cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vaherahu
Vaherahu võib eelneda ka sõjas ülekaalu saavutanud poole diktaadist lähtuvalt enne rahulepingu või kapitulatsiooniaktile allakirjutamist. Vaherahu võidakse välja kuulutada haavatute lahinguväljalt äratoomiseks, langenute matmiseks, sõjavangide vahetamiseks, lahingutsooni jäänud tsiviilelanike evakueerimiseks jne. Vaherahulipp on tavaliselt valge, mis pannakse välja läbirääkimiste korraldamise ajal või alistumise märgiks.
Vaherahu on modus vivendi ('eluviis') ega ole võrdsustatav rahulepinguga, mille kokkuleppimiseks võib kuluda kuid või isegi aastaid. Selle sõlmimise rahvusvahelised õiguslikud normid on määratud kahel Haagi konverentsil vastu võetud konventsioonidega. Esimesel konverentsil 18. maist kuni 29. juulini 1899, millel osales 26 riiki, võeti vastu kolm konventsiooni (sõjaväe ja relvastuse koguste piiramine, meresõja pidamise põhimõtted ning maasõja seaduste ja tavade deklaratsioon, mis ei jõustunud). Sellel Haagi konverentsil deklareeritigi, et kui vaherahu kestust ei määrata, võivad pooled sõdimist jätkata (Artikkel 36), nii nagu nad ise seda heaks arvavad, kuid peavad sellest vastasele ette teatama.
Teine konverents toimus 15. juunist kuni 18. oktoobrini 1907 ja seal osales 44 riiki. Relvastust küll piirata ei õnnestunud, kuid võeti vastu rida vaherahu sõlmimiseks vajalikud konventsioonid nagu võlgade väljanõudmise ja sõjalise jõu kasutamise kohta, neutraalsete riikide ja isikute õiguste ning kohustuste kohta maa- ja meresõjas, veealuste kontaktmiinide paigaldamise kohta, vaenlase kaubalaevade staatuse kohta, merevägede poolt pommitamise kohta, rahvusvahelise priisikohtu rajamise kohta, mis ei jõustunud jt. Sellel konverentsil oli pärast Esimese maailmasõja lõppemist otsene mõju Rahvasteliidu loomisele.
Tänapäeval võib sõdivatelt pooltelt vaherahu sõlmimist nõuda ÜRO Julgeolekunõukogu. Julgeolekunõukogu kehtestab või proovib kehtestada oma resolutsioonidega vaherahu konfliktis olevate poolte vahel, kuid sageli see ei tooda tulemust. Kuna vaherahu üle peetakse alati läbirääkimisi sõdivate poolte endi vahel, milleks võivad olla kaasatud ka vahendajad, milleks on olnud ÜRO, siis on nende läbirääkimiste tulemused kaasaegses rahvusvahelises õiguses siduvamad kui sisuliselt mittekohustuslikud ÜRO relvarahu resolutsioonid.
Esimese maailmasõja ajal sõlmiti kõigepealt detsembris 1917 vaherahu leping Venemaa ja Keskriikide vahel. Sellele järgnes Salonikis sõlmitud (september 1918) Bulgaaria ja liitlasriikide vaheline, Murdoses sõlmitud liitlaste ja Otomani impeeriumi vaheline (oktoober 1918) ja Villa-Giustis (november 1918) Austria-Itaalia vaherahu leping. Üheks tuntumaks vaherahu lepinguks sõdade ajaloos on Compiègne'is (Prantsusmaa) Esimese maailmasõja ajal sõlmitud leping, mis hakkas kehtima 1918. aasta 11. kuu 11. päeva 11. tunnil. Leping osapooled olid sõjas osalenud liitlased (Prantsusmaa, Suurbritannia, USA jt) ning Keskriikide peamise sõjalise jõud Saksamaa keisririik. See hetk tähistas Esimese maailmasõja lõppu. Seda päeva meenutatakse tänaseni (Briti Rahvaste Ühenduses nimetatakse „mälestuspäevaks” ja USA-s „veteranide päevaks”) mitmetes sõjas osalenud riikides minutilise vaikusseisakuga. Mudanyas sõlmiti 14. oktoobril 1922. aastal Türgi, Itaalia, Prantsusmaa ja Suurbritannia ning hiljem Kreeka vahel.
Eesti sõjaajaloos on tuntud Pljussa vaherahu (1583), Altmargi vaherahu (1629). Eesti riigi loomiseks määrava tähtsusega Eesti Vabadussõjas hakkas vaherahu Eesti ja Venemaa vahel kehtima 3. jaanuaril 1920. aastal. Sellele järgnes Tartu rahulepingu sõlmimine 2. veebruaril 1920.
Teise maailmasõja ajal kirjutasid Prantsusmaa ja Saksamaa 22. juunil 1940 alla omavahelisele rahulepingule just samas salongvagunis Compiègne’is, kus sõlmiti 1918. aasta vaherahuleping. Järgnesid eri aegadel Saksamaa vastu võidelnud liitlaste ja nende vastaste vaherahu lepinguid. 14. juulil 1941. aastal sõlmiti Süürias Püha Jean d'Acre'i vaherahu Lähis-Idas tegutsenud Briti vägede ja Prantsusmaa Vichy valitsuse vägede vahel. Lisandusid lepingud Itaaliaga (1943), Bulgaariaga (oktoober 1944), Nõukogude Liidul Moskva leping Soomega (september 1944), liitlastel Rumeeniaga (september 1944) ja Ungariga (jaanuar 1945). 1945. aastal ei kirjutatud vaherahu lepingule alla ei Saksamaa ega Jaapaniga. Mõlemad riigid kapituleerusid ja andsid alla, mistõttu polnud mingit põhjust lahingutegevuse seiskamist vaherahu lepinguga.
Teise maailmasõja järgsetest lepingutest nimetagem 1949. aasta Iisraeli ja tema naabrite Egiptuse, Jordaania, Liibanoni ja Süüria vahelisi vaherahulepingud. Korea sõja vaherahu leping sõlmiti 27 juulil 1953 Panmunjomis. Korea sõja lõpetamise de jure rahuleping on tänaseni sõlmimata. Prantsusmaa ja Viet Minh allkirjastasid Genfis 20. juulil 1954 lepingu, mis lõpetas esimese Indohiina sõja. Alžeeria iseseisvumissõja Prantsusmaa vastu lõpetas 19. märtsil 1962 Alžeeria vaherahu leping.
Magnetiline hüsterees
Magnetiline hüsterees (kreeka sõnast hysteresis hilinemine) on ferro- ja ferrimagnetiliste materjalide omadus, mis aeglustab nende magneetumuse muutumist või takistab selle ennistumist esialgsesse olekusse. Sel puhul ei sõltu süsteemi magneetumus mitte ainult magneetiva välja suurusest, vaid ka varasemast magneetumusest. Magnetiline hüsterees avaldub magnetmaterjali sees kujuneva magnetvälja tiheduse B mitteüheses sõltuvuses välise magneetiva välja tugevusest H.
pisi|300px|Hüstereesisilmus
Hüstereesisilmus
Graafiliselt väljendub see sõltuvus hüstereesisilmusena. Silmus kujuneb, kui suurendada magneetimist algväärtusest (H = 0 ja B = 0) magnetilise küllastuse väärtuseni Hm, millele vastab magnetvälja tihedus Bm, ja siis vähendada väljatugevust vastassuunalise küllastusväärtuseni ‒Hm. Seejuures väljatihedus magneetikus väheneb H = 0 juures väärtuseni Br, mida nimetatakse remanentsiks ehk jääkmagneetumuseks, ja edasi väärtuseni B = 0, milleni viib väljatugevus Hc, mida nimetatakse koertsitiivsuseks ehk koertsitiivjõuks. Silmus sulgub väljatugevuse suurendamisel uuesti väärtuseni Hm.
Niisuguse ümbermagneetimisega on seotud energiakulu. Hüstereesikadu on seda suurem, mida suurem on hüstereesisilmuse pindala, s.t mida laiem on silmus. Laia hüstereesisilmusega aineid nimetatakse kõvadeks magnetmaterjalideks ja kitsa silmusega aineid pehmeteks magnetmaterjalideks.
pisi|300px|Kõva ja pehme magnetmaterjali hüstereesisilmused
Erinevate materjalide hüstereesisilmused erinevad palju. Kõvade magnetmaterjalide koertsitiivsus on suurem kui 100 kA/m (või siis 400–2000 örstedit) ning maksimaalne magnetvälja tugevus umbes 0,35 T. Pehmete magnetmaterjlaide koertsitiivsus jääb aga alla 100 A/m. Kõige levinumad pehmed magnetmaterjalid on magneesium-tsinkferriit ja nikkel-tsinkferriit. Kõige levinumad kõvad magnetmaterjalid on strontsiumferriit, baariumferriit ja koobaltferriit. Tabelis on toodud kolme ferromagnetilise materjali küllastusmagneetuvused.
Materjalide omaduste erinevused on nähtavad ka materjalide hüstereesisilmustes. Kitsas silmus viitab vähesele energia hajumisele. Energia hajumine on väike, küllastumus magneetuvus saavutatakse kiiremini ning hüstereesisilmuse salvestamiseks on vaja sagedast välise magnetvälja muutmist. Pehmetele magnetmaterjalidele on omane suur läbilaskvus (B ja H väärtuste suhe), väike koertsitiivsus ja magneetuvus. Laiad hüstereesisilmused viitavad aga kõvadele magnetmaterjalidele, millel on suur salvestusvõime, koertsitiivsus ja küllastumusmagneetuvus. Sellistel silmustel on algne läbilaskvus nende laiuse tõttu väike, mistõttu on energiakaod suuremad. Kõvad magnetmaterjalid on atraktiivsed kasutamiseks püsimagnetitena, kuna neid on raske demagneetida. Laia hüstereesisilmuse korral on demagneetimine raskem, kuna tuleb rakendada tugevamat demagneetivat välja.
Magnetdomeenid
pisi|300px|Magnetdomeenide tekkimine Suured magnetid jaotuvad magnetilisteks domeenideks. Domeenisiseselt on magneetumus samasugune, kuid domeenidel on õhukesed vaheseinad, milles magnetväli orienteerub sujuvalt ümber kõrvaldomeenile vastavaks. Magnetvälja muutumise korral muutub domeeniseinade spinn ning muutuvad ka domeenide suurused. Kuna domeenid on erineva magnetilise orientatsiooniga, siis on mitme domeenilise materjali magnetmoment ruumiühiku kohta väiksem, kui ühedomeenilise magneti korral.
Çorumi provints
Välislingid
🇹🇷
Magnetiline hüsterees
Magnetdomeenid
Hüsterees on nähtus, mis võimaldab kirjeldada materjali magnetilist olekut. Demagnetiseerunud ferromagnetilise materjali asetamine välisesse magnetvälja muudab selle materjali domeenide orienteeritust, domeen, mille magneetumus on suunalt lähim välise välja suunale, hakkab kasvama teiste arvelt. Domeenid orienteeruvad vastavalt välise magnetvälja suunale kuni küllastumuseni (Bm). Materjali domeenide olekud hakkavad taastuma (toimub demagneetumine), kui väline magnetväli kaob enne küllastumusmagneetuvust.
Koertsitiivsus
Hüstereesisilmuse laius keskkohal on materjali kahekordne koertsitiivsus. Koertsitiivsus näitab ferromagnetilise materjali vastupanuvõimet magnetväljale, et ei toimuks demagneetumist. Koertsitiivsus on magnetväljatugevus, mida tuleb rakendada, et vähendada materjali magneetumust küllastumusest nullini. Koertsitiivsuse ühikuks on örsted või A/m ja tähis Hc. Koertsitiivsust on võimalik mõõta hüstereesisilmusest või kasutades magnetomeetrit. Kõvadel magnetmaterjalidel on suur koertsitiivsus ning neid kasutatakse püsimagnetite tegemiseks. Pehmetel magnetmaterjalidel on väike koertsitiivsus ja neid kasutatakse näiteks muundurites induktiivpoolide südamikena.
Parameeter (BB0/μ0)max iseloomustab püsimagnetite kvaliteeti: mida suurem see on, seda väiksemas materjalimahus saavutatakse nõutav magnetvälja tihedus.
Jilesi-Athertoni mudel
Jilesi-Athertoni magnethüstereesi mudel töötati välja 1984. aastal. See on üks populaarsemaid mudeleid omas valdkonnas. Mudeli põhiline eelis on, et see võimaldab arvestada magnetmaterjali füüsikaliste parameetritega. Mudel võimaldab arvutada minimaalseid ja maksimaalseid hüstereesisilmuseid, kuid sobides peamiselt isotroopiliste materjalide modelleerimiseks, kuigi tänapäevaks on välja töötatud selle mudeli lisasid, mis võimaldavad ka anisotroopsete materjalide modelleerimist. Seda mudelit saab kasutada järgmiste seadmete modelleerimiseks:
Preisachi hüstereesimudel
Preisachi mudel käsitleb hüstereesisilmuseid kui mitme sõltumatu ahela paralleelühendust. See on laialdaselt aktsepteeritud hüstereesimudel. Preisachi mudel on eriti täpne ferromagnetismi valdkonnas, kuna ferromagnetilisi materjale saab käsitleda kui väikeste erinevalt orienteeritud domeenide kogumit. Näiteks võib rauatükk olla jaotunud domeenideks, mis on suvalise orientatsiooniga, kuid mille summaarne magnetväli on null.
Kasutusalad
Materjali magnetiline reaktsioon välisele magnetväljale sõltub tema füüsikalistest omadustest, nende omaduste kohta on võimalik saada palju informatsiooni salvestades ja analüüsides materjali käitumist magnetväljas. Hüstereesisilmus on oluline mitmete elektriseadmete koostamisel, mille töö hõlmab pidevalt muutuvat magnetvälja või eeldab mälu. Pehmed magnetmaterjalid on kasulikud rakendustes, kus on vaja väikest energiakadu. Transformaatorites ja elektrimootorite südamikes on nad väga kasulikud, kuna vähe energiat läheb üle soojuseks. Kõvasid magnetmaterjale kasutatakse näiteks helisalvestamisel, arvuti kõvaketastes ja krediitkaartides. Suur koertsitiivsus tagab selle, et mälu ei kustu väga kergesti. Erinevate magnetiliste omadustega materjale kasutatakse:
Raskekuulipilduja
pisi|Schwarzlose raskekuulipilduja pisi|Gatlingi kuulipilduja Raskekuulipilduja on kolmjalg- või ratasalusele paigaldatud automaatne tulirelv valangutega tulistamiseks, kaliibriga alla 20 mm, tavaliselt 12,7–15 mm. Raskekuulipildujaks loetakse ka 7,62 mm vesijahutusrauaga, alusele paigaldatud kuulipildujad, samuti mitmeraudsed Gatlingi tüüpi kuulipildujad. .
Raskekuulipilduja on kuulipilduja, mis on tänapäeval üldjuhul kaliibriga 12,7–14,5 mm (kindlasti üle 10 ja alla 20 mm), lahingukaaluga üldjuhul üle 15 kg ja mis on mõeldud kasutamiseks ja kandmiseks enam kui ühele sõjaväelasele. Varem on raskekuulipildujaks loetud ka alla 12,7 mm kaliibriga, kuid tuleulatuse suurendamiseks ja stabiliseerimiseks (eraldikantavale) lafetile paigaldatud nii-öelda keskmisi kuulipildujaid.
Sageli on raskekuulipildujad paigaldatud mobiilsuse ja stabiilsuse huvides sõidukitele ehk pardarelvadena. Teisel juhul on kuulipilduja kasutamiseks ja kandmiseks vaja eraldi väikest allüksust (grupp, meeskond)
Viited
pisi|NSV Liidu ratasalusel raskekuulipilduja [[DŠK]]
Lillepuu
Lillepuu on eesti perekonnanimi.
Nelikliit (1815)
Nelikliit tähistab 1815. aasta 20. novembril Pariisis Suurbritannia, Austria, Preisimaa ja Venemaa poolt allkirjastatud lepingu osapooli. Leping uuendas esmakordselt aastal 1813 kokku lepitud allianssi ning sellega muudeti liidu eesmärk Napoleon I alistamisest Napoleoni sõdade järgse kokkuleppe säilitamisele.
Lillepuu
Nimede eestistamisel anti seda isikutele, kelle perekonnanimi oli varem Andresen, Arbus, Feimann, Hansen, Krämann, Kraus, Liister, Lillebach, Lindström, Muna, Naudi, Shablinski, Värtman, Voormann ja Zoom.
Nelikliit (1815)
Kui aastal 1818 liitus seniste riikidega ka Prantsusmaa, siis muutus liit n-ö kontserdisüsteemiks. Ehkki Suurbritannia valitsuse vastumeelsus liitlaste reaktsioonilise poliitika suhtes tähendas seda, et 1820. aastate keskpaigas muutus nelikliit juba ebatõhusaks.
Allpere
Allpere on eesti perekonnanimi.
Nimede eestistamisel anti seda isikutele, kelle varasem perekonnanimi oli Ahlbert, Alber ja Albert.
Ernst Allpere palvel kanti Allpere Perekonnanimede kaitseregistrisse nr. 70 all.
Tartu Eesti Majanduse Ühisus
Tartu Eesti Majanduse Ühisus oli Tartus 1909 tegevust alustanud ostu-müügi ühisus.
Ühisus loomise mõte tekkis 1907 Tartu Eesti Põllumeeste Seltsi (TEPSi) koosolekul. Loodava ühisuse põhikiri kinnitati 31. augustil 1908. 1. jaanuarist 1909 läks Tartu Eesti Põllumeeste Seltsi kaubandusosakonna tegevus ühisuse kätte, mille direktoriks valiti Aleksander Eisenschmidt. Tema juhatusel kujunes ühisus paari aastaga Eesti kõige elujõulisemaks põllutöötarbeainete müügikohaks. Ta tegi maailma paremate vabrikute saadused ilma vahetalitajateta põllumeestele kättesaadavaks, seadis sisse teadusliku kontrolli kunstsõnnikute ja seemnete alal, korraldas kindla kava järele aastate jooksul väärtuskatseid tegevpõllumeeste juures; tutvustas uusi maaharimisriistu, seadis sisse ühispiimatalitusi maal jne.
Kassikäpp (perekond)
Kassikäpp (Antennaria) on astrilaadsete seltsi korvõieliste sugukonda kuuluv mitmeaastaste rohttaimede ja kääbuspõõsaste perekond.
Kassikäpa perekonnas on umbes 45 liiki. Kuid kassikäppade paljunemisel on apomiksisel väga tähtis roll ja sellepärast erinevad teadlaste vaated sellele, kui palju liike ses perekonnas on.
Looduslikult kasvavad nad Euraasia ja Põhja-Ameerika parasvöötmes, üks liik ka Tšiili parasvöötmes.
Kassikäpad kasvavad 1–5 dm kõrgeks. Nende lehed võivad välja kasvada maapinnalt lehekodarikust, aga võivad ka varrelt kasvada. Varrel paiknevad lehed vahelduvalt. Lehed on pealt kas karvased või karvutud, altpoolt kindlasti karvased. Mõnel liigil on lehed rootsuga, mõnel ilma.
Kassikäppade õite läbimõõt on 8–20 mm. Õisikuid on mitmesuguseid: mõnel liigil paiknevad õied üksikutena, kuid esinevad ka kobarad, pöörised ja ebasarikad. Õisikus võib olla isegi 20–100 õit.
Eestikeelse nime on kassikäpp saanud ainsa Eestis pärismaise liigi hariliku kassikäpa õisiku järgi, kus mitu roosakat õit on tihedalt koos, meenutades kassi käppa varvastega. Perekonna teaduslik nimi on tulnud selle perekonna mõne teise liigi õite järgi, milles tolmukad meenutavad putukate tundlaid.
Mitut kassikäppa kasvatatakse ilutaimena, näiteks kiviktaimlas. Kassikäpad säilivad ka kuivatatuna suhteliselt hästi.
Korvpalli Meistriliiga 2011/2012
Korvpalli Meistriliiga 2011/2012 hooaeg oli Eesti kõrgeima korvpalliliiga 88. hooaeg. Sellel hooajal osales liigas kaheksa meeskonda. Põhiturniiri lõppedes pääsesid neist kuus edasi väljalangemismängudele, nendest kaks parimat said kohe pääsme poolfinaali. Põhiturniiril viimaseks jäänud meeskond mängib Meistriliigas püsimiseks esiliiga võitjaga üleminekumänge.
Põhiturniir
Põhiturniir algas 5. oktoobril. Kokku mängis iga meeskond 28 kohtumist (iga meeskonnaga kaks korda kodus ja kaks korda võõrsil) välja arvatud BC Kalev/Cramo, kes mängis lisaks Meistriliigale ka VTB Ühisliigas ning Balti Liigas. Selle tulemusena mängis Cramo kodumänge iga meeskonnaga ainult korra, mis läksid topelt tulemusena arvesse.
Kuu parim mängija
Järgmised mängijad nimetati Korvpalli Meistriliiga kuu parimateks.
Veerandfinaalid
Veerandfinaalides läksid omavahel kokku põhiturniiri kolmas ja kuues ning neljas ja viies meeskond. Mängiti kolme võiduni, koduväljaku eelis oli põhiturniiril parema koha saanud meeskonnal. Mängiti 1-1-1-1*-1* formaadis (kordamööda kodus ja võõrsil)
Rein Karemäe
Rein Karemäe (15. novembrini 1939 Quido-Rein Gross; 20. august 1934 – 7. juuli 2014) oli eesti ajakirjanik ja poliitik.
Kohustuslik töölesuunamine
Ta töötas ühe kooliaasta õpitud erialal ehk füüsikaõpetajana Väike-Maarja keskkoolis.
Töö Eesti Raadios ja Televisioonis
Karemäe töötas aastatel 1958–1961 Eesti Raadios reporterina ning aastatel 1961–1976 Eesti Televisioonis kommentaatorina. Karemäe tuntuimad saatesarjad olid "Kolmnurk", "Reporter vahetab elukutset", "Ringliiklus" ning Soome-Eesti ühisviktoriin "Naapurivisa".
Ta oli ka ETV päevakajalise draamasarja „Mis Koosta peres uudist?” (1965‒1972) teine stsenarist.
Töö Eesti Kinoliidus ja filmid
Kui Rein Karemäe ETV-st 1976. aastal lahkus, jäi ta "Ringliikluse" saadet edasi tegema. Temast sai Eesti Kinoliidu sekretär (tänapäevases tähenduses tegevdirektor). Kui kaua renoveeritud Kinomaja lõpuks 1981. aasta 26. jaanuaril avati, pidas Karemäe seda peaaegu oma elutööks. Filme ja telesaateid tegi ta vaikselt ikka edasi.
Näitlejana astus ta üles 1983. aasta mängufilmis "Lurich" (mängis Berglundi).
Poliitiline tegevus
Rein Karemäe kuulus algul Keskerakonda, alates 1996. aastast Arenguparteisse ja oli alates 1999. aastast Sotsiaaldemokraatliku Erakonna (SDE) liige. Ta oli ka SDE juhatuse liige ning VIII Riigikogu liige 1995–1999.
Rein Karemäe suri 11 aastat põetud vähi tagajärjel 7. juulil 2014. Maetud Tallinna Pärnamäe kalmistule.
Isiklikku
Ta oli abielus teleajakirjaniku ja poola kirjanduse eestindaja Ruth Karemäega. Paar tutvus raadiomajas töötades ja abiellus 1959. aasta mais, 55 aastat kestnud abielu lõpetas alles Rein Karemäe surm.
Romanos IV Diogenes
Romanos IV Diogenes (kreeka keeles: Ρωμανός Δ΄ Διογένης; u 1030 – 1072) oli Bütsantsi keiser aastatel 1068–1071. Ta oli enne keisriks saamist tuntud Bütsantsi väepealik, kes abiellus keisrinna Eudokia Makrembolitissaga pärast viimase lesestumist, saades nii võimule. Ta proovis peatada Bütsantsi sõjalist allakäiku ning peatada türklaste sissetungi Bütsantsi aladele, kuid sai 1071. aastal Manzikerti lahingus lüüa ning ta võeti vangi. Vangistuses olles kukutati ta paleepöörde käigus. Vabaks saades võtsid Dukase perekonna liikmed ta kinni ning 1072. aastal ta torgati pimedaks ja saadeti kloostrisse, kus ta suri raskete vigastuste tagajärjel.
Noorus ja võimuletõus
Romanos Diogenes oli Konstantinos Diogenese poeg ning kuulus Kapadookiast pärit silmapaistvasse ja võimsasse Bütsantsi kreeka perekonda Diogenoi, kes olid sünnipäraselt seotud enamiku Väike-Aasia suurte aadlike suguvõsadega. Konstantinos Diogenes oli Basileios II aegne tuntud väepealik, kes suri traagiliselt asjaoludel 1031. aastal, Romanos III valitsemise ajal. Ta vangistati, sest teda kahtlustati vandenõus osalemises, ja ilmselt tahtmata reeta kaasosalisi, viskus ta aknast alla. Tema ema oli keiser Romanos III venna Basilios Argyrose tütar.
Romanos oli julge, suuremeelne, kuid ka tormiline, ning ta tõusis sõjaväes oma sõjaliste annete tõttu silmapaistvalt esile. Ta teenis Doonau piiril. Konstantinos X valitsemisajal 1067. aastal korraldati mõned osad Bulgaaria teemast ümber uueks provintsiks, mille keskus asus Serdicas (tänapäeva Sofia) ning Romanosest sai selle provintsi asehaldur. pisi|kuldne histamenon Romanos IV-st: esiküljel Michael VII Dukas, tema kõrval vennad Andronikos ja Konstantinos; tagaküljel Romanos IV ja Eudokia, keda kroonib Kristus Veendunud, et keisri teovõimetu poliitika hukutab riigi, alustas Romanos 1067. aastal väepealikega mässu, millega sooviti tõsta troonile keisri poega. Kuid see ebaõnnestus ja ta vangistati ning saadeti õigusemõistmiseks Konstantinoopolisse, kuhu ta jõudis raudus kätega alles pärast Konstantinose surma. Keisri surm ei vabastanud teda siiski süüdistustest ja tõenäoliselt järgnevast karmist karistusest. Siis aga sekkus sündmuste käiku saatus. Vangistatud Romanost nägi täiesti juhuslikult keisrinna Eudokia. Teda olevat rabanud väepealiku erakordselt mehelik ja ilus väljanägemine ning tal hakkas Romanosest kahju. Nii asendatigi keisrinna nõudmisel range karistus, milleks ilmselt oleks saanud sandistamine, vaid väljasaatmisega. Kuid sellega lugu ei lõppenud. Keisrinna ei suutnud Romanost kuidagi unustada ja kahe kuu möödudes toodi ta juba salaja pagendusest tagasi. Keisrinna ette jõudes teatati Romanosele, et talle antakse armu ja lisaks valis keisrinna ta oma abikaasaks ning keisriks. Vähemalt ametliku versiooni järgi püüdsid samal ajal patriarh ja väepealikud, kes ei suutnud pealt vaadata sõjaväe täielikku lagunemist, veenda keisrinnat abiellumise vajaduses. Tagantjärele on muidugi võimatu öelda, millised õukondlased konkreetselt selle plaani taga olid, kuid selge on see, et Romanos sobis paljudele. Vaid õukonnas kõrgetel kohtadel olnud Michael Psellos ja Johannes Dukas püüdsid keisrinnat tulutult veenda selle teo ebamõistlikkuses. Mõistes aga, et keisrinna on oma otsuses kindel, väljendas Psellos osava õukondlasena suurt rõõmu tema valiku üle. Igal juhul sai Eudokiale selgeks, et tema võimupositsioon satub ilma abikaasata ohtu. Tema väljavalitu ei tekitanud suurt vastuseisu, sest türklased-seldžukid olid vallutanud Kapadookia ja tähtsa Caesarea linna, mis tähendas, et armee tuli anda võimeka väejuhi juhtimise alla.
Patriarh Johannes VIII Xiphilinios tühistas Eudokia vande, mille keisrinna andis survelae keisrile Konstantinosele, millega lubas mitte kunagi enam abielluda. Eudokia ja keisrinnast umbes kümme aastat noorema Romanose pulmad toimusid 1067. aasta 31. detsembril ning järgmise aasta 1. jaanuaril krooniti Bütsantsile uus keiser, kes lubas tegutseda oma alaealiste kaasvalitsejate huvides. Romanosega abielludes oli Eudokia viinud läbi sisuliselt riigipöörde. Ka kõrvale tõugatud Psellosel ei jäänud muud midagi üle, kui teha halva mängu juures head nägu. Seda võib välja lugeda ka tema kirjutise ridade vahelt: "Kuni selle hetkeni elas Eudokia nii vooruslikku elu, et võis olla eeskujuks kõigile naistele. Ma ei ütleks, et ta pärast seda oleks loobunud vaoshoitud headusest, kuid ta lakkas olemast nendes küsimustes nii range, kui oli varem. Ma isegi ütleksin tema kaitseks, et tegemist polnud mitte kalduvusega nautida ja orjameelsusega kehaliste mõnude suhtes, vaid murega poegade pärast." Miks aga keisrinna ei pühendanud oma abiellumisplaanidesse Psellost, seda põhjendab viimane ise järgmiselt: "Häbi sidus ta keele."
Valitsemine
Romanos oli otsustusvõimeline ja julge mees, kelle sooviks oli jätkata Isaaki sõjakat poliitikat. Seejuures pidas ta vajalikuks lahendada kõiki küsimusi ainuisikuliselt. See puudutas näiteks ka piiskoppide määramisi, mis toimusid keisri otsesel sekkumisel. Riikliku tsentralismi tugevnemine tõi enesega kaasa loendamatute õukondlaste ja rikaste maaomanike omavoli piiramise. Paljud, nende seas ka Psellos, langesid keisri ebasoosingu alla. Kui Psellos ei kuulunud kunagi keisri tegelike toetajate hulka, siis üsna pea olid temas pettunud ka need, kes alguses igati toetasid Eudokia valikut. Täpselt samuti nagu omal ajal Isaaki puhul, olid neile isiklikud huvid tunduvalt tähtsamad riigi üldisest käekäigust. Nüüd hakati keisri kohta levitama kõikvõimalikke pahatahtlike kuulujutte. Sosistati, et Romanosel olevat kavatsus sandistada Eudokia pojad, kuigi selle kohta polnud pisimaidki tõendeid ja keiser suhtus oma noortesse kaasvalitsejatesse igati korrektselt. Nii näiteks seisid tema kõikidel seadusandlikel aktidel ka Konstantinose kolme poja allkirjad. Siis aga hakkasid levima jutud, et keiser olla väga julm oma abikaasa vastu, kuigi ka selle kohta puudusid otsesed tõendid. Räägiti, et Romanos olevat silmatorkavalt rumal ja ülbe. Kuid tegelikult jäid need intriigid keisrist üsna kaugele, ja seda põhjusel, et ta veetis peaaegu kogu oma valitsemise aja sõjakäikudel. Neist esimesele, Itta, siirdus ta juba paar kuud pärast kroonimist, 1068. aasta märtsis.
Sõjad türklastega
1067. aastaks olid türklased tunginud Mesopotaamiasse, Melitenesse, Süüriasse, Kiliikiasse ja Kapadookiasse ning need sõjakäigud kulmineerusid Caesarea ja Püha Basileiose kiriku rüüstamisega. 1067.-1068. aasta talvel jäid nad laagrisse impeeriumi piirialadele ning ootasid uue sõjakampaania hooaja algust. Romanos oli Bütsantsi sõjalises üleolekus lahinguväljal kindel ning vaatas türklasi kui röövlite horde hajuvad ära juba esimesel kokkupõrkel. Romanos IV ei arvestanud aga Bütsantsi vägede halvenenud seisundit, mis oli tema eelkäijate, eriti Konstantinos X Dukase, hooletuse tulemus. Tema väed, mis koosnesid peamiselt slavoonlastest, armeenlastest ja frangi palgasõduritest, oli distsiplineerimata, organiseerimata ja koordineerimata. Romanos ei kulutanud aega ega raha armee, varustuse ja taktika uuendamisele. Peagi sai selgeks, et kuigi Romanosel oli sõjakunstile annet, kujunes tema tormakus tõsiseks veaks.
1068. aasta sõjakampaania
1068. aastal ette võetud sõjalised operatsioonid tõid enesega mitmeid väiksemaid õnnestumisi, mis tugevdas keisri arvamust Bütsantsi võitmatuse ja tulevase sõjavõidu kohta. Antiookia sattus Aleppo saratseenide kätte, kes türklaste abiga hakkasid tagasi vallutama Bütsantsi Süüriat. Romanos alustas marssi impeeriumi kagupiirile, et selle ohuga toime tulla, kuid Lykandose kindluse poole liikudes sai ta teate, et seldžukkide armee oli tunginud Pontose provintsi ja rüüstanud Neocaesarea linna. Kohe suundus ta väiksema ja kiirema koosseisuga läbi Sebaste linna ja üle Tephrike mägede, et türklastega võidelda ning sundida neid loobuma rüüstamisest ja vabastada vangid. Siiski õnnestus suurel osal türklastest põgeneda.
Seejärel naasis keiser uuesti lõunasse ning ühines peaarmeega. Nii jätkati edasitungi läbi Tauruse mäekuru Germanicia linnast põhja pool ja asusid tungima Aleppo emiraati. Romanos vallutas Hierapolise linna, mille ta kindlustas, et tagada kaitse ning tugipunkt edasiste sissetungide eest impeeriumi kaguosas. Seejärel jätkas ta võitlust saratseenidega, kuid kumbki pool ei suutnud otsustavat võitu saavutada Sõjakampaania hooaja lõppedes naasis keiser Podandosesse. Seal teatati talle järjekordsest seldžukkide rüüsteretkest Väike-Aasiasse, mille käigus rüüstati Amoriumi linn. Nad naasid oma tugipunktidesse nii kiiresti, et Romanos ei jõudnud neid jälitada. Lõpuks naasis ta 1069. aasta jaanuaris Konstantinoopolisse.
Siiski naasis Romanos, kannustatuna oma väikestest õnnestumistest, pealinna võitjana. Võitjana nägid Romanost ka kõik tema toetajad. Kuid näiteks Psellose arvamus oli hoopis vastupidine. Ta kirjutab: "Keiser eksles, väljus ühest kohast, saabus hoopis teise, lonkis mööda Süüriat ja Pärsiat, ja kui tal üldse midagi õnnestus, siis viia oma väed kaugele mägedesse, ronida kõrgendikele, et seejärel laskuda mööda kitsaid teid, hukutades selle manöövriga palju oma mehi. Vaatamata sellele pöördus ta tagasi võiduka ilmega." Seejuures pole Psellose hinnang sündinud mitte võõrastest muljetest. Et Romanos ei usaldanud Psellost ja ei soovinud jätta teda pealinna, siis võeti Psellos sõjakäigule kaasa. Nii et kirjeldatud tõuse ja laskumisi mägede nõlvadel oli ta sunnitud ka ise kaasa tegema.
1069. aasta sõjakampaania
1069. aasta kampaaniaplaanid rikkus esialgu üks keisri normannist palgasõdur, Robert Crispini, kes juhtis mässus keisririigi palgal olevaid frangi sõdureid. Tõenäoliselt oli selle ajendiks asjaolu, et Romanos ei maksnud neile õigeaegselt ning nad hakkasid Edessa lähedal asuvat maad rüüstama ja keiserlikke maksukogujaid ründama. Kuigi Crispin tabati peagi ning pagendati Abydosesse, jätkasid frangid veel mõnda aega Armeenia teema laastamist.
Vahepeal olid türklased vallutanud uuesti maad Caesarea linna ümbruses. See sundis Romanost kulutama väärtuslikku aega ja energiat türklaste väljatõrjumiseks Kapadookiast. Keiser, soovide meeleheitlikult alustada oma sõjakampaaniat, lasi hukata kõik vangid, isegi seldžukkide pealiku, kes pakkus oma elu eest tohutut lunaraha.
Lõpuks oli provintsis taas rahu ning keiser võttis suuna Eufrati poole Melitene kaudu. Ta ületas Romanopolises jõe ning lootis vallutada Akhlat Vani järvel ja seeläbi kaitsta Armeenia piiri.
Itaalia valduste kaotamine
pisi|Bütsantsi valdused Itaalias 11. sajandi alguses Üheks Konstantinoopolisse naasmise põhjuseks oli asjaolu, et normannid piirasid viimaseid keisririigi alasid Itaalias. See hoidis Romanost Konstantinoopolis kinni. Normannid olid viimast Bütsantsi valdust, Bari kindlust piiranud juba 1068. aastast, kuid keisril kulus sellele vastamiseks kaks aastat. Romanos käskis saata sinna abistava laevastiku, mis vedas piisavalt varusid ja vägesid, et pidada Baris kauem vastu. Kuid Roger Guiscardi juhitud eskadrill püüdis laevastiku kinni ning alistas selle. Seega said Romanose katsetest hoolimata bütsantslased lüüa ning 15. aprillil 1071 langes nende viimane kants, Bari kindlus, Itaalias. Nii lõppes üks ajajärk Bütsantsi ajaloos – keisririigi valdused Itaalias lakkasid olemast. Nende valduste kaotamine oli pigem sümboolse tähtsusega sündmus.
Valitsemine Konstantinoopolis
Samal ajal oli Romanos sunnitud läbi viima mitmeid ebapopulaarseid reforme. Ta vähendas palju tarbetuid kulutusi õukonnatseremooniatele ja pealinna kaunistamisele. Veel vähendas ta õukonna aadlike palku ja kaupmeeste sissetulekuid. Tema pühendumine sõjaväele oli teinud ta ebapopulaarseks ka provintsikuberneride ja sõjaväelaste seas, sest keiser oli otsustanud tagada, et nad ei saaks oma positsiooni kuritarvitada, eriti korruptsiooni kaudu. Romanos suutis tekitada meelepaha ka palgasõdurites, sest kehtestas vajaliku distsipliini. Kõigele lisaks oli keiser väga ebapopulaarne ka lihtrahva seas, sest ei korraldanud meelelahutuslikke mänge hipodroomil. Romanos ei leevendanud ka talupoegade kohustusi. Kõik see vaenulikkus aitas tema vaenlasi, kes ootasid vaid õiget hetke tegutsemiseks.
Sellest hoolimata ei unustanud keiser oma põhilist sihtmärki – türklasi. Romanos ei saanud ise sõjaretkele minna, mistõttu andis ta armee ühe oma kindrali käsutusse, kelleks oli Manuel Komnenos, endise keisri Isaak I vennapoeg ja tulevase keisri Alexiose vanem vend. Tal astus türklastele lahingus vastu, kuid sai türgi kindralilt, Khroudj'ilt lüüa ning ta vangistati. Manuelil õnnestus veenda kindralit minema Konstantinoopoli, et seal keisriga kohtuda ja liit sõlmida, mis peagi saigi teoks. Kuid see ajendas seldžukkide sultanit Alp Arslani Bütsantsi ründama. Ta piiras sisse ja vallutas peagi olulised Bütsantsi Manzikerti ja Archeshi kindlused. Seepeale pakkus Romanos ametlikult, et vahetab Manzikerti ja Archeshi Hieropolise vastu Süürias, mille ta kolm aastat tagasi oli vallutanud.
1071. aasta kampaania ja Manzikerti lahing
pisi|Bütsantsi ja seldžukkide lahingutegevus 1071. aastal 1071. aastaks oli olukord Idas kujunenud keisririigile äärmiselt ohtlikuks ning Romanos otsustas minna uuele sõjakäigule türklaste vastu. Seejuures läks ta oma peamiste sõjaliste nõuandjatega tülli. Romanos kavatses tungida sügavale vaenlase territooriumile ja jõuda välja Teherani linnani. Tema oponendid aga väitsid, et see plaan on väga ohtlik, ja soovitasid oodata türklasi piiril. Kuid keiser jäi oma kavale kindlaks. 1071. aasta varakevadel, pidades samal ajal Alp Arslaniga läbirääkimisi Manzikerti üle, asus Romanos tohutu suure sõjaväe eesotsas, kaasas rasked sõjamasinad, teele Manzikerti poole, peas kavatsus kindlus tagasi võtta. Hulljulge Romanos oli oma võidus niivõrd kindel, et jagas juba ette tulevased vallutused sõjapealike vahel ära. Peagi sai selgeks, et armeel oli tõsine probleem distsipliiniga, sest sõdurid ründasid regulaarselt oma laagrite ümbrust. Kui keiser proovis kehtestada rangemat korda, hakkas terve saksa palgasõdurite rügement mässama, mille Romanos suutis suurte raskustega alla suruda.
Samal ajal ei muretsenud Konstantinoopoli eliit mitte niivõrd sõjakäigu õnnestumise ja riigi huvide pärast, kui kaalus erinevaid variante keisrist vabanemiseks. Kõigepealt üritati rännakul olevat keisrit tappa. Näiteks kord süttis öösel "ootamatult" telk, kus keiser magas, siis varises sisse majakatus, milles ta peatus. Kui need katsed järjepanu ebaõnnestusid, siis järgmisena oldi juba nõus oma eesmärgi saavutamisel ohverdama kas või kogu sõjaväe. Nii sündiski plaan keiser reeta. Ei hoolitud isegi asjaolust, et niisugune reetmine läheb maksma tuhandete inimeste elu ja võib lõppeda riigile katastroofiga. Plaani kohaselt hakati Romanost "toitma" valeandmetega, varjates tema eest tõest informatsiooni, nii et tal polnud aimugi suurte vägedega lähenevast sultan Alp Arslanist. Samal ajal põgenesid keisri laagrist vandenõus osalevad väepealikud, viies sealt ka oma väed.
Niisis uskus Romanos, et Alp Arslani pole Manzikerti lähedal, mistõttu otsustas ta oma armee osadeks jagada. Ühe osa väest saatis ta Akhlati linna ründama, mis oli türklaste käes. Põhiarmeega ründas Romanos Manzikerti ning peagi kindlus vallutati. Sel hetkel kohtus tema eelkaitse seldžukkide armeega, mis kiiresti Manzikertile lähenes. Keiser andis käsu Akhlati ründavatel vägedel uuesti peaarmeega liituda, kuid need sattusid teise türklaste armee ootamatu rünnaku alla, mis sundis neid tagasi Mesopotaamiasse taanduma. Keisri armee nõrgenes kõvasti, kui tema frangi sõdurid deserteerusid ning läksid türklaste poolele üle. Arslanil polnud soovi Bütsantsi armee vastu astuda, mistõttu tegi ta keisrile ettepaneku sõlmida rahu Bütsantsi jaoks soodsates tingimustes. Keiser ihkas aga sõjalist võitu ning lükkas pakkumise tagasi ning mõlemad armeed rivistati lahinguks üles. 26. augustil 1071 algas Manzikerti all lahing, kus Bütsantsil oli reetmise tõttu tunduvalt vähem mehi kui sultanil.
Lahing algas bütsantslaste raskeratsaväe rünnakuga. Keiser ise astus selle eliitväe etteotsa ja raskeratsaväe edasiliikumine oli niivõrd võimas, et türklased löödi põgenema. Kuid kartes varitsust andis keiser käsu edasitung peatada ja pöörduda tagasi. See käsk oli igati põhjendatud ja kui mängu poleks tulnud järjekordne äraandja, oleks keiser võinud võita ka lahingu tervikuna. pisi|Alp Arslan alandamas keiser Romanos IV Diogenest; 15. sajand Romanos oli võtnud sõjakäigule kaasa Konstantinos X Dukase poja ja oma kaasvalitseja Andronikose, kuna ei usaldanud teda pealinna jätta. Kuigi tagantjärele võib öelda, et keisril olnuks ikkagi õigem jätta ta Konstantinoopolisse, sest ka Andronikose jaoks ei maksnud Bütsantsi riiklikud huvid midagi. Olles vandeseltslastega seotud, moonutas Andronikos isegi lahingu käigus igati Romanose käske. Kuid tõelise kaose kutsus ta välja keset lahingut edastatud teatega, et keiser on tapetud. Andronikos marssis umbes 30 000 mehega lahingust lihtsalt minema. Tegelikult oleksid nad pidanud hoopis katma keisri taandumist. Türklased asusid nüüd pealetungile. Samal ajal andsid nad hoobi ka Bütsantsi vägede tagalasse.
Romanos ja tema lähikondlased osutasid küll visa vastupanu, kuid Andronikose vale oli külvanud vägedesse niivõrd suurt segadust, et türklasi peatada ei õnnestunud. Lõpuks sai Romanos käest haavata ja tema hobune tapeti, kuid ka jalamehena suutis ta koos väikese salgaga õhtuni vastu pidada. Alles siis, mõistes vastupanu mõttetust, andis ta ennast vangi. Romanose vangilangemine oli sündmus, mida Bütsants polnud mitte kunagi varem kogenud – keiser sattus vaenlaste kätte vangistusse.
Mitmete Bütsantsi ajaloolaste, sealhulgas Johannes Skylitzese sõnul oli Arslanil alguses raske uskuda, et tema ette toodud tolmune ja räbaldunud sõdalane oli Rooma keiser. Seejärel tuli ta oma istmelt alla ja asetas oma jala Romanose kaelale. Pärast seda alandavat sammu tõstis sultan aga keisri maast püsti ning käskis teda kohelda kui kuningat. Sellest hetkest kohtles Arslan teda üllatavalt leebelt ja hästi ega öelnud talle kordagi halvasti keisri kaheksapäevase laagrisoleku ajal. Seejärel keiser vabastati rahulepingu ja kopsaka lunarahalubaduse eest. Algul nõudis Arlsan 10 miljoni nomismata (Bütsantsi münt) suurust lunaraha, kuid vähendas seda hiljem 1,5 miljonini, millele lisandus iga-aastane maks 360 000 nomismatat.
Reetmine ja kukutamine
Samal ajal ei teatud Konstantinoopolis sellisest asjade käigust veel midagi. Pealinnas oldi üldiselt veendunud, et vihatud keiser sai surma, ning rõõmustati. Kui aga mõne päeva möödudes jõudsid kohale esimesed teated Romanose ellujäämisest ja kohe seejärel kuuldi ka tema vabanemisest, siis puhkes keisri vaenlaste seas paanika. Romanose vabastamise täpsed asjaolud ja tingimused pole teada. Kuid ilmselt pidid keisri lubadused olema suuremad kui vaid lunaraha ning kaks kindlust. Seega oleks Romanose naasmine võimu juurde tähendanud riigile paratamatult suuri lisakohustusi. Keisri väljavahetamine aga oleks kõik Türgi sultanile antud lubadused tühistanud.
Romanos alustas tagasiteed türgi rõivastes ja saadetuna türklaste sõjasalgast, mis kandis küll ametlikult saatkonna nime. Teel tegi ta suhteliselt lühikese peatuse haavade ravimiseks. Selleks ajaks olid Konstantinoopolis juba kindlad teated keisri saatusest ja asupaigast ning kujunenud olukorda asus arutama senat. Ning nüüd leidsid kokku tulnud senaatorid "ootamatult", et Bütsantsi tabanud õnnetuses pole vaja mõelda mitte Romanosele, vaid riigile tervikuna. Riigist sai äsjastele reeturitele järsku kõige olulisem asi. Nii nõutigi Eudokialt, et ta asuks koos oma vanema poja Michaeliga ise valitsema. Peatselt aga sai keisrinna Romanoselt kirja ning teatas õukondlastele, et kavatseb keisri ära oodata ja alles siis temaga koos otsustada, mida edasi teha. Eudokiat ja Romanost sidunud armulugu arvestades oli keisrinna otsus ka igati mõistetav. Kuid õukondlasi, ja nende seas ka Psellost, valitsejanna idee ei vaimustanud. Nüüd oli neil lisaks keisrile vaja lahti saada ka Eudokiast. Keisrinna sunnitigi lahkuma kloostrisse ja uueks keisriks kuulutati Michael, kelle kroonimine viidi läbi 1071. aasta 24. oktoobril. Neid sündmusi kirjeldanud Psellos suisa hoopleb, et Romanose kukutamine oli paljus tema teene. Lisaks kuulutati, et Bütsants ei austa Romanose ja Arslani kokkulepet.
Romanosele pakuti "andeksandmist", kuid ta ei võtnud seda ettepanekut vastu. Selle asemel alustas ta hoopis vägede koondamist. See aga tähendas, et Bütsantsis algas sisuliselt kodusõda. Kuid Romanos ei leidunud enesele eriti palju toetajaid ning ta sai lüüa ja põgenes Tyropoioni kindlusse ning sealt Kiliikiasse Adanasse. Teda jälitati ning sunniti alistuma. Romanos nõustus vastupanu lõpetama, kui kolm piiskoppi olid garanteerinud ta julgeoleku, nõustus ta 1072. aasta suvel vastupanu lõpetama. Enne kindlusest lahkumist kogus ta kokku raha, mille saatis oma hea usu tõestamiseks sultanile koos sõnumiga: "'Keisrina lubasin Teile 1,5 miljonit lunaraha. Troonilt tõugatuna ja teistest sõltuvaks muutununa saadan Teile oma tänulikkuse tõestamiseks kõik, mis mul on.'"Romanos loobus troonist 1. oktoobril 1071.
Romanos IV valitsemise aega ja selle kulminatsiooniks peetud 1071. aasta Mantzikerti lahingut on nimetatud pöördepunktiks Bütsantsi ajaloos (ajaloolased on juhtinud ka tähelepanu sellele, et kõik Romanosed on lõpetanud halvasti). On isegi öeldud, et just sellest alates lakkas Bütsants olemast suurriik.
Perekond
Romanose esimene abikaasa oli Bulgaaria Alusiani tütar, kelle nimi on teadmata. Neil oli vähemalt üks poeg:
Teise abikaasa, Eudokiaga, oli tal kaks poega:
Karl Siilivask
Karl Siilivask (20. jaanuaril 1927 Veriora vallas Võrumaa – 18. november 2017) oli Eesti NSV ja Eesti Vabariigi ajaloolane, Eesti Teaduste Akadeemia liige (alates 1977).
Haridus
1940 asus ta õppima Võru Keskkooli, kus sõjasündmuste ning nõukogude tagalasse evakueerumise tõttu õpingud katkesid. 1945 sooritas ta lõpueksamid Tallinna 9. Keskkoolis. 1951 lõpetas ta Tartu Riikliku Ülikooli ajaloo osakonna, 1954 kaitses TRÜ-s kandidaadiväitekirja "Eesti töölisklassi võitlus rahvusvahelise imperialismi ja kapitalistliku diktatuuri vastu kodusõja aastatel (1918-1920)" ja 1968 doktoriväitekirja "Suur Sotsialistlik Oktoobrirevolutsioon Eestis" veebruari- ja oktoobrirevolutsioonist Eestis.
Teenistuskäik
Aastatel 1954–1957 oli Karl Siilivask Tartu Riikliku Ülikooli Nõukogude Liidu ajaloo kateedri vanemõpetaja, 1957–1969 dotsent, 1969–1974 professor, olles ühtlasi 1962–1974 kateedrijuhataja, 1962–1964 ja 1971–1973 ajaloo-keele- ning 1973–1974 ajalooteaduskonna dekaan. Aastatel 1974–1983 oli ta Eesti NSV Teaduste Akadeemia Ajaloo Instituudi direktor, 1984–1992 sektorijuhataja, aastatel 1974–1992 ühtlasi kohakaaslasena Tartu Ülikooli professor. Alates 2004. aastast töötas Karl Siilivask Teadusajaloo ja Teadusfilosoofia Eesti Ühenduses vanemteadurina.
1977 valiti ta Eesti NSV Teaduste Akadeemia korrespondentliikmeks ajaloo alal. 1986. aastal pälvis Eesti Teaduste Akadeemia medali.
Teadustöö
Akadeemik Karl Siilivase uurimistöö peasuundadeks oli 19. ja 20. sajandi Eesti ajalugu ja teadusajalugu. Ta on avaldanud üle 200 teadustöö, sh ligikaudu 40 monograafiat, koostanud kesk- ja kõrgkoolide ajalooõpikuid. Teadusajaloo valdkonnast oli tema tähtsaim töö kolmeköitelise ülevaateteose "Tartu Ülikooli ajalugu 1632–1982" koostamine ja vastutav toimetamine. Ta algatas ka sarja "Ülikooli ajaloo küsimusi", mida on ilmunud üle 30 köite. Tema töö kajastub seeriakogumikes "Teaduslugu ja nüüdisaeg", "Teaduse ajaloo lehekülgi Eestist" ning Balti teadusajaloo konverentside materjalides (a-st 1977 "Historiae Scientarum Baltica"). Alates 1995. aastast oli akadeemik Siilivase eestvedamisel koostamisel ja toimetamisel Eesti teaduse biograafiline leksikon", millest ilmusid paberil 1. ja 2. köide.
Teaduskorralduslik tegevus
Ülikooliaastail oli akadeemik Siilivask Üliõpilaste Teadusliku Ühingu ja spordiklubi esimees. 1971–1985 oli ta Tartu Ülikooli ajalookomisjoni esimees ning aastast 1974 Teadusajaloo ja Teadusfilosoofia Eesti Ühenduse esimees, 1991–1993 ja 1999–2001 Teadusajaloo ja Teadusfilosoofia Balti Assotsiatsiooni president ja 1993–1999 asepresident.
Mirtha Vásquez
Mirtha Esther Vásquez Chuquilín (sündinud 31. märtsil 1975) on Peruu advokaat ja poliitik.
Mirtha Vásquez oli alates 17. novembrist 2020 kuni 26. juulini 2021 Peruu Kongressi (parlamendi) president.
6. oktoobrist 2021 1. veebruarini 2022 oli Mirtha Vásquez Peruu ministrite nõukogu president (sisuliselt peaminister). Oma tagasiastumisest teatas ta 31. jaanuaril 2022.
Üleskutsemenetlus
Üleskutsemenetlus on kohtu poolt seaduse alusel tehtud avalik üleskutse, millega on võimalik esitada nõudeid või muid õiguseid. Kui nõudest või õigusest ei teatata, toob see üleskutse puhul kaasa õiguse lõppemise või muu õiguslikult halva tagajärje.
Üleskutsemenetluse algatamine
Et kohus saaks üleskutsemenetlust algatada, on tal vaja teha avalduse alusel üleskutsemäärus. Kohtul on õigus ühendada mitu samaliigilist üleskutsemenetlust. Menetluse algatamisest keeldumise määruse peale on avaldajal õigus esitada määruskaebus.
Üleskutsemäärus peab sisaldama vähemalt:
Välistusmäärus
Välistusmäärusega välistatakse kolmandate isikute nõuded ja õigused. Välistusmäärus tuleb kõne alla, kui kohtu määratud ajaks ei ole kolmandad isikud oma nõuetest või muudest õigustest kohtule teatanud. Välistusmääruse saab teha kohus avaldaja taotlusel, kuid enne selle tegemist võib kohus korraldada asjaolude selgitamiseks istungi.
Kui välistusmääruse tegemiseks esitatud avaldus jäetakse rahuldamata, võib avaldaja esitada määruse peale määruskaebuse. Nii nagu üleskutses, avaldatakse ka välistusmäärus üldjuhul väljaandes Ametlikud Teadaanded, kuid kohtul on õigus määrata avaldamiskohaks ka muu väljaanne või ringhääling.
Üleskutsemenetlus pärija välja selgitamiseks
Pärija üleskutsemenetlus on menetlus, mille eesmärk on välja selgitada pärijad, et pärandaja vara ja/või kohustused saaksid pärijale üle minna ehk pärijad saaksid oma pärandiosa kätte.
Kui pärija ei ole teada, peab notar läbi viima üleskutsemenetluse, et pärija välja selgitada. Selleks avaldab notar teate väljaandes Ametlikud Teadaanded, mis peab sisaldama järgmisi andmeid:
Kui pärija ei ole teada, peab üleskutsemenetluse teates olema kirjas ka, et nõuete ja õigustega isikul tuleb endast teada anda ühe kuu jooksul alates üleskutse avaldamisest. Kui pärija endast selle aja jooksul teada ei anna, tuleb eeldada, et seadusjärgne pärija on kohalik omavalitsusüksus või riik.
Pärijal on õigus pärand vastu võtta või pärandist loobuda. Pärimisõigusest loobumise tähtaeg on kolm kuud, mis hakkab kulgema hetkest, mil pärija saab teada või peaks teada saama pärandaja surmast ja oma pärimisõigusest.
Üleskutsemenetlus hüpoteegipidaja õiguste välistamiseks
Üleskutsemenetluse, et välistada hüpoteegipidaja õigused, võib avaldusega algatada hüpoteegiga koormatud kinnisasja või registerpandiga koormatud pandieseme omaja. Ka laeva omanik võib algatada üleskutsemenetluse. Enne menetluse algatamist peab avalduse tegija aga kinnitama, et tal ei ole õnnestunud isikut muul moel välja selgitada. Samuti peab avalduse tegija enne menetluse algatamist hoiustama selleks ettenähtud kontol hüpoteegisumma.
Samad reeglid kehtivad ka üleskutsemenetlusele, mille eesmärk on välistada eelmärkega, keelumärkega, ostueesõigusega või reaalkoormatisega õigustatud isikute kinnistusraamatusse või laevakinnistusraamatusse kantud õigused. Sellise avalduse võib esitada ka isik, kes võib nõuda täitedokumendi alusel oma nõude rahuldamist kinnisasja või laeva arvel.
Üleskutsemenetlus väärtpaberi kehtetuks tunnistamiseks
Üleskutsemenetluses, millega tunnistatakse väärtpaber kehtetuks, võib väärtpaberi senine omaja esitada avalduse väärtpaberi kadumise, hävimise või kahjustumise korral. Samas avalduses võib väärtpaberi kaotanud isik nõuda väärtpaberi väljaandjalt ka uue samasisulise väärtpaberi väljastamist.
Avalduses peavad märgitud olema: