cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jungfrau
Ronimisajalugu
Teekond oli tolle aja kohta erakordne ja mõned inimesed kahtlesid selle täielikus õnnestumises. Nende rahustamiseks korraldati 1812. aastal teine ​​ekspeditsioon. Selles mängisid peaosa Johann Rudolf Meyeri pojad Rudolf (1791–1833) ja Gottlieb (1793–1829). Pärast halva ilma tõttu ebaõnnestunud katset, mille käigus ületati Oberaarjoch kaks korda (see tee oli palju otsesem kui pikk ümbersõit läbi Lötschentali), ööbisid Rudolf koos kahe Valais' kütiga (Alois Volker ja Joseph Bortis), Guttanneni pakikandja Arnold Abbühl ja Hasle mees Finsteraarhorni kaguharja lohus. Järgmisel päeval (16. augustil) üritas kogu seltskond tõusta Finsteraarhornile Studeri firnilt idas kaguharja kaudu, kuid kurnatud Meyer jäi maha. Järgmisel päeval ületas seltskond Grünhornlücke Aletschi liustikule, kuid halb ilm lõpetas seejärel edasised projektid. Bivakil, ilmselt praeguse Konkordia hüti vastas, ühines ülejäänud seltskond Finsteraarhorni seltskonnaga, olles tulnud üle Oberaarjochi ja Grünhornlücke. Gottliebil, Rudolfi nooremal vennal oli teistest rohkem kannatust ja ta jäi kauemaks Märjelensee lähedal asuvate hüttide juurde, kuhu seiklejad olid varjunud. Ta võis teha teise tõusu Jungfraule (3. septembril), kus Rottalsattelile jõuti ida poolt, nagu nüüd tavaline, ja tema kaaslasteks olid kaks Valais' kütti.
Kolmas tõus tehti 1828. aastal, kui mitu meest Grindelwaldist Peter Baumanni juhtimisel heiskasid oma lipu mäetippu. Järgmisena tõusid 1841. aastal mäkke Louis Agassiz, James David Forbes, Heath, Desor ja Duchatelier, millest Desor jutustas oma teoses "Excursions et Séjours dans les Glaciers". Gottlieb Samuel Studer avaldas ülevaate enda ja Bürki 1842. aastal tehtud järgmisest tõusust.
1863. aastal jõudis kolmest noorest Oxfordi ülikooli lõpetajast ja kolmest Šveitsi teejuhist koosnev seltskond edukalt mäetippu ja naasis Faulbergi baaslaagrisse (asus Konkordia hüti praeguse asukoha lähedal) vähem kui 11 tunniga. Samal aastal ronis proua Stephen Winkworth esimese naisena Jungfraule. Ta ka ööbis Faulbergi koopas enne tõusu, kuna sel ajal ei olnud seal hütti. thumb|upright=1.5|Eiger, Mönch ja Jungfrau
Enne Jungfraujochi raudteetunneli ehitamist oli lähenemine lõunakülje liustikelt väga pikk. Esimese otsetee Lauterbrunneni orust avasid 1865. aastal Geoffrey Winthrop Young, H. Brooke George ja teejuht Christian Almer. Nad pidid kaasas kandma redeleid, et ületada põhjatiival palju liustikulõhesid. Olles ööbinud Schneehorni kaljudel (3402 m), jõudsid nad järgmisel hommikul Silberlückesse, Jungfrau ja Silberhorni vahelisse lohku, ja jõudsid sealt veidi rohkem kui kolme tunni pärast tippu. Laskudes Aletschi liustikule ületasid nad Mönchsjochi ja veetsid teise öö kaljudel, jõudes järgmisel päeval Grindelwaldi. See marsruut sai tavaliseks kuni Jungfraujochi avamiseni.
Esimese talvise tõusu tegid 23. jaanuaril 1874 Meta Brevoort ja W. A. B. Coolidge koos teejuhtide Christian ja Ulrich Almeriga. Nad kasutasid Aletschi liustiku ülemisse otsa jõudmiseks kelku ja neil oli kaasas Brevoorti lemmikkoer Tschingel.
Jungfraule ronisid lääneküljelt esimest korda 1885. aastal Fritz ja Heinrich von Allmen, Ulrich Brunner, Fritz Graf, Karl Schlunegger ja Johann Stäger – kõik Wengenist. Nad tõusid üles Rottali seljakule (Innere Rottalgrat) ja jõudsid 21. septembril mäetippu. Raskemat ja ohtlikumat kirdeseljakut, mis ühendab mäetippu Jungfraujochiga, ronisid esimestena 30. juulil 1911 Albert Weber ja Hans Schlunegger.
Turism
thumb|upright|Jungfrau nähtuna ühelt paljudest mägiraudteedest orus (siin [[Lauterbrunneni–Mürreni mägiraudtee|Mürreni raudtee)]]
Jungfrau järgi nime saanud Berni ülamaa Jungfrau piirkond on Alpide peamine turismisihtkoht ning sisaldab suurt hulka raudteid ja muid rajatisi. Kui mäe tipp oli kunagi raskesti ligipääsetav, siis Jungfrau raudtee (ratasajamiga raudtee) läheb nüüd Jungfraujochi raudteejaama (3454 m), võimaldades seega hõlpsat juurdepääsu Aletschi liustiku ülaosale ja suhteliselt lühikest juurdepääsu Jungfraule endale, kõrguste vahe jaama ja tipu vahel on vaid 704 m ja horisontaalne kaugus veidi vähem kui 2 km. Selle tulemusel on Jungfraust saanud rahva meelest mägi, mis on seotud pigem Berni ülamaa ja Interlakeniga, kui Ülem-Valais ja Fieschiga.
1893. aastal mõtles Adolf Guyer-Zeller välja idee rajada raudteetunnel Jungfraujochile, et muuta lõunaküljel asuvad liustikualad paremini ligipääsetavaks. Tunnelit ehitati 16 aastat ja tipujaam avati alles 1912. aastal. Eesmärk oli jõuda Jungfrau tippu tegelikult liftiga kõrgeimast raudteejaamast, mis asub mäe sees. Projekt jäi Esimese maailmasõja puhkemise tõttu täismahus realiseerimata. Sellegipoolest oli see tol ajal üks maailma kõrgemaid raudteid ja on tänaseni Euroopa kõrgeim (mittetross)raudtee maailmas, mis läbib alalise lumepiiri.
Hanja
Kuigi tänapäevane korea kiri (Hangul) loodi juba Sejong Suure ajal 15. sajandil, jõudis see laiemasse kasutusse alles 19. sajandi lõpuaastatel ja seni kirjutati enamus koreakeelsest kirjandusest ja dokumentidest Hanjas. Seega on vanemate tekstide lugemiseks vajalik tunda Hanjat.
Jungfrau
Turism
Jungfrau raudtee väljub Kleine Scheideggist, kuhu pääseb rongiga Grindelwaldist ja Wengeni kaudu Lauterbrunnenist. Rong siseneb Jungfrau tunnelisse, kulgedes ida poole läbi Eigeri veidi Eigergletscheri kohal, kuhu on alates 2020. aastast juurdepääs ka Grindelwaldi õhutrammiga. Enne Jungfraujochile jõudmist peatub see mõneks minutiks kahes muus jaamas, Eigerwandis (Eigeri põhjaküljel) ja Eismeeris (lõunaküljel), kus reisijad näevad läbi mäest välja kaevatud aukude. Sõit Kleine Scheideggist Jungfraujochile kestab u 50 minutit koos peatustega; tagasitee allamäge võtab vaid 35 minutit.
Jungfraujochile on ehitatud suur tunnelite ja hoonete kompleks, mida nimetatakse "Top of Europe". Seal on mitmeid restorane ja baare, kauplusi, multimeedia näitusi, postkontor ja uurimisjaam koos spetsiaalsete majutusvõimalustega. Lift võimaldab pääseda Sphinxi tippu ja selle observatooriumisse (3571 m), piirkonna kõrgeimale vaateplatvormile. Väljaspool, Jungfraujochi tasandil on suusakool ja "Ice Palace", Aletschi liustiku sees välja pandud keerukate jääskulptuuride kogu. Teine tunnel viib Sphinxi idaküljele, kus saab liustikul kõndida kuni Mönchsjochi hütini, mis on ainus hotellitaristu piirkonnas.
Hanja
Tänapäeval on Koreas põhiline kirjasüsteem Hangul. Koreakeelses sõnavaras on ligi 510 000 sõna, millest ligi 290 000 on Hanja-eo (Hiina päritolu). Korea sõnu ei kirjutata kunagi Hanjas, ka Hiina päritolu sõnu kirjutatakse nüüd enamasti Hanguliga.
Jungfrau
Turism
Jungfraujochi kõrval on Jungfrau piirkonda ehitatud palju rajatisi, sealhulgas arvukalt mägiraudteid. 1908. aastal avati Wetterhorni jalamil esimene avalik köisraudtee maailmas, kuid suleti 7 aastat hiljem. Schilthorn Mürreni kohal, Männlichen Wengeni kohal ja Schynige Platte Wilderswili kohal pakuvad häid vaateid Jungfraule ja Lauterbrunneni orule. Lõunaküljel pakub Eggishorn Fieschi kohal ka vaateid Jungfraule, üle Aletschi liustiku.
Hanja
Lõuna-Koreas ei õpetata enam Hanjat algkoolides 1970. aastatest, seda hakatakse nüüd õpetama alles 7. klassist kuni 12. klassini. Kokku õpitakse keskkooli lõpuks umbes 1800 Hanjat. Mõnedes ülikoolides õpetatakse veel rohkem Hanjasid.
Põhja-Koreas plaanis riigi esimene juht Kim Il-sŏng algselt Hanja vaikselt käibelt kõrvaldada, kuid 1960. aastatel muutis kurssi. 5. kuni 9. klassini õpetatakse ligi 1500 Hanjat, keskkoolis veel 500 ja ülikoolis veel 1000 Hanjat.
Engelhard Corjus
Engelhard Corjus (ka Korjus; 11. november 1899 – surmaaeg ja -koht on teadmata ) oli Eesti arhitekt.
Ta lõpetas 1918. aastal Tallinna Reaalkooli.
Looming
Ta oli tuntud enda loomingus nii äärmusliku funktsionalismi kui ka saksapärase ekspressionismi viljelemisega.
Phung Hang
thumb|Phung Hang Phung Ngoc Hang (sündinud 12. novembril 1981 Hamaris) on Vietnami juurtega Norra laulja.
Børge Mogensen
Børge Mogensen (13. aprill 1914 – 5. oktoober 1972) oli rahvusvaheliselt tunnustatud Taani funktsionalistlik mööblidisainer.
Koos teiste nimekate Taani mööblidisaineritega nagu Arne Jacobsen ja Hans Wegner on Mogesen üks Skandinaavia disaini mõjukamaid esindajaid, kelle töö ja looming tegid taani disaini terves maailmas tuntuks.
Børge Mogensen õppis mööblikujundust Taani Disainikoolis (Danmarks Designskole) Kopenhaagenis aastatel 1936–1938 ja arhitektuuri Taani Kuninglikus Kunstide Akadeemias 1938–1942.
Malle Agabuš
pisi|Malle Jamieson-Agabuš 1999. aastal Foto: Jaan Künnap Malle Jamieson-Agabuš (ka Malle Agabus, neiupõlvenimega Malle Valg, 1970–1975 Malle Lorents; 9. september 1948 Tallinn – 14. aprill 2012 Laguna Niguel, California, USA ) oli eesti sisearhitekt ja mööblidisainer.
Elulugu
Aastail 1973–1977 töötas Agabuš mööblitootmiskoondises Standard, 1977–1982 tootmiskoondises Kooperaator ja 1988–1989 projekteerimisettevõtte Tsentrosojuzprojekt Tallinna filiaalis. 1976. aastast tegutses ta üldkompositsiooni õppejõuna Eesti NSV Riiklikus Kunstiinstituudis (hilisemas Tallinna Kunstiülikoolis ja Eesti Kunstiakadeemias), kus oli 1990. aastast dotsent. Õppejõuna lõi ta aastail 1994–1996 sidemed Eesti ja Rootsi üliõpilaste vahel. Samuti tutvustas ta Eesti üliõpilaste töid videote abil. Ta osales Kaljo Põllu ekspeditsioonil Karjalas ning korraldas 1995. aastal puutöötoa Käsmus.
Malle Agabuši kujundatud interjööride seas olid galerii Molen (1991), Mardi matkabüroo, Nissani keskus ja Tipp TV fuajee (1994), Estonia kontserdisaal (1997), Vanemuise kontserdimaja Tartus (1998) ja Tallinna Keskraamatukogu (OÜ Stuudio-R Sisekujundusbüroo, 2000–2002 ), samuti Deco Galerii, puuetega laste arenduskeskus Mustamäel, Honda autokeskus ja Tammsaare majamuuseum Tallinnas. Ta kujundas ka näitusi ("Aeg ja koht" 1986, "ACTA '87" 1987, Eesti Tarbekunsti- ja Disainimuuseumis "Eesti nahkehistöö" 1989 ja "1960. aastate tarbekunst" 1991, metallikunstinäitus "Tehnika ja traditsioon" 1999 ), disainis sarimööblit (diivan "Eva" 1974, mida kunstikriitik Karin Paulus on nimetanud "nõukogude mugavuse sümboliks", tool "Pluss" 1979, laud "Tre", valgusti "Honda", komplekt laudu "Uni", tool "P-Z" jt ) ning postmodernistlikku unikaalmööblit. 1973. aastast osales Agabuš näitustel, teiste seas koos Mari Aakre, Urve Küttneri, Ülle Raadiku, Ivi-Els Schneideri ja Evi Tihemetsaga.
Agabuši loomingut leidub Eesti Arhitektuurimuuseumi ning Eesti Tarbekunsti- ja Disainimuuseumi kogudes.
Ühiskondlik tegevus
1980. aastast kuulus Malle Agabuš Eesti Kunstnike Liitu, 1990. aastast Eesti Disainerite Liitu ning 1990. aastal sai temast ka Eesti Sisearhitektide Liidu asutajaliige.
Malle Agabuš oli Isamaaliidu liige, kuuludes 2001. aastal ka selle juhatusse ning kandideerides 1999. aastal riigikogu valimistel Isamaaliidu nimekirjas valimisringkonnas nr 3 (Tallinna Mustamäe ja Nõmme linnaosas) 9. kohal ja kohalikel valimistel Isamaaliidu nimekirjas valimisringkonnas nr 5 (Mustamäel) 4. kohal. 1999. aastal määras Tallinna linnavolikogu ta Mustamäe linnaosa halduskogu liikmeks.
Isiklikku
2001. aastal USA-d külastades jäigi Malle Jamieson-Agabuš elama California osariiki, kuid külastas seejärel korduvalt ka Eestit. Tema esimene abikaasa oli hilisem raudteeameti peadirektor ja riigikontrolli kontrolör Raivo Agabuš (1950–2006). Nende poeg on arhitekt Mattias Agabus. Teine abielu oli USA-s.
Howe' sõrestik
pisi|Howe' sõrestiku skeem (punasega on tähistatud [[metallist valmistatud sõrestiku osad (postid)]]  pisi|Kaheavaline [[raudteesild Howe' fermidega Siberi raudtee (foto 1899)]]   Howe' sõrestik, ka Howe' ferm, (inglise Howe truss) on metallpuitsõrestiku tüüp.
Howe' sõrestiku patenteeris 1840. aastal USA sillaehitaja William Howe. Tema sõrestikku täiustas 1840. aastate teisel poolel ja 1850. aastate esimesel poolel vene sillaehitaja Dmitri Žuravski, seetõttu nimetati Venemaal sellist sõrestikutüüpi ka Howe'-Žuravski fermiks.
Howe' sõrestikkonstruktsioonide vööd ja ristuvad diagonaalid tehakse puidust (palkidest või prussidest) ja postid ümarterasest tõmbidena. Howe' sõrestik oli levinud kandekonstruktsioonina sillaehituses, kus neid kasutati avadel 20–50 m sõiduteega ülal või all. Suure puidu- ja metallikulu tõttu ning vajadusega selliseid ferme kokku panna detailidest kohapeal kasutatakse tänapäeval Howe' sõrestikku harva. .
Teises maailmasõjas leidsid kasutust purustatud sildade taastamisel metallpuitfermid metallist alumise vööga. Tavatingimustes on selliste fermide kasutus ebaotstarbekas lühikese ekspluatatsiooniea ja suure metallikulu tõttu.
Friedrich von Ampten
Friedrich von Ampten (ka Friedrich von Ambten; surnud 1557) oli Tallinna piiskop aastatel 1551–1557.
Ampten pärines tõenäoliselt Kuramaalt Embūtest (saksa Amboten). Ta oli arvatavasti samanimelise Kuramaa aadlisuguvõsa liige, kuid tema varasema elukäigu kohta pole kuigi palju teada. Tõenäoliselt oli ta õppinud ülikoolis ning 1542. aastal võeti ta Bologna ülikooli auliikmeks.
1539. aastal sai Amptenist Tallinna toomdekaan ehk sealse toomkapiitli juht (Tallinna kapiitlis puudus toompraosti ametikoht), kellena ta tegutses kuni 1551. aastani. Peale selle sai temast 1546. aastal aga Saare-Lääne toompraost, kellena ta oli tegev vähemalt 1556. aastani, võimalik ka, et kuni surmani. Amptenil olid tihedad ja lähedased suhted Kuramaa ja Saare-Lääne piiskopi Johann von Münchhauseniga.
1546. aastal võttis Tallinna piiskop Arnold Annebat Ampteni enda koadjuutoriks, kuid seda ei kinnitatud paavsti juures. Juba aasta varem oli piiskop Johannes Münchhauseni sõnul olnud juttu sellest, et Amptenist võiks saada Tallinna koadjuutor, kuid siis olevat Ampten pakkumisest keeldunud, kuna ta olevat protestandiks hakanud. Kuus aastat hiljem, 1551. aastal, edastas Riia peapiiskop Wilhelm aga arvamuse, et Ampten on "täielik papist".
Kuna Amptenil paavsti kinnitust polnud, pidi Tallinna kapiitel ta 1551. aastal pärast Annebati surma piiskopiks valima. Paavsti kinnituse sai Ampten 1553. aastal, olles ka viimane Tallinna piiskop, kes selle sai.
Usulistelt vaadetelt oli Ampten tõenäoliselt pigem katoliiklane ja seetõttu tekkis tal kohati arusaamatusi luterliku Tallinna linnaga. Kuid Toompea oli eraldi ordu jurisdiktsiooni all ning sealses toomkirikus jätkusid katoliiklikud jumalateenistused. Amptenit püüti ka piiskopiks pühitseda, kuid see osutus võimatuks, sest 1556. aastal polnud Liivimaale jäänud enam ühtegi sobiliku pühitsusega piiskoppi. Teda plaaniti saata Ermlandi piiskopi Stanislaus Hosiuse juurde, kuid see reis jäi siiski ära.
Aastatel 1556–1557 käis Ampten Liivimaa saadikuna mitmel korral Poola kuninga Zygmunt II Augusti juures, püüdes lahendada koadjuutorivaenuse ajal tekkinud pingeid.
Ampteni surmaaeg pole teada. 1557. aasta aprillis on teda viimast korda elusolevana mainitud, kuid veel septembris saatis Johann von Münchhausen talle kirju. Novembriks oli ta kindlasti surnud, seetõttu on tema surmaajana välja pakutud 1557. aasta oktoobrit.
Sutlepa kraav
Sutlepa kraav on kraav Läänemaal Lääne-Nigula vallas Sutlepa külas.
Kraavi pikkus on 1,2 km. Kraavi valgla pindala suurus on alla 10 km².
Kraav on mitteavalik veekogu.
Sutlepa kraavi keskkonnaregistri kood on VEE1500006.
Eren Derdiyok
pisi|Eren Derdiyok (2015) pisi|Eren Derdiyok 2015. aastal Šveitsi koondises Eren Derdiyok (sündinud 12. juunil 1988 Baselis) on Šveitsi jalgpallur, kes mängib ründajana Türgi kõrgliiga klubis Göztepe ja Šveitsi jalgpallikoondises.
Derdiyok sündis Türgi kurdi päritolu peres. Tal on samuti Türgi kodakondsus.
Ta alustas karjääri 2004. aastal kodumaal Old Boysis. 2006. aastal liitus ta Šveitsi kõrgliiga klubiga FC Basel. Hooajal 2007–08 tuli ta klubiga nii Šveitsi meistriks kui võitis ka Šveitsi karika.
2009. aastal siirdus ta Saksamaale, kus mängis järgmised viis hooaega. Neist kolm esimest ja viimase veetis ta Leverkuseni Bayeris ning hooaja 2012–13 Hoffenheimis. Kõige edukam hooaeg Saksamaal oli esimene, 2009–10, kui ta lõi Leverkuseni Bayeri särgis Bundesligas 12 väravat.
2015. aastal liitus ta Türgi kõrgliiga klubiga Kasımpaşa. Väga edukaks kujunes hooaeg 2015–16, kui ta lõi Türgi kõrgliigas 13 väravat.
2016. aasta augustis sõlmis ta kolmeaastase lepingu teise Türgi kõrgliiga klubi, Galatasarayga. Hooaegadel 2017–2018 ja 2018/2019 tuli ta klubiga Türgi meistriks. 2019. aastal jätkas Türgi kõrgliigas karjääri Göztepe meeskonnas.
Debüüdi Šveitsi jalgpallikoondises tegi Derdiyok 6. veebruaril 2008 mängus Inglismaa vastu, lüües selles mängus ka oma esimese värava. Samal aastal valiti ta Šveitsi koondisse Euroopa meistrivõistlusteks. Ta oli 19-aastaselt turniiri noorim mängija. Ta on kuulunud Šveitsi koondisse veel ka 2010. aasta maailmameistrivõistlustel ja 2016. aasta Euroopa meistrivõistlustel.
Lai 36
Lai 36 on Tallinnas Laial tänaval asuv hoone, mida loetakse Eesti tööstusliku pagaritööstuse hälliks.
Selles majas on elanud ka kunstnik ja kultuuritegelane Boris Lukats. 2007. aasta renoveerimistööde käigus leiti ilmselt Lukatsi poolt maja seinale maalitud abstraktne kompositsioon.
Kinnistu saamislugu
Lai 36 / Vaimu 4 kinnistu (nr 137) tekkis 1749. aastal, mil kaupmees Johan Herman Haecks müüs Pika tänava poolse osa oma kinnistust nr 42 (Pikk 47), mis ulatus Pikalt tänavalt kuni Laia tänavani. Varasemast ajast on teada, et u 1365. aastal asusid sel kohal kinnistu nr 42 koosseisu kuulunud puithooned.
8. mail 1750 loovutas Haecks kinnistu aritmeetikule ja üldise jumalalaeka raamatupidajale Johan Nicolaus Greinertile.
Rūķīši
Rūķīši on küla (vasarnīcu ciems ehk suvilapiirkond) Lätis Salaspilsi piirkonnas Salaspilsi vallas.
Küla asub valla loodeosas. Asula jääb piirkonna keskusest Salaspilsist 9,4 ja Riiast 16,6 kilomeetri kaugusele. Külas on DS Rūķīši bussipeatus.
Lai 36
Pagaritööstus
Kinnistu järgmisteks omanikeks olid Georg Bernhard Baumann (alates 27. aprillist 1806) ning Emilie ja Malli Baumann (alates 4. oktoobrist 1849). 28. oktoobrist 1849 sai omanikuks pagarmeister Friedrich Küssner ning pagaritöökoja järjepidevust jätkas Friedrich Eylandt, kes avas oma pagaritöökoja 6. detsembril 1857. Sel ajal sai pagariärist osta muu seas ka pähklikooki, mandlikooki, piparkooke ja suhkrukringleid.
Eylandt suri 1897. aastal ning tema pärijad olid maja omanikud kuni 1904. aastani, kui kinnistu ostis Wilhelm Steinberg. Tema avas seal oma pagaritöökoja 1905 aastal. Steinbergil oli Tallinnas kokku kolm pagaritöökoda (Lai 36, Tatari 13 ja Kreutzvaldi 2 ). Tootevalikusse kuulus sel ajal lisaks saiale ja leivale saiakesi (Viini saiad, teekoogid, vastlakuklid, Lätare kringlid, Berliini pannkoogid, vanilli pritskoogid jne), aga ka näkileiba (rootsi knäckebröd), küpsiseid ja torte. Steinberg nimetas end kondiitriks.
Pärast Wilhelm Steinbergi surma 1933. aastal jätkasid kondiitriäri Wilhelm Steinbergi pärijad kuni natsionaliseerimiseni 19. novembril 1940. Hilisemat pärijate taotlust õigusvastaselt võõrandatud vara tagastamiseks pärast Eesti taasiseseisvumist ei rahuldatud.
Tänapäeval on tegemist korterelamuga, mille esimesel korrusel on linnale kuuluv äripind. Pagaritööstuseaegadest tänapäevani on pööningul säilinud jahukottide tõstmiseks kasutatud huvitav oravarattaga sarnanev vintsisüsteem.
Lemme Saarma
Lemme Järvi (Saarma) (sündinud 11. aprillil 1960) on eesti balletitantsija.
Ringreisid välisriikides
Läti, Leedu, Venemaa, Valgevene, Vietnam, Poola, Soome, Rootsi, Bulgaaria, Süüria, Angola, Saksamaa, Hispaania, Prantsusmaa.
Lõunakolmnurk
pisi|Lõunakolmnurk Lõunakolmnurk (ladina Triangulum Australe. lühend TrA) on väike lõunataeva tähtkuju Linnuteel, mille kolm eredamat tähte moodustavad peaaegu võrdkülgse kolmnurga.
Nikkel-metallhüdriidaku
Ajalugu
Esimesed tarbijaklassi NiMH-akud AA- ja AAA-suuruses jõudsid turule 1989. aastal. See oli rohkem kui paarikümneaastase uurimus- ja arendustöö tulemus, mille käigus töötati välja ökonoomsed vesinikku siduvad metalliühendid. Positiivse elektroodi väljaarendamisega tegelev doktor Masahiko Oshitani GS Yuassa firmast oli esimene, kes töötas välja uut tüüpi elektroodi, mille üks koostisosa on pasta. Selline positiivne elektrood ja kõrge energiaga hüdriidühendist negatiivne elektrood võimaldasidki luua keskkonnasõbraliku ja kõrgenergeetilise NiMH-akutüübi.
Elektrokeemia
Negatiivsel elektroodil toimuvaid reaktsioone kirjeldab võrrand (laadimisel vasakult paremale, tühjendamisel paremalt vasakule): Negatiivse elektroodi aktiivaineks olevat vesinikku H siduv metall M koosneb tegelikult mitme metalli ühendist.
Lõunakolmnurk
Lõunakolmnurk katab 110 ruutkraadi ja on pindalalt 88 tähtkuju seas 83. kohal. Heledaimad tähed on oranž hiid Alpha Trianguli Australis (1,91m) ja Beta Trianguli Australis (2,83m).
Nikkel-metallhüdriidaku
Elektrokeemia
Aku laadimisel redutseeruvad H+-ioonid (prootonid) negatiivsel elektroodil vesinikuks, mis on pöörduvalt metalliühendiga seotud ja salvestatakse metallhüdriidina.
Lõunakolmnurk
Lõunakolmnurk on üks 12 tähtkujust, mille moodustas hollandi astronoom Petrus Plancius meresõitjate Pieter Dirkszoon Keyseri ja Frederick de Houtmani lõunataeva vaatluste põhjal. Seda kujutati 1598 valminud taevagloobusel. Esimest korda kujutati seda täheatlases 1603. aastal – Johann Bayeri "Uranometrias".
Nikkel-metallhüdriidaku
Laadimine
NiMH-aku laadimine toimub pingevahemikus 1,4–1,6 V. Kiirlaadimise korral on soovitatav kasutada tarka akulaadijat, et vältida ülelaadimist, mis võib elemente kahjustada ja võib olla isegi ohtlik. Niisugustes laadimisseadmetes rakendatakse üldiselt impulssvooluga laadimismeetodit. NiCd-akude püsiva vooluga laadijad ei sobi NiMH-akude kiirlaadimiseks.
ΔV laadimismeetod
Selleks et NiMH-elemente kiiremini laadida, peab laadija teadma, millal tuleb laadimine lõpetada, sest ainult siis välditakse akupatarei kahjustumist. Üks variant on aku pinge jälgimine kogu laadimise aja vältel, kusjuures laadimisvool hoitakse püsiv. Laadija reageerib sellele, kui aku pinge täislaadimise lõpul pisut langeb (laadimise eripära) ning peatab laadimise. Seda meetodit kasutatakse tihti NiCd-akude kiirlaadijates. NiMH-akude puhul on selline pingelangus ΔV laadimise lõpus umbes 5–10 mV ainult tugeva laadimisvoolu (1C) juures. Nõrgema laadimisvoolu korral võib pingelangus olla eristamatu, mis teeb selle laadimisviisi NiMH-akude kiirlaadimisel ebakindlaks. Teine võimalus on jälgida pingemuutust ajas ja peatada laadimine, kui pinge muutumise kiirus nulliks muutub; sel juhul on siiski võimalik laadimise liiga varajane lõpetamine.
ΔT laadimismeetod
ΔT-meetodi puhul reageerib laadija aku temperatuuri tõusule. Laadimisel muundub elektrienergia keemiliseks energiaks. Kui laadimise lõpul elektrokeemiline protsess lakkab, eraldub laadimisenegia soojusena, mis tõstab aku temperatuuri. Temperatuuri muutumise kiirust jälgib termistoriga andur. Nii Panasonic kui ka Duracell soovitavad maksimaalseks muutumiskiiruseks 1 °C minutis. Temperatuuriandur võimaldab laadimise peatada ka juhul, kui elemendi temperatuur ületab lubatud normi ( Duracelli laadijail 60 °C).
Turvalisus
NiMH-element sisaldab gaasi rõhu alandamiseks katalüsaatorit, mille vahendusel ülelaadimisel eralduv vesinik muutub veeks (2H2 + O2 ---katalüsaator→ 2H2O). Kuid see toimib ainult laadimisel nõrga vooluga ‒ kuni 0,1C (elektrimahutavus jagatud 10-ga). Tugevama laadimisvoolu korral kuumeneb aku laadimisprotsessi lõppedes märgatavalt.
NiMH-aku ülelaadimisel võib eralduv vesinik elemendi purustada. Selle vältimiseks on elementidel kaitseventiil, mille kaudu vesinik väljub.
Ületühjendamine
Elemendi täieliku tühjenemise tagajärjeks võib olla polaarsuse vahetumine, mis teeb elemendile pöördumatut kahju. See võib juhtuda näiteks patareis, kus üks neljast AA-elemendist tühjeneb täielikult teistest varem; siis need teised elemendid hakkavad andma tühjale elemendile energiat vastassuunas, mis võib selle elemendi kasutuskõlbmatuks muuta. Kallimad patareitoitega elektritarvitid (kaamerad, GPS-seadmed) saavad aru täielikult tühjadest elementidest ja lülitavad end välja.
Iseeneslik tühjenemine
NiMH-elementidel on isetühjenemise kiirus suurem kui NiCd-elementidel. Tühjenemine on 5–10% esimesel laadimisjärgsel päeval ja stabiliseerub edaspidi tasemel 0,5 ‒ 1% päeva kohta (seda toatemperatuuril, ümbrustemperatuuri tõustes kiireneb isetühjenemine veelgi). Seetõttu pole nad sobivad kasutamiseks väikese voolutarbega seadmeis, näiteks kellad, juhtpuldid, turvasüsteemid, kus patarei tööeaks eeldatakse mitu kuud või aastat
Aeglase isetühjenemisega elemendid
2005. aastal tutvustati uut tüüpi NiMH-elementi, mille isetühjenemine toimub märksa aeglasemalt ja selle tulemusena on tema eluiga tunduvalt pikem. Niisugune element isetühjeneb kohe pärast laadimist esimese kuue kuu jooksul kuni 10%, aga edasi kõigest 5% aastas. Seetõttu saab neid turustada laetult ja kasutada ka nõrga voolutarbega seadmeis pikka aega ilma laadimise vajaduseta. Kui välja arvata pikem eluiga, on nad väga sarnased tavalistele NiMH-akudele ja neid võib laadida tüüpilistes NiMH- laadijates.
Võrdlus teiste akutüüpidega
NiMH-elemente toodetakse peamiselt AA- ja AAA-suurutes. C- ja D-suuruses elemendid on küll olemas, aga tavaliselt on need AA-elemendid (mahutavusega 2500 ‒ 3000 mAh), mis on peidetud C- ja D-elemendi kesta sisse. Originaalsed C- ja D-suuruses akupatareid on kallid ja nende laadijaid on raske leida; C-suuruses elemendi mahutavus on vähemalt 5000 mAh ning D-suurusel 10 000 mAh. 9-voldised NiMH-akupatareid on samuti olemas, nende tavaline väljundpinge on 8,4 V (1,2×7 elementi) ja nende mahutavus on umbes 200 mAh. Toodetakse ka akupatareid, mille nimipinge on 9,6 V (1,2×8).
NiMH-elementide pinge ja mahutavus on enam-vähem samad mis vastavastel leeliselementidel, nii et enamasti on nad omavahel asendatavad. Kuigi leeliselemendid annavad tühjendamise algul pinget 1,5 volti ja NiMH-akud 1,25 volti, siis tühjenemise käigus langeb leeliselemendi pinge samale tasemele NiMH omaga.
Kasutamine
NiMH-elemendid on eriti kohased tugevat voolu vajavates tarvitites, nagu näiteks mänguasjad või videomängupuldid, sest neil on väike sisetakistus (AA-elemendil umbes 0,05 Ω). Näiteks leeliselement, mille mahutavus võiks väikese voolutarbe korral (nt 200 mA) olla umbes 3000 mAh, suudab 1000 mA juures anda vaid 700 mAh. NiMH-elemente kasutatakse tihti ka kaamerates ja teistes suure energiatarbimisega seadmetes. Videokaamerad ja taskulambid võivad tarbida üle 1000 mA, mis tühjendab leelispatareid väga kiirelt. NiMH-elemendid saavad sellise koormusega hõlpsasti hakkama ning seejuures säilitavad oma mahutavuse täielikult. Liitium-ioonakudel on suurem erivõimsus kui nikkel-metallhüdriidakudel, aga nad on tunduvalt kallimad. pisi|300px|Elektriauto NiMH-aku NiMH-akude kasutamise näiteid:
Vega (barkantiin)
Vega (kuni 1948 Venta, vene keeles Вента; ka Vega II, vene keeles Вега, tõlkes 'Veega') on pärast Teist maailmasõda Soomes sõjakahjutasukuunarina ehitatud ja Eesti NSV-s õppelaevana kasutatud kolmemastiline puust purjelaev. On säilinud tänaseni, kuid on pikemat aega Soomes taastamisel.
Ehitamisest Nõukogude aja lõpuni
Vega ehitati 1952. aastal Soomes Turus (Pansios) Laivateollisuus-laevatehases sõjakahjude korvamiseks NSV Liidule. Kokku ehitati Soomes sõjakahjudeks 91 puukuunarit, Vega oli kogu sarja viimaseid laevu (nr 88). Laevade planeeritud ekspluatatsiooniiga oli 20 aastat.
Vegast sai 1959. aastal Tallinna Merekooli esimene õppelaev. 1962. aastal moderniseeriti laeva oluliselt Loksa Laevaremonditehases. Ehkki loodeti, et uuendused lubavad laeval sõita Läänemerest kaugemale, see ei täitunud.
Ligi 27 aastat ekspluatatsioonis olnud laevast käis läbi 3116 kursanti peaaegu kõigist tollase NSV Liidu merekoolidest. Läbisõidetud meremiile jagus enam kui umbes viiekordseks ümbermaailmasõiduks mööda ekvaatorit. Laev osales üle 10 korra mängufilmides.
pisi|[[Tallinn (laev)|Reisilaev Tallinn ja õppelaev Vega 1970. aastal Admiraliteedi basseinis]] 1978. aasta jäi Vega viimaseks navigatsioonihooajaks.
1979. aasta 1. aprillil otsustati laev anda Eesti Meremuuseumile esimeseks ujuveksponaadiks. Vega jäi seisma peamiselt Pirita sadamasse, kus seda kasutati ka ujuvrestoranina.
1986. aastal viidi juba üsna kehvas seisus laev remonti Tallinna Meretehasesse ja tõsta staaplile.
Tagasi Soome
Sinimustvalge lipu all laev merele ei jõudnudki. 26. novembril 1996 võõrandati Vega valitsuse otsusega Kultuuriministeeriumilt ja anti detsembris üle Soomes moodustatud sihtasutusele Soome Vega. Eesti noortele reserveeriti sihtasutuse põhikirjaga siiski võimalus oma purjetamisoskuste arendamiseks Vegal tulevikus, kui see peaks taastatama. Laev tehti Meretehases veel Eesti riigi raha (180 000 Eesti krooni) eest liigutamiskõlblikuks ja veeti 1997. aastal spetsiaalsel ujuvalusel Soome Pietarsaari Vanasse sadamasse. Hiljem tõsteti Vega seal uuesti staaplile ja alustati taastamistöid. Suur osa laevast on kogutud ja annetatud raha eest taastatud, seejuures paljud detailid täielikult uuendatud, kuid teadaolevalt pole töö väga suure mahu tõttu seni veel valmis.
Kirjeldus
Põhiandmed:
Vega oli kolmemastiline puidust kerega barkantiin. Paljud seadmed ja ehitised olid siiski metallist. Laev oli väidetavalt üsna hea merekindlusega. 4–6-pallises tuules saavutati purjede all kiiruseks 6–7 sõlme. Suurim saavutatud purjetamiskiirus olnud 8 sõlme. Kiirus polnud suur ja see oli tingitud peamiselt laeva suhteliselt laiast kaubalaevalikust kerest, kuid õppesõidul polnudki kiirus oluline.
Praktikandid elasid 4- ja 6-kohalistes kahekorruseliste koidega kajutites. Lisaks oli mõned ülestõstetavad koid kahes kursantide messis ja madruste kajutites.
1962. aastal läbis laev uuenduskuuri. Peamasina 225 hj kalorisaatormootor asendati moodsama 300 hj diiselmootoriga, paigaldati kaks võimsat 150 kW diiselgeneraatorit ja ankrupeli ottomootor asendati elektrimootoriga. Laevaruumide kivisöega köetav vesiküttesüsteem asendati elekterküttega. Kambüüsi samuti kivisöeküttel pliit asendati elektripliidiga ja tekile ehitati suur külmkamber toiduainete säilitamiseks. Kolme tekiehitise vahele ehitati uued laiemad ülekäigusillad ja avasild sai nn tiivad, mis hõlbustasid ettepoole vaatamist. Laev sai uue radari, translatsiooni ja 10 numbriga sisetelefonijaama.
Filmid
Vega osales umbes 10 filmi võtetel, sealhulgas:
Nõo Püha Kolmainu kirik
pisi|Nõo kiriku maakivist ja tellistest hoone pisi|Nõo Kolmainu kiriku ikonostaasi kuninglikud uksed pisi|Maarja rõõmukuulutamise stseen kuninglikel ustel Nõo Püha Kolmainu kirik on EAÕK haldusalasse kuuluv õigeusu kirik Nõo vallas Nõo alevikus.
Koguduse ajaloost
Nõo kogudus asutati 1852. aastal eestlastest õigeusklikele, kes enne kuulusid Tartu Püha Georgi (Jüri) kogudusse. Teenistuseks kasutati üüriruume. 1890. aastal oli koguduses 525 ja 1938. aastal 160 liiget. 1962. aastal liitusid kogudusega äsja suletud Elva koguduse peamiselt venelastest liikmed. Tänapäeval kuulub kogudusse 40–60 liiget.
Nõo kirik
Arhitektuuriliselt tähelepanuväärne, lääne pool kellatorniga, lubjatud maakividest ja punastest tellistest historitsistlik kirik valmis 1873. aastal. Nelitise kõrval on ristküliku kujuline apsiid ja nelitise kohal on kaheksatahuline paarisakendega tambuur suure sibulkupli ja nelja sibulpeadega nurgatorniga. Nõo kiriku sisearhitektuur on lihtne, historitsistlik kujusein-ikonostaas pärineb 19. sajandi lõpust.
Nõo Püha Kolmainu Kiriku juures tegutseb Nõo Püha Kolmainu kogudus.
Susanville (Oregon)
Susanville on asula Granti maakonnas Oregoni osariigis Ameerika Ühendriikides.
1913. aastal leiti Susanville'i lähedal asuvast kaevandusest Armstrongi kullatükk, mis kaalus 80,4 untsi ehk 2,2793 kilogrammi.
Õnne 13 (hooaeg I)
Populaarse Eesti Televisiooni lavastusliku sarja "Õnne 13" esimese hooaja esimene osa läks eetrisse 30. oktoobril 1993.
Uus Aeg
Uus Aeg oli nädalehe Virmaline järglane. Algul toimetas ja andis lehte välja Mihkel Neumann, aastast 1900 hakkas ajalehte välja andma Andres Pert.
Aastatel 1901–1905 ilmus lehel ka meelelahutusliku ja populaarteadusliku (aime-) sisuline lisa. Uus Aeg oli 20. sajandi alguses üks Eesti loetavamatest ajalehtedest. Selle trükiarv oli 8000–10 000.
Õnne 13 (hooaeg I)
Alma Peterson (Helgi Sallo)
Alma elab ühes Õnne 13 korteris koos oma poja Allani, tema naise Mare ja pojapoja Jaanusega. Alma oli lesk – tema abikaasa ja Allani isa Elmar oli surnud, tal olid tugevad alkoholiprobleemid. Hooaja alguses töötas Alma kohalikus õmblusvabrikus, kuid koondatakse. Tal on sümpaatia naabrimees Johannese vastu, kellega ta pärast leeriskäiku ka abiellub.
Allan Peterson (Raivo E. Tamm)
Allan on Alma ainus poeg kadunud Elmariga. Tal on abikaasa Mare ja poeg Jaanus. Algul töötab Allan Morna prügivedajana, kui saab sugulase Ingmari ettevõttes tööd kaugsõiduautojuhina. Ta on suur autoentusiast. Nooremana tegeles ta poksiga ja mängis korvpalli võistkonnas Sulev. Ta jättis ülikooli pooleli, kui ta poeg Jaanus sündis.
Mare Peterson (Anne Veesaar)
Mare on Allani naine ja Jaanus ema. Algul töötas ta raamatukogus, kuid hiljem hakkab Harri Ahvena sekretäriks. Tal tekib romaan Harri Ahvenaga ning tema petmisest saab teada kogu linn, lõpuks ka Allan. Selle tulemusena lahkub ta töölt ning tunnustab Allanile kõik üles, vaatamata Harri ähvardustele jäävad Mare ja Allan kokku.
Jaanus Peterson (Kauro Anton)
Jaanus on Allani ja Mare kaheksandas klassis käiv poeg. Ta keelekasutus on täis slängi ning tema tuleviku eesmärgiks on palju reisida ja saada meremeheks. Mare truudusetus ning isa-ema vahelised kaklused mõjuvad Jaanusele raskelt. Ta tuleb purjuspäid koju ja hiljem jookseb kodust ära, ta tabatakse Tallinna sadamast sooviga Taani põgeneda.
Laine (Luule Komissarov)
Laine on samuti Õnne 13 elanik, jagab ta korterit oma tütre Evelini ja ema Liisbetiga. Nõukogude ajal oli ta viinapoes müüja, kuid siis jäi töötuks. Ta on lihtsa, vahel ka ropu ütlemisega. Lainele meeldib käia Särtsu baaris ning tihtilugu on ta purjus. Üürivõla tõttu lülitatakse nende korteris elekter välja. Rahamurede vähendamiseks müüb ta tasuta saadud humanitaarabi. Hooaja lõpus kolib Kristjani juurde majahoidjaks.
Laine ema Liisbet
(Ekraanil pole näha, ainult kuulda). Laine voodihaige ema, kes ei saanud endaga hakkama ning vajas vanadekodusse viimist. Ta sureb 10. osas.
Kristjan (Väino Aren)
Kiuslik naaber, kes elab Õnne 13 kõrval. Jõuludel üritas ta tulistada Johannesse kassi Kikit, sest süüdistas looma oma küttepüüdele kusemises. Tema ja Johannese vahel on pidevad tülid – näiteks kahtlustas ta Johannest tema männile soolvee valamises. Kristjan sõimab Johannest punaseks ning ennast peab ta vabadusvõitlejaks. Johannes: “Aga ole hea mees, lõpeta see vabadusvõitleja veterani mängimine, kes stagnaajal laulis vatiteki all Eesti hümni. Ja tige oled, aga tead mispärast sa tige oled? Sul on kõht kinni. Usu, jajah. Lase üks kõva peer, korra on, pärast on õhk puhas. Muidu käid siukse sussvinguga elu aeg inimeste vahel.” Hooaja lõpus võtab ta Laine endale majahoidjaks, kelle ülesandeks on aeda korras hoida.
Harri Ahven (Tõnu Kilgas)
Harri külastab esimest korda Õnne 13 koos Alma sugulase Ingmariga. Temast saab Ingmari firma Morna filiaali juhataja – Ingmar: “Harri on üks jess-mees. Paneb siin teie linnas elu käima ja viskab kivi umbsesse tiiki, eks ole, Harri.” Harrist saab Mare ja hiljem ka Allani ülemus. Järk-järgult tekib tal suhe oma sekretäri Marega, kellega ta käib koos Soomes ning pakub naisele heaolu, mida Mare enne näinud ei olnud. Nende vaheline suhe pakub palju kõmu Morna linnas. Ahven kutsub Mare endaga Stockholmi elama, kuid naine keeldub. Seejärel ähvardab Harri Allani lahti lasta. Kui Allan sadamas läbi pekstakse, lõpetab Mare päevapealt töö ja armukese suhte ning hakkab Allaniga lepitust otsima. Harri läheb Stockholmi tööle.
Artur (Raivo Trass)
Artur on Johannese kadunud poeg. Johannes Arturile: “Ma olen sind 46aastat otsinud. Sa olid 11kuune kui ema su kaasa võttis ja minema läks.” Tema ema Meeta oli mehe juurest ära läinud, abiellunud vene ohvitseriga ning Venemaale kolinud. Artur ajab videoäri, mille ta pärast piraatluse süüdistusi pooleli jätab. Artur videokassettidest: „See tilu-lilu on meie kultuuri tulevik.“ Arturi ema Meeta ei öelnud surmani, kes on poja isa, kuid ema õde Milvi ütles, pärast kui oli lugenud lehest, et Johannes Saarepera sai suure päranduse. Artur on seotud kahtlaste äridega, laenas Allanilt raha ning käis kasiinos isale pulmakingiraha teenimas. Hooaja lõpus otsustab ta tagasi Venemaale suunduda.
Aleksander Goldberg (Eino Baskin)
Juhuslik mees, kes tuleb Johannese, kui kingsepa juurde vilte parandama. Nendest saavad head sõbrad. Aleksander on juut – Aleksander: “Karjääri Nõukogude ajal võis teha kasvõi orangutan, aga mitte juut.” Ta on suur tähehuviline, kes oli just Tallinnast Mornasse kolinud. Nii Johannese kui ka Aleksandri lemmikfilosoof on Spinoza. Hooaja lõpus teeb ta oma unistuse teoks ja sõidab Iisraeli.
Thorbjörn Margna (Eero Spriit)
Margna on rootsieestlane, kelle isale kuulus maja Õnne 13. Ta soovib maja erastada ning korterid maha müüa. Tema tugev välismaine aktsent ning teissugune sõnakasutus on teistest erinev ja vaimukas.
Roman ja Maria Rjabov (Oleg Rogatšov ja Svetlana Dorošenko)
Roman ja Maria on Õnne 13 elanikud. Roman kukkus keeleeksami läbi, kuid juba hooaja lõpus õnnitleb Johannest pulmapäeval eesti keeles. Ta parandab telekaid. Maria on tema naine, neil on poeg Serjoža.
Ingmar (Henrik Normann)
Alma on Ingmari tädi. Perekond Petersonid kutsuvad ta külla, et temalt maja ehitamiseks raha laenata. Ingmar on isemoodi tegelane: “See on nüüd hügieeniline suhkrutoos, Taanist. Keerad selle pealt ära, eks ole, paned siia suhkru sisse. Keerad selle kaane peale tagasi. Ja nüüd ei pea enam oma lusikaga võtma. Nüüd ainult raputad niimoodi. Nii ei levi see EIDŠ ka.”
Dirigendiproua (Helle-Reet Helenurm)
Pärast seda kui jutt Johannese pärandusest linna peal levis, tulid inimesed temalt raha nuruma, Dirigendiproua nende seas. Ta soovis Johannest nende koori Soome sõidu sponsoriks.
Jean Paul (Lauri Leesi)
Jean Paul on prantslane, kes ei räägi algul sõnagi eesti keelt. Ta tutvus Eveliniga kirkus ning Evelin tutvustas teda Õnne 13 rahvale. Evelin kolib temaga Prantsusmaale.
Helgi (Merle Talvik)
Mare kunagine klassiõde, kes elab Soomes. Ta on Mare sõbranna.
Hopliit
Hopliit oli Vana-Kreeka raskerelvastusega jalaväelane, kelle varustusse kuulus oda, mõõk, kilp, kiiver, rinna- ja säärekaitsmed. Hopliitide lahingurivistu oli faalanks. Hopliit oli poliste sõdur.
Tulistamine Hamburgi kuningriigisaalis
Tulistamine Hamburgi kuningriigisaalis oli 2023. aasta 9. märtsil toimunud tulistamine Jehoova tunnistajate kuningriigisaalis Deelböge tänaval Alsterdorfi linnaosas Hamburgis Saksamaal.
Valdur Raudvassar
pisi|Valdur Raudvassar 2012. aastal Valdur Raudvassar (sündinud 30. juulil 1939 Noodaskülas Lasva vallas Võrumaal) on Eesti vabadusvõitleja, kooliõpetaja, päästeametnik, kodu-uurija, Kaitseliidu-, muinsuskaitse- ja omavalitsustegelane.
Haridus
1947–1949 õppis ta Tüütsmäe algkoolis, 1949–1955 Lootsi 7-klassilises koolis ja Võru Õhtukeskkoolis. 1969–1971 õppis Tartu Riiklikus Ülikoolis eesti keelt ja kirjandust, ent 1973. aastal eksmatrikuleeriti KGB survel.
Tööalane tegevus
Ta töötas 10 aastat õpetajana Võrumaal, kuni vallandati “nõukogude õpetajale sobimatute vaadete” pärast. Seejärel oli ametis tuletõrje komandoülema ja -instruktorina ning muinsuskaitseinspektorina. Praegu pensionil, ent senini tegev ühiskondlikus elus.
Osalemine vastupanuliikumises
1954. aastal moodustas ta koos koolikaaslastega salajase vastupanuorganisatsiooni Kolme Lõvi Ühing, mille tegevus jätkus edaspidi ilma formaalse organisatsioonita. Levitati kirjandust ja lendlehti, heisati sinimustvalgeid lippe. Koguti relvi, harjutati nende kasutamist ja õpiti demineerimist.
Ta kandis karistuse Mordva ANSV eriti ohtlike riiklike kurjategijate vangilaagrites, kus lõpetas arreteerimise tõttu pooleli jäänud keskkooliõpingud. Vabanes 20. oktoobril 1967 ja asus elama Noodaskülla.
Pärast vabanemist jätkas ta suhtlemist vangilaagris tutvunud Eesti, Läti ja Leedu vastupanuliikujatega, kirjutas artikleid omakirjastuslikelt väljaannetele. Neist olulisim on 1970. aastate keskel koostatud essee „Kuhu lähed, eesti rahvas? (kaemusi ja suunitlusi ühe rahvapoja pilguga)“, mille tekst jõudis salateid pidi läände, kus see avaldati väliseesti trükistes ja loeti ette Vabadusraadios. Vaatamata jõupingutustele ei õnnestunud KGBl kirjutise autorit tuvastada.
Ta osales Eesti iseseisvumise taastamise eest peetavas võitluses, oli tegev Eesti Muinsuskaitse Seltsi tegevuses ja Kaitseliidu taastamisel. Oli Eesti Kongressi saadik ja Võru linnavolikogu liige, Võrumaa Sõjameeste Ühingu asutajaliige, aseesimees ja esimees, Võrumaa Sõjameeste Ühenduse asutajaliige, aseesimees ja esimees.
Kirjandus
Tema artikleid ilmus nii Eesti kui ka Soome ajakirjandusväljaannetes.
Luna maakond
pisi|Asend New Mexico osariigis pisi|Luna maakonna kohtumaja Luna maakond (Luna County) on maakond USA-s New Mexico osariigis. Geograafilised koordinaadid on.
Maakonna halduskeskus ja suurim linn on Deming.
Maakonna pindala on 7679 km². Veekogusid ei ole.
Löögiheliisolatsioon
pisi|356x356px|Läbilõige standardi kohasest löögimasinast löögiheliisolatsiooni mõõtmiseks Löögiheliisolatsioon on meetmete kogum löögihelide isoleerimiseks.
Luna maakond
Elanike arv oli 2010. aasta rahvaloenduse järgi 25 095. Aastal 2000 oli elanikke 25 016.
Ajalugu
Luna maakond moodustati 16. märtsil 1901.
Löögiheliisolatsioon
Löögiheli ja löögiheliisolatsioon
Löögiheli on struktuuriheli, mis tekib näiteks kõndimisest, esemete kukkumisest ja mööbli ümberpaigutamisest. Seega on löögiheli korral olemas otsene kontakt tarindiga. Kontakti (löögi) tagajärjel paneb tarind ümbritseva õhu võnkuma ja seda kuuldakse teispool tarindit õhuhelina. Seega on löögimüraisolatsiooni eesmärk vähendada tarindile mõjuvate löökidest põhjustatud tarindite vibratsioonide levimist. Näiteks peavad põrandad vähendama sammude kostmist alumistele, aga ka teistele naabritele. Halva löögiheliisolatsiooniga tarindite korral on näiteks hästi kuulda toolide liigutamist põrandal kõrvalolevates ruumides.
Löögiheliisolatsiooni mõõtmine
Enamasti mõõdetakse löögiheliisolatsiooni lähteruumi alla jäävas ruumis, kuid teatud juhtudel mõõdetakse löögiheliisolatsiooni ka kõikides lähiruumides ka ruumiga diagonaalselt paiknevates. Löögiheli levib tarindite kaudu ja seetõttu võib ta levida ka lähteruumist diagonaalis asuvatesse ruumidesse. Mõõtmisi viiakse läbi nii labori tingimustes, kui hoonetes endas. Laborimõõtmisi tehakse üksikute ehitiste osade löögiheliisolatsioonivõime selgitamiseks. Hoonetes viiakse mõõtmisi läbi kontrollimaks eeskirjades ettekirjutatud löögiheliisolatsioonitaseme paikapidamist.
Löögiheliisolatsiooni mõõtmiseks kasutatakse löögimasinat, milles on viis 0,5 kg haamrit, mis kukuvad põrandale 40 mm kõrguselt. Iga haamer kukub alla kaks korda sekundis. Kogu löögimasin tekitab põrandale seeläbi 10 lööki sekundis. Helirõhutaset mõõdetakse vastuvõtvas ruumis standardi ISO 140-6 (laborimõõtmised) või ISO 140-7 (hoones mõõtmine) kohaselt tertsribade kaupa sagedustel 100–3150 Hz.
Lusekofte
Lusekofte ehk Setesdali kampsun on traditsiooniline silmkoeline Norra kampsun, mille kudumise traditsioon pärineb 19. sajandist. Eestis kasutatakse lusekofte ja selle motiividel kootud kampsuni kohta nimetust Norra kampsun.
Kirjeldus
Lõuna-Norras asuva Setesdali oru meeste rahvariidekampsun oli algselt mustast ja valgest lõngast sissekootud kirjaga ja kontrastse kaelusega. Mustris on lihtsad tähnilised pinnad vaheldumas laiade geomeetrilise ornamendi ribadega, üks erilisi pinnakattemustreid on kaheksaharulise tähega selburose. Hilisematel aegadel on lisatud mustast villasest kangast kaelusele ja kätistele tikandeid või on need kujundatud teist värvi kangaga, esimene lisandunud värv oli punane. Muuseumides asuvad kampsunid on avara lõikega ja nende alumine kolmandik kootud ühevärvilise valgena. Põhjus on selles, et kampsunit kanti kõrge taljega pükste sees, kampsuni allserv ei jäänud näha ja polnud põhjust kududa seda osa mustrilisena. Väga iseloomulik Setesdali kampsunile on hõlmade kinnitamine hõbedast või messingist agraffkinnitustega, nn Norra haakidega.
Ajaloost
Looduslikust keskkonnast ja inimeste tegevusaladest tulenevalt on kõikjal Läänemere rannikul vajatud sooja silmkoelist rõivast. Paikkonnas arenenud lambakasvatus tagas selleks vajaliku toormaterjali. Norra (samuti Taani ja Rootsi) kampsunid arenesid 17. sajandi kõrgklassi moe, siidist importkampsunite koopiate alusel, kuid neid valmistati talurahvale kättesaadavamast ja praktilisemast materjalist villasest lõngast. Lusekofte on kuulunud Setesdali oru meeste rahvarõiva juurde juba üle 200 aasta.
1920. aastatel avastasid Setesdali kampsuni turistid ja ilmus mitu mustriraamatut, näiteks Annichen Sibbern Bøhni "Norske Strikkemønstre" (Norra kudumismustrid) 1929. aastal.
1940. aastatel kudusid ka esimesed julged naised endale sarnased kehakatted ja kandsid neid avalikult ühiskondlikust nurinast hoolimata. Kümmekonna aasta jooksul vabanes Setesdali kampsun "meeste kampsuni" mainest ning 1950. aastatel kujundati selle ainetel laste koolivorm.
Nursipalu harjutusväli
Nõukogude okupatsiooni perioodil oli Nursipalu harjutusväli osa Nõukogude armee Višnevski sõjaväelinnakust, kus 3703 ha suurusel alal treenisid NSV Liidu õhudessantväed ja raketibrigaad.
Lusekofte
Mariusgenser
Üks neist naistest, kes aitas kaasa Norra stiilis kampsuni kujunemisele populaarseks igapäevarõivaks, oli disainer Bitter Eriksen, kes kudus oma mehele ja poegadele ise kampsuneid. Need olid tuntud inimesed – abikaasa Marius Eriksen seenior oli kehakultuurlane, kes võitis 1912. aasta Stockholmi olümpiamängudel pronksmedali, poeg Stein Eriksen oli kuulus mäesuusataja ja olümpiavõitja ning Marius Eriksen noorem oli II maailmasõja ajal Norra õhujõudude piloot ja pärast sõda kahekordne Norra meister slaalomis. Norra ajalehtedes ilmusid fotod inimestest kandmas Bitter Erikseni kootud Setesdali mustrites kampsunit, mida traditsioonilise Setesdali kampsuniga ühendas loodusvärvides – musta, valge ja halli – lõnga kasutamine ja traditsioonilised mustrid. Neid, erinevalt traditsioonilisest Setesdali kampsunist hõlmadeta ja üle pea aetavaid kampsuneid kutsutakse siiani mariuskampsuniteks (mariusgenser). Käsitööajakirjade ilmumise algusest saati on Norras Setesdali kampsunite mustri- ja lõikearendusi pakutud ja tänapäevalgi kasutatakse 19. sajandist pärit mustreid.
Tänapäeval kantakse Setesdali kampsuni edasiarendusi Norra kampsunite nime all (saksa keeles Norwegerpullover, inglise keeles Norwegian jumper) üle maailma.
Nursipalu harjutusväli
Nursipalu harjutusväli võeti uuesti kasutusele Vabariigi Valitsuse 14. veebruari 2008 korraldusega nr 79 "Kaitseväe Nursipalu harjutusvälja asutamine ja riigivara tasuta üleandmine".
Kaitseministeerium kavandab harjutusvälja arendamist eesmärgiga muuta see sobivaks mehhaniseeritud kompanii tasemel lahinglaskmistega taktikalise väljaõppe jaoks. Arenduse käigus rajatakse teid, kuivenduskraave ja metsatustatakse.