cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Liivimaa ristisõda
Ülestõusud Saaremaal (1236–1241, 1261)
Pärast Mõõgavendade ordu hävitavat kaotust žemaitide ja semgalite väele 1236. aastal Saule lahingus kukutati Saaremaal võõrvõim. 1241. aastal sõlmisid saarlaste juhid uue alistumislepingu. Kui Mõõgavendade ordu järglane Liivi ordu sai 1260. ja 1261. aasta Durbe ja Lielvārde lahingutes taas žemaitidelt raskelt lüüa, puhkes ka Saaremaal jälle ülestõus. Kuna oli talv, sai Liivi ordu ja selle toetajate vägi kiiresti üle jää Saaremaale tungida. Seal rüüstati, põletati ja vallutati Kaarma linnus. Saarlaste juhid sõlmisid uuesti alistumisleppe.
Koknese vürstiriigi alistamine
Riialaste esimene kokkupuude Koknese vürstiriigiga, mis oma õigeusu kirikusse kuuluva ülikkonnaga ei olnud ristisõda pidavate jõudude otsene sihtmärk ja vastane, toimus 1205. aastal, mil Väina liivlaste vastasel sõjakäigul olnud Riia piiskopi Alberti ristisõdijad hävitasid Koknese naabruses asunud Aizkraukle linnuse ja Koknese valitseja Vjatško sõitis nende juurde ning sõlmis rahu. Järgmisel aastal käis Vjatško Riias ja leppis Albertiga kokku, et piiskop abistab teda leedulaste kallaletungide tõrjumisel ja vürst annab talle vastutasuks poole oma valdustest ja Koknese linnusest. Täitma seda lepet siiski kohe ei hakatud.
Kuna Vjatško olevat Lielvārde foogti Danieli inimesi tülitanud, siis hõivas ta oma kaaskonnaga 1208. aastal üllatusrünnakuga Koknese linnuse, vangistas vürsti ja röövis ta vara. Toimunust kuulnud Albert käskis Vjatško vabastada ja vara tagastada, kutsus ta Riiga ja andis hüvitiseks kalleid kinke. Samas saatis ta vastavalt varasemale kokkuleppele Koknesesse 20 sakslasest sõjameest ja müürseppa sealset linnust leedulaste vastu kindlustama. Riias viibides teada saanud, et ristisõdijad on Liivimaalt lahkumas, andis Vjatško peagi käsu tema juures viibinud sakslaste tapmiseks ja palus Polotski vürsti Vladimirit, et see ristisõdijate äraolekut kasutades Riia vallutaks. Koknese sakslastest pääses aga kolm põgenema, kes viisid sõna juhtunust Daugavgrīvasse, kus piiskop koos ristisõdijatega alles lahkumiseks soodsat tuult oli ootamas. Nüüd kogus Albert sõjaks valmistudes kokku väe ristisõdijatest ja teistest Liivimaa sakslastest ning liivlastest. Sellest teada saanud Koknese venelastest ülikud otsustasid kättemaksuretke kartuses oma riigi ja Koknese linnuse maha jätta, süüdates selle põlema ja lahkudes Venemaale. Kokneses elanud latgalid ja seelid põgenesid samuti metsadesse varjule ja piirkond läks Riia piiskopi ja Mõõgavendade ordu valdusse. Kõik varasemad elanikud ilmselt siiski ei lahkunud, sest 1225. aastal mainitakse taas seal elanud venelasi, latgaleid ja seele.
Jersika vürstiriigi alistamine
Sarnaselt Koknesega oli Jersika vürstiriigi ülemkiht juba kristluse, täpsemalt õigeusu vastu võtnud. Siiski sai ka Jersikast ja selle vürstist Vissevaldest Riia piiskopi vastane, peamiselt seetõttu, et tegemist oli ühe ohtlikuma Riia vaenlase – leedulaste – liitlasega. Leedulaste Daugavast põhja poole suunduvatel sõjaretkedel, mille käigus rüüstati sageli ka piiskopi ja Mõõgavendade ordu maid, aitas leedu üliku Daugeruthe väimees Vissevalde neil jõge ületada, varustas neid toiduga ja vahel ka ühines vägedega. Näiteks 1203. aastal käis ta koos leedulastega Riia all, röövides linnakodanike karja ja tappes ühe ristisõdija.
1209. aastal kogus piiskop Albert ristisõdijatest, Riia kodanikest ning tema võimu alla kuuluvatest liivlastest ja latgalitest sõjaväe, ründas Jersika linnust ja vallutas selle. Vissevalde põgenes oma põhijõududega üle jõe. Piiskopi vägi rüüstas linnuse, süütas selle põlema ja pöördus koos vangidega, sh vürstinnaga, tagasi Riiga. Peagi tuli sinna ka vürst, kes palus vabandust ning lubas piiskopi nõudmisel lõpetada liidu paganatega ja nii Riia katoliikliku kiriku alamate kui venelastest õigeusklike vastu rüüsteretkede korraldamise, avaldada edaspidi leedulaste ja venelaste plaanid ning anda end Riia piiskopkonna alluvusse. Vissevalde ja Albert sõlmisid lepingu, millega vürst kinkis oma riigi piiskopile ja sai siis osa sellest läänina tagasi. Läänepoolsed juba katoliiklusse pööratud alad – nimeliselt on neist lepingus mainitud Autine ja Cesvaine linnuseid (urbem Autinam, Zcessowe) – jäid aga otsese piiskopivõimu alla. Hiljem, 1211. ja 1213. aastal piiskopi ja Mõõgavendade ordu vahel sõlmitud maade jaotamise lepingute järgi võib oletada, et 1209. aastal sai Albert oma valdusse ka Alene, Gerdene (Zerdene), Negeste, Lepene, Asote (Aszute) ja Bebernine linnusepiirkonnad. Pärast leppe kinnitamist tagastati Vissevaldele ta abikaasa ja teised vangid.
1214. aastal hõivasid Kokneses baseeruvad rüütlid Jersika linnuse, pääsedes sinna öösel salaja sisse vangivõetud linnuseelanikku kasutades. Agressiooni põhjendati Vissewalde poolt jätkuva leedulaste abistamise ja piiskopi ette ilmumata jätmisega. Pärast rüüstamist pöördusid rüütlid tagasi. Järgmisel aastal vallutasid nad koos latgalitest abiväega taas Jersika linnuse. Vissevalde poolt appi kutsutud ja Daugava teisele kaldale ilmunud leedulaste vägi lubas algselt rüütlitega rahu teha, kuid kui osa neist oli leppe sõlmimiseks üle jõe jõudnud, ründasid nad Koknese rüütleid ja latgaleid, lõid nad põgenema ja tapsid vähemalt kolm rüütlit.
1224. aastal sõlmiti uus leping, millega Vissevalde loobus poolest oma järelejäänud riigist piiskop Alberti kasuks, kes omakorda selle Konradile Ükskülast edasi läänistas. Leping sisaldas vastastikuse pärimisõiguse klauslit, mille järgi ühe poole valitseja valdused lähevad üle teisele, kui see ilma pärijateta sureb. Milliste sündmustega seoses see lepe sõlmiti, pole teada.
1225. aastal käis Vissevalde Liivimaad külastava paavsti legaadi Modena Wilhelmi vastuvõtul.
Viimast korda mainitakse Jersikat ja vürsti 1230. aastast pärinevas dokumendis, kus teatatakse, et ta on andnud Daugavgrīva kloostrile maad.
Vissevalde suri ilmselt 1230. aastatel, millega lakkas eksisteerimast ka Jersika vürstiriik ja selle järelejäänud territoorium läks Riia piiskopile.
Esimesed kokkupõrked (1210, 1228)
Kuralased jäid esialgu Liivimaa ristisõja sündmustest kõrvale. 1201. aastal, pärast Riia linna rajamist saabusid sinna nende esindajad ja tegid Riia piiskopiga rahu. Konflikt algas, kui 1210. aastal ründasid Liivimaalt tagasipöörduvad ristisõdijad Ojamaa väinas seal 8 laevaga olnud kuralasi. Ebaõnnestunud rünnaku käigus 30 rüütlit kaotanud ristisõdijad olid sunnitud taanduma. Hiljem samal aastal asusid kuralased mõnede liivlaste kutsel Riiat piirama ja pidasid selle ümber lahinguid, kuid edu saavutamata taandusid lõpuks. Mõne aasta pärast kohtasid ristisõdijatega koos olevad friislased Ojamaal röövsaagiga kuralasi, piirasid nad ümber ja tapsid peaaegu kõik, saades nende neli laeva ja vara omale. Taas sõlmisid kuralased riialastega rahu 1225. aastal, mõjutatuna Mõõgavendade ordu ja Riia piiskopi ristisõdijate olulisest võidust Tartu lahingus, kuid juba 1228. aastast on teada kuralaste ja semgalite rünnak Daugavgrīva kloostrile.
Alistumislepingud (1230–1231)
1230. aastal sõlmis osa kuralaste alasid riialastega (Riia linna, Riia piiskopkonna ja Mõõgavendade orduga) alistumislepingu, kus kohustuti maksma neile makse, pidama üleval neile määratud preestreid, osalema kristlaste sõjakäikudel ja võtma vastu ristiusu. On arvatud, et lepingu taga oli 1228/1229. aasta näljahäda, mil Riialt abi palunud kuralased lubasid vastutasuks ristiusu ja sellega kaasnevad kohustused vastu võtta. Teise arvamuse kohaselt võisid riialased kättemaksuks Daugavgrīva ründamise eest kuralaste juurde rüüsteretke teha ja nii näljahäda tekitada-võimendada ning nad alistuma sundida. Samas on peetud võimalikuks, et kuralased ise sellest leppest ei teadnudki ja see oli tehtud ühepoolselt, kuna 1230. aasta lõpus ja 1231. aasta alguses sõlmisid nad eesotsas valitseja Lammekiniga samalaadsed, kuid kergemate koormistega lepingud paavsti esindaja Alna Balduiniga, mille kohaselt nad pidid alluma hakkama otse paavsti esindajale ja jääma sõltumatuks kohalikest kristlikest valitsejatest. Kui esimene leping oli hõlmanud vaid osa kõige põhjapoolsemast kuralaste piirkonnast, Vanemast, siis Balduinile alistusid täielikult või osaliselt ka Ventava, Bandava ja Piemare kuralased. Balduini tegevusega rahulolematud riialased sundisid talle lepingu kinnituseks antud pantvangid endile üle andma ja korraldasid oma võimu kinnitamiseks 1231/1232. aasta talvel kuralaste aladele sõjaretke, mille käigus võtsid neilt ära Balduiniga sõlmitud lepingu. Allutatud alad jaotati Riia linna, Riia piiskopi ja Mõõgavendade ordu vahel. Kuigi algul paavst toetas Balduini püüdlusi, siis riialaste tugeva vastuseisu tõttu kutsuti ta 1234. aastal Liivimaalt ära. Samal aastal määrati ametisse esimene Kuramaa piiskopkonna piiskop – Engelbert.
Riialaste võimu kukutamine (1236) ja Kuramaa tagasivallutamine (1242–1253)
pisi|Kuramaa 13. sajandil Pärast Mõõgavendade ordu hävitavat lüüasaamist 1236. aasta Saule lahingus ründasid leedulased järgmisel aastal Kuramaad, tapsid Engelberti ja ilmselt ärgitasid või sundisid kuralasi kristlusest loobuma. Kuna riialaste ja tegevuse lõpetanud Mõõgavendade ordu asemele loodud Liivi ordu tähelepanu pöördus vahepeal Vene riikide vastu sõdimisele, siis hakati kuralaste alade tagasivallutamisega tegelema alles 1242. aastal pärast Vene-suunalise ekspansiooni nurjumist Jäälahingus. Suurem osa kuralaste maadest allutati 1242.–1245. aasta jooksul, toimus ristimine, millesse kuralased vastumeelselt olevat suhtunud, ja sõlmiti uus alistumisleping. Leppe ühe tingimusena pidid kuralased ehitama Kuldīga linnuse, millest sai edaspidi Liivi ordu valduste keskus ja sõjaline baas Kuramaal. Vallutuse käigus võidi osa kuralastest Liivimaale küüditada, sellele viitab 1248. aastal Krimuldas mainitud Cursiculle küla. Kõik kuralaste alad alistati 1252.–1253. aastaks. Selle kinnitamiseks sõlmitud lepingute järgi läks 2/3 maast ordu ja 1/3 Kuramaa piiskopkonna võimu alla, määrati kindlaks maahärradele ja vaimulikele makstavad maksud, kohustati kuralasi osalema kristlaste sõjakäikudes ja ehitama ordule Klaipėda linnuse ning kinnitati kuralaste omandiõigust maavaldustele. Lepiti kokku ka Põhja-Kuramaale 11 kiriku ehitamises. Sellest ajast on teada ka maade läänistamine teiste hulgas ka läänimeestele nimedega Velthune, Reygyn, Twertikine ja Saweyde, kes tõenäoliselt olid kohalikud kurši ülikud.
Ülestõus (1260–1267)
1260. aastal järjekordses ordu organiseeritud sõjakäigus osaledes läksid kuralased nendega tülli ja keeldusid vastaseks olnud žemaitide väge ründamast, mistõttu orduvennad Durbe lahingus lüüa said. Ühe allika kohaselt kuralased isegi ründasid koos žemaitidega ordumehi. Sellele Liivi ordu jaoks suurele kaotusele järgnes ülestõus lõunapoolsete seni veel ristimata kuralaste hulgas, kes alustasid koos leedulastega sõda ordu ja vastristitud kuralaste vastu. Vastuhakk suudeti maha suruda ja kontroll kogu kuralaste asuala üle taastada 1267. aastaks, mil sõlmiti ka uued alistumislepingud. Teada on ordu aladel tehtud leppe sisu, mille kohaselt ülestõusnud said amnestia ja trahve ei määratud, kuid nad pidid tagasi pöörduma kristlaste kohustuste ja maksude juurde: ühe hobusega majapidamine pidi andma u 140 liitrit vilja, tasuma kirikukümnist, töötama uute isandate heaks lossi ehitamisel ja veel muudel töödel neljal päeval aastas. Eriõigusena olid kuralased vabastatud sõjasaagist kümnendiku ära andmisest. Säilis isiklik vabadus ja õigus maaomandile, sh seni tühjadel aladel kasutusele võetavale maale. Pärandada sai vara kuni 4. astme sugulastele, nende puudumisel läks omand ordu valdusse. Esmakordselt reguleeriti mereõigust: merel hulpivast kaubast võisid kuralased üle poole, kaldale uhutud asjadest 1/3 endale jätta, samal ajal kui ülejäänud läks ordule, kellele jäi kohustus see omanikule tagastada, kui ta ühe aasta jooksul välja ilmub. Uppumisohus inimesel keelati oma päästjale lubamast rohkem kui 1/3 oma varast.
Esimesed kokkupõrked ja rahu sõlmimine (1185, 1202)
Semgalitel, kes elasid ristisõjakäikude peamisest lähtepunktist Riiast otse lõunas, tänapäeva Läti Zemgale regiooni territooriumil ja selle naaberaladel, sh Põhja-Leedus, tekkis esimene sõjaline konflikt Liivimaa kristliku misjoniga juba 1185. aasta paiku. Semgalid tegid sõjaretke liivlaste alale, kus nad Henriku Liivimaa kroonika kohaselt üritasid esimese Liivimaa piiskopi Meinhardi poolt Ükskülasse rajatud kivilinnust köitega ümber tõmmata, mõistmata, et selle kivid on mördiga seotud. Semgalite ja liivlaste vaenusuhe oli pikaajaline, on oletatud, et ka Väina liivlaste varasem suur keskus Daugmale hävitati sõdades semgalitega. 1200. aastal keelas paavst Innocentius III Liivimaa misjonäri Theoderichi palvel kristlikel kaupmeestel Zemgale sadama kasutamise. Sadama asukoha kohta on esitatud erinevaid hüpoteese, seda on arvatud paiknevat kas Lielupe suudmes, Daugmale linnuse kohal, Jelgava kandis või Mežotnes. Paar aastat hiljem karistati keelust mittehoolinud laeva kipparit ja tüürimeest surmaga. Liivimaa kroonika vahendusel on teada ka 1201. aasta leedulaste kavandatud, kuid ärajäetud sõjaretk semgalite vastu. 1202. aastal käisid semgalid piiramas teist Meinhardi poolt liivlaste alale rajatud linnust Holmis ja põletasid maha sealse kiriku. Pärast ebaõnnestunud piiramist otsustasid semgalid Riia piiskop Albertiga rahu sõlmida.
Semgalid ristisõdijate liitlastena (1205–1208)
1205. aastal tegi Tērvete semgalite pealik Vesthard riialastele ettepaneku moodustada sõjaline liit leedulaste vastu. Kuigi Riia piiskop oli 1201. aastal vähemalt osade leedu ülikutega rahuleppe sõlminud, riialased nõustusid ning riialaste ja semgalite ühisvägi võitis Ropaži lahingus leedulasi. Järgmisel aastal käidi ühisel sõjakäigul Turaida liivlaste vastu. 1208. aastal kutsus Vesthard, "leedulastest võidetuna ja rüüstatuna", taas riialasi appi leedulaste vastu. Kuna Leedumaale tehtud sõjakäik lõppes lüüasaamisega, otsustati Riias semgalitega ühiseid retki enam mitte ette võtta. Omavaheline rahu jäi siiski püsima. Samal aastal vastasid leedulased omakorda sõjaretkega Zemgalesse, kuid semgalite varitsuste tõttu langes suur hulk neist tagasiteel. Võetud saagist saadeti osa kingitustena ka Riiga.
Sõda Mežotnes (1219–1220)
1217. aastal asutas piiskop Albert semgalite ja seelide alasid hõlmava piiskopkonna keskusega Sēlpilsi muinaslinnuses. Läti Henrik nimetab seda Zemgale, paavsti kuuria ametlikud dokumendid Selija piiskopkonnaks (episcopus Seloniensis). Piiskopiks määrati Lippe Bernhard. Paavst kinnitas uue piiskopkonna loomise järgmisel aastal. Kuna reaalselt neid alasid ei kontrollitud, oli esialgu tegemist lihtsalt tiitliga.
Võimalus semgalite ristimiseks avanes 1219. aastal, kui riialaste poole pöördusid Mežotne semgalid, kes palusid abi leedulaste ja teiste semgalite vastu. Riia piiskop saatiski Mežotne linnusesse oma mehi ja vastutasuks lasid sealsed semgalid end Riia piiskopi võimu alla ristida. Tērvete semgalite pealik Vesthard, kel võis seni olla mõjuvõim ka Mežotne üle, ründas selle peale oma vägedega Mežotne linnust. Suutmata seda vallutada ja teada saades, et mööda Lielupet on laevaga lähenemas Riiast saadetud järgmine linnuse tugevdamiseks määratud salk, ründas ta neid, tappes 30 meest ja ajades ülejäänud põgenema. Mežotnesse jäänud otsustasid varude vähesuse tõttu linnuse maha jätta ja lahkusid Riiga. Selle peale loobusid Mežotne semgalid kokkuleppest Riia piiskopiga ja tegid liidu teiste semgalite ja leedulastega. 1220. aastal ründas Mežotne linnust piiskopi meestest, ristisõdijatest, orduvendadest, liivlastest ja latgalitest koosnev 8000-meheline vägi. Linnuse kaitsjate poolt appi kutsutud Vesthard ja leedulased ei riskinud suurt riialaste väge rünnata ja kinnitas nendega rahu. Mežotne semgalid alistusid ja andsid end taas piiskopi võimu alla ning linnus põletati maha.
1225. aastal, riialastele eduka Tartu lahingu järel, kinnitasid sarnaselt teiste ümberkaudsete hõimudega nendega tehtud rahu ka semgalid. Hiljem kutsuti Riiga Vesthard, keda paavsti legaat Modena Wilhelm püüdis kingituste ja veenmisega kristlusse meelitada. See keeldus kohe ristiusku vastu võtmast, lubades seda tulevikus teha. Samas lubas ta legaadil Zemgalesse jutlustajaid saata. Samal ajal viidi piiskopkonna keskus Sēlpilsist üle Mežotnesse. Järgmisel aastal likvideeriti ametlikult Selija piiskopkond ja asutati Zemgale piiskopkond, ehkki nende piiskop jäi samaks ja territoorium osaliselt kattus. On teada, et lisaks Mežotnele kuulus reaalselt piiskopkonna võimu alla ka Riia-lähedane Babīte linnus, kuid konkreetseid piiskopkonna piire kindlaks ei määratud, võib-olla kuna piiskop Albertil ja Modena Wilhelmil puudus täpsem info semgalite asuala geograafia ja ulatuse kohta.
Sõjad riialastega ja semgalite alistamine (1228–1251)
Sõda riialaste ja semgalite vahel puhkes taas 1228. aastal, kui semgalid koos kuralastega vallutasid ja rüüstasid Daugavgrīva kloostri. Samal aastal tungis orduvägi eesotsas Volquiniga Zemgalesse ja võitis seal Vesthardi juhitud semgalite väge. Järgmisel aastal rüüstasid Vesthardi semgalid Aizkraukle ümbrust, kuid said neid jälitama asunud ordumeestelt, latgalitelt ja liivlastelt lüüa. Vesthard pääses napilt põgenema. 1236. aastal ründasid ja purustasid semgalid Saule lahingu järel Riia poole põgenevad orduväe osad. 1237. aastal liitus suuri kaotusi kandnud Mõõgavendade ordu Saksa orduga, saades Liivi orduna selle Liivimaa haruks. 1250/1251. aasta talve sõjakäiguga alistas Liivi ordu vägi semgalid ja muutis nad oma maksualusteks.
Esimene ülestõus (1259–1273)
1259. aastal algas semgalite ülestõus, ordu foogtid saadeti maalt välja ja neil keelati tagasi tulla. 1259/1260. aasta talvel piirasid orduväed, kuhu kuulusid ka liivlased, latgalid ja eestlased, Tērvete linnust. Suutmata seda vallutada, liiguti edasi ja rajati semgalite alade edaspidise allutamise tugipunkti loomiseks Dobe linnus. Peagi asusid Dobe linnust ründama semgalite liitlased žemaidid, kuid linnusele tehtud tormijooksud edu ei toonud. Pärast Durbe lahingut ning sellele järgnenud preislaste ja kuralaste ülestõusu jätsid orduvennad mitmed vaenulikel aladel paiknevad linnused, sh Dobe linnuse maha. 1264. aastal Zemgales rüüstamas käinud orduvägi purustati tagasiteel neile varitsuse korraldanud semgalite poolt. 1265. aastal rajati semgalite alade alistamise uue tugipunktina Miitavi linnus (arvatavasti tänase Jelgava kohale). Samal aastal sealt rüüsteretkele läinud kristlaste vägi kaotas lahingus semgalitele. 1270.–1273. aasta edukamate sõjakäikudega alistasid orduväed Tērvete, Mežotne ja Rakte linnused ning allutasid semgalid taas oma võimule.
Teine ülestõus (1279–1290)
1279. aasta kevadel alustasid semgalid taas ülestõusu, vallutades Nameisise juhtimisel Tērvete linnuse. Ülestõusu põhjus võis olla maksude tõstmine, samuti olid orduvennad tapnud mõned pidusöögile kutsutud semgali ülikud. Hiljem oli üks orduvend andnud Tērvete semgalite pealikule Nameisisele kõrvakiilu. Järgnes mitu vastastikust sõjaretke, sh piirasid orduväed kaks korda tulemusteta Dobele linnust ja said ühes väiksemas lahingus semgalitelt lüüa. 1281. aastal alistus Tērvete linnus seda piiranud orduvägedele, sealsed semgalid lubasid edaspidi rahu pidada ja makse maksta. Nameisis lahkus Leedumaale ja osales leedulastega orduvastasel sõjaretkel. 1285/1286. aasta talvel rajas ordu Tērvete linnuse kõrvale Svētkalnsi linnuse. Semgalite ja žemaitide katsed seda vallutada edu ei toonud. Lõpuks otsustasid Tērvete semgalid oma linnuse maha põletada ja Rakte linnusesse ümber asuda. Ordu jätkas järgnevatel aastatel sagedast Rakte ja Dobele linnuste ründamist, kuid tulemuseta. Samas laastati pideva rüüstamisega ära nende ümbruskond. 1287. aastal tegid semgalid eduka vastusõjakäigu Riia alla ja Ükskülasse ning võitsid neid jälitama asunud orduväge. Samas muutsid ordu lakkamatud rüüstamised ülestõusnud semgalite piirkondades seal põllu- ja loomapidamise võimatuks. 1289.–1290. aastal jäeti Dobele ja Rakte linnused maha ning sealne rahvas põgenes leedulaste juurde. Viimased ordu vastu mässanud semgalid Sidrabe linnuses lahkusid samuti osalt leedulaste juurde, ülejäänud alistusid ordule. Kõik kolm linnust põletati maha.
pisi|Läti ajaloolised piirkonnad
Ülestõus pärast Saule lahingut
1236. aastal pärast Mõõgavendade ordu kaotust Leedu suurvürstiriigi vägedele Saule lahingus alanud ülestõusu käigus hävitati Kuramaal kurelaste poolt Kuramaa piiskop Engelbert ning teised vaimulikud ning kurelased keeldusid jällegi pealesunnitud ristiusust.
Timori meri
thumb thumb|Timori meri, [[Ida-Timor]]
Timori meri (inglise Timor Sea, indoneesia Laut Timor) on meri Timori saare ja Austraalia vahel. Idas on ühenduses Arafura merega.
Mere sügavus on kuni 3200 meetrit (Timori ranniku läheduses). Austraalia rannikul on laialdane mandrilava. Meres on tugevad looded.
Kannike
Kannike (ladina keeles Viola) on malpiigialaadsete seltsi kannikeseliste sugukonda kuuluv taimede perekond.
Kirjeldus
Kannikese perekonda kuulub 400–500 liiki. Kannikese perekonna esindajaid leidub kõikjal maailmas, sealhulgas Hawaii saartel, Australaasias ja Lõuna-Ameerikas Andides. Enamik kannikesi on väikesed mitme- või üheaastased rohttaimed, kuid leidub ka põõsaid. Mitut liiki kasvatatakse ilutaimena, sealhulgas potitaimena. Nendest on aretatud hulgaliselt sorte, mis erinevad peamiselt õite värvuse poolest. Eestis on ilutaimena väga levinud aedkannike ehk võõrasema, mida kasvatatakse meie kliimas üheaastase taimena.
Teaduslikult kirjeldas kannikese perekonda ja paljusid selle perekonna liike esimesena Linnaeus aastal 1753.
Virumaa
pisi|300px|[[Eestimaa hertsogkond|Eestimaa hertsogkonna ja kubermangu Viru kreis ehk Cercle Ludwig August Mellini kaardil]] Virumaa (saksa keeles Kreis Wierland, ladina keeles Vironia, Vyronia) on ajalooline maakond Eesti põhja- ja kirdeosas. Maakonna ajaloolised alad on tänapäeval jagatud tänaste Lääne- ja Ida-Viru maakonna vahel. Samas hõlmavad Ida- ja Lääne-Virumaa ka mitmeid osi ajaloolisest Tartumaast ning ajaloolisest Järvamaast, mistõttu ajaloolise Virumaa piirid ei vasta nüüdisaegsete Lääne-Viru ja Ida-Viru maakondade piiridele.
Kannike
Lehed
Kannikestel on kõige sagedamini südamekujulised lainelise servaga lehed, kuigi perekonnas on ka sõrmjaguseid ja muu kujuga lehti. Paljud liigid on varretud ning nende lehed ja õied kasvavad välja otse maapinnast, paljud liigid on lühikese varrega ja nende õied asuvad lehekaenaldes. Lehed paiknevad varrel vahelduvalt, aga varretutel liikidel on lehekodarik. Taimedel on alati abilehed, mis mõnikord on väga lehesarnased.
Virumaa
Geograafia
Virumaa piirneb põhjas Soome lahega, ranniku ääres asuvad ida-lääne suunal lahed: Narva laht, Kunda laht, Toolse laht, Rutja laht, Eisma laht, Pedasaare laht, Vergi laht, Käsmu laht ja Munga laht.
Kannike
Õied
Nagu kannikese ladinakeelsest nimest näha, on õied põhiliselt lillat värvi, kuid eksisteerib ka mitut karva siniste, kollaste, valgete ja kreemikate õitega liike. Mõned liigid on kahevärvilised ning kahevärvilistest liikidest on kõige sagedasem sinise ja kollase kombinatsioon. Aretatud on ka muud värvi kannikesi. Kannikesed õitsevad sageli kaua, mõned kultivarid kogu kevade ja suve.
Virumaa
Virumaa kuni 13. sajandi alguseni
Ajaloolise Virumaa alale vastav arheoloogiliste leidude põhjal tuvastatav kultuuripiirkond eristus laiemast Ranniku-Eesti kultuurialast alates keskmisest rauaajast. Importesemete leiud näitavad kontakte Ida-Rootsiga rahvasterännuajal ning Soomega eelviikingi- ja viikingiajal. Mitmed viikingiajal kasutusele võetud esemetüübid ühendavad Virumaad ka Kesk-Eesti idaosa ja Lõuna-Eestiga. Virumaa muinasaegne asustus koondus Viru lavamaale Soome lahe rannikumadaliku ja Peipsi-äärse Alutaguse madaliku vahel.
Kannike
Õied
Kannikeseõied avanevad tavaliselt kevadel ja on hasmogaamsed ehk õied on avatud. Tavaliselt tolmeldavad neid õisi putukad ja toimub võõrtolmlemine. Pärast viljumist õitsevad paljud liigid suvel ja/või sügisel uuesti, aga seekord on õied kleistogaamsed ehk õied ei avane, kroonlehed puuduvad ja toimub isetolmlemine. Kuigi enamikul kannikeseliikidel ei ole kleistogaamiat, on kannikese perekond siiski nii suur, et üheski teises perekonnas pole nii palju kleistogaamseid liike kui kannikeste seas. Mõnel liigil, näiteks Viola papilionacea, on kleistogaamsed õied sigimatud.
Vili
Kannikese vili on kupar, mis avaneb kolmeks osaks. Kui kupar on kuivanud, siis avaneb kupar plahvatuslikult, nii et seemned võivad isegi mitme meetri kaugusele lennata. Mõne kannikeseliigi seemnel on elaiosoom, mis meelitab ligi sipelgaid, kes seemneid laiali veavad ja niimoodi levitavad.
Virumaa
Virumaa kuni 13. sajandi alguseni
Skandinaavia allikad, mis on kirja pandud kirjeldatavatest sündmustest küll tunduvalt hiljem, mainivad veel mitmel korral muinasaegse Virumaaga seotud sündmusi. Örvar-Oddri saagas (kirjutatud 13. sajandi teisel poolel) öeldakse, et müütilise Novgorodi kuninga Kvillánuse väe hulka kuulus sõjamehi ka Virumaalt (Vírland). 14. sajandi algusest pärit käsikiri "Hauksbok", loetledes Venemaa (Gardariki) kõrval asunud maid, nimetab ka Virumaad (Virland). Mõlemad allikad mainivad Virumaa kõrval ühtlasi Eestimaad (Eistland), aga loevad need eraldi maadeks. Sarnaselt on Virumaad näinud ka mõned hilisemat, vallutusjärgset aega kirjeldavad allikad. 1240. aasta paiku Bartholomeus Anglicuse poolt koostatud entsüklopeedia mainib Virumaad (Vironia) ja näiteks ka Revalat (Rivalia), aga Eestimaad ei tunne. 13. sajandi keskpaiga Ida-Euroopa geograafiat tutvustav teos Descriptiones terrarum kirjeldab Virumaad (Bironia) Eestist (Hestonia) ida suunas jääva maana.
Kannike
Sordid
pisi|Kannikestest on aretatud palju sorte. Kannikesesorte on aretatud sadu. Mitut neist ei paljundata seemnetega, vaid sordiomaduste säilimiseks vegetatiivselt, näiteks jagamise teel või pistikutega.
Kuigi nad on kauni õiega, peetakse kannikesi mõnikord umbrohuks. Üks vastuolusid tekitav asjaolu on kannikeste levimine õuemurus: mõned aiapidajad peavad kannikesi muru ehteks, teised üritavad neist iga hinna eest vabaneda. Kannikesed taluvad varju ja enamik umbrohtudega võitlemiseks mõeldud taimemürke kannikeste vastu ei aita.
Virumaa
Virumaa kuni 13. sajandi alguseni
Vene leetopissid nimetavad kahel korral, seoses 1111. ja 1179./1180. aasta Novgorodi vürstide sõjakäikudega, kohanime Otšela. Tavaliselt peetakse seda Adsele maakonnaks, kuid kuna üks teade mainib Otšela tšuudide põgenemist mere äärde, on oletatud ka selle paiknemist Virumaal.
Kannike
Sordid
Sinist, harva valget värvi kannike Viola sororia on Illinoisi, New Jersey, Rhode Islandi ja Wisconsini tunnuslill.
Virumaa
Virumaa kuni 13. sajandi alguseni
Henriku Liivimaa kroonika järgi rüüstas Rootsi jarl Birger Brosa koos ojamaalaste ja sakslastega 1197. aasta paiku kolm päeva Virumaal. Kaasas oli ka preester Theoderich, hilisem Eestimaa piiskop. Virulastega olevat juba peetud läbirääkimisi ristiusu vastuvõtmise üle, kuid see jäi teostamata, sest jarl otsustas pärast andami saamist lahkuda. Kuna Taani annaalide väitel toimus samal aastal kuningas Knudi sõjaretk Eestimaale, on mõnikord oletatud, et tegemist võis olla sama sündmusega.
Kannike
Sordid
Lõhnavat kannikest kasutatakse lõhnaõlide tootmises. Kannikesel on niinimetatud "flirtiv" lõhn, mis vahel on tunda ja siis jälle ei ole. Nimelt sisaldavad õied ionooni, mis lülitab inimese lõhnataju ajutiselt välja.
Virumaa
Sisemine jaotus 13. sajandi alguses
Peamine allikas muinasaegse Virumaa haldusjaotuse kohta on ajavahemikus 1219–1241 koostatud Taani hindamisraamat, mõningal määral leidub sellekohast infot ka Henriku Liivimaa kroonikas. Mõlemad teosed loevad Virumaad Eestimaal asuvaks. Ennekõike neile allikatele toetudes teatakse, et 13. sajandi alguses oli Virumaal viis muinaskihelkonda.
Kannike
Eesti liigid
pisi|Lõhnavad kannikesed pisi|Võsakannike
Levinud ilutaimed on:
Virumaa
Sisemine jaotus 13. sajandi alguses
Virumaa loodeosas, hilisemate Haljala ja Kadrina ning suuremal osal Rakvere kirikukihelkonna territooriumist paiknes Rebala muinaskihelkond (Repel, Revele) keskusega praeguse Rakvere juures, kus olid Tarvanpää linnus ja arvatavasti ka kaubitsemiskoht. Tarvanpää võis olla keskse tähtsusega kogu Virumaa jaoks. Kuna ka Revala muinasmaakonna idapoolseima kihelkonna nimi oli Rebala, on oletatud, et kunagi oli tegu ühtse hõimualaga, mis selle lääne- ja idaosa loodusliku eraldatuse tõttu jagunes maakondade tekkimise ajal vastavalt Revala ja Virumaa vahel. Virumaa Rebalast idas asus Mahu muinaskihelkond (Maum), hõlmates hilisema Viru-Nigula kirikukihelkonna. Sealt on teada kolm linnust, millest tähtsaim oli arvatavasti Pada linnus. Omakorda Mahust itta jäi Askele muinaskihelkond (Askælæ) hilisema Lüganuse kirikukihelkonna alal. Mitmest sealsest linnusest võis peamine olla Tarakalda linnus. Virumaa edelaosas hilisemate Viru-Jaagupi, Simuna ja Väike-Maarja ning osalt Rakvere kirikukihelkonna alal paiknes Lemmu muinaskihelkond (Lemmun, Laemund), mille üks asustuskeskus oli kihelkonna põhjaosas, teine Pudiviruks kutsutud lõunaosas. Peamine linnus võis asuda Äntu Punamäel. Lemmu eristus ülejäänud maakonna rannikumurdelisest hõimualast, jäädes keskeesti murde piirkonda.
Kõige idapoolsem muinaskihelkond oli Alutaguse (Alentagh), mis asetses Jõhvi, Vaivara ja suures osas ka Iisaku kirikukihelkondade territooriumil. Kihelkonna keskuseks võis olla Alulinna linnus. Alutaguse idapiir oli Narva jõgi, millest algasid Novgorodi vürstiriigi valdused. Alutaguse asustus koondus kihelkonna loodeossa, ülejäänud piirkonnad jäid väheasustakuks. Seejuures elas kihelkonna lõunaosas Narva jõe taguste läänemeresoomlastega (hilisemal ajal oli seal vadjalaste asuala) sarnane rahvastik, keda iseloomustas kääbaste rajamine. Arheoloogilise materjali põhjal on idapoolse rahvastiku sisseränne toimunud 11.–12. sajandi vahetusest kuni 14. sajandi alguseni. See eriilmelise rahvastikuga piirkond oli põhjapoolse Alutagusega ilmselt nõrgalt seotud või ei kuulunud üldse kihelkonda. Ka Alutaguse kihelkond tervikuna oli ülejäänud maakonnaga arvatavasti suhteliselt lõdvalt seotud.
Võimalik, et suuremad ja mitme asustuskeskusega kihelkonnad – Rebala, Lemmu ja Alutaguse – olid algselt eraldiseisvad väikemaakonnad, mis noorema rauaaja jooksul järk-järgult Virumaaga liitusid. Kristjan Oad on oletanud, et Virumaa kihelkonnad liitusid ühtseks võimkonnaks võrdsetel alustel, kuna Henriku kroonika järgi esindasid maakonda kihelkondade vanemad ühiselt ja puudus üks juhtiv võimukeskus. Tema arvates näitab asjaolu, et vakuste piirid Virumaal ei ühtinud kihelkonnapiiridega, et maakonna ühinemisjärgne haldusjaotus põhines kihelkondade asemel juba ülemaakondlikul võimkonnal.
Virumaa põllumajandusliku maa kogusuuruseks oli Taani hindamisraamatu kohaselt 3000 adramaad, mis arvatavasti vastab ligikaudselt ka sealsete majapidamiste arvule. Ühe majapidamise keskmine elanike arv oli omakorda arvatavasti 6–9 inimest. Suurima külana nimetab Taani hindamisraamat 70 adramaa suurust Tõrmat, mis teadaolevalt oli ka kogu Eesti ala suurim asula (Taani hindamisraamatus puuduvad aga andmed Sakala ja Ugandi kohta). Kuigi tavaliselt peetakse adramaade arvu vastavaks majapidamiste arvule, on Tõrma puhul arvatud, et seal oli talusid siiski 35.
Virumaa Liivimaa ristisõjas
Liivimaa ristisõja ajal toimunud Eestimaa vallutamise käigus alistati ka Virumaa. Teave selle kohta pärineb eelkõige Henriku Liivimaa kroonikast (kirja pandud 1220. aastatel). Läti Henriku teatel oli virulaste esimene kokkupuude ristisõdijatega 1217. aasta alguses, kui järvalaste vastu sõjakäigu teinud riialased (Riia piiskop ja Mõõgavendade ordu), latgalid, liivlased, ugalased ja sakalased osaliselt ka Virumaad rüüstasid. Sama aasta septembris ühines virulasi riialaste vastu kogunenud eestlaste väega, mis Madisepäeva lahingus lüüa sai.
Pärast ordu juhtimisel toimunud järjekordset sõjakäiku Järvamaale, mille tulemusel kohalikud ülikud taas riialaste ülemvõimu tunnistasid, olevat järvalased teinud ettepaneku üheskoos Virumaad rünnata. Peagi tungitigi Virumaale: sakslased Tõrma (Turme) piirkonda, liivlased ja latgalid Avispeale (Avispe), sakalased Rebala kihelkonda (Revelensi provincia), ugalased Pudivirusse ning järvalased oma kihelkondade naabrusse. Selle sõjakäigu kirjelduses tutvustab Henriku kroonika Virumaad kui "viljakat ja väga ilusat ning oma väljade tasasuse tõttu avarat maad". Viiepäevase rüüstamise järel tulid sõjaväe juhi Rudolfi juurde Virumaa kihelkondade vanemad sooviga rahu sõlmida, nõustudes vastutasuks enda ristimisega. Vanemate seast on kroonika nimeliselt välja toonud Tabelinuse, kes olevat juba varem Ojamaal ristitud olnud, ja Kyriawane, kes oma varasema jumalaga rahul polevat olnud ja ainsana kohe kohapeal ristiti. Pärast kokkulepete kinnitamist ja kõigi Virumaa viie kihelkonna pantvangide üleandmist sõjaväed lahkusid. Sakslastele järgnesid Riiasse kihelkondade vanemad, kes seal ristiti ja kellega rahu kinnitati.
Riia piiskop Albert koos Eestimaa piiskopi Theodericiga oli juba 1218. aastal vastutasuks sõjalise abi eest lubanud Eestimaa, sh Virumaa, üle anda Taani kuningale Valdemar II-le, aga riialased ei soovinud hiljem kokkulepet järgida – nii tekkis 1220. aastal riialaste ja Taani vahel konflikt. Kuna võimu kinnitamise aktiks loeti inimeste ristimist, mida seniajani küllaltki väheulatuslikult tehtud oli, võttis Riia ja Taani vaheline vastuolu võiduristimise ilme, kus kummagi poole preestrid hakkasid kiirustades ristima võimalikult palju vaidlusaluste territooriumide rahvast. Riiast saadetud preestrid Petrus Kaikewalde ja kroonik Henrik ristisid kõik Pudiviru 14 küla koos sealse üliku Tabelinusega (ehkki Henriku kroonika järgi oli ta juba vähemalt ühel, aga võib-olla juba kahel korral ristitud). Ülejäänud virulased keeldusid taanlaste ähvarduste tõttu riialastelt ristimist vastu võtmast. Veidi hiljem ristisid riialased veel kolm küla Virumaa äärealal, kus kuuldi legendi, et kohalikul mäel (arvatavasti Ebavere mägi) olevat sündinud saarlaste jumal Tarapita, kes sealt Saaremaale lendas. Seal samas raius preester puruks jumalakujud, mille peale kohalikud olevat imestanud, et neist verd välja ei voola ja nii olevat nad preestrite juttu rohkem uskuma jäänud. Peagi võttis Virumaa oma võimu alla aga Taani, ristides kogu maakonna, puues Tabelinuse riialaste võimu alla minemise eest karistuseks üles ja saates kohapeale elama asunud riialaste preestri paljaksriisutuna minema. Lundi peapiiskop Andreas Sunesen pühitses Viru- ja Järvamaa piiskopiks Ostradi.
Kui saarlased pärast 1221. aasta lihavõtteid Taani tugipunkti, Toompea linnust, piirama asusid, liitus nendega osa virulastest, revalastest ja harjulastest. Pärast piiramise ebaõnnestumist ja saarlaste lahkumist poosid taanlased nendega koostööd teinud Virumaa, Revala ja Harju vanemad üles, panid ülejäänutele peale mitmekordse maksu ja nõudsid hüvitist. See Taani samm ajendas Henriku sõnul eestlasi aga kavandama järgmist katset taanlastest vabanemiseks.
Pärast saarlaste võitu 1222. aastal Saaremaale tunginud Taani väe üle ärgitasid nad taanlaste vastu üles tõusma ka mandrieestlasi. Saarlased, läänemaalased ja harjulased kogunesid Varbolasse ja tapsid seal olnud taanlased ning läkitasid Virumaale saadiku üleskutsega seal samamoodi toimida. Virulased ja järvalased otsustasid piirduda oma preestrite kokkukogumise ja tervelt Tallinna saatmisega. Henrik põhjendab virulaste ja järvalaste sellist käitumist asjaoluga, et nad olid "lihtsameelsed inimesed ja teistest eestlastest alandlikumad".
1223. aasta veebruaris-märtsis piirasid saarlased, läänemaalased, varbolased, virulased ja järvalased koos Taani käes olevat Toompea linnust, kuid löödi linnuse kaitsjate väljasööstuga põgenema. Sama aasta septembris tehti uus katse taanlaste alistamiseks. Seekord oli piirajate peajõuks Vladimiri-Suzdali, Novgorodi ja Pihkva vürstiriikidest kogutud vägi, millega lisaks ürituse algatanud saarlastele ühines ka virulasi, järvalasi, varbolasi ja ugalasi. Neljanädalase Toompea piiramise jooksul aga linnust vallutada ei suudetud.
1223. aasta lõpus saabus Tartu linnusesse Novgorodist saadetud vürst Vjatško, kes koos oma kaaskonna ja ugalastega proovis ümberkaudseid alasid endale allutada, neilt makse nõudes ja vastuhakkajaid rüüstates. Tema sõjakäigud ulatusid Henriku teatel ka Virumaale. 1224. aasta alguses, kui riialased olid äsja alistanud harjulaste Lohu linnuse ja rüüstasid Järvamaal, läksid nii järvalased kui virulased rahusooviga nende juurde. Riialastele lubati ristiusu sakramente enam mitte rikkuda ja anti neile rahu kinnituseks pantvange. Riialastega kokkuleppe sõlmimise eest ründasid hiljem neid taanlased ja allutasid taas endale. 1224. aasta suvel, valmistudes Tartu linnuse piiramiseks, rüüstasid riialaste salgad Virumaal "seni veel vastuhakkajaid", et oma sõjaväe jaoks lambaid, härgi ja muud tarvilikku hankida. Pärast Tartu vallutamist viisid virulased Riiga hobuseid ja muid kingitusi.
1225. aasta sügisel lõid virulaste vanemate kutsel maakonda saabunud Otepää sakslased (juhiks arvatavasti Johannes Dolenist) taanlased maakonnast välja, hõivasid linnused ja asusid ise seal valitsema. Samal ajal Riias viibinud paavsti legaat Modena Wilhelm sekkus konflikti ja sundis kirikliku karistusega ähvardades kõigepealt sakslasi ja siis ka taanlasi Virumaast loobuma ning võttis maakonna paavsti võimu alla. 1226. aasta alguses läks Wilhelm isiklikult Virumaale, jutlustas seal ristiusust ning määras kohalike virulaste seast vanemaid ja kohtunikke. 1226. aasta mais tungis Johannes Dolenist jälle Virumaale ja vallutas seal ühe linnuse, oletatavalt Tarvanpää. Taas tekkis riialaste ja taanlaste vahel sõjaline konflikt. Wilhelm ja tema esindaja magister Johannes asusid Johannest Dolenist toetama ja saatsid ka oma mehi Virumaale taanlastega võitlemiseks ja kaitseks "saarlaste märatsemise" vastu. Aasta lõpus tegid riialased Taaniga rahu, et keskenduda saarlaste alistamisele. 1227. aasta alguse sõjakäigust Saaremaale võttis osa eestlasi kõigist maakondadest, seega ilmselt ka virulasi.
Magister Johannese läänimeeste vägivallatsemise tõttu puhkes hiljem samal aastal virulaste ja järvalaste vastuhakk, mille käigus olevat tapetud 100 vasalli. Riia, Tartu ja Zemgale piiskoppide ja ordu jõud surusid ülestõusu maha, alistasid seejärel Taani tugipunkti Toompeal ning mõõgavennad võtsid seni Taani valduses olnud Põhja-Eesti, sh Virumaa, oma võimu alla. 1238. aasta Stensby lepinguga läks Virumaa tagasi Taanile.
Kihelkonnad 13. sajandil
thumb|300px|Liivi ordu valdused aastatel 1346(1347)–1558
Virumaa maakonnad 17. sajandi algul
thumb|F. de Witt'i 18.saj alguses avaldatud kaart
Moskva tsaaririik
pisi|400px|[[Eestimaa hertsogkond|Eestimaa hertsogkonna Virumaa distrikt Eesti- ja Liivimaa kaardil aastast 1745.  Первый официальный атлас Российской империи (1745). Карта герцогств Эстляндского и Лифляндского, вместе с течением реки Двины ]] pisi
Virumaa jaotus 19.–20. sajandil
Rakvere ehk Viru kreis jaotus Alutaguse, Ranna-Virumaa ja Maa-Virumaaks, 19. sajandi alguses kolmeks adrakohtupiirkonnaks, territooriumil asus 1 linn, 10 kirikukihelkonda. Kreisi maakonnalinn oli kreisilinn Rakvere (Kreis-Stadt Wesenberg)
Ted Ligety
pisi|Ted Ligety (2008) Ted Sharp Ligety (sündinud 31. augustil 1984 Salt Lake Citys) on USA mäesuusataja, kahekordne olümpiavõitja ja viiekordne maailmameister.
Ligety võitis Alpi kahevõistluses olümpiakulla 2006. aasta olümpiamängudel Torinos Ivica Kostelići ees. Sotši olümpiamängudel võitis ta suurslaalomi.
Maailma karikavõistluste etapivõite on ta saanud 25. Poodiumikohti on ta maailma karikavõistluste etappidelt saanud 50 (seisuga oktoober 2015).
Maailma karikavõistluste etapivõidud
Ted Ligety on osalenud ( <FONT COLOR=Purple>seisuga 25. oktoober 2015</FONT> ) 279 MK-etapil ja jõudnud poodiumile 50 korral ja võitnud 25 korral.
Isiklikku
Ted Ligety on 179 cm pikk ja kaalub 81 kg.
Suveräänsete Riikide Liit
pisi|[[Liiduvabariik|Liiduvabariigid, mis osalesid uue liidulepingu koostamisel (punase ja oranžiga), ja liiduvabariigid, mis ei osalenud (mustaga)]] Suveräänsete Riikide Liit (vene keeles Союз Суверенных Государств) oli planeeritav konföderatsioon, mille Mihhail Gorbatšov tahtis rajada NSV Liidu asemele. Liiduleping oleks sõlmitud 20. augustil 1991, kuid enne võttis Gennadi Janajev ette augustiputši. Kui see ebaõnnestus, asuti NSV Liidu likvideerimisele ja SRÜ moodustamisele.
26. novembril 2006 teatas Venemaa asevälisminister, et Venemaa kaitseb oma poliitilisi ja seaduslikke õigusi SRÜ ja postsovetlikus ruumis, mis viitab ilmselgelt SRL-ile ja Brežnevi doktriinile.
Allergia
Allergia (ld allergia) ehk ülitundlikkus on organismi häireseisund, mille korral mõni iseenesest kahjutu aine (allergeen) kutsub esile spetsiifiliste antikehade tootmise immuunsüsteemi poolt. Antigeenireaktsiooniga kaasnevad haigusnähud. See on immuunsüsteemi teatud liiki ülitundlikkus mingi aine suhtes.
Inimene, kes on allergiline mingi allergeeni suhtes, on allergik ehk allergiahaige.
Allergiliste reaktsioonide vormid :
Allergiahaigused
Antigeenireaktsiooniga kaasnevaid haigusnähte seostatakse paljude haiguslike seisunditega :
Sümptomid
Allergiahaigusel on palju võimalikke sümptomeid. Sagedasemad neist on nohu, hingamisraskused, aevastushood, silmapõletik ja nahalööve.
Bioloogiline ravi
Erinevate haiguste (reumatoidartriit, pahaloomulised kasvajad jpt) bioloogilises ravis kasutatavate bioloogiliste ravimite (näiteks monokloonsed antikehad, lahustuva tuumorinekroosifaktori alfa retseptor jpt) immuunteraapia tulemusel tekkivat potentsiaalset eluohtlikku 'tsütokiinide tormi' laadset seisundit ehk tsütokiinimürgistust (või ka tsütokiiniülitundlikkust), mille tunnusteks on palavik, punetus, hüpotensioon, liigesevalu, õhupuudus ja muud sümptomid, nimetatakse cytokine release syndrome'iks (CRS).
Ajalugu
Allergiasümptomeid kirjeldas esimesena inglise arst ja teadlane John Bostock, kui ta tutvustas 16. märtsil 1819 Londoni kuningliku meditsiini- ja kirurgiaühingu koosolekul heinanohu kliinilisi sümptomeid.
Termin
Anglosaksi meditsiinikirjanduses kasutatakse allergia sünonüümina sõna "ülitundlikkus" (hypersensitivity).
Põhjamaade praktikas peetakse ülitundlikkuseks nii neid ülitundlikkusreaktsioone, kus avaldub immunoloogiline mehhanism, nagu allergia, kui ka ülitundlikkusreaktsioone, kus ei osale immunoloogilist vastust, nagu intolerantsus, idiosünkraasia.
Sjögreni sündroom
Sjögreni sündroom (ladina keeles syndroma Sjögren; lühend SS) ehk autoimmuunne eksokrinopaatia ehk autoimmuunne epiteliit ehk kuiv sündroom on krooniline põletikuline autoimmuunhaigus, millele on iseloomulik aeglaselt progresseeruv kulg, eksokriinsete näärmete lümfotsütaarne infiltratsioon ja iseloomulike Ro(SS-A)- ja La (SS-B)-autoantikehade teke.
Haigusel võib eristada kahte vormi:
Etioloogia ja patogenees
Sjögreni sündroomi etioloogia on ebaselge. Kuna riskirühma kuuluvad peamiselt naised vanuses 40–60 aastat, siis arvatakse, et sündroomi väljakujunemises mängib rolli ka naissuguhormoon östrogeen, mis avaldab toimet ka humoraalsele immuunsusele.
Lisaks sellele on olulisel kohal geneetiline soodumus. Haigus võib vallanduda ka viiruste tõttu. SS-i patogeneesi seostatakse enim tsütomegaloviiruse, Epsteini-Barri viiruse, inimese herpesviirus 6 ja 8-ga, b herpes simplex 'i viiruse, inimese parvoviirus B19-e, HI-viirusega jt.
Sündroomi korral on sagedaseimateks ilminguteks näärmeparenhüümi degeneratsioon, lümfotsütaarsed infiltraadid eksokriinsete näärmete koes, atroofia, lipomatoos ja skleroos.
Arvatakse, et SS-i patogeneesis on oluline osakaal B-lümfotsüütide hüperreaktiivsusel ja T-lümfotsüütide homing 'ul, aktivatsioonil (aktivaatoriteks MHC klass I ja II valgud) ja paljunemisel.
Sümptomid ja kaasuvad põletikud
Sjögreni sündroomi korral esineb peaaegu alati suu limaskesta kuivus ehk kserostoomia, mis on tingitud süljenäärmete kahjustusest. Sjögreni sündroomiga haigetele on iseloomulik kähisev hääl, neelamisraskused tahke toidu söömisel ja hiljem kujunevad välja ka sekundaarsed põletikud, nagu stomatiit, glossiit, heiliit ja hammaste kaaries. Viimane viib omakorda lõpuks välja hammaste massilisele väljalangemisele.
Lisaks sellele on häiritud ka pisaranäärmete talitlus ning see kutsub esile kseroftalmia kuiva konjunktiviidiga.
Teiste eksokriinsete näärmete kahjustus väljendub välissuguelundite, ninaneelu ja naha limaskesta kuivuses.
Siseelundite kahjustustest on sagedasemad kopsude (krooniline bronhiit), mao-sooletrakti (krooniline atroofiline gastriit), neerude (glomerulonefriit) ja veresoonte kahjustus (vaskuliit). Raynaud' sündroomi täheldatakse 40%-l haigetest.
Sjögreni sündroomi seostatakse ka neoplastiliste protsessidega.
Osadel inimestel võib esineda perifeerset neuropaatiat.
Loetletud haiguslikel seisunditel on omad iseloomulikud sümptomid.
Diagnoosi kodeerimine
Rahvusvahelises haiguste klassifikatsiooni 10. versioonis klassifitseeritakse sündroom koodiga M35.0.
Eristusdiagnoos
SS-i tuleb eristada süljenäärmete turse korral süljenäärmete kasvajast. Sülje- ja pisaranäärmete suurenemise korral leukeemiast, lümfoomist, sarkoidoosist, amüloidoosist ja viirusinfektsioonidest (mumps, gripp, HI-viirus jm).
Laboratoorsed uuringud
Eriuuringutena võidakse läbi viia süljenäärmete stsintigraafia ja kõrvasüljenäärme sialograafia, siolomeetria.
Ravi
Sündroomi ravi seni veel ei tunta.
Silmade kuivuse sümptomite leevendamiseks manustatakse lubrikante ehk kunstpisaraid. Tuleks vältida ravimite, mis vähendavad lakrimatsiooni ja salivatsiooni, näiteks diureetikumide, antidepressantide jm kasutamist.
Sündroomi kerge kulu puhul kasutatakse hüdroksüklorokiini, mida manustatakse 200–400 mg päevas ning kortikosteroide annusega 0,5–1,0 mg päevas.
Raske kulu puhul kasutatakse bioloogilist ravi (rituksimaab, epratusumaab, belimumaab jt).
Võidakse kasutada ka immunosupressante.
Ajaloolist
SS-i esmakirjeldajaks peetakse vabahärra Johann von Mikulicz-Radeckit (1892). Osad uurijad aga ei pea tema kirjeldatud sündroomi piisavalt täpseks, mistõttu omistatakse sündroomi esmakirjeldus Rootsi oftalmoloogile Henrick Sjögren'ile (1899–1987), kes kirjeldas 1933. aastal keratoconjunctivitis sicca seost kuiva suu ja reumatoidartriidiga.
Missa
Nimetus
Sõna 'missa' tuleneb ladinakeelsest verbist 'mittere'. Nimetus lähtub missat läbiviiva vaimuliku (tselebrant) viimasest pöördumisest koguduse poole: Ite, missa est (eestikeelses missakorras 'Minge Jumala rahus.')