cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Rakvere foogtkond
Moodustamine
Foogtkond loodi Põhja-Eestisse pärast selle langemist Liivi ordu võimu alla. Ehkki ametlikult kuulus Eestimaa hertsogkond kuni 1346. aastani Taanile, omas ordu seal reaalset võimu juba 1343. aastal. Sellest ajast eksisteeris eraldi valitsusüksusena ka Rakverest juhitud ala, ehkki seda esialgu veel foogtkonnaks ei nimetatud. 1367. aastast on teada esimene ametlikult Rakvere foogti nime kandnud käsknik.
Asend
Foogtkond piirnes idas Narva ja Vasknarva foogtkondade, lõunas esialgu Põltsamaa foogtkonna, hiljem Viljandi komtuurkonna, edelas Järva foogtkonna ja läänes Tallinna komtuurkonnaga. Lisaks sellele paiknes põhjas Toolse foogtkonna keskus ning selle alasid oli ka Järva ja Rakvere foogtkonna vahel.
Valitsemine
Foogtkonna eesotsas oli foogt, kelle käes oli piirkonnas kõrgeim sõjaline, kohtu- ja haldusvõim. Lisaks foogtidele on teada ka kaks drosti: Rutger Lüdinghausen-Wulff (ametis 1524–1529) ja Friedrich Sebeke-Kerckerinck (1548–1559), ning üks peamees: Wilhelm von Bönninghausen (1472).
Kiriklikult kuulus Rakvere foogtkond Tallinna piiskopkonda, mis erinevalt teistest Vana-Liivimaa vaimulikest territooriumidest kuulus Lundi peapiiskopkonda.
1471. aastal moodustas ordumeister Johann Wolthus von Herse Toolse foogtkonna, mis hõlmas küllaltki väheseid alasid Toolse ordulinnuse ümbruses ning Järvamaal. Peamiselt moodustati see Rakvere foogtkonna aladest. Toolse sadam oli toona üheks olulisemaks Virumaa kaubanduskohaks ja seda nimetati ka Rakvere mereväravaks. Seetõttu oli kahe foogti vahel tavaliselt suhteliselt tihe koostöö.
Likvideerimine
1558. aastal puhkenud Liivi sõja alguses sai foogtkond rängalt kannatada ja tõenäoliselt sama aasta sügisel langes see venelaste kätte, Rakvere ordulinnus alistus tõenäoliselt ilma vastupanuta. Viimane foogt Gerhard Huyn von Amstenraide pääses küll Tallinna, kuid foogtkonda tal tagasi saada ei õnnestunud. 1561. aastal alistusid Põhja-Eesti, sealhulgas ka endise Rakvere foogtkonna aadlikud Rootsile ja sellega võib lugeda foogtkonda lõplikult likvideerituks.
IM Arvutid
IM Arvutid AS on Apple'i toodete volitatud edasimüüja Eestis, Lätis ja Soomes, samuti Apple'i ametlik hoolduspartner.
Ettevõte tegutseb alates 1993. aastast, omades 11 Apple'i kauplust, nendest 3 Tallinnas, 1 Tartus, 2 Riias, 1 Vilniuses ja tütarettevõte 4 kauplusega Soomes. IM Arvutid 2015. aasta müügikäive oli 15 miljonit eurot.
IM Arvutid AS on Apple'i sertifitseeritud hooldusettevõte, kus tehakse hooldust ja remonti kõigile Apple'i seadmetele. Alates 1. septembrist 2010 on IM Arvutid ka volitatud iPhone'i hooldusettevõte.
10. oktoobril 2019 teatas Margus Linnamäele kuuluv valdusfirma UP Invest ettevõtte IM Arvutid ostmisest.
Pindväsimuskulumine
Pindväsimuskulumine ehk piting tekib detaili pinnakihi mikromahtude korduva deformeerimise tagajärjel. Näiteks kuullaagri kuulid, veeredes mööda laagrivõru veeretee pinda, tekitavad vahelduvaid kontaktpingeid. Samad pinged tekivad ka hammasratta hamba pinnas. Mõne aja pärast (miljonid pingetsüklid) hakkavad arenema väsimuspraod ja pinnatükike eraldub, jättes järele väikese augu. Materjalipind, mis sel moel auklikuks kulunud näeb välja nagu rõugearmidest puretud.
Ketserlus
Ketserlus ehk hereesia (kreeka keeles αἵρεσις hairesis, 'valik, valitud asi', hilisem tähendus 'erakond, koolkond, uskkond') on teatud religioossest õpetusest kõrvalekalduv usukäsitlus; kehtestatud arusaamadest lahknemine.
Jidiši keel
pisi|Jidiši keele dialektid Euroopas 15.-19. sajandil Jidiši keel ehk jidiš (ka juudi keel) on Aškenazi juutide keel, mis kuulub germaani keelte hulka.
Ketserlus
Ülekantud tähenduses nimetatakse ketserluseks seisukohti, mis hälbivad mingi õpetuse üldtunnustatud seisukohtadest või inimeste üldisest arvamusest.
Jidiši keel
Keel kujunes 10.–12. sajandil kesk-ülemsaksa murrete baasil ning sisaldas lisaks mõjusid heebrea, romaani ja slaavi keeltest. Alates 15. sajandist oli see oma idapoolses levialas slaavi keelte tugeva mõju all.
Jidiš jaguneb kahe suurema dialekti vahel:
Ketserlus
Varakristluses
Juutide helleniseerunud kultuuris, milles sündis ja arenes kristlus, tähistati selle sõnaga "filosoofilisi või religioosseid koole". Nagu näiteks sadusere ja varisere (Ap. 5.17; 15.5; 26.5). Seejuures oli mõiste neutraalne ja seda kasutati ka "naasaretlaste usulahu" kohta (Ap. 24.5). Kuna usuti, et tõe ja elu võib inimene saada vaid läbi Kristuse, omandas sõna Uue Testamendi kirjades juba negatiivse varjundi. Peetrus räägib lahkõpetajatest ja hukutavatest valeõpetustest (2Pt.2.1) ja Paulus paneb lahkõpetused juba ühte ritta nõidumise ja ebajumalateenistustega (Ga.5.20). Apostlite jälgedes hakkas varajane kristlik kirik hereetikuteks nimetama kristlikust ortodoksiast kõrvalekaldumisi. Kristliku hereesia taga peitus küsimus vaimse tõe monopolist.
Jidiši keel
Jidiš on kirjakeel 18. sajandi algusest (algselt läänedialekti põhjal). Jidiši keele kirjutamiseks kasutatakse heebrea kirja.
Ketserlus
Varakatoliiklikus kirikus
Varases ristiusu kirikus kujunesid apostlitelt saadud õpetuse autoriteetideks piiskopid. Tekkis vajadus selgitada, mis on Kristuse õpetuse sisu, mida kirik edasi annab. Õpetuse põhiseisukohad levisid paarilauseliste kokkuvõtetena, mida kasutati ristimisel. Neist vormelitest koostati usutunnistus. Õpetusliku aluste vaidluste lahendamiseks kutsuti kokku kirikukogud. Kirikukogude dokumendid olid suunatud tol ajal levinud hereesiate vastu.
Jidiši keel
Enne Teist maailmasõda oli jidiš levinud Ida-Euroopas ja Põhja-Ameerikas. Praegu kõnelejate arv väheneb.
Ketserlus
Vanas katoliiklikus kirikus
4. sajandil arenes kristlus keiserlikuks riigiusuks. "Kõige hullemaks õnnetuseks, mis kristlaskonnale kunagi osaks on saanud, oli võib-olla Constantinus Suure pöördumine ristiusku ja sellele järgnev keisri sekkumine Jumala asjadesse ja Jumala kiriku sekkumine keisri asjadesse. Tähtsuselt järgmine oli see, kui kirikust, mida kiusati Kristuse pärast, sai kirik, kes kiusas taga Kristuse nimel." (R.C. Zaehener. Concordant Discord. Oxford, Clarenden Press 1970, lk 22) 380. aastal, kui mõistet "hereesia" kasutati esimest korda "Tessaloonika ediktis" tsiviilseaduslikus kontektis, algas Rooma riigis arianismi allutus ja ketserite tagakiusamine. Samal aastal kuulutati kristlus riigiusundiks (ainult kristlaste suhtes). 382. vastu võetud manilastevastased seadused kohustasid perfekte ametisse nimetama uurijaid ja salajasi kaastöötajaid. (Esimest korda käsitleti Roomas mitteriikliku usu liikmeid kurjategijatena ja nende tarvis loodi salajane jälitusaparaat.) Esimene 385. aastal avalikult ja ametlikult hukatud hereetik oli Priscillian.
Jidiši keel
Venemaal on jidiši keel kadumas, 2010. aasta rahvaloenduse andmetel oskas seda keelt seal ainult 1683 inimest.
Ketserlus
Keskajal
Kirikuvõimude poolt otseselt hereetikute nimetuse all hukatud inimeste koguarv ja nende varade saatus pole teada. Kindel on, et see arv ulatub mitmetesse tuhandetesse. Hereetikuteks kuulutatud kataritevastases 1209–1229 kestnud albilaste ristisõjas, kuhu suundusid paljud põhjapoolsed aadlikud, kes lootsid saada endale ketseritelt võetud maad ja varad, hävitati vähemalt miljon inimest. Varem on selleks arvuks pakutud kahte miljonit. Viimane katarite tugipunkt, väike Quéribusi kindlus, vallutati alles 1255. aastal.
Kristoloogilised hereesiad
Nikaia usutunnistus on reaktsioon kõigi nende arusaamade vastu.
Ruby
Ruby tähendab inglise keeles 'rubiin'.
Ruby on püstol.
Ruby on ka kohanimi: Ruby mägi on kihtvulkaan Kanadas.
Ruby on Egiptuse lauljatar.
Ruby on ka perekonnanimi, mille kandjate seas on:
Valgevene Rahvavabariik
Valgevene Rahvavabariik (valgevene keeles Беларуская Народная Рэспубліка (БНР)) oli 25. märtsil 1918 Minskis välja kuulutatud vabariik, mis taotles rahvusriigi loomist valgevenelastega asustatud aladel. Tegemist oli Valgevene ajaloos esimese katsega luua omariiklust rahvuslikul baasil.
Valgevene Rahvavabariik loodi Saksa okupatsiooni tingimustes, mistõttu ei saanud riik luua oma relvajõudusid ning mistõttu vabariik lagunes pärast sakslaste Valgevenest lahkumist. Viimane katse Valgevene riiki luua kukkus läbi 1920. aasta sügisel. Seetõttu moodustas Valgevene Rahvavabariigi Raada välismaal eksiilvalitsuse. Tänaseks on rahvavabariigi Raada maailma vanim eksiilvalitsus, mis ei pretendeeri küll otseselt võimule Valgevene Vabariigis, kuid on asunud esindama Valgevene demokraatliku opositsiooni, nõudes Valgevenes demokraatia taastamist.
Valgevene Rahvavabariigi pärand Valgevene ajaloos on mitmekesine. Valgevene Rahvavabariik oli 1918. aastal väikese rahvuseliidi katse luua riiki, mis ei suutnud haarata kaasa valgevenelasi ja püsis Valgevenes võimul peamiselt vaid võõrvõimude toel. Kuid Valgevene Rahvavabariik on ka esimene rahvuslik katse luua valgevenelaste riiki, mistõttu tähistab Valgevene opositsioon 25. märtsi Valgevene iseseisvuspäevana. Jätkuvalt on rahvavabariigi sümboolika kasutuses Valgevenes demokraatliku opositsiooni sümbolina. Samuti usuvad mitmed ajaloolased, et Valgevene Rahvavabariigi väljakuulutamine veenis ka enamlasi rajama valgevenelastele oma liiduvabariiki ning et ilma selleta oleks Valgevene alad liidetud uuesti Venemaaga, mistõttu võib rahvavabariiki lugeda ka Valgevene NSV loomise üheks põhjuseks.
Riik
Valgevene Rahvavabariigil puudusid mitmed riigile omased tunnused nagu põhiseadus (ja üleüldse kodifitseeritud seaduste kogumik), parlament, armee, politsei, selgelt määratletud riigipiirid, riiklik pangasüsteem, oma valuuta. Täidesaatvat võimu pidi kuni seadusandliku parlamendi kokkukutsumiseni teostama Valgevene Rahvavabariigi Raada koos rahvasekretariaadiga, kuid parlamendini ei jõutudki. Riigil puudus ka sisuline eelarve, selle asemel rahastati riiki peamiselt vabatahtlikest toetustest. Peamine Valgevene Rahvavabariigi fookus ei läinud aga mitte nende institutsioonide rajamisele, vaid peamiselt Valgevene rahvussümboolika, riigilipu ja vapi loomisele ning passide ja postmarkide väljaandmisele, mis ei aidanud küll kaasa Rahvavabariigi võimu kinnistumisele, kuid andis rahvusmeelsele valgevene diasporaale sümbolid, mille taha koonduda. Eksiilis olles tunnistas Lutskevitš, et BNR Raada oli peamiselt "deklaratiivse iseloomuga", aga selles on näidatud ära Valgevene soov iseseisvusele.
Valgevene Rahvavabariiki tunnustasid Ukraina Rahvavabariik, Eesti, Läti, Leedu, Soome, Tšehhoslovakkia, Türgi, Gruusia, Abhaasia, Saksamaa ja Bulgaaria. 1920–1925 tegutses Tallinnas kindralleitnant Ałeh Vasilkoŭski juhtimisel Valgevene Rahvavabariigi Sõjalis-Diplomaatiline Missioon.
Tänapäeval on Valgevene Rahvavabariik paguluses ning Raada on moodustanud eksiilvalitsuse. Velgevene RV-l on oma president, kelleks 1997. aastast on Ivonka Surviłła. Surviłła asub hetkel Kanadas, mis eksiilvalitsusust oma pinnal lubab. Praegu ei korralda eksiilvalitsus regulaarseid konsulaarkohtumisi ning kõrgemat järku diplomaatilised suhted eksiilriigil puuduvad, kuid tema tegevus on peamiselt esindatud internetis, kus valitsus koondab valgevenelaste diasporaad ja demokraatlikku opositsiooni.
Eellugu
Valgevenelastega asustatud alad sattusid Venemaa Keisririigi kontrolli alla 18. sajandi lõpus, mil Poola jagamiste ajal vallutas Venemaa Poola-Leedult kogu tänapäevase Valgevene alad. Valgevenelaste identiteet oli selleks hetkeks juba aastaid tugevalt seotud Leedu ajalooga ning kogenud tugevat poolastamist.[2] Kui esimestel aastatel hindasid vene võimud Kresy keele olevat poola keele murre, siis pärast 1830. aasta ülestõusu järel otsustasid Keisririigi võimud käsitleda valgevene keelt kui läänepoolset vene keelt, mis oli poola keele mõjude tõttu "ebapuhtaks muutunud". Seetõttu hakkasid Vene võimud 19. sajandil Valgevene aladel läbi viima venestamist sihiga regioon eraldada Poolast ja oma lähiajaloost. 1839. aastal lõpetas Valgevenes tegevuse uniaadikirik (75% valgevenelastest olid selle hetkeni olnud uniaadikirikus) ja see liideti Vene õigeusu kirikuga, 1840. aastal keelati regioonis ära sõna "Valgevene" kasutamine. 1863. aastal keelas Venemaa siseminister Pjotr Valujev valgevene ja ukrainakeelsete tekstide avaldamise. Venestamispoliitika ei suutnud oma kohalt tõrjuda valdavalt talupoegade poolt räägitud valgevene keelt, kuid edukam oli valgevenelaste eraldamine Poola ajaloost – 1863. aasta ülestõusul valgevenelased hoolimata üleskutsetest enam poolakatele appi ei tulnud. pisi|Valgevene keele levik (1903) Ka Valgevenes tekkis 19. sajandi teises pooles rahvuslik ärkamisaeg, kuid võrreldes naabrite leedulaste, ukrainlaste ja lätlaste ärkamisaegadega oli see mitmel põhjusel ebaeelises. Valgevene linnad olid enamuses asustatud poolakate ning juutidega ning talupoegadest valgevenelased elasid peamiselt maal. Valgevene oli üks vaesemaid piirkondi Venemaa Keisririigis ning ka valgevenelaste ärkamisaeg piirdus 19. sajandil peamiselt väike haritlaskonnaga Vilniuse linnas ning valgevene diasporaaga Moskvas ning Peterburis. Venestamispoliitika, madala ja peamiselt venekeelse haridustaseme ning aeglaselt levivate rahvuslike ideede tõttu arenes valgevene kirjalik kultuur aeglaselt. Valgevenekeelne kirjandus lubati alles pärast 1905. aasta revolutsiooni. Esimene valgevenekeelne ajaleht avaldati 1906. aastal, esimene romaan 1922. aastal ning piibel tõlgiti täielikult valgevene keelde alles 1973. aastal. Kirikus võis jutluse pidamiseks valgevene keelt kasutama hakata alles pärast veebruarirevolutsiooni 1917. aastal.
Esimene Valgevene poliitiline liikumine sai alguse 1902. aastal, kui rajati Valgevene Sotsialistlik Hramada (VSH). Partei oli tugevalt mõjutatud juutide rahvuslikust Bundi liikumisest ning kuna enamus Valgevenes elavaid aadlike olid poolakeelsed, võttis valgevene rahvuslik liikumine omaks ka pahempoolse klassivõitluse idee. Erakonda koondusid väga erinevate sihtidega valgevene rahvuslased marksistidest kui ka rahvuslasteni. Peamiseks partei sihiks oli saavutada Valgevene autonoomia ja rajada valgevenelaste Seim, iseseisvust partei ei taotlenud. Keisririigi duumavalimisi partei boikoteeris ning lõpuks piirkonnast Duumasse valitud valgevenelased kuulusid teistesse Venemaa parteidesse ning ei võidelnud valgevene rahva eest. Kuna valgevenelased olid peamiselt talupojad, oli ka erakonna peamiseks sihiks sotsiaalset kihistust Valgevenes vähendada, talupoegade elustandardit parandada ja neid harida. 1906. aastal rajasid VSH liikmed esimese valgevenekeelse ajalehe Naša Dolja, kuid see suleti juba 1907. aastal. Teine 1906. aastal avaldama hakatud ajaleht Naša Niva ilmus kuni 1915. aastani ja oli valgevene rahvusliku kultuuri üks eestvedajaid. Naša Niva levitas Krajowcy ideoloogiat, mis rõhutas Leedu suurvürstiriigi ühist ajalugu ja nägi leedulasi vennasrahvana, kellega ühist riiki luua. Poola ja Vene rahvuslust pidas aga valgevenelastele ohtlikuks. vasakul|pisi|[[Esimene maailmasõda|Esimese maailmasõja idarinne 1916. aastal. Lääne-Valgevene oli sakslaste poolt okupeeritud, Ida-Valgevene oli Venemaa võimu all]] Esimese maailmasõja puhkemise järel 1914. aastal tungis Lääne-Valgevene territooriumile Saksamaa. Nähes arenguid rindel, sundisid ja utsitasid Venemaa võimud kokku ligi kaks miljonit valgevenelast Lääne-Valgevenest pagema, hirmutades valgevenelasi juttudega Saksa kuritegudest. Saksamaa okupatsioon Valgevenes oli aga suhteliselt pehme ning sakslased suhtusid soosivalt valgevene rahvuslikku liikumisse. Üritades nõrgestada Poola mõju piirkonnas, käskis Ludendorff toetada kohalikku valgevene rahvuslikku liikumist. Saksa võimud nägid valgevenelastes aga vähearenenud rahvast või hõimu, kellel tuleb veel kultuur välja arendada. Okupatsioonivõimud toetasid Valgevenes koolide ehitamist (kokku rajati 1300 kooli, neist 89 esmakordselt valgevenekeelsed), sihiga kohalikke valgevene ja jidži keeles õpetama hakata, aitasid rajada Valgevene teatrit ja toetasid juhtivate valgevene ärkamisaja tegeleaste vendade Antoni ja Ivan Lutskevitši soovi uut valgevene rahvuslikku ajalehte välja anda.
Kuni veebruarirevolutsioonini oli Venemaa võimu all olevas Valgevenes keelatud valgevenelaste organisatsioonid, kuid pärast revolutsiooni kujunes Minsk uueks valgevene rahvusliikumise keskuseks. 1917. aasta kevadel rajas Raman Skirmunt Valgevene Rahvuskomitee, mis koondas kõiki valgevene rahvusliikumisi. Komitee ei suutnud aga leida laialdast toetust ning korraldada soovitud maareformi, mistõttu ta juulis organisatsiooni eesotsast eemaldati ning organisatsioon korraldati ümber.[3] Valgevene rahvuslaste asemel muutus regioon hoopis üheks enamlaste tugipunktideks, kuigi seda peamiselt vene sõdurite ning venelaste ning juutidega asustatud linnade tõttu, valgevenelastest talupoegadel kokkupuudet enamlastega väga ei olnud. Pärast oktoobrirevolutsiooni kehtestasid enamlased Valgevene aladel, mida Saksamaa okupeerinud ei olnud, nädalaga oma ülemvõimu ning Ülevenemaalise Asutava Kogu valimistel said bolševikud 63,1% kõikidest häältest.
Omariikluse rajamine
Nikolai Vakari väitel olevat sakslased vihjanud Lutskevitšidele, et Saksamaa toetus iseseisvale Valgevene riigile võiks tekkida, kui on kindel, et tegemist oleks Saksamaa liitlasriigiga. Lutskevitšid rajasid Valgevene Rahvuskomitee, mis võttis sihiks Leedu-Valgevene liitriigi rajamise. 19. detsembril 1915 kogunesid Vilniuses valgevene, poola, leedu ja juudi rahvuslased, kes ühisavalduses esitasid plaani taasluua Leedu suurvürstiriik konföderatsioon, kus Leedu ja Valgevene oleksid omaette liikmesriigid. Valgevene haritlaste seas (eesotsas Vaclaŭ Lastoŭskiga) levis ka idee luua valgevenelaste rahvusriik, mis ühendaks enda alla nii Saksa kui ka Venemaa võimu all olevad valgevenelastega asustatud alad. 1917. aastal toimunud Valgevene konverentsil saavutasid valgevene haritlased kompromissi – sihiks saab luua Leedu-Valgevene konföderatsioon, kuhu tuleks liita kõik valgevenelastega asustatud alad. Liitriigi plaanid põrusid 1918. aasta alguses, kui kuulutati välja Leedu Kuningriik, mis lähtus rahvusriigi põhimõttest.
Enamlaste võimu all toimus Valgevenes 18. detsembril esimene ülevalgeveneline kongress, kus osales umbes 500–2000 valgevene haritlast, kellest enamus kuulusid Hramadasse või esseeride hulka. Arutleti Valgevene poliitilisi sihte ning kuigi enamlaste võimu suhtes oli kongress kriitiline, siis kõik kongressil välja käidud mõtted säilitasid lähedase liidu Venemaaga. Kongressi lõpuks valiti 36 esindajat kesktäitevkomiteesse, mis otsustas mitte tunnustada enamlaste võimu Valgevene üle, kuulutades selle asemel endid Valgevene valitud esindajateks ning võttis ametlikuks sihiks saavutada Valgevene iseseisvus ja luua oma relvajõud. Selle peale otsustasid enamlased 30. detsembril kongressi ära keelata, mis nõrgestas Venemaaga koostööle kutsunud kongressi liikmete mõju. Raada jätkas tööd põrandaaluselt.
Kui Nõukogude Venemaa ei teinud Saksamaaga rahu, nagu oli lubanud, asus Saksamaa 1918. aastal peale läbirääkimiste katkemist 18. veebruaril uuesti pealetungile. Enamlaste taandumisel haaras Minskis 19. veebruaril võimu Valgevene rahvasekretariaat, eesotsas Jazep Varonkaga, mis kuulutas end valgevene rahva esindajaks. 21. veebruaril avaldas sekretariaat esimese konstitutsioonilise hramata (kus küll autonoomiat Valgevenele ei nõutud). 25. veebruaril langes Minsk sakslaste kätte ning 3. märtsil Brest-Litovski rahulepinguga jagati Valgevene Venemaa ning Saksamaa vahel ära. Saksamaa lubas ka mitte tunnustada Nõukogude Venemaa poolt loovutatud aladel iseseisvust kuulutavaid riike. Sakslased tõstsid rahvasekretariaadi nende ruumidest välja, rebisid Valgevene lipu tükkideks ning keelasid neil moodustada oma relvajõudusid.
9. märtsil kuulutas ülevalgevenelise kongressi kesktäitevkomitee end Valgevene Rahvavabariigi Raadaks, mille presiidiumi etteotsa asus Jan Sierada. Raada oli domineerivalt vasakpoolne, kuid väga kirju ning erinevaid sihte omavaid parteid. Raada koostas teise konstitutsioonilise hramata, mis seadis sihiks iseseisva Valgevene Rahvavabariigi väljakuulutamise. 23. märtsil saabusid Minski Vilniuse rahvusliikumise esindajad Lutskevitšiga ning 24. märtsil arutati Valgevene Rahvavabariigi väljakuulutamist. Kümnetunnise arutelu tulemusena jõudsid Raada liikmed üksmeelele ja 25. märtsi varahommikul kuulutati kolmanda konstitutsioonilise hramataga Valgevene Rahvavabariik iseseisvaks. Hääletus polnud üksmeelne – vähemlased, esseerid ja mitmed kohalikud assambleed hääletasid iseseisvuse vastu ning valgevene esseerid, bundistid ja Poalei Zioni liikmed ei osalenud hääletusel. Raada kuulutas õigustühiseks ka Brest-Litovski rahulepingu, sest seda ei olnud kinnitanud Raada. Saksa okupatsioonid saatsid iseseisvuse väljakuulutamise peale Raada ja rahvasekretariaadi laiali.
Varonka valitsus
pisi|[[Valgevene Rahvavabariigi Nõukogu|Valgevene Raada, millel lehvib Valgevene lipp (1918)]] Pärast mitmepäevaseid läbirääkimisi lubasid sakslased siiski Raadal ja Rahvasekretariaadil uuesti toimida asuda, kuid ei tunnustanud Bresti rahulepingule truuks jäädes Valgevenet iseseisva riigina ning lubasid neil asutustel toimida kultuurilise rahvaesindusena, mitte poliitilise institutsioonina. Samuti keelasid sakslased, kelle meelest oli Raada liialt vasakpoolne usaldusväärne olemiseks, jätkuvalt rajada valgevenelastel relvajõudusid.undefined Kokkuvõttes kujunes Raada vaid Saksa okupatsioonivõimude ning valgevenelaste vahendajaks ning olukordades, kus Raada oli okupatsioonivõimuga teist meelt, jäi sisuliselt alati peale sakslaste soov. Enamiku valgevenelaste jaoks ei tähendanud iseseisva Valgevene kuulutamine palju, vaid neil jätkus igapäevane elu taludes.
Lisaks keerulisele olukorras välispoliitikale oli Jazep Varonka valitsus hädas ka sisepoliitikaga. Kui iseseisvuse väljakuulutamiseni oli Valgevene autonoomiat soovinud enamik kohalikust eliidist, siis otsus end Venemaast lahti lõigata võõrandas osa Valgevene juhtkonnast, kes oli taotlenud Valgevene ja Venemaa liitu jäämist. Samas nõudis poolakeelne vähemus Valgevenes liitu Poolaga, millest Varonka rahvasekretariaat ei olnud huvitatud. Kuigi Varonka valitsus kuulutas märtsis, et võtab üle kõik Valgevenes asuvad valitsusorganid, allusid rahvasekretariaadile peamiselt kultuuri- ja haridusasutused, millest suur osa oli valitsusliikmete endi loodud. Suur osa valitsuse tegevusest läks omavalitsustega võitlemisele, mille liikmed olid tihti venemeelsed ning ei soovinud oma varasid valitsusega jagada (kuigi mitmed munitsipaalvalitsused edastasid kenasti oma maksud keskvalitsusele).
Välispoliitiliselt asus Varonka valitsus otsima tunnustust ning liitlasi. Rahvavabariik printis kokku umbes 2000 diplomaatilist passi ning saatis diplomaate välismaale tutvustama uut riiki. Siiski tunnustust välismaalt ei saadud – nii Saksamaa, Šveits kui ka Ameerika Ühendriigid keeldusid Valgevenet tunnustamast. Suureks probleemiks oli, et Valgevene nõudis oluliselt suuremat maa-ala, kui ta kontrollis. Liitlasriiki otsiti Saksamaast, kellelt loodeti ametlikku tunnustust ja kaitset saada ning sarnase mineviku ja kultuuriga Ukraina Rahvavabariigilt. Ukraina tunnustas Valgevene Rahvavabariiki, saatis riiki saadiku ning toetas Valgevenet majanduslikult makstes näiteks tellitud puidu eest 300 000 rubla ette. Lisaks Ukrainale sai Valgevene Soomelt de facto tunnustuse. Saksamaa toetuse võitmiseks kutsus Varonka valitsusse parempoolsema Skirmunti juhitud Minski Valgevene Esinduse liikmed, Saksamaa kantslerile von Hertlingile saadeti memorandum, mis tutvustas Valgevenet ja selle ajalugu ning Rahvavabariigi juhtkond saatis 25. aprillil Saksa keisrile Wilhelm II-le telegrammi, kus tänas teda Valgevene vabastamise eest ning paluti liitu Saksamaaga ja rahvavabariigi tunnustamist.
Rutiku mõis
Rutiku mõis (saksa keeles Ruttik) oli Järve mõisa karjamõis Jõhvi kihelkonnas Virumaal. .
Valgevene Rahvavabariik
Varonka valitsus
Telegrammi lekkimine avalikkusele sai viimaseks liistuks Varonka valitsusele. Ida-Valgevene eliit, mis oli aastaid Venemaa Keisririigi propagandas elanud, ei aktsepteerinud valitsust, mis tänas Saksamaad okupatsiooni eest. Vasakpoolsed Valgevene poliitikud, venemeelsed ja saksavastased jõud Valgevenes avaldasid umbusaldust Varonka valitsusele, süüdistades eriti palju Skirmunti. Kriisi järel astus tagasi Varonka valitsus ning siiani ühtne valitsuspartei Valgevene Sotsialistlik Hramada lagunes ühtsust vajaval ajal kolmeks: Valgevene Sotsialistide-Revolutsionääride Partei, Valgevene Sotsiaaldemokraatide Partei ja Valgevene Sotsialistide-Föderalistide Partei. Valgevene esseerid soovisid liitu Nõukogude Venemaaga, sotsiaaldemokraadid (kuhu kuulusid vennad Lutskevitš) rõhusid maareformile ning Sotsialistide-Föderalistide Partei (kuhu kuulusid Varonka, Sierada) laveeris kahe vahel, kuigi oli enamlaste ning Venemaaga liitumise vastu.
Skirmunti ja Sierada valitsused
Varonka järel juhtisid Valgevene valitsust oktoobrini Raman Skirmunt ja Jan Sierada, kes jätkasid laias plaanis Varonka poliitikat. Mõlemad valitsused otsisid Saksamaalt tunnustust ja liitlast, hoolimata aprillis toimunud kriisist. Samuti jätkus Ukraina liitlassuhete moodustamine, kus edu oli veidi rohkem. Sarnaselt Varonka valitsusega olid mõlemad valitsused hädas Valgevene erinevate huvigruppide ühendamisel Raada võimu alla, sest lähtudes usust, rahvusest, geograafiast ja poliitilisest suunast erinesid huvigruppide soovid ja sihid drastiliselt. Suures osas katoliiklik Lääne-Valgevene, kus poola keel oli levinum, soovis liitu Poolaga, samas aastaid õigeusklik Ida-Valgevene tundis end tugevamalt seotud Venemaaga. Mõlemad valitsused olid suhteliselt väheedukad ja ei suutnud suuri muutusi teha.
Suhete parandamisel Saksamaaga saavutati piiratud edu. Suvest peale oli igal Saksa okupatsioonivõimu esindajal valgevenelasest abiline, kes andis juhtivatele isikutele nõu. Saksamaa toetas mõningal määral ka Valgevene eelarvet. Avati esimene valgevenekeelne keskkool ning Valgevene õpetajate seminar Minskis. Samuti tühistati Venemaa antisemiitlikud seadused ja edendati kohalike juutide õigusi, ehitades ka neile jidišikeelseid koole (kuigi heebreakeelsed koolid olid keelatud).
Lutskevitši valitsus
1918. aasta oktoobris valiti rahvasekretariaati juhtima Anton Lutskevitš. Tegemist oli esimese autoriteetse valitsusjuhiga, kuid välispoliitiliste arengute tõttu jäid tema plaanid poolikuks. Idapoolsetest aladest jäi Rahvavabariik ilma 27. augustil, kui Nõukogude-Saksa leppe järgi sisenesid enamlased Ida-Valgevenesse, võttes üle Mahiloŭ, Połacki, Lepieli ja Orša. Läänes korraldas Lutskevitši valitsus läbirääkimised Leeduga, kellele Saksamaa oli üle andnud ka Ober Osti alla kuulunud Lääne-Valgevene alad.
1918. aasta novembri alguses toimus Saksamaal revolutsioon, mille tõttu keisririik lagunes ja uus Saksa sotsiaaldemokraatlik kantsler Friedrich Ebert oli valmis Antandiga rahu tegema. 11. novembril kirjutati alla relvarahule, millega lõppes esimene maailmasõda ja Saksamaa nõustus Ida-Euroopast välja tõmbuma. Kaks päeva pärast relvarahu sõlmimist tühistas Nõukogude Venemaa Bresti rahuleppe ja 1918. aasta novembri lõpus tungisid enamlased Valgevenesse. Raada ja Rahvavabariigi valitsus põgenesid Minskist 16. detsembril nädal enne Saksa vägede taandumist.
Siena toomkirik
Katedraali praegusel asukohal seisis 9. sajandil kirik koos paavsti paleega. 1058. aasta detsembris peeti Sienas kirikukogu, mille tulemusel valiti uueks paavstiks Nikolaus II. 1196. aastal hakati rajama uut katedraali. 1215. aastal peeti seal juba iga päeva missasid. 1226. aastast on märkmeid valge ja musta marmori transpordi kohta Sienasse. Võlv ja transeptid ehitati 1259–1260.
1339 plaaniti teist suurt lisaehitustööd. Uus lööv ja ristvahekäik oleksid kiriku pindala enam kui kahekordistanud. Ehituse, mida alustati Giovanni d’Agostino käe all, kes on rohkem tuntud skulptorina, katkestas 1348. aastal katk. Algsed vead olid siis juba avastatud ja laiendustöid pärast katkulainet enam ei jätkatud. Välisseinad, mis on sellest laiendamisest alles jäänud, on nähtavad kirikust lõuna pool, löövi põrand aga on kujundatud parkimisplatsiks ja muuseumiks. Hoolimata laiendustööde poolelijätmisest, tõestavad need Siena auahneid plaane, võimsust ja suuri kunstilisi saavutusi.
Norra lennujaamade loend
See on Norra lennujaamade loend, rühmitatud maakondade kaupa, järjestatud asukoha järgi. .
C (muusika)
thumb|300px|C [[noodijoonestikul viiuli- ja bassivõtmes erinevates oktavites]] C (tähtnimetus) ehk do (silpnimetus) on noodinimed.
Oktavite tähistus
thumb|400px|C Helmholtzi süsteemis
Harald Riipalu
Harald Riipalu (kuni 1936 Harald Reibach; 13. veebruar 1912 Volossovo asundus, Jamburgi maakond, Peterburi kubermang – 4. aprill 1961 Heckmondwike) oli eesti sõjaväelane (nooremleitnant), kes võttis Teisest maailmasõjast osa Nõukogude sõjaväe (vanemleitnant) ning Wehrmachti ja Relva-SSi koosseisus.
Elulugu
Ta sündis Peterburi kubermangus Volossovo asunduses, kus ta isa Robert August Reibach oli samanimelise mõisa rentnik. Esimese maailmasõja alguses kolis pere Tartumaale Saare valda Kääpa jõe äärde Küti talusse. Talu maad olid 44 hektari suurused, millest enamik oli mets.
Kütil sündisid kõik Robert August Reibachi ja ta abikaasa Emilie tütred: Elma, kes nelja-aastaselt suri, Nelly, Marta ja Vilma.
1920. aastal, pärast Vabadussõja lõppu, alustas Harald kooliteed Saare valla Ruskavere külakoolis. Koolis oli vaid üks õpetaja, kes andis kordamööda tunde kolmele klassile. Mälestuste järgi oli Harald hea õpilane.
Pärast Rustakvere kooli lõpetamist läks Harald Torma Kõrgemasse Algkooli.
1926. aastal jätkas Harald õpinguid Tartus Hugo Treffneri Gümnaasiumis. Gümnaasiumis käies elas Harald peamiselt linnas ja oli kodus vaid suvel. Ta tõusis varsti gümnaasiumi õpilaste paremikku. 1930/1931. õppeaastal oli ta õpilaskonna juhatuse liige. 1931. aastal oli ta Tartus peetud koolinoorte kongressi peakorraldaja. Enne kooli lõpetamist käis Harald leeris Tartu Peetri kirikus ja sai leeriõnnistuse 19. märtsil 1932.
Harald lõpetas gümnaasiumi 1932. aastal cum laude (kiitusega). Sügisel 1932 alustas Harald õpinguid Tartu Ülikooli õigusteaduskonnas, astus samal aastal ka korp! Sakalasse.
Sõjaväeteenistus
Suvel 1933 kutsuti Harald Reibach ajateenistusse Valga 3. Üksikusse Jalaväepataljoni. Sama aasta sügisel suunati ta Tondi sõjakooli aspirantide kursusele, kus temast sai reservohvitseride klassi kasvandik. Kursused lõpetas ta suuskur-jalgratturi erialal ja vabastati seejärel teenistusest.
Nädal pärast reservi arvamist kutsuti ta uuesti teenistusse: aspirant-üleajateenija instruktorina Sõjakooli. Pärast aastast teenistust astus ta Sõjakooli ohvitseride klassi.
Harald osales mitmel sõjaväe erikursusel. 1935. aastal lõpetas ta ka ohvitseride klassi jalaväe erialal ja ülendati lipnikuks. Tema teenistuskohaks sai 1. jalaväerügement Narvas, kuhu ta perega ka kolis.
Eesti annekteerimine
Teise maailmasõja alguses tõusid pinged Eesti ja Nõukogude Liidu vahel. Sõjaliselt oli eriti tähtis Narva rinne, kus Harald sel ajal teenis. Just sealt oli oodata Punaarmee rünnakuid. Sillapea positsioonil ja Narva jõe kaldal asunud raudbetoonpunkrid avati ja seati võitlusvalmis, laskeväli puhastati ja paigaldati tankitõrjemiinid. Nõukogude Liidu nõudmistele järeleandmine oli löök paljudele sõduritele.
Jaanuaris 1940 viidi n-ltn Riipalu 1. jalaväerügemendist üle Kaitseliidu Tartu Maleva nooreminstruktoriks. 17. juunil 1940 saadeti Kaitseliit okupatsioonivõimude diktaadi põhjal laiali. Riipalu jõudis teenida lühikest aega veel eksisteerivas sõjaministeeriumis ja viidi siis üle 2. jalaväepataljoni Tartus.
2. jalaväepataljoni kasarmute ette Tartus Lembitu tänaval oli istutatud tamm, mis oli toodud Vabadussõja-aegselt Aidu lahinguväljalt. Noorsõdurid olid aastaid selle juures oma vande andnud. Kui pataljon pidi oma kasarmud Punaarmeele loovutama ja kolima saksa teatri ning selle vastas oleva koolimaja ruumidesse, kogunesid pataljoni ohvitserid, nende hulgas Harald Riipalu, tamme juurde ning matsid selle tüve alla plekk-karbi väeosa lipu ja tamme istutamise üriku ärakirjaga. Samas anti tõotus jääda truuks Eesti seaduslikule valitsusele kindlas usus, et riiklik iseseisvus taastatakse nende abiga.
Pataljon viidi Tartust üle Elvas asuvasse kolonel Jaan Lukasele alluvasse 182. Eesti Laskurdiviisi 232. laskurpolku, kus Riipalu oli ühe kuulipildujarühma ülem. Mais tuli 232. laskurpolk Petserimaa Värska õppelaagrisse, kus seda täiendati juuni algul venelaste, armeenlaste, tatarlaste ja kasahhidega. Õppuste pidamine oli raske, sest eestlased ei osanud vene keelt, venelased eesti keelt, kasahhid-armeenlased ei eesti ega vene keelt.
10. juunil levisid laagris jutud, et laager on piiratud venelastest paaristunnimeestega ja ärgu keegi kavatsegugi põgeneda. 13. juunil arreteeriti 20 polgu ohvitseri, kes saadeti Norilski vangilaagrisse, kus nad surid.
Saksa-Nõukogude sõda
22. juunil kell kümme käsutati polk miitingule, kus saadi esimest korda teada, et sõda on alanud. Polgu sõjaaegse koosseisu täiendamiseks inimeste, relvade ja hobustega pidi polk tulema tagasi Elva, kuhu jõuti 25. juunil. Väeosa täiendamiseks oli sinna toodud Tartust veel venelasi, kes tulnud Tartu lennuväljale varjatud mobilisatsiooni käigus. Mõni päev hiljem algas rännak Võru ja Vastseliina kaudu Venemaale.
Riipalu viidi 1941. aastal 22. Eesti Territoriaalse Laskurkorpusega Venemaale, kuid põgenes Punaarmeest ja jõudis 1942. aastal Eestisse tagasi.
36. Kaitsepataljonis
1. aprillil 1942 sai leitnant Harald Riipalu Schutzmannschaft Front Bataillon 36 Arensburgi 3. kompanii ülemaks, pataljoniülemaks sai Eesti Kaitseväe major Julius Renter.
Harald Riipalu (mais 1943 kirja pandud 36. Kaitse Rindepataljon ajalugu): "Edasi suundub jalarännak 28 km idapool asetsevasse Novogrodeki. Pataljon paikneb endistesse Poola ratsaväe kasarmutesse. Kohalejõudnud, on paar päeva puhkust ning pataljon rakendub partisanidevastasesse võitlusse . Sõit välja ülesande täitmisele toimub autodel – peale ülesande täitmist siirdutakse tagasi jälle alalisse asupaika. Pataljoni poolt ettevõetud aktsioonid Novogrodeki Gebietskomissari [piirkonnakomissari] ülesandel on küllaltki edukad."
Hauptmann Harald Riipalu andmeil lahkus pataljon 25. augustil Novojelnjasse, kust 28. augustil sõideti rongiga Ukraina Riigikomissariaati. 6. septembril 1942 jõuti Hanžonkovosse (praegu Makijivka linna koosseisus) ja alustati seal ning Tšõstjakove tööstusrajoonis koonduslaagrite ehitust ja valvet kuni 19. novembrini, mil pataljon saadeti Stalingradi rindele Tširi. Enne väljasõitu sai pataljon täieliku Saksa rindevarustuse, kaasa arvatud relvastus.
Eesti Leegionis ja 20. diviisis
1943. aastast oli Harald Riipalu Eesti Leegionis ja (3.) Eesti SS-vabatahtlike brigaadis kompaniiülem ja I pataljoni komandör. , 3. Eesti SS-vabatahtlike brigaad 1944. aastal oli Harald Riipalu 20. (1. Eesti) SS-relvagrenaderidiviisi 45. rügemendi I pataljoni- ja 45. rügemendi ülem.
Lahingud Narva all
3. augustil 1944 andis III Germaani Soomuskorpuse ülem Felix Steiner korralduse moodustada löögiüksus Putkis Punaarmee poolt läbimurtud rinde sulgemiseks. Võitlusgrupp Riipalu juhiks määras ta Obersturmbannführer Harald Riipalu. Lahinggrupi moodustasid 45. rügemendi I pataljon, 113. julgestusrügemendi ning 20. Eesti diviisi rünnakkahurid. Lisaks anti veel 47. rügemendi osad. Saksa dokumentides kannab nimetatud löögiüksus nime Võitlusgrupp Reymann 11. jalaväediviisi ülema Helmut Reymanni järgi. Riipalu lahinggrupp jäi pärast läbimurde likvideerimist Kurtna ja Konsu ümbrusse.
23. augustil 1944 pälvis Obersturmbannführer Riipalu kolmanda eestlasena Raudristi Rüütliristi osalemise eest Auvere lahingus, kus Riipalu lõi oma rügemendiga tagasi Nõukogude massiivse rünnaku, mille õnnestumise korral oleks kogu Armeegrupp "Narva" kotti haaratud ning Sinimägede lahingu eduka juhtimise eest.
Harald Riipalu oli veebruaris 1945 Berliinis asutatud Eesti Vabadusliidu juht.
Ta oli aastatel 1945–1948 Taanis, hiljem elas Inglismaal. Harald Riipalu suri südame seiskumise tagajärjel 4. aprillil 1961 Heckmondwike'is Inglismaal.
Isiklikku
Harald laulatati Tartu Peetri kirikus 22. detsembril 1935 Olga-Sophie Hainiga. 1936. aastal eestistas perekond oma nime, uus perekonnanimi oli Riipalu ja abikaasa eesnimi Olvi. 13. oktoobril 1936 sündis tütar Ede.
Positiivne õigus
Positiivne õigus ehk objektiivne õigus on kirjutatud kujul esitatud õigusnormide kogum. Mõistet kasutatakse sageli vastandina tavaõigusele või loomuõigusele.
Positiivsest õigusest tulenevad konkreetsed subjektiivsed õigused.
Õiguskantsler
pisi|Õiguskantsleri kantselei asub Tallinnas [[Kaulbarsi palees (Kohtu 8)]] Eesti õiguskantsler on sõltumatu ametiisik, kes teostab järelevalvet seadusandliku ja täidesaatva riigivõimu ning kohaliku omavalitsuse õigustloovate aktide põhiseadusele ja seadustele vastavuse üle.
Positiivne õigus
Kontinentaaleuroopa õigussüsteemis, millesse Eesti kuulub, on positiivsel õigusel eriliselt tähtis roll, sest õiguse allikana nähakse ennekõike õigusakte. Seetõttu nimetatakse kontinentaaleuroopa õigussüsteemi ka seadusõiguseks. Kuigi seadusõigus ei välista kohtupretsedendi arvessevõtmist, on see keerukam kui angloameerika õigussüsteemis.
Õiguskantsler
Ehkki Eesti õiguskantsler vastab üldjoontes ombudsmani ametile Euroopa riikides, on tema staatus kõrgem ja õigused suuremad. "Euroopas Eesti õiguskantsleriga analoogset mudelit ei ole," kinnitab õiguskantsler Indrek Teder. "Eesti õiguskantslerid on läbi aegade ka laiemaid teemasid tõstatanud, mida õigusvahemehed Euroopas ei tee. Ombudsmanina on õiguskantsleril otsene kohustus seista kõige nõrgemate eest ja kontrollida suletud asutusi. /---/ See on aga väikeriigi stiil panna ühte institutsiooni kokku erinevad funktsioonid, mis maailmas üldiselt on eraldi."
Õiguskantsleri nimetab ametisse Riigikogu Vabariigi Presidendi ettepanekul seitsmeks aastaks. Õiguskantsleril on 35 nõunikku.
Õiguskantsleri institutsioon 1938. aasta põhiseaduses
Õiguskantsleri institutsioon loodi 1938. aastal jõustunud põhiseadusega. Õiguskantsleri määras siis ametisse president ning ta oli ka viimasele aruandekohustuslik.
Õiguskantsleri institutsioon 1992. aasta põhiseaduses
Kehtivas põhiseaduses käsitleb õiguskantslerit XII peatükk.
Õiguskantsleri nimetab ametisse Riigikogu presidendi ettepanekul 7 aastaks.
Õiguskantsleril on õigus teha ettepanekuid kõrgete riigiametnike kriminaalvastutusele võtmiseks.
Õiguskantsleril on sõnaõigus riigikogu ja valitsuse istungitel. Kord aastas peab õiguskantsler riigikogu ees oma tegevuse kohta aru andma. Samuti on riigikogu liikmetel õigus esitada õiguskantslerile arupärimisi.
1999. aastast täidab õiguskantsler ka ombudsmani (õigusvahemehe) ülesandeid.
Õiguskantsleri ametissenimetamine 2000. aastal
President Lennart Meri esitas justiitsministeeriumi asekantsleri, tollal 28-aastase Priit Kama kandidaadina alles pärast Eerik-Juhan Truuvälja volituste lõppemist juunis 2000. Hääletus kukkus ühe häälega läbi, kui Priit Kama kogus 50 poolt- ja 49 vastuhäält.
President Meri pakkus seejärel mitteametlikult välja rahvusvahelise õiguse professori Rein Müllersoni ja vandeadvokaat Kaido Pihlaka nimed. Kui selgus, et ka need kandidaadid ei leiaks toetust, ärgitas Meri riigikogu pakkumisi tegema.
Veninud menetluse järel nimetati 20. veebruaril 2001 õiguskantsleriks Allar Jõks. Tema poolt hääletas 72, vastu 14 saadikut ja erapooletuks jäi 4 saadikut. Allar Jõks astus õiguskantslerina ametisse 8. märtsil 2001.
Abrasiivkulumine
Abrasiivkulumine on kulumine, mille puhul abrasiivosakesed (liiv, tolm, metallikillud) kraabivad ja lõikavad materjali pinda. Abrasiivi poolt lahti lõigatud laast toimib omakorda abrasiivosakesena, muljub hõõrdepinda ja mustab määrdeõli.
Abrasiivkulumise põhjus
Kui hõõrduvate pindade konarad puutuvad üksteise vastu, siis nad deformeeruvad plastselt ja nende tippudes tekivad suured kontaktpinged. Alati võivad pinnakonarad ka haakuda. Mahalõigatud pinnakonar aga toimib jälle abrasiivosakesena.
Abrasiivkulumise vähendamise võtted
Abrasiivkulumise vähendamiseks kõvendatakse pindu karastamise või metallkeraamiliste ja teiste kõvade ainetega katmise teel. Oluliselt vähendab abrasiivkulumist ka määrimine, pinnasileduse suurendamine ja pinna kõvendamine.
Frederik Willem de Klerk
pisi|Frederik Willem de Klerk [[Maailma Majandusfoorumi tippkohtumisel Davosis 1992. aasta jaanuaris]] Frederik Willem de Klerk (18. märts 1936 Johannesburg – 11. november 2021) oli Lõuna-Aafrika Vabariigi poliitik.
Frederik Willem de Klerk valiti 1972. aastal Lõuna-Aafrika Vabariigi parlamenti.
Ta oli Lõuna-Aafrika Vabariigi president aastatel 1989–1994.
Tema ajal lõpetati LAV-is apartheidipoliitika.
Erosioonkulumine
Erosioonkulumine on mehaaniline kulumine, mida põhjustab tahkete osakeste, vedeliku- või gaasijuga.
Frederik Willem de Klerk
Tunnustus
Frederik Willem de Klerk pälvis 1993. aastal koos Nelson Mandelaga Nobeli rahuauhinna.
Järgmisel aastal (1994) valiti ta Ameerika Filosoofiaseltsi välisliikmeks.
Jan Železný
Jan Železný (sündinud 16. juunil 1966 Mladá Boleslavis) on endine Tšehhi kergejõustiklane (odaviskaja), kolmekordne olümpiavõitja (1992, 1996, 2000) ja kolmekordne maailmameister (1993, 1995, 2001). Maailmarekordi omanik tulemusega 98.48 (25. mai 1996 Jenas). Aastal 2000 valiti IAAF-i aasta sportlaseks. Üldiselt peetakse teda kõigi aegade parimaks odaviskajaks. Železný lõpetas tippsportlase karjääri 2006. aasta septembris Mladá Boleslavi staadionil, kus ta ka alustas oma karjääri.
Olümpiavõitjaks tuli Železný 1992. aastal Barcelonas, 1996. aastal Atlantas ja 2000. aastal Sydneys. Maailmameistriks tuli ta 1993. aasta Stuttgardis, 1995. aastal Göteborgis ja 2001. aastal Edmontonis. Lisaks on tal olümpiamängude hõbemedal 1988. aastal Seoulis, kaks pronksmedalit 1987. aasta MM-ilt Roomas ja 1999. aasta MM-ilt Sevillas. Euroopa meistrivõistlustelt on ta võitnud kaks pronksmedalit 1994. aastal Helsingis ja 2006. aastal Göteborgis. Tšehhoslovakkia lagunemise järel esindas Železný Tšehhi Vabariiki. Tema nimel on seni kehtiv maailmarekord 98.48, mille ta viskas 25. mail 1996 Jenas Saksamaal. Železný saja parema viske keskmine tulemus on 90,71 meetrit. 2006. aasta kergejõustiku Euroopa meistrivõistlustel tegi ta üle 40-aastaste maailmarekordiks 85.92, mis oli väärt pronksmedalit. Karjääri jooksul olid Železný põhilised konkurendid Steve Backley, Seppo Räty, Aki Parviainen, Boris Henry ja Sergei Makarov. Teda tunti kui väga tugeva närvikavaga sportlast, ta suutis tõusta väga tagasihoidlikust seisust võistluste käigus võitjaks. Tema kõvemaks trumbiks võistlusel oli see, et kunagi ei kaotanud ta eneseusku vaatamata sellele, et kaasvõistlejad suutsid visata väga hea tulemuse võistluste käigus.
Jan Železný tegutseb praegu ROK-is sportlaskomisjoni liikmena.
Isiklikku
Ta on abielus. Kuulub Praha Dukla klubisse ja treenib Jaroslav Brabeci juhendamisel. Hobideks on kalandus, golf ja hea veini joomine. Kooliaastatel mängis jalgpalli, jäähokit ja käsipalli. Kümne aasta jooksul 1991–2001 võitis 135 võistlusest 106. Jan Železný on 34 korda visanud oda üle 90 meetri.
Ühikute detsimaaleesliited
Mõõtühikute detsimaaleesliited ehk kümnendeesliited on tähised, mille abil lihtsustatakse mõõtühikute üleskirjutamist kümnendsüsteemis. Näiteks liidet kilo- kasutatakse pikkusühikutes (1000 meetrit = 1 kilomeeter). Sisuliselt tähendab eesliite kasutamine sellele eesliitele vastava arvuga – kordajaga – korrutamist.
Detsimaaleesliiteid kasutatakse rahvusvahelise ühikusüsteemi (SI) mõõtühikute kümnendkordsete ehk kordühikute ja kümnendosade ehk osaühikute moodustamiseks.
Eesliidete tähised tuleb nagu ühikute tähisedki esitada püstkirjas.
Sulawesi
Sulawesi (varem Celebes) on Indoneesiale kuuluv saar.
Geograafia
Sulawesi asub Vaikses ookeanis. Temast põhja jääb Sulawesi meri, itta Maluku meri, kagusse Banda meri, lõunasse Florese meri ja edelasse Jaava meri. Läänes eraldab teda Kalimantanist Makassari väin, lõunas Selayarist Selayari väin, Kabaenast Kabaena väin, Muna saarest Tiworo väin ja Butonist Butoni väin ning idas Banggai saartest Pelengi väin.
Sulawesi rannikul asub palju pisisaari: kirdes Sangihe saared, idas Togiani, Banggai ja Salabangka saared, kagus Manui, Wowoni, Butoni, Muna, Kabaena, Siumpu ja Batuata saar ning Tukangbesi saared, lõunas Kakabia, Kalaotoa, Bonerate, Kalao, Tanahjampea ja Selayar ning Macani ja Pasitelu saared ning edelas Tanakeke saar ning Sabalana ja Satengari saared. Kõik nimetatud maismaa- ja veealad kuuluvad Indoneesiale. Ka pisisaared on üldiselt asustatud. Suurtest saartest jäävad Sulawesist läände Kalimantan, edelasse Sumbawa, lõunasse Flores, itta Sula ja Maluku saared ning põhja Filipiinidele kuuluv Mindanao.
Sulawesi pindala on 178 200 km². Ta on maailma suuruselt 11. saar. Saarel elab umbes 16 miljonit elanikku ja sellega on ta rahvaarvult umbes maailma 12. saar. Suuremad rahvad on makassarid, bugid, mandarid, minahasad, gorontalod, toradžad, tšiatšiad, badžaud, mongondoud.
Sulawesi on iseloomuliku kujuga. See koosneb 4 suurest poolsaarest, mille vahele jäävad suured lahed: Tomini laht idas, Tolo laht kagus ja Bone laht lõunas. Väiksematest lahtedest on edelas Mandare ja loodes Dondo laht.
Halduslikult jaguneb Sulawesi kuueks provintsiks: Kagu-, Lõuna-, Lääne-, Kesk- ja Põhja-Sulawesi provints ning Gorontalo provints.
Sulawesil on 8 vähemalt 100 000 elanikuga linna, sealhulgas kõigi provintside pealinnad peale Lääne-Sulawesi, kus ei ole nii suuri linnu. Saare suurim linn on Lõuna-Sulawesi pealinn Makassar.
Sulawesi on mägine. Iga provintsi kõrgeim tipp küündib rohkem kui kilomeetri kõrgusele merepinnast. Saare kõrgeim tipp on Lõuna-Sulawesis asuv 3445 m kõrgune Rantemario. Lääne-Sulawesi kõrgeim tipp on 3074 m kõrgune Gandadiwata. Kesk-Sulawesi kõrgeim tipp on 2835 m kõrgune Katopasa. Kagu-Sulawesi kõrgeim tipp on 2790 m kõrgune.
Erilise kuju tõttu (igal pool on meri üsna lähedal) ei ole Sulawesil pikki jõgesid. Kõige pikem jõgi Karama voolab Kesk- ja Lääne-Sulawesi piiril ning suubub Makassari väina.
Sulawesi suurimad järved on Kesk-Sulawesis olev Poso ning Kagu-Sulawesis olevad Matano ja Towuti.
Saare mägisus takistas sajandeid mööda saart liikumast. Seetõttu oli saare eri osadel vähe kokkupuuteid muu saarega ja kui siiski, siis pigem meritsi kui maitsi. Tänapäeval on Sulawesil sellegipoolest korralik maanteevõrk, ehkki sellist maanteed pole veel rajatud, mis ühendaks Kagu-Sulawesi provintsi ülejäänud saarega.
Ajalugu
Inimasustus Lõuna-Sulawesil on radiosüsiniku meetodiga saadud mõõtmiste tulemusel 30 tuhat aastat vana. Varasemaid andmeid inimtegevuse kohta saarel ei ole leitud, kuigi saar oli kindlasti osa maasillast, mida kasutades jõudsid esimesed inimesed 40 tuhat aastat tagasi Uus-Guineale ja edasi Austraaliasse. Pole ka tõendeid selle kohta, et Homo erectus oleks saarele jõudnud. 1947 avastati saarelt kivist tööriistu, mis esmalt oletati pleistotseenist pärinevateks, aga tänapäeval peetakse neid märksa nooremateks.