cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ivan
1. jaanuari 2017 seisuga oli Eestis eesnimi Ivan 3335 mehel. Ivan on Eestis populaarsuselt 38. mehenimi. Nime Ivan kandja on Eestis keskmiselt 45 aasta vanune (mediaanvanus on 46).
1965. aasta laskesuusatamise maailmameistrivõistlused
1965. aasta laskesuusatamise maailmameistrivõistlused olid 6. maailmameistrivõistlused laskesuusatamises, mis toimusid 20. veebruaril Elverumis Norras.
20 km
Finaal: 20. veebruar Osavõtjaid: 48 Maailmameister 1963: Vladimir Melanin, NSVL Ametlikud tulemused <br style="clear:both;" />
20 km võistkonnavõistlus
Kuupäev: 20. veebruar Osavõtjaid: 12 võistkonda Maailmameister 1963: Vladimir Melanin, Nikolai Mešerjakov, Valentin Pšenitsõn <br style="clear:both;" />
Medalid
Korraldajariik
Mario Banožić
Mario Banožić lõpetas Osijeki Ülikooli majandusteaduskonna 2002. aastal. 2008. omandas ta samas magitrikraadi majanduse alal ja 2013. aasta doktorikraadi majanduse alal.
Aastatel 2003–2005 töötas ta erasektoris müügijuhi ja mänedžerina. Alates 2005. aasta augustist töötas ta Vukovari-Srijemi maakonna maakonnavalitsuses erinevatel ametikohtadel. 2014–2017 oli ta Vinkovci linna kultuuri- ja turismiosakonna juhataja ja 2018–2019 Vukovar-Srijemi maakonna riigihalduse büroo juhataja.
19. juulist 2019 kuni 22. juulini 2020 oli ta Horvaatia riigivaraminister. 23. juulist 2020 on Mario Banožić Horvaatia kaitseminister.
Dubravka Ugrešić
Dubravka Ugrešić (27. märts 1949 Kutina – 17. märts 2023 Amsterdam) oli serbohorvaadi keeles kirjutanud kirjanik, kes kirjeldas ennast kui "Jugoslaavia-järgset postnatsionalistlikku ja rahvusülest kirjanikku". Ta sündis Jugoslaavias, ent elas 1993. aastast Hollandis.
Haridus ja elukäik
Ugrešić õppis Zagrebi ülikoolis võrdlevat kirjandusteadust ja vene keelt, tegutsedes samal ajal ka kirjanikuna. Pärast õpingute lõpetamist töötas ta Zagrebi ülikooli kirjandusteooria instituudis.
Alamõisa mõis (Alamõisa kihelkond)
Alamõisa mõis ehk Lejasciemsi mõis (saksa keeles Aahof) oli riigimõis Liivimaal Valga kreisis Alamõisa kihelkonnas. Praeguse haldusjaotuse järgi asub mõisakompleks Läti Gulbene piirkonnas Lejasciemsi vallas.
Leivude keeles kandis mõis Alamõiža mõisa nime. Seal elas aastal 1846 kokku 1050 leivut.
Ajalugu
Mõis oli algselt osa Kulna piiskopilinnuse linnuseläänist. Kui see Vana-Gulbene ja Jaungulbene mõisaks jagati, moodustus Alamõisa mõis valduse riiigile jäänud osast.
Mõisa suurus
Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal 10 ja 3/4 adramaad, sellele allus 807 mees- ja 900 naishinge.
Aastal 1758 oli mõisa suurus 10 ja 3/4 adramaad. Aastal 1823 oli selle suurus 21 ja 3/5 adramaad. Aastal 1832 oli mõisal 21 ja 13/14 adramaad maad, aastal 1881 aga adramaad puudusid, lisaks allus mõisale 18 ja 21/80 adramaad mõisale kuuluvate talude valduses.
Aastal 1920 toimunud agraarreformi eel kuulus mõisale 530 hektarit maad.
Karjamõisad
Aastal 1816 kuulus mõisale kaks karjamõisa: Grabbasch ja Pirtsmuiža karjamõis (Neuhof).
Noor Ehe
Noor Ehe on Eesti sihtasutus, mis tegeleb Eesti ehtekunstiga.
Hiljem sai sellest sihtasutus. Sihtasutus kanti Äriregistrisse 2012.
LIV
LIV võib tähendada järgmist:
Liv võib tähendada järgmist:
Ira Trilljärv
Ira Trilljärv (3. detsember 1924 Tallinn – 30. august 1980 Tallinn) oli eesti koorijuht.
Ta lõpetas aastal 1947 Tallinna 7. Keskkooli ja aastal 1951 Tallinna Riikliku Konservatooriumi (Gustav Ernesaksa klassis).
Ta oli aastatel 1951–1966 teatris Estonia koormeister ja 1966–1969 kontsertmeister. Aastatel 1969–1980 oli ta Tallinna Riiklikus Konservatooriumis kontsertmeister.
Isiklikku
Tema vanaisa oli Aleksander-Harald Trilljärv.
Kaartsamblik
Kaartsamblik (Rhizocarpon) on kottseente perekond.
Heinrich Schliemanni gümnaasium
pisi|Vaade [[Dunckerstraßelt]] Berliini Heinrich Schliemanni gümnaasium (Heinrich-Schliemann-Gymnasium) on gümnaasium Berliinis Prenzlauer Bergis aadressil Dunckerstraße 64.
Aastal 1864 asutati Luisenstadti gümnaasium 1836. aastal rajatud Luisenstadti reaalkooli baasil. Aastal 1928 sai see Heinrich Schliemanni nime. Praegune kool peab end selle kooli järglaseks.
2007/08. õppeaastal oli koolis 837 õpilast ja 57 õpetajat.
Ajalugu
pisi|Luisenstadti gümnaasiumi [[pitser]] Gümnaasium avati 10. oktoobril 1864, kui Berliini võimud olid linna rahvaarvu suure kasvu tõttu otsustanud rajada uusi keskkoole ja olemasolevaid laiendada. Õppetööd alustati 86 õpilasega. Õppeaastal 1880/81 oli õpilasi 587 ja õpilaste arv kasvas hiljemgi.
Luisenstadti gümnaasium asus algul Luisenstadtis Brandenburgstraßel (praegu Lobeckstraße) Oranienstraße lähedal Kreuzbergi linnaosas, hiljem lääne pool aadressil Gleimstraße 49, kus praegu tegutseb Falkplatzi kool. Esimene hoone hävis Teises maailmasõjas.
Rektor Paul Hildebrandt (jaanuar 1925 – detsember 1932) ettepanekul sai kool 20. novembril 1928 Heinrich Schliemanni nime (Heinrich Schliemanni kool). Hildebrandt moderniseeris kooli ning tugevdas selle humanitaarset kallakut. Samas majas hakkas tööle ka reaalgümnaasium. Järgmine rektor Fritz Plagemann vallandati 1933 juudi päritolu tõttu. Aastal 1938 anti koolile Heinrich Schliemanni gümnaasiumi nimi. Aastal 1939 nimetati kool ümber Horst Wesseli gümnaasiumiks. Samal aastal viidi kool üle Carmen-Sylva-Straßele (praegu Erich-Weinert-Straße), aga õppetöö hakkas toimuma väljaspool Berliini. 1. septembril 1945 alustas kool tööd jälle vana nime all Gleimstraße hoones. Vahepealse koolijuhataja Falki asemele tuli 1946. aastal tagasi rektor Plagemann, kes juhatas kooli 1951. aastani ja tegi sellest tunnustatud kooli. Järk-järgult muudeti see laiendatud keskkooliks vanade ja uute keelte eriklassidega. Aastal 1953 viidi kool üle hoonesse Greifswalder Straße 25. Aastal 1969 liideti kooliga Karl Friedrich Schinkeli laiendatud keskkool, mille rektor Richard oli 1962. aastast juhtinud mõlemat kooli ning jäi koolijuhiks 1979. aastani. Aastal 1973 koliti uushoonesse Conrad-Blenkle-Straße 52. Järgmine koolijuht oli proua Stoppe, kes pärast Mitte 2. laiendatud keskkooli jagunemist 1983 võttis vanade keelte eriklassid Heinrich Schliemanni laiendatud keskkooli. See oli üks üheksast Saksa DV koolist, kus õpetati vanu keeli.
Aristin Grupp OÜ Kördiööbiku pagar
Aristin Grupp OÜ on kaubamärki Kördiööbiku pagar (ka Kördi-Ööbiku pagar) kasutav pagarifirma Jõgeva maakonnas Põltsamaal, üks maakonna suuremaid kondiitriettevõtteid.
Firma on asutatud 1993. aasta suvel, nime sai see Põltsamaal asuva Kördiööbiku pargi järgi. Ettevõtte tegevdirektor on asutamisest saati Raul Kirsel. 2012. aasta aprillist on Kirsel ka juhatuse ainus liige, varem on juhatusse kuulunud Arne Kokk ja Ilmar Kokk. Algselt oli Aristin Grupp aktsiaselts, kuid aktsionäride koosoleku otsuse alusel reorganiseeriti see 2005. aastal osaühinguks, äriregistris on esmasissekanne 22. septembrist 1997. 2012. aasta detsembris oli firma osakapital 12 780 eurot.
Algusaegadega võrreldes on Aristin Grupp tootmist oluliselt laiendanud. Töötatakse kahes vahetuses, valmistades päeval kondiitritooteid ja öösel leiba-saia. Toodete nimekirjas oli 2009. aastal umbes 100 nimetust, tootmismaht oli algusega võrreldes kasvanud kümnekordseks. Kördiööbiku pagari kaubamärgiga tooted on müügil Jõgeva-, Järva-, Tartu- ja Viljandimaal. Ettevõttele kuuluvad ka mõned kauplused.
Ettevõtte aadress on Jõe 1, Põltsamaa.
Koda (zooloogia)
Koda on limustel esinev lubjast moodustunud eksoskelett. (Peale organismi surma järele jäänud koda nimetatakse ka teokarbiks).
Koda on olemas enamikul limustel (nii tigudel kui karpidel), puududes nälkjatel. Koda moodustub lubjast, kasvades limuse mantli epidermist eraldunud ensüümide kaasabil.
Mollusc shell
Bío-Bío
pisi|Biobío Concepciónis Bío-Bío (ka Bío Bío või Bio-Bio ) on Tšiili pikkuselt teine jõgi (pikim on Loa).
Bío-Bío saab alguse Icalma ja Galletué järvedest Andides ning voolab 380 km Arauco laheni Vaikses ookeanis.
Bío-Bío suurimad lisajõed on Malleco ja Laja jõgi. Selle valgla on Tšiilis suuruselt kolmas pärast Loa ja Bakeri jõe valglaid.
Bío-Bío on ka Tšiili kõige laiem jõgi, keskmise laiusega 1 km. Suudmes on jõgi 2 km lai.
Concepcióni linnastus, kus jõgi merre suubub, on jõel neli silda: Bío-Bío raudteesild (1889), Bío-Bío sild (1942), Juan Pablo II sild (1973) ja Llacoléni sild (2000).
Jõe järgi sai nime Bío-Bío piirkond.
Bío-Bío oli sajandeid piirijõgi põhjas asuva ja Hispaania valitsetud Tšiili kuningriigi ning lõunas asuva maputšede omavalitsusliku ala Araukaaria vahel. Araukaania vallutati ja liideti Tšiiliga alles 1883.
Rahetsema mänd
Puu ümbermõõt on 315 cm (mõõdetuna 1,3 m kõrguselt) ja kõrgus 15 m.
Bío-Bío
1980. aastatel sai Bío-Bío tuntuks ühena maailma parimatest raftingujõgedest. Süsta või paadiga sõideti ülemjooksult allavoolu ja see reis kestis terve nädala läbi Tšiili hõredalt asustatud alade. See muutus võimatuks siis, kui eraomanduses olev energiaettevõte Endesa rajas 1996 jõele Pangue hüdroelektrijaama, mille võimsus on 467 MW. Ühtlasi asustati ümber kohalik indiaanihõim pehuentšed, kes oli sealkandis elanud juba sajandeid.
Iuridicum (hoone)
Iuridicum (ka Juridicum) on hoone Tartus aadressil Näituse 20.
Hoone ehitati 1911. aastal Rostovtsevi eraülikooli kliinikuks. Eraülikool lõpetas töö 1918. aastal, 1921–1922 tegutses seal Tartu Sõjaväe haigla ning 1944. aastani Tartu 16. algkool (tänane Tartu Tamme Kool).
Koolihoonena tegutses see ka pärast teist maailmasõda, kui varasemast algkoolist sai Tartu 6. Keskkool ning hiljem 5. Keskkool. Kui see kool kolis 1964. aastal Tammelinna, siis võttis hoones koha sisse venekeelne Tartu 6. kool, mis tegutses seal 1983. aastani.
Hoonet renoveeriti 1994–1997 ning sellest ajast peale on seal tegutsenud Tartu Ülikooli õigusteaduskond, mis kasutab ka teisel pool tänavat paiknevat Näituse 13a hoonet (ius tähendab ladina keeles õigust).
Ehitis on arvele võetud kultuurimälestisena.
Rostovtsevi eraülikool
Ehitise, kus tänapäeval asub Iuridicum, ehitamist alustati 1911. aasta märtsis ning see valmis sama aasta septembris. Hoone oli keraamilistest tellistest fassaadiga kirurgia-, terapeutiline ning ämmaemanda-günekoloogiline kliinik. Osakondades oli voodikohti vastavalt 22, 22 ja 21. Kokku leidus hoones tube 58, nende hulgas näiteks külm ja soe hoiuruum, pagaritööstuse tuba, õmbleja korter-tuba, apteek, röntgenikabinet, köök ja söökla 100–150 inimesele ning hambaarsti tehniline kabinet. Õuel paiknes keemiabarakk, mis peagi maha põles.
Juba 1911. aasta lõpul alustati Tööstuse (tänapäevase Anna Haava) tänava poole ilmselt samuti Kessleri projekti järgi veel ühe, seekord viiekordse tellistest kliinikuhoone ehitamist. Teiste allikate kohaselt oli ehitis kuuekorruseline ja ehk isegi üks Tartu kõige kõrgemaid. Hooneteansambel aina kasvas, 1914. aastal seisid krundil muu hulgas juba ka anatoomikum, surnukehade hoidmise kuur, pesukoda ja Punase Risti Seltsi laatsaret. Eraülikool oli 1918. aastal sunnitud seoses Saksa okupatsiooniga tegevuse lõpetama. Kuna planeeritud evakueerumine Voroneži ei õnnestunud, kingiti suurem osa varast Tartu ülikoolile, enamik hooneid jäi aga Rostovtsevile.
Esimese maailmasõja lõpust 1992. aasta põlenguni
1944. aastal pommitasid Nõukogude Liidu väed puruks uuema kliinikuhoone. 1944. aasta 1. novembril alustas puit- ja vanemas kliinikuhoones, mis olid tol hetkel omavahel ühendatud, 16. algkooli baasil poistekoolina tööd Tartu 6. Keskkool. 1953. aastal sai koolist 5. Keskkool ning aasta hiljem asusid seal õppima ka tüdrukud. Kivihoone ülakorrusel paiknesid õpetajate eluruumid ja internaat, hoone taga seisid puukuur, staadion ja varemetes uuem kliinik. Varemed lammutati hiljem ning nende asemele rajati spordiväljak.
Ruumipuuduse tõttu ehitati Tammelinna uus koolimaja, kuhu koliti 1964. aastal. Veel enne kolimist süütasid tulega mänginud lapsed kogemata puukuuri, kuid kivihoone jäi puutumata. Hoonetesse kolis asemele venekeelne Tartu 6. 8-klassiline kool. 1969. aastast kutsuti kooli 13. 8-klassiliseks kooliks ja 1976. aastal sai sellest 13. Keskkool (tänane Tartu Annelinna Gümnaasium). 1983. aastast jätkus õppetöö Ülejõel ning Näituse tänava majad jäid peaaegu tühjaks. Üksikud üürnikud pidid taluma katusest läbi imbuvat vihmavett.
Puithoonesse plaaniti kolida Tartu ülikooli üld- ja molekulaarpatoloogia instituut, kuid 1984. aastal hävis puithoone tulekahjus. Kivihoone sai esmalt endale sanitaar-epidemioloogiajaam, kuid kuna Tartus taastati parasjagu kõrgemat kunstiharidust, anti see pea kunstikateedri tarbeks ülikoolile. Alustati remonditöödega, kuid need katkesid 1992. aasta 18. mail toimunud tulekahju tõttu. Varsti varises projekteerimisvea tõttu kokku pööningu vahelagi. Selgus, et ülikool ei saa riigipoolse toetuseta kavatsetud ulatuses maalimist õpetama hakata.
1962. aasta NSV Liidu meistrivõistlused kiiruisutamises
1962. aasta NSV Liidu meistrivõistlused kiiruisutamises  toimusid meestele 20.-21. jaanuaril Gorkis, naistele 27.-28. sama kuu päeval Almatõs Medeu kiiruisutamisringil.
Iuridicum (hoone)
Iuridicum
1990. aastatel kasvas Tartu ülikooli õigusteaduskonna päevaõppe tudengite arv ning peahoone jäi neile kitsaks, mistõttu asuti otsima uusi ruume. Viimati oli “oma” hoone saanud füüsikaosakond 1982. aastal. Esmalt kaaluti Ülikooli 16 juurdeehitust, mida siiski ei teostatud rahaliste vahendite puuduse tõttu. 1994. aasta detsembris tegi ülikooli juhtkond teaduskonnale ettepaneku võtta kasutusele Näituse 20 hoone. Teaduskonna nõukogu leidis jaanuaris, et kuna hoone auditooriumid ei mahuta 100 üliõpilast, ei lahenda õppetöö sinna kolimine ruumipuudust, lisaks on hoones probleeme ehitusohutusega. Samas toodi välja, et väikesed ruumid sobivad hästi õppetööks rühmades ning võimaldavad parandada õppejõudude ja abipersonali töötingimusi. Ettepanekuga nõustuti eeldusel, et teaduskond saab hoone tervikuna enda käsutusse ja suurte auditooriumide puudus lahendatakse juurdeehitusega. pisi|Hoone Anna Haava tänava poolne külg Ruumiprobleemi tõstatati korduvalt Eesti valitsuse liikmete ees. Esmalt finantseeris ülikool renoveerimistöid ligi miljoni krooniga. 3. septembril 1995 külastas peaminister Tiit Vähi ehitust ning jõuti kokkuleppele, mille kohaselt pidi riik andma miljon krooni hoone soojustamiseks ja 5 miljonit krooni selle renoveerimiseks. Suuremas osas toimusid renoveerimistööd 1994.–1995. aastal, hoonesse viidi ka internetiühendus. 10. mail 1996 eraldas valitsus reservfondist hoone renoveerimiseks esimesed 2 miljonit krooni. Sama aasta septembris ajakirjas Juridica ilmunud artiklis hinnati töötingimusi hoones ebanormaalseteks ning leiti, et välismaiste õigusteadlaste vastuvõtuks puudusid võimalused. Mõnda aega rahapuuduse taha takerdunud restaureerimistööd viidi lõpule 1997. aastal. Renoveerimiseks kulus riigieelarvest, valitsuse reservfondist ja ülikooli vahenditest üle 20 miljoni krooni.
1998. aasta suvel väljendasid õigusteadlased Peep Pruks, Kalle Merusk ja Raul Narits seisukohta, et uus õppehoone ehk Iuridicumi kasutuselevõtt lõi kaasaegse õppe- ja teaduskeskkonna, mida iseloomustavad modernne õppetehnika, värske erialane kirjandus, videoauditoorium, raamatukogu, arvutiklass ning ajakirja Juridica toimetus. Samuti pakkus hoone võimaluse rakendada uut, seminaridel ja individuaaltööl põhinevat metoodikat. Ruumipuudus oli aga endiselt terav.
Suurte auditooriumide puuduse lahendamiseks avati 2005. aasta detsembris aadressil Näituse 13a ehk Iuridicumist üle tee uus hoone, mida oli eelnevalt kolm aastat õppetöö tarbeks ümber ehitatud. Niinimetatud Iuridicum II-s asusid raamatukogu ehk teabekeskus, kaks 180 kohaga auditooriumi, arvutiklass, õppejõudude ja doktorantide kabinetid ning videokonverentside pidamiseks sobilik ruum.
Õigusteaduskonnal oli plaan hooned ühendada 7–8 meetri kõrguse õhutunneliga, kuid linnavalitsus ei andnud selleks luba põhjendusel, et tunnel poleks olnud majanduslikult mõttekas ning ei oleks sobinud miljööväärtusliku piirkonna äärele jäävale alale.
2000./2001. õppeaastast on Iuridicumis tegutsenud üliõpilaste õigusbüroo. Samuti paikneb hoones sihtasutus Iuridicum, mis annab välja ajakirju Juridica ja Juridica International, teeb võimalikuks põhiseaduse kommenteeritud veebiväljaannete kasutamise ning osaleb Eesti õigusteadlaste päevade korraldamises.
2008. aastal tehti hoones renoveerimis- ja selle ümber haljastustöid. Keldrikorrusele ehitati harjutuskohtusaal. 2009. aastal lõplikult valminud haljasala kujundas arhitekt Merje Müürisepp.
2010. aastal avati Poola eksiilpresidendi ja Tartu ülikooli vilistlase Władysław Raczkiewiczi mälestustahvel.
Hoones on tegutsenud kohvik. 2010. aastal toimus kohvikus põleng, mille tulemusena sai see tahmakahjustusi.
Negavati konkursi võitnud projekti “Võta kraanist!” raames paigaldati sarnaselt teiste ülikooli õppehoonetega ka Iuridicumi kõrged joogikraanid, mis sobivad veepudeli täitmiseks.
Iuridicumis on mitmel korral olnud valimisjaoskond.
2022. aasta sügisest üürib Miina Härma Gümnaasium Näituse 13a ruume. Kuna Näituse 20 majas piisavalt suuri auditooriume pole, käivad tudengid loenguid kuulamas teistes ülikooli õppehoonetes.
Arhitektuur
pisi|Kaksikviilud ja varikatusega rõdu Näituse 20 on juugendstiili motiividega kõrgete fassaadiviiludega L-kujulise põhiplaaniga tellisehitis.
Näituse tänava poolset külge liigendavad eenduvad sakmeliste liseenimotiividega külgtiivad, mille peal on keraamiliste kividega kaetud viilkatused. Kõrge soklikorrus on ehitatud tahutud maakivist ning selle aknaid ümbritsevad keraamilistest tellistest raamistused, mis on Näituse tänava poolsel küljel üle krohvitud. Hoone edelakülge kaunistavad plekk-katusega tornid, lõunaküljel paikneb samuti plekiga kaetud mansardkatus. Juugendlikku ilmet tugevdavad veelgi erkeri väljaehitised, kaunistatud rõdud, dekoratiivsed kitsad kolmikaknad ning kaarjas aknasüvend.
Algselt iseloomustas hoonet krohvimata ja võrdlemisi lakooniline puhasvuuk-fassaad, kuid siiski on arvatud, et hoone oli valmimise aegu tänava silmapaistvaim. 1990. aastate renoveerimistööde käigus krohviti hoone kahe-, teiste allikate kohaselt kolmevärviliseks (lillakas, rohekas ja helehall), et rõhutada fassaadide liigendatust. Kultuurimälestiste registris on esile toodud ehitise asümmeetrilist, vertikaaltelge rõhutavat fassaadi.
Hoone interjööri on suures osas muudetud.
1985. aastast pärineva õiendi järgi on hoone kolme ja poole korruseline. Tartu linna kultuuriväärtusega asjade ja mälestiste registri kohaselt on korruseid kolm, akendega keldrit, mis laiub kogu hoone all, korruseks loetud pole. Pärast 1997. aasta renoveerimistöid kirjutati Tartu Postimehes, et hoonel on keldrikorrus ja neli korrust.
Ka hävinud puitmaja arhitektuuris võis täheldada juugendi sugemeid, kuna see oli vahvärkehitis ühe kaarakna ja rikkalike puitääristega teiste akende ümber. Ajastule olid iseloomulikud veel akende erinev suurus ja tillukesed aknaruudud, samuti ornamentaalne puidust toestik.
1997. aasta 19. märtsil võeti Näituse 20 kultuuriministri määrusega muinsuskaitse alla.
Puitmaja kohal asuval haljasalal on muruplats lillepeenardega. Haljasala kujundanud maastikuarhitekt Merje Müürisepa sõnul ei oleks piisanud vaid murust ja pinkidest, kuna Veeriku linnajaos ei olnud tol hetkel väärtustatud ja läbimõeldud avalikku ruumi, samuti poleks liikuva eluviisiga juuratudengid ilmselt klassikalist parki lõõgastumiseks kasutama hakanud. Nii seadis ta haljasala eesmärgiks eelkõige hoopis hoone ja koha esteetilise väärtustamise. Iuridicumi hoone projekteerimisel on kasutatud ranget juugendstiili, roostetavast COR-TEN terasest valmistatud peenrad moodustavad aga voolava juugendliku taimornamendi. Veel asuvad haljasalal laiad pingid, jalgrattaparkla, prügimaja ning ala välikohvikule. Hiljem on peenardele istutatud ka köögivilju.
Faas (tehnoloogia)
Alternatiivne servatöötlus faasimisele on ümardamine.
Protsess
Tavaliselt on faas detaili pinna suhtes 45-kraadise nurga all. Ümardetailide sisepindadel on kasutatav ka 60-kraadine nurk.
Richard
Richard (hääldub [r'ihhard] või [r'itšard]) on mehenimi.
Eestis oli eesnimi Richard 2022. aasta 1. jaanuari seisuga 993 mehel. Richard oli populaarsuselt 166. mehenimi. Richard oli keskmiselt 20 aasta vanune (mediaanvanus oli 15). Kõige populaarsem oli eesnimi Richard vanuserühmas 10–14, kus neid oli 10 000 elaniku kohta 21,91.
Teloschistales
Teloschistales on kottseente selts.
Marina (Rocco Granata laul)
"Marina" on itaalia päritolu automehaaniku Rocco Granata 1959. aastal komponeeritud ja esitatud lööklaul.
Variatsioonid
Lööklaulust "Marina" on ringlemas vähemalt 75 erinevat töötlust, laulu on esitanud Will Brandes, Tony Martinm Gipsy Kings, Toots Thielemans, Marino Marini, Claudio Villa, Peppino Di Capri, Caterina Valente, Willy Alberti, Siro Marcellini, Renato Carosone, Gianni Morandi, Dalida jpt.
Dmitri Sokolov
Dmitri Sokolov on mitme tuntud inimese nimi:
Udriku raudteejaam
Udriku raudteejaam oli raudteejaam Lääne-Virumaal Kadrina vallas Mäol, Tallinna–Narva raudteel.
Raudteejaam rajati 1980. aastate esimesel poolel varasemate Udrikul asunud Udriku peatuse ja jaama kohal asunud Neeruti raudteepeatuse asemele. Udriku peatus oli sealjuures kaardile kantud juba 1938. aastal.
Archimedese seadus
Archimedese seadus on hüdro- ja aerostaatika seadus, mille kohaselt igale vedelikus või gaasis asetsevale kehale mõjub üleslükkejõud, mis on võrdne selle keha poolt väljatõrjutud vedeliku või gaasi kaaluga.
Udriku raudteejaam
Udriku oli Tapa eeljaam, tagamaks raudtee suuremat läbilaskevõimet ja mahutamaks rongikoosseise Tapa jaama täisolekul. Udriku jaamas oli Balti raudtee ainulaadse projekti näol kavas teostada peatumata rongide vahetusi, mille tarbeks rajati ligi kahe kilomeetri pikkune kõrvaltee, tsentralisatsiooni post ja signaalid. Tegelikult uus raudteejaam ei hakanudki terviklikult tööle ja suleti 1989. aasta lõpus. Pikalt meenutasid endise jaama asukohta sissesõidufoorid, mis töötasid läbisõidufoorina.
Õnnetused
1943. aasta sügisel juhtus Udriku jaama lähistel raske raudteeõnnetus, kui Kadrina poolt liikunud sõjaväerong põrkas öisel ajal kokku Udrikust väljunud üksikveduriga. Õnnetuse käigus hukkus mitu raudteetöötajat ja sõjaväelast.
Trump Building
Trump Building on pilvelõhkuja New Yorgi kesklinnas Lower Manhattanil tänavate Nassau Street ja William Street vahel aadressil Wall Street 40.
Varem oli selle ametlik nimi Bank of Manhattan Trust Building, ka Manhattan Company Building. 1995. aastal ostis hoone ärimees Donald Trump, kes andis kõrgehitisele oma nime. 1998. aastast on tegu New York City Mälestusmärkide Säilitamise Komisjoni poolt kaitsealuseks mälestusmärgiks (New York City Landmark) kuulutatud ehitisega. 16. juunil 2000 kanti see samuti Ameerika Ühendriikide Ajalooliste Paikade Riiklikusse Registrisse (National Register of Historic Places).
71-korruselise ja 282,5 meetri kõrguse kõrghoone arhitektid olid Harold Craig Severance ja Yasuo Matsui ning konsulteeriv arhitektuuribüroo Shreve & Lamb. Kõrghoone 11 kuud kestnud ehitus lõppes 1930. aasta aprillis. Seejärel jõudis see umbes poolteist kuud olla maailma kõrgeim ehitis, enne kui New Yorgi kesklinnas valmis niisamuti art déco arhitektuuristiilis uue kõrgeima hoonena Chrysler Building (319 m). Viimasele ootamatult lisatud tornitipp koos 38 lisameetriga tuli halva üllatusena, kuna Bank of Manhattan Trust Building koos oma uusgooti stiilis tornitipuga oli ise teadlikult pürginud maailma kõrgeimaks ehitiseks.
1946. aasta 20. mai õhtul rammis hoone põhjakülge United States Army Air Forcesi kerglennuk Beechcraft Model 18, mis oli Louisianast teel Newarki lennujaama poole. See tabas hoone 58. korrust, tekitades seina 3×6 meetri suuruse augu. Õnnetuses hukkusid kõik viis pardal viibinut. Õnnetuse peapõhjuseteks loeti udu ja halba nähtavust.
Friedrich VI (Baden-Durlach)
Friedrich VI Baden-Durlachist (16. november 1617 – 10. või 31. jaanuar 1677) oli Baden-Durlachi markkrahv 1659. aastast kuni oma surmani.
Elu
Ta sündis Karlsburgi lossis Durlachis (nüüd Karlsruhe osa) markkrahv Friedrich V ja Württembergi Barbara pojana. Ta õppis Strasbourgis ja Pariisis, kus talle meeldis eriti sõjateadus. Hiljem osales ta Saksa alade kaitsmisel Osmanite 1663. aasta sissetungi vastu. Friedrich osales hiljem ka Prantsusmaa-Hollandi sõjas.
Keiser andis juba enne sõja algust Friedrichile ja tema nõole Baden-Badeni markkrahv Wilhelmile õiguse kasutada tiitlit kõrgeausus. See tiitel oli pärilik 1803. aastani, kui 1771. aastal taasühendatud Badeni markkrahvkonna markkrahv Karl Friedrich ülendati kuurvürstiks pärast seda, kui ta oli Saksamaa mediatisatsiooniga oma territooriumi oluliselt laiendanud.
Võitluses türklaste vastu paistis silma Friedrichi nõbu Ludwig Wilhelm ja pälvis endale hüüdnime Türkenlouis ("Türklane Ludwig"). Pärast türklaste lüüasaamist osales Friedrich Hollandi poolel Prantsusmaa-Hollandi sõjas. 1676. aastal alustas ta Philippsburgi kindluse piiramist; pärast linna vallutamist sama aasta 17. septembril liideti see Baden-Durlachi territooriumiga.
Abielud ja lapsed
Friedrich VI abiellus 30. novembril 1642 Kleeburgi pfaltskrahvi Johann Kasimiri tütre Christine Magdalenaga (15. mai 1616 - 4. august 1662). Nad said järgmised lapsed:
Rebasmäe kuusk
Rebasmäe kuusk (ka Rebasmäe kerakuusk, Rebasmäe koobaskuusk) on kaitsealune kuusk (leinavorm) Võru maakonnas Võru vallas Rebasmäe külas. Puu võeti kaitse alla 1981.
Puu ümbermõõt on 30 cm (mõõdetuna 0,3 m kõrguselt) ja kõrgus 2 m.
Ašminta
Ašmintas on postkontor ja algkool, seal asub ka noorte vaba aja veetmiseks mõeldud saal. Vaatamisväärsuseks on sealne aastal 1933 valminud katoliku kirik.
Küla nimi tuleneb seal voolava Ošvenčia oja nimest. Esimest korda mainiti seda kirjalikes allikates aastal 1609, mil Prienai ja Balbieriškise omanik G. Horvath andis sealse mõisa ja veidi maad kirikule. Algselt kasutati asula kohta nimekujusid Paašvinta või Paašminta. Sealsel mõisal on olnud palju erinevaid omanikke, praegune peahoone (tänapäeval asub seal koolimaja), vesiveski ja park rajati siis, kui selle omanikuks olid Müllerid. Teise maailmasõja ajal tegutsesid külas ja selle ümbruskonnas Leedu metsavennad.
Jan (eesnimi)
Jan on mehenimi.
1. jaanuari 2021 seisuga oli Eestis eesnimi Jan 813 mehel. Jan oli Eestis levikult 200. mehenimi. Jan oli keskmiselt 31 aasta vanune (mediaanvanus oli 32). Kõige populaarsem oli eesnimi Jan vanuserühmas 20–24, kus neid oli 10 000 elaniku kohta 11,19 ning Saare maakonnas, kus neid oli 10 000 elaniku kohta 8,04.
Volmari ordulinnus
pisi|300px|Volmari vana apteek linnusevaremetes, kus nüüd asub Volmari muuseum pisi|300px|Linnusevaremed hilisõhtul Volmari ordulinnus (saksa Wolmar, läti Valmiera, ladina Woldemaria) oli Liivi ordule kuulunud suurlinnus, mis asub Lätis Volmari linnas Raatesi oja, (Piiskopi kraav, Rates upite, Ratsupe, Mühlbach, Rathe fluss, Bischof Graben ) looke ja linnusest lõuna poolt mööda voolava Koiva jõe vahelisel kõrgel kaldaneemikul.
Linnusest lääne poole jäi keskajal hansalinn Volmari ja praegu jääb sinna Volmari kesklinn. 6 km linnast lõuna poole suubub Koivasse (läti Gauja, saksa Aa või ka Treyden) ka Ümera (läti Jumara) jõgi.
Linnuses asuva muuseumi aadress on Volmar, Bruninieku 2.
Nimekujud
pisi|I eeslinnuse loodekülje mantelringmüür
Roosta Puhkeküla
Roosta Puhkeküla on kuni kolmetoalistes puhkemajakestes majutust pakkuv Eesti ettevõte Elbiku külas Lääne-Nigula vallas Lääne maakonnas.
Volmari ordulinnus
Nimekujud
Kohanimel Volmari võib olla seos Pihkva vürsti Vsevolod Mstislavitšiga, kes oli Riia piiskopi Alberti venna Theoderichi äi ja keda sakslased kutsusid Woldemariks. Vahepeal pagenduses Liivimaal olles pidas 1214. aasta paiku Autine lätlaste ja hiljem ka teiste lätlaste Idumea foogti ametit. Hiljem, 1218 võitles küll ristisõdijate vastu Koival. Kohalikud lätlased olevat olnud Pihkva vürstide maksualused. Ka lätlaste ühe versiooni järgi tuleb paiga nimi Pihkva vürsti järgi: Vladimirs – Valdemārs – Wolmar – Valmiera. Teine variant räägib, et lossile pandi nimi Taani kuninga Valdemar II auks, kes 1221. aasta paiku ja hiljemgi oli Mõõgavendade ordu liitlane. 1220 viibis Valdemar II Liivimaal ning olevat külastanud ka seda paika, võitnud seal paganaid ja pööranud neid ristiusku - hiljem hakatud seda kohta Volmariks nimetama.
Roosta Puhkeküla
See on Eesti vanim puhkekeskus. Puhkeküla haldab Swedest Motel Group OÜ.
Volmari ordulinnus
Linnuse algusest Liivi sõjani
pisi|left|I eeslinnuse edelapoolse mantelmüüri sisekülg thumb|Eeslinnuse kaitsemüür enne konserveerimist
Roosta Puhkeküla
Ajalugu
Nimi pärineb 1930. aastatel Elbikuga liidetud Roosta külalt. Küla kohta kasutati aastal 1565 nimekujusid Roszendall by ja Rosendael, aastal 1615 Rosendall, aastal 1638 Rosenthall, aastal 1653 Rosta ja aastal 1678 Rohstahl.
Volmari ordulinnus
Linnuse algusest Liivi sõjani
1224 – läti ajaloolased oletavad, et linnuse ehitus algas varsti pärast latgalite maade minekut Riia piiskopi käest Mõõgavendade ordu alla samal aastal. Tõenäoliselt võis Volmaris asuda lätlaste Beverini linnus, sest seda suuremat lätlaste keskust ründasid eestlased kõige sagedamini ja selleks ei tulnud Koiva jõge ületada. Beverini samastamiseks Volmariga leidub ka kaudseid tõendeid. On arvatud ka Sotecle või Autine linnuse paiknemist Volmaris, kuid need peaks asuma siiski mööda Koivat edasi Riia poole. Viimased väljakaevamised Riia arheoloogi Tatjana Berga juhtimisel kinnitavad, et enne kivilinnust asus sel kohal puitlinnus, mis oli küll samuti ristirüütlite ehitatud ja viitab sellele, et sakslased piirdusid algul puitlinnusega.
Roosta Puhkeküla
Ajalugu
Roosta aladel asusid Riguldi mõisa valduste keskel paiknenud Saare mõisa maad. Et Saare mõis kuulus mõnda aega Rosenitele, oletab Carl Russwurm, et nimi tuleneb mõisa omanikest. E. Lagmani järgi on Roosta nimi on vanimate kirjapanekute põhjal siiriknimi, keskaegne saksapärane kloostrinimi Rosenthal, mida leiab Rootsist juba XIII sajandil.
Volmari ordulinnus
Linnuse algusest Liivi sõjani
1281 asutasid Liivi ordumeister ja Riia peapiiskop koos Volmari kiriku, mis keskajal ka linna kaitsesüsteemi kuulus.
Ārciema stacija
Ārciema stacija ('Ārciemsi jaam'; ka Stacijas gals) on küla (mazciems) Lätis Limbaži piirkonnas Pāle vallas.
Volmari ordulinnus
Linnuse algusest Liivi sõjani
1283, nagu väidavad baltisaksa ajaloolased ja on kirjas ka 14. sajandi alguses kirjutatud Hermann Warthberge kroonikas, alustati ordumeistri Wilhelm von Schauerburgi (Williken de Endorp) poolt Volmarisse latgalite muinaslinnuse asukohale kivilinnuse ja koostöös peapiiskop Johann de Lunega Püha Simeoni kiriku ehitust. Schauerburg olevat rajanud ka Asti ja Trikata ordulinnuse. Nimetatud ordumeister tegeles üsna usinalt Liivi ordu keskmaa kindlustamisega, andes näiteks samal aastal ka Viljandile Riia linnaõigused.
Ārciema stacija
Küla asub valla kirdeosas Pērļupe jõe ääres.
Volmari ordulinnus
Linnuse algusest Liivi sõjani
Ehituseks sobivat põllukivi on neist paigust raske leida. Seepärast olevat legendi järgi minema veetud kõik, mis kätte saadi ka lätlast hiie- ja kultuskohtadest ning kääbastest.
Ārciema stacija
Aastal 1911 avati Ārciemsi mõisa lähistel kitsarööpmelise Ainaži–Valmiera–Smiltene raudtee peatus. Aastal 1919 sai sellest Ārciemsi raudteejaam, mis aastal 1979 suleti. Asula on selle raudteejaama juurde kujunenud.
Volmari ordulinnus
Linnuse algusest Liivi sõjani
1323. aastal on linnust esimest korda kroonikas mainitud. Hilisematel sajanditel räägitakse linnusest juba üsna tihti. Samal aastal anti asulale linnaõigused.
Roosta Puhkeküla
Ajalugu
Puhkekeskuse rajas Rootsi ettevõtja John-Ivar Olsson, kes lõi selleks Haapsalu KEKiga ühisettevõtte.
1990. aastal avatud puhkekeskuse müüs Urmas Sõõrumaale kuuluv Ikhor Investeeringud 2002. aasta jaanuaris Swedest Motel Groupile 20,4 miljoni krooni eest (1,3 miljonit eurot). 2001. aastal oli majutusettevõtte käive 8,6 miljonit krooni, kasum 630 000 krooni ja bilansi maht 22 miljonit krooni.
2008. aastal oli puhkeküla oma valla suuremate tööandjate seas.
Tšehhi ettevõte AS Swedest Motel Group ehitas 2009. aastal Läänemaa suurimat seiklusparki, et pikendada puhkeküla hooaega.
Puhkeküla 2022. aasta käive oli 1,34 miljonit eurot ja kasum 104 000 eurot. Voodikohti oli ligi 300 inimesele. Üle talve oli palgal üle 20 inimese ja suvel ligi 60.
2023. aastal omandas ligi 97% Roosta puhkekülast ettevõte Läänemaa Invest OÜ, mis kuulub Siim, Ott ja Sulev Saarevälile.
Volmari ordulinnus
Linnuse algusest Liivi sõjani
1413 reisis Flandria ja Prantsusmaa senjöör Guilbert de Lannoy mööda Liivimaad ja kirjeldas Volmarit, kui kindlustatud linna, kus siis asus ka Liivi ordu peakorter.
30. märtsil 1491 sõlmiti Volmari kokkulepe, mis lõpetas ametlikult kümmekond aastat kestnud vastasseisu ja sõjategevuse Liivi ordu ja Riia peapiiskopi vahel ning Riia linna vahel. Alla kirjutasid ordumeister Johann Friedrich von Loringhofen, peapiiskop Michael Hildebrandt ja Riia linna esindajad.
1539 anti Veneetsias välja rootsi piiskopi Olaus Magnuse Põhja-Euroopa maakaart "Carta marina", millel Volmarit (Velmar) on kujutatud suure kindlusetingmärgiga tähtsa keskusena.
Linnus Liivi sõjas
1546 oli Volmaris maapäev, kus Liivimaa seisused otsustasid, et koadjuutoriametisse (ordumeistri asetäitjaks ja hilisemaks mantlipärijaks) võib välismaa vürstidünastiate liikmeid valida ainult kõigi seisuste ja maaisandate üksmeelsel nõusolekul.
pisi|left|Esimese eeslinnuse loodetiiva mantelmüür seestpoolt 1556 toimus Volmaris ordumeister Heinrich von Galenile asetäitja ehk koadjuutori valimine. Vanade tavade vastaselt sai selleks orduvastases tegevuses kahtlustatava maamarssali Jasper von Munsteri asemel hoopis Viljandi komtuur Wilhelm von Fürstenberg. Kuna viimane oli Daugavpilsi komtuuriks oleku ajal korraldanud rüüsteretki Poolale kuuluva Leedu aladele, siis ärritas see asjaolu ja ka ordu Poola vastasus eriti Poola kuningat Zygmunt II Augustit. Oli alanud Liivimaa sõja eelmäng. Sama aasta juunis vallutas ordu Riia Peapiiskopkonna linnused ja vangistas Riia peapiiskopi markkrahv Wilhelmi. Kuna Poola kuningal oli peapiiskopkonna suhtes protektsiooniõigus, siis ähvardas ordut sõda Poolaga. Juulis saabusid Volmarisse rahuvahendajateks Rooma paavsti ja Saksa kuninga saadikud. 12. augustil koostati seal rahuleping.
1558. aasta 13. märtsil peeti Volmaris Liivimaa maapäeva, kus arutati, kuidas maad venelaste eest kaitsta. Moskva tsaari juurde otsustati saata saatkond tribuudiga. Tartu piiskopi Hermanni reeturlikkuse tõttu missioon ebaõnnestus.
Septembri lõpus läks ordumeistri koadjuutor Gotthard Kettler Volmarist vägedega vahepeal venelaste vallutatud Tartu Piiskopkonda neilt tagasi võtma. Novembri keskpaigaks aktsioon takerdus, koadjuutor sai vigastada ja osa vägedest naasis Volmarisse talvelaagrisse.
1560. aasta veebruari algul ründas Volmari linnuse varustusülem Bernt van Hoevel ümbruskonnas ringiluusivaid venelaste salkasid ratsaväega. Juuni lõpus kogunesid ordu Kuramaa väed, maamarssal, Sigulda komtuur ja peapiiskopi väed Volmarisse, liikusid sealt edasi Trikātasse ja kavatsesid Poola kuninga poolt appisaadetud leedulastega Venemaale vastusõjakäigule suunduda, kuid hertsog Magnuse vahelesegamise tõttu jäi see ära. Juulis kavatsesid venelased Tartust Volmarit rünnata, kuid kuna ordu peaväed asusid Trikata lähedal, siis lükati sõjakäiku edasi. 2. augustil, Härgmäe lahingus, hävines ordu sõjaline juhtkond puuduliku luureinfo tõttu kokkupõrkes vene ülemjuhataja vürst Šuiski peajõududega täielikult. Seejärel 18.–19. augusti paiku röövisid ja põletasid Vene väed 40 000 mehega Pihkva vürsti Pjotr Ivanovitš Šuiski juhtimisel küll Volmari ümbruses, kuid linna ja linnust vallutada ei suutnud. Sealt suunduti Võnnu peale. Novembris oli ordumeister sunnitud mitmed ordu keskmaa-linnused, sealhulgas pealinnused Võnnu ja Volmari Poola kuningale pantima.
1561. aasta 28. novembril alistusid Volmari ja Võnnu linnad ühes Liivi ordumeistri ja orduaadli esindajate ning Riia peapiiskopiga Vilniuses Poola kuningale.
1562 laamendasid Vene väed jälle linna ümbruses, kuid tormijooksuga linnust ja linna vallutada ei õnnestunud.
Linnus Poola võimu ajal
thumb|left|Vaade Volmari kirikule ja linnusele edelast 1795. Brotze
1564–1576 oli Volmaris staarostiks Aleksander Połubiński, üks Poola väejuhte Liivimaal.
1577. aasta juunis andsid Volmari aadlikud linnuse hertsog Magnuse vägede kätte. Detsembri keskel piiras Ivan Groznõi oma vägedega Volmari sisse ja vallutas selle Magnuse meeste äraandlikkuse tõttu kergesti. Staarost Połubiński võeti kinni ja viidi Venemaale. Eri aegadel viibisid linnuses ka Vene tsaar Ivan Groznõi ja vürst Andrei Kurbski.
Oktoobris 1578, pärast Poola-Rootsi vägede suurt võitu Võnnu all, langes Volmari linnus tagasi poolakate kätte. Lahkudes lõhkusid venelased linnust.
1582 lõi kuningas Stefan Bathory Liivimaale Võnnu piiskopkonna, millele allutas ka Volmari. 1588. aastast oli Võnnu piiskopiks Otto Schenking, kes ehitas Volmari linnusesse uue torni, mille poolakad 1601. aastal rootslasi piirates puruks pommitasid.
1600. aasta detsembri lõpus piirasid rootslased Volmari sisse. Suurtükkideta ähvardamine ja piiramine lõppes edutult. 24. detsembril oli Jacob von der Pahlen Astist (Burtnieki) rootslastele teatanud, et poolakad on Volmari evakueerinud ja et ühe ööpäevaga suudetaks linnus ära võtta. Teade ei olnud siiski päris tõene.
Jaanuaris 1601 (8. detsembril 1600) lõhkusid rootslased suurtükitulega osa müüre, vallutasid kõigepealt linna ja siis linnuse. Teistel andmetel toimus see pärast 29. jaanuari 1601.
18. oktoobril 1601 (vana kalendri järgi) jõudis poolakate 15 000-meheline vägi kuningas Zygmunt III ja suurkantsler Jan Zamoyski juhtimisel Volmari alla. Algul polnud piiramissuurtükke ja poolakad ei suutnud suurt midagi korda saata. Lõpuks need saabusid ja 18. detsembril, pärast kuuepäevast pommitamist alistus linn ja päev hiljem linnus. Rootsi 300-mehelisel garnisonil lubati linnusest lahkuda, vangistati ainult väeülemad Karl Gyllenhielm ja Jakob Pontus De la Gardie.
1607. aasta juunis tungisid Rootsi väed saksa krahvi Joachim Friedrich von Mansfeldi juhtimisel poolakate valduses olevale Liivimaale ning kuna Poola sõjavägi oli Leedus laagris, hõivasid mõned linnused, sealhulgas Volmari. Krooniku väitel oli rootslastel mehi 2000 ringis, poolakatel oli linnuses ainult 15 meest. 11. novembril ehk Püha Martini päeval vallutas 1000-meheline Poola väeüksus hetman Jan Karol Chodkiewiczi juhtimisel linnuse 300 saksa ratsamehe käest tagasi. Eelmisel ööl olid nad vallutanud linna.
1608. aasta teisel poolel tulid rootslased uuesti Mansfeldi juhatusel luhtunud Tartu piiramiskatselt Volmari alla. Ei suutnud aga linnust vallutada, kuna Ruhja ja Tarvastu staarost Wolmar Fahrensbach (1586–1633) seal end oma meestega visalt kaitses. Rootslased suundusid edasi Kirumpää peale.
Linnus Rootsi võimu ajal
4. jaanuaril 1622 vallutasid rootslased Volmari lõplikult poolakate käest. Rootsi kuningas Gustav II Adolf annetas linnuselääni riigikantsler Axel Oxienstiernale. Hiljem langes valdus reduktsiooniga jälle riigile tagasi. Volmari linnuselääni kuulusid algselt Kaugershofi, Zempeni ja Muremoise mõisad ja Kokenhofi ja Palmhofi vakused, kuid Oxienstierna sai omale suured maavaldused 13 mõisa ja 2 linna – Võnnu ja Volmariga. 1623–1625 laastas linna katk, maa oli töökätest tühjenenud ja Volmari lähedale toodi asunikeks suur hulk soomlasi.
1633 külastas Volmarit Adam Olearius, kes oma reisikirjas märkis, et linnuses olid veel paljud avarad ruumid täiesti kasutuskõlbulikud ja delegatsiooni võttis vastu kohalik komandant. Linn aga olevat olnud tugevalt purustatud.
1634. aastast pärineval ja Stockholmi Sõjaarhiivis asuval linnuse ja linna plaanil veel väljaehitatud bastionaalsüsteemi märgata pole, on ainult paar väikest muldkindlustust Riia ja Tartu värava juures. Edaspidi koostati linnuse plaane veel 1649., 1669., 1673., 1680. ja 1688. aastal. Kuna viimasel, Eberhard Tolcki koostatud plaanil on juba märgitud 2 bastioni linnuse ja 4 bastioni linna ümber, siis võib öelda, et XVII sajandi II poolel kindlustati linnust, kuhjati muldvallid ja ehitati bastionid. Ühel rootsiaegsel linnuseplaanil on näha, et tollastel võimudel olid suured kavad: linna plaaniti laiendada Raatesi oru põhjakaldale ja ehitada välja poolkaarekujuliselt ümber linnuse ning ümbritseda see bastionivööndiga. See jäi Põhjasõja tõttu teostamata.
1658 vallutasid linnuse lõpuks rootslased krahv Douglase juhtimisel ja enam poolakatele ei andnud.
1681 – veidi pärast seda aastat tugevdati ja remonditi kindlusemüüre.
13. augustil 1688 inventariseeris revisjonikomissar parun Gustavo von Mengden "kuningliku lossi" Volmaris.
1689 tulekahjus põles Volmari täiesti maha.
Põhjasõja aeg ja hilisem periood
4. septembril 1702 Põhjasõja ajal hõivasid linna ja linnuse Peeter I väed Boriss Šeremetevi juhtimisel. Linnus lõhuti ja enam seda ei taastatud.
1703 põletasid venelased linna ja linnuse maha.
1772 ja 1774 olid linnas suured tulekahjud, pärast mida hakati linnust ehitusmaterjali saamiseks ja linna kivimajade ehitamiseks lammutama. 1783 sai Volmari maakonnalinnaks. Linnuse territooriumile XVIII–XX sajandini ehitatud hoonetes asus enne apteek, nüüd on seal muuseum ja restoran.
1791. aastast pärineval joonistusel on näha linnusevaremed juba enam-vähem tänapäevases ulatuses säilinuna.
1920.–1930. aastatel läti ajaloolased keskaegsete linnuste uurimisega praktiliselt ei tegelenud, kuna neid rajatisi peeti võõra saksa feodaalkultuuri pärandiks. Üksikuid väljakaevamisi tehti teistel eesmärkidel.
1937. aastal linnuseplatool ette võetud väljakaevamistel ei saanud muinaslinnuse olemasolu kinnitust, mis aga küsimust veel lõplikult ei otsustanud, kuna hilisema kivilinnuse ehitusel hävinesid linnamäel enamasti algsed kultuurikihid.
Pärast teist maailmasõda on linnuse ja vanalinna territooriumil aeg-ajalt kaevatud, ikka eesmärgiga leida otsitavat Beverini maalinna. On leitud küll hulgaliselt relvi ja ehteid, kuid Beverini seni mitte. Riia arheoloog T. Berga on veendunud, et vana latgalite maalinn peab linnuse territooriumil asuma, ainult et see on üsna sügaval. Viimatised kaevamised viidi läbi, kui tekkis vajadus ehitada muuseumile linnusevaremetesse uus hoone, sest muuseumi säilikute arv küündib juba üle 60 000 ühiku. Rajoonijuht Regina Martenberga on rääkinud, et linnusekohta on kutsutud ka ekstrasensse, kes on kinnitanud, et maalinn jääb 4–5 meetri sügavusele ja et osa linnaalast on vajunud või uhutud Koiva jõkke.
Ehitus
Ehitustüübilt on tegemist linnusemäe looduslikku kuju järgiva mantelringmüüriga ümbritsetud laiendatud maja- või tornlinnusega.
Linnus asus Raatesi oja ja Koiva jõe sügavate orgude vahele moodustunud kõrgel ja kitsal mäeneemikul, mis lääne-edela poole sujuvalt laieneb ja moodustab edasi linna territooriumi, ning koosnes mantelringmüüriga ümbritsetud pea- ja I eeslinnusest. Linnusekindlustuste hulka loeti ka linnuse ja linna vahele jäänud müüride ja kahe ümara nurgatorniga ümbritsetud ning ülekäigusillaga varustatud vallikraav, mis moodustas II eeslinnuse. Sealjuures planeeriti juba varakult linnuse ette linnaasustust, mis oleks olnud linnusele otsekui "kaitsekilbiks" ja moodustanud III eeslinnuse. Raatesi oja suudme juurde oli rajatud vesiveski, mille poolt üles paisutatud tiik kaitses veel omakorda linnust ida- ja põhjaküljest.
Pealinnusest müüridega eraldatuna asus läänes eeslinnus, või nagu nimetavad selles mitte veel eriti kompetentsed protokollijad XVII sajandist, „der Rehmter“. Eeslinnus oli linnast eraldatud kindlustatud müürilõikudega, mille siseküljed olid varustatud rea hoonetega, millel olid alumised korrused palklagedega kaitstud, ülemised korrused olid aga varustatud tellisvõlvidega. 1634 aasta plaanil on I eeslinnuses näidatud poolringis 9 võlvitud ruumi. Kolmekordne väravasüsteem sidus lossi linnaga. Linnapoolse ümartornidevahelise müüri ja I eeslinnuse mantelringmüüri vahel oli 30 m laiune ja 6 m sügavune vallikraav, millest üle viis väravaid ühendav ülestõstetava osaga sild.
Linn kujutas endast kõige väljaspoolsemat kaitsesüsteemi ja moodustas lossile teataval määral suure eeslinnuse. Kogu kompleks – pealinnus, eeslinnused ja linn – on väga iseloomulik vanematele kaitseehitistele, millest enamikku võib Vana-Liivimaal umbkaudu dateerida aastasse 1300. Nagu keskpiilaritega ruumide olemasolu näitab, on ka XIV sajandil lossi täiustatud, ja seda on tehtud veelgi hiljem, mida tõendavad XV sajandist pärinevad müürikõrgendused ja ümartornid. Pärast bastionite rajamist XVII sajandi II poolel kaitses linna lääneküljest ka kuiv vallikraav. Oma roll linna ja linnuse kaitsesüsteemis oli samuti kiriku võimsal ja kõrgel tellistest laotud tornil.
Praegune seisukord
Tänapäeval on säilinud vaid kohatised lõigud I eeslinnuse loode-, lääne- ja edelapoolsetest müüridest u 2 korruse kõrguselt ning hoonete vundamendid. Pealinnuse müürid võivad olla säilinud maa sees või seal kohal asetsevate hoonete keldrites. Allesjäänud müüriosad on enamjaolt konserveeritud ja kohati ka restaureeritud. Seisukord on üsna rahuldav ja edasise hävinemise oht on väike. Enamjaolt pealinnuse alale jääb arvatavasti kunagise linnamõisa Wolmarshofi hoonestus, mis nüüd kenasti korrastatud ja kus asub praegu Volmari linnamuuseum.
Linnuse idabastioni hakati XIX sajandil nimetama Valteri mäeks (Valterkalninš, Walterhügel) linnas elanud luteri piiskopi Fr. Walteri auks, tänu kellele asutati Cimze õpetajate seminar.
Franz Hollmann
Franz Friedrich Reinhold Hollmann (22. juuli/3. august 1865 Rõuge – 16. märts 1946 Lübeck) oli Eesti ja Läti vaimulik.