cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Henrik Raave
Henrik Raave (sündinud 21. jaanuaril 1979 Tartus) on eestvedaja ja kogukondade ühendaja, pika turundus, müügi, meedia ja ürituste korraldamise kogemusega juht. Hea avalik kõneleja.
Töö
Teeme Ära talgupäeva eestvedaja, al märts 2023 MUST www.must.ee, - üritusturundusagentuur, kaasasutaja, al aug 2016. Korporatiivüritused, kontserdid, disain, tekstid, turundus. Eesti 200 MTÜ (erakonna eelne mõttekoda), kaasasutaja ja tegevjuht, Jun 2018 - Sep 2018 Bolt, Eesti juht, Nov 2015 - Nov 2016 Eesti Ekspress, turundusjuht, Jan 2008 - Feb 2009 City Motors AS, müügi ja turundusjuht, Feb 2002 - Dec 2007
Ürituste korraldamise kogemus Lääneranna vallas: Kidise Kontserditalu MTÜ korraldatud varasemad üritused: 2012. a. Kidise Tiigimuusika – Tõnis Mägi ja Kärt Johanson, MUSTus jt., ca. 700 külastajat. 2012. a Kidise Jõulumuusika – Mart Sander, Heli Vahing, ca. 350 külastajat. 2013. a Paadrema esimene teater (koostöös Paadrema Kojaga) – Head isu näljased, ca. 300 külastajat. 2013. a Kidise Jõulumuusika (vanas kolhoositöökojas) – Kõrsikud, ca. 440 külastajat. 2013. aastal omistati meile Pärnu maakonna kultuuriauhind ja tiitel "aasta üllataja”. 2014. Kidise Tiigimuusika - Ivo Linna 65, Up’n Down 20 jt. Ca. 500 külastajat 2014. Kidise Jõulumuusika - Pikavere vanas vallamajas - Liisi Koikson, Vaiko Eplik jt. Ca 400 külastajat 2015. a Kidise Jõulumuusika (Paadrema rahvamajas) - Mari Pokinen jt. Ca. 300 külastajat 2016. a Matsi Meremuusika (Matsi Sadamas) - Liisi Koikson jt. Ca. 300 külastajat 2017. a Kidise Jõulumuusika (Paadrema rahvamajas) - Daniel Levi jt. Ca. 200 külastajat 2018. a Kidise Jõulumuusika (Paadrema rahvamajas) - Chalice jt. Ca. 200 külastajat 2019. a Kidise Tiigimuusika - Marko Matvere jt. Ca. 300 külastajat 2019. a Kidise Jõulumuusika - Orthodox Singers
2019. aastast kuni 2023 aasta alguseni elas ja tegutses Tenerifel, kaasates ja ühendades kohaliku Eesti kogukonda.
Veel Henrikui ja tema tiimi korraldatud üritusi: Ultima Thule 30 Eesti tuur Stig Rästa Eesti tuur Suvekontserdid Haven Kakumäel Hilton Tallinn Park Hotel avamine Eleringi aastapäev Vapiano 10. juubel Presidendi vastuvõtt Carolin Illenzeeri Fondi heaks ABC Supermarketsi 15. juubel Eesti Talleksi 15. juubel Nõo Lihatööstuse 25. juubel Nordica vastuvõtt Cargobusi 25. juubel Estonia Resort Hotel & Spa aastavahetus Olympic Casino 25. sünnipäev Eesti Pank 97. sünnipäev Reserved Rocca al Mare avamine City Motorsi autokeskuse avamine
Muusika
1990. aastate teises pooles osalenud mitmes ansamblis: Up'n Down, 6-Pack ja Rumal Noorkuu (praegune Noorkuu). Osalenud Eurovisiooni Eesti eelvoorus.
1999. aastal taandus teadlikult muusikast, sai kahe poja isaks ja tegi karjääri turundusvaldkonnas.
2008. aasta kevadel pöördus ta tagasi vana armastuse – muusika juurde. Esimene singel "Reaalsus" ilmus mais 2008 ja teine singel "Täna on hea" augustis 2008.
Isiklikku
Tema vanaisa oli Kalev Raave, ema on Heli Vahing, isa Raivo J. Raave ja onu Riho Raave ning tädid Rita Raave ja Anneli Raave-Sepp.
Ta kolis 2023. aastal Virtsu alevikku.
Rømskogi vald
Rømskogi vald oli vald Norras Østfoldi maakonna kirdeosas.
Valla keskus oli Rømskog.
Valla alal asub Slavasshøgda mägi (336 m), mis oli endise Østfoldi maakonna kõrgeim tipp.
Aadumäe
Aadumäe ehk Aadomäe oli küla Simuna kihelkonnas, praeguse Lääne-Viru maakonna Vinni vallas, endises Laekvere külanõukogus.
Rømskogi vald
2020. aastal liideti Rømskogi vald Aurskog-Hølandi vallaga.
Aadumäe
Geograafilised koordinaadid olid.
Inimorjusest
"Inimorjusest" (originaalpealkiri "Of Human Bondage") on inglise kirjaniku William Somerset Maughami romaan. Teos ilmus esimest korda 1915. aastal.
Aadumäe
Küla kaotati 1977.
Inimorjusest
Sisu
Teos on autobiograafiline romaan. Raamat jälgib füüsilise puudega poisi elu. Poisi ema jääb haigeks ja sureb ning poiss peab seetõttu vikaarist onu hoole alla jääma.
Aadumäe
Adomäe külast läheb Kõrve–Adomäe tee Paasvere-Metsaküla Kõrvekülla ja Oonurme-Aadomäe tee Oonurme külasse.
Inimorjusest
Eestikeelne tõlge
Raamatu tõlkis 2002. aastal eesti keelde Inta Soms. ISBN 9985-78-836-2
Aadumäe raudteepeatus
pisi|Adumäe peatuskoht (1927)
Aadumäe oli metsaveo sõlmjaam. 200 m kauguselt hargnes 4,5 km pikkune metsaveo harutee.
Jaamahoone oli palkidest ning oli mõeldud metsaveo korraldamiseks.
Jaamas oli kaks jaamateed ning ummiktee metsamaterjali laadimiseks.
Vendid
pisi|[[Sakside ja obodriitide asualade piirid aastal 810]] pisi|Vendid Läänemere rannikul 9. sajandi Euroopas Vendid ehk veneedid (ladina keeles Venedi, Venethi, kreeka keeles Venedai) olid lääneslaavlased, kes elasid Visla ääres ja sellest lääne pool, germaanlaste naabruses.
Nimetus vendid pärineb Põhja-Itaalias ja Loode-Gallias elanud venetitest, kes on andnud nime ka Veneetsiale. Need hõimud olid arvatavasti indoeuroopa päritolu.
1. sajandil hakati vendideks kutsuma Germaaniast idas asunud slaavi hõime. Neile endile oli see sõna tundmatu. Hiljem ei nimetatud vendideks enam kõiki slaavlasi, vaid ainult mõnesid lääneslaavi hõime (odobriidid, polaabid, ljuutitšid jt).
Läänepoolsetest vendi hõimudest elasid Elbe ääres polaabid, Ida-Holsteinis vagrid ja Mecklenburgis obodriidid. Ida pool kuni Odra jõeni elasid ljuutitšid. Üks hõimudest asus ka Rügeni saarel, kus neil oli kultuspaik Jaromarsburgis Arkona neemel. Peene jõest idas elasid pomoraanid, kes asustasid Recknitzi jõe ja Visla alamjooksu vahelist ala. Pomoraanid jagunesid hiljem omakorda kašuubideks ja 20. sajandi keskel lõplikult hääbunud slovintsideks. Ka polaabidest pärinevad mitmed hilisemad rahvad, sealhulgas tänini püsinud sorbid.
12. sajandil võtsid varasemad polüteistlikud vendid sakslaste ja taanlaste survel vastu ristiusu.
Läti Henriku vendid
13. sajandi Läti Henriku kroonikas kirjeldatakse wendi-nimelist rahvast, keda eesti keeles kutsuti nende keskuse Võnnu järgi võndlasteks.
Võndlastega seostatava Kuramaa Venta jõe ümbruse ja Latgale Võnnu piirkonna arheoloogiline ja dialektoloogiline uurimine on tuvastanud siiski vaid üksikuid 13. sajandisse või varasemasse aega paigutuvaid slaavipäraseid esemeid. On leitud hoopis, et sealsed asukad olid materiaalse kultuuri poolest Kuramaa läänemeresoome rahvastikuga (ehk hilisemate Kuramaa liivlastega) sarnased või neist isegi eristamatud. Ka nende paikade keeles nähakse liivi, mitte slaavi keelte mõju. Seetõttu pole võndlaste slaavi päritolu hüpotees laiemat toetust leidnud ja võndlasi peetakse tavaliselt Kuramaa läänemeresoomlasteks või täpsemalt Kuramaa liivlasteks.
Slavasshøgda
Slavasshøgda on mägi Norras Vikeni maakonnas Aurskog-Hølandi vallas. Mäe kõrgus on 336 m.
1084
Sajandid: 10. sajand - 11. sajand - 12. sajand
Aastakümned: 1030. aastad 1040. aastad 1050. aastad 1060. aastad 1070. aastad - 1080. aastad - 1090. aastad 1110. aastad 1110. aastad 1120. aastad 1130. aastad
8. juuli
8. juuli on Gregoriuse kalendri 189. (liigaastal 190.) päev. Juliuse kalendri järgi 25. juuni (1901–2099).
Kildin
thumb|Kildini saar 1790. aasta kaardil thumb|[[Mogilnoje järv Kildini saarel]] Kildin on saar Barentsi meres Koola lahe suudmes.
Mandrist eraldab saart 700 meetri laiune Kildini väin.
Kildin on 17,6 km pikk, 7 km lai ja kuni 281 m kõrge. Kildin koosneb peamiselt kiltkivist ja liivakivist. Saare kõrgeimad paigad on põhjas ja läänes, lõuna ja ida suunas langeb maapind laiade terrassidena. Saarel valitseb tundra.
Saarel on mitu järve, sealhulgas Pridarožnoje ja Mogilnõi järv. Viimane on selles mõttes unikaalne, et temas on mitu eri omadustega veekihti ja seetõttu saavad temas elada niihästi mere- kui mageveeorganismid.
Saar on täielikult Venemaa Föderatsiooni sõjaväe valduses. Ajapikku on salastatuse aste vähenenud. Saarel on kaks asulat, mida on nimetatud Verhni Kildiniks ja Vostotšnõi Kildiniks, aga salastatuse tõttu kasutatakse ka teistsuguseid nimesid.
Saare idaosas oli vanasti kildinisaami asula. Säilinud on kahe tuhande aasta vanune kalmistu, kust on leitud luust ja pronksist nooleotsi.
Maaleht
Maaleht on Eestis ilmuv eestikeelne nädalaleht, mille esimene number ilmus 1. oktoobril 1987. Ajaleht ilmub neljapäeviti.
Tegemist on Eesti suurima nädalalehega, mille digi- ja paberlehe püsitellijate arv oli 2015. aastal ligikaudu 38 000. Ajalehte annab välja AS Ekspress Meedia.
1. detsembrist 2020 on Maalehe peatoimetaja Hindrek Riikoja.
Ajakirjanikud
Tuntud ajakirjanikest on Maalehe juures tegutsenud näiteks Jüri Aarma, Alo Lõhmus, Silja Lättemäe, Merike Pitk, Mati Soomre, Ivar Soopan, Argo Ideon, Margus Mikomägi, Sulev Oll, Bianca Mikovitš, Maire Aunaste ja Rein Sikk.
Kose valla lipp
pisi|Kose valla lipp Kose valla lipp on Harju maakonnas asuva Eesti haldusüksuse Kose valla lipp.
Maaleht
Kirjastajad
Alates 1. oktoobrist 2009 on ajalehe Maaleht väljaandja AS Eesti Ajalehed, varem andis lehte välja AS Maaleht, mis liideti Eesti Ekspressi Kirjastusega, moodustades AS-i Eesti Ajalehed.
Alates 2007. aastast on Maalehe suuromanik Ekspress Grupp. Seni kuulus suurim osalus Jüri Ehasalule, väikeaktsionärid olid Andres Anton ja Agu Veetamm, kes oli ühtlasi lehe vastutav väljaandja ja kirjastustegevuse juht. Ostutehingu järel sai juhatuse esimeheks Kadi Lambot.
Kose valla lipp
Kose valla lipp kinnitati 27. veebruaril 2014. aastal, pärast seda, kui Kose vald ühines 20. oktoobril 2013 Kõue vallaga. Uue valla nimeks sai Kose vald ning kasutusele võeti uus lipp.
Maaleht
Tiraaž
2007. aasta suve seisuga oli Maaleht Eesti suuruselt teine nädalaleht tiraažiga ligi 50 000 eksemplari. 2008. aasta suve seisuga oli Maalehe tiraaž 42 800, millega oli suurim nädalaleht Eestis (Eesti Ekspressi tiraaž oli siis 40 200). Paiguti ületas Eesti Ekspressi trükiarv veel Maalehe oma, kuid erinevalt teistest väljaannetest suutis Maaleht järgnevate aastatel jooksul oma tellijaskonda kasvatada. Näiteks 2014. aasta lõpus oli Maalehe trükiarv 43 000, mis tegi sellest nädalalehtede seas kindla turuliidri (järgmisel kohal asuva Eesti Ekspressi tükiarv oli 29 800).
Kose valla lipp
Lipu autor on Mart Lankotsi.
Maaleht
Tiraaž
Eriti menukad on olnud mõned lehe erinumbrid. Näiteks 2015. aasta algul Igor Mangi horoskoopi sisaldanud ajalehenumbrit trükiti 94 000 eksemplari.
Väljaanded
Maalehe lisad on Targu talita ja tele-raadioleht TeRa. Korra kuus ilmub vahelehena Metsaleht. Ilmuvad ajakirjad Maamajandus ja Maakodu. Väljaande juures tegutseb kirjastus Maalehe Raamat. Veebiväljaanded on Maaleht.ee ja Aialeht.ee
Kose valla lipp
Lipu kirjeldus
Sinise ja valgega lainelõikes diagonaalselt poolitatud ruudukujuline kangas, millel on kujutatud valge roosaken ja kolm sinist okaspuutaime. Lipu laiuse ja pikkuse suhe on 1:1, normaalsuurus 105x105 cm. Sinise värvi kood on Pantone 285C.
Põhjendus
Kose ja Kõue valla ühinemisel tekkinud Kose valla sümbolid aitavad kogukondadel üheskoos edasi liikuda. Valla sümbolid on evolutsioon ning sellel on elemente mõlema endise valla sümbolitest.
Lipu ajalugu
2013. aasta kohalike omavalitsuste valimiste järel tekkis seniste Kose ja Kõue valdade ühinemise järel Kose vald. Uuele vallale sümboolika leidmiseks kuulutati välja konkurss. Kokku esitati konkursile 36 kavandit 16 autorilt. Et nendest omakorda valida välja parimad, moodustati tööde hindamiseks komisjon. Sinna kuulusid kummastki omavalitsusest neli esindajat ning lisaks ka Riigikantselei sümboolikanõunik Gert Uiboaed. 12. novembri istungil valiti välja kolm paremat kavandit ning need esitati rahvahääletusele. Sedelitel kogunes arvamusavaldusi 1211 ja elektrooniliselt 593 häält. Paberil antud hääled eelistasid autorit Mart Lankotsi tööd, kes kogus 662 häält. Järgnesid Maret Kruve 354 häälega ja Liina Kald 195 häälega. Internetis hääletajad eelistasid samuti Mart Lankotsi (248), järgnesid Maret Kruve (248) ja Liina Kald (53 häält). Rahvaküsitluse tulemusi arvestades otsustati kuulutada võitjaks Mart Lankotsi töö. Kõue endine sümboolika anti üle volikogu otsuse alusel Kõue mõisale. Valla riigivapiga pitsat antakse üle Riigikantseleile.
II koha töö "Peko" Lipu kirjeldus. Sinise ja valgega lainelõikes neljastatud väljal südapunktis valge raamiga sinine roosaken ning (ii ja iii) kaks sinist okaspuutaime. Lipu laiuse ja pikkuse suhe on 1:1, normaalsuurus 105x105 cm.
Selgitus. Sümboli nelikjaotusest tekkiv rist tähistab olulist teede sõlmpunkti, mille keskmes asub Kose alevik – viimast sümboliseerib kirikule viitav roosaken. Okaspuutaimed viitavad vallas esinevale rikkalikule loodusele ja lainelõige Pirita jõele. Veekogusid tähistab sinine värv. Hõbe viitab Harjumaale ning Kose aardeleiule.
1181
1181. aasta
Aafrika-Antarktika ahelik
Aafrika-Antarktika ahelik on ida-läänesuunaline veealune mäeahelik, osa ookeani keskahelikust Atlandi ookeani lõunaosas Nõelaneeme nõo (põhjas) ja Aafrika-Antarktika nõo (lõunas) vahel.
Viktor Suvorov
pisi Viktor Suvorov (vene keeles Виктор Суворов, kodanikunimega Vladimir Rezun, vene keeles Владимир Богданович Резун) (sündinud 20. aprillil 1947 Primorje krais Barabaši külas) on vene harrastusajaloolane ja kirjanik, endine sõjaväelane (alampolkovnik).
1181
Sajandid: 11. sajand - 12. sajand - 13. sajand
Aafrika-Antarktika ahelik
Piirkonnale on iseloomulik kõrge vulkaaniline aktiivsus.
Kose valla lipp
Lipu ajalugu
III koha töö "Katariina"
1181
Aastakümned: 1130. aastad 1140. aastad 1150. aastad 1160. aastad 1170. aastad - 1180. aastad - 1190. aastad 1200. aastad 1210. aastad 1220. aastad 1230. aastad
Aafrika-Antarktika ahelik
Aheliku kõrgeim tipp kerkib üle merepinnast ja moodustab Bouvet' saare.
Kose valla lipp
Lipu ajalugu
Lipu kirjeldus. Sinisel väljal valged laine- ja sakklõikes piidad ja südapunktis rõngasrist. Lipu laiuse ja pikkuse suhe on 7:11, normaalsuurus 105x165 cm.
1181
Aastad: 1176 1177 1178 1179 1180 - 1181 - 1182 1183 1184 1185 1186
Kose valla lipp
Lipu ajalugu
Selgitus. Laine- ja sakklõikes piidad viitavad kahele ühinevale vallale – Kosele ja Kõuele. Rõngasrist märgib päikeseratast kui iidset maaharimise sümbolit. Samuti on see kaitsev märk, millel on oluline roll karjakasvatuse ja põllumajanduse juures. Risti ringiga ümbritsemine tähendab ka ühinemist ja kooshoidmist. Sinine värv tähistab rahu, usku ja tõde ning viitab valla veerohkusele. Hõbe märgib valgust, elu, puhtust ja vaimsust.
Kose valla lipp 1997–2013
thumb|Kose valla lipp 1997–2013
Viktor Suvorov
1957. aastal astus Vladimir Rezun 11-aastaselt Voroneži Suvorovi sõjakooli ja selle sulgemisel jätkas õpinguid Kalinini (Tver) Suvorovi sõjakoolis, mille lõpetas 1965. aastal. Seejärel hakkas Rezun õppima Kiievi kõrgema sõjakooli teisel kursusel. 19-aastaselt astus ta NLKP liikmeks. Rezun osales 1968. aasta augustis-septembris operatsioonil "Dunai" (vk; Doonau), millega suruti maha "Praha kevad". Aastatel 1968–1970 teenis ta Karpaatia sõjaväeringkonnas, 1970–1971 Kuibõševis Volga-äärses sõjaväeringkonnas. Vladimir Rezun teenis Nõukogude armees ning aastatel 1970–1974 õppis Nõukogude sõjaväe luureakadeemias Sõjalis-Diplomaatilises Akadeemias, pärast lõpetamist suunati ta Nõukogude sõjaväeluure residentuuri Genfi Šveitsi.
Kose valla lipp
Kose valla lipp 1997–2013
Lipp kinnitati 7. veebruaril 1997 ning oli kasutusel 20. oktoobrini 2013, mil ühinesid Kose ja Kõue vald. Selle kujundajaks oli Kose Gümnaasiumi (varasem Kose Keskkool) õpetaja Sirje Hanikat.
Viktor Suvorov
1978. otsustas ta, et ei suuda endale avanenud tõde jagamata jätta, ja palus Suurbritannias poliitilist varjupaika. Juba tema esimene raamat tekitas suurt poleemikat. "Jäälõhkuja" tõlgendas ajalugu Nõukogude Liidule ebasobivalt, solvas mälestust Suurest Isamaasõjast ja rebis "pühaduse oreooli sõjalt, mille päästsid valla kommunistid meie kõigi hukatuseks" (Jäälõhkuja, eessõna "Minu vene lugejale").
Fredericia vald
Fredericia vald on vald Taanis Lõuna-Taani piirkonnas Jüüti poolsaare idarannikul.
Kose valla lipp
Kose valla lipp 1997–2013
Lipp on ruudukujuline vapilipp, mis on pikuti laineliselt ja põigiti sirgelt poolitatud kangas. Vardapoolne ülemine ja lehvipoolne alumine väli on sinised, vardapoolne alumine ja lehvipoolne ülemine aga valged. Ülemisel sinisel väljal on valge kaheksa siiruline roosaken.
Kandelipu suurus on 105x105 cm ning laiuse ja pikkuse vahekord 1:1.
Sinine sümboliseerib Kose kihelkonna valdu ning vett. Valge tähistab vaimsust ja Kose valla tähtsust Eesti kultuuriloos. Valge (hõbe) on samuti Harjumaal vapitunnuse, risti, värvus ja viitab ka hõbemüntide leidu. Lipu laineline püstpoolitus osutab valla nimele. Kanga nelikjaotusest tekkiv rist tähistab oluliste teede sõlmpunkti (Kose-Risti). Roosaken sümboliseerib Kose kirikut ja iidset asulat.
Viktor Suvorov
Tänapäeval elab ta "surmaotsuse ja selle täideviimise vahel" ja "uskuge, see on kuratlikult õnnelik aeg" (mai 2010, Tallinn, Gloria kohvik). Surmaotsus langetati juba Nõukogude ajal, ent "mitte keegi pole seni taibanud talle mõistetud otsust tühistada" ("Jäälõhkuja", järelsõna Vladimir Bukovskilt).
Tema teosed kirjandusliku pseudonüümi Viktor Suvorov all on tekitanud palju poleemikat, kuna Suvorov on oma teostes toetudes avalikes allikates avaldatud andmetele viidanud Nõukogude Liidu ja Jossif Stalini plaanile alustada sõjategevust Saksamaa Kolmanda Riigi vastu juulis 1941.
Viktor Suvorovi esitatud tees ei ole vastuvõetav endise NSV Liidu nn rahumeelse poliitika ja "ootamatu kallaletungiversiooni toetajatele", kes süüdistavad Suvorovit "lääneriikide Venemaa-vastase tellimustöö täitmises".
Loomingust
Suvorovi teoste läbiv teema on Nõukogude Liidu roll ja eesmärgid Teises maailmasõjas. Tema teooria kohaselt soovisidki kommunistid sõda ning Hitler pidi neile Euroopa vallutamiseks tee vabaks lükkama.
Alliku (Saue)
Alliku on küla Harju maakonnas Saue vallas.
Tõenäoliselt on küla nime saanud muinasasulakoha kirdeserval immitsevate allikate järgi.
Alliku küla piirneb Hüüru, Püha, Vanamõisa ja Koidu külaga ning Harku ja Laagri alevikuga.
Rahvastik
31. mail 2012 muudeti Alliku küla piire – eraldati Koidu küla ja pärast seda jäi Alliku külla 1145 elanikku (seisuga 1.05.2011). Viimastel aastatel on elanike arv pidevalt suurenenud: 1344 (1.01.2016), 1444 (1.01.2017) ja 1526 (1.01.2018). Suuremad elamupiirkonnad on Alliku keskus, Karutiigi, Kotka ja Metsavahi. Arendamisel on Koru uuselamurajoon, teise nimega Veskimöldre 2.
Teed
Alliku küla läbivad kõrvalmaanteed:
Majandus
Esindatud on põllumajandus, ehitus, tootmine ja teenindus.
Fredericia vald
Vald kuulub Lõuna-Taani piirkonda, selle pindala on 134,46 km² ja seal elab veidi üle 50 tuhande inimese (2015. aasta seisuga). Omavalitsuse olulisim linn ja selle vallavolikogu kogunemiskoht on Fredericia.
Alliku (Saue)
Ajalugu
pisi|Vana hoone ajaloolises Alliku südames Allikult on leitud muistsed asulakohad I aastatuhande II poolelt ja lähikülade endisaegne matmispaik. Küla piirest on leitud mitu kultusekivi, mis on kaitse alla võetud. Alliku ja Vanamõisa piiril asub Sõeru ohvriallikas.
Fredericia vald
Fredericia valla naabervallad on Vejle vald põhjas, Koldingi vald läänes ja Middelfarti vald idas. Olgugi et neist viimast eraldavad Fredericia vallast Jüütimaad Fyni saarest eraldava Väike-Beldi veed, asuvad kaks valda väga lähestikku ja sageli on nendevaheline kaugus vähem kui 1,5 km. Kattegati jätkuks olev Snævringen algab Fredericia ja Middelfarti linna lähedalt.
Alliku (Saue)
Ajalugu
Uurijad arvavad, et kohanimena on 20 adramaaga Lehmjat (Lemethos) mainitud Taani hindamisraamatus 1241. aastal. Matthias Johann Eisen pakkus küla nimekujuks Lehmeta. Alliku või Allika küla nime ei ole Taani hindamisraamatus tuvastatud.
Fredericia vald
Fredericia omavalitsus loodi 1970. aastal haldusreformi käigus. Taani 2007. aasta haldusreformiga Fredericia valda ühegi teise omavalitsusega ei liidetud. Enne 2007. aastat ümbritsesid Fredericia valda Børkopi vald põhjas, Koldingi vald läänes ja Middelfarti vald idas ning vald oli osa Vejle maakonnast.
Alliku (Saue)
Ajalugu
pisi|left|Peeter Suure merekindluse rooduvarjend Allikul Ajalooliselt on Alliku territoorium kuulunud Harku mõisa, Vanamõisa ja Hüüru mõisale kuuluva Lehmja karjamõisa koosseisu. Sel ajal paiknes praeguse küla alal 2 küla: Allika küla kuulus Harku mõisale ja Lehmja küla Hüüru mõisale. Lehmja küla talud ei ole säilinud. Kui veel Rootsi ajal, 17. sajandi lõpul olid Allika ja Lehmja võrreldava suurusega külad, siis järgnenud Vene Keisririigi ajal Lehmja talud hävisid ja sinna rajati karjamõis. Küla kadumise põhjusteks olid tõenäoliselt 1695.–1697. aasta näljahäda ja katk Põhjasõja ajal, kui suri vastavalt 20 ja 80,3% (Harjumaal) elanikkonnast.
Fredericia vald
Valda juhib sotsiaaldemokraat Jacob Bjerregaard.
Alliku (Saue)
Ajalugu
Alliku küla alal paiknevad mõned Peeter Suure merekindluse rajatised. Merekindluse raadiojaam asus Alliku–Laagri tee alguses aadressil Allika tee 13. Alates Eesti Vabariigi algusaegadest raadiojaama ei kasutatud, 1921–1974 töötas selles hoones Saue algkool. Samuti on külas 3 väiksemat betoonpunkrit ning Põllu tee ääres üks rooduvarjend ja kahe ehitusjärku jäänud varjendi vundamendiaugud.
Fredericia vald
Omavalitsuse rahvaarv
1. jaanuari seisuga:
Alliku (Saue)
Ajalugu
Nõukogude perioodil majandas Alliku külas Saue köögiviljakasvatuse näidissovhoos. Pärast Eesti taasiseseisvumist erastati endised sovhoosi üksused.
Fredericia vald
Fredericia linn
pisi|Vana kohtumaja Fredericia linnas Fredericia linna rajas aastal 1650 Taani kuningas Frederik III, kelle järgi see ka nime sai. Fredericia valiti oma keskse asukoha ja suure sadama tõttu peaaegu ka Taani uueks pealinnaks, kuid vajaminevate valitsushoonete ja kuningliku perekonna palee ehitamise kulud kasvasid liiga suureks ning seetõttu plaanist loobuti ja riigi pealinnaks jäi Kopenhaagen.
Alliku (Saue)
Loodus
pisi|Vaade Alliku maastikule Alliku küla piire läbivad Vääna ja Pääsküla jõgi.
Suurema ala küla territooriumist hõlmavad põllud ja elamukrundid. Metsane on ala, mis jääb Koidu küla ning Vääna ja Pääsküla jõe vahele.
Fredericia vald
Fredericia linn
Linn on üks Taani suuremaid transpordikeskusi. Seal asub ka sõjaväe signaalrügement (Telegrafregimentet), mille kasutuses on kaks kasarmut: Ryes Kaserne ja Bülows Kaserne.
Alliku (Saue)
Loodus
Alliku ja Vanamõisa piiril on Sõeruallikas.
Randolph Bresnik
Randolph James Bresnik (sündinud 11. septembril 1967) on Ameerika Ühendriikide astronaut ja endine merejalaväelane.
Bresnik sai 1989. aastal Ameerika Ühendriikide merejalaväes nooremleitnandiks ning 1992. aastal sai ta mereväelenduriks. Jaanuaris 1999 asus ta õppima Ameerika Ühendriikide Õhuväe Katselendurite Kooli ning lõpetas selle sama aasta detsembris.
2004. aastal valiti Bresnik NASA astronaudiks. 2009. aastal osales Bresnik missiooni spetsialistina missioonil STS-129. 2011. aastal osales ta ESA CAVESi missioonil ning 2014. aastal juhtis ta NASA NEEMO programmi 19. missiooni. 2017. aastal oli Bresnik Rahvusvahelise kosmosejaama 52. ekspeditsiooni liige ja 53. ekspeditsiooni komandör.
Eero Vasar
pisi|Eero Vasar pidamas akadeemilist loengut "Pontes inter aetates et homines" (Sillad aegade ja inimeste vahel) Rahvusülikooli 92. aastapäeva aktusel 1. detsembril 2011 pisi|Eero Vasar 2021. aasta Arvamusfestivalil Eero Vasar (sündinud 17. septembril 1954 Tartus) on Eesti arstiteadlane, Eesti Teaduste Akadeemia liige (alates 2010).
Elulugu
Ta omandas keskhariduse aastatel 1962–1973 Tartu 5. Keskkoolis. Õppis Tartu Riiklikus Ülikoolis arstiteadust aastatel 1973–1979. Seejärel astus aspirantuuri füsioloogia erialal. Kaitses 1983. aastal Tartu Ülikooli juures meditsiinikandidaadi kraadi (”Apomorfiini ja klonidiini agressiivsuse neuromediatoorsete mehhanismide farmakoloogiline analüüs”) ning 1992 samas meditsiinidoktori kraadi („Koletsüstokiniini retseptorite osa käitumise regulatsioonis ja haloperidooli ja diasepaami toimes“).
Alates 1991. aastast on Tartu Ülikooli füsioloogia instituudi (alates 2013 biomeditsiini instituut, alates 2016 bio- ja siirdemeditsiini instituut) juhataja. Alates 1992. aastast on ta Tartu Ülikooli korraline füsioloogia professor. Aastatel 2003–2008 arstiteaduskonna teadusprodekaan.
Eesti Teaduste Akadeemia liikmeks valiti 2010. aastal arstiteaduse alal. Ta kuulub akadeemia bioloogia, geoloogia ja keemia osakonda, on alates 2011 Eesti Teaduste Akadeemia arstiteaduse ja tervishoiu strateegia alalise komisjoni esimees.
Teadustöö
Uurimistöö põhisuunad on ärevusseisundite neurobioloogilised mehhanismid ning transgeense tehnoloogia rakendamine vaimu- ja neurodegeneratiivsete haiguste molekulaarsete mehhanismide
selgitamiseks.
Tema sulest on ilmunud üle 300 teaduspublikatsiooni, on kolme patentse leiutise autor. Olnud 33 edukalt kaitstud doktoritöö juhendajaks.
Isiklikku
Eero Vasara isa oli füsioloogiaprofessor Elmar Vasar, ema psühhiaater Helju Vasar, vennad psühhiaatriaprofessor Veiko Vasar ja veresoontekirurg Olavi Vasar. Tema emapoolne vanaisa oli veterinaariaprofessor Rudolf Säre.
Kirjandus
Margus Maidla. Akadeemik Eero Vasar: aju on peen mehhanism. - Teaduste Akadeemia - Eesti kollektiivne aju. Tallinn, 2014, lk 595–601
Välislingid
Eero Vasar Eesti Teadusinfosüsteemis
Elulookirjeldus (CV)
Riho Laurisaar: "Professor Eero Vasar paneb hiiredki laulma" Eesti Päevaleht, 28. märts 2009
(Eero Vasara loeng ajust)
Baba Rahman
Abdul Rahman (sündinud 2. juulil 1994 Tamales) on Ghana jalgpallur, kes mängib vasakkaitsjana Inglismaa esiliiga klubis Reading ja Ghana jalgpallikoondises.
Klubikarjäär
Oma klubikarjääri alustas ta klubides Dreams ja Asante Kotoko. Suvel 2012 liitus Rahman Saksamaa Bundesligasse tõusnud klubiga SpVgg Greuther Fürth. Hooajal 2014–2015 mängis ta Augsburgi ridades.
2015. aasta suvel liitus Rahman Inglismaa Premier League'i klubiga Chelsea. 23. septembril 2015 ta tegi debüüdi League Cupi mängus Walsalli vastu, mille Londoni klubi võitis 4:1.
Junus-bek Jevkurov
Jevkurov teenis õhudessantvägedes ja juhtis 1999. aastal NATO vägesid ennetavat Priština lennuvälja hõivamist Venemaa rahuvalvejõudude poolt, 2000. aastal võttis osa sõjategevusest Tšetšeenias ja teenis välja Venemaa kangelase aunimetuse.
Baba Rahman
Klubikarjäär
Hooajal 2016–2017 suundus ta laenule Saksamaa klubisse Schalke 04. 2019. aasta jaanuaris läks ta laenule Prantsusmaa kõrgliiga klubisse Stade de Reims.
Koondisekarjäär
2013. aasta juunioride maailmameistrivõistlustel võitis Rahman Ghana U-20 koondisega pronksmedali.
Junus-bek Jevkurov
2004. aastal määrati Jevkurov Volga-Uurali sõjaväeringkonna luurevalitsuse asejuhatajaks.
Baba Rahman
Koondisekarjäär
Ghana rahvuskoondises mängib Rahman 2014. aastast. 2015. aasta Aafrika rahvaste karikavõistlustel oli ta põhikoosseisu mängija ning Ghana jõudis võistlustel finaalini, kus kaotati penaltiseerias Elevandiluurannikule 9:8.
Koondisekarjääri esimese värava lõi ta 28. märtsil 2021 Aafrika rahvaste karikavõistluste valikmängus São Tomé ja Príncipe vastu.
Junus-bek Jevkurov
Seoses Inguššia presidendi ametikohale asumisega anti seni polkovniku paguneid kandnud Jevkurovile 2008. aastal kindralmajori auaste.
2021. aastal andis Venemaa president Vladimir Putin talle kindralpolkovniku auastme.
22. juunil 2009 sai Jevkurov autopommiplahvatuses raskelt vigastada ja toimetati ravile Moskvasse. 22. augustil naasis ta pärast ravikuuri Nazrani ja teatas, et on valmis tööd jätkama. Lahkus ametist juunis 2019 pärast mitu päeva kestnud protestimeeleavaldusi.
Rømskog
Rømskog on asula Norras Vikeni maakonnas, endise Rømskogi valla keskus.
Ürgimetajad
Ürgimetajad (Prototheria) on imetajate alamklass, kuhu paigutatakse selts ainupilulised.
Neid peetakse kõige algelisemate imetajate rühmaks. Nende kehaehituses ja sigimises on ühisjooni roomajatega.
Tänapäevased emased ürgimetajad munevad ja hauduvad mune (nokkloomlased) või kaitsevad mune kukrus (sipelgasiillased).
Nende suguelundkond meenutab roomajate oma: kaks juha suubuvad kloaaki.
Pärast koorumist imevad pojad piima piimaväljakult, kuhu piim voolab piimapooridest. Nisad puuduvad.
Süstemaatika
Ürgimetajad ei ole monofüleetiline takson. Sinna on arvatud kõik imetajad, kes ei kuulu rühma Theriiformes (Theria, eluspoegijad imetajad). Seetõttu on hakatud selle taksoni kasutamisest loobuma.
Traditsioonilised rööptaksonid
See traditsiooniline nimetus võimaldab ürgimetajaid võrrelda alamimetajate (Metatheria) ja pärisimetajatega (Eutheria), mida vaadeldakse kas imetajate alamklassidena või alamklassi eluspoegijad imetajad (Theria) infraklassidena.
Nimetused "Prototheria", "Metatheria" ja "Eutheria" pärinevad Thomas Huxleylt ning nad tähendavad umbes 'esimesed loomad', 'järgmised loomad' ja 'päris loomad'.
Seltsid
Retsentseid seltse on üks: ainupilulised (Monotremata). Ta kuulub infraklassi Ornitodelphia.
Fossiilsed seltsid on:
Pole kindel, kas väljasurnud seltsid on suguluses. Mõnikord arvatakse nad eraldi rühma Allotheria ehk Nontheria, sageli ürgimetajatest erineva alamklassina.
Ühisjooned
Kõigil neil seltsidel on rida ühisjooni. Neil on sarnane kolju (eriti alalõualuu), abaluud ja jäsemed. Kõik need tunnused lähendavad neid roomajatele.
Tänapäevased ürgimetajad munevad ja imetavad. Arvatakse, et see kehtib ka fossiilsete vormide kohta, kuid seda ei saa kindlalt tõestada.
Pavel Koltšin
Pavel Konstantinovitš Koltšin (vene keeles Павел Константинович Колчин, 9. jaanuar 1930 Jaroslavl – 29. detsember 2010 Otepää) oli Nõukogude Liidu murdmaasuusataja, kes võistles NSV Liidu koondises 1950. ja 1960. aastatel. Ta kuulus Moskva Dinamo klubisse.
1956. aastal sai ta Nõukogude Liidu teeneliseks sportlaseks. Teda on autasustatud kahe Tööpunalipu ordeniga (1957 ja 1972) ning ordeniga "Austuse märk" (1970). 1968–1972 oli ta NSV Liidu suusakoondise treener.
Koltšin osales kahtedel olümpiamängudel, saades kokku neli medalit. Kui ta sai 1956. aasta olümpiamängudel Cortina d'Ampezzos 15 km distantsil pronksmedali, oli ta esimene mitte Skandinaaviast pärit sportlane, kes on suusatamises saanud olümpiamedali. Samadel mängudel sai ta kuldmedali 4x10 km teatesõidus. Koltšin on võitnud ka Holmenkolleni mängudel 1958. aastal nii 15 km kui ka 50 km sõidu. Ka tema abikaasa Alevtina Koltšina on olümpiavõitja suusatamises 1964. aasta OM-il Innsbruckis.
Isiklikku
Pavel Koltšini abikaasa Alevtina Koltšina on samuti endine tippsuusataja. Nad elasid 1973. aastast Otepää lähistel Konnasaarel. Eriliste teenete eest anti neile mõlemale 1996. aastal Eesti kodakondsus.
Nende poeg Fjodor Koltšin oli kahevõistleja. Soome YLE TV2 tegi abielupaarist pooletunnise filmi "Alevtina ja Paveli suusarajad".
Tsement
pisi|Tsemendi segamine pisi|[[Kunda Nordic Tsement|Kundas toodetud tsement]] Tsement (ka portlandtsement; saksa keeles Zement < ladina keeles caementum 'purustatud kivi, kivipuru') on hüdrauliliste sideainete hulka kuuluv laialt kasutatav ehitusmaterjal. Seda kasutatakse suure tugevuse ja kõvaduse saavutamiseks, eriti betooni tootmisel. Tsementi kasutatakse maa- või veealustes betoon- ja raudbetoonkonstruktsioonides, samuti ehitusmörtides koos lubja, savi ja teiste plastifitseerivate täitematerjalidega.
On olemas kaht tüüpi tsemente: mittehüdrauliline tsement ja hüdrauliline tsement.
Tsemendi keemiline koostis
Tsement on suhteliselt veekindel, eriti sulfaattsement, mida kasutatakse vesiehitistes, sest see sisaldab vähe vees lahustuvaid aineid. Selle põhilised koostisosad on ränioksiid SiO2, alumiiniumoksiid Al2O3 ja raud(III)oksiid Fe2O3, mille molekulid on seotud lubjamolekulidega. Tsemendi kivistumisel toimub ühinemine veega ehk hüdratatsioon, mille käigus moodustuvad ühendid eelkõige ränioksiidiga. Kristalliseerumise tulemusena tekivad vees lahustumatud hüdrosilikaadid.
Antiikajal kasutatud alternatiivid tsemendi asemel
Tsemendiks peetakse produkti, milles lubi toimib peamise tsementeeriva ainena, aga lubi pole esimene materjal, mida on tsementeerumiseks kasutatud. Assüürlased ja babüloonlased kasutasid bituumenit, et põletatud telliseid või alabastriplaate omavahel siduda. Egiptuses seoti kiviplokke omavahel mördiga, mis koosnes liivast ja põletatud kipsist. Kips omakorda sisaldas tihti kaltsiumkarbonaati ehk lupja, mis oli seega tsementeeruvaks aineks.
Lupja kasutati ka Kreetal ja Vana-Kreekas. On leitud tõendeid, et minoalased Kreetalt kasutasid purustatud potikilde kunstlikuks putsolaaniks hüdraulilise tsemendi jaoks. Täpselt pole teada, kus avastati, et segades hüdraaditud mittehüdrauliline lubi ja putsolaan, moodustub hüdrauliline side. Sellest segust tehtud betooni aga kasutasid vanad makedoonlased ja kolm sajandit hiljem suuremalt jaolt ka Rooma insenerid. Vanade roomlaste ja makedoonlaste tsemendikasutus kestis kuni suurte rahvasteränneteni, kus rooma tsement kadus kuni 18. sajandi esimese pooleni.
18. sajand ja 19. sajand
Tsemendi tootmise tehnikaid arendasid 18. sajandi algul prantsuse ja inglise insenerid. Sealt edasi katsetati mitmeid meetodeid, et saada hea tsement ning 1824. aastal patenteeris Joseph Aspdin portlandtsemendi. Ta kutsus seda portlandtsemendiks sellepärast, et see meenutas värvi poolest Portlandi saarel kaevandatud lubjakivi. Tegu oli esimese sammuga kaasaegse portlandtsemendi poole ning seda kutsuti ka proto-portlandtsemendiks. Aspdini meetodi puhul tehakse täpne kogus lubjakivi ja savi pulbriks, see põletatakse klinkriks ning jahvatatakse tsemendiks. Sellega võiks lugeda tema patenti oluliseks portlandtsemendi arengu etapis. 19. sajandil mängis väga tähtsat rolli ka Isaac Charles Johnson, kes arendas portlandtsemendi tootmist edasi tänapäevasema tootmise poole. Pöördahju võttis kasutusele inglane Frederick Ransome, kes patenteeris seda tüüpi ahju 1885. aastal.
Tsemenditootmise algus Eestis Kunda Tsemenditööstuse näitel
pisi|Kunda tsemendivabrik 1930. aastatel Kunda mõisa omanik John Girard de Soucanton otsustas luua 1869. aastal Eestisse Venemaa kolmanda tsemenditööstustehase. 1870. aastal avati Kundas esimene šahtahjudega vabrik. Esimese tehase laiendus ehk teine tehas saadi valmis 1898. aastal. Uus tehas oli kaasaegsem nii tehnoloogialt kui ka seadmetelt. Samuti asendati senine tooraine lubjamergel lubjakiviga, sest seda leidus Kunda lähedal küllalt. 1912. aastal alustas tööd kolmas tehas, mis töötas juba pöördahjudega. Sellega seoses ei olnud enam teist tehast vaja ja seal hakati järk-järgult tööd lõpetama. Kolmas tehas kasutas algselt kütuseks kivisütt, hiljem aga mindi täielikult üle põlevkivile. 1965. aastal suleti lõplikult kolmas tehas. Neljas ehk kõige uuem ja siiani kasutuses olev tehas valmis neljas etapis ja lõplikult 1974. aastal. 1992. aastal võttis tsemenditehase tootmise üle vana ettevõte väliskapitali osalusega AS Kunda Nordic Tsement. AS Kunda Nordic Tsement tegutseb praeguseni.
Tsemendi füüsikalised omadused
Tsement erineb põhimõtteliselt teistest sideainetest (kips, kustutamata ja kustutatud lubi), mis kas kõvenevad ainult õhu käes või jätkavad kõvenemist õhu käes kõvenemise järel niiskuse kätte sattudes.
Tsemendi põhinäitajad on tugevusklass, eeltugevus, normtugevus ja tardumise algus.
Tsemendi mark ja tugevusklass määratakse tsementmördist (vahekorras 1:3 tsemendist ja kvartsliivast) valmistatud 2 ja 28 päeva vanuste 40×40×160 mm mõõtmetega katsekehade testimise abil. Test seisneb katsekeha allutamises survele 10–60 MPa sammuga 10 MPa. Vastavalt sellele, missugusele survele katsekeha vastu peab, saadakse tugevusklass ja mark vahemikus 100–600. Mark ja tugevusklass erinevad üksteisest selle poolest, et mark näitab keskmist survet, millele katsekeha vastu peab, tugevusklass seevastu näitab, millisele survele peab vastu 95% katsekehadest. Seetõttu on tsemendi mark tavaliselt kõrgem kui tugevusklass.
Ohutus
Tsemendikottidel on üldjuhul olemas tervist ja ohutust puudutavad sildid, sest tsement on tugeva leelisusega ja tsementeerumise protsess on eksotermiline. Märg tsement on väga söövitav ja leeliseline (vee pH=13,5), mistõttu nahale sattudes tuleb see kohe veega maha pesta, et vältida nahaärritust või põletushaavu. Sarnaselt märja tsemendiga võib kuiv tsemendipulber ärritada limaskesti, näiteks hingamisteid või silmi. Mõned jälgelemendid, näiteks kroom, võivad põhjustada allergilist dermatiiti, mis tuleneb toormaterjali ebapuhtusest tsemendi tootmisel. Tsemendile lisatakse tihti ka redutseerivaid aineid, nagu näiteks raudsulfaat (FeSO4), mis aitab kantserogeenset kuuevalentset kromaati (CrO42-) kolmevalentseks kroomiks muuta, mis on kroomi vähem mürgine olek. Kõik, kes tsemendiga kokku puutuvad, peavad kandma ette nähtud kaitsevahendeid, nagu näiteks kindaid ja muud kaitsevahendite hulka kuuluvat. Arendamisel on ka võrdlemisi väikse leelisusega tsemente (pH<11).
Tsemenditööstuse mõju keskkonnale
Tsemendi tootmine avaldab mõju keskkonnale selle igas tootmisetapis. Selle hulka võib lugeda tolmu, gaase, müra ja vibratsiooni, mis tekivad suurte masinate kasutusega ja tehes plahvatustöid kaevandustes. Samuti kannatavad kaevandamise all looduslikud alad. Kaevandamisel ja lõhkamisel on laialt kasutusele võetud ka seadmeid, mis vähendavad tolmu levikut ning ühtlasi on hakatud rohkem kasutusele võtma seadmeid, mis koguvad ja eraldavad heitgaase, et puhtasse õhku pääseks vähem mürgiseid kemikaale. Pärast kaevanduste sulgemist kaevandused rekultiveeritakse või taastatakse võimalikult looduslähedasse olekusse, mis oli enne kaevandamist.
CO2 emissioon
Süsiniku sisaldus tsemendis võib varieeruda ~ 5–8%, kus esimesel juhul on tsementi kasutatud ehitistes ja teisel juhul teetöödel. Tsemenditööstuses vabaneb CO2 atmosfääri nii otseselt kaltsiumkarbonaadi kuumutamisel, saades lupja ja CO2- kui ka kaudselt, kui on vaja tootmisel kasutada energiat, mis eraldab CO2. Tsemenditööstus eraldab umbes 5% inimtegevusest põhjustatud süsinikdioksiidist, millest 50% tuleneb keemilistest protsessidest tootmise käigus ja 40% kütuste põletamisest.
CO2 hulk, mida tsemenditööstus tekitab, on 900 kg CO2 1000 kg toodetud tsemendi kohta. Alates 1970. aastatest on Euroopa Liidus kahandatud energia tarbimist klinkri valmistamiseks ligikaudu 30%.
Lubjakivist tsemendi tootmisel väheneb lubjakivi mass tunduvalt, sest sellest tulenevast keemilisest reaktsioonist eraldub suurel hulgal süsinikdioksiidi. Majanduslikult on kasulikum tsemenditööstuseid asutada lähemale lubjakivikarjääridele kui tarbijaskonnale. See säästab raskete toormaterjalide transpordikulu, mis tuleneb toormaterjali toomisest kaugemalt ning muudest sellega seonduvatest kuludest.
Teatud rakendustel imab lubjamört endasse sama koguse süsinikdioksiidi kui eraldus selle tootmisel. Samuti on lubjamördi tootmine vähem energiakulukam kui tänapäeva tsemendi tootmine. Novacem ja Eco-cement on firmad, mis tegelevad uut tüüpi tsemendi tootmisega. Nende toodetud tsement imab endasse süsinikdioksiidi samal ajal, kui tsement kõveneb. Üks energiasäästlikke viise on kasutada ka Kalina tsüklit ehk soojust, mis tekib maapõues.
Raskmetallid õhus
Kuumutades lubjakivi ja savimineraale tekivad teatud juhtudel gaasid, mis sisaldavad raskmetalle. Need raskmetallid tulenevad tooraine koostisest ja päritolust. Mürgisemad neist on näiteks tallium, kaadmium ja elavhõbe. Raskmetalle leidub tüüpilistes rauasulfiidides nagu näiteks püriidis, sfaleriidis ja galeniidis. Neid sulfiide leidub aga ka tsemendi tooraines (settekivimeis nagu lubjakivi) sekundaarsete mineraalidena. Paljudes riikides on raskmetallide emissioon kindlate seadustega reguleeritud. Alates 2011. aastast võib seaduslikult USA tsemendiahjudest rohkem mürkaineid atmosfääri paisata kui ohtlike jäätmete põletamisega.
Taaskasutus Eestis Kunda näitel
AS Kunda Nordic Tsement on kaasanud oma töösse ka jäätmete kasutamise ressursina. Fossiilkütuseid on klinkriahjudes asendatud alternatiivkütustega ning sellega on asendatud 32,4% tootmisprotsessi soojusenergia vajadusest. Sellega aga on kaasnenud teiselt poolt suurem küttevajadus, sest alternatiivkütused annavad vähem energiat.
Vladimir Zworykin
pisi Vladimir Zworykin (ka Vladimir Kozmitš Zvorõkin; Владимир Козьмич Зворыкин; 29. juuli 1888 Murom – 29. juuli 1982 Princeton) oli vene päritolu USA leiutaja, keda sageli nimetatakse televisiooni leiutajaks.
Ta konstrueeris ikonoskoobitoru kujutiste muundamiseks elektrisignaaliks ning 1929 kineskoobitoru nende signaalide vastuvõtmiseks.
Zworykin andis panuse ka värvitelevisiooni, fotosilma ja elektronmikroskoobi (1940–1941) väljatöötamisse.
Ta sai üle 120 patendi.
Elulugu
Zworykin sündis jõuka esimese gildi kaupmehe kuuelapselises peres. Tema isa Kozma Zvorõkin kauples leivaga, oli aurikute omanik ja Muromi ühispanga esimees.
Vladimir lõpetas Muromi reaalkooli ja astus 1906 Peterburi Tehnoloogiainstituuti, mille ta lõpetas 1912 elektriinseneri diplomiga. Aastatel 1912–1914 õppis ta Pariisis Collège de France'is Paul Langevini käe all.
Esimesed katsetused televisiooni alal tegi ta Boriss Rozingi juhendamisel. Ta aitas Rozingit tema eralaboris Peterburis suurtükiväekoolis. Kirjavahetuse andmetel leidis see koostöö aset 1910–1914, mis on teiste elulooliste andmetega vastuolus. Võib-olla õppis ta Langevini juures hoopis 1919.
Esimese maailmasõja ajal teenis ta Hrodnas sidevägedes, seejärel töötas Petrogradis ohvitseride raadiokoolis. Ta töötas ka Vene Marconi firmas, testides sõjaväele mõeldud raadioaparatuuri.
Pärast 1917. aasta revolutsiooni vahistas tšekaa ta pealekaebuse tõttu, kuid hiljem vabastas. Kui ta seejärel külastas kodukohta Muromit, nägi ta seal vaid oma lähedaste traagikat: seal oli surnud ta isa; tädi tapetud röövi käigus; onu teinud enesetapu pärast vara (aretatud traavlid) konfiskeerimist; perekonnale kuulunud maja oli nõukogude poolt konfiskeeritud ja tema enda kohta välja kirjutatud vahistamiskorraldus. Kõik see viis otsusele põgeneda Venemaalt. Ta põgenes läbi Siberi: Omsk, Jekaterinburg (kus vahistati isiku tuvastamiseks bolševike poolt ja vabastati Tšehhi korpuse poolt), Arhangelsk.
Aastal 1919 emigreerus ta USA-sse ja sai 1924 USA kodakondsuse. Töötas ettevõttes Westinghouse Electric Corporation Pittsburghis. Aastal 1926 sai ta Pittsburghi Ülikoolist doktorikraadi.
Aastal 1923 taotles ta patenti täielikult elektroonilisele televisioonile. Aastaks 1933 tegi ta selle koos oma kaastöötajatega teoks. 1930. aastate lõpuks töötas tema uurimisrühm välja mitu signaaliedastustoru, sealhulgas öise nägemise edastustoru.
Et Westinghouse ei olnud tema leiutistest vaimustunud, asus ta tööle vene päritolu David Sarnovi firmas Radio Corporation of America. Ta oli 1929. aastast elektroonika uurimisrühma juht Camdenis (New Jersey) ja hiljem Princetonis. 1932. aastal hakati Empire State Buildingule paigaldatud teleantenni kaudu edastama televisiooniprogramme.
1933. aastal tegi NSV Liidu esindajate kutsel reisi NSV Liitu, kus kohtus oma sugulastega, kuid nende soovitusel ei jäänud NSV Liitu elama, vaid läks USA-sse tagasi.
Aastal 1954 sai ta firma auasepresidendiks.
1950. ja 1960. aastatel keskendus ta meditsiinitehnikale. Aastatel 1954–1962 oli ta Rockefelleri Meditsiiniuuringute Instituudi (Rockefeller Institute for Medical Research) meditsiinielektroonika keskuse direktor.
Sin (sumeri jumal)
pisi|[[Ur-Namma (istumas) ja ülempreester Ḫašḫamer, kelle ees ja järel on kaitsejumalannad lammad. Poolkuu on jumalanna Nanna ehk Sin. Umbes 2400 eKr]] Sin (akadi keeles, ka Su'en) või Nanna (sumeri keeles) oli kuujumal ja hoolitses kalendri eest, valdas taevalikku tarkust ja oskas tähtede järgi ennustada.
Friedrich III (Saksa keiser)
thumb|Friedrich III Friedrich III (18. oktoober 1831 Potsdam – 15. juuni 1888 Potsdam) oli Saksa keiser ja Preisimaa kuningas 1888. aastal, Wilhelm I poeg ja Wilhelm II isa.
Ta valitses vaid sada päeva, kuna kannatas kõrivähi käes, mis ta kõnevõimetuks muutis ning lõpuks ka tappis. Teda peeti erinevalt isast suhteliselt liberaalsete vaadetega meheks, kuid ta ei saanud neid ellu rakendada, kuna elas oma isast vaid 3 kuud kauem. Enne troonile saamist oli ta end näidanud ka silmapaistva armeejuhina, võites 1866 koos Helmuth von Moltke vanemaga Königgrätzi lahingu ning osaledes ka 1870–1871 Preisi-Prantsuse sõjas. Tema naine oli kuninganna Victoria tütar Victoria. Nende vanimast lapsest Wilhelmist sai isa surma järel keiser Wilhelm II. Friedrichil oli kõrivähk, mille ebaõnnestunud ravi, liiga hilja teostatud trahheotoomia ei suutnud teda enam päästa ning põhjustas talle ainult veelgi suuremaid kannatusi.
Isiklikku
Friedrich III isa oli Preisi kuningas Wilhelm I ja ema Sachsen-Weimar-Eisenachi  Marie Luise Augusta Katharina.
Friedrich III oli abielus Saksi-Coburg-Gotha Victoria Adelaide Marie Luisega, nende järglased:
1105
1105. aasta
Sajandid: 11. sajand - 12. sajand - 13. sajand
Santa Maria del Fiore katedraal
Katedraali nimi vihjab tõenäoliselt Firenze sümbolile, liiliale (fiore – lill) või siis linna endisaegsele nimele Fiorenza.
1105
Aastakümned: 1050. aastad 1060. aastad 1070. aastad 1080. aastad 1090. aastad - 1100. aastad - 1110. aastad 1120. aastad 1130. aastad 1140. aastad 1150. aastad
Santa Maria del Fiore katedraal
Santa Maria del Fiore on ehitatud basiilikana ja kujutab põhiplaanilt rooma risti. Ehitise mõõtmed on tohutud: pikkus 153 meetrit, laius 38 meetrit kitsamas ja 90 meetrit laiemas kohas. Ehitise kõrgus on samuti 90 meetrit.
Ehituslugu
Katedraali hakati ehitama 1296. aastal Arnolfo di Cambio plaanide järgi. 1357 jätkas ja täiustas di Cambio projekti Francesco Talenti. Talenti lõplikud joonised eeldasid tohutusuure kaheksanurkse kupli ehitamist, mille jaoks asuti 1418. aastal projekteerijat otsima. 1420 kiideti heaks Filippo Brunelleschi lahendus ja alustati kupli ehitamist.
1436. aastal pühitseti Santa Maria del Fiore katedraali sisse.
Kuppel
Brunelleschi projekti järgi 1420. aastal alustatud kuppel valmis lõplikult 1463. aastal. Kuplikivid on laotud Rooma Pantheoni eeskujul isetoetuvalt marmorribide vahele kalasabamustrisse.
thumb|right|150px|"[[Kristuse taevaminek". (Federico Zuccari]] thumb|right|150px|[[Dante Alighieri|Dante ja "Jumalik komöödia". Domenico di Michelino]]
Interjöör
Kiriku sisemus jätab üsna lageda, koopaliku mulje. See on taotluslik.
Et kirikut rahastati peamiselt annetustest, siis võib kiriku interjööris kohata mitme suurannetaja, kuid ka lihtsalt väljapaistvate linnakodanike kujutisi.
Kiriku 16. sajandist pärineva keeruka mosaiikmustriga põranda kavandasid Baccio d'Agnolo ja Francesco da Sangallo.
Kabelid
Kiriku idapoolse otsa kolmes apsiidis asuvad igaühes viis kabelit. Kõigil kabelitel on suurt peakuplit kordavad väiksed kuplid.
Baptisteerium
Püha Johannese (San Giovanni) baptisteerium arvatakse olevat pärit 4. sajandist ja on üks Firenze vanimaid hooneid. Kunstiajaloos on olulised baptisteeriumi kolm portaali, nende võimsad reljeefidega pronksuksed.
Lõunaportaali uksetahvlite (algselt idaportaal) autor on Andrea Pisano, see valmis 1330–1336. Ust kaunistavad 28 paneeli, neist ülemisel 20-l on kujutatud stseenid Ristija Johannese elust, alumisel 8-l on kujutatud voorusi.