cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Václav Klausi esimene valitsus
Valitsuse koosseis
2 Nimetus oktoobrini valitsuse leheküljel tegelikult ministr obchodu cestovního ruchu --
Erik Oxenstierna
Krahv Erik Axelsson Oxenstierna af Södermöre (13. veebruar 1624 Fiholmi mõis, Eskilstuna lähedal – 23. oktoober 1656 Frauenburg, Preisimaa) oli Rootsi riiginõunik ja riigikantsler.
Sündis Smålandis asunud Södermöre krahvi, Kimito ja Nynase vabahärra, Fiholmi (Fiholms slott) ja Tidö härra Axel Gustafsson Oxenstierna af Södermöre (1583–1654) ja Anna Bååti (1579–1649) pojana, kes oli hertsog Karli nõuniku Åke Johansson Bååti ja Christina Trolle tütar.
Ta oli 1642 aastal Uppsala Ülikooli rektor (rector illustris). Aastatel 1646 kuni 1652 Tallinna ja Eestimaa asehaldur, ning Rootsi riigikantsler 1654. aastast. Tema sugulane (isa onupoeg) Gabriel Bengtsson Oxenstierna (1586–1656) oli aastatel 1645–1647 Liivimaa kindralkuberner.
Ta suri Frauenburgis Preisimaal ja maeti Jäderi kirikusse (rootsi Jäder kyrka) Södermanlandis.
Eesti alal kuulus talle teiste hulgas krahv Claes Tottilt ostetud Läänemaa Kirbla kihelkonna Keskküla mõis, 1651. aastal kingitud Vohnja (Fonal) ja Vatku (Watküll) ja isalt 1654. aastal päritud Vanamõisa (Wannamois) mõis.
Perekond
Abiellus 10. septembril 1648 Elsa Elisabeth Brahega (1632–1689), kes oli riiginõuniku ja sõjaväelase krahv Nils Brahe (1604–1632) ja Anna Bielke (1603–1643) tütar. Abielust sündisid:
Pandžabi provints
Pandžabi provints on Pakistani 1. järgu haldusüksus.
Provintsi tähtsamad linnad on Lahore, Faisalabad, Rāwalpindi, Multan, Gujrānwāla ja Kasur.
Vaata ka
🇵🇰
Mikk Pikkmets
Mikk Pikkmets (27. detsember 1983 – 29. september 2020) oli Eesti poliitik, aastatel 2017–2020 Lääneranna vallavanem.
Anneli Ahven
Anneli Ahven (sündinud 27. jaanuaril 1972) on eesti filmiprodutsent.
Mikk Pikkmets
Elulugu
Mikk Pikkmets on kasvanud kuuelapselises peres. Ta on lõpetanud Lihulas põhikooli ning omandanud keskhariduse Pärnu Koidula Gümnaasiumis. Aastal 2007 lõpetas ta Estonian Business Schoolis rahvusvahelise ärijuhtimise eriala. Seejärel jätkas õpinguid Tallinna Tehnikaülikoolis majandusarvestuse erialal, kuid katkestas need Euroopa Parlamenti tööle suundumise tõttu.
Jaanuarist 2006 kuni augustini 2009 töötas ta Riigikogus Keskfraktsiooni nõunikuna ning seejärel viis aastat Euroopa Parlamendis Vilja Savisaar-Toomasti nõunikuna.
Anneli Ahven
Ta on õppinud Eesti Humanitaarinstituudis germanistikat (BA) ning Hamburgi Ülikoolis filmitootmist (MA).
Mikk Pikkmets
Elulugu
Aastal 2009 kandideeris ta kohalike omavalitsuste valimistel Koonga vallas ja osutus valituks ning juhtis 4 aastat spordi- ja noorsookomisjoni. Kandideeris ka järgmistel valimistel 2013. aastal samas vallas ning saavutas valimisliit Rukkilille koosseisus 104 häälega parima tulemuse. Pärast pooleliolevate töökohustuste täitmist Vilja Savisaar-Toomasti nõunikuna Euroopa Parlamendis sai Mikk Pikkmetsast Koonga vallavanem 1. märtsil 2015. 2017. aasta kohalike omavalitsuste valimiste järel sai Pikkmetsast 9. novembril 2017 Lääneranna vallavanem.
Anneli Ahven
Töötab alates 1995. aastast tootmisfirmas Exitfilm. Alates 2006. aastast on ta Tallinna Ülikooli Balti Filmi- ja Meediakooli filmitootmise mooduli juhataja ja dotsent.
Mikk Pikkmets
Elulugu
Pikkmets sattus 19. septembril 2020 kell 11:38 kodukülas Oidremal raskesse liiklusõnnetusse, kui tema juhitud ATV sõitis teelt välja. Ta toimetati Politsei- ja Piirivalveameti kopteriga Põhja-Eesti Regionaalhaiglasse, kus ta suri 29. septembril 2020.
Anneli Ahven
Eesti Filmitootjate Liidu juhatuse liige.
Euroopa Filmiakadeemia liige.
Mikk Pikkmets
Erakondlik kuuluvus
Mikk Pikkmets oli Eesti Keskerakonna liige veidi rohkem kui 10 aastat, 29. jaanuarist 2002 kuni 3. maini 2012.
Anneli Ahven
Producer On The MOVE 2010 – Cannes filmifestivali initsiatiiv.
Mikk Pikkmets
Isiklikku
Mikk Pikkmets oli abielus ja tal on kolm last. 2003. aastast tegeles jalgpalliga ning mängis Estonian Business Schooli võistkonnas Eesti meeste meistrivõistlustel 5. ja 4. liigas. Ka on mänginud 5 aastat Brüsseli Euroleague Eesti meeskonnas. Mängis episoodilises rollis jahimeest 2011. aastal linastunud Arbo Tammiksaare filmis "Täitsa lõpp".
Anneli Ahven
10 mängufilmi, 8 dokumentaalfilmi, 5 lühifilmi produtsent.
Sindhi provints
Sindh provints on Pakistani provints ja sindhide ajalooline kodumaa.
Sindhi provintsi elanikud kõnelevad valdavalt sindhi keelt.
Nimi Sindh tuleneb piirkonda läbiva Induse jõe nimest. Assüürlastele oli see jõgi Sinda, kreeklastele Sinthus, roomlastele Sindus jne.
Välislingid
🇵🇰
Siiami tapluskala
pisi| Siiami tapluskala (Betta splendens; tai keeles pla-kad) on kalaliik ahvenaliste seltsi sugukonnast Osphronemidae tapluskala perekonnast. Varem arvati ta ronikalaliste sugukonda.
Ta pärineb Mekongi jõgikonnast Kagu-Aasias ning elab looduslikult Tai ja Kambodža soodes ning üleujutatud riisipõldudel, mõnedel andmetel ka Indoneesias.
Estrid
Estrid on orgaanilised ühendid, mis tekivad happe vesinikuaatomite asendumisel süsivesiniku radikaalidega. Karboksüülhapetest tekivad estrid karboksüülrühmade vesinikuaatomite asendumisel süsivesiniku radikaalidega.
Siiami tapluskala
Siiami tapluskala on üks populaarsemaid magevee-akvaariumikalu. Akvaariumikalana on ta tuntud ka betta ja kukekese nimetusega.
Estrid
Üldvalem
Estrite üldvalem on R–COO–R', kus R ja R' on süsivesiniku radikaalid, kusjuures R ja R' võivad olla ühesugused radikaalid.
Siiami tapluskala
Euroopasse (Prantsusmaale ja Saksamaale) toodi kala esmakordselt 19. sajandi lõpus. Sellest ajast saadik on neid aretatud järjekindlalt ja süstemaatiliselt.
Looduslik vorm
Looduslikult on nii emasel kui ka isasel siiami tapluskalal jässakas ja lihaseline keha.
Uimed on suhteliselt lühikesed, tuhmrohelist ja -pruuni värvi. Eredad värvid esinevad ainult erutuse korral.
Estrid
Nomenklatuur
Estrite nimetused moodustatakse nagu karboksüülhappe sooladelgi (esimene osa nimest tuleb alkoholist ning teine vastavast karboksüülhappest):
Estrid on ainult sellised ühendid, kus mõlemal pool on süsivesiniku radikaal. Järgnev ühend on küll sarnase ehitusega nagu ester, kuid ei ole ester, vaid tavaline karboksüülhappe sool.
Siiami tapluskala
Aretatud vorm
Akvaariumis kasvatataval isasel tapluskalal on pikad, värvikirevad ja vooklevad uimed.
Käitumine
Isased kalad võitlevad omavahel, rebides üksteise uimedest tükke välja. Looduslike vormide taplus kestab tavaliselt alla 15 minuti, kalavõitluse jaoks aretatud vormid võitlevad tavaliselt ühe vastase surmani.
Metsik vorm on agressiivsem kui aretatud vorm. Lühiuimelised kalad on tavaliselt agressiivsemad.
Nõuded akvaariumis pidamiseks
Akvaariumis pidamiseks on tapluskala üks vähenõudlikumaid liike, ta on väga leplik keskkonnatingimuste suhtes, vee karedus võib betta puhul tugevasti kõikuda ja minimaalseks võimalikuks akvaariumi suuruseks loetakse vaid kaheksat liitrit. Seda sellepärast, et betta on väga hästi kohanenud päritolupiirkonnas tihti esinevate raskete elutingimustega. Kala on võimeline elama ka väga vähese hapnikusisaldusega vees, tänu suulaes olevale hingamiselundile, mis võimaldab tal sarnaselt kopskaladega hingata ka vee pinnalt. Nimetatud elund koosneb labürinti meenutavast õhukestest luuplaatidest moodustunud keerdkäigust, mis on kaetud rikkalikult veresooni sisaldava limaskestaga ja kus verd varustatakse vajalikul määral hapnikuga atmosfääriõhust ning mis on omane kõigile ronikalaliste (Anabantidae) sugukonna liikidele.
Territoriaalsus
Isased bettad ei kannata teise isase liigikaaslase lähedust ja võitlevad oma territooriumi kaitstes sageli surmani. Sobivate akvaariumikaaslaste puhul on betta väga rahumeelne kalaliik, kuid üldjoontes on kaks päästikut, mis agressiivsuse vallandavad: esiteks oma territooriumi või vahupesa kaitsemine ja teiseks õigus emasega paarituda.
Nii liigi instinktiivseid kui õpitud käitumisi on arvestatava põhjalikkusega uuritud. Võimalus lavastada konflikt, näidates kalale ta enda peegeldust ja tekitamata sellega füüsilist kahju tegi kalast kiiresti populaarse uurimisobjekti. Eriti põhjalikult uuriti betta agressiivset käitumist 1970. aastatel. Vaatamata rohketele uurimustele on etoloogide seas siiski eriarvamusi, mis on võimaliku rivaali/ohustaja signaaliks. Näiteks ei ründa bettad kuldkalu. Kust nad teavad, et see, kes nende territooriumile sisenes, on kuldkala, mitte betta? Kas suuruse, värvi, uimekuju või millegi muu põhjal? Uuringute tulemused ei ole siiani ühest vastust andnud – tundub, et erinevatele isenditele on erinevad ka ohusignaalid.
Mõnedel väga harvadel juhtudel on aretajatel õnnestunud luua ka mitme isasega rahulikke kooslusi. Seda on võimaldanud suur akvaariumi maht (kõigile kaladele „kuulub” mingi osa sellest) ja see, et agressiivsuse tase erinevates aretusliinides kõigub. Sellistel puhkudel kujuneb välja kindel hierarhia ja on üks dominantne kala, kes teiste üle „valitseb”. Tavaliselt on see suurekasvuline emane või isane. Kui see kala akvaariumist eemaldada või sinna uusi isendeid lisada, leiab aset uue hierarhia moodustumine, mis võib mõnikord viia rahumeelse kooselu lõpuni.
Akvaristika ajaloos on seesama territoriaalsus mänginud olulist rolli. Kuldkala, mis toodi Euroopasse 200–300 aastat tagasi, on oma erilise ilu tõttu Hiinas juba muistsest ajast kodustatud. Ühes vanas hiina ürikus räägitakse, et ingverpunase soomusega kalakesed on aretatud Songi dünastia ajal (valitsemisaja algus 960. aastal). Umbes samal ajal või veidi hiljem algas kalade kultiveerimine ka Aasia teises piirkonnas, nimelt Indohiinas (Annam, Tai, Birma). Ent seal olid kalade aretamiseks hoopis teised põhjused ja ajed. Kala, keda kultiveerima hakati, oligi Betta splendens. Kohalikud elanikud, pannud tähele selle kalakese riiakat loomust ja kalduvust taplemiseks ning olles ise tulised mitmesuguste võitluste harrastajad, hakkasid neist aretama võitlushimulisi „kukekesi”, kes kahekesi (kaks isaskala) ühisesse veenõusse asetatult alustasid teineteisega võitlust kuni nõrgema surmamiseni. Nii on betta territoriaalsus teinud tast ühe vanima akvaariumikala.
Toitumiskäitumine
Mis puutub toitumisse, siis võivad bettad käituda väga ettearvamatult. Ühest küljest on nende söödavalik lai, teisalt võivad nad osutuda mõne sööda suhteks väga pirtsakaks.
Täiskasvanud bettasid soovitatakse toita üks kord päevas, kalapoegi vähemalt kaks korda. Muidugi võib toita ka tihedamini ent siis väiksemate kogustena. On levinud eksiarvamus, et bettasid tuleb toita nii palju kui nad süüa jaksavad, et nad muutuksid suurteks ja tugevateks. Palju tõenäolisem on, et niimoodi toimides on tulemuseks reostatud ja vetikatest ning bakteritest vohav akvaarium. See omakorda nõrgestab kalade vastupanuvõimet ja olles niikuinii ületoitmisest kahjustatud jäävad kalad haigeks. Seega on bettade toitmise esmaseks reegliks mõõdukas toitmine. Juba vähese kogemusega akvarist eristab kala kõhukuju järgi selgesti, kas kala on parajas toitumuses. Kui kala kõht näeb välja sissevajunud või liiga lame võib vähese toitmise kõrval põhjustena kõne alla tulla ka bakteriaalne nakkus või siseparasiidid. Parimaks võimalikuks toiduks on elus sääsevastsed. Neid leidub rohkelt Tai üleujutatud riisipõldudel, bettade looduslikes elukohtades ja seetõttu on see ideaalseks toiduvalikuks. Bettad jumaldavad soolavähke (nii elus kui külmutatuid), kuid neid peaks andma piiratud koguses.
Bettaaretajad ei soovita reeglina toitmisel kasutada erinevaid ussikesi (mudatuplased, valgeliimukad, vihmaussid jms), sest õrna immuunsüsteemiga aretatud bettad ei ole piisavalt vastupidavad ja kui ussid on kahjulike bakteritega saastatud, haigestuvad kalad kohe. Igal juhul ei tohi bettasid toita üksnes ussikestega, need on liiga rasvased ja neid peab seetõttu kombineerima muude toitudega. Samas on see ideaalseks toidulisandiks juhul kui üritatakse bettasid paaritumiseks ette valmistada.
Külmutatud elustoit on oluliselt kallim, ent on bakterivabam ja säilib kaua. Bettad armastavad ka külmkuivatatud elustoitu ja spetsiaalselt bettadele toodetud graanuleid.
Seksuaalne ja vanemlik käitumine
thumb|260px|Emane betta Bettade aretamise puhul on väga oluliseks momendiks emase ja isase tutvustamine. Kui emane ei ole isasega kokkupanemise ajal poegade saamiseks valmis, on oht, et isane hakkab teda ründama nagu rivaalist isakala. Emase valmidusest annab märku see, kui ta enam isast ei karda, vaid meelsasti temaga koos ujub. Samuti on märguandeks emase kõht – kui mari hakkab valmima, paisub see märgatavalt. Ka tekivad emase kehale vertikaalsed vöödid (horisontaalsed vöödid annavad vastupidi märku hirmust ja stressist). Samas ei ole see märk just kõige usaldusväärsem, kuna paljude värvimustrite puhul on vöödiliseks muutumist võimatu täheldada. Viimaseks märgiks, mis annab tunnistust emase valmidusest on uimede vastu keha surumine ja vildakalt ujumine, et demonstreerida külgedel olevaid vööte.
Tähtsad on ka keskkonnatingimused – reeglina vaid kuivtoidust toituvad bettad paljunema ei hakka, kudemise ajal on sobiv veetemperatuur kuni 30 kraadi.
Paaritumine algab sellega, et isane betta alustab õhumullidest pesa ehitamist. Ta ujub pinnale, võtab lonksu õhku ja sülitab välja limaga kaetud õhumulli, kohe haarab ta järgmise mulli ja laseb selle lahti eelmise läheduses. See protsess võib, vahepausidega söömise ja emasega kurameerimise tarbeks, kesta mitu tundi. Mõne aja pärast hakkab vahupesa võtma konkreetset kuju – kuju ja suurus varieeruvad sõltuvalt ehitajast.
Kui pesa on peaaegu valmis, algab eriti intensiivne ja kohati jõhker kurameerimine. Isane jälitab emast väga agressiivselt, üritades teda suunata pesa alla. Juhul kui emane ei ole vastutulelik, võib isane katsetes emane pesa alla ahvatleda väga brutaalseks muutuda. Tihti on emane sellise "paaritusmängu" lõpuks tugevasti vigastatud – uimed on mitmest kohast lõhenenud ja kohati võivad kehalt puududa ka mõned soomused.
Tavaliselt koetakse 20–200 marjatera, ent see kogus võib olla ka suurem. Kuduga pesa valvab tavaliselt isane, hoolitsedes marja eest seni, kuni pojad kooruvad. Olenevalt akvaariumi temperatuurist võib koorumiseks kuluda 24–48 tundi. Kui pojad juba vabalt akvaariumis ringi ujuvad, võib ette tulla, et isane sööb oma poegi. Bettade värvus ja uimekuju hakkab selgelt silma paistma umbes kolm kuud pärast koorumist, umbes samal ajal hakkavad ka esimesed isaste poegade vahelised taplused.
Reio Avaste
pisi|300px|Reio Avaste (2011) Reio Avaste (sündinud 26. septembril 1976 Kilingi-Nõmmes) on eesti arhitekt.
Keskhariduse omandas Reio Avaste Kilingi-Nõmme Keskkoolis (1982–1994) ning arhitektuurialase rakenduskõrghariduse Tallinna Kõrgemas Tehnikakoolis (1994–1998). Aastal 2002 alustas Avaste magistriõpinguid Eesti Kunstiakadeemias arhitektuuri erialal. 2000–2001 läbis ta Tallinna Kultuurirahvaülikoolis fotograafia erikursuse.
Aastatel 1996–1997 töötas Reio Avaste tehnikuna Tondi-1 AS-is. Alates 1997. aastast töötas ta arhitektuuribüroos Eek&Mutso, olles kaasautorina tegev selle büroo mitme tähtsama objekti juures. Nendest töödest võib esile tõsta elamut Mähel, Kamikaze Pubi Mustamäel ning korterelamuid Liivalaia ja Tatari tänaval. 2011. aastal asutas oma büroo Avaste Arhitektuuribüroo OÜ.
Estrid
Lõhn
Mõnel vedelal estril on meeldiv lõhn.
Kasutusalad
Estreid kasutatakse lille- ja puulõhnade tõttu puuviljaessentsidena, näiteks karastusjookides, kondiitritoodetes, seebi- ja parfümeeriatööstuses.
Neid kasutatakse ka ravimite valmistamisel.
Suurtes kogustes vajatakse estreid plastide ja kiudainete tootmiseks.
Keemilised omadused
Estrite tähtsaim keemiline omadus on hüdrolüüs ehk klassikalises mõistes reaktsioon veega katalüsaatori juuresolekul ehk antud juhul neutraalne ja happeline hüdrolüüs. Happeline hüdrolüüs on pöörduv, neutraalne aga mitte.
Leidumine
Estreid leidub eeterlike õlidena taimedes (näiteks apelsinikoores). Veel on nendeks rasvad ja vahad.
Saamine
Vanim estrite saamise viis oli nende tootmine taimedest eeterlike jm. õlidena ja loomadest rasvana. Kui peenestatud taimemassi juhitakse veeauru, siis võtab see kaasa lenduvad eeterlikud õlid. Muid rasvu ja õlisid saab kudedest eraldada veega keetmise või lihtsalt pressimise teel.
Estrid tekivad karboksüülhapete ja alkoholide reageerimise tulemusena. Seda nimetatakse esterdamiseks ehk estrifikatsiooniks.
CH3COOH + CH3CH2OH = CH3COOCH2CH3 + H2O
Tekib etüületanaat ehk etüülatsetaat.
Mineraalhapete estrid
Lämmastikhappe estrid põlevad kergesti. Paljud neist võivad lõhkeda, sealhulgas tugevalt nitreeritud nitrotselluloos ja nitroglütseriin.
Ohutus
See alajaotus tuleb alles kirjutada.
Reio Avaste
Tema töid iseloomustavad mitmekülgne materjalikasutus, selged vormid ja funktsionaalne mahujaotus.
Aserbaidžaani NSV lipp
pisi|[[Pilt:FIAV historical.svg|23pxAserbaidžaani NSV lipp 1952–1991]] pisi|Lipp aastatel 1921–1922 pisi|Lipp aastatel 1937–1940 pisi|Lipp aastatel 1940–1952 Aserbaidžaani NSV lipp oli 1920–1922 Punaarmee vallutatud Aserbaidžaani aladel moodustatud Aserbaidžaani NSV lipp, 1922–1936 Taga-Kaukaasia SFNV ja 1936–1991 NSV Liidu haldusüksuse Aserbaidžaani NSV lipp.
Reio Avaste
Reio Avaste on Eesti Arhitektide Liidu liige alates 2008. aastast.
Aserbaidžaani NSV lipp
Esimene lipp loodi 1921. aastal. See oli põhivärvilt punane ning vardapoolses ülanurgas oli roheline ristkülik, mis moodustas lipu pikkusest ja kõrgusest poole. Rohelisel olid kuldsed tähed "А.С.С.Р.".
Reio Avaste
Tema arhitektuurifotosid on ilmunud mitmes raamatus ja ajakirjas (ajakiri Maja, Arhitektuuriaasta 2008 ja 2009, mõned Jalutaja Teejuhi sarja raamatud jne).
Aserbaidžaani NSV lipp
14. märtsil 1925 kasutusele võetud lipu põhivärv oli ka punane, aga sellel oli vardapoolses ülanurgas kuldsed ristatud sirp ja vasar, nende kohal aga kuusirp, mille sees oli punane kuldse äärisega viisnurkne täht. Embleemist lehvi poole jäid aga kuldsete ladina ja araabia tähtedega kirjutatud lühend "ANSV" (Aserbaidžaani Nõukogude Sotsialistlik Vabariik). 1931. aastal võeti lipult araabia tähed ja jäid ainult ladina tähed "A.S.Ş.C.".
1937. aastal kaotati lipult kuusirp ja viisnurk, tähed aga paigutati sirbi ja vasara alla, ning muudeti "AzSSR"-iks, 1940. aastal omakorda "АзССР".
7. oktoobril 1952 sai Aserbaidžaani NSV endale uue lipu, see oli punane kangas, mille alaserva oli paigutatud sinine horisontaalne laid, ning vardapoolses ülanurgas olid kuldsed sirbi ja vasara kujutised, nende kohal aga punane kuldse äärisega viisnurkne täht. Sinine sümboliseeris Kaspia merd. Lipp oli kasutusel Aserbaidžaani iseseisvumiseni, 5. novembrini 1991.
Caroline Bonaparte
thumb Caroline Bonaparte (Maria Annunziata Carolina; 25. märts 1782 Ajaccio, Korsika – 18. mai 1839 Firenze) oli Napoli ja Sitsiilia kuninganna, Murat' vürstinna, Bergi ja Kleve suurhertsoginna. Ta oli Napoleon I õde ja Joachim Murat' abikaasa.
Vanemad ja õed-vennad
Caroline Bonaparte sündis Carlo Buonaparte'i ja Letizia Ramolino seitsmenda lapse ja kolmanda tütrena. Tal olid õed-vennad Joseph Bonaparte, Napoleon I, Lucien Bonaparte, Elisa Bonaparte, Louis Bonaparte, Pauline Bonaparte ja Jérôme Bonaparte.
Hilisem elu
Ambitsioonika ja võimunäljasena sai Caroline 15. märtsil 1806 Bergi ja Kleve suurhertsoginnaks ja 1. augustil 1808 Napoli ja Sitsiilia konsortkuningannaks.
Kui ta vennal sündis poeg Napoleon, purunesid lootused, et Caroline'i poeg prints Napoléon Achille Murat võiks keisriks saada. Nii ühineski Caroline Naopleon I rivaali Klemens Wenzel von Metternichiga, kuid kui von Metternichi katsed Caroline'i poeg troonile saada luhtusid, loobuti sellest plaanist ja Caroline põgenes Austriasse. Caroline suri Firenzes.
Üks Caroline'i otseseid sugulasi on Ameerika näitleja Rene Auberjonois (sünd. 1940).
Gregorios Nyssast
thumb|Gregorios Nyssast Gregorius Nyssast (القديس غريغوريوس النيصي; Άγιος Γρηγόριος Νύσσης; u 335 – pärast 394) oli väljapaistev 4. sajandi teoloog, Kapadookias asuva Nyssa linna piiskop aastail 372–376 ja uuesti alates aastast 378 kuni oma surmani 395. aastal. Teda austatakse pühakuna paljudes kirikutes: nii katoliku kui ka õigeusu kirikus, vanades idakirikutes ja anglikaani kirikus.
Gregorius oli Basileios Suure noorem vend ja Nazianzi Gregoriuse hea sõber. Mõned teoloogid peavad tema naiseks Püha Theosebiat, teised arvavad, et viimane oli Gregoriuse ja Basileose õde, nagu seda oli ka püha Makrina noorem, veel üks pühak sellest austusväärsest perekonnast.
Elulugu
Gregorius otsustas hakata Nyssa piiskopiks aastal 372, tänapäeva Nevşehiri linnas Türgis Kapadookias. Ta vend Basileios nimetas ta piiskopina ametisse, kuna soovis piiskopist liitlast enda metropoliidi läheduses (Basileios oli Caesarea piiskop). Gregorius oli kohal ka teisel oikumeenilisel kirikukogul Konstantinoopolis, kus ta kaitses Nikaia usutunnistust arianismi vastu.
Austraalia lahtised meistrivõistlused tennises
Austraalia lahtised meistrivõistlused (ingliskeelne lühinimetus Australian Open) on tenniseturniir, mis toimub igal aastal jaanuaris.
Austraalia lahtised meistrivõistlused on tenniseturniir, mis toimub igal aastal jaanuari kahel viimasel nädalal Austraalias Melbourne'is. Turniir on esimene igal aastal korraldatavast neljast suure slämmi turniirist. See eelneb Prantsusmaa lahtistele meistrivõistlustele (French Open), Suurbritannia lahtistele meistrivõistlustele (Wimbledoni turniir) ja USA lahtistele meistrivõistlustele (US Open). Turniiril peetakse meeste ja naiste üksikmängud; meeste ja naiste paarismängud ning segapaarismängud; juunioride meistrivõistlused ja ratastoolidel võistlused, legendide võistlused ja näidiskohtumised. Enne 1988. aastat mängiti see muruväljakutel, kuid sellest ajast alates on Melbourne'i pargis kasutatud kolme tüüpi kõvakattega pindu: rohelist värvi Rebound Ace aastani 2007, sinist Plexicushioni aastatel 2008–2019 ja sinist GreenSetit alates 2020. aastast.
Ajalugu
Tennist mängitakse Austraalias 1880. aastast, kuid oma tenniseliit loodi alles 25 aastat hiljem ning seetõttu peeti esimesed Austraalia meistrivõistlused 1905. aastal. Esimest korda 1905. aastal Austraalia meistrivõistlustena korraldatud Austraalia lahtised meistrivõistlused on kasvanud suurimaks iga-aastaseks spordiürituseks lõunapoolkeral. Hüüdnimega "õnnelik slämm" ja sageli viidatud kui "Aasia / Vaikse ookeani piirkonna suur slämm" on see kõige rohkem külastatud suure slämmi turniir, näiteks 2019. aasta võistlusi külastas seal üle 780 000 inimese. See oli ka esimene suure slämmi turniir, kus korraldati mäng siseruumides niiske ilma või äärmise kuumuse tõttu. Selle kolm väljakut – peaväljak Rod Laver Arena, Melbourne Arena ja Margaret Court Arena – on varustatud avatavate katustega.
Naised said õiguse tenniseturniiril osaleda 1922. aastal.
Algul toimusid turniirid muruväljakul, tänapäeval on mindud üle asfaltväljakule. Korduvalt on muudetud ka turniiri toimumise kohta, viimasel ajal toimuvad need Melbourne'is.
Austraalia lahtiste meistrivõistluste võitjad
Austraalia lahtiste meistrivõistluste meistrid võistluste kaupa:
Eesti tennisistide saavutused
2020. aastal jõudis Anett Kontaveit (WTA 31.) esimest korda suure slämmi tenniseturniiril kaheksa parema sekka, kus pidi Austraalia lahtiste meistrivõistluste veerandfinaalis tunnistama maailma edetabeli kolmandal real paikneva rumeenlanna Simona Halepi 6:1, 6:1 paremust.
Sündinud 9. mail
''Siin loetletakse 9. mail sündinud tuntud inimesi.
Suure slämmi turniirid
Suure slämmi turniirideks (ingliskeelne nimetus Grand Slam tournaments) nimetatakse tennises nelja kõige tähtsamat iga-aastast turniiri. Nendeks on Austraalia lahtised meistrivõistlused (Australian Open), Prantsusmaa lahtised meistrivõistlused (Roland Garros), USA lahtised meistrivõistlused (US Open) ning Suurbritannia lahtised meistrivõistlused (Wimbledon). Suure Slämmi turniiridel jagatakse kõige rohkem edetabelipunkte ja auhinnaraha.
Enim suure slämmi turniire on meestest võitnud Rafael Nadal (18), Roger Federer (17) ja Pete Sampras (14). Naistest on enim võite Margaret Smith Courtil (24 võitu), Steffi Grafil on 22 võitu.
Suur slämm ja kuldne slämm
Suureks slämmiks nimetataks seda, kui mängija võidab kõik neli suure slämmi turniiri ühe aasta sees. Esimesena sai sellega hakkama Donald Budge 1938. aastal. 1962. ja 1969. aastal tegi suure slämmi Rod Laver.
Naistest on tennises suure slämmi võitnud Maureen Connolly (1953), Margaret Smith Court (1970) ja Steffi Graf (1988). Steffi Graf võitis samal aastal ka olümpiamängude üksikmängu turniiri. Sellest ajast pärineb ka kuldse slämmi termin. Graf on ainus üksikmängija, kes on kalendriaasta jooksul võitnud kõik viis nimetatud turniiri.
Superslämmiks nimetataks kuue turniiri ehk mainitutele lisaks ka aastalõputurniiri võitmist.
Hillar Mets
pisi|Hillar Mets 5. aprillil 2014 [[Nukitsa konkurss|Nukitsa konkursi auhinnatseremoonial]] Hillar Mets (sündinud 15. augustil 1954) on eesti karikaturist, illustraator ja animaator.
Töö
Hillar Mets on töötanud aastatel 1975–1976 filmistuudios Tallinnfilm helitehnikuna, 1976–1979 teatris Vanemuine kunstnikuna ja 1979–1985 stuudios Joonisfilm animaatorina. Aastatel 1985–1990 oli ta ajakirja Pikker peakunstnik.
1990–1998 töötas Hillar Mets vabakutselise illustraatorina ning alates 1998. aastast on ta ametis illustraatori-karikaturistina AS-is Eesti Päevaleht.
Looming
Hillar Metsa esimene karikatuur ilmus ajakirjanduses 1978. aastal ja alates sellest ajast on ta joonistanud karikatuure ja illustratsioone.
Tema illustratsioone on ilmunud väljaannetes Eesti Päevaleht, Noorus, Täheke, Põhjanael, Pikker, City Paper, Eesti Naine ja Toiduproff ning avaldatud kirjastustes Valgus, Perioodika, Avita, Koolibri, Egmont, Pegasus, Varrak, Tänapäev, Draakon ja Kuu ja Tammerraamat.
Tema teoste hulgas on üle 30 kaaneillustratsiooni Terry Pratchetti Kettamaailma sarjale (kirjastus Varrak). Samuti on ta loonud illustratsioonid Louis Sachari Pahupidikooli lugudele (kirjastus Draakon ja Kuu). Koostööpartnerite hulgas on olnud Euroopa Komisjoni esindus Eestis, Eesti Instituut, Riigikantselei, Tartu Ülikool, Sotsiaalministeerium, Tervise Arengu Instituut, EAS, Euroopa Parlamendi Eesti infobüroo, Soome suursaatkond Tallinnas jpt.
Mets on osalenud rahvusvahelistel karikatuurinäitustel Soomes, Norras, Belgias, Hollandis, Itaalias, Ungaris, Leedus, Kreekas, Rootsis, Saksamaal, Jaapanis ja mujal.
Hillar Mets on Eesti Kunstnike Liidu liige.
Keelpillitrio
pisi|Keelpillitrio esitab Beethoveni pala Trio nr 1 G, Op 9 I Adago Allegro con brio Keelpillitrio on instrumentaalansamblikoosseis, mis koosneb kolmest keelpillist.
Klassikalise keelpillitrio koosseisu kuuluvad järgmised instrumendid:
Dysoni sfäär
Dysoni sfäär on inglise astronoomi Freeman Dysoni esitatud teoreetiline hiigelehitis. See on tähest kindlal kaugusel olev ja tähte ümbritsev sfäär, mille abil saaks kasutada ära võimalikult palju tähe termotuumasünteesiprotsessides tekkivast energiast.
Dysoni sfääri idee tekkis mõtteeksperimendi tulemusena. Dyson täheldas, et kõigi tsivilisatsioonide energiavajadus suureneb järjest. Dyson järeldas, et kui anda piisavalt aega, siis muutub Maa energiavajadus nii suureks, et selle rahuldamiseks on vaja kogu Päikesest kiirguvat energiat. Ta oletas, et selleks peab olema ümber Päikese tiirlev struktuur, mis püüab kinni ja salvestab kogu Päikeselt kiirguva energia. Seda nimetas ta kestaks (shell). Dyson ei käsitlenud seda, kuidas niisugust struktuuri ehitada võiks, vaid üksnes energia kogumist. Ta avaldas selle kontseptsiooni 1960 artiklis "Search for Artificial Stellar Sources of Infra-Red Radiation" ("Tähtedelt pärineva tehisliku infrapunakiirguse allikate otsing"), mis ilmus ajakirjas Science.
Kuid Dyson polnud esimene, kellele midagi niisugust pähe tuli. Dysonit inspireeris 1937 ilmunud Olaf Stapledoni romaan "Star Maker".
Kõige keerulisem neist on ehitada Dysoni mulli. Sellise mulli vastastikune gravitatsiooniline netomõju mulli keskel asuva tähega on 0. See tähendab, et mull võib tähe suhtes vabalt liikuda. Kui mulli asendit tähe suhtes ei korrigeerita, siis võib see viia mulli kokkupõrkamiseni tähega, millel kõige tõenäolisemalt oleksid katastroofilised tagajärjed.
Dysoni sfääri on kirjeldatud peamiselt teadusulmes.
Tsüstiline fibroos
Tsüstiline fibroos ehk mukovistsidoos (viskoos-limatõbi) on autosomaalne retsessiivne haigus, mis kahjustab peamiselt hingamis- ja seedesüsteemi epiteelkoe rakkudega seotud geenide transkriptsioonifaktorite metabolismi ning selle kaudu organismi toimimist.
Haigus esineb, kui organism ei suuda toota täielikult funktsionaalset tsüstilise fibroosi transmembraanse juhtivuse regulaatorvalku (CFTR-valku), mis on seotud higi, seedeensüümide ja lima tootmisega. Haigus avaldub, kui nii isalt kui ka emalt saadud CFTR-valku kodeeriv geenivariant on vigane. Tsüstilisele fibroosile pole ravi ja meditsiiniline abi seisneb haiguse sümptomite leevendamises.
Etümoloogia
Nimetus "tsüstiline fibroos" tuleneb haigusele spetsiifilistest tsüstidest ja fibroosist ehk sidekoestumisest pankreases. Nimetus "mukovistsidoos" tuleb sõnadest mucus – lima ja – viskoosne.
Eesti SS-vabatahtlike soomusgrenaderide pataljon "Narva"
Eesti SS-vabatahtlike soomusgrenaderide pataljon Narva (saksa keeles Estnisches SS-Freiwilligen Panzergrenadier Bataillon "Narwa"), tuntud ka kui pataljon Narva oli 1942. aastal eesti vabatahtlikest moodustatud Relva-SS rindeväeosa Teises maailmasõjas Idarindel.
Tsüstiline fibroos
Epidemioloogia
Tsüstiline fibroos on kõikjal maailmas suhteliselt sage (1 : 2000, Soomes 1 : 30 000).
Euroopa päritolu meeste hulgas on see kõige sagedamini esinev autosomaalne retsessiivne haigus. Umbes iga 22. europiidse päritoluga inimene kannab ühte tsüstilist fibroosi põhjustavat geenivarianti. Eestis hinnatakse tsüstilise fibroosi sageduseks umbes 1 : 4500 kuni 1 : 8000 elussünni kohta. Soomes on vastav hinnang 1 : 30 000 elussünni kohta. Ameerikas arvatakse elavat ligi 10 miljonit CF-geeni kandjat.
Eesti SS-vabatahtlike soomusgrenaderide pataljon "Narva"
20. märtsil 1944 saabus pataljon Narva Tallinna, pataljon allutati 20. Eesti SS-diviisile. Pataljoni Narva tuumikust moodustati 20. Eesti SS-diviisi 20. Üksik SS-jalaväepataljon (20. SS-füsiljeerpataljon).
Formeerimine
Pataljon Narva formeeriti kui Eesti SS-leegioni (Estnische SS-Legion) I pataljon. Pataljoni isikkoosseis läbis väljaõppe Poola kindralkubermangus Dębnica linna lähedal asunud endises Poola armee ratsaväe väljaõppelaagris Heidelaager (SS-Truppenübungsplatz Heidelager). pisi|left|[[Franz Augsberger (vasakul) ja Fritz Klingenberg]] Esialgu oli väljaõppeülem leitnant Paul Maitla, hiljem saabusid väljaõpet juhendama ohvitserid ja allohvitserid diviisist "Deutschland". Pataljoniga liideti ka osa algselt Politseipataljon Ostlandis Kiievis teeninud baltisakslastest ja 1941. aastal Eestist Nõukogude okupatsiooni eest Saksamaale ümber asunud eestlasi. Laskurkompaniid läbisid väljaõppe Heidelaagris, erirelvastuse väljaõpe toimus aga mujal: tankitõrjekahurimehed Hilversumis Hollandis, radistid Poznanis, allohvitserid aga Baierimaal Bad Tölzi SS-i nooremohvitseride koolis (SS-Junkerschule Bad Tölz).
Tsüstiline fibroos
Avastamine
Esimesena kirjeldas haigust 1938. aastal D. H. Anderson, tehes mekooniumiileuse (esmasrooja-soolesulguse) histoloogilisi uuringuid. Ta leidis pankreasest tsüste ja armistunud kudesid ning nimetas seisundit pankrease tsüstiliseks fibroosiks (inglise cystic fibrosis of the pancreas). Hiljem avastati, et haiguse põhjustajaks võiks olla "sitke lima" (viscid mucus), ja Farber kirjeldas sündroomi 1944. aastal kui mukovistsidoosi (mucoviscidosis).
Randsfjorden
Randsfjorden on järv Norras Innlandeti maakonna Grani, Søndre Landi ja Nordre Landi valla ning Vikeni maakonna Jevnakeri valla territooriumil.
Tsüstiline fibroos
Diagnoosimine
Diagnoosimisel juhindutakse rahvusvahelise haiguste klassifikatsioonisüsteemi 10. versioonist.
Eesti SS-vabatahtlike soomusgrenaderide pataljon "Narva"
Formeerimine
Eesti Leegioni ja I Rügemendi ülema Franz Augsbergeri käskkirjaga kohustati I pataljoni lahinguvalmis olema 1943. aasta veebruariks. 13. veebruaril 1943 toimus I pataljonis sõdurivande andmine.
Randsfjorden
Järve pindala on 140 km². See on pindalalt neljas järv Norras.
Eesti SS-vabatahtlike soomusgrenaderide pataljon "Narva"
Formeerimine
23. märtsil 1943 arvati 1. pataljon Eesti Leegioni koosseisust välja ja sellest moodustati Eesti SS-vabatahtlike soomusgrenaderide pataljon "Narva" ja suunati Väegrupp Südi rindele.
Randsfjorden
Järv on põhja-lõuna suunas piklik ja kitsas. Selle pikkus on 75 km, laius 1...3,5 km.
Tsüstiline fibroos
Diagnoosimine
Diagnoosimisel kasutatakse nii tsüstilise fibroosi kui ka mukovistsidoosi nimetust.
Diagnoosimiseks võidakse läbi viia mitmeid uuringuid: kopsuröntgen, kopsumahu testimine, maksaensüümide sisalduse määramine, roojaproov (ensüümide tuvastamiseks), elektrolüütide testid, vereanalüüsid (albumiini, trüpsiini, E-vitamiini, immunoglobuliin E ja immunoglobuliin G määramiseks) jt.
Elektrolüütide testid
Prantsusmaal kasutatakse tsüstilise fibroosi diagnoosimiseks ninaepiteeli elektrolüütide suhte mõõtmist. Levinud on sülje ja higi kloriidioonide sisaldust näitavad testid.
Kliiniline pilt
Tsüstiline fibroos võib avalduda kohe pärast sündi, aga ka hiljem lapseeas. Lapsena võivad ilmneda hingamisraskused ja hingamisteede näärmete viskoossed eritised ning sagedased kopsupõletikud, bronhiidid, pankreatiidid, diabeet, koletsüstiit ja muud vaevused. Sageli esinevad seedehäired (10% haigust põdevatel vastsündinuil esineb esmasrooja-soolesulgust), kõhupuhitus, pankrease ensüümide (trüpsiin, amülaas, lipaasi jpt) vähesus. Eeltoodud tegurid põhjustavad probleeme toidu seedimisel ja omastamisel. Näiteks rasvlahustuvate vitamiinide (A, E, D ja K) hüpovitaminoosid võivad põhjustada nägemisraskusi (A-vitamiini hüpovitaminoos) ja rahhiiti (hüpovitaminoos D) ning higierituse häirumist. Haigusega kaasnevad ka urogenitaalsüsteemi häired. Haiguse ravi on sümptomipõhine. Keskmine elumus tsüstilise fibroosi haigetel oli diagnoosimise algusaegadel vaid 16 aastat, kuid on tänu laboratoorsete meetodite kättesaadavusele ning ravivõimalustele tõusnud 37 eluaastani.
Geneetika
Tsüstilise fibroosi tekke eest vastutav geen lokaliseeriti 1985. ja identifitseeriti 1989. aastal.
Tsüstilise fibroosi geen lokaliseerub 7. kromosoomis piirkonnas q31.2. Kuna tsüstiline fibroos on retsessiivne pärilik haigus, avaldub ta siis, kui järglane saab mõlemalt vanemalt tsüstilise fibroosi geeni. 1988. aastal kirjeldati seoses kahe tsüstilise fibroosi juhtumiga inimesel esimest korda uniparentaalset disoomiat – olukorda, kus tsüstilist fibroosi põhjustav mutatsioon kandub järglasele edasi ainult ühelt vanemalt kromosoomipiirkonna imprintingu teel.
Tsüstilist fibroosi põhjustab mutatsioon tsüstilise fibroosi transmembraanse juhtivuse ehk CFTR-geenis. Selle mutatsiooni tõttu on häiritud kloriidioonide transport rakust välja. Mutatsioon avaldub näärmeepiteeli rakkudes, kus häirub rakumembraani kloriidikanalite läbitavus.
CFTR-geenide transkriptsioon
CFTR-geeni (esineb kaladel, imetajatel jpt) in vivo molekulaartasandi uuringutes on leitud, et geeni muteerumine avaldub eelkõige epiteelkudedega elundites ja vähem mujal kudedes (näiteks südamerakkudes). CFTR-valgu retseptorid ja signaliseerimisalad kattuvad suuresti tsüstilise fibroosi haiguskolletega: limaskestad, süljenäärmed, ninasõõrmed, hingamisteed, kopsud, pankreas, seedeelundkond, maksasisesed sapiteed, kilpnääre ja paljunemisorganid. Muutused on ka lümfotsüütides.
CFTRi DNA testimine
Kuigi tegemist on geneetilise haigusega, mille pärilikkusetüüp on autosoomne retsessiivne, ei diagnoosita seda tavaliselt DNA-analüüsi põhjal. Erinevaid tsüstilist fibroosi põhjustavaid mutatsioone CFTR-geenis võib olla tuhandeid (teada on vähemalt 1546 mutatsiooni ), millest kõiki ei ole võimalik analüüsidega tuvastada või see on väga kallis. Eestis on leitud 16 erinevat mutatsiooni, millest kaks levinumat (nn Euroopa ja Skandinaavia mutatsioonid) esinevad 79% tsüstilise fibroosiga patsientidest. Mõne allika kohaselt on Põhja-Euroopa elanike hulgas 80% juhtumeist CFTR-geeni mutatsiooniks F508del.
CFTR-geeni mutatsioonide sõeluuringud
Selleks, et tuvastada tavalisi mutatsioone, võib patsiendi soovil teha geeniuuringuid. Mujal maailmas tehakse CFTR-geeni sõeluuringuid peamiselt F508del-mutatsiooni avastamiseks.
Tulemuste interpreteerimine võib olla keeruline, kuna F508del olemasolu või puudumise tuvastamisel tuleb arvesse võtta laboratoorse diagnostika võimalusi ja on oht valepositiivseks või valenegatiivseks vastuseks.
Enne sõeluuringuid soovitatakse patsientidele nõustamist ja meditsiinilist teavitustööd. Puudub kehtiv konsensus biogeneetiliste uuringute eetilisuse osas, kuid vaikimisi lähtutakse Nuffield Council on Bioethicsi raportist "Genetic Screening. Ethical Issues", mis avaldati 1993. aastal.
Kaasuvad haigused
Tsüstilise fibroosiga võib kaasneda diabeet.
Kroonilised hingamisteede põletikud ja nende medikamentoosne ravi, aga ka kaasuvad haigused võivad mõjutada kopse ja südant, mistõttu tsüstilist fibroosi põdevad haiged võivad vajada kopsude või südame siirdamist.
Allergiad
Ligikaudu 30% tsüstilist fibroosi põdevatel patsientidel võib välja kujuneda allergia ühe või mitme antibiootikumi vastu.
Viljatus
Paljud CFTR-geeni haigusalleelid võivad põhjustada meestel viljatust ja enamik tsüstilist fibroosi põdevaid mehi pole fertiilsed (99%), sest neil esineb kaasasündinud bilateraalne seemnejuha puudumine või ummistus, lisaks võib sugunäärmete sekreetide viskoossuse tõttu ilmneda obstruktiivne azoospermia. Naistel võib samuti esineda viljatust, kuid mitte nii sageli kui meestel.
Ravi
Ravi on sümptomaatiline ja iga haigusjuhtu ravitakse eraldi. Kui esineb kopsupõletik, siis püütakse kindaks teha tekitaja: kas seen-, viirus- või bakteriaalne nakkus, ja koostada selle alusel raviskeem.
Polüvitamiinide (A-, D- ja E-vitamiini) manustamine võib olla efektiivne tsüstilise fibroosi ravi osana.
Tuntud inimesi tsüstilise fibroosiga
Tsüstilist fibroosi põdes prantsuse laulja, telesaate "Star Academy" 4. hooaja võitja Grégory Lemarchal. Ta suri 30. aprillil 2007 23-aastaselt haigusest põhjustatud tüsistustesse. Tema mälestuseks korraldatud heategevuskontserdiga koguti tsüstilise fibroosi uurimiseks 7,5 miljonit eurot ning Prantsusmaal tegutseb temanimeline ühing tsüstilise fibroosiga patsientide ja nende omaste nõustamiseks.
Tsüstilist fibroosi põeb ka Janno Puusepp.
Tsüstiline fibroos on diagnoositud Briti peaministri Gordon Browni pojal.
Eesti SS-vabatahtlike soomusgrenaderide pataljon "Narva"
Formeerimine
Pataljoni esimene ülem oli Sturmbannführer Georg Eberhardt. Pataljoni koosseisus oli sel ajal 973 meest, nendest 776 eestlast ja 197 sakslast.
Veebruari lõpus 1943 läks SS-Soomusgrenaderidiviis „Wiking“ Soome Relva-SS vabatahtlike pataljon (Finnisches Freiwilligen-Bataillon der SS), seoses lepingu lõppemisega Ukrainast kodumaale tagasi ning Eesti Leegionist eraldatud 1. pataljon suunati 4. aprillil 1943 Ukrainasse soomlasi asendama. Pataljon "Narva" määrati SS-Soomusgrenaderidiviis „Wiking“ koosseisu iseseisva motoriseeritud pataljonina ning tegutses koos 10. SS-soomusgrenaderirügement "Westland"iga.
Pataljoni koosseis
Rühmaülemad: SS-Untersturmführer Wilhelm Gelzleichter Rühmaülemad: SS-Untersturmführer Herbert Fiala, vanemveltveebel Walter Bliedtuer
IV (raskerelvade)kompanii relvastuses oli Nõukogude trofeena saadud 3 rasket tankitõrjekahurit (76,2 mm), 3 kerget tankitõrjekahurit (50,0 mm); 8 rasket 80,2 mm granaadiheitjat, 6 kerget jalaväe saatekahurit 75 mm IG-18 ja 2 neljatorulist 20 mm õhutõrjekahurit (Vierlingflak) SMG-34. pisi|[[Herbert Gille]] Pataljon saabus 7. aprillil 1943 Ukrainasse Lozovaja ja Bliznjuki raudteejaamadesse ning dislotseerus samas lähedas asuvates külades ja osales aktiivses lahinguväljaõppes. Viimase lahinguõppuse tulemusi hinnates märkis SS-diviisi "Wiking" diviisikomandör Herbert Gille:
Izjumi lahing
19. juulil 1943 kell 9.30 algas kolmepäevane Izjumi lahing, mis oli ühtlasi ka pataljonile tuleristseteks. Sakslased olid arvestanud, et pataljon ei pea rünnakule peasuunal Punaarmee jõudude ülekaalule (umbes 20 000 meest ja üle 115 tanki) vastu ja taganeb. Kui seda ei juhtunud, tundus see sakslastele uskumatuna ja eestlaste rindelõiku saadeti kontrollima väegrupp Süd kontrollkomisjon, mille akti kohaselt jäi lahinguväljale maha üle 9000 ründaja laiba ja 113 tanki rusud. Pataljon "Narva" kaotused olid 69 langenud eestlast ja 6 sakslast. Haavatuid oli 326, enamusel nendest kergemad haavad. Izjumi lahingu teisel päeval langes 2. kompanii lõigus toimunud läbimurde likvideerimisel käsitsivõitluses 1. kompanii ülem Hauptsturmführer (kapten) Jaan Raudsoo. Kolmandal päeval langes pataljoni ülem Sturmbannführer (major) Georg Eberhardt, kelle jalgade ees lõhkes tankitõrjemürsk ja haavas pataljoniülemat surmavalt. Pataljoni juhtimise võttis üle adjutant Schmidt. 21. juulil kell 2.00 vahetati pataljon välja puhanud Wehrmachti üksusega.
Pataljon "Narva" võitlejaid autasustati Izjumi lahingu eest 35 EK II klassi ja 4 EK I klassi Raudristiga. Autasud andis kätte 5. SS-tankidiviisi "Wiking" ülem Obergruppenführer (kindral) Herbert Otto Gille.
Hadnitsa lahingud
, ''Belgorod-Harkivi pealetungioperatsioon, 3. august 1943 – 23. august 1943'' 1943. aasta 3. augusti hommikul kell 5 algas põhja pool Belgorodi, Tomarovka ja Stepnoje piirkonnas Punaarmee pealetung. 5. augustil langes Belgorod, 7. augustil Bogoduhhov. Punaarmee suurrünnakust võtsid osa Voroneži rinne ja Stepirinne, lõuna pool Harkovit toetas neid Edelarinne. Belgorod-Harkovi lahingutest võtsid Punaarmee kolme rinde koosseisus osa 18 tankidiviisi ja 72 jalaväediviisi. Pärast Belgorodi ja Bogoduhhovi vallutamist suundusid Punaarmee Edela- ja Lõuna­rinde väed Harkovi peale. Saksa vägede peakorter suunas pärast Belgorodi langemist Izjum-Barvenkovo ruumis Donbassi kaitsnud tankidiviisid "Das Reich", "Totenkopf" ja "Wiking" Harkovi ruumi. Pataljon "Narva" kaheksapäevane lahing, augustis, toimus Hadnitsa ümbruses Harkovi lähistel. Pataljonil õnnestus Punaarmee pealöögi suunal vastu panna ja oma positsioonidele jääda. Hadnitsa küla tagasivallutamisel sai surmavalt haavata 4. kompanii tankitõrjerühma ülem obersturmführer Ralf Fisker. Nende lahingute eest anti "Narva" pataljoni meestele 45 I ja II klassi Raudristi. Teise eestlasena (esimene kapten Friedrich Kurg) sai I klassi Raudristi untersturmführer (nooremleitnant) Hando Ruus.
Pärast Hadnitsa lahinguid oli pataljonis alles 157 meest. Pataljon sai küll korduvalt täiendust, kuid arvestades raskeid lahinguid ei jätkunud komplekteerituist kauaks. Detsembris jõudis kohale 500-meheline täiendus, kuid see oli peaaegu väljaõpetamata. Nendest moodustati pataljon "Narva" 4. kompanii ja asuti seda rinde tagalas välja õpetama. Väljaõpet juhatas obersturmführer Leicht, 4. kompanii I. rühma ülem oli Oskar Ruut, II. rühma juhtis Evald Müür.
Augustiks taganesid pataljoni osad Dnepri alamjooksule, kus asusid väljaehitatud kaitseliinile kaitsele. Oktoobrist 1944. aasta lõpuni oli pataljon rahulikus rindelõigus Dnepri jõe kaldal. Novembris ületasid Nõukogude idarinne väed Dnepri, ajastades rünnaku Tšerkassõ metsades tegutsenud partisanikoondisega, Saksa vägede tagalas.
Tšerkassõ kott
28. jaanuaril 1944 alustasid Nõukogude väed uut suuroperatsiooni, mille käigus piirati Tšerkassõ - Korsuni - Olshana piirkonnas sisse mitu diviisi kahe korpuse koosseisus. Kokku u 56 000 meest. Tšerkassõ kott ehk Orša-Tšerkassõ kott moodustus jaanuaris kui Punaarmee rinde kahes kohas läbi murdis ja haaras kotti 8. armee ning kümme Saksa diviisi, nende hulgas ka diviisi "Wiking". Nõukogude vägede 2. Ukraina rinde 52. armee püüdis teostada läbimurret, et jõuda Irdõni jõeni, see forsseerida ning ühineda 1. Ukraina rinde vägedega. Sissepiiratutele saadeti appi lisajõude piiramisrõnga deblokeerimiseks, kuid abivägede saabumise ajaks moodustasid aga mõlemad Puna­armee rindeväed teise ehk siserõnga, mis tähendas, et "Tšerkassõ kott" oli kahekordne: siserõnga võitlejad takistasid väljamurret kotist, välisrõnga võitlejad tõrjusid deblokeerimisüksusi kotti sisenemast. "Narwa" pataljon oli üks sisse piiratud üksuste hulgas. 5. veebruuaril 1944 asus koti likvideerimisele Ukraina rinde 27. armee. Armee purustas eesolevad üksused, vallutades Steblevi linna ja ümbruse. Kui Punaarmee üritas "kotti" sisse tungida, jäi pataljon koos ühe pioneerikompaniiga eraldatuna omaette piiramisrõngasse, kuid murdis sealt kaotusterohkelt 6. veebruariks ülejäänud XI korpuse vägede juurde välja. Sissepiiratute grupeeringu väljamurde ees liikus diviis "Wiking" luurepataljon, pataljoni "Narva" liikmetest koostatud grupp. Tšerkassõ kotist väljamurdmisel oli "Narwa" oli diviisi "Wiking" murdeüksuseks, liikudes ühe väljamurdekolonni eesotsas. Pataljoni koosseisust pääses välja vaid u 100 meest. Seejuures kaotati sõidukid ja tehnika. Pärast seda lahingut oli pataljonis ainult üks terve ohvitser (Hando Ruus), ülejäänud olid kas haavatud või langenud. Surma said pataljoniülem Bernhard Grafhorst, 2. kompanii ülem Hugo Siim jt.
Olshana kott
Sissepiiratud väeosade hävitamiseks alustas Punaarmee suure kotti tükeldamist ajal, mil pataljon "Narva" kaitses taganemata Tšernigivi ruumis strateegiliselt tähtsat Olshanat kuni Punaarmee selle ära lõikas. Selle tagajärjel pidid eestlased kõigepealt suurde kotti välja murdma, mis neil ka õnnestus. Side puudumise ja ka raadiohäirete tõttu ei saanud sissepiiratud teada täpset kohta, kuhu nad pidid välja murdma. Oli antud suund Lisjanka kõrgendik 239,0. Kõrgendikul 239,0. jõudes kus pidid ootama deblokeerimisüksused, seisid aga Punaarmee tanki- kolonn, suurtükivägi ja nende taga ratsaeskadronid. Väljamurre oli suunatud Oktoobri asulale, mis asus kirdes. Kõrgendikul 239,0 asunud Punaarmee soomusvöönd ei andnud pisematki lootust läbimurdeks, ning läbimurdnud suundusid vasakule metsamassiivi poole, mis aga oli hoopis lõunas. Gniloi Tikitši sillad asusid Oktoobri asula piirides oodates väljatungijaid, keda kunagi sinna ei ilmunud.