Tim_Crane
Mõttekeel: pole süntaksit ilma semantikata
Miks peaks vaimu puhul rääkima süntaksist ja semantikast? Miks peaks arvama, et mentaalne representatsioon on keeleline? Mõttekeele hüpotees algab ideest, et mõtte teeb keelesarnaseks kompositsiooniline ehitus: lõplikust arvust algväljeditest kombineeritakse teatud reeglite järgi potentsiaalselt lõpmata palju liitväljendeid. Kui Albert usub, et Arthur armastab Agnest, siis Alberti peas on lausele "Arthur armastab Agnest" vastav representatsioonieksemplar, mis koosneb sõnadele "Arthur", "armastab" ja "Agnest" vastavatest representatsioonieksemplaridest, ja nende representatsioonide teised eksemplarid esinevad teistes vaimulausetes, kui Albert on teistes intentsionaalsetes seisundites, mille sisu puudutab Arthurit, Agnest või armastamist. (Vaimukeele laused ei pea olema üksüheses vastavuses loomuliku keele lausetega.) See hüpotees ei ütle, et vaimulause ongi selle intentsionaalse seisundi sisu, vaid sellel lausel on sisu nagu loomuliku keele lausetelgi. Kui keegi usub või soovib või loodab, et p, siis tema põhe on kirjutatud lause, mis tähendab, et p. Mis see tähendab, et lause on pähe kirjutatud? Mõttekeele hüpoteesi järgi saab lauseeksemplaril olla aju elektrokeemilise seisundi kuju. Osa inspiratsioonist annavad arvutid. Vaimuprotsessid on selle hüpoteesi järgi arvutamised. Intentsionaalsete protsesside eksemplaride vahelised suhted on arvutuslikud. Miks need mentaalsed representatsioonid on laused? Hüpoteesi järgi peab neil olema süntaks, mis määrab muu hulgas selle, millised representatsioonieksemplaride kombinatsioonid on laused. Fodori praeguse vaate järgi on sellel, kes usub, et p, uskumuskasti kirjutatud lause, mis tähendab, et p. See tähendab, et see lause on sobivas kohas funktsionaalse organisatsiooni selles osas, mis tekitab ja töötleb uskumusi. Miks seda hüpoteesi uskuda? Paljude filosoofide arvates on see väga ebausutav. Daniel Dennetti meelest on see liiga konkreetne ja ideoloogiline. Kuigi see on mõeldud empiirilise hüpoteesina, mida psühholoogiline uurimistöö peab kinnitama, ei ole see pelk spekulatsioon, vaid selle kasuks räägib kolm head argumenti. Esiteks, tunnetusteadus vajab niisugust intentsionaalsete seisundite mudelit. Fodori arvates nõuab läbimurre tunnetusteaduses pilti vaimust kui masinast, mida käitab süntaks. Need, kes eelistavad vaimuoperatsioonide konnektsionistlikke mudeleid, võivad seda eitada. Aga teiseks, mõttekeelt on tarvis postuleerida selleks, et seletada, kuidas töötavad sellised vaimuprotsessid nagu järeldamine, mõttekäikude ja argumentide sarnasuse seletamiseks. Järeldumist peegeldavad lauseeksemplaride vahelised põhjuslikud seosed. Need protsessid alluvad algoritmidele. Kolmandaks, ainult representatsioonide süsteemi postuleerides saab mõtlemise intentsionaalsust füsikalistlikult seletada. Hartry Field väidab, et kui aktsepteerida füsikalismi ja pidada uskumuste ja soovide omistusi literaalselt tõesteks ja vääradeks, siis tuleb nende tõetagajaid kuidagi materialistlikult adekvaatselt seletada. Kui see pole võimalik, siis tekib Brentano probleem: taandumatult intentsionaalsed omadused. Field oletab seetõttu, et uskumuste ja soovide seletuslike põhjuslike rollide omistuste tõetagajad on laused sisemise representatsiooni süsteemis, mis on organismi ehituses konkreetselt realiseeritud. Eksemplarlause on konkreetne objekt, sellel saavad olla põhjused ja tagajärjed, sellel saab olla roll vaimu kausaalses ehituses. Field väidab, et siemise representatsiooni hüpotees on ainus teadaolev võimalus Brentano probleemi lahendamiseks. Sarnase argumendi saab esitada ka füsikalismile apelleerimata. Intentsionaalsuse probleemi üks aspekt on see, kuidas intentsionaalsetel seisunditel saavad olla need põhjused ja tagajärjed, mis neil peavad olema. See põhjuslikkus peab käima seesmiste omaduste kaudu. Sellepärast on tarvis sisu kausaalset surrogaati, mõtleja seesmist omadust, mis tekitab sobivad tagajärjed, kui mõtleja on selle sisuga seisundis. Lauseid võib pidada sellisteks kausaalseteks surrogaatideks. Seda peabki Fodor silmas, kui ta räägib organismide ja propositsioonide vaheliste suhete mehhanismist. Kausaalsete surrogaatide vajadusest, nagu ka füüsilise realiseerimise vajadusest, küll ei järeldu, et laused peavad olema. Kui aga lisada Fodori argument vaimuprotsesside kohta, on hüpoteesil usutava motivatsiooni alus. Crane peab mõttekeele hüpoteesi väiteks, et mõtlemise kompositsioonilisuse parim seletus on süntaksiga kausaalsete surrogaatide postuleerimine.