cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vaigu
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Kihelkonna valda.
Suveaeg
Suveaeg on vööndiajast ühe tunni võrra edasi nihutatud kellaaeg. Suveajale minnakse Euroopas märtsi viimasel pühapäeval kell 01:00 UTC (Eestis 3:00) ja tagasi vööndiajale minnakse oktoobri viimasel pühapäeval kell 01:00 UTC (Eestis 4:00). Siis keeratakse ajanäitajad tund aega tagasi. Mitteametlikult nimetatakse vööndiaega ka talveajaks.
Suveaja kasutamist on ajalooliselt põhjendatud loodusliku valguse ratsionaalsemast kasutamisest saadava elektrienergia kokkuhoiuga. Valgustuse osa elektritarbimises on järjest vähenev või säästulampide tehnoloogia täiustamisel saadav tarbija elektrisääst "kompenseeritakse" järjest enamate LED-lampide paigaldamisega avalikku ruumi. Suure osa valgustusest moodustab välisvalgustus, mis ei sõltu sellest, mis aega näitavad kellad. Palju on ruume, kus päevavalgust polegi või pole kunagi piisavalt, nii et elektrivalgust vajatakse sõltumata päevaajast. Nii ei ole ennegi kaheldavast säästust lampide pealt enam midagi järele jäänud. Uueks moodsaks probleemiks on tõusnud hoopiski looduslikult pimeda aja ülevalgustamise probleem ehk valgusreostus. Kaks korda aastas kella keeramine on riigi ajamõõdusüsteemi kaks korda aastas muutmine. Aastas on üks ööpäev 23 tundi ja üks ööpäev 25 tundi. Ajaarvestus kaotab järjepidevuse. .
Suveks kella edasikeeramise idee väljapakkujaks peetakse Benjamin Franklinit, kes postitas 1784. aastal ajalehele Journal de Paris essee päevavalguse kasutamisest. Franklini essees ei ole ettepanekut muuta kellaaega. Franklin avastas, et suvel tõuseb päike kell neli ja tegi ettepaneku äratada kirikukellade ja kahuripaukudega inimesed kell neli, et nad ei magaks valget aega maha. Siis nad läheks õhtul varem magama ja kulutaksid vähem küünlaid ja lambiõli.
Esimesena pakkus suve- ja talveaja mõtte Uus-Meremaa entomoloog George Hudson. Vahetustega töötanud Hudson väärtustas valget aega, kuna see võimaldas tal tegeleda oma hobi - putukakogumisega. 1895. aastal koostas teadlane dokumendi, kus soovitas oktoobris kella kaks tundi tagasi keeramist ja märtsis uuesti kaks tundi edasi keeramist. Kuigi Hudson koostas veel ühe kellakeeramist käsitleva soovitusteksti, ei leidnud tema ettepanekud toetust.
Eraldiseisvalt jõudis sarnase mõttekäiguni inglasest ehitaja William Willet. Golfihuvilisest Willet tahtis rohkem valget aega golfi mängimiseks - tema ettepaneku kohaselt oleks igal aprilli pühapäeval keeratud kella 20 minuti võrra edasi ning septembrikuu pühapäevadel uuesti sama loogika järgi tagasi. Willeti ettepanekust kuulis Ühendkuningriigi parlamendi liige Robert Pearce, kes tegi sellest seaduseelnõu, mille esitas 1908. aasta 12. veebruaril parlamendi alamkojale. Seal lükati see tagasi, nagu ka mitu järgmist sarnase sisuga eelnõud, mis järgnevate aastate jooksul parlamendile esitati. Willet üritas oma mõtet Ühendkuningriigis populariseerida kuni oma surmani 1915. aastal.
Suveaja kasutamine maailmas
pisi|350px| {{legend|#1a80e6|Piirkonnad, kus kasutatakse suveaega.}} {{legend|#ef690a|Piirkonnad, kus on suveaega kasutatud, kuid enam ei kasutata.}} {{legend|#c00000|Piirkonnad, kus suveaega ei ole kunagi kasutatud.}}
Esimesena maailmas hakkasid suveaega kasutama Kanadas asuva Port Arthuri elanikud 1908. aastal. Tegemist oli vaid regionaalse nähtusega ning üleriiklikku kellakeeramispoliitikat ei sündinud. Üleriigiline suveaeg kehtestati esimest korda Saksamaal ning Austria-Ungaris 30. aprillil 1916. Kella keeramise eesmärgiks oli kokku hoida kivisütt, mida parajasti Esimeses maailmasõjas osalenud riikidel nappis.
Pärast sõda aga vajus mõte unustusehõlma ning kellakeeramine lõpetati. Mõte sai taas populaarseks ning saavutas ka ülemaailmse tunnustatuse Teise maailmasõja ajal. Mõningate suvekuude vältel kasutas Ühendkuningriik Teise maailmasõja ajal isegi topelt-suveaega, ehk kella keerati lausa kahe tunni võrra. Standardiseeritud ülemaailmne kellakeeramine sai veelgi populaarsust juurde 1970. aastate energiakriisi ajal, mil kella keerajatega ühinesid peaaegu kõik Põhjapoolkeral asuvad riigid.
Tänapäeval kasutavad suveaega põhjapoolkeral Kanada, Ameerika Ühendriigid ja Euroopa riigid (välja arvatud Island, Valgevene ja Venemaa) ning lõunapoolkeral Austraalia, Uus-Meremaa, Paraguay ja Tšiili. Venemaa kasutas 2011-2014 aastal püsivat suveaega, aga 2014. aastal pöördus tagasi vööndiajale.
Suveajale lähevad üle kõik Euroopa Liidu liikmesriigid, kuna siseturu ühtse toimimise huvides kehtib kogu Euroopa Liidus ühine kuupäev ja kellaaeg suveaja alguse kohta. 2018. aastal korraldas Euroopa Komisjon kellakeeramise üle veebiküsitluse. 4,6 miljonist vastanuist 84% soovis kellakeeramise lõpetamist. Soomes ja Poolas oli kellakeeramise lõpetamise soovijaid koguni 95%. Septembris 2018 tegi Euroopa Komisjon ettepaneku lõpetada kellakeeramine 2019. aastal. Märtsis 2019 kiitis Euroopa Parlament häältega 410 poolt, 192 vastu heaks ettepaneku lõpetada kellakeeramine 2021. aastal. 2022. aasta 26. märtsil keerati kelli jälle tund aega edasi.
Ameerika Ühendriikides ja Kanadas on osariike ja piirkondi, kus ei kasutata suveaega või kus elavad inimesed ignoreerivad kaks korda aastas toimuvat kellaaja muutmist - Arizona ja Hawaii osariigid ja kõik viis ülemereterritooriumi; ning Saskatchewani provints.
Suveaja kasutamisest Eestis
Eestis mindi esimest korda suveajale 14. juulil 1917 (hiljem veel mõlema Saksa okupatsiooni ajal ja siis üle hulga aja 1. aprillil 1981). Aastatel 2000–2001 Eestis suveaega ei kasutatud.
Alates 2002. aastast on Eesti läinud suveajale üle märtsi viimasel pühapäeval kell 03:00 (01:00 UTC) ning kellaosutid tuleb nihutada ühe tunni võrra edasi. Suveaja lõpp on olnud oktoobri viimasel pühapäeval kell 04:00 öösel (01:00 UTC) ning siis tuleb kellaosutid nihutada ühe tunni võrra tagasi.
Kellakeeramise mõju
Ulatusliku kellakeeramise mõju analüüsi viisid 1988. aastal läbi Peep Kalv jt ja avaldasid tulemused järjeloona ajalehes Edasi. Juba tollal, kui kodune valgustus oli valdavalt hõõglampidega, ei ületanud võimalik elektrienergia sääst elektritarbimise muutlikkusest tingitud määramatust. Valgustuse osa elektritarbimises oli kõigest poolteist protsenti ja sellest ka paari protsendi kokkuhoid tähendab vähem kui kümnendikku protsenti kogutarbimisest. Praeguseks on hõõglambid valgustuses valdavalt asendunud LED-lampide, kompaktlampide ja päevavalguslampidega, mis teeb ennegi väikese valgustuse osa elektritarbimises veelgi väiksemaks. Uuringud näitavad, et suveajale üleminekul on energiasäästule väga väike mõju. Näiteks lõunamaise Itaalia põhivõrguettevõtja Terna hindas, et kellakeeramisega säästeti ~0,2 % aastasest elektritarbimisest, Prantsuse Agence de l'Environnement et de la Maitrise de l'Energie, et ~0,1 % aastasest elektritarbimisest.
Kellakeeramisega kaasnevaid kaudseid kulusid Kalv jt oma töös ei analüüsinud. Kaasnevaist kuludest on kuigipalju lugeda artiklis "Suveaeg ja talveaeg". Kellakeeramine põhjustab segadust transpordis, tööaja arvestuses, sündmuste registreerimises. Kella tund aega edasi keerates ei saa teel olev transport püsida graafikus. Kella tund tagasi keerates kordub sama kellaaeg tund hiljem. Kellakeeramisega toime tulevad seadmed ja arvutitarkvara on keerulisemad ja kallimad. Euroopa Komisjon leidis kellakeeramise lõpetamise ettepaneku seletuskirjas, et puuduvad tõendid selle kohta, kas suveaja kasutamisest saadav kasu kaalub üles kaks korda aastas toimuva kellakeeramisega seotud ebamugavused.
Tallinna Tehnikaülikooli majandusteadlane Aaro Hazak leiab, et kella keeramine ei anna enam energiasäästu ja toob pigem majandusele kahju, kuna mõjub halvasti inimeste bioloogilisele kellale ja vähendab töövõimet.
Eesti ühe suurema põllumajandusettevõtte Väätsa Agro OÜ tegevjuht Lenno Link teatas, et asjaolu, et aastas on üks ööpäev 23 tundi ja teine ööpäev 25 tundi pikk, toob piimatootmise näitel lausa otsest majanduslikku kahju.
Rohked uuringud on kinnitanud kellakeeramise kahjulikku mõju rahva tervisele. Saksamaal, Inglismaal, Itaalias, Soomes ja Ameerikas on uuritud, kuidas see üleminek mõjutab inimese une struktuuri ja päevast erksust või unisust. Leiti, et kevadine kella ettenihutamine toob kaasa olulisi muutusi une struktuuris: pikeneb uinumisele kuluv aeg ja suureneb uinumisjärgsete ärkamiste arv, mistõttu une efektiivsus väheneb oluliselt. Inglismaal tehtud uuringud on näidanud üldise heaolutunde ning meeleolu langust suveajale ülemineku järgsel nädalal. Meeleolu komponentidest oli olulisim õnnetunde vähenemine ja viha kasv, seda eelkõige meestel, kes töötasid täistööajaga ja kelle tööaeg oli kindlalt fikseeritud. Sügisesel kella tagasikeeramisel kulub jällegi vähemalt nädal, enne kui une struktuur normaliseerub.
Eesti unemeditsiini seltsi andmetel kulub inimesel uue unerütmiga kohanemiseks keskmiselt kaks nädalat, mistõttu tuleb arvestada, et tavapärane töörütm võib olla sel ajal häiritud. Suveaja esimesel nädalal suurenes südameinfarktide hulk 5%. Suveajale üleminek kasvatas paaril esimesel nädalal psüühiliselt häiritud inimeste hulgas enesetappude hulka. Kellakeeramise järgsel esmaspäeval on 5,7% rohkem õnnetusi ja need on tavapärasest märksa tõsisemad.
Ameerika Unemeditsiini Akadeemia oktoobris 2020 tehtud avalduses märgitakse, et kevadise kellakeeramisega kaasnevad olulised rahva tervise riskid: südame-veresoonkonna ohtlikud häired, meeleoluhäired, liiklusõnnetuste kasv. Akadeemia seisukoht on, et sesoonne kellakeeramine tuleb lõpetada ja tuleb kasutada vööndiaega, millega inimese bioloogiline tsirkadiaanrütm on evolutsiooniliselt kohanenud.
Johann Friedrich Ernst Albrecht
Johann Friedrich Ernst Albrecht (11. mai 1752 Stade – surnud 11/23. märtsil 1814 Altonas) oli saksa arst ja kirjanik.
Aastatel 1776–1780 oli ta krahv Manteuffeli majaarst Tallinnas.
Olle Mirme
Olle Mirme (sündinud 26. augustil 1973 Tallinnas) on eesti ajakirjanik ja stsenarist.
1998. aastal lõpetas ta Tallinna Pedagoogikaülikooli telerežii erialal, diplomitööks 23-minutine telelühifilm "Lilled Liale" tema enda stsenaariumi järgi.
Mirme on avaldanud filmiarvustusi Pühapäevalehes ja Sõnumilehes ning teinud Eesti Televisioonis telesaateid (vabakutselise režissöörina) ja Eesti Raadios filmisaateid.
Bubiai vald
Bubiai vald (leedu keeles Bubių seniūnija) on 2. järgu haldusüksus (vald) Leedus Šiauliai rajoonis.
Olle Mirme
2018. aastast töötab Mirme produktsioonifirmas Nafta, kus on osalenud filmide "O2" ja "Apteeker Melchior" stsenaariumi loomisel.
Bubiai vald
2011. aasta seisuga elas vallas 3176 inimest. Valla keskus on Bubiai küla. Vallamaja asub aadressil Šilojų g. 1. Vallavanem on Vytautas Slabys. Vallas asuvad Bazilionai alev (2011. aasta seisuga 390 elanikku) ja Kurtuvėnai alev (2011. aasta seisuga 256 elanikku).
Lisaks küladele on vallas ka mitmed huutorid:
Alfred Hain
Alfred Hain (18. november 1907 Tsooru vald, Võrumaa – 28. aprill 1990 Norrköping) oli eesti agronoom.
Lõpetas 1931. aastal Tartu Ülikooli Põllumajandusteaduskonna.
Abstraktne ekspressionism
Abstraktne ekspressionism on 1940. aastatel Ameerika Ühendriikides abstraktsionismist väljakasvanud kunstivool. Uue kunstivoolu alusepanijateks ja viljelejateks olid 1930–1940. aastatel Euroopast Ameerika Ühendriikidesse siirdunud kunstnikud. Sarnast voolu Euroopas nimetatakse informalismiks.
Abstraktse ekspressionismi esindajateks on Janet Sobel, Mark Rothko, Jackson Pollock, Franz Kline, Willem de Kooning, Arshile Gorky, Helen Frankenthaler. Eestis on abstraktset ekspressionismi viljelenud näiteks Lola Liivat.
Vurnarõ rajoon
Vurnarõ rajoon on 2. järgu haldusüksus Venemaal Tšuvaššia keskosas.
Rajoonis on 1 alev ja 18 külaasundust, kus on kokku 102 asulat. Rajooni keskus on Vurnarõ alev.
2016. aastal oli rajooni elanike arv 32 776. 2010. aasta seisuga olid elanikest 91% tšuvašid.
Varkja
Varkja on küla Saare maakonnas Saaremaa vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Kihelkonna valda.
Kaido Koppel
Kaido Koppel (sündinud 9. mail 1988 Elvas) on endine eesti jalgpallur, kes viimati mängis FC Elvas. Aastast 2016 on Koppel Tartu JK Tammeka peatreener.
Kaarel Vahtras
Kaarel Vahtras (16. juuli 1912 Loksa vald, Harjumaa – 27. aprill 1990 Uppsala) oli eesti agronoom.
Lõpetas Tartu Ülikooli põllumajandusteaduskonna.
Višnu
pisi|Višnu Višnu on üks brahmanismi ja hinduismi peajumalaid. Ta moodustab koos Brahma ja Šivaga trimurti. Višnu ülesandeks on maailma säilitamine ja kaitsmine, selleks laskub ta aeg-ajalt avataarana maa peale. Vedadeaegses usundis oli ta päikesejumal.
Višnu on heasoovlik jumal, kelle naiseks on õnne- ja edujumalanna Šrī ehk Lakšmī.
Višnu avataarad on Kurma, Varaha, Matsja, Narasinha, Vamana, Parasurama, Rāma, Krišna, Buddha ja Kjaalki.
Vedruka
Vedruka on küla Saare maakonnas Saaremaa vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Kihelkonna valda.
Küla läbib Vedruka oja.
Balti sõrmkäpp
Balti sõrmkäpp (Dactylorhiza baltica) on käpaliste sugukonda sõrmkäpa perekonda kuuluv mitmeaastaste rohttaimede liik. 2022. aastal valiti tema aasta orhideeks.
Välimus
Balti sõrmkäpp kasvab 25–70 (100) cm kõrguseks. Varrel ühtlaselt paiknevad lehed on ühelaiused, olles keskmiselt 2 cm laiused ja laiuvad, tumerohelised ja tumedalaigulised. Mõnikord võivad laigud olla rõngakujulised. Kõige suurem leht on alt teine. Lehed on altpoolt rohelised ja läiketa.
Roosakasvioletsed, väga selgete purpurvioletsete joontega õied on koondunud tihedasse tipmisse õisikusse. Huule külgmised hõlmad on suunatud külgedele ning keskmine hõlm otse alla, justkui suust välja aetud keel. Taimed õitsevad Eestis juuni teisest nädalast juuli lõpuni.
Paljunemine
Taimi tolmeldavad putukad, kuid nektarit sõrmkäpad tolmeldajatele ei paku. Heades kasvutingimustes on täheldatud vegetatiivset paljunemist, kus vana juuremugula asemele kasvab kaks või enam noort mugulat. Hübridiseerub kõigi sõrmkäpa perekonna liikide ja harva ka teiste perekondade esindajatega.
Levila
Eestis esineb balti sõrmkäppa hajusalt ja väikesearvuliselt, olles rohkearvulisem Kagu-Eestis.
Kasvukoht
Peamisteks kasvukohtadeks on soo- ja rannaniidud, veekogude kaldad ning madalsood.
Kaitsestaatus
Eestis on balti sõrmkäpp III kaitsekategooria kaitsealune liik.
Punane terror
Punane terror (vene keeles красный террор) oli Nõukogude Venemaal VSDT(b)P KK ja Rahvakomissaride Nõukogu poolt 1918. aastal väljakuulutatud hirmutamise ja bolševike valitsuse vastaste hävitamise riiklik poliitika.
Esimene poliitiliste vastaste kohtuväline represseerimine toimus juba 28. novembril 1917 (s.o 11 päeva pärast nn oktoobrirevolutsiooni), kui Vladimir Uljanov-Lenin allkirjastas dekreedi, mille kohaselt "… kõik kadettide partei kui rahvavaenlaste partei juhtivorganite liikmed kuuluvad vahistamisele ja Revolutsioonilise tribunali kohtu alla andmisele".
5. septembril 1918 võttis Vladimir Uljanov-Lenini juhitud Vene SFNV Rahvakomissaride Nõukogu vastu määruse nr 710 "Punasest terrorist" (Постановление СНК РСФСР № 710 «О красном терроре»), mille alusel
Punase terrori elluviimisel kasutasid Nõukogude võimuorganid järgmisi organisatsioone:
Üheks repressioonide põhimõtteks oli läti päritolu tšekisti Mārtiņš Lācise väljaöeldud tees:
Originaalis: ''
Punane terror Lenini ajal
Venemaa kodusõja ajal veebruaris 1918 andis Venemaa SFNV RSN välja määruse «Социалистическое отечество в опасности», millega anti Tšekaale õigus kohtuvälisteks repressioonideks sh mahalaskmiseks. Moodustati ka esimene kohtuväline repressiivorgan Troika, kuhu kuulusid Feliks Dzeržinski, Vjatšeslav Aleksandrovitš (esseer) ja Jēkabs Peterss.
Kõigi bolševike võimu vastaste suhtes kasutatava terroritegude ettekäändeks olid:
1918 aastal toime pandud atentaatide järel Lenini, Moissei Uritski ja Vladimir Volodarskile teostati suurejoonelisi repressioone vandenõudes osalenute suhtes. Represseeriti (lasti maha) endised tsaariarmee ohvitserid, kõrgemad tsaaririigi ametnikud, töösturid ja pangategelased, osa vaimulikkonnast.
5. septembril 1918 andis Vene SFNV RKN välja dekreedi "Punasest terrorist", mille alusel täiendati erakorralise komisjoni ridu ja anti tollele õigus mahalaskmisteks ning juhtida toiduainete, vilja ning kütuse konfiskeerimist elanikelt, samuti sai Tšekaa volitused repressioonideks sundkorjanduse vastustajate suhtes. Tavaline karistus oli viivitamatu mahalaskmine.
17. jaanuaril 1920 muutsid Venemaa RKN ja Kesktäitevkomitee oma määrusega ära nii Tšekaa kui ka maakondlike Sõjatribunalide õiguse mahalaskmisele nõukogude võimu vastaste suhtes, kuid õigused jäid relvastatud röövimistega tegelevate gruppide (bandiitide) suhtes. Aastal 1920 laiendati erikomisjoni õigusi veelgi ja pandi tollele ülesandeks saata kahtlusaluseid (töödistsipliini rikkujaid, revolutsioonilise korra ohustajaid ja parasiitlikke elemente, kelle suhtes ei suudetud koguda kohtulikke süüd tõendavaid tõendeid) kuni 5 aastaks töölaagritesse. Repressioonide hulgas massiivselt domineerinud mõrvad asendati peagi sunnitöö massilise rakendamisega nö kommunismi ehitusel, tegelikkuses totalitaarse süsteemi orjamiseks, olgu siis töölaagreis või väljasaadetuina Siberisse.
Pärast Vene-Poola sõja algust ja sõjaseisukorra väljakuulutamist anti 29. mail 1920 piiriäärsetele kubermangutšekaadele jälle Sõjatribunalide õigused, st õigus kohtuvälisteks mahalaskmisteks.
9. mail 1921 aga taotles Tšekaa juba õigust karistada mahalaskmisega isikuid, kes panevad toime kuritegusid, mis desorganiseerivad riigi majanduselu – 14. mail 1921 VK(b)P KK selle õiguse ka andis.
Stalinism
Punane terror jätkus stalinistliku terroriga, mille kõrgaeg Nõukogude Liidus langes aastaile 1934–1954. Noil aastail toimus riiklik terror NSV Liidu elanike suhtes kvoodi printsiibil, kui halduspiirkonna NKVD juhile anti kindel arvuline kvoot, mille alusel tuli represseerida kahes kategoorias: 1. mahalaskmine ja 2. asumisele ja töölaagritesse saatmine.
Punane terror valimatute tapmiste ja massiküüditamise kujul vaibus ajapikku Jossif Stalini surma järel. Aastail 1953–1959 lasti enamik ellujäänud küüditatuist koju ja hakati süüdimõistetuid tasapisi rehabiliteerima.
Hiljem represseeriti ainult erimeelseid, kes püüdsid kehtivat riigikorda kukutada (vastupanuliikumine) või julgesid avalikult esineda võimukriitiliste avaldustega (dissidentlus).
Aastatel 1937–1938 toimunud NSV Liidu nomenklatuuri vastu suunatud repressioonide kõrgpunktis võeti teiste vähemusrahvuste vastu suunatud direktiivide seas vastu ka NKVD direktiiv repressioonide kohta NSV Liidus elavate eestlaste suhtes
Annika Reinson
Ta on 1990. aastate algul lõpetanud Eesti Televisiooni korraldatud režissööri assistendi kursused.
Tema esimene assistenditöö ETV-s oli jutusaade "Talviku tund". Edasi osales ta uudistesaadete tegemisel, millele järgnesid saated "Värskelt õhus", "Tere õhtust", aastavahetusprogrammid jne. Ta on mitmel aastal olnud Eesti presidendi ja Riigikogu esimehe kõne telesaate režissöör.
Ta on omandanud magistrikraadi filmiproduktsiooni mänedžeri erialal National Film and Television Schoolis Beaconsfieldis Inglismaal.
Aastatel 2009–2011 on Reinson osalenud mitme Suurbritannias tehtud tele- ja lühifilmi tegemisel produtsendi või režissööri assistendina.
Teda paelub Karjala ning tutvumine sealsete vaatamisväärsuste ja põlisrahvastega.
Ihasalu päevamärk
pisi|Ihasalu päevamärk pisi|Droonivideo Ihasalu päevamärgist 2022. aasta juulis pisi|Ihasalu päevamärk ja valvetorn 2023. aasta kevadel Ihasalu päevamärk on päevamärk Harju maakonnas Jõelähtme vallas Ihasalu poolsaare tipus Uitru säärel.
Päevamärgi geograafilised koordinaadid on.
Päevamärk ehitati 1938. aastal.
2003. aastast pole päevamärk enam navigatsioonimärgina kasutusel. Märgi number Veeteede Ameti nimekirjas oli 150.
Pentatlon
Pentatlon ehk viievõistlus oli antiikolümpiamängude kavas olnud võistlusala.
Pentatlon koosnes staadionijooksust, kettaheitest, kaugushüppest, odaviskest ja maadlusest.
Pentatloni leiutajaks peeti legendide põhjal Iolkose kuninga Aisoni poega Iasonit, kellest kirjutas Apollonios Rhodoselt teoses "Argonautika".
Nicholas Liverpool
Nicholas Joseph Orville Liverpool (9. september 1934 – 1. juuni 2015 ) oli Dominica president 2. oktoobrist 2003 kuni 17. septembrini 2012.
Ta pidas pikka aega kohtuniku- ja advokaadiameteid. Aastatel 1993–1995 oli ta Ida-Kariibi Kohtu ülemkohtunik. pisi|vasakul|Nicholas Liverpool ja [[Barack Obama koos abikaasadega]]
Informalism
Informalism (prantsuse keeles art informel) on 1945.–1946. aastal Pariisis tekkinud maalikunstisuund. Sarnast ja samal ajal Ameerika Ühendriikides alguse saanud kunstisuunda nimetatakse abstraktseks ekspressionismiks.
Devon Kershaw
pisi|Devon Kershaw 2018 Devon Kershaw (sündinud 20. detsembril 1982 Greater Sudburys Ontario provintsis) on endine Kanada murdmaasuusataja.
Kershaw võistles maailma karikasarjas alates 2004. aastast. Ta osales esimest korda MK-võistlustel Drammenis 26. veebruaril sprindi klassikasõidus ja sai 72 osalenu seas 67. koha. Esimese poodiumikoha sai ta 2006. aasta 7. märtsil Borlängenis sprindi vabasõidus, kui oli kolmas. Lisaks tuli Kershaw kuus korda kolme parema hulka Tour de Skil. 2006. aasta 31. detsembril Müncheni sai ta 2. koha sprindi vabasõidud, 2008. aasta 28. detsembril Oberhofis oli ta kolmas 15 km klassikasõidus. 2010.–2011. aasta maailma karikasarjas toimunud Tour de Skil sai ta Oberhofis 15 km jälitussõidus teise, Oberstdorfis sprindi klassikasõidus teise, Dobbiacos sprindi klassikasõidus esikoha ja Val di Fiemmes 20 km ühisstardiga sõidus kolmanda koha.
Kershaw osales karjääri jooksul neljadel taliolümpiamängudel. 2006. aasta taliolümpiamängudel Torinos jäi tema parimaks tulemuseks paarissprindis koos George Greyga saadud 11. koht. 2010. aasta OM-il Vancouveris oli tema parim tulemus sprinditeates koos Alex Harveyga saadud 4. koht. Samas oli ta 50 km ühisstardiga klassikasõidus viies, 4×10 km teatesõidus seitsmes, 30 km jälitussõidus kuueteistkümnes ja sprindi klassikasõidus kahekümne kolmas. 2014. aasta taliolümpiamängudel Sotšis sai ta 15 km klassikas 35., vabatehnikasprindis 56. ja sprinditeates 12. koha. 2018. aasta taliolümpiamängudel Pyeongchang jäi tema parimaks kohaks 50 km klassikas saadud 26. koht.
Ta lõpetas sportlaskarjääri pärast hooaega 2017–18.
Baal
Baal (baʿal) on semiidi tiitel ja aunimi, mis tähendab isandat ja mida on tarvitatud mitmete vana Lähis-Ida jumalate, vaimude ja deemonite kohta.
Uppsala lään
Uppsala lään asub Ida-Rootsis ning piirneb Stockholmi, Södermanlandi, Västmanlandi ja Gävleborgi lääniga. Territoorium langeb osaliselt kokku ajaloolise Upplandi maakonnaga; keskus asub Uppsalas, mis on umbes 135 000 elanikuga lääni suurim asula ning Rootsi suuruselt neljas linn.
Uppsala lään koosneb 8 kohaliku omavalitsuse üksusest ehk vallast – Enköpingi, Heby, Håbo, Tierpi, Uppsala, Knivsta, Älvkarleby ja Östhammari vald. Lääni omavalitsuse organ on valitav volikogu (landsting) ning riigivõimu esindab läänivalitsus (länsstyrelse), mida juhib maavanem (landshövding).
Lõunast põhja läbib Uppsala lääni E4-maantee, mis ühendab Uppsalat Stockholmiga.
Uppsala läänis on u 300 järve, millest suurim on Mälaren. Lääni sümboliteks on valitud merikotkas, harilik kivipuravik, tõugjas ja püvilill; viimane kasvab looduslikult Kungsängi kaitsealal Fyrise jõe ääres. Kokku on läänis 79 looduskaitseala.
Uppsala lääni omapäraseks kultuuripärandiks on 17.–18. sajandil valloonide asutatud rauasulatustehased, mis nüüdseks on valdavalt muudetud muuseumideks ja puhkealadeks.
Välislingid
🇸🇪
Louis VII
Louis VII jätkas isa, Prantsusmaa kuninga (1108–1137) Louis VI alustatud kuninglike domeenide laiendamist ning liitis Prantsusmaa keskmes asuva Bourges ja Sensi.
Pärast tema abiellumist Akvitaania Eleanoriga liideti aladega ka Akvitaania hertsogkond, mis aga kaotati pärast lahutust Eleanorist 1152. aastal.
Teine ristisõda
1147. aastal asus Louis VII St. Denis'st suure sõjaväega (umbes 100 000 meest) Teise ristisõtta (1147–1149). Antiookias palus Raymond Louis VII aidata vallutada muslimite käes olevat Edessa linna, Louis loobus Edessa vallutamisest ja asus (Damaskust ründama. Louis' ristisõdijad taandusid pärast suuri kaotusi ning hiljem paljud ellujäänud sõjamehed deserteerusid. Aastal 1149 suundus Louis VII löödult Pariisi. thumb|Prantsusmaa kaart aastal 1154
Isiklikku
1137. aastal abiellus Louis VII Akvitaania Eleanoriga.
Louis' ja Akvitaania Eleanori lapsed
1154. aastal abiellus Louis VII Kastiilia Constance'iga, Kastiilia ja Leóni kuninga Alfonso II tütrega.
Louis' ja Kastiilia Constance'i lapsed
1160. aastal abiellus Louis VII Champagne'i Adèle'iga, Champagne'i krahvi Theobald II tütrega.
August Kasekamp
August Kasekamp VR II/3 (21. jaanuar 1889 Einmanni vald (Järva-Jaani kihelkond) – 3. oktoober 1942 Saratovi oblast, NSV Liit) oli Eesti sõjaväelane, kindralmajor ja pedagoog.
August Kasekamp osales Vabadussõjas Järvamaa Kaitseliidu ülemana, hiljem 9. jalaväerügemendi 7. kompanii ülemana.
Ta lõpetas Kõrgema Sõjakooli aastal 1927 ja oli 1930–1934 Kõrgema Sõjakooli ülem. 1938–1939 oli Sõjaväe Ühendatud Õppeasutiste ülem.
Ta oli 1940–1941 180. Eesti Laskurdiviisi staabiülem, arreteeriti NKVD poolt 1941. aastal.
Isiklikku
Tema poeg Päivo Kasekamp (1924–2013) oli Tartu Metodisti koguduse pastor, pojapoeg Andres Kasekamp on Tartu Ülikooli Rahvusvaheliste suhete õppetooli Balti poliitika professor.
Ojamaa lään
Ta hõlmab Ojamaa saare ja seda ümbritsevad väiksemad saared, sealhulgas Fårö, Gotska Sandön.
Välislingid
🇸🇪
Andrei Filatov
pisi| Andrei Filatov (2015) pisi|[[Venemaa Maleföderatsiooni president Andrei Filatov Bakuu maleolümpial Venemaa võistkonna kapten-treeneri rollis (seisab võistkonna liikme Aleksandr Grištšuki selja taga) (2016)]]
Andrei Vassiljevitš Filatov (vene keeles Андрей Васильевич Филатов; sündinud 18. detsembril 1971 Krõvõi Rigis) on vene suurärimees ja maletegelane.
Filatov lõpetas 1993. aastal Minskis Valgevene Kehakultuuri ja Spordi Akadeemia kehakultuuri õpetaja ja maletreeneri erialal. Ta on saavutanud suurt edu ettevõtluses. 1996. aastal asutas koos äripartneriga ettevõtte Severstaltrans, hiljem sai ta mitme suurfirma kaasomanikuks. Ta on Prantsusmaal Saint-Émilionis (Gironde'i departemangus) asuva viinamarjakasvanduse omanik. Ajakirja Forbes venekeelse väljaande andmetel kuulus Filatov 2011. aastal Venemaa saja rikkama eraisiku hulka (1,1 miljardit USA dollarit; 93. koht).
Filatov on kunstikollektsionäär. 2012. aastal asutas kunstifondi Art Russe. 2015. aastal valis Venemaa Kunstide Akadeemia ta oma auliikmeks panuse eest nõukogude ja vene kunsti populariseerimisel. Filatov finantseeris Pariisis Aleksandr Alehhini mälestussamba rajamist. Sponsorina on ta toetanud paljusid kunstinäitusi ja malevõistlusi.
Filatov on Karjalas asuva Valamo kloostri hoolekogu liige.
Maletegelane
Nooruses osales Filatov malevõistlustel ja täitis meistrikandidaadi järgu. Laiemalt sai ta tuntuks maletreeneri ja malefunktsionäärina. Veebruaris 2014 valiti ta Venemaa Maleföderatsiooni presidendiks. Ühtlasi sai tast FIDE tsooni 1.6 (Venemaa) president ja augustis 2014 FIDE asepresident (2014–2018). FIDE andis talle 2015. aastal rahvusvahelise organisaatori ja septembris 2016 FIDE vanemtreeneri nimetuse. Filatov oli 2015. aastal naiste maailmameistrivõistluste ja Aerofloti lahtise turniiri direktor. Jaanuaris 2016 sai ta Venemaa malekoondise vanemtreeneriks. Kahel maleolümpial (2016, 2018) on Filatov olnud ühes isikus võistkonna kapten ja treener.
Isiklikku
Ta on abielus ja tal on kuus last.
Edgar Põdra
Edgar Põdra (17. aprill 1897 Tallinn – 2. märts 1939 Tallinn) oli Eesti sõjaväelane (major, 1939).
Sõjaväe keskhaigla komandant Tallinnas. Suri ajupõletikku.
Üru
Üru on küla Saare maakonnas Saaremaa vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Kihelkonna valda.
Leedu suurvürstiriik
Leedu suurvürstiriik (Lietuvos Didžioji Kunigaikštystė, valgevene keeles Вялікае княства Літоўскае, poola keeles Wielkie Księstwo Litewskie, ukraina keeles Велике Князівство Литовське, ladina keeles Magnus Ducatus Litvania) oli Ida-Euroopas 13. sajandi keskpaigast 16. sajandini eksisteerinud riik. Suurvürstiriik säilis formaalselt Rzeczpospolita (Poola-Leedu) koosseisus kuni likvideerimiseni 18. sajandi lõpus Poola jagamiste käigus.
15. sajandil oli Leedu pindalalt Euroopa suurim riik, kui talle kuulusid kogu tänapäeva Valgevene, valdav osa tänapäeva Leedust ja Ukrainast ning osaliselt ka Poola, Moldova ja Venemaa. Leedulased moodustasid riigis vähemuse, enamuses olid idaslaavlased. Leedu suurvürstiriiki peetakse mitte ainult tänapäeva Leedu, vaid ka Valgevene riigi eelkäijaks. Tänapäeva Leedu riiki kuuluvad ainult Žemaitija ja Aukštaitija.
Leedumaa vürstiriigid
Leedut on ajalooallikais esimest korda mainitud 1009. aastal Quedlinburgi kroonikas nimega Litua.
Kiievi-Vene feodaalsel killustumisel eraldusid temast pärast 1021. aastat Polotski vürstiriik, Kiievi suurvürstiriigi lagunemise järel iseseisvus Polotski vürstiriik 1136. aastal. 12. sajandil eraldusid Smolenski ja Turovi-Pinski vürstiriik, mis hiljem omakorda jagunesid.
Esialgu maksid leedu hõimud Polotski vürstile andamit, aga Kiievi-Vene nõrgenedes hakkas olukord muutuma vastupidiseks. Pöördepunkt oli 1180. aastatel, mil leedulased lakkasid maksmast andamit ja hoopis ise korraldama rüüsteretki Połacki ja Pihkva vürstiriigi vastu, ähvardades isegi Novgorodi. Järelikult pidid leedulased sel ajal hakkama paremini organiseeruma ja omavahel tihedat koostööd tegema.
12. sajandi lõpust on teada umbes 700 maalinna. Feodaalsuhted muutusid valitsevaiks 13. sajandil. 13. sajandi algusest on teada 8 maakonda (Ceklis, Dainava, Deltuva, Karšuva, Lietuva, Medininkai, Nalšia ja Upyte), mille eesotsas olid vürstid. Aastal 1219 on nimetatud 22 vürsti.
Põhjala ristisõdade tulemusena jäi Leedu ainukeseks paganlikuks riigiks Läänemere ääres, mis jäi roomakatoliku kiriku Rooma paavsti poolt suunatud ristisõdade käigus relva jõul vallutamata ja ristiusustamata. Saksa ordu vallutas ja alistas balti hõimud, preislased ning Mõõgavendade ordu Liivimaa. Saksa ordu ja Mõõgavendade ordu/Riia peapiiskopkonna alasid eraldas baltlaste žemaitidega asustatud Žemaitija Lääne-Leedus.
Leedu suurriigi moodustamine
Leedu tekkimist kiirendas Saksa ordu agressiooni ähvardus. Aukštaitija vürst Mindaugas (Leedu suurvürst 1253–1263, teistel andmetel 1254–1258) ühendas 1230. aastail Aukštaitija, Žemaitija ja teisi maid ning osa jatvingide ja kurelaste alu. Ta ühendas sajandi keskpaiku maa-ala, mida on nimetatud Must-Veneks, Połacki vürstiriigi osad, Turovi-Pinski vürstiriigi lääneosa, vürstiriigid Prõpjatsi jõe ülemjooksul ja osa Volõõniamaast. Edu saavutati ka võitluses Saksa ordurüütlitega Saule (1236) ja Durbe lahingus (1260). Alates 13. sajandi lõpust alanud pidevates sisetülides Vana-Liivimaal, mis peamiselt käisid Liivi ordu ja Riia peapiiskopi või Riia linna vahel, toetasid Leedu suurvürstid orduvastaseid. Pärast Mindaugase tapmist 1263 jagunes Leedu vürstiriikideks, Leedu suurvürsti võim säilis ainult nimeliselt.
Suurvürstid Traidenis (1270–1282), Vytenis (1293–1316) ja Gediminas (1316–1341) taastasid ühtse riigi. Gediminas tugevdas päriliku suurvürsti võimu. Leedu lõi 13. ja 14. sajandil korduvalt tagasi mongolite rünnakuid. 14. sajandi I poolel ühendati Kiievi-Vene riigi lagunemise, slaavi vürstiriikide Kuldhordi vasallriikideks muutmise järel slaavi vürstiriikide killustumise tulemusel, Gediminase poolt Leeduga Valge-Vene: Połacki vürstiriik (1307), Minsk, Pinsk (1318), Brest (1319), Mogiljov, Turov, Vitebsk (1330), Orša, Mozõr ja Ukrainas, Kiiev (1321).
Galiitsia-Volõõnia pärilussõja (1340–1392) käigus liideti Leedu suurvürstiriigiga 1344. aastal Volõõnia, Galiitsia-Volõõnia vürstiriigist, mida valitses Gediminase vend Lubartas ja millega piirnevate alade valitsemisõiguse eest sõdisid leedu vürstid Poola kuningatega. Vend Koriant valitses Podoolias ja vend Kęstutis aga põlistel Leedu aladel Žemaitijas ning hoolitses riigi kaitse eest Saksa ja Liivi orduga piirnevatel aladel.
Suurvürst Algirdase valitsemise ajal (1345–1377) liideti Vitebski vürstiriik, Brjanski vürstiriik (1356). Leedu, Vene ja Žemaitija suurvürstiriigi kontrolli all olid tänapäeva Smolenski, Brjanski, Kaluga, Tula, Orjoli, Moskva, Pihkva ja Novgorodi alad. Suurvürst Kęstutis (1381–1382) laiendas riiki Puna-Vene ja Vene vürstiriikide arvel.
Suurvürst Vytautas (1392–1430) laiendas veelgi riiki, ühendas Smolenski vürstiriigi (lõplikult 1404), korraldas 1406–1408 kolm sõjakäiku Moskva suurvürstriigi vastu ja toetas Moskva-vastaseid Tveri ja Rjazani vürstiriiki; sõdis tatarlastega, 1399. aastal toetas ta endist Kuldhordi khaani Tohtamõši, uue khaani Timur Kutlugh vastu Vorskla jõe lahingus. Vytautas Suure väed, kuhu kuulusid suurvürstiriigi väed ning abijõud Poolast ja Saksa ordust, kaotasid aga Vorskla jõel khaani Timur Kutlugh ja emiir Edigü vägedele. Aastatel 1401–1404 sõdis koos Poola kuningaga Saksa ordu vastu 1409–1411 (Grünwaldi lahing), 1414 ja 1422, sai Toruńi rahuga 1411 (lõplikult Melno rahuga 1422) tagasi Žemaitija.
13. sajand
13. sajandil preislaste maa alistamise järel Preisimaal kiirendas Saksa ordu agressiooni ähvardus paganliku Leedu ühendamist. Mongolite invasioon Euroopasse ei ulatunud Leedu aladeni ning säästis Leedu ressursse.
Kõige suuremat ohtu Leedule kujutas endast Liivimaa ordu, mis oli Baltimaade sõjalist vallutust alustanud 1201 Riia linnast. Esmalt vallutas ordu tänapäeva Läti ja seejärel Eesti maa-ala, aga Leedu vallutamise katsed tõid suure tagasilöögi.
Mindaugas ühendas 1230. aastail Aukštaitija, Žemaitija ja teisi maid ning osa jatvingide ja kurelaste alasid. 1229. ja 1234. aastal ulatusid leedulaste sõjakäigud Novgorodini.
Sõdades Saksa ordu ja Mõõgavendade orduga tegid Leedu väed sõjakäike Vana-Liivimaale ja pidasid liitlastega võidukad Saule lahing, kui ordu 22. septembril 1236 Saule lahingus otsustavalt lüüa sai. Saule lahing toimus praeguse Läti ja Leedu piirialadel, kus leedulased (koos semgalitega) lõid hävitavalt Leedust rüüsteretkelt naasvat Mõõgavendade ordu väge; surma sai ka ordumeister Volquin. Seejärel liideti Mõõgavendade ordu riismed Saksa orduga ning moodustus selle Liivimaa haru ehk Liivi ordu. Saule lahingus saadud võit aitas säilitada paganliku Leedu iseseisvust, selle mõjul puhkes sakslastevastaseid ülestõuse Zemgales, Kuramaal ja Saaremaal. Viimane allutati ordu ja piiskopi võimule uuesti alles 1241. aastal. Aukštaitija vürst Mindaugas (Leedu suurvürst 1253–1263, teistel andmetel 1254–1258) hakkas võimu enda kätte koondama ning ühendas Leedu üheks riigiks. Kuidas tal see õnnestus, see ei ole teada. Ruteenia kroonikate järgi mõrvas või pagendas ta mitu vürsti, sealhulgas oma sugulasi. Mindaugas ühendas sajandi keskpaiku maa-ala, mida on nimetatud Must-Veneks (Hrodna, Słonim, Navahrudak, Vaŭkavysk), Polotski vürstiriigi osad, Turovi-Pinski vürstiriigi lääneosa, vürstiriigid Prõpjatsi jõe ülemjooksul ja osa Volõõniamaast.
Leedulaste sõjakäigul 1245. aastal Novgorodini vabariigi tugipunkti Toropetsini, kus said kaotuse osaliseks Toržoki ja Bežetski vürsti Jaroslav Vladimirovitši ja Aleksander Nevski vägedelt. Leedulaste sõjakäigud 1246. ja 1247. aastal Galiitsia-Volõõnia vürstiriiki tõrjuti vürstide Danilo Romanovitš ja Vasilko Romanovitši juhtimisel, kes korraldasid ka svastusõjakäigu 1252. aastal Leedu aladele. 1246. aastal võttis Mindaugas vastu õigeusu, mis oli suurvürstiriigi elanike litviinide usuks. Leedulased olid tollal ristimata. Seda kasutasid ära Mindaugase vennapojad, kes olid tema kõige tulisemad vastased. Nad olid loonud sidemed Riia peapiiskopiga ja lasknud end ristida katoliku kirikus ja said Mindaugase vastases võitluses endale liitlaseks roomakatoliku kiriku. Mindaugas asus omakorda otsima sõprust Saksa ordu Liivimaa haru meistrilt. 1251. aastal läks ta katoliku usku, aga leedulaste üldist ristimist veel ei toimunud. thumb|left|270px|Mindaugase linnus (Viktar Staščaniuki rekonstruktsioon)
1252. aastal mainiti Navahrudakki Leedu suurvürsti Mindaugase residentsina. Navahrudaki linn kujunes samanimelise vürstiriigi keskuseks, mida valitses Mindaugase ja Morta poeg Novogorodoki vürst 1239–1254, Leedu suurvürst 1254, 1258–1263 Vaišvilkas. Mindaugase ja Morta tütar Mindowhowna (1201–1264), oli abielus Galiitsia-Volõõnia vürstiriigi vürsti Danilo Romanovitši poja Švarn Danilovitšiga ning oli Galiitsia-Volõõnia kuninganna 1255–1264.
Mindaugas oli osav valitseja, kes ei valinud vahendeid oma eesmärkide saavutamiseks. 6. juulil 1253 krooniti ta Rooma paavsti Innocentius IV õnnistusel Kulmi piiskopkonna Chełmno piiskopi dominiiklase Heidenreich poolt esimeseks Leedu suurvürstiks (leedu keeles kunigaikštis).
Pärast Leedu suurvürst ja kuningas Mindaugase tapmist 1263 jagunes Leedu vürstiriikideks, Leedu suurvürsti võim säilis ainult nimeliselt, riigis valitsesid Mindaugase poeg Vaišvilkas ja väimees Galiitsia-Volõõnia Švarn (1264–1267). Mongolite riigi Kuldhordi poolt vasalliseisusse sunnitud Galiitsia-Volõõnia vürstiriigi vürsti 1264–1301 Lev Danilovitš toel sooritasid Mengu-Timuri ja Nogai mongolite väed ka korduvaid rüüsteretki Leedu aladele.
Suurvürstid Traidenis (1270–1282), Vytenis (1293–1316) ja Gediminas (1316–1341) taastasid ühtse riigi.
14. sajand
14. sajandil piirnes suurvürstiriik põhjas Pihkva ja Novgorodi vabariigi, kirdes Tveri vürstiriigi, idas Moskva suurvürstiriigiga ja Rjazani vürstiriigiga ning lõunas Krimmi khaaniriigiga. Edelas piirnes riik Moldova vürstiriigi, läänes Poola kuningriigi ja loodes Saksa ordu Preisimaa valdustega. Suurvürstiriigi territooriumil olid asulad Raseiniai (esmamainimine 1253), Kernavė, Trakai (1337), Vilnius (1323), Grodno (1005), Minsk (1067), Polotsk (862), Vitebsk (1021?), Kaunas (1361), Słuck (1116), Navahrudak, Lutsk (1095), Kiiev.
Viimase Viciebski vürsti tütar, Vitebski Maria, abiellus 1318. aastal hilisema Leedu suurvürsti Algirdasega ja nii läks linn viimase Viciebski vürsti surma järel Leedu suurvürstiriigi koosseisu.
14. sajandi keskel pidas Leedu, Vene ja Žemaitija suurvürstiriik sõdu ja tegi sõjaretki Poolaga piirialade pärast. Galiitsia-Volõõnia pärilussõja (1340–1392) käigus liideti Leedu suurvürstiriigiga 1344. aastal Volõõnia, Galiitsia-Volõõnia vürstiriigist, mida valitses Gediminase poeg Lubartas ja millega piirnevate alade valitsemisõiguse eest sõdisid leedu vürstid Poola kuningatega. Koriant valitses Podoolias ja Kęstutis aga põlistel Leedu aladel Žemaitijas ning hoolitses riigi kaitse eest Saksa ja Liivi orduga piirnevatel aladel.
Aastal 1359 vallutas suurvürst Algirdas Mscisłaŭ, kes andis selle oma pojale Karigailale, kes rajas sinna oma dünastia (Mstislavskid). Aastal 1386 üritasid smolensklased suurvürst Jogaila kroonimist ära kasutades linna tagasi vallutada. Üksteist päeva kestnud piiramise järel jõudsid kohale Vytautase ja Skirgaila juhitud Leedu väed, mis lõpetasid piiramise ja purustasid Smolenski sõjajõud; Smolenski vürstiriik tunnustas aga leedulaste ülemvõimu.
1362. aastal lõid Leedu, Vene ja Žemaitija suurvürstiriigi väed otsustavalt Kuldhordi Siniste Vete lahingus Lõuna-Bugi ääres, misjärel liideti tänapäeva Ukraina Podoolia piirkonnad kuni Dnepri suudmeni ja Kuldhord lakkas endast Leedu, Vene ja Žemaitija suurvürstiriigile ohtu kujutamast. Algirdas (1345–1377) liidendas suurvürstiriigiga Tšernigov-Severskimaa, Volõõnia, Podoolia ja Kiievimaa, luues Leedu, Vene ja Žemaitija suurvürstiriigi impeeriumi, mis ulatus Läänemerest Musta mereni ja 50 miili kaugusele Moskvast ning oli üks Euroopa suuremaid riike. Valduste laienemise järel Dnepri ülem- ja keskjooksul asuvate alade üle moodustus järgnevaks kahesajaks aastaks piir Leedu ja hilisema Poola-Leedu riigi ning Kuldhordi ja hilisema Krimmi khaaniriigi vahel.
Püüdes takistada Moskva vürstiriigi tugevnemist, toetas Leedu suurvürst Tveri vürste ja suurvürst Algirdas korraldas kolm sõjakäiku Moskva vürstiriigi vastu (1368, 1370, 1372). Sõjas Moskva vürstiriigiga sõlmisid suurvürstid sõjalisi liite ka tatarlastega ning Jogailo sõlmis sõjalise liidu tatarlaste sõjaretkes osalemises, mis lõppes Kulikovo lahingu (1380) ja Moskva suurvürsti Dmitri Donskoi vägede võiduga.
1377. aastal, suurvürst Algirdas surma järel, sai sellele järgnenud Algirdase poegade vahelise kodusõja tulemusel uueks suurvürstiks (1377–1381) tolle poeg 2. abielust Tveri Julianaga Jogaila, keda toetas Saksa ordu. Suurvürstiks saanud Jogaila läks tülli onu Kęstutisega, kes oli ta isa ajal olnud kaasvalitseja riigi lääneosas ning puhkes kodusõda, mille võitis Kęstutis, kes soovis paganlikku riigikorda säilitada. Kęstutis jättis Jogaila küll suurvürstivõimust ilma, kuid säilitas talle ühe vürstkonna, mistõttu viimasele jäi niipalju võimu, et ta sai 1382. aastal liidus Saksa ordu ja vendadega riigipöörde korraldada ning Kęstutise ja Vytautase vangi võtta. Kęstutise lasi ta tappa, Vytautas pääses aga põgenema ning leidis varjupaiga Saksa ordu juures. Jogaila lasi Kęstutise aga auavalduste saatel paganlikult põletada, kuigi ta ise oli Kestutise tapnud. Saksa ordualadele põgenenud Vytatutas võttis vastu 1383. aastal katoliku usu ning sai Saksa ordumeistrilt lääniks Jogailo poolt Dubysa lepinguga ordule antud Žemaitija. Liidus Saksa orduga alustas Vytautas sõjategevust Jogailo vastu ning saavutas aastatel 1383–1384 toimunud sõjategevuses edu. pisi|left|150px|Leedu suurvürst [[Jogaila, Poola kuningana Władysław II Jagiełło]] thumb|250px|Poola ja Leedu, Vene ja Žemaitija pärast [[Krevo uniooni 1387. aastal]] Tingituna ebaedust sõjategevuses, asus Jogaila looma kontakte Poolaga, kus valitsejannaks oli Anjou dünastiast Poola (1370–1382) kuninga Ludwig I (Ungari kuningana Lajos I Anjou) tütar Jadwiga. Jogailo võttis vastu katoliikluse ja abiellus Jadwigaga ning kuulutati Poola kuningaks (1386–1434) Władysław II Jagiełłona. Jogailo järglased Jagelloonide dünastia valitses Leedut 1377–1572, Poolat 1386–1572, Ungarit 1440–1444 ja 1490–1526 ja Böömimaad 1471–1526. thumb|250px|Leedu suurvürstiriigi territoorium, aastatel 1386–1434 Suurvürst Jogaila saamise järel Poola kuningaks 1386, 1386. aastal loodud Krevo uniooniga tekkis sisuliselt Poola-Leedu personaalunioon, järgmisel aastal viidi läbi ka Leedu ametlik ristimine rooma-katoliku usku. Krevo uniooni kindlustamiseks lubas Jogailo leedu aadlikele neile varem suurvürsti poolt lãänideks annetatud valduste pärusvaldusteks andmist. Kuid leedulased ja litviinid polnud veel valmis aadliprivileegide nimel Poolaga ühinema ja katoliku usku üle minema. Nii tekkis Leedus peagi Jogaila-vastane mäss ning selle etteotsa tõusis Vytautas (1392–1430).
Kodusõjas Leedu suurvürstiriigis Kęstutise ja Algirdase järglaste vahel, Leedu suurvürsti trooni pärast võitis Kęstutise poeg, Vytautas, kes sõlmis Algirdase poja Poola kuninga Władysław II Jagiełłoga 1392. aastal Ostrówi lepingu, millega Vytautasest sai Jogaila suveräniteedi all Leedu tegelik valitseja. 1401. aastal loobus Władysław II Jagiełło ka ametlikult Leedu, Vene ja Žemaitija suurvürstiriigi valitseja tiitlist ning Poola-Leedu personaalunioon lakkas olemast. Vytautas sai lepinguga 1401 eluaegse, 1413 päriliku suurvürstivõimu). Võimuvõitluse kaotanud, Algirdase poeg Skirgaila, sai valitsemiseks Kiievi vürstiriigi.
1398. aastal sõlmiti Leedu suurvürstiriigi ja Saksa Ordu vahel Salynase leping, mille kohaselt anti muuhulgas Žemaitia (Samogitia) alad Saksa ordule. Žemaitia omandamisega sai Saksa Ordu luua maismaaühenduse Liivi ordu maadega Vana-Liivimaal. Maismaaühendus Saksa ordu põhiterritooriumi ja Liivimaa vahel jäi kestma 13 aastaks. Pärast Grünwaldi lahingut 1410. aastal võttis Leedu Žemaitia piirkonna endale tagasi.
Vytautas Suur sõdis ka tatarlastega, 1399. aastal toetas ta endist Kuldhordi khaani Tohtamõši, uue khaani Timur Kutlugh vastu Vorskla jõe lahingus. Vytautas Suure väed, kuhu kuulusid suurvürstiriigi väed ning abijõud Poolast ja Saksa ordust, kaotasid aga Vorskla jõel khaani Timur Kutlugh ja emiir Edigü vägedele.
15. sajand
thumb|240px|Leedu (1434)
1409. aasta 6. augustil kuulutas Saksa ordu kõrgmeister Ulrich von Jungingen sõja Poolale ning vallutas osa Poola ja Leedu, Vene ja Žemaitija suurvürstiriigi piirialasid, välja kuulutatud maakaitseväe kogunemise järel vallutasid Poola väed tagasi Bydgoszczi kuid 1409. aasta sügisel sõlmiti orduga vaherahu.
1410. aasta sügiseks kogusid mõlemad tugeva sõjaväe ning 1410. aastal sügisel asusid Poola ja Leedu, Vene ja Žemaitija ühine sõjavägi sõjakäigule senise võimsama sõjalise jõu vastu Ida-Euroopas Saksa ordule, kelle väed purustati Grünwaldi lahingus Leedu, Vene ja Žemaitija suurvürstiriigi suurvürsti Vytautase ja Poola kuninga Wladyslaw II juhtimisel. Langesid ordu kõrgmeister Ulrich von Jungingen, suurkomtuur, suurmarssal, suurvarahoidja jt. Nädal pärast lahingut suundusid Leedu ja Poola väed saksa ordu keskuse Marienburgi lossi piirama, kuid lõpetasid selle 18. septembril. Grünwaldi ehk Tannenbergi lahing nõrgestas Saksa ordut.
Saksa ordu ja Poola vahelise sõja lõpetas 1411. aastal sõlmitud Thorni rahu. Vytautas Suur sõdis 1414 ja 1422 Saksa orduga, sai Toruńi rahuga 1411 (lõplikult Melno rahuga 1422) tagasi 1398. aastal loovutatud Žemaitija. Vytautas Suur sõlmis ka dünastilise abielu, naites 1391. aastal oma tütre Sofia, Moskva suurvürsti Vassili pojaga. Aastatel 1425–1462 oli Moskva suurvürsti troonil Vytautase tütrepoeg Vassili II Pime.
Vytautas Suur laiendas riigi valdusi (lisaks Valge-Vene ja Must-Venele) ida suunas: ühendas Smolenski vürstiriigi (lõplikult 1404), korraldas 1406–1408 kolm sõjakäiku Moskva suurvürstriigi vastu ja toetas Moskva suurvürstiriigi vastaseid Tveri ja Rjazani vürstiriike. thumb|240px|Leedu, Vene ja Žemaitija suurvürstiriigi laienemine kuni [[1462. aastani]] 1413. aastal sõlmiti Gorodlo unioon, millega Leedu suurvürst Vytautas ja Poola kuningas Władysław II Jagiełło moodustasid liidulepingu Poola-Leedu riigi liitmiseks. Leedu suurvürst tunnistas Poola kuninga ülemvõimu, osa Jogaila valdustest Leedus läksid Poola kuningriigi valdusse, Leedu suurvürsti tiitel kuulus järgnevalt Poola kuninga tiitlisse. Leedu suurvürsti tiitel muudeti päritavaks. Leedus viidi sisse analoogne haldusjaotus Poolaga, asutati ka Vilno, Trakai vojevoodide ja kastellaanide ametikohad; leedu aadlikele anti samad õigused poola šlahtaga.