cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Erakond Parempoolsed
Ajalugu
Parteisisese konflikti tekitas Parempoolsete rahulolematus Jüri Ratase valitsuse (kuhu kuulus ka Isamaa) plaanitud rahvahääletusega teemal, kas abielu peaks olema põhiseaduses määratletud vaid mehe ja naise liiduna. Parempoolsed teatasid, et riik ei peaks isiklikku ellu sekkuma ja nad ei toeta põhiseaduse avamist päevapoliitilistel kaalutlustel ega seaduste kehtestamist rahvahääletuse teel. Kui referendumi korraldamise eelnõu parlamenti jõudis, väljendasid Parempoolsed toetust Isamaa riigikogulastele, kes referendumit ei pooldanud ning tegid enne otsustavat hääletust Isamaa ja Keskerakonna Riigikogu fraktsioonidele avalduse, kus kutsuti abieluküsitluse eelnõud Riigikogu menetlusest tagasi võtma.
Politoloogide Tõnis Saartsi ja Martin Mölderi hinnangul esindasid Parempoolsed erakonna mõõdukamat ja liberaalsemat tiiba, kellel partei sees siiski väga laia kandepinda polnud. Mölder märkis, et Parempoolsete seas andsid tooni endised Res Publica liikmed ja ka Saarts nägi erakonna sisepingete allikana isikutevaheliste vastuolude kõrval ka 2006. aastal toimunud konservatiivsema Isamaaliidu ja liberaalsema Res Publica ühinemist.
Sevieri maakond (Arkansas)
Sevieri maakond (Sevier County) on maakond Ameerika Ühendriikides Arkansase osariigis.
Erakond Parempoolsed
Ajalugu
2021. aasta juunis toimunud Isamaa suurkogul kandideeris partei esimeheks senise juhi Helir-Valdor Seedri kõrval ka Parempoolsete esindaja Lavly Perling, kes sai 367 häält Seedri 784 vastu.
Sevieri maakond (Arkansas)
Maakonna halduskeskus on De Queen.
Erakond Parempoolsed
Ajalugu
2022. aasta märtsis heitis Isamaa eestseisus erakonnast välja 4 juhtivat Parempoolsete liiget (Lavly Perling, Siim Kiisler, Kristjan Vanaselja ja Tõnis Kons). Helir-Valdor Seeder ütles, et need inimesed olid erakonna poliitikat järjepidevalt avalikult rünnates parteid kahjustanud. Seejärel kokku kutsutud Parempoolsete üldkogu otsustas Isamaa koosseisus tegevuse lõpetada, jätkata iseseisvalt ja võtta plaani uue erakonna loomise. Väljaheidetud kritiseerisid ka Parvel Pruunsilla mõju Isamaa erakonnale ja väidetavat suunda vasakpopulismi ning avaldasid lootust, et õigussüsteem hakkab selle erakonna suurrahastaja tegevusele tähelepanu pöörama.
Sevieri maakond (Arkansas)
Ajalugu
Maakond moodustati 1828. aastal.
Erakond Parempoolsed
Ajalugu
Erakond Parempoolsed asutati 18. augustil 2022. Esimeheks valiti Lavly Perling, kes oli ka ainus kandidaat.
2023. aasta Riigikogu valimisteks seadsid Parempoolsed üles täisnimekirja ehk 125 kandidaati. Kampaaniat tehti loosungi "Mõistuse hääl" all ja põhisõnumiks seati, et ümberjagamise asemel tuleb keskenduda majanduskasvule. Eesmärgiks seati 7 parlamendikoha saamine. Valimistel said Parempoolsed 2,3% häältest, millega jäädi alla valimiskünnise ja riigikogukohtadeta, kuid kvalifitseeruti riiklikule toetusele 30 000 eurot aastas.
Sevieri maakond (Arkansas)
Rahvastik
Arvestusliku rahvaarvu muutus (1. juuli seisuga):
Roosa riisikas
Roosa riisikas (Lactarius controversus) on pilvikuliste sugukonda riisika perekonda kuuluv seeneliik.
Ta on Eestis arvatud II kaitsekategooriasse (seisuga 2012).
Nicolai Abildgaard
Nicolai Abraham Abildgaard (11. september 1743 Kopenhaagen – 4. juuni 1809) oli taani maalikunstnik, skulptor ja arhitekt. Ta oli Kopenhaagenis Kuninglikus Taani Kunstiakadeemias maalimise, mütoloogia ja anatoomia professor. Paljud tema teosed asusid Christiansborgi lossis (osa hävis 1794. aastal tulekahjus), Fredensborgi lossis ja Levetzaus Amalienborgi lossis.
Teda õpetas algul üks maalikunstnik, seejärel ta ühines uue Kuningliku Taani Kunstiakadeemiaga Kopenhaagenis, kus ta õppis Johan Edvard Mandelbergi ja Johannes Wiedewelti juhendamisel. Ta võitis 1767. aastal akadeemias kuldmedaljoni, mille teenis välja oma väga heade oskustega. Sellega kaasnes reisistipendium, mille kättesaamist ta ootas 5 aastat. Abildgaard õppis akadeemias aastail 1764–1767, seejärel töötas ta seal praktikandina.
Kuigi selle aja kunstnikud rändasid edasisteks õpinguteks Pariisi, otsustas ta reisida Rooma, kus ta oli aastatel 1772–1777. Seal õppis ta skulptuuri, arhitektuuri, hoonete kaunistamist ja maalikunsti. Ta läks tagasi Kopenhaagenisse kunstiakadeemiasse. 1778. aastal sai ta professoriks. Ta valiti akadeemia direktoriks aastateks 1789–1791 ja 1801–1809. Aastateks 1780–1805 määrati ta ka kuninglikuks kunstnikuks. Abildgaard abiellus kaks korda, 1781. ja 1803. aastal.
Kurt Mattsson
Kurt Antero Mattsson (hüüdnimi "Kurre"; sündinud 1. märtsil 1940 Lahtis) on Soome endine poksija.
Mattsson oli I keskkaalus (kuni 71 kg) kahekordne Soome meister aastatel 1962–1963 ning sai 1961. aastal III koha.
Mattsson osales kokku kolm korda Eesti NSV – Soome sõpruskohtumistel. Ta kaotas oma kohtumise 1961. ja 1963. aastal ning võitis oma kohtumise 1962. aastal.
Mattsson osales 1964. aasta Tōkyō olümpiamängudel I keskkaalus (kuni 71 kg), kuid kaotas oma kohtumise II ringis hilisemale pronksmedalivõitjale Józef Grzesiakile (Poola) ja jäi edasisest medaliheitlusest välja. Ta osales I keskkaalus (kuni 71 kg) 14. Euroopa meistrivõistlustel Belgradis 1961. aastal, kuid kaotas oma kohtumise I ringis ja jäi edasisest medaliheitlusest välja ning 15. Euroopa meistrivõistlustel Moskvas 1963. aastal, kuid kaotas jälle oma kohtumise I ringis ja jäi edasisest medaliheitlusest välja.
Mattsson poksis septembrist 1965 kuni detsembrini 1969 elukutselisena. Ta pidas kokku 13 kohtumist ning võitis neist 9 (neist 2 nokaudiga) ja kaotas 2 (neist 1 nokaudiga) kohtumist ning 2 kohtumist jäi viiki.
Kastrāne mõis
Kastrāne mõis (saksa keeles Kastran, läti keeles Kastrānes muiža) oli rüütlimõis Liivimaal Riia kreisis Suntaži kihelkonnas. Nüüdisaegse haldusjaotuse järgi asub mõisasüda Lätis Ogre piirkonnas Suntaži vallas Upespilsi külas.
Kivijärve (Põlvamaa)
Kivijärve oli küla Põlvamaal. Küla jääb tänapäeval Uibujärve küla alale. Kihelkondlikult kuulus küla Põlva kihelkonda. Küla kaotati 1970. aastatel.
Franz Zingerle
Franz Zingerle (11. detsember 1908 Axams – 12. juuni 1988 Axams) oli Austria mäesuusataja.
Zingerle tuli maailmameistriks kiirlaskumises 1935. aasta mäesuusatamise maailmameistrivõistlustel.
Vallaseadus
Vallaseadus ehk vallakogukonnaseadus oli aastatel 1866–1917 Balti kubermangudes kehtinud seadus (Ma koggukonna Seadus Baltia-merre kubbermangudele: Ria-, Tallinna- ja Kuramale. 19. veebruarist 1866.), mis muu hulgas reglementeeris vallasiseseid mõisnike ja talupoegade vahelisi suhteid. Vallaseaduse koostamise aluseks oli talupoegade kaebused ja palvekirjaaktsioon.
Eestimaa kubermangus oli seaduse nimetus Tallinna murdes maakogukonna seadus, mille tõlkis vene keelest Fr. R. Kreutzwald.
Liivi-, Eesti- ja Kuramaa kindralkuberneri Pjotr Šuvalovi algatusel välja töötatud seaduseprojekti kinnitas Venemaa keiser Aleksander II 19. veebruaril 1866.
Vallaseaduse põhipunkte :
Väljavõte vallaseadusest:
Maakogukonnaks nimetatakse see rahva hulk, mis ühe määratud maakrundi peal elab, mis riigivalitsuse kinnitamise läbi suuremaks koguks ühendatud on, ja kelle käsuseadus vastastikused õigused andnud ja peale pannud, mis nende kohus täita. Maakogukonna liikmed on need inimesed, kes sellesama mõisa, kirikumõisa või priimõis a (Widme) järgi on ja kes seal revisjonikirjades ja ümberkirjutamise lehtedes üles pandud on; nõndasamuti ka need inimesed, kes oma endise seisuse õigustega tükis maakogukonna hulka on üles võetud.
Kogukonda (ehk koguvalda) valitsevad: 1) kogukonna täiskogu ja volimeestekogu, 2) kogukonnajuhataja ja abimehed (eestseisjad), 3) kogukonnakohus.
Täiskogu liikmed on esmalt: kõik selle kogukonna järel täisealised ja oma käe peale asunud päriskoha pidajad ja need rentnikud, kellel niisugused kohad käes, kust kohtumaksusid maksavad ja mis mõisniku või kroonu, linnade või mõnesuguste asutuste päralt on; teiseks: muu kogukonna saadikud, keda seatud aastate peale iga kümne täisealise mehe pealt üks saadik valitakse. Neid valivad täiskogu liikmeks eneste seast kogukonna mõisasulased. talusulased ja ka need mehed, kes oma käe peal, aga ilma maadeta, ennast elatavad, see on: ilma et neil kogukonnas oma pärismaid või rendikohta oleks.
Volimeestekogu liikmed on: talitaja ja täiskogu poolt valitud volimehed (paragrahv 8). Kogukonna-abimehed (eestseisjad) on ligi, kui volimeestekogu nõu peab, aga nemad pole mitte otsust tegemas, vaid nõu andmas. Mitu volimeest tarvis läheb, seda määratakse kogukonna liikmete hulga järgi. On kogukonnas 200 kuni 500 liiget (paragrahv 1), siis ülevaatajakohus (paragrahv 32) nimetab, kas volimehi peab 8 või 10 või 12 olema; kogukondades, kus 501 kuni 1000 liiget, on neid 14 meest; kus 1001 kuni 2000 liiget, seal 16; kus 2001 kuni 3000 liiget, seal 20; viimaks kogukondades, kus enam kui 3000 liiget, seal 24 volimeest. Volimeeste teine pool osa peab pärismaade pidajate ja rentnikkude liikidest, teine pool sulaste ja nende liigist olema, kes oma käe peal ilma maadeta elavad. Volimeeste ametiaeg on kolm aastat, aga ilma selle seadusega, et igal aastal kolmas osa neist korrapärast välja astub ja sestsamast liigist, kust väljaminejad olid, uued volimehed nende asemele valitakse. Kes kõige esimestena peavad välja astuma, selle üle heidetakse liisku; neid, kes on välja astunud, sünnib uuesti valida.
Igal mõisal ja igal kirikumõisal ja priimõisal (Widme), kus nõnda kui paragrahv 1 õpetab, maakogukond asutatud on, peab kogukonnale üks talitaja paragrahv 8 juhatamist mööda valitud olema. Tema abiks valib kogukonna täiskogu sedamööda, kuidas tarvis on ja kuidas ülevaatajakohus arvab (paragrahv 32), kuni neli abimeest (eestseisjat).
Kogukonna ametite peale ei sünni valida neid, kes kohtu mõistmise läbi nuhtluse all olnud või kelle kohus mõistnud, et nende süü kahevahele jäänud; veel ei sünni valida neid, kes kohtu kuulamise all või muidu kohtu all on või kes mitu korda kurja eluviisi pärast politseinuhtlust saanud. Muidu sünnib kõiki kogukonna päralt mehi, kes täiesti 25 aastat vanad ja ristiusku on, kogukonna ametite peale valida. Aga kogukonna talitaja, abimehed ja kogukonnakohtu peavanem peavad ikka pärismaade pidajate või rentnikkude liigist valitud saama. Kes kogukonna talitajaks ja kes kogukonnakohtu peavanemaks on, ei tohi selsamal ajal mitte kogunisti muud ametit enese peale võtta. Kas muidu üks ja seesama mees mitu teist ametit korraga võib pidada, see jääb kogukonna hooleks arvata.
Iga mõisa, kirikumõisa ja priimõisa (Widme) rajade sees jääb, sedamööda kuidas seesinane seadus juhatab, mõisapolitsei amet ja võimus mõisavanemale, kirikumõisa või priimõisa valitsejale toimetada, aga kroonumõisates selle mehe või selle kohtu hooleks, keda kroonumõisate domeenivalitsus seks arvab. Aga siin tuleb mõisapolitsei kohta mõisa rajadest kogukonna krunt maha arvata; see on: Kuramaal need talukohad, mis kogukonna liikmete käes on kas nende pärisomadena või rendi peal; Riiamaal taluorjusemaa ja Tallinna- ja Saaremaal talunuumamaa. Kogukonna krundis seisab politsei valitsus talitaja ja abimeeste käes üheskoos (kogukonnapolitsei, vaata paragrahv 19), aga politseikohtu asjad langevad kogukonnakohtu alla (vaata paragrahv 25).
Tambeti tänav
Tambeti tänav on tänav Tallinnas Lasnamäe linnaosas Ülemiste asumis.
Tambeti tänav sai nime 5. novembril 2008.
Bolivari maakond
Bolivari maakond (Bolivar County) on maakond Ameerika Ühendriikides Mississippi osariigis.
Ajalugu
Maakond moodustati 1836. aastal.
Rahvastik
Elanike arv oli 2010. aasta rahvaloenduse järgi 34 145.
Arvestuslik rahvaarvu muutus (1. juuli seisuga) :
Nisu tänav (täpsustus)
Nisu tänav on tänav mitmes Eesti linnas ja alevikus:
Sillamäe mõis
Sillamäe mõis (saksa keeles Sillamäggi; ka Uus-Sõtke mõis) oli poolmõis Vaivara kihelkonnas Virumaal.
Michael Möllenbeck noorem
Michael Möllenbeck (1635 Ambla – 1679 Ambla) oli Eesti vaimulik.
Sillamäe mõis
Mõis asutati 1849 Vaivara mõisast eraldatud alast.
Michael Möllenbeck noorem
Immatrikuleerus 8. juunil 1648 Tartu Ülikooli, 10. juulil 1654 Wittenbergi Ülikooli, sai 14. oktoobril 1656 magistriks.
Kutsuti aastal 1657 Ambla Maarja koguduse õpetajaks. Ordineeriti 27. detsembril 1658 pastoriks. Sai 15. veebruaril 1674 Järva praostkonna praostiks.
Harrison Salisbury
pisi|Harrison Salisbury (1967) Harrison Evans Salisbury (14. november 1908 Minneapolis – 5. juuli 1993 Providence) oli Ameerika Ühendriikide ajakirjanik ja ajaloolane.
Ta lõpetas aastal 1925 Minneapolises keskkooli ja aastal 1930 Minnesota Ülikooli.
Ta töötas Teise maailmasõja ajal Nõukogude Liidus. Pärast sõda oli ta esimeseks alaliseks New York Timesi korrespondendiks Moskvas (aastatel 1949-1954). Hiljem on ta töötanud ajakirjanikuna Hiinas ja Vietnamis.
Félix Houphouët-Boigny
Félix Houphouët-Boigny (sünninimega Dia Houphouët, eesnimi muutus 1915. aastal seoses astumisega ristiusku ja nimi Boigny lisandus ta nimele 1946. aastal; ametliku biograafia järgi 18. oktoober 1905 Yamoussoukro, tollal Prantsuse Lääne-Aafrika – 7. detsember 1993 Yamoussoukro) oli Elevandiluuranniku esimene president.
Ta lõpetas Dakari meditsiiniakadeemia ja töötas abiarstina 1940. aastani. Ta oli 1945. aastal üks Elevandiluuranniku Demokraatliku Partei rajajaid. 1956 valiti ta Prantsusmaa Rahvusassamblee liikmeks. 1957–1961 töötas ta mitmes prantsuse valitsuses ministrina, sealhulgas Charles de Gaulle'i valitsuse riigiminister (Ministre d'État) 1958–1959. 27. novembril 1960 valiti ta 98% valijate toetusega Elevandiluuranniku presidendiks. 1983. aastal lasi ta riigi pealinna viia rannikul asuvast Abidjanist sisemaale, oma sünnilinna Yamoussoukrosse. Tema välispoliitika oli antikommunistlik. Ta keeldus tunnistamast Hiina RV-d 1983. aastani ja toetas Angola UNITA mässulisi.
Naised alpinismis
Naised alpinismis on naisalpinistide panus alpinismi.
Naismägironijad olid 19. sajandil ja 20. sajandi alguses harva esinev nähtus – peaaegu kõik olid mehed. Kui 1857. aastal asutati Londonis maailma esimene alpiklubi Alpine Club, siis naisi selle liikmeteks ei võetud. Kuid naised käisid ronimas, enamasti koos meestega. Nad jälgisid konkurentide tegemisi nii nagu ikka spordis käitutakse.
Naised viie- ja kuuetuhandeliste tipus
pisi|vasakul|[[Fanny Workman]] Esimene naialpinist, kes ronis Karakoramis ja Himaalajas, oli geograaf ja kartograaf Fanny Workman (1859–1925). Ta tõusis koos abikaasaga seal paljude mägede tippu, sealhulgas püstitas mitu tõusude maailmarekordit naistele: 1899. aastal Siegfriedhorn (5700 m), Mount Bullock Workman (5930 m), 1903. aastal seitsmetuhandelise Spantiki kõrvaltipp (6878 m) ning 1906. aastal kuuetuhandeline Pinnacle Peak (6930 m). Kuigi tollal naisalpinistid kandsid mägedes juba pantaloone, eelistas tema endiselt seelikut kanda.
pisi|[[Annie Smith Peck (1878)]] Ameerika mägironija Annie Smith Peck (1850–1935) hakkas harrastama alpinismi 1885. aastal. Tollal oli ta Purdue Ülikooli pioneering professor arheoloogia ja ladina keele alal. 1895. aastal ronis ta Alpides Matterhorni tippu. Mägedes kandis Peck pikki pükse, mis naiste jaoks oli tollal tavatu, kohati väljakutsuv: pükste kandmine avalikes kohtades oli naistele keelatud. 1908. aastal ronis ta Andides Huascaráni põhjatippu (6654 m). Tema kasutuses olnud altimeeter näitas tipu kõrguseks 7300 meetrit. Sellega sai Peckist pretendent kõrgtõusude uuele maailmarekordile naiste seas. Sellist tulemust ei jäänud uskuma Fanny Workman. Ta palkas geodeedid, lasi teha tipu teodoliitmõõdistuse ja nende andmete põhjal tõestas, et Peck eksis kõrgusega umbes 600 meetrit, kuna altimeeter oli rikkis.
Aime Lutsar
Ta lõpetas 1966. aastal Kohila Keskkooli, 1969. aastal Ugala teatri õppestuudio ja 1980. aastal Tallinna Pedagoogilise Instituudi kultuurharidusteaduskonna.
Lutsar alustas näitlejana 1967. aastal Viljandi Ugalas. 1984. aastast juhatas ta Salme kultuurikeskuse harrastusteatrit Tallinnas.
Naised alpinismis
Naised seitsmetuhandeliste tipus
Prantsuse alpinist Claude Kogan sooritas koos kaaslastega esmatõusu 1953. aastal Nuni (7135 m) ja 1955. aastal Yangra (7422 m) tippu. Ta üritas 1954. aastal esimese naisalpinistina tõusta kaheksatuhandelise mäe tippu, kuid oli sunnitud tõusul Cho Oyule (8188 m) koos tipukaaslase Raymond Lambertiga 500 meetrit enne tippu tagasi pöörduma. pisi|vasakul|[[Ljudmila Agranovskaja. Jaan Künnapi foto]] 1970. aastal pälvis vene alpinist Ljudmila Agranovskaja esimese naisena Lumeleopardi aunimetuse.
Aime Lutsar
Ta on mänginud Veljo Käsperi filmis "Tuulevaikus" (1970) ning Ugala teatri lavastustes "Elu ja armastus" (1968), "Armastus, džäss ja kurat" (1969) ja "Kured lendavad" (1971).
Naised alpinismis
Naised seitsmetuhandeliste tipus
Kõrgeim mäetipp, mille esmavallutjate au kuulub ka naisalpinistidele, on Gasherbrum III (7946 m). Selle vallutasid 1975. aastal neli Poola alpinisti, sealhulgas Alison Chadwick-Onyszkiewicz ja Wanda Rutkiewicz.
Aime Lutsar
Tema õpilaste seast on sirgunud hulk kutselisi näitlejaid ja kultuuritegelasi, nagu Kärt Tomingas, Indrek Ojari, Mart Koldits, Kristo Viiding, Jim Ashilevi, Marilyn Jurman ja teised.
Naised alpinismis
Eigeri põhjasein
pisi|Vaade [[Eigeri põhjaseinale]] Eigeri põhjaseina loetakse üheks kuuest suurest põhjaseinast Alpides. Esimese naisena jõudis Eigeri tippu põhjaseina kaudu 3. septembril 1964 eesti päritolu Saksamaa alpinist Daisy Voog (1932–). Ta ronis koos Werner Bittneriga 1.–3. septembrini Heckmairi marsruudil.
Aime Lutsar
Aime Lutsar suri 18. jaanuaril 2013 ja maeti 26. jaanuaril 2013 Metsakalmistule.
Naised alpinismis
Matterhorni põhjasein
1965. aastal tõusis Matterhorni põhjaseina kaudu tippu naistest esimesena Yvette Vaucher (1929–).
Aime Lutsar
Isiklikku
Ta oli aastast 1971 abielus sambomaadleja ja judotreeneri Andres Lutsariga; ka nende poeg Jaan Lutsar on judoka ja judotreener.
Naised alpinismis
Naised kaheksatuhandeliste tipus
pisi|[[Junko Tabei. Jaan Künnapi foto]] 1974. aastal tõusid jaapanlannad Masako Uchida, Mieko Mori ja Naoko Makaseko kaheksatuhandelise Manaslu (8156 m) tippu. Aasta hiljem Junko Tabei oli naistest esimesena Džomolungma (8848 m) tipus. pisi|vasakul|[[Wanda Rutkiewicz]] 20. sajandi edukaim naisalpinist poolatar Wanda Rutkiewicz (1943–1992) tõusis naistest kolmandana Džomolungma tippu (1978) ja esimesena 1988. aastal K2 (8611 m) tippu (seejuures ei kasutanud ta lisahapnikku). 1990. aastate alul oli Rutkiewicz peamine pretendent võimalusele saada esimeseks naiseks, kes oleks tõusnud kõigi 14 kaheksatuhandelise tippu (meestest sai sellega hakkama 1986. aastal Reinhold Messner). Rutkiewiczil oli kirjas 8 tipputõusu kaheksatuhandelistele, kui hukkus 1992. aastal katsel tõusta maailmas kõrguselt kolmanda mäe Kanchenjunga (8586 m) tippu. See, kas ta hukkus enne tippu jõudes või juba tipust laskudes, on tänini teadmata. Tema surnukeha pole leitud.
Uus-Meremaa alpinist Lydia Bradey oli esimene naine, kes jõudis Džomolungma tippu lisahapnikku kasutamata (1988). pisi|[[Oh Eun-sun]] Esimene naisalpinist, kes on tõusnud kõigi 14 kaheksatuhandelise tippu, on Lõuna-Korea alpinist Oh Eun-sun (2010), kuid tema üks 14-st tipputõusust on vaidlustatud. Ametlikult loetakse esimeseks samal aastal oma 14. tipu vallutanud hispaanlannat Edurne Pasabani ja teiseks austerlannat Gerlinde Kaltenbrunnerit (2011).
2017. aastal teatati meedias, et itaallanna Nives Meroi on tõusnud 14 kaheksatuhandelisele, seejuures tegi seda alpistiilis, lisahapnikku kasutamata.
Teistel on edukaid tipputõuse kaheksatuhandelistele vähem: Lõuna-Korea alpinist Mi-young Go (11), poolatar Kinga Baranowka (9), prantslanna Chantal Mauduit (6), ameeriklanna Christine Boskoff (6) ja poolatar Anna Czerwińska (6). Kuulsal Junko Tabeil on kirjas 3 kaheksatuhandelist.
Alpinismi imelaps, ukrainlanna Marija Hitrikova (1990–2012) tõusis 2011. aastal 21-aastaselt kahe üle 8000 m kõrguse mäe tippu. Hukkus 2012. aastal Elbrusel mägigiidina töötades.
Naisekspeditsioone
1959. aastal toimus Claude Kogani juhtimisel ainult naisalpinistidest koosnev ekspeditsioon Cho Oyule. Selle käigus Kogan hukkus, olles oma telgis 7000 m kõrgusel asuvas vahelaagris, mis mattus lumelaviini alla.
1974. aastal hukkus puhkenud tormi tõttu Lenini tipu massiivis Elvira Šatajeva juhitud naisalpinistide 8-liikmeline grupp täies koosseisus. Raadioside toimis ja hädas olevale grupile ruttasid appi mäel töötavad meeskonnad, kuid kõik katsed neile abi osutada jäid tagajärjetuks.
1985. aasta juulis toimunud Poola Nanga Prabati mägiekspeditsiooni käigus tõusis Nanga Parbati (8125 m) tippu naiskond koosseisus Wanda Rutkiewicz, Anna Czerwińska ja Krystyna Palmowska.
Hulusi Akar
pisi|Hulusi Akar (2016) Hulusi Akar (sündinud 12. märtsil 1952 Kayseris Türgis) on Türgi sõjaväelane ja poliitik. Ta on 10. juulist 2018 Türgi kaitseminister.
Ta sündis aastal 1952 Kayseris Kayseri provintsis Türgis. Ta lõpetas aastal 1972 Türgi Sõjaväeakadeemia.
Õigusliku Tasakaalu Erakond
Õigusliku Tasakaalu Erakond (lühendatult ÕTE) oli Eesti erakond, mis eksisteeris 1994–1999. ÕTE esimees oli Peeter Tedre.
ÕTE asutati 25. oktoobris 1994. ÕTEle panid aluse vastupanuliikumise "Õiguslik Tasakaal" liikmed. Selle liikumise alla koondusid inimesed, kes jäid ilma kodu erastamise võimalusest.
Oktoobriks 1998 ei olnud ÕTEs 1000 liiget ja seetõttu ÕTE tegevus 14. detsembril 1999 sundlõpetati.
Kivikülä (Kanepi vald)
Kivikülä oli küla Põlvamaal. Küla jääb tänapäeval Jõgehara küla alale. Kihelkondlikult kuulus küla Kanepi kihelkonda. Küla kaotati 1930. aastatel.
Eestirootslaste Kultuuriomavalitsus
Eestirootslaste Kultuuriomavalitsus (esialgse nimega Rootsi Vähemusrahvuse Kultuurinõukogu Eestis) on 2007. aastal loodud eestirootslasi ja nende kultuurist huvitatuid ühendav organisatsioon. Kultuuriomavalitsuse loomise aluseks on 1993. aastal vastu võetud vähemusrahvuse kultuuriautonoomia seadus.
2009. aastast antakse välja Eestirootslaste Kultuuriomavalitsuse kakskeelset ajakirja Eestirootslane.
Taust
pisi|Rannarootsi paadipõgenikud Enne Teise maailmasõja puhkemist eestirootslased vähemusrahvuste kultuuromavalitsuse seaduse alusel oma kultuuromavalitsuse moodustamiseni ei jõudnud. Pärast seda, kui suurem osa rahvusrühmast sõja ajal Rootsi ümber asus, jäi Eesti elama enam kui 1000 eestirootslast. Omakeelsete haridusasutuste puudumise, segaabielude ja rannikualade piiritsoonideks muutmise tõttu sellest arvust oma identiteedi säilitamiseks ei piisanud. Ka Rootsis jäi peamiselt Eestis sündinute vananemise ja suremise tõttu eestirootslaste ühistegevus soiku. Kuid pärast Eesti taasiseseisvumist eestirootslaste huvi taastus ja tegevus aktiveerus. Eestis elab hinnanguliselt 200–500 eestirootslast või nende järeltulijat.
Kultuuriomavalitsuse loomine
Eestirootslased alustasid oma kultuuriautonoomia loomisega 2006. aastal, mil asutati Rootsi Vähemusrahvuse Kultuurinõukogu Eestis. Aasta hiljem toimusid esimesed valimised ja vastloodud juhtorgan kultuurinõukogu kogunes esmakordselt 25. veebruaril 2007.
Rahvusnimekiri
Rootsi Hariduse Selts esitas Eestis elava rootsi vähemusrahvuse rahvusnimekirja koostamiseks Kultuuriministeeriumile taotluse 2006. aasta 10. jaanuaril. Sama aasta juulis otsustas valitsus laiendada kultuurinõukogu valijate hulka ka Rootsis elavatele eestirootslastele. Valimiste peakomitee alustas oma tööd 2006. aasta septembris.
Kultuuriomavalitsuse rahvusnimekirja kuuluvad nii Eestis elavad inimesed (kes identifitseerivad end eestirootslasena või soovivad nende püüdlusi toetada) kui ka eestirootsi taustaga inimesed, kes on kas välismaal sündinud või sinna elama asunud. Kultuurinõukogu valimiste eelduseks on aga ka Eesti kodakondsuse omamine ja Eesti rahvastikuregistrisse kuulumine (kuigi alaline elukoht võib olla väljaspool Eestit). Nimekirja kuulumine on eelduseks nii kultuuriomavalitsuse liikmeks saamisele kui ka valimistel osalemisele.
Valimised
Eestirootslaste Kultuuriomavalitsuse juhtorganiks olev 21-liikmeline kultuurinõukogu valitakse igal kolmandal aastal. Esimest korda toimusid valimised 2007. aastal ja on seejärel toimunud aastatel 2010, 2013 ja 2016. Valimistel on olnud võimalik osaleda nii posti teel kui ka kohapeal Haapsalus, Tallinnas ja Stockholmis.
Esimeste valimiste peakomitee, mis koosnes Rootsi Hariduse Seltsi ja valitsuse esindajatest, loodi 2006. aastal. Tegevust alustas komitee sama aasta septembris.
Struktuur
Kultuuriomavalitsuse tööd kontrollib 21-liikmeline kultuurinõukogu, mis valib oma esimesel istungil omavalitsuse tööd korraldava viieliikmelise juhatuse, juhatuse esimehe, kultuurinõukogu esimehe ja aseesimehe ning sihtasutuse nõukogu. Kultuurinõukogu juriidiline keha on Eestirootslaste Kultuuriomavalitsuse Sihtasutus, millel on kolmeliikmeline nõukogu ja nõukogu poolt valitav kaheliikmeline juhatus.
Kultuuriomavalitsuse tegevus
Eestirootslaste Kultuuriomavalitsus tegeleb eestirootsluse säilitamise ja arendamisega Eestis ning kõigi eestirootslaste ühendamisega. Omavalitsus esindab ja kaitseb vähemusrahvuse huve, säilitab ja arendab rootsi keelt Eestis, hoiab ja tutvustab eestirootslaste identiteeti, kultuuri ning traditsioone. Lisaks toetatakse nii asutuste kui ka eraisikute projekte, millel on seos rannarootslaste kultuuripärandi säilitamise ja arendamisega. Kultuurinõukogu kaudu toetab Eesti riik eestirootslaste kultuuri igal aastal umbes 40 tuhande euroga.
Lisaks annab kultuuriomavalitsus välja ka aunimetust "Eestirootslaste kultuurikandja". Koos Hans Pöhli nimelise medaliga antava aunimetuse on muuhulgas pälvinud ka Rootsi kuningas Carl XVI Gustaf.
Visiir (kiiver)
pisi|Raudrüü kiiver visiiriga, 17. sajandi esimene pool Visiir on kiivri liikuv katteosa.
Visiir on ka keskaegsete kiivrite külge kinnitatav tõstetav näokaitse.
14. sajandil oli Euroopas tuntud visiiritüüp koerakoon (saksa keeles Hundskugel). Oletatavalt on sellest rüütlite kiivri külge kinnitatavast näokaitsest eesti rahvapärimuses väljend koerakoonlane.
Gahinga
Gahinga (ka Mgahinga) on kustunud vulkaan Virunga mägedes Rwanda ja Uganda piiril.
Mäe kõrgus merepinnast on 3474 meetrit ja suhteline kõrgus 2821 meetrit.
Vulkaani järgi sai nime Mgahinga gorillade rahvuspark Ugandas.
Johannes Virm
Elukutselisena
Virm poksis aprillist 1949 kuni juunini 1953 elukutselisena. Ta pidas kokku 16 kohtumist ning võitis neist 11 (neist 6 nokaudiga) ja kaotas 3 (neist 1 nokaudiga) kohtumist. Ta viigistas 1 kohtumise ning 1 kohtumise tulemust pole teada.
Harilik aniis
Harilik aniis (Pimpinella anisum) on sarikaliste sugukonda nääri perekonda kuuluv üheaastane rohttaim. Selle seemnetest saadavat vürtsi nimetatakse aniisiks.
Aniis pärineb Vahemere maade lääneosast ja Egiptusest, kus kasvab looduslikuna. Seda on mainitud juba Piiblis, aniis on üks maailma vanimaid maitsetaimi.
Kirjeldus
Taim võib kasvada 50–70 cm kõrguseks. Taimel on kolme erineva kujuga lehed: alumised on ümarad ja rootsuga, keskmised kolmehõlmalised, ülemised üsna kitsad ning sügavalt lõhistunud. Lehekodarikust kasvavad välja ülemises osas harunenud õisikuvarred. Südasuvel ilmuvad valged sarikõisikud, õitest arenevad sügiseks pruunikad, magusavõitu maitsega jaguviljad, mis jagunevad hiljem kaheks osaviljaks.
Kasutamine
pisi|vasakul|Aniisiseemned
Harilikku aniisi kasvatatakse ja kasutatakse ravim- ja maitsetaimena nii Euroopas, Põhja-Ameerikas, Lõuna-Ameerikas kui ka Indias, samuti on see populaarne Põhja-Aafrikas ja Türgis. Aniisi saab kasvatada ka Eestis.
Kokanduses kasutatakse aniisiseemneid kookide, küpsetiste ja maiustuste maitsestamisel. Aniis on tähtis likööride koostisosa ning on ka suur hulk aniisinapse.
Eeterlik aniisiõli toimib seedehäirete vastu, värskendab hingeõhku ja leevendab kuiva köha. See on ka tõhus antiseptiline vahend, mida kasutatakse hambapasta tootmisel.
Mittekristlikud allikad Jeesuse kohta
Mittekristlikud allikad Jeesuse kohta on mõned antiikaja allikad väljaspool Uut Testamenti ja kristlikke apokrüüfe.
Vähesed antiikaja mittekristlikud juudi, kreeka ja rooma autorid mainivad Jeesust. Mainitakse peamiselt ainult tema Kristuse tiitlit ja tema hukkamist. Pole kindel, kust nad tema kohta teada said.
Sharpi maakond
Ajalugu
Maakond moodustati 1868. aastal.
Rahvastik
Elanike arv oli 2010. aasta rahvaloenduse järgi 17 264.
Arvestusliku rahvaarvu muutus (1. juuli seisuga):
Mittekristlikud allikad Jeesuse kohta
Mittekristlikud autorid mainivad Jeesust esimest korda alles 40 aastat pärast tema surma. Nende harvadest teadetest nähtuvad erinevad suhtumised, mis ulatuvad sümpaatiast ja neutraalsest distantsist antipaatia ja põlguseni. Mõne teate puhul pole selge, kas jutt on üldse Jeesusest. Samuti pole alati selge, kas teade põhineb oma allikatel või on tegu lihtsalt reaktsiooniga kristlikule pärimusele. Sellepärast on nende teadete tähtsus ajaloolise Jeesuse-uurimise seisukohast vaieldav. Igal juhul aga võimaldavad nad teha järeldusi algkristliku Jeesuse-pärimuse retseptsiooni kohta 1. ja 2. sajandi mittekristlikus ajalookirjutuses.
Kuvšinovo rajoon
Kuvšinovo rajoon (vene keeles Кувшиновский район) on 2. järgu haldusüksus (munitsipaalrajoon) Venemaal Tveri oblasti keskosas. Rajooni keskus on Kuvšinovo linn.
Rajoon piirneb põhjas Firovo ja Võšni Volotšoki rajooniga, idas Toržoki rajooniga, lõunas Staritsa rajooniga ning läänes Seližarovo ja Ostaškovi rajooniga.
Rajooni pindala on 1874,34 km².
Kuvšinovo rajoonis on 166 asulat, mis kuuluvad ühe linnaasunduse ja nelja külaasunduse koosseisu.
Mittekristlikud allikad Jeesuse kohta
Mittemainimine
Juudi ajalookirjutus oli Jeesuse ajal juba üsna arenenud. Philon Aleksandriast kirjeldas juutide eri rühmi 1. sajandi Palestiinas. Pontius Pilatuse kohta kirjutab ta: "Sealjuures võis ette kanda tema äraostetavust, tema vägivaldsust, tema röövimisi, tema väärkohtlemisi, solvamisi, jätkuvaid hukkamisi ilma kohtumenetluseta ning tema lakkamatut ja talumatut julmust". (De legatione ad Caium 302 ) Philoni kaasaegne, Galilea päritolu Justus Tiberiasest kirjutas "Juudi kuningate kroonika", kroonika juudi kuningate ajaloost kuni Herodes Agrippa II-ni ning "Juudi sõja ajaloo", tema teosed on aga teada üksnes ühe teate järgi 9. sajandist. Ei Philoni säilinud teosed ega Justuse teosed (Photios I teatel) Jeesust ei maini.
Ka ajaloolase Flavius Josephuse Roomas umbes 75–79 kirjutatud peateos "Bellum Judaicum", mis õigustas juudi sõja kaotanud juute ning süüdistas seloote, Jeesust ei maini.
Josephus Flavius Jeesusest
Testimonium Flavianumiks nimetatakse umbes 93/94 kirjutatud lõiku Josephus Flaviuse teose "Antiquitates Judaicae" 18. raamatust (63–64) "Sel ajal elas Jeesus, tark mees, kui teda üldse tohib inimeseks nimetada. Ta tegi nimelt täiesti uskumatuid tegusid ja oli kõigi nende inimeste õpetaja, kes heameelega tõde vastu võtsid. Nii tõmbas ta enda poole palju juute ja ka palju paganaid. See oli Kristus. Ja kuigi Pilatus ta meie rahva kõige suursugusemate kihutusel ristisurma mõistis, jäid tema varasemad pooldajad talle ustavaks. Sest ta ilmus neile kolmandal päeval jälle elavana, nagu Jumalast läkitatud prohvetid seda ja tuhat muud imelist asja olid tema kohta ennustanud. Ja kuni tänase päevani püsib kristlaste rahvas, nagu nad end nimetavad."
Varajased kirikuisad, nagu Justinus, Tertullianus ja Cyprianus, seda teksti ei tsiteeri, kuigi nad mujal apelleerisid Josephusele oma Vana Testamendi tõlgenduse kinnituseks. Origenes (umbes 185 – 254) kirjutas teoses "Contra Celsum", et ei uskunud, et Jeesus on Kristus: järelikult ei saanud ta neid ütlusi niisugusel kujul lugeda. Vanim teadaolev tekstiversioon pärineb 4. sajandist ning on tsitaat Kaisarea Eusebiose (260–339) kirikuloost.
Seda kohta pidasid kristlased pikka aega vaieldamatuks tõestuseks, et Josephus teadis Jeesuse olemasolust ja sellest, et ta oli messias. Ent alates reformatsiooniajast 16. sajandil kahtlustati, et tegu on kristliku võltsinguga. Juba Lucas Osiander vanem märkis, et lause "See oli Kristus" ei saa pärineda Josephuselt, sest muidu ta oleks olnud kristlane. Seda tulevat mõista ainult kristliku usutunnistusena, nagu see esineb Ap 9,22 ja mujal Uues Testamendis.
Alates ajaloolise Jeesuse-uurimise algusest on Josephuse teksti uuritud ja diskuteeritud. 19. sajandil peeti seda sageli järgmiste argumentidega tervikuna hilisemate kristlastest ümberkirjutajate lisanduseks (interpolatsiooniks): 20. sajandil aga pidasid paljud ajaloolased seda teksti mitte täielikuks võltsinguks, vaid pidasid seda Josephuse algtekstiks kristlaste poolt täiendatud või töödeldud kujul. Algteksti rekonstrueerida püüdsid nad aga väga erinevalt. John P. Meier eemaldas lihtsalt kolm "kristlikku" lauset. Walther Bienert, Samuel G. Brandon ja teised oletasid vastavalt kontekstile Josephuse jutustust ülestõusukatsest: nad arvasid, et Josephus nimetas Jeesust analoogselt juudi vastupanuliikumise "röövlite", "võlurite" ja "rahva ahvatlejatega" "kõneosavaks rahutuste algatajaks", kes tegi "kummalisi" tegusid ning tõmbas palju inimesi "oma poolele"; kristlased muutsid siis need negatiivsed väljendid väheste parandustega neutraalseteks või positiivseteks.
Ka Frederick Fyvie Bruce esindas alates 1943. aastast seda vaadet ning argumenteeris: hilisemad tekstiversioonid sisaldasid sagedamini väikesi väljajätte kui kavatsuslikke lisandusi, kui need muudatused tundusid ümberkirjutajatele usutavad. Seejuures võisid nad üksikuid väljendeid, nagu alethe ('tõde') ja aethe ('kummalised asjad'). Nii et Josephus kirjutas algselt võib-olla nii (rekonstrueeritud lisandused kursiivis): "Sel ajal elas Jeesus, tark mees, kui teda üldse tohib nimetada inimeseks. Ta tegi nimelt päris uskumatuid tegusid ja oli kõigi nende inimeste õpetaja, kes võtsid hea meelega vastu kummalisi asju. Nii tõmbas ta palju juute ja ka palju paganaid enda poole. See oli niinimetatud Kristus. Ja kuigi Pilatus mõistis ta meie rahva kõige suursugusemate kihutusel ristisurma, jäid tema varasemad pooldajad talle siiski truuks. Sest ta ilmus neile, nagu nad kinnitasid, kolmandal päeval jälle elavana, nagu Jumalast läkitatud prohvetid seda ja tuhandet muud imelist asja tema kohta olid ennustanud. Ja kuni tänase päevani püsib kristlaste rahvas, kes end tema järgi nimetab." See tekst ei ole öelnud midagi juudi usu vastast, ning tekstimuudatused on kristlike ümberkirjutajate tööna usutavad.
Seevastu juudi ajaloolased Joseph Klausner, Paul Winter, Geza Vermes ja teised oletasid, et algteksti suhtumine Jeesusesse oli positiivne: nende arvates esitas Josephus Jeesuse ristilöömist õnnetusena, sest järgmises salmis (Ant 18,65: "sel ajal tabas juute veel üks õnneuts..."). Kristlikud ütlused on nende arvates esitatud jüngrite arvamusena Jeesuse kohta: "Nad ütlesid, et ta on Kristus."
Raamatus on veel teine koht (20,200), mis räägib Jaakobuse hukkamisest ning nimetab teda Jeesuse, "keda nimetatakse Kristuseks", vennaks. Mõned ajaloolased kahtlevad selles, et judaist teda nõnda nimetada võis, teised näevad siin tagasiviidet esimesele kohale.
Rooma allikad
Tacitus teatab umbes 117 oma "Annaalides" kristlastest (Christianos), kelle süüks Nero 64. aastal olevat Rooma süütamise ajanud, ning märgib: auctor nominis eius Christus Tiberio imperitante per procuratorem Pontium Pilatum supplicio adfectus erat; ("selle nime ajendaja Kristus oli Tiberiuse valitsemise ajal prokuraator Pontius Pilatuse käsul hukatud;") Pole selge, kas see teade tugineb Rooma või kristlikele allikatele. Võib-olla sai Tacitus sellest teada riigi idaosas asevalitsejaks olles.
José Maria Neves
pisi|José Maria Neves José Maria Pereira Neves (sündinud 28. märtsil 1960) on Roheneemesaarte poliitik, alates 9. novembrist 2021 Roheneemesaarte president. 1. veebruarist 2001 kuni 22. aprillini 2016 oli ta Roheneemesaarte peaminister.
Mittekristlikud allikad Jeesuse kohta
Rooma allikad
Suetonius kirjutas umbes 120 keiser Claudiuse eluloos, et keiser "ajas juudid, kes Chrestuse õhutusel pidevalt mässasid, Roomast välja" (Iudaeos impulsore Chresto assidue tumultuantis Roma expulit.) (49). Pole teada, kas ta pidas silmas Jeesust ja oletas, et ta on rahutuste õhutaja.
Teised allikad
Teised juudi ja rooma allikad kujutavad endast ainult ääremärkusi või poleemikat neile teadaoleva kristliku pärimuse kohta.
José Maria Neves
Ta on alates juunist 2000 Cabo Verde Sõltumatuse Aafrika Partei esimees.
Oktoobris 2021 võitis José Maria Neves presidendivalimised 17. oktoobri esimeses voorus, selgus ametlikul veebisaidil avaldatud esimestest tulemustest. võitis 51,5% häältest, absoluutne enamus oli vajalik esimeses voorus valimiseks, vastavalt nendele tulemustele, mis puudutasid 97% valimisjaoskondadest.
Süüteo aegumine
Süüteo aegumine on ajaline piirang sellele, kui kaua pärast süüteo lõpuleviimist võib isikut veel selle eest süüdi mõista ja karistada. Aegunud süüteo eest teo tegijat karistada ei saa.
Aegumise vajalikkust on põhjendatud erinevate arvamustega. On väidetud, et aja möödudes väheneb teo karistusväärsus. Süüdistatava vaatepunktist on aegumine oluline, sest ennast kaitsta kauges minevikus toimunud teo süüdistuse eest on raske. Samuti vabastab aegumine politsei ja kohtud vanade juhtumitega tegelemisest ja võimaldab neil oma aega kasutada värskete kuritegude lahendamiseks.
Süüteo aegumise õiguslik toime on see, et kui kuritegu või väärtegu aegub, siis menetlus kas ei alga või lõpeb.
Arvydas Novikovas
Ta alustas klubikarjääri Leedu klubis FC Vilnius.
Süüteo aegumine
Sätestus
Süüteo aegumine on sätestatud karistusseadustiku (edaspidi: KarS) 6. peatükis. KarS paragrahv 81 sätestab süütegudele järgmised aegumisajad:
Arvydas Novikovas
2008. aastal liitus ta Šotimaa kõrgliiga klubiga Heart of Midlothiani. Hooaja 2010–11 teises pooles mängis ta laenul teises Šotimaa kõrgliiga klubis St Johnstone.
2013. aasta juunis liitus ta Saksamaa esiliiga klubiga FC Erzgebirge Aue. 2015. aasta juulis siirdus ta samuti Saksamaa esiliigas mängivasse VfL Bochumi.
Süüteo aegumine
Sätestus
1) esimese astme kuritegu on süütegu, mille eest on ette nähtud vangistus üle viie aasta, eluaegne vangistus või juriidilise isiku puhul sundlõpetamine. Sellise kuriteo aegumise tähtaeg on 10 aastat teo lõpuleviimisest;
2) teise astme kuritegu on süütegu, mille eest on ette nähtud vangistus kuni 5 aastat või rahaline karistus. Sellise kuriteo aegumisaeg on 5 aastat teo lõpuleviimisest;
Arvydas Novikovas
Aastatel 2017–2019 mängis ta Poola kõrgliigas Jagiellonia Białystok ja seejärel ühe hooaja Varssavi Legias.
Süüteo aegumine
Sätestus
3) aegumatud on näiteks agressiooni- ja genotsiidikuritegu, inimsusvastane kuritegu, sõjakuritegu ja kuritegu, mille eest määratakse eluaegne vangistus;
Arvydas Novikovas
2020. aastal liitus ta Türgi kõrgliigasse tõusnud Erzurumsporiga.
Leedu jalgpallikoondises tegi Novikovas debüüdi 25. mail 2010 mängus Ukraina vastu. Koondisekarjääri esimese värava lõi ta 29. mail 2014 Balti turniiril Soome vastu.
Ināra Mūrniece
pisi|Ināra Mūrniece, 2023 Ināra Mūrniece (sündinud 30. detsembril 1970 Riias) on Läti poliitik ja ajakirjanik. Ta oli 4. novembrist 2014 kuni 1. novembrini 2022 Läti Seimi spiiker. Alates 14. detsembrist 2022 on ta Läti kaitseminister.
Arvydas Novikovas
2018. aastal valiti Novikovas Leedu aasta jalgpalluriks.
Süüteo aegumine
Sätestus
4) väärtegude puhul on aegumisajaks enamasti 2 aastat, välja arvatud juhud, kus seaduses on aegumisajaks määratud 3 aastat;
Lobotoomia
pisi|Lobotoomia töövahendid Trondheimi justiitsmuuseumis. 2015. aasta oktoober Lobotoomia on aju otsmikusagarate ja talamuse vaheliste ühenduste läbilõikamise operatsioon, mida kasutati 20. sajandi esimesel poolel peamiselt USA-s, Suurbritannias ja Skandinaavia maades depressiooni, skisofreenia ja muude psüühikahäirete raviks.
Kivikülä (Mooste vald)
Kivikülä oli küla Põlvamaal. Küla jääb tänapäeval Kauksi küla alale. Kihelkondlikult kuulus küla Põlva kihelkonda. Küla kaotati 1970. aastatel.
Vana-Sõtke mõis
Vana-Sõtke mõis (saksa keeles Alt-Sötküll) oli mõis Vaivara kihelkonnas Virumaal.
Lobotoomia
Lobotoomiat on võimalik läbi viia kolmel viisil: kas kõrvaldatakse otsimikusagara osi, lõigatakse katki otsmikusagara ja talamuse vahelised ühendused või süstitakse neid ühendavaid kiudusid nii, et need muutuvad kõvaks.
Ajalugu
Lobotoomia protseduuri teerajaja oli Portugali neuroloog António Egas Moniz. Monizi arvates olid inimeste vaimselt haiglasliku käitumise taga otsmikusagaratest alguse saavad närviühendused. Monizi lobotoomia idee oli mõjutatud Šveitsi neuroloogist Gottlieb Burckhardtist, kes tegi 19. sajandil selles valdkonnas esimesi katsetusi. Monizi ravimeetod oli puurida kolju sisse auk, lükata terav ora ajusse ning seejärel saagimist meenutava liigutusega otsmikusagarate ja ülejäänud aju vahelised ühendused läbi lõigata. Moniz on kirjutanud ka monograafia „How I Came to Perform Frontal Leucotomy“ ja 1949. aastal pälvis ta oma meetodi eest Nobeli auhinna. USA-s võttis 1936. aastal lobotoomia kasutusele Monizi katsetustest inspiratsiooni saanud neuroloog Walter Freeman. Freeman, kes ei olnud paikne kirurg, vaid reisis läbi USA, viis ühtekokku läbi või oli juhendaja rollis 3500 operatsiooni juures. Operatsioon kogus populaarsust ka mujal maailmas. Näiteks 1940. aastatel opereeriti Suurbritannias ligi 1000 aju. Üks Suurbritannia tulemusrohkemaid lobotoomiaga ravitsejaid oli Wimbeldonis tegutsenud neurokirurg Wylie McKissock. 1950. aastatel võeti vaimsete probleemide vastu kasutusele juba esimesi ravimeid ning lobotoomia muutus ebapopulaarseks. Populaarsuse vähenemisele aitasid kaasa ka protseduuri väike tulemuslikkus ja negatiivsed kõrvalmõjud, samuti jõudsid turule uued ravimid, nagu näiteks skisofreenia ravim kloorpromasiin.
Paljud riigid läksid 1950. aastatel lobotoomia keelustamise teed, ometi jätkati operatsioonidega mingil määral 1980. aastateni näiteks USA-s, Suurbritannias ja Skandinaavia maades.
Lobotoomia objektid
Lobotoomiat tehti inimestele, kes põdesid raskekoelisi vaimseid haigusi, nagu näiteks depressioon, skisofreenia või obsessiiv-kompulsiivne häire, aga ka inimestele, kellel oli näiteks õppimisega raskusi. Opereeriti ka homoseksuaalseid inimesi, vaimupuudega inimesi ja kriminaale.
Õigustamine
Lobotoomia ajalugu uurides on püütud seda protseduuri ka mingil viisil õigustada, viidates sellele, et lobotoomia kasutuselevõtuga üritati sellel ajal leevendada ülerahvastatud psühhiaatria haiglate probleemi, samuti ei toiminud senikasutatud ravimeetodid. Samas tehti operatsiooni ka selleks, et seda praktiseerinud neuroloogid soovisid egoistlikult kuulsust pälvida ja ei hoolinud oma patsientide tegelikust käekäigust.
Mõjud
Kui operatsioonil tehakse pisemgi viga, võib tagajärjeks olla apaatsus või surm. Korrektse operatsiooni korral ei ole lobotoomia puhul patsiendi elule ohtu, samas tekib suur emotsioonide pidurdumine.
Lobotoomia tuum on see, et eemaldatakse vaimseid probleeme esile kutsuv aju osa ehk lõigatakse ära probleemi juur. Soovitud paranemise asemel on tagajärg hoopis see, et otsmikusagar ei talita enam nii nagu varem. Kui otsmikusagara talitus muutub halvemuse suunas, on tagajärjed juba eelmainitud apaatsus, iseloomu muutumine, tähelepanu hajumine, emotsioonide üleküllus. Iga juhtum on erinev ja on olnud ka juhtumeid, kui patsiendi seisund muutus veidi paremuse suunas.
Lisaks on lobotoomia võimalike tagajärgedena välja toodud krambid, söögiisumuutused, nõrkus, kognitiivsed häired jms.
Vana-Sõtke mõis
1869. aastal anti Eestimaal vabaks mõisate omandamise õigus, mille järgi ostis Tõnu Walk 3. detsembril 1870. aastal insener-polkovnik Alexander von Seidlitzile (1807–1883) kuulunud Türsamäe ja Vana-Sõtke mõis mõisa Vaivara kihelkonnas Virumaal, ning Tõnu Walkist sai üks esimestest eestlasest talupojast rüütlimõisa omanik.
Lobotoomia
Levik
Kõige enam lobotoomia protseduure viidi läbi USA-s. Operatsioonide koguarv küündis seal ligi 40 000-ni.
Vana-Sõtke mõis
Anton Waldmanni surma järel (1898) kinnistati 1901. aastal Vana-Sõtke ja Türsamäe ning mõisamaatükk Tarakuse tema pärijatele, lesk Charlotte Waldmannile ja poeg Harald Waldmannile, kummalegi 2/5 osas ja tütar Adale 1/5 osas. Ada Waldmanni (surma järel 1904) pärisid Jõelähtme, Türsamäe, Vana-Sõtke ja Tarakuse mõisa tema ema Charlotte ja vend Harald. Harald Waldmanni ((surma järel 1904) pärisid mõttelise osa Jõelähtme, Vana-Sõtke, Türsamäe ja Tarakuse mõisatest võrdsetes osades tema onu Georg Waldmanni 2 poega (Oskar Konstantin Johannes Waldmann ja Nikolai Rudolf Waldmann) ja 3 tütart (Elisabeth Narusewitsh ja Marta Charlotte von Sivers). Neile kinnistati 1/2 Vana-Sõtke, Jõelähtme, Tarakuse ja Türsamäe mõisatest.
Lobotoomia
Levik
Suurbritannias tehti operatsioone üle 20 000, kõik viidi läbi perioodil 1940. aastatest kuni 1970. aastate lõpuni.
Vana-Sõtke mõis
1908. aastal omandas Vana-Sõtke ja Tarakuse mõisa Rakvere kodanik Otto Karli p Õis hinnaga 263 000 rubla. Mõis riigistati 1919. aasta maareformiga.
Ināra Mūrniece
Ta lõpetas aastal 2007 Riias Majandus- ja Kultuurikõrgkooli bakalaureusena tõlkimise alal ning aastal 2009 Läti Ülikooli.
Ta töötas aastani 2011 ajakirjanikuna ajalehes Latvijas Avīze. 2011. aasta Läti parlamendivalimistel valiti ta Rahvusliku Liidu "Kõik Läti eest!" – "Isamaale ja Vabadusele / LNNK" nimekirjas seimi 11. koosseisu liikmeks. 2014. aasta Läti parlamendivalimistel valiti ta samas nimekirjas seimi 12. koosseisu liikmeks. 4. novembrist 2014 kuni 1. novembrini 2022 oli ta seimi spiiker.
Isiklikku
Ta oli abielus ajaloolase ja poliitiku Ritvars Jansonsiga, abielust sündis tütar. Aastal 2015 abielu lahutati.
Calhouni maakond (Mississippi)
Calhouni maakond (Calhoun County) on maakond Ameerika Ühendriikides Mississippi osariigis.
Maakonna halduskeskus on Pittsboro.
Ajalugu
Maakond moodustati 1852. aastal.
Rahvastik
Elanike arv oli 2010. aasta rahvaloenduse järgi 14 962.
Arvestuslik rahvaarvu muutus (1. juuli seisuga) :
Lobotoomia
Levik
Rootsis viidi lobotoomiat läbi vahemikus 1944–1963. Protseduuri tehti tihti nii, et patsient ei olnud oma jah-sõna andnud ning patsientide hulgas olid lisaks vaimsete haiguste all kannatavatele inimestele ka arengupeetusega lapsed, homoseksuaalsed inimesed ja alkohoolikud. Kokku oli patsiente teadaolevalt ligikaudu 4500.
Soomes läbis aastatel 1946–1969 operatsiooni 1500 inimest.
Kriitika
Lobotoomia on suurel hulgal kriitikat kogunud.
Lobotoomia kriitika põhineb asjaolul, et see operatsioon tõi rohkem kasu patsientide hooldajatele, kui patsientidele ning seega oli tegemist patsientide allasurumise meetodiga, saavutamaks nende üle paremat kontrolli.
Nõukogude Liit keelas lobotoomia 1950. aastal. Peamiseks põhjuseks oli selle operatsiooni jõhkrus ja ilmselge ebainimlikkus.