cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Läti Rahvusooper
Rahvusooperi sünd
Trupi eestvedajaks sai Läti muusikaakadeemia (Mūzikas akadēmija) professor ja dirigent Jāzeps Vītols (1863–1948). Peagi naasis trupp oma majja. Lühikest aega esimese Nõukogude okupatsiooni ajal 1919. aastal kandis teater nime Padomju Latvijas Opera (Nõukogude Läti Ooperiteater). Selles rollis andis trupp 23. jaanuaril 1919 ainsa etenduse, milleks oli Richard Wagneri "Lendav hollandlane". Richard Wagneri loomingul ja tema isikul on lätlaste jaoks eriline tähtsus. See maailmakuulus saksa ooperihelilooja ja dirigent töötas aastatel 1837–1839 Riia Saksa teatris muusikajuhina. Riias kirjutas ta 1838. aastal ooperi "Rienzi" teksti ning alustas sellele muusika komponeerimist.
Tegevus enne Teist maailmasõda
Iseseisvunud Läti Rahvusooperi esimeseks lavastuseks oli Richard Wagneri "Tannhäuser". Sealt edasi moodustasid 1920.−1930. aastatel trupi tuumiku need Jurjānsi trupi lauljad ja dirigendid, kes alustasid karjääri enne Esimest maailmasõda. Korduvalt kaasati ka Rahvusooperi truppi Liepāja Ooperiteatri lauljaid. Iseseisvuse aastatel 1920–1940) esietendati igal esitati vähemalt kaheksa uut lavastust. 1923. aastal lülitati teatri koosseisu ka balletitrupp. 20 aasta jooksul etendati ligi 300 ooperit ja operetti. Tähelepanuväärne on, et õieti ühtegi 19. sajandi vähegi rahvusvahelist huvi tekitanud saksa, itaalia, prantsuse ega vene ooperit ei jäetud esitamata. Repertuaaris olid sageli ka 20. saj uudisteosed Richard Straussilt, Wolf-Ferrarilt, Křenekilt, Cilealt, Janáčekilt jt. Laialdaselt oli esindatud läti oma heliloojate ooperid ja balletid. Aastas külastas teatri etendusi üle 220 000 vaataja. 1937–1941. aastal töötas teatri juures kunstilise juhina Saksamaalt natside eest pakku läinud nimekas dirigent Leo Blech. pisi|Läti NSV Riiklik ooperi ja balletiteater
Okupatsiooniaastad
Pärast Teist maailmasõda ning okupeerituna Nõukogude Liidu poolt sai teater nimeks Läti NSV Riiklik ooperi- ja balletiteater (Latvijas PSR Valsts operas un baleta teātra). Tuli alustada praktiliselt nullist, sest valdav osa rahvuslikke heliloojaid, lauljaid ja muusikuid oli okupantide eest läände põgenenud. 1944–49. aastal oli teatri dirigendiks määratud vene juut Leonid Vigner. Ideoloogilistel kaalutlustel domineerisid repertuaaris nõukogude ja vene ooperid. 1956. aastal oli aga just see trupp esimene Nõukogude Liidus, kes võttis repertuaari Nõukogude juhtkonna poolt põlatud Richard Wagneri ooperid: "Tannhäuser" (1956), "Lohengrin" (1958) ja "Die Walküre" (1963).
Aastatel 1954–1967 oli peadirigent Edgars Tons, kes taastas trupi kõrge kunstilise taseme ning tegi trupist ühe Nõukogude Liidu autoriteetsema ja võimekaima muusikakollektiivi. Taas pääsesid repertuaari läti heliloojate teosed, samuti 20. sajandi rahvusvaheliselt populaarsed ooperid, nagu Sergei Prokofjevi "Sõda ja rahu" ja "Armastus kolme apelsini vastu", Benjamin Britteni "Peter Grimes", Dmitri Šostakovitši "Katerina Izmailova" jm. Aastatel 1954–1975 teatris dirigendina töötanud Rihards Glāzups lülitas omakorda repertuaari ooperi suurmeistrite Puccini ja Verdi teoseid. pisi|Läti Rahvusooperi hoonet kaunistab Saksa skulptori Hermann-Friedrich Wittigi teos
Tegevus pärast Läti taasiseseisvumist
Taasiseseisvunud Läti juhtiva teatrikollektiivina on Rahvusooper kiiresti arenenud üheks Läänemere regiooni väljapaistvaimaks ja rahvusvaheliselt tuntuimaks ooperitrupiks. Repertuaaripoliitikat iseloomustab mitmepalgelisus, kus Rahvusooperina esitatakse mõistetavalt ja regulaarselt Läti heliloojate teoseid. Rahvusooperi repertuaaris on sageli bel canto tippteosed. Esitatakse ka barokkoopereid ja 20. sajandi parimaid teoseid. Trupp on käinud etendusi andmas Moskvas (1999), Taiwanil (2001), Saaremaa ooperipäevadel (2002, 2009), Hongkongis (2002), Savonlinna ooperifestivalil (2004), Macaus (2013) jm.
Aastatel 1996–2013 oli teatri kunstiline juht helilooja Artūrs Maskats. Peadirigendid on olnud Gintaras Rinkevičius (1996–2003), Andris Nelsons (2003–2007) ja Modestas Pitrėnas (2008–2013), 2013. aastast on peadirigent Mārtiņš Ozoliņš.
1998. aastast korraldatakse LNO baasil suvist (juunis) Riia Ooperifestivali (Rīgas Operas Festivāls), mille programmis on viis ooperit ja üks ballett. Samal aastal osales festivalil külalisena Estonia teater. 2003. aasta festivali külalisteater oli Moskva Suur Teater ja 2004. aastal Stanislavski ja Nemirovitš-Dantšenko nimeline Moskva Muusikateater. 2018. aasta veebruaris ja märtsis andis Riias külalisetendusi Eesti Rahvusooper Estonia ja Läti Rahvusooper samal ajal Tallinnas.
1992. aasta veebruaris alustas tegevust ooperientusiastides moodustatud Rahvusooperi Gild (Latvijas Nacionālās Operas Ģilde, LNOG) Indulis Lacise juhtimisel, mille põhitegevuseks on leida Rahvusooperile sponsoreid, teha talle reklaami ning aidata kaasa noorte lauljate rahvusvahelisele koolitusele.
Repertuaar ja solistid
LNO väga laiahaardelises repertuaaris on 21. sajandil olnud valdavalt maailma ooperiliteratuuri paremikku kuuluvad ja läbi aegade suurt publikumenu nautinud teosed, nagu Bizet' "Carmen", Verdi "Aida", Verdi "Don Carlos", Verdi "La Traviata", Puccini "Pääsuke" ("La Rondine"), Puccini "Boheem" ("La bohème"), Händeli "Alcina", Verdi "Maskiball", Puccini "Tosca", Tšaikovski "Jevgeni Onegin", Rossini "Sevilla habemeajaja", Richard Straussi "Salome", Wagneri "Lendav hollandlane", Puccini "Turandot", Leoncavallo "Pajatsid", Verdi "Nabucco", Poulenci "Karmeliitide dialoogid" ("Dialogues des Carmélites"), Donizetti "Don Pasquale", Straviski "Elupõletaja tähelend", Gounod' "Faust", Johann Straussi "Nahkhiir" jt. pisi|Alfrēds Bruno Jānis Kalniņš (1879–1951)
Läti Rahvusooperis on olnud esmaettekandel arvukalt Läti heliloojate algupäraseid oopereid. 20. mail 1920 esietendus Alfrēds Kalniņši ooper "Baņuta", mis oli üldse lätlaste esimene oma ooper. Püsivalt on repertuaaris Jānis Lūsēnsi lasteooper "Putnu opera" („Linnuooper”), mis oli Läti Rahvusooperis esmaettekandel 22. detsembril 2000.
Rahvusvahelise tuntud Läti solistidest on LNO-s esinenud Inessa Galante, Elīna Garanča, Aleksandrs Antonenko, Sonora Vaice, Raimonds Bramanis, Kristīne Zadovska, Samsons Izjumovs (esinenud korduvalt Eestis), Krišjānis Norvelis jt. Läti Rahvusooperis on külalissolistina esinenud Tiit Kuusik, Georg Ots, Anu Kaal, Ain Anger jt.
Brikuļi
Brikuļi (latgali keeles Brykuli) on küla (skrajciems ehk hajaküla) Lätis Rēzekne piirkonnas Viļāni vallas.
Küla asub valla põhjaosas Malta jõe kaldal. Brikuļi jääb valla keskusest Viļānist 5,8 ning Riiast 217,8 kilomeetri kaugusele. Aastail 2009–2021 kuulus küla Viļāni piirkonda.
Aastal 2020 oli külas 13 elanikku.
Stimmen der Völker in Liedern
"Stimmen der Völker in Liedern" on Johann Gottfried Herderi koostatud Euroopa rahvaste rahvalaulude antoloogia, mis esimest korda ilmus trükis 1775. aastal pealkirjaga "Alte Volkslieder".
1778 ja 1779 ilmus täiendatud versioon pealkirjaga "Volkslieder". See sisaldab ka kaheksat eesti rahvalaulu, millel on paralleelselt ka saksakeelne tõlge. Herderile vahendas need eesti rahvalaulud August Wilhelm Hupel.
Pärast Herderi surma ilmus sama versioon 1807. aastal pealkirjaga "Stimmen der Völker in Liedern".
Hennadi Kuzmin
Hennadi Pavlovõtš Kuzmin (ukraina keeles Геннадій Павлович Кузьмін; vene keeles Геннадий Павлович Кузьмин; 19. jaanuaril 1946 Mariinsk, teistel andmetel Luhansk – 28. veebruar 2020 Luhansk) oli Ukraina maletaja ja maletreener, rahvusvaheline suurmeister (1973).
Aastavahetusel 1973/1974 jagas Kuzmin esikohta Hastingsi turniiril. 1981. aastal osales ta Pärnu suveturniiril (jagas seal 3.–5. kohta) ja 1985. aastal Tallinnas maleturniiril "Tallinn 1985", kus tuli teiseks (edestades seejuures Mihhail Tali ja Jaan Ehlvestit). 1988. aastal võitis Biel Openi.
Kuzmin võitis Nõukogude Liidu võistkonna koosseisus kuldmedali 1973. aastal Euroopa võistkondlikel meistrivõistlustel (mängis 8. laual) ja 1974. aastal maleolümpial Nice'is (varumängijana).
Kuzmin tegutses ka maletreenerina. Ta oli 1984. aastal MM-tiitlimatšis Tšiburdanidze–Levitina naiste maailmameistri tiitli kaitsnud Maia Tšiburdanidze ja 2002. aastal Moskvas peetud FIDE MM-turniiril maailmameistriks tulnud Ruslan Ponomarjovi treeneriks.
Ring (täpsustus)
Sõnal on ka muid tähendusi:
Nimetust "ring" kasutab enda kohta Tartu Üliõpilaste Looduskaitsering.
John Urry
pisi|Urban Age Electric City: John Urry - Sociotechnical scenarios for the future of the city - 16. jaanuar 2013 John Richard Urry (1. juuni 1946 London, Inglismaa – 18. märts 2016 Lancaster, Inglismaa) oli inglise sotsioloog. Urry töötas Lancasteri Ülikoolis 44 aastat. Urry on tuntud mobiilsus- ja turism iuuringute poolest. Tema tuntuimad teosed on The Tourist Gaze ("Turisti pilk", 1990, 2002, 2011) ja Mobilities ("Mobiilsused", 2007).
Haridus
John Urry õppis Haberdashers' Aske'i poistekoolis. Pärast poistekooli lõpetamist läks Urry Cambridge'i Ülikooli kristlikku kolledžisse, kus ta sai 1967. aastal korraga nii bakalaureuse- kui ka magistrikraadi majandusteaduse ja poliitika õppesuunal. Urry kaitses doktorikraadi poliitilises sotsioloogias viis aastat hiljem, 1972. aastal samas kolledžis. 2004. aastal anti Urryle Taani Roskilde Ülikooli audoktorikraad.
Uurimisalad
John Urry uuris peamiselt viit valdkonda:
John Urry mälestuseks asutati Centre for Mobilities Researchis (CeMoRe) teadusstipendium (John Urry Fellowship), mida hakati jagama 2017. aastal. Stipendium on mõeldud doktorikraadiga sotsioloogidele, kes jätkavad Urry uurimusi.
Töö
Lancasteri Ülikoolis töötas Urry eri ametikohtadel 44 aastat. Ta oli sotsioloogia osakonna juhataja, sotsiaalteaduskonna dekaan, ülikooli teadusdekaan. Aastatel 2005–2015 oli Urry mobiilsusuuringute osakonna direktor ning aitas välja töötada uue mobiilsuse paradigma. Aastatel 2015–2016 oli ta Sotsiaalse Tuleviku instituudi (Institute for Social Futures) kaasdirektor. Urry oli aastatel 2007–2016 sotsioloogiaprofessor Lancasteri Ülikoolis. Urry oli Kuningliku Kunstiühingu liige, Suurbritannia sotsiaalteaduste teadlaste akadeemia üks asutajatest ja külalisprofessor Bristoli ja Roskilde ülikoolis. John Urry asutas Centre for Mobilities Researchi (CeMoRe) Lancasteri Ülikoolis. Koos Mimi Shelleriga asutas ta 2006. aastal akadeemilise ajakirja Mobilities, kus ta oli ka kaastoimetaja.
Isiklikku
John Urry oli abielus Sylvia Walbyga. Sylvia Walby töötab Lancasteri Ülikoolis sotsioloogiaprofessorina. Urryil on poeg ja tütar ning neli lapselast. John Urry vanemad olid Richard James ja Wilga Allison Urry. Lisaks on tal õde Alison Alabaster.
Teosed
Urry on kirjutanud ligikaudu 40 raamatut, 80 artiklit ja üle 120 raamatupeatüki. 2014. aastal pidas Urry TedX kõne mobiilsuse negatiivsetest aspektidest. John Urry raamatuid on tõlgitud rohkem kui 20 keelde; eesti keelde aga mitte.
Kuldseeklid
"Kuldseeklid" on Philip Reeve'i 2003. aastal ilmunud lasteraamat.
Lauzinīki
Lauzinīki (ka Lauzinieki) on küla (skrajciems ehk hajaküla) Lätis Rēzekne piirkonnas Viļāni vallas.
Küla asub valla põhjaosas Malta jõe ja Lauza jõe kaldal. Lauzinīki jääb valla keskusest Viļānist 4,2 ning Riiast 217,2 kilomeetri kaugusele. Aastail 2009–2021 kuulus küla Viļāni piirkonda.
Aastal 2020 oli külas 25 elanikku.
Kiesza
pisi|Kiesza aastal 2014 Kiesa Rae Ellestad (sündinud 16. jaanuaril 1989) on New Yorgis ja Londonis töötanud kanadalannast laulja ja multiinstrumentalist. Praegu (2021) taastub ta autoõnnetusest Torontos.
Seade (muusika)
Seade võib olla
Itaalia muusika
Itaalia muusika ajalugu
pisi|Ooperihelilooja [[Claudio Monteverdi]] Itaalia muusikatraditsioonid ulatuvad tagasi esiaega, sisaldades laia variatsiooni muusikavormidest – rahva- ja klassikalisest muusikast kuni ooperi ja rokkmuusikani.
Heliloojad
Itaalia heliloojad on andnud silmapaistva panuse Itaalia ja kogu läänemaailma muusikasse.
Renessansiaja heliloojad
Kuulsamad Itaalia renessansiaja heliloojad on Giovanni Pierluigi da Palestrina ja Claudio Monteverdi. Monteverdit peetakse ka Itaalia ooperi loojaks.
Barokiaja heliloojad
Kuulsamad Itaalia barokiaja heliloojad on Alessandro Scarlatti, Arcangelo Corelli ja Antonio Vivaldi.
Vivaldi "Neli aastaaega" ("Le quattro stagioni", 1723) on pärast selle taasavastamist väga populaarne ka tänapäeval.
Romantismi heliloojad
Kuulsamad Itaalia romantismi heliloojad on Giuseppe Verdi ja Giacomo Puccini.
Modernismi heliloojad
Modernistliku itaalia muusika silmapaistvad heliloojad on Luciano Berio ja Luigi Nono, kes andsid suure panuse eksperimentaalse ja elektroonilise muusika arengusse.
Muusikainstrumendid (pillid)
Itaalia rahvuspilliks võib nimetada mandoliini. Rahvamuusikas on oluline osa rütmipillidel (tamburiin, kastanjetid, triangel).
Itaalia pillimeistrid leiutasid mitmeid muusikariistu nagu klavessiin ja fagott ning täiustasid muid, näiteks klaverit ja viiulit.
Rahvamuusika
Igal Itaalia regioonil on välja arenenud omad unikaalsed muusikastiilid, instrumendid ja tantsud. Ballaadid (canti epico lirici) esinevad rohkem põhjaregioonides, lüürilised laulud (canti lirico monostrofici) on aga populaarsed Lõuna-Itaalias. Traditsioonilises Itaalia rahvamuusikas kasutatakse klahvakordioni, flööti, torupilli ja mitmesuguseid puhkpille (ciaramella ja piffero). Regionaalse muusika tuntumate näidete hulka kuuluvad Napoli laulud ja Sitsiilia rahvamuusika, kuna nendest regioonidest on inimesed emigreerunud üle maailma laiali.
Tantsuna on Itaalia rahvamuusikast tuntuim kindlasti tarantella. Teine tuntud tants on saltarello.
Rahvamuusika esitajatest väärivad mainimist Nuova Compagnia di Canto Popolare (NCCP, asut. 1969) jt.
Religioosne muusika
Katoliku kirikus oli muusikana kasutusel gregoriaanlik ühehäälne laul ajavahemikus 800–1000.
Renessansiajal võeti kirikulaulus kasutusele polüfooniline laul.
Heliloojatest on religioosset muusikat loonud ooperiheliloojana tuntuks saanud Luigi Cherubini (1760–1842).
Ooper
Erinevalt rahvamuusikast assotsieerub ooper rohkem Itaalia identiteediga, kuigi pärineb riigi põhjaosast – Firenzest. Euroopa muusika arengus toimusid 17. sajandil suured muudatused, trubaduuride levitatav keskaegne muusika asendus harmooniliste madrigalidega ja lõpuks ooperiga.
Järgnevate sajandite jooksul kujunesid Itaalias välja ooperitraditsioonid, mille esindajateks olid sellised silmapaistvamad heliloojad nagu Claudio Monteverdi, Alessandro Scarlatti, Luigi Cherubini, Gioachino Rossini (1792–1868, "Le barbiere de Seville"/"Il barbiere di Siviglia" 1816, "Otello" 1816, "]]Guillaume Tell]]" 1829, jt). Vincenzo Bellini, Gaetano Donizetti ja Giuseppe Verdi ("Otello", "La traviata", jt) ja Giacomo Puccini (1858–1924, "La bohème", "Madama Butterfly", "Tosca", "Turandot" jt), Ruggero Leoncavallo ("Pagliacci" 1892, "Pajatsid").
Itaalia ooper domineeris rahvusvahelist ooperit pikka aega, kuniks 19. sajandil hakati aktsepteerima kohalikus keeles oopereid.[141]
Tuntud ooperilauljad on Beniamino Gigli (1890–1957), Maria Callas (Mαρία Kάλλας/Kαλογερόπουλου, 1923–1977, kreeka ooperilaulja), Renata Tebaldi (1922–2004), Mario del Monaco, Tito Gobbi, Anna Moffo, Enzio Pinza, Titta Ruffo, Tito Schipa, Renata Scotto, Cesare Siepi, Luciano Pavarotti (1935–2007), Erico Caruso (1873–1921), Andrea Bocelli jt.
Paljud ooperiaariad on leidnud esitamist iseseisvate lauludena ("E lucevan le stelle" Puccini ooperist "Tosca", "Vesti la giubba" Leoncavallo ooperist "Pajatsid", "Nessun dorma" ooperist "Turandot" jt), orkestraalsed osad aga instrumentaalsete lugudena (Rossini "Guillaume Tell" avamängu viimane osa, jt).
Itaalia on ooperikultuuri sünnimaa. Sealt on rohkem kui nelja sajandi jooksul tulnud vägagi elujõulise ja publikut kaasa haarava lavalise meelelahutusala väljapaistvamaid arendajaid. Itaalia heliloojad, lauljad, libretistid, dirigendid, lavastajad, lavakunstnikud ja impressaariod on läbi sajandite kujundanud publiku maitset ja suhtumist ooperisse, määranud ooperi struktuuri standardpõhimõtted, esitamise traditsioonid ja rituaalid ning andnud ooperile selle kõla, suursugususe ja ligitõmbavuse, mis seda muusikakultuuri tugisammast tänaseni iseloomustab. Jätkuvalt käiakse Itaalias õppimas nii laulmise kui ka ooperi lavastamise kunsti.
Ooperiajalugu algas Itaalia linnast Firenzest, kui sealne auväärsetest kodanikest ja muusikutest koosnev Camerata (Ühing) kogunes 16. sajandi lõpul Bardi lossis ning otsustas hakata ette kandma lavalisi etendusi, milles sõna ja deklamatsioon vaheldusid muusikaliste palade ja laulunumbritega. Camerata liige Jacopo Peri kirjutas maailma esimese ooperi "Dafne" (1598), mis pole säilinud. Hoopis rohkem tähele­panu äratas Peri ja Giulio Caccini ooper "Euri­dice" (1600), mis on esimene tänaseni säilinud teos. Huvi pakkus ka samal aastal esitatud Emilio de’ Cava­lieri "Rapp­resen­tazione di anima e di corpo". Need teosed andsid tõuke ooperikultuuri arengule esialgu Firenzes ja Roomas, seejärel teistes Itaalia linnades, eeskätt Torinos, Cremonas, Padovas, Mantovas, Bergamos ja Parmas. Roomas algas ooperiajastu Agostino Agazza­ri (1578–1640) oopuse "Eumelio" (1606) esitamisega ning pandi alus tänini kestvale traditsioonile, et aastalõppu tähista­va karnevalihooaja avamiseks esitatakse värskelt komponeeritud ooper või tuuakse lavale mõne maineka ooperi uuslavastus.
1785. aastal oli Itaalias statsionaarne ooperimaja juba 82 linnas. Lisaks sellele reisis mööda Euroopat ringi sadu itaallaste ooperitruppe. 1830–1840. aastatel anti Itaalias regulaarselt ooperietendusi 117 teatris. Neile lisandus 57 hooajaliselt ja 74 juhuslikult oopereid ette kandvat teatrit. 1846. aastal mängiti üksnes Verdi "Ernanit" korraga 62 Itaalia teatris, sh Veneetsias, Milanos, Triestes ja Firenzes nii karnevali- kui ka sügishooajal.
Tänapäeva Itaalias tegutseb 34 otsese riikliku või munitsipaal­alluvusega ooperiteatrit. Nendest Milano La Scala, Napoli Teatro San Carlo, Rooma Teatro dell’opera, Veneetsia La Fenice ja Firenze [Teatro Comunale]] on kõrge rahvusvahelise reputatsiooniga ning mõjutavad rohkem või vähem üldisi suundi ooperikultuuri arendamise globaalses protsessis. Neile lisandub seitse iga-aastast rahvusvahelist oope­rifestivali, millest ooperiüldsuse poolt ihaldatud ning omamoodi palverännu kohtadeks on suvine etendusteperiood Arena di Veronal, Spoleto kahe maailma festival, Firenze "Maggio musicale Fiorentino" festival, Donizetti festival Bergamos ning Rossini festival Pesaros. Tähtis koht Itaalias ooperikultuuri arendamisel on ka mitmetel munitsipaalse alluvusega ooperimajal nagu Bologna Teatro Comunale, Palermo Teatro Massimo, Trieste Teatro Lirico Giuseppe Verdi, Genoa Teatro Carlo Felice, Bergamo Teatro Donizetti jt.
Itaalial on väärikas plejaad heliloojaid, kelle seas on ooperiliteratuuri säravad isiksused, bel canto suurmeistrid Giochino Rossini (1792–1868), Vincenzo Bellini (1801–1835), Gaetano Donizetti (1797–1848), Giuseppe Verdi (1813–1901) ja Giacomo Puccini (1858–1924). Ooperikultuurile ladusid alusmüüri Claudio Monteverdi (1573–1630/31), Alessandro Stradella (1643–1682), Domenico Scarlatti (1685–1757), Antonio Vivaldi (1678–1741), Francesco Cavalli (1602–1676), Jean-Baptiste Lully (1632–1687), Giovanni Paisiello (1740–1816), Giovanni Battista Pergolesi (1710–1736), Antonio Salieri (1750–1825),Niccolò Anronio Zingarelli (1752–1837), Gaspare Spontini (1774–1851), Luigi Cherubini (1760–1842), Baldassare Galuppi (1706–1785) ja Niccoló Jommelli (1714–1774). 19. sajandi viljakatest ja ooperiajalukku jäänud Itaalia heliloojatest paistsid silma Ferruccio Busoni (1866–1924), Pietro Mascagni (1863–1945), Michele Carafa (1787–1872), Saverio Mercadante (1795–1879), Giovanni Pacini (1796–1867), Ferdinando Paer (1771–1839), Francesco Malipiero (1824–1887), Ruggero Leoncavallo (1857–1919), Amilcare Ponchielli (1834-1886) ja Luigi Ricci (1805–1859).
20. sajandi nimekamad ooperiheliloojad olid Riccardo Zandonai (1883–1944), Franco Alfano (1875–1954), Ermanno Wolf-Ferrari (1876–1848), Luciano Berio (1925–2003), Luigi Nono (1924–1990), Luigi Dallapiccola (1904–1975), Italo Montemezzi (1875–1952) ja Bruno Maderna (1920–1973) ning USAs tegutsenud Gian Carlo Menotti (1911–2007).
Itaalia päritolu lauljad on kõrgeimalt koteeritud esinejad kõikjal maailma ooperiteatrites.
Tänapäeval on ooperiteatrite püsirepertuaaris rohkesti just Itaalia heliloojate oopereid. Nimetagem tänini vaid regulaarselt esitatavaid: Rossini "Il barbiere di Siviglia" (1816), "La Cenerentola" (1817), "Tancredi" (1813) ja "Semiramide" (1823), Bellini "La sonnambula" (1831), "Norma" (1831) ja "I Puritani" (1835), Donizetti "L’elisir d’amore" (1832), "Lucia di Lammermoor" (1835), "La fille du régiment" (1840) ja "Don Pasquale" (1845), Verdi "Nabucco" (1842), "Rigoletto" (1851), "La Traviata" (1853), "Il trovatore" (1853), "Un ballo in maschera" (1859 ja "Aida" (1871), Puccini "La bohème" (1896), "Tosca" (1900), "Madama Butterfly" (1904) ja "Turandot" (1926), Mascagni "Cavalleria rusticana" (1890), Ponchielli "La Gioconda" (1876), Leoncavallo "I pagliacci" (1892) jt.
Itaalia ooperikultuuri on aegade jooksul edasi viinud suurepärased ooperihääled: Farinelli (1705–1782), Luigi Lablache (1794–1858), Giuditta Pasta (1797–1865), Giovanni Battista Rubini (1794–1859), Antonio Tamburini (1800–1876), Maria Malibran (1808–1836), Giulia Grisi (1811–1869), Giuseppina Strepponi (1815–1897), Adelina Patti (1843–1919), Mattia Battistini (1856–1928), Enrico Caruso (1873–1921), Amelita Galli-Curci (1882–1963), Beniamino Gigli (1890–1957), Magda Oliviero (1910–2014), Tito Gobbi (1913–1984), Mario del Monaco (1915–1982), Franco Corelli (1921–2003), Giuseppe di Stefano (1921–2008), Renata Tebaldi (1922–2004), Piero Cappuccilli (1926–2005), Luciano Pavarotti (1935–2007) ja Mirella Freni (1935–2020).
Klassikaline muusika
16. sajandi alguses sündinud itaalia klassikalist muusikat on ooperist raske eristada, sest paljud klassikalised heliloojad kirjutasid mõlemat. Kuulsamate näidete hulka kuuluvad Tomaso Albinoni, Francesco Cavalli, Antonio Cesti ja Gaetano Donizetti.
20. sajandi alguses sündinud hilisem itaalia klassikaline muusika (tuntud kui instrumentaalmuusika) eemaldus ooperitraditsioonidest (Giuseppe Martucci teine sümfoonia). Modernsete ja innovatiivsete heliloojate hulka võib arvata Luciano Berio, Sylvano Bussotti, Ottorino Respighi, Franco Donatoni ja Luigi Nono.
Itaaliaga seotud muusikat (näiteks, tarantellasid) on kirjutanud mitmed teiste maade heliloojad.
Filmimuusika
Filmimuusika alal on tuntuimad Itaalia heliloojad Cesare Andrea Bixio, Nino Rota ("La strada" teema) jt.
Filmimuusika alal on rahvusvahelist tunnustuse saavutanud Ennio Morricone, kelle tuntumate teoste hulka kuuluvad kaastööd filmidele "Hea, paha ja inetu" (1966) ja "Ükskord Metsikus Läänes" (1968). Tunnustatud filmihelilooja oli ka Giancarlo Bigazzi (1940–2012) muusika filmile "Mediterraneo", mis sai parima mitteingliskeelse filmi "Oscari" 1991).
Filmide kaudu on mitmed itaalia laulud saanud laialt tuntuks ka väljaspool Itaaliat. Näiteks "Non ti scordar di me" (Ernesto De Curtis, lyr. Domenico Furnò) sai tuntuks Beniamono Gigli esitusena 1935. aasta filmis "Vergiß mein nicht".
Laul
Itaalia laul on tuntud oma meloodilisuse poolest, kuid ka ilmselt ooperilaulust lähtuva häälekasutuse (bel canto) poolest.
Dąbrowa Górnicza
Dąbrowa Górnicza on maakonna õigustega linn Poolas Sileesia vojevoodkonnas.
Piirkonnas alustati kivisöe kaevandamist 1785. aastal. Teise Poola jagamise tagajärjel läks asula 1793. aastal Preisi kuningriigi võimu alla. 1807–1815 oli asula Varssavi hertsogiriigi koosseisus. Neljanda Poola jagamise tulemusel läks Tuliszków 1815. aastal Venemaa Keisririigiga reaalunioonis olnud Poola Kuningriigi (nn. Kongressi-Poola) koosseisu. 19. sajandil kujunes Dąbrowa Górnicza mäetööstuse ja metallurgia keskuseks. Linnaõigused sai Dąbrowa Górnicza 1916. aastal.
Itaalia muusika
Laul
Tuntud üksiklaulude autorid on Eduardo Di Capoa ("'O sole mio", 1898), Ernesto De Curtis ("Torna a Surriento", 1902), Francesco Paolo Tosti ("Marechiare"), Cesare Andrea Bixio (1896–1978, "Mamma", 1940, "Parlami d'amore Mariù", 1932) koos sõnade autori Bixio Cherubiniga (1899–1987) jt.
Esitajatena on tuntud mitmed ooperilauljad: Enrico Caruso, Benjamino Gigli, Mario Lanza (1925–1959) jt, kes põhiliselt laulsid siiski ooperiaariaid ("E lucevan le stelle" M. Lanza 1951, "Vesti la giubba" M. Lanza 1951, jt), Carlo Burti, Giuseppe Di Stefano, Luciano Pavarotti jt, kuid ka teised lauljad (Anna Fougez (1894–1966) jt).
Eriline koht on olnud Napoli laulul (Canzone Napoletana). Tuntumad Napoli laulud on olnud "(Io) Te voglio bene assaje" 1839, "Core 'ngrato", "Funiculì, funiculà", "Luna rossa", "Marechiare", "'O sole mio", "'O surdato 'nnamurato", "Santa Lucia", "Torna a Surriento", "Non ti scordar di me" 1935, jt. Mitmed nendest on saanud kuulsaks kogu maailmas ja laulutraditsioon on jätkunud (Renato Carosone - "Maruzella" (lyr. Enzo Bonagura) 1956, "Lazarella" 1957, Mario Trevi, Pino Daniele (1955–2015) - "Napule è" 1977).
Populaarne (rahvalik) muusika ja tänapäeva popmuusika
Itaalia populaarne muusika põhines algselt rahvamuusikal, itaalia laulul ja ooperiaariatel.
Itaalia populaarmuusika (musica leggera) tendentsidest alates eelmise sajandi keskkohast annab küllatki hea ülevaate aastast 1951 toimuv Sanremo laulufestival, rahvalikust või rahvamuusikale lähedasemast muusikast aga teised festivalid, nagu Festival della Canzone Napoletana ehk Festival di Napoli (alates 1952) ja teised Itaalia muusikafestivalid, nagu Cantagiro (1962–1972 ja 1990–1993). Castrocaro Music Festival ehk Concorso per Voci Nuove (alates 1957) on olnud uute ja noorte talentide leidmise kohaks. RAI poolt 1956–1975 korraldatud Canzonissima oli Itaaliat Eurovisiooni Lauluvõistlusel esindama saadetavate laulude ja esitajate valiku kohaks aastatel 1970–1975. Festival dei Due Mondi toimub Itaalias ja USAs või mõnel teisel maal alates aastast 1958.
Paljud tuntud Itaalia lauljatest nii lauljad kui ka laulukirjutajad, kelle loomingu osaks on sageli sotsiaalse, poliitilise ja intellektuaalse sisuga laulud ja protestilaulud (näiteks Gigliola Cinquetti – "La rosa nera" 1967, "Si" 1974, Milva – "Bella ciao!", Iva Zanicchi – "La riva bianca, la riva nera" 1971, jt). Ülekaalus on aga olnud meloodilised sentimentaalsed ballaadid.
Samuti on rahvusvaheliselt tuntud muusik Giorgio Moroder, keda peetakse Itaalia diskomuusika (italodisco) ja elektroonilise muusika pioneeriks. Selle suuna esindaja oli ka Gazebo ("I like Chopin", comp. Pierluigi Giombini, lyr. Gazebo, 1983).
Viimaste aastakümnete suurima tuntusega muusikud on Toto Cutugno, Ricchi e Poveri, Laura Pausini, Eros Ramazzotti, Andrea Bocelli jt.
Heliloojad ja laulude sõnade autorid
Lisaks juba mainitud heliloojatele on laulude autoritena tuntud veel Mogol, Paolo Conte, Vito Pallavicini (1924–2007), Mario Panzeri (1911–1991), Giancarlo Bigazzi (1940–2012), Lorenzo Pilat jt.
Laulusõnade loojatest on tuntuimad Tino Verde, Franco Migliacci, Daniele Pace, Alberto Testa (1927–2009, "Quando, quando, quando ?"), Nisa (Nicola Salerno, 1910–1969, "Tu vuò fà l'americano", "Guaglione", "Non ho l'eta") jt.
Paljud esitavad muusikud on ise ka muusika autorid (cantautori), peamiselt enda esitatavate laulude puhul, näiteks Dino Olivieri, Adriano Celentano, Domenico Modugno, Tony Renis, Renato Rascel, Sergio Endrigo, Enrico Riccardi jt.
Lauljad ja muusikud
Täielikuma ettekujutuse annab Itaalia lauljate loend.
Itaalia päritolu või Itaalia juurtega lauljaid ja muusikuid mujal maailmas Salvatore Adamo, Lys Assia, Frankie Avalon, Tony Bennett, Perry Como, Betty Curtis ("Al di là"), Dalida (Canzonissima 1967), Vic Damone, Nino D'Angelo, Johnny Dorelli ("Love in Portofino", 1959), Rocco Granata, Sergio Franchi (1926–1990, tenor), Connie Francis, Markos Frangkoulis, Mario Lanza, Henry Mancini, Dean Martin, Al Martino (1927–2009) ("Non ti scordar di me"), Robert Miles (Roberto Concina) Liza Minnelli, Yves Montand, Paolo Nutini, Emilio Pericoli ("Uno per tutte" Sanremo 1963, esikoht, ESC1963, 3. koht, "Non ho l'eta (per amar ti)" Sanremo 1964, esikoht), Gene Pitney ("Nessuno me può giudicare", Sanremo 1966, 2. koht"), Teddy Randazzo, Chris Rea, Johnny Rivers Tino Rossi, Frank Sinatra, Jerry Vale (1930–2014), Gino Vannelli, Caterina Valente Lena Zavaroni
Teiste maade lauljad, kes on laulnud itaalia laule või itaalia keeles või Itaaliaga seotud teemadel Salvatore Adamo (Prantsusmaa) Richard Anthony (Prantsusmaa) The Aphrodite's Child (Kreeka, "Lontano dagli occhi" 1969) Cilla Black (Inglismaa, "You're my world", 1964 UK, esikoht, orig. "Il mio mondo") Roberto Carlos (Brasiilia, "Canzone per te", Sanremo 1968, esikoht) José Carreras (Hispaania) Plácido Domingo (Hispaania) José Feliciano (USA, "Che sara", Sanremo 1971, 2. koht, eriti suure populaarsuse sai hispaaniakeelse versioonina "Qué será") Fredi (Matti Siitonen) (Soome. "Päättyneet on päivät", orig. "Uno tranquillo", 1967) Kristina Hautala (Soome, "En koskaan", orig. "Io che non vivo senza te", Sanremo 1965) The Herman's Hermits (Suurbritannia, "Something is happening", 1968 UK#4, orig. "Luglio", 1968) Mary Hopkin (Inglismaa, "Lontano dagli occhi" Sanremo 1969, 2. koht) Engelbert Humperdinck (Inglismaa, "The way it use to be", orig. "Melodia", 1968) Dmitri Hvorstovsky (Venemaa) Tom Jones (Inglismaa, "Love me tonight, orig. "Alla fine della strada") Laila Kinnunen (1939–2000) ("Lazarella", orig. "Lazzarella" Festival di Napoli 1957, 2. koht) Helmut Lotti (Saksamaa) The New Christy Minstrels (USA, "Se piangi, se ridi", Sanremo 1965, esikoht) Elvis Presley (USA, "Surrender", orig. "Retorno a Surriento", "You don't have to say you love me", orig. "Io che non vivo senza te", Sanremo 1965) The Renegates (Inglismaa, "Un giorno tu me cercherai" 1966) Cliff Richard (Inglismaa, "All my love", orig. "Solo tu", "Constantly", 1964, orig. "L'edera", Sanremo 1958, 2. koht, Canzonissima 1958, esikoht) The Sandpipers (USA, "Quando m'innamoro", 1968 Sanremo, 6. koht) Neil Sedaka ("La terza luna" 1963) Dusty Springfield (Suurbritannia, "You don't have to say you love me", orig. "Io che non vivo senza te", Sanremo 1965) The Tremeloes (Inglismaa, "Suddenly you love me" 1967 UK 6.koht, orig. "Uno tranquillo", 1967) Olavi Virta ("Maruzella" 1958, orig. "Maruzzella" 1956) Dionne Warwick ("La voce del silenzio", Sanremo 1968)
Eesti lauljatest ja muusikutest on itaalia või itaaliateemalisi laule, seda ka itaalia keeles, ja instrumentaalmuusikat esitanud mitmed: Koit Toome ja Laura (Eesti, "Verona", ESC2017, 14. koht) Elina Nechayeva (Eesti, "La forza", ESC2018, 8. koht) Beati Mandolini (Eesti) Tarmo Pihlap Kalmer Tennosaar Uno Loop Helgi Sallo Mart Sander ja Bel-Etage Swingorkester Tiiu Varik jt.
Laulud ja muusikateosed
Paljudest itaalia lauludest on tehtud versioonid teistes keeltes. "Al di là" (Carlo Donida - Mogol), "Constantly" ("L'edera", Canzonissima 1958), "Gloria" (Umberto Tozzi, Giancarlo Bigazzi, esit. Umberto Tozzi, 1979), "Help yourself" ("Gli occhi miei", 1968), "It's now or never" ("O sole mio"), "I (who have nothing)" ("Uno dei danti"), "J'attendrai" ("Tornerai", 1933/1936), "Komm' zurück" ("Tornerai", 1933/1936), "Mama" ("Mamma"), "Maruzella" ("Maruzzella") "A man without love" ("Quando m'innamoro"), "Our concerto" ("Il nostro concerto"), "Quando, quando, quando ?" ("Quando, quando, quando ?"), "Qué sara" ("Che sarà"), "Something is happening" ("Luglio", 1968), "Suddenly you love me" ("Uno tranquillo"), "Surrender" ("Torno a Surriento"), "Tutte le mamme" (U. Bertini e E. Falcocchio, esit. Giorgio Consolini ja Gino Latilla, Sanremo 1954, esikoht) "Volveras" ("Tornerai", 1933/1936), "The way it use to be" ("Melodia"), "You're my world" ("Il mio mondo", 1963), esit. Cilla Black, 1964 UK, esikoht, jt.
Eestikeelsed versioonid on tehtud paljudest itaalia lauludest: "Serenaad öös" (ka "Aken lahti tee") ("Guaglione") (eestik. sõnad Heldur Karmo, 1957) (esit. Kalmer Tennosaar, 1958) "Ciribiribin" ("Ciribiribin", Pestalozza, testo Tiochet) (esit. Mart Sander ja Bel-Etage Swingorkester), "Ei ole ma veel selles eas" ("Non ho l'eta (per amar ti)", Sanremo 1964, esikoht, ESC1964, esikoht) (esit. Tiiu Varik), "Esmakordselt" ("Melodia", "The way it use to be") "Funiculì, funiculà" (esit. Beati Mandolini) "Jätke võtmed väljapoole" ("Tanti auguri") (esit. Anne Veski), "Lõppenud on päevad" ("Uno tranquillo", 1967), "Ma lendan ja laulan" ("Nel blu dipinto di blu (Volare)"), "Oi Mari" ("Oi Mari") (esit. Mart Sander ja Bel-Etage Swingorkester), "Oled teinud mind õnnelikuks" ("Quando m'innamoro" 1968), "Ootan sind" ("Tornerai", Dino Olivieri, testo Nino Rastelli, 1933) (esit. Mart Sander ja Bel-Etage Swingorkester), "Pardike ja moon" ("Papaveri e papere", Sanremo 1952, 2. koht), "Pärlipüüdja" ("Will I see you again ?"), "Romantika" ("Romantica", Canzonissima 1960, esikoht) "Tule metsa vaiksele teele" või "Metsateel" ("La strada nel bosco", C. Bixio), "Vihm" ("La pioggia", 1969) "Ütle, millal tuled sa?" ("Quando, quando, quando ?"), jt.
Werner Kogler
Werner Kogler (sündinud 20. novembril 1961 Hartbergis Steiermargi liidumaal) on Austria poliitik. Ta kuulub erakonda Rohelised – Roheline Alternatiiv. Ta on 7. jaanuarist 2020 Austria kunsti-, kultuuri-, avaliku teenistuse ja spordiminister ning Austria asekantsler.
Ta sündis 1961. aastal Hartbergis Steiermargi liidumaal Austrias. Ta on õppinud majandus- ja õigusteadust Grazi Ülikoolis, lisaks õppis ta keskkonna majandamist. 1994. aastal kaitses ta Grazis magistritööd sotsiaal- ja majandusteadustes ja sai magistrikraadi.
Ta oli 1980. aastate alguses üks rohelise erakonna loojatest Steiermargi liidumaal.
Jackson Martínez
Jackson Arley Martínez Valencia (sündinud 3. oktoobril 1986 Quibdós) on Colombia jalgpallur, kes mängib ründaja Portugali kõrgliiga klubis Portimonense.
Ta mängis karjääri algusaastatel kodumaal Independiente Medellín. 2009. aastal suundus ta Mehhiko klubisse Chiapas. 2012. aastal liitus ta Portugali kõrgliiga klubiga Porto, kus mängis kolm hooaega ja oli kõigil neil hooaegadel Portugali liiga suurim väravakütt, lüües kõigil hooaegadel liigas vähemalt 20 väravat.
2015. aastal siirdus ta Madridi Atléticosse, kuid ei suutnud seal enam nii edukalt esineda. Hooajal 2015–16 pääses ta Hispaania kõrgliigas väljakule 15 mängus ja lõi vaid kaks väravat. Juba samal hooajal liitus ta 42 miljoni euro eest Hiina kõrgliiga klubiga Guangzhou Evergrande. Hiinas läks Martínezel veel halvemini, sest ta jäi vigastuse tõttu eemale kogu 2017. aasta hooajast. 2018. aasta augustis suundus ta laenule Portimonensesse.
Debüüdi Colombia rahvuskoondises tegi Martínez 2009. aasta 5. septembril 2010. aasta MM-i valikmängus Ecuadori vastu. Samas mängus lõi ta ka rahvuskoondises esimese värava.
2014. aasta jalgpalli maailmameistrivõistlustel lõi ta viimases alagrupimängus 24. juunil kaks väravat Jaapani vastu.
Kirik & Teoloogia
Kirik & Teoloogia on veebis ilmuv populaarteaduslik kultuuriajakiri, mille eesmärk on toetada ja elavdada Eesti ühiskonnas teoloogilist mõttekultuuri.
Jackson Martínez
Rahvuskoondises mängis Martínez kuni 2015. aastano
Kirik & Teoloogia
Ajakiri hakkas ilmuma 18. detsembril 2011. Uus number avaldatakse reedeti.
Malmežnieki
Malmežnieki (ka Mālmežnieki või Molmežnīki) on küla (skrajciems ehk hajaküla) Lätis Rēzekne piirkonnas Viļāni vallas.
Kirik & Teoloogia
Ajakiri kajastab teoloogilist mõttevahetust ja maailma teoloogi vaatepunktist ning arutleb selle üle, milline on ja peaks olema evangeeliumist lähtuv eluvaade ja -viis tänapäeva maailmas.
MaryAnn Mihychuk
Ta sündis aastal 1955 Vitas Manitoba provintsis ukraina päritolu vanemate lapsena. Ta lõpetas aastal 1979 Winnipegi Ülikooli bakalaureuse- ja aastal 1984 Brocki Ülikooli magistrikraadiga. Ta on elukutselt sertifitseeritud geoloogiainsener. Ta töötas aastatel 1984–1986 geoloogina Newfoundlandi ja Labradori ning 1986–1992 geoloogina Manitoba provintsis.
Malmežnieki
Küla asub valla idaosas. Malmežnieki jääb valla keskusest Viļānist 7,4 ning Riiast 219,5 kilomeetri kaugusele. Aastail 2009–2021 kuulus küla Viļāni piirkonda.
Aastal 2020 oli külas 21 elanikku.
MaryAnn Mihychuk
5. oktoobrist 1999 kuni 4. novembrini 2003 oli ta Manitoba provintsi kaubandus- ja tööstusminister, 4. novembrist 2003 kuni 21. maini 2004 oli ta samuti minister Manitoba provintsi valitsuses. Aastal 2004 kandideeris ta Winnipegi linnapeaks, kuid kaotas valimistel Sam Katzile.
Kirik & Teoloogia
Kirik & Teoloogiat annab välja MTÜ Ajakirja Kirik & Teoloogia Kolleegium. Juulis 2012 kuulusid toimetuskolleegiumi Anne Burghardt, Kerstin Kask, Annika Laats, Jaan Lahe, Kadri Lääs, Urmas Nõmmik, Johann-Christian Põder ja Thomas-Andreas Põder.
Põrgulikud leiutised
"Surelikud masinad" on Philip Reeve'i 2005. aastal ilmunud lasteraamat.
MaryAnn Mihychuk
4. novembrist 2015 kuni 10. jaanuarini 2017 oli ta Kanada tööminister. Ta on ka Kanada Parlamendi alamkoja (House of Commons) liige.
Ta oli aastatel 1989–2014 Uue Demokraatliku Partei liige. Aastast 2014 on ta Kanada Liberaalse Partei liige.
Isiklikku
Ta on aastast 1992 abielus Kenneth Marshalliga, neil on kaks tütart ja poeg.
Mariel Merlii Pulles
Mariel Merlii Pulles (sündinud 1. novembril 1998) on eesti murdmaasuusataja.
Maailmakarika debüüdi tegi Pulles 18. veebruaril 2017 Otepää vabatehnika sprindis, saavutades 52. koha.
Pääru Oja
Pääru Oja (sündinud 16. mail 1989 Tallinnas) on eesti näitleja.
Ta lõpetas 2012. aastal Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia lavakunstikooli (25. lend) ja töötas seejärel kuni 2020. aasta sügiseni Eesti Draamateatris näitlejana.
Pimenev tasandik
"Pimenev tasandik" on Philip Reeve'i 2006. aastal ilmunud lasteraamat.
Raimond Alango
Raimond Alango (ka Raimund Alango; 27. veebruar 1926 Tallinn – 5. september 2010) oli eesti laulja (bass) ja laulupedagoog.
Lõpetas 1945. aastal Tallinna 1. Keskkooli. Aastatel 1947–1949 õppis laulmist Tallinna Muusikakoolis. 1955. aastal lõpetas Tallinna Riikliku Konservatooriumi laulu eriala Tiit Kuusiku klassi.
1945–1947 laulis ta Tallinna Polütehnilise Instituudi meeskooris.
Aastatel 1947–1989 oli ta Riikliku Akadeemilise Meeskoori laulja. Aastatel 1951–1997 laulis kvartetis RAM-1.
Aastatel 1970–1985 töötas ta lauluõpetajana Georg Otsa nimelises Tallinna Muusikakoolis, aastatel 1985–1996 Tallinna Konservatooriumis. Tema õpilasi on Märt Jakobson, Peeter Hillep, Vello Jürna, Aare Koha, Erich Krieger, Mart Mikk, Alar Pintsaar ja Toomas Tünder.
Isiklikku
Tema abikaasa oli pianist Tarsina Alango.
Priuši
Priuši (ka Privši, latgali keeles Pryuši) on küla (skrajciems ehk hajaküla) Lätis Rēzekne piirkonnas Viļāni vallas.
Küla asub valla kirdeosas. Priuši jääb valla keskusest Viļānist 6,9 ning Riiast 219 kilomeetri kaugusele. Aastail 2009–2021 kuulus küla Viļāni piirkonda.
Aastal 2020 oli külas 24 elanikku.
Evald Jaansoo
Evald Jaansoo (5. august 1915 Keila – 3. veebruar 1997) oli eesti laulja (bariton).
Aastatel 1939–1941 õppis laulmist Tallinna Konservatooriumis Ludmilla Hellat-Lemba ja Arno Niitovi klassis.
Aastatel 1944–1985 oli ta Riikliku Akadeemilise Meeskoori laulja. Aastatel 1951–1997 laulis kvartetis RAM-1.
Ta on maetud Tallinna Metsakalmistule.
Kristjan Üksküla
Kristjan Üksküla (sündinud 10. augustil 1987) on eesti näitleja.
Ta lõpetas aastal 2010 Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia lavakunstikooli (24.lend).
Ta on aastast 2010 Tallinna Linnateatri näitleja.
Isiklikku
Tema vanaisa oli näitleja Aarne Üksküla ja vanaema näitleja Siina Üksküla. Tema õde on näitleja Sandra Uusberg.
Ühendus Omanäoline Kool
Ühendus Omanäoline Kool on Eesti kooliarendusprojektide hajusvõrgustik.
Võrgustik loodi Avatud Eesti Fondi toetusel 18. aprillil 1994 Narva-Jõesuus. Loomisele oli eelnenud 1993 toimunud täiendkoolitusprogramm "Omanäoline Kool".
1997 loodi võrgustiku projektide ja majandustegevuse korraldamiseks sihtasutus Omanäolise Kooli Arenduskeskus.
Andrus Allikas
Andrus Allikas (sündinud 16. aprillil 1975) on eesti loodusfotograaf.
Ta on pälvinud Eesti suurima loodusfotokonkursi peaauhinna.
Suur Hunt
Eesti suurima loodusfotokonkursi "Looduse aasta foto" žürii eesotsas Rein Maraniga määras 2014. aastal peaauhinna – Suure Hundi auhinna – Andrus Allikasele foto "Karge hommik" eest. Kargel talvehommikul Kaberneeme rannas tehtud foto sai esikoha ka kategoorias "Maastikupildid".
Kiud
Kiud on kergesti painduv peen niitjas moodustis või niisuguste moodustiste kogum. Kiud võivad olla looduslikud või valmistatud keemiliste protsesside tulemusena. . Kiud on paberi- ja tekstiilitööstuse peamine toormaterjal. Klaaskiudu kasutatakse valgusjuhtmena.
Looduslikud kiud
Looduslikke kiude saadakse loomadelt ja taimedelt. Neid kiude saab kedrata lõngaks ja sellest kududa kangast. Orgaaniliste (loomsete ja taimsete) kiudude kõrval leidub looduses ka anorgaanilisi kiude ehk mineraalkiude, nagu näiteks asbestkiud ja basaltkiud.
Keemilised kiud
Keemilised on kõik kiud, mida toodetakse tehislikult (kunstlikult) keemiliste ja tehniliste menetluste abil looduslikest või sünteetilistest polümeeridest (kõrgmolekulaarsetest ühenditest) ja ka anorgaanilistest ainetest.
Looduslikest polümeeridest saadud kiudu nimetatakse tehiskiuks ja sünteetilistest polümeeridest toodetud kiudu sünteeskiuks.
Tehiskiudu saadakse looduslikke polümeere (nt tselluloosi, kautšukit) keemiliselt muundades. Sünteeskiudu (nt akrüülkiud, nailon ehk kapron) saadakse, keemiliste sünteesimenetluste teel polümeeridest vm lähteainetest.
Kokkupandud niitidest koosnevat lühikest (25–150 mm) sünteeskiudu nimetatakse staapelkiuks; seda kasutatakse lõnga ketramiseks ja lausmaterjali valmistamiseks.
Pruszcz Gdański
Pruszcz Gdański (saksa keeles Praust, kašuubi keeles Pruszcz, Pruszcz Gduńsczi) on linn Poolas Pomorze vojevoodkonnas, Pruszcz Gdański maakonna halduskeskus. Pruszcz Gdański kuulub Trójmiasto linnastusse.
Küla on esmamainitud 1367. aastal. Raudteeühenduse sai asula 1853. aastal. Aastatel 1920–1939 oli Pruszcz Gdański Danzigi vabalinna koosseisus. Poolale läks ja linnaõigused omandas Pruszcz Gdański 1945. aastal.
Lavrovka
Lavrovka (ka Laurovka) on küla (skrajciems ehk hajaküla) Lätis Rēzekne piirkonnas Viļāni vallas.
Küla asub valla idaosas. Lavrovka jääb valla keskusest Viļānist 7,7 ning Riiast 220,7 kilomeetri kaugusele. Aastail 2009–2021 kuulus küla Viļāni piirkonda.
Aastal 2020 oli külas 7 elanikku.
"Surelike masinate" tetraloogia
"Surelike masinate" tetraloogia on Philip Reeve'i fantaasiaraamatute sari. Raamatud on kirjutatud aastatel 2001–2006.
Herakleios II
Konstantinos Herakleios (kreeka keeles: Κωνσταντῖνος Ἡράκλειος; 626 – 641/642), pigem tuntud deminutiivis kui Heraklonas või Herakleon (eesti keeles kui Herakleiosekene), vahepeal ka kui Herakleios II. Ta oli Herakleios I ja Martina poeg. Ta oli Bütsantsi keiser 638. aastast kuni 641. aastani, kuid sisuliselt valitses ta 641. aasta veebruarist.
Ta sündis 626. aastal sõjakäigu ajal. Kuna Herakleios I ja Martina olid lähedased sugulased (keisrinna oli keisri nõbu), siis sündisid nende kaks esimest last puuetega ning neid ei saanud kaasvalitsejatena arvestada.
Ta krooniti 1. jaanuaril 632. aastal tseesariks ning 4. juulil 638. aastal augustuseks ning kuulutati koos poolvenna Konstantinosega kaasvalitsejateks. Isa soovi kohaselt oleksid vennad pidanud koos riiki valitsema, kuid kui Herakleios I 11. veebruaril 641. aastal suri, kuulutati Konstantinos sisuliselt ainuvalitsejaks ning suhted kahe järeltulijate liini vahel pingestusid. Konstantinos suri 25. mail 641. aastal kurguverejooksu. Surma põhjusena on kahtlustatud mürgitamist ning kahtlusaluseks oli kasuema Martina. Pärast seda sündmust teravnesid kahe liini vahelised suhted veelgi. Ühe poole moodustasid Konstantinos III pojad ning teise Martina, Herakleios ja tema kaks venda.
Herakleios II ja Martina valitsesid ligikaudu kuus kuud. Valitsemisaja lõpus avalikustasid nende vastased leskkeisrinna kirja, kus oli kirjeldatud plaani tappa Konstantinos III pojad. Pealinnas levisid niikuinii kuuldused, et Martina mürgitas Konstantinos III, ning see kiri põhjustas üleüldise pahameeletormi, mille tagajärjel Herakleios II kukutati. Herakleoni surmast on erinevaid versioone. Ühe järgi tapeti keiser kohe peale kukutamist ning tema ema ja vennad sandistati ja saadeti Rhodose saarele, kus nad hiljem teadmata ajal kas surid või tapeti. Teise versiooni kohaselt saadeti ka kukutatud keiser koos perega Rhodosele ning tema nina lõigati otsast ära. Martinalt võeti tema keel. Igatahes suri keiser ajavahemikus sügis 641 kuni talv 642.
Tokai
Ungaris kasutatakse tokai tootmiseks kuut viinamarjasorti: Furmint, Hárslevelű, Sárgamuskotály (kollane muskaat, inglise keeles Yellow Muscat), Zéta (varasema nimega Oremus, Furminti ja Bouvier' ristand), Kövérszőlő ja Kabar (Hárslevelű ja Bouvier' ristand).
Ungari tokai veinid jagunevad mitmesse liiki. Ehkki müüakse ka kuiva tokaid, on kõrgemalt hinnatud liigid poolmagusad ja magusad. Nii tehakse Ungaris väärishallitusega rikastatud tokaid ehk aszú ' d ("kuivatatud"), mis on kuldne, magus, kange (tavaliselt alkoholisisaldusega üle 14 mahuprotsendi) ning eriti rikkaliku lõhna- ja maitsebuketiga. Veelgi magusam on üks maailmas kõrgemalt hinnatud veine, aszú ' st valmistatud eszencia ('essents'), mis rangelt võttes pole isegi vein, kuna suure suhkrusisalduse tõttu ei tõuse selle kangus üle 5–6%. 1999. aastal valmistas Chateau Pajzos esmakordselt tokaid jääveinina.
Tokai veinid säilivad hästi, mistõttu sobivad ka investeerimiseks. Veinikirjandusest on teada juhtumeid, kus enam kui 300 aasta vanused tokaierid olid mitte üksnes joogikõlbulikud, vaid ka peenenenud lõhna, maitse ning silmapaistvalt pika järelmaitsega.
Ajalugu ja reeglid
Legendi järgi valmistas esimese aszú Laczkó Máté Szepsi 1630. aastal. Samas mainis aszú ' d oma 1576. aastal valminud veininomenklatuuris Fabricius Balázs Sziksai ning leidub veelgi varasemaid viiteid.
Tokai veinid olid kõrgelt hinnatud juba Louis XIV õukonnas 18. sajandi alguses; Päikesekuningalt pärineb tokaieri kohta tänini kasutatav iseloomustus "vinum regnum, rex vinorum" ('kuningate vein, veinide kuningas'). Tokaid on ülistanud Beethoven, Liszt, Schubert, Goethe, Heine, Schiller, Bram Stoker, Johann Strauss noorem ja Voltaire. Keiser Franz Josephil oli kombeks saata kuninganna Victoriale igaks sünnipäevaks tokai aszú veine, üks pudel iga Victoria elatud kuu kohta; viimasel, 81. sünnipäeval 1900. aastal tegi see 972 pudelit. Tokaid hindasid ja tarvitasid ohtralt ka Friedrich II, Napoleon III, paavst Pius IV, Gustav III, Peeter I ning Jelizaveta Petrovna. 1933. aastal joodi Poola presidendi Ignacy Mościcki pulmas enam kui 250-aastast tokai eszencia ' t.