Love's_Vision
Juhused ja veidrused
Võib-olla jääb veel kahtlus, et omaduste väärtustamine on lubamatu, et vähemalt need omadused, millega tavaliselt tähelepanu tõmmatakse ja iha äratatakse, on liiga pinnapealsed, et nendel saaks rajaneda tõeline armastus. Mure on jälle selles, et ei saa ühtaegu pidada armastuse fundamentaalseks elemendiks armastatu kui subjektiga samastumist ja arvata, et armastuse puhul on tähtis, et armastaja hindaks armastatu kui objekti ligitõmbavaid omadusi. Nähtavasti pidas Harry Frankfurt silmas midagi sarnast, kui ta kirjutas, et armastus isiku vastu ei keskendu tema üldistele, korratavatele, kirjeldatavatele omadustele, vaid tema nimetatavale ainukordsusele, mis on salapärasem kui kirjeldatavus ja mida igatahes pole võimalik ilmutatult määratleda. Autor nõustub, et armastus keskendub indiviidile, mitte tema omadustele. Aga see ei tähenda, et armastaja ei märkaks armastatu omadusi või et nende hindamine ei etenda armastuses mitte mingit osa. Miks ei võiks armastaja tähelepanu keskenduda nii sellele, mis teeb armastatu nimetatavaks, kui ka tema omadustele? Blaise Pascal (Mõtted, 1686) leiab, et armastada saab ainult omadusi, mitte hinge substantsi. Mõned muretsevad, et omaduste armastamine on ebapüsiv, sest omadusi võidakse kaotada. Pascal nõustub sellega, kuid ei pea inimeste endi armastamist võimalikuks. Autor ei nõustu selle argumendiga. See, et Beatrice võib oma ilu kaotada, ei tähenda, et ta poleks ilus või et ilu poleks üks neist omadustest, mis teeb ta selleks, kes ta on, vaid näitab ainult, et ta pole olemuslikult, paratamatult ilus. Aga nähtavasti Pascal pidaski silmas, et tõeliselt armastatakse sellepärast, mis armastatu olemuslikult on. Aga see ei tähenda, et ei saa ühtaegu väärtustada kedagi lihtsalt objektina ja temaga samastuda. Aga Pascal eeldab nähtavasti, et neil kahel väärtustamisel on teineteisega vähe pistmist, nii et on raske näha, kuidas need teineteist mõjutavad. Beatrice omadused on juhuslikud, nii et kui teda ei armastatakse nende pärast, siis ei armastata teda. Ent ka see järeldus on küsitav: need on ikkagi tema omadused. Kui selgub, et armastatul polegi neid omadusi, mille pärast teda armastatakse, siis see muidugi ohustab armastust, aga mis tähtsust peaks olema sellel, et need omadused pole olemuslikud? (Kas võib kujutleda, et keegi ütleks: ma ei saanud teda enam armastada, sest ma sain aru, et kui tema elu oleks teisiti läinud, siis ta ei pruugiks olla nii ilus, võluv ja tark.) Inimesi kiidetakse väga sageli omaduste pärast, mis ei ole olemuslikud, sealhulgas moraalsed omadused (voorus nõuab kasvatust, mis oleneb vedamisest), aga need omadused on sellegipoolest imetlusväärsed ja inimesi saab nende pärast imetleda. Paistab, et David Vellemani motiveerib suuresti mõte, et armastada ei saa aktsidentaalseid omadusi ega nende alusel. Velleman väidab, et inimest armastades me ei väärtusta mitte talle eriomaseid omadusi, vaid seda, et ta on ratsionaalne isik Immanuel Kanti mõttes, nimelt võimet lasta end põhjenditel motiveerida, st võimet hinnata eesmärkide, sealhulgas inimeste väärtust. Autor nõustub, et isiku võime väärtusi hinnata on üks asi, mida me tema juures väärtustame, sest muidu ta polekski isik. Maailma kohta mingil subjektiivsel vaatekohal olemine on osalt teatud asjade ja mitte teiste asjade väärtustamine. Velleman põhjendab armastuse aluse selle elemendi tähtsust: see millele me inimese armastades reageerime, on nende võime armastust tunda. Aga see ei nõua, et me peaksime arvama, et inimest armastades me reageerime ainult võimele väärtustada ja põhjenditele reageerida, ja ei paista olevat põhjust nõustuda, et soov olla armastatud ei ole soov olla väärtustatud oma eriomaste väärtuste alusel. See on soov, et inimsuse minu eriomane variant annaks edasi täiesti universaalset väärtust (nagu soov olla ilusaks peetud). Ei taheta, et enda kui isiku väärtuse varjutaks välimuse või käitumise seesmine väärtus; tahetakse, et väärtustataks neist läbi paistvat sisemise mina väärtust. Miks ei võiks inimene tahta, et teda hinnataks nii selle pärast, mis on talle eriomane, kui ka selle pärast, mis on universaalne? Tõsi küll, kui ühe hindamine peaks teise hindamise varjutama, siis tuleks valida, aga miks peaks niisugune varjutamine aset leidma? Võib-olla valmistab Vellemanile muret hoopis soov, et mind väärtustataks ainult eriomaste omaduste pärast? Aga tundub, et Velleman eeldab ranget alternatiivi: väärtustada saab kas pinnapealsete ja aktsidentaalsete omaduste (välimus, käitumine) või siis sisemise mina pärast, mõlemat korraga ei saa. Seega, kuna eriomased omadused ei ole tegeliku mina osa, siis me ei peaks tahtma, et meid armastataks nende pärast: kui saad aru, et kellegi armastus saab sind teha ainukordseks, baseerumata sinu eriomastel omadustel, siis on sul võimalik aru saada, et viimast laadi omadus ei olegi soovitav; kui keegi armastab sind veidruste pärast, siis ta on veidrustearmastaja, peaaegu fetišist. Autor peab veaks kõigi eriomaste omaduste (näiteks intelligentsuse, mis on kvantitatiivselt ja eriti kvalitatiivselt eriomane) pidamist veidrusteks. Nii nagu iga nägu on konkreetne nägu, on ka isik konkreetne isik. Olla isik tähendab omada mingit vaatekohta maailmale, ja see kätkeb teatud asjade ja mitte teiste asjade väärtustamist. Sellepärast on õigem öelda, et me armastame isikuid (kellel on ratsionaalne isikuks olemine konkreetsemate omaduste tõttu), kui öelda, et me armastame paljast isikuks olemist (mida polegi võib-olla olemas). Võib arvata, et isiku eriomaste omaduste ja tema olemusliku seesmise isikuks olemise vahel on suur kattuvus. Et Velleman väidab, et inimese isikuks olemine ja tema olemasolu mõistusliku olendina väljenduvad peamiselt tema eriomaste omaduste kaudu, siis on kummaline, et ta rõhutab, et armastaja ei saa mõlemat korraga väärtustada. Paljud omadused, mida armastajad tavaliselt mainivad armastuse põhjenditena, mängivad nähtavasti rolli ka selles, kuidas armastatu ise ennast käsitab. Neid omadusi tajuvad nii need, kellel need on, kui ka teised, ja tavaliselt tunnistavad kõik neid väärtuslikeks.