cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Nicole Scherzinger
pisi|150px|Nicole Scherzinger (2012) Nicole Prescovia Elikolani Valiente Scherzinger (sündinud 29. juunil 1978) on Ameerika Ühendriikide laulja, tantsija, modell ja näitleja. Ta kuulus bändi Pussycat Dolls.
Tuumalaeng
Tuumalaeng on tuumarelva osa, milles toimub tuumaenergia plahvatuslik vabanemine.
Nurme (Märjamaa)
Nurme on küla Rapla maakonnas Märjamaa vallas.
Kangru (Põhja-Pärnumaa)
Kangru on küla Pärnu maakonnas Põhja-Pärnumaa vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Halinga valda.
Albert Grauen
Albert Grauen (3. märts 1902 – 6. september 1992) oli Eesti sõjaväelane (nooremveebel).
Hiroshige
Utagawa Hiroshige (jaapani keeles 歌川広重, tuntud ka kui Andō Hiroshige (安藤広重) ja Ichiyusai Hiroshige, kodanikunimega Andō Tokutarō; 1797 Edo (tänapäeval Tōkyō) – 12. oktoober 1858) oli jaapani puulõikekunstnik. pisi| Hiroshige Utagawa Ta sündis Tōkyōs, mis sel ajal kandis nime Edo, Edo lossist idas olevas Yaesus. Tema kodanikunimi oli Andō Tokutarō. Tema isa oli Edo lossi tuletõrjeüksuse pärilik juht. Isa sissetulek oli väike, aga stabiilne ja töö oli lihtne. Peamiselt veetsid tuletõrjujad oma päevi hasartmängude, joomingute ja muu meelelahutusega.
Ülejõe (Märjamaa)
Ülejõe on küla Rapla maakonnas Märjamaa vallas.
Albert Grauen
Grauen oli Tallinna lennuväe üleajateenijate laskespordiühingu esimeheks ning saavutas ka ise häid tulemusi laskealal. Lisaks harrastas ta ulukijahti ja kalapüüki. Oli ka väga hea lendur ning jätkas lendamist ka kalkuleerija ameti kõrvalt. Kuna laskespordi asjaajamine oli talle hingelähedasem ning kalkuleerija töö seetõttu kannatas, siis viidi ta 1938. aastal üle ÜLD number 3 I salka lenduriks.
Hiroshige
Nagu paljud väikeaadlikud (samuraid), ei olnud ka Hiroshige sissetulek tuletõrjeülemana äraelamiseks piisav ja ta pidi töö kõrvalt juurde teenima. See oli tuletõrjeülemal lihtne, sest tal polnud vahel pikka aega üldse tööd.
Albert Grauen
Teises maailmasõjas, 1941. aasta märtsis läks Punaarmee lennuväeteenistusest vallandatud sõjaväelendur Albert Grauen, tuttavatelt lenduritelt saadud jääluure andmeid kasutades, suuskadel üle lahe Soome.
Hiroshige
Andō Tokutarō õppis joonistama arvatavasti väga noorelt ja teda õpetas üks tema isale alluvaist tuletõrjujaist.
Albert Grauen
24. juunil 1941 liitus Erna rühmaga, osales dessandis Kolga randa. Võitles kõigis Erna lahingutes, 1942 läks suusatades üle lahe jää Soome tagasi. Elas Soome Põhjalas, 1948 siirdus Rootsi, kus töötas lendurina eralennuliinidel.
Hiroshige
Ta kasutas joonperspektiivi ning valgust ja varju, mis mõnevõrra lähendas teda Euroopa kunstile.
Teosed
pisi|[[Fuji nähtuna üle vee]]
Näitus Eestis
2003. aasta juulis oli Adamson-Ericu muuseumis näitus "300 aastat Jaapani puulõike traditsiooni. Ukiyo-e puulõiked meister Keizo Sato töökojast". Seal oli kõige enam eksponeeritud Hiroshige graafilisi lehti.
Alkaloidide loend
''Siin on loetletud alkaloide. Nimekiri on mittetäielik.''
Tallinn teise maailmasõja ajal
Tallinn teise maailmasõja ajal on ülevaade Tallinna linnas ja selle lähiümbruses toimunust teise maailmasõja ajal ning selle tagajärgedest.
1941
pisi|300px|Tallinn, august [[1941]]
Nõukogude võimu lahkumine Tallinnast
14. juulil 1941 sai Balti laevastiku sõjanõukogu sõjamerelaevastiku rahvakomissarilt admiral Ivan Issakovilt direktiivi nr 16, kus oli määratletud PBL-i baasi objektide hävitamise kord Tallinna mahajätmise puhuks. Kohapeal koostati linna ja baasi objektide purustamiseks detailne plaan, mis kooskõlastati linnavõimudega.
Iga rajooni ja objekti peale määrati laevastiku eest vastutav täideviija, kellele anti abiks spetsiaalsed komandod ja linnavõimude esindajad. Purustamiseks vajaminev lahingumoon paigaldati kas otse objektidele või nende lähedale. Kogu operatsiooni juhtimiseks kehtestati tinglikud signaalid ning määrati kindlaks, kes ja mis juhtudel võis neid anda. Õhkulaskmiste algusaja otsustas Balti laevastiku sõjanõukogu. 24.–28. augustini registreeriti kokku 159 suuremat ja väiksemat tulekahju. Eelkirjeldatud direktiivi järgi hävitati Tallinna Elektrijaama masinamaja Põhja puiesteel, osaliselt purustati Tallinna Veepuhastusjaam Ülemiste järve ääres. 26. augustil süüdati O. Kilgase trikootööstus Miinisadama rajoonis.
27. augustil, Rotermanni tehastes õhiti osaliselt katlamaja, Raudteede Peatehase hoonetest hävitati vaid üks hoone, kuid sisseseaded viidi NSV Liitu. Riigi Sadamatehaste ja Ilmarise tehase hooned hävitati ning tehaste sisseseaded viidi NSV Liitu. Lasti õhku Tallinna Linna Elektrijaam ja postkontor telefonikeskjaamaga Vene tänavas. Süüdati Rotermanni Tehaste ja J. Puhk & Pojad viljaveskid koos ladudega. NSV Liitu viidi ka Krulli masinatehase, Volta elektrotehnika ja masinaehituse vabriku, riiklike sadamatehaste ning mitme tekstiilitööstuse masinad ja seadmed. Sadama tänaval asunud OÜ Mootori garaažides hävis tules 23 bussi ja teisi veokeid, Koplis ETK metallitehases hävis 40 veoautot, 23 sõiduautot, 17 mootorratast ja 20 reisivagunit. Suuremad põlenud autode kalmistud olid sadama ümbruskonnas, Koplis ja Stroomi metsas, kus nende koguarv võis olla 400. Koplis põletati maha end. Kalevi pataljoni kasarmud ja peaaegu kõik tööstushooned, põles sisse 70 karilooma.
Nõmmel tekitas suuri purustusi laskemoonarongi õhkulaskimine Hiiu raudteejaamas, mille tagajärjel põles maha hulk raudtee- ja eramaju.
27. augusti pärastlõunal süüdati Tallinnas Balti jaam, Kopli kaubajaam ning Tallinn-Sadama raudteejaame hoone. Lõhkelaenguga õhiti ka raudtee veepumbatorn Telliskivi tänaval, hävitati ka Balti Puuvilla Ketramise ja Kudumise Vabrik (Sitsivabrik). Telliskivi tänaval lasti õhku „Ekstraktori“ margariinitehas ja veidi aega hiljem Rohu tänava Rohu tänava raudteeviadukti raudteetunnel.
Eesti tööstus kaotas hävituspataljonide ja Punaarmee hävitustöö tõttu 324 tööstushoonet. Neist hävis täielikult 152, osaliselt 172 tehast ja vabrikut. Neist suuremad olid Põhja paberi- ja puupapivabrik, Balti puuvillavabrik (27./28. augusti ööl), masinaehitustehas Ilmarine, J. Puhk & Poegade veskid, O. Kilgase ja Toferi tekstiilivabrikud, Suur-Raevalla 7a (Punane Tekstiil), Ratniku põllutöömasinate tehas ning Estonia villavabrik.
Tuletõrjest ei olnud abi, sest kustutamistööd olid keelatud. Algul vaid ähvardati tuletõrjujaid mahalaskmisega, hiljem aga tapeti Kilgase tehase õuel kaks tuld kustutama asunud töölist. Peale õhkimise ja põletamise aeti Sadama raudteeharudelt vette kümneid vedureid ja sadu vaguneid. Venelased kavatsesid kõik Tallinna tuletõrjemasinad ja kustutusabinõud viia NSV Liitu või hävitada, kui transportimine oli võimatu.
Hävitustööd takistada proovinud tuletõrjujate tegevusest teavitas Eesti NSV SARKi Eesti NSV Siseasjade Rahvakomissariaadile allunud tuletõrjepolitruk Veelman. SARK arreteeris ka 18 tuletõrjujat, kes paigutati pärast ülekuulamisi vangide laevale Jaen Teär. Purjekal Jaen Teär, millel oli Venemaa vangilaagritesse määratud ligi 500 Keskvanglast toodud vangi, õnnestus siia jääda. Pääses ka purjekas Pärnumaa, pardal 700 sundmobiliseeritud Eesti meest, keda taheti saata Tallinnast NSV Liidu tagalasse.
1944
Punaarmee eduka pealetungioperatsiooni tulemusel evakueerusid 18. septembril 1944 Tallinnast Saksa tsiviilvalitsus (Eesti kindralkomissariaat) ja Eesti Omavalitsus ning võim läks üle rindepiirkonnaks kujunenud Tallinnas Saksa sõjaväevõimudele. 18. septembril nimetas presidendi kohuseid täitev Jüri Uluots Tallinnas ametisse Otto Tiefi valitsuse. thumb|Pika Hermanni torn Kujunenud võimuvaakumis kasutas Tallinnas Toompea lossis asunud Kindralinspektuuri koosseisus teeninud allohvitser Lepiksoo olukorra ära: ta langetas 20. septembril Toompea lossi Pika Hermanni torni lipuvardas olnud Saksa riigilipu ning heiskas sinna Eesti lipu. 21. septembri hommikul pärast läbirääkimist linnas asunud saksa vägede esindajatega heisati Pika Hermanni lipumasti samal ajal Eesti lipp ja Saksa Kriegsmarine lipp. 22. septembril 1944 kell 5.00 lahkus Toompea lossist lossi viimane korrapidaja Evald Aruvald, kellele räägitud andmete kohaselt tulistasid Tallinnasse jõudnud Punaarmee tankistid kella 11 paiku Falgi tee poolt Toompeale lähenedes lipuvarda pooleks. Mõlemad lipud langesid alla. 22. septembril vallutasid Nõukogude väed Tallinna.
Estonia teatri taastamine
Muudes ehitistes, näiteks kortermajades, säilis Nõukogude Liidule võõras saksalik terrasiitkrohv, kõrge kelpkatus, hillitsetud dekoor, vaid detailides tuli arglikku nõukogude atribuutikat. Lisandus rahvusliku alatooniga pae ohter eksponeerimine. Eesti linnaehituses asendus senine domineeriv maja kaupa kavandamine ansamblilise linnaplaneeringuga. 1945. aastal toimunud üleliidulise võistluse järel kavandasid Otto Keppe, Voldemar Meigas ja Harald Armani Tallinna uue üldplaani raames Viru väljaku alale kahehektarilise Keskväljaku. Selle ministeeriumihooneid sisaldava esindusväljakuga pidi ansambliliselt liituma kultuuriasutusi majutav Kultuurikeskus. Armani kavandas Kultuurikeskuse väljakuna, mis ristub Rävala puiesteega (toona Lenini puiestee) ning hargneb nüüdsete Lembitu ja Lauteri tänavaga lõuna suunas.
Suurejoonelisest plaanist suudeti 1950. aastate keskpaigaks valmis ehitada Estoniast vasakule jääv Põllumajanduslike Keskühistute Keskliidu hoone (Enn Kaar, 1952) ning mõni elamu Lenini puiesteel (nn teadlaste maja, Edgar Velbri, 1953), Lauteri ja Lembitu tänaval. Samuti valmis Kultuurikeskust ja Keskväljakut siduma pidanud hoonestu Estonia puiestee lõunaservas.
Kümnendivahetusel pääsesid arhitektuuris senise saksaliku alatooniga liigendatud mahukäsituse ja napi dekoori asemel maksvusele tuimad massid ning lopsakas ornament. Jutustavaks muutunud ornamenti saatsid nüüd veelgi massiivsem karniis, frontoon, sammastik (Sõpruse kino – Peeter Tarvas, August Volberg, 1952–1955). Nii Tallinna Stalini väljak (aastani 1949 Keskväljak) kui ka Kultuurikeskus pidid saama veelgi monumentaalsema ilme. Stalini väljaku tsentrisse pidi nüüd kerkima Moskva stalinlikest tornidest lähtuv Nõukogude Maja (Oleg Ljalin, 1952–1954).
1955. aasta 4. novembri ÜK(b)P Keskkomitee otsus liialdustest arhitektuuris seadis põlu alla senise lopsaka stalinismi. Tulemusena jäid paljud pooleliolevad hooned äkitselt ilma projekteeritud dekoorist (Eesti Energia maja Estonia puiesteel, Uno Tölpus, 1954–1956). Joonduti 1930. aastate arhitektuurist (elamu Narva maanteel, Paul Härmson, 1959).
1691
1691. aasta (MDCXCI) oli 17. sajandi 91. aasta.
Kääbuspingviin
thumb|Kääbuspingviinid Kääbuspingviin (Eudyptula minor) on pingviinlaste sugukonda ja pingviiniliste seltsi kuuluv liik linde.
Kääbuspingviinid elavad Lõuna-Austraalia ja Uus-Meremaa rannikul.
Kangru (Kiili)
Kangru on alevik Harju maakonnas Kiili vallas.
Terrence Deacon
pisi|Terrence Deacon (2008) Terrence William Deacon (sündinud 24. augustil 1950) on Ameerika Ühendriikide antropoloog, neurobioloog ja biosemiootik.
Ta omandas doktorikraadi 1984 Harvardi Ülikoolis bioloogilise antropoloogia alal. Ta töötas 8 aastat Harvardi Ülikoolis ning 1992. aastast Bostoni Ülikoolis. Praegu on ta bioloogilise antropoloogia ja lingvistika professor California Ülikoolis Berkeleys.
Aastail 2006 ja 2007 korraldas Frederik Stjernfelt Kopenhaagenis tema loomingule pühendatud biosemiootika alased konverentsid.
Aastail 2008 ja 2019 külastas ta Tartu Ülikooli semiootikute kutsel Eestit.
Uurimistöö
Tema üks põhilisi huvivaldkondi on inimese tunnetuse evolutsioon, mida ta uurib tuginedes evolutsioonibioloogiale, evolutsioonilisele antropoloogiale ja neuroteadusele.
Teda huvitavad evolutsioonitaolised protsessid muu hulgas loote arengus, närvisignaalide töötluses, keelemuutuses ja sotsiaalsetes protsessides ning eriti nende omavaheline mõju ja sõltuvus.
Ta on püüdnud arendada semiootikat (sealhulgas biosemiootikat), mis annaks panuse nii keeleteooriasse, kui ka kognitiivsesse neuroteadusesse.
Muu hulgas on ta välja töötanud närvisiirdamise tehnikaid inimese ajuhäirete raviks.
Tema tuntuim teos on mõjukas raamat "The Symbolic Species: The Coevolution of Language and the Brain" (1997; "Sümboliline liik: keele ja aju koevolutsioon"), mis käsitleb tunnetuse evolutsiooni.
Novembris 2011 ilmus W. W. Norton & Company kirjastusel Deaconi raamat "Incomplete Nature: How Mind Emerged from Matter" ("Mittetäielik loodus: kuidas vaim emergeerus mateeriast"), mis uurib elu omadusi, teadvuse emergeerumist ning evolutsiooni- ja semiootiliste protsesside vahelist suhet. Raamatus püüab Deacon välja töötada teaduslikku teooriat selle kohta, kuidas informatsioon, väärtus, otstarve, tähendus ja eesmärgipärane käitumine emergeerusid füüsikalisest ja keemilisest maailmast. Ta püüab "kõigepealt mõista elu, siis tundlikkust (sentience), siis inimese vaimu" (Incomplete Nature, lk 466), esitades põhjuslikkust piirangutena mateeriana. Ta püüab välja töötada dualismi alternatiivi, mis on ühitatav kanoonilise teadusliku mõtlemisega. Retsensendid on leidnud, et paljud ideed on juba avaldatud Alicia Juarrero raamatus "Dynamics of Action" (1999, MIT Press) ning Evan Thompsoni raamatus "Mind in Life" (2007, Belknap Press ja Harvard University Press). Ent erinevalt neist autoritest eitab Deacon, et elu ja vaimu saab taandada dünaamiliste süsteemde kaudu. Deacon väidab, et elu ja vaimu taolised protsessid emergeeruvad alles iseorganiseeruvate protsesside vahelisest kõrgemat järku vastastikusest toimest.
Keele tekkest
Deacon on välja pakkunud keele tekke teooria, mis põhineb semiootikal. See on esitatud raamatus "The Symbolic Species".
Kangru (Märjamaa)
Kangru on küla Rapla maakonnas Märjamaa vallas.
Ottokar Torrim
Ottokar Torrim (20. juuli 1887 Halliste vald – 3. juuli 1939 Tallinn) oli eesti keemik.
Ottokar Torrim lõpetas 1908. aastal Pärnu gümnaasiumi, astus Riia Polütehnikumi, kus õppis kuni 1914. aastani. Aastatel 1914–1918 töötas ta vanema tehnikuna sõjaväe teede ehitamisel.
Alates 1920. aastast töötas ta matemaatika, füüsika ja keemia õpetajana Võru ning Tartu gümnaasiumites. Aastatel 1924–1927 oli Tartus veinitehase juhataja. Töö kõrvalt õppis Tartu Ülikoolis, mille lõpetas 1928. aastal keemikuna. Samal aastal asus tööle Eesti Kunstsarve Tehased O. Kerson & Ko keemikuna. 1937. aastal läks äsja asutatud kunstsarvetehase AS Estoliit direktoriks, kus töötas kuni surmani.
Võrus töötamise ajal oli ta Võru Linnavolikogu liige ja Võru linnapea abi. Oli Eesti Keemikute Seltsi ja Insenerikoja liige ning korporatsiooni Vironia vilistlane.
Karl Haas
Karl Friedrich Haas VR I/3 (1. detsember 1891 Tohera küla, Tori vald, Pärnumaa – 29. september 1942 Sverdlovsk) oli Eesti sõjaväelane (kolonel).
Elukäik
Lõpetas 1909. aastal Pärnu linnakooli. 8. oktoobril 1913 võeti vene sõjaväkke aega teenima ning 1. veebruarist 1914 määrati motoristina teenima lennuväkke – 4. Siberi õhusõiduroodu XXIII korpuse lennuväesalka. 23. märtsil 1914 viidi koos oma salgaga üle 2. õhusõidu roodu koosseisu ning 23. juulil 1914 saadeti rindele. 29. septembril 1915 viidi üle Gattšina 1. lennukooli, lõpetas selle 20. mail 1916 ning kinnitati sõjaväelenduri kutses. 20. juunist 1916 kuni 1. jaanuarini 1918 oli 25. korpuse lennusalga lenduriks, sooritas Esimeses maailmasõjas 41 lahinglendu (lennanud 67 tundi 48 minutit) ning saanud 2 Georgi risti.
Asus 27. novembril 1918 teenistusse Inseneripolgule allunud lennuväe poolroodu. 24. jaanuaril 1919 lähetas lennuroodu ülema kohusetäitja Arnold Under Karl Haasi koos 11 mehega Narva seal saagiks saadud lennukit vastu võtma. 30. jaanuaril 1919 sooritas koos aviomotorist Johannes Kelguga Narvas esimese lennu Eesti lennukil. 15. veebruaril sooritas koos lendurvaatleja Jakob Tilloga esimese Eesti lennuväe lahinglennu Vabadussõjas – luurelend koos vastase pommitamise ning lendlehtede pildumisega. Pärast neid lende võeti lennuk koost lahti ning toodi Tallinna Lasnamäe lennuväljale.
7. juunil lendas Haas lennukil Farman HF-30 koos lendurvaatleja Tilloga uuesti Narva rindele. Kuna rinne oli sel ajal juba liikunud väljapoole Eesti piire – nende lennusalk allus sel perioodil Loodearmeele ning sooritas lende selle huvides. 5. juulil 1919 saabus tagasi Lasnamäe lennuväljale.
28. juulil 1919 lendas Karl Haas koos lendurvaatleja Jaan Schultziga lennukil DFW C.V nr 10 üle Tartu Võru lähistel loodud Vana-Nursi lennuväljale. Sellelt lennuväljalt sooritas Haasile allunud lennurühm nr. 1, hiljem Diviisi lennusalk nr 1 Lõunarinde huvides luurelende kuni Vabadussõja lõpuni. Vabadussõja lõppedes kuulus salka neli lennukit.
Kärla mõis
Kärla mõis (saksa keeles Kergel) oli riigimõis Kärla kihelkonnas Saaremaal.
Mõis rajati 16. sajandi keskpaigas.
Karl Haas
Elukäik
Vabadussõja lõppedes kolis Haasile allunud lennusalk algul Tartu lennuväljale, hiljem Lasnamäele. 1. augustil 1920 moodustati Lennurood asukohaga Tallinnas. Rood koosnes maalennu- ja merelennurühmast, maalennu rühma ülemaks määrati Haas. 1. juunil 1921 sai Haas käsu asuda moodustama uuesti avatavat õppejaoskonda. Järgnevaiks aastaiks Haas jäigi õppejaoskonna ülemaks ning samaaegselt lennuväe, 1924. aastast lennuväe rügemendi ülema abiks. Viimase ametikoha tõttu tuli tal korduvalt olla ka lennuväerügemendi ülema kohusetäitjaks. 1. aprillil 1927 moodustati senise õppejaoskonna asemele Lennukool ning selle ülemaks jäi edasi Haas, kes ühtlasi jätkas ka Lennurügemendi ülema abi ametis. 1. juulil 1930 moodustati Õhukaitse ning seni Lennurügemendile allunud lennuüksused iseseisvusid. Haas nimetati Üksiku Lennuväedivisjoni nr 1 ülemaks.
16. detsembril 1934 lähetati Haas Lennubaasi ning määrati selle ülema ajutiseks kohusetäitjaks. 11. jaanuaril 1937 viidi üle Lennubaasi koosseisu ja määrati ülema kohusetäitjaks. 11. veebruaril 1938 kinnitati Lennubaasi ülemaks.
Okupatsioonivõimud vallandasid K. Haasi 23. augustil 1940 Lennubaasi ülema ametikohalt ja saatsid ta puhkusele. 15. septembrist 1940 vabastati K. Haas tegevteenistusest koosseisude vähendamise tõttu.
1690
1690. aasta (MDCXC) oli 17. sajandi 90. aasta.
Logaritm
pisi|[[Graafik, mis kujutab logaritmi alusel 2: y=log2x]]
Arv x on arvu b logaritm alusel a, kui b = a^x ehk arv x on astendaja (eksponent), millega arvu a astendades on tulemuseks arv b ehk
Kui a ja b on positiivsed reaalarvud, siis on logab reaalarv. Aluse a väärtus peab olema kas 0<a<1 või a>1; tavaliselt kasutatakse alustena arve 10, e või 2. Logaritmi alusel e nimetatakse naturaallogaritmiks. Logaritmid on defineeritud reaalarvudele ja kompleksarvudele. Naturaallogaritmi pöördfunktsioon on eksponentfunktsioon ehk eksponentsiaalfunktsioon.
Logaritmi omadused
loga0 ei ole määratud kuna pole olemas sellist arvu x, mille puhul a^x = 0. Logaritmfunktsiooni graafikul on vertikaalne asümptoot x=0.
Logaritm korrutisest ja jagatisest
Logaritmi tähtsamaid omadusi on Samuti
Logaritm astmest
Tähtis omadus on ka astendamise taandumine korrutamiseks. Logaritmi definitsiooni kohaselt on logaritm arvust b alusel a arv, millega arvu a astendades on tulemuseks arv b: Astendades võrrandi mõlemad pooled arvuga n : ja võttes logaritmid, on tulemuseks
Logaritmi aluse vahetamine
Kalkulaatoriga töötamisel on kasulik teada, et peale olemasolevate alustega logaritmfunktsioonide (tavaliselt ln x ja log x) saab leida logaritmi ka muudel alustel, kasutades omadust Näiteks
See tuleneb sellest, et logaritmi definitsiooni kohaselt kuid x saab leida ka kasutades alust c : kus a ≠ 1, sest logc 1 = 0. Iga arv astmes 0 on 1.
Logaritmi rakendused
Mõned logaritmi praktilised rakendused.
Metskits
Metskits (ka kaber ja kabris; ladinakeelne nimetus Capreolus capreolus) on hirvlaste sugukonda metskitse perekonda kuuluv sõraline.
Välimus
Metskitsel on kerge keha ning tugevad, kuid peenikesed jalad. Soojadel aastaaegadel on metskitse karvastik punakaspruun, talvel hallikas. Suvel lopsaka alustaimestikuga värvikirevas metsas mõjub punakaspruun karvastik suurepärase varjevärvusena. Talvel toimib hall karvastik ideaalselt raagus põõsastike taustal. Metskitse tagaosa ja sabapiirkonda kaunistavad valged karvad, mida nimetatakse rahvakeeli "sabapeegliks". Isaseid metskitsi nimetatakse sokkudeks, emased on lihtsalt kitsed.
Sokud kannavad enamuse aasta jooksul mitmeharulisi sarvi, millega uhkustatakse paaritumisperioodil. Sarved kasvavad sokkudele talvel ja varakevadel ning heidetakse maha novembris. Sarvede esmane funktsioon ei ole kindlasti kaitsta kiskjate eest, sest talvel, mil metskitsed enim kaitset vajavad, on sokud sarvitud. Küll aga on sarved olulised turniirirelvad, et tõestade teistele sokkudele oma üleolekut. Kasvavatel karvastel sarvedel on veel üks roll täita: karvastel sarvedel on olemas lõhnanäärmed ning sarvede paljaks hõõrumisel vastu puud, eritub karvadest sekreeti, millega tähistatakse territooriumit.
Sokk erineb kitsest kõige enam tänu sarvede olemasolule, kuid sügisel ja talvel, mil metskitsed on ilma sarvedeta, peetakse soku tunnuseks umbes 10 cm pikkust karvatuusti kõhu all, mida teisisõnu nimetatakse "pintsliks". Kitsel seevastu on 5–7 cm pikkustest kollakatest karvadest "põll" valge "peegli" alaosas.
Peegli suurus ja kirkus varieerub vastavalt soole, aastaajale, isendi tervislikule seisundile ning olukorrale: suvel on see tuhmim, sokul on see suurem, haigel loomal tume. Peegel täidab mitut eesmärki, see annab näiteks liigikaaslastele märku ohust, samuti lihtsustab põgenemisel karjaliikmete silmas pidamist. Ärevil ja rahutu metskits ajab peegli karvad kohevile, nii et see muutub suuremaks.
Toitumine
pisi|Metskitsed lumiselt põllult toitu otsimas Järva-Jaani kandis. 2016 Võrreldes teiste Euroopa sõralistega on metskits toidu suhtes hoopis valivam ja nõudlikum. Tema toit peab sisaldama suure toiteväärtusega taimeosi, näiteks pungi, seemneid, vilju, noori võrseid, puulehti ja vahel isegi risoome. Suvel on metskitse peamiseks toiduks rohttaimed, eelkõige just liblikõielised. Talvine toit on ühekülgsem ja sõltub suuresti lumikatte paksusest. Kergematel, lumevaesetel talvedel eelistavad metskitsed söögiks puhmarinde taimi – mustikat, pohla, kanarbikku jt., samuti rukkiorast. Oksatoitu ei tarvitata peamiselt üldse ja jahimeeste poolt söödasõimedesse pandud heina vastu ei tunta samuti huvi. Talvel on probleemiks veepuudus ja seda leevendatakse peamiselt kuuse- ja männiokkaid süües. Tegemist on talvisel ajal kõige parema allikaga, kust metskitsed võivad vett omastada, sest veesisaldus on 55–60%. See on tunduvalt rohkem kui muus tollel ajal kättesaadavas toidus.
Erinevalt teistest mäletsejatest esineb nende seedekulglas vaid ühte liiki seedeprotsessis osalevaid ainurakseid (Entodinium dubardi), mille tõttu peab metskitsede toit olema mitmekesine. Eelmainitud ainuraksed on väga tundlikud tarvitatava toidu ühekülgseks muutumise suhtes: Vahelduse puudumisel surevad nad välja. Entodinium dubardi puudumine seedekulglas võib põhjustab peremeesloomal seedehäireid ning halvimal juhul lõppeda koguni surmaga.
Eluviis
pisi|Metskitsed Juuli lõpust augusti lõpuni on metskitsede paaritumisaeg. Sel ajal on kuulda sokkude võimsaid haugatusi ja kitsede vaikset piiksumist. Kui kaks sokku kohtuvad, hindavad nad üksteise sarvi, kehaehitust ja julgust. Kui on näha, et üks sokkudest ei ole piisavalt kogukas, et teisele vastu astuda, siis nõrgem põgeneb. Võideldakse seni, kui üks sokkudest põgeneb või hukkub. Tugevam sokk saab õiguse emasega paarituda.
Jooksuaja kulminatsiooni aeg oleneb peamiselt möödunud talve ilmastikust ja tallede sündimise ajast.
Kitsede valmisolek viljastamiseks kestab vaid 3–4 päeva, seega on paaritumishetke ajastamine väga oluline. Kui sokk on paarilise leidnud, siis hakkab pihta pikk tagaajamine. Sedasorti tagaajamine on oluline, sest vallandab ovulatsiooni, mis on kogu tagaajamise bioloogiline eesmärk. Tagaajamine kulmineerub, kui metskitsed hakkavad üksteist taga ajama väikeste ringidena. Nii tallavad nad maha rohu ja tekkinud ringe nimetatakse rahvakeeles "nõiaringideks". Paaritumine kestab lühikese hetke, kuid seda korratakse korduvalt.
Metskitse tiinus kestab inimesega sarnaselt 9 kuud, täpsemalt öeldes 276–295 päeva. Metskitsede sündimus sõltub peamiselt kliimast. Ungaris sünnivad kitsed juba aprillis-mais, Eestis alles mais-juunis.pisi|Metskitse sarved paremal reasKitsel sünnib 1–2 (harva 3) tähnilist talle, kellel on algul raske hakkama saada. On oluline, et talled tuleksid ilmale ohtude eest kaitstud paigas, sest talled pole esimesel päeval võimelised emale järgnema ja püsivad kaks-kolm nädalat paigal. Neid murravad ilvesed, karud, hundid ja isegi rebased. Kui talled sünnivad heinapõldudel, võib neile saatuslikuks saada heina niitmine, mille käigus hukkub palju vastsündinuid.
Vanuse määramine
Sokkude pead ehivad sarved, mis on teiste hirvlastega võrreldes väiksemad. Sarved võivad olla väga heaks vanuse määramise tunnuseks veidi rohkem kogenud vaatlejale, samuti võivad need anda märku metskitse tugevusest ja tervisest. Peale vanuse määramise on sarved ihaldatavad jahitrofeed. Lisaks sarvede arengufaasile tuleb sokkude vanuse määramisel tähelepanu pöörata veel nende käitumisele, keha kujule, on vaja jälgida looma peahoiakut kõndimisel ja näo värvust. Sobival aastaajal on metskitse vanuse määramisel heaks näitajaks ka karvavahetus.
Aastased sokud on põllule sööma tulles "seltskondlikud", mis tähendab, et nad hoiavad eakaaslastega omaette. Nad näivad hooletumad, julgemad, mänguhimulisemad ja lapselikult uudishimulikud. Noorte veel kogenematule julgusele viitab see, et õhtul ilmuvad nad põllule sööma esimestena ja lahkuvad sealt hommikuti viimastena. Keskealised sokud on juba elukogenumad, mille tõttu on nad ettevaatlikud ja nende liigutused on aeglasemad. Kolmandast eluaastast alates ei salli sokud kevadest sügiseni enda kõrval teisi sookaaslasi. Lagedale sööma ilmuvad nad õhtuti hiljem ja lahkuvad hommikuti varem. Vanad sokud on aga eriti ettevaatlikud ja vähimgi oht muudab neid kohe valvsaks ning sunnib põgenema. pisi|Metskitsed talvisel kõrrepõllul Voose küla lähistel. 2017 On tähele pandud, et noored sokud käivad väljas korrapäraselt. Vana sokk seevastu ei tunnista oma toitumispaikadesse ilmumisel mingit korrapära. Karva vahetavad eri vanuses metskitsed eri ajal. Esimestena värvuvad kevadel punaseks noored loomad. Mida vanem on sokk või kits, seda hiljem ta karva vahetab.
Arvukus välismaal ja Eestis
Metskitse arvukus Eestis suurenes 21. sajandiks samuti jõudsalt. 2006. aastal arvati, et Eestis võib olla metskitsi umbes 140 000 isendi ringis. Põhjust on oletada, et tänu 2007.-2008. aasta soojale talvele suurenes see number veelgi.
Aastaks 2009 võis metskitsede arvukust hinnata Eestis 100 000–200 000 isendile. Ometi on metskitse arvukuse hindamine keeruline või suisa võimatu ja seetõttu ei teata metskitse täpset arvukust. See võib eri andmetel veidi erineda. Metskitse arvukust hinnatakse ajuloendusega, samuti kevadise pabulaloenduse ja talvise jäljeloendusega.
2010.-2011. aasta lumerohke talv mõjus metskitsedele saatuslikult, mille puhul oletatakse, et hukkus kuni 50% arvukusest. Aastatel 2011–2013 oli metskitse arvukus Eestis väga väike. 2014. aastal oli arvukus taas kasvama hakanud ja 2015. aastal tehtud pabula- ja jäljeloendused näitasid, et metskitse arvukus suureneb kiiresti. Metskitse arvukuse hindamisel on oluliseks piirkonnaks Soomaal asuv Tipu uurimisala (uurimised toimunud 2009.–2015. aastal) ja teine paik, kus andmeid kogutakse asub Tartumaal SA Järvselja Katse- ja Õppemetskonna maadel.
Jüri Sikkut
Jüri Sikkut (sündinud 8. detsembril 1946) on eesti maadleja ja omavalitsustegelane.
1965. aastal lõpetas ta Kohtla-Järve 1. Keskkooli. Ta on lõpetanud Tartu Riikliku Ülikooli füüsika erialal.
1970.–1980. aastatel töötas ta Kadrina EPT-s insenerina, hiljem juhataja asetäitjana. Aastatel 1992–1993 oli ta Kadrina abivallavanem ja 1993–2009 Haljala vallavanem.
Ta on Karepa Seltsi juhatuse esimees.
1968. aastal tuli ta Kreeka-Rooma maadluses Eesti meistriks kaalukategoorias kuni 78 kg. Lisaks on ta Eesti meistrivõistlustel Kreeka-Rooma maadluses aastatel 1969–1977 võitnud neli hõbemedalit. 1976. aastal võitis ta Eesti meistrivõistlustel hõbeda ka vabamaadluses.
Michael Tooley
Michael Tooley (sündinud 1941 Kanadas) on USA filosoof.
Ta töötab 1992. aastast Colorado Ülikoolis Boulderis.
Abort ja lapsetapp
Artikkel "Abortion and Infanticide" räägib abordi ja lapsetapu moraalsuse küsimusest.
Traditsiooniline fundamentaalne eetiline vastuväide abordi vastu põhineb väitel, et inimloodetel ja imikutel on õigus elule. Millised omadused asjal peavad olema, et sel oleks õigus elule? Tooley kaitseb üht vastust sellele; selle vastuse järgi tuleb välja, et inimloodetel ja imikutel pole õigust elule. Nii et kui abordile ja lapsetapule teisi sisulisi vastuväiteid ei ole, siis on abort ja lapsetapp moraalselt aktsepteeritavad. Võib aga välja tulla, et viis, kuidas inimesed kohtlevad täiskasvanud loomi, ei ole moraalselt kaitstav, sest neil on võib-olla omadused, mis annavad neile õiguse elule.
Raske on sõnastada rahuldavat liberaalset positsiooni abordi asjus, ilma et mängu tuleks lapsetapp. Kuidas mittemeelevaldselt otsustada, millisest arenguastmest alates ei ole inimese hävitamine enam moraalselt lubatav? Konservatiivi vastuväide ei seisne mitte selles, et kuna on pidev arengujoon sügoodist vastsündinuni, siis juhul kui vastsündinu hävitamine on tõsiselt väär, on ka sügoodi ja loote hävitamine tõsiselt väär, vaid selles, et kui öeldakse, et vastsündinut hävitamine on väär, aga sügoodi ja loote hävitamine mitte, siis tuleb näidata moraalselt asjassepuutuvat erinevust vastsündinu ja loote hävitamise vahel. Sama raskus tekib ka lapsetapu moraalselt lubatavaks pidamise korral: milline asjassepuutuv erinevus on täiskasvanul ja vastsündinul?
Loote arengu sündmused, mille järgi abordi lubatavuse üle otsustatakse, ei too kaasa moraalselt olulist muutust, aga see ei torka silma. Kui aga hakata kaitsma lapsetappu, siis tuleb täpselt selgeks teha, mis annab õiguse elule. Usutavad positsioonid abordi kohta on äärmuslikud. Kui loode on isik, siis kaldutakse ütlema, et tema hävitamine on õigustatud ainult ema elu kaitseks (Judith Jarvis Thomson ("A Defense of Abortion") ei nõustu). See on äärmuslik konservatiivne positsioon. (Pole küll selge, miks peaks olema lubatav ema päästmiseks last hävitada: ema on saanud elada, nüüd on õiglane ka lapsel elada lasta; et laps elab tõenäoliselt kauem, siis last elada lastes teeme rohkem head. Katoliku kiriku järgi on tõsiselt väär loodet hävitada isegi juhul, kui nõnda surevad nii ema kui laps. See ei ole konservatiivide positsiooni osa.) Kui aga loode ei ole isik, siis kuidas saab olla tõsiselt väär teda hävitada? Miks peaks selle õigustamiseks tarvis olema erilisi asjaolusid? Nii et mõõdukale positsioonile abordi küsimuses pole kohta.
Enamik inimesi eelistaks kasvatada puueteta lapsi. Kui saab näidata, et lapsetapule pole moraalset vastuväidet, saab ühiskonna õnne oluliselt ja õigustatult suurendada. Lapsetapusse suhtutakse tavaliselt nagu intsestisse ja kannibalismisse ja nagu varem masturbatsioonisse ja suuseksisse. Reaktsioon on eelkõige kehaline ega lähtu hoolikalt sõnastatud moraaliprintsiipidest. Kui filosoofid niimoodi reageerivad, küllap siis on tegu tabuga, mitte mõistuspärase keeluga (näiteks Roger Wertheimer, "Understanding the Abortion Argument").
Tooley võtab selles artiklis isiku mõistet mittekirjeldava puhtmoraalse mõistena. Isik olemine tähendab tal lihtsalt tõsist moraalset õigust elule. See erineb levinud kõnepruugist, mille järgi isik olemine tähendab õiguste omamist. Tooley kaldub arvama, et aktsepteeritavatest moraaliprintsiipidest ei järeldu, et sellel, kellel on õigusi, on tingimata õigus elule. Enamik täiskasvanud inimesi laseksid end parema meelega tund aega piinata kui tappa, nii et küllap siis on moraalselt halvem täiskasvanud inimest tappa kui tund aega piinata; tundub aga, et vastsündinud kassipoega tappa ei ole tõsiselt väär, küll aga teda tund aega piinata, nii et võib-olla vastsündinud kassipojal on õigus, et teda ei piinataks, kuid ei ole õigust elule. Tundub ju, et kui on nii, et kui keegi midagi tahab, siis teistel on väär teda sellest ilma jätta, siis tal on sellele õigus. Sel juhul kui on väär tekitada kassipojal aistingut, mida ta ei taha, siis tal on õigus, et tal seda aistingut ei tekitataks. (Richard B. Brandt (Ethical Theory, lk 434–441) ütleb, et õiguste omamine ei eelda võimet õigusi nõuda.)
Abordist rääkides on sageli isikut ja inimest samastatud. Selline samastamine on varjatud toetus abordivastasusele, et abordi pooldaja on sel juhul sunnitud ütlema, et loode ei ole teatud hetkeni inimene. On küll kaheldamatu, et vastsündinu on inimene, aga kas on ka kaheldamatu, et ta on isik? Peale selle, kui öelda, et abordi pooldajad ja vastased vaidlevad selle üle, kas loode on inimene, siis jääb mulje, nagu tegu oleks faktiküsimusega, nagu näiteks see, kas neegerorjad on inimesed. Tooley väidab, et see pole õige paralleel ning abordi puhul vaieldakse põhiliselt moraaliprintsiipide üle. Kui aga öelda, et vaieldakse selle üle, kas loode on isik, siis on selge, et jutt on sellest, mis omadused peavad asjal olema, et tal oleks õigus elule, (moraaliküsimus) ning ka teatud arengustaadiumis lootel on need omadused (faktiküsimus). Võib-olla oleks kõige parem üldse vältida sõna "inimene", asendades selle bioloogilise väljendiga, näiteks "organism liigist Homo sapiens".
Mis omadused peavad olema isikul, st sellel, kellel on tõsine õigus elule? Millises arengujärgus omandab organism liigist Homo sapiens need omadused? Vastus esimesele küsimusele on otsus, milliseid fundamentaalseid (st faktiuskumustest sõltumatuid) moraaliprintsiipe tuleb selles seoses aktsepteerida. Teine küsimus on puhtalt faktiküsimus. Mõned autorid (Roger Wertheimer) ei usu, et küsimus, kas loode on isik, on põhimõtteliselt vastatav.
Miks on abordi ja lapsetapu küsimus raskem kui neegrite orjuse küsimus? Paistab, et viimases küsimuses otsustavad asja üsnagi vaieldamatud moraaliprintsiibid, näiteks: ühtki elamustega mõtlemis- ja keelekasutusvõimelist organismi, kes pole kellelei kahju teinud, ei tohiks orjastada. Abordi puhul aga üldtunnustatud  piisavad alused õiguseks elule ei otsusta asja. Saab küll sõnastada piisavad tingimused õiguseks elule, mis asja otsustaksid, kuid kellelgi pole õnnestunud teisi veenda selliseid täiendavaid moraaliprintsiipe aktsepteerima. Tooley arvab, et saab sõnastada väga usutava moraaliprintsiibi tarvilike tingimuste kohta, mis annab vastuse abordi ja lapsetapu lubatavuse küsimusele.
Kui organism areneb järk-järgult ja pidevalt, siis kuidas mittemeelevaldselt otsustada, mis hetkest alates on lubatud hävitada liigi organismi liigist Homo sapiens? Kui fundamentaalsed moraaliprintsiibid on paigas, siis põhimõttelist raskust ei ole.
Tooley väidab, et organismil on tõsine õigus elule ainult juhul, kui tal on mõiste minast kui elamuste ja teiste vaimuseisundite jätkuvast subjektist ning ta usub, et ta ise on niisugune jätkuv entiteet. Ta nimetab seda väidet eneseteadvuse nõudeks.
Tooley esitab oma argumendi selle teesi kaitseks kõigepealt lihtsustatud kujul. Indiviidile mingi õiguse omistamine tähendab, et väidetakse midagi teiste prima facie kohustuste kohta. Need kohustused on aga tingimuslikud: need sõltuvad teatud soovide olemasolust õiguse subjektil. Kui indiviid palub hävitada miski, millele tal on õigus, siis tema palvet täites ei rikuta tema õigust sellele. Siis võiks väljendit "A-l on õigus X-ile" ligikaudselt analüüsida nii: 'kui A soovib X-i, siis teistel on prima facie kohustus hoiduda tegudest, mis teda sellest ilma jätaksid'. (Richard Brandtil on sarnane analüüs.) Et arvestada mõistelist tõde, et teadvuseta asjadel ei saa olla õigusi, sõnastame selle analüüsi ümber nii: ' A on niisugune asi, millel on elamused ja muud vaimuseisundid, A on võimeline soovima X-i ja kui A soovib X-i, siis teistel on prima facie kohustus hoiduda tegudest, mis teda sellest ilma jätaksid'. "Õigus elule" ei ole päris õnnestunud väljend, sest asi ei ole lihtsalt organismi olemasolu jätkumises; näiteks kui täiskasvanud inimese aju täielikult ümber programmeeritaks, siis oleks indiviid hävitatud, kuigi organismi poleks tapetud. Jutt on elamuste ja teiste vaimuseisundite subjekti õigusest jätkuvalt olemas olla. Väide "A-l on õigus elamuste ja teiste vaimuseisundite subjektina jätkuvalt olemas olla" tähendab eeltoodud ligikaudse analüüsi põhjal: ' A on elamuste ja muude vaimuseisundite subjekt, A on võimeline soovima sellise entiteedina jätkuvalt olemas olla ja kui A seda soovib, siis teistel on prima facie kohustus seda mitte takistada'. Nüüd on küsimus selles, mida niisuguse soovi olemasoluks on tarvis. Võimalikke soove piiravad mõisted, mida omatakse, sest propositsiooni tõesust ei saa soovida mõisteta, mida propositsioon kätkeb. Seega ei saa entiteet olla niisugune asi, mis saab soovida elamuste ja muude vaimuseisundite subjekti olemasolu, kui tal pole niisuguse subjekti mõistet. Ja entiteet ei saa soovida iseenda kui niisuguse subjekti jätkuvat olemasolu, kui ta ei usu, et ta praegu on niisugune subjekt. Niisiis saab tõsine õigus elule olla ainult sellel, millel on mõiste minast kui elamuste jätkuvast subjektist ning mis usub, et ta ise on niisugune entiteet.
Aga teatud olukorrad tekitavad kahtluse, et on võimalik rikkuda isiku õigust sellele, mida ta ei soovi. Need on olukorrad, kus 1) indiviidi soovid on mõjutatud emotsionaalsest häiritusest, 2) indiviid on ajutiselt teadvuse kaotanud või 3) tingimine (psühholoogiline mõjutamine) või indoktrineerimine on indiviidi soove moonutanud.
1) Näiteks on täiskasvanud inimesel ajutine depressioon ja ta soovib surnud olla. Kui nüüd ta tapetakse, siis tehakse midagi tõsiselt väära, sest rikutakse tema õigust elule.
2) Inimene on une, mingi aine või kooma tõttu ajutiselt teadvusetu. Kas tal on soove? Kui öeldakse, et on, siis küllap peetakse silmas soove, mis tal oleksid, kui ta oleks praegu teadvusel. Kui ülaltoodud analüüs peaks paika, siis temalt varastamine ega tema tapmine poleks tema õiguste rikkumine.
3) Indiviid võib lubada end tappa, kui teda on veendud, et kui teda jumalatele ohverdatud, ootab teda tasu tulevases elus. Indiviidi võidakse psühholoogiliselt mõjutada soovima orjana elamist ja seejärel orjastada. Esimesel juhul on rikutud tema õigust elule, teisel juhul tema õigust vabadusele.
Sellepärast tuleb õigusekontseptsiooni muuta. Pole selge, kuidas õige analüüs täpselt peaks välja nägema, aga siin piisab, kui öelda, et indiviidi õigus X-ile ei ole rikutud mitte ainult siis, kui ta tahab X-i, vaid ka siis, kui ta tahaks praegu X-i, kui ta poleks emotsionaalselt tasakaalust väljas, ajutiselt teadvuseta või psühholoogiliselt mõjutatud soovima X-i puudumist.
Aga isegi sel juhul saab kellegi õigust millelegi rikkuda ainult juhul, kui ta on mõisteliselt võimeline seda asja soovima. Seega jääb eneseteadvuse nõue jõusse. (Aga võidakse öelda, et väikesel lapsel on õigus kinnisvarale, kuigi ta pole mõisteliselt võimeline kinnisvara soovima. Tooley kaldub ütlema, et lapsel ei ole praegu seda õigust, vaid ta omandab selle alles täisealiseks saades, sest sni ta ei saa sellega midagi teha. Vahepeal pole seda õigust kellelgi.)
Tooley järgi ei ole entiteedil, millel pole teadlikkust iseendast kui vaimuseisundite jätkuvast subjektist, õigust elule. Kas selle nõude täitmine on ka piisav tingimus õiguseks elule? Tooley kaldub jaatavalt vastama, kuid vastus pole abordi ja lapsetapu kaitsmise seisukohast oluline. Kui see nõue pole piisav, tähendaks see ainult lubatava lapsetapu ea pikendamist. Kuigi eneseteadvuse ning elamuste ja teiste vaimuseisundite subjektina jätkuva olemasolu soovi omandamise hetk pole võib-olla teoreetiliselt õige piir, saab siin eksimine olla ainult ettevaatuse suunas, nii et see on moraalselt turvaline.
Traditsioonilisi piirhetki, mida abordile on pakutud, ei saa usutavate fundamentaalsete moraaliprintsiiidega õigustada. Välja on pakutud a) eostumise hetk, b) inimese kuju omandamise hetk, c) liigutamise võime omandamise hetk, d) väljaspool emaihu ellujäämise võime omandamise hetk, e) sünni hetk. (Pakutakse ka hetke, millal ema hakkab tundma lapse liigutamist, aga oluline saab olla ainult liigutamisvõime ise.) Vastavad moraaliprintsiibid oleks: 1) on tõsiselt väär tappa organismi (isegi sügooti) liigist Homo sapiens; 2) on tõsiselt väär tappa inimese kujuga organismi liigist Homo sapiens; 3) on tõsiselt väär tappa liigutada suutvat organismi  liigist Homo sapiens; 4) on tõsiselt väär tappa väljaspool emaihu elada suutvat organismi  liigist Homo sapiens; 5) on tõsiselt väär tappa organismi  liigist Homo sapiens, mis ei ole enam emaihus.
Nendest printsiipidest (välja arvatud 2)) ei saa liiki Homo sapiens kuulumise tingimust lihtsalt ära jätta, sest muidu need printsiibid käiksid kõigi loomade kohta.
Ühtki neist viiest printsiibist ei saa usutavalt pidada fundamentaalseks moraaliprintsiibiks, nii nagu ei saa pidada fundamentaalseks moraaiprintsiibiks propositsiooni, et on moraalselt lubatav orjastada liigi Homo sapiens mustanahalisi isendeid, kuid mitte valgenahalisi. Liigi erinevus ei ole iseenesest moraalselt asjassepuutuv. Peab osutama mingile moraalselt olulisele omadusele, mis liigi Homo sapiens sündimata isenditel on, aga mida sündimata kassipoegadel ei ole. Ja analoogselt teiste printsiipide puhul. Mis see võiks olla? Nimetatud sündmused peavad olema seotud moraalselt asjassepuutuvate muutustega. Aga see ei ole nii. See, kas organism on teisest organismist füsioloogiliselt sõltuv, ei puutu sellesse, kas tal on õigus elada. Kui näiteks loode oleks võimeline keelt omandama, olemata võimeline väljaspool emaihu elama, siis me ei ütleks, et tal pole õigust elule. Või võtame Siiami kaksikud, kes oskavad rääkida. Kuigi kumbki ei saaks teisest lahus elada, me ei ütleks, et neil pole õigust elule. Sellepärast on raske mitte nõustuda konservatiivide väitega, et kui organismil enne sündi või väljaspool emaihu ellukäämiseks võimeliseks saamist pole õigust elule, siis ta nende sündmustega omandab selle.
Ellujäämisvõimet kui demarkatsioonijoont võib kaitsta ka selle põhjendusega, et kui üks organism on teisest füsioloogiliselt sõltuv, siis esimese õigus elule võib olla konfliktis teise õigusega kasutada oma keha oma tahte kohaselt ning viimane võib sageli olla olulisem. Judith Jarvis Thompson kaitses seda väidet. Tooley nõustub Thompsoniga, et loote tõsisest õigusest elule otseselt ei tulene konservatiivne positsioon abordi asjus. Tooley arvab ka, et ainuke lootusandev võimalus ellujäämisvõimet kui demarkatsioonijoont kaitsta tuleb Thomsoni kaalutlustest. Ent ta kahtleb, kas nii õnnestub aborti kaitsta. Asi on selles, et isegi tugevamatel eeldustel saab veenvalt kaitsta poolkonservatiivset vaadet. Oletame, et naise õigus vabastada oma keha parasiitidest, kes piiravad tema tegutsemisvabadust ja võib-olla kahjustavad tema tervist, on tugevam kui parasiidi õigus elule, isegi kui parasiidil on sama palju õigust elule kui täiskasvanud inimesel. Siis võib ikkagi väita, et abort ei ole lubatav. Asi on selles, et kui A-l on suurem õigus kui B-l ja mõlemat on võimatu rahuldada, siis sellest ei järeldu, et tuleb rahuldada A õigus, mitte B õigus. Võib olla nii, et A õiguse mitterahuldamist saab korvata, B õiguse mitterahuldamist mitte, ja siis on parem rahuldada B õigus ning korvata A õiguse mitterahuldamine. Kui lootel on õigus elule ja seda ei rahuldata, siis seda ei saa korvata. Aga kui naise õigust vabastada oma keha kahjulikest ja tüütutest parasiitidest ei rahuldata, siis saab seda korvata. Nii et paistab, et õiglane oleks abort keelata, kuid naisele korvata parasiidi ilmale kandmise koorem. Ja siis me oleme tagasi (muudetud) konservatiivse positsiooni juures. (Tõsi küll, muudatus on oluline, sest kui naised kompensatsiooni ei saa, siis aborti tegev naine ei tee midagi väära.)
Vaatame nüüd liigutamisvõime omandamist. Võidakse väita, et see on moraalselt asjassepuutuv, sest toimija ja isiku mõiste on seotud ning liigutamisvõime näitab, et tegu on toimijaga. Kuidas seda võtta? Ei saa ju öelda, et halvatud täiskasvanud inimesel ei ole õigust elule. Liigutamisvõimet ei saa võtta ka piisava tingimusena, sest muidu oleks kõigil loomadel ja mõnedel masinatel õigus elule. Võib-olla siis jutt on sellest, et liigutamisvõimest koos mõne teise omadusega piisab õiguseks elule, kusjuures see teine omadus on liigi Homo sapiens loodetel, teiste teadaolevate liikide loodetel aga mitte. Mis omadus see oleks? Kui see pole selge, on raske asja kohta midagi öelda. Konservatiiv ütleks küllap, et liigutamisvõime ei puutu asjasse, sest asi on potentsiaalis, mida see ei mõjuta. Liberaal saab Tooley arvates seda demarkatsioonijoont rünnata ainult viidates sellele, mis tingimustel on kellelgi õigus elule, ning Tooley viitab sellele, et tarvilik tingimus on enda mõistmine elamuste ja teiste vaimuseisundite jätkuva subjektina.
Inimkujuliseks saamise hetk demarkatsioonijoonena ei ole sobiv, sest konkreetsesse liiki kuulumine ei ole moraalselt asjassepuutuv omadus. On ju ilmne, et kui me kohtaksime teisi mõistusega loomi, näiteks marslasi, siis nende teistsugune välimus ei annaks alust eitada nende õigust elule. (Tõsi küll, kui nende kesknärvisüsteem oleks hoopis teistsugune kui meil, siis võidaks arvata, et pole õigustatud omistada neile elamuslikke vaimuseisundeid ega siis ka õigusi.) Ja inimese kuju omandamine pole iseenesest moraalselt asjassepuutuv, ja ei paista ka, et mõni sellega seotud sündmus seda oleks. Tooley arvab, et tegu on puhtemotsionaalse argumendiga.
Nii et on väga raske kaitsta demarkatsioonijooni, mida mõõdukad ja liberaalid on välja pakkunud, sest ei paista olevat fundamentaalseid moraaliprintsiipe, millele viidata. Vaatame nüüd konservatiivide ettepanekuid.