cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Trinidad ja Tobago
Riigikord
Kuna parlamentaarse süsteemi tõttu on presidendi volitused äärmiselt piiratud, on täidesaatva võimu peamiseks teostajaks peaminister oma valitsuskabinetiga. President on kohustatud peaministriks nimetama selle erakonna esimehe, kellel on parlamendi alamkojas kõige suurem toetus. Tavaliselt on see valimised võitnud erakonna esimees. Alates 2015. aastast on riigi peaminister Keith Rowley. Trinidadi ja Tobago valitsusse kuulub praegu koos peaministriga 31 ministrit.
pisi|vasakul|Trinidadi ja Tobago parlamendi hoone (2008)
Trinidadi ja Tobago parlament on kahekojaline. Alamkoda nimetatakse esindajatekojaks ja sinna kuulub alates 2007. aasta parlamendivalimistest 41 saadikut. Varem oli alamkojas 36 liiget. Ülemkoda nimetatakse senatiks. Sinna kuulub 31 senaatorit, kellest 16 nimetab peaminister, 6 poliitilise opositsiooni juht ja 9 president. Ka valitsuse liikmed kuuluvad parlamenti ja osalevad selle istungitel.
Parlamendivalimised toimuvad iga viie aasta järel. Trinidadil ja Tobagol toimib kaheparteisüsteem, kus poliitilisel maastikul domineerivad kaks suurt parteid. Tänapäeval on nendeks sotsiaaldemokraatlik Ühinenud Rahvuskongress (asutatud 1989) ja sotsiaalliberaalne Rahva Rahvusliikumine (asutatud 1955). Lisaks tegutseb riigis hulk väiksemaid erakondi. Alates 2015. aastast on võimul Rahva Rahvusliikumine.
Tobago saarel on olemas ka oma kohalik ühekojaline parlament. Sellesse kohalikku parlamenti kuulub 12 saadikut, kes valitakse eraldi valimistel neljaks aastaks.
Riigi õigussüsteem põhineb inglise tavaõigusel. Kõrgeim kohtuvõim kuulub Trinidadi ja Tobago ülemkohtule. Ülemkohtu esimehe määrab ametisse president peaministri ja opositsiooni juhiga peetud konsultatsioonide tulemusel, teised kohtunikud määrab ametisse president ekspertidest koosneva komisjoni ettepanekul. Põhiseaduse kohaselt on kohtuvõim oma tegevuses täidesaatvast võimust sõltumatu.
Rahvusvahelised suhted
Trinidadi ja Tobago välispoliitika põhialustena on deklareeritud austus teiste riikide iseseisvuse suhtes, sekkumise vältimine teiste riikide siseasjadesse, kinnipidamine rahvusvahelisest õigusest ja lepingutest, sealhulgas Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni otsustest.
Riik kuulub mitmetesse rahvusvahelistesse organisatsioonidesse, olles üks Kariibi Ühenduse (CARICOM) juhtriikidest. Trinidad ja Tobago osaleb Kariibi ühisturus, riigi pealinnas Port of Spainis asub aga 2005. aastal asutatud Kariibi Kohus. Teistest tähtsamatest rahvusvahelistest organisatsioonidest ja gruppidest kuulub Trinidad ja Tobago Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni (liitus 18. septembril 1962), Rahvaste Ühendusse, Ameerika Riikide Organisatsiooni, Maailma Kaubandusorganisatsiooni, G-77 ja AKV riikide hulka. Mitteühinemisliikumise liikmena ei kuulu Trinidad ja Tobago ühtegi sõjalise koostöö organisatsiooni.
Trinidadis ja Tobagos asuvad 30 välisriigi ja Euroopa Liidu esindused. Riigi enda diplomaatilised esindused paiknevad 14 välisriigis. Euroopas on Trinidadi ja Tobago esindused Brüsselis, Genfis ja Londonis.
Eesti kodanikud võivad Trinidadis ja Tobagos turismi eesmärkidel viibida kuni 30 päeva viisavabalt. Eesti diplomaatilist esindust ega aukonsulit riigis ei ole.
Riigikaitse
pisi|Trinidadi ja Tobago rannavalve õppused
Riigikaitse eest vastutavad Trinidadi ja Tobago Kaitsejõud, kuhu kuuluvad maaväerügement, rannavalve, õhukaitse ja reservüksus. Kaitsejõud asutati pärast riigi iseseisvumist 1962. aastal. Trinidadi ja Tobago kaitsevägi on osalenud nii kodumaistes konfliktides nagu 1990. aasta islamiäärmuslaste riigipöördekatse mahasurumine kui ka rahvusvahelistel missioonidel nagu Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni rahukaitsemissioon Haitil aastatel 1993–1996.
Relvajõudude ülemjuhataja on vastavalt põhiseadusele Trinidadi ja Tobago president.
Tegevteenistuses on umbes 4000 meest, kellest 2800 teenib maaväes. 2000. aasta rahvaloenduse andmetel oleks Trinidad ja Tobago mobilisatsiooni korral võimeline relvade alla panema enam kui 245 000 meest vanuses 18–49 eluaastat.
Haldusjaotus
pisi|300px|Trinidadi ja Tobago haldusjaotus
Trinidad ja Tobago on jagatud alates 1990. aastast 15 haldusüksuseks: 1 autonoomseks piirkonnaks, 9 piirkonnaks ja 5 omavalitsuseks.
Inimõigused
Rahvusvahelise inimõigusorganisatsiooni Freedom House aruande kohaselt tõusis Trinidad ja Tobago 2006. aastal osaliselt mittevabade riikide hulgast vabade riikide hulka. Selle tingis riigi sotsiaal- ja majanduspoliitiline areng, kuigi toodi välja ka mitmed tõsised probleemid: kuritegevuse kõrge tase, naiste diskrimineerimine, rahvustevaheline vaen, terrorism ja korruptsioon kohtusüsteemis. Ka ajakirja The Economist eksperdid hindasid kõrgelt Trinidadi ja Tobago edusamme kodanikuvabaduste, pluralismi ja valimisprotsessi arendamisel, kuid leidsid samas, et poliitilise kultuuri tase tervikuna jätab veel soovida.
Naiste osalus ühiskonnaelus näitab kasvu: 2010. aastal astus ametisse riigi esimene naispeaminister, esindajatekojas oli 2012. aasta seisuga aga 12 naist ja senatis 8 naist. Samal ajal on aga koos muu kuritegevusega riigis kasvanud ka naiste vastane vägivald. Nende kuritegudega võitlemine on väheste tulemustega, 2009. aastal mõisteti seksuaalkuritegudes kahtlustatavatest süüdi vaid 3 protsenti.
Probleem on olnud homoseksuaalsete inimeste diskrimineerimine. Kriminaalseadustiku kohaselt on samasooliste seksuaalvahekord kuni aprillini 2018 kriminaalkorras karistatav. Immigratsiooniseadus keelab homoseksuaalsetel mittekodanikel riigi territooriumile sisenemise. Kumbagi seadust praktikas siiski järjekindlalt ei rakendata. Detsembris 2012 Suurbritannia geiaktivistile Lance Price'ile saadetud erakirjas lubas peaminister Kamla Persad-Bissessar astuda samme homo- ja transsooliste inimeste diskrimineerimise lõpetamiseks. 12. aprillil 2018 tunnistas Trinidadi ja Tobago kõrgema kohtu kohtunik seksuaalkuritegude seaduse 13. ja 16. artikli põhiseadusega vastuolus olevaks – need artiklid olid keelustanud meestevahelise seksuaalvahekorra ja näinud selle eest ette kuni 25-aastase vangistuse.
Sümbolid ja tähised
Trinidadi ja Tobago riiklikud sümbolid on lipp, vapp ja hümn. Kõik need pärinevad 1962. aastast, mil riik saavutas iseseisvuse.
Trinidadi ja Tobago lipu värvid on punane, valge ja must. Punane sümboliseerib Trinidadi ja Tobago elujõudu, päikese valgust ja soojust ning saareriigi elanike vaprust ja sõbralikkust. Kahte punast välja eraldav valge triip on meri, mis ühendab Trinidadi ja Tobago saari, sümboliseerides ühtlasi rahva puhtaid püüdlusi ja inimeste võrdsust. Valgele triibule kantud kitsam must triip on side, mis ühendab Trinidadi ja Tobago rahvast. See väljendab tugevust, ühtsust ja jõukust. Ühtlasi kujutavad need kolm värvi kolme elementi – tuld, vett ja maad.
Trinidadi ja Tobago vapil on kujutatud kolme lindu. Need on punaiibis, venetsueela tšatšalaka ja koolibri, kellest kaks esimest on ka Trinidadi ja Tobago rahvuslinnud. Samuti on vapil kujutatud merd, maad, kolme mäetippu ja kolme laeva. Arvu kolm läbiv kasutamine sümboliseerib kolmainsust, mille järgi on nime saanud Trinidadi saar. Kolm laeva Kastiilia ristidega purjedel meenutavad ühtlasi saarte avastaja Christoph Kolumbuse ekspeditsiooni, mis koosnes kolmest laevast. Vapil on ka riigi juhtlause – "Together we aspire, together we achieve" (eesti keeles 'koos püüdleme, koos saavutame').
Riigi hümniks on Patrick Castagne'i kirjutatud laul "Forged from the Love of Liberty", millest pidi algselt saama Lääne-India Föderatsiooni hümn. Pärast föderatsiooni lagunemist valiti lugu Trinidadi ja Tobago riigihümniks.
Riigipühad
Trinidad ja Tobago on mitmekultuuriline riik, kus tähistatakse eri kultuuri- ja usutraditsioonide pühi. Riiklikeks tähtpäevadeks on tunnistatud järgmised pühad:
Demograafilised näitajad
pisi|Trinidadi ja Tobago elanikkonna kasv 20. sajandi teisel poolel
Viimased rahvaloendused on Trinidadis ja Tobagos aset leidnud 2000. ja 2011. aastal. 2000. aasta rahvaloenduse andmetel elas riigis kokku 1 114 772 inimest, kellest 44 190 inimest Tobago saarel. 2011. aasta rahvaloenduse andmetel elas riigis kokku 1 328 019 inimest, kellest 60 735 inimest Tobago saarel.
2010. aasta hinnangu kohaselt elas linnades 14% riigi rahvastikust. Riigi pealinn Port of Spain ei ole riigi suurim linn. 2000. aasta rahvaloenduse andmetel elas seal 49 301 inimest, 2013. aastal hinnati linnaelanike arvuks 50 464. Pealinnast on rahvarohkemad Chaguanas (2000 – 67 433, 2013 – 80 386 elanikku), San Fernando (2000 – 55 419, 2013 – 57 726 elanikku) ja San Juan (2000. aasta andmed puuduvad, 2013 – 56 696 elanikku).
Rahvastiku koosseis
Trinidadi ja Tobago rahvuslik koosseis on väga mitmekesine, peegeldades saarte koloniaalset minevikku. 2000. aasta rahvaloenduse andmetel moodustasid 40% rahvastikust india päritolu rahvad (Hindustani poolsaarelt 19. sajandil sisserännanud istandustööliste järglased), 37% neegrid (Aafrikast toodud neegerorjade järglased) ja 20,5% segarassidest inimesed, peamiselt mulatid. Segarassist inimeste seas moodustavad omaette põneva rühma alates 16. sajandist Venezuela aladelt sisse rännanud indiaanlaste ning Trinidadi ja Tobago neegrite järglased, keda tuntakse Cocoa Panyoli nime all. Ülejäänud 2% sisse mahtusid kõik muud rahvad, kelle seas moodustavad omakorra suurimad rühmad euroopa päritolu rahvad, hiinlased ja araablased.
Keeled
Trinidadi ja Tobago ainus riigikeel on inglise keel, täpsemalt selle kohalik dialekt, mida nimetatakse mitteametlikult Trinidadi inglise keeleks ning ametlikult Trinidadi ja Tobago standardiseeritud inglise keeleks. Kõnekeelena kasutatakse peamiselt kahte inglise keelel põhinevat kreoolkeelt, Trinidadi kreoolkeelt ja Tobago kreoolkeelt, milles on inglise keele kõrval märgata indiaani, hispaania, aafrika ja india keelte mõjusid. Trinidadi kreoolkeelt on olulisel määral mõjutanud ka prantsuse keel.
pisi|Presbüterlik kirik Barrackpores Trinidadi saarel
Enamus india päritolu elanikke rääkis algselt bhodžpuri keelt, kuid selle kasutus on aja jooksul vähenenud ning praegu tehakse katseid seda keelt säilitada.
Hispaania keelt kõneleb umbes 5% rahvastikust. Aastatel 1498–1797 oli hispaania keel saartel ametlikuks keeleks, seejärel asendati see prantsuse keelega ja 1870. aastal inglise keelega. 2005. aastal andis valitsus hispaania keelele esimese võõrkeele staatuse ja moodustas hispaania keele ellurakendamise sekretariaadi, mille ülesanne on propageerida selle keele õppimist. Programmi eesmärgid soovitakse saavutada 2020. aastaks, selleks on hispaania keel viidud algkoolide õppekavasse ja kehtestatud osale riigiametnikest hispaania keele valdamise nõue.
Religioon
2011. aasta rahvaloenduse andmetel oli saartel kõige enam kristlasi, sealhulgas katoliiklasi (21,6%), nelipühilasi (12%), anglikaane (5,7%), baptiste (6,9%) ja adventiste (4,1%).
Teistest usunditest olid suurima järgijaskonnaga hinduism (18,2%) ja islam (5%). Mitteusklikke oli 2,2% elanikest.
Aastatel 2000–2011 vähenes kõige enam katoliiklaste (~8%), anglikaanide (~3%) ja hinduistide (~3%) arvukus, kõige enam kasvas aga nelipühilaste (~4%) arvukus. Nelipühilased on sellega tõusnud kristlike usuliikumiste seas arvukuselt teisele kohale. Pidevalt on suurenenud ka inimeste hulk, kes ei soovi andmeid oma usulise kuuluvuse kohta avaldada või peavad ennast küll usklikuks, aga ei seosta ennast ühegi konkreetse usundiga – 2011. aastal oli selliseid inimesi vastavalt 11,1% ja 8,4%.
1956 rajati katoliiklik Port of Spaini peapiiskopkond. 2016 seisuga tegutses riigis 62 katoliku kogudust, 46 ilmikpreestrit ja 60 regulaarvaimulikku.
Majandus
Trinidad ja Tobago on üks Kariibi mere piirkonna rikkamaid riike, mis kuulub maailma 70 kõrge sissetulekuga riigi hulka. Novembris 2011 kustutas Majanduskoostöö ja Arengu Organisatsioon Trinidadi ja Tobago arengumaade nimekirjast. 2012. aastal oli Trinidadi ja Tobago sisemajanduse kogutoodang (SKT) 20 400 USA dollarit elaniku kohta, mis paigutas riigi maailma riikide edetabelis 62. kohale. 2014. aastaks oli see kasvanud 32 200 dollarini elaniku kohta, tõstes Trinidadi ja Tobago maailma riikide seas 55. kohale. Viimastel aastatel on riigi SKT hakanud taas langema, 2016. aastal oli langus 5,4% ja 2017. aastal 3,2%.
Kui ajalooliselt rajanes saarte majandus suhkruroo kasvatamisel ja rummi tootmisel, siis praegu on selle nurgakivid energeetika, rasketööstus, toiduainetööstus ja turism.
Energeetika ja keemiatööstus
pisi|Naftarafineerimistehas Pointe-à-Pierre'is
Trinidadi ja Tobago majanduse üks põhialuseid on energeetikasektor, mis andis 2010. aastal 44% riigi sisemajanduse kogutoodangust, 83% eksporditulust ja 58% avaliku sektori tuludest. Energeetikasektorist moodustas 48% nafta ja maagaasi kaevandamine ning tootmine, 24% naftakeemiatoodete valmistamine, 15% kaevandatud toorme rafineerimine ja 13% energeetikateenused. Vaatamata energeetika olulisusele riigi majanduses töötas seal ainult 3% kogu tööjõust.
Energeetikasektoris leidub nii riiklikke kui ka erafirmasid, nii kodu- kui ka välismaist kapitali. Suurim riiklik nafta- ja gaasitööstusettevõte on Petrotrin, mis andis 2010. aastal 40% riigi naftatoodangust. Ülejäänud 60% jagunes erafirmade vahel, millest kolm suurimat on välismaised ettevõtted BP Trinidad and Tobago, Repsol ja BHP Billiton. Alates 1980. aastatest on naftatoodang järjekindlalt vähenenud, kuid 2000. aastate algusest on kiirelt kasvanud maagaasi tootmine. 58% kaevandatud gaasist eksporditakse veeldatud maagaasina. Gaasitööstuses domineerivad samuti kolm välismaist ettevõtet – BP Trinidad and Tobago, British Gas ja EOG Resources Trinidad. Veeldatud maagaasi tootmises on monopoolne seisund ühisettevõttel Atlantic LNG.
2014. aastal tootis Trinidad ja Tobago hinnanguliselt päevas 81 260 barrelit naftat, olles sellega maailma riikide seas 48. kohal (2012. aastal olid vastavad näitajad 135 000 barrelit ja 46. koht). 2013. aasta seisuga ulatus riigi maagaasitoodang 42,8 miljardi m³, olles sellega maailma riikide seas 20. kohal (2010. aastal vastavalt 42,46 miljardit m³ ja 25. koht).
Nafta- ja gaasitööstuse kõrval on olulisel kohal ka loodusliku asfaldi kaevandamine ja tootmine. Riigis asub maailma suurim asfaldijärv, mille pindala on umbes 40 hektarit. Asfaldi tootmisega tegeleb seal firma Lake Asphalt of Trinidad and Tobago.
Põllumajandus
Ajalooliselt oli Trinidad ja Tobago majanduse üks aluseid suhkruroog, millest toodeti nii suhkrut kui ka rummi. Põllumajanduse osakaal riigi majandusest on olnud pidevas languses. 2014. aasta andmetel moodustas põllumajandussektor vaid 0,5% riigi sisemajanduse kogutoodangust ja selles oli hõivatud kõigest 3,8% tööjõust. Peamiselt kasvatatakse endiselt suhkruroogu, kakaouba ja tsitrusvilju, mida eksporditakse nii põllumajandustoodanguna kui ka ümbertöötatuna toiduainetööstuse saadusteks. Olulisel kohal on ka kohvioa-, teravilja-, juurvilja- ja lillekasvatus.
Väliskaubandus
Trinidadi ja Tobago peamised ekspordiallikad on nafta, maagaas, nende kõrvalsaadused ja keemiatööstuse tooted. Maagaasi eksporditi 2013. aastal 19,8 miljardit m³ (2010. aastal 20,38 miljardit m³), valdav osa sellest veeldatud maagaasina, millega oldi maagaasi eksportivate riikide edetabelis 14. kohal. Toornaftat eksporditi 2012. aasta andmetel 30 800 barrelit (2009. aastal 55 240 barrelit) päevas, millega oldi riikide seas 51. kohal. Naftakeemiatooteid toodeti 2012. aasta andmetel 111 000 barrelit (2008. aastal 165 100 barrelit) päevas ja sellest eksporditi 109 000 barrelit (2008. aastal 148 600 barrelit) päevas, mis asetas Trinidadi ja Tobago maailma riikide seas 44. kohale.
Trinidadi ja Tobago peamine kaubanduspartner on Ameerika Ühendriigid, mille roll ekspordis on küll aja jooksul vähenenud. Kui 2011. aastal andsid Ameerika Ühendriigid 43,6% ekspordist ja 32,8% impordist, siis 2014. aastal andsid nad 29,1% ekspordist ja 34,6% impordist. Ekspordis on viimastel aastatel muutunud üha tähtsamaks Lõuna-Ameerika riigid: kui 2011. aastal järgnesid ekspordis Ameerika Ühendriikidele Hispaania (5,1%), Lõuna-Korea (4,8%) ja Jamaica (4,6%), siis 2014. aastal olid suuremad ekspordipartnerid Ameerika Ühendriikide järel Argentina (9,3%), Brasiilia (6,6%), Tšiili (5,9%) ja Peruu (4,5%). Impordis on tähtsamad partnerid lisaks Ameerika Ühendriikidele Brasiilia (2014 – 7,7%, 2011 – 10,7%), Gabon (2014 – 6,2%, 2011 – 5,7%), Hiina (2014 – 6,1%, 2011 – 4,2%), Venemaa (2014 – 5%, 2011 – 6,2%) ja Kanada (2014 – 4,1%, 2011 – 5,1%).
Turism
Turism on üks Trinidadi ja Tobago majanduse aluseid, kuigi selle osakaal majandusest ei ole sama suur kui paljudes teistes Kariibi mere piirkonna riikides. Riiki külastanud inimeste arv oli aastaid pidevas kasvus, jõudes 2005. aastal 463 190 inimeseni aastas. Pärast seda on turistide arv hakanud vähehaaval, kuid järjekindlalt langema. 2010. aastal külastas riiki veel vaid 387 559 inimest.
Kultuurituristid külastavad meelsasti paastuaja eel veebruari lõpus või märtsi alguses toimuvat karnevali.
Rahandus
Trinidadi ja Tobago rahaühik on Trinidadi ja Tobago dollar (TTD), mis võeti käibele 1964. aastal. Kuni 1993. aastani oli dollari kurss riiklikult fikseeritud, pärast seda on vahetuskurss olnud ujuv. 7. aprillil 2013 võrdus 1 TTD 0,15577 USA dollariga, 17. detsembril 2015 võrdus 1 TTD 0,15823 USA dollariga.
Trinidadi ja Tobago aastane inflatsioon oli septembris 2015 4,84%. Perioodil 1957–2015 oli riigi keskmine aastane inflatsioon 7,47%. Rekordilise taseme saavutas see mais 1974, jõudes 24,50%.
Riigi avaliku sektori võlakoorem ulatus 2012. aasta hinnangutel 46,6% sisemajanduse kogutoodangust, kuid on viimastel aastatel vähenenud. 2013. ja 2014. aasta hinnangutel oli see 39,5% sisemajanduse kogutoodangust, mis paigutas Trinidadi ja Tobago maailma riikide seas 106. kohale. Riigi keskmine maksukoormus oli 2014. aastal 31,5% (2012 – 32,3%) sisemajanduse kogutoodangust. Riigieelarvet iseloomustab kerge puudujääk, mis moodustas 2014. aastal 1,5% (2012 – 2,7%) sisemajanduse kogutoodangust.
Pangandus
Riigi pangandussüsteemi üle teostab järelevalvet Trinidadi ja Tobago Keskpank, mis tegutseb 1986. aastal vastu võetud seaduse alusel. Sama seadus kehtestas riigis ka hoiuste tagamise süsteemi, mille kohaselt kuuluvad kommertspanga maksejõuetuse korral hüvitamisele hoiused kuni 75 000 Trinidadi ja Tobago dollarini.
Transport
pisi|Trinidadi raudteede kaart 1925. aastast
Trinidadi ja Tobago transpordivõrk on samuti Kariibi mere maade üks arenenumaid.
Maismaatranspordi aluseks on maanteedevõrk. 2000. aasta andmetel oli riigis 8320 km autoteid, neist 4252 km kõva kattega. Ühistransport on Trinidadi ja Tobago saartel korraldatud busside, väikebusside ja taksodega. Saarte bussiliine haldab 1. mail 1965 asutatud riigiettevõte Public Transport Service Corporation. Riigis kehtib vasakpoolne liiklus.
Trinidadi saare raudteed ei ole enam kasutusel. Reisijatevedu raudteel lõppes 1968. aastal, hiljem lõpetati ka kaubavedu. Aastal 2008 avaldati kava rajada liiklusummikute vähendamiseks kaks uut raudteeliini, kuid need ei realiseerunud ja kogu projekt tühistati septembris 2010.
pisi|vasakul|Piarco rahvusvaheline lennujaam
Õhutranspordi jaoks on riiki rajatud 5 lennujaama, neist 2 kõva kattega maandumisradadega. Riigi tähtsaim lennujaam on Trinidadi saarel Piarco linnas asuv Piarco rahvusvaheline lennujaam, mis avati 8. jaanuaril 1931. Lennujaamas on kaks terminali, lõuna- ja põhjaterminal. Uuem põhjaterminal rajati 2001. aastal, vanem lõunaterminal renoveeriti tervikuna 2009. aastal. Lennujaama pindala on 680 hektarit ja selle maandumisraja pikkus on 3200 m. Lennujaama kasutab oma baasina 2006. aastal asutatud Trinidadi ja Tobago rahvuslik lennufirma Caribbean Airlines, mille aktsiate enamuse kuulub Trinidadi ja Tobago valitsusele ning mis pakub ühendusi Ameerika Ühendriikide, Kanada ja mitmete Lõuna-Ameerika riikidega. 2010. aastal omandas Trinidadi ja Tobago valitsus ka Jamaica rahvusliku lennufirma Air Jamaica, mille liine asus alates 26. maist 2011 teenindama samuti Caribbean Airlines.
Riigi suurimad sadamad on Point Fortin, Point Lisas, Port of Spain ja Scarborough. Kuigi saareriigina on Trinidadi ja Tobago jaoks oluline meretransport, kuulus riigi kaubalaevastikku 2010. aasta seisuga vaid 4 kodumaal registreeritud laeva; veel 2 laeva oli registreeritud välisriikides. Regulaarne praamlaevaühendus toimib Trinidadi sadama Port of Spaini ja Tobago sadama Scarborough' vahel. Jaanuarist 2008 on võimalik Port of Spaini ja San Fernando vahel liikumiseks kasutada veetaksosid.
Nafta ja maagaasi transpordiks Trinidadi ja Tobago sadamatesse kasutatakse torujuhtmeid. 2010. aastal oli riigis 671 km gaasitorusid ja 334 km naftatorusid.
Ajalugu
Vanimad jäljed inimtegevusest Trinidadil ulatuvad 7000 aasta taha, lubades seda saart pidada vanimaks inimasustusega piirkonnaks Antillide saarestikus. Enne eurooplaste tulekut asustasid saari indiaanlased: esmalt Lõuna-Ameerika maismaalt, Orinoco jõe suudmealalt umbes aastal 250 eKr saartele saabunud keraamikat tundvad hõimud, kes sealt hiljem teistele saartele edasi liikusid; hiljem vahetusid kultuurid mõnesaja-aastaste intervallidega.
Vahetult enne eurooplaste saabumist saari asustanud, aravaki ja kariibi keeli kõnelenud hõimud jõudsid sinna ilmselt 14. sajandi alguses. Neist leidub saartel jälgi kuni 18. sajandi lõpuni, kuid seejärel assimileerusid nad lõplikult muude elanikkonna rühmadega.
Trinidadi ja Tobago hilisemat ajalugu on periodiseeritud enamasti Trinidadi saare poliitilis-administratiivse kuuluvuse põhjal: Hispaania periood (1498–1797), Suurbritannia periood (1797–1962) ja iseseisvuse aeg (alates 1962. aastast).
Hispaania periood
pisi|Saarte avastaja Christoph Kolumbus
Trinidadi ja Tobago elanike esimene kokkupuude eurooplastega leidis aset 1498. aastal. 31. juulil jõudis Trinidadi vetesse oma kolmandal avastusretkel Christoph Kolumbuse laevastik, kuhu kuulusid kolm väikest laeva – karakk Santa María ning karavellid El Correo ja La Vaquenas. Kolumbus oli lubanud nimetada maa, kuhu ta jõuab, Püha Kolmainsuse auks ja nii sai Trinidadi saar oma nime. Selle otsuse õigsust kinnitava märgina näis asjaolu, et esimene looduslik objekt, mida meremehed laevadelt märkasid, oli kolmetipuline künkaahelik saare lõunaosas. Nad randusid järgmise päeva, 1. augusti hommikul tänapäeva Point Erini lähistel. Inimasustust märkasid hispaanlased alles 2. augustil piki lõunarannikut seilates. Kolumbuse ekspeditsioon viibis Trinidadi ümbruse vetes ja saartel kuni 13. augustini.
Kolonisaatorite andmetel olid saared sel ajal tiheda asustusega. Hispaanlased eristasid rahulikke indiaanlasi ehk aravakke ja sõjakaid indiaanlasi ehk kariibe. Kuigi 1510. aasta andmetel oli Trinidad asustatud ainult või peamiselt aravakkidega, sundis orjade puudus piirkonnas kuulutama ka sealseid elanikke 1511. aastal kariibideks, mis andis orjakaupmeestele vabad käed nende püüdmiseks. Hispaanlaste püsiasustust saartel sel ajal veel ei olnud.
1530. aastal sai Antonio Sedeño õiguse Trinidadi ja Tobago koloniseerimiseks. Tema püüdis esimesena 1532. aastal Trinidadile kolooniat rajada, kuid sai indiaanlastelt lüüa. Kuna tal ei õnnestunud uusi asunikke saartele meelitada, loobus ta 1534. aastal talle neli aastat varem antud õigusest. 1553. aastal sai saare asustamiseks õiguse Juan Sedeño, kuid tema isegi ei kasutanud oma õigust. Esimese teadaoleva koloonia rajas 1569. aastal Juan Troche Ponce de León ja see asus tõenäoliselt kaasaegse Laventille'i lähistel. See hüljati juba järgmisel aastal. Alaline asustus tekkis alles 1592. aastal kui Antonio de Berrio rajas San José de Oruña koloonia. Tänapäeval kannab see Saint Josephi nime ning on riigi vanim linn.
Tobago jäi veel pikalt asustamata. Seegi saar sai oma tänapäevase nime hispaanlastelt, ilmselt seal rohkelt kasvanud tubakataime järgi. Esimese tõsisema katse saare asustamiseks tegid hispaanlased 1614. aastal, kuid see ebaõnnestus ja edaspidi haarasid initsiatiivi teiste riikide kolonistid. 17. sajandil püüdsid Tobagot koloniseerida Holland, Kuramaa, Inglismaa ja Prantsusmaa. Esimesena ja kõige kauem suutsid saart enda valduses hoida hollandlased (1628–1637, 1654–1666, 1667–1672, 1674–1677, 1678–1684). Hollandlased nimetasid saart Nieuw Walchereniks. Nende esimese koloonia Fort Flushingi hävitasid 1637. aastal hispaanlased, hilisematel aastatel tuli neil võidelda inglaste rünnakutega.
Kuramaalased üritasid saart koloniseerida alates 1637. aastast, kuid esimese püsiva koloonia suutsid Tobagole rajada alles 1654. aastal. Kuramaalased saabusid 80 perekonna ja 149 sõduriga. Nad nimetasid saare ümber Uus-Kuramaaks ja rajasid Jakobstadti asunduse, mis sai koloonia keskuseks. Viis aastat jagasid nad kontrolli saare üle hollandlastega, kuid Euroopas toimuv sõjategevus takistas neil uusi koloniste juurde tuua ning 1659 loovutasid kuramaalased oma koloonia kiirelt kasvavale hollandlaste kolooniale. Kuramaalased pöördusid saarele tagasi 1680. aastal ja nende koloonia püsis 10 aastat. Isegi pärast Tobagolt lahkumist 1690 pidas Kuramaa hertsogiriik seda oma seaduslikuks valduseks ja nimetas kuni hertsogiriigi likvideerimiseni 1795. aastal sinna ametisse titulaarseid kubernere.
Inglismaa võimu all oli saar osaliselt või täielikult aastatel 1639–1640, 1666, 1672–1674 ja alates 1762. aastast. Prantsusmaa hoidis Tobagot enda kontrolli all aastatel 1666–1667, 1677–1678 ja 1748–1749. 1732. aastal püüdsid saare põhjarannikul kanda kinnitada isegi Rootsi kolonistid, kuid said kohalikelt indiaanlastelt lüüa. 18. sajandi esimesel poolel oli 1684. aastal Aix-la-Chapelle'i rahuga neutraalseks territooriumiks kuulutatud saar valdavalt eurooplaste poolt asustamata.
Samal ajal püsis Trinidadil stabiilselt Hispaania võim. 1717. aastal liideti saar Uus-Granada asekuningriigiga. Perioodil, mil Uus-Granada asekuningriik oli likvideeritud (1724–1739), allus Trinidad Santo Domingos resideerinud kindralkubernerile. Trinidadi viimane kuberner José María Chacón meelitas saartele revolutsioonide eest põgenenud prantslasi ja haitilasi, pannes aluse prantsuse mõjudele Trinidadi ja Tobago kultuuris.
Kõige laastavamalt mõjus põliselanikkonnale hispaanlaste kehtestatud majanduslik-õiguslik süsteem, mis on tuntud encomienda nimetusega ja mis muutis indiaanlased sisuliselt sunnitöölisteks. Rasketesse tingimustesse sunnitud indiaanlaste suremus oli kõrge, ellujäänud aga assimileerusid kasvavas tempos teiste etniliste rühmadega. 1777. aasta rahvaloenduse andmetel oli alles veel ainult 2000 aravaki indiaanlast, 1797. aastaks vähenes nende arv aga veel tuhande võrra.
Suurbritannia periood
Esimesena läks Suurbritannia võimu alla Tobago saar. Britid kuulutasid selle oma valduseks 1762. aastal ja 10. novembril 1763 Seitsmeaastase sõja lõpetanud Pariisi rahuga tunnistas Prantsusmaa ametlikult Tobago kuulumist Suurbritanniale. 1764. aastal sai sellest uus Briti koloonia. Ameerika iseseisvussõja ja Napoleoni sõdade ajal läks saar veel kahel korral Prantsusmaa valdusse (1781–1793, 1801–1803), kuid 30. juunil 1803 sai Tobagost taas Briti valdus, milleks see jäi kuni Trinidadi ja Tobago iseseisvumiseni 1962. aastal. Ametlikult kinnitati Tobago staatus Briti kolooniana 1814. aastal Pariisi rahuga.
Trinidad püsis Hispaania valduses 1797. aastani. 18. veebruaril 1797 saabus Trinidadi rannikule 18 laevast koosnenud Briti sõjalaevastik Sir Ralph Abercromby juhtimisel. Hispaania viimane kuberner José María Chacón mõistis, et tema ressursid ei ole piisavad inglastele vastupanu osutamiseks ja alistus. Nii sai ka Trinidadist Briti koloonia. Prantsusmaa tunnistas Suurbritannia võimu Trinidadi üle ametlikult 25. märtsil 1802 sõlmitud Amiens'i rahuga.
19. sajandil oli saarte valdav sissetulekuallikas suhkruroo kasvatamine. Kui 1807 keelustas Suurbritannia parlament orjakaubanduse, tekkis saarte istandustes peatselt tõsine tööjõupuudus. Pärast orjuse kaotamist 1833. aastal püüdsid Briti Kariibi mere kolooniad sellest seadusest mööda hiilida, kinnistades endised neegerorjad veel kuueks aastaks õpipoiste staatuses istanduste juurde, kus nad enne orjadena töötasid. See tõi kaasa neegrite rahumeelse protestiliikumise, survet taolise piirangu kaotamiseks avaldasid ka Suurbritannia abolitsionistid. Lõplikult said Trinidadi ja Tobago orjad vabaduse 1. augustil 1838, mil kuue aasta õpipoisistaatuse nõue kaotati. 1. augusti tähistatakse tänapäeval saartel riikliku tähtpäevana – emantsipatsiooni päevana.
Orjanduse kaotamisest tingitud tööjõu nappust asusid plantaatorid leevendama odava tööjõu sisseveoga mujalt maailmast. Esialgu toodi sisse peamiselt hiinlasi ja Lääne-Aafrika neegreid. 19. sajandi keskel tulid nende asemele indialased. Esimesed india töölised saabusid saartele 30. mail 1845. Lisaks emigreerus Trinidadile ja Tobagole mitmeid vabastatud neegerorje teistest Väikestes Antillides asunud koloniaalvaldustest.
Nafta puurimist alustasid edukalt 1857. aastal Trinidadi saarel La Brea linna lähistel ameeriklased. Laialdasem nafta ammutamine algas alles 50 aastat hiljem, 1907. aastal. Siis rajati ka puurkaevude haldamiseks ja tooraine transportimiseks vajalik taristu. 1910. aastal oli saavutatud toodang 47 000 barrelit päevas ja edaspidi kasvas see aasta aastalt.
1. jaanuaril 1889 moodustati Trinidadi koloonia ja Tobago koloonia ühendamisel Trinidadi ja Tobago koloonia, mille esimeseks kuberneriks sai senine Trinidadi kuberner Sir William Robinson.
Oma esinduskogu ei olnud koloonial kuni 1925. aastani. Sel aastal moodustati esimene seadusandlik nõukogu, mille 13 liikmest 7 valiti vabadel valimistel ja 6 nimetas ametisse kuberner. Valimistel kehtisid varanduslikud piirangud ja naiste valimisiga oli meeste valimiseast oluliselt kõrgem. Esimesed valimised, kus kõik kodanikud said osaleda võrdsetel alustel, toimusid 1946. aastal.
Saarte enesemääramisliikumise juured olid Teise maailmasõja eelses ametiühinguliikumises. 1937. aasta töölisrahutusi juhtinud Tubal Uriah Butler moodustas 1945. aastal esimese poliitilise partei, mis on tuntud asutaja nime järgi Butleri parteina. See võitis 1950. aastal toimunud üldvalimised, mille järel nimetati ametisse ka koloonia esimene peaminister. Butlerit peeti liiga radikaalseks poliitikuks, seetõttu valiti esimeseks peaministriks Albert Gomes.
1955. aastal asutas ajaloolane ja poliitik Eric Williams uue erakonna Rahva Rahvusliikumine, mis on üks kahest Trinidadi ja Tobago põhilisest erakonnast tänapäevani. See erakond võitis 1956. aasta parlamendivalimised, juhatades sisse Trinidadi ja Tobago iseseisvumisele viinud perioodi.
Iseseisvus
Suurbritannia püüdis 1958. aastal moodustada oma Lääne-India kolooniatest iseseisva föderaalriigi Lääne-India Föderatsiooni nime all, kuid föderatsiooni täpses struktuuris ei suudetud kokku leppida ja peatselt lahkus föderatsioonist Jamaica. Trinidadi ja Tobago peaminister Eric Williams keeldus seejärel suurendamast oma riigi sissemakseid föderatsiooni eelarvesse ja mais 1962 saadeti föderatsioon laiali.
31. augustil 1962 kuulutas Trinidad ja Tobago ennast iseseisvaks eraldi riigina. Valitsusjuhina jätkas Eric Williams, riigipeaks jäi Suurbritannia kuninganna Elizabeth II, keda kohapeal esindas kindralkuberner. 1. augustil 1976 kuulutati välja vabariik ja sama aasta 24. septembril valiti riigi esimeseks presidendiks saarte viimane kindralkuberner Sir Ellis Clarke.
1960.–1990. aastateni andsid saareriigi poliitilises elus tooni mitmed äärmusliikumised ja rahvustevahelised pinged. 1960. aastate lõpus kujunes väga tugevaks neegrite ülemvõimu taotlev Black Poweri liikumine. Nende korraldatud marsid ja meeleavaldused sundisid valitsust 1970. aastal välja kuulutama erakorralise seisukorra. Vahistati liikumise 15 juhti, kuid see tõi omakorda kaasa liikumist toetanud sõdurite mässu. Tänu rannavalve lojaalsusele õnnestus viis päeva kestnud mäss siiski maha suruda.
1981. aastal suri 25 aastat peaministri ametis olnud Eric Williams, kuid tema Rahva Rahvusliikumine suutis veel viieks aastaks võimule jääda. 1986. aasta parlamendivalimised võitis Arthur Robinsoni Taastamise Rahvusliit, mis püüdis ühendada india ja aafrika päritolu trinidadlasi ühtseks poliitiliseks blokiks. Robinsoni peamiselt neegreid soosiv poliitika viis peatselt koalitsiooni lõhenemiseni ja indialaste esindajate lahkumiseni koalitsioonist 1988. aastal. Indialasest ametiühingujuht Basdeo Panday asutas uue erakonna Ühinenud Rahvuskongress, millest kujunes edaspidi Rahva Rahvusliikumise kõrval riigi teine peamine partei.
Juulis 1990 viis äärmuslik neegermuslimite rühmitus Jamaat al Muslimeen läbi riigipöördekatse. Relvastatud isikud hõivasid parlamendihoone ning võtsid peaministri ja parlamendiliikmed pantvangi. Pärast viis päeva kestnud vastasseisu kaitsejõudude ja politseiga andsid mässulised alla. Valitsus amnesteeris hiljem kõik 114 riigipöördekatses osalenut ja valitsuse otsus sai ka kohtu heakskiidu.
Kõik need sündmused viisid 1991. aasta parlamendivalimistel Taastamise Rahvusliidu lüüasaamiseni ja Rahva Rahvusliikumise võimule naasmiseni. Alates sellest ajast on vaheldumisi võimul olnud Rahva Rahvusliikumine ja Ühinenud Rahvuskongress; viimase esindaja Kamla Persad-Bissessar oli peaminister 2010–2015. Kuigi mõlemad erakonnad võib poliitilisel spektril liigitada vasaktsentristlikuks, on mõlemad ellu viinud liberaalset majanduspoliitikat ja püüdnud meelitada riiki välisinvesteeringuid.
Riigis on tõsiseks probleemiks kuritegevus, eriti relvastatud kuritegevus (sh narkokaubandus), mis sundis valitsust 2011. aastal taas välja kuulutama lühiajaliselt erakorralise seisukorra ja kaasama kaitsejõud võitlusse relvastatud kurjategijatega. Ka Jamaat al Muslimeen kujutab endiselt ohtu riigi poliitilisele stabiilsusele.
Haridus
Trinidadi ja Tobago kirjaoskuse tase on 98,6%, mis on üks kõrgemaid maailmas.
Riigi haridussüsteemi esimene aste on lasteaed ehk eelkool, kuhu lapsed pannakse tavaliselt 2,5 aasta vanuses. See haridusaste ei ole kohustuslik, kuid põhikooli minekuks peavad lapsed olema omandanud lugemis- ja kirjutamisoskuse. 5-aastaselt lähevad lapsed põhikooli, mis kestab 7 aastat. Põhikool on ainus kohustuslik haridusaste. Põhikooli lõpus toimub riiklik tasemeeksam, mille alusel määratakse õpilase tasemele vastav keskkool. Keskkool kestab 5 aastat.
Põhi- ja keskharidus riiklikes koolides on kõigile tasuta, kuid leidub ka tasulisi erakoole. 1994. aastast tegutseb riigis ka 2 erakooli, mille õppekava vastab Ameerika Ühendriikide ja Kanada standarditele. Keskhariduses on hõivatud umbes 70% 12–15-aastastest lastest, enamik teisi selle vanuserühma lapsi õpib kutseõppeasutustes.
Keskkooli lõpul sooritavad õpilased piirkondliku Kariibi Eksaminõukogu kinnitatud lõpueksamid, mille tulemusel väljastatakse neile ühtne Kariibi keskharidustunnistus. See võimaldab neil jätkata haridusteed teiste Kariibi mere riikide, Ameerika Ühendriikide, Kanada või Suurbritannia ülikoolides. Paremad õpilased võivad jääda keskkooli veel kaheks aastaks ja sooritada seejärel kõrgema taseme lõpueksamid.
Bakalaureuseõpe Trinidadi ja Tobago kõrgkoolides on tasuta, valitsus rahastab ka teatud osa magistriõppe programmidest. Riigis tegutsevad Lääne-India Ülikool (asutatud 1948, hõlmab 18 ingliskeelset Kariibi mere piirkonna riiki ja territooriumit), Trinidadi ja Tobago Ülikool (asutatud 2004), Lõuna-Kariibi Ülikool (asutatud 1927, adventistidele kuuluv eraülikool) ning Trinidadi ja Tobago Teaduse, Tehnika ja Rakendusteaduste Kolledž (asutatud 2000), samuti mitmed väiksemad kohalikul tasandil akrediteeritud õppeasutused.
Kultuur
pisi|[[Nicki Minaj sündis Trinidadi ja Tobago pealinnas]] Nii nagu on kirev Trinidadi ja Tobago rahvastik, nii kujutab ka sealne kultuur endast mitmete kultuuride ja traditsioonide sünteesi. Kõige enam on viimasel kahel sajandil kohalikule kultuurile mõju avaldanud endine emamaa Suurbritannia ja peamine kaubanduspartner Ameerika Ühendriigid, kus elab ka arvukas trinidadlaste kogukond. Varasemad mõjud pärinevad peamiselt Aafrika kultuuridest, mille tõid endaga kaasa neegerorjad, ja prantsuse plantaatoritega 18. sajandil saartele jõudnud katoliiklikust prantsuse koloniaalkultuurist. Oma jälje on jätnud ka india päritolu inimeste sissevool.
Muusika
pisi|left|Kohalikku päritolu muusikainstrument, mis on tuntud kui [[steel pan]] Trinidad ja Tobago on kalüpsomuusika sünnimaa. Kalüpso on stiililt lähedane reggae-muusikale ja põhineb aafriklastest orjade laulutraditsioonidel. Teine muusikastiil, mis saartelt pärineb, on soca. Soca põhineb kalüpsomuusikal, kuid sellele on lisandunud tugevad india muusika mõjud, näiteks kasutatakse mitmeid india pille nagu dholak, dhantal ja tabla.
Mõlemad muusikastiilid kasutavad Trinidadi ja Tobago päritolu pilli, terastrummi, mida tuntakse steel pani nime all. See instrument võeti algsel kujul kasutusele 1930. aastatel ning saarte elanikud ise väidavad uhkustundega, et see on ainus 20. sajandil leiutatud akustiline pill. Tänapäeval on need enamasti naftavaatidest valmistatud instrumendid, millel mängitakse bambusest pulkadega. Steel panil musitseerivaid kollektiive nimetatakse terasbändideks (steel band). 1995. aastal moodustati Trinidadi ja Tobago Kaitsejõudude terasorkester (Trinidad and Tobago Defence Force Steel Orchestra), mis on ainus steel pani kasutav sõjaväeorkester maailmas.
Riigi pealinnast Port of Spainis sündisid Suurbritannias Ladina-Ameerika muusika viljelemisega kuulsust kogunud Edmundo Ros ja poplaulja Nicki Minaj.
Kirjandus
Trinidadi ja Tobago kirjanikud on pälvinud rahvusvahelise tunnustuse, neist kahe – Vidiadhar Surajprasad Naipauli ja Derek Walcotti – loomingut on hinnatud Nobeli kirjandusauhinna vääriliseks. Naipaul, kes on nii Bookeri auhinna (1971) kui ka Nobeli auhinna (2001) laureaat, on elanud palju aastaid Suurbritannias, kuid tema teoste tegevus toimub valdavalt Trinidadil. Walcott, kes sai Nobeli auhinna 1992. aastal, sündis küll Saint Lucial, ent on alates 1953. aastast elanud peamiselt Trinidadis ja Tobagos, olles ühtlasi teatri Trinidad Theatre Workshop asutaja ja juhatuse liige.
Trinidadi ja Tobago kirjanikest väärib veel mainimist Cyril James, eelkõige trotskistlik teoreetik, kes avaldas poliitiliste tekstide kõrval ka jutustusi, näidendeid ja esseistikat. Tuntud kirjanik on ka Vidiadhar Naipauli noorem vend Shiva Naipaul, kes samuti elas ja kirjutas peamiselt Suurbritannias.
Daniel Defoe romaanikangelase Robinson Crusoe üksikuks saareks on peetud Tobago saart. Tegelaskuju loomiseks inspiratsiooni andnud Alexander Selkirk elas küll hoopis Vaikses ookeanis asunud Más a Tierra saarel, mis nimetati 1966. aastal Robinson Crusoe saareks.
Teatri- ja filmikunst
Ameerika Ühendriikides õppinud tantsija ja koreograaf Beryl McBurnie rajas 1948. aastal saareriigi esimese rahvatantsuteatri, mis sai nimeks Väike-Kariibi Teater. Teater asus riigi pealinnas Port of Spainis, selle esimesele hoonele pani nurgakivi ameerika laulja Paul Robeson.
Trinidadi päritolu teatriinimestest on rahvusvahelise tunnustuse pälvinud Geoffrey Holder ja Heather Headley, kes on mõlemad võitnud Tony auhinna. Holder on silma paistnud ka filminäitlejana, Headley aga lauljana. Mõlema karjäär on kulgenud peamiselt Ameerika Ühendriikides.
Rahvakultuur
pisi|Trinidadi karneval
Ülestõusmispühade nädala teisipäeval korraldatakse Tobago saarel Buccoo külas kodukitsede võiduajamist. See on küllaltki uus traditsioon, mille algatas 1925. aastal Barbadoselt pärit Samuel Callender. Rikaste seas olid sel ajal populaarsed hobuste võiduajamised, mida vaesed ei saanud endale lubada ja nii pakkuski Callender välja vaesemale elanikkonnale võimaluse asendada hobused kitsedega. Hobuste võiduajamised toimusid lihavõttenädala esmaspäeval ja kitsede võistlus kohe järgmisel päeval. Tänapäeval kasutatakse võistlustel spetsiaalselt koolitatud ja treenitud võistluskitsi.
Riigi pealinnas Port of Spainis on lisaks Rahvusmuuseumile muidki muuseume ja kunstigaleriisid.
Toidukultuur
Trinidadi ja Tobago rahvusköök põhineb kreooli, India ja Hiina köögi traditsioonidel. Kreooli roogadest on rohkem levinud callaloo, makaronitoidud ja punased oad; India köögist on üle võetud karrikaste. Vaatamata Hiina päritolu elanike vähesele osakaalule on Hiina köök saartel laialt levinud.
Trinidadi ja Tobago rahvustoit on callaloo supp, mille peamine koostisosa on rebashein, harilik taro või kollavõhk (kõiki neid taimi tuntakse kreooli köögis üldnimetusega callaloo või kallaloo). Lisanditena kasutatakse selles roas sealiha, krabiliha ja teravat tšillipipra kastet.
Sport
pisi|left|Riigi üks kuulsaim kriketimängija [[Brian Lara 2002. aastal]] Trinidadi ja Tobago populaarseimad spordialad on kriket, jalgpall ja netball.
Kriketit mängitakse kõikjal Kariibi regiooni riikides. Rahvusvahelistel testkriketi, ühe päeva kriketi ja Twenty20 kriketi võistlustel osalevad Trinidadi ja Tobago mängijad Lääne-India kriketikoondise koosseisus. Sinna kuuluvad 15 inglise keelt kõneleva Kariibi riigi parimad mängijad. Saareriigil on olemas ka riigi kriketikoondis, mis osaleb Kariibi regiooni sisestel kriketivõistlustel. 2007. aastal korraldas Trinidad ja Tobago koos teiste Kariibi riikidega kriketi maailma karikavõistlused. Saareriigi viimaste aastakümnete kuulsaim kriketimängija on Brian Lara, kes lõpetas oma rahvusvahelise karjääri 2007. aastal. Kriketimaailmas tunti teda hüüdnimega "Port of Spaini prints".
pisi|Trinidadi ja Tobago suurim jalgpallistaadion, Hasley Crawfordi staadion Port of Spainis
Trinidadi ja Tobago jalgpallikoondis pääses 2006. aastal esmakordselt jalgpalli maailmameistrivõistlustele, olles võitnud 16. novembril 2005 toimunud kvalifikatsioonimängu Bahreini vastu. Selle saavutusega läks Trinidad ja Tobago jalgpalli ajalukku rahvaarvu poolest väikseima riigina, kes on maailmameistrivõistlustele kvalifitseerunud. Jalgpallikoondise treener oli sel ajal hollandlane Leo Beenhakker ja kapteniks Tobago saarelt pärit Dwight Yorke. Varem on Trinidad ja Tobago olnud maailmameistrivõistlustele kvalifitseerumisele lähedal 1974. aastal (kaotas Haitile) ja 1990. aastal (kaotas Ameerika Ühendriikidele).
Trinidadi ja Tobago jalgpalli kõrgliiga kannab nime TT Pro League ning see asutati 1999. aastal eesmärgiga tugevdada riigi jalgpallikoondist ja aidata kaasa klubijalgpalli arengule riigis. Liigasse kuulub kümme jalgpalliklubi. Viimaste kümnendite kuulsaim jalgpallur on eespool mainitud Dwight Yorke, kes mängis aastatel 1998–2002 Inglismaa klubis Manchester United FC ja lõpetas professionaalse karjääri 2010. aastal. Rahvuskoondises mängis ta 20 aastat (1989–2009) ja lõi kokku 19 väravat.
Netball 'i populaarsus on viimastel aastatel vähenenud. 1979. aastal toimusid Port of Spainis netball 'i maailmameistrivõistlused, kus Trinidadi ja Tobago naiskond jäi jagama esikohta Austraalia ja Uus-Meremaa naiskondadega.
Muudest meeskondlikest spordialadest harrastatakse professionaalsel tasemel veel ragbit, korvpalli ja pesapalli.
Trinidad ja Tobago olümpiamängudel
Trinidad ja Tobago osales esimest korda olümpiamängudel 1948. aastal, veel enne iseseisvumist Suurbritannia võimu alt. Kohalik olümpiakomitee asutati kaks aastat varem, 1946. aastal. Neilt esimestelt suveolümpiamängudelt sai tõstja Rodney Wilkes hõbemedali. Esimese kuldmedali tõi riigile 1976. aastal kergejõustiklane Hasley Crawford, kes võitis meeste 100 meetri jooksu. Kokku on Trinidadi ja Tobago sportlased aastatel 1948–2020 võitnud 3 kuld-, 5 hõbe- ja 11 pronksmedalit. Riigile seni edukaimatelt, 2012. aasta suveolümpiamängudel võitsid Trinidadi ja Tobago sportlased 1 kuld-, 1 hõbe- ja 2 pronksmedalit. Riigi teise olümpiakulla tõi odaviskaja Keshorn Walcott, kes viskas oda 84,58 m. 2008. aasta suveolümpiamängudel 4×100 meetri teatejooksus algselt hõbemedali võitnud Trinidadi ja Tobago meeskond tõusis pärast Jamaica võistkonnaga diskvalifitseerimist üheksa aastat hiljem kuldmedali kohale. Taliolümpiamängudel osalesid Trinidadi ja Tobago sportlased esmakordselt 1994. aastal.
Uno Veenre
Uno Veenre (24. märts 1920 Tartu – 12. september 2016) oli eesti orkestrijuht ja helilooja.
Ta õppis Tallinna Riiklikus Konservatooriumis 1942–1943 kontrabassi, 1947–1948 koorijuhtimist ja 1952–1953 kompositsiooni.
Noore muusikuna lõi ta kaasa mitmes leviansamblis, näiteks 1941 mängis kontrabassi kohvikus Drei Hanseaten.
1958–1967 töötas ta Eesti Raadios muusikasaadete toimetajana. 1968–1971 oli ta Kunstilise Isetegevuse Maja direktor.
1960–2000 oli ta üleriigilistel rahvatantsu- ja rahvamuusikapidudel rahvamuusikaorkestrite üldjuht.
Uno Veenre on salvestanud Eesti Raadiole üle 200 pala, nii rahvamuusika seadeid kui ka autorite rahvatoonis lugusid. Tema juhatatud ansamblitega on esinenud paljud Eesti tippsolistid nagu Tiit Kuusik, Georg Ots ja Anu Kaal. Ta on kirjutanud soolo-, ansambli- ja koorilaule, originaalpalu rahvamuusika-, kammer- ja puhkpilliorkestritele, koostanud ja toimetanud laulikuid.
Helilooming
Ta on kirjutanud peamiselt rahvamuusikaorkestritele mõeldud muusikat, näiteks "Kolme kandi lood", "Polka küla moodi".
Tolkuse raba
pisi|Tolkuse raba pisi|Roosa hommikuudu Tolkuse rabas pisi|Kevadine Tolkuse raba Tolkuse raba on Häädemeeste ja Häädemeeste valla maa-alal asuv kõrgsoo. Raba asub Tallinna–Pärnu–Ikla maantee ääres Häädemeestest umbes 6 km põhja pool.
Raba pindala on 55 km². 1856. aastal kaevatud Timmkanal jagab raba kaheks osaks, millest lõunapoolset kutsutakse ka Maasika rabaks. Raba keskel on 42 laugast.
Ajalugu
Antsülusjärve ja Litoriinamere ajal oli praeguse raba kohal laht, mida ümbritsesid luitevallid. Kui meretase langes, siis laht soostus. Tolkuse raba koosneb mitmest kokku kasvanud soost. Raba kõige vanemas osas on turbakiht juba 5 m paks. Kunagiste luidete jalamilt väljuva survelise põhjavee mõjul on kohati tekkinud allikasoo, kus kasvab haruldasi taimi. Arvatavasti teeb just veerežiim Tolkuse raba nii eriliseks, et raba põhjaosas on registreeritud Eesti oludes rekordiline turba juurdekasv: 1,6–1,9 mm aastas.