cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Rodopsiin
Rodopsiin laguneb valguse mõjul ja taastub pimeduses. Rodopsiin on silma võrkesta kepikestes, mis võimaldab (teiste närvirakkude ja aju abiga) inimesel näha just must-valget pilti ka siis kui valgus on nõrk (näiteks õhtu või ööhämaruses). Kolvikestes, mille abil on võimalik värve ehk erineva lainepikkusega valgust eristada on pisut teistsugused valgusele reageerivad (inimesel 3 tüüpi) molekulid nimega fotopsiin.
Rodopsiinis oleva retinaali, valgustundliku molekuli moodustamisest võtab osa A-vitamiin. Kui see on häiritud, tekib kanapimedus. Retinaalist alguse saav vastava lainepikkusega valgusfootoni muundumine silmanärvi impulsiks on üldjoontes järgmine: Footon neeldub retinaalis, täpsemalt cis-retinaali (vaata cis-trans-isomeeria) 11-sidemes (see on koht, kus molekul kõverdub) ja molekul sirgestub footoni energia abil nõndanimetatud trans-olekusse, mis toob omakorda kaasa ümbritseva valgulise opsiinimolekuli kujumuutuse. Sellest saab alguse retseptorrakkude rakumembraanide katioonkanalite sulgumine, millest tekib hüperpolarisatsioon. See põhjustab omakorda võrkkesta bipolaarsete rakkude ergastumise ja kiirelt liikuv närviimpulss ongi oma teel aju nägemiskeskuste poole.
Rahvusvaheline Dachau Komitee
Rahvusvaheline Dachau Komitee (Comité International de Dachau; CID) on antifašistlik komitee, mis asutati 20. detsembril 1958 Brüsselis. Registreeritud vastavalt Belgia seadustele.
Tegevuse eesmärgid
Toetada Dachau ja teiste koonduslaagrite ohvrite mälestuse austamist; kaitsta laagrites kinnipeetud isikute ja nende organisatsioonide õigusi; anda sõjaohvritele ja nende ülalpeetavatele hüvitust; võidelda kõige vastu, mis võiks viia selliste laagrite taassünnile ja nende õuduste kordumisele.
Täidetud eesmärgid
Koostöös Baieri (Saksamaa) liiduvalitsusega taastada laager kujul, nagu see leiti 1945. aastal; asutada seal dokumentatsioonikeskus ja muuseum. Korraldab ekskursioone laagrisse ja iga-aastaseid kohtumisi Dachau laagri territooriumil.
Struktuur
Igal aastal tuleb kokku peaassamblee, mis koosneb ühest delegaadist iga liikmesorganisatsiooni kohta. Administratiivnõukogu on jooksva töö juhtimiseks. Finantseeritakse liikmemaksudest ja annetustest.
Liikmed
28 riigi, sealhulgas Albaania, Belgia, Bulgaaria, Horvaatia, Poola, Prantsusmaa, Rumeenia, Saksamaa, Tšehhia, Ungari ja Venemaa rahvuslikud organisatsioonid.
Peakorter
Asub Brüsselis, Belgias.
Gregor Mendel
thumb|Gregor Mendel Gregor Johann Mendel (20. juuli 1822 Hynčice – 6. jaanuar 1884 Brno) oli Tšehhimaal elanud munk, keda sageli nimetatakse geneetika isaks.
Mendel sündis Austria-Ungaris Heinzendorfis (praegu Hynčice Tšehhis). Tema vanemad olid sakslased. Mendelil oli üks vanem ja üks noorem õde. Ta kasvas üles talus, mis oli Mendelite perele kuulunud juba 130 aastat.
Lapsepõlves töötas ta aednikuna, õppis mesindust ning hiljem õppis Olmützi (praegu Olomouc) Filosoofiainstituudis. 1843. aastal lahkus ta vanematekodust ja läks Brünni (praegu Brno) augustiini kloostrisse. Selle tähistamiseks võttis ta oma sünninime Johanni asemele uueks eesnimeks Gregor. Aastal 1851 saatis kloostri abt C. F. Napp ta kloostri kulul Viini ülikooli loodusteadusi õppima. Aastal 1853 naasis Mendel kloostrisse õpetajana, eelkõige loodusteaduste õpetajana, ja 1867 sai Nappi asemel uueks abtiks.
Nii ülikooli professorid kui ka kaasmungad õhutasid Mendelit uurima taimede muutlikkust. Ta alustas uurimistööd kloostri katseaias. Aastatel 1856–1863 kasvatas ja uuris Mendel umbes 28 000 hernetaime. Ta tegi katsetest kaks üldistust, mis hiljem said tuntuks Mendeli seadustena.
Mendel esines ettekandega "Versuche über Pflanzenhybriden" kahel Brünni Looduslooseltsi koosolekul 1865 ja avaldas selle 1866 selle seltsi toimetistes. Tema ideede tähtsust mõisteti alles 20. sajandi alguses. Aastal 1900 taasavastasid tema kirjutise lõpuks Hugo de Vries, Carl Correns ja Erich von Tschermak ning need aitasid mõista pärilikkust ja kujundada sünteetilist evolutsiooniteooriat.
Mendel suri 6. jaanuaril 1884 Brünnis (praegu Brno). Pärast tema surma põletas järgmine abt kõik Mendelist järele jäänud paberid.
Pacífica Fernández Oreamuno
Tema vanemad olid Costa Rica riigipea Manuel Fernández Chacón ja Dolores Oreamuno Muñoz de la Trinidad. Tema vend oli Costa Rica president Próspero Fernández Oreamuno.
Ta abiellus 29. juunil 1843 San Josés José María Castro Madriziga. Ta on olnud noorim Costa Rica presidendi abikaasa – kui tema mees sai esimest korda riigipeaks, oli ta ise 18-aastane.
Ajalukku on ta jätnud jälje Costa Rica lipu kavandajana. Ta võttis eeskujuks Prantsusmaa lipu. "Prantsusmaa sai tsivilisatsiooni lõuna poolt, kiired olid täiesti vertikaalsed, sellepärast kulgevad tema lipu värvid samas suunas. Costa Rica ei saa päranduseks sama; peame panema horisontaalsed triibud, nii nagu meile kiired tulevad."
Pacífica Fernández Oreamuno kavandatud lipp heisati esmakordselt 12. novembril 1848.
Jaan-Eik Tulve
Jaan-Eik Tulve (sündinud 30.septembril 1967 Tallinnas) on ansambli Vox Clamantis kunstiline juht ja dirigent.
Volgogradi oblasti lipp
Ametlikult võeti lipp kasutusele 18. septembril 2000.
Jaan-Eik Tulve
Haridus
Jaan-Eik Tulve lõpetas aastal 1991 Tallinna Riikliku Konservatooriumi koorijuhina ning 1993 Pariisi Rahvusliku Kõrgema Muusika ja Tantsu Konservatooriumi Gregoriuse laulu koori dirigeerimise erialal. Seejärel sai temast professor Louis-Marie Vigne'i assistent. Ta on osalenud pedagoogina ka gregooriuse laulu kursustel, muu hulgas Prantsusmaal, Belgias, Itaalias, Norras, Fääri saartel, Leedus, Soomes ja Eestis.
Volgogradi oblasti lipp
Lipu autor on.
Jaan-Eik Tulve
Tegevus
Alates aastast 1996 on Jaan-Eik Tulve gregooriuse laulu õppejõud Eesti Muusikaakadeemias. Aastal 1999 osales ta eksperdina Soome vanade käsikirjadega seotud Sibeliuse Akadeemia projektis "Gregoriana Fennica".
Volgogradi oblasti lipp
Lipu kirjeldus
Volgogradi oblasti lipuks on ristkülikukujuline punane kangas, mille vardapoolses osas on kaks sinist vertikaalset triipu nii, et nende vahele ja neist vardapoole jäävad kitsad punased triibud. Lehvipoolsel punasel väljal on aga kujutatud valget teise maailmasõja mälestussammast "Emake kodumaa" (Матери-Родины), kujutis moodustab 3/4 lipu kõrgusest. Siniste kitsaste triipude laiuseks on 1/16 lipu laiusest.
Jaan-Eik Tulve
Tegevus
Ta on töötanud koos mitme kloostrikooriga ning teinud koostööd Dom Daniel Saulnier'ga Solesmes'i benediktlaste kloostrist Prantsusmaal.
Volgogradi oblasti lipp
Lipu kirjeldus
Lipu laiuse ja pikkuse suhe on 2:3.
Jaan-Eik Tulve
Tegevus
Alates 1992. aastast juhatab Jaan-Eik Tulve Pariisi Gregoriuse laulu koori Le Choeur Grégorien de Paris'd, millega ta on esinenud nii Euroopas kui ka näiteks Liibanonis ja Marokos ning saanud plaadistuste eest preemiaid. Ta on dirigeerinud heliplaadi jaoks ka Sant'Antimo kloostri munkade koori Itaalias ja Eesti Rahvusmeeskoori.
Volgogradi oblasti lipp
Sümbolite tähendused
Punane pärineb Volgogradi (Tsaritsõn) ajalooliselt vapilt, punane oli ka Vene NFSV vapi ja ka praeguse Venemaa Föderatsiooni vapi põhivärviks ning see sümboliseerib Volgogradi oblasti järjepidevust, traditsioone ja ajalugu. Samuti sümboliseerib see ka mehisust, uhkust, vabadust ning neid, kes on oma isamaa kaitsmise eest verd valanud.
Jaan-Eik Tulve
Tegevus
1993. aastal asutas Jaan-Eik Tulve Pariisis ansambli Lac et Mel, mis Gregoriuse laulu kõrval tegeleb ka varajase polüfooniaga; 1994. aastal asutas ta Le Choeur Grégorien de Paris' naisharu ning 1996. aastal Tallinnas ansambli Vox Clamantis.
Volgogradi oblasti lipp
Sümbolite tähendused
Sinised triibud tähistavad oblasti kahte suurimat jõge Doni ja Volgat, mis on selle piirkonna ja üleüldse ajaloos väga tähtsat rolli mänginud. Sinine on ka nooruse, harmoonia, tarkuse ja täiusliku hinge värv.
Jaan-Eik Tulve
Isiklikku
Tema abikaasa on helilooja Helena Tulve.
Volgogradi oblasti lipp
Sümbolite tähendused
Valge tähistab rahu, õilsust, õiglust ning helget tulevikku.
"Emake Kodumaa" viitab teise maailmasõja pöördepunktiks osutunud Stalingradi lahingule ning oblasti rahva kangelaslikkusele selles lahingus.
Sinine, punane ja valge on ka Venemaa lipu värvid; oblasti lipul viitavad nad sellele, et Volgogradi oblast on Venemaa lahutamatu osa.
Friedrich Nikolai Russow
Friedrich Nikolaus Russow (14. aprill 1828 Tallinn – 22. juuli 1906 Peterburi) oli eesti luuletaja, muuseumitöötaja, kunstnik ja publitsist.
Päritolu
Tema isapoolne vanaisa Anton Russow oli pärisori parun Friedrich Gustav von Roseni Kauksi ja Kiikla mõisas. Roseni ajal lavastati Kiikla mõisa koduteatris mõisniku hea tuttava, kuulsa dramaturgi August von Kotzebue abiga nii saksa- kui ka eestikeelseid näidendeid, kus osales näitlejana ka Anton Russow. Kui Rosen kolis Tallinna, jätkas Anton Russow osalemist Kotzebue Tallinna asjaarmastajate teatri (Revaler Liebhaber Theater) etendustes.
Anton Russowi poeg ja Friedrich Nikolaus Russowi isa Carl Gustav Andreas sündis Tallinnas, kus töötas kirjutajana tollivalitsuses. Carl Gustav Andreas Russow abiellus Caroline Maria Nesoriga, kelle neiupõlve perekonnanimi Nesor oli Rosen tagurpidi loetuna. Caroline Maria ema oli parun Carl Gustav von Rosen noorema (1765–1833) ja eestlannast toatüdruku, pärisorjast kangru tütre Marie Jürgensi (tema perekond vabastati pärisorjusest 1805. aastal) väljaspool abielu sündinud laps.
Elulugu
Pärast Peterburi ülikooliu lõpetamist töötas (1852–1863) Tallinnas Eestimaa kubermanguvalitsuses, 1859 määrati Toompea lossifoogtikohtu esimeheks. Ühtlasi oli Eestimaa kubermanguvalitsuse eesti keele tõlgiks.
1863. aastal siirdus Peterburi, kus töötas sekretärina rahandusministeeriumile alluvas mäedepartemangus, 1886–1899 oli Peterburis, keiserliku Ermitaaži gravüüride ja joonistuste osakonna varahoidja, 1865–1905 ühtlasi varahoidja Keiserliku Peterburi Teaduste Akadeemia etnograafiamuuseumis.
Tegevus ajakirjanikuna
F. Russowi tegevus ajakirjanduse alal: aastatel 1854–1857 ilmus temalt 8–12-leheküljelisete vihikutena sariväljaanne “Tallinna koddaniko ramat omma söbbradele male” (12 vihikut) Krimmi sõja sündmuste vahendamiseks talurahvale. Sariväljaanne oli poolperioodilise väljaandena eesti ajalehe asetäitja ja eelkäija. 1860. aastal asutas F. Russow Tallinnas koos juristi ning ajaloolase Thomas Wilhelm Greiffenhageniga päevalehe Revalsche Zeitung.
Tegevus kirjanikuna
Kogus rahvaluulet ja tegeles kirjandusliku tegevusega ning avaldas 1854. aastal kaks Krimmi sõjast inspireeritud luuletust “Söalaul Eestima tüttarlastele” ja “Wenne soldati laul” ja värsivihiku “Ued Kandlekeled”,
Tegevus kunstnikuna
1858 ilmusid Berliinis tema joonistuste järgi värvilisena litografeeritud Tallinna ja selle ümbruse vaated. Tema õlimaalid on kainelt asjalikud.
Nikolai von Mewes
Nikolai von Mewes (ka Meves, vene: Николай Иванович фон Мевес; tapeti 11./23. juulil 1831 Staraja Russas) oli baltisaksa päritolu Vene keisririigi suurtükiväe kindralmajor.
Tema esivanemaks oli Greifswaldist pärit saksa jurist David Mevius (1609–1670; de), kes Rootsi teenistuses olles oli Wismari tribunali asepresident.
Ta osales 1812. aasta Isamaasõjas, sai polkovnikuna 26. novembril 1819 Püha Georgi ordeni 4. järgu (Nr. 3453) kavaleriks ja oli majanduskomisjoni esimees.
Ta tapeti 23. juulil 1831 Staraja Russa Kooleramässu käigus.
Perekond
Ta oli abielus Amalie Charlotte Friederike von Hoyningen-Huenega (1798–1875 Narva), kes oli Lehtse, Kurge ja Aru mõisaomaniku  Alexander von Hoyningen-Huene (1766–1819) ja Jootme mõisast pärit Charlotte Dorothea von Frieselli (1772–1813) tütar. Abielust sündisid:
Peale Nikolai surma abiellus lesk Amalie 1837. aastal Friedrich Ludolf von Seydlitziga (suri 1891).
U9
U9 võib tähendada mitut asja.
Belfast (LAV)
Belfast asub Draakonimägedes 2025 meetri kõrgusel merepinnast ja on Lõuna-Aafrika Vabariigi üks külmema kliimaga ja kõrgemal asuvaid linnu. Alates 2009. aasta oktoobrist on linna ametlik nimi eMakhazeni.
Belfast on asutatud 1890. aastal Tweefonteini farmi maadele. Linn sai nime selle järgi, et farmi omanik Richard O'Neill oli pärit Belfastist Põhja-Iirimaalt.
Küllike Namm
Küllike Namm (sündinud 21. augustil 1960) on eesti advokaat.
Lood
Lood on eesti keeles mitmetähenduslik sõna:
Nõukogude okupatsioon Eestis
Nõukogude okupatsioon Eestis ehk Vene okupatsioon oli aastatel 1918–1919, 1940–1941 ja 1944–1991 toimunud Eesti Vabariigi territooriumi okupeerimine Nõukogude Venemaa ning hiljem Nõukogude Liidu poolt. Ajaliselt võib jaotada selle kolmeks:
Aastatel 1918–1919 oli Eesti territoorium okupeeritud osaliselt. Okupatsioonivõimud moodustasid hõivatud territooriumil Eesti Töörahva Kommuuni. Okupatsiooni lõpetas Eesti Vabadussõda.
1. jaanuaril 1939 oli Eesti Vabariigis 1 133 917 elanikku.
Aastatel 1940–1941 kestnud okupatsiooni ajal moodustasid okupatsioonivõimud Eesti Vabariigi territooriumil Eesti Nõukogude Sotsialistliku Vabariigi. Koos okupeerimisega annekteeriti moodustatud Eesti NSV Nõukogude Liidu koosseisu. 1941. aastal asendus Nõukogude okupatsioon Eestis Saksa okupatsiooniga.
1. detsembril 1941 registreeriti Eesti Kindralkomissariaadi territooriumil 1 017 475 elaniku.
1944 vallutasid Nõukogude väed Eesti territooriumi ning algas teine Nõukogude okupatsioon. Teise Nõukogude okupatsiooni lõpp on selgesti määratlemata. Eesti NSV Ülemnõukogu võttis 30. märtsil 1990 vastu otsuse Eesti riiklikust staatusest. Otsuses nenditi, et Nõukogude Liidu riigivõim Eestis oli ebaseaduslik selle kehtestamise momendist alates, 1940. aasta okupatsioon ei katkestanud Eesti Vabariigi olemasolu de iure ning riigi territoorium on ikka veel okupeeritud. 7. oktoobril 1992 võttis Eesti Riigikogu vastu deklaratsiooni, et Eestis on põhiseaduslik riigikord taastatud. Samal ajal polnud Eesti võõrvägede kohaloleku tõttu täielikult suveräänne veel isegi 1994. aastal, mil Moskvas sõlmiti juulilepped vägede lõplikuks ja täielikuks väljaviimiseks. Tol ajal viibis Eestis veel umbes 7000 Vene sõjaväelast. 31. augustil 1994 lahkusid viimased Venemaa väed endise Eesti NSV territooriumilt, kuid mitte 1944. aastal Venemaaga liidetud maa-aladelt.
Eesti Vabariigi territooriumi okupeerimine
Pärast Eesti territooriumi okupeerimist NSV Liidu relvajõudude poolt 16.–17. juunil 1940 asendati Eesti Vabariigi nimi nõukogude administratiiv- ja julgeolekuorganite kontrolli all läbi viidud ja kontrollitud esinduskogu – Eesti NSV Ajutise Ülemnõukogu poolt 21. juulil 1940 nimetusega Eesti NSV.
Formaalne inkorporeerimine NSV Liidu koosseisu toimus 6. augustil 1940 pärast Eesti NSV esindajate poolset sooviavaldust Moskvas NSV Liidu Ülemnõukogus. Tegemist oli n-ö nukuvabariigiga, millel oli oma nukuparlament (Eesti NSV Ülemnõukogu) ja Moskva korraldusi täitev nukuvalitsus (Eesti NSV Ministrite Nõukogu). Sisuliselt ei olnud Eesti NSV näol tegu ei nõukogudele allutatud valitsemis- ega sotsialistliku ühiskonnakorra ega ammugi mitte demokraatliku vabariigiga, vaid okupantide relvajõu toel püsiva totalitaarse diktatuuriga, mida juhtis NLKP ja selle kohalik allorganisatsioon Eestimaa Kommunistlik Partei.
Nõukogude võimu liberaliseerimise ja rahva surve mõjul asendas Eesti NSV Ülemnõukogu nimes "Eesti NSV" 8. mail 1990 nimetusega "Eesti Vabariik". Eesti riikliku iseseisvuse taastamine kuulutati välja Eesti Kongressi ja EV Ülemnõukogu ühisavaldusega 20. augustil 1991.
23. augustil 1939 sõlmiti N Liidu ja Saksamaa vahel mittekallaletungileping ehk Molotovi-Ribbentropi pakt, mille salastatud lisaprotokoll jagas Ida-Euroopa kahe suurriigi vahel. Baltimaad peale Ida-Preisimaa ja Memeli jäid seejuures Nõukogude Liidu poliitilisse mõjusfääri.
Septembris 1939 koondati Eesti piiri lähistele suured Nõukogude väeüksused ning Eestile esitati ultimaatum, milles nõuti, et Eesti nõustuks oma territooriumile Nõukogude sõjaväebaaside rajamist. Kartes sõja puhkemist ning lootes Nõukogude Liidu pakutavatele tagatistele, sealhulgas lubadusele riigi siseasjadesse mitte sekkuda, võttis Eesti valitsus ultimaatumi vastu.
28. septembril 1939 sõlmiti Eesti Vabariigi ja NSV Liidu vaheline vastastikuse abistamise pakt ehk "baaside leping", milles lepiti kokku Nõukogude Liidu sõjaväebaaside toomine Eestisse. Oktoobris toodi Eesti Vabariigi territooriumile esimesed 25 000 punaväelast. Peaaegu samal ajal Eestiga sai Nõukogude Liit ultimaatumi ähvardusel võimaluse baasid rajada ka Lätisse ja Leedusse. Kohalikel võimudel puudus reaalne kontroll riiki toodud Nõukogude väeüksuste tegevuse üle. Nõukogude Liit kasutas Eestisse rajatud baase muuhulgas peagi puhkenud Talvesõja käigus Soome ründamiseks.
1940. aasta alguseks oli punaväelasi Eestis juba üle 40 000. Piiride lähistele koondati veelgi suuremaid üksusi. Nõukogude ajakirjanduses algas kampaania Eesti vastu. 12. juunil 1940 okupeeris Nõukogude laevastik Naissaare. 14. juunil algas täielik õhu- ja mereblokaad. Samal päeval tulistati alla Soome reisilennuk "Kaleva" Tallinn–Helsingi liinil.
16. juunil esitas Nõukogude Liit järjekordse ultimaatumi, ähvardades sõjaga. Ultimaatumis nõuti uue valitsuse moodustamist ja täiendavate Punaarmee üksuste riiki lubamist. Valitsus võttis ultimaatumi vastu ning astus seejärel tagasi. 17. juunil läks kogu Eesti territoorium Nõukogude väeüksuste kontrolli alla ning kindral Johan Laidoner kirjutas alla sellekohasele dokumendile Punaarmee väejuhatusega. Eestis hakkas paiknema kokku üle 115 000 Nõukogude sõduri.
Rahvusvahelise õiguse kohaselt muutus Eesti alates 16.–17. juunist 1940 okupeeritud riigiks. 19. juunil saatis Nõukogude juhtkond Eestisse eriesindaja Andrei Ždanovi, kelle ülesandeks oli riigipööre korraldada. Eesti Kaitseväelt võeti relvad, Kaitseliit saadeti laiali ning rahvakogunemised keelati. Nõukogude Liidu esindajad rõhutasid pidevalt võimalust minna üle avalikule terrorile. Toimusid arreteerimised. Nõukogude Liidu Tallinna saatkonnas algas Nõukogude võimudele sobiva nukuvalitsuse moodustamine.
21. juunil organiseeris Ždanov Tallinnas peamiselt Nõukogude Liidust kohale toodud osalejatega meeleavalduse, mille käigus dikteeriti president Konstantin Pätsile uue valitsuse koosseis, mille juhiks sai Johannes Vares. 5. juulil saadeti laiali Riigikogu ja kuulutati kehtivat õigust rikkudes välja erakorralised Riigivolikogu valimised. Riigikogu teise koja Riiginõukogu moodustamine jäeti ära. Nõukogude võimu organiseeritud Töötava Rahva Liidu poolt "võidetud" valimisi on kritiseeritud laialdaste rikkumiste pärast (muuhulgas valimistulemuste võltsimine ning vastaskandidaatide terroriseerimine). Valimised toimusid 14. ja 15. juulil. Riigivolikogu kuulutas 21. juulil 1940 Eesti Vabariigi Eesti Nõukogude Sotsialistlikuks Vabariigiks ja esitas NSV Liidu Ülemnõukogule palve võtta Eesti NSV vastu Nõukogude Liitu. . Kogu maa nii linnas kui maal kuulutati 27. juulil 1940 riigi omanduseks. Nõukogude võimu poolt natsionaliseeritud ettevõtete ja kinnisvarade nimekirjad on avaldatud Eesti NSV Teatajas (1940–1941)
Eesti Vabariigi territooriumi annekteerimine
6. augustil 1940 esitasid Nõukogude administratiiv- ja julgeolekuorganite kontrolli all läbi viidud valimiste tulemusena valitud Nõukogude-meelse Riigivolikogu delegatsioon – esimees Johannes Vares-Barbarus, asetäitjad Neeme Ruus ja Johannes Lauristin, liikmed Juliana Telman, Georg Abels Moskvas avalduse Nõukogude Liidu Ülemnõukogule, kes võttis Eesti NSV koos Läti NSV ja Leedu NSV Nõukogude Sotsialistlike Vabariikide Liitu vastu. Baltimaad olid täielikult annekteeritud ja inkorporeeritud.
Erinevad tõlgendused
Venemaa ametlik seisukoht on, et 1940. aasta sündmusi Eestis ei saa nimetada okupatsiooniks, sest Nõukogude väed sisenesid Eestisse Eesti valitsuse nõusolekul vastavalt baaside lepingule. Pigem kasutatakse mõistet anneksioon. Samuti on Venemaal levinud seisukoht, et Eesti liitumine Nõukogude Liiduga oli Eesti rahva õiguspärane tahteavaldus, kuna vastava palve esitas Eesti Riigikogu. Eesti seisukoht omakorda on, et Venemaa 16. juunist alates Eestisse toodud täiendav väekontingent toodi Eestisse ultimatiivselt jõuga ähvardades, järgnevate päevade jooksul rikuti jämedalt mitmeid baaside lepingu punkte ning 1940. aasta Riigivolikogu valimised polnud vabad, toimusid jämedate seaduserikkumistega ja nende tulemused olid ilmselt võltsitud.
1939.–1940. aasta sündmuste tõlgendamine ning sellest tulenevad võimalikud juriidilised ja moraalsed järeldused on pingestanud Eesti ja Venemaa suhteid alates Eesti taasiseseisvumisest.
Nõukogude okupatsiooni tagajärjed Eestis
Pärast okupeerimist panid NSV Liidu võimud repressiivaparaati (NSV Liidu NKVD ja Eesti NSV Siseasjade Rahvakomissariaat) kasutades Eesti territooriumil tsiviilelanikkonna vastu toime inimsusvastaseid kuritegusid ja Teise maailmasõja ajal sõjakuritegusid ning rahvusvaheliste konventsioonide rikkumisi (sh okupeeritud riigi elanike sundmobiliseerimine 1941 ja 1944–1991).
Veel tõi Nõukogude okupatsioon endaga kaasa massilise ümberasumise teistelt NSV Liidu aladelt Eestisse. Mitte-eesti elanikkonna plahvatuslikku kasvu ja selle tagajärgi on teinekord nimetatud ka tsiviilokupatsiooniks.
Garabogazi laht
pisi|Garabogazi lahe satelliidipilt Garabogazi laht (türkmeeni keeles Garabogazköl, 'musta loomasuu järv') on laht (laguun) Türkmenistanis Kaspia mere idaosas. Kaspia merega ühendab teda kitsas (kuni 200 m) väin. Tugeva aurumise tõttu on veetase lahes ja lahe rannajoon muutlikud. Mõnikord tõuseb Garabogazi lahe veetase Kaspia mere tasemeni, vahel on sellest madalamal. Merest voolab läbi väina lahte vett.
Pindala 18 400 km², keskmine sügavus 7 m. Soolsus kuni 34%. Suure soolsuse tõttu elu lahes peaaegu puudub.
Talvel kristalliseerub lahe kaldale mirabiliit. Laht on üks maailma suurimaid mirabiliidi allikaid. Seetõttu kutsutakse Garabogazi lahte ka valge kulla mereks. Alates 1920. aastatest korjatakse lahekaldalt mirabiliiti, alates 1930. aastatest tehakse seda masinatega. Esialgu koguti soola ainult kindlal hooajal, 1973. aastal valmis tänapäevane soolatootmisettevõte, mis võimaldab soola toota aasta ringi, olenemata vee looduslikust aurumisest.
Charon (täpsustus)
Charon on vanakreeka mütoloogias paadimees, kes viib surnuid Hadeses üle jõe.
Urotropiin
100px|pisi|Urotropiin Urotropiin ehk heksametüleentetramiin (keemiline valem (CH2)6N4) on heterotsükliline orgaaniline ühend, valge kristalne aine, mis lahustub mõnedes orgaanilistes lahustites ja vees mõõdukalt. Kõrgemal temperatuuril (kuni 280 °C) sublimeerub. Urotropiin annab komplekse halogeenidega, mõnede sooladega, aktiivsete orgaaniliste haliididega jt, näiteks
(CH2)6N4•2HgCl2 või [R–CH2–N(CH2)6N3]+X–.
Urotropiini valmistatakse formaldehüüdi ja ammoniaagi ühinemisreaktsioonil.
Urotropiini kasutatakse meditsiinis antibiootikumina. Sõjaväelased, matkajad jt kasutavad välitingimustes tahke kütuse (nn "kuiva piirituse") tablette, mille põhikomponent on urotropiin. See põleb ilma veeldumata, ega anna suitsu ja tuhka.
Urotropiini kasutusala tööstuses on üsna lai: kasutatakse fenool-formaldehüüdvaikude tootmisel, lõhkeainete tootmisel, tekstiilitööstuses, värvide tootmisel, korrosioonitõrjes jm.
Orgaanilises sünteesis kasutatakse urotropiini Duffi reaktsioonis (areenide formüülimine), Sommelet' reaktsioonis (primaarsete bensüül-, allüül- jmt haliidide konversioon aldehüüdideks), Delepine reaktsioonis (primaarsete amiinide saamine alküül-, bensüül jmt haliididest). Analüütilises keemias leiab urotropiin kasutust hapete neutraliseerimisel, puhverlahuste koostises, ioonide määramisel jne.
Ökoloogiline püramiid
Ökoloogiline püramiid (ka ökopüramiid, troofiline püramiid, energiapüramiid või Eltoni püramiid (ökoloog Charles Eltoni järgi)) on ökosüsteemi troofilise struktuuri kujutis astmikpüramiidina. Iga ökoloogilise püramiidi aste kujutab üht troofilist taset – alt üles vastavalt primaarprodutsente (fotosünteesivaid organisme), I astme ehk primaarseid konsumente (fütofaage), II astme ehk sekundaarseid konsumente (karnivoore), III astme ehk tertsiaarseid konsumente (ülikiskjad).
Ökoloogiline püramiid on rangelt ahenev, kui troofiliste tasemete mahtu kirjeldada neid läbiva energiavoo alusel. Kui aga troofilisi tasemeid kirjeldatakse biomassi kaudu, võib püramiidi kuju olla väga erinev: enamikus maismaaökosüsteemides on see ahenev, veeökosüsteemides on aga tihti I astme konsumente (vetikatoidulisi loomi) massilt rohkem kui produtsente. Viimane tuleneb primaarprodutsentide (vetikate) oluliselt lühemast keskmisest elueast konsumentide suhtes veeökosüsteemides; maismaaökosüsteemides on produtsentide (taimede) keskmine eluiga enamasti sama suurusjärku või pikem kui konsumentidel (loomadel).
Paljudes maismaaökosüsteemides kehtib reegel, et iga järgmise taseme biomass on ligikaudu 10% eelmise taseme biomassist. Väga ligikaudu on see seotud assimilatsiooni kasuteguriga toiduahelates (kui näiteks ahvenad on söönud ära 500 kg noorkalu, siis nende biomass suureneb ligikaudu 50 kg võrra; kui haugid söövad 50 kg ahvenaid, suureneb nende biomass umbes 5 kg).
Grafeen
pisi|Grafeeni ideaalne kristalliline struktuur pisi|Grafeeni kihid grafiidis Grafeen on ainult süsiniku aatomitest koosnev ühe aatomi paksune planaarne leht, milles süsiniku aatomid on heksagonaalselt pakitud kärjekujulisse raamistikku.
Grafeeni võib vaadelda lõputult suure aromaatse molekulina, mille moodustavad ainult sp² süsiniku aatomid. Grafeen on süsiniku allotroopne vorm, kusjuures selle struktuurielemendid esinevad mitmetes teistes süsiniku allotroopsetes teisendites nagu grafiit, süsiniknanotorud ja fullereenid. Nimetus on tuletatud sõnadest grafiit + -een.
2010. aastal said Andrei Geim ja Konstantin Novosjolov Nobeli füüsikaauhinna kahemõõtmelise materjali grafeeniga seotud põhjapanevate eksperimentide eest.
Ajalugu ja eksperimentaalne avastamine
Termin "grafeen" võeti kasutusele 1987. aastal, et kirjeldada grafiidiliistakut kui grafiidiühendi (Graphite Intercalation Compound ehk GIC) ühte koostisosa. GIC on kristalliline sool, mille molekulivalem on XCy, kus X tähistab mingisugust ainet ja C süsinikku, mis on aine X vahel (näiteks KC8). Grafeeni termin oli kasutusel ka varajastes süsiniknanotorude ja epitaksiaalse grafeeni kirjeldustes.
Ühekihilisi grafiidiliistakuid on tehtud alates 1970. aastast, neid kasvatati epitaksiaalselt metallide peale. "Epitaksiaalne grafeen" koosneb ühe aatomi paksusest heksagonaalsest võrest, milles süsiniku aatomeid hoiavad koos sp2-sidemed.
Õhukesi grafiidiliistakud on uuritud läbivalgustava elektronmikroskoobiga (TEM) – nähti, et liistakute sisemus on kihistunud.
Grafeeni uuriti teoreetiliselt juba 1940. aastatel, et kirjeldada erinevate süsinikku sisaldavate materjalide omadusi. Teoreetiliste arvutuste käigus lähtuti grafeeni mudelist. Hiljem avastati, et grafeen ei saa vabas vormis eksisteerida, kuid 2004. aastal avastasid professor Andrei Geim ja Konstantin Novosjolov Manchesteri Ülikoolist, et grafeeni saab eraldada grafiidiliistakutest tavalise kleeplindi abil. Sellist grafeeni saamise viisi hakati nimetama mikromehaaniliseks lõhestamiseks.
Omadused
pisi|Grafeeni-polüpürooli kile, mis on ennast kokku rullinud. [[Skaneeriv elektronmikroskoop|Skaneeriva elektronmikroskoobi pilt, Tartu Ülikool]] pisi|Grafeeni kasvatusel tekkinud defekt Grafeen on meekärjekujuline planaarne allotroop, kus on sp2- sidemed. Sideme pikkused grafeenis on umbes 0,142 nanomeetrit. Grafeeni kihid järjestuvad grafiidiks ja nende vahele jääb 0,335 nanomeetrit. Grafeen kui üheaatomiline süsinikukiht on suurepärane elektri- ja soojusjuht.
Elektroonilised
Grafeen erineb kolmemõõtmelistest materjalidest ja sellel on null-keelutsooniga pooljuhi omadusi. 1947. aastal avastas P.R. Wallace, et energia impulsi seos (dispersiooniseos) on lineaarne madalatel energiatel just kuusnurga tippude juures. See viis ta järeldusele, et elektronide ja aukude efektiivne mass on null.
Termilised
Grafeenil on väga suur soojusmahtuvus. Toatemperatuuril mõõdetud soojusmahtuvus varieerub (4,84±0,44) × 103 kuni (5,30±0,48) × 103 W•m−1•K−1.
Mehaanilised
2009. aastal nimetati grafeen kõige tugevamaks materjaliks. Mõõtetulemused näitasid, et grafeeniliistak on 100 korda tugevam kui teraseliistak samade mõõtmete korral. Grafeeni elastsusmoodul on 1 TPa (1012 Pa). Kuigi grafeen on tugev materjal, ei ole veel lahendust, kuidas seda tööstuslikult ja suurtes kogustes toota. Grafeen on väga kerge – kaalub kõigest 0,77 milligrammi ruutmeetri kohta.
Guoxiu Wang Sydney ülikoolist töötas välja grafeenpaberi (GP), mida saab modifitseerida erinevateks kujudeks ja taastada selle esialgne olek. Teadlased peenestasid, puhastasid ja filtreerisid grafiiti erinevate kemikaalidega, et muuta grafiit nanostruktuurseks, mida hiljem töödeldakse paberiliistakuteks. Juhtiv uurija Ali Reza Ranijbartoreh väitis, et selline paberilaadne grafeeniliistak on mitte ainult kerge ja tugev, vaid ka elastsem kui teras.
Optilised
Grafeeni unikaalne omadus on vähene valguse neelamine. Ühe aatomi paksune grafeenikiht neelab kõigest 2,3% valgust.
Kahe aatomi paksune grafeen
Kahe aatomi paksune grafeen koosneb kahest grafeenikihist, mis asetsevad üksteise peal. Kahe aatomi paksune grafeen on näidanud selliseid huvitavaid elektrilisi omadusi nagu kvant-Halli efekt.
Kolmemõõtmeline grafeen
2013. aastal avastati kolmemõõtmeline heksagonaalselt järjestatud grafeen.
Mikromehaaniline lõhestamine
Sageli kutsutakse mikromehaanilist lõhestamise meetodit ka teibimeetodiks. Selle meetodi käigus kasutatakse HOPG-i (kõrgorienteertud püroliitiline grafiit), teipi ja SIO2(ränioksiidi) alust, kuhu grafeen peale kantakse. HOPG-i pinnale kleebitakse korduvalt ühte ja sama kleeplinti ning selle tulemusel jääb kleeplindi külge hulgaliselt grafiidiliistakuid. Seejärel kleebitakse teip SiO2 alusele. SiO2 alusele kinni jäänud liistakud ei pruugi olla ühekihilised, mistõttu tuleb otsida nende seast välja ühe aatomi paksused liistakud. Sel viisil saadud grafeenikristalliidid võivad olla kuni 100 mikromeetri suurused.
Keemiline sadestus aurufaasist (CVD)
Kuna grafeeni on raske kasvatada suurtele pindadele, mõeldi välja uus ja küllaltki tõhus meetod. Selleks tehnoloogiaks on keemiline sadestamine aurufaasist (CVD). CVD protseduur on suhteliselt keeruline, kuid selle töötlemisviisiga valmistatud grafeen on üsna hea kvaliteediga.CVD meetodiga kasvatatakse grafeeni peamiselt metallidele: nikkel- ja vaskfooliumist alustele. Kasvatus toimub reaktoris, mis koosneb gaaside edastamise süsteemist, vaakumpumbast, reaktori südamikust (kuhu gaasid edastatakse) ja kõrge temperatuuriga ahjust, mis asetseb reaktori ümber. Et reaktsioon toimuks, on vaja süsteemi viia vajalikud lähteained, mis on gaasifaasis. Põhiliselt kasvatatakse grafeeni kolme gaasi – metaani, vesiniku ja argooni – abil. Gaasid on suunatud teatud kontsentratsiooniga kõrge temperatuuriga reaktorisse, kus hakkab toimuma keemiline reaktsioon, mis koosneb neljast etapist:
CH2->CH + H
CH -> C + H
Reaktsiooni käigus eralduvad ka kõrvalproduktid, mis pumbatakse vaakumpumbaga välja.
Ränikarbiidi termiline lagundamine
Grafeeni saab toota ka ränikarbiidi (SiC) lagundades. Ränikarbiid kuumutatakse vaakumis (rõhul ~ 10 −6 torri) kõrgele temperatuurile (üle 1100 °C), kus ränikarbiid hakkab lagunema ja hiljem moodustavad süsiniku aatomid grafeeni.
Grafiitoksiidi redutseerimine
Grafiitoksiidi redutseerumist kasutati tõenäolisest kõige esimese meetodina grafeeni sünteesiks. Töötlemisviisi põhimõtteks on kiiresti kuumutada grafiitoksiid kõrgele temperatuurile, kus saadakse dispergeenne süsinikupulber. Saadud süsinikupulbris leidub väga väike kogus grafeeni ja saadud grafeen on väga madala kvaliteediga võrreldes mehaanilise lõhestamise teel saadud grafeeniga.
Grafeeni potentsiaalsed rakendusvaldkonnad
pisi|Grafeenikiht, mida on kraabitud skalpelliga, et uurida tema nakkuvust aluspinnaga ja vastupidavust kriimustustele. Maido Merisalu, Tartu Ülikool Mõned potentsiaalsed grafeeni rakendusvaldkonnad on juba arenemas ja palju on veel tulemas. Grafeeni saaks kasutada näiteks kergete, õhukeste ja vastupidavate kuvarite, elektriahelate ja päikesepaneelide valmistamiseks.
Integreeritud vooluring
Grafeenil on suurepärased omadused, et koostada sellest integreeritud vooluring, kuna grafeenil on kõrge elektrijuhtivus. Kuid probleemiks on see, et selliseid grafeeniliistakuid on väga raske teha. Teadlased otsivad uusi tõhusaid meetodeid, kuidas saaks grafeeniliistakuid üle kanda nende esialgsest kasvatusalusest SiO2 (ränioksiid)-alustele. 2008. aastal valmistati grafeenist maailma kõige väiksem kiip, mis on kõigest ühe aatomi paksune ja kümne aatomi laiune.
Läbipaistvad elektroodid
Kuna grafeenil on väga hea elektrijuhtivus ja ta on peaaegu läbipaistev, võib sellest saada uus materjal puutetundlike ekraanide, vedelkristallkuvarite ja orgaaniliste valgusdioodide valmistamiseks.
Päikesepatareid
Väga hea elektrijuhtivuse ja läbipaistvuse]tõttu saab grafeenist teha ka päikesepatareisid. Ühe aatomi paksune grafeeniliistak on null-keelutsooniga pooljuht, mille laengud on delokaliseeritud kogu pinna suhtes ja laengu hajumist ei toimu. Samuti neelab grafeen ainult 2,3% valgust ja ülejäänud 97,7% peegeldub.
Ultrakondensaatorid
Tänu massi ja pindala suhtele saaks teha grafeenist ka juhtivaid plaate, millest omakorda valmistada ultrakondensaatoreid. Usutakse, et grafeenist võib valmistada kõige suurema mahtuvusega kondensaatoreid.
Lisand jahutusvedelikus
Suure soojusjuhtivuse tõttu on grafeeni võimalik kasutada lisandina jahutusvedelikus. Esialgsed uuringud on näidanud, et 5%-line grafeenisisaldus vedelikus suurendab jahutusvedeliku soojusjuhtivust 86%.
Etanooli destilleerimine
Grafeenoksiidi membraanid lasevad läbi veeauru, kuid on näidatud, et kõik muud vedelikud ja gaasid, kaasa arvatud heelium, membraanist läbi ei lähe. Seda meetodit on kasutatud viina destilleerimiseks, et suurendada alkoholi kontsentratsiooni, ilma et rakendataks soojust või vaakumit, mis on tavalise destilleerimise puhul vajalik. Selle meetodi edasiarendamine ja turustamine võib luua revolutsiooni biokütuse ja alkohoolsete jookide tootmises.
Caius
Caius (ka Gaius) oli paavst 283–296. Ta oli 28. paavst.
Caius oli "Liber Pontificalise" järgi pärit Dalmaatsiast Solinist Caiuse pojana, kes oli Rooma keiser Diocletianuse sugulane. Teda on peetud püha Susanna onuks. Hiljem on Dalmaatsiast pärinenud paavst Johannes IV.
Caiuse valimispäevana tunnustatakse tänapäeval 17. detsembrit 283, sest keiser Diocletianuse ajal toimunud kristlaste tagakiusamise tõttu on sellele vahetult eelnenud aja kohta säilinud vähe materjali ja Caiuse tegemistest pole seetõttu eriti teada. "Liber Pontificalise" järgi oli ta ametis 11 aastat 4 kuud ja 9 päeva, "Liberiuse kataloogi" järgi 12 aastat 4 kuud ja 7 päeva ning Eusebiose andmetel 15 aastat.
Caiust mainitakse püha Susanna ja püha Sebastianuse kannatuslugudes. Caius oli julgustanud Sebastianust ja tema kaaslasi enne nende märtrisurma. Ta sätestas "Liber Pontificalise" järgi, et kedagi ei tohi piiskopiks ordineerida enne, kui see isik pole saanud madalamaid vaimulikupühitsusi. Ta jagas Rooma kogudused diakonite vahel.
Ta ordineeris 25 presbüterit, 8 diakonit ja 5 piiskoppi.
Caius olevat "Liber Pontificalise" järgi tagakiusamise eest põgenenud katakombidesse ja suri 22. aprillil 296 märtrina, kuigi sel ajal pole teada suuremaid tagakiusamisi. Ta maeti San Callisto katakombidesse, kust on leitud tema nimega epitaaf.
Caiust on kunstis kujutatud koos tiaaraga.
Harvardi ülikool
Harvardi Ülikool (inglise keeles Harvard University) on eraõiguslik ülikool, mis asub Cambridge'is Massachusettsi osariigis Ameerika Ühendriikides. Ülikool asutati 1636. aastal. Harvardi Ülikool on Ameerika Ühendriikide vanim kõrgkool. Ülikool on Ivy League'i liige.
Harvardi Ülikooli raamatukogus on rohkem kui 15 miljonit köidet, mis on Ameerika Ühendriikide suurim akadeemiline raamatukogu. Lisaks on ülikoolis ka kunsti-, ajaloo-, bioloogia- ja muid muuseume.
Harvardi Ülikool on rahvusvaheliste ülikoolide pingeridades    olnud sageli esikohal. Asutus on kasumitaotluseta organisatsioonide hulgas (kui välja jätta Bill & Melinda Gates Foundation) suurima rahalise eelarvega ülikool.
Harvard Ülikool on Nobeli auhinnale esitanud 75 inimest ja alates 1974. aastast on selle saanud 19 vilistlast. Pulitzeri preemia on saanud 15 Harvardi Ülikooli üliõpilast.
Kuigi Harvardi Ülikooli on kritiseeritud kui elitaristlikku ja "progressiivsete intellektuaalide vaenulikku", on seal õppinud nii tuntud konservatiive kui ka liberaale. Harvardi Ülikooli ärikooli on lõpetanud vabariiklaste president George W. Bush. Harvardi Ülikooli Kolledži lõpetasid demokraatide president John F. Kennedy ja asepresident Al Gore.
Teaduskonnad
1999. aastal reorganiseeriti endine Radcliffe College Radcliffe Institute for Advanced Studyks.
Harvardi Ülikool korraldab kõigile soovijatele ka vaba juurdepääsuga e-kursuseid (MOOC). E-kursuste valimisel saab lähtuda teaduskonnast, teemadest, alustamiskuupäevadest, kestusest, raskusastmetest, õppevormitest. E-kursused võivad olla tasuta.
Refleksoloogia
Refleksoloogia ehk tsooniteraapia on akupunktuuriga sarnanev alternatiivmeditsiini praktika, kus jalatalla, peopesa või kõrvalesta teatud punkte survega mõjutades püütakse parandada patsiendi tervist ja enesetunnet. Toimemehhanismi ühtne seletus puudub. Üldiselt väidavad refleksoloogid, et jalatallal on närvilõpmed, mis on mingil viisil vastavuses ja seoses keha erinevate elundite, elundisüsteemide ja tsoonidega. Seose iseloomu kohta puudub seletus. Mitmed refleksoloogid väidavad, et nad "tasakaalustavad keha energiaid või avavad energiakanaleid, et käivituksid selle iseparanemismehhanismid" vms. Refleksoloogia toimet on väga vähe teaduslikult uuritud. Seda on nimetatud ka pseudoteaduseks.
Apologeedid
Apologeet on mingi õpetuse või süsteemi innukas kaitsja, õigustaja ja pooldaja.
Ajalooliselt 2.–3. sajandil kristlikud kirjanikud (Justinus Märter, Athenagoras, Tertullianus jt), kes kujundasid teoreetiliselt algkiriku õpetust. Apologeedid põhjendasid ja selgitasid kristluse sisu Rooma keisritele ning kaitsesid end judaistide ja paganluse kristlusevastaste arvamuste eest.
Johannes Ruven
Johannes Heinrich Ruven (18. oktoober 1902 Peterburi – 2.aprill 1942 Tallinn) oli eesti kirjanik.
Töötas aastatel 1923–1940 Tallinna elektrijaamas montööri ja ametnikuna, lõpetas 1938 Tallinna Kolledži, oli 1940–1941 ajalehe Sirp ja Vasar vastutav sekretär ning juunis 1941 (peale sõja algust) esitas avalduse KPsse astumiseks.
Ruven hukati süüdistatuna kommunistlikus meelsuses Saksa okupatsiooni ajal.
Francisco de Orellana
thumb|200px|right|Francisco de Orellana mälestussammas Trujillo linnas Hispaanias Francisco de Orellana (1505 või 1511 Trujillo – 1546) oli hispaania maadeavastaja ja konkistadoor (adelantado), Amazonase uurija.
Ta oli esimene eurooplane, kes läbis Amazonase lähtest suudmeni.
Kummihaamer
thumb|Kummihaamer Kummihaamer ehk kummivasar (inglise keeles rubber mallet) on nuiade hulka kuuluv tööriist. Kummihaamer koosneb puidust käepidemest, mille otsas on kummist osa. Kumm on tugevast materjalist, mida kasutatakse puit- ja metallpindadel ning teistel kergesti purunevatel materjalidel, sest ei kahjusta pinda. Kummihaamrid on erinevas mõõdus ja kaalus.
Wizardi saar
thumb|Wizardi saar Wizardi saar (inglise Wizard Island) on saar Põhja-Ameerikas Crater Lake'is USA Oregoni osariigis. Pindala umbes 250 ha. Kõrgub umbes 230 meetrit üle järvepinna.
Disturbed
pisi|Disturbedi laulja David Draiman Disturbed on Ameerika Ühendriikides tegutsev hard rock 'i ja metal 'i ansambel.
Bänd asutati 1996. aastal Chicagos.
Olen loobuda sust proovinud
"Olen loobuda sust proovinud" on 2 Quick Starti 1995. aasta album.
Szczytna
Szczytna (saksa Rückers) on linn Poolas Alam-Sileesia vojevoodkonnas Kłodzko maakonnas, Szczytna valla halduskeskus. Szczytna kesklinn asub Tšehhi piirist umbes 7 km kaugusel.
Szczytna sai linnaõigused 1973. aastal.
Keskväärtus
Keskväärtus (ehk matemaatiline ootus või ooteväärtus) on mõõdetavate suuruste ja nende realiseerumise tõenäosuste korrutiste summa. Näiteks pikas katseseerias, kus ühte katset korratakse samadel tingimustel, tulemuste keskmine sarnaneb (seeria pikkuse suurenedes) üha rohkem tulemuste keskväärtusega. Keskväärtus (mingi arv) ei pruugi ise realiseeruda, näiteks täringuvisete silmade arvu keskväärtus on 3,5.
Matemaatiline definitsioon
Olgu X juhuslik suurus tõenäosusruumist, siis juhusliku suuruse X keskväärtus (või ) on defineeritud Lebesgue'i integraalina:
Definitsioonist tuleneb, et mitte kõigil juhuslikel suurustel ei pruugi keskväärtust leiduda (kui vastavat Lebesgue'i integraali ei eksisteeri, nt Cauchy jaotuse korral).
Kui juhuslikul suurusel X leidub tihedusfunktsioon f_X\,(x), siis saab tema keskväärtust arvutada järgnevalt:
Kui juhuslik suurus X on diskreetne juhuslik suurus (väärtuste hulk on loenduv) vastavalt väärtustega x_1, x_2, ... ja tõenäosustega p_1, p_2, ... (kusjuures p_i tähistab väärtuse x_i realiseerumise tõenäosust ühel katsel ja nende tõenäosuste summa on 1), siis juhusliku suuruse X keskväärtust saab arvutada loenduva summana:
Omadused
Olgu X ja Y keskväärtust omavad juhuslikud suurused.
Monotoonsus
Kui kehtib alati (st ), siis ka.
Lineaarsus
iga reaalarvulise \alpha ja \beta korral. Muu hulgas
Korrutatavus
Kui X ja Y on sõltumatud, siis . Üldjuhul ei pruugi see kehtida.
Täringuvise
Olgu katseks üks täringuvise ning katse tulemuseks loeme saadud silmade arvu täringul (1, 2, 3, 4, 5 või 6 silma). Eeldame, et täring on "aus", st kõigi silmade arvu tulemiseks on võrdne võimalus. Siis ühe silma saamise tõenäosus ühel viskel on 1/6 (p_1 = 1/6), kahe silma saamise tõenäosus ühel viskel 1/6 jne. Täringuvisete silmade arvu keskväärtus on siis
,
kus X tähistab silmade arvu, mis on juhuslik suurus, x_i = i ja p_i = 1/6, nagu eelnevalt kirjeldatud.
Selles näites saadud keskväärtus langeb kokku silmade arvu aritmeetilise keskmisega, sest kõigi silmade saamise tõenäosused on võrdsed. Kui meil oleks olnud tegemist ebaausa täringuga, kus ühe silma saamise tõenäosus on teistest suurem, näitkeks p_1 = 0,5 ja, siis oleks keskväärtuseks tulnud 2,5. (See arv näitab, et pika katseseeria jooksul oleks visketulemuste keskmine olnud ligikaudu 2,5.)
Eksponentjaotus
Olgu juhuslik suurus X eksponentjaotusest parameetriga, st tema tihedusfunktsioon on , kus x \ge 0. Kasutades ositi integreerimist, saame tema keskväärtuseks
Bernard de Jussieu
pisi|Bernard de Jussieu Bernard de Jussieu (17. august 1699 – 6. november 1777) oli prantsuse loodusteadlane, Antoine de Jussieu' noorem vend.
Bernard de Jussieu sündis Lyonis. Montpellier's sai ta meditsiinikraadi ja alustas 1720. aastal praktiseerimist. Mõni aeg hiljem ta aga leidis, et see elukutse talle ei sobi, mistõttu võttis ta 1722. aastal meelsasti vastu venna kutse tulla Pariisi. Seal võttis ta üle Sebastien Vaillant' töö taimede demonstreerijana Jardin des Plantes'is (botaanikaaed).
Ta elas üksildast ja tagasihoidlikku elu, avaldades vähe botaanikaalast kirjandust. Aastal 1759 korraldas ta Versailles's Trianon' kuninglikus aias ümber taimede süstemaatika, asendades selle enda välja mõeldud süsteemiga. Vastava uue taimede süstemaatika avaldas tema vennapoeg Antoine Laurent de Jussieu teoses "Genera plantarum", mis suures osas põhinebki Bernardi tööl.
Poolel teel su juurde
"Poolel teel su juurde" on 2 Quick Starti 1997. aasta album.
Dedveit
Dedveit (inglise deadweight 'täiskaal'; eesti keeles kasutatav lühend DW) ehk laeva täielik kandevõime on laeva veovõime üks tähtsamaid näitajaid. Dedveit on ühe reisiga pealevõetava lasti maksimaalne kogumass. Lasti hulka arvestatakse veetav kaup, reisijad ja meeskond koos pagasiga, laevatarbed, kütus, vee- ja toiduvarud.
Dedveit on ühtlasi laeva täisveeväljasurve, mis määratakse lastimärgini (pardamärgini) ulatuva süvise puhul koos laeva omamassiga, mis on laeva kere kaal kõigi laevamehhanismide töövalmiduses oleku korral, täidetud torustike, katelde ja tsisternidega.
Puhas dedveit on lasti, reisijate ja pagasi kogumass.
Dedveiti märgitakse tonnides ja sageli kasutatakse laevaandmetes lühendit dwt või DWT, mis tähendab, mitu tonni on selle laeva dedveit.
Jan Karol Chodkiewicz
Jan Karol Chodkiewicz (leedu Jonas Karolis Chodkevičius (ka Katkevičius), leedu rahvapärimustes Katkus; surnud 24. septembril 1621 Hotini linnuses) oli Poola-Leedu väejuht. 1601. aastast oli ta Leedu välihetman ja 1605. aastast Leedu suurhetman.
Jan Karol Chodkiewicz sündis Leedu magnaat Jan Hieronimowicz Chodkiewiczi (1537–1579) ja Krystyna Zborowska pojana. Ta õppis Vilniuse Akadeemias, misjärel siirdus välismaale väeteenistusse. Ta õppis sõjakunsti hertsog Alba ning Oranje Mauritsi käe all. Poolasse naastes võttis ta Stanisław Żółkiewski leitnandina osa Severin Nalivaiko juhitud kasakaülestõusu mahasurumisest. Samuti osales ta Jan Zamoyski võidukal Vallahhia sõjakäigul.
1599. aastal määrati ta Žemaitija staarostiks ja 1601. aastal Leedu välihetmaniks. Chodkiewicz juhtis Leedu vägesid Poola-Rootsi sõjas, kus osales muu hulgas Koknese lahingus. Pärast Zamoyski lahkumist Liivimaalt 1602. aastal sai Chodkiewiczist sealsete Poola-Leedu vägede ülemjuhataja. Chodkiewicz saavutas lahingutes rootslastega edu, vallutas 1603. aastal Tartu ning lõi järgmisel aastal Rootsi vägesid Paide lahingus. Selle võidu järel ülendati ta Leedu suurhetmaniks. 1605. aastal võitis ta Rootsi vägesid Salaspilsi lahingus ning sai selle eest õnnitluskirju paavstilt, Türgi sultanilt ning Pärsia šahhilt. Poola-Leedu pingeline siseolukord viis tähelepanu sõjalt Rootsiga eemale. Palgata jäänud Chodkiewiczi sõdurid loobusid sõdimast ning järelejäänutele oli suurhetman sunnitud oma taskust palka maksma. 1606. aastal algas Poolas Zebrzydowski mäss ning Chodkiewicz, kes oli kuninga peamisi pooldajaid, oli sunnitud Liivimaalt Poolasse naasma.
1608. aastal saabus Leedu suurhetman taas Liivimaale, vallutas Pärnu ning osales veel mitmes lahingus.