cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jean Henri Dunant
Ta avaldas oma mälestused ja kogemused raamatus "Un Souvenir de Solférino" ("Solferino mälestus" avaldati 2009. aastal ka eesti keeles), mille viimases peatükis teeb ta üleskutse luua vabatahtlikest koosnevaid erapooletuid abistamise gruppe ka teistes riikides. See inspireeris Rahvusvahelise Punase Risti komitee loomise 1863. aastal.
1864. aastal võeti Dunanti mõtetele tuginedes vastu I Genfi Konventsioon – "Haavatute abistamine sõjaväljal".
1867. aastal läks ta pankrotti, kuna oli ühiskondliku tegevuse kõrval oma äri hooletusse jätnud. See tõi kaasa Genfi seltskonnast väljaheitmise ning Dunant oli sunnitud kodulinnast lahkuma.
1901. aastal anti Dunantile ja Frédéric Passyle esimene Nobeli rahuauhind.
Linnuse põllumeeste konvent
Linnuse põllumeeste konvent oli põllumeeste konvent Irboska raudteejaama alevikus.
Konvendi tegevus- ja valimispiirkonda kuulusid Senno ja Linnuse vald.
17. mail 1936 valiti konvendi liikmeteks Jaan Rosenberg, Jaan Rabba, Ivan Pavlenko, Mihhail Gorodskoi, Sergei Skatškov, Semjon Stroganov, Kuzma Smelev, Jaan Paas, Viktor Jefimov, Sofia Bünting, Ivan Lukinov, Anatoli Suvorov, Ivan Sujev, Aleksander Tomski ja Elmar Johanson.
Käina põllumeeste konvent
Konvendi poolt valitud Põllutöökoja liige oli August Teesalu, hiljem Lembit Piiriselg.
17. mail 1936 valiti konvendi liikmeteks Villem Paomets, Eduard Mäehans, August Teesalu, Johannes Hinno, Johannes Oja, Priidu Tamberg, Oskar Kruusmägi, Mihkel Maivel, Lembit Piiriselg, Peeter Kruusi, Andrei Üksik, Emil Kõmmus, Kusti Kubja, Richard Toffri ja Priidu Mänd.
Saunja (Kuusalu)
Saunja on küla Harju maakonna Kuusalu vallas.
Posti sihtnumber on 74636.
Saunja külas on sündinud tarbekunstnik Leesi Erm. Külas on ka mälestuskivi Gustav Vilbaste lapsepõlvekodu asukohal.
Suspensioon
Suspensioon on dispersne süsteem, mille puhul vedelikku on pihustunud tahket keemilist ainet.
Suspensiooni korral on tahke aine settimine küll aeglane, kuid sobivate tingimuste korral (näiteks seisev vesi) see aja jooksul siiski toimub. Suspensioonina kantakse ühest kohast teise paljusid setteid. Näiteks jõevesi kannab merre suspensioonina liiva ja savi.
Näide
Katseklaasis tekib savipulbri segamisel hägune vedelik, milles saviosakesed on hõljuvas olekus (heljum). Katseklaasi lisatud aine on savi, mis vees ei lahustu. Hägust vedelikku, mis sisaldab vees mittelahustuva tahke aine hõljuvaid osakesi, nimetatakse suspensiooniks. Seismisel tahke aine sadestub ja ladestub katseklaasi põhja. Mõne aja möödudes muutub ka katseklaasis olev vesi selliseks, nagu oli katse alguses.
Final Fantasy V
"Final Fantasy V" (ファイナルファンタジーV, Fainaru Fantajī Faibu) on konsooli arvuti-rollimäng (RPG), mille tootis ja andis välja Square (nüüd Square Enix), ja "Final Fantasy" sarja viies osa. Anti välja 1992. aastal.
Mäng on välja antud konsoolidele Super Nintendo Entertainment System, Game Boy Advance ja Sony PlayStatyon 1.
Mängu "Final Fantasy V" on ostetud üle 2 miljoni eksemplari.
Harilik nälghein
Harilik nälghein (Spergula arvensis) on taimeliik nelgiliste sugukonnast nälgheina  perekonnast.
Sõitme
Sõitme on küla Harju maakonna Kuusalu vallas.
Pääsusilm
Pääsusilm (Primula farinosa) on nurmenukuliste sugukonda nurmenuku ehk priimula perekonda kuuluv taimeliik.
Kõik lehed on juurmise lehekodarikuna, süstjad, kuni 6 cm pikad, lehe alumine pind valge jahuja kirmega. Lehekodariku keskelt tõuseb õievars, tipus väikeste õitega sarikõisik. Õied roosakaslillad, näärmekarvadega kaetud õievarrel. Krooni läbimõõt kuni 1 cm, kroonlehed tipus terava sisselõikega.
Kasvab lubjarikastel muldadel, peamiselt niisketel niitudel ja soodes.
Seoses märgade niitude pindala tugeva vähenemisega maaparanduse tagajärjel 20. sajandi teisel poolel on varem Eestis väga tavalisest pääsusilmast saanud vaid paiguti esinev liik.
Rahvapärased nimetused
Rahvasuus on taimel arvukalt nimetusi, näiteks ellerhein, neitsitina, õlangas, jaanilill, jaanikann.
Martin Veinmann
Martin Veinmann (sündinud 2. detsembril 1950) on eesti näitleja, õppejõud ja koolitaja.
Haridus
Ta lõpetas 1968 Tallinna 42. keskkooli ja 1972. aastal Tallinna Riikliku Konservatooriumi lavakunstikateedri (V lennu).
Töökohad
Veinmann töötab alates 1972 aastast Eesti Draamateatris näitlejana. Aastatel 1990–2020 töötas Veinmann Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia lavakunstikooli lavakõnedotsendina. Ta teeb mitmes koolitusfirmas kõnetehnikakoolitust.
Robert E. Howard
pisi|Robert E. Howard (1934)
Robert Ervin Howard (22. jaanuar 1906 – 11. juuni 1936) oli Ameerika Ühendriikide kirjanik.
Teda peetakse seiklusulme mõõga ja maagia alamžanri (inglise keeles sword and sorcery) rajajaks. Howardi tuntuim tegelaskuju on kimmerlane Conan ehk Barbar Conan, kelle tuntuim kehastaja filmis on olnud Arnold Schwarzenegger.
Howard sündis Peasteris Texase osariigis. Hiljem kolisid tema vanemad Cross Plainsi väikelinna, kuhu ta jäigi elama. Tema isa töötas arstina. Howard õppis kohalikus põhikoolis ja Brownwoodi keskkoolis. Mõnda aega õppis ta ka kolledžis ning seejärel alustas tegevust vabakutselise kirjanikuna.
Howard oli mõjukas nii kirjanikuna kui ka ulmeajakirjade kirjastaja ja toimetajana. Tema väljaannete kaudu leidsid tee kirjandusse paljud Ameerika ulmekirjanikud.
Aleksandr Balašov
thumb|Aleksandr Balašov. [[George Dawe' maal]] Aleksandr Dmitrijevitš Balašov (saksapäraselt Alexander Balaschew, von Balaschef, vene Александр Дмитриевич Балашов) (19. juuli (vkj 12. juuli) 1770 Moskva – 8. mai 1837 Kroonlinn) oli Venemaa riigitegelane ja sõjaväelane (jalaväekindral), Eestimaa sõjakuberner 1800–1802.
Požarevac
Požarevac on linn Serbias, Braničevo ringkonna keskus.
Seal sündis ja sinna on maetud Slobodan Milošević.
Aleksandr Balašov
Noorus ja teenistuse algus
Aleksandr Balašov sündis keisrinna Katariina II poolt soositud senaatori ja salanõuniku Dmitri Ivanovitš Balašovi peres. Tol ajal oli tavaks poisid väga noores eas sõjaväeüksusse kirja panna, mille tulemusena täisikka jõudes olid noormeestel juba kõrged ohvitseriauastmed. 6-aastaselt võeti Balašov arvele Preobraženskoje ihukaardiväepolgus. Jaanuaris 1778. aastal, sai ta juba seersandiks. Kuni 1781. aastani tegeleti tema harimisega kodus, sõjaväelise hariduse sai ta eliitses paažikorpuses. 1. juulil 1781 sai Balašov paažiks ja 1787. aastal kammerpaažiks.
Sõjaväeteenistus
Aleksandr Balašov alustas sõjaväeteenistust 1791. aastal porutšikuna Izmailovo ihukaitsepolgus. Kaardiväes olid kulud väga suured ja rahapuuduse tõttu laskis Balašov end 1. jaanuarist 1795 üle viia Astrahani 12. grenaderipolku alampolkovnikuna. 1797 juhatas ta Kaasani kaardiväepolgu moodustamist ja sai ise selle ülemaks. Keiser Paul I ülendas ta selle eest 9. aprillil 1798 polkovnikuks ja 21. veebruaril 1799 kindralmajoriks. 1799. aastal määrati ta Omski kindluse komandandiks ja Omski garnisonipolgu ülemaks. 10 kuu pärast, 1800. aastal, saatis Omski kindralkuberner omavaheliste halbade suhete tõttu Aleksandr Balašovi erru.
Tegevus kuberneri ja komandandina
19. novembril 1800. aastal, kutsuti Aleksandr Balašov teenistusse tagasi ning määrati 27. novembril 1800 Tallinna sõjakuberneriks ja Tallinnas asuva Marklovski garnisonipolgu ülemaks.
24. augustil 1804 määrati Aleksandr Balašov Krimmis asuva Troitski musketäride jalaväepolgu ülemaks. Polk saadeti peatselt Kaukaasiasse mägirahvaste vastu sõtta, kuid pidades oma määramist sõjakubernerist polguülemaks solvanguks, loobus Balašov edasisest sõjaväeteenistusest ja avaldas soovi 1. septembrist minna erru "kodustel põhjustel".
Tegevus keisririigi pealinnade korrakaitsejuhina
Kolme kuu pärast õnnestus tal oma sugulase Jevgrafi Komarovski vahendusel saavutada tegevarmeesse määramise korralduse muutmine ja saada keiser Aleksander I nõusolekul 29. detsembril 1804 Moskva ülem-politseimeistri ametikoht.
1806. aastal, pärast Venemaa sõjaväes toimuva laiaulatusliku korruptsiooni avalikukstulekut, määrati Aleksandr Balašov keiser Aleksander I poolt 24. novembril 1807. aastal, kindral-sõjakomissariks.
23. märtsist 1808 määrati ta Peterburi ülem-politseimeistriks. Antud ametikohal vastutas ta isiklikult pealinna rahu eest keisri ees, teenis oma tegevusega keisri usalduse ning tema tegevust hinnati keisri poolt 1809. aastal kindraladjutandi auastmega.
Seanina (sõjandus)
Seanina kasutati muinasajal lahinguformatsioonide: lahinguparve ja -liini murdmiseks ja/või purustamiseks.
Aleksandr Balašov
Keisririigi pealinna sõjakubernerina
1809. aasta veebruaris määrati Aleksandr Balašov Peterburi sõjakubernerks ja ülendati märtsis kindralleitnandiks.
Seanina (sõjandus)
Moodustamine
Esimeses reas oli üks, teises kaks, kolmandas kolm, neljandas neli jne meest. Parempoolsed mehed hoidsid kilpe paremas käes, vasakpoolsed vasemas, keskelolijad pea kohal või enda ees. Kilbid olid üksteisest üle võimaluse korral niimoodi, et eespool olev kattis tagaolevat kilpi osaliselt. Muinasaegse seanina etteotsa valiti suur, tugev, hästi relvastatud ja soomusvarustuses mees. Ka järgmise kahel sõdalastel pidi olema hea turvis ja jaks.
Aleksandr Balašov
Keisririigi pealinna sõjakubernerina
Aleksandr Balašov ajal jagati Peterburi administratiivselt 12 linnaosaks ja linna territooriumi laiendati. Moika jõe kaldad kindlustati graniidiga. Pühitseti sisse Kaasani katedraal. Asutati Peterburi riiklik sideülikool, mis valmistas ette sideinsenere ja Tsarskoje Selo lütseum. Pidulikult avati Peterburi börsihoone.
Seanina (sõjandus)
Moodustamine
Esimene hoidis kilpi täie jõuga otse ees, toetades ka teise käega, relv oli puusal valmis või rippus käe otsas. Ta seismise/jooksmise asend oli taha kallutatud, nii et ta jooksis jalad ees tagumistele toetudes. Vastase liinini jõudes lükati tema ja ka järgmised mehed püsti ja ettepoole - nii saavutati lisalöök ja tihedam ühtne mass.
Aleksandr Balašov
Keisririigi pealinna sõjakubernerina
1810. aasta jaanuaris määrati Aleksandr Balašov Riiginõukogu liikmeks ja alates sama aasta juunikuust oli ta Venemaa keisririigi politseiminister.
Seanina (sõjandus)
Moodustamine
Esimese hooleks oli suuna valik. Ka kaks tagumist olid samuti kergelt tahapoole kaldus, toetatuna (kergemalt kui esimene) kolme tagumise poolt. Tagumistes ridades olijad toetasid enda ees olijaid kilbi või käega. Nii saavutati tihe ühtne löögimass, mis oli kordades suurem kui vastase tugevaimgi liin vastu pidada suutis. Teises reas olijad hoidsid oma kilpe sellise nurga all, et kilbi eesmine külg jäi esimese mehe kilbi varju.
Taktika
Piisava hulga meeste puhul, kaitses seanina ümberhaaramise eest eraldi rühm mehi, võimaluse korral oli kaitstud ka seljatagune. Katse puhul tiivalt rivi ümber haarata, jõudis sarnase väljaõppe saanud rivi reeglina pöörduda.
Aleksandr Balašov
Tegevus 1812. aasta Isamaasõja ajal
Napoleon I 1812. aasta Venemaa-sõjakäigu algul Aleksandr Balašov otseses sõjategevuses ei osalenud, vaid oli keiser Aleksander I kaaskonnas Vilnos. 12. juunil saatis keiser Aleksandr Balašovi rahuettepanekuga pealetungivale Napoleoni juurde. Napoleon võttis Balašovi vastu alles pärast Vilno vallutamist, samas toas, kust Aleksander I oli Balašovi Napoleoni juurde saatnud.
Seanina (sõjandus)
Taktika
Seanina sööstis vähemalt 2/3 ulatuses vastase liini taha. Siis seanina pöördus (avanes õie moodi): vasakulolijad pöördusid vasakule ja haarasid ümber ning paremalolijad ründasid paremalt neile seljaga olevaid vaenlasi. Kui läbimurre õnnestus ja vastane ei suutnud murdepunkti ette aimata, tekkis reaalne võimalus võita. Seanina võis kasutada ka ringkaitsesse asunute vastu.
Aleksandr Balašov
Tegevus 1812. aasta Isamaasõja ajal
Aleksander I saadetud rahuettepanekut Napoleon vastu ei võtnud, kuid läbirääkimiste käigus olevat vastanud Balašov sõnaosavalt Napoleoni küsimusele - vihjates Rootsi kuninga Karl XII kaotusele Venemaa ja Rootsi vahelises Põhjasõjas Poltava lahingus 1709. aastal.
Seanina (sõjandus)
Seanina vastane taktika
Seanina vastu aitas tark ja tähelepanelik liinipealik, distsipliin ning õigeaegne liini taha vasakule ja paremale lahtitõmbamine, kilbid-odad lükati sissepoole ette ja läbimurdnute vastu astus mõlemalt poolt kaks rivi. Katsed maha kükitada, lootuses et ründajad kukuksid, lõppes mahakükitanutel halvasti. Kui ka keegi ründajatest kukkus, siis seanina tagumine osa jätkas oma tööd.
Aleksandr Balašov
Tegevus 1812. aasta Isamaasõja ajal
Pärast ebaõnnestunud läbirääkimisi teenis Aleksandr Balašov kuni sõja lõpuni keiser Aleksander I käsundusohvitserina.
Pärast Napoleoni vägede alistamist ja Prantsusmaa vallutamist Venemaa vägede poolt, tegutses Aleksandr Balašov diplomaadina Londonis, Itaalias ja Württembergi kuningriigis. Ta naasis Venemaale alles 1818. aastal.
Tegevus keisririigi korrakaitsejuhina
15. oktoobril 1819 nimetati Balašov taas Venemaa politseiministriks. Sel ametikohal teenis ta 4. oktoobrini, mil keiser Aleksander I korraldusel liideti Politseiministeerium Siseministeeriumiga.
4. novembrist 1819 oli Balašov Orjoli, Tuula, Rjazani, Tambovi ja Voroneži kindralkuberner. Selles ametis oli ta 1828. aastani. 1823 ülendati ta jalaväekindraliks.
1826. aastal oli Aleksandr Balašov dekabristide üle kohut pidanud Kõrgema kriminaalkohtu liige.
Alates 11. juunist 1832 oli Aleksandr Balašov Venemaa Keisririigi Sõjanõukogu liige.
Aleksandr Balašov läks erru 1834. aastal.
Naastes järjekordselt ravireisilt Karlsbadist, suri Aleksandr Balašov 8. mail 1837 Kroonlinna lähedal.
Isiklikku
Aleksandr Balašov oli abielus kammerhärra Pjotr Beketovi tütre Jelena Petrovnaga (surnud 1823).
Vürst
Vürst on Saksamaal hertsogist madalam, Venemaal suurvürstist madalam aadlitiitel, samuti monarhitiitel.
Final Fantasy IV
Final Fantasy IV (ファイナルファンタジーIV, Fainaru Fantajī Fō) on konsooli arvuti-rollimäng (RPG) toodetud ja välja antud Square'i (nüüd Square Enix) poolt 1991. aastal Final Fantasy seeria neljanda osana. Esimesena anti välja Jaapanis Super Famicomile, kuid peale väikeste muutuste tegemist anti välja Super Nintendo Entertainment System-ile, hiljem ka TOSE poolt Sony PlayStationi 1-le ja teistele konsoolidele. Mais aastal 2007 kuulutas Square Enix välja uusversiooni tegemise.
Vürst
Vürsti kõnetatakse "Teie Hiilgus".
Final Fantasy IV
Mängija võtab tegelase Cecili, Baroni kuningriigi Must Rüütel, üle kontrolli. Ta peab päästma maailma kurja Golbezi käest. Ta peab rändama mööda maailma ja üritama takistada Golbezi kristalle saamast.
Vürst
Tänapäeval on maailmas säilinud kaks suveräänset vürstiriiki - Liechtenstein ja Monaco, vaieldavalt ka Sealand. Ka Andorra kaasvalitsejad (Prantsusmaa president ja Urgelli piiskop) kannavad vürsti tiitlit.
Et inglise ja prantsuse keeles puudub eraldi termin vürsti kohta, tõlgitakse mõnikord see sõna eesti keelde kui "prints", mille kasutamine eesti keeles riigipea või vürstliku perekonna pea kohta on vale.
Ujumine 1952. aasta suveolümpiamängudel
Ujumine 1952. aasta suveolümpiamängudel Helsingis toimus 27. juulist kuni 2. augustini.
1952. aasta olümpiamängudel võisteldi ujumises 11 alal. Meestel oli kavas 6 ja naistel 5 ala. Võistlus toimus Helsingi ujumistaadionil ja Hämeenlinna välibasseinis.
Võistlustel osales 48 riiki 319 sportlasega.
100 m vabalt
Clarke Scholes ujus poolfinaalis uue olümpiarekordi 57,1. Finaal: 27. juuli Osavõtjaid: 61 Riike: 33 Maailmarekord: 55,4 (1948) Alan Ford, Olümpiarekord: 57,3 (1948) Wally Ris, Olümpiavõitja 1948: 57,3 Wally Ris, Endel Edasi (NSV Liit) oli poolfinaalis 7. (59,8). See andis 18.-19. koha. Tema isiklik rekord oli 57,5. Ebaõnnestumise põhjustasid nähtavasti lõputud katsevõistlused (hooajal 48 starti). Ometi oli Edasi NSV Liidu paremuselt 4. meesujuja olümpial, sest toodud põhjusel ebaõnnestus kogu koondis täielikult. <br style="clear:both;" />
400 m vabalt
Finaal: 30. juuli Osavõtjaid: 51 Riike: 29 Maailmarekord: 4.26,9 (1951) John Marshall, Olümpiarekord: 4.41,0 (1948) Bill Smith, Olümpiavõitja 1948: 4.41,0 Bill Smith, <br style="clear:both;" />
1500 m vabalt
Finaal: 2. august Osavõtjaid: 37 Riike: 22 Maailmarekord: 18:19,0 (1949) Hironoshin Furuhashi, 24px Jaapan Olümpiarekord: 19:12,4 (1932) Kusuo Kitamura, 24px Jaapan Olümpiavõitja 1948: 19:18.5	 Jimmy McLane, Endel Press (NSV Liit) oli ajaga 20.11,7 eelujumises 4., mis andis 27. koha. <br style="clear:both;" />
Henry Leppnurm
Henry Leppnurm on Pärnust pärit muusik, kes mängib nii trumme kui ka kitarri.
Tegutsenud ansamblites Ainus Seadus, Vennaskond, The Flowers of Romance, Resistance, Ajastu jt.
Ujumine 1952. aasta suveolümpiamängudel
200 m rinnuli
Finaal: 2. august Osavõtjaid: 40 Riike: 27 Maailmarekord: 2.27,3 (1951) Herbert Klein, Olümpiarekord: 2.39,3 (1948) Joe Verdeur, Olümpiavõitja 1948: 2.39,3 Joe Verdeur, <br style="clear:both;" />
4x200 m vabalt
Finaal: 29. juuli Osavõtjaid: 17 võistkonda Maailmarekord: 8.29,4 (1952) Wayne Moore, Jimmy McLane, Don Sheff, Dick Thoman Olümpiarekord: 8.46,0 (1948) Wally Ris, Jimes McLane, Wally Wolf, Bill Smith Olümpiavõitja 1948: 8.46,0 Wally Ris, Jimes McLane, Wally Wolf, Bill Smith <br style="clear:both;" />
100 m vabalt
Eelujumises püstitas Judit Temes olümpiarekordi 1.05,5. Finaal: 28. juuli Osavõtjaid: 41 Riike: 19 Maailmarekord: 1.04,6 (1936) Willy den Ouden, Olümpiarekord: 1:05,9 (1936) Rie Mastenbroek, Olümpiavõitja 1948: 1.06,3 Greta Andersen, <br style="clear:both;" />
400 m vabalt
Finaal: 2. august Osavõtjaid: 34 Riike: 17 Maailmarekord: 5.00,1 (1940) Ragnhild Hveger, Olümpiarekord: 5.17,8 (1948) Ann Curtis, Olümpiavõitja 1948: 5.17,8 Ann Curtis, <br style="clear:both;" />
200 m rinnuli
Finaal: 29. juuli Osavõtjaid: 34 Riike: 19 Maailmarekord: 2.48,5 (1950) Éva Novák-Gerard, 24px Ungari Olümpiarekord: 2.57,0 (1948) Nel van Vliet, Olümpiavõitja 1948: 2.57,2 Nel van Vliet, <br style="clear:both;" />
4x100 m vabalt
Finaal: 1. august Osavõtjaid: 13 võistkonda Maailmarekord: 4.27,2 (1952) 24px Ungari Mária Littomericzky, Éva Novák-Gerard, Éva Székely, Katalin Szőke Olümpiarekord: 4.29,2 (1948) Marie Corridon, Thelma Kalama, Brenda Helser, Ann Curtis Olümpiavõitja 1948: 4.29,2 Marie Corridon, Thelma Kalama, Brenda Helser, Ann Curtis <br style="clear:both;" />
Soome Luuüdi Doonorite Register
Soome Punase Risti Vereteenistuse Luuüdi Doonorite Register loodi 1992. aastal. Soome Luuüdi Doonorite register vahendab vereloome tüvirakke nii Soome kui ka teiste riikide registritest Soome ja Eesti patsientidele ning Soome registri liikmete poolt annetatud tüvirakke teiste riikide patsientidele. 2009. aastal vahendati tüvirakke kokku 83 patsiendile, millest veerand pärines Soome registri liikmetelt, ülejäänud aga teiste riikide registrite liikmetelt. Alates 2005. aastast vahendab Soome Luuüdi Doonorite register vastavalt Soome Punase Risti Vereteenistuse, Tartu Ülikooli Kliinikumi ja Eesti Haigekassa vahelisele lepingule registridoonoritelt pärinevaid vereloome tüvirakke ka Eesti patsientidele. Aastatel 2005−2010 on Tartu Ülikooli Kliinikum saanud Soome Luuüdi Doonorite registri vahendusel siirdamiseks vajalikke tüvirakke 40 Eesti patsiendile. Soome Luuüdi Doonorite Registris on 2020. aasta seisuga umbes 20 000 liiget.
Herbert Brede
Kindralmajor Herbert Brede VR I/2 (25. aprillil 1888 Püssi vald – 6. oktoober 1942 Norilsk, NSV Liit) oli Venemaa ja Eesti (kindralmajor) sõjaväelane.
Õppis Peterburi I Reaalkoolis, lõpetas selle 1907. Sama aasta 14. septembril hakkas õppima Peterburi Mihhaili suurtükiväekoolis, mille lõpetas 19. augustil 1910 nooremleitnandina. Teenis 5. kütisuurtükiväe divisjonis, kus ülendati leitnandi auastmesse.
Esimese maailmasõja ajal läks rindele. Võitles Saksa ja Austria rindel. Mais 1915 sai alamkapteniks. 21. oktoobril 1916 kapteni auastme. Detsembris viidi üle 100. suurtükiväebrigaadi, kus teenis patareiülemana sõja lõpuni. Sõjas sai mitu kõrget autasu.
Maailmasõja lõppedes tuli kapten Herbert Brede tagasi Eestisse. 16. detsembril 1918 nimetati ta 1. suurtükiväepolgu 1. divisjoni ülemaks. 21. jaanuaril 1919. 2. suurtükiväepolgu ülemaks ja 1. augustil 1919 Suurtükiväe Valitsuse ülemaks.
Vabadussõjas osutatud teenete eest anti Herbert Bredele I liigi 2. järgu Vabadusrist, rahaline autasu 225 000 marka ja Tammiku talu Valkla külas Harjumaal. Vabadussõja ajal 8. juulil 1919 ülendati alampolkovnikuks ja 11. veebruaril 1920 Sõjavägede Ülemjuhataja kindralstaabi kindralmajor J. Laidoneri käsuga Vabariigi sõjavägedele nr. 372 polkovnikuks vanusega 21. juulist 1919. 10. juulil 1920 määrati Herbert Brede suurtükiväe inspektoriks, ühtlasi ka Kindralstaabi Kursuste (1925. aastast Kõrgem Sõjakool) suurtükiala lektoriks.
1923. aasta aprillist juulini täiendas ta end Prantsusmaal. 1927. aasta augustis hakkas õppima Prantsusmaa Kõrgemas Sõjakoolis (École Supérieure de Guerre). Lõpetas õpingud 1929. aastal ning teenis seejärel mõnda aega edasi suurtükiväe inspektorina. 1. augustil 1930 nimetati ta Kaitseväe Ühendatud Õppeasutuste ülemaks.
1933. aastal lahkus Herbert Brede omal soovil ametist, kuna protesteeris toonase kaitseministri Aleksander Tõnissoni ohvitseride väljaõppe- ja kasvatusmeetodite vastu. 1. mail 1933 määrati ta Kõrgema Sõjakooli alaliseks lektoriks ja sama aasta 1. septembrist ka 1. diviisi ülema kohusetäitjaks ja alates 5. märtsist 1934 ülemaks. Saatuse irooniana oli samalt kohalt varem vabastatud Aleksander Tõnisson.
31. augustil 1934 määrati Brede 3. diviisi ja ühtlasi ka Tallinna Garnisoni ülemaks 6. septembrist 1934. Sellel ametikohal töötas ta Eesti Vabariigi iseseisvusaja lõpuni. 24. veebruaril 1935 ülendati kindralmajoriks. Septembris 1939 määrati ülemjuhataja kindral Johan Laidoneri üheks asetäitjaks. 9. jaanuaril 1940 määrati ta väeosaülemate aukohtu liikmeks.
Herbert Brede oli Eesti suurtükiväe praktiline organiseerija, taktika ja strateegia väljatöötaja. Tema sulest ilmus hulgaliselt sõjalisteoreetilisi ja sõjaajaloolisi artikleid.
Ta oli alates 22. aprillist 1939 Ohvitseride Keskkogu juhatuse esimees ja 1938 Sõjavägede Nõukogu liige. Oma rahuaastate tegevuse eest autasustati Bredet I, II ja III klassi Kotkaristiga. Ta oli ka Läti Karutapja III järgu ja Poola Sõjaristi kavaler.
Okupeeritud Eestis määrati Brede sõjaväest moodustatud 22. territoriaal-laskurkorpuse suurtükiväe ülemaks, kust ta vallandati juuni alguses 1941. aastal ning arreteeriti 28. juunil 1941. (Mõnedel andmetel saadeti Herbert Brede juunis Moskva akadeemiasse õppima ning ta arreteeriti seal koos teiste eesti ohvitseridega sõja puhkemise järel.)
Ta sattus Venemaale Norilski vangilaagrisse. Seal mõistis sõjatribunal ta 29. juulil 1942 süüdi §58-16, §58-2 ja §58-11 alusel ning 6. oktoobril 1942 lasti Herbert Brede Norilski laagris maha.
Herbert Brede abiellus Sophie Neuhauseniga 1918. aastal. Abielu oli lastetu.
Mädara linnamägi
pisi|Mädara linnamäe suunas osutav teeviit pisi|Mädara linnamägi Mädara linnamägi asub Pärnu maakonnas Põhja-Pärnumaa vallas Mädara külas. Järsunõlvalist (25,5 m kõrget) linnamäge on kutsutud ka Kirikumäeks ja Punamäeks. Linnus oli üks muistse Alempoisi väikemaakonna kahest linnusest.
Kirjeldus
Neemiklinnus asus Pärnu-Paide maanteest sadakonna meetri kaugusel Mädara jõe kirdepoolsel kaldal. Kultuurikihiga õuepind on umbes 800 m² suurune, kumer ja kohati ebatasane. Linnusekoht on ülejäänud seljandikust ära lõigatud, ida-kirdeservas 1–1,5 m kõrguse otsavalliga.
Arheoloogilised uuringud
Artur Vassar tegi linnuses 1953. aastal ka proovikaevamisi. Sealt leitud savinõukillud arvatakse pärinevat I aastatuhande teisest poolest. Linnus oli kasutusel arvatavasti 12.-13. sajandini.
Süsivesinikud
Süsivesinikud on keemilised ained, mille molekul koosneb ainult süsiniku- ja vesinikuaatomitest. Süsivesiniku molekul sisaldab süsinikahelat. Ahela ehituse järgi jaotatakse süsivesinikud ning kõik muud orgaanilised ühendid alifaatseteks ja tsüklilisteks.
Kevad-nälghein
Kevad-nälghein (Spergula morisonii) on taimeliik nelgiliste sugukonnast nälgheina  perekonnast.
Final Fantasy VI
"Final Fantasy VI" (ファイナルファンタジーVI, Fainaru Fantajī Shikkusu) on (RPG) Square poolt (nüüd Square Enix) toodetud ja välja antud konsoolipõhine arvuti-rollimäng, mängusarja "Final Fantasy" kuues osa. Anti välja 1994. aastal. Põhja-Ameerikas anti välja nimega "Final Fantasy III".
Mäng keskendub mässajatele, kes tahavad impeeriumile vastu hakata.
"Final Fantasy VI" sisaldab rohkem kaklusi kui varasemad mängud.
"Final Fantasy VI" on "Final Fantasy" sarja mängudest kõige tegelasterikkam.
Eliis Pärna
pisi|Eliis Pärna 2016. aastal Eliis Pärna (abielus Eliis Pärne-Kundla ; sündinud 27. juulil 1989) on eesti poplaulja ja produtsent.
Haridus
Ta elab Keila-Joal ja on õppinud Gustav Adolfi Gümnaasiumis. Laulmist hakkas ta õppima kolmeaastaselt. Pärast seda on laulnud nii laulukooris kui ka tegelenud soololauluga.
Ta on õppinud Balti Filmi- ja Meediakoolis audiovisuaalse meedia erialal, teinud 2020. aasta seisuga kolm tudengifilmi ning mänginud filmis "Klassikokkutulek 2: Pulmad ja matused" (2018).
Töökäik
Ta on töötanud ajakirjas Just!, olnud videote ja reklaamklippide produtsent ning juhtinud telesaateid (nt telesaadet "Täna võib" TV3-s ja netisaadet "Rambivalgus").
2021. aasta jaanuarist töötab ta TV3 Grupis veebimeedia juhi ja arendajana.
Lauluvõistlused televisioonis
2008. aastal oli ta saatesarja "Eesti otsib superstaari" teise hooaja finalist, kes langes välja viiendas finaalsaates.
2018. aastal esitas ta duetis Gerli Padariga Eesti Laulu finaalis Imre Sooääre laulu "Taevas" (poolfinaalis esitasid nad sama laulu inglise keeles ja pealkirjaga "Sky"). Laul saavutas 10. koha.
Janna Ilmanen
Janna Ilmanen on Soome näitleja.
Ta mängis aastatel 2008–2010 lapsnäitlejana Soome telesarjas "Varjatud elud" Aino Kaukovaarat.
Samas sarjas aastatel 2007–2008 Sofia Salini mänginud Tiia Ilmanen on tema vanem õde.
AK
AK või Ak või ak on lühend, mis võib tähendada järgmist:
Tertskvartakord
Tertskvartakord on septakordi 2. pööre ja bassiks saab akordi kvint. V astme tertskvartakordi astmed on II, IV, V, VII.
C-duuris on dominantseptakord g - h - d - f ja tertskvartakord d - f - g - h
Tertskvartakordi võib ehitada kõigist septakordidest. Enamasti kasutatakse V, VII ja II astme tertskvartakorde. pisi|left|[[Dominantseptakordi pöörded]]
right tertskvartakordi lahendamine / I            VII V  -  V           IV               \ III II              \  I
Tartu Tähetorni kalender
Ajakirjas ilmub traditsiooniliselt kalender Päikese ja Kuu tõusu ja loojumise aegadega, ülevaade käesoleval aastal toimuvatest astronoomilistest sündmustest (nt päikesevarjutused ja kuuvarjutused) ning seal tutvustatakse ajaarvestuse põhitõdesid. Tuuakse ära planeetide nähtavus, Kuu liikumine ja ühendused teiste taevakehadega, heledamate muutlike tähtede maksimumid ja miinimumid. Kalendrist võib leida ka Eesti linnade geograafilised koordinaadid.
Kalendri lisas avaldatakse reeglina populaarteaduslikke artikleid astronoomiast, filosoofiast ja eelmise aasta jooksul toimunud olulisematest sündmustest.
Saksa keel
Saksa keel (saksa keeles Deutsch  ) on indoeuroopa keelkonna germaani rühma kuuluv keel, mida kõneleb emakeelena umbes 90 miljonit inimest peamiselt Kesk-Euroopas. Koos võõrkeelena kõnelejatega on saksa keele rääkijaid üle 120 miljoni.
Ajalugu
Keskajal oli Põhja-Saksamaal kirjakeeleks alamsaksa keel, mis on praegu regionaalkeel.
Nüüdiskirjakeel põhineb suuresti kesksaksa ja ülemsaksa murdeil, mida kõneldi Saksamaa kesk- ja lõunaosas. Keskajal ja varauusajal oli Saksamaa jagunenud paljudeks riigikesteks ning sellepärast puudus tollal kirjakeelt ühtlustav ja reguleeriv organ. Kõige rohkem ühtlustas kirjakeelt kirjanike soov olla mõistetav võimalikult paljudele lugejatele.
Suurim mõjutaja on ülemsaksi murre: kirjakeele tähtis arendaja Martin Luther, kes tõlkis Piibli saksa keelde, tegutses Saksimaa kuurvürstiriigi toonases pealinnas Wittenbergis, kus kõneldi ülemsaksi murret. Lutheri jaoks oli ülemsaksi murre, mida mõisteti laiemalt kui teisi murdeid ja mis kuulus kesksaksa murrete alla, "kuldseks keskteeks" alamsaksa ja ülemsaksa murrete vahel, piiblitõlkel tugines ta suuresti idapoolsematele kesk- ja ülemsaksa murretele.
Arvmõõtkava
Arvmõõtkava (ka arvmõõt) on mõõtkava arvuline väljendus, mis väljendub kaardi ja tegelike pikkuste suhte jagatisena. Arvmõõtkava on murd, mille lugeja on 1 ja nimetaja on mingi arv, mis näitab, mitu korda vahemaid looduses on kaardil vähendatud.
Saksa keel
Ajalugu
Baltimaade sakslaste kõne- ja kirjakeel on mõjustatud eesti keele sõnavarast ja lauseehitusest. Saksa keel on mõjutanud tugevasti eesti keele sõnavara, lauseehitust vähem. Tüüpiliselt on saksa keelest tulnud eesti keelde nende esemete ja nähtuste nimetused, mis mõisnikul oma kodus olid, aga talupojal mitte.
Arvmõõtkava
Kõige levinumad arvmõõtkavad (sulgudes on toodud, millele need on iseloomulikud):
Saksa keel
Ajalugu
19. sajandil ja 20. sajandi esimesel poolel oli saksa keel ülemaailmselt oluline teaduskeel.
Levik
Tänapäeval on saksa keel riigikeel Saksamaal, Austrias, Šveitsis, Liechtensteinis ja Luksemburgis (esimese kolme järgi on tulnud saksakeelsete maade nimetus DACH (Deutschland, Austria, Confoederatio Helvetica), ning on ametlik keel veel Itaaliale kuuluvas Lõuna-Tiroolis ja Belgias Saksamaa piiri äärses Belgia saksakeelses kogukonnas. Alates Namiibia iseseisvumisest 1984 kuni 1990. aastani oli saksa keel üks Namiibia riigikeeltest.
Arvmõõtkava
Arvmõõtkava aitab erinevate kaartide mõõtkavu võrrelda. Suurem mõõtkava on see, kus nimetaja on väiksem.
Saksa keel
Levik
Lisaks on saksa keel ametlikult tunnustatud vähemuskeel mõnes Brasiilia, Itaalia (Trentino), Kasahstani, Poola, Rumeenia, Slovakkia, Taani, Tšehhi, Ungari, Venezuela ja Venemaa osas. Saksa keel on Vatikani korrakaitseüksuse Šveitsi kaardiväe haldus- ja komandokeel.
Variandid
Saksa keele levila moodustab osa suuremast läänegermaani mandrimurrete kontiinumist, milles lähestikku paiknevad kohalikud murded on tavaliselt vastastikku mõistetavad ning erinevused on seda suuremad, mida kaugemal murded üksteisest geograafiliselt on. Murrete ühtlustamiseks on mõeldud saksa standardkeel (Standardsprache), millel on mitu piirkondlikku varianti. Standardkeele variantide erinevused on väga väikesed, murded aga võivad olla teiste murrete või standardkeele kõnelejate jaoks peaaegu arusaamatud.
Saksa murrete liigitus põhineb 19. sajandi uurimustel. Samal ajal hakkasid paljudes piirkondades tekkima standardkeele ja kohaliku murde segunemisel niinimetatud kõnekeeled (Umgangssprachen). 20. sajandi keskpaigas, eriti pärast Teist maailmasõda, lükkasid kõnekeeled vanad murded eemale. Seda protsessi on soodustanud sõjajärgsed põgenike lained, aga ka raadioside ja televisiooni lai levik ning kooliharidus.
Standardkeele variandid
pisi|püsti=1.2|Saksa standardkeele rahvuslikud ja regionaalsed variandid Polütsentrilise saksa standardkeele sees eristuvad selgelt Saksa norm (niinimetatud liidusaksa kõrgsaksakeel, Bundesdeutsches Hochdeutsch), Austria norm ja Šveitsi norm. Tinglikult on võimalik eraldi rääkida ka Belgia saksakeelse kogukonna, Lõuna-Tirooli, Luksemburgi ja Liechtensteini standardkeele variatsioonidest.
Saksamaal, Austrias, Lõuna-Tiroolis ja Belgia saksakeelses piirkonnas tarvitatakse standardkeelt aktiivselt kõigis elu valdkondades. Šveitsis piirdub standardkeele funktsioon põhimõtteliselt kirjapruugi keele omaga, samal ajal kui kõnepruugis valitsevad šveitsisaksa murded. Luksemburgis on saksa standardkeele kõrval ametlik staatus olemas ka letseburgi keelel, mis on tekkelt kohalikest saksa murretest välja kujunenud omaette standard.
Sõnavara, mis on kõigis saksa standardkeele variantides identne, nimetatakse kuhjuvalt üldsaksa keeleks (Gemeindeutsch). Üldsaksa keele sõnavara ei või siiski omaette keelevarianti genereerida; tegemist on ainult kõigi standardi variantide ühise vundamendiga.
Dialektid
[[Pilt:German dialect continuum in 1900 (according to Wiesinger, Heeroma & König).png|pisi|püsti=1.2|
Saksa keele murdeid jagatakse tavaliselt maken/machen-joone ehk Benrathi joone (Düsseldorfi Benrathi linnaosa järgi) alusel alamsaksa murreteks (põhjas), mis jäid teisest häälikunihkest puutumata, ja kõrgsaksa murreteks (lõunas), kus teine häälikunihe toimus.
Kõrgsaksa murded jagunevad omakorda kesksaksa ja ülemsaksa murreteks. Varem tähistati kesksaksa ja ülemsaksa murrete piirina Karlsruhe joont (euch/enk- ehk mähe/mähet-liini). Tänapäeval eelistatakse sellisena vaadelda Speyeri (Appel/Apfel) ja Germersheimeri joont (Pund/Pfund).
Enamikus kesk- ja ülemsaksa murretes on häälikunihe toimunud vaid osaliselt, sealhulgas idakesksaksa murretes, millel põhineb suuresti ka saksa standardkeel. Kolm ainsat täielikku häälikunihet läbi teinud murret on ülaalemanni murre, ülimalemanni murre ja Baieri Tirooli murre.
Alamsaksa rühma kuuluvad need murded, kus teist häälikunihet ei toimunud või see väljendus vähe. Alamsaksa murded tulenevad vanaalamsaksi keelest ning on levinud Põhja-Saksamaal ja Kirde-Madalmaades. Kõnelejad peavad neid sageli iseseisvaks keeleks. Euroopa keelteharta raames tunnistati alamsaksa keel Saksamaal ja Madalmaades ametlikult regionaalkeelena.
Alamfrangi murde Alam-Reini variandid on samuti häälikunihkest eemale jäänud. Keeletüpoloogia vaatevinklist on need siiski tihedamalt seotud hollandi kui saksa murretega. Nende klassistamine alamsaksa murrete alarühmana on seega vaieldav. Nagu ka hollandi keel tulenevad alamfrangi murded vanaalamfrangi (vanahollandi) keelest.
Mõõtkava
Mõõtkava all mõistetakse plaanil või kaardil oleva joonepikkuse (D) suhet vastava maastikujoone horisontaalprojektsiooni (S) pikkusesse.
=Mõõtkava esitused=
Saksa keel
Dialektid
Rahvasuus kutsutakse kõiki alamsaksa, vahel ka alamfrangi ja keskfrangi murdeid Plattdeutsch’iks. Sõna Platt, mis jõudis saksa keelde keskhollandi keele kaudu vanaprantsuse keelest, pärineb vulgaarladina sõnast *plattus (tasane, sile) ja seal omakorda tõenäoliselt kreeka sõnast πλατύς (tasane, lai). Nimetus ei viita mitte geograafiale (kuigi alamsaksa murdeid kõneldakse tõepoolest tasandikel), vaid selle allikaks on eeldatavasti vana alamsaksa väljend platt spreken (avalikult rääkima, selgelt rääkima).
Mõõtkava
Mõõtkava väljendatakse arvmõõtkavana, selgitava mõõtkavana ning graafiliselt joon- ja põikmõõtkavana.
Saksa keel
Segakeeled
Raskesti klassistatav on alamsaksa ja kõrgsaksa segakeel Missingsch, samuti endas kõrgsaksa, alamsaksa, taani ja lõunajüüti elemente ühendav Petuh. Lõunajüüti keelt vaadeldakse alamsaksa mõjudest hoolimata üldjuhul taani keele murdena. Lisaks on saksa keele mõjutatud taani Lõuna-Slesvigi murre.
Segakeeli on tekkinud samuti saksa keele kontaktidest mittegermaani keeltega. Heaks näiteks on saksa ja alamsorbi segakeel Ponaschemu. Sileesia keelt (loomuselt saksa ja poola segakeelt) peetakse tavaliselt kas poola keele murdeks või iseseisvaks keeleks.
Jidiš pärineb keskülemsaksa keelest, kuid on edaspidi slaavi ja heebrea mõjude all iseseisvalt arenenud ning omaette kirjaliku normiga keeleks välja kujunenud.
Koloniseerimise käigus tekkis Paapua Uus-Guinea Ida-Uus-Britannia provintsi aladel Unserdeutsch (meie-saksa keel), kreoolkeel saksa keele alusel, samuti Namiibia pidžinkeel Küchendeutsch (köögisaksa keel). Nii üks kui teine on nüüdseks praktiliselt välja surnud.
Grammatika
Saksa keel kuulub mandriläänegermaani keelte alarühmasse, koos hollandi, friisi ja teiste keelega. Nendega jagab see teatud põhjapanevaid ühisjooni, ennekõike – keerulisi, pealausetel ja kõrvallausetel vahet tegevaid sõnajärje reegleid. Pealause puhul domineerib saksa keeles nimelt põhisõnajärje skeem SVO (alus–öeldis–sihitis), kusjuures öeldis jääb alati teisele kohale; kõrvallauses järgitakse see-eest rõhuvalt skeemi SOV (alus–sihitis–öeldis).
Paljude teiste mandriliste germaani keeltega (või ka inglise keelega) võrreldes on saksa keel säilitanud suhteliselt rikka fleksiooni. Noomenite puhul eristatakse saksa keeles grammatilist sugu (mees-, nais- ja kesksugu), millega ühilduvad artiklid ja (välja arvatud öeldistäite positsioonis) omadussõnad, nelja käänet (nominatiivi, genitiivi, daativi, akusatiivi) ja kahte arvu. Tegusõnade puhul eristatakse mitut ajavormi (nende hulgas nii lihtsaid kui ka liitseid), isikuid, nelja kõneviisi ja kahte tegumoodi. Abitegusõna funktsiooni kannavad verbid sein (olema), haben (omama) ja werden (saama).
Saksa keeles on silmapaistvalt produktiivne sõnamoodustus. Väga palju kasutatakse eesliiteid (tegusõnade puhul; võrreldav ühendverbidega eesti keeles) ja kompositsiooni ehk liitsõnu (eesti keelega analoogselt: Haus+tür – maja+uks, Weihnacht-s+baum+verkäufer – jõulu+puu+müüja).
Tähestik
Saksa keeles kasutatakse ladina tähestikku koos nelja lisatähega: Ä, Ö, Ü ja ẞ (enamasti väiketähena: ß). A B C D E F G H I J K L M N O P Q R S T U V W X Y Z  Ä Ö Ü   ẞ
Suur algustäht
Saksa keele ortograafiliseks eripäraks on, et kõik nimisõnad (sealhulgas üldnimed) kirjutatakse ka lause sees suure algustähega (saksa k Großschreibung), näiteks: der Hund (koer), das Brot (leib), die Zeitung (ajakiri) jne.
Ainulaadne komme pärineb 17. sajandist, baroki ajastust. Juba hiliskeskajal tähistati saksakeelsetes tekstides suure algustähega või kahe suure algustähega neid sõnu (mitte ainult nimisõnu), mida taheti rõhutada. Saksamaalt kandus Großschreibung taani keelde ja sealt edasi Taani-Norra personaaluniooni kaudu norra keelde. 1867. aasta reformiga majusklid üldnimede puhul norra keeles siiski tühistati, 1948. aastal loobus sellest reeglist ka taani keel. Tänapäeval kasutavad sama süsteemi mis saksa keeles ainult idafriisi ja letseburgi keel.
Peamised hääldusreeglid
(Transkriptsioonid IPA järgi.)
Kaashäälikutähed:
Täishäälikutähed:
Mõõtkava
Arvmõõtkava on mõõtkava numbriline väljendus: murd, mille lugejas on 1. Murru nimetajas olev arv N saadakse valemist Murrujoone asemel kasutatakse tavaliselt koolonit. Näiteks arvmõõtkava 1:500 tähendab, et ühele pikkusühikule plaanil vastab 500 cm tegelikkuses ehk 1 cm plaanil vastab 5 m tegelikkuses. Tihti lisatakse arvmõõtkavale täht M, näiteks M 1:500.
Selgitav mõõtkava ehk võrdlusmõõtkava tähendab mõõtkava esitamist mõõtühikutega, nt. 1 cm – 5 m.
=Suur ja väike mõõtkava=
Öeldakse, et üks mõõtkava on suurem kui teine, kui esimene arvmõõtkava on suurem. Murru nimetaja suurendamisel murru väärtus väheneb, seega nt. mõõtkava 1:500 on suurem kui mõõtkava 1:5000. Teisisõnu, suurem on see mõõtkava, kus pikkusi on vähem vähendatud.
=Mõõtkava täpsus=
Joonepikkust maastikul, mis vastab 0,1 millimeetrile antud kaardi mõõtkavas, nimetatakse selle mõõtkava täpsuseks. Näiteks 1:1000 mõõtkava täpsuseks on 0,1 m; 1:10 000 mõõtkava täpsuseks on 1,0 m.
Mõõtkava täpsusest järeldub, missuguseid maastikuobjekte saab plaanile kanda mõõtkavaliste leppemärkidega. Samuti ei ole plaanilt joonepikkusi võimalik määrata täpsemini ega kanda plaanile täpsemini, kui seda võimaldab mõõtkava täpsus.
Pascal-Adolphe-Jean Dagnan-Bouveret
Pascal-Adolphe-Jean Dagnan-Bouveret (7. jaanuar 1852–3. juuli 1929) oli prantsuse naturalistist maalikunstnik. Dagnan-Bouveret oli Alexandre Cabaneli, Jean-Baptiste-Camille Corot' ja Jean-Léon Gérôme'i õpilane.
Aristide Bruant
Louis Armand Aristide Bruant (6. mai 1851 – 10. veebruar 1925) oli prantsuse kabareelaulja ja koomik.
Aastal 1885 avas Aristide Bruant kabaree Le Mirliton.
pisi|vasakul|Ambassadeurs:Aristide Bruant, 1892. Plakati autor [[Henri de Toulouse-Lautrec]]
Stockholm
Stockholm (ametlikult Stockholmi vald (Stockholms kommun, poolametlikult Stockholmi linn (Stockholms stad)) on Rootsi pealinn, vald Rootsis Stockholmi läänis.
Põhjala Veneetsiaks ja Mälareni kuningannaks nimetatud Stockholm asub Mälareni järve ja Läänemere vahelise väina kaldail ja saartel, mida ühendab üle 50 silla.
1950. aastatel rajati Stadenist põhja poole Norrmalmi 5 ühesuguse kõrghoonega ärikeskus Hötorgscity, kus tohib liikuda ainult jalgsi. Djurgårdeni saarel on muuseume (Skanseni vabaõhumuuseum, Põhjala muuseum, Vasa laev Vasa muuseumis), suur park ja loomaaed.
Stockholmis asub enamik riigi suuri õppe- ja teadusasutusi (ülikool, akadeemiad, 3 Nobeli instituuti). Stockholm on riigi suurimaid sadama- ja tööstuslinnu.
Veebruaris 2009 tunnustas Euroopa Komisjon Stockholmi keskkonnasõbraliku eluviisi eest ning nimetas linna 2010. aasta Euroopa keskkonnapealinnaks. pisi|Stockholmi kliimadiagramm
Ametlik nimi
1971. aasta haldusreformiga sai Stockholmi linnast Stockholmi vald. Stockholmile tehti erireeglid, mille järgi vast valitud Stockholmi vallavolikogu volitused algasid juba 1. oktoobril 1970 (teistel vallavolikogudel 1. jaanuaril 1971.
1980ndatel otsustas Stockholmi vallavolikogu kasutada ametliku nime "Stockholmi vald" asemel nime "Stockholmi linn" juhtudel, kui "puudub omavalitsusõiguslik tähtsus". Teatud kontekstides, näiteks juriidilistes dokumentides, peab siiski kasutama ametlikku nime "Stockholmi vald".
Haldusjaotus
Stockholm koosneb kolmest peapiirkonnast (huvudområde): Innerstaden (Stockholmi südalinn), Västerort ja Söderort, mis omakorda koosnevad 14 linnaosapiirkonnast (stadsdelsområde):
Innerstaden (Stockholmi kesklinn)
Söderort (Lõuna-Stockholm)
Västerort (Lääne-Stockholm)
Linnaosapiirkonnad jagunevad linnaosadeks.
2006. aasta Oscari auhinnad
2006. aasta Oscari auhinnad ehk '''78. Ameerika Filmikunsti- ja Teaduste Akadeemia auhinnad''' anti kätte 5. märtsil 2006 Ameerika Ühendriikides Los Angeleses Kodaki teatris. Oscari auhindadega tunnustati valikut 2005. aasta parematest filmidest.
Õhtujuht oli Jon Stewart.
Parim film
Nominendid:
Võitja:
Parim režissöör
Nominendid:
Võitja:
Parim meesnäitleja
Nominendid:
Võitja:
Parim naisnäitleja
Nominendid:
Võitja:
Parim meeskõrvalosatäitja
Nominendid:
Võitja:
Parim naiskõrvalosatäitja
Võitja:
Parim täispikk animafilm
Nominendid:
Võitja:
Parim võõrkeelne film
Nominendid:
Võitja:
Astrid Lindgreni mälestusauhind
pisi|Auhinna üleandmine (2014)
2006. aasta Oscari auhinnad
Parim mugandatud stsenaarium
Nominendid:
Võitja:
Astrid Lindgreni mälestusauhind
Astrid Lindgreni mälestusauhind on laste- ja noorsookirjanduse auhind. Selle asutas Rootsi parlament 2002. aastal Astrid Lindgreni mälestuseks.
2006. aasta Oscari auhinnad
Parim algupärane stsenaarium
Võitja:
Astrid Lindgreni mälestusauhind
Auhinda antakse välja igal aastal ja selle suurus on 5 miljonit Rootsi krooni, mis on umbes 570 000 eurot.
2006. aasta Oscari auhinnad
Enim Oscareid võitnud filmid
Kolm Oscarit on saanud filmid
Tartu tähetorn
pisi|320px|Tartu tähetorn (2022)
Tartu tähetorn on Tartus Toomemäel (Uppsala 8, 2018. aastani Lossi 40) asuv Tartu Ülikooli ajalooline observatoorium, mille esimesel korrusel on välja pandud ka astronoomiat puudutav osa Tartu Ülikooli muuseumi ekspositsioonist. Ruumikitsikuse ja linna valgusreostuse tõttu toimub astronoomiaalane teadustegevus tänapäeval peamiselt Tartu observatooriumis Tõraveres.
Tähetornis tegutseb juba aastaid astronoomiaring, samuti korraldatakse seal loenguid ja avalikke astronoomilisi vaatlusi huvilistele.
Tartu Hansapäevade ajal on tähetorni ümbruses traditsiooniliselt teaduslinn, kus toimuvad loodusteaduslikud eksperimendid, tutvustatakse teaduslikke saavutusi ja seadmeid.
Eesti Vabariigi aastapäeval 24. veebruaril kogunevad tartlased kell 10 hommikul tähetorni juurde Eesti lippu tervitama. Tähetornis lehvib sinimustvalge lipp 23. juunist 1988 ööpäev läbi, seda ei langetata päikeseloojangul ega heisata päikesetõusul.
Ajalugu
pisi|Tartu tähetornis lehvib [[Eesti lipp|sinimustvalge lipp 23. juunist 1988 ööpäev läbi]] pisi|Tartu tähetorn Toomemäel (2006) pisi|Tartu tähetorn öösel (2008) pisi|Tartu tähetorn ja [[Friedrich Georg Wilhelm Struve monument|Struve monument (2011)]] Pärast Tartu Ülikooli taasavamist 1802. aastal rajas matemaatikaprofessor Johann Pfaff aastatel 1805–1807 esimese ajutise observatooriumi, mis asus tänase Poe tänava ja Küüni tänava nurgal. 1807–1809 avati teine ajutine observatoorium Õpetaja tänavas asjaarmastaja-astronoomi Andreas von Lamberti majas.
1808 hakati ehitama alalist observatooriumi Toomemäe kaguossa keskaegse piiskopilinnuse varemetele ja see valmis 1810. Aastal 1813 määrati Friedrich Georg Wilhelm Struve tähetorni astronoom-observaatoriks. Paigaldati Dollondi passaažiriist. Regulaarseid vaatlusi alustati 1814.
1820–1839 oli tähetorni direktor F. G. W. Struve ja Tartu tähetorn oli oma kuulsuse tipul. 1822 saabus Reichenbachi meridiaanring ning 1824 jõudis tähetorni Fraunhoferi refraktor, mis oma 9-tollise läbimõõduga objektiiviga oli selle aja suurim ja parim läätsteleskoop maailmas. Aastal 1825 laiendati tähetorni kuplit ja sinna paigaldati Fraunhoferi refraktor. F. G. W. Struve uuris sellega peamiselt kaksiktähti. 1837 ilmus F. G. W. Struve peateos "Mensurae micrometricae...", milles avaldati peale kaksiktähtede uurimise tulemuste ka Struve poolt maailmas esmakordselt tehtud tähe kauguse määrang. 1839 lahkus Struve Tartust – läks Peterburi lähedal asuva Pulkovo observatooriumi direktoriks – ning sellega lõppes üks oluline etapp tähetorni ajaloos.
1840–1864 oli tähetorni direktor Johann Heinrich Mädler, kes sai tuntuks Kuu uurimisega. Ta oli ka silmapaistev populariseerija ning tema raamat "Populäre Astronomie" ilmus mitmes trükis.
Mädleri tööd tähetorni juhtimisel jätkas Thomas Clausen, kes ise tegeles rohkem matemaatika vallas ja arvutas näiteks komeetide orbiite. Samal ajal töötas tähetorni juures ka Peter Carl Ludwig Schwarz, kelles sai uus direktor 1872. aastal.