cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ásgeir Ásgeirsson
Enne presidendiks saamist
29-aastaselt valiti Ásgeir Arengupartei (Framsóknarflokkurinn) ridades Alþingi liikmeks. Aastal 1930, mil tähistati Alþingi tuhandeaastaseks saamist, pidas just tema Alþingi presidendina Þingvelliril kõnet. 1931. aastal sai temast riigi majandusminister ning aasta hiljem juba peaminister. Aastal 1934 lahkus ta Arenguparteist ning osales mõnda aega valimistel sõltumatu kandidaadina. Hiljem astus ta Sotsiaaldemokraatlikku Parteisse ning oli Alþingi liige kuni presidendiks valimiseni aastani 1952. Kuni presidendiks saamiseni oli ta ka Islandi panga Útvegsbanki Íslands president (aastast 1938). Útvegsbanki ning veel kolme panga põhjal moodustati hiljem Íslandsbanki, mis kannab tänapäeval nime Glitnir.
Presidendina
Ásgeirsson valiti 1952. aastal Islandi teiseks presidendiks napi häälteenamusega. Uus president tuli valida eelmise presidendi Sveinn Björnssoni surma tõttu planeeritust varem. Ásgeirssoni peamine konkurent valimistel oli Reykjavíki Toomkiriku õpetaja Bjarni Jónsson, kellel oli sel ajal valitsuses olnud Iseseisvuspartei ja Arengupartei toetus. Siiski õnnestus Ásgeirssonil koguda valimistel 46,7% häältest Jónssoni 44,1% vastu. Kolmas kandidaat Gísli Sveinsson, kes oli varem olnud Iseseisvuspartei ridades ka parlamendis, sai 6,0% häältest.
Aastatel 1956, 1960 ja 1964 valiti Ásgeirsson Islandi presidendiks ilma, et keegi oleks tema vastu kandideerinud. Vahetult peale tema neljanda ametiaja algust suri ta abikaasa Dóra leukeemiasse ning aastal 1968 otsustas Ásgeirsson uuesti kandideerimisest loobuda. Eeldati, et tema järeltulijaks presidendiametis valitakse tema väimees Gunnar Thoroddsen, kes aga küsitluste järgi favoriidina alustades kaotas siiski valimistel Kristján Eldjárnile.
Tema presidendiks olemise ajal olid ametis järgmised peaministrid:
1955. aastal anti talle Saksamaa teenetemärk (Sonderstufe des Großkreuzes des Verdienstordens der Bundesrepublik Deutschland).
Evelyn Nesbit
pisi|Evelyn Nesbit (1903) Florence Evelyn Nesbit (abielus Evelyn Nesbit Thaw; 25. detsember 1884 Natrona, Pennsylvania – 17. jaanuar 1967 Santa Monica, California) oli Ameerika Ühendriikide modell, tantsija ja näitleja.
Evelyn Nesbit omandas skandaalse kuulsuse, kui tema mees miljonär Harry Thaw laskis 25. juunil 1906 maha Nesbiti endise armukese arhitekt Stanford White'i.
Aastatel 1907–1922 mängis ta kaheteistkümnes tummfilmis.
1955. aastal valmis Nesbiti eluloo põhjal mängufilm "Tüdruk punasel sametkiigel" ("The Girl in the Red Velvet Swing"). Evelyn Nesbiti rolli mängis filmis Joan Collins.
Evelyn Nesbit on üks tegelasi Edgar Lawrence Doctorow' romaanis "Ragtime" (1975, eesti keeles 1981).
Türgi rahvuslik liikumine
pisi|[[Sivasi kongressil osalenud tuntud natsionalistid: Muzaffer Kılıç, Rauf Orbay, Bekir Sami Kunduh, Mustafa Kemal Atatürk (keskel), Ruşen Eşref Ünaydın, Cemil Cahit Toydemir ja Cevat Abbas Gürer.]] Türgi rahvuslik liikumine (türgi keeles Türk Ulusal Hareketi) hõlmab türgi revolutsionääride poliitilist ja sõjalist tegevust, mille tulemusel loodi ja kujundati kaasaegne Türgi Vabariik. Sellele eelnes Osmanite riigi lüüasaamine Esimeses maailmasõjas ja järgnes liitlaste poolt Konstantinoopoli okupeerimine ja impeeriumi eraldamine Mudrose vaherahu tingimustes. Osmanid nägid liikumist nende vastu suunatud rahvusvahelise vandenõu osana. Türgi revolutsionäärid mässasid eraldamise ja 1920. aastal osmanite valitsuse allkirjastatud Sèvresi rahulepingu vastu, mis jagas osa Anatooliast.
Kõrgem Sõjanõukogu
Kõrgem Sõjanõukogu (prantsuse keeles conseil supérieur de la guerre) oli Prantsuse kolmandas vabariigis aastatel 1872–1940 eksisteerinud sõjaline juhtorgan, mille eesmärk oli koordineerida väeliikide vahelist koostegutsemisvõimet. Lakkas tegutsemast pärast Natsi-Saksamaa poolt suurema osa Prantsusmaast okupeerimist. Pärast teist maailmasõda nõukogu enam ei taastatud.
Kõrgemat Sõjanõukogu juhtis formaalselt sõjaminister, kuid nõukogu igapäevast juhtimist teostas nõukogu aseesimees (vice-président). Pärast kindralstaabi loomist 1890. aastal, kuulus kindralstaabi ülem (Chef d'État-Major Général de l'Armée) Kõrgemasse Sõjanõukokku ex officio. Kõrgema Sõjanõukogu aseesimehe ja kindralstaabi ülema ametikohad olid ühitatud aastatel 1911–1920 ja 1935–1940.
Kõrgema Sõjanõukogu aseesimehi
Maailmasõdade vahelisel ajal olid Kõrgema Sõjanõukogu aseesimehe ametis järgmised kindralid:
Mere- ja õhuväes
1889. aastal loodi Kõrgem Mereväenõukogu ja 1931. aastal Kõrgem Õhuväenõukogu.
Ieperi lahing
Ieperi lahinguteks nimetatakse esimese maailmasõja käigus Belgias Ieperi (Ypres) linna lähistel toimunud lahinguid Saksamaa ja liitlasvägede (belglased, prantslased, britid, kanadalased) vahel.
Ruth Maier
Ruth Maier (10. november 1920 Viin – 1. detsember 1942 Oświęcimi koonduslaager) oli juudi päritolu Austria naisterahvas, kes pidas aastatel 1933–1938 Austrias ja aastatel 1939–1942 Norras päevikut, olles nõndanimetatud Norra Anne Frank. Tema päevik avaldati 2007. aastal.
Ruthi noorem õde Judith põgenes Suurbritanniasse. Ruth pääses tänu isa tutvustele Norrasse, kuhu ta saabus 30. jaanuaril 1939. Ta elas mõnda aega norra perekonnas, õppis ära norra keele ja sooritas edukalt eksamid, mis andsid talle õiguse astuda ülikooli. Ta sai sõbraks tulevase luuletaja Gunvor Hofmoga. Ta oli ka modelliks Gustav Vigelandi skulptuurile, mis kujutab Ruthi ateljeesse sisseastujast ehmudes oma alasti keha katmas.
1942. aasta sügisel elas ta Oslos üüritoas, kus ta 26. novembril arreteeriti ja samal päeval ära viidi. 1. detsembril saabus ta Oświęcimi, kus ta juhiti otse gaasikambrisse.
Sõber Gunvor Hofmo säilitas Ruthi päevikud ja kirjavahetuse. 1953. aastal püüdis ta neid avaldada, kuid see ei õnnestunud. Pärast Hofmo surma 1995. aastal leidis tema asjade hulgast Ruthi kirjutised Jan Erik Vold, kes need toimetas ja 2007. aastal avaldas. 2009. aastal tõlgiti raamat inglise keelde.
Islamiriigi sõja kronoloogia (2014. aasta juunist)
Juunis 2014 algas Iraagis sõjategevus. Sunniitlikud Iraagi ja Levandi Islamiriigi (ISIL) võitlejad vallutasid Põhja-Iraagis ligi kahe miljoni elanikuga Mosuli linna. ISIL alustas seejärel pealetungi lõunasse Bagdadi suunal ja hõivas peagi ka vähemalt osaliselt Tikriti. Kuu lõpul kuulutati välja islamikalifaat ning organisatsioon viis läbi nimevahetuse – ISIList sai lihtsalt Islamiriik (IR). Takfiri liikmeskond on Süürias ja Iraagis eduka sõjategevuse tulemusel mitmekordistunud kuni 30 000 liikmeni. Islamiriigi käes olev ala on pindalalt suurem kui Suurbritannia ning ainuüksi Iraagis Mosulis on umbes 5000 võitlejat.
Kalifaadi väljakuulutamisega andis IR ära oma sõjalise eelise, hajutatus ja nähtamatus. Nüüd on IRil maa-ala, mida tuleb kaitsta. IR on sisemine killustatus eri huvigruppide vahel muudavad IRi ründamise lihtsamaks. USA ja Euroopa Liit toetavad Iraagi armeed ja kurde. Iraan andis kurdidele vajalikku relvastust.
Augustist 2014 on IR võitlejad USA õhurünnakute märklauaks. Iraagi sõjavägi ja šiiade vabatahtlikud on asunud vasturünnakule.
Kronoloogia
9. juunil 2014 algas rühmituste ISIS ja ISIL pealetung. Nad vallutasid suuri alasid Iraagi kirde- ja põhjaprovintsis ning kolmandikku Süüria territooriumist.
8. augustil 2014 USA alustas IRi vastu õhurünnakuid, pommitades rühmituse positsioone Iraagis.
23. septembril 2014 laiendasid Ühendriigid õhurünnakuid Süüriasse.
3. detsember 2014. Äärmusrühmituse Islamiriik (IR) edasitung Iraagis ja Süürias on peatatud.
1978. aasta NSV Liidu meistrivõistlused ratsutamises
1978. aasta NSV Liidu meistrivõistlused ratsutamises.
Kolmevõistlus
{| class="wikitable" ! colspan=6 bgcolor="5BBAB2" | Sporthobuse kolmevõistlus III grupi hobustele ! Koht ! Ratsanik ! Hobune ! Võistkond ! Miinuspunkte }
Bēne
Bēne on küla (lielciems) Lätis Dobele piirkonnas, Bēne valla halduskeskus.
Asulas asus Bēne mõis (Behnen). Läbi asula läheb Jelgava–Reņģe (Ruba) raudtee. Esimest korda on asulat mainitud 1272. aastal. Tänapäeval asuvad seal keskkool, muusikakool ja kunstikool, raamatukogu ja postkontor.
Aastal 2015 oli külas 1404 elanikku, aastal 2022 oli elanikke 1202.
Zagrebi katedraal
Zagrebi katedraal on roomakatoliku institutsioon ja Horvaatia kõrgeim hoone. Uusgooti stiilis ehitis on pühitsetud Maarja kogudusele ning ungari kuningatele István Pühale ja Ladislas Pühale.
Üks selle kahest tornist sai kahjustada 22. märtsil 2020 aset leidnud maavärinas.
Teksariie
pisi|Must teksariie Teksariie ehk teksasriie ehk teksas ehk deenim (denim) on riidesort, millest valmistatakse enamasti pükse, tagisid, seelikuid ja kotte.
Teksariie on tavaliselt iseloomuliku diagonaalse toimse koega puuvillane tekstiil.
Sinine teksariie on saadud indigoga värvimise teel, enamasti on värvitud vaid koelõngad, lõimelõngad on valged.
Teksariidele on omane värvi kulumine kandmisel, eriti kohtades, mis kannatavad kõige rohkem hõõrdumise ja surve all, pükstel näiteks põlveõndlates. Mõned inimesed peavad kulumisomadust efektseks ja seetõttu valmistatakse ja müüakse ka teksasid, millel on tootmise käigus teatud kohad juba "ära kulutatud".
Päritolu
Teksariiet hakati algselt tootma Prantsusmaal. Riidesort levis Itaaliasse, kus hakati sellest valmistama teksapükse. Algselt valmistati teksariidest tööpükse, tunkesid, kuid 20. sajandil kujunes teksariidest ülemaailmne mood.
Krista Mikkonen
pisi|Krista Mikkonen (2019) Krista Johanna Mikkonen (sündinud 15. märtsil 1972 Haminas) on Soome poliitik, ta kuulub Rohelise Liidu ridadesse. Ta oli 6. juunist 2019 kuni 20. juunini 2023 Soome keskkonna- ja kliimaminister.
Ta on lõpetanud Kouvolas lütseumi ja 2003. aastal Joensuu Ülikooli (magistrikraadiga bioloogias).
Ta valiti Eduskunna liikmeks 2015. aasta Soome parlamendivalimistel Savo-Karjala valimisringkonnas (Põhja-Karjala ja Põhja-Savo maakonnas), kus ta sai 4624 häält. Eduskunna liikmeks valiti ta ka 2019. aasta Soome parlamendivalimistel. Aastatel 1997–2000 oli ja 2005. aastas on ta Joensuu linnavolikogu liige, aastatel 2005–2012 oli ta Joensuu linnavalitsuse liige.
6. juunist 2019 kuni 20. juunini 2023 oli ta Soome keskkonna- ja kliimaminister.
Henry Tayali
pisi|Henry Tayali 1980. aastate alguses pisi|Henry Tayali [[Ugandas Makere ülikoolis 1960. aastate lõpus]] Henry Nkole Tayali (22. november 1943 Serenje – 22. juuli 1987 Aachen) oli Sambia maalikunstnik, graafik ja skulptor. Teda on peetud tuntuimaks Sambia päritolu kunstnikuks.
Henry Tayali sündis Põhja-Rodeesias Serenjes Edward Nkole Tayali (1914–1995) ja Esnati Mumba Tayali (neiupõlvenimega Chola, 1923–1963) perekonnas. Tema sünnilinna lähedal asuvad Nsalu koopad, kust leiti 12 000 aasta vanused koopamaalingud. Henry isa oli viielapselise pere vanim laps ja oli õppinud Chinsalis Lubwa misjonikoolis (samas koolis, kus õppis teiste seas Kenneth Kaunda). Ta oli omal ajal saanud stipendiumi, et minna õppima Lõuna-Aafrika ülikooli. See plaan jäi aga teostamata, sest tema ema suri ning ta võttis nooremad õed-vennad oma hoole alla. Pere elatamiseks kolis Edward Nkole Tayali Lõuna-Rodeesiasse Bulawayosse, kus asus lõpuks tööle eluaseme- ja kommunaalteenuste ministeeriumis.
Lapsepõlv
Henry Tayali sündis pere esimese lapsena. Tal oli kuus õde-venda. Perekond oli kirjanduslembeline ja lapsed kasvasid arendavas õhkkonnas. Isale meeldis pärimuslugusid jutustada ja oma jutu sisse traditsioonilisi idioome ja tsitaate pikkida. Lapsed lugesid palju ning olid tuttavad nii oma rahvakultuuri kui ka eurooplaste seiklus- ja rännulugudega. Nii kasvas Henryst haritud ja maailma asjades hästi orienteeruv nooruk. Teismelisena luges ta läbi suure osa lääne kirjandusklassikasse kuuluvaid teoseid, sealhulgas näiteks Alexandre Dumas' vanema, James Fenimore Cooperi, Robert Louis Stevensoni ja Mark Twaini romaane. Tayali varajastes akvarellides on täheldatud nendelt kirjanikelt saadud mõjutusi.
Haridustee
pisi|Henry Tayali (vasakul) 1976. aastal pisi|Henry Tayali (vasakul) koos oma venna Bright Tayaliga 1976. aastal. Paremal on näha Tayali metallskulptuur. Tayali alustas maalimist 1950. aastatel Bulawayos koolis käies. Mpopoma keskkoolis õppides lõi ta oma esimese tähelepanuväärse teose "Destiny". Ta oli 15-aastane, kui tema töödest korraldati esimene näitus. Aastal 1967 lahkus Tayali Rodeesiast ja pöördus tagasi tolleks ajaks juba iseseisvaks riigiks saanud Sambiasse. Ta taotles valitsuselt stipendiumi, et minna ülikooli kunsti õppima. Tänu isa ja teiste seas tollase asepresidendi Simon Kapwepwe lobitööle õnnestus Tayalil saada stipendium õppimiseks Ugandas Makere ülikoolis. Ta lõpetas Makere ülikooli 1971. aastal ja sai bakalaureusekraadi kaunite kunstide alal. Pärast seda, kui Idi Amin Ugandas võimu haaras, pöördus Tayali Sambiasse tagasi ja asus tööle Lusakas Sambia ülikooli Aafrika uuringute instituudis. Ta oli algul Aafrika kunsti lektor ja hiljem ülikooli kunstnik. Aastal 1972 sai ta Saksamaa rahvusvahelise akadeemilise koostööprogrammi DAAD raames stipendiumi õppimiseks Düsseldorfi kunstiakadeemia magistriõppes. Henry Tayalit Düsseldorfis juhendanud professor Gerd Weber kirjeldas oma õpilast selliste sõnadega: "Henry Tayali on kahtlemata andekaim välistudeng, kes minu käe all on õppinud. Tema looming on traditsioonilise Aafrika kunsti ning tänapäevaste vahendite ja tehnikate süntees." Tayali lõpetas magistriõpingud 1975. aastal ja pöördus tagasi kodumaale. Ta oli Düsseldorfis õppides omandanud ka ladusa saksa keele oskuse. Juba varem kõneles ta inglise, bemba, ndebele ja ngoni keelt. Aastal 1978 plaanis Tayali Saksamaal doktoriõppesse asuda, kuid kohale sõites selgus, et seda ei õnnestunud korraldada. Ta sõitis pettununa koju tagasi.
Tegevus kunstniku, õpetaja ja kultuuritalletajana
Henry Tayali oli juba väikese lapsena kunstist väga huvitatud. Bulawayos märkas Henry talenti linnavalitsuses töötanud Alex Lambeth, kes innustas teda oma oskusi edendama ja saatis ta kunstikursustele. Kui Henry oli 15-aastane, korraldas Bulawayo linnavolikogu esimese tema tööde näituse. See oli teadaolevalt esimene Aafrika päritolu kunstniku näitus. Sellest sai tema karjäär hoo sisse. Seejärel aitas Frank McEwen korraldada tema tööde näituse Salisburys. Tema esimeste tähelepanu äratanud akvarellide hulgas olid "Destiny" ja "Sunset Road". Ta lõi ka skulptuure. Tayali skulptuur "The Graduate" on esil Lusakas Sambia ülikoolis. Ta viljeles ka siiditrükki ja puulõiget. Tema graafikat müüdi õnnitluskaartidele trükituna. Tema teoste näitusi korraldati paljudes linnades, sealhulgas Lusakas, Bulawayos, Aachenis, Düsseldorfis, Londonis (Commonwealthi instituudis 1983. aastal) ja Torontos. Tema näitusi Sambias avas teiste seas president Kenneth Kaunda. Tayali suhtles paljude tuntud kunstnike, kirjanike ja poliitikutega, kelle seas olid Simon ja Cynthia Zukas ning Andrew Sardanis, kelle majas on siiani palju Tayali maale ja skulptuure, ja USA professor Melvin Edwards. Tayali esines ka ühisnäitustel teiste kunstnikega.
Henry Tayali rändas palju ringi, jäädvustades eri hõimude rahvakultuuri nii lõuendile, fotole kui ka helilindile. Ta oli ka hea fotograaf ning kandis oma Leica fotoaparaati alati kaasas. Sambias ringi rännates pildistas ta nii esemeid kui ka inimesi ning koostas hiljem oma fotode kohta mahukad kataloogid. Sageli ta ka ilmutas pildid ise. Tema fotosid kasutati muu hulgas postkaartidel.
Tayali oli üks korraldajaid, kes aitas ette valmistada Sambia delegatsiooni osalust 1977. aastal Lagoses peetud Musta kunsti maailmafestivalil.
Ta töötas õppejõuna nii Sambia ülikoolis kui ka Evelyn Hone'i kolledžis. Ta võitles selle eest, et loodaks Sambia kunstiülikool. See on siiani loomata.
Tayali tegutses ka hotellide ja restoranide kriitikuna nii Sambias kui ka välismaal. Ta oli Sambia rahvusvahelise kunstnike liidu president ja osales Sambia esindajana paljudel rahvusvahelistel sümpoosionidel ja konverentsidel. Ta juhtis sihtasutust Kunstikeskus, riiklikku käsitöönõukogu ja muuseumiametit.
Looming
pisi|"The Beggar", 1971, puulõige pisi|"Bier Garten", 1974, puulõige Tayali alustas akvarellistina. Inimesed tema piltidel on kujutatud üksikasjalikult ja elavalt. Selle perioodi loomingu stiili on võrreldud Michelangelo omaga. Pikkamisi hakkas ta üha rohkem viljelema õlimaali. Tema tööd muutusid aegamööda üha abstraktsemaks; elu lõpuks jõudis ta minimalismini. Tema teostes segunesid Aafrika ja lääne kunsti mõjud. Osa tema graafikast oli väga väikesemõõduline, mõned seinamaalid (näiteks Saksamaa saatkonnas Lusakas) aga mitmemeetrised. Ta töötas tavaliselt mitme teose kallal korraga, tegeldes paralleelselt ka õpetamisega, tehes vahepeal reisidest tingitud pause.
Tayali siiditrükid ja puulõiked kirjeldasid peamiselt tõetruult teda ümbritsevate inimeste igapäevaelu. Ta väljendas meeleheidet, mida temas tekitas vaesus ja ebaõiglus. Ta kujutas lihtsate inimeste trööstitut elu ja meelelahutusi, milles nad unustust leidsid. Tema piltidel on töörügajaid, kerjuseid, turumüüjaid, poliitikuid; inimesi õllesaalis joomas, läbi pimeduse tööle kõndimas ja tantsimas. Ta kasutas palju must-valget koloriiti.
Üks Henry Tayali tuntumaid skulptuure asub Sambia ülikoolis ja teine Kapiri Mposhi raudteejaamas. Ülikooli jaoks tehtud skulptuur "The Graduate" kujutab ülikoolilõpetajat, kelle ühes käes on tarkust sümboliseeriv raamat ja teises käes Sambia arengu aluseks olnud maaharimist sümboliseeriv kõblas. Kapiri Mposhi raudteejaamas seisab Tayali hiigelsuur betoonist lind. 1970. aastate keskel hakkas Tayali katsetama suurte keevitatud konstruktsioonidega. Üks tema tuntumaid keevitatud metallist teoseid on "The Bull", mis on püstitatud Lusaka lennujaama viiva tee äärde.
Perekond
Henry Tayali abiellus 1971. aastal Ugandas Regina Mary Birungi Kivubiroga. Aastal 1972 sündis neil poeg. Regina suri 1975. aastal. Hiljem abiellus Tayali Rosemary Kaluwaga ning neil sündisid 1980. aastatel tütar ja poeg.
Surm
Henry Tayali suri Saksamaal Aachenis oma vanemat poega külastades 22. juulil 1987. Ta on maetud Lusaka Leopards Hilli kalmistule.
Mälestuse jäädvustamine
Aastal 1989 kogunes rohkem kui 70 kunstnikku Sambia eri paikadest Evelyn Hone'i kolledžisse, et asutada Sambia kujutava kunsti nõukogu (Zambia National Visual Arts Council; VAC). Nad andsid nõukogu Lusaka messikeskuses tegutsevale peakorterile Henry Tayali auks nime Henry Tayali kujutava kunsti keskus. Kujutava kunsti nõukogu alustas tegevust 1991. aastal, kunstikeskus aga 1995. aastal. Kujutava kunsti keskuses korraldatakse kunstivõistlusi, näitusi ja seminare. Üks Sambia kunstinõukogu rahastatavatest Ngoma auhindadest on Henry Tayali auhind, mis antakse parimale kahemõõtmelise kunstiteose autorile.
Berliini loomaaed
pisi|Loomaaia plaan Berliini loomaaed (Zoologischer Garten Berlin või ka lihtsalt Zoo Berlin) on vanim loomaaed Saksamaal. See avati 1844. aastal Berliini linna keskosas Tiergartenis.
Loomaaed hõlmab 33 hektari suurust maa-ala ja on tuntud kui kõige liigirikkam loomaaed. Sealne kogu koosneb 20 000 isendist ja ligi 1400 liigist, kes elavad välialal. Sealt võib leida elevante, kaelkirjakuid, gorillasid ja Saksamaa ainsaid hiidpandasid.
2017. aastal külastas loomaaeda ja akvaariumi üle 3,5 miljoni inimese. See on Euroopa kõige külastatum loomaaed. Üks tuntumaid atraktsioone on loomade söötmine.
Loomaaed teeb koostööd ülikoolide, teadusasutuste ja loomaaedadega üle maailma ning osaleb ka programmides, mis tegelevad ohustatud liikide kaitse ja nende loodusesse tagasi asustamisega.
Ajalugu
Berliini loomaaed, asutatud aastal 1844, on Saksamaa vanim ning maailmas üheksas vanim loomaaed.
Loomaaia loojaks oli Preisi (kuningriik 1525–1947) kuningas Friedrich Wilhelm III, kellel oli suur huvi eksootiliste loomade vastu. Koos oma esimese abikaasaga avati 19. sajandi keskel loomaaed ka külastajatele. Paljud loomaaia asukad olid toodud kuningale kingituseks, kuid kuningas ostis ka ise loomi juurde. Pärast Wilhelmi surma 1840. aastal tõusis troonile tema poeg Friedrich Wilhelm IV. Ta päris ka loomaaia, kuid väga huvitatud ta loomaaiast ei olnud.
Endine Wilhelm III kuninglik nõunik ja zooloogiamuuseumi direktor, Martin Hinrich Lichtenstein vastutas loomade populatsiooni eest. Tal oli juba ammu idee luua eraloomaaed. Koos Alexander von Humboldti ja Peter Joseph Lennéga veenis ta kuningat seda looma. Kuningas kinkis neile faasanimaja Tiergarteni pargis ning ka mitmeid loomi inimestele näitamiseks. Pärast kolmeaastast ehitust avati loomaaed 1. augustil 1844. Loomaaia pidamine oli aga koormav ja mitte väga edukas, ning seepärast kuulub loomaaed 1845. aastast avalikkusele ja on valdavalt eraomandis.
Berliini loomaaed jäi pärast Saksamaa lõhenemist Saksa Liitvabariigi alale. Saksa Demokraatliku vabariigi alal rajati 1955. aastal Tierpark Berlin, mis asub Berliini Friedrichsfelde linnaosas.
Akvaarium
Akvaarium ehitati 1913. aastal zooloogia kompleksi. Lisaks kaladele ja teistele veeloomadele peetakse seal enamikku loomaaia roomajatest, kahepaiksetest ja selgrootutest.
Milzkalne
Milzkalne (vanasti ka Šlokenbeka) on küla (lielciems) Lätis Tukumsi piirkonnas Smārde vallas. Nimi tuleb lähedal asuvast 119 meetri kõrgusest Milzkalnsi mäest.
Külas asuvad Dzirnavase ja Milzkalne bussipeatus. Seal asub ka raamatukogu. Külast idas asub Milzkalne kalmistu.
Kultuurimälestistest on riikliku kaitse all Šlokenbeka mõisa hoonetekompleks (tõllakuurid, häärber, aidad, keskaegse müüri lõigud ja väravatornid), Šlokenbeka veski ait, Šlokenbeka vasallilinnus ja hiiepaik Milzkalne kirikumägi. Kohaliku kaitse all on Šlokenbeka vesiveski, Šlokenbeka veski kõrts ja hiiepaik Sēravoti Terviseallikas.
2001. aastal rajati vesiveski juurde kolme turbiiniga väike hüdroelektrijaam. Aastail 2009–2021 kuulus küla Engure piirkonda.
Šlokenbeka mõis on keskaegne kindlusmõis, mis rajati 15. sajandil. 17. sajandil ehitati mõis ümber ja lisati tornid. 1841–1845 ehitati põhjamüüri äärde uus peahoone. Tänapäeval asub mõisas Läti Teedemuuseum.
Külas kasvav Šlokenbeka hobukastan on looduskaitse all.
2011. aastal oli külas 689 elanikku, 2015. aastal 532 ja 2020. aastal 373.
Eesti Vabakehakultuuri Ühing
Eesti Vabakehakultuuri Ühing oli Eesti nudistide organisatsioon 1930. aastail.
23. juunil 1932 otsustas Erich Differt koos Aleksander Rummeli ja Alfred Riigiga asutada Eesti Vabakehakultuuri Ühingu ja esitas selle põhikirja 29. juulil samal aastal Kohtu- ja siseministrile kinnitamiseks. Põhikirja järgi oli ühingu eesmärgiks vabakehakultuuri põhimõtete laiendamine sõnas, kirjas ja pildi teel ning selle idee arendamise soodustamine. Vabakehakultuuri all mõisteti põhikirjas mõlemast soost igasuguses vanaduses isikute ühist koosviibimist ilma igasuguse riietuseta võimlemise-, suplemise-, seltskondlikkude mängude ja muul alal. Minister Ado Anderkopp seda ei kinnitanud moraalsetel põhjustel, kuna leidis põhikirja olevat vastuolus üldise moraaliga ning heakorra ja julgeoleku seaduse § 325-ga, mis kohustas politseid laiali ajama sugukõlvatuid koosolekuid.
Pärast kaebust kohtule otsustas Riigikohus 1. novembril 1932 tühistada Kohtu- ja siseministri otsuse ja Eesti Vabakehakultuuri Ühing registreerida.
1933. aastal rentis ühing Kakumäe poolsaarel Oti talu mereranna ja suvila. Ühing korraldas regulaarseid supelhommikuid ja vestlusõhtuid.
Asutajaliikmeid oli 18; abielupaare võeti liikmeks koos või ühingust eemalejääva abielupoole kirjaliku tõendi alusel, et tal pole midagi oma abikaasa ühingusse astumise vastu. 1934. aastal oli ühingul 55 liiget. 27. juulil 1934 tegi Haridus- ja sotsiaalminister Nikolai Kann Vabariigi Valitsusele ettepaneku ühing sulgeda, kuid selleks ei leitud seaduslikku alust. Ühingu tegevuse keelamiseks töötati Siseministeeriumis välja seaduseelnõu, mis oleks maksma pandud dekreedina.
Pärast uue Ühingute ja nende liitude seaduse jõustumist 1938. aastal oleks ühing pidanud teatama Tallinna-Harju prefektile juhatuse koosseisu ja asukoha, mida ei tehtud. Seetõttu otsustas prefekt 31. mail 1939 ühingu tegevuse peatada kuni 1. septembrini 1939. Siseministri resolutsiooniga 15. novembrist 1939 ühing suleti ja likvideeriti 21. augustil 1940.
Tegelikult oli ühing oma tegevuse lõpetanud juba 1935. või 1937. aastal vähese liikmete arvu pärast.
Nudistlik tegevus Eestis vaibus aastakümneteks, kuid rahva seas elasid edasi legendid Eesti nudismi pioneerist Erich Differtist ja tema asutatud alastikultuuri ühingust. Tema ideed olid okupatsiooni ajal võitluses nudismi ideede eest suureks toeks.
Jérôme Boateng
pisi|Jérôme Boateng (2017) Jérôme Agyenim Boateng (sündinud 3. septembril 1988 Berliinis) on Saksamaa jalgpallur.
Ta mängib kaitsjana Prantsusmaa kõrgliiga klubis Lyoni Olympique ja Saksamaa jalgpallikoondises. Tegu on mitmekülgse kaitsjaga, kes saab mängida nii keskkaitses kui ka paremal äärekaitses.
Boatengi isa on pärit Ghanast ja ema on sakslanna. Tema vanem vend Kevin-Prince on esindanud Ghana jalgpallikoondist.
Ta alustas klubikarjääri Herthas, debüteerides Saksamaa kõrgliigas hooajal 2006–07. Aastatel 2007–2010 mängis ta Saksamaa kõrgliiga klubis Hamburger SV, 2010–2011 Inglismaa kõrgliiga klubis Manchester City ja 2011–2021 Saksamaa kõrgliiga klubis Müncheni Bayern.
2016. aastal valiti ta Saksamaa aasta jalgpalluriks.
Koondisekarjäär
Ta kuulus Saksamaa noortekoondisse, kellega tuldi 2007. aasta alla 19-aastaste Euroopa meistrivõistlustel kolmandaks. 2009. aastal tuli ta Saksamaa noortekoondisega alla 21-aastaste Euroopa meistriks.
Debüüdi Saksamaa rahvuskoondises tegi Boateng 10. oktoobril 2009 mängus Venemaa vastu.
Esimese ja seni ainsa värava on ta rahvuskoondises löönud 2016. aasta Euroopa meistrivõistluste kaheksandikfinaalis 26. juunil Slovakkiale. Ta valiti lisaks turniiri sümboolsesse koosseisu.
2010. aasta maailmameistrivõistlustel võitis ta Saksamaa koondisega pronksmedali. 23. juunil toimunud viimases alagrupimängus Ghanaga mängis vastasmeeskonnas tema vend Kevin-Prince – see oli esimene kord jalgpalli maailmameistrivõistluste ajaloos, kui kaks venda mängisid ühes mängus vastasmeeskondades.
2014. aasta maailmameistrivõistlustel tuli ta Saksamaa koondisega maailmameistriks. Boateng kuulus algkoosseisu kõigis mängudes.
2018. aasta maailmameistri võistlustel sai Boateng punase kaardi Rootsi vastu (82 minut) mis keelas täielikult ära järgmistes mängudes osalemise.
Relvakoda
thumb|upright|[[Korpo kiriku relvakoda (Soome, 15. sajand.)]] Relvakoda on keskaegsetes kirikutes väike eeskoda lõunapoolse portaali juures, kuhu enne kirikusse sisenemist jäeti relvad
Jan Timman
pisi|Jan Timman (1974) pisi|Jan Timman (2013)
Jan Hendrik Timman (sündinud 14. detsembril 1951 Amsterdamis) on hollandi maletaja, rahvusvaheline suurmeister (1974).
Timman võitis 1967. aastal Jeruusalemmas juunioride maailmameistrivõistlustel pronksmedali. Suurmeistriks sai ta 23-aastaselt 1974. aastal. Kolm aastat varem oli ta FIDE-lt saanud rahvusvahelise meistri nimetuse. Ta on 9-kordne Hollandi malemeister (1974–1976, 1978, 1980, 1981, 1983, 1987, 1996).
Ta on mänginud maailmameistrivõistluste tsoonidevahelistel turniiridel. Kuid ei 1979. aastal Rio de Janeiros saadud neljas koht ega 1982. aastal Las Palmases 6.–7. koha jagamine viinud teda edasi (kolm paremat pääsesid pretendentide turniirile). Alles 1985. aastal Taxcos tsoonidevahelise turniiri võit viis ta mängima 1985. aastal Montpellier's peetud pretendentide turniirile (16 osavõtjat), kus ta jäi jagama 3.–4. kohta.
Järgmise MM-tsükli pretendentide matšturniiril (kestis 1991–1993) võitis Timman kaheksandikfinaalis Robert Hübnerit, veerandfinaalis Victor Korchnoid, poolfinaalis Artur Yusupovit, kuid finaalis (peeti jaanuaris 1993 San Lorenzo del Escorialis) kaotas ta Nigel Shortile (tulemusega 5½:7½). Short sai õiguse tiitlimatšile, kuid kuna ta mängis selle matši Professionaalse Male Assotsiatsiooni egiidi all, siis otsustas FIDE vastukaaluks korraldada MM-i tiitlimatš eksmaailmameistri Anatoli Karpovi ja pretendentide turniiril teiseks tulnud Jan Timmani vahel. Matš peeti novembris 1993. Timman kaotas tulemusega 8½:12½.
FIDE maailmameistrivõistluste pretendentide matšturniiril (1994–1996) võitis Timman kaheksandikfinaalis Joël Lautier'd, kuid kaotas veerandfinaalis Valeri Salovile.
1997. aastal FIDE MM-i turniiril Groningenis (100 osavõtjat, nokautsüsteem) kaotas Timman teises ringis Alexander Beliavskyile. 1999. aastal MM-i turniiril Las Vegases võitis ta teises ringis Levon Aronjani, kuid kaotas kolmandas ringis Aliaksey Fyodaraule.
Timman võitis 2005. aastal Göteborgis Euroopa võistkondlikel meistrivõistlustel Hollandi võistkonna koosseisus kuldmedali. Ta mängis ajavahemikus 1972–2004 13 maleolümpial (Haifas toimunud maleolümpial 1976. aastal sai Timman võistkondliku hõbemedali).
Kooli tänav (Rakvere)
Kooli tänav on tänav Rakveres. See paikneb Vanalinna linnaosas Pika ja Spordi tänava vahel. Kooli tänav on lühike, 118 meetrit pikk, ning kulgeb lääne-ida suunas lõpuga Rakvere Spordikeskuse kinnistul. Tänav on Rakvere linna kitsaim, tänava-ala laiusega kitsamas kohas 3,7 meetrit. Kooli tänaval on säilinud ajalooline munakivikate.
Tänavaga külgnevas Pikk tänav 35 mansardkorrusega puithoones avati 1858. aastal Zeeh' tütarlaste kool, mis Eesti aja alguses kasvas gümnaasiumiks ning oli avatud 1940. aastani. Klassiruumid paiknesid põiktänava lõunaküljel, seetõttu hakkas tänav kandma Kooli nime, ulatudes Soolikaojani. Hiljem on hoones paiknenud korterid.
Viljandi noortevangla
Viljandi noortevangla oli alaealiste kinnipidamisasutus (vangla) Viljandi maakonnas Viljandis Tallinna tänaval.
Ajalugu
1. juulil 1954 alustas endise Viljandi vangla kompleksis tegevust Viljandi kasvatusliku töö koloonia (ka Viljandi noortekoloonia). Koloonias viibisid alaealised, keda oli karistatud kohtuotsusega.
1992. aastal nimetati koloonia ümber Viljandi noortevanglaks. Vangla suleti 1. mail 2008.
Rõuge vald (1991)
Rõuge vald oli vald Võru maakonnas.
Rõuge vald oli suuruselt teine vald Võru maakonnas. Peale Rõuge aleviku olid suuremad keskused Nursi küla, Viitina küla ja Sänna küla. 1. jaanuari 2016. aasta seisuga elasid valla 2213 inimest 108 külas ja Rõuge alevikus.
Rõuge vallavanem oli Tiit Toots.
2017. aasta Eesti omavalitsuste haldusreformi käigus moodustati Haanja, Misso, Mõniste, Rõuge ja Varstu valla ühinemise uus haldusüksus, mille nimeks sai Rõuge vald.
Alevid
Rõuge.
Külad
Rõuge vallas on 108 küla: Aabra, Ahitsa, Augli, Haabsilla, Haki, Hallimäe, Handimiku, Hansi, Hapsu, Heedu, Heibri, Hinu, Horsa, Hotõmäe, Hurda, Härämäe, Jaanipeebu, Jugu, Järvekülä, Järvepalu, Kadõni, Kahru, Kaku, Kaluka, Karaski, Karba, Kaugu, Kavõldi, Kellämäe, Kiidi, Kogrõ, Kokõ, Kokõjüri, Kokõmäe, Kolga, Kuklasõ, Kurgjärve, Kurvitsa, Kuuda, Kähri, Kängsepä, Laossaarõ, Lauri, Liivakupalu, Listaku, Lutika, Lükkä, Matsi, Mikita, Muduri, Muhkamõtsa, Muna, Murdõmäe, Mustahamba, Mõõlu, Märdi, Möldri, Nilbõ, Nogu, Nursi, Ortumäe, Paaburissa, Paeboja, Petrakuudi, Pugõstu, Pulli, Põdra, Põru, Pärlijõe, Püssä, Rasva, Raudsepä, Rebäse, Rebäsemõisa, Riitsilla, Ristemäe, Roobi, Ruuksu, Saarlasõ, Sadramõtsa, Saki, Sandisuu, Savioru, Sika, Sikalaanõ, Simmuli, Soekõrdsi, Soemõisa, Soomõoru, Suurõ-Ruuga, Sänna (Sännä), Tallima, Taudsa, Tialasõ, Tiidu, Tilgu, Tindi, Toodsi, Tsirgupalu, Tsutsu, Tüütsi, Udsali, Utessuu, Vadsa, Vanamõisa, Viitina, Viliksaarõ ja Väiku-Ruuga küla.
Jõhvi mõis
pisi|275px|Jõhvi mõisahoone 1930. aastatel Jõhvi mõis (saksa keeles Jewe) oli Jõhvi kihelkonnas asunud rüütlimõis, mis paiknes praeguse Jõhvi linna territooriumil. Mõisasüda hävis teises maailmasõjas ning selle kohal asub praegu Jõhvi kontserdimaja.
Mõisa järgi on nime saanud Haljala lademe Jõhvi kihistu.
Ajalugu
Jõhvi mõisa on esmamainitud 1336. aastal, kui selle esimene teadaolev omanik oli Nicolas de Geyvi. Aastast 1491 kuulus mõis Narva ordufoogtile. Seda aastat peetakse sageli ka Jõhvi mõisa esmamainimise aastaks. 15. ja 16. sajandil oli mõis Liivi ordu valduses. 1581. aastal vallutasid Jõhvi mõisa rootslased.
Jõhvi mõis on kuulunud Bergi, Schwebsi, Igelströmi ja Girard de Soucantoni suguvõsadele. 1919. aastal võõrandati mõis maareformi käigus.
Eesti Vabariigi ajal, 1929. aasta kevadel hõivas Jõhvi mõisa Eesti Kaitseväe 4. Üksik Jalaväepataljon ning mõisahoones asusid väeosa staap, ohvitseride kasiino ja ohvitseride korterid. Teise maailmasõja Saksa okupatsiooni ajal asus mõisas Saksa sõjaväelaste hospidal.
Billingeni lade
pisi|Billingeni lade on nime saanud Billingeni mäe järgi Rootsis Billingeni lade on ordoviitsiumi ladestu regionaalne kronostratigraafiline üksus (lade). Varasemates käsitlustes on lade olnud Latorpi lademe alamlade. Seda hakkas esimesena eristama T. E. Tjernvik aastal 1956. Lade on nimetuse saanud Billingeni mäe järgi Rootsis.
Litostratigraafiliselt vastab sellele Toila kihistu Päite kihistik. Lademe paksus Eestis on maksimaalselt 1 m, Lääne-Eesti saarestikus lade valdavalt puudub. Lademe kivimid puuduvad ka Valmiera-Mõniste-Lokno kerkealal. Osmussaarel ja selle ümbruskonnas on lademes, nagu ka Volhovi lademe kivimites ohtralt daike, mida täidavad Kunda lademe hilisema tekkega kivimid. Rootsi Siljani meteoriidikraatris esindab seda Tøyeni kihistu kiltkivi ja Latorpi kihistu hallikas või punakas lubjakivi. Leedus kuulub lademesse Armonysi kihistu.
Lademe avamusala on Põhja-Eesti klindi allosas. Billingeni lademe alampiiri ja Hunnebergi lademe vahelise piiri määratlemine on seal problemaatiline.
Lade paljandub näiteks Väike-Pakril, Leetses, Keila-Joal ja Ontikal.
Lower New York Bay
Lower New York Bay või lühendatult Lower Bay on New Yorgi lahe veestik, mis jääb Long Islandi ja Staten Islandi vahelisest kitsast väinast (The Narrows) lõuna poole. Atlandi ookeanist eraldab lahte Sandy Hooki maasäär ja Rockaway poolsaar.
Viljandi kalapidu
Viimane pidu toimus 2016. Pidu korraldas Viljandi Paadimees MTÜ. Varem on pidu korraldanud Koos Kalale MTÜ.
2012 pälvis pidu tunnustuse Viljandi aasta tegu.
Kuningliku Seltsi teadusraamatu auhind
Kuningliku Seltsi teadusraamatu auhind (inglise keeles Royal Society Prizes for Science Books) on iga-aastane teadusauhind, mida annab välja Londoni Kuninglik Selts alates 1988. aastast (esialgse nimega Teadusraamatu auhind) väljapaistvatele populaarteaduslikele raamatutele.
Konkursil saavad kandideerida viimase aasta jooksul inglise keeles avaldatud raamatud. Žürii valib võiduraamatu ja nn. lühikesse nimekirja (inglise keeles short list) kantud raamatud. Auhinnatseremoonial, mis peetakse septembris, saab laureaat 25 000-naelase ja lühinimekirja kantud raamat 2500-naelase auhinnaraha.
Kirov (Kaluga oblast)
Kirov on linn Venemaal Kaluga oblastis, Kirovi rajooni keskus. Asub Bolva jõe ääres, 160 km Kalugast edelas.
2020. aasta alguses oli linna elanike arv 29 946.
Danny Ings
pisi|Danny Ings 2015. aastal [[Liverpool FC|Liverpooliga]] Daniel William John Ings (sündinud 23. juulil 1992 Winchesteris) on Inglismaa jalgpallur. Ta mängib ründajana Premier League'i klubis West Ham United.
Ta alustas klubikarjääri Bournemouthis. Debüüdi klubi põhimeeskonnas tegi ta 6. oktoobril 2009 Football League Trophy mängus Northampton Towni vastu. Liigadebüüdi tegi ta hooajal 2010–11, lüües sel hooajal Inglismaa tugevuselt kolmandas liigas seitse väravat.
2011. aasta augustis sõlmis ta nelja-aastase lepingu Inglismaa esiliigaklubiga Burnley. Hooajal 2013–14 lõi ta liigas 21 väravat, millega oli sel hooajal Burnley parim väravakütt. Burnley lõpetas hooaja teise kohaga ja tõusis Premier League'isse. Hooajal 2013–14 valiti ta Burnley ja lisaks kogu esiliiga parimaks mängijaks. Debüüdi Inglismaa kõrgliigas tegi ta 19. augustil 2014 mängus Chelsea vastu. Oma esimese värava lõi ta liigas 26. oktoobril mängus Evertoni vastu. Kokku lõi ta hooajal 2014–15 11 väravat.
2015. aasta juunis liitus Ings Liverpooliga. Esimese värava lõi ta klubi meeskonnas 20. septembril mängus Norwich City vastu. Vigastuste ja tiheda konkurentsi tõttu sai ta Liverpoolis oldud ajal mänguaega võrdlemisi harva. 2018. aasta suvel suundus ta laenule Southamptoni ning 2019. aasta keskpaigas läks sinna klubisse püsivalt üle. Hooajal 2019–20 lõi ta Inglismaa kõrgliigas 22 väravat, millega oli liigas paremuselt teine väravakütt. Ta valiti sel hooajal klubi hooaja parimaks mängijaks.
2021. aasta augustis sõlmis ta kolmeaastase lepingu Inglismaa kõrgliigaklubiga Aston Villa. Väidetav üleminekusumma oli 25 miljonit naelsterlingit.
2023. aasta jaanuaris siirdus ta West Ham Unitedi.
Priit Paabo
pisi|Priit Paabo 2022. aastal Priit Paabo (sündinud 12. oktoobril 1968 Tartus) on eesti tuubamängija.
Ta mängib Politsei- ja Piirivalveameti orkestris, vaskpillikvintetis Silver Brass, diksiländansamblis Happy Feet Orchestra.
Šarkaŭščyna
Šarkaŭščyna (transkribeerituna Šarkavštšõna) on alev Valgevenes Viciebski oblastis, Šarkaŭščyna rajooni halduskeskus. Poola keeles Szarkowszczyzna. Asub Dzisna jõe kaldal.
Asulas on raudteejaam, kaks mõisa, vanausuliste palvemaja, katoliku ja õigeusu kirikud.
Ajalugu
Esimest korda mainitud aastal 1503. Aastast 1767 alev. Aastast 1793 teise Poola jagamise tagajärjel Vene, aastast 1921 Poola ja 1939 Valgevene NSV koosseisus
Kristiina Kindel
pisi|Kristiina Kindel 2005. aastal Kristiina Kindel (sündinud 13. augustil 1975) on eesti alpinist ja arvutiteadlane
Ta on Jaan Künnapi Alpinismiklubi MTÜ juhatuse liige ja klubi I taseme treener.
Haridustee ja töökäik
Ta lõpetas 1998. aastal Tallinna Tehnikaülikooli majanduse õppevaldkonnas majandusliku andmetöötluse erialal.
Alates 2002. aastast on ta TTÜ Arvutitehnika instituudis doktorant. Väitekirja teema on "Hajutatud infosüsteemide andmebaasid ja nende teenused".
Ta töötab 1997. aastast Tallinna Tehnikaülikooli Küberneetika instituudis insenerina.
Alpinism
pisi|Kristiina Kindel 2006. aastal Ta on võitnud erinevaid võistlusi jääronimise individuaalvõistlusel (naiste arvestuses) ja võistkondlikel öistel jääronimise ja päästetööde võistlustel. Ta on tulnud neljal korral Eesti meistriks meeskondlikel Eesti Meistrivõistlustel jalgsi- ja mägimatkatehnikas.
Ta on roninud Kaukasuses, Alpides (Monte-Rosa piirkonnas) ja Pamiiris.
Tõusud seitsmetuhandelistele
2005. aastal üritas ta tõusta Pamiiris Lenini mäetippu (7134 m) klassikalist marsruuti mööda. Kuni 2005. aastani oli Eesti naisalpinistidest seitsmetuhandelise tipus seisnud vaid Helme Suuk. Kristiina Kindel pürgis saada teiseks eesti naiseks, kes tõusnud seitsmetuhandelistele, kuid peatippu ta siiski ei jõudnud: ta tõusis selle mäe eeltipu Razdelnaja (6148 m) tippu, mis jääb klassikalise marsruudi teele ja oli siis sunnitud tagasi pöörduma.
Järgmisel aastal üritas ta tõusta Pamiiris Korženevskaja (7105 m) tippu. Kõrgusel 6800 m kohtas ta juba tipust laskuvaid kaasmaalasi ja otsustas oma tipputõusu katkestada ja koos nendega alla laskuda. Kell oli üks peale lõunat ja tema tempo juures oleks tal tipuni läinud veel kolm tundi. Pikk ja ohtlik laskumine oleks jäänud pimeda peale – sellest tuli aga hoiduda.
Isiklikku
Ta harrastab orienteerumisjooksu.
Loov klass
Loov klass (inglise creative class) on sotsiaalmajanduslik klass, mille kohta on teooria loonud majandus- ja ühiskonnateadlane ning Toronto Ülikooli professor Richard Florida. Tema teooria kohaselt on loov klass olulisim majandusarengu tõuketegur postindustriaalsetes linnades.
Loova klassi põhiliseks tunnusjooneks on "uute tähendusrikaste vormide loomine". Sellesse klassi kuuluvaid inimesi on maailmas ligikaudu 150 miljonit, sealhulgas ainuüksi USA-s on neid umbes 40 miljonit.
Loova klassi jaotamine
Florida jagab loova klassi kaheks: superloov tuumik ja "loovad professionaalid", lisaks nendele kahele rühmale kuuluvad loovasse klassi ka boheemlased, kuigi nende osakaal on hulga väiksem.pisi|Insenerid – osa superloovast tuumikust
Superloova tuumiku moodustavad näiteks teadlased, insenerid, professorid, kirjanikud, kunstnikud, näitlejad, disainerid ja arhitektid. Superloovasse tuumikusse kuuluvate inimeste peamiseks ülesandeks on olla loov ja innovaatiline, töötades välja ühiskonnale kasulikke lahendusi või tooteid. Lisaks probleemide lahendamisele tegelevad nad ka probleemide avastamisega.
Pokrov
Pokrov on mitme asula nimi:
Loov klass
Loova klassi jaotamine
"Loovad professionaalid" töötavad teadmispõhistes majandusharudes, nagu finants-, kõrgtehnoloogia sektoris, tervishoiu sektoris ja ärijuhtimises. Neilt eeldatakse oma peaga mõtlemist ning teatud valdkonna eriomaste teadmiste abil keerukatele probleemidele lahenduse leidmist. Sedasorti tööga tegelevad inimesed teevad sageli avastusi, mis on ka ühiskonnale laiemalt kasulikud, hoolimata asjaolust, et taoliste uuenduste produtseerimine ei kuulu otseselt nende tööülesannete hulka.
3T-d
Florida järgi põhineb konkurentsivõime ja majanduslik edu looval klassil, mida suurem on nende osakaal, seda suurem on edukus. Loovale klassile on atraktiivsemad sellised linnad, regioonid ja riigid, kus on täidetud nn 3T-kriteerium. Need kolm T-d on
Igaüks neist eraldi on oluline, kuid siiski mitte piisav, et meelitada loovaid inimesi ning ergutada majanduskasvu. Vaja on kõigi kolme T olemasolu. Loovad inimesed eelistavad kohti, mis on mitmekesised, sallivad ja avatud uutele ideedele. Kultuuriliselt rikkad ja mitmekesised kohad tõmbavad suurema tõenäosusega ligi erisuguste oskuste ja ideedepagasiga loovaid inimesi. Kohtades, kus on palju eri taustaga loovaid isiksusi, on rohkem kõrgtehnoloogilisi ettevõtteid ja töökohti ning enam innovaatilisi ideid, mille resultaadiks on suurem majanduskasv.
Sotsiaalse, kultuurilise ja etnilise mitmekesisuse ning kõrgtehnoloogia arengutaseme vahel on tugev seos. Inimkapitali mitmekesisus on peamine komponent, mis meelitab ja hoiab alal kõrgtehnoloogilisi ettevõtteid. Mitmekesisuse mõõtmiseks on Florida ja tema kolleegid loonud liitmitmekesisuse indeksi, mis põhineb kolmel indeksil: gei indeks, boheemlase indeks ja võõrriigis sündinu indeks. Gei indeks mõõdab geide kontsentratsiooni kogukonnas. USA kirjanik Bishop (2000) arvab, et kui kogukond aktsepteerib geisid, siis aktsepteerib see ka kõiki teisi inimesi, seega peetakse geide osatähtsust tugevaks signaaliks mitmekesisest ja edumeelsest keskkonnast. Boheemlase Indeks mõõdab kirjanike, disainerite, muusikute, näitlejate, skulptorite, fotograafide ning tantsijate osakaalu. Boheemlase indeks ja kõrgtehnoloogia tööstuse edukuse vahel on tugev korrelatsioon. Geid ja boheemlased arvatakse olevat gentrifikatsiooni ja uuendamise algatajateks linnade allakäinud piirkondades. Võõrriigis sündinu indeks nimetus reedab, et see mõõdab kui palju inimesi kogukonnast on välismaal sündinud ehk näitab etnilise mitmekesisuse määra kuskil piirkonnas. Juhtivate kõrgtehnoloogia keskuste ja VSI vahel on samuti tugev seos. Näiteks Silicon Valleys on ligikaudu veerand elanikkonnast välismaal sündinud.
Eluviis
Loova klassi eluviisi iseloomustab kõige paremini pidev uute ja kõrgetasemeliste kogemuste otsing. Eelistatud pole passiivsed tegevused, nagu teleri või korvpallimängu vaatamine, vaid tegevused, millest on võimalik aktiivselt osa võtta, näiteks mägironimine või rattasõit. Nad eelistavad soetada endale mitte üleliia praktilisi esemeid, vaid hoopis maale või skulptuure. Seesugused tegevused peegeldavad ja tugevdavad nende loovat identiteeti. Lisaks, meeldivad neile rahvakultuur, kohvikud, tänavamuusikud, väikesed galeriid ja bistrood, kus on sageli raske osaliste ja pealtvaatajate vahel vahet teha.
ZIL-i sõidukite loend
See on nimekiri ZIL-i (varem AMO ja ZIS) sõidukitest, mida toodeti Venemaal Moskvas.
Abraham Kronhjort
Abraham Kronhjort (1. jaanuar 1634 – 12. detsember 1703) oli Rootsi vabahärra, kindralmajor ja osaleja Põhjasõjas aastatel 1700–1703, kes juhatas Rootsi vägesid Karjalas ja Ingerimaal.
Lapsepõlv ja noorus
Abraham Kronhjort sündis 1634. aastal Kokneses Liivimaa kubermangus. Ta oli sündis sõjaväelase peres: tema isa Abraham Larsson Kronhjort oli sama rügemendi juhataja, kuhu astus hiljem ka 14-aastane Abraham. 1648. aastal osales ta Praha vallutamisel, 1670. aastal võttis ta osa Skoone sõjast ning teenis 20 aastat Kronobergi jalaväerügemendis ja läks 1668. aastal erru.
Teenistus Põhjasõjas Karjala ja Ingerimaa rindel
Põhjasõja alates tuli Kronhjort erust välja ning määrati Rootsi kuninga Karl XII, kes väejuhti isiklikult tundis ja väga austas, poolt Rootsi vägede ülemjuhatajaks Karjalas ja Ingerimaal, kust kardeti Peeter I rünnakut. Pärast sõja algust käskis Karl Soome väed mobiliseerida.
Sellest hoolimata oli Rootsi vägede suurus Soomes tagasihoidlik, koosnedes kuuest jalaväerügemendist (Abo, Bjorneborgi, Tavastehusi, Viborgi, Savolaxi ja Nylandi rügemendid) ja kolmest ratsaväerügemendist (Abo-Bjorneborgi, Nylandi-Tavastehusi ja Karelska rügemendid), sellele lisaks ka väike üksus traguneid. Siiski kõik need üksused lahingustes osaleda ei saanud, olles garnisonipostil, nii et Soome väliarmee suurus ei ulatanud kunagi üle 9000 mehe, lisavägesid Rootsist loota ei olnud. Osa vägesid oli aga saadetud Liivimaale appi. Kui Kronhjort 1700. aastal Soome kindralkuberneriks määrati, teatas ta, et tema käsutuses on 6000 hästi varustatud meest.
1701. aasta 17. jaanuaril korraldas Kronhjort Saari küla piiramist. Venelased olid võtnud sisse kaitsepositsiooni ühes kindlustatud puitmõisas. Rootslaste katsed seda põlema panna ebaõnnestusid ning Kronhjort palus Rootsi kuningalt mortiire, mis 26. jaanuaril ka saabusid, kuid selleks ajaks olid Vene kaitsjad suutnud vastupanuta põgeneda. Kronhjort lubas kuningale välja uurida, kuidas kaitsjad põgeneda suutsid. Saari piiramine oli Kronhjorti mainele kõvasti viga teinud ning ka Karl XII kritiseeris teda oma kirjas, sest Kronhjort oli enne jõule väitnud, et suudab Novgorodini välja jõuda ja suurtelt maa-aladelt kontributsiooni nõuda. Pärast veel ühte väikest ekspeditsiooni jättis Kronhjort sõjakäigu pooleli ning viis oma väed talvekorterisse.
1701. aasta mais saavutas Kronhjort Rootsi kuninga käsul Ingerimaa rindel ülemjuhataja rolli, talle allusid ka Nyeni ja Nöteborgi kindlused. Kuna Rootsi peaarmee marssis Kuramaa poole, vähenes Karl XII informeeritus Ingerimaal juhtuvast drastiliselt ning tema soov sinna täpsemaid käske anda vähenes. Siiski rõhutas ta Nyeni ja Nöteborgi kaitsmise olulisust, jättes täpsemad asjad Kronhjorti hoolde.