Christine_Korsgaard
Kohustuse analüüs Kantil: "Alusepaneku" I peatüki argument
Üks moraalifilosoofia hiljutisi vaidlusi puudutab küsimust, kas moraaliotsustused väljendavad sisemisi põhjendeid või väliseid põhjendeid. Internalistide (sisemiste põhjendite pooldajate) järgi on nii, et kui keegi teab või aktsepteerib mingit moraaliotsustust, siis tal peab olema motiiv selle järgi tegutsemiseks. Motiiv on osa otsustuse sisust: põhjend, miks tegu on õige, on selle tegemise põhjend. Eksternalistide (väliste põhjendite pooldajate) arvates ei pruugi see nii olla. Võib olla nii, et ma saan aru, et mul on õige midagi teha, ja miks see nii on, aga ometi mul ei ole motiivi seda teha. Et enamik meist usub, et see, et tegu on õige, on selle tegemise põhjend, tundub internalism usutavamana. See haarab ühte elementi meie tundest, et moraaliotsustustel on normatiivne jõud: nad on motiveerivad. Aga mõned filosoofid leiavad, et kui internalism on õige, siis see kitsendab moraalseid põhjendeid: selleks et moraalsed põhjendid motiveeriksid, peavad nad tulenema subjekti isiklikest soovidest ja sidumustest. See ei sobi, sest kui moraalset käitumist motiveerivad soovid ja sidumused ei ole universaalsed ja möödapääsmatud, siis neid ei saa igaühelt nõuda. Ja see jätab välja teise elemendi meie tundest, et moraaliotsustustel on normatiivne jõud: nad on siduvad. Mõned internalistid on aga väitnud, et kui moraalsed põhjendid peavad motiveerima ja ma näitan sulle, et tegu on moraalselt õige, siis ma olengi andnud sulle motiivi selle tegemiseks: moraalipõhjendid motiveerivadki sellepärast, et neid tajutakse siduvatena; hea inimene teeb õiget asja sellepärast, et see on õige asi, ehk tegutseb kohuse motiivil. Selle vaidluse paljusid käike ennetati 18. sajandi ratsionalistide ja sentimentalistide vahelises vaidluses. Nende vaidluse keskmes oli kohustuse mõiste; sellega peeti silmas eeskätt kohuse normatiivsust. Mõnikord kasutatakse sõna "kohustus" sõna "kohus" sünonüümina nõutava teo tähenduses. Aga "kohustus" ei käi mitte niivõrd teo, kui selle nõutavuse, kohustuslikkuse kohta. Me ütleme, et tunneme kohustust või oleme kohustatud, kui tahame väljendada tunnet või arusaama, et moraali nõuded on nõuded meile. Mõte, et moraalne käitumine on kohustuslik, nagu ka mõte, et moraaliotsustused väljendavad sisemisi põhjuseid, peaks haarama moraali normatiivsuse mõlemad elemendid: motiveerivuse ja siduvuse. Ja ka 18. sajandi moralistidel, nagu tänapäeva internalistidelgi, oli raskusi nende kahe elemendi ühendamisega. Ratsionalistlikud moraalifilosoofid kritiseerisid oma oponente selle eest, et nad ei oska seletada, miks me peame oma kohust täitma. Näiteks Samuel Clarke ründab vaadet, mille ta omistab Thomas Hobbesile, mille järgi moraaliseadused on suverääni (võib-olla Jumala) positiivsed seadused. Clarke ütleb, et me kas oleme kohustatud suveräänile kuuletuma, millisel juhul kohustus eelneb positiivsele seadusele, või reaalset kohustust ei olegi. Hilisemate ratsionalistid esitavad sentimentalismile sellesama vastuväite. Näiteks sentimentalist Frances Hutchinson usub, et Jumal andis meile moraalitunde, mis paneb meid heatahtlikkust heaks kiitma ja seda vooruslikuks pidama. Ratsionalistid aga väidavad, et andes meile tunde, mis varustab teatud motiivid moraalse kvaliteediga, on lihtsalt viis, kuidas Jumal lõi moraali positiivse institueerimisega. Hutcheson möönab seda, sest ta ütleb, et kui Jumal oleks tahtnud, oleks ta võinud meile anda pahatahtlikkust heakskiitva moraali. Heatahtlikkus ei ole kohustuslik mitte iseenesest, vaid sellepärast, et Jumal on heatahtlik, ja heatahtlikkuse heakskiitmine on meile hea sellepärast, et Jumal pani meid seda heaks kiitma. Aga ratsionalist Richard Price kaebab, et see teeb moraali illusiooniks. Meil võivad olla moraalitajumused, aga kui me ei taju seda õigsust, mis teos reaalselt on, siis tegu ei ole reaalselt õige ning siis ka mitte reaalselt kohustuslik. Price ütleb, et moraalitundeteooria järgi tuleb välja, et pole midagi seesmiselt õiget ega ebaõiget, õiglast ega ebaõiglast, pole midagi kohustuslikku. Teo õigsus ei saa olla midagi välist, mille tunde operatsioon sellele projitseerib nagu sekundaarse kvaliteedi. Et tegu oleks üldse kohustuslik, peab ta olema seesmiselt kohustuslik. Sentimentalistid aga kritiseerisid ratsionaliste selle eest, et nad ei suuda seletada, kuidas me oleme motiveeritud kohust täitma. Ratsionalistide järgi on õigsus teo või siis teo ja olukorra suhte reaalne omadus, mida mõistus tajub. Aga tundub, et ratsionaalse tõe haaramisel iseenesest ei ole motiveerivat jõudu. David Hume ütleb, et kuna moraal (kohused, ebaõiglaseks või kohustuslikuks pidamine) mõjutab tegusid ja afektsioone, siis järelikult ei saa seda mõistusest tuletada, sest paljal mõistusel säärast mõju ei saa olla. Probleemiks oli leida kohustuse teooria, mis ühitaks motivatsiooni ja siduvuse. Immanuel Kant päris selle probleemi. Ta oli ratsionalist, kuid imetles ka Briti sentimentaliste. Auhinnaessees nimetab ta kohustust (Verbindlichkeit) eetika põhimõisteks. Ta ütleb, et moraalifilosoofia peab näitama, kuidas saavad olla kohustused kui tingimatud "peaksid", mis nii seovad kui ka motiveerivad. On kerge näha, kuidas tegu saab olla tarvilik mingi eesmärgi saavutamiseks, aga tingimatu "peaksi" puhul peab ka eesmärk olema paratamatu. Kant toetab Christian Wolffi eetikaprintsiipe "tee kõige täiuslikumat, mis sul on võimalik" ja "ära tee seda, mis takistaks suurimat võimalikku täiuslikkust, mis on sinu kaudu realiseeritav" kui igasuguse kohustuse põhilist formaalset alust. Aga ta süüdistab neid printsiipe selles, milles hiljem süüdistab tema oma vaadet Georg Friedrich Wilhelm Hegel: iseenesest on need tühi formalism, millest ei järeldu konkreetselt määratletud kohustust. Kant spekuleerib, et moraali mõju peab määrama mitteanalüüsitavate tunnete toimimine. Ta kiidab Hutchensoni mõtet, et moraalitunne võib olla selle sisu allikas. Ta lõpetab sellega, et tuleb alles avastada, kas praktilise filosoofia põhiprintsiibid otsustab eksklusiivselt tunnetus- või tundmisvõime. Kanti kriitikaperioodil jääb võitjaks ratsionalism. Kohustuse probleem, nagu teisedki filosoofilised probleemid, tuleb lahendada kahes etapis. Et moraali mõisted on puhta mõistuse mõisted, siis tuleb alustada metafüüsilisest teooriast, mis näitab, kuidas puhas mõistus need mõisted tekitab ja nõnda, mida need analüütiliselt sisaldavad. Aga väide, et mingi puhta mõistuse mõiste rakendub maailmale, on alati sünteetiline. Kant ei saa varasemate ratsionalistide kombel lihtsalt väita, et mõistuspärast moraalset korda tajutakse asjade loomuses. Nagu teoreetilises filosoofiaski, ei ole dogmaatilisel metafüüsikal eetikas kohta. Selleks et näidata, et moraali mõisted rakenduvad meie kohta, on tarvis kriitilist sünteesi. Esimene samm (millest siin juttu tuleb) näitab, mis kohustus on, st mida selle mõiste sisaldab. Teine, sünteetiline samm näitab, et kohustusel on rakendus, st meil on kohustused. Tundub, et "Alusepaneku" 2. peatükis leiab Kant, et kohustuse analüüsimine ei tekita raskust. Kohustuse kirjutab ette kategooriline imperatiiv ning selle idee analüüs viib kohe üldise seaduse vormelini. Ta annab analüüsi, mis langeb peaaegu kokku 1. peatüki argumendiga. Siinne artikkel püüab näidata, kuidas 1. peatüki argument lahendab kohustuse probleemi, mille üle käis ratsionalismi ja sentimentalismi vaidlus.