cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Washington Irving
Christoph Kolumbuse eluloos populariseeris ta lameda Maa müüti, mille tõttu on hiljem ekslikult arvatud nagu oleks eurooplased pidanud võimalikuks sõita üle maailma ääre. Tema kirjutiste mõjul hakati Ameerikas tähistama ka jõule. Ta võttis New Yorgi hüüdnimena kasutusele "Gotham".
Meme
Meme võib tähendada järgmist:
Leonid Krassin
Leonid Borissovitš Krassin (Леони́д Бори́сович Кра́син; kasutas ka pseudonüüme Nikitin, Lošad, Juhanson ja Vinter; 15. juuli (vkj. 3. juuli) 1870, Kurgan – 24. november 1926, London) oli Venemaa ja Nõukogude Liidu poliitik, revolutsionäär ja diplomaat, üks Nõukogude Venemaa delegatsiooni liikmeid Tartu rahuläbirääkimistel.
Leonid Krassin osales 1890. aastast Vene sotsiaaldemokraatlikus liikumises. 1903–1907 kuulus ta Venemaa Sotsiaaldemokraatliku Töölispartei keskkomiteesse. Pärast 1908. aastat läks L. Krassin tülli Vladimir Leniniga ning loobus mõneks ajaks poliitikast, töötades Saksa firma Siemens-Schuckert juhtkonnas nii Saksamaal kui ka Venemaal.
1920. aasta algul määrati L. Krassin juhtima lääneriikidesse läkitatud poolametlikku delegatsiooni, mis pidi taastama kaubandus- ja majandussuhted. Tema kõrval kuulusid sellesse ka M. Litvinov ja Viktor Nogin. Stockholmis pidas L. Krassin läbirääkimisi Rootsi firmade sündikaadiga, Kopenhaagenis Antandi kõrgema majandusnõukogu delegatsiooniga ning sõlmis Itaalia kooperatiivide liigaga kaubanduskokkuleppe. 1920. aasta mais saabus L. Krassin Londonisse, läbirääkimistele Briti valitsusega. 1920–1923 oli Krassin Nõukogude Venemaa täievoliline ja kaubandusesindaja Suurbritannias.
L. Krassin suri Londonis Nõukogude riigi esindajana. Tema tuhk on maetud Moskva Punasel väljakul Kremli müüri äärde.
Karjala ülestõus
Karjala ülestõus (kaasaegsetes väljaannetes ka Karjala Vabadusvõitlus ) oli aastatel 1921–1922 toimunud konflikt Arhangelski ja Aunuse kubermangus elavate karjalaste ja Nõukogude Venemaa vahel. Esialgsest edust hoolimata lõppes ülestõus karjalaste lüüasaamisega ja enamlaste võimu taaskehtestamisega Ida-Karjalas. ääris|pisi|Karjala. Ülestõus toimus Viena Karjala ja Aunuse Karjala aladel Erinevalt 1918.–1920. aastal Soome korraldatud hõimusõdade retkedest Karjalasse oli Karjala ülestõus 1921.–1922. aastal sarnaselt 1919. aastal loodud vabariigiga isetekkeline ja karjalaste poolt organiseeritud. Ülestõus algas 150 km kaugusel Soome piirist ning tuli soomlastele üllatusena. Karjalased suutsid ülestõusu ajal enda võimu alla koondada suurema ala kui 1919. aastal.
Dzirciems (Zentene vald)
Dzirciems on küla (skrajciems ehk hajaküla) Lätis Tukumsi piirkonnas Zentene vallas. Küla asub valla lõunaosas ja jääb valla keskusest Zentenest 3,5, piirkonna keskusest Tukumsist 22 ning Riiast 87 kilomeetri kaugusele.
Karjala ülestõus
Ajendid
19. sajandil olid Vene impeeriumi külge ühendatud täielikult nii Soome kui ka Ida-Karjala. Kui Soome oli Venemaa Keisririigis suure autonoomiaga, siis sarnast keelt kõnelevatel karjalastel Ida-Karjalas autonoomia puudus. Ühes riigis olemine võimaldas aga soomlaste rahvuslikul ärkamisajal käia ka Karjalas ning tekkinud sidemed Soome ja Karjala vahel tekitasid aja jooksul Soomes veendumuse, et soomlased ja karjalased kuuluvad kokku ning tuleks ühise riigi alla ühendada.
Dzirciems (Zentene vald)
Küla on kujunenud endise Dzirciemsi mõisa (Selgerben, Sergerbergen) mõisa keskuse juurde. Seal asub Dzirciemsi kirik. Külas asub Dzirciemsi bussipeatus. . Dzirciemsi kiriku kantsel ja Ernests Birznieks-Upītise suguvõsa maja on muinsusmälestistena riikliku kaitse all. Turķi keskaegne kalmistu on kohaliku kaitse all olev muinsusmälestis.. pisi|tühi|Ernests Birznieks-Upītise majamuuseum
Karjala ülestõus
Ajendid
Tsaari-Venemaa kokkuvarisemise järel tegid nii karjalased kui ka soomlased katseid Karjala vabaduse eest võidelda - eri rühmadele tähendas see aga erinevaid sihte. Ühed soovisid Karjalale autonoomiat Venemaa koosseisus, teised Soomega liitumist ning kolmandad iseseisvat Karjalat. Uhtuas kuulutati 1917. aastal välja Karjala autonoomia, mida peagi toetasid ka teised Ida-Karjala keskused. 1918. aasta talvel kuulutasid karjalased Kemis välja iseseisvuse, sama aasta suvel levisid Karjalas üleskutsed liituda iseseisvunud Soomega. Suur-Soome idee toetuseks läksid Soomest Karjalasse mitmed vabatahtlike võitlussalgad, et sealse elanikkonna abiga kukutada kohapeal nõukogude võim. Karjalat ei suudetud aga enda käes hoida, 1920. aasta suveks saavutasid enamlased kontrolli kogu Ida-Karjala üle ning rajasid Karjala Töörahva Kommuuni. Samuti ei kandnud Soome valitsuse diplomaatilised jõupingutused Karjalat liita vilja.
Tartu rahuga 14. oktoobril 1920 pani Soome paika oma piiri Nõukogude Venemaaga ja normaliseeris suhted oma naaberriigiga. Leppe järgi jäi Ida-Karjala Nõukogude Venemaa piiridesse, aga rahulepingu juurde kuuluva lisaprotokolli kohaselt kohustus enamlik Venemaa valitsus andma Arhangelski ja Aunuse kubermangus elavatele karjalastele rahvusliku enesemääramise õiguse ning moodustama autonoomse oblasti, mis pidi föderatiivsetel alustel kuuluma Vene riigi koosseisu. Peagi selgus, et sisulist autonoomiat karjalased ei saa – Nõukogude valitsus väitis, et Karjala Töörahva Kommuuni näol ongi autonoomia teostunud, kuid tegelikult omavalitsus puudus. Karjalakeelset haridust oli raske saada ning autonoomia ametlikeks keelteks said vaid vene ja soome keel, karjala kirjakeele arendamisega tegelema ei hakatud. Valitses poliitiline terror, talurahval lasus metsatööde näol ränk töökohustus. Samuti elas suur osa rahvast sõja tõttu pidevas näljas.
Pärast Tartu rahu olid mitmed varem nõukogude võimu vastu sõdinud karjalased põgenenud metsa ning moodustanud põrandaaluseid rühmakesi, et kutsuda rahvast ülestõusule. Vastupanu juhtisid soomlane Jalmari Takkinen ja karjalane Vaseli Levonen (tuntud ka kui Ukki Väinamöinen). Vastupanuliikumine ise nimetas endid metsasissideks. Raskete olude ja organiseeritud vastupanuliikumise tõttu kasvas karjalaste üldine rahulolematus 1921. aasta sügiseks ülestõusuks.
Ülestõus
Rahulolematus Nõukogude süsteemi vastu oli Karjalas süvenenud kogu enamlaste võimuaasta pärast Karjala allaheitmist. Esimene relvastatud ülestõus puhkes aga 1921. aasta oktoobri lõpus Tungudas, kus kohalikele karjalastele olid eriti rängad töökohustused määratud. Kohalikud enamlased kukutati võimult ja karjalased asusid moodustama oma relvastatud üksusi. Ülestõus levis ka teistesse Karjala keskustesse, sealhulgas eelmise väljakuulutatud Karjala Vabariigi keskusse Uhtuasse. Halbadest oludest põhjustatud ülestõus kujunes aga rahvuslikuks iseseisvussõjaks: Soomest tuli Karjala Valitsus eksiilist tagasi ning Karjala Vabastusarmee, kus kokku oli tipphetkel umbes 3000 meest. Avaldati teateid, kus väideti selgelt, et Vene võimu all karjalased enam olla ei soovi.
Esialgu ei suutnud enamlased tõsist vastupanu osutada ja karjala vägede saabumisel kas taandusid toiduvarudega või kättesaamise puhul loovutasid lahinguteta oma relvad karjalastele. Mitmel pool Karjalas toimusid novembri jooksul spontaansed ülestõusud ja võimu ülevõtmised. Karjalaste võimu all olev maa-ala aina suurenes, tipphetkel kontrolliti umbes 60 000 km² suurust ala. Ülestõusu keskusteks kujunesid suuremad kohalikud keskused Porajärvi, Repola, Jyskyjärvi, Oulanka, Pistojärvi ja Tunguda, kust karjalased tegutsesid. Karjalaste kätte langenud aladelt saadeti kommuuni administratsioon välja ning kehtestati karjalaste võim. Esitati ka üleskutseid Soomele ja Eestile, kutsudes hõimuriike karjalaste sõda toetama. 1921. aasta novembri lõpus pöörduti ka Nõukogude Venemaa poole märgukirjaga, milles nõuti Karjala Rahvuskogu kokkukutsumist, mis Ida-Karjala saatuse ära otsustada võiks. pisi|371x371px|"Karjala vabadusvõitluse tähtsamad tegelased" Postimees 31.01.1922Enamlaste poolel juhtis Petroskois vastupanu karjalastele Kommuuni esimees Edvard Gylling, toetudes peamiselt Aunuse regioonile. Regioonis viidi läbi mobilisatsioon, toodi lõunapoolt lisavägesid ning kehtestati tavalisest karmim tsensuur – keelatud olid nii Soome kui ka Nõukogude lehed, et infot ülestõusu kohta varjata. Taganedes pandi tihti põlema majasid, tapeti loomi, viidi väärisvara minema. Samuti korjati punaste võimu alla jäänud aladel karjalastelt relvad ära ning ähvardati raudteede saboteerimise või tööst kõrvale hoidmise puhul mahalaskmisega.
Detsembris karjalaste edasitung vaibus. Peamiselt toimus rinnetel sissisõda, lahingutegevus polnud eriti suur. Karjalaste õnnetuseks oli rinne lai ning enamlased suutsid hoida enda käes Murmanski raudteed, mille kaudu nad regiooni lisajõudusid tõid. Pärast uute vägede saabumist polnud karjalastel jõudu vaenlast alistada. Karjalaste pealetungi põhja peatasid punaväed Kiestinki linna lähedal põhjas ning lõunas Karjala pealinna Petroskoini karjalased ei jõudnudki, ka Repola juures ei suudetud punaväge alistada.
Nõukogude vägede jaoks ei olnud Karjalas toimuv esialgu suureks prioriteediks. Kui aga 1922. aasta jaanuaris lõpuks reageeriti, siis oli teguviis kiire. Jaanuaris peeti ülestõusu veriseim lahing Porajärve juures, millest peale karjalased vaid kaitselahinguid pidasid. Veebruari esimesel nädalal suutsid enamlased lõplikult olukorra enda kasuks pöörata. Ida-Karjalas oli selleks ajaks umbes 20 000 punaväelast, samuti toodi regiooni punasoomlaste väed, mis suutsid tungida sügavale Ida-Karjalasse ning vallutasid Karjala väesalkade peastaabiks olnud Kiimasjärvi linna.
Veebruari keskpaigaks oli karjalaste käes veel 3000 km², kuid ka see kaotati juba märtsiks. Viimasena osutas organiseeritud vastupanu Viena rügement Tiirovaara küla läheduses. Punaarmeel oli nii arvuline kui ka tehniline ülekaal ning karjalaste rügemendi jäänused otsustasid Soome taganeda.
Diplomaatiline tegevus
Ülestõusu jooksul sai kiiresti selgeks, et karjalastel on püsiva edu saavutamiseks peamine lootus vaid diplomaatilisel teel lahendus leida, sest ülestõusnute jõud olid liiga nõrgad, et pikka aega bolševike vägedele vastu panna. Eestis loodeti, et lai rahvusvaheline toetus ülestõusnutele ja tugev surve Moskvale võiksid sundida Nõukogude valitsust karjalastele järeleandmisi tegema. Loodeti liitlaste toetusele, välisminister Piip pöördus Riias resideeriva Briti saadiku Ernest Wiltoni poole ja edastas sõnumi, et Soome-Vene konflikti teravnemist saab Londonis kergemini ära hoida kui Helsingis või Tallinnas.
Nõukogude valitsus keskendus diplomaatilisel rindel esialgu Soomele. Karjalas toimuvat nimetati vaid Soomest tulnud bandiitide teguviisiks ning 17. detsembril esitatud noodis ähvardati Soomet otseselt. Jõulude ajal olid Soome piirile koondunud suured Nõukogude väed ja hirm sõja taas puhkemise ees oli suur. Ka Eesti sattus suurema kriitika alla, kui ilmnes, et valitsus kavatseb Rahvasteliidus toetada Soome taotlusi. Kui ka Tallinna konverents Karjala küsimusega tegeles, siis otsustas Moskva ka Eesti suhtes vaenulikult reageerida. 17. detsembri õhtul kutsuti Eesti saadik Moskvas Tõnis Vares välisasjade rahvakomissariaadi Maksim Litvinovi jutule, kus Vares pidi aru andma valitsuse teguviisi kohta. Vastavalt Soomega sõlmitud rahulepingule pidi Nõukogude valitsus andma Karjalale autonoomia ja see olevat ka Töörahva Kommuuni näol antud. Soome katset küsimust Rahvasteliitu viia nägi Nõukogude valitsus kui sekkumist oma siseasjadesse. Sama kehtis ka Soome teguviisi toetamise kohta. 19. detsembril esitas Nõukogude Venemaa täievoliline esindaja Tallinnas Leonid Stark välisminister Ants Piibule veel teise noodi. Samuti protestiti välisasjade rahvakomissariaadi noodis ka Eesti ajakirjanduse hoiaku vastu.
13. jaanuaril 1922 arutati Rahvasteliidu Nõukogus Karjala probleemi. Eesti esindaja Kaarel Robert Pusta toetas kindlalt Soome seisukohti. 14. jaanuaril tehti otsus, et juhul, kui Soome ja Nõukogude Venemaa sellega nõustuvad, on Rahvasteliidu Nõukogu valmis Karjala küsimust arutama. Samuti pakuti Eesti valitsusele vahendaja rolli, kes Moskvale ettepaneku esitaks. Eesti esitas Nõukogude Venemaale noodi 30. jaanuaril, uurides, kas Nõukogude valitsus on nõus Karjala konflikti arutamisega Rahvasteliidus. Nõukogude valitsus andis 2. veebruaril 1922 Eesti vahendusettepanekule järsult eitava vastuse ja süüdistas Eestit neutraalsusest loobumises.
Pinged rahunesid 1922. aasta jooksul. Sellele aitasid kaasa ülestõusnud karjalaste lüüasaamine, mille tõttu suurem oht Nõukogude võimule kadus, ning teiselt poolt aitasid kaasa 1922. aasta algupoolel rahvusvahelistes suhetes toimunud nihked, sest Lääne-Euroopas hakati vaikselt Nõukogude Venemaad nägema ka kui potentsiaalset majanduspartnerit.
Soome ja Karjala
Soomes suhtuti Karjala ülestõusu poolehoiuga. Kutsuti üles aitama, samuti korraldati abistamisaktsioone, rahakorjandusi ning ainelist abi. Toetust avaldavaid plakateid, ärisid, postkaarte ning vaateaknaid oli Soomes palju näha. Koguti raha, organiseeriti vabatahtlikke, samuti ambulantside ja muu vajaliku saatmist Ida-Karjalasse. Soome Punane Rist saatis ka abi Karjalasse. Ida-Karjala abistamiskeskus asus Helsingis, aga vabatahtlike Karjalasse siirdumist püüti hoida saladuses. Kokku läks Soomest Ida-Karjalasse umbes 500 meest.
Karjala vabastusvõitlus tekitas Soome eri kihtides väga vastakaid arvamusi. Soome sotsialistid olid karjalaste abistamise vastu või vähemalt tõrksad, samas kui hõimusõdasid toetanud ringkonnad olid juhtivad Karjalas abioperatsioonide korraldamisel ning ei välistanud isegi sõda idanaabri vastu. Keskerakondlik valitsus püüdis vastandlikke seisukohti tasakaalustada, säilitades ametlikult neutraalsuse, aga lubades ülestõusnute eraalgatuslikku abistamist. Samuti proovis Soome valitsus diplomaatiliste kanalite kaudu Moskvale mõju avaldada, et viimane arvestaks Tartu rahulepingus fikseeritud Karjala elanikkonna õigusi ja kehtestaks ehtsa autonoomia. Kui see tulemusi ei andnud, pandi rõhk rohkem karjalaste eraviisilisele abistamisele.
Eesti ja Karjala
Karjala iseseisvuspüüdlused leidsid kaasaegses Eestis mõistmist ja laia vastukaja. Karjala olukorda võrreldi Eesti seisundiga kolme aasta eest, samuti meenutati, kuidas Eesti suutis oma iseseisvust rajada Soome toetusel ning kuidas nüüd saaks Eesti olla toetaja rollis. Karjala toetamises nähti võimalust nii aidata vennasrahvast kui ka luua soojemaid suhteid Soomega. Ajakirjandus kajastas peaaegu iga päev Karjala olusid, Karjala peamise ajalehe Karjala uudiseid ja ülestõusu seisu ning kutsus üles eestlasi oma hõimlasi abistama. Peamiselt rõhuti humanitaarabi osutamisele, näiteks vilja ja kartulite saatmisele, sest Ida-Karjalas valitses toidupuudus ning kuna humanitaarabi andmine ei tähenda otsest konflikti sekkumist.
Ka Karjalas loodeti Eestilt abi saada. 19. novembril võttis Eesti saadik Helsingis Oskar Kallas Helsingis vastu kolm Karjala ülestõusnute esindajat, kes andsid üle karjalaste abipalve, millele oli alla kirjutanud üle poolesaja inimese. Peamiselt soovisid karjalased eestlastelt toetust ravimite, raha ning sõjakogemustega meditsiinitöötajate näol.
Nii Kallas kui ka Eesti valitsusringkonnad leidsid, et Eesti peaks ametlikult erapooletuks jääma, kuid diplomaatilisi kanaleid kasutades tegema karjalaste abistamiseks kõik, mis võimalik, toetades võimalusel eraalgatusi Karjala aitamiseks, iseäranis toiduainete, rohtude, riiete jms kujul. Seetõttu andis välisminister A. Piip Eesti Punasele Ristile vabad käed Karjalat toetada, mille kaudu jõudis Soome ravimeid ja meditsiinivarustust, mis oli mõeldud Karjala tarbeks. Samuti lubas välisministeerium ametlikult Karjala sõjast osa võtta igal seda soovival eestlasel.
Nagu Soomes, nii leidus ka Eestis mehi, kes läksid Karjala vabadusvõitlejatele appi. Paljud vabadussõjas osalenud demobiliseeritud noorukid ei olnud suutnud hästi tsiviileluga kohaneda ning kogemus sõjast oli veel värske. Karjalasse sooviti minna nii hõimuvendade abistamiseks kui ka seiklushimust. Vabatahtlike Karjalasse minekut organiseeris admiral Johan Pitka. Kokku oli Pitka saatnud üle lahe mehi üle 20, kuigi vabatahtlikud väga kaua sõjast osa võtta ei jõudnud. Saladuskatte all saadeti Pitka väitel ka relvi Karjalasse.
Pahempoolsed ringkonnad, eriti kommunistid, mõistsid ülestõusnute toetamise hukka. Töölisajakirjanduses, samuti EKP illegaalsetes väljaannetes käsitleti Karjala sündmusi Moskva seisukohtadest lähtudes. Samas vaimus esinesid kommunistlikud rahvasaadikud Riigikogus, esitades valitsusele arupärimisi "valgekaartlike mässajate” toetamise asjus.
Nõukogude Venemaa ja Karjala
Nõukogude võim esitles Karjala ülestõusu kui "valgesoomlaste vallutusretke Karjalasse." Üritati muljet jätta, et ülestõus oli vaid soomlaste poolt organiseeritud, katkestati majanduslikud suhted Soomega ning ähvardati Karjala ülestõusu jätkumise puhul Soomet sõjaga. Nii ülestõusu ajal kui ka pärast seda välditi kohati ülestõusu mainimast ja kui sellest räägiti, siis põhjendades ülestõusu alati väliste faktoritega (soomlaste laienemissoov, valgete väed). Seetõttu sisuline suhtlus Karjala valitsuse ning Nõukogude Venemaa vahel puudus. Ülestõusu on Karjala ajalookäsitluses vähe uuritud ning ka tänapäeval käsitletakse Karjala ajaloona just Karjala Töörahva Kommuuni ning sellele järgnenud Karjala ANSV ajalugu.
Karjala suhted teiste riikidega
Kuna nii Eesti kui ka Soome olid lepingu järgi kohustatud mitte tegutsema Nõukogude Venemaa vastu ja püsisid ametlikult neutraalsed, pöördusid karjalased Taani poole abipalvega, kus asutati Taanis Karjala Abistamiskomisjon, mille eesotsas oli Wilhelm Thomsen. Ka Rootsis korraldati Karjalasse abi saatmist.
Karjala ülestõus sai tähelepanu nii Läti, Šveitsi, Itaalia kui ka Saksa ajalehtedes. Välisriikidele esitlemiseks koostas keskvalitsus raamatu "Karjala õigus", milles kirjeldati Karjala maad ja rahvast.
Tagajärjed
Karjalaste väed ja valitsus taganesid pärast lüüasaamisi veebruaris 1922 Soome territooriumile, pidades enne veel viimaseid intensiivseid kaitselahinguid, et pagevad karjalased üle piiri jõuaks. Siis liikusid väeosad ise ka üle piiri Soome, kus nad interneeriti ja väeosad saadeti laiali. Kokkuvõttes olid kaotused ülestõusu jooksul väikesed. Oletatavasti kaotas oma elu umbes 200 inimest. Kohapeale jäänud karjalasi ootasid ees repressioonid. 1922. aasta alguses ülestõusu jooksul ning pärast selle maha surumist põgenes Karjalast umbes 11 200 karjalast Soome. Peamisteks põgenemispõhjusteks olid näljahäda ja hirm enamlaste kättemaksu ees. Siiski paljud evakueeriti ka vastu nende tahtmist ning nad pöördusid 1920. aastate lõpus tagasi Ida-Karjalasse. Samuti põgenes Soome Ida-Karjala keskvalitsus.
Karjala ülestõus aitas regioonis end kehtestada punasoomlastel, kes siiani olid enda Karjalas kehtestamise pärast pidanud võitlema Aunuse vene kommunistidega. Lisaks administratiivsele iseseisvusele, mis oli formaalselt Karjala Töörahva Kommuunile antud juba 1921. aasta augustis, tagas Moskva regioonile pärast ülestõusu ka tegeliku majandusliku autonoomia ning lubas vene keele kõrval soome keelele ametliku asjaajamis- ja õppekeele staatuse andmise karjalastega asustatud piirkondades. Punasoomlaste võim kindlustus lõplikult 1923. aastal, kui kommuun kujundati ümber Karjala Autonoomseks Nõukogude Sotsialistlikuks Vabariigiks, seda kohati Rahvasteliidu hukkamõistva otsuse vältimiseks. Õiguste andmisele järgnes regioonis ka opositsiooni allasurumine regioonis ning soomestamine.
Ida-Karjala olukord jäi pinnuks Soome-Nõukogude suhetes ka edaspidi. 1923. aastal tegi Soome katse viia Ida-Karjala autonoomiaküsimus rahvusvahelisse kohtusse Haagis, aga edutult. Ka ei kuulatud karjalaste pagulasorganisatsioonide palveid. Arvestades. et kahe sõja vahel Karjala elanike arv kahekordistus, võis toimunud ülestõus olla ka üheks ajendiks nõukogude võimul Karjalasse sisserände soodustamisel.
Aeroakustika
Aeroakustika on akustika haru, milles uuritakse helide tekkimist voolise turbulentse voolamise tõttu või aerodünaamiliste jõudude interaktsioonist pindadega. Heli teket võib siduda ka perioodiliselt varieeruva voolamisega. Selle nähtuse märkimisväärne näide on tuuleheli, mida tekitab tuul erinevatest paigalseisvatest objektidest mööda puhudes.
Kuigi puudub täielik teaduslik teooria aerodünaamilisest voolamisest tulenevate helide tekke kohta, põhineb kõige praktilisem aeroakustiline analüüs n-ö aeroakustilisel analoogial, mille esitas Sir James Lighthill 1950. aastatel töötades Manchesteri Ülikoolis. Aeroakustilise analoogia kohaselt on vedeliku liikumist kirjeldavad valemid viidud kujule, mis sarnanevad klassikalise (lineaarse) akustika helilainevõrrandiga vasakul poolel ja allesjäänud liikmed allikatena paremal poolel.
Sale haguhein
pisi|Saleda haguheina õisik Sale haguhein (Koeleria macrantha, sünonüüm: Koeleria gracilis) on kõrreliste sugukonda kuuluv taimeliik.
Ta on Eestis arvatud II kaitsekategooriasse (seisuga 2012).
Andreas Michalsen
Andreas Michalsen (sündinud 1961 Bad Waldsees Baden-Württembergis ) on saksa arst (terapeut ja ravipaastuarst) ja toitumisteadlane.
Ta on Berliini Humboldti Ülikooli Charité kliinikumi kliinilise loodusravi professor ja 2009. aastast Berliini Immanueli haigla loodusravikeskuse peaarst. Michalseni teadushuvi on suunatud keha ja vaimu teraapiale (mediteerimine, jooga, stressi vähendamine), toitumisteraapiale ja ravipaastule ning sellega seotud protseduuridele. Ta tegeleb ka ajurveeda mõju uurimisega.
Ürasklased
Ürasklased (Scolytinae) on alamsugukond mardikalisi, kes kuuluvad kärsaklaste (Curculionidae) sugukonda. Varem käsitleti neid eraldi sugukonnana (Scolytidae või Ipidae). Ürasklasi on kirjeldatud üle 6000 liigi, keda jaotatakse ligikaudu 250 perekonda. Enamik kirjeldatud liikidest elutseb troopilises kliimavöötmes, boreaalses vöötmes (sh Eestis) on liigirikkus oluliselt madalam.
Eestis esinevaid üraskite liike on teada 68, neist 13 liiki on nähtud vaid paaril korral. Kuigi eri liikide eluviisid, arengukäigud ning nõuded toidule ja elukeskkonnale varieeruvad, on kõik ürasklased väga tihedalt seotud puiduga, veetes peaaegu kogu oma elu sinna uuristatud käikudes. Just puidusse käikude rajamise tõttu on paljud liigid ohtlikud metsakahjurid.
Kehaehitus
Valmikud on väga väiksed, kõigest 1–10 mm pikkuse silinderja kehaga mardikad. Enamasti on nad värvuselt tumedad. Üraski vastne on jalutu, kõverdunud valge tõuk.
Pea
Tundlad on neil lühikesed ja põlvjad, selgelt eristunud nupuga. Pea, mis jääb paljudel liikidel eesselja varju, on üraskitel väike ja kompaktne. Haukamissuised on suunatud otse alla, keha pikiteljega risti. Sellist pea asetust nimetatakse hüpognaatseks. Laup, mis paikneb pea külgedel asetsevate liitsilmade vahel, ei ole selgelt piiritletud ning läheb allosas sujuvalt üle kärsakuks. Oluliseks määramistunnuseks on paljudel liikidel laubal esinev sile läikiv pikijoon või kiil, kühmuke või lohk. Samuti on oluliseks tunnuseks silmade kuju, need võivad olla ümmargused, ovaalsed, käärdunud (madala sisselõikega), pügaldunud (sügava sisselõikega) või hoopis kaheks jagunenud.
Rindmik
Rindmik koosneb eesrindmikust, keskrindmikust ja tagarindmikust. Pealtvaates on nähtav vaid eesrindmik, mis moodustab eesselja. Keskrindmikust on näha vaid väike osa – kilbike. Tagarindmik jääb aga täielikult kattetiibade alla. Eesselg võib olla ühtlaselt punkteeritud, konarlik või köbruline. Selle keskosas esineb mõnel liigil sile läikiv pikijoon (keskandur). Eesselja küljed on ümardunud või selge randiga. Keskrindmikule kinnituvad kattetiivad, millel olevaid korrapäraseid punktiridu nimetatakse viirgudeks. Viirgude vahemikke loendatakse alates kahe kattetiiva kokkupuutejoonest. Sõltuvalt liigist võib kattetiibadel olla kuni 10 viirgu ja 11 vahemikku. Vahemikud võivad olla kas siledad, kipras, punkteeritud, paljad, karvadega, harjastega või soomustega. Paljude üraskiliikide kattetiibade tipuosa moodustab süvendi ehk järsaku, mille serval on hambad. See on spetsiaalne kohastumus näripuidu väljatõukamiseks uuristatud käikudest. Käigu rajanud mardikas tõukab näripuru keha tagaotsa suunas, kus see satub järsakule, ning tagurpidi liikudes kannab mardikas selle käigust välja. Rindmikule kinnitub ka 3 paari jalgu. Sääred on tipusuunas tugevasti laienenud ning nende välisserv võib olla hambuline. Üraski käpp koosneb 5 lülist ja on varustatud lihtsate küünistega.
Tagakeha
Tagakeha koosneb 8 lülist. Kõhtmisel poolel on näha vaid 5 lüli, viimased 3 asetsevad tipu suunas enam-vähem horisontaalselt tõusvalt. Kõhuloogete ja ka viimase seljalooke kuju ning neil olevad kidad ja karvad on olulisteks üraskite määramistunnusteks.
Sigimine
pisi|Üraski käigusüsteem puutüvel Sigimiseks moodustatakse peresid, mis võivad olla monogaamsed või polügaamsed. Esimesel juhul on käigu asutajaks emane. Polügaamia puhul on selleks aga isane, kes rajab avara paarituskoja, kuhu tulevad emased paarituma. Haude rajamiseks närib emane mardikas emakäigu ja muneb selle külgedele. Mõnel juhul närivad emased piki emakäiku ka õhuavad, mille kaudu võib toimuda korduvpaaritumine. Munadest väljunud vastsed rajavad omakorda vastsekäigud. Kõige selle tulemusena tekib puidule või puukoorele liigispetsiifiline käikude süsteem. Taolist käigumustrit nimetatakse ka kahjustuspildiks, mille järgi saab paljusid liike määrata. Üraskite vastsed arenevad suhteliselt kiiresti. Koores või selle all arenevad vastsed teevad seda värskes koores sisalduvate rohkete valkude ja süsivesikute abil, aga puidus arenevad vastsed on sümbioosis seentega, mille niidistikust toitutakse. Seened satuvad käikudesse valmikutel levivate eostena. Noormardikad kooruvad nukust tavaliselt juuni lõpus, vahel veidi varem. Kui tingimused on soodsad, võib põlvkondi olla ka kaks. Teise põlvkonna lendlus toimub sel juhul juuli alguses. Valmikud talvituvad pinnases, kuhu suunduvad juba alates augustist. Teise põlvkonna mardikad võivad jääda talveks ka koore alla, kus neil on oht külma tõttu hukkuda. Sama saatust omavad ka koore all olevad koorumata munad ja nukud.
Metsakahjustused
Üraskid on saanud kurikuulsa metsakahjuri maine tegelikult vaid väheste liikide tõttu, kes metsi võivad kahjustada. Suured metsaalad saavad kahjustatud hulgisigimise tulemusena, mille eelduseks on rohke asustusmaterjali olemasolu. Selle tagavad suured tormid, põlengud ja põuased suved, mis tekitavad rohkelt nõrgestatud puid. Sellistes oludes areneb paljudel üraskitel rikkaliku toidulaua tõttu kaks põlvkonda ühe asemel. Arvukas järglaskond hakkab aga sobivate asustuspuude vähenemisel ka terveid puid asustama. Inimesel on võimalik sellist hulgisigimist ära hoida õigel ajal tormikahjustusi ja raiejäätmeid koristades. Kui üraskite arvukuse piiramist ette ei võeta, võib üraskite tekitatud kahju ületada tormikahjustusi mitmekordselt. Eestis on kõige sagedasemaks metsa kahjustajaks kuuse-kooreürask (Ips typographus), kellel esineb arvukas järelpõlv just tormi- ja põuakahjustuste järel. Värskete tormikahjustuste esimeste asustajate hulka kuuluvad veel ka harkkidane kooreürask (Ips duplicatus), kes eelistab seisvaid puid, ning harilik võraürask (Pityogenes chalcographus), kes asustab oksi, latvu ja peenemaid tüvesid. Teised liigid saabuvad hiljem. Männil elavatest üraskitest on suurimateks kahjuriteks suur-säsiürask (Tomicus piniperda) ning väike-säsiürask (T. minor). Lisaks otsesele puude kahjustamisele võivad üraskid seda teha ka kaudselt puude haigusi ning puidusinetust ja -mädanikke põhjustavaid seeni edasi kandes.
Ohustatus
Ürasklaste seas on nii arvukaid liike kui ka väga peidulise eluviisiga haruldasi liike. Eesti punane raamat (1998) sisaldab 10 üraskiliiki, Soomes on kaitse alla võetud 9 ning Rootsis koguni 21 liiki. Mõned Eestis tavalised liigid on Soomes ja Rootsis arvatud harulduste hulka. Sellisteks on näiteks männi-kooreüraskit (Ips sexdentatus) ja haavaüraja (Xyleborus cryptographus). Eesti suurimad teaduslikud üraskikogud asuvad Eesti Maaülikooli metsanduslikus uurimisinstituudis (nüüdisaegne materjal) ja taimekaitseinstituudis (1920.–1930. aastate kogu). On koostatud ka Eesti ürasklaste määraja ja levikukaardid.
Issidor Gukovski
Issidor Emmanuilovitš Gukovski (vene keeles Исидор Эммануилович Гуковский; 25. mai 1871 Peterburi — 1921 Moskva) oli Nõukogude Venemaa poliitik, revolutsionäär, partei- ja riigitegelane ning diplomaat, üks Nõukogude Venemaa delegatsiooni liikmeid Tartu rahuläbirääkimistel.
Pärast Oktoobrirevolutsiooni määrati Gukovski 1918. aasta märtsis Nõukogude Venemaa rahanduse rahvakomissariks, 1920. aastal aga Nõukogude Venemaa esindajaks Eestis.
Hukati Taganka vanglas, Nõukogude Venemaa ametlikel andmetel suri Tallinnas kopsupõletikku.
Mõrnohrad
Mõrnohrad on kaevanduslinn. Esimene kivisöekaevandus rajati 1911. aastal. 1934. aastal rajati Novõi Donbassi alev ja 1957 sai nimeks Dõmõtrov (Georgi Dimitrovi järgi). 1965 sai linnaõigused. 2016. aastal sai linn praeguse nime.
Rahva Päästmise katedraal
Rahva Päästmise katedraal (rumeenia keeles Catedrala Mântuirii Neamului) on Rumeenia pealinnas Bukarestis asuv õigeusu katedraal, mida tavapäraselt nimetatakse Rahvuskatedraaliks (Catedrala Națională). See on maailma suurim õigeusu kirik, millest saab ühtlasi maailma kõrguselt kümnes sakraalehitis (135 m).
Välislingid
pisi|150px|vasakul|2020. aasta oktoober
Kilingi-Nõmme Raamatukogu
Kilingi-Nõmme raamatukogu on rahvaraamatukogu Kilingi-Nõmme linnas Pärnu maakonnas. Raamatukogu asub aadressil Sambla 20.
Raamatukogu kasutab e-kataloogi URRAM.
Sanatooriumi park
Sanatooriumi park on mitme pargi nimi:
Kutniku järv
Kutniku järv (ka Kõrvenurga Soojärv) on järv Järva maakonnas Järva vallas Vetepere külas. Veekogu pindala on 2,2 ha. Veekogu kaldajoone pikkus on 742 m.
Nõuni raamatukogu
pisi|Nõuni külaraamatukogu Nõuni raamatukogu on Otepää valla rahvaraamatukogu.
Ajalugu
Palve Tartu-Võru Rahukogule registreerida Nõuni Rahvaraamatukogu Seltsi põhikiri esitasid Paul Raudsepp, Karl Uibo ja Aleksander Tamm. Selts registreeriti 26. juulil 1922.
Seltsi avamise koosolek toimus 10. septembril 1922 Päidla Laulu ja Mängu Seltsi ruumides. Esimesel koosolekul võeti vastu 36 seltsi liiget, liikmemaksuks sai 50 marka. Valitud eestseisusse kuulusid teiste seas esimehena Andres Rõõm ja raamatukoguhoidjana Villem Susi. Samal aastal moodustati komisjon, mis hakkas tegelema raamatute ostmisega. Otsustati osta „Noor Eesti Kirjastuse” laost Tartust 5000 marga eest raamatuid. Kuna seltsil polnud võimalik kogu summat korraga maksta, siis jäädi võlgu, mis hiljem tasuti. Aasta lõpuks oli seltsil 55 liiget. Seltsi sissetulekuteks olid iga-aastased liikmemaksud, korjandused, annetused, peoõhtute tulud, näitused. Tulusid kasutati raamatute ostmiseks, köitmiseks, ruumide üüriks, raamatukogu mööbli soetamiseks, aga ka peoõhtute korraldamiseks.
Päidla Laulu ja Mängu Selts andis rahvaraamatukogu seltsile tasuta kasutada ühe oma ruumi, mille kohalikud taluperemehed remontisid. Hendrik Aarike andis seltsile laenuks raamatukapi.
Teada on, et Nõuni Rahvaraamatukogu Seltsi eestseisuse esimeesteks valiti: 1924., 1926. ja 1927. aastal Mihkel Kruus ning 1929. aastal Jaan Raudsepp. Raamatukoguhoidjateks valiti nimetatud aastatel August Susi, Leopold Arike ja Karl Urm, Karl Lomp, Mihkel Kruus. 1928. aastal võeti vastu ,,Nõuni Rahvaraamatukogu Seltsi poolt ülalpeetava avaliku raamatukogu tarvitamiskorra määrus“. Aastatel 1933–1940 oli eestseisuse esimeheks Ferdinand Kõll ja raamatukogujuhatajad Johannes Jägel ja Paul Prikker. Raamatukogu paiknes Nõuni koolimajas.
Seltsi 30. oktoobri 1940 koosoleku päevakorras oli tegevuse lõpetamine. Seltsi esimees Ferdinand Kõll tegi teatavaks, et Otepää vallavalitsuselt on tulnud korraldus Nõuni Rahvaraamatukogu Seltsi likvideerimiseks. Seltsi vara seis üleandmisel oli 376 raamatut, 2 raamatukappi, puhkpilli komplekt, raha kassas 8,61 kr. ja avaliku raamatukogu kassas 42,21 kr. Edasise raamatukogu tegutsemise kohta andmed katkevad. Rahva küsitluse tulemusena on teada, et raamatukogus töötasid Leida Kukk, Robert Urm ja Paul Viires.
15. novembril 1948 kinnitati Tüki Raamatukogu juhatajaks August Kukk ja seati sisse raamatukogu põhinimestik, mille järgi oli kogus aasta lõpul 342 raamatut. 1960. aastal ehitati Nõuni kultuurimajale juurdeehitus ja raamatukogu sai uued avaramad ruumid.
Martin Viilep
Martin Viilep (sündinud 23. mail 1981 Tallinnas) on endine Eesti ujuja. 1999. aastal lõpetas ta Tallinna reaalkooli ja 2006. aastal keskkonnatehnika erialal TTÜ magistriõppe.
Nõuni raamatukogu
Ajalugu
1976. aastal muudeti raamatukogu nimi Nõuni Raamatukoguks ja alates 1990. aastast on raamatukogu juhatajal 0,5 kohta. 1999. aastal kolis raamatukogu endise Nõuni kolhoosi kontorihoonesse. Raamatukogu sai endale teisel korrusel avarad ruumid. 1999. aastal avati ka avalik internetipunkt. Algas teavikute andmete koostamine. Elektroonilisele laenutusele mindi üle 2004. aastal.
Martin Viilep
Viilep hakkas harrastama ujumist 1987. aastal Vilma Eskola õpilasena. Aastatel 1988–1995 treenis ta Kalevi Tallinna ujumiskoolis ja 1995–2002 TOP-i Ujumisklubis Heidi ja Ain Kaasiku ning 2002–04 Keila Swimclubis Tõnu Meijeli juhendamisel.
Nõuni raamatukogu
Ajalugu
2009. aastal sai Nõuni raamatukogu oma maja ja kaasaegselt sisustatud ruumid.
Martin Viilep
1998. aastal tuli ta kahekordseks Põhjamaade juunioride meistriks seliliujumises. Ta on tulnud 26 korda 50 m basseinis (1998–2004) ja 27 korda 25 m basseinis (1997–2003) vaba-, selili-, rinnuli-, kompleks- ja teateujumises Eesti meistriks. Viilep on ületanud 7 korral Eesti rekordi, seal hulgas 2 korral teateujumises. Parimad tulemused: 25-m ujulas vabaltujumises 50 m 23,99 (2003), 100 m 51,82 (2003), 200 m 1.55,77 (2001), seliliujumises 50 m 25,57, 100 m 54,67, 200 m 1.59,28 (kõik 2002), rinnuliujumises 50 m 29,36 ja 100 m 1.03,04 (2001), kompleksujumises 100 m 56,57 (2002), 200 m 2.05,31 (2001), 400 m 4.30,09 (2002); 50-m ujulas vabaltujumises 50 m 24,48, 100 m 53,84, seliliujumises 50 m 26,76, 100 m 57,69 (kõik 2003), 200 m 2.05,19 (2001), rinnuliujumises 50 m 29,62 ja 100 m 1.04,61 (2001). Ta on kuulunud aastatel 1996–2004 Eesti koondisse. Harjumaa parim meessportlane 2003. aastal.
Nõuni raamatukogu
Statistika
Statistika 2014. aasta seisuga
Kogud: 7 760
Eesti-Jordaania suhted
Eesti-Jordaania suhted on kahepoolsed suhted Eesti ja Jordaania vahel.
Martin Viilep
Ta on Hele Viilepi ja Toivo Viilepi poeg ja Margit Viilepi vend.
Nõuni raamatukogu
Statistika
Kasutajad: 133
Segusti
pisi|350px|Segusti [[elektritingmärk|skeemisümbol]]
Nõuni raamatukogu
Statistika
Külastused: 2 766
Segusti
Elektroonikas on segusti (ingl frequency mixer) mittelineaarne ahel, mis teeb kahest sisendsignaalist uusi sagedusi. Kõige tavalisemas kasutuses tekitab ta kahest sisendsignaalist f1 ja f2 liidetud f1 + f2 ja lahutatud f1 – f2 sagedustega väljundsignaalid.
Nõuni raamatukogu
Statistika
Laenutused: 32 00
Segusti
Segusteid kasutatakse laialt sageduste nihutamiseks ühest sagedusalast teise, et lihtsustada signaalide ülekandmist või edasist signaalitöötlust. Näiteks on segusti võtmekomponent superheterodüünvastuvõtjas, kus see muudab vastuvõetud signaalide sageduse kindlaks vahesageduseks. Segusteid kasutatakse ka kandesageduse moduleerimiseks raadiosaatjates.
Nõuni raamatukogu
Statistika
Töökohad: 0,5
Segusti
Liigid
Mittelineaarsete (näiteks eksponentsiaalsete) omadustega elektroonikakomponente saab kasutada segustitena. Passiivsed segustid kasutavad korrutava elemendina ühte või rohkemat dioodi, sest neil on ebalineaarne pinge ja elektrivoolu suhe. Passiivsetes segustites on väljundsignaal alati väiksema võimsusega kui sisendsignaal.
Eesti-Jordaania suhted
Jordaania tunnustas Eestit 14. septembril 1991. Kahe riigi vahelised diplomaatilised suhted said alguse 24. jaanuaril 2001.
Segusti
Liigid
Aktiivsed segustid kasutavad korrutatud signaali tugevuse suurendamiseks võimendavat seadist, näiteks transistori või elektronlampi. Aktiivsed segustid parandavad sisend- ja väljundviikude vahelist eraldatust, kuid võivad tekitada rohkem müra ja olla suurema energiatarbega. Aktiivne segusti võib olla ka ülekoormustele vastuvõtlikum.
Segusteid võib jagada topoloogia järgi. Ühepoolsed segustid lasevad väljundisse osa sisendsignaalist. Topelttasakaalustatud segustil on sellised sümmeetrilised sisendid, mis suruvad mõlemat sisendsignaali maha, ning väljundisse jõuab ainult korrutatud signaal. Topelttasakaalustatud segustid on keerukamad ja nõuavad suuremat võimsust. Segusti tüübi valik sõltub rakendusest.
Segusteid iseloomustatakse nende omaduste, näiteks võimenduse ja mürateguri järgi. Segusteid saab ehitada üksikkomponentidest, kuid tänapäeval on need enamasti osa mikrokiibist või hübriidskeemidest.
Mittelineaarsed komponendid, mida kasutatakse segustites, võivad olla dioodid, transistorid ja madalamatel sagedustel analoogkordistid. Kasutatud on ka küllastuse lähedal olevaid ferriitsüdamikuga induktiivpoole.
Bessik Kuduhhov
Bessik Kuduhhov (15. august 1986 – 29. detsember 2013) oli Osseetiast pärit Venemaa maadleja.
Ta sai vabamaadluses Pekingi olümpiamängudel 55 kg kategoorias pronksmedali ja Londoni olümpiamängudel 60 kg kategoorias hõbemedali. Ta tuli maailmameistriks aastatel 2007, 2009, 2010 ja 2011 ning Euroopa meistriks aastal 2007.
Olavo de Carvalho
Olavo Luiz Pimentel de Carvalho (29. aprill 1947 Campinas, Brasiilia – 24. jaanuar 2022 Richmond, Virginia, USA) oli Brasiilia konservatiivne ajakirjanik ja esseist, kes esindas esoteerilisi ja konspiratiivseid ideoloogilisi seisukohti. Tal oli suur mõju Brasiilia paremäärmuslastele ja Bolsonaro perekonnale.
Väike-punasilmliidrik
pisi|350px|Võrdlusena isased Erythromma viridulum (ülal) ja [[Erythromma najas (all).]] Väike-punasilmliidrik (Erythromma viridulum) on liidriklaste sugukonda kuuluv liik kiile.
Ta sarnaneb punasilm-liidrikuga, kuid on pisem ja sinisem ning lendab suhteliselt hilja.
Liik leiti Eestis esmakordselt 2019. aastal Tartumaalt ja Pärnumaalt.
Vildene
Vildene on küla (mazciems) Lätis Tukumsi piirkonnas Pūre vallas. Küla asub valla kirdeosas ja jääb valla keskusest Pūrest 12, piirkonna keskusest Tukumsist 19 ning Riiast 90 kilomeetri kaugusele.
Küla on kujunenud endise Vildene karjamõisa (Wilden) keskuse juurde. Külas asub Vildene bussipeatus. .
Lishui Shi
Lishui on ringkonna õigustega linn (2. järgu haldusüksus) Hiina idaosas Zhejiangi provintsis.
Haldusjaotus
Lishui jaguneb 9 maakonna tasemel haldusüksuseks (1 linnarajoon, 1 maakonna õigustega linn, 6 maakonda ja 1 autonoomne maakond):
Lozna rajoon
Lozna rajoon (transkribeerituna Ljozna rajoon) on rajoon Valgevenes Viciebski oblastis. Halduskeskus on Lozna alev. Rajoon piirneb idas Venemaaga.
Rajooni pindala on 1418 km². 2014. aasta seisuga elas seal 16 156 inimest.
Rajoon moodustati 1924. aastal. Rajoon koosneb järgmistest külanõukogudest: Babinavičy, Dabramyśli, Jaśkaŭščyna, Krynki, Lozna ja Vielaškovičy külanõukogu.
Rajooni suurim jõgi on Daugava lisajõgi Łučosa. Rajoon asub osaliselt Łučosa madalikul, osalt aga Viciebski kõrgustikul. Kõrgeim koht on Viciebski kõrgustikul asuv Harševa hara (296 meetrit), mis on ühtlasi ka Viciebski oblasti kõrgeim koht. Madalaim koht asub Łučosa jõe ääres (142 meetrit).
2014. aasta seisuga oli elanikest 86,66% valgevenelasi, 10,74% venelasi, 1,22% ukrainlasi ja 1,38% oli muust rahvusest inimesi. 65,62% elanike emakeeleks oli valgevene keel, 33,18% elanike emakeeleks oli vene keel. Koduse keelena kõneles valgevene keelt 29,5% elanikke, vene keelt aga 69,81%.
Laupa vald
Laupa vald (saksa keeles Laupa) oli vald Järvamaal Türi kihelkonnas. Vald eksisteeris 1866–1892 ja siis liideti see vald Särevere vallaga.
Jõgi-metsriis
pisi|Jõgi-metsriis Jõgi-metsriis (Leersia oryzoides) on kõrreliste sugukonda kuuluv taimeliik.
Ta on Eestis arvatud II kaitsekategooriasse (seisuga 2012).
Eesti Tantsuhariduse Liit
Eesti Tantsuhariduse Liit (lühend: ETHL) oli aastatel 1996-2016 tegutsenud tantsuõpetajaid ühendav erialaliit.
ETHL loodi 1996. aastal Mait Agu algatusel ja eestvedamisel, kandes 2011. aastani nime Eesti Tantsupedagoogide Liit (ETPL). Suur osa liidu tegevusest põhines Mait Agu isiklikul nägemusel. Pärast Mait Agu hukkumist 1998. aastal jätkas liit küll põhikirjalist tegevust, kuid aeg ei soosinud tantsuhariduslike muudatuste elluviimist.
Põhikirja järgi olid ETHLi põhieesmärgid järgmised : 2016. aastal ühinesid 1996. aastal asutatud Eesti Tantsuhariduse Liit ja 2002. aastal asutatud Eesti Tantsukunstnike Liit. Ühinemisel sündinud uue liidu nimeks sai Eesti Tantsukunsti ja Tantsuhariduse Liit.
Heino Puhvel
Heino Puhvel (26. september 1926 Patküla vald, Valgamaa – 29. august 2001 Tartu) oli eesti kirjandusteadlane, kriitik ja proosakirjanik, üks peamisi Tammsaare-uurijaid.
Ta on avaldanud novelle Mart Kalda varjunime all.
Heino Puhvel osales Tammsaare Kogutud teoste (18 köidet, 1978–1993) väljaandmises nii koostajana kui ka järelsõnade autorina.
Tema viimaseks suureks tööks jäi "Eesti kirjanike leksikoni" (Eesti Raamat 2000, 693 lk) koostamine ja toimetamine: lähtudes Oskar Kruusi koostatud "Eesti kirjarahva leksikonist" (1995) lisas ta sellele veel 200 märksõna ning kirjutas leksikoni ka ise rohkesti uusi artikleid.
Film
Tema novelli "Õhtust hommikuni" (Looming 1960, nr 7) järgi tegi Leida Laius samanimelise mängufilmi (Tallinnfilm 1962).
Isiklikku
Heino Puhvelil ja tema abikaasal Vaike Langil sündis kolm last. Tütar Tuuli Puhvel on vitraaži- ja freskokunstnik.
Heino Puhvel oli kirglik maletaja ja osales Tartu–Tallinna kirjanike malematšides.
Yum! Brands
pisi|Yum! Brandsi logo '''Yum! Brands, Inc. (lühidalt Yum!, varem Tricon Global Restaurants, Inc.''') on Ameerika Ühendriikide ettevõte, mis on kiirtoidurestoranikaubamärkide KFC, Pizza Hut ja Taco Bell omanik. Ettevõte asub Louisville'is.
2017. aastal oli ettevõttel 43 617 toitlustuskohta (sealhulgas 40 758, mida käitavad frantsiisivõtjad) 135 maal.
IV liiga 2003
IV liiga 2003 oli Eesti jalgpalli tugevuselt viienda liiga IV liiga 2003. aasta hooaeg.
Lishui
Lishui (丽水, Lìshuǐ) on linn Hiinas Zhejiangi provintsis, Lishui Shi ja Liandu linnarajooni keskus.
2000. aasta rahvaloenduse andmetel oli elanike arv 181 096.
Karatšai-balkaarikeelne Vikipeedia
pisi|Logo Karatšai-balkaarikeelne Vikipeedia (karatšai-balkaari keeles Къарачай-Малкъар Википедия) on Vikipeedia karatšai-balkaarikeelne versioon.
Alexander von Meyendorff
pisi|Alexander von Meyendorff Alexander von Meyendorff (29. märts/10. aprill 1869 Baden-Baden – 20. veebruar 1964 London) oli baltisakslasest Venemaa jurist ja poliitik. Aastal 1907 valiti ta Vene keisririigi III Riigiduuma liikmeks (Liivimaa kubermangust). Aastal 1912 valiti ta Vene keisririigi IV Riigiduuma liikmeks Liivimaa kubermangust.
Karatšai-balkaarikeelne Vikipeedia
Karatšai-balkaarikeelsele Vikipeediale pandi alus 2010. aastal.
Alexander von Meyendorff
Ta sündis aastal 1869 Baden-Badenis Vene diplomaadi perekonnas, tema ema oli venelane, kuid ennast luges ta sakslaseks. Aastatel 1888–1992 õppis ta Peterburi Ülikoolis õigusteadust, ''mag. jur.'', töötas aastatel 1897–1899 ärijuhina, oli Kuramaa kubermanguvalitsuse kohaliku omavalitsuse komisjoni liige, aastatel 1899–1903 töötas siseministeeriumis, aastatel 1903–1906 Riigikantseleis. Aastatel 1902–1905 oli ta agraarõiguse privaatdotsent Peterburi Ülikoolis, aastatel 1906–1907 imperaatorliku õigusteaduste kooli inspektor. Ta oli Balti Konstitutsioonilise Erakonna ja 17. Oktoobri Liidu asutajaid ja juhtivaid tegelasi.
Aastal 1907 valiti ta Vene keisririigi III Riigiduuma liikmeks (Liivimaa kubermangust). Duumas olles kuulus oktobristide fraktsiooni, oli fraktsiooni büroo liige. Duuma I ja II istungi ajal 1907–1909 oli duuma esimehe asetäitja, valiti isikkoosseisu, isikupuutumatuse, raamatukogu (esimees), töölisküsimuse, rendiõiguste (esimees), joomise vastu võitlemise, teravilja väljaveo korrastamise seadusprojekti läbivaatamise, ülikoolide põhikirja ja koosseisude seadusprojekti läbivaatamise (aseesimees)
Paista järv
Paista järv on järv Harju maakonnas Kose vallas Kiruvere külas. Veekogu pindala on 3 ha. Veekogu kaldajoone pikkus on 821 m.
Karatšai-balkaarikeelne Vikipeedia
Seal on artiklit, millega see on artiklite arvult. keeleversioon.
Johannes Kelder
Johannes Kelder (ka Hannes Kelder; 18. jaanuar 1919 Massu küla, Lihula vald – 27. detsember 1993 Tallinn) oli eesti näitleja, lavastaja ja liikumisjuht.
Eesti-Kasahstani suhted
pisi|Eesti ja Kasahstan kaardil Eesti-Kasahstani suhted on kahepoolsed suhted Eesti ja Kasahstan vahel.
Johannes Kelder
Lõpetas 1937 Läänemaa Ühisgümnaasiumi ja 1939 Tallinna Õpetajate Seminari, õppis 1941–1942 Rahel Olbrei Estonia balletirühmas. Teatritegevust alustas 1941 Estonias, aastatel 1942–1951 oli ta Endla teatri näitleja ja lavastaja.
Võrumaa vabatahtlik suitsusauna koostöökogu
Ühendus loodi eesmärgiga, et kanda Võrumaa suitsusaunakombestik UNESCO inimkonna suulise ja vaimse pärandi meistriteoste nimekirja. Märtsis 2013 sai ühendus taotluse valmis ja see esitati Eesti riigi kaudu UNESCOle. Novembris 2014 kanti Võrumaa suitsusaunakombestik UNESCO nimekirja
Johannes Kelder
1952–1953 Nukuteatri näitleja
1953–1967 Tööjõureservide klubi näiteringi juht
1959–1963 ühtlasi rahvateatri Noorus peanäitejuht
Eesti-Kasahstani suhted
Kahe riigi vahelised diplomaatilised suhted said alguse 27. mail 1992.
Johannes Kelder
1967–1987 Rahvaloomingu ja Kultuuritöö Teadusliku Metoodikakeskuse metoodik,
Eesti-Kasahstani suhted
Tegutseb Eesti Suursaatkond Astanas. Tegutseb ka Kasahstani suursaadik Eestis, kes resideerib Helsingis.
Johannes Kelder
1970. aastatel töötas ta Eesti NSV Rahvaloomingu Maja klubitöö teadusliku kabineti juhatajana.
VII üldtantsupeol (1963) oli ta rahvamängude juht. Ta oli XVII üldlaulupeo (1969) stsenaariumi autor koos Aksel Pajupuuga.
Kirjutanud nukunäidendi „Lumivalguke” (1953), koostanud 1967–87 bülletääne „Abiks klubitöötajale” ja „Abiks mängujuhile”.
Põld-harakalatv
Tema õitsemisaeg Eestis on maist septembrini.
Botaaniline kirjeldus
Üheaastane, ühekojaline talvituv rohttaim. Tema kasv jääb 4-90 cm vahele. Õis on kaheli õiekattega ning mõlemasuguline, tema kroon- ja tupplehed on püstised ning kroonlehtedel asetsevad väikesed karvakesed. Õied paiknevad lühikestel karvastel raagudel ning moodustavad kobara taime tipus. Põld-harakaladva vili on õisikuteljest mõnevõrra eemalehoiduv, tihtipeale kaarjas ning neljakandiline, kust kahe poolmena avanevad kõdrad. Kõrda sees paiknevad paljunemiseks valmivad seemnekesed, mis on piklikud, helepruunid ja õlirikkad. Lisaks on tal hästiarenenud harunenud peajuurega ja rohkete lisajuurtega sammasjuurestik. vasakul|pisi|Erysiumum cheranthoides
Kasvukohad
Taim kasvab aedades, põldudel, prahipaikadel, teeäärtel ning inimmõjudega kasvavatel pindadel. Eestis peetakse teda tavaliseks ning kõikjal leiduvaks taimeks. Eelistatum kasvukoht on happeline ja liivane pinnas.
Keemiline koostis
Sisaldab kardiosteroide ehk südameglükosiide.
Kasutamine meditsiinis
Taime pruugiti eesmärgiga vähendada südame- ja vereringehäireid. Kuna põld-harakalatva sisaldavad ravimid on tugevatoimelised, siis saab neid ainult arsti ettekirjutisega. Lisaks kasutati vanasti seemneid siseparasiitide, täpsemalt sooleusside ravimiseks.
Muud kasutusalad
Kuna taime seemned on äärmiselt õlirikkad (kuni 43%), siis sellest saab valmistada erinevaid seepe, värnitsat ning lakke.
Skåne sõda
Sõda lõppes 1679. aasta Lundi rahuga, mille järgi säilis sõjaeelne olukord (status quo).
Limestone'i maakond
thumb|Limestone'i maakonna kohtumaja Groesbeckis Limestone'i maakond (Limestone County) on maakond USA-s Texase osariigis.
Maakonna halduskeskus ja suurim linn on Groesbeck.
Maakonna pindala on 2416 km², millest 62 km² moodustab veepindala.
Elanike arv oli 2010. aasta rahvaloenduse järgi 23 384. Aastal 2000 oli elanike arv 22 051.