cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
2011. aasta kergejõustiku maailmameistrivõistlused
Kõrgushüpe
Finaal: 3. september Osavõtjaid: 29 (Stardileht) Maailmarekord: 2.09 Stefka Kostadinova, Bulgaaria (30. august 1987 Rooma) MM rekord: 2.09 Stefka Kostadinova, Bulgaaria (30. august 1987 Rooma) Maailmameister 2009: 2.04 Blanka Vlašic, Horvaatia (20. august Berliin) Ametlikud tulemused: Kvalifikatsioon – Finaal
Teivashüpe
Finaal: 30. august Osavõtjaid: 35 (Stardileht) Maailmarekord: 5.05 Jelena Issinbajeva, Venemaa (18. august 2008 Peking) MM rekord: 5.01 Jelena Isinbajeva, Venemaa (12. august 2005 Helsingi) Maailmameister 2009: 4.75 Anna Rogowska, Poola (17. august Berliin) Ametlikud tulemused: Kvalifikatsioon – Finaal
Kaugushüpe
Finaal: 28. august Osavõtjaid: 36 (Stardileht) Maailmarekord: 7.52 Galina Tšistjakova, NSVL (11. juuni 1988 Leningrad) MM rekord: 7.36 Jackie Joyner-Kersee, USA (4. september 1987 Rooma) Maailmameister 2009: 7.10 Brittney Reese, USA (23. august Berliin) Ametlikud tulemused: Kvalifikatsioon – Finaal
Kolmikhüpe
Finaal: 1. september Osavõtjaid: 34 (Stardileht) Maailmarekord: 15.50 Inessa Kravetš, Ukraina (10. august 1995 Göteborg) MM rekord: 15.50 Inessa Kravetš, Ukraina (10. august 1995 Göteborg) Maailmameister 2009: 15.28 Yargelis Savigne, Kuuba (17. august Berliin) Ametlikud tulemused: Kvalifikatsioon – Finaal
Kuulitõuge
thumb|280px|Kolmekordne maailmameister [[Valerie Adams.]] Finaal: 30. august Osavõtjaid: 25 (Stardileht) Maailmarekord: 22.63 Natalja Lissovskaja, NSVL (7. juuni 1987 Moskva) MM rekord: 21.24 Natalja Lissovskaja, NSVL (5. september 1987 Rooma) Maailmameister 2009: 20.54 Valerie Vili, Uus-Meremaa (16. august Berliin) Ametlikud tulemused: Kvalifikatsioon – Finaal
Kettaheide
thumb|[[Li Yanfeng]] Finaal: 28. august Osavõtjaid: 25 (Stardileht) Maailmarekord: 76.80 Gabriele Reinsch, Saksa DV (9. juuli 1988 Neubrandenburg) MM rekord: 71.62 Martina Hellmann, Saksa DV (31. august 1987 Rooma) Maailmameister 2009: 65.44 Dani Samuels, Austraalia (21. august Berliin) Ametlikud tulemused: Kvalifikatsioon – Finaal
Vasaraheide
Finaal: 4. september Osavõtjaid: 30 (Stardileht) Maailmarekord: 79.42 Betty Heidler, Saksamaa (21. mai 2011 Halle) MM rekord: 77.96 Anita Wlodarczyk, Poola (22. august 2009 Berliin) Maailmameister 2009: 77.96 Anita Wlodarczyk, Poola (22. august Berliin) Ametlikud tulemused: Kvalifikatsioon – Finaal
Odavise
Finaal: 2. september Osavõtjaid: 28 (Stardileht) Maailmarekord: 72.28 Barbora Špotáková, Tšehhi (13. september 2008 Stuttgart) MM rekord: 71.70 Osleidys Menéndez, Kuuba (14. august 2005 Helsingi) Maailmameister 2009: 67.30 Steffi Nerius, Saksamaa (18. august Berliin) Ametlikud tulemused: Kvalifikatsioon – Finaal
Seitsmevõistlus
thumb|[[Jessica Ennis 2011. aasta maailmameistrivõistlustel]] Finaal: 15.–16. august Osavõtjaid: 28 (Stardileht) Maailmarekord: 7291 Jackie Joyner-Kersee, USA ( 24. september 1988 Seoul) MM rekord: 7128 Jackie Joyner-Kersee, USA (1. september 1987 Rooma) Maailmameister 2009: 6731 Jessica Ennis, Suurbritannia (15.–16. august Berliin) Ametlikud tulemused: Finaal
Maurice Paléologue
pisi|Maurice Paléologue Maurice Paléologue (13. jaanuar 1859 Pariis – 18. november 1944 Pariis) oli Prantsusmaa diplomaat, ajaloolane ja esseist.
Ta pärines väidetavalt Bütsantsi keisrite Palaiologoste dünastiast.
1914–1917 oli ta Prantsusmaa suursaadik Venemaa Keisririigis.
1928. aastast oli ta Prantsuse Akadeemia liige.
Igor Sergejev
pisi|Igor Sergejev Igor Dmitrijevitš Sergejev (vene keeles Игорь Дмитриевич Сергеев) (20. aprill 1938 Verhneje küla, Vorošilovgradi oblast, Ukraina NSV – 10. november 2006 Moskva) oli Venemaa sõjaväelane (Venemaa Föderatsiooni marssal) ja poliitik. Aastatel 1997−2001 oli ta Venemaa Föderatsiooni kaitseminister.
Jõgitakjalised
Jõgitakjalised (Sparganiaceae) on endine õistaimede sugukond kõrreliselaadsete seltsist.
Kirk Douglas
pisi|Kirk Douglase autogramm pisi|Kirk Douglas filmis "Big Trees" (1952) pisi|Kirk Douglas (2011, vasakul) Kirk Douglas (9. detsember 1916 Amsterdam, New Yorgi osariik – 5. veebruar 2020 Beverly Hills, California osariik) oli Ameerika Ühendriikide filminäitleja ja -produtsent. Ta oli Michael Douglase isa.
Jõgitakjalised
Cronquisti süsteemi järgi kuulus sugukond Commelinidae alamklassi seltsis Typhales. APG II süsteem (2003) paigutas jõgitakjalised eraldi sugukonnana seltsi kõrreliselaadsed Poales.
Kirk Douglas
Kirk Douglase sünninimi oli Issur Danielovitch. Ta oli Valgevene päritolu juut. Tema vanemad olid kolinud Gomelist (tollal Venemaa, tänapäeval Valgevene) Ameerika Ühendriikidesse 1912. aastal. Tema perekond oli nime juba varem Ameerikasse emigreerunud isa venna eeskujul Demskyks muutnud ja nii ta kasvas üles kui Izzy Demsky. Ta oli peres ainus poiss ja tal oli kuus õde. Ametlikult muutis ta oma nime Kirk Douglaseks enne teist maailmasõda.
Jõgitakjalised
Uusimad fülogeneetilised uuringud näitavad, et jõgitakjalised on lähedases suguluses hundinuiaga ning APG III süsteem (2009) liitis nad sugukonnaga hundinuialised Typhaceae kõrreliselaadsete Poales seltsis.
Kirk Douglas
Alates 1940. aastatest mängis ta paljudes filmides, ilmselt tuntuima rolli tegi ta 1960. aasta filmis "Spartacus".
Jõgitakjalised
Sugukonda kuulub ainult üks perekond – jõgitakjas (Sparganium), kuhu kuulub umbes 2 tosinat liiki.
Kirk Douglas
1999. aastal avaldatud Ameerika Filmiinstituudi edetabeli "AFI's 100 Years...100 Stars" tulemuste põhjal asus näitleja meesstaaride edetabelis 17. kohal.
Jõgitakjalised
Jõgitakjalised kasvavad märgadel aladel, näiteks veekogude kallastel ja soistes paikades.
Kirk Douglas
Filmiauhinnad
1952 mängis ta peaosa filmis "The Bad and the Beautiful" ("Halb ja ilus"). See räägib filmiprodutsendist, kes teeb edukaid filme, aga muudab oma vaenlasteks kõik, kellega koos töötab. See pälvis viis Oscarit ja on kõigi aegade enim Oscareid pälvinud film nendest, mis pole saanud parima filmi Oscarit. Douglas meespeaosatäitja kategoorias oli ainus, kes nimetati selle filmi eest Oscari kandidaadiks ega saanud seda.
1956 mängis ta peaosalist Vincent van Goghi filmis "Lust for Life" ("Elujanu"). Kuigi film jäi 2 miljoni dollariga kahjumisse, nimetati Douglas siiski parima peaosatäitja kategoorias Oscari kandidaadiks. Ta ei saanud Oscarit, kuid sai Kuldgloobuse draamanäitleja kategoorias.
1975 mängis Douglas filmis "Posse" ("Jõuk") peaosa, politseiülemat, kes ajab taga pangaröövlit, kuid langeb tema kätte pantvangi. Ühtlasi oli Douglas selle filmi produtsent ja režissöör. See film nimetati Berliini filmifestivali peaauhinna Kuldkaru kandidaadiks, kuid ei võitnud seda.
Hannover 96
Hannover 96 on Saksamaa linna Hannoveri jalgpalliklubi, mis mängib Saksamaa tugevuselt teises liigas 2. Bundesliga.
Hannover 96 on tulnud kahel korral Saksamaa meistriks (aastatel 1938, 1954) ja võitnud korra Saksamaa karika (hooajal 1991–92). Saksamaa kõrgliigas mängis Hannover viimati hooajal 2018/19.
Hooaegadel 2011/12 ja 2012/13 mängis Hannover UEFA Euroopa Liiga. Hooajal 2011/12 jõuti veerandfinaali, kus kaotati Madridi Atléticole kahe mängu kokkuvõttes 2:4.
Hannover 96 suurim rivaal on Eintracht Braunschweig.
Praegune koosseis
''Seisuga 19. juuli 2023''
Aleksander VI
Rodrigo de Llançol-Borja y Borja sündis València kuningriigis Xàtivas alamaadliku Joffré de Llançoli (või Joffré de Borja i Escrivà) ja Isabel de Borja 6-lapselises peres viienda lapsena. Kui Rodrigo ema vend sai 8. aprillil 1455 paavstiks Calixtus III nime all, hakkas Rodrigo kasutama ema perekonnanime Borja (Borgia).
Ta õppis esmalt Roomas ja siis Bologna ülikoolis õigusteadust, omandades doktorikraadi. Onu saamisel paavstiks siirdus Rodrigo Borja tema teenistusse, täites tähtsaid ülesandeid. Borja viibis 18. oktoobrist 16. novembrini 1456 Itaalias Bolognas. Märtsis 1458 vahendas ta Calixtus III ja Aragóni kuninga Alfonso V vahel peetud läbirääkimisi.
Pärast Calixtus III surma taandus Borja mõneks ajaks poliitikast, kuid 1459 reisis ta koos Pius II-ga Mantova kongressile. Ta viibis 1460. aastani Sienas, kuna paavst oli tauninud tema eluviise ja pöördus tagasi Rooma alles detsembris 1461. 1464 siirdus ta Pius II kaaskonna koosseisus Anconasse, et osaleda ristisõjas, kuid paavsti surma tõttu jäi sõjaretk ära. 1469 saatis Borja Saksa-Rooma keiser Friedrich III-t reisil Itaalias. 1473. aastal Hispaaniast Itaaliasse tagasipöördumisel sattus Borja merehätta, mille käigus sattus ohtu tema elu. Borja kohtus 14. jaanuaril 1475 Terracinas Napoli kuninga Fernando I-ga ja tuli koos temaga Rooma. 1476 suvel lahkus Borja katku tõttu Roomast Viterbosse, siirdus sealt Narnisse ja siis edasi Folignosse. 1489 siirdus ta koos paavstiga Ostiasse. 1492 korraldas ta Roomas härjavõitluse, millega ta tähistas Granada vallutamist.
Borja ordineeriti 1468 diakoniks, 30. oktoobril 1471 preestriks ja seejärel piiskopiks. 21. märtsil 1478 liitus ta Püha Vaimu vennaskonnaga. Juunis 1462 korraldas Borja Viterbos Kristuse Ihu püha tähistamist. Ta lasi ehitada Pienza piiskopipalee ja püstitada Calixtus III-le hauasamba. Ta kirjutas 2 traktaati kanoonilisest õigusest.
Borja teenis kuurias 5 paavsti ajal, omandades palju haldusalast kogemust, mõju ja rikkust. Kardinal Borja osales kardinalide kolleegiumi mõjuka liikmena 5 konklaavil 1458–1492. Enne teda oli enne paavstiks saamist osalenud veel enamatel konklaavidel vaid Honorius IV. Kardinal Borja kroonis 1471 paavstiks Sixtus IV.
"Catholic Encyclopedia" ja kirikuajaloolase John Norman Davidson Kelly järgi peeti teda tollal üheks rikkaimaks kardinaliks.
Eraelu
Nagu paljudel teistelgi renessansiaja prelaatidel, ei olnud Borja elukombed kaugeltki laitmatud. Oma lapsi armastas ta väga, kuid oma eluviiside tõttu sai ta väga karmi noomituse Pius II-lt, kes sai paavstiks pärast Calixtus III-t 1458. Rodrigo paljudest armusuhetest oli kõige pikaajalisem suhe Vannozza (Giovanna) dei Cattaneiga (sündinud 1442), kes oli olnud 3 korda abielus. Nende suhe algas 1470. aasta paiku ja Vannozza sünnitas Borjale mitu last, kelle Borja tunnistas omaks. Need olid Giovanni, hilisem Gandia hertsog (sündinud 1474), Cesare (sündinud 1475 või 1476), Lucrezia (sündinud 1480) ja Goffredo (Gioffre) (sündinud 1481 või 1482). Borjal olid veel lapsed Jirolama, Isabella ja Pedro Luis, kelle emad ei ole teada. Enne paavstiks saamist kardinal Borja kirg Vannozza vastu mõnevõrra vähenes ja too elas hiljem avalikkusest tagasitõmbunult. Vannozza koha Rodrigo armastatuna täitis ilus Giulia Farnese (hüüdnimega Giulia Bella), kelle abikaasa kuulus Orsinide suguvõssa. Giulia vend Alessandro Farnese (Paulus III) pühitseti kardinaliks. Rodrigo armastus Vannozzaga saadud laste vastu ei vähenenud ja määras kogu tema elu. Ta kulutas nende peale suuri summasid ja tegi nad mõjukateks aukandjateks.
1492. aasta konklaav
pisi|Aleksander VI. Kaasaegne portree Aleksander VI valiti paavstiks 11. augustil 1492 hommikul kell 7 ja krooniti 26. augustil. Ta võttis nime Aleksander III järgi. Aleksander VI oli kolmas ja viimane hispaanlane, kes sai paavstiks.
Ajaloolase Francis Burkle-Youngi järgi oli paavst Innocentius VIII surma järel kolm tõenäolist kandidaati Pühale Toolile: kardinalid Borja, Milano fraktsiooni juht Ascanio Maria Sforza Visconti ja Prantsuse fraktsiooni juht Giuliano della Rovere (pärastine Julius II). Della Rovere puudusteks peeti tema poliitilist mõju Innocentius VIII ajal ja Prantsusmaa toetust. Kardinalid Maffeo Gherardi ja Federico Sanseverino ei olnud ametisse pühitsetud, kuid olid ametisse määratud, sellepärast tegi Sforza nende nimed kardinalide kolleegiumile teatavaks ja neil lubati konklaavil osaleda. Rahutuste vältimiseks Roomas määrasid kardinalid korda tagama kaks prefekti.
Kunagi varem ega hiljem ei ole paavstivalimistel kulutatud nii suuri summasid häälte ostmisele. Borjal, kellel oli suur varandus, õnnestus osta kõige rohkem hääli, sealhulgas Sforza oma. Juba Innocentius VIII viimaste päevade ajal saatsid Itaalia valitsejad oma saadikud Rooma, et mõjutada konklaavi. Konklaavi tulemusest olid eelkõige huvitatud Milano hertsog ja Napoli kuningas. Napoli kuningas toetas esmalt della Roveret ja saatis Rooma oma väejuhi Virginio Orsini, et veenda Colonnasid della Roveret toetama, kuid kaks päeva hiljem lasi kuningas oma saadikule teatada soovist toetada kardinale Jorge da Costat ja Pedro González de Mendozat (viimane puudus konklaavilt). Napolis kaaluti veel kardinal Giovanni Battista Zeno toetamise võimalusi.
Stefano Infessura andmetel oli Borja ööl enne konklaavi algust viinud muuladega 4 koormat hõbedat Ascanio Sforza paleesse. Konklaavi avajutluse pidas kardinal Bernardino Lopez de Carvajal. Enne hääletusvoore toimus häälte ostmine, mille jaoks della Roverel oli kaasas 300 000 tukatit Prantsusmaa kuningalt ja Genovalt. Borja pakkus Sforzale asekantsleri ametit, paleed, Nepi lossi ja Erlau piiskopkonda. Kardinal Giovanni Battista Orsinile pakkus Borja Ancona legaadi ametit, Monticelli ja Soriano kindlust ning Cartagena administraatori ametit. Kardinal Giovanni Colonnale pakkus ta Subiaco kloostrit; kardinal Antoniotto Pallavicinile lubas ta anda Pamplona piiskopkonna; kardinal Giovanni Michieli määrata Palestrina kardinalpiiskopiks; kardinal Giovanni Giacomo Schiaffinatile anda Ripolta kloostri; kardinali Paolo Fregoso määrata Campagna legaadiks.
Esimene voor peeti 8. augustil, kus hääli said lisaks Oliviero Carafa ja da Costa. Teine voor toimus 9. augustil ja kolmas voor 10. augustil, kus Borjal jäi puudu vaid üks vajalik hääl. Konklaavi tulemuse määramisel sai otsustavaks kardinal Sforza veenmistöö väsinud kardinal Gherardiga 10. augusti hilisööl, keda veendi toetama Borjat. 11. augusti hommikul peetud voorus sai Borja Ludwig von Pastori andmetel 15 häält, kuid De Roo versiooni järgi oli tema valimine olnud üksmeelne.
1471. aasta konklaavil osalenud kardinalid
Itaalia sõjad
pisi|Aleksander VI. Kaasaegne portree
Napoli kuningas Ferrante I jätkas kardinali della Rovere toetamist ka pärast paavstivalimisi, mistõttu Fernando suhted paavstiga halvenesid. Detsembris 1492 saatis Fernando suhete parandamiseks Rooma oma poja Frederico, kes vaatamata suurejoonelistele pidustustele sai leige vastuvõtu osaliseks. Suhted halvenesid veelgi, kui Fernando läänistas Virginio Orsinile Kirikuriigi koosseisus olnud Cervetri ja Anguillara, mille Aleksander VI määras oma pojale Giovanni Borgiale, kellest sai Gandia hertsog.
Paavsti poliitikat kritiseeris kardinal della Rovere. Della Rovere tundis, et Rooma oli muutunud talle ohtlikuks, kindlustas end esmalt oma Ostia piiskopkonnas Tiberi suudmes ja siirdus seejärel Prantsusmaale.
Ferrante I kavandas Kirikuriigi vastu sõda ning sõlmis liidu Firenze, Milano ja Veneetsiaga. Paavst moodustas omakorda 25. aprillil 1493 Napoli-vastase liidu. Fernando pöördus abipalvega Hispaania poole, kuid Hispaania ei tahtnud paavstiga suhteid rikkuda, soovides saada õigust vastavastatud Ameerikale. Hispaania vahendustegevuse tulemusena jäi sõda ära. Kokkuleppe järel sõlmiti paavsti poja Gioffre Borgia abielu Napoli printsessi Sanchaga.
25. jaanuaril 1494 suri Napoli Ferrante I ja paavsti nõusolekul kroonis kardinal Juan de Borja Llançol de Romaní 8. mail 1494 Napoli uueks kuningaks Alfonso II. Olukorra muutis keeruliseks see, et Napoli trooni nõudis Prantsusmaa kuningas Charles VIII, keda kardinal della Rovere veenis tungima Itaaliasse, et kokku kutsuda kirikukogu ja tagandada ametist paavst. Alfonso II pretendeeris omakorda Milano hertsogkonna valitsejaks. Charles VIII vägede sissetungiga Itaaliasse algasid 1494 Itaalia sõjad.
Aleksander VI suutis osava diplomaadina vältida prantslaste tungimist Rooma ja linna rüüstamist. Paljud Rooma ja Kirikuriigi suguvõsad, eriti Orsinid ja Colonnad, toetasid prantslasi. Colonna suguvõsa pooldajad hõivasid Ostia. Paavst moodustas 31. märtsil 1495 ametlikult türklastevastase, tegelikult prantslaste-vastase Püha Liiga. 6. juulil 1495 toimunud Fornovo lahingu järel pöördus Charles VIII tagasi Prantsusmaale, sest paavst keeldus talle Napolit läänistamast. Juunis 1497 saatis paavst Cesare Borgia legaadina Napolisse kroonima kuningaks Federicot.
1499. aastal tungis Itaaliasse Louis XII, kes nõudis endale Milanot ja Napolit. Paavst sõlmis 1501 kuningaga lepingu, mille järgi ta tühistas Louis XII abielu ja saatis Cesare Borgia Prantsusmaale legaadiks. Kuningas andis Cesare Borgiale Valentinois' hertsogi tiitli ja lubas sõjalist abi Romagna vallutamiseks. 27. juunil 1501 tagandas Aleksander VI ametist Napoli kuninga ning kinnitas Napoli kuningriigi alade jaotamise Hispaania ja Prantsusmaa vahel. Augustis 1503 kavandas Cesare Borgia uut sõjaretke Itaalias, kuid tema haigestumise ja paavsti surma tõttu jäi see ära.
Suhted türklastega
Juunis 1493 külastas Roomat Osmanite riigi saadik, sest Roomas viibis sultani vend, kes pretendeeris Osmanite riigi troonile.
Paavst saatis 22. mail 1501 Poola kuningale Jan I-le ja Ungari kuningale Ulászló II-le kirjad Osmanitega peetava sõja asjus.
Suhted Hispaaniaga
4. mail 1493 avaldatud bullas "Inter caetera" tunnustas Aleksander VI Hispaania ja Portugali vahelist demarkatsioonipiiri. 7. juunil 1494 sõlmisid Hispaania ja Portugal Aleksander VI vahendusel Tordesillase rahulepingu, millega need riigid jagasid isekeskis kogu maailma (peale Euroopa) ära. Ta andis mõlema riigi valitsejale kontrolli avastatud alade üle.
Suhted Veneetsiaga
Aleksander VI saatis 1500 nuntsiuseks Veneetsiasse Angelo Leonini, keda peetakse esimeseks nuntsiuseks selle ameti kaasaegses mõistes.
Sisepoliitika
pisi|Aleksander VI kaasaegne büst Aleksander VI valitsusaja algust iseloomustas range kohtumõistmine ja distsiplineeritud valitsemine, mis erines eelmiste paavstide aegsest anarhiast, ja suur väline hiilgus. Ta taastas Kirikuriigis korra ja Itaalia sõdade tulemusena kärpis Rooma aadli võimu, mille käigus ta kõrvaldas aadli privileegid. Paavsti soov saada kardinalidelt nõusolekut Benevento, Terracina ja Pontecorvo liitmiseks Gandiaga tõi kaasa vaid kardinali Piccolomini protesti.
Aleksander VI püüdis kärpida Kirikuriigi väikevürstide sõltumatust. Eriti karmiks kujunes võitlus Orsini suguvõsaga, kes pidi paavstile maksma 50 000 kuldfloriini. 1502 surus Cesare Borgia maha Orsinide kavandatud vandenõu tema vastu, mille järel Cesare lasi hukata Oliverotto da Fermo ja Vitellozzo Vitelli. Aprilliks 1503 jäi Orsinide kätte vaid Bracciano kindlus, mistõttu nad palusid vaherahu. See oli esimene kord ajaloos, kui paavst oli kogu Kirikuriigi suveräänne valitseja.
Aleksander VI sisepoliitikat määras Cesare Borgia, kes 25. novembril 1499 hõivas Imola, 1502 Camerino ja Senigallia. Borgiate poliitikaga seostatakse mürgitamisi arseeniga (cantarella). 1911. aasta Encyclopædia Britannica järgi lasid Borgiad võõrandada mitme mõjuka isiku, sealhulgas kardinali Giovanni Battista Ferrari varanduse. Igaüht, keda peeti piisavalt rikkaks, süüdistati mõnes õigusrikkumises, millele järgnes kas vangistus või mõrv, mis omakorda tõi kaasa vara konfiskeerimise. Neid kahtlustati kardinali Giovanni Michieli mürgitamises.
Suhted kiriku institutsioonidega
Aleksander VI määras kiriku asekantsleriks kardinal Ascanio Maria Sforza Visconti. Ta kavandas kloostrite ja ordude reformimist. Ta lubas 1497 seoses oma poja Giovanni Borgia surmaga teostada kuuriareformi, määrates selleks ametisse vastava komisjoni.
Ta jagas apostelliku signatuuri Signatura gratiae’ks ja Signatura iusticae’ks. Ta moodustas apostellikus kantseleis sommista ametikoha. Ta sätestas, et paavstipalee sakristaaniks peab olema augustiinlasest eremiit.
1492 keelas ta kardinalidel tunnustada suveräänide protektoraati.
1501 tunnustas ta Jeanne de Valois' rajatud annuntsiatsiooni ordut ja määras Gabriel Nicolai selle ülemaks.
1501 ühendas ta kontseptsionistide Neitsi Maarja pärispatuta saamise kongregatsiooni benediktiinidega.
1493 tunnustas ta minimi ordut ja 1501 avaldatud entsüklikas "Ad ea quae circa decorem" kinnitas ta minimi ordu reeglid.
Ta muutis 1492 Kristuse rüütlite rüütliordu ilmalikumaks, kuna ordu liikmed ei suutnud järgida tsölibaati. Koos konkubiinidega elamise asemel tunnustas ta ordu liikmete abiellumist.
1492 määras ta Alcantara rüütliordu eluaegseks suurmeistriks Hispaania kuninga.
1497 tunnustas ta tsistertslaste püha Bernardi kongregatsiooni Toscanas ja Lombardias.
Ta tunnustas 1494 Maximilian I rajatud Püha Georgi vennaskonda.
13. juulil 1495 andis ta indulgentse Roosipärja vennaskonnale.
Liturgilised otsused
pisi|Aleksander VI skulptuur tema sünnilinnas Xativas Aleksander VI saatis 1493 Hispaania kuningannale Isabel I-le kuldroosi.
Ta käskis 1497 sulgeda Iirimaal Patricku purgatooriumina tuntud koopa.
Ta andis Quimperi katedraalile indulgentse.
1500. aastat tähistati juubeliaastana.
Teoloogilised vaidlused
1495 puhkes paavstil teoloogiline vaidlus dominikaani Girolamo Savonarolaga. Savonarola oli 1490 hakanud Firenzes pidama apokalüptilisi jutlusi, milles ründas vaimulikkonna sekulariseerumist. 25. juulil 1495 nõudis paavst Savonarola tulemist Rooma, kuid Savonarola keeldus, tuues põhjuseks halveneva tervise ja teda ähvardavad ohud. 8. septembril 1495 keelas paavst Savonarolal jutlustamise ja määras tema käsutuses oleva San Marco kloostri taas dominikaanide Lombardia kongregatsiooni alluvusse, kuid 16. oktoobril tühistati kloostri staatus kongregatsiooni alluvuses, samas ei tohtinud Savonarola seni jutlustada, kuni Roomas oli vastav uurimine lõpule viidud. 7. novembril 1496 moodustas paavst Rooma ja Toscana dominikaani kloostritest kongregatsiooni ja määras kardinali Oliviero Carafa selle vikaariks. Aleksander VI ekskommunikeeris Savonarola 12. mail 1497.
20. veebruaril 1503 keelas ta teoloogilistes vaidlustes oponentidel üksteist ketserluses süüdistada.
Kanoniseerimine ja suhted pühade inimestega
Aleksander VI kanoniseeris 1494 Canterbury Anselmi.
Milano Veronica sai 1494 Kristuselt ilmutuse koos teatega Aleksander VI-le.
Paavst külastas 1495 Rieti Colombat.
Uus piiskopkond
Aleksander VI asutas 10. detsembril 1492 Hispaanias Granada peapiiskopkonna.
Suhtumine juutidesse
James Carrolli järgi suhtus Aleksander VI juutidesse heatahtlikult. Kui 1492 aeti juudid Hispaaniast välja, saabusid 9 tuhat juuti Kirikuriigi piiridele ja paavst lubas neil Kirikuriigis elada. 1497 lubas ta Kirikuriigis elada Portugalist välja aetud juutidel ja 1498 Provence’ist välja aetud juutidel.
1. juunil 1500 nõudis Aleksander VI türklastega peetava sõja rahastamiseks 1/20 kogu maailmas elavate juutide varast.
Misjon
Aleksander VI lähetas 24. juunil 1493 frantsiskaani Bernard Buili Christoph Kolumbuse Ameerika-reisile.
Kiievi metropoliit Josef Soltan kirjutas 1500 paavstile, soovides saada paavstilt kinnitust oma metropoliidiametiks.
Aleksander VI kultuuriloos
pisi|Aleksander VI esitleb [[Jacopo Pesarot Peetrusele. Tiziani maal]] Aleksander VI lasi taastada Castel Sant’Angelo. Ta lasi Vatikanis rajada Aparttamento Borgia ja mitu ihukaardi hoonet. Ta lasi ehitada Roomas Sapienza hooned. Ta kindlustas Torre di Nona. 1500 alustati Santa Maria dell' Anima kiriku ehitamist. Ta lasi rekonstrueerida Santa Maria Maggiore basiilika.
Ta oli Donato Bramante, Michelangelo, Pinturicchio, Constantinos Lascarise, Aldo Manuzio ja Pomponio Leto patroon.
1. juunil 1501 kehtestas ta tsensuuri reeglid Kölnis, Mainzis, Trieris ja Magdeburgis.
Ta rajas 13. aprillil 1499 Alcalá ülikooli.
Paavstile meeldisid muusika ja teater, ta soodustas draama arengut Roomas.
Onupojapoliitika
pisi|Desiderando nui, 1499
Aleksander VI kavandas paavstina oma lastele mõjukaid abielusobinguid. Kirikuajaloolase John Norman Davidson Kelly järgi kavatses paavst läänistada oma sugulastele suured alad Kirikuriigist, kuid see jäi tema surma tõttu teostamata. Oma pojale Giovanni Borgiale soovis paavst anda lääne Kirikuriigist ja Napoli kuningriigist, näiteks Cervetri ja Anguillara. Giovanni abiellus Hispaania printsessiga ja sai 1497 Benevento hertsogiks, kuid tapeti. Mõrva korraldamises kahtlustati Cesare Borgiat.
Lucrezia Borgia kihlati esmalt veneetslase Gasparo da Procidaga, ent kui isa sai paavstiks, siis kihlus tühistati ning 12. juunil 1493 abiellus Lucrezia Pesaro isanda Giovanni Sforzaga. Laulatus toimus Vatikanis enneolematu suursugususega, kuid mees tunnistati hiljem impotentseks, et abielu saaks lahutada.
Lucrezia abiellus 21. juulil 1498 Bisceglia hertsogiga ja oktoobris 1501 Ferrara hertsogiga. Johann Burchard kirjeldab Ferrara hertsogi pulmade ajal peetud pidustusi, muuhulgas 30. oktoobril 1501 toimunud kastanite pidusööki, mis on läinud pornograafia ajalukku. Paavsti äraolekul täitis Lucrezia Borgia 1501 regendi kohuseid.
Seksuaalne lodevus
Paavst Aleksander VI oli tuntud ka seksuaalse lodevuse poolest: ta olevat ühe öö jooksul tellinud 50 prostituuti.
Cesare Borgia õppis Pisa ülikoolis ja määrati 17-aastaselt Valencia peapiiskopiks ja kardinaliks, kuid loobus hiljem nendest ametitest. Ta abiellus Navarra printsessi Charlotte d’Albret’ga.
Korea keel
Korea keel on keel, mida räägitakse Põhja- ja Lõuna-Koreas, osaliselt ka Ida-Hiinas, Põhja-Korea ja Hiina piiridel. Maailmas peab korea keelt emakeeleks umbes 78 miljonit inimest.
Aleksander VI
Seksuaalne lodevus
Aleksander VI kardinalideks saanud sugulased
Korea keel
Üldiselt peetakse korea keelt suguluskeelteta keeleks, mõned uurijad on korea keelt seostanud altai keeltega.
Aleksander VI
Kardinalide pühitsemised
Aleksander VI pühitses oma valitsemisajal 43 kardinali 10 konsistooriumil. Tema ajal sai kardinaliks hilisem paavst Paulus III. Lisaks 14 itaallasele said kardinalideks 19 hispaanlast, 6 prantslast, 1 inglane, 1 poolakas, 1 sakslane ja 1 ungarlane.
Aleksander VI ja Eesti
Aleksander VI oli kardinalina Saksa ordu protektor. Paavst kinnitas 24. detsembril 1494 Saksa ordu privileegid. 1496 saatis Ermlandi piiskop Lukas Watzenrode paavstile supliigi Saksa ordu privileegide asjus.
Saksa ordu kõrgmeister Friedrich von Sachsen saatis alates 25. veebruarist 1500 paavstile palvekirju, milles palus paavsti Kuramaa piiskopi ja Saksa ordu ülemprokuraatori ametissemääramise osas.
Korea keel
Korea keele põhikonsonandid: ㅊ (tšiõt), ㅋ (kiõk), ㅌ (tiõt) ja ㅍ (piõp) on aspireeritud variandid järgmistest variantidest: ㅈ (džiõt), ㄱ (giõk), ㄷ (digõt) ja ㅂ (biõp) ning lisaks veel ㅎ (hiõt).
Aleksander VI
Aleksander VI ja Eesti
Aleksander VI määras 1500 Tartu praostiks Johann von Schönbergi.
Korea keel
Viis nendest konsonantidest on rõhutatud – kirjutatakse horisontaalselt üksteise kõrvale: ㄲ (kk), ㄸ (tt), ㅃ (pp), ㅆ (ss) ja ㅉ (dždž). Kahekordseid konsonante ei hääldata pikalt nagu eesti keeles, vaid tugevalt rõhutatuna.
Angola jalgpallikoondis
Angola jalgpallikoondis on Angola rahvuskoondis jalgpallis.
Korea keel
Täishäälikud: korea keeles on kuus põhitäishäälikut '''ㅏ, ㅓ, ㅣ, ㅡ, ㅜ, ㅗ. Nende kombineerimisel saadakse järgmised häälikud: ㅐ([a]e), a jääb peaaegu hääldamata; ㅑ(ja); ㅒ(jaeo); ㅔ(e); ㅕ(j[e]o), e jääb peaaegu hääldamata; ㅖ(je); ㅘ (wa); ㅙ (we); ㅚ (wo); ㅛ (jo); ㅝ (w[u]o), u jääb peaaegu hääldamata; ㅞ (w[u]e), jääb peaaegu hääldamata; ㅟ (wi); ㅠ (ju); ㅢ' (ui'');
Korea keeles puudub grammatiline sugu.
Korea kiri
Korea kirjas on 24 lihttähte, mille kombineerimisel saadakse silpe märkivad täheplokid.
Tähestiku järjekord:
Louis Le Vau
pisi|198x198px|Louis Le Vau|ääris Louis Le Vau (sündinud Louis Le Veau; 1612 Pariis – 11. oktoober 1670 Pariis) oli prantsuse arhitekt, kes esindab klassitsistlikku barokki. Kuningas Louis XIV määras Le Vau 1654. aastal oma esimeseks arhitektiks.
Korea keel
Korea kiri
ㄱ ㄲ ㄴ ㄷ ㄸ ㄹ ㅁ ㅂ ㅃ ㅅ ㅆ ㅇ ㅈ ㅉ ㅊ ㅋ ㅌ ㅍ ㅎ ㅏ ㅐ ㅑ ㅒ ㅓ ㅔ ㅕ ㅖ ㅗ ㅘ ㅙ ㅚ ㅛ ㅜ ㅝ ㅞ ㅟ ㅠ ㅡ ㅢ ㅣ
Louis Le Vau
Le Vau on tuntud eeskätt Versailles' lossi projekteerijana. Lisaks Versailles' lossile ilmneb Le Vau arhitektikäekiri seesugustes pärlites nagu Louvre, Vaux-le-Vicomte, Hôtel Tambonneau, Hôtel Lambert, Château du Raincy, Collège des Quatre-Nations ehk Institut de France.
Noorusaeg
Louis Le Vau sündis 1612. aastal Pariisis Le Veaude peres – nime Le Vau võttis arhitekt hiljem, kuna prantsuskeelne le veau tähistab vasikat. Kuigi Le Vau sünnikodu ja lapsepõlve kohta ei ole säilinud andmeid, on teada see, et tema isa pidas müürsepa ametit, olles oma poegade Louis' ja François' vahetuks käsitööoskuste õpetajaks.
Juba noores eas unistas Le Vau sellest, et jõuaks ühel päeval Prantsuse ühiskonnas kõrgseisusse – kusjuures oma perekonnanime muutmine oli suuresti just sellest eesmärgist johtuv valik. Ka tema abielu Jeanne Laisnéga, kõrgelt hinnatud juristi tütrega, on peetud püüdluseks siduda end tollase ühiskonna eliidiga.
Le Vau alustas arhitektikarjääri, kavandades Pariisi linnapaleede interjööre ja eksterjööre. Tema esimeseks silmapaistvaks tööks peetakse 1634. aastal valminud hotelli Hôtel de Bautru (mis hävitati mõni aasta hiljem). Arhitektina tegi ta endale nime mõni aasta hiljem valminud Hôtel Lambertiga, mis ilutseb tänapäevalgi Seine'i jõe kaldal. Le Vault tellisid tähtsad ametnikud oma luksuslike eramajade disaine ning suur osa projekteeritud hoonetest asub Pariisis Île Saint-Louis' piirkonnas. Olnud oma arhitektistaatuse Pariisis kehtestanud, sai Le Vau 1639. aastal pakkumise tolleaegselt tipparhitektilt François Mansartilt, kes kutsus ta Hôtel de La Vrillière'i (kaasajal Hôtel de Toulouse) rajamise juurde ning andis Le Vaule planeerida lossi magamistoa. Võib öelda, et 1640. aastateks oli Le Vau oma noorusaja unistuse täitnud – temast oli saanud üks Pariisi tipparhitekte ning edaspidi liikus ta kuninglikke koridore pidi.
Kõrgaeg arhitektina
pisi|256x256px|Vaux-le-Vicomte pisi|257x257px|Vaux-le-Vicomte1654. aastat saab pidada Louis Le Vau elus murranguliseks – nimelt määras kuningas Louis XIV ta oma esimeseks arhitektiks, kui endine peaarhitekt Jacques Lemercier suri. Kuningale avaldasid sügavat muljet samal aastal valminud Louvre'i külgtiibade kavandid. Le Vau projekteeritud lõunapoolne tiib valmiski 1663. aastaks. Kõnealune lossiosa on Louvre'i idapoolne kompleks, mille projekteerimisel Le Vau suuresti kaasa lõi. See, kuidas arendati idapoolset lossiosa, oli osaliselt juba Louis XIII ajal planeeritud, mille üks eesmärke oli arendada uhke Cour Carrée – hoov hoonetiibade vahel.
Vaux-le-Vicomte – innovatsioon, millest kujunes uus traditsioon
Vaevalt oli ta saanud kuningakoja esimeseks arhitektiks, kui tolleaegne rahandusminister ja Le Vau patroon Nicolas Fouquet tegi talle ülesandeks projekteerida uhke loss. Nii algaski Le Vau õukonnaarhitekti karjäär 1656. aastal Vaux-le-Vicomte'iga – barokkstiilis lossiga, mis asub tänapäeval umbes 50 kilomeetri kaugusel Pariisist. Vaux-le-Vicomte'i peetakse omas ajas innovaatiliseks selle planeeringus – näiteks oli uudne lähenemine teha kõrge katusega külgtiivad, mis muudavad hoone fassaadi monumentaalseks, ning uudne oli ka keskosast eenduv ovaalne kuppel, millest avaneb portikus. Suured trepid ja paviljonid on samuti viis, kuidas Le Vau muutis lossiansambli maaliliseks – Vaux-le-Vicomte'i puhul on trepilt avanev vaade aiaosale lummav, ning seesuguse lummuse pakkumist võib pidada klassitsistliku baroki peamiseks eesmärgiks. Niisiis on hooneansamblis tähtsal kohal aed, ning kõnealuse lossi aia kavandas omaaegne suurmeister André Le Nôtre. Tähts on ka vee kohalolek – Vaux-le-Vicomte'i ümbritseb veega täidetud vallikraav ning aias ilutsevad purskkaevud.
Uudsena mõjus ka lossi siseruumide planeering. Kui seni oli maju projekteeritud nii, et vastuvõturuumid asusid teisel korrusel, ning esimene korrus kuulus seejuures vähemtähtsatele tegevustele, siis Le Vau mõtestas selle ümber – esimesele korrusele kavandas ta tseremoniaalseteks tegevusteks mõeldud ruumid; samuti muutus teise korruse eluruumide paigutus, mis pakkus rohkem privaatsust – kui varem olid toad läbikäidavad, siis nüüd jaotas koridor need iseseisvateks. Seesugune ruumipaigutus on dominantne tänapäevani.
Vaux-le-Vicomte oli eeskujuks hiljem projekteeritud Verssailles' lossile.
Louvre
pisi|252x252px|Louvre'i idafassaadi kolonnaad Lõpetades töö Vaux-le-Vicomte'iga, pöördus Le Vau tagasi Pariisi, et naasta Louvre'i kallale – nimelt Apolloni-nimelise saali rekonstrueerimistöö juurde, sest 1661. aastal toimunud põleng hävitas kauni hooneosa. Kui Le Vau oli koos kunstnik Charles Le Bruniga saaliprojekti 1665. aastaks valmis saanud, asusid Le Vau ja Le Brun koos arhitekt Claude Perrault'ga Louvre'i idafassaadi planeerima, kuhu kavandati kolonnaadi.
Kui algselt kutsuti Louvre'i idakülge kujundama Gian Lorenzo Bernini Itaaliast, siis lõpuks otsustas riigi peaminister Jean-Baptiste Colbert anda fassaaditöö Prantsuse arhitektide kätte, lootuses leida renessansilembesem ja klassitsistlikum lahendus – ning tõesti, resultaadis ilmneb prantslaslik maitse, mis oli Itaalia barokiga võrreldes rahulikum. Huvitav on seejuures, et Bernini tegi lausa kaks projekti, püüdes teise korraga tabada prantslaslikku ideaali, kuid ka see oli Colberti maitsele liialt toretsev. Seniajani peetakse ka vaidlust selle üle, kas idafassaadile saaks omistada üht autorit, sest kahtlemata on Le Vau roll kolonnaadi valmimises sama oluline kui Claude Perrault' oma. pisi|261x261px|Collège des Quatre-Nations
Aleksander VI
Aleksander VI ja Eesti
20. aprillil 1501 saatis Saksa ordu kõrgmeister Sachsen paavstile palvekirja Kuramaa piiskopi ametissemääramise asjus. 16. mail 1502 saatis Saksa ordu kõrgmeister Sachsen paavstile palvekirja, milles palus tunnustada Liivi ordu maameistri saadiku avaldust. 31. juulil 1503 saatis Saksa ordu kõrgmeister paavstile palvekirja seoses Samlandi piiskopi ametissemääramisega.
Ukraina jalgpallikoondis
Ukraina jalgpallikoondis on Ukraina jalgpalliliidu esindusmeeskond, mis esindab Ukrainat rahvusvahelistel jalgpallivõistlustel.
Ukraina koondis võttis osa 2012. aasta Euroopa meistrivõistluste finaalturniirist ning osales ka 2016. aasta Euroopa meistrivõistluste finaalturniiril.
Louis Le Vau
Collège des Quatre-Nations
Le Vau valis hoone asukohaks Seine'i jõe kalda Louvre'i lähedal. Hoone paistab silma oma uhke kupliga, millest eendub Korintose sammastega portikus. Kupliga hooneosas paikneb Mazarini hauamonument, olles ühtlasi kardinali mausoleum. Mälestamaks Mazarini, on kupli külgedele graveeritud prohvet Hesekieli tsitaat: "Sedebit sub umbraculo ejus in medio nationum", tõlgituna "ta istub varjus oma rahvaste seas".
Aleksander VI
Liivimaa suhted Venemaaga
Septembris 1494 kirjutas Liivi ordu maameister paavstile ja palus temalt luba pidada sõda Moskoovia vastu.
Liivi ordu maameister teatas 18. mail 1496, et paavsti juures arutati ristisõja korraldamist Moskoovia vastu.
Aleksander VI andis 22. juunil 1496 täieliku patukustutuse kõikidele kristlastele Rootsis ja Liivimaal, kes lähevad venelastega sõdima ja sõjas langevad.
22. septembril 1496 palus Saksa ordu kõrgmeister Johann von Tiefen paavstilt abi sõjaks venelaste vastu. Detsembris 1498 saatis paavst kirja Moskva suurvürstile Ivan III-le, milles ta taunis Liivimaa saadikute ja kaupmeeste vangistamist. Hansalinnadele saadetud kirjas kurtis paavst venelaste rünnakute pärast Liivimaa vastu.
28. aprillil 1501 manitses paavst Liivi ordu maameistrit osutama abi Leedu suurvürstile võitluses venelastega.
29. detsembril 1501 saatis Saksa ordu kõrgmeister paavstile palvekirja, milles soovis ristisõja korraldamist Liivimaale tunginud venelaste vastu. 10. septembril 1502 viibis Saksa ordu prokuraator paavsti juures audientsil seoses Moskooviaga seonduvate probleemidega.
Ametisse määramised
Aleksander VI kinnitas 6. märtsil 1493 Tallinna piiskopiks Nikolaus Roddendorpi ja 20. märtsil 1499 Tartu piiskopiks Johannes III von der Rope.
Louis Le Vau
Versailles' loss
pisi|340x340px|Château de Versailles' aiapoolne fassaad ehk Le Vau enveloppe 1675. aastal. Pildil kujutatud suurt rõdu hakati kuulsaks peeglisaaliks ümber ehitama 1678. aastal
Aleksander VI
Tagasiastumiskavatsus
Catholic Encyclopedia andmeil soovis Aleksander VI pärast oma poja Giovanni Borgia surma 1497 tagasi astuda.
Lund
Lund asutati umbes 990. aastal ja on Sigtuna kõrval üks Rootsi vanimaid linnu.
Aleksander VI
Surm
Aleksander VI suri 18. augustil 1503 kella 16 paiku pärastlõunal ja maeti 19. augustil Vatikani basiilika Santa Maria delle Febri kabelisse. 30. jaanuaril 1610 maeti tema säilmed ümber Santa Maria in Montserrato kirikusse. 21. augustil 1889 maeti tema säilmed selles kirikus taas ümber.
Ukraina jalgpallikoondis
Vorm
Koondise põhivorm: kollane särk, kollased püksid, kollased põlvikud.
Koondise varuvorm: sinine särk, sinised püksid, sinised põlvikud.
Praegune koosseis
Ukraina koondis 2020. aasta Euroopa meistrivõistlustel.
Lund
Lundis asub ka Eesti Maja. Seal tegutses Eesti Kirjanike Kooperatiiv.
Ajalugu
Lund asutati umbes aastal 990. Siis koliti praegusest Lundist umbes 5 km kaugusel Uppåkra lähistel paiknenud asula kuninga initsiatiivil varasemast asupaigast ära. Arheoloogilised väljakaevamised Uppåkra lähistel on näidanud, et seal oli asula juba enne meie ajaarvamist, kuid see põletati maha 10. sajandi lõpul. Arheoloogilised leiud viitavad, et asula Uppåkra lähistel oli Edela-Skåne keskuseks alates 5. sajandist ning selle rolli võttis üle Lund.
Linna uus asupaik oli soodne. Lund paikneb Romelåsensi ülangu edelanõlval, selle jalamil asuvad sooda ja rabad ning Höje oja pakkusid täiendavat kaitset. Sarnaselt Uppåkraga asub Lund põhja-lõunasuunalise maantee ääres, kuid kolimisega paigututi ümber kohale, kus maantee ristus ida-läänesuunalise teega. Lundi asutamist käsitletakse üldiselt kui sammu taanlaste kuningriigi rajamisel.
Lund sai piiskopilinnaks 1060. aastal. Kuni 1066. aastani oli Lund tihedalt seotud Canterbury peapiiskopkonnaga, kuid siis allutati praeguse Lundi piiskopkonna ja Bornholmi ala Hamburgi-Bremeni peapiiskopile. 1103. aastast sai Lundist Põhjamaade peapiiskopi asupaik. 1085. aastal rajati Katedralskolani kool, mis on Põhjamaade vanim kool. 12. sajandi esimesel poolel ehitati Lundi toomkirik, klooster ja mitu väiksemat kirikut. Lund oli tollal Taani olulisim linn ning seal elas 3000–4000 inimest. 14. sajandi alguses kaotas Lund oma positsiooni Malmöle, mis oli Hansa linn ja kasvas kiiresti. Endiselt jäi Lund siiski kiriklikuks, kultuuri- ja hariduskeskuseks. 1425. aastal rajati Lundis Taani ja kogu Põhjamaade esimese ülikoolina Studium Generale.
Reformatsiooniga 1536. aastal kaotas Lund oluliselt mõjuvõimu, kuna kirikuvarad võõrandati. 1658. aastal läks Lundi piiskopkond Rootsi kätte ning rootsistamise toetamiseks rajati 1666. aastal Lundi Ülikool. Rootsi koosseisu minemine tähendas Lundi jaoks suurt muutust, sest endisest kesksest asulast sai ääremaal paiknev väikelinn.
18. sajandil tabas Rootsit sõda. Nii Rootsi kui Taani väed asusid linnas, 1703. ja 1711. aastal olid Lundis tulekahjud ning aastatel 1712–1713 laastas linna muhkkatk. Ajutiselt sai Lundist ka Rootsi kuninga elukoht, kui kuningas Karl XII elas 6. septembrist 1716 kuni 11. juunini 1718 Lundis.
Kuigi kaubanduslikus mõttes oli Lund tähtsust kaotanud, siis olulisel kohal oli käsitöö ning tähtsat rolli mängisid piiskopkond ja katedraalikool. Hoolimata ülikooli rajamisest oli linna elanike arv 19. sajandi aluses umbes 3000.
1856. aastal rajati raudtee Malmö ja Lundi vahele ning aasta hiljem hakati ehitama raudteed Lundist edasi põhjasuunas.
19. sajandi kestel arenes ja kasvas linn kiiresti ning 20. sajandi alguseks oli Lundi elanike arv kasvanud 17 000-ni. 1990. aastaks elas linnas juba 65 400 inimest. Linna kasvu aluseks 20. sajandil on olnud ülikooli ja tervishoiuasutuste kasv, samuti seoses ülikooliga tekkinud tehnoloogiatööstusettevõtted Tetra Pak ja Gambro.
Aleksander VI
Surm
Tema surma põhjuseks on kirikuajaloolane John Norman Davidson Kelly pakkunud malaariat, Salvador Miranda ajurabandust.
Ferrara saadik kirjutas neil päevil Ferrara hertsogile: "Polnud imestada, et paavst ja hertsog olid haiged, sellepärast, et peaaegu kõik olid Roomas haiged halva õhu (mürgise sooõhu) tõttu" ("per la mala condictione de aere").
Hinnangud
pisi|Kaasaegne karikatuur Aleksander VI-st Aleksander VI kohta on ajalookirjanduses erinevaid hinnanguid. Kuigi tema eluviise on kritiseeritud, on teda peetud heaks administraatoriks. Tema kõige suuremaks paheks peeti tol ajal hoopis tema Hispaania päritolu. Aleksander VI ajal kirjeldas tseremooniameister Johann Burchard Roomat: "Rooma kubises Hispaania seiklejatest, palgamõrtsukatest, prostituutidest ja nuhkidest. Karistamatult pandi toime mõrvu ja röövimisi. Altkäemaksude vastu lubati linna ketsereid ja juute. Paavst ise loobus häbitult välisest siivsusest ning elas puhtilmalikku ja ebamoraalset elu. Ta tegeles jahi, tantsimise ja teatrietendustega. Üks tema kaaslasi oli sultani Bayezid II pantvangina kinnipeetav vend."
Paavsti tseremooniameistri Johann Burchardi kirjeldust "Liber Notarum" on ajaloolaste seas peetud üldjuhul usaldusväärseks. Soodsamalt on temast kirjutanud Marie-Joseph Ollivier teoses "Le Pape Alexandre VI et les Borgia" ja Andrea Leonetti oma teoses "Papa Alessandro VI secondo documenti e carteggi del tempo".
Paavsti kaasaegset Stefano Infessurat on peetud liiga kriitiliseks, kes on tuginenud eelkõige levinud kuuldustele kui tegelikele faktidele. Aleksander VI kõige karmimateks kriitikuteks said Julius II ja Viterbo Egidio. Kriitilise hinnangu on talle hiljem andnud kardinal Joseph Hergenröther oma teoses "Kirchengeschichte". Lucca peapiiskop Gian Domenico Mansi on märkinud, et kergem on vaikida kui sellest paavstist mõõdukalt kirjutada.
Paavsti kohta käivaid hinnanguid on vaaginud Henri de l'Epinois oma artiklis ajakirjas "Revue des questions historiques" (1881, XXIX, 147), Matagne samas ajakirjas (1870 ja 1872) ning Alfred von Reumont.
Borja elas kardinalina üldiselt tagasihoidlikult, kuid elas toredas palees ja mõnikord demonstreeris suurt rikkust. Tema käitumine oli meeldiv ja tema välimus oli kütkestav. Catholic Encyclopedia rõhutab, et Aleksander VI soovis poliitiliselt keerulistes tingimustes säilitada Kirikuriigi sõltumatust, artiklis märgitakse tema majapidamise suursugusust ja kirge kaardimängu vastu, kuid mõõdukust söömisel ja joomisel.
Francesco Guicciardini on väitnud, et Aleksandris olid kombineeritud toores ettenägelikkus, veenmisoskus ning oskus ja võime tulla toime ka keeruliste olukordade lahendamisega.
Niccolò Machiavelli on "Valitsejas" tema kohta öelnud, et Aleksander VI "näitas edukamalt kui ükski paavst enne teda, kuidas Püha Isa võib end raha ja jõu abil maksma panna... Ja ehkki Aleksandri eesmärgiks polnud Kiriku, vaid Cesare Borgia ülendamine, kasvatas tema tehtu ometigi Kiriku vägevust... Aleksander VI ei teinud eales muud ega mõelnud iial muule kui inimeste petmisele ja leidis alati mõne käsualuse, kelle peal seda teha. Pole eales elanud inimest, kes oleks olnud temast agaram teisi veenma, kinnitanud tugevamate vannetega mingi asja õigust ning ise sellest vähem kinni pidanud; ometigi läksid tema pettused alati korda, sest ta oli maailma selle küljega hästi tuttav."
Näidendid
Barnabe Barnes kirjutas 1606 näidendi "The Devil's Charter".
Filmid
Aastal 1922 esilinastus Richard Oswaldi film "Lucrezia Borgia", kus Aleksandri osas oli Albert Bassermann.
Aastal 1935 esilinastus Abel Gance film "Lucrèce Borgia", kus Aleksandri osas oli Roger Karl.
2006. aastal esilinastus Antonio Hernándeze film "Los Borgia", kus peaosas oli Lluís Homar. Samal aastal esilinastus Cristoph Schrewe film "The Conclave", kus Aleksandri osas oli Manu Fullola.
Seriaalid
Aastal 1977 näidati seriaali "Les Borgia ou le sang doré", kus Aleksandri osas oli Julien Guiomar.
Aastal 1981 näidati BBCs seriaali "The Borgias", milles peaosas oli Adolfo Celi.
Aastail 1998–2003 näidati Kanadas komöödiaseriaali "History Bites", milles on episoode Aleksander VI kohta.
Aastatel 2011–2012 näidatakse Showtime'i kanalitel seriaali "The Borgias", mille peaosas on Jeremy Irons. Eestis esilinastus seriaal 13. jaanuaril 2012 kanalil Sony Entertainment.
Louis Le Vau
Versailles' lossi enveloppe
Louis XIV määras lossi arhitektideks ja kunstnikeks samad nimed, kes olid Vaux-le-Vicomte'i hooneosa ja aiakujunduse taga – niisiis asus lossi arhitektuurilist ülesehitust projekteerima Le Vau, interjööride dekoratsioonid tegi Le Brun ja aiakujunduse taga oli André Le Nôtre. Le Vau paremaks käeks sai François d'Orbay, kes pärast arhitekti surma 1670. aastal tema poolelijäänud tööd ka lõpuni viis. Pooleli jäänud ja hiljem valminud töödeks olid kuninglikud asjaajamis- ja eluruumid, prantsuse keeles le grand appartement de la reine ja du roi ehk kuninganna ja kuninga toad – mida kahtlemata võib pidada üheks kõige tähtsamaks hooneosaks – ning suurejooneline trepp – l’escalier des Ambassadeurs, mis hävis 18. sajandil. 1675. aastal asus Versailles' lossi projekteerima Jules Hardouin-Mansart, kes ka peaarhitekti rolli täitma hakkas.
Le Vau projekteeritud lossi hooneosa tuntakse kui château neuf ('uus loss') või enveloppe ('ümbrik'), et eristada Louis XIII jahilossi Louis XIV poolt arendatud osast – Le Vau lisas algsele jahilossile sümmeetrilised tiivad. Lisatud osa ehk enveloppe on lossi siseõue avanev fassaadiosa, mis on kaetud valge kiviga. Hoone fassaad on liigendatud kahekordsete pilastritega, teisel korrusel on suured ruudustik-aknad, fassaadi mõlemast küljest eendub kahekordsete Korintose sammastega raamistatud väike rõdu, katust ümbritseb parapett, ning fassaadilaiune paviljon avaneb aeda.
Küll aga muutus Le Vau kavandatud fassaadiosa pärast tema surma, kui lossi uus peaarhitekt Jules Hardouin-Mansart ehitas teise korruse suure rõdu asemele uhke peeglisaali, nii on sajandeid asunud sellel fassaadiosal kuulsa peeglisaali ruudustik-aknad.
Muuhulgas rajas arhitekt ka lossi esimese apelsini- ja mandariiniistanduse.