cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Mogiljovi asehaldurkond
Mogiljovi asehaldurkond (vene keeles Могилёвское наместничество) oli Venemaa keisririigi haldusüksus 1778−1796.
Otteni vesiveski
Otteni vesiveski ehk Valgesoo vesiveski on endine vesiveski Võrumaal Ahja jõel. Nüüdse haldusjaotuse järgi jäävad endise vesiveski hoonete jäänused Põlvamaa Põlva valla Valgesoo küla maadele, ent kuivõrd küla piir kulgeb mööda Ahja jõe telge, siis idapoolne osa veskisillast jääb Taevaskoja küla maadele.
Valgesoo veskit on esmamainitud 1582. aastal. Tänaseni osaliselt säilinud veski kompleks rajati 19. sajandi teisel poolel.
Corpus iuris civilis
Corpus iuris civilis on Rooma õiguse kogu, mille tellis Bütsantsi keiser Justinianus I 528. aastal ning mis valmis 534. aastal. Kogu tuntakse ka Justinianuse koodeksi nime all, kuid see nimi kuulub pigem kogu esimesele osale Codexile. vasakul|pisi|340x340px|Keiser [[Justinianus I]] pisi|Corpus iuris civilis Rooma õiguse kodifitseerimise võttis ette Bütsantsi keiser Theodosius II aastal 429. Üks hilisantiikaja suurimaid probleeme oli päritud õigusliku materjali hiiglaslik maht ja ühtse süsteemi puudumine. Konstantinoopolis hakkas tegutsema 9-meheline komisjon, kelle töö küll peatati ning seda jätkas uus komisjon. Töö lõpetati 438. aastal, mil valmis 16-köiteline Codex Theodosianus, mis sisaldas keiserlikke seadusi aastast 313 kuni 497.
Otteni vesiveski
Veskihoone oli maakivist vundamendiga laastukattega viilkatusega palkhoone. Jõuallikaks oli esialgu vesiratas, hiljem kaks turbiini. Veskis jahvatati jahu, lisaks oli veskis saeraam, kreissaag, rauatreipink, höövelmasin, laastu- ja sindlimasin, lina rabamise ja kupardamise seadmed. Veel 1980. aastateni oli säilinud jahuveski hoone ja sellega kokku ehitatud elumaja-taluhäärber, saekaatri osa oli hävinud varem.
1930. aastatest kuni Saesaare hüdroelektrijaama valmimiseni (1952) oli Otteni vesiveski turbiiniga ühendatud mõnekilovatise võimsusega elektrigeneraator, mis andis elektrit Valgesoo külale ja koolimajale. Veski lõpetas tegevuse 1960. aastatel. Otteni vesiveski-elamu hävis 2000. aastate alguses.
Corpus iuris civilis
528. aastal andis tollane Bütsantsi keiser Justinianus I käsu koostada uus koodeks, mis hõlmaks tervet keiserlikku seadusandlust, mis oli kirja pandud nii enne kui pärast Constantinuse valitsusperioodi (306–337).
Otteni vesiveski
Veskisilla, mis töötas ka veski paisuna, lasi ehitada veski omanik Jaan Otten (sündinud 28. oktoobril 1847 Vastse-Antslas) 1916. aastal Tartu kivisilla eeskujul. 1930. aastatel oli veski Jaan Otteni poja Richard Otteni omanduses.
Corpus iuris civilis
Justinianus I edule aitas suuresti kaasa tema andekas minister Tribonianus, kes juhtis Rooma õiguse kodifitseerimist aastatel 529–534.
Justinianuse koodeks kirjutati ja seda levitati peaaegu täielikult ladina keeles, mis oli impeeriumi ametlik keel, kuigi kaupmeeste, talupoegade, meremeeste ja teiste Rooma keisririigi elanike peamine kõnekeel oli kreeka keel.
Otteni vesiveski
Otteni vesiveski pais, veekanal sillaga, ait ja kuivati on ehitismälestistena kantud kultuurimälestiste riiklikku registrisse. Vesiveski-elamu oli samuti 1999. aastal võetud ehitismälestisena kaitse alla, kuid arvati hävimise tõttu 2009. aastal kultuurimälestiste registrist välja.
Corpus iuris civilis
Nimetus Corpus iuris civilis võeti kasutusele 1583. aastal.
Justinianuse õiguse koodeks koosnes algselt kolmest ning hiljem neljast eraldiseisvast osast: Codex Justinianus (529), Digesta või Pandectae (533), Institutiones (533), Novellae (534).
Otteni vesiveski
Vesiveski pais on ehitatud maakivist, sellel on kaks suurt valatud betoonist kaarava, mis olid väravatega suletavad.
London Arch
pisi|London Arch, 2010 pisi|London Arch detsembris 2010 pisi|London Arch 1985. aastal. Pildil on loodussilla kaldapoolne kaarava, mis 5 aastat hiljem kokku varises London Arch (varem ka London Bridge) on looduslik kaar Austraalias Port Campbelli rahvuspargis.
Corpus iuris civilis
Codex
528. aastal andis tollane Bütsantsi keiser Justinianus käsu koostada uus koodeks, mis sisaldaks tervet keiserlikku õigust, mis oli kirja pandud nii enne kui pärast Constantinust. Koodeksi koostajatel tuli toetuda Gregoriuse, Hermogenianuse ja Theodosiuse koodeksitele, lisaks pidi uus koodeks sisaldama Theodosiuse-järgseid seadusi ning ka Justinianuse enda väljastatud õiguslikke akte. Kõik pidi olema süsteemses järjestuses raamatupeatükkidena. Koostajad töötasid märkimisväärsel kiirusel. Selle tulemusel avaldati esialgne Codex Iustinianus juba natuke rohkem kui aasta hiljem, 529. aasta aprillis. Koodeks jõustus samal kuul kui ametlik keiserliku õiguse lähe, asendades ning tühistades kõik eelnevad seadused, mis uude koodeksisse ei kuulunud.
Čerepova
pisi|Čerepova asendikaart Čerepova (vene keeles Черепово) on Läti linna Daugavpilsi osa. Asub Jaunbūvest ida pool (neid eraldab Daugavpils-Polotski raudteeliin) ja Ruģeļist läänes.
Ragunani loomaaed
pisi|Ragunani loomaaia sissepääs Ragunani loomaaed (indoneesia keeles Kebun Binatang Ragunan) on loomaaed Indoneesias Lõuna-Jakartas Pasar Minggus. Loomaaia pindala on 140 hektarit. Loomaaias on linnumaja ja primaatide keskus ning seal töötab üle 450 inimese. Loomaaias on palju loomi ohustatud liikides. Seal on esindatud loomi kõigist Indoneesia ja ülejäänud maailma osadest. Loomaaias on kokku 2288 looma. Troopilises elupaigas asuvad haruldased loomad, nagu krokodill, gorilla, orangutan, taapir, anoa, Sumatra tiiger, babirussa ja paabulinnud.
Corpus iuris civilis
Codex
Keiserlik seadusandlus sellega ei lõppenud. Kohe pärast koodeksi väljaandmist väljastas Justinianus mitu käskkirja lahendamaks seadusandluse vaieldavaid aspekte. Osaliselt sisaldusid need 530. või 531. aastal erilises kollektsioonis, mida tuntakse Viiekümne Käsu all (Quinquaginta). Kõnealune kogumik ei ole tänapäevani säilinud.
12. sajand eKr
12. sajand eKr
Ragunani loomaaed
Ragunani loomaaed avati 1864. aastal, see on Indoneesia vanim loomaaed.
Corpus iuris civilis
Codex
Justiniainuse koodeksi muudatused ning ka Digesta ja Institutiones valmisid üllataval kiirusel – kõigest viie aastaga. Justinianuse seaduste kodifitseerimisele suunatud seadusandlik tegevus nõudis revisjoni ning see kuulutati välja 534. aastal. Uus koodeks – Codex Iustinianus repetitae praelectionis ongi see versioon, mis on ka tänapäevani säilinud. Esialgse koodeksi kohta enamasti täpsem informatsioon puudub.
12. sajand eKr
(13. sajand eKr - 12. sajand eKr - 11. sajand eKr - teised sajandid)
Corpus iuris civilis
Digesta
Digesta (kreeka keeles Pandectae) on Corpus iuris civilise tähtsaim osa, mis sisaldab 1. sajandist eKr kuni 4. sajandini pKr välja antud seadusandlust ning millest sai 533. aastal Bütsantsi keisririigi tähtsaim seadusandlik dokument.
London Arch
Kaljukaar on üks turismimagneteid Great Ocean Roadi maantee ääres Port Campbelli lähedal Victoria osariigis. See merest väljaulatuv kalju on tekkinud järkjärgulise erosiooni tagajärjel ja kuni 1990. aastani moodustas tervikliku kahesildelise loodusliku silla.
Corpus iuris civilis
Digesta
Komisjon Digesta koodeksi osa loomiseks nimetati 530. aasta detsembris ning see lõpetas oma töö kolme aastaga. Digesta koosnes varasemate juristide tuhandetest väljavõtetest 1. sajandist eKr kuni 4. sajandini pKr. Koostajate ülesandeks oli etteantud materjali lühendamine ning selle võimalikult sidusaks muutmine. Komisjoni liikmed tundsid hästi alustekste, mis võimaldaski nii kiirelt töö läbi viia. Kuigi Digesta koostajad viitasid iga väljavõtte päritolule, ei pruugi olla tegemist täpselt ühe kindla juristi öelduga – peamiselt seetõttu, et koostajad pidid eemaldama kõik vasturääkivused ning vältima kordusi. Tulemusena kadus palju tõendeid antiikaja juristide arvamuste lahknemisest. Digesta koostajad olid volitatud tegema sisulisi muudatusi seadustes, kuna põhieesmärgiks oli nende sobivus 6. sajandi Bütsantsile.
Otteni vesiveski
Maakividest ehitatud veekanal sillaga on säilinud vaid osaliselt. Otteni veski aidast on säilinud punasest tellisest võlvidega kelder. Puitpalkidest viilkatusega ait oli säilinud veel 1999. aastal, kuid on nüüdseks hävinud. Otteni veski kuivati (ehitatud 1920. aastal) on historitsistlik maakiviehitis, mis on ehitatud ürgoru nõlvale. Kuivati hoones asub nüüd RMK Otteni metsamaja.
London Arch
Ühe kaare kokkuvarisemine
Kaljusilla kaldale lähemal asuv kaar varises ootamatult 15. jaanuaril 1990, jättes kaks turisti loodussilla merepoolsele kaarele lõksu, kuni nad helikopteriga päästeti. Keegi selle õnnetuse käigus kannatada ei saanud. Enne kokkuvarisemist oli kaljukaar tuntud ka kui London Bridge tänu sarnasusele oma nimekaimuga.
Kristel Rattus
Kristel Rattus (sündinud 26. mail 1971 Tallinnas) on eesti ajaloolane ja etnoloog.
Otteni vesiveski
Otteni veskisild on tuntud mängufilmi "Viimne reliikvia" võttepaigana. See on koht, kus Siim tõkestab sillapuuga ratsanikest jälitajate tee ja üks jälitajate hobustest kukub jõkke.
Kristel Rattus
Elukäik
Kristel Rattus lõpetas 1989. aastal Tallinna 7. Keskkooli ja 1998 Tartu Ülikooli etnoloogina; magistrikraad etnoloogias (2004, TÜ), väitekiri "Marie Underi salong: kultuurianalüütiline vaatepunkt Eesti haritlaste diskursusele ja sotsiaalsetele võrgustikele 20. sajandi teisel kümnendil". Ta oli 1996. aastal Eesti Ajalooarhiivi ja 1996–1999 Eesti Rahva Muuseumi lepinguline töötaja, 2000–2002 Tartu Mänguasjamuuseumi teadur, 2003–2008 Eesti Rahva Muuseumi teadur-kuraator, aastast 2008 juhtivteadur.
Corpus iuris civilis
Digesta
Digesta on mahutatud viiekümnesse raamatusse. Selle koostajad pidid väidetavalt selleks läbi vaatama üle kahe tuhande teose. Peamiselt toetuti Ulpianuse ja Pauluse kirjutistele. Peatükid raamatutes on väga erineva mahuga ning nende sisu on kokku pandud paljudest erinevatest allikatest. Kasutatavad allikad valisid koostajad vastavalt sellele, mida pidasid antud teemal asjakohaseks, viidates hoolikalt iga punkti allikale ja autorile. Arvamust, mida autor üldises kontekstis väljendas, ei võetud arvesse. Seetõttu jätavad paljud Digesta katkendid mulje, et väljavõtted on üle kantud sõnasõnalt, kuigi tegelikult on antiiktekstid võtnud uue ajastu kuju ning läbinud kohandamise koostajate nägemuse järgi.
Rėkyva järv
left|thumb|Puhkajad Rėkyva järvel left|thumb|Rėkyva järv Rėkyva järv (leedu keeles Rėkyvos ežeras) on järv Leedus Šiauliai linna territooriumil. Järve idakaldal asuvad Bačiūnai linnaosa ja peale Teist maailmasõda rajatud energeetikute linnaosa Rėkyva.
Corpus iuris civilis
Digesta
Digesta väljakuulutamisel 533. aastal sätestas Justinianus ka uue õigusliku õppekava. Seega asendas Digesta kõik vanad raamatud õigusest nii kohtutes kui ka klassiruumides. Isegi ainuüksi viitamine vanadele seadusandlikele allikatele oli keelatud. Tänapäeval on Digesta meie ainsaks allikaks antiikõigusest.
Rėkyva järv
Kaldajoone pikkus on 14,99 kilomeetrit. Tegemist on suurima rabajärvega Leedus, ka asub järv veelahkmel (Tilžė oja voolab Dubysa jõkke, olles Nemunase vesikonnas, Kulpė on aga Mūsa lisajõgi). Järve ei voola ükski jõgi, seda toidavad allikad, ka saab ta oma vee lähedal asuvast rabast. 20. sajandil rabades alanud turba kaevandamine on rabadest pärinevat sissevoolu vähendanud.
Corpus iuris civilis
Institutiones
Institutiones on Justinianuse koodeksi täiendav osa, mis sisaldas õppematerjale ning toetas koodeksi teisi osasid Codex ja Digesta.
Rėkyva järv
Kaldad on valdavalt madalad, eriti idakallas. Järve ja selle ümbruse rabade kaitseks asutati aastal 1997 kaitseala, kuid suurem osa rabadest jääb sellest välja. Rėkyva järve ümbruses elavad vareskaera-aasasilmik ja tiigilendlane.
Corpus iuris civilis
Institutiones
Codex ja Digesta on Justinianuse kompilatsiooni kõige tähtsamad osad, kuid need olid tollasteõigusteaduse õppijate jaoks liiga keerukad. Justinianus andis käsu koostada õppematerjal Institutiones. Eeskujuks võeti neli sajandit enne koostatud Gaiuse Institutiones väljastatud 161. aastal. Kuigi tegemist oli õppematerjaliga, oli Institutiones tähtsuselt samaväärne Codexi ja Digestaga. Digesta ja Institutiones jõustusid seaduslikult 533. aasta detsembris, aasta hiljem anti välja Codexi parandustega väljaanne. Institutionesist sai sajanditeks õpik õigust esimest aastat õppijatele.
Rėkyva järv
20. sajandi algul puudus järvel nii sisse- kui ka väljavool. Aastal 1910 kaevati järvest välja kanal, mis ühendas seda Nevėžise jõega. Ka kaevati Dubysa lisajõe Šiaušė algust pikemaks ja ühendati ka see järvega (praeguseks on see ühendus kinni kasvanud). Aastal 1978 hakkas üleujutuste reguleerimiseks järve põhjakalda alla kaevatud kraavi kaudu vesi voolama Kulpėsse. Ka hakkas 20. sajandi keskel järve vesi voolama Tilžė oja kaudu Dubysa jõkke, kuigi see oja on järvest 0,1 kilomeetrit allavoolu praktiliselt kinni kasvanud.
Järve kaldal asus Karpistele kuulunud Rėkyva mõisa hoonetekompleks, mis aga Esimese maailmasõja ajal praktiliselt hävis. Sellest on säilinud park ja Karpiste suguvõsa mausoleum.
Čerepova
Čerepova tekkis tööstuspiirkonnana 19. sajandi lõpus. Linnaosas on naftabaas, betoonitehas. Linnaosas on viis paneelelamut, suurem osa elumajadest on aga individuaalelamud.
Corpus iuris civilis
Institutiones
Erinevalt eelnevatest osadest ei sisalda Institutiones viiteid allikate päritolu kohta, vaid on esitatud ühtse sidusa tekstina, mis adapteeriti koostajate poolt tolle aja õigusele.
Novellae
Justinianuse seadusandlik tegevus ei lõppenud kodifikatsiooni valmimisega. Vahetult pärast koodeksi teist väljaannet väljastas Justinianus hulgaliselt uusi seadusandlikke akte, mida hiljem tunti Novellae nimetuse all. Keiser planeeris väljastada oma seadusandluse uues kodifikatsioonis, kuid see jäigi tegemata. Siiski säilis suur osa Justinianuse Novellaest erakollektsioonis koos kahe tema järeltulijate (Justinus II ja Tiberius II) määrustega.
Si vis pacem, para bellum
pisi|Sõjajõudude kultuurikeskuse sissepääsu reljeef [[Madridis aadressil 13 Gran Vía]]
Corpus iuris civilis
Novellae
Suur osa Justinianuse määrustest oli seotud haldusreformidega või sätestasid kirikupoliitikat. Vajadus lisaseadusteks tulenes suurest kodifikatsiooni mahust. Codex ja Digesta muutsid tihtipeale õiguse printsiipe segasemaks, selle asemel, et neid selgelt esile tuua. Tihti oli tegemist oli seaduste ja otsustega, mis olid sätestatud sajandeid varem. Novellae on õigusaktide kogum, mis sätestab õiguse põhiprintsiipe, muutes seadusandlust selgemaks ning üheti mõistetavamaks. Seega tuleb Novellaes mainitud õigusakte võtta kodifikatsiooni täiendina. Enamus eelmainitud akte olid väljastatud vahetult pärast Justinianuse kodifikatsiooni jõustumist aastatel 535 kuni 539.
Otteni vesiveski
Otteni veskisild on Ahja jõe ürgoru maastikukaitseala piiriks.
Si vis pacem, para bellum
Väljend muutus uuesti päevakajaliseks Uue külma sõja ajal, mil seda kasutasid Putin, Ilves, jt.
12. sajand eKr
(3. aastatuhat eKr - 2. aastatuhat eKr - 1. aastatuhat eKr)
Hofer
Hofer on saksa perekonnanimi.
Erik Valeur
Erik Viggo Valeur (sündinud 2. septembril 1955 Kopenhaagenis) on taani ajakirjanik, kirjanik ja meediakommentaator.
2011. aastal sai Erik Valeur Danske Banki debüüdiauhinna (Danske Banks Debutantpris) romaani "Seitsmes laps" eest ("Det syvende barn"). Sama teose eest sai ta ka Põhjamaade kriminaalkirjanikke ühendava organisatsiooni Skandinaviska Kriminalsällskapet väljaantava auhinna Klaasist Võti (2012) parima Põhjamaade kriminaalromaani eest.
Eesti keeles on ilmunud ta teos "Seitsmes laps", 2016 Varrak ("Det syvende barn", 2011), ja "Mees majakas", 2019 Varrak ("Logbog fra et livsfolis", 2015), mõlemad on tõlkinud Jaan Pärnamäe.
Landshuti pärilussõda
thumb|200px|[[Maximilian I (Saksa-Rooma keiser)|Keiser Maximilian juhtis aastal 1504 Wenzenbachi lahingus isiklikult oma vägesid.]]
Landshuti pärilussõda lõppes kokkuleppega Baieri-Müncheni (Bayern-München) ja Baieri-Landshuti (Bayern-Landshut) hertsogkondade vahel. Kokkulepe puudutas pärimisõigust, kui üks kahest hertsogist peaks ilma meessoost pärijata surema. Mõlemad hertsogkonnad olid Wittelsbachide harude omanduses ja kokkulepe sätestas, et kui üks haru peaks meesliinis hääbuma, siis teine saab mõlemad hertsogkonnad. See leping eiras keisririigi seadust, mis sätestas, et Saksa-Rooma keiser pärib, kui liin hääbub.
Kristel Rattus
Isiklikku
Abiellus 1995, tütar ja kaks poega.
Braunschweigi hertsogkond
Braunschweigi hertsogkond oli ajalooline riik Saksamaal. See oli Saksa-Rooma riigi Braunschweig-Wolfenbütteli vürstkonna järeltulija, mis iseseisva hertsogkonnana loodi Viini kongressil aastal 1815. Selle pealinn oli Braunschweigi linn.
Braunschweigi hertsogkond
thumb|right|400px|Braunschweigi hertsogkond (oranž) aastal 1914 thumb|right|250px|Braunschweigi hertsogkonna lipp
Ametlik suveräänsuse kinnitus
Wolfenbütteli territoorium tunnistati iseseisvaks riigiks Viini kongressil aastal 1815. See oli olnud osa keskaegsest Braunschweig-Lüneburgi hertsogkonnast. Alates 1705. aastast valdasid kõiki muid Braunschweig-Lüneburgi osi peale Wolfenbütteli Calenbergi ja Lüneburg-Celle vürstid, s.t. Hannoveri kuurvürstid, kuid Wolfenbütteli liin jäi Hannoverist sõltumatuks.
Wolfenbütteli vürstkond oli ajavahemikus 1807 kuni 1813 Vestfaali kuningriigi osa. Viini kongress aastal 1815 tõstis selle iseseisvaks riigiks nimega Braunschweigi hertsogkond.
Karl II (1815–1830)
Hertsog Friedrich Wilhelmi vanim poeg, alaealine hertsog Karl oli pandud Suurbritannia ja Hannoveri printsregendi George IV eestkoste alla.
Noor hertsog oli eriarvamusel oma täiskasvanuks saamise aja küsimuses. Aastal 1827 kuulutas Karl mõned tema alaealisuse ajal vastu võetud seadused kehtetuks, mis põhjustas konflikte. Pärast Saksa Liidu sekkumist sunniti Karl nende seadustega nõustuma. Tema administratsiooni peeti korrumpeerunuks ja halvasti juhituks.
Pärast juulirevolutsiooni aastal 1830 pidi Karl lõpuks tagasi astuma. Braunschweigi loss hävitati täielikult.
Wilhelm VIII (1830–1884)
Wilhelm jättis enamiku riigiasju oma ministritele ja veetis suurema osa ajast väljaspool oma riiki Oelsi valdustes.
Kuigi Wilhelm ühines aastal 1866 Preisimaa juhitud Põhja-Saksa Liiduga, jäid tema suhted Preisimaaga pingeliseks, kuna Preisimaa keeldus tunnustamast tema pärijana ta lähimat meessoost sugulast Ernst Augustit.
Kuigi Preisimaa annekteeris aastal 1866 Hannoveri kuningriigi, jäi Braunschweigi hertsogkond suveräänseks ja sõltumatuks. See ühines algul Põhja-Saksa Liiduga ja aastal 1871 Saksa keisririigiga.
1870. aastail sai selgeks, et valitsevate Welfide vanem haru hääbub. Seaduse järgi oleks pidanud hertsogitroonile tõusma Hannoveri dünastia, kuid Preisimaa oli tugevalt selle vastu, et Georg V või tema poeg saaksid Saksa keisririigi liikmesriigi troonile, vähemalt mitte ilma kindlate tingimusteta, sealhulgas truudusevanne Saksa põhiseadusele.
1879. aasta seadusega loodi Braunschweigi hertsogkonnas ajutine regentnõukogu, kes võtaks hertsogi surma korral võimu ja vajadusel nimetaks regendi. Aastal 1884 hertsog Wilhelm suri, Wolfenbütteli liin jõudis lõpule.
Hertsogkonna oleks pidanud saama Hannoveri liin, kuid need ei nõustunud ikka veel sellega, et preislased annekteerisid nende kuningriigi. Seepärast otsustas riiginõukogu, et rahu Saksa keisririigis saab rikutud, kui hannoverlastele antaks Braunschweig.
Regentvalitsus (1884–1913)
Ametisse nimetati kaks regenti: esiteks Albrecht von Preußen kuni surmani aastal 1906 ja siis hertsog Johann Albrecht.
Ernst August III (1913–1918)
See olukord kestis kuni Georg V pojapoja Ernst Augusti troonileasumiseni aastal 1913. Hertsogkonda valitsesid regendid aastani 1913, kui Hannoveri liin leppis Hohenzollernitega ära ja loobus õigustest Hannoveri kuningriigile. Vana hertsog loobus Braunschweigist oma noorema poja kasuks, kes abiellus keiser Wilhelm II tütrega, vandus truudust Saksa keisririigile ja asus novembris 1913 hertsogkonna troonile.
Keset Saksa revolutsiooni 1918. aastal sunniti hertsog troonist loobuma ja asutati Braunschweigi vabariik kui Weimari vabariigi osa.
Hannoveri liin
Braunschweigi valitsuste kohta aastast 1918 vaata Braunschweigi vabariik.
Kreisid
Braunschweigi hertsogkond jagati aastal 1833 kreisideks. Järgnevad kreisid eksisteerisid aastatel 1833 kuni 1946:
Landshuti pärilussõda
Baieri-Landshuti hertsog Georg ja tema naine Hedwig Jagiellonica ei saanud meessoost pärijaid, nii nimetas Georg oma tütre Elisabethi pärijaks. Kokkuleppe tõttu ei nõustunud Müncheni liini hertsog Albrecht sellega, mis viis aastal 1503 sõjani. Selle kaheaastase sõja käigus põletati Landshuti ümbruses palju külasid, nagu Ergolding, maha.
Sõda lõppes aastal 1505 Elisabethi ja tema abikaasa, Reini pfaltskrahvi Ruprechti surmaga ja keiser Maximilian I vahekohtu otsusega 30. juulil 1505 Kölni Riigipäeval. Kaks Georgi lapselast Ottheinrich ja Philipp said Pfalz-Neuburgi (Junge Pfalz), killustatud piirkonna Doonau ülemjooksust üle Frangimaa Oberpfalzi põhjaosani. Neuburg an der Donau valiti uue riigi pealinnaks. Kuna kaks pärijat olid veel alaealised, valitses regendina Reini pfaltskrahv Friedrich II. Ülejäänud territoorium läks Wittelsbachide Müncheni liinile.
Keiser võttis vahendustasuna endale territooriumi ümber Kufsteini; Vaba riigilinn Nürnberg omandas tähtsaid territooriume linnast idas, sealhulgas Lauf, Hersbruck ja Altdorf. Pfaltskrahvina kulutas Ottheinrich suuri rahasummasid palee ehitamiseks Neuburg an der Donausse. Läbi pärimise sai temast hiljem Pfalzi kuurvürst, kus tema lisand Ottheinrichsbau Heidelbergi lossile tegi temast ühe kõige tähtsama ehitaja saksa renessansis.
Tuuner
pisi|300px|Avatud [[VHF/UHF-telerituuner (paremal: antennipistiku pesa)]] pisi|300 px|Satelliidituuner Tuuner (ingl k tuner, sõnast tune: häälestama) on raadiovastuvõtja või televiisori vastuvõtuosa, mille ülesanne on paljudel kandesagedustel edastatavatest raadiosagedussignaalidest soovitud kanalite (programmide) signaalid selekteerida (välja valida). Tuuner võimendab selekteeritud signaali ja muundab selle superheterodüünvastuvõtja põhimõttel vahesageduseks. Niisugune tuuner kujutab endast antennisisendiga varjestatud elektroonikaplokki, mille väljundsignaal läheb raadio või teleri vahesagedusvõimendisse.
Niisugune terviklik raadiovastuvõtuplokk on ka AV-ressiivris.
Semjon Tšeljuskin
Ta sündis arvatavasti Kaluuga kubermangu Peremõšli maakonna Borištševo külas.
1714. aasta sügisel astus ta Matemaatiliste ja navigatsiooniliste teaduste kooli Moskvas. 1720. aastatel teenis ta Balti laevastiku laevades navigaatori, tüürimehe abi ja alltüürimehena.
1742. aasta sügisel läks tagasi Peterburisse, kus sai lipnikuks ja teenis edasi Balti laevastikus. 1751. aastal sai leitnandiks ja 1754. aastal kaptenleitnandiks. 18. detsembrist 1756 läks ta erri 3. astme kapteni auastmes.
Suhmi abüssaalne tasandik
300px|pisi|[[The Bell Systemi tehnilise ajakirja illustratsioon aastast 1922 (tasandik on all vasakul poolel)]] Suhmi abüssaalne tasandik (inglise keeles Suhm või Sohm Abyssal Plain, prantsuse keeles Plaine abyssale Sohm) on Põhja-Atlandi ookeani siledam ja tasasem süvaveepõhi, mis on moodustunud keskaheliku ja mandrijalami vahele, jäädes idakakku Põhja-Ameerika kirderannikust. Kaugmiselt mudast ladestuva tasandiku üldine pindala on ümmardatult 900 000 km², mis on enam-vähem samaväärne Venezuelaga.
Maa suurima abüssaalse tasandiku sügavuseks peetakse enamasti 4 kuni 6 km, mille väheringlev veemassiiv on külm (0-4°C) ja avaldab tohutut rõhku (>200 atm). Taolistes sügavustes valitseb sünkpimedus, sealsetesse meso-, batü- ja abüssopelagiaalidesse ei ulatu kuidagigi päikesevalgust.
Erosiooniga sealsetesse põhjareljeefi harudesse sadestunud setted on jääaegsete päritoludega ning tulenevad osaliselt seismiliselt käivitatud langusest ülemisel mandrinõlval. Turbidiidid pärinevad mandrilava välisservadele ladestunud jõesetetest, mis alatasa sööstavad alla laviinidena. Hoovused segavad endisse hõljuvaid setteid, hägusvooludega laskuvad need alla tasandikule. Liivased sogahoovused, mille näiteks põhjustas 1929. aasta Grand Banksi maavärin, õõnestavad tõenäoliselt haruorgude põhjasid, kuid tihkemad mudased sogahoovused kuhjavad kõrgemaid kogumeid. Sealt võib leida polümetalliliste lisanditega suletisi ja eluvorme, mikroskoopiliste mereorganismide kestad on tekitanud üsna suurel määral setteid. Fauna on vägagi liigivaene, abüssaalikalad võivad üksilduses sinerdada bioluminestsentsist, täienisti puuduvad fotoautotroofid (rohelised taimed ja fütoplankton).
Atlandi ookeani igiolemusse kuuluvadki sarnased süvaookeani tasandikud, need on seal suurimad. Neid leidub vähem India ookeanis ning veelgi vähem Vaikses ookeanis.
Nimetus
Ookeanide üldise batümeetrilise kaardi (GEBCO) kolmes esimeses väljaandes oli see õigesti märgitud kui Suhm Deep. 4. ja 5. väljaandes trükiti see valesti kui Sohm Deep, mis edaspidi kinnistus.
Dina
Ondina Maria Farias Veloso (esinejanimega Dina; 18. juuni 1956 Carregal do Sal – 12. aprill 2019 Lissabon) oli Portugali laulja.
1992. aasta Eurovisiooni lauluvõistlusel esindas ta Portugali lauluga "Amor d'água fresca".
Muusikaline kirjeldus
Muusikaline kirjeldus (inglise keeles underscoring) on muusika kompositsioonimeetod, mida rakendatakse põhiliselt filmi sündmusi, tegevust ja tegelaste tundeid sünkroonitult parafraseeriva filmimuusika loomisel.
Muusikalise kirjelduse tüüpilisemateks esindajateks on Hollywoodi filmihelilooja Max Steiner.
Tänapäeva mängufilmis leiab muusikalist kirjeldust harva, seda kasutatakse rohkem animafilmides ja komöödiafilmides.
Muusikaline kirjeldus toimib tavaliselt koos erinevate filmi tegevusega sünkroonitult seotud mürade jäljendamise ja stiliseerimisega ning seda kasutatakse tegelaste karakterite, filmi sündmuste tempo, tegevuste või meeleolude rõhutamiseks. Muusikaline kirjeldus kui kompositsioonimeetod kujutab endast helide matkimise ja kõlamaalingu segu. Tihti rõhutatakse standardsete muusikalise kirjelduse vahendite ja teatud muusikainstrumentide abil ka filmi tegevuskohta, näiteks:
London Bridge
pisi|right|300px|London Bridge London Bridge on sild Londonis üle Thamesi jõe. Sild ühendab City ja Southwarki linnaosa.
Niinimetatud "vana" London Bridge ("old" London Bridge) ehitati 1209. aastal ja lammutati pärast "uue" London Bridge'i ("new" London Bridge) avamist 1831. aastal.
1968. aastaks hakkas sild jääma väikeseks kasvava liikluse jaoks ja Londoni linnavolikogu otsustas volikogu liikme Ivan Luckini soovitusel silla ära müüa. Silla ostis 18. aprillil 1968 2,46 miljoni USA dollari eest Saint Louise mootorsaemagnaat Robert P. McCulloch kavatsusega transportida see Arizonasse Colorado jõe äärde tema rajatud Lake Havasu City linna. Vana London Bridge võeti osadeks ja transporditi laevaga Panama kanali kaudu Long Beachi, kust edasi viidi Arizonasse. Kui selgus, et Lake Havasu Citys ei olnud veekogu, üle mille sild ulatuks, laskis McCulloch linna rajada kanali. Sillaehitus algas 1968. aastal, nurgakivi pani ise toonane Londoni ülemlinnapea Sir Gilbert Inglefield. Sild valmis Arizonas 10. oktoobril 1971.
Praegune London Bridge ehitati aastatel 1967–1972, selle avas kuninganna Elizabeth II 17. märtsil 1973.
Silla lähistel Southwarkis asub samanimeline raudteejaam London Bridge.
Vaata ka
pisi|London Bridge
Mospõne
Mospõne asutati 1800. aastal, linnaõigused sai 1938. aastal. 2014. aastast on linn separatistliku ühenduse Donetski Rahvavabariik kontrolli all.
Mospõnes elas 2017. aastal arvestuslikult 10 617 inimest.
Mospõnes on elanud Otto Tief.
11. sajand eKr
11. sajand eKr
(3. aastatuhat eKr - 2. aastatuhat eKr - 1. aastatuhat eKr)
René Soom
pisi|René Soom Estonia teatri 107. hooaja avamisel René Soom (sündinud 16. jaanuaril 1977) on eesti laulja (bariton).
René Soom on õppinud klassikalist laulmist aastail 1995–1996 Georg Otsa nimelises Tallinna Muusikakoolis (Henn Eeriku klassis) ja 2001–2004 Eesti Muusikaakadeemias (prof. Virgilijus Noreika ja prof. Jaakko Ryhäneni juhendamisel) ja jätkanud 2004–2008 samas ka magistriõppes (prof. Jaakko Ryhäneni klassis). Ta on täiendanud end Hartmut Hölli, Rudolf Piernay ja Gerhard Kahry meistrikursustel. Rahvusooperis Estonia on René Soom töötanud alates 1997. aastast, solistina 2005. aastast.
Tema repertuaari kuuluvad nimiosa Tšaikovski „Jevgeni Oneginis“, Mister X (Kálmáni „Tsirkusprintsess“), Don Quijote (Leigh’ „Mees La Manchast“), nimiosa Aintsi/Wimbergi muusikalis „Karlsson katuselt“, Belcore (Donizetti „Armujook“), Silvio (Leoncavallo „Pajatsid“), Schaunard (Puccini „Boheem“), Wolfram (Wagneri „Tannhäuser“), Dandini (Rossini „Tuhkatriinu“), Achillas (Händeli „Julius Caesar“), Juss (Raadiku „Vargamäe tõde ja õigus“), Aristide de Faublas (Ábrahámi „Savoy ball“), Edwin ja Boni (Kálmáni „Silva“), Ben (Menotti „Telefon“), Morales (Bizet’ „Carmen“), John Canty (Pajusaare „Prints ja kerjus“), Kirikuteener (Puccini „Tosca“), Kapten Castel-Jaloux (Tambergi „Cyrano de Bergerac“), Kindral Junot ja Taat (Kaumanni „Mina – Napoleon!“), Parkal (Tubina „Barbara von Tisenhusen“), Ottokar (Weberi „Nõidkütt“), Parun Douphal (Verdi „La traviata“), Teine külaline ja Ameerika kindral (Tüüri „Wallenberg“), Marullo (Verdi „Rigoletto“), Henry Higgins (Loewe’ „Minu veetlev leedi“), Chucho Santelmo (Vihmandi „Armastuse valem“), Leuthold (Rossini „Wilhelm Tell“) jpt, ta on laulnud ka Paolo Albiani partiid Verdi „Simon Boccanegra“ kontsertesitusel ja teinud draamarolle, nt Nimetu Tammsaare „Juuditis“; Eesti Muusikaakadeemia ooperistuudio lavastustes Papageno (Mozarti „Võluflööt“), Isa (Humperdincki „Hans ja Grete“). René Soom on esinenud külalisena Vanemuise teatris, teinud koostööd Pärnu Linnaorkestri ja Ooper-Kvartetiga ning osalenud KaivConsorti projektlavastustes (Orffi „Kuu“ ja Bizet’ „Carmen“). Ta on esinenud ka kammerlauljana.
1998. aastast on René Soom olnud seotud ka teatriga Varius, kus on kaasa teinud paljudes lavastustes. Koos teatri Varius trupiga on andnud etendusi Rootsis, USAs, Luksemburgis ja Kanadas.
Martina (eesnimi)
Martina on naisenimi.
Ametlikud Teadaanded
Ametlikud Teadaanded on Eesti Vabariigi ametlik võrguväljaanne, kus avaldatakse teateid, kutseid ja kuulutusi, mille avaldamiskohustus tuleneb seadustest või määrustest. Väljaande väljaandja ja vastutav töötleja on Justiitsministeerium.
Martina (eesnimi)
2019. aasta seisuga oli see Eestis esinemissageduselt 714. naisenimi. 1. jaanuari 2019 seisuga oli Eestis eesnimi Martina 110 naisel.
Ametlikud Teadaanded
Väljaanne hakkas ilmuma aastal 2000 ja algul paberkujul, seda andis välja Riigi Teataja Kirjastus. Aastatel 2001–2003 ilmus väljaanne koos ajalehega Äripäev ja seda andis välja Äripäeva Kirjastus. 1. juulist 2003 ilmub väljaanne vaid võrguväljaandena ja seda annab välja Justiitsministeerium.
René Soom
Isiklikku
René Soom on abielus Diana Dikson-Soomiga ja neil on tütar Marie-Helen.
Welveri vald
Welveri vald (saksa keeles Gemeinde Welver) on vald Saksamaal Nordrhein-Westfaleni liidumaal Soesti kreisis.
Kõvaduse mõõtmine
Kõvaduse mõõtmine on mõiste materjali- ja inseneriteadustes, kus sellega tähistatakse materjali vastupanuvõime mõõtmist kohalikule plastsele deformatsioonile hetkel, kui selle pinda tungib suurema kõvadusega keha. Mõõtemeetodid on näiteks Brinelli, Rockwelli ja Vickersi meetod.
Kõvadust määratakse otsiku (indentori) toime järgi materjali pinda, mis tähendab seda, et oluline parameeter kõvaduse määramisel on jälje suurus. Vastavalt erinevatele kõvaduse mõõtmise meetoditele on otsiku kuju erinev. Otsik peab olema vähedeformeeruvast materjalist, sest sama otsikut tuleb kasutada korduvalt erinevate katsekehade kõvaduse mõõtmiseks ning vastupidavuse huvides tuleb materjalile jätta jälg otsikut võimalikult vähe kahjustades. Otsikule rakendatav koormus peab olema piisavalt suur, et selle tagajärjel materjali pind plastselt deformeeruks ning pärast koormuse kõrvaldamist jääks materjali pinnale jälg. Analüüsides jälje suurust, saab välja arvutada kõvaduse. Mida pehmem on proovikeha, seda sügavama jälje pinda tunginud otsik endast maha jätab.
Lisaks selles artiklis käsitletud kõvaduse mõõtmise viisidele on olemas veel mitmeid teisi meetodeid, näiteks Leebi ja Meyeri meetod. Erinevate meetodite põhiline erinevus on otsiku kujus ja rakendatava jõu suuruses.
Ajalugu
Kõvaduse mõõtmiseks kasutatav Brinelli meetod on nimetatud selle looja Rootsi inseneri Johan August Brinelli järgi. Brinell töötas selle meetodi v älja 1900. aastal ja see oli esimene standardiseeritud kõvaduse mõõtmise viis, mis leidis metallurgias ja inseneride seas laialdast kasutust.
Kõvaduse määramine
Brinelli meetodi korral surutakse kõvaduse määramiseks uuritava materjali pinda ettemääratud mõõtudega karastatud teraskuul. Hiljem mõõdetakse ära kuuli jäetud jälg ja arvutatakse vastavalt etteantud valemile kõvadusarv. Seega määratakse Brinelli kõvadusarv HB kuulile toimiva jõu ja sfäärilise jälje pindala suhtena:
Kus:
F – jõud [N];
D – kuuli läbimõõt [mm];
d – jälje läbimõõt [mm].
Brinelli kõvaduse mõõtmise viisist on põhjalikumalt räägitud artiklis Brinelli kõvadus.
Ajalugu
Rockwelli meetodi töötasid välja Hugh M. Rockwell (1890–1957) ja Stanley P. Rockwell (1886–1940) Connecticuti osariigist Ameerika Ühendriikidest. Esimese masina patendi taotlesid nad 15. juulil 1914. Taotlus kinnitati 11. veebruaril 1919. Hiljem arendasid meetodi loojad oma seadet edasi ning taotlesid patenti ka hilisematele versioonidele.
Kõvaduse määramine
Rockwelli meetodi korral on otsikuks teraskuul ettemääratud läbimõõduga või teemantkoonus tipunurgaga 120°. Kõvaduse määramiseks surutakse otsik kõigepealt väikse eeljõuga F0 pinda ning fikseeritakse see asend. Seda sügavust, millel otsik eeljõu rakendamise järel on, loetakse algpositsiooniks. Seejärel rakendatakse otsikule algjõust suurem põhijõud, mille tagajärjel tungib otsik sügavamale materjali. Lõpuks taastatakse esialgne jõud F0.
Kõvadust iseloomustab kuuli või koonuse materjali sissetungimise sügavuste vahe. Valemina avaldub kõvadusarv HR kujul:
,
Rockwelli meetodi eeliseks on skaala, mis näitab kõvaduse väärtust. Ümberarvutused, mis on vajalikud näiteks Brinelli meetodi korral, jäävad ära. Selleks, et tulemus oleks usaldusväärne, peab katsekeha paksus olema vähemalt 10 korda suurem kui katsekehasse jäetava jälje sügavus. Lisaks tuleb näit kindlasti võtta risti pinnaga, kuna igasugune kalle võib mõjutada lõpptulemust.
Ajalugu
Vickersi kõvaduse mõõtmise meetodi lõid 1924. aastal Robert L. Smith ja George E. Sandland Vickers Ltd-s. Meetodi loomise ajendiks oli vajadus Brinelli meetodist täpsema testi järele, mis aitaks tuvastada eelkõige materjali piiranguid. Sellest tulenevalt kasutab Vickersi test sama põhimõtet, mis Brinelli meetod, aga teraskuuli asemel on otsikuks teemantpüramiid. Tulemuseks oli järjepidevam ja mitmekülgsem kõvaduse mõõtmise viis, kui seda oli olnud Brinell.
Kõvaduse määramine
Otsik on neljatahuline teemantpüramiid, mille mõlemad diagonaalid on võrdse pikkusega ning tahkudevaheline nurk on 136°.
Vickersi meetodi korral surutakse teemantpüramiid materjali fikseeritud jõuga, seejärel mõõdetakse tekitatud jälje diagonaalide pikkused ning arvutatakse vastava valemi järgi kõvadusarv.
Valem, mille järgi arvutatakse Vickersi meetodi korral kõvadusarvu HV:
kus:
S – jälje pindala [mm²];
\alpha – püramiidi tahkudevaheline nurk (136°);
d – jälje diagonaal [mm];
Vickersi meetod sobib mis tahes metallide ja sulamite ning metalli õhukese pinnakihi kõvaduse määramiseks. Vickersi meetodit on kohati kergem kasutada näiteks seetõttu, et arvutused ei sõltu otsiku suurusest ning sama otsikut saab kasutada kõikide materjalide korral, sõltumata nende kõvadusest. Vickersi meetodil on võrreldes teiste kõvaduse mõõtmise meetoditega üks kõige laiemaid skaalavahemikke selles mõttes, et rakendatava jõu suurust saab muuta suures skaalavahemikus.
Ajalugu
Knoopi meetodit tutvustas 1939. aastal Frederick Knoop. Meetod oli loodud alternatiivina Vickersile. Võrreldes Vickerisi kõvaduse mõõtmise seadmega olid sellel madalam ja piklikum otsik ning Knoop oli disaininud selle kasutamiseks väiksemate jõudude korral kui Vickersi kõvaduse mõõtmise masin. See andis rabedate ja õhukeste materjalide kõvaduse mõõtmisel täpsemaid tulemusi kui varem loodud meetodid. Nimetatud erinevustest hoolimata kasutatakse mõlemat meetodit aktiivselt ka tänapäeval.
Kõvaduse määramine
Nagu nimetatud, on Knoopi meetodi korral teravikuks väike teemantpüramiid, mille diagonaalid on erineva pikkusega. Seega on tulemuseks piklik jälg materjalis.
Knoopi kõvaduse mõõtmise meetod on tuntud ka kui mikrokõvaduse mõõtmise meetod, kuna Knoopi kõvadust kasutatakse väga rabedate materjalide ja õhukeste kihtide kõvaduse määramiseks. Mõõtmispõhimõte on sama nagu teistel: otsik surutakse teatud etteantud jõuga materjali, eemaldatakse sealt pärast lühikest ajaperioodi ja mõõdetakse jälje mõõtmed ning vastavalt tulemustele arvutatakse kõvadusarv.
Kõvadusarv HK avaldub kujul:
P – koormus [kg];
l – pikema diagonaali pikkus [mm].
Meetodi eelis on väike materjalikulu – vaja on ainult väikest osa katsekehast. Samuti on võimalike rakendatavate jõudude valik lai. Peamised puudused on mikroskoobi kasutamise keerukus jälje suuruse mõõtmisel ning suurem ajakulu protsessi ettevalmistamisel ja läbiviimisel.
Ajalugu
Nanokõvaduse mõõtmise meetod on võrreldes eespool nimetatud kõvaduse mõõtmise viisidega kõige hilisem. See töötati välja 1970. aastatel. Tehnoloogia areng võimaldas toota väiksemaid teravikke ning suurendada jälje sügavuse ja koormuse mõõtmise täpsust. Kuna teaduses on kasvanud huvi õhukeste kilede ja väikese ruumalaga katsekehade omaduste vastu, mida nõuavad kaasaegsed rakendused, siis muutusid nanokõvaduse mõõtmise vahendid kiiresti populaarseks.
Kõvaduse määramine
Kui teiste meetodite korral avaldub kõvadusarv tihti rakendatud jõu ja jälje pindala suhtena, siis nanokõvaduse mõõtmisel on kasutuses väiksed koormused ja teravikud ning jälje suurus võib olla ainult mõned ruutmikromeetrid või isegi -nanomeetrid. Seega on jälg liiga väike, et seda lihtsate vahenditega täpselt mõõta. On erinevaid viise jäljest pildi saamiseks, mille abil jälje suurust tuvastada. Nt aatomijõumikroskoopia korral on kõvaduse arvutamise valem järgnev:
Pmax – maksimaalne koormus;
Ar– kontaktpinna suurus, mis mõõdetakse hiljem vastavalt kas aatomijõumikroskoobi abil või muul viisil.
Nanokõvaduse meetodit kasutatakse ka aine mehaaniliste omaduste määramiseks viisil, kus salvestatakse pidevalt rakendatavat koormust ja selle mõjul tekkinud jälje sügavust. Katsepunktidest tehakse graafik, mida nimetatakse ka koormuse-asendihälbe graafikuks. Selle tekkinud graafiku järgi saab määrata ja analüüsida erinevaid mehaanilisi omadusi, kaasa arvatud kõvadust.
Teatri mugavused
Teatri mugavused ja ebamugavused (originaalis Le convenienze ed inconvenienze teatrali) on  Gaetano Donizetti  koomiline ooper (dramma giocoso või opera buffa) kahes vaatuses Domenico Gilardoni  libretole, mis lähtub  Antonio Simeone Sografi  näidenditest  Le convenienze teatrali („Teatri mugavused”, 1794) ja  Le inconvenienze teatrali („Teatri ebamugavused”, 1800). Teksti koostamisel osales aktiivselt ka Donizetti.
Versioonid ja esitajad
Ooper oli algselt ühevaatuseline farss (farsa) pealkirjaga Le convenienze teatrali („Teatri mugavused”) samanimelise näidendi ainetel. Algversioon oli secco retsitatiividega ja  esietendus toimus Napoli Teatro Nuovos 21. novembril 1827. Donizetti töötas algvariandi ümber lisades muusikalise saatega retsitatiivid ja teise vaatuse  näidendi  Le inconvenienze teatrali materjalide alusel. See versioon kahe näidendi nimed kokkupanduna esietendus Milano  Teatro alla Cannobianas 20. aprillil 1831. Mujal esitati ka pealkirjadega Viva la Mamma ja Viva la Diva.
Napoli teatris oli tollal tavaline kirjutada originaalooperitesse sisse üks Napoli dialekti kõnelev tegelane. Ooperi algvariandis oli selleks Mamma Agata travestialise rolliga, mida esitas ülipopulaarne Napoli  buffo bass  Gennaro Luzio. Teised algvariandi rollide esmaesitajad olid  Giuditta Grisi (Corilla), Cesare Badiali (Procolo), Giuseppe Giordano (Guglielmo) ja Vincenzo Galli (Cesare). Dirigeeris Nicola Festa.
Kuna Napoli dialektis dialoogi farsa tüüpi ooperis oli pea võimatu edukalt lavastada Itaalia teistes piirkondades, siis revideeritud 2-vaatuselises variandis seda dialekti ei kasutatud, vaid asemele tulid secco retsitatiivid. Uues variandis esitasid rolle  Fanny Corri-Paltoni (Daria), Minieri (Procolo), Giuseppe Frezzolini (Agata), Virginia Eden (Luigia), Marietta Gioja-Tamburini (Dorotea), Giuseppe Giordani (William), Luigi Fioravanti (Biscroma) ja Giovanni Battista (Prospero).
Ajalugu
Donizetti käsitleb selles ooperis tollase teatriäri üldiste iseärasuste kõrval ka olukordi lava taga ja laval. See on üsna vaimukas pastišš Itaalia teatri tavadest, lauljate vahelisest „jõudude vahekorrast” ja nende õigustest teatris. Käsitletakse asjaolusid, mida võisid endale lubada primadonnad ja teise astme sopranid, kelle nimi ja kui suurelt pidi olema ooperi plakatil, kuidas primadonnast laulja toetas oma tuttavaid või oma lauljast abikaasat, mil moel pidi helilooja arvestama lauljate võimetega jne. Paika oli pandud ooperi muusikaline ülesehitus. Omavahelise võitluse momendiks oli, kes lõpetab ooperi. Kas see on koor või ansambel või solist. Kui solist, siis kas primadonna või juhtiv tenor.
Muusikalisel tasandil  karikeeris Donizetti  Rossini ajastu  tõsise ooperi stiili, aariate ilutsemist, dramaatiliselt üles ehitatud ansambleid ja sageli kasutatavaid sõjaväemarsse. Mamma Agata tegelaskuju sissetoomine ironiseeris asjaolu, et kastraadid esitasid naiste rolle ja „põlvpükstes” kontraaltid meeste osi. Mamma Agata rolli esitas buffo bass.
Tegelased (2-vaatuselise variandi järgi)
-         Daria Scortichini (sopran), primadonna
-         Luigia Scannagalli (sopran), teine sopran
-         Agata Scannagalli (buffo bass), Mamma Agata, Luigia ema
-         William Antolstoinoloff (tenor), saksa tenor
-         Biscroma Strappaviscere (bass), helilooja
-         Teatriinspektor (bass)
Süžee (teise variandi järgi)
Tegevus toimub 1820. aastatel või 1830. aastate alguses Itaalia provintsiteatris, kui Itaalia teatrites valitses „Rossini ajastu”. Keskpärane ooperitrupp valmistab lavaletoomiseks ette uut ooperit  Romulus e Ersilia  ja põrkub kokku paljude takistustega. Primadonna Daria surub end oma abikaasa Procolo toel pidevalt esiplaanile. Kui teda takistatakse, keeldub proovi tegemast. Saksa tenor William ei oska peast sõnu, ei saa pihta meloodiale ja laulab kohutavalt kohmakalt. Helilooja ja libretist on pidevalt eriarvamustel. Primadonna keeldub Luigiaga  duetti  laulmast. Kohale ilmunud Luigia ema, muutub heidab jultunult Dariale ette tema minevikku, mil praegune primadonna oli nii kehv pirukamüüja kui ka halb koorilaulja. Daria abikaasa Procolo loeb ette tema naisele osaks saanud rahvusvahelised autasud. Olukord muutub hullemaks, kui Agata nõuab oma tütrele Luigiale soolo aariat ning esitab ka üksikasjalikke nõudmisi aaria muusikalise seade kohta. Daria vaidleb tema õigusi kahtluse alla seadnud Romulust mänginud näitlejanna Doroteaga kes seepeale lahkub vihaselt teatrist. Tema järel lahkub ka saksa tenor William. Resoluutne Agata leiab Romolo vabaks jäänud osa täitmiseks kiiresti väljapääsu ja võtab rolli enda täita. Kõik teavad, et tema hääl on selleks liiga sügav, kuid peaasi, et roll oleks taas hõivatud. Kui Agata harjutab duetti teatrisse naasnud saksa tenoriga, puruneb Agata krae ja ta keeldub tenoriga koos laulmast. Primadonna abikaasa Procolo pakub end tenori asendajaks.
Uut elevust tekitab impressaario kiri Luigiale, mis solvab Agatat. Kirja üle vaieldakse tuliselt. Lõpuks ei taha keegi proove jätkata. Primadonna kurdab, et tal on  halb enesetunne. Teatriinspektor kasutab viimases hädas halastamatut vahendit ja kutsub sandarmid. Agata saab õigust. Ta tunneb end Itaalia ooperitaeva uue tähena. Seetõttu nõuab  impressaariolt  kopsakat ettemaksu. Impressaario keeldub. Uute esitajatega kokku klopsitud proov on äärmiselt kehva tulemusega. Helilooja ja libretisti meelehärmiks nõuab primadonna vahetult enne proovi lõppu ootamatult süžeevahetust, et saaks enne viimast etteastet kauem puhata. Siis tülitsetakse selle üle, kuidas lõpuks lavalt maha saada. Tehakse kõige absurdsemaid ettepanekuid. Järsku tuleb uudis, et linnavalitsus on tühistanud igasuguse rahalise toetuse teatrile ning keelanud tüki esitamise. Kõik on meeleheitel ja impressaariol ei jää muud üle, kui öö varjus linnast põgeneda.
- Ansambel „Cori, attenti e a tempo entrate”
- Guglielmo aaria „Ah! Tu mi vuoihi”
- Agata kavatiin „"Mascalzoni! Sfaccendati!"
- Corilla ja Agata duett „Ch'io canti un duetto”
- Guglielmo, Agata ja Biscroma tertsett „Per me non trovo calma”
- Corilla kavatiin „E puoi goder, tiranno”
- Impressaario ja Agata duett „Senza tanti komplimenti”
- Agata romanss „Assisa a piè d'un sacco”
- Triumfimarss kooriga „Viva il grande Romolo”
- Ansambel kooriga „Nell'aria si avana”
- Matusemarss kooriga „Ecco nato un altro intoppo”
Allikad
-         Charles Osborne. The Bel Canto Operas of Rossini, Donizetti, and Bellini, Portland, Amadeus Press, 1994
-         Stanley Sadie's (toimetaja). The New Grove Dictionary of Opera, Vol. One. London, 1998
-         William Ashbrook. Donizetti and his Operas, Cambridge University Press, 1982
-         Bella Voce. Gaetano Donizetti Le convenienze ed inconvenienze teatrali CD, Chicago, 1976
Jorginho (sündinud 1991)
Jorge Luiz Frello Filho (enam tuntud kui Jorginho; sündinud 20. detsembril 1991 Imbitubas) on Brasiilia päritolu Itaalia jalgpallur, kes mängib poolkaitsjana Premier League'i klubis Arsenal ja Itaalia jalgpallikoondises.
Ta sündis Brasiilias ja kolis Itaaliasse 15-aastaselt.
Ta alustas profikarjääri Veronas, mille noorteakadeemiaga liitus 2007. aastal. Hooajal 2010–11 mängis ta laenul Itaalia tugevuselt neljanda liiga klubis Sambonifacese. Hooajal 2011–12 tegi ta debüüdi Verona põhimeeskonnas Itaalia esiliigas.
2018. aasta juulis sõlmis ta viieaastase lepingu Londoni Chelseaga. Üleminekusumma oli 50 miljonit naelsterlingit. Hooajal 2018–19 võitis ta klubiga UEFA Euroopa Liiga.
2023. aasta jaanuari üleminekuaknas siirdus ta 12 miljoni naelsterlingi eest Londoni klubisse Arsenal. Lepingu esialgseks pikkuseks oli 18 kuud, võimalusega seda ühe aasta võrra pikendada.