cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Rapallo leping
See oli vastastikku kasulik leping, sest lepinguga tunnistas Saksamaa esimese suurriigina Nõukogude Venemaa kommunistlikku riigikorda ning leping võimaldas Saksamaal väljuda Versailles' rahulepingu järgsest rahvusvahelisest isolatsioonist.
Londoni Ülikool
Londoni Ülikool (inglise keelis University of London) on peamiselt Londonis asuv Inglismaa suurim ülikool täisajaga õppivate üliõpilaste järgi. Ülikool asutati kuningliku hartaga (Royal Charter) 1836. aastal. Ülikooli lõpetanutel on õigus oma teaduskraadi järel kasutada lühendit 'Lond.' (Londiniensis).
Organisatsioon
Ülikool koosneb 31 allasutusest: 19 kolledžist ja 12 instituudist. Londoni Ülikooli kolledžid on järgmised:
Instituudid:
Teeviit (mess)
Messi eesmärk oli pakkuda noortele teavet tuleviku planeerimiseks – õppimise, vaba aja veetmise, töö ja palju muu kohta. Esimene mess toimus 17.–19. novembril 1994, teine mess 1996. aastal, seejärel igal aastal kuni 2017. aastani. Näiteks 2013. aastal oli messil esindatud ligi 150 asutust, ettevõtet ja organisatsiooni.
Infoportaal Teeviit
2018. aasta sügisest muutus noorte infomessina tuntud Teeviit järjepidevaks noorteinfo edastamise kanaliks, võttes üle noorteinfoportaali Stardiplats, mis vahendas noortele väärtuslikku infot digitaalsel kujul. Infomessi Teeviit enam ei toimu. Igal sügisel toimub üle-eestiline noorsootöö nädal, mille raames korraldatakse palju noortele suunatud teavitusüritusi.
Harkiv
pisi|Pommitusel kahjustatud hoone lammutustööd Harkivis 2023. aasta 25. jaanuaril Harkiv (ukr. Харків; varem oli eesti keeles kasutusel venepärane nimi Harkov) on linn Ukrainas, Harkivi oblasti keskus. Linna elanike arv oli 2021. aasta seisuga 1 433 886, millega oli see Ukrainas Kiievi järel rahvaarvult teisel kohal.
Harkiv on tähtis tööstuslinn ja transpordisõlm. Linnas on metroo, mille kogupikkus on 34 km ja millel on 26 jaama.
Ukraina 2001. aasta rahvaloenduse andmetel oli Harkivi elanikest ukrainlasi 62,8% ja venelasi 33,2%. Põhiline suhtluskeel linnas on vene keel.
Linnas tegutsevad jalgpalliklubid Harkivi FK Metalist ja Harkivi FK Metalist 1925. Mõlema klubi kodustaadion on Metalist.
Ajalugu
Harkivi asutasid 1656. aastal ukraina kasakad.
1805. aastal asutati linnas Harkivi ülikool.
Linn oli aastail 1919–1934 Ukraina NSV pealinn.
1941. aasta oktoobris peeti Esimene Harkivi lahing, mille käigus Saksamaa vallutas linna.
Sõjategevus 2022. aastal
2022. aasta Venemaa sissetungi käigus Ukrainasse algas ka Harkivi lahing. 2022. aasta maikuus eemaldati linnast Aleksander Nevski mälestusmärk, mis oli sinna paigaldatud 2004. aastal.
Geopoliitika
Geopoliitika (kr; ka poliitiline geograafia) on poliitiline õpetus maailma mõtestamisest mõjusfääride ehk "suurruumide" mõistetes. Geopoliitika järgi määravad riigi välispoliitikat geograafiline asukoht, muud geograagilised mõjurid, riikide liidud, majandussidemed, loodusvarad, topograafia, rahvastik, iseseisev majandusvõimekus jms. pisi|Rudolf Kjellen (1864–1922) Geopoliitika oma traditsioonilises tähenduses on õpetus, mille kohaselt riigi poliitika ja välispoliitilised suhted on määratud füüsiliste karakteristikute ja ressursside (geograafiline asend, pindala, kliima, topograafia, rahvastik, loodusvarad jne) poolt. Ühtlasi võib geopoliitikat defineerida teadusena, mis käsitleb ja analüüsib koos geograafilisi, ajaloolisi, poliitilisi ja teisi iseseisvaid tegureid, mis mõjutavad riigi strateegilist potentsiaali. Tänapäeva diskursustes kasutatakse geopoliitika mõistet ka vabamalt rahvusvahelise poliitika sünonüümina. Termin võeti kasutusele 20. sajandi alguses rootsi poliitteadlase Rudolf Kjelleni poolt.
Geopoliitika ajaloost üldiselt
Geopoliitika mõiste võttis kasutusele Rudolf Kjellén. Geopoliitika rajajateks peetakse Friedrich Ratzelit ja Karl Haushoferit (Saksamaal), Ηalford J. Mackinderit (1861–1947; Inglismaal) ja Αlfred Thayer Mahanit (USA-s). Saksa keeles tähendas eluruumi (Lebensraum) vägivaldse laiendamise loomupärasuse põhjendamist. Need on vananenud käsitlused, sest ühiskonda ja riiki ei samastata enam organismiga.
Külma sõja järgsel ajal on geopoliitikaga mõtestatud üleilmseid poliitilisi muutusi 20. sajandi lõpul (Zbigniew Brzezinski, Samuel Huntington).
1980. aastatel tekkis USA-s kriitilise geopoliitika kontseptsioon, mõttemustri nihe positivismist konstruktsionismi. Geograafia pole enam lõplik tõde, vaid ühiselt loodud teadmiste vorm. Ruum ja maa-ala pole enam inimtegevuse passiivne vorm, vaid neid kasutatakse poliitilistel eesmärkidel. Mäed ja väinad pole strateegilised iseenesest, vaid ainult inimese tähenduse omistamisel. Kriitilise geopoliitika eesmärk on avastada maailmapoliitika põhjenduste ideoloogiline sisu ja määratleda seos kõigi osalejate huvidega.
Alfred Thayer Mahan ja mereline võim
Alfred Thayer Mahan oli seisukohal, et riiklik heaolu on lahutamatult seotud merega – eriti olulised olid kaubandustegevus rahuperioodil ning kontroll mere üle sõjaajal. Mahan oli kindel, et strateegilised punktid veeteedel (väinad, kanalid ja sütt lossivad sadamad) ja suure ründejõuga laevastik omavad suurt mõju kontrolli saavutamiseks merel. Tema kuus tingimust merelise üleoleku saavutamiseks olid:
Mackinder ja Südamaa teooria
Halford Mackinder arvas, et 20. sajandil asub domineerima maismaa, sest tehnoloogiline areng, eriti raudteede rajamine, võimaldas maalt paremat vastupanu merevägedele ja sõjalaevastikele. Ta uskus, et moodustub suur ja agressiivne impeerium, mille nimetas oma teoorias Südamaaks (Heartland). Saartel ja ookeanide rannaaladel ehk Servamaadel (Rimland) kujunevad tema teooria kohaselt suhteliselt väiksed demokraatliku riigikorraga riigid, kes peavad sõjalise vastupanu tarvis moodustama liitusid, et Südamaa agressioonidele vastupanu osutada. Pragi hinnangul väljendas Mackinder tegelikult vaid eurooplaste ajaloolist hirmu Sise-Aasiast pärit rändrahvaste (hunnide, türkide,mongolite jt) kallaletungide ees ning lääneeurooplaste hirmu Venemaa kui Sise-Aasia traditsioonide pärija (kasaklus) ees. Doktriinis jagab Mackinder maailma mõtteliselt kaheks: Afro-Euraasia ehk Euraasia koos Aafrikaga ning perifeersed "saared" (Peripheral "islands") ehk Ameerika, Jaapan, Briti saared ning Okeaania. Mackinderi seisukoha geopoliitikas võtab kokku tema ütlus: "Kes valitseb Ida-Euroopat, käsutab Südamaad. Kes valitseb Südamaad, käsutab Afro-Euraasiat. Kes valitseb Afro-Euraasiat, valitseb kogu maailma."
Spykman ja Servamaa teooria
Nicholas Spykman (1893–1943) oli üks mõjukamaid ameerika geopoliitikuid, kes kerkis esile pärast Haushoferit. Erinevalt Mackinderist arvas ta, et Südamaad ümbritsevatel rannikualadel (Rimland) on suurem potentsiaal saavutada kontroll tsentri üle. Eelpool mainitud Mackinderi kuulus ütlus sai Spykmani poolt ümbersõnastatud Servamaade kasuks. Spykman rõhutas, et Servamaa eraldab Südamaa sadamatest, mis on aastaringselt avatud transpordile. Seetõttu peavad Servamaad kaitsma oma sadamaid Südamaa eest.
Saksa geopoliitika
Saksa geopoliitikale (geopolitik) on iseloomulik mõtlemisviis, et riigi seisundit kujundavad determinismi ja sotsiaaldarvinismi põhimõtted. Saksa geopoliitika arendas Eluruumi (Lebensraum) kontseptsiooni, mida peeti oluliseks rahvuse arenemise seisukohalt.
Friedrich Ratzel ja Eluruum
pisi|Friedrich Ratzel (1844–1904) Friedrich Ratzel (1844–1904) andis suurkujudest, nagu Charles Robert Darwin ja Ernst Heinrich Haeckel, mõjutatuna omapoolse panuse geopoliitikale, luues sellest nii-öelda saksa variandi (geopolitik). 1901. aastal avaldas ta teose "Lebensraum" ("Eluruum"), mis käsitles biogeograafiat. Friedrich Ratzel kirjeldas riike kui orgaanilisi ja kasvavaid objekte, mis staatiliseks jäädes satuvad langusse. Sellest lähtudes läbivad riigid tema sõnul vanuse staadiumid (noorus, küpsus ja vanadus) ning vajavad elutegevuseks "toitu" ressursside näol. Nõnda oli ta seisukohal, et riigipiiride laiendamine peegeldab vastava riigi tugevust ja heaolu. Poliitgeograafia vallas kaldusid Ratzeli järglased üsna tihti radikaalsemasse geodeterminismi. Sisepoliitikale ei avaldanud see niivõrd mõju, kuid riikide välispoliitikat hakati seevastu liialt otseselt seostama väliskeskkonna eripäradega.
Karl Haushofer
Karl Haushofer nägi riiki kui ühtset tervikut, mille osad on üksteisega kohanenud. Tulenevalt looduskeskkonna eripäradest pidid erinema ka riigid ja rahvad. Ta järeldas, et riikide vahel ei saa olla koostööd, kui ei tugineta samadele arenguseaduspäradele ega juhinduta samadest ideaalidest. Riigid on Haushoferi nägemuse kohaselt paratamatult agressiivsed ning kõrvutades seda darvinistliku loodusliku valiku printsiibiga, peab riik selle kontseptsiooni järgi haarama ellujäämiseks endale soodsad loodusolud. Vajadusel peab riik kasutama vägivalda, kuid see on ruumis piiratud, sest rahvas, kes vallutab oma algsest eluruumist looduslikult väga erinevad alad, ei kohane nendega, vaid degenereerub. Haushoferi nägemuses võinuks maailm jaguneda kolmeks osaks. Läänepoolkera pidi olema USA mõjupiirkond, Põhja-Ameerika ameeriklaste eluruumina ja Ladina-Ameerika kolooniatena, kust hangitakse loodusvarasid, aga kuhu elama ei asuta. Teise osa moodustas Euroopa mandriosa kui Saksa "eluruum" ja Aafrika kui selle koloonia. Kolmanda osa moodustas Jaapan ja Hiina koos kolooniatega Lõuna- ja Kagu-Aasias. Algselt eeldas Haushofer ka neljanda, Vene osa olemasolu Ida-Euroopas, Siberis ja Edela-Aasias, kuid pärast 1941. aastat loobus sellest.
Geopoliitika seos natsismiga
Pärast Esimest maailmasõda leidsid Friedrich Ratzeli ja Rudolf Kjelleni ideed rakendust mitmete saksa autorite poolt, nagu Karl Haushofer (1869–1946), Erich Obst, Hermann Lautensach ja Otto Maull. 1923. aastal asutas Karl Haushofer geopoliitilise ajakirja Zeitschrift für Geopolitik, mida hiljem kasutati Natsi-Saksamaa propagandas. Haushoferi mõju Natsionaalsotsialistliku Saksa Töölisparteis seab kahtluse alla O'Tuathail (1996), kuna Haushoferil ei õnnestunud rassilist ideoloogiat enda töösse põimida. Levinud arvamuse kohaselt oli geopoliitika roll Kolmandas Reichis fundamentaalse tähtsusega. Mark Bassin aga väitis, et selline arvamus on väär. Nende kahe doktriini vahel on küll palju sarnast, kuid geopoliitikasse suhtusid natsionaalsotsialistid äärmise kahtlustusega. See on arusaadav, sest geopoliitika pooldas Ratzeli teadusliku materialismi ja determinismi ideid, uskudes et inimühiskonda määratlevad välismõjud. Natsionaalsotsialism aga hülgas nii materialismi kui determinismi ning tõi esile inimese kaasasündinud omadused, sealjuures kõrgendatud tähelepanu sai rass kui inimväärtuse kujundaja. Vaadete lahknevused viisid saksa geopoliitika (geopolitik) diskrediteerimiseni.
Prantsuse geopoliitika
Prantsuse geopoliitilised doktriinid on üldjoontes saksa omadele vastanduvad. Erinevalt Ratzelist arvas Reclus (1830–1905), keda peetakse üheks prantsuse geopoliitika rajajaks, et geograafia areneb ja muutub koos inimühiskonnaga. Paul Vidal de la Blache’i (1845–1918) ideed põhinesid possibilismil, mille alusel seab keskkond ainult teatavad piirid ühiskonnale ehk kultuuri määravad ennekõike sotsiaalsed tegurid. Charles de Montesquieu kirjeldas oma uurimuses "De l'esprit des lois" ("Seaduste hing") seisukohta inimese ja kliima vahekorrast. Ta uskus, et kuumema kliimaga aladel sirguvad temperamentsemad inimesed, külmemas kliimas ollakse aga reserveeritumad. Üks silmapaistvamaid uuema suuna esindajaid on aga Gearóid O'Tuathail (s. 1962), kellelt 1996. aastal ilmus "Critical geopolitics. The politics of writing global space" ("Kriitiline geopoliitika. Globaalse ruumi esitlemise poliitika"). Oma töös analüüsib ja dekonstrueerib ta tuntumate geopoliitikute väiteid, kuid peale selle kritiseerib ka kogu geopoliitikat. Tema silmis ei sisalda see teaduslikku tõde, vaid on ühiskonna loodud tõerežiim teatud poliitiliste sihtide saavutamiseks.
Vene geopoliitika
Geopoliitika taassünniga 21. sajandil Venes on seotud nn lähisvälismaa alusõpetusega (Sergei Karaganov), Vene euraasialiku olemuse selgitamisega (Aleksandr Dugin) ja Krimmi liidendamise (annekteerimise) õigustamisega(Vladimir Putin).
Udo Uibo
Udo Uibo (sündinud 5. mail 1956 Viljandis) on eesti kirjanduskriitik, tõlkija ja leksikograaf.
Geopoliitika
Eesti geopoliitiline asukoht
pisi|Eesti asukoht, kujutatud kaardil tumerohelisega Euroopa idaosa on aastasadu kuulunud Vene kultuuri ja õigeuskliku kiriku mõjupiirkonda. Eesti koos Lätiga on aga orduajastust alates kuulunud majandusliku ja usulise poole pealt baltisakslaste kultuuriruumi. Balti alade sattumine Vene impeeriumisse ei suutnud olukorda oluliselt muuta, kuna säilima jäi Balti erikord, mis seisnes kohalike baltisakslastest aadlike seisusest tulenevates privileegides. Erinevad saksa päritolu autorid on maininud Balti piirkonna kubermange kui Läänemere-äärseid Venemaale kuuluvaid Saksa provintse (Deutsche Ostseeprovinzen Russlands). Iseseisvumise ja Vabadussõja järgselt asendus Kesk-Euroopa orientatsioon Põhjala geopoliitilise suunaga. Edgar Kant, eesti geograaf ja majandusteadlane, lõi idee, mille kohaselt on Eesti osa Rootsi-kesksest Baltoskandiast. Nõukogude Eesti perioodil muutus riigi poliitiline käsitlus Ida-Euroopa hulka kuuluvaks. Iseseisvumisjärgset Eestit loetakse üldjuhul Põhjala hulka kuuluvaks, kel on tihe suhtlus lähinaabrite Soome ja Rootsiga. Eesti kuulub ka Euroopa Liitu, sealjuures on Eesti riiki peetud ELi ja NATO idarajariigiks.
Udo Uibo
Ta lõpetas 1979. aastal Tartu Riikliku Ülikooli eesti filoloogia erialal.
Geopoliitika
Keele tähtsus (geo)poliitikas
Üleilmastumisel on riikidevahelistes suhetes ja välispoliitilistel läbirääkimistel keele kasutamine üha olulisem "geopoliitiline küsimus". Rahvastevahelises suhetes sõltub keele täpsusest rahvusvaheliste läbirääkimiste tulem.
Udo Uibo
Aastatel 1997–2005 oli ta ajakirja Looming peatoimetaja.
Gustav von Bunge
thumb|Gustav von Bunge Gustav Piers Alexander von Bunge (7./19. jaanuar 1844 Tartu – 5. november 1920 Basel) oli baltisaksa füsioloog ja biokeemik, Tartu ülikooli füsioloogilise keemia õppejõud.
Ta lõpetas 1863 Tartus gümnaasiumi, õppis 1863–1866 Tartu Ülikoolis arstiteadust ja 1866–1871 keemiat. Töötas 1872–1874 Tartu Ülikooli keemialaboris professor Carl Ernst Heinrich Schmidti juures assistendina, keemiamagister (1873, TÜ), keemiadoktor (1874, TÜ).
Oli aastatel 1874–1885 Tartu Ülikooli dotsent füsioloogia alal, 1885. aastast professor Baselis. Neovitalismi peaesindajaid, rahvusvahelise karskusliikumise pioneere. Kiievi Ülikooli audoktor (1884). Talle on püstitatud mälestusmärk Baselis.
Tema tööst sai alguse neovitalistlik suund bioloogias, mille peamiseks esindajaks kujunes Hans Driesch, ning millel oli märgatav mõju teoreetilises bioloogias kuni 1930. aastateni.
Üks Gustv von Bunge õpilasi oli Nikolai Lunin.
Pere
Ta oli Alexander Georg von Bunge poeg, Alexander von Bunge vend.
Tazi jõgi
Tazi jõgi on jõgi Venemaa põhjaosas Jamali Neenetsi autonoomses ringkonnas. Suubub Kara mere Tazi lahte.
Jõe pikkus on 1401 km, valgala pindala umbes 150 000 km².
Peamised parempoolsed lisajõed on Bolšaja Širta ja Hudossei, vasakpoolsed Tolka ja Tšasselka.
Jõe kaldal asub Krasnoselkupi asula, suudme lähedal Tazovski alevik.
Hälve
Hälve on kõrvalekalle mingi suuruse keskmisest, standardsest, normaalsest vms väärtusest.
Mehaanilise võnkumise korral tähendab hälve võnkuva keha kaugust tasakaaluasendist antud hetkel. Suurimat hälvet nimetatakse amplituudiks.
Gyeonggi provints
Gyeonggi provints (ka Kyŏnggi provints, Lõuna-Korea omaladinas Gyeonggi-do, McCune-Reischaueri süsteemis Kyŏnggi-do) on 1. järgu haldusüksus Lõuna-Korea loodeosas, 126° ja 127° idapikkuse ning 36° ja 38° põhjalaiuse vahel. Provints hõlmab 10,2% kogu Lõuna-Korea pindalast.
Provintsis oli 2000. aasta rahvaloenduse andmetel 9,28 miljonit elanikku.
Gyeonggi provintsi haldussüsteem koosneb kubernerist ja kolmest leitnant-kubernerist. Provintsivalitsuses on 16 osakonda ja 64 sektsiooni. Provintsis on 28 linna ja kolm maakonda.
Viited
🇰🇷
Ülevenemaaline Asutav Kogu
Valimised
Pärast keiser Nikolai II troonist loobumist riigivõimu teostama asunud Ajutine Valitsus teatas 2. märtsil 1917, et peab oma peamiseks ülesandeks Ülevenemaalise Asutava Kogu kokkukutsumist.
13. märtsil 1917 moodustas valitsus "Asutava Kogu valimiste põhimääruse" alusel Erinõupidamise, mille koosseisu nimetati "riigiõiguse spetsialistid, statistikateaduse asjatundjad ja teisd asjaomased isikud, samuti [...] poliitilised ja ühiskondlikud tegelased, peamiste poliitiliste parteide ja rahvuslik-poliitiliste liinide esindajad".
Selle organi esimeheks valiti kadettide esindaja Fjodor Kokoškin, liikmeteks professor Vladimir Hessen, akadeemik Aleksandr Lappo-Danilevski ja riigiõiguse magister Boriss Nolde. Töös osalesid kõikide parteide esindajad, sealhulgas ka sotsialistid: bolševikud, menševikud ja esseerid. Töö valimiste ettevalmistamisel algas 25. mail 1917.
14. juunil 1917 otsustas Ajutine Valitsus viia läbi Asutava Kogu valimised sama aasta 17. septembril ja valitud saadikud kokku 30. septembril. Valimisnimekirjade koostamise kohustus pandi kohalikele omavalitsustele, milleks Eesti aladel oli Eestimaa Kubermangu Ajutine Maanõukogu.
Praktilist valimiste läbiviimist korraldas Venemaal alates 7. augustist 1917 Ülevenemaaline Valimiskomisjon eesotsas kadett Nikolai Avinov. 9. augustil 1917 viis Ajutine Valitsus valimised üle 12. novembrile ja Asutava Kogu töö alguse 28. novembrile. 23. augustil kinnitas Ajutine Valitsus ka valimiste põhimõtted: need pidid tulema üleüldised, võrdsetel alustel ning salajased.
7. novembril 1917 viisid bolševikud läbi riigipöörde ning kukutasid Ajutise Valitsuse.
Pärast võimuhaaramist kinnitas Petrogradi Tööliste ja Soldatite Saadikute Nõukogu Ajutise Valitsuse määratud Asutava Kogu valimise tähtajad. Kuna valimiskomisjoni juhiks oli kadettide esindaja, kes keeldus koostööst riigipöörde teinutega, siis 23. novembril vahistati valimiskomisjoni liikmed Rahvakomissaride Nõukogu otsusega neljaks päevaks. Neid süüdistati sabotaažis. Komisjoni esimeheks määrati nüüd bolševik Mihhail Uritski. 28. novembril keeldusid ülejäänud komisjoni liikmed koostööst temaga ja järgmisel päeval saadeti valimiskomisjon laiali.
Suure osa endise Venemaa Keisririigi läänealade (Poola, Leedu, Läti ja Ukraina) okupeerimise tõttu Saksamaa vägede poolt ei toimunud valimised kõigis ringkondades õigeaegselt ja andmed tulemuste kohta on erinevad. Valimistel osales 81 ringkonnast ainult 46. 20 ringkonnas viidi Asutava Kogu valimised üle 15. ja 26. novembrile, 12 ringkonnas viidi valimised üle detsembrisse 1917 või jaanuari 1918. 3 valimisringkonna kohta andmed puuduvad.
Valimisnimekirjad Eestis
Eestimaa kubermangus ja Liivimaa kubermangu Eesti alal oli 7 valimisnimekirja:
Charlotte (Põhja-Carolina)
thumb Charlotte on linn Ameerika Ühendriikides Põhja-Carolina osariigis, Mecklenburgi maakonna halduskeskus.
Ülevenemaaline Asutav Kogu
Valimisnimekirjad Eestis
Valimisnimekirjad nr 1 ja 5 – Eesti Sotsialistide-Revolutsionääride Partei ja Tartu Maakonna Maatameeste Saadikute Nõukogu
Valimisnimekiri nr 2 – VSDTP ja "maata- ning väiketalupoegade Keskkomitee"
Charlotte (Põhja-Carolina)
Charlotte on osariigi suurim linn. Linna elanike arv oli 2008. aastal 696 000 ja 2016. aastal 842 000.
Ülevenemaaline Asutav Kogu
Valimisnimekirjad Eestis
Valimisnimekiri nr 3 – Eesti Tööerakond
Valimisnimekiri nr 4 – Eesti Sotsiaaldemokraatlik Tööliste Partei
Charlotte (Põhja-Carolina)
Charlotte on USA suurim finantskeskus New Yorgi ja San Francisco järel. Linnas on Bank of America peakorter ning Wells Fargo idaranniku keskus.
Ülevenemaaline Asutav Kogu
Valimisnimekirjad Eestis
Valimisnimekiri nr 6 – Eesti Radikaaldemokraatlik Erakond ja Eesti Talurahva Liit
Charlotte (Põhja-Carolina)
Charlotte on ameerika jalgpalli meeskonna Carolina Panthers kodulinn. Seal baseerub ka korvpalliklubi Charlotte Hornets.
Ülevenemaaline Asutav Kogu
Valimisnimekirjad Eestis
Valimisnimekiri nr 7 – Eesti Demokraatlik Blokk (Eesti Demokraatlik Erakond ja Eesti Maarahva Liit)
Eestlaste nimekiri Peterburi kubermangus
Lisaks oli eestlastel ka oma nimekiri Peterburi kubermangu ringkonnas. Sellesse kuulusid:
Valimistulemused
Eestimaalt ja Liivimaa Eesti poolelt valiti Venemaa Asutavasse Kogusse:
Liivimaa Läti poolelt valiti
Ida-Makedoonia ja Traakia piirkond
Ida-Makedoonia ja Traakia piirkond on 1. järgu haldusüksus (piirkond) Kreeka kirdeosas. Hõlmab ajaloolise Traakia edelaosa ja Makedoonia idaosa.
Piirkond koosneb kuuest piirkonnaüksusest (perifereiakí̱ enóti̱ta). Dráma, Xánthi, Rodope ja Évrose piirkonnaüksus ühtivad varasemate maakondadega (nómos). Varasem Kavála maakond on jagatud Kavála ja Thásose piirkonnaüksuseks.
Põhja-Gyeongsangi provints
Provints on Lõuna-Korea suurim – ta hõlmab 19,2% kogu riigi pindalast.
Viited
🇰🇷
Brugg
pisi| Brugg on linn ja vald Šveitsis Mittellandis Aargau kantonis.
Asub Aare jõe kaldal Juura mägede lõunaserval 352 m kõrgusel merepinnast. Kõige madalam koht on 328 m kõrgusel Reussi kaldal, kõrgeim koht on 516 m kõrgusel asuv Bruggerberg Rüfenachi valla piiril.
Bruggi vallaga piirnevad põhjas Umiken, idas Windisch ja Rüfenach, kagus  Riniken, lõunas Habsburg ning läänes Untersiggenthal ja Schinznach-Bad. Brugg on peaaegu kõikide naabervaldadega kokku kasvanud, moodustades Bruggi linnastu. Linnast lõunas ja edelas paiknevad suured metsaalad Altenburg ja Lauffohr.
Bruggi valla pindala on 558 hektarit, millest 167 hektarit on metsaalad ja 270 ha on hoonestatud.
Bruggi vanalinn on rajatud kaljusele aluspõhjale Aare jõeoru kitsal kohal Juura mägede lõunajalamil. Uuemad kvartalid paiknevad kõrgterrassil vanalinnast idas ja lõunas ning jõeniidul kummalgi pool Aaret.
Rahvastik
Elanike arv:
Ajalugu
thumb|250px|Brugg linn Meriani kroonikas 1642
Vaatamisväärsused
Linnas on naisõpetajate seminar ja ülemkohus.
Muuseumid
Linnas on linnamuuseum ja Vindonissa muuseum.
Suur Hiina müür
Suur Hiina müür (hiina keeles: 萬里長城 Wànlǐ Chángchéng; ('10 000 lii müür') on Hiina kaitserajatis, mida ehitati alates 3. sajandist eKr kuni 17. sajandi alguseni eesmärgiga kaitsta valitsevaid dünastiaid võõrvallutajate (mongolid, turgid jt) sissetungi eest.
Mitmeid müürilõike ehitati alates 3. sajandist eKr, kuid Suur Hiina müür sai alguse ajavahemikus 220–200 eKr, kui esimene Hiina keiser Qin Shi Huangdi lasi üksikud müürilõigud omavahel ühendada.
Müüri kogupikkuseks loetakse pärast 2009. aasta arheoloogilisi avastusi 8851,8 km (peamüüri pikkus 2400 km) ja praegu ulatub müür mererannikult Pekingist idas kuni Gobi kõrbeni Gansu provintsis keset Hiinat.
Müür on 9 meetrit kõrge, ülaosas 5,5 meetrit lai ning varustatud müüripealse tee, vahitornide, väravate ja kantsidega, millest juba vahitorne on kokku loetud umbes 20 000 (hiina ajaloolased väidavad, et kunagi võis see arv olla 60 000).
Ajalugu
pisi|Lõik Hiina müürist Hiinas eksisteerinud väikeriigid hakkasid enda kaitseks kaitsemüüre ehitama juba 9.–8. sajandil eKr. Eraldiseisvaid müürilõike asuti omavahel ühendama pärast seda, kui Qini riigi (Qini dünastia valitses 221–206 eKr) valitseja Qin Shi Huangdi (tõlkes Esimene Keiser) oli aastaks 221 eKr kogu tollase Hiina enda võimu alla saanud ja asus riigipiire tugevdama. Müüri juurde paigutati hulk vägesid, mis võõrvägede sissetungi korral sisemaad signaaltuledega hoiatasid ning olid esimeseks kaitseliiniks. Sel ajal ohustasid hiinlasi põhiliselt põhjast tulevad.
Hukkunuid oli tõenäoliselt tohutult ja legendi kohaselt maeti ehitusel hukkunud müüri (et seda tugevamaks muuta). Siiski on selle legendi paikapidamise kohta kahtlusi, sest kui kõik ehitusel surnud oleksid müüri maetud, oleks müür võinud liiga nõrgaks jääda ja kokku kukkuda.
Hani dünastia keisrite poolt, kes valitsesid 206 eKr–220 pKr, täiustati teadaolevalt Suurt Hiina müüri tunduvalt, et lisaks riigikaitsefunktsioonile arendada kaubandust ja muuta turvalisemaks kaubateed, sealhulgas ka Siiditeed.
Pärast seda on müüri korduvalt renoveeritud ja kaasajastatud. Ehitustööd jätkusid eriti suurejooneliselt pärast Mingi dünastia astumist Hiina troonile 1368. aastal. Kartes mongolite ja teiste põhjas elavate hõimude järjekordset rünnakut, pikendati müüri 6700 kilomeetrini ning tugevdati vahitorne ja kindlusi. Lisaks varustati vahti pidavad sõdurid kahuritega. Toona koosnes müüri kaitsemeeskond hinnanguliselt miljonist sõjaväelasest. pisi|Suur Hiina müür [[1907. aastal. Fotograaf Herbert Ponting. Pildil näha olev müürilõik ehitati Mingi dünastia ajal (1368–1644)]]
Hiina müür jagati Mingi ajastul üheksaks kaitsetsooniks, millest igaühe kaitsmise eest vastutas kohalik garnisoniülem. Et müüri ehk tollast riigipiiri efektiivselt kaitsta, rajati müüri lähedusse hulgaliselt sõjaväelinnakuid, kust oli vajadusel võimalik kiiresti abijõudusid tuua. Sõjaväelinnakute lähedusse kerkisid ajapikku aga uued asulad ja linnad, seetõttu aitas Hiina müür kaasa ka hiinlastega asustatud maa-ala laienemisele.
Kui varem oli kasutatud mulda, puitu ja kive, siis Mingi ajastul ehitati müüri peamiselt põletatud tellistest. See tagas kaitserajatise tugevuse ja parema säilimise. Eriti hästi kindlustati müüris olevad läbipääsud. Neid sai tugevalt sulgeda ja nende kaitsmiseks ehitati keerulisi kaitsetornide ja müüristike süsteeme. Läbipääsud olid mõeldud kaupmeeste ja teiste tsiviilisikute tarbeks, kuid ka selleks, et oma sõdureid vasturüi müüri suudeti tungida vaid kahel korral.
Tänapäeval näha olev müür ongi valdavalt Mingi keisrite käsul toimunud 201-aastase ehitustöö tulemus.
Siiski on müüri lagunemisele tugevasti kaasa aidanud hiina talupojad, kes mahajäetud osi lammutades endale ehitusmaterjali hankisid. Turismi edendamise eesmärgil on viimastel aastakümnetel taas hakatud müüri kaitsma ja taastama.
Hiina müür võeti UNESCO maailmapärandi nimistusse 1987. aastal.
Tööjõu hankimine
Selline ehitusmaht nõudis hulgaliselt töölisi. Ka selle probleemi lahendas Qin Shi Huangdi talle omase lihtsuse ja laia haardega. Mausoleumi ehitamisele lasi keiser rakendada seitsesada tuhat inimest, palee ja müüri ehitamisele – miljoneid. Sellise arvu inimeste kokkusaamisel olid abiks nii sõjad, kust saadi vange, kui ka riigis kehtestatud "wu" ja "shi" süsteem.
Viis perekonda moodustasid ühe "wu", kümme perekonda "shi". Rikkus seadust üks inimene, sattus orjusesse 10 perekonda, kes kõik saadeti ehitama. Ehitustel aga pigistati välja kõik, mis võimalik. Mausoleum, paleed, kanalid ja eelkõige Hiina müür on püstitatud sõna otseses mõttes inimluudele. Iga päev hukkusid tuhanded ja kümned tuhanded ja nende asemele asusid jälle uued.
Müüri efektiivsus
Hiina müür täitis mitme tuhande aasta vältel oma ülesannet igati hästi. Siiski on selle üle tuliseid vaidlusi peetud, sest leidub ka neid, kes on vastupidisel arvamusel. Seda põhjendatakse seaduspärasusega – kui riik on tugev, pole tal vallutamatute kindluste järele vajadust, sest naabrid ei julge talle kallale tungida; kui aga riik nõrgaks jääb, ei aita mitte mingisugused kindlused teda kaua püsti hoida.
Suur Hiina müür kosmosest
pisi|Satelliidipilt Suurest Hiina müürist
Nähtavus Kuult
On korduvalt väidetud, et Suur Hiina müür on nähtav isegi Kuult. Siiski on tegemist ainult laialt levinud linnalegendiga, mille päritolu ei ole päris selge. Näiteks Artur Waldron, kes on uurinud Suure Hiina müüri ajalugu, pidas tõenäoliseks, et selle legendi tekkepõhjuseks on kanalid, mida 19. sajandi lõpul ja 20. sajandi algul elanud inimeste poolt arvati Marsil eksisteerivat. Nimelt võidi pidada loogiliseks, et kui inimesed Maalt näevad Marsil kanaleid, siis Marsilt võib paista ka Suur Hiina müür. Kuu on aga Maale tunduvalt lähemal.
Samas on Suur Hiina müür maksimaalselt 9,1 meetrit lai ja peaaegu sama värvi, mis ümbritsev maastik. Seega vastavalt optika reeglitele ei oleks seda kuidagi võimalik Kuult näha. (Kuna Kuu on Maast keskmiselt 380 393 km kaugusel, oleks see sama kui 10 kilomeetri kauguselt eristada taustaga sarnast värvi 0,24 mm jämedust niidijuppi.) Samuti ei ole ükski Kuul käinud astronaut väitnud, et ta on Suurt Hiina müüri näinud.
Nähtavus madalalt Maa orbiidilt
Siiski jääb küsimus, kas Suur Hiina müür oleks nähtav madalalt Maa orbiidilt (see tähendab kõrguselt, mis jääb alla 500 km ja on umbes 0,1% Kuu kaugusest). Selles küsimuses on jõutud üksmeelele, et Suur Hiina müür on peaaegu ideaalsete ilmaolude korral vaevu nähtav, kuid seda ainult juhul, kui täpselt teada, kust seda otsida. Samas olevat paljud teised inimkätega loodud objektid samalt kauguselt palju paremini nähtavad.
Näiteks Hiina esimene astronaut (taikonaut) Yang Liwei väitis, et kosmosest tal müüri näha ei õnnestunud. USA veteranastronaut Eugene Cernan on aga väitnud, et Maa orbiidil 160–320 kilomeetri kõrgusel olevat Suur Hiina müür nähtav.
Varia
Teadmata põhjustel on vähestel müürilõikudel laskeavad Hiina poole nii, et põhjapoolne külg on kaitsmata.
Morna Õnne talu
pisi|Morna õnne talu peamaja ja veinikelder Morna Õnne talu on talu Lõuna-Eestis Karksi kihelkonnas Mulgimaal, Karksi-Nuiast 8 km kaugusel endise Morna mõisa maadel.
2010. aastal soetas Morna mõisa moonakamaja ja hilisema õunakuivati perekond Gavronski. Moonakamaja on elu- ja seminaripaik, samas on veinikelder ning veinikoda. Viinamäel on 4000 viinapuud, saaki annavad kaks põldu mustasõstrapõõsaid ja hektarijagu kirsipuid.
Talu teeb viinamarja-, mustasõstra-, kirsi-, rabarberi-, vaarika-, jõhvika- ja mustika-, aga ka kasemahlaveini. Praegu valmib 1000 pudelit aastas.
Ajalugu
Morna mõis oli kuni 1919. aasta võõrandamiseni Sieversite perekonna valduses, mõisa viimane omanik oli Karl von Sievers. Sieversi äi, Vagneri aiaäri ülemaednik, taanlane Ernst Ohlsen, istutas Mornas põllud ja kännustikud noori õunapuid täis, kuivendas suure tüki raba ja asutas sinna puukooli, ehitas kasvumajad ja roosikasvanduse. Ärisidemed olid näiteks Riia, Peterburi ja Moskvaga.
Esimene maailmasõda tõmbas tõusvale ärile kriipsu peale. Sieversid lahkusid Saksamaale, jäid vaid vanad Ohlsenid. Pärast perioodi, kus ärimehed Tallinnast olid kasutanud Morna aiatalu riiklike toetuste väljapetmiseks, andis 1929. aastal riik selle hallata lähedalasuvale Polli riigimõisale.
Kool lõpetas oma töö 1946. aasta kevadel. Alates 1945. aastast töötas Pollis ka äsja loodud teaduslik uurimisasutus Polli Aianduse ja Mesinduse Instituut, 1946 Eesti NSV Teaduste Akadeemia Põllumajanduse Instituut, mille osaks jäid ka Morna aiad, kus tehti õuna-, pirni-, ploomi- ja kirsisortide katsetusi ja aretati hulk uusi puuviljasorte: Pollis on aretatud 26 õuna-, 3 pirni-, 19 ploomi-, 1 hapu ja 16 magusa kirsipuu sorti ning 4 maasika-, 6 vaarika-, 1 punasesõstra-, 3 valgesõstra-, 13 mustasõstrasorti ja 1 karusmarjasort.
2000. aasta paiku oli taastas perekond Mets elamuks mõisa tuuliku vareme, süvendas paisjärve ja taastas mitukümmend hektarit õunapuuaeda.
Gruusia lipp
thumb|Gruusia lipp
Gruusia lipp on Gruusia (Sakharthvelo) riigilipp.
Lipu proportsioonid on 100:147.
Lipp seostub kuningas David Ehitaja ning kuninganna Thamari lipuga ning meenutab Gruusia hiilgeaegu keskajal. On võimalik, et seda lippu kasutati juba tol ajal.
"Viieristilippu" on kasutatud hiljemalt 14. sajandist saadik, kui seda esmakordselt kirjeldas tundmatu keskaegne geograaf raamatus Libro del Conoscimiento de todos los Reinos (Kõikide kuningriikide tundmise raamat). Lipu keskne element on Püha Jüri rist, mida seniajani kasutatakse Inglismaa lipuna. Püha Jüri on Gruusia kaitsepühak.
Andromer
Andromer on küla Venemaa Pihkva oblastis Pljussa rajoonis Zapljusje linnaasunduses. Asub Pesno järvest lõunas.
Gruusia lipp
Giorgi Gabeskiria arvab, et neli lisaristi lisati tõenäoliselt Giorgi V valitsemisajal. See valitseja tõrjus välja mongolid. Umbes samal ajal võeti kasutusele risti uus kuju variandina Jeruusalemma ristist, mida kasutasid ristisõdijad pühal maal, kes samuti kasutasid suurt keskel asuvat risti nelja väiksema ristikesega neljas kvadrandis. Ristid esindasid nähtavasti Kristuse viit haava.
Keskaja lõpul lakati seda lippu kasutamast.
19. novembril 2002 otsustati, et see lipp hakkab koos riigilipuga lehvima Thbilisi linnavalitsuse hoone kohal.
Roosirevolutsiooni ajal novembris 2003 vallutasid opositsioonilised rahvahulgad Riigikantselei hoone ja heiskasid hoonele viie ristiga lipu. President Eduard Ševardnadze hindas seda (mõni päev enne tagasiastumist) riigipöördekatsena.
See lipp kuulutati pärast päev läbi kestnud ägedaid debatte parlamendi poolt Gruusia riigilipuks 14. jaanuaril 2004. Vastav muudatus riigilipuseaduses tehti häälte vahekorraga 147:1. Ühtlasi kuulutati 14. jaanuar riigilipupäevaks.
Parlamendi plenaaristungile eelnenud õiguskomitee istungil nõudsid Ühinenud Demokraatide esindajad riigilipuseaduse muudatuste eelnõu hääletusele panekut. Komitee aseesimees Zakaria Kutsnašvili ei olnud nõus küsimuse päevakorda panemisega, sest ta leidis, et küsimus nõuab üldrahvalikku arutelu. Et tema arvamust ignoreeriti, väljus ta protesti märgiks ruumist. Lõpuks pani justiitsminister Zurab Adeišvili eelnõu plenaaristungil hääletusele ilma õiguskomitee otsuseta.
Uute Õiguste partei oli kategooriliselt selle vastu, et kuulutada see lipp Gruusia riigilipuks, sest lipp peab väljendama kogu rahva ühiseid huve, mitte ühe partei huve. Lõpuks väljusid Uute Õiguste partei esindajad protesti märgiks saalist.
Parlamendi liige Zurab Kapianidze leidis, et ristidega lipp võib olla vastuvõtmatu mittekristlastest Gruusia kodanikele. Kuid aserbaidžaanlastest saadikud ei jaganud seda muret.
Rahvusliku Liikumise esindajad heiskasid eelnõu arutamise alguses parlamendi istungitesaalis arutusel olevad lipud (ning pärast eelnõu heakskiitmist lehvitasid neid).
Riigiminister Zurab Žvania kutsus üles hääletama eelnõu poolt, öeldes, et lipp on Gruusia võidu sümbol.
Varasem lipp
thumb|360px|[[Pilt:FIAV historical.svg|23pxGruusia lipp 1990-2004]]
Lipul oli punakaspruun väli väikese ristkülikuga ülemises vardapoolses nurgas. See ristkülik oli horisontaalselt jaotatud kaheks võrdseks osaks, millest ülemine oli must ja alumine valge.
Lipu proportsioonid olid 3:5. Ristküliku pikkus ja laius olid 2/5 lipu pikkusest ja laiusest.
1917. aastal kuulutati välja konkurss Gruusia lipu saamiseks, mille 25. mail võitis gruusia skulptor Jakob Nikoladze (Jakov Nikoladze), kes kunagi töötas koos Auguste Rodiniga.
Mereväelipuks oli 1918–1920 sama värvi punase põhjaga lipp viltuse ristiga. Mereväelipu kavandatud alternatiivsed variandid olid valge põhi punakaspruuni viltuse ristiga ning valge põhi otsese ristiga must-valge ristkülikuga ülemises vardapoolses nurgas. Neid tarvitusele ei võetud ning ka merevägi jäi loomata.
Arkma
Arkma (sks k Arckma, ka Harkma, Harkema, Arkmä) on küla Järva maakonnas Türi vallas Imavere – Viljandi – Karksi-Nuia maantee ja Türi–Arkma maantee ristmiku ümbruses.
Arkma küla läbib Räpu jõgi, millesse küla territooriumil suubub Rokamäe peakraav. Räpu jõel Imavere – Viljandi – Karksi-Nuia maantee ääres paikneb Arkma hüdrokeemiaseire jaam, mille kaugus jõe suudmest on 12,5 km.
Küla kõrval olid Kabala-Arkma lokaatorijaam ja Kabala-Ollepa tagavaralennuväli (Võhma lennuväli).
Endla looduskaitseala
pisi|Männikjärve raba pisi|Männikjärve raba laudtee ja vaatetorn (kevad 2023) Endla looduskaitseala on kaitseala Pandivere kõrgustiku lõunaosas. Kaitseala piirneb kolme maakonnaga: Järva- (Järva vald), Jõgeva- (Jõgeva ja Põltsamaa vald) ja Lääne-Virumaa (Väike-Maarja vald). Kaitseala suurus on 10 110 hektarit.
Arkma
Vaatamisväärsused
Arkma külas asub Jüri Vilmsi sünnikodu Piduri (varem Pedori ja Pedo Jürri) talu, kuhu paigaldati 11. märtsil 1989, Jüri Vilmsi 100. sünniaastapäeval, mälestuskivi.
Endla looduskaitseala
Piirkonda hakati kaitse alla võtma 1980. aastal, kui loodi kohaliku tähtsusega Norra allikate ja Endla soo kaitseala, millest 1981. aastast moodustati Endla-Oostriku sookaitseala. 1985. aastal loodi sookaitseala ja Tooma Soojaama baasil Endla riiklik looduskaitseala iseloomulike sooalade ja Pandivere kõrgustiku karstiallikate kaitsmiseks. Kaitse rõhuasetus on ka looduskaitsealaks reorganiseeritud maa-alal samasugune.
Arkma
Vaatamisväärsused
Külas asub Arkma II maailmasõja matmispaik, kuhu on väidetavalt maetud 1941. aasta taandumislahingutes langenud 39 punaarmeelast. Kohta tähistab standardne obelisk.
Endla looduskaitseala
Kaitsealal asub palju jäänukjärvi, millest suurim on Endla Sinijärv. Ühed tähtsaimad kaitseala objektid on rabad: Endla raba, Oostriku soo, Rummallika raba, Kanamatsi raba, Linnusaare raba, Kaasikjärve raba, Männikjärve raba, Toodiksaare raba ja Punaraba. Turbakihi paksus võib ulatuda kuni 8 meetrini. Linnusaare raba on loodusreservaat.
Arkma
Vaatamisväärsused
Arkma külas asub kunagine Kabala valla vallamaja hoone, mis ehitati 1870. aastal. Nõukogude ajal tegutses majas Mäo külanõukogu täitevkomitee, hiljem ambulatoorium. Praegu seisab maja tühjana.
Endla looduskaitseala
Kaitseala territooriumil pesitseb umbes 180 liiki linde, 42 liiki imetajaid, taimeliike on sealt leitud umbes 450.
Arkma
Vaatamisväärsused
Praeguse küla territooriumil asuvad kunagise Kabala mõisa viinaköögi varemed ja tuuleveski varemed, mis varem kuulusid Mäo küla alla.
Endla looduskaitseala
Aastast 1997 kuulub Endla looduskaitseala Ramsari-alade nimekirja.
Vööndid
Kaitseala vööndeid:
Arkma
Ajalugu
Arkma küla oli tõenäoliselt olemas juba keskajal, asudes nagu tänapäevalgi kahe olulise tee ristmikul. Küla on nime all Harkema mainitud 1660. aastate Pilistvere koguduse dokumentides.
Krahv Ludwig August Mellini poolt koostatud Viljandimaa kaardil aastast 1796 on Arkma küla nimi toodud tänapäevasel kujul. Samuti on kaardil näha Arkma kõrts-postijaam ja keppidega sillutatud sootee Türi suunas.
19. sajandi lõpul asus külas kümme talu: Pedo Jürri, Toffri Pedi, Tudelepp, Pesti Jago, Raugo Mardi, Pakso Jürri, Mikko Mardi, Lause Simo, Pehrne, Tischler. Maanteede ristumiskoha lähedal olid Arkma kõrts ja tuuleveski. Kumbki hoone pole praeguseks säilinud. Samuti tegutses külas 19. sajandi lõpul kaks kauplust.
Aastatel 1945–1954 oli Arkma Mäo külanõukogus koos Kurla, Meossaare, Kabala, Raja, Saare ja Mäo külaga. Endised Saare ja Mäo küla asuvad tänapäeval Arkma küla alal. Aastatel 1954-1991 kuulus Arkma Ollepa külanõukogusse, mis nimetati 1991. aastal ümber Kabala külanõukoguks ja hiljem Kabala vallaks.
Kolhoosid
Tänapäevaks on piimakarjakasvatus Arkma külas lõpetatud ja endistest lautadest on järel vaid varemed.
983
983. aasta
Sajandid: 9. sajand - 10. sajand - 11. sajand
Aastakümned: 930. aastad 940. aastad 950. aastad 960. aastad 970. aastad - 980. aastad - 990. aastad 1000. aastad 1010. aastad 1020. aastad 1030. aastad
Aastad: 978 979 980 981 982 - 983 - 984 985 986 987 988
Sündmused
Erik Punane jõudis Gröönimaale.
3. september
3. september on Gregoriuse kalendri 246. (liigaastal 247.) päev. Juliuse kalendri järgi 21. august (1901–2099).
Kokaiin
pisi|Kokaiini valem pisi|[[Kokaiinhüdrokloriidi pulber]] pisi|Lühike tummfilm "For his son" kokaiinisõltuvusest ([[D. W. Griffith, 1912)]] Kokaiin (C17H21NO4), argikeeles ka koka, on kristalliline tropaanalkaloid, mida saadakse kokapõõsa lehtedest. See on kesknärvisüsteemi stimulant (erguti) ja söögiisu vähendaja, mis loob tarbides eufoorilise heaolutunde ja suurenenud energia tunde.
Kokaiin võib olla psühholoogiliselt sõltuvust tekitav ning selle omamine, kasvatamine ja levitamine on üle maailma keelatud. Kokaiini regulaarsel tarvitamisel areneb välja kokainism.
Kokapõõsa lehe ergutavad omadused olid teada juba vanadele Peruu ja muu Kolumbuse-eelse Lõuna-Ameerika rahvastele. Lääne ühiskonnas on olnud kokaiin vastandkultuuri osaks üle sajandi; seda on kasutanud mitmed intellektuaalid, kunstnikud ja muusikud, sealhulgas Arthur Conan Doyle, Sigmund Freud ja Ulysses Grant. Mitu aastakümmet sisaldas kokaiini ka Coca-Cola.
1998. aastal kasutas kokaiini umbes 1,7 miljonit ameeriklast.
Kokaiini eraldas esimest korda 1855 saksa keemik Friedrich Gaedcke. Ta nimetas selle erütroksülliiniks. Isolatsiooniprotsessi lihtsustas Albert Niemann.
Valikulised mõjud inimese elundkondades
Kokaiin stimuleerib sümpaatilist närvisüsteemi, kiirendab südamerütmi, tõstab vererõhku ja stimuleerib ka veresoonte lihaseid nii, et need ahenevad.
Lisaks ergutab kokaiin pea- ja seljaaju tegevust. Peaajus ahendab veresooni, stimuleerib dopamiiniretseptoreid ja blokeerib dopamiini transporterid. Kokaiin takistab närviimpulsside neuromediaatori dopamiini tagasihaaret, tugevdades heaolukeskuse tundmusi. Koka kasutamine võib tekitada väidetavalt püsiva erektsiooni, ka priapismi. Kokaiini süstijad jutustavad spontaansetest erektsioonidest ja järjestikustest orgasmidest. Kokaiini, ka amfetamiini, süstimine enne suguühet lihtsustab orgasmi saavutamist ja suurendab naudingute kvaliteeti. Kuid krooniline kokaiini tarvitamine võib põhjustada seksuaaltalitluse häireid ja düsorgasmiat.
Kliinilised mõjud
Kokaiini kliinilised mõjud võib tinglikult jagada kahte rühma: tsentraalseteks ja perifeerseteks. Vastavalt jagatakse kahte rühma ka kokaiini tarvitamise tüsistused.
Kokaiini tsentraalseid mõjusid tekitab virgatsainete vahetus peaajus. Nende hulka kuuluvad emotsionaalne tõus kuni eufooriani, energia juurdevoolu tunne, mõttetegevuse kiirenemine, unevajaduse vähenemine ja ärkvelolekuaja pikenemine, isu vähenemine ja füüsilise taluvusvõime suurenemine. Kokaiini ja alkoholi koosmanustamisel maksas moodustuv kokaetüleen ületab vere-aju barjääri ja põhjustab veel suuremat eufooriat.
Kokaiini perifeerseid mõjusid tekitab virgatsainete vahetus piirdenärvisüsteemis. Nende hulka kuuluvad südamepekslemine, hingeldamine, arteriaalse vererõhu ja kehatemperatuuri tõus, higistamine ning pupillide laienemine.
Kokainism
Pärast kokaiini korduvat tarvitamist virgatsainete vahetus dekompenseerub ja organism ei saa enam narkootikumi puudumisel adekvaatselt töötada. Seda nimetatakse kokainismiks. Ilmnevad unehäired ja unetus, peavalu, iiveldus, kiire väsimine, mälu ja tähelepanuvõime nõrgenemine, nohu, sagedane ninaverejooks, võimalik on isegi ninavaheseina kärbumine, lihaste tahtmatud kokkutõmbed eriti sõrmedel kuni krampideni, ärrituvus ja agressiivne käitumine, värisemine, epilepsiahood, depressioon, psühhoosid, eriti paranoia ja luulud, kompimis-, nägemis- ja kuulmishallutsinatsioonid, hingamisraskused, tserebraalne insult, südame arütmia, stenokardia ja müokardiinfarkt ning kalduvus enesetapule.
Hallutsinatsioonidest on väga iseloomulik tunne, et naha all ronivad putukad. Seetõttu võib kokainisti kehal olla haavu ja sisselõikeid, mis on tehtud katsete käigus sellest tundest vabaneda.
RHK-10-s klassifitseeritakse kokaiini tarvitamisest tingitud psüühika- ja käitumishäired jaotises F.14, siia kuuluvad:[F14.0] äge intoksikatsioon; [F14.1]	kuritarvitamine	;[F14.2] sõltuvus; [F14.3] võõrutusseisund; [F14.4]	võõrutusseisund deliiriumiga; [F14.5] psühhootiline häire; [F14.6]	amnestiline sündroom; [F14.7] residuaalne või hiline psüühikahäire; [F14.8]	muud psüühika- või käitumishäired; [F14.9]	täpsustamata psüühika- või käitumishäire:
Kokaiinhüdrokloriid anesteetikumina
Kokaiin oli pikka aega meditsiinilistel näidustustel kasutusel kohaliku tuimastina silma-, kurgu- ja ninaoperatsioonidel. Nüüd kasutatakse selle asemel sünteetilisi aineid (näiteks novokaiini).
1884. aastal avaldati mitu artiklit kokaiini tuimastava toime kohta sidekestale. Ameerika kirurg William Stewart Halsted hakkas 1884. aastal koos assistentidega tegema kokaiinhüdrokloriidi süstimise katseid. Seda süstiti kõigisse ligipääsetavatesse närvidesse. Halsted leidis, et ainel on lokaalne tuimastav toime. Aastal 1885 teatas ta, et on kokaiinianesteesiaga sooritanud üle tuhande operatsiooni.
Milicz
Milicz (saksa Militsch) on linn Poolas Alam-Sileesia vojevoodkonnas, Milicze maakonna ja Milicze valla halduskeskus. Milicz asub Wrocławist umbes 50 km põhjakirdes.
Kokaiin
Kokaiin Natsi-Saksamaal
Kokaiin oli tol ajal lisaks morfiinile ja pervitiinile oluline uuringuravimi koostisosa, nii sisaldas Gerhard Orzechovski poolt 1944. aastal militaarseks inimkasutuseks välja töötatud metamfetamiinipõhine uuringuravim D-IX, viis milligrammi kokaiini ja kolm milligrammi metamfetamiini.(Ohler, 196:2017)
Milicz
Asulat on esmamainitud 1136. aastal. Militsch sai linnaõigused 1245. aastal või 1323. aastal.
Kuni 1945. aastani oli linn Saksamaa koosseisus.
Kokaiin
Kokaiin Natsi-Saksamaal
1943. aastal tarnis Wehrmachti suurapteek Abwehrile (ametliku nimetusega Amt Ausland / Abwehr – Saksa riiklik sõjaline vastuluure osakond) 568 kilogrammi puhast kokaiini ja 60 kilogrammi puhast heroiini. (BArch-Freiburg RH 12-23/1321, koopia, Ph IV Beriin, 20.12.1943 an den "Herrn des Stabes". Vt ka Holzer, op.cit., alates lk 254; viidanud Ohler, 149:2017)
20. juuli 1944 atentaadi (vt ka Claus von Stauffenberg#20. juuli atentaat) käigus pääses Adolf Hitler eluga, nii nagu eelmistegi atentaatide korral, kuid sai kuulmise ja kuulmiselundite kahjustusi- parem kõrv kurdistus mõne päevaga ja vasakus esines kuulmishäireid. (Neumann ja Eberle, 147:2013) Ööl vastu 22. juulit tekkis Hitleril tugev kõrvavalu ja paremast kuulmekäigust jooksis verd.(Neumann ja Eberle, 144:2013) Kohale kutsuti kõrva-nina-kurguarst Erwin Giesing, kes tuvastas Hitleril 22. juulil paremas kõrvas trummikilevigastuse.(Neumann ja Eberle, 100:2013) Giesingil tuli hakata 10-protsendilise kokaiinilahusega Hitleri kurku pintseldama. Doktor Giesingi mälestuste kohaselt kaotanud Hitler 12. septembril 1944 toimunud pintselduse ajal umbes pooleteiseks minutiks teadvuse. Minestushood kordusid veel 14. ja 16. septembril.(Neumann ja Eberle, 100:2013) Giesingi pajatuste kohaselt soovinud ta Hitleri kokaiiniga "teise ilma saata". Selleks olevat kastnud ta vatitupsu kokaiinilahusesse ja määrinud sellega Hitleri sõõrmeid üha uuesti, teades, et sellele järgneb kokaiinišokk.(Neumann ja Eberle, 47:2013)
Adolf Perenson
Adolf Perenson (ka Berenson; Перенсон (Берендсон), Адольф Густавович; 19/31. oktoober 1885 Kolga, Kuusalu kihelkond, Harjumaa – 10. mai 1919 Krasnojarsk) oli eesti päritolu sotsiaaldemokraatliku liikumise tegelane, 1905. aasta Kroonlinna ülestõusust osvõtja, poliitvang ja nõukogude võimu esindaja Siberis Jenissei maakonnas ja Krasnojarski oblasti Täitevkomitees, hukatud Vene kodusõjas valgekaartlaste poolt.
Õppis Peterburi ülikoolis meditsiiniteaduskonnas ja sai sõjaväearsti elukutse, liitus VSDT(b)P-ga ja osales 1905. aasta ülestõusus Kroonlinnas, mille eest 1908. aastal mõisteti süüdi ja saadeti 5 aastaks sunnitööle. Karistust kandis Schlüsselburgi kindluses, Zerentukis, Kutomaris. Asumisele saadeti 1912. aasta augustis Jenissei kubermangu. Tegeles eraarsti praksisega Irkutski lähedal Aleksandri keskvangla (Александровскй централ) ja Nertšinski piirkonna vanglates ning oli apteegijuhataja Jenisseiskis koos abikaasa (Елизавета Христиановна Румба-Перенсон).
Pärast 1917. aasta veebruarirevolutsiooni valiti Krasnojarski Täitevkomitee liikmeks ja hiljem Jenissei maakonna Tööliste ja Soldatite Nõukogu Täitevkomitee esimeheks.