Good_and_Evil:_An_Absolute_Conception
3 Surelikud inimesed ja mõistusega olendid
Donagan ütleb, et judeokristlik moraal põhineb falstafflikul austusel surelike inimeste vastu. Donagani järgi on traditsioonilise moraali teoloogiast sõltumatu osa alusprintsiip: "armasta oma ligimest nagu iseennast", kusjuures ligimene on iga inimene ja armastus on toimimine nii, nagu inimesed kui niisugused saavad otsustada toimida. Kant väljendas selle käsu filosoofilist tähendust Donagani meelest õigesti vormeliga, et tuleb toimida nii, et inimsust koheldakse alati eesmärgina, mitte vahendina. Et inimese kohtlemine omaette eesmärgina tema ratsionaalsuse tõttu on sama mis tema austamine mõistusega olendina, siis saab Kanti vormeli Donagani meelest ümber sõnastada nii: talita alati nii, et sa austad iga inimest, nii ennast kui ka teist, mõistusega olendina. Nii et ligimesearmastus on teise inimese austamine mõistusega olendina. Gaita meelest see pole see, mida Falstaff ütleb. Falstaff tuletab printsile meelde, et ta on kaastunnet väärivate olendite kaasinimene ja võrdne nendega kui surelik, kaassurelik. Ta räägib surmast kaastunde rõhuga, ning see väljendab kaasinimsuse tähendust ja moodustab selle. Donagani meelest on parem rääkida teistest mõistusega olenditest, kes samuti surevad. Falstaffi teadlikkus, et tegu on surelike inimestega, on tema kaastundega lahutamatult seotud. Ludwig Wittgensteini parafraseerides võib öelda, et tema kaastunne on vorm, milles avaldub tema teadlikkus nendest kui surelikest inimestest. Nimetada inimesi surelikeks tähendab rääkida kaastunde rõhuga sellest, et me kõik (kaasinimesed) peame surema. See "me" on kaastundega vastastikuses sõltuvuses samas mõttes, milles Wittgenstein väitis, et meie valu mõiste on vastastikuses sõltuvuses teatud kaastundereaktsioonidega. Falstaffi märkus on meenutus, et kaasinimene on meie tahte piir, mis tuleb austusest tema vastu selle pärast, mis ta on. On tõesti tõsi, et Falstaffi kaastunde kaasinimeste vastu määrab see, et nad on mõistusega olendid. Inimesed mõtlevad oma elu ja surelikkuse üle, võtavad hoiakuid oma tegude suhtes ja kannatavad selle mõtiskluse tõttu. Muidu ei oleks see kaastunne austuse vorm. Austuse juurde, mida neile võlgnetakse, kuulub see, et nad on mõistusega olendid, aga sellest ei järeldu ega pole ka tõsi, nagu neid austataks nende mõistusliku loomuse pärast ning see austus tuleks kõigi mõistusega olendite omavahelisest dispositsioonist, mida ei tingi vorm, mille elu nende jaoks võtab. Miks Jeesus ei öelnud: "toimi alati nii, et sa austad iga inimest, ennast ja teist, kui mõistuslikku olendit"? Kas see on nii sügav, et ainult filosoofia taipab seda? Võib muidugi vastata, et Jeesus ei filosofeerinud. Aga küsimus pole selles, miks Jeesus ei kirjutanud "Alusepanekut kommete metafüüsikale". Austus mõistusliku loomuse vastu, selle viimne austusväärsus, ei vaja ei Kanti ega Donagani jaoks filosoofilist avastamist, vaid nad eeldavad seda. Tõsi küll, on olemas filosoofiline surve teha mõistuslik loomus viimseks austuse objektiks. Donagan siiski püüab näidata moraalse loomuse austusväärsust. Augustinus ütleb, et looduses pole midagi kõrgemat ja mõistus alistub ainult Kohtunikule. Gaita meelest peab Augustinus silmas kõigest seda, et ainult mõistus saab otsustada mõtiskluse tulemuse üle, st ainult mõtlemine saab otsustada mõtlemise tulemuste üle, sest pole Mõistust, vaid üksnes hea või halb mõtlemine. Kategooriad, mille abil me väljendame oma arusaama heast ja halvast mõtlemisest, näitavad mõtlevat subjekti palju sisulisemana kui Donagani definitsioon, mille järgi mõistus on kõigi võimalike maailmade jaoks fikseeritud võime sooritada akte, mille sisu kuulub loogika valda. Jääb lahtiseks, kas isegi see suhteliselt kitsalt mõistetud kriitiline refleksioon, mida Donagan nimetab mõistuse rakendamiseks, otsustab, et miski, näiteks armastus, on mõistusest peenem. See peaks küll olema selge armastus, aga see tähendaks ainult tunnistamist, et mõistus kui selguse võime ja mure kuulub iga viimselt austusväärse asja juurde. Augustinusel on asi keerulisem, kui Donagan esitab. Augustinus pöördub Jumala poole, ilmutades seda, mida Donagan nimetab mõistuseks tõearmastuse teenistuses, aga Simone Weil ütleb, et on eksitav rääkida tõearmastusest. Selle asemel tuleks rääkida tõe vaimust armastuses, ja seda Augustinus ilmutabki. Augustinusel on see armastus Jumala vastu. See annab iseloomu selgusekirele ja meeleheitele selgusele jõudmisel, kuid tegu ei ole tõest hoolimisega välisel põhjusel. Kui Augustinus ütleb, et mõistus on kõrgeim asi looduses, siis tuleb siin mõelda mõtlemist teatud liiki armastuse teenistuses. Siis ei tuleks lugeda mitte Kanti, vaid Platoni "Pidusööki". Kant peab silmas, et igal teol peab olema eesmärk ja õiged eesmärgid on inimesed, nii et inimesi ei tohi kohelda pelgalt vahendina oma eesmärgi teenistuses. Tavamõtlemises saadakse hästi aru, et inimest ei tohiks kohelda pelgalt vahendina, ja see on sõltumatu mõttest, et inimesed peaksid olema omaette eesmärgid. See raskesti arusaadav mõte, et inimene on teo eesmärk, pigem diskrediteerib mõtet, et inimest ei tohi kohelda pelga vahendina. Tavamõtlemises tähendab viimane mõte, et inimesed on või peaks olema meie tahtele absoluutne piir, nagu pole ükski muu asi looduses. Kui keegi ütleb, et inimest ei tohi kohelda pelga vahendina sellepärast, et inimene on omaette eesmärk, siis tekib kahtlus, et ta tegelikult väljendab sama mõtet, tehes näo, et ta seda ka õigustab. Siin tekib jälle kahtlus, et kantiaan tahab sobivad mõisted asendada teiste mõistetega ning Kanti ettevõtmine liigutab meid ainult sellepärast, et selles kajavad vastu rääkimisviisid, mis ametliku filosoofia arvates ei näita, millega on tegemist, nagu jutt ligimesearmastusest. Kas pole see mitte ümberpöördult? Aga kas me ei peakski äkki eeldama, et teooria, mis näitab, millega on tegemist, on abstraktne ja keerulise sõnastusega ning seetõttu hingekosutuseks sobimatu? John Rawlsi meelest pole alust eeldada, et meie õiglusemõistet saaks adekvaatselt iseloomustada tuttavate tervemõistuslike käskudega või tuletada ilmsematest printsiipidest; moraalivõimete õige teooria kätkeb printsiipe ja teoreetilisi konstruktsioone, mis lähevad palju kaugemale igapäevaelu standarditest ning sisaldavad keerulist matemaatikat; kontraktualismi järgi on õigluse teooria ratsionaalse valiku teooria osa. Rawls võrdleb olukorda keeleteadusega, kus tavalisi keelevõimeid seletatakse keeruliste teooriatega. Gaita järgi on aga usutav, et olemuse ja pealispinna, näivuse ja reaalsuse kontrast toob moraalifilosoofias kaasa teooria, mida väljendatakse keeles, mis on moraalile omast tõsidust nii ebasobiv väljendama, et meie mitteteoreetiliste väljendite asendamine sellega viib tahtmatult paroodiani. "Moraalivõimete" iga seletus peab selgitama moraalse reaktsiooni häälestatust sellele tõsidusele, mis kuulub hea ja kurja tunde juurde. Gaita meelest on õiglane nõuda, et teooriat, mis tahab välja tuua (kuigi mitte tingimata seletada), mis laadi tõsidus see on, saaks väljendada tavalisemate, mitteteoreetiliste väljenditega, nagu näiteks "surelikud inimesed" ja need, millega väljendatakse kahetsust. Teooriad, mis seda nõuet ei täida, on kas häbenematult reduktiivsed või toodavad moraalse tõsiduse paroodiaid nagu Kanti teooria. Kui viia tähelepanu filosoofilistelt seletustelt käskude ja keeldude kohta, mis enam-vähem klapivad "traditsioonilise moraaliga" või "tavamoraaliintuitsioonidega", tundele, et on kohutav olla kurja tegija, siis paistab, nagu Kanti järgija peaks ütlema, et see kohutavus on justkui mõistuse reeturi oma; see on moraalse tõsiduse paroodia. Kujutame ette, et kahetsus väljendub nii: "Mu Jumal, mis ma olen teinud! Olen mõistuse reetnud. Olen rikkunud mõistuslikku loomust teises inimeses." Stuart Hampshire ütleb, et ühe kriteeriumiga moraal, näiteks klassikaline utilitarism, võtab meie tavalisi teokirjeldusi moraalselt mitteasjakohastena, kui need ei osuta järelmitele; utilitarism ei hooli institutsioonilistest kirjeldustest ja tegevuse kirjeldustest motiivide ja väljendatavate tunnete kaudu. Ta kommenteerib: kui keegi aktsepteerib eetikas üheainsa kriteeriumi, siis ta otsustab kitsendada oma intellekti ja kujutlusvõime kriteeriumi, ja kui ta selle kriteeriumi teistele ette kirjutab, siis ta otsustab moraaliintellekti lõputule arengule lõpliku piiri panna; utilitaristlik mõtlemine on omamoodi moraali esperanto. Kirjeldused, mille utilitarism mitteasjakohastena hülgab, süvendavad moraalset arusaamist. Võib-olla on Hampshire'ist eksitav rääkida selles seoses standardsetest teokirjeldustest nagu "mõrv", "abielurikkumine", "reetmine", "argpükslik", "õilis", "autu", "paheline". Utilitaristide jaoks on säärased kirjeldused paremal juhul osutused tegudele, mille moraalse iseloomu toob paremini välja utilitaristlik ümberkirjeldamine. Oluline ei ole mitte ainult see, et niiviisi kirjeldatud tegudel on moraalne tähtsus sõltumatult asjade seisudest, mida utilitarism peab moraalse pingutuse ainsaks kohaseks eesmärgiks. Asi on selles, et meie uurimine, mis tähendab olla mõrtsukas, argpüks, reetur jne, on kõige sügavam, kui see toimub loomulikus keeles, mis tekitab ajaloolisi ja kohalikke assotsiatsioone. See ei tähenda, et see uurimine ei võiks välja tuua universaalset tähendust. Lihtsalt see universaalsus peab väljenduma eri rahvaste keeltes. Suurtel kirjandusteostel on sageli universaalne tähendus või tõde, kuid neid ei ole sobiv tõlkida esperanto keelde, vaid ühest loomulikust keelest teise.