cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Fábio Simplício
Brasiilia koondises tegi ta ainsa mängu 17. novembril 2009 sõpruskohtumises Omaani vastu, sekkudes vahetusest mängu teisel pool ajal Felipe Melo asemele.
Õpetajate tuba
Õpetajate tuba on ruum õppeasutuses (tavaliselt üldharidus-, kutse- või huvikoolis), mis on mõeldud selles töötavate õpetajate ühiseks töö- ja kokkusaamisruumiks.
Sergei Davõdov
Sergei Davõdov (vene Сергей Иванович Давыдов; 1938 – 7. juuli 2012) oli Venemaa kabetaja, rahvusvaheline meister.
Līgciems
Līgciems on küla (mazciems) Lätis Tukumsi piirkonnas Kandava vallas.
Küla asub valla loodeosas Līgupe jõe kaldal. Sinna jääb Riia-Ventspilsi raudtee Līgciemsi raudteepeatus.
Gemi maakond
Gemi maakond (Gem County) on maakond Ameerika Ühendriikides Idaho osariigis.
Maakonna halduskeskus on Emmett.
Ajalugu
Maakond moodustati 1915. aastal.
Rahvastik
Elanike arv oli 2010. aasta rahvaloenduse järgi 16 719.
Arvestuslik rahvaarvu muutus (1. juuli seisuga) :
Perämeri rahvuspark
Perämeri rahvuspark (ka Põhjalahe rahvuspark, soome keeles: Perämeren kansallispuisto) on Soome rahvuspark, mis asub Lapi maakonnas.
Pargi pindala on 157 ruutkilomeetrit, millest 2,5 ruutkilomeetrit asub maismaal.
Nicolaus Rutto
Nicolaus Rutto oli 1344. aastal majaomanik Tallinnas. Paul Johanseni arvates võis ta olla talupoeglikku päritolu (Bäuerlicher Herkunft).
Jõelähtme mõisa Ruu küla (rutæ viii) kuulus Taani hindamisraamatu järgi Robert Sluterile, seejärel Tallinna piiskopile.
Nowe Miasto nad Pilicą
Nowe Miasto nad Pilicą on linn Poolas Masoovia vojevoodkonnas Grójeci maakonnas, Nowe Miasto nad Pilicą valla halduskeskus. Linn asub Pilica jõe ääres.
Nowe Miasto nad Pilicą sai linnaõigused 1400. aastal.
Linnast vahetult lääne pool asub endine sõjaväelennuväli.
Venemaa Rahvuslik Filmiakadeemia
pisi|180px|[[Vladimir Naumov, akadeemia president alates selle asutamisest]]
Venemaa Filmikunsti ja -teaduste Rahvuslik Akadeemia (vene keeles Национальная академия кинематографических наук и искусств России, lühinimi Национальная киноакадемия Pоссии Venemaa Rahvuslik Filmiakadeemia) on Venemaa filmikunsti edendavate filmitegijate ja juriidiliste isikute ühendus.
2002. aastal asutati Nikita Mihhalkovi initsiatiivil Moskvas Venemaa Rahvuslik Filmiakadeemia. Filmiakadeemia asutajaliikmete seas on Ülevenemaaline Riiklik Ringhäälingukompanii, Venemaa Föderatsiooni Kultuuriministeerium, Venemaa Föderatsiooni Kinematografistide Liit, Venemaa Teaduste Akadeemia, Ühiskondlik Venemaa Televisioon ja sadakond väljapaistvat filmiloojat.
Venemaa Rahvuslikul Filmiakadeemial oli 2020. aasta aprilli seisuga 409 liiget. Akadeemia juhtorgan on 19-liikmeline akadeemia presiidium (eesotsas presidendiga). Akadeemia president on 2002. aastast filmirežissöör, NSV Liidu rahvakunstnik Vladimir Naumov (sündinud 1927).
Filmiakadeemia annab välja filmiauhinda Zolotoi Orjol.
Vaŭkavyski rajoon
Vaŭkavyski rajoon on 2. järgu haldusüksus (rajoon) Hrodna oblastis Valgevenes. Rajooni pindala on 1193 km². 2009. aasta seisuga elas seal 75 329 inimest.
Rajoon moodustati 1940. aastal. Rajoon koosneb järgmistest külanõukogudest: Hniezna, Izabielini, Krasnasielski, Padaroski, Repla, Rośi, Subačy, Šyłavičy, Vaŭkavyski, Viarejki ja Voŭpa külanõukogu.
Halduskeskus on Vaŭkavyski linn. Teised tähtsamad asulad on Krasnasielski ja Rośi alevid. Tähtsam asula on veel Voŭpa.
Rajooni suurimaks jõeks on Rośi jõgi, rajooni lõunapiiril voolab ka Zelvianka. Rajoon asub Vaŭkavyski kõrgustikul, valdavad kõrgused 140-200 meetrit üle merepinna. Kõrgeim koht asub Vaŭkavyski linnast veidi ida pool (235 meetrit). Aluspõhja iseloomustab suur kriidi lade, mida Krasnasielski ümbruses kaevandatakse.
412
412. aasta
Liidia Nurme
Liidia Nurme (1977. aastani Liidia Sinkevitš; sündinud 27. mail 1950 Tallinnas) on endine Eesti tennisist.
Ta lõpetas 1969. aastal Tallinna 16. Keskkooli ja 1973. aastal Tallinna Pedagoogilise Instituudi kehakultuuriteaduskonna.
Tennise suurmeister.
Afganistani kodusõda (1989–1992)
See artikkel on Afganistani ajaloost 15. veebruarist 1989, kui toimus Nõukogude Liidu vägede Afganistanist väljaviimine, 27. aprillini 1992, päevani pärast Peshawari lepingu sõlmimist. Peshawari lepinguga välja kuulutatud uus ajutine Afganistani valitsus pidi tööd alustama 28. aprillil 1992.
Mudžahiidide grupid, kellest mõned olid liitunud Afganistani Mudžahideeni Islami Liitu, kuulutasid aastatel 1989–1992, et võtavad enda eesmärgiks Kabuli Afganistani Demokraatliku Vabariigi "nukuvalitsuse" kukutamise. Märtsis 1989 ründasid mudžahiidigrupid Hezb-e Islami Gulbuddin ja Afganistani Islami Da'wa Organisatsioon koostöös Pakistani Inter-Services Intelligence'iga Jalālābādi, kuid nad said juuniks lüüa.
Ślipcze
Ślipcze on küla Poolas Lublini vojevoodkonnas Hrubieszówi maakonnas Hrubieszówi vallas. Ślipcze asub Hrubieszówist ligikaudu 10 km kagus, Ukraina piirist 2 km kaugusel.
Küla on esmamainitud 1376. aastal.
Vanemuise sümfooniaorkester
Vanemuise sümfooniaorkester on aastast 1908 Vanemuise teatri juures tegutsev sümfooniaorkester.
Orkestrile pani 1908. aastal aluse Samuel Lindpere.
Urga küla
pisi|left|Urga mõisa vesiveski Urga on küla (vidējciems) Lätis Limbaži piirkonnas Braslava vallas. Küla asub valla keskusest Vilzēnist 3.5, piirkonna keskusest Alojast 7 ning Riiast 126 kilomeetri kaugusel.
Ajalooliselt asus külas Urga mõisa (Orgishof) keskus. Aastatel 2009–2021 kuulus küla Aloja piirkonda.
Külas on Urga bussipeatus. Seal kasvavad Urga nulg ja Urga paju on looduskaitse all.
Lociki
Lociki on küla (lielciems) Lätis Augšdaugava piirkonnas Naujene vallas. Aastatel 2009–2021 jäi asula Daugavpilsi piirkonda.
Külas asub Daugavpilsi lennujaam.
Kirkor Kirkorov
Kirkor Mihajlov Kirkorov (bulgaaria keeles Киркор Михайлов Киркоров; algselt Krikor Kirkorian; sündinud 4. märtsil 1968 Varnas) on Bulgaaria endine poksija, rahvuselt armeenlane.
Kirkorov oli vähemalt kahekordne Bulgaaria meister - sulgkaalus (kuni 57 kg) 1989. aastal ja kergekaalus (kuni 60 kg) 1992. aastal. Ta sai Bulgaaria meistrivõistlustel kukk-kaalus (kuni 54 kg) 1987. aastal 2. koha.
Kirkorov osales sulgkaalus (kuni 57 kg) 1988. aasta Seouli olümpiamängude poksivõistlustel, kuid kaotas 1. ringis hilisemale pronksmedalivõitjale Andreas Tewsele (Ida-Saksamaa) ja jäi edasisest medaliheitlusest välja ning 1992. aasta Barcelona olümpiamängude poksivõistlustel, kuid kaotas 3. ringis hilisemale pronksmedalivõitjale Jae-Hyeok Leele (Lõuna-Korea) ja jäi edasisest medaliheitlusest välja.
Kirkorov võitis sulgkaalus (kuni 57 kg) 6. maailmameistrivõistlustel (Sydney, 1991) kuldmedali ja tuli maailmameistriks. Ta sai sulgkaalus (kuni 57 kg) 5. maailmameistrivõistlustel (Moskva, 1989) hõbemedali, kaotades finaalis kuldmedalivõitjale ja maailmameistrile Ajrat Hamatovile (NSV Liit).
Kirkorov võitis sulgkaalus (kuni 57 kg) 28. Euroopa meistrivõistlustel (Ateena, 1989) kuldmedali ja tuli Euroopa meistriks.
Bryan Oviedo
Bryan Josué Oviedo Jiménez (sündinud 18. veebruaril 1990 San Josés) on Costa Rica jalgpallur, kes mängib vasakkaitsja või vasakpoolkaitsjana Major League Socceri (MLS) klubis Real Salt Lake ja Costa Rica jalgpallikoondises.
Ta alustas klubikarjääri Costa Rica klubis Deportivo Saprissa.
2010. aasta alguses liitus ta Taani kõrgliigaklubiga København. Hooaja 2011/12 teises pooles oli ta laenule teises Taani kõrgliigaklubis, FC Nordsjællandis.
2012. aasta augustis sõlmis ta lepingu Inglismaa kõrgliigaklubiga Everton. Esimese värava Inglismaa kõrgliigas lõi Oviedo 30. novembril 2013 mängus Stoke City vastu. Neli päeva hiljem võitis Everton tema väravast Manchester Unitedi 1:0. See oli Evertoni esimene võit Old Traffordil pärast 21 aastat. Aastatel 2017–2019 mängis ta Inglismaa klubis Sunderland.
Aastatel 2019–2022 mängis Oviedo taas Københavnis.
2022. aasta augustis sõlmis ta lepingu Real Salt Lake'iga.
Costa Rica jalgpallikoondises debüteeris Oviedo 26. jaanuaril 2010 sõprusmängus Argentina vastu. Koondisekarjääri esimese värava lõi ta 9. veebruaril 2011 sõprusmängus Venezuela vastu. Ta on kuulunud Costa Rica koondisse 2018. ja 2022. aasta maailmameistrivõistlustel, 2011., 2017. ja 2019. aasta CONCACAF Gold Cup'il ning 2016. aasta Copa América Centenariol.
Hope Solo
pisi|Hope Solo Hope Amelia Solo (sündinud 30. juulil 1981 Richlandis) on Ameerika Ühendriikide naisjalgpallur. Hope Solo mängib USA klubis Seattle Sounders Women ja USA naiste jalgpallikoondises väravavahina. Rahvuskoondisega võitis ta 2008. aasta suveolümpiamängudel kuldmedali.
Bruno Latour
pisi|Bruno Latour (2017) Bruno Latour (22. juuni 1947 – 9. oktoober 2022) oli prantsuse filosoof, antropoloog ja sotsioloog.
Ta on tegelenud toimimisvõrgu teooriaga.
Pipar
pisi|[[Roheline pipar|Roheline, valge ja must pipar]] pisi|Pipra[[tera]] Pipar on musta pipra (Piper nigrum) vili, mida kasutatakse vürtsina.
Pipraks võidakse nimetada ka vürtspaprika (Capsicum annuum) vilju, mis on aga eksitav, kuna tegemist teisest liigist taimega.
Vürts valmistatakse rohelistest valmimata pipraviljadest, mida kuivatatakse tervelt, koos viljalihaga. Mõnikord kastetakse piprakobarad kuivamise kiirendamiseks mõneks minutiks keevasse vette või töödeldakse neid kuuma auruga. Kuivatatud must pipar kujutab endast 3,5–5 mm läbimõõduga musti või mustjaspruune teri, mille välispind on kortsuline. Must pipar on seda parem, mida kõvemad, tumedamad ja raskemad on pipraterad.
Pipar saab oma terava maitse põhiliselt piperiinist, mida leidub ohtralt nii seemnes kui ka ülejäänud viljas. Must pipratera sisaldab piperiini 4,6–9,7 massiprotsenti, valge pipratera pisut rohkem.
Ajalugu
Pipraterad on olnud inimkonna ajaloos tähtsad. Neid on kasutatud nii ohvriannina kui ka maksevahendina. Hea musta pipra tera kaal on üsna täpselt 460 mg. Seepärast kasutati neid keskajal etalonina apteekides ja mujal, kus oli vaja täpset kaalu. Rooma impeeriumi languse ajal kasutati pipart barbaritele andami maksmiseks.
Kasutamine
Pipart lisatakse kastmetele, köögiviljadele, lihale, vinegretile, praemunale ja isegi mõnele magustoidule. Pipar kuulub marinaadide ja kuivade vürtsisegude koostisse.
Pipra sissehingamine paneb aevastama. Sel põhjusel valmistatakse pipragaasi, mille peamine koostisosa on jahvatatud pipar. Seda kasutatakse enesekaitseks, pihustades seda ligitikkujatele näkku.
Kasvatamine
Pipart kasvatatakse Lõuna- ja Kagu-Aasias, Kariibi mere saartel ning Lõuna-Ameerikas.
Maailma pipratoodang oli kõige suurem 2003. aastal: 355 tuhat tonni. 2008. aastal oli see üksnes 271 tuhat tonni. Saagikust on vähendanud istanduste halb haldamine, taimehaigused ja halb ilm.
2008. aastal olid maailma suurimad pipratootjad Vietnam (34%), India (19%), Brasiilia (13%), Indoneesia (9%), Malaisia (8%), Sri Lanka (6%), Hiina (6%) ja Tai (4%).
Maailma eksporditurgu domineerib samuti Vietnam, sest seal läheb peaaegu kogu pipratoodang ekspordiks.
Rahalises väärtuses on pipar maailma kõige suurema käibega vürts. Pipra hind on muutlik. Näiteks 1998 moodustas pipar kogu maailma vürtsikaubandusest 39%, aga 2002 ainult 20%.
Koeri seljak
Koeri seljak on seljak Tammiste-Koeri suurvoore lael, halduslikult Pärnu maakonnas Lääneranna vallas. Seljak on arvele võetud ürglooduse objektina.
413
413. aasta
Ngodwana
Ngodwana on linn Lõuna-Aafrika Vabariigis Mpumalanga provintsis Ehlanzeni ringkonnas.
Lõuna-Aafrika Vabariigi 2011. aasta rahvaloenduse andmetel oli Ngodwana elanikest mustanahalisi aafriklasi 60,21%, valgeid 36,75%, värvilisi 1,69%, India või Aasia päritolu inimesi 1,18% ja teisi 0,20%. Svaasi keelt pidas emakeeleks 35,01% inimesi, afrikaani keelt 32,12%, inglise keelt 9,66%, tsonga keelt 7,83%, suulu keelt 5,35%, pedi keelt 3,99% ja sotho keelt 3,41%.
Emil Kraepelin
pisi|Emil Kraepelin, u 1886 Emil Kraepelin (15. veebruar 1856 Neustrelitz – 7. oktoober 1926 München) oli saksa psühhiaater.
H. J. Eysencki "Psühholoogia entsüklopeedia" järgi peetakse teda kaasaegse ja teadusliku psühhiaatria, psühhofarmakoloogia ning psühhiaatrilise geneetika rajajaks. Kraepelin oli ka eugeenika ja rassilise hügieeni pooldaja.
Ta oli psühhiaatriaprofessor Tartu Ülikoolis aastail 1886–1891 ning teda peetakse ka esimese Tartu eksperimentaalpsühholoogialabori rajajaks.
Elulugu
Emil Kraepelin (täisnimega Emil Wilhelm Magnus Georg Kraepelin) sündis 15. veebruaril 1856 Saksamaal Neustrelitzis Mecklenburg-Strelitzi lähedal muusikute peres.
Emil oli abielus Ina Schwabega, neil oli neli tütart ja kaks poega. Kokku oli Kraepelinil aga kaheksa last: kaks poega ja kuus tütart.
Kraepelin tegi esimeste seas teadustöid neuropsühhiaatrias, neuropsühholoogias ja psühhofarmakoloogias. Ameerika Psühhiaatrite Assotsiatsiooni väljaantud "Diagnostic and Statistical Manual of Mental Disorders" (psühhiaatriliste haiguste klassifikatsioon) ning Maailma Terviseorganisatsiooni rahvusvaheline haiguste klassifikatsioon põhinevad Kraepelini kirjeldatud süsteemil. Kraepelin uskus, et psüühikahäired põhinevad bioloogilisel ja geneetilisel talitlushäirel.
Haridus
Kraepelin alustas arstiõpinguid 18-aastaselt Leipzigis ja Würzburgis Saksamaal. Leipzigis õppis ta neuropatoloogiat Paul Flechingi juures ning eksperimentaalpsühholoogiat Wilhelm Wundti juures. Viimasest sai Kraepeli õpetaja ning just Wundti teooriad inspireerisid Kraepelini elukestva huvi eksperimentaalpsühholoogia vastu.
Oma 1883. aastal ilmunud kliinilise psühhiaatria käsitluses, millest sai "Psühhiaatria piibel", väitis Kraepelin, et psühhiaatria on meditsiini filiaal ning seda tuleks uurida vaatluse ja eksperimenteerimise teel nagu teistes loodusteadustes. Ta kutsus üles otsima vaimuhaiguste taga füüsilisi põhjuseid ning pani seega aluse 1883. aastal kaasaegse psüühikahäirete klassifitseerimise süsteemi tekkele. Kraepelin arvas, et uurides patsiendi anamneesi ning võttes arvesse individuaalseid erinevuseid ja patsiendi vanust, on võimalik prognoosida haiguse ilmnemist ning vaimuhaiguse progresseerumist.
Dementia praecox ja maniakaalne depressioon
Lähtudes oma pikaajalisest uurimusest, arendas Kraepelin välja dementia praecox 'i kontseptsiooni, mida ta defineeris kui "kummalist lihtsa vaimse nõrkuse seisundi sub-akuutset arengut noores eas". Selle esmakordsel kirjeldamisel (1893) oma psühhiaatriaõpikus "Lehrbuch der Psychiatrie" kategoriseeris ta selle eraldi degeneratiivsete häirete gruppi. Sinna kuulusid toona katatoonia ja dementia paranoides. Sel ajastul kattus kirjeldus suuresti Ewald Heckeri hebrefeeriaga. Kraepelini õpiku kuuendas väljaandes (1899) on kõik kolm tüüpi (katatoonia, paranoides, hebrefeeria) paigutatud sama haiguse, dementia praecox 'i erinevate väljendusvormide alla.
Üks põhilisi printsiipe Kraeplini meetodis oli asjaolu, et kõik võimalikud sümptomid võivad esineda mistahes häires. Näiteks pole selle süsteemi järgi olemas sümptomit, mis ei saaks esineda maniakaalse depressiooni puhul. See, mis iga haiguse sümptomaatikat eristab, pole mitte üks sümptom, vaid sümptomite esinemise muster. Seega on Kraepelini meetodi puhul tegemist mustri tuvastamise süsteemiga, mitte levinud sümptomite grupeerimisega.
Kraepelin demonstreeris ka, et spetsiifilised mustrid geneetikas ennustavad nimetatud haiguste kulgu ja lõpptulemit. Kraepelin näitas, et skisofreeniku sugulaste seas on rohkem nimetatud haiguse kandjaid kui üldpopulatsioonis. Sama kehtib ka maniakaalse depressiooni all kannatava inimese sugulaste kohta.
Samuti nägi Kraepelin mustreid haiguste kulgemises. Ta uskus, et dementia praecox põhjustab vaimse talitluse pidevat ja pöördumatut vähenemist. Sealjuures maniakaal-depressiivsed patsiendid kogevat haigust, mis on mööduv, tähendades, et patsiendid olid sümptomaatikast akuutsete episoodide vahel vabad. Nende ideede najal otsustaski Kraepelin tänapäeval skisofreeniana tuntud haigust hakata kutsuma dementia praecox 'iks. Selles kontekstis tähendas dementia pöördumatut vaimse võimekuse vähenemist. Hiljem selgus, et dementia praecox ei oma ilmtingimata mentaalse võimekuse pideva vähenemise komponenti ning seepärast nimetas Eugen Bleuer selle ümber skisofreeniaks.
Teooria sügavusest hoolimata pühendas Kraepelin väga vähe lehekülgi kõnealuste haiguste etioloogia üle arutlemisele. Sellest hoolimata uskus Kraepelin kuni surmani (1926), et kunagi leiab kinnitust teooria, et mõlemad haigused (eriti dementia praecox) on mingisuguse süsteemse kogu keha hõlmava haiguse osa. Mees uskus, et haigus on seotud ainevahetusega, mõjutades mitmeid elundeid ja närve ning seeläbi lõpuks ka aju.
Alzheimeri tõve avastamine
Olles Alios Alzheimeri kolleeg, oli Kraepelin Alzheimeri tõve kaasavastaja ning just Kraepelini laboratoorium avastas haiguse psühholoogilise baasi.
Töö Tartu Ülikoolis
H. Emminghausi soovitusel ja mitme tuntud Saksamaa spetsialisti toetusel valiti Tartu Ülikooli närvi- ja vaimuhaiguste kliiniku uueks juhatajaks ja professoriks Emil Kraepelin. Kraepelin saabus Tartusse 1886. aastal, olles 30-aastane. Töö Tartu Ülikoolis vältas viis aastat (23. augustist 1886 kuni 21. märtsini 1891). Värskelt valitud professorina esitas ta 6. septembril 1886 oma inauguratsiooniloengus ülikooli aulas psüühikahäirete ravi ja uurimise uuemaid seisukohti. Muuhulgas rõhutas Kraepelin ka eksperimentaalpsühholoogia kasutamist kliinilises psühhiaatrias, pidades seda teadusliku psühhiaatria põhiliseks edasiviivaks jõuks. alt=Autahvel Emil Kraepelinile nüüdses Näituse 2 õppehoones|vasakul|pisi|293x293px|Autahvel Emil Kraepelinile nüüdses Näituse 2 õppehoones Kraepelini professuuri alguses 1886. aastal alustati Tartus ka uue anatoomikumi ehitamist. Sinna rajas Kraepelin oma eksperimentaalpsühholoogia laboratooriumi, mida võib ka lugeda teadusliku psühholoogia alguseks Eestis. Lisaks loengutele ja teadustööle oli Kraepelin ka ülikooli 80 voodikohaga psühhiaatriakliiniku juhataja. Haiglas hakkas Kraepelin uurima ja üksikasjalikult üles märkima patsientide kliinilist ajalugu. Kraepelin õppis ära eesti keele, kuid hindas oma keeleoskust väheseks ning pidas seda takistuseks suhtlemisel patsientidega.
Tänu Kraeplnile said psühholoogiast huvitatud üliõpilased tutvuda eksperimentaalpsühholoogia meetodite ja saavutustega, mida mees ise oli õppinud Leipzigis Wundti juhendamisel.
1887. aastal hakkas ta Tartu Ülikoolis tegema eksperimentaalpsühholoogia katseid, uurides taju, väsimust, und, sõnaseoseid ja farmakonide mõju psüühikale. Mees kasutas seosekatseid psüühiliselt haigete uurimisel ning leidis, et haigete vastuseid iseloomustas sõnavara piiratus, vastuste stereotüüpsus ja mõttetus. Katsed leidsid aset värskelt avatud uue anatoomikumi eksperimentaalpsühholoogia laboris.
Kraepelini assistent H. Dehio tegi ka esimese uurimistöö vaimuhaiguste esinemise sagedustest Eestimaa ja Liivimaa kubermangus. Nimetatud uurimusest ilmnes, et Liivimaa ja Eestimaa kubermangudes on vastavalt iga 241 ja 230 elaniku kohta üks raskekujuline haige.
Pärast Tartu Ülikoolist lahkumist 1891 töötas Kraepelin edasi Heidelbergis, jätkates tööd kliinilises ja farmakoloogilises vallas. Aastal 1903 sai Kraepelinist Müncheni Ülikooli kliinilise psühhiaatria professor.
Kraepelini juhendatud psühholoogiadissertatsioonid Tartu Ülikoolis
Kraepelin lahkus Tartu Ülikoolist seoses venestamise algusega.
Mõju ja tähtsus ajaloos
Kraepelini suur panus skisofreenia ja maniakaalse depressiooni klassifitseerimisse pole erialaväliselt kuigi hästi teada. Samuti ei omanud tema töö nii suurt kirjanduslikku väärtust ega ka pragmaatilist jõudu nagu Freudil. Seetõttu loetakse ja loeti Kraepelini tekste väljaspool akadeemilisi ringkondi suhteliselt vähe. Ka 20. sajandil jäi Kraepelini panus Freudi etioloogiliste teooriate tõttu varju. Sellest hoolimata domineerivad mitmed Kraepelini vaadete edasiarendused nüüd psühhiaatriauuringutes ja akadeemilises psühhiaatrias. Tema alusteooriad psühhiaatriliste diagnooside panemiseks on tänapäeval psühhiaatria levinumate diagnostikasüsteemide aluseks. Nendeks on Ameerika Psühhiaatrite Assotsiatsiooni poolt välja töötatud DSM- ja Maailma Terviseorganisatsiooni ICD-süsteem. Sellele lisaks oli Kraepelin esimene, kes demonstreeris, et sarnaselt somaatiliste haigustega on ka vaimsetel haigustel oma kindel kulg.
Kraepelini on kirjeldatud kui "teaduslikku mänedžeri", kuna ta töötas välja suureplaanilise, kliiniliselt orienteeritud epidemioloogilise uurimisprogrammi. Selle programmi vältel kogus ta kliinilist informatsiooni paljudest allikatest ja võrgustikest. Kraepelinil olid infokogumisel kõrged kliinilised standardid. Sellest hoolimata kasutas ta ka vaatlustulemusi inimestelt, kes polnud psühhiaatria valdkonnas haritud.
Kraepelini kirjutatud õpikud ei sisalda detailseid juhtumikirjeldusi, vaid pigem mosaiigina kokkupandud kirjeldusi patsientide tüüpilise käitumise ja ütluste kohta.
Kraepelin tõi esmakordselt psühhiaatriasse sümptomite, sündroomide ja haiguste diferentseerimise haigusnähtude avaldumise erinevate tasanditena. Ta süstematiseeris psühhopatoloogilised sündroomid, tuginedes üldpatoloogia põhimõtetele. Oluline uuendus oli tema originaalne käsitlus psühhooside süstemaatikast.
Teptiuków
Teptiuków on küla Poolas Lublini vojevoodkonnas Hrubieszówi maakonnas Hrubieszówi vallas. Teptiuków asub Hrubieszówist ligikaudu 3 km idakirdes, Ukraina piirist 2 km kaugusel.
Fookus (veebisaade)
"Fookus" on veebitelekanali Tudeng TV saade, kus igas saates on külas neli tuntud inimest ja oma ala spetsialisti. Arutletakse Eesti inimeste jaoks olulistel teemadel ja proovitakse leida probleemidele lahendusi. Esimene saade oli eetris 26. märtsil 2014. Saate autor ja saatejuht on Marian Võsumets.
2014. aastal pälvis "Fookuse" saade „Prostitutsiooni reguleerimine“ MTÜ Living for Tomorrow poolt eripreemia inimkaubanduse ja naistevastase vägivalla tõkestamise toetamise eest noortemeedias.
Tartu sümfooniaorkester
Tartu sümfooniaorkester oli aastal 1900 Tartus asutatud sümfooniaorkester; ühtlasi esimene eestlastest asjaarmastajate sümfooniaorkester.
Fookus (veebisaade)
Alates 2014. aasta lõpust kannavad saateid üle Postimees, Delfi ja ERR.
Tartu sümfooniaorkester
Orkestri kutsus 1900. aastal ellu Aleksander Läte. Orkestri töö võttis 1907. aastal üle Samuel Lindpere.
Fookus (veebisaade)
"Fookuse" saated
1. saade – keskendus noortele poliitikas, poliitbroileritele ning eestlaste ja venelaste kaasatuse erinevusele. Külalised: Vladimir Svet, Urmo Kübar, Ingrid Lepik, Sergei Metlev.
2. saade – arutleti Elamisväärse Riigi, atraktiivse Eesti visiooni ja Eesti riigi jätkusuutlikkuse üle. Külalised: Mihkel Lees, Brit Kerbo, Liisa-Ly Pakosta, Siim Tuisk.
3. saade – arutluse all oli Eesti julgeolek Ukrainas toimuva taustal, sellega kaasnev infosõda ja Eesti välispoliitika Venemaa suunal. Stuudios olid David Vseviov, Jevgeni Krištafovitš, Dmitri Moskovtsev, Ivan Lavrentjev.
5. saade – käsitles sooneutraalset kooseluseadust, mille olemus tekitas erilist poleemikat just seetõttu, et seadus laieneb ka homoseksuaalsetele paaridele. Kuhu selline vabameelsus Lääne ühiskonna võib viia? Kuidas väljendub antud teemas inimõiguste rikkumine? Kas armastus ei ole kõigile ühesugune? Stuudios esitlesid vastakaid argumente Varro Vooglaid, Kari Käsper, Andrus Kivirähk ja Ruuben Kaalep.
7. saade – käsitles prostitutsiooni reguleerimist – uuriti, kas enese müümine peaks olema riiklikult reguleeritud ning millised on sellega kaasnevad ohud ja hüved. Teemas aitasid selgust leida Tallinna Linnavolikogu liige Hanno Matto, Tallinna korrakaitsekomisjoni liige Toomas Viks, Eestis elav hollandlane Jeroen van der Hoeven ning Reformierakonna Noortekogu peasekretär Anti Haugas.
8. saade – keskendus parteivahetajatele ja uutele tulijatele. Küsiti, mis on Eesti poliitmaastiku segi paisanud ning miks meie esindajad keelt hammaste taga hoida ei suuda. Saates otsiti vastust küsimusele, kas neli kuud enne Riigikogu valimisi on just kõige magusam aeg end partei nimekirja lisada. Saates olid Silver Meikar, Andrei Hvostov, Yoko Alender ja Sergei Metlev.
9. saade – keskendus ERR-i loodava vene telekanali võimalustele ja kitsaskohtadele. Arutleti, kas Eesti mängufilm võiks täita kohaliku rahvusluse õhutaja rolli ning vaadeldi loodava kanali eelarvet võrdluses Eesti filmi aasta eelarvega. Ühtlasi arutleti Sputniku Eestisse toomise ja kohalike ajakirjanike värbamise üle. Saates olid Mart Luik, Artur Talvik, Viktoria Ladõnskaja ja Andres Raid.
10. saade – keskenduti märtsis 2015 toimunud Riigikogu valimistele. Küsiti, kas erakondade huvid seisavad riigi omadest kõrgemal ning kuidas saaks debati päevakorda dikteerida valijad ise. Räägiti maksureformi läbiviimise ettepanekutest. Stuudios olid Sven Mikser, Hanno Pevkur, Jüri Ratas ja Urmas Reinsalu.
12. saade – nelja suurema erakonna peaministrikandidaatidelt küsiti nende valimisplatvormides sisalduvate kurioossete ja ebamääraste punktide kohta. Saate lõpetas debatt riigireformi vajalikkusest. Stuudiokülalised olid Taavi Rõivas, Sven Mikser, Juhan Parts ning Edgar Savisaare tabamatuks jäämise tõttu asendas teda Kadri Simson.
14. saade – venekeelne erisaade eestlaste ja venelaste muutunud suhetest. Sellest, kas Eestis on üldse uhke elada venelasena, rääkisid saatekülalised Ivan Lavrentjev, Maria Derlõš, Gustav Kalm ja Mihhail Vladislavlev.
15. saade – "Fookus" tähistas oma esimest tegutsemisaastat. Sel puhul tuli saates juttu uue meedia arengust, tehnoloogiatest ja omaalgatuslike väljaannete rollist uue meedia sisu kujundamisel. Arutlesid Henrik Roonemaa, Madis Kimmel, Helen Tammemäe ja Indrek Ibrus.
16. saade – teemaks oli dopingu tarvitamine tippspordis. Stuudios arutlesid kultuuriministeeriumi spordi asekantsler Tõnu Seil, SA Eesti Antidoping nõukogu liige Kristjan Port ning ajakirjanikud Mikk Salu ja Märt Roosna.
Karin Laasmäe
Karin Laasmäe on Miss Eesti 1998 ja Miss Globe 1998.
Karin Laasmäe planeerib abiellumist koolitaja Hanno Järvetiga 2010. aasta suvel.
Bismarck Barreto Faria
Bismarck Barreto Faria (enam tuntud lihtsalt nime all Bismarck; sündinud 17. septembril 1969 São Gonçalos) on Brasiilia endine jalgpallur, poolkaitsja.
Ta sai nime Saksamaa keisririigi kantsleri Otto von Bismarcki järgi.
Urassaya Sperbund
Urassaya Sperbund (tai keeles อุรัสยา เสปอร์บันด์; esinejanimega Yaya; sündinud 18. märtsil 1993 Pattayas) on tai filminäitleja.
Bismarck Barreto Faria
Seejärel mängis ta Jaapani klubides Verdy Kawasaki (1993–1996) ja Kashima Antlers (1997–2001). Aastatel 1993 ja 1994 tuli ta Jaapani meistriks Verdy Kawasakiga ning aastal 1998 Kashima Antlersiga. Aastatel 1994, 1995 ja 1998 valiti ta Jaapani kõrgliiga J.League hooaja sümboolsesse koosseisu.
Brasiilia rahvuskoondises õnnestus tal mängida 1990. aasta maailmameistrivõistlustel Itaalias.
Koondisekarjäär
Brasiilia jalgpallikoondises mängis ta aastatel 1989–1990 11 mängu ja lõi ühe värava.
BTR-3
BTR-3 (ukraina keeles БТР-3) on Ukrainas valmistatud soomustransportöör.
Bacteroidetes
Bacteroidetes on hõimkond anaeroobseid spoore mittemoodustavaid pulgakujulisi gramnegatiivseid baktereid.
Hõimkonnale on evolutsiooniliselt lähedased rohelised väävlibakterid.
Eesti Rahvaluule Arhiiv
Eesti Rahvaluule Arhiiv tegutseb Eestis folkloori keskarhiivina. Lisaks kogumisele ja säilitamisele kuulub arhiivi ülesannete juurde ka materjali teaduslik analüüs, uurimistulemuste ja allikmaterjalide publitseerimine, populariseeriv ja pedagoogiline tegevus.
ERA haldab umbes 1,5 miljoni leheküljelist käsikirjade kogu, fotokogus on üle 66 000 foto, helikogus üle 188 000 pala helisalvestisi ja üle 1600 videosäiliku. Peale eesti rahvaluule sisaldab arhiiv ka Eestis elanud või elavate rahvusvähemuste folklooripärandit ja eesti sugulasrahvaste rahvaluulematerjali.
Loomisest Teise maailmasõjani
ERA asutati 24. septembril 1927. Arhiivi loomise üheks ajendiks oli see, et Jakob Hurda rahvaluulekogu toodi Soomest tagasi Eestisse. Soome oli see toimetatud Hurda surma järel 1907. aastal. Soomes kuulus Hurda kogu Soome Kirjanduse Seltsile (SKS), millel erinevalt Eesti teadusasutustest olid juba olemas sobilikud tingimused kogu säilitamiseks. 1924. aastal algasid Oskar Looritsa eestvedamisel kõnelused Hurda kogu Eestisse toomise üle, eesmärgiga moodustada SKSi ja 1924. aastal avatud Läti Rahvaluule Arhiivi eeskujul ka Eestisse oma keskne rahvaluulearhiiv. Oskar Looritsast sai ERA kolleegiumi otsusega arhiivi esimene juhataja, kes püsis ametis kuni emigreerumiseni Teise maailmasõja ajal.
Algselt asutati ERA sihtasutuse Eesti Rahva Muuseumi allüksusena. Lisaks Hurda 162-köitelisele vanavarakogule (H) koondati ERA hoidlatesse kokku ka Matthias Johann Eiseni 99-köiteline kogu (E), Oskar Kallase eestvedamisel loodud Eesti Üliõpilaste Seltsi rahvaviisikogu (EÜS), aga ka mitu väiksemat rahvaluulekogu, näiteks Eesti Kirjameeste Seltsi kogu (EKS), Eesti Rahva Muuseumi kogu (ERM), M. J. Eiseni stipendiaatide kogu (E, Stk) jt. Oskar Looritsa juhtimisel hakkas Eesti Rahvaluule Arhiiv ka ise rohkem kogumistööd tegema, kasutades ulatuslikku kirjasaatjate võrgustikku, kogumisvõistlusi koolides ja välitööekspeditsioone. Salvestusvõimaluste arenedes pandi alus foto- ja heliarhiividele. Samuti seati esimestel tegutsemisaastatel sisse ühtne registrite, kartoteekide ja mappide süsteem. Veel võttis arhiiv enda ülesandeks avaldada teadus- ja allikapublikatsioone. Selle tarbeks loodi 1935. aastal sari "Eesti Rahvaluule Arhiivi Toimetused", ent jätkati ka Hurda alustatud "Monumenta Estoniae antiquae" sarja (nt "Vana Kannel" III ja IV). Sõjaeelse ERA kollektiivi silmapaistvamad liikmed olid lisaks Oskar Looritsale veel Paul Ariste, Herbert Tampere, Richard Viidalepp, Rudolf Põldmäe, Erna Normann jt.
Sõja-aastad
1940. aastal muudeti ERA riigistamise käigus Riikliku Kirjandusmuuseumi rahvaluule osakonnaks (RKM RO), kus esialgu jätkus töö sõjaeelse kollektiivi ja tegevuskavaga. Saksa okupatsiooni ajal, aastal 1942, pärast Kirjandusmuuseumi kui iseseisva üksuse likvideerimist liideti selle rahvaluule osakond Tartu Ülikooli filosoofiateaduskonnaga, kus see hakkas kandma nime Tartu Ülikooli Eesti Rahvaluule Arhiiv. Aastatel 1943–1944 evakueeriti rahvaluulekogud ühes teiste RKM kogudega sõja tõttu hoiukohtadesse Tartu-, Viljandi- ja Läänemaal. 1944. aastal taastati Riiklik Kirjandusmuuseum kui institutsioon ning ühtlasi ka selle rahvaluule osakond (RO). Kogud jõudsid maapiirkondadest täielikult Tartusse tagasi 1945. aasta augustiks.
Nõukogude aeg
Nõukogude perioodi alguses juhatasid rahvaluule osakonda selle varasemad töötajad (Richard Viidalepp 1944–1945; Erna Normann 1945–1950). Oma jälje jättis arhiivi materjalidele aga stalinismiperiood, mille käigus tuli arhiivitöötajatel kahe laine jooksul (1945–1946 ja 1949–1951) oma käega maha tõmmata, välja rebida ja üle kleepida kõik valitseva ideoloogiaga vastuollu minevad tekstid ja fotod. Muuhulgas tuli kõikjalt kustutada Rootsi pagenud Oskar Looritsa nimi ja tegevusega seotu. Väljalõigatud leheküljed paigutati aga keskarhiivi erifondi, kust need jõudsid 1960. aastatel tagasi arhiivi ning muutusid taasiseseisvumise järel taas uurimiskõlbulikuks. Nõukogude aeg seadis nõudmisi ka uurimisteemadele: rahvausundi uurimisest tuli loobuda, soositud oli nn töötavate hulkade folkloor, mille puudumisel uuriti siiski edasi klassikalisi folkloorižanre.
Varasemate ERA kogude kõrvale loodi Nõukogude ajal uusi rahvaluule kogumise ja uurimisega tegelevaid asutusi. 1947. aastal asutati Riikliku Kirjandusmuuseumi rahvaluulekogu (RKM). Päris uue uurimisasutusena loodi Teaduste Akadeemia Keele ja Kirjanduse Instituut, mille juures asus tegutsema rahvaluule sektor. Viimane kolis 21. sajandi alguseks täielikult üle Kirjandusmuuseumisse, kus jagunes kaheks: folkloristika osakonnaks (EKM FO) ja etnomusikoloogia osakonnaks (EKM EMO). Sektori kolimisega Tartusse lisandus aastal 2000 ERA kogudesse ka rahvaluule sektori folkloorikogu (KKI). Samuti jõudsid 20. sajandi lõpuks ERA valdusse Tartu Riikliku Ülikooli eesti kirjanduse ja rahvaluule kateedri folkloorikogu materjalid (EKRK). Alates 1940. aastate lõpust said tavaliseks mitme uurimisasutuse folkloristide kollektiivsed kogumisretked ehk ekspeditsioonid, mille käigus kogutud materjal paigutati killustunult erinevate asutuste arhiividesse.
Tehnoloogia arenedes võeti rahvaluule osakonnas 1953. aastal kasutusele esimene magnetofon, samuti pärinevad 1950. aastate lõpust esimesed filmilindid. 1980. aastatest asendas filmilinte videofilm. 1960. aastatel võimaldas helisalvestustehnoloogia areng varasemast rohkem rahvamuusikat uurida. Sel kümnendil anti välja esimesed helipublikatsioonid ning rahvalaulude antoloogiad ning 1969. aastal loodi rahvaluule osakonna kõrvale rahvamuusika sektor, mille juhataja oli enne KKIsse siirdumist Ingrid Rüütel. Rahvalaulu-uurijad (Ottilie Kõiva, Herbert Tampere, Erna Tampere jt) jätkasid "Vana Kandle" sarja ettevalmistamist, Arvo Krikmanni eestvedamisel uuriti parömioloogia töörühmas eesti vanasõnu, Selma Lätt ja hiljem Mall Hiiemäe töötasid põhjalikult läbi eesti rahvakalendri. 1970.–1980. aastatel pöörati rohkem tähelepanu arhiivitöö korraldusele, sest eesti folkloristika uurimisteemad olid sedavõrd avardunud, et arhiivi laekuv materjal oli üha eriilmelisem. Juba saadeti arhiivi ka seni tabuks peetud materjali, nt poliitilisi anekdoote, Siberisse küüditatute mälestusi, ühiskonnakriitilisi malevalaule.
1990. aastatest tänapäevani
1990. aastatel avardusid uurimisteemad plahvatuslikult. Taas hakati uurima vahepeal põlu all olnud rahvausundit, suurte kogumisvõistlustega koguti pärimust koolilastelt ja tudengitelt, uue suunana kerkis esile sõdurifolkloor. Tagamaks rahvaluuleuurijate järelkasvu, hakati korraldama igakevadisi noorte folkloristide konverentse. Aastal 1995 nimetati Kirjandusmuuseumi rahvaluule osakond (ERA õigusjärglane) ümber Eesti Rahvaluule Arhiiviks. Samal kümnendil tehti algust kogude materjalidest (algul tekstidest ja helisalvestistest) digikoopiate loomisega. 1992. aastast loobuti kartoteegikaartide kirjutamisest, esimesed püsivad digilahendused seati sisse aga 1997. aastal, kui heli- ja videonimestikke hakati koostama Excelis ning väljatrükifaile Wordis. 2001. aastaks koliti kogu nimestikega ja säilikute laenutusega seotu arvutisse.
1990. aastatest alates hakati digitud materjalide põhjal koostama temaatilisi andmebaase, millest kolm põhinevad ERA uurijate tööl: Eesti regilaulude andmebaas, kohapärimuse andmebaas KOOBAS ning Muinasjuttude andmebaas. Pärast Hurda kogu digimist aastatel 2011–2012 arendati digimaterjali paremaks haldamiseks välja virtuaalne hoidla KIVIKE (Kirjandusmuuseumi Virtuaalne Kelder). KIVIKE võimaldab skannitud failide põhjal tekstitusi teha, siduda omavahel kõik ühe koguja või esitajaga seotud materjalid ning luua temaatilisi kogukonnaportaale. 2013. aastal loodi kogumismoodul KRATT, mis võimaldab arhiivil korraldada kogumiskampaaniaid internetis ning seob saadetud materjali kohe KIVIKEsega. Viimastel aastatel toimunud digitaalsed kogumiskampaaniad on hõlmanud näiteks kohapärimust ("Minu maastikud" 2015), isikunimesid ("Imelik nimi" 2017), aga ka perepärimust ("Minu (vanaema) lugu" 2018).
Septembris 2017 tähistas ERA temaatilise konverentsiga oma 90. aastapäeva.
ERA alamarhiivid
Arhiivisäilikud jagunevad Eesti Rahvaluule arhiivis viide alamarhiivi (nimetatud ka lihtsalt "kogudeks"):
Muude rahvaste folkloor Eesti Rahvaluule Arhiivis
Enne Eesti Vabariigi loomist talletati teiste rahvaste folkloori enamasti juhuslikult, peamiselt eesti folkloori seas. Ulatuslikke saksa rahvaluule kirjapanekuid sisaldab siiski Õpetatud Eesti Seltsi kogu, kus on eraldi seeriad eesti- ja saksakeelse materjali jaoks: ÕES, EK ja ÕES, SK.
Eesti Vabariigi algusest muude rahvaste folkloori kogumine hoogustus. Tartu Ülikoolis alustati eesti keele ja võrdleva rahvaluule alast teadustööd, palju materjali kogusid üliõpilased. Seeria ÕES, Anderson (2500 lehekülge) sisaldab Tartu ülikooli rahvaluuleprofessori Walter Andersoni organiseeritud kogumistöö tulemust. Viies mapis on enamasti saksa rahvaluule, viimases neist leidub ka vene- ja lätikeelseid kirjapanekuid. Muude rahvaste folkloori leidub vähesel määral teisteski kogudes: ingerisoome rahvaluule kirjapanekuid Tallinna Eesti Muuseumi kogus (TEM), vene rahvalaule ja mänge Petserimaalt Akadeemilise Rahvaluule Seltsi kogus (ARS) ning ingerisoome ja isuri rahvaluule kirjapanekud Eiseni Stipendiaatide Kogus (E, StK).
Alates ERA asutamisest 1927. aastal täiendati kogusid veelgi eesmärgipärasemalt ning organiseeritumalt. Teiste rahvaste folkloori talletamiseks loodi rahvaluulekogu ERA seeriad, mis tähistati vastava rahva nimega.
1940. aastal sai Eesti Rahvaluule Arhiivist vastmoodustatud Riikliku Kirjandusmuuseumi rahvaluuleosakond. Lisandusid uued kogud: ERA, Valgevene ja ERA, Poola. Sõja lõppedes loodi ERA kogu eeskujul ka uus kogu signatuuriga RKM.
Metatalamus
Metatalamuseks ehk tundekühmu-tagaalaks (ladina metathalamus) nimetatakse kesknärvisüsteemiga loomadel aju osa. Metatalamus liigitatakse vaheaju koosseisu.
Metatalamus koosneb tema padjandi (pulvinar) all paiknevatest põlvikkehadest. Põlvikkehad, mediaalne põlvikkeha (corpus geniculatum mediale) (kuulmiskeskus) ja lateraalne põlvikkeha (corpus geniculatum laterale) (nägemiskeskus), paiknevad kummalgi pool talamust.
The Spiral
The Spiral on 66-korruseline pilvelõhkuja (317 m), mida ehitatakse New Yorgis Midtown Manhattanis. Ehitis peaks valmima 2022. aastal.
Kõrghoone 7.–21. korrust hakkab üürima ravimifirma Pfizer.
Rosen (punane)
thumb|Roseni suguvõsa aadlivapp
Rosen on Eestimaa aadlisuguvõsa.
Suguvõsa esindajad olid kantud ka Rootsi rüütelkonna aadlimatriklisse nr 85, 208 ja 1790 all.
Ajalugu
Suguvõsa esimeseks esindajaks Eestimaal oli Otto von Lüneburg (kellest on esimesed andmed aastast 1241, suri pärast 1272), kes oli Taani kuninga vasall. Koos oma poolvenna Dietrich von Kyveliga osalesid nad 13. sajandi teisel poolel Ida-Eesti ja Ingeri vallutamisel 1250. aastal ja alustas ka Narva ordulinnuse ehitamist (vt 13. sajand Eestis).
Rosenite suguvõsa asutajad olid Otto von Lüneburgi kolm poega:
pisi|[[Lielstraupe loss. Johann Christoph Brotze kogust]]
Ius cogens
Ius cogens (ka jus cogens; ld “imperatiivne õigus, peremptoorne norm”) normid on rahvusvahelises õiguses kõige kõrgema õigusjõuga õigusnormid, millel on imperatiivne, absoluutne tähendus ja mis on kohustuslikud kõikidele riikidele. Ius cogens normid sisalduvad peamiselt üldistes rahvusvahelistes tavades, kuid võivad olla kodifitseeritud ka rahvusvahelistesse lepingutesse. Eeskätt kohustatakse ius cogens normidega riike hoiduma inimsusvastaste süütegude toimepanemisest, kuid riikide vahel ei ole ühest arusaama, millised normid ius cogens alla kuuluvad. Ius cogens normideks on peetud näiteks:
Erga omnes
Erga omnes (ld “kõikide suhtes” ) kohustuste rikkumisi loetakse kogu riikide kogukonna kahjustamiseks. Kohustuste rikkumisel ei vastuta rahvusvahelist kohustust rikkunud riik ainult kannatanud riigi ees, vaid oma huve võib kaitsta iga maailma riik. Õigusteadlane Karl Zemanek on öelnud: „Ius cogens normid erinevad erga omnes kohustustest seeläbi, et ei kaitse juhusliku riikide rühma ühiseid väärtusi ega huve, vaid baasväärtusi, millele rahvusvaheline üldsus tervikuna on üles ehitatud. Seega kõik ius cogens normid kui imperatiivsed kohustused on erga omnes kohustused, ent kõik erga omnes kohustused ei teki ius cogens normidest.“
Ius cogens norm rahvusvahelistes lepingutes
Artikkel 53. Üldise rahvusvahelise õiguse sundiva normiga (jus cogens) vastuolus olevad lepingud
Artikkel 64. Üldise rahvusvahelise õiguse uue sundiva normi (jus cogens) tekkimine
Lisaks selgitavad artiklid 66(a) ja 71 ius cogens normiga vastuolus oleva lepingu kehtetuse tagajärgi:
Artikkel 66. Kohtu-, vahekohtu- ja lepitusmenetlus
Madliena
Madliena on küla (lielciems) Lätis Ogre piirkonnas Madliena vallas.
Asulat on esimest korda mainitud 1250. aastatel. Madliena on kujunenud Väina liivlaste alale. Aastal 1452 rajati sinna Maarja Magdaleenale pühendaud kirik, mille järgi asula ka oma lätikeelse nime saanud on.
Asulas asuvad vallavalitsus, keskkool, muusika- ja kunstikool, kultuurimaja, raamatukogu, luteri kirik, koduloomuuseum. Sinna jääb Madliena bussipeatus.
Ius cogens
Ius cogens norm rahvusvahelistes lepingutes
Artikkel 71. Üldise rahvusvahelise õiguse sundiva normiga vastuolus oleva lepingu kehtetuse tagajärjed
Kohtupraktika
Üldiselt on erinevad kohtud ja rahvusvahelised tribunalid olnud väga ettevaatlikud ius cogens terminile viitamisega.
1970. aasta Barcelona Tractioni kohtuasjas ütles Rahvusvaheline Kohus, et erga omnes kohustused tulenevad kaasaegses rahvusvahelises õiguses agressioonide ja genotsiidi keelamisest, samuti põhimõtetest ja reeglitest, mis käsitlevad inimese põhiõigusi, sealhulgas kaitset orjuse ja rassilise diskrimineerimise eest.
USA appellatsioonikohus käsitles oma 1980. aasta kohtuasja Filártiga v. Peña-Irala otsuses piinamist kaudselt ius cogens normina, öeldes, et: „Piinajast on saanud – nagu enne teda olnud piraat ja orjakaupleja – hostis humani generis, kogu inimkonna vaenlane".
Endise Jugoslaavia Rahvusvaheline Kriminaaltribunal ütles 1998. aasta kohtuasjas Prosecutor v. Furundžija juba konkreetselt, et ius cogens norm keelab piinamise.
Alles 2006. aastal Kongo Demokraatlik Vabariik vs. Rwanda kohtuasjas tunnistas Rahvusvaheline Kohus ametlikult ius cogens normide olemasolu. Selles kohtuasjas ütles kohus, et kohtu jurisdiktsioon sõltub alati poolte nõusolekust ja asjaolu, et selles kohtuasjas on vaidluse all erga omnes või ius cogens normid, ei tekita erandit printsiibist.
2012. aastal Saksamaa vs. Itaalia kohtuasjas analüüsis Rahvusvaheline Kohus ius cogens normide ja riigi puutumatuse suhestumist. Kohus ütles oma otsuses: "Eeldusel, et ius cogens normide alla kuuluvad relvakonfliktide seadused, mis keelavad okupeeritud territooriumil tsiviilisikute mõrvamise ja tsiviilelanike ning sõjavangide orjatööle küüditamise, leiab kohus, et nende normide ja riigi puutumatuse põhimõtete vahel vastuolu ei ole."
Madliena
Madliena luteri kirik ja Madliena kiriku keskaegne kalmistu on kultuurimälestistena regionaalse kaitse all.
Vanwyksdorp
Vanwyksdorp on asula Lõuna-Aafrika Vabariigis Lääne-Kapimaa provintsis Garden Route'i ringkonnas Kannalandi vallas.
Vanwyksdorp on asutatud 1904. aastal Buffelfonteini farmi maadele. Asula sai nime selle järgi, et piirkonna elanike hulgas oli väga levinud perekonnanimi Van Wyk.
Lõuna-Aafrika Vabariigi 2011. aasta rahvaloenduse andmetel oli Vanwyksdorpi elanikest värvilisi 84,75%, valgeid 12,97%, mustanahalisi aafriklasi 1,92% ja India või Aasia päritolu inimesi 0,24%. Afrikaani keelt pidas emakeeleks 90,14% inimesi, inglise keelt 4,93% ja koosa keelt 2,04%.
Rahvusooper Estonia sümfooniaorkester
Orkestri esimene kontsert oli 23. veebruaril (vkj) 1907. Orkestri esimene dirigent oli Otto Hermann.
Valdeķi
Küla asub valla lõunaosas merepinnast 60 meetri kõrgusel ja jääb valla keskusest Kandavast 6,5 ning Riiast 98 kilomeetri kaugusele.
Asula on tekkinud endise Valdeķi mõisa (Waldeck) keskuse juurde. Mõis eraldati aastal 1845 Aizdzire mõisast, häärber rajati aastal 1882. Aastal 1831 omandas mõisasüdame läti soost ettevõtja ja ajakirjanik Antons Benjamiņš. Küla tekkis mõisakompleksi juurde Teise maailmasõja järgsetel aastatel. Aastail 1999–2021 kuulus küla Kandava piirkonda.
Küla jääb osaliselt Abava ürgoru looduspargi territooriumile.
Aastal 2018 oli külas 142 elanikku, aastal 2021 aga 139 elanikku.
pisi|tühi|Valdeķi mõisa tall
Kasahstani Elektronpost
Kasahstani Elektronpost oli Eesti-Kasahstani ühine postiettevõte. Eesti Post omas ettevõttest 1/3 ja 2/3 kuulus Kasahstani Postile. Ettevõte tegeles elektroonilise teabe paberkandjale panemise ja postitamisega.
Ettevõte asutati 2006.
2012 loobus Eesti Post oma osalusest selles ettevõttes.
Goodingi maakond
Maakonna halduskeskus on Gooding.
Ajalugu
Maakond moodustati 1913. aastal.
Rahvastik
Elanike arv oli 2010. aasta rahvaloenduse järgi 15 464.
Arvestuslik rahvaarvu muutus (1. juuli seisuga) :
Jieznas
pisi|Jieznas Jieznas (poola k. Jezno) on linn Leedus Prienai rajoonis. Jieznas on Jieznase valla halduskeskuseks. Linna lõunaosas asub 0,744 km² pindalaga ja keskmiselt 2,85 meetrit sügav Jieznase järv (suurim sügavus 4,44 m).
Linnas on raamatukogu, postkontor ja gümnaasium. Vaatamisväärsusteks on sealse mõisa hoonetekompleks, aastal 1670 valminud katoliku kirik ja kalmistul asuv aastal 1770 ehitatud kabel.
Ajalugu
Asula nime on esmamainitud 1492. aastal, mil mainiti, et Jieznase mõis on suurvürstide valdus. Kazimieras Būga arvates on selle paikkonna nimi pärit jatvingidelt. Asulat on esimest korda mainitud aastal 1581, mil see oli alev.
Aastal 1633 sai sealse mõisa omanikuks Stefan Pac ja asula kujunes pikaks ajaks Pacide residentsiks. Aastal 1634 muudeti sealne XVI sajandi lõpus ehitatud kalvinistide kirik katoliku kirikuks. Aastal 1643 lasi Stefan Pac siiski katoliiklastele uue kiriku ehitada. Aastal 1670 pühitseti sisse Krzysztof Zygmunt Paci initsiatiivil rajatud uus katoliku kiriku hoone.
Põhjasõja ajal rüüstasid alevit rootslased. Aastal 1812 kujunes alev Napoleoni vägede koondumispaigaks, sealne mõisnik oli aga Napoleoni adjutant. Ta võttis osa ka Novembriülestõusust. Aastal 1837 põlesid maha nii Jieznase alev kui ka mõis, mõisakompleksi ei hakatud õnnetuse järel aga taastama. Vene võimu all oli asula nimekuju Езно.
Orlando Letelier
thumb|Orlando Letelier (aastal 1976) Marcos Orlando Letelier del Solar (13. aprill 1932 Temuco – 21. september 1976 Washington) oli Tšiili ökonomist ja diplomaat; aastal 1973 oli ta Tšiili välisminister, siseminister ja kaitseminister (Salvador Allende valitsuses). Ta hukkus Augusto Pinocheti salapolitsei DINA korraldatud autoõnnetuse tulemusena.