cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Autor
Autor üldises tähenduses on teostaja, looja.
Autor juriidilises tähenduses on füüsiline isik või füüsilised isikud, kes on loonud teose. Juriidiline isik saab olla varaliste autoriõiguste omanik, kuid mitte autor. Juriidilises tähenduses autori õigusi kaitseb autoriõigus, mida reguleerib seadus – Eestis näiteks autoriõiguse seadus.
Pistoia
Pistoia asub umbes 30 km Firenzest loodes.
Vaatamisväärsused
thumb|Pistoia toomkiriku võimas kellatorn
14. juuni
14. juuni on Gregoriuse kalendri 165. (liigaastal 166.) päev. Juliuse kalendri järgi 1. juuni (1901–2099).
Eestis
pisi|Juuniküüdistamise mälestuspäev Lindamäel 1989. aastal
FIFA konföderatsioonide karikaturniir
FIFA konföderatsioonide karikaturniir (FIFA Confederations Cup) oli rahvusvaheline jalgpalliturniir rahvuskoondistele, mida korraldas FIFA iga nelja aasta järel. Turniiril osales kaheksa koondist: korraldajariik, valitsev maailmameister ning konföderatsioonide (AFC, CAF, CONCACAF, CONMEBOL, OFC, UEFA) meistrid.
Alates 2005. aastast toimus turniir MM-i peaproovina riigis, mis võõrustab järgneval aastal maailmameistrivõistlusi.
Viimane võitja Saksamaa, kes alistas 2017. aasta turniiri finaalis 1:0 Tšiili ning võitis tiitli esimesest korda.
Ajalugu ja detailid
Algul korraldas ja võõrustas turniiri Saudi Araabia ja seda nimetati Kuningas Fahdi karikaturniiriks (King Fahd Cup; Confederations Winners Cup – Konföderatsioonide võitjate karikaturniir või Intercontinental Championship – kontinentidevaheline meistrivõistlus), osalesid Saudi Araabia rahvuskoondis ja mõned kontinentaalsed meistrid. 1997 võttis FIFA turniiri korraldamise üle, nimetas turniiri FIFA Confederations Cupiks ja korraldas võistlust iga kahe aasta järel.
Neljal juhul on meeskonnad otsustanud turniiril mitte osaleda. Saksamaa tegi seda kaks korda, esimest korda loobusid 1997. aasta konföderatsioonide karikaturniirist, kuhu nad kvalifitseerusid UEFA Euro 1996 võiduga, ja uuesti 2003. aasta konföderatsioonide karikaturniirist, kuhu nad kvalifitseerusid 2002. aasta maailmameistrivõistluste teise kohaga. 1997 asendas Saksamaad 1996. aasta teine koht Tšehhi, ning 2003 asendas neid Türgi, kes lõpetas 2002. aastal kolmanda kohaga.
1998. aasta MM-i võitja Prantsusmaa loobus 1999. aasta konföderatsioonide karikaturniirist ja neid asendas Brasiilia, kes oli 1998. aasta MM-i teine koht (ja ka 1997. aasta Copa América meistrid). Itaalia, kes lõpetas UEFA Euro 2000 teise kohaga, loobus oma kohast 2003. aasta FIFA konföderatsioonide karikaturniiril.
Varem eksisteeris turniir, mis kutsus endisi MM-i võitjaid, Mundialito, või Copa de Oro, mis tähistas esimese MM-i 50. aastapäeva. Artemio Franchi auhind, mille peale mängisid 1985. ja 1993. aastal Copa América ja UEFA Euroopa jalgpalli meistrivõistluste võitjad on teine näide varasematest võistlustest jalgpalli konföderatsioonide vahel. Mõlemad arvestatakse mitteametlikeks konföderatsioonide karikaturniiri eelkäijaks, kuid FIFA tunnistab konföderatsioonide karikaturniiri võitjaid ainult alates 1992. aasta turniirist.
2013. aasta FIFA konföderatsioonide karikaturniiri võitis Brasiilia, kes alistas finaalis Hispaania 3:0. See oli nende neljas karikas. 2017. aastal nad sama saavutust ei korranud, kuna langesid 2015. aasta Copa América veerandfinaalis Paraguayga mängides penaltiseeriaga välja.
Formaat
Kaheksa kvalifitseerunud meeskonda loositi kahte alagruppi: kahte meeskonda samast konföderatsioonist ei saanud samasse alagruppi loosida, välja arvatud juhul, kui osales kolm meeskonda samast konföderatsioonist (nii juhtus esimest korda 2017. aasta turniiril, kui võõrustaja Venemaaga liitusid maailmameister Saksamaa ja Euroopa meister Portugal). Iga meeskond kohtus teiste meeskondadega oma alagrupis ühe korra, kokku kolm mängu.
Mõlema alagrupi kaks parimat meeskonda pääsesid edasi poolfinaalidesse, kus alagrupi võitjad mängisid teise alagrupi 2. kohaga. Meeskondade lõplik järjestus määrati järgmiselt (määruste artikkel 19.6):
Poolfinaalide võitjad edenesid finaali, ning kaotajad mängisid kolmanda koha mängu. Kui tulemus jääb väljalangemismängude voorus pärast tavaaega viiki, siis mängiti lisaaega (kaks 15-minutilist perioodi), millele järgnes vajadusel penaltiseeria, et selgitada võitja.
Dario Martinelli
Ta on kirjutanud mitu uurimust loomade häälitsuste interpreteerimisest muusika seisukohalt (zoomusikoloogiast) ja zoosemiootikast.
Ta on aastaid töötanud Helsingi ülikoolis. 2014. aastast on ta Rahvusvahelise Semiootika Instituudi direktor Kaunase Tehnoloogiaülikoolis.
Paabel (ansambel)
thumb|Paabel esinemas Tallinna Merepäevade lennusadama laval 17. juulil 2010 Paabel on Eesti folkdžässi ansambel.
"Paabel läheneb pärimusmuusikale kaasaegse muusikalise vabameelsusega, põimides traditsioonilisi rahvalugusid džässiliku ja modernse heliloominguga, mis valminud bändisisese sünergiana."
"Oma pärimusmuusikast tuttava kordustepõhise kõla, džässilike rütmikeerdkäikude ja harmooniahüpetega ning rokiliku live-energiaga töötab Paabel mõjusa elusmuusika ansamblina, mis jõuab kohati välja free jazzi pärusmaale." Kaur Garšnek võrdleb Paablit King Crimsoni ja Soundgardeniga, aga ka Kasekese, Ultima Thule ja In Spega.
Paabel lõpetas tegevuse 2017. aastal.
Liikmed
pisi|Paabel [[Viljandi folk|Viljandi folgil (2012)]]
Norra kaitsevägi
thumb|Norra sõjaväelased gaasimaskides thumb|Norra tankid [[Leopard I lumes]] thumb|Norra värvides [[F-16]]
Norra kaitsevägi (norra keeles Forsvaret) on Norra Kuningriigi kaitse eest vastutav kaitsevägi. See koosneb maaväest, mereväest, õhujõududest, kodukaitsest ja küberkaitsest. Kaitseväkke kuulub umbes 24 000 inimest ja mobilisatsiooni korral kasvab see 83 000 inimeseni.
Norras on kohustuslik ajateenistus ja alates 2013. aastast võetakse aega teenima ka naisi. Ajateenistuse suurim probleem on sobivate inimeste vähesus, 2012. aastal kutsuti arstlikku komisjoni 63 841 inimest, kellest aega teenima võeti ainult 9265.
Kaitsevägi allub kaitseministeeriumile. Kaitseväe ülemjuhataja on praegune kuningas Harald V ja kaitseväe juhataja on admiral Haakon Bruun-Hanssen. Norra kaitseväe peakorter asub Oslos Akershusi kindluses. Ühendpeakorter asub Bodøs. Kaitseväe peamine mereväebaas asub Bergenis, peamised maaväebaasid Bardus, Målselvis ja Renas ning peamised õhuväebaasid Ørlandis ja Bodøs. Norra kaitsejõudude ühendatud õppeasutus on Forsvarets høgskole.
Norra kaitseväe aastane eelarve on 5,87 miljardit USD ehk 1,3% SKP-st.
Ajalugu
Norra kaitsevägi asutati koos Norra iseseisvumisega 1905. aastal ja pidas iseseisva Norra eest oma esimesed lahingud II maailmasõjas, kui Saksamaa ründas neutraalset Norrat ja Taanit. Kaitsevägi pidas 62 päeva kaitselahinguid, aga oli lõpuks sunnitud kapituleeruma.
1949. aastal loobus Norra neutraliteedipoliitikast ja oli NATO asutajaliige. Külma sõja ajal ehitati Norrasse mitu maa- ja õhuväebaasi ja eriti keskenduti Põhja-Norra kaitsele. Alates 2000. aastatest osaleb kaitsevägi senisest rohkem välismissioonidel.
Poliitiline juhtimine
Norra põhiseaduse § 25 järgi on Norra maa- ja mereväe ülemjuhataja kuningas, st kuningas riiginõukogus.
Sõjaväeline juhtimine
Kaitseväe juhataja (tavaliselt neljatärnikindral või -admiral) juhib maaväge ja on kaitseministri peamine nõunik.
Struktuur
Teiste tähtsate struktuuride hulka kuuluvad:
Sergei Šoigu
Sergei Kužugetovitš Šoigu (vene keeles Сергей Кужугетович Шойгу, tõva keeles Сергей Күжүгет оглу Шойгу; sündinud 21. mail 1955 Tšadanis Tuva autonoomses oblastis (tänapäeval Tõva)) on Venemaa sõjaväelane ja riigitegelane, alates 6. novembrist 2012 kaitseminister.
Elulugu
Aastatel 1994–2012 oli Šoigu eriolukordade minister, olles kõige kauem ametis olnud Venemaa minister pärast Nõukogude Liidu lagunemist.
11. mail 2012 nimetati ta Moskva oblasti kuberneriks, kuid sellel ametikohal ei saanud ta olla pikalt, sest pärast kaitseminister Anatoli Serdjukovi ametist vabastamist nimetas president Vladimir Putin Šoigu sama aasta 6. novembril Venemaa kaitseministriks.
Rahvuselt oli ta isa tõvalane, ema venelane. Tal on armeekindrali auaste.
Alates novembrist 2009 on ta Vene Geograafia Seltsi esimees.
Teda peetakse üheks Krimmi okupeerimise ja Venemaa sõjaliste aktsioonide peaorganiseerijaks Ida-Ukrainas.
Rahvusvahelise Kriminaalkohtu Rooma statuudi põhjal on Šoigu de facto süüdi genotsiidis, sõjakuritegudes ja inimsusvastastes kuritegudes. Tema juhtimisel algas 2014. aastal Vene-Ukraina sõda. Ühtlasi tema juhtimisel alustas Venemaa 24. veebruaril 2022 täiemahulist sõjalist sissetungi Ukrainasse.
Juliana
Katoliku kirikus peetakse teda sünnitajate ja nakkushaigete kaitsepühakuks. Keskajal oli ta üks populaarsemaid pühakuid.
Tema mälestuspäev on õigeusu kirikus 21. detsember, katoliku kirikus 16. veebruar, kopti kirikus 5. jaanuar.
Legend
Püha Juliana tegude kohta ajaloolisi tõendeid ei ole.
Legendi järgi elas Juliana Nicomedias ning oli lubatud naiseks noorele aadlikule, kelle nimi oli Evilasius (või Eulogius või Eleusius). Juliana isa, Rooma leegionide auahne ametnik Africanus oli pagan ning suhtus kristlastesse vaenulikult, põlates ka oma tütart, kes oli kristlane. Parajasti käisid Diocletianuse ja Maximianuse aegsed kristlaste vaenamised. Juliana tahtis noormehele korvi anda, sest tema kutsumus nõudis, et ta jääks vallaliseks. Ta seadis algul tingimuseks, et noormees saaks Nicomedia prefektiks. Kui see tingimus oli täidetud, nõudis Juliana kosilaselt kristlaseks saamist. Seda tingimust too täita ei saanud. Isa püüdis hirmutamise ja piinamisega tütart alluma sundida, kuid see ei õnnestunud. Seda hirmutamist on vanades käsikirjades kirjeldatud draakoniga võitlemisena, mistõttu teda sageli kujutatakse draakoniga võitlemas.
Endine kosilane kartis, et Juliana saab kellegi teise naiseks, ning andis ta Diocletianuse või Maximianuse aegsete kristlaste vaenamiste ajal kohtu alla kui kristlase. Juliana kisti alasti, riputati juukseid pidi üles, tema pähe valati sula pliid (teise versiooni järgi teda algul põletati ning seejärel keedeti õlikatlas), ta aheldati ning heideti vangitorni. Ingli kujul ilmus talle kurat, et Julianat veenda, et see, mille ta tagasi oli lükanud, on tegelikult hea. Aga Juliana kuulis ainult häält taevast, tundis kuradi ära, aheldas ta ning lõi kuradit ahelatega, mis Julianalt endalt ära langesid. Kui Juliana vangist välja toodi, tõi ta aheldatud kuradi enda taga kaasa ning uputas ta turuplatsil peldikusse. Nüüd tõmmati ta rattale, kuid üks ingel purustas ratta ja tegi Juliana terveks. Seejärel pandi ta keeva plii katlasse, kuid ta jäi terveks. Lõpuks raiuti tal pea maha. Kurat ilmus jälle välja ning pidi põgenema. Kohtunik uppus merel koos 30 mehega.
Koos Julianaga suri märtrisurma püha Barbara Nicomediast.
Veidi hiljem olevat Nicomediast läbi rännanud aadlinaine Sephonia, kes võttis Juliana surnukeha Itaaliasse kaasa ning laskis ta Campanias matta.
Austamise ajalugu
Julianat on Cumaes ja Napolis austatud 6. sajandist. Püha Julianat on esimest korda mainitud teoses "Martyrologium Hieronymianum"  16. veebruari all. Seal on tema sünnikohaks märgitud Cumae Campanias (In Campania Cumbas, natale Julianae). Nähtavasti sulandus Nicomedia märtri Juliana austamine Cumae püha Juliana austamisega (sellega on seotud jutustus Nicomedia Juliana matmisest) Campaniasse. Pole selge, kas Cumae Julianat hakati Nicomedia Julianaga samastama viimase ümbermatmise tõttu või surigi ta tegelikult Napolis.
Julianat on mainitud ainult ühes nimetatud teose käsikirjas (Codex Epternacensis). Siiski peetakse ilmseks, et see maining on autentne, sest paavst Gregorius I mainis ühes kirjas püha Juliana erilist austamist Napoli ümbruses. Vaga matroon nimega Januaria oli lasknud ehitada ühele oma valdusele kiriku või palvela ning soovis selle pühitsemiseks püha Severinuse ja püha Juliana reliikviaid. Gregorius kirjutas Napoli piiskopile Fortunatusele ning tegi talle korralduse Januaria soovile vastu tulla (Gregorii Magni epist., lib. IX, ep. xxxv).
Julianast räägib ka Beda teoses "Martyrologicum", kasutades legendil põhinevat pühakuelulugu.
Püha Juliana austamine oli keskajal väga levinud, eriti Madalmaadel. Sel ajal sai temast sünnituste ja haiguse kaitsepühak.
13. sajandi alguses maeti tema säilmed ümber Napolisse. Sellest sündmusest on säilinud kaasaegne teade.
Osa tema reliikviaid on Brüsselis Sabloni Jumalalaema kirikus. Tema väidetavaid reliikviaid on ka mujal Itaalias, Hispaanias, Inglismaal, Hollandis ja Saksamaal.
Ikonograafia
Maalidel ja vitraažidel kujutatakse püha Juliana piinamist või siis tema võitlust kuradiga või aheldatud kuradit.
Motiivid
Teda on kujutatud ka leekides.
Armavir (Venemaa)
Armavir on linn Venemaal Krasnodari krais. Asub Kubani jõe ääres Urupi jõe suudmes.
Armavir on rajatud 1839. aastal armeenlaste poolt ja kandis 1848. aastani nime Armjanski aul (Армянский аул, 'armeenia auul'). Linnaõigused sai 1914. aastal.
Peamised tööstusharud on masinaehitus, keemia- ja toiduainetetööstus.
Linnas asub mitu kõrgkooli.
Armaviris surid 1920. aastal Georg Lurich ja Aleksander Aberg.
Panteleimon Ponomarenko
pisi|Panteleimon Ponomarenko (1959) Panteleimon Ponomarenko (vene keeles Пантелеймон Кондратьевич Пономаренко; 9. august (vkj 27. juuli) 1902 Šelkovski, Kubanimaa – 18. jaanuar 1984 Moskva) oli Nõukogude Liidu partei- ja riigitegelane.
1936. aastal asus Ponomarenko tööle Üleliidulisse Elektrotehnika Instituuti. 1937. aastal võeti ta tööle ÜK(b)P Keskkomitee aparaati.
Panteleimon Ponomarenko oli alates 19. juunist 1938 kuni 7. märtsini 1947 Valgevene NSV Kommunistliku Partei Keskkomitee esimene sekretär. 1944–1948 oli ta ka Valgevene NSV Rahvakomissaride Nõukogu (alates 1946. aastast Ministrite Nõukogu) esimees.
Teise maailmasõja ajal juhtis Ponomarenko partisaniliikumist okupeeritud Valgevene NSV-s. Alates 1942. aasta maist oli Ülemjuhatuse Peakorteri juures asuva Partisaniliikumise Keskstaabi juht. 1943. aasta märtsis anti talle kindralleitnandi aukraad.
Ta oli NLKP Keskkomitee liige aastatel 1939–1961. Ponomarenko oli 16. oktoobrist 1952 kuni 6. märtsini 1953 NLKP KK Presiidium liige ja 6. märtsist 1953 kuni 14. veebruarini 1956 liikmekandidaat. Alates 5. maist 1948 kuni 5. märtsini 1953 oli ta ÜK(b)P KK (alates 1952. aastast NLKP KK) sekretär. Ta tegeles riigiehituse, rahanduse, kaubanduse ja transpordi probleemidega. Lisaks oli ta aastatel 1950–1953 Nõukogude Liidu varumisminister. 1953. aasta märtsist kuni 1954. aasta märtsini oli Ponomarenko Nõukogude Liidu kultuuriminister. 1954–1955 oli ta Kasahhi NSV Kommunistliku Partei esimene sekretär. Seejärel suunati ta diplomaatilisele tööle. 1955–1957 oli ta Nõukogude Liidu erakorraline ja täievoliline suursaadik Poola Rahvavabariigis, 1957–1959 Indias ja Nepalis ning 1959–1961 Hollandis. 1962–1964 oli ta Nõukogude Liidu esindaja Rahvusvahelises Aatomienergia Agentuuris. 1964–1974 oli ta õppejõud NLKP Keskkomitee juures asuvas Ühiskonnateaduste Instituudis.
Maks Roosma
Maks Roosma (ka Max või Max-Julius Roosma, kuni 1936. aastani Maksim-Julius Roosmann; 10. jaanuar 1909 Omuli vald – 3. detsember 1971 Tallinn) oli eesti klaasikunstnik.
Maks Roosma oli Eesti esimene kutseline klaasikunstnik ning üks eesti klaasikunsti teerajajaid, kes lõi oma koolkonna. Ta graveeris peamiselt mütoloogilisi figuure, hiljem ka portreesid.
Elulugu
Maks Roosma lõpetas 1931. aastal Valga poeglastegümnaasiumi. Riigi Kunsttööstuskoolis omandas ta Günther Reindorffi käe all suurepärase joonistamis- ja graveerimisoskuse; aastal 1936 lõpetas ta kooli graafika erialal ja 1937 kristallilihvimise erialal. Seejärel õppis ta aastatel 1937–1938 Tšehhoslovakkias Nový Bori klaasitööstuskoolis ning praktiseeris eraateljeedes klaasimaali.
1939. aastal sai Maks Roosma Riigi Tarbe- ja Kujutava Kunsti Koolist klaasikaunistamise rakenduskunstniku diplomi. Alates 1938. aastast oli ta Riigi Tarbe- ja Kujutava Kunsti Kooli klaasitöökoja juhataja. Aastatel 1944–1971 töötas Maks Roosma Eesti NSV Riiklikus Kunstiinstituudis klaasehistöö õppejõuna, aastast 1947 dotsendina, aastast 1960 professorina.
Ta uuris ka Eesti klaasitootmise ajalugu, juhatas arheoloogilisi väljakaevamisi ning koostas muu hulgas monograafia "Hüti klaasikoda" (1966).
Mälestuse jäädvustamine
Aastal 2007 asutas Eesti Kunstiakadeemia klaasikunsti osakond Maks Roosma nimelise loomingulise stipendiumi.
Alpes-Maritimesi departemang
pisi|Droonivideo [[Menton|Mentonist 2022. aastal]] Alpes-Maritimes (ka Ranniku-Alpid) on departemang Prantsusmaa kagunurgas Provence-Alpes-Côte d'Azuri piirkonnas. Piirneb idas Itaaliaga. Rannikul hõlmab osa Côte d'Azurist. Sisemaa on mägine, seal asuvad Alpide läänepoolseimad ahelikud Ranniku-Alpid.
Ajalugu
Roomlased asutasid Alpes Maritimae sõjaväeringkonna juba 14 eKr. Sellest sai provints 1. sajandi keskel. Halduskeskuseks oli Cemenelum, tänapäeva Cimiez, Nice'i linnaosa.
Prantsusmaal oli samanimeline departemang ka aastatel 1793–1815, kuid selle piirid erinesid tunduvalt tänapäeva piiridest hõlmates ka Monaco ja Sanremo. Tänapäeva krahvkond tekkis, kui Nice'i krahvkond 1860. aastal liideti Prantsusmaaga. Departemanguga liideti ka sõltumatud linnad Menton ja Roquebrune ning Var'i departemangust Grasse'i ringkond. Vastavalt rahvahääletuse tulemusele liideti Alpes-Maritimesiga 1947. aastal varem Itaaliale kuulunud Tende'i vald ja La Brigue'i vald.
Departemang jaguneb 163 vallaks ja linnaks.
Alpes-Maritimesi suuremad linnad on Antibes, Cannes, Grasse, Menton, Nice ja Roquebrune-Cap-Martin.
Peamine majandusharu departemangus on turism.
Departemang jaguneb halduslikult:
Togo vapp
pisi|250px|Togo vapp
Togo vapp on Togo ametlik vapp.
Vapp on kasutusel alates 14. märtsist 1962.
Kaks vibudega punast lõvi sümboliseerivad vaprust. Vibud ja nooled kutsuvad üles võitlema oma vabaduse eest. Tähed RT kollasel päikesekujulisel kilbil on lühend riigi prantsuskeelsest nimest République Togolaise. Nende kohal lehvib kaks Togo lippu.
Ülaservas on lint prantsuskeelse deviisiga "Union, Paix, Solidarite" ('ühtsus, rahu, solidaarsus').
53. ekspeditsioon
53. ekspeditsioon oli Rahvusvahelise kosmosejaama 53. alaline meeskond.
Ekspeditsioon algas 3. septembril 2017 Sojuz MS-04 lahkumisega ning lõppes 14. detsembril kui jaamast lahkus Sojuz MS-05.
53. ekspeditsiooni ajal väljusid meeskonnaliikmed kolmel korral avakosmosesse, parandades ära Canadarm 2 robotkäe ning asendades Dextrel läbipõlenud kaitsme.
Abaj
pisi pisi|Nõukogude Liidu [[postmark, Abaj, 1965 (Michel 3081, Scott 3059)]] Abaj Kunanbajev (kasutatud ka nimekuju Abai; sünninimi Ibrahim Kunanbajulõ; kasahhi Абай (Ибраhим) Кунанбайулы või Кунанбаев (Abaj (Ibrahim) Kunanbajulõ või Kunanbajev); vene Абай (Ибрагим) Кунанбаев; 10. august (vana kalendri järgi 29. juuli) 1845 Semipalatinski kubermang – 6. juuli (23. juuni) 1904 Semipalatinski kubermang) oli kasahhi kirjanik, helilooja ja valgustaja, kasahhi kirjakeele ja kirjanduse rajaja.
Lapsena õppis Abai kodus mulla juures, seejärel imaam Ahmet-Riza (Ahmed Riza) medreses ning samal ajal vene koolis Semipalatinskis (praegu Semej), mis oli võimalik isa rikkuse tõttu. Kolmeteistaastaselt hakkas ta luuletusi kirjutama. Ta luges kirglikult ning õppis tundma Euroopa klassikat. Eriti mõjutasid teda Puškin, Lermontov, Goethe ja Byron. Samuti luges ta Firdousid, Navoid, Nizamid, Fizulid, Ibn Sinat ja teisi naabermaade klassikuid.
Noorpõlve pidi Abai pühendama haldustegevusele oma hõimus. Seda tegevust ta vihkas. 1880. aastate alguses puutus ta kokku mõningate väljapaistvate vene intelligentidega, kes olid liberaalsete vaadete pärast Kasahstani asumisele saadetud. Abai vaated kujunesid lõplikult välja vestlustes nendega ja pideva enesetäiendamise käigus.
Juba tema eluajal oli ta kasahhide ja naaberrahvaste seas suure au sees. Inimesed käisid kaugelt tema käest nõu küsimas ja asju arutamas.
Kaasaegsetel kasahhi kujutistel on teda kujutatud dombraga käes.
Abai kasutas oma luuletustes, jutustustes ja muusikapalades palju žanre ja vorme, mis olid kasahhi kirjanduses ja muusikas senitundmatud.
Polüglotina tõlkis ta paljusid maailmakirjanduse klassikuid kasahhi keelde ja hoolitses uute koolide avamise eest, et maailmakultuuri pärandit laiadele rahvakihtidele kättesaadavaks teha. Muuhulgas tõlkis ta Krõlovi valme, Lermontovi luuletusi ning katkendeid Puškini "Jevgeni Oneginist".
Abai püüdis levitada kasahhide seas euroopa kultuuri ning vabaduse, vendluse ja võrdsuse ideed. Ta leidis, et ainuke võimalus tema rahva arenguks on kultuuriline ühendus Venemaaga. Ta lootis, et see viib Siiditee-äärsete rahvaste kunagiste arenenud riikide traditsiooni uuele õitselepuhkemisele. Vähemalt kujutati teda sellisena Muhtar Auezovi romaanides "Abai" ja "Abai tee", mis kuuluvad kasahhi kirjanduse paremikku.
Poeemis "Iskander" taunis ta vägivalda ja kritiseeris varjatud moel isevalitsust, vastandades Aleksander Suure ahnusele Aristotelese mõistuse. Poeemid "Masgud" ja "Lugu Azimist" kasutavad klassikalise idamaade kirjanduse motiive. Valgustuslikud "Manitsused" tugunesid valgustatud liberaalsele islamile.
Ta tegeles palju keskaegse islamifilosoofiaga.
Abai oli üks esimesi kasahhi rahvuse suurkujusid. Tänapäeva Kasahstanis on Abai saanud rahvuslikuks sümboliks. Tema nime kannab Almatõ ülikool, ooperi- ja balletiteater ning üks linn.
Abai loomingut on tõlgitud rohkem kui 60 keelde.
Olimar Kallas
Olimar Kallas (19. detsember 1929 – 13. märts 2006; ekslikult on kasutatud ka 14. märtsi) oli eesti koomiksikunstnik, karikaturist ja raamatugraafik.
Lapsepõlv
Olimar Kallas sündis 19. detsembril 1929 Tallinnas. Olles lõpetanud seitse klassi Tallinna 22. algkoolis, kus tema klassivend ja vahel ka pinginaaber oli Edgar Valter, läks ta pärast sõda raamatupidajast isa tungival soovitusel õppima edasi kaubanduskooli, mis jäi aga lõpetamata. Hiljem jäi pooleli ka merekalandustehnikum.
Pärast kooli
1949. aastal kutsuti Olimar Kallas Nõukogude sõjaväkke. Kroonupõlv möödus tankistina Tšita linnas Siberis. Sõjaväest tagasi tulles töötas Olimar Kallas aastast 1953 Tallinna Kalakombinaadis ametiühingukomitee esimehena, vahetades tüütuks muutunud ametiühingutöö 1962. aastal karikaturistiameti vastu huumoriajakirja Pikker toimetuses.
Jõgeva valla lipp
thumb|Jõgeva valla lipp Jõgeva valla lipp on Jõgeva maakonnas asuva Eesti haldusüksuse Jõgeva valla lipp.
Olimar Kallas
Karikaturist
Karikatuuride joonistamist oli Olimar Kallas alustanud algkoolis, sehkendades neid võidu klassivend Edgar Valteriga. Esimene karikatuur ilmus 1954. aastal Õhtulehes. Pärast seda sai iseõppijana kunsti juurde tulnud mehest kiiresti nõutud naljapildijoonistaja. Olimar Kallas kuulus koos Edgar Valteri, Hugo Hiibuse ja Evald Pihoga oma aja karikaturistide juhtgruppi, n-ö tooniandvasse nelikusse. Olimari haare karikaturistina oli lai, see ulatus mustast huumorist ja satiirist kuni filosoofiliste piltmõtiskluste ja armsate lastenaljapiltideni. Oma karikatuuridest on ta välja andnud kaks kogumikku: "Tutvuse poolest" (1965) ja "Elu on sihuke" (1974).
Jõgeva valla lipp
Lipu kirjeldus
Valla lipuks on rohelisel ristkülikukujulisel kangal 0,5 ühiku kaugusel üla- ja alaservast kaks valget horisontaalset lainelõikelist laidu, mille laius on 0,5 ühikut. Lipu keskel on viie valge kroonlehega ja punase südamikuga kartuliõie kujutis, läbimõõduga 3 ühikut.
Olimar Kallas
Karikaturist
Lisaks karikatuuride joonistamisele on Olimar Kallas illustreerinud raamatuid (eelkõige õpikuid ja vestekirjandust) ja järjejutte (Horisondis, Rahva Hääles) ning vaatamata baashariduse puudumisele maalinud professionaalsel tasemel akvarelle. Töötades pärast Pikrit kunstnikuna Tallinna taksopargis (1964–1967), rikastas ta muuhulgas linnaruumi enese kujundatud võrdlemisi modernistlike taksopeatuse postidega. Nooruses oli Kallas proovinud ka luuletada.
Jõgeva valla lipp
Lipu kirjeldus
Lipu laiuse ja pikkuse suhe on 7:11 ning normaalsuurus 105×165 cm.
Olimar Kallas
Koomiksikunstnik
Juba varakult, 14–15-aastase poisina meeldis Olimarile joonistada koomikseid. Need olid ameerikalikud, "karmis" poolrealistlikus stiilis põnevad detektiivlood kaabu ja sigaretiga eradetektiivide ja uhkete autodega. Väljundi avalikkuse ette leidis Kallase koomiksihuvi 1960. ja 1970. aastatel, mil ta nn naljapildiribade peamisteks avaldamiskohtadeks said ajakirjad Täheke, Pikker ja Pioneer. Juba tema tollane koomiksilooming (näiteks Tähekese pildisarjad "Poiss ja koer" ning "Kerapoiss ja Kuubipoiss") on eesti koomiksi ajaloos olulise tähtsusega.
Jõgeva valla lipp
Põhjendus
Kanga roheline värvus viitab valla elanike loodusega ja põllumajandusega tihedalt seotud eluviisile. Kartuliõis sümboliseerib vallas asuvat üht Eesti tähtsaimat sordiaretuse, eriti kartulikasvatuse keskust. Punane südamik viitab sellealasele rahvusvahelise tunnustusega teadustööle. Kaks lainelõikelist laidu tähistavad valla maa-ala läbivaid Pedja ja Kaave jõge.
Lipu kasutamise kord
Kasutamiskõlbmatuks muutunud lipp kuulub hävitamisele.
Olimar Kallas
Koomiksikunstnik
1979. aastal ilmus Olimar Kallase esimene koomiksiraamat "3 lugu". See sisaldas lugusid "Toomas ja krahv", "Operatsioon "Mari"" ja "Karvane külaline". Järgnesid "Proovisõit" (1981), "Seiklus Sekontias sundmaandumisega Pelikanisaarel" (1986), "Kevadtriller" (1990) ja "Parem käsi tegutseb" (1995). Viimase pikema koomiksina ilmus aastail 1996–1997 Sõnumilehe laupäevalisas "Ootamatu pärandus". Kõiki neid seob vähemal või rohkemal määral tegevuspaik Kiviküla.
Kiviküla-koomiksite peategelaste nelik – ulmekirjanik Ulmik, insener Noonius, rätsep Kraaps ja mardikateuurija Tundel – on eesti koomiksi ajaloo ühed kuulsamad kangelased. Tuntuselt ei jää neile alla ka värvikad sulid Pontšik ja Beebilõug, elegantselt paheline "sulipoiste šeff" Krahv, Malakamaa teadusemees Munapea ning lumeinimene Li. Oma põnevate ja seiklusterohkete koomiksiraamatutega on Olimar Kallasel eesti kirjanduses püsiv koht.
Hilisem elu
Alates 1967. aastast kuni elu lõpuni töötas Olimar Kallas vabakutselise kunstnikuna. Elu lõpuaastad veetis ta Riguldis Läänemaal ja kõige viimaks Põlva lähedal tütre juures, kus ta 13. märtsil 2006. aastal siit ilmast lahkus. Olimar Kallase tuhastatud põrm on maetud Tallinnas Metsakalmistule vanale kunstnike künkale, klassivend ja kolleeg Edgar Valteri kõrvale.
Külaaseme
Külaaseme on küla Tartu maakonnas Elva vallas.
Külaaseme küla maadel asub Aru koolimaja.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Konguta valda.
Ajalugu
savinõude kilde on leitud Külaaseme naaberkülade Karijärve, Vellavere ja Härjanurme asulakohtadelt. Seega on olemas köik tingimused, et ka Külaaseme sai alguse hiljemalt muinasaja löpul. Külatuumiku omaaegne asukoht pole siski teada. Sinsete talude põldudelt on arheoloogid leidnud pisut keskaegset keraamikat, kuid mitte küla asupaika näitavat kultuurkihti. Vöimalik, et omaaegse külasüdame naitab kätte Raudsemäe idaservast leitud aarded - sageli peideti aarded hoonetesse vöi nende lähedusse. TÜ Arheoloogia kabineti arhiivis leidub ka teade, mille kohaselt vana küla asunud praegusest ida pool, Miku ja Tillu talude heinamaal.
1638. aasta revisjonis on Külaaseme külas (Kyllo Asin) mainitud kolm talu, mille omanikud olid Mervesz Andresz (tulnud Poola ajal Teilma (Taydelma) külast), Jure Mert (samuti Poola ajal Tähtverest tulnud) ja põlistalunik Jenni Andresz. Lisaks neile elas seal kümme adratalupoega. Kirjandusmuuseumis säilitatava rahvaluulekogu andmetel on Külaaseme saanud nime selle järgi, et seal olnud kunagi küla, mis aga hävinud ja selle asemele tekkinud hiljem uus (KMKO f 199 m 33 | 18). Kuna ülalmainitud 17. sajandi revisjonis on küla nimi juba Külaaseme, pidi häving aset leidma veelgi varem. Et see ammu oli, näitab ka järgnev pärimusteade: küla hävis seetõtu, et selle kari ja karjased jäid taevast allasadava Karijärve alla (E 25337/25338 (6)). See aeg, mil järved kolisid. oll ka toona ammu.
Külaasemel asub lähestikku kaks mäge, mida kutsutakse Kirikumäeks, vöi ka Kirikuväravaalusemäeks ja Kabelimäeks. 1898. aastal teatab kirjasaatja Ed. Grüntam: Kabelimägi Aru valla Külaaseme küla Tillu talu põllu sees. Sellest kohast on palju vanu asju leitud, muude seas ka üks tinast käevöru. Omas kolmadamas kirjas teatasin Teile ka Kirikuväravaalusemäest, mis Külaaseme külas on ja ütlesin seal juures, et selle mäe sisse vanal ajal inimesi maetud ja selle müe seest vanu leitud on. Mitte sinna ei ole maetud, ei ka mitte sealt pole vanu asju leitud, vaid eelpool tähendatud
Kabelimägi on see koht. (Mss 115l (3)). Ni uue lauda rajamisel kui ka varem on mäelt leitud ka inimluid. Seetöttu on väga töenäoline, et keskaegse külarahva matusekoht, külakalmistu, paiknes just siin. Kirikumael, võis asuda katolikuaegne kabel.
Eesti Ringhäälingute Liit
Eesti Ringhäälingute Liit (ERL) on valitsusväline mittetulundusühing, mis edendab rahvuslikku ringhäälingukultuuri ning esindab raadio- ja televisiooniorganisatsioonide huve. Liidul on 11 liiget (2 televisiooniorganisatsiooni, 8 raadioorganisatsiooni ja 1 videotootja), kes maksavad liikmemaksu.
Liit annab välja eetriajakirjanike auhinda Kuldmikrofon.
Eesti Ringhäälingute Liidu eelkäija Eesti Kohalike Raadiote Liit (KORAL) asutati 10. aprillil 1992 Tartus. 29. juunil 1994 otsustati liit reorganiseerida Eesti Ringhäälingute Liiduks ning lisandusid televisioonid.
Majala (Elva)
Majala on küla Tartu maakonnas Elva vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Konguta valda.
Raipesööjad
Raipesööja ehk nekrofaag on lihatoiduline organism, kes toitub raipest, keda kiskja või tema liigikaaslased pole ise maha murdnud.
Raipesööjad on näiteks mitmed kärbsed, raisakotkad.
Kihelkonna valla lipp
Lipp on kinnitati 9. juulil 1997.
Molde FK
pisi|Molde kodustaadion [[Aker Stadion]] Molde Fotballklubb on Norra linna Molde jalgpalliklubi, mis mängib riigi kõrgliigas Eliteserien.
Kihelkonna valla lipp
Lipu kirjeldus
Valla ristkülikukujuline lipp koosneb võrdse laiusega 4 punasest ja 3 mustast horisontaalsest värvilaiust, mille ülemine ja alumine on punased.
Molde FK
Klubi on asutatud 19. juunil 1911. Algselt kandis klubi nime International. Praeguse nime sai see 1915. aastal.
Kuldmikrofon
Kuldmikrofon on Eesti Ringhäälingute Liidu poolt väljaantav eetriajakirjaniku aastaauhind.
Molde FK
1974. aastal saavutas Molde Norra kõrgliigas klubi ajaloo seni parima tulemuse, kui saadi teine koht. Alates 1984. aastast ei ole Molde Norra kõrgliigas mänginud vaid kahel hooajal. 2011. aastal tuli Molde esimest korda Norra meistriks. Norra meistriks on tuldud ka veel aastatel 2012, 2014 ja 2019. Norra karikavõistlused on võidetud viis korda, esimest korda 1994. aastal.
Kihelkonna valla lipp
Lipu kirjeldus
Lipu normaalmõõtmed on 105×165 cm ning laiuse ja pikkuse suhe 7:11.
Kuldmikrofon
Kuldmikrofoni on välja antud alates 1996. aastast. Auhind antakse raadio- ja teleajakirjanikele väljapaistvate saavutuste eest, kas elutöö või ühekordse saavutuse eest. Auhind antakse üle iga aasta detsembris, kui tähistatakse Eesti rahvusringhäälingu aastapäeva.
Molde FK
Hooajal 1999/00 sai Molde teiseks Norra klubiks, mis on osalenud UEFA Meistrite Liiga alagrupiturniiril. Hooaegadel 2012/13, 2015/16 ja 2020/21 on Molde osalenud UEFA Euroopa Liiga alagrupiturniiril. Euroopas Liigas on Molde parimaks tulemuseks 16 parima sekka jõudmine hooajal 2020/21.
Kuldmikrofon
Kirjeldus
Auhind kujutab endast keraamilist mikrofoni, mis on igal aastal erineva kujuga. Auhinnale lisandub rahaline preemia. Kuju autor on keraamik Urmas Puhkan.
Molde FK
Alates 1998. aastast on Molde kodustaadion olnud Aker Stadion, mis mahutab 11 249 pealtvaatajat.
Kuldmikrofon
Kirjeldus
Alates aastast 2009 on Kuldmikrofoni autor disainer Krista Lehari. Mikrofon on valmistatud 925 hõbedast, mis on üle kullatud.
Molde FK
Moldes on mänginud mitmed Norra koondislased ja Euroopa suurliigades mänginud mängijad, teiste seas Ole Gunnar Solskjær, kes oli aastatel 2011–2014 ja 2015–2018 ka Molde peatreener, Erling Haaland, Mohamed Elyounoussi, Kjetil Rekdal, Åge Hareide, kes oli hiljem Molde peatreener 1985–1991 ja 1993–1997, ning Jostein Flo.
Praegune koosseis
''Seisuga 10. veebruar 2022''
Majala
Majala on kahe küla nimi:
Eesti keele uurimine
Eesti keele uurimine on keeleteaduse haru, mis uurib eesti keele ehitust, grammatikat, sõnavara, ajalugu, kasutamist jm aspekte. See on osa fennougristikast ja fennistikast.
Ajalugu
Esimesed katsed eesti keelt teaduslikult kirjeldada tehti juba 17. sajandil: koos valgustusideede levikuga tekkis baltisakslastest estofiilidel huvi kohaliku keele ja kultuuri vastu. Esimese eesti keele grammatika avaldas Heinrich Stahl aastal 1637. 1648. aastal ilmus Johann Gutslaffi lõunaeesti keele grammatika.
Tänapäeval uuritakse eesti keelt Eesti Keele Instituudis Tallinnas, Tartu Ülikoolis, Tallinna Ülikoolis ja mitmes muus teadusasutuses üle maailma.
Larry Wall
Larry Arnold Wall (sündinud 27. septembril 1954 Los Angeleses) on Ameerika Ühendriikide programmeerija, lingvist ja kirjanik. Tuntud programmeerimiskeele Perl loojana, mille ta tõi kasutusse aastal 1987.
Oran
Oran on linn Alžeerias, Orani provintsi keskus. Asub Vahemere kaldal.
Ajalugu
Oran asutati 10. sajandil. Hispaanlased vallutasid linna 1509. aastal. Aastatel 1708–1732 ja 1791–1831 kuulus Oran Osmanite riiki. 1831. aastal läks Prantsusmaa valdusse. Enne Alžeeria vabadussõda oli Oranis Põhja-Aafrika suurim eurooplaste kogukond. Pärast sõda rändas suurem osa neist Prantsusmaale ja linn kaotas üle poole oma elanikest.
Oran on tähtis sadamalinn ja kaubanduskeskus. Seal asub ka Orani ülikool.
Mari muusika
Viisid
Nii vanu kui ka uusi helisalvestisi mängitakse iga päev Mari Eli Raadios, mis on marikeelne ning mõeldud ennekõike maridele.
Tantsud
Mari Eli Raadio edastab selliseid tantsuviise nagu "Эрвел марий" ja "Йуржо йуреш". On olemas tantsijate rütmistatud tantse bajaani saatel, kiireid noortetantse hoogsa muusikasaatega ning on ka tantse, mida esitavad ainult naised.
Kalkot Mataskelekele
16. augustil 2004 valis valijameeste kogu ta presidendiks. Tema ametiaeg lõppes 16. augustil 2009.
Kalkot Mataskelekele on pärit Vanuatu pealinnast Port Vilast. Ta on hariduselt jurist.
Mielno
Mielno (saksa Großmöllen või Groß Möllen) on linn Poolas Lääne-Pomorze vojevoodkonnas Koszalini maakonnas, Mielno valla halduskeskus. Mielno asub Läänemere rannikul, Koszalinist 10 km loodes.
Mielno sai linnaõigused 1. jaanuaril 2017.
Forsvarets overkommando (1940)
Forsvarets overkommando oli Norra relvastatud vastupanu keskus Norra vallutamise ajal 1940.
See loodi kuningliku resolutsiooniga 18. mail 1940.
Kaitseülem oli kindral Otto Ruge.
Kapitulatsiooniga Põhja-Norras 10. juunil 1940 organ kaotati.
Välislingid
Kasutatud on norrakeelse Vikipeedia artiklit no:Forsvarets Overkommando seisuga 1.5.2009.
Kuressaare küla
Kuressaare on küla Viljandi maakonnas Viljandi vallas.
Aastatel 1991–2017 (kuni Eesti omavalitsuste haldusreformini) asus küla Tarvastu vallas.
Küla idapiiril asub Pikru paisjärv, millest voolab läbi küla ida- ja kagupiiril voolav Tarvastu jõgi.
Kuressaare küla on mõnikord segi aetud samanimelise linnaga.
Château-l'Abbaye
Château-l'Abbaye on vald Põhja-Prantsusmaal Nordi departemangus Saint-Amand-les-Eaux' kantonis.
Metsalaane
Metsalaane on küla Tartu maakonnas Elva vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Konguta valda.
15. juuni
15. juuni on Gregoriuse kalendri 166. (liigaastal 167.) päev. Juliuse kalendri järgi 2. juuni (1901–2099).
Titisee-Neustadt
Titisee-Neustadt on linn Lõuna-Saksamaal Baden-Württembergis Schwarzwaldis. Asub Titisee järve kaldal.
Linn koosneb järgmistest linnaosadest:
Linnas elab ligikaudu 12 000 elanikku. Aastas külastab linna umbes 600 000 inimest. Lähim suurem linn on Freiburg.
Mäeotsa
Mäeotsa on küla Tartu maakonnas Elva vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Konguta valda.
Sakala (laev)
Sakala (pardatähis M314) on Eesti mereväe koosseisu kuuluv Sandown-klassi miinijahtija.
Ajalugu
Sakala on ehitatud 1990. aastal Suurbritannias Southamptonis Vosper Thorneycrofti laevatehases. Laevale pandi nimeks Inverness. Aastatel 1991–2005 oli HMS Inverness Suurbritannia mereväe koosseisus.
Alates 2008. aastast kuulub Eesti mereväele. 24. jaanuaril 2008 heisati Šotimaal Rosythis Babcocki laevatehases Sakalal esimest korda Eesti lipp ja anti nimeks Sakala kunagise muinasmaakonna järgi.
EML Sakala ületas 2009. aastal esimese Eesti sõjalaevana Atlandi ookeani mõlemal suunal.
2016. aasta 11. novembril leiti NATO 1. alalise miinitõrjegrupi koosseisust taas kodumaale saabunud Sakalalt leiti suurem kogus maksumärkideta sigarette ja alkoholi, mis olid ostetud maksuvabast tsoonist. Riigiprokuratuur jõudis 2018. aastal siiski järeldusele, et Sakala meeskonnaliikme süü ei ole suur. Patustanud mereväelase suhtes otsustati algatatud kriminaalmenetlus oportuniteediga lõpetada ning panna kohustuseks tasuda riigituludesse 3300 eurot.
Carcassonne
Carcassonne [kar'kassonn] (oksitaani keeles Carcassona [kaɾkaˈsunɔ]; ladina keeles Carcaso) on linn Prantsusmaal Oksitaania piirkonnas Aude'i departemangus. Linn on departemangu prefektuur (prefecture) ehk halduskeskus. Carcassonne on nelja kantoni keskus. Tema suurlinnastusse kuulub 73 valda.
Carcassonne on tuntud eelkõige keskaegse võimsa kindlusemüüriga ümbritsetud südalinna Cité järgi. 1997. aastal arvati Carcassonne'i kindlustatud südalinn UNESCO maailmapärandi nimistusse.
Linnas voolab Aude'i jõgi.
Sõpruslinnad
Carcassonne'il on kolm sõpruslinna:
Okavango
thumb|Okavango Namiibias Okavango on jõgi Aafrika lõunaosas.
Okavango saab alguse Angolast, kus teda nimetatakse ka Cubango. Moodustab Angola ja Namiibia piiri ning voolab seejärel Botswanasse, kus moodustab delta ja kaob Kalaharis kõrbeliiva.
Namiibias langeb jõgi 4 meetrit ja moodustab kärestiku, mida tuntakse Popa jugadena.
Jõe pikkus on eri hinnangutel 1600–1800 km.
Alexia (Kreeka ja Taani printsess)
Kreeka ja Taani printsess Alexia (sündinud 10. juulil 1965. aastal Mon Repos' villas Kérkyra saarel) on Kreeka kuninga Konstantínos II ja kuninganna Anne-Marie vanim laps.
Perekond
9. juulil 1999. aastal abiellus printsess Londoni Püha Sophia katedraalis arhitekti ja purjetaja Carlos Morales Quintanaga. Neil on neli last:
Perekond elab Puerto Calerose linnas Lanzarotel (Kanaari saarestikus).
Algirdas
pisi|200px|[[Leedu, Vene ja Žemaitija suurvürstiriik|Leedu, Vene ja Žemaitija suurvürstiriigi suurvürst Algirdas]] pisi|[[Leedu, Vene ja Žemaitija suurvürstiriik|Leedu, Vene ja Žemaitija suurvürstiriigi alad 1345–1377]] pisi|Leedu suurvürsti Algirdase pitsat Algirdas (valgevene nimekuju Alhierd (Альгерд); vanavalgevene kroonikates Olgierd (umbes 1296 – mai lõpp 1377) oli Leedu suurvürst aastatel 1345–1377. Algirdas oli tõenäoliselt viimane paganlik valitseja Euroopas, kuigi ta ise oli õigeusklik, jäi Leedu kuni 1387. aastani veel paganlikuks. Teda peetakse sageli Leedu, Vene ja Žemaitija suurvürstiriigi kõigi aegade kõige võimsamaks valitsejaks.
Elulugu
Algirdas oli üks Leedu suurvürst Gediminase seitsmest pojast. Abieluga Viciebski vürsti tütre Mariaga, omandas ta viimase Viciebski vürsti surma järel 1320. aastal Viciebski vürstiriigi. Enne surma 1341 jagas Gediminas oma valdused poegade vahel, jättes noorimale pojale Jaunutisele pealinna Vilniuse ja nominaalse esimuse. Koos oma venna Žemaitija Kęstutisega ajas Algirdas 1345 vähevõimeka Jaunutise Vilniusest välja ning kuulutas end suurvürstiks.
Algirdas valitses tegelikult oma venna Kęstutisega, Algirdas jagas oma valdused Kęstutisega niimoodi ära, et Algirdast mainitakse üksnes idaslaavi allikates (slaavipärase nimekujuga Olgierd), lääne kroonikates aga on juttu ainult tema vennast. Kęstutis valitses riigi lääneosas ja võitles Saksa Ordu vastu, korraldas 1345 sõjakäigu Vana-Liivimaale.
Algirdas aga sõdis lõunas sõdis edukalt tatarlastega, ta liidendas ka eduka Siniste Vete lahingu järel (1362) suurvürstiriigiga Tšernigov-Severskimaa, Volõõnia, Podoolia ja Kiievimaa, luues Leedu, Vene ja Žemaitija suurvürstiriigi impeeriumi, mis ulatus Läänemerest Musta mereni ja 50 miili kaugusele Moskvast ning oli üks Euroopa suuremaid riike. Valduste laienemise järel Dnepri ülem- ja keskjooksul asuvate alade üle moodustus järgnevaks 200 aastaks piir Leedu ja hilisema Poola-Leedu riigi ning Kuldhordi ja hilisema Krimmi khaaniriigi vahel. Tema võidud on pandud tema erakordse poliitilise tarkuse arvele, mille üheks avalduseks on ilmselt ka võimu jagamine venna Kęstutisega, kes osutus samuti võimekaks riigimeheks.
Püüdes takistada Moskva vürstiriigi tugevnemist, toetas ta Tveri vürste ja korraldas kolm sõjakäiku Moskva vastu (1368, 1370, 1372). Aastal 1370 sai ta Saksa ordult lüüa.
Algirdas maeti paganliku kombe kohaselt tänapäeva Jauniūnai valla aladel.
Isiklikku ja järglased
Leedu suurvürstid kasutasid vastavalt poliitilisest vajadusest, vajaliku usutunnistuse järgset ristimist ning seejärel kasutasid ka vastavaid (ristimisjärgseid) nimesid (paganlik + õigeusu + katoliku). Lisaks erinevatele ristinimedele on nende nimekujud erinevad riigiti (Leedu, Poola, Valgevene või Vene ajalookirjanduses).
Süüfilis
Süüfilis ehk luues ehk prantsuse haigus (ladina keeles syphilis, morbus gallicus, lues venerea) on peamiselt inimestel esinev infektsioonhaigus, pikka aega kestev põletikuline seisund, mis võib avalduda nii kliiniliselt aktiivse haiguse kui latentse nakkusena ja mille tekitajaks on bakter Treponema pallidum pallidum.
Euroopas kirjeldati süüfilist esmakordselt 1495. aastal.
Eestis tunti süüfilist "prantsuse rõugetena". Rahvasuus olid levinud nimetused kuritõbi, pahatõbi, himutõbi, hooratõbi ja prantsuse tõbi.
Süüfilis on üleilmne tervishoiuprobleem ja Maailma Tervishoiuorganisatsiooni hinnangute kohaselt esineb maailmas igal aastal ligi 12 miljonit uut süüfilisejuhtu.
Łagów
Łagów on linn Poolas Święty Krzyżi vojevoodkonnas Kielce maakonnas, Łagówi valla halduskeskus. Łagów asub Kielcest umbes 34 km idakagus.
Süüfilis
Süüfilist põdevaid inimesi nimetatakse süüfilishaigeteks ehk süfiliitikuteks.
Diagnoos on seroloogiline.
Łagów
Łagów sai linnaõigused 1375. aastal, kuid kaotas need 1870. aastal. 1. jaanuaril 2018 sai Łagów linnaõigused tagasi.
Süüfilis
Süüfilise kui nakkushaiguse all peetakse silmas selle nakkusvõimet haiguse teatud staadiumites, tavaliselt algstaadiumis; hilisemates staadiumides ei loeta süfiliitikut nakkusohtlikuks.
Nakkustekitaja
Süüfilise tekitajaks peetakse tänapäeval Spirochaetae hõimkonna, Spirochaetaceae sugukonna, Treponema perekonna bakteriliigi Treponema pallidum alamliiki Treponema pallidum pallidum. Nakkustekitaja levib inimkeha sees lümfo- ja hematogeenselt.
Treponema pallidum pallidum, Treponema pallidum pertenue, Treponema pallidum endemicum ja Treponema carateum ei ole morfoloogiliselt, seroloogiliselt ja keemiliselt selgesti eristatavad.
Treponema pallidum pallidum 'i looduslikuks peremeesorganismiks on inimene aga eksperimentaalset süüfilist on esile kutsutud ahvidel, küülikutel ja laamadel. Organism võib eluneda ka rottidel, hiirtel ja merisigadel.
Organismi pole suudetud geneetiliselt manipuleeridega ega in vitro kasvatada.
Nende organismide paljunemine on aeglane – 30–33 tundi. Virulentsus säilib ka mõned tunnid pärast peremeesorganismi surma.
Pikka aega arvati, et organism on anaeroob, nüüd arvatakse ta mikroaerofiilsete organismide hulka. Laboratoorseid tüvesid on alles hoitud teatud aretatud küülikute munandites. Küülikutel on õnnestunud esile kutsuda ka esmased haavandid, kuid teine staadium ei ole õnnestunud.
Nakatumine
Nakkuse allikaks on harilikult süüfilishaige inimene. Edasi kandub bakterinakkus ühelt süüfilishaigelt inimeselt teisele esmaste või ka teiseste süfiliitiliste haavandite kaudu (nende haavandite nakkusohtlikkus pärast esimest aastat väheneb).
Süüfilise haigustekitajad levivad:
Kuna süüfilis võib kahjustada kogu organismi, eriti suu limaskesta, siis arvatakse, et süüfilise tekitaja võib erituda igalt poolt, kus esineb süfiliitilisi haavandeid, ja siseneda igasse tervesse organismi kasvõi mikroskoopilise kattekoe vigastuse kaudu.
Süüfilise edasiandmine germinatiivsel teel, nakatatud munaraku ja nakatatud seemneraku kaudu on küll eksperimentaalselt tõestatud, aga seda peetakse praktikas tähtsusetuks.
Lisaks platsentaarsele edasiandmisviisile on nakatumine võimalik ka sünnituse ajal.
Suguühte ajal süfiliitikuga võib süüfilisenakkuse saada ligi 30% inimestest.
Võimalikud süfiliitikud (osaline)
Varasematest aegadest pärit (sajanditetaguseid) naha ja suguelundite sümptomite kirjeldusi on püütud tuua, kindlate tõendusmaterjalideta (tekitaja organismi tuvastamine jt), tänapäeva ja pidada süüfiliseks. Seetõttu arvatakse, et haigust võisid põdeda ka Henry VII, Barbara Radziwiłłówna, Henry VIII, François I, Ivan Julm, Giovanni Giacomo Casanova, Franz Schubert, Friedrich Nietzsche , Benvenuto Cellini ,Guy de Maupassant, Heinrich Heine, Niccolò Paganini, Paul Gauguin, Vincent van Gogh, Arthur Rimbaud, Édouard Manet, lord Randolph Churchill, Gaetano Donizetti, Harry Nelson Pillsbury, Charles Baudelaire , Gerhard Armauer Hansen, Henri de Toulouse-Lautrec , Howard Hughes, Vladimir Lenin, Al Capone, Pál Ábrahám, Michális Oikonómou, Idi Amin Benito Mussolini jpt.
Inkubatsiooniperiood
Süüfilise inkubatsiooniperioodi pikkuseks on sümptomitega süüfilishaigetel 10 päeva kuni kolm kuud (keskmiselt kolm nädalat) enne esmashaavandi (ulcus durum ehk šanker) teket.
Primaarse süüfilise esmashaavandiga kaasneb regionaalne lümfadenopaatia (tursunud lokaalsed lümfisõlmed), süüfilise proov võib osutuda negatiivseks. Nn sekundaarne süüfilis tekib 6–8 nädalat pärast nakatumist, mil süüfilise spiroheedid on tekitanud üldinfektsiooni.
Kliinilised staadiumid
1800. aastate paiku loeti gonorröad ja süüfilist ühe haiguse eri vormideks. Philippe Ricord kirjeldas süüfilise staadiume – esmast, teisest ja kolmandast – esimesena 1837. aastal.
Tänapäeval eristatakse süüfilisel kliiniliselt 4 staadiumi (nakkuse ajaraamistik ja lühiiseloomustus).
I staadium
Süüfilise esimest staadiumi iseloomustab ümmargune või ovaalne valutu esmashaavandi (ulcus durum ehk šanker) teke, kas genitaalidel või suus. Meestel esineb haavand genitaalide piirkonnas, näiteks sugutil, naistel välissuguelunditel, või tupes, emakas (emakakaelal).