cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
DHL
DHL on rahvusvaheline kiirkulleri- ja logistikafirma, Saksa kontserni Deutsche Post haru. Eestis tegutseb DHL Estonia AS.
Minotauros
Müüdi järgi võistles Kreeta kuningas Minos pärast troonile saamist oma vendadega võimu pärast. Minos palus Poseidonil saata toetuse märgiks lumivalge sõnni, mille ta lubas jumalale ohverdada. Kui ta sõnni sai, oli ta selle ilust aga niivõrd lummatud, et otsustas ta ellu jätta ning ohverdas looma omaenda karjast. Karistuseks pani Aphrodite Minose naise Pasiphae sõnnisse armuma. Pasiphae laskis Daidalosel valmistada puidust härja, ronis sinna sisse ja ühtis niiviisi sõnniga. Sellest vahekorrast sündiski Minotauros.
Koletis hakkas varsti toiduks tarvitama inimliha ning Minos lasi ta sulgeda labürinti, mille oli käskinud Daidalosel ehitada.
Pärast seda kui Minose poeg Androgeos oli Kreekas õnnetult surma saanud, sundis Minos ateenlasi kättemaksuks saatma igal üheksandal aastal (mõnes versioonis igal aastal) Minotaurosele söögiks seitse noormeest ja seitse neidu.
Kui lähenes kolmas ohverduskord, pakkus Theseus end vabatahtlikuna kaasa, et Minotaurost tappa. Ta lubas oma isale Aigeusele, et õnnestunud reisi puhul naaseb ta valgete purjedega laeval, kui ta aga tapetakse, on laeval mustad purjed.
Kaja Sõstra
pisi|Kaja Sõstra 2021. aasta Arvamusfestivalil Kaja Sõstra (sündinud 20. aprillil 1965) on eesti statistik.
Haridus
Ta lõpetas 1988. aastal Tallinna Polütehnilise Instituudi automaatikateaduskonna automatiseeritud juhtimissüsteemide erialal süsteemiinsenerina cum laude. Sõstra kaitses 2005. aastal Tartu ülikooli matemaatilise statistika osakonnas doktoritöö "Restriction estimator for domains".
Töö
Ta on töötanud Soome statistikakeskuses ja Eesti statistikaametis, samuti Infotehnoloogilise mobiilsusobservatooriumi vanemanalüütikuna. Sõstra on statistikaameti juhtivanalüütik.
Vöödikulised
Vöödikulised (Cortinariaceae) on šampinjonilaadsete seltsi kuuluv sugukond seeni.
Masendus
Põhjused
Elusündmused ja õnnetused võivad samuti masendust esile kutsuda, nende seas sünnitus, menopaus, rahalised raskused, töötus, vaimne stress (näiteks töö, hariduse, perekonna või elutingimustega seoses), raske meditsiiniline diagnoos, kiusamine, lähedase kaotus, looduskatastroof, eraldatus teistest inimestest, vägistamine, suhteprobleemid, armukadedus, üksindus, raske vigastus jne. Teismelistel võib olla kalduvus masendusele, kui neid peetakse teistest erinevaks ja kui nad kogevad eakaaslaste tõrjumist või koolivägivalda.
Kui inimese isiksust iseloomustab neurootilisus, võib see soodustada masendusega seotud sümptomite teket ja depressiooni, masendust seostatakse ka vähese ekstravertsusega. Isiksusega seotud masenduse sümptomid on näiteks kiired meeleolumuutused, lühiajaline lootusetuse tunne, huvipuudus nende tegevuste vastu, millega varem tegeldi, unehäired, söögiisu muutused ja keskendumisraskused.
Angélico Vieira
Angélico Vieira; õieti Sandro Milton Vieira Angélico (31. detsember 1982 Lissabon – 28. juuni 2011 Porto) oli portugali laulja ja seriaalinäitleja.
Aastal 2008 ilmus tal album "Angélico".
Bartholomew' maakond
Bartholomew' maakond (Bartholomew County) on maakond Ameerika Ühendriikides Indiana osariigis.
Angélico Vieira
Aastail 2007–2008 mängis ta telesarjas "Dance, Dance, Dance", aastast 2010 oli osatäitja telesarjas "Espírito Indomável".
Bartholomew' maakond
Maakonna halduskeskus on Columbus.
Angélico Vieira
28-aastane Angélico Vieira suri autoõnnetuses saadud vigastustesse.
Bartholomew' maakond
Ajalugu
Maakond moodustati 8. jaanuaril 1821.
Rahvastik
Elanike arv oli 2010. aasta rahvaloenduse järgi 76 794.
Arvestuslik rahvaarvu muutus (1. juuli seisuga) :
Swindon
Swindon on linn Inglismaal Wiltshire'i krahvkonnas, Swindoni tervikomavalitsuse keskus.
Swindonist 64 km kaugusel läänes asub Bristol ja 64 km kaugusel idas Reading. London asub 130 km kaugusel idas.
2001. aastal elas Swindoni linnas 155 432 inimest.
Swindonis asub kuulus ringristmik Magic Roundabout.
Peder Severin Krøyer
thumb|P. S. Krøyer, "Autoportree", 1897
Peder Severin Krøyer (23. juuli 1851 Stavanger – 21. november 1909 Skagen), tuntud kui P. S. Krøyer, oli taani kunstnik, impressionist. Ta on üks tuntumaid ja armastatumaid taani maalikunstnikke ning väga värvikas isiksus Skageni maalijate seas. Viimaste sekka kuulusid Taani ja Norra maalikunstnikud, kes 19. sajandi II poolel kogunesid suviti Skagenisse maalima. Krøyer oli kunstnike rühmituse mitteametlik liider.
Lapsepõlv ja haridus
Krøyer sündis Norras Stavangeris 23. juulil 1851 ning kasvas üles kasuperes. Tema kasuvanemad olid ta tädi Bertha Cecilie ja tädimees, Taani zooloog Henrik Nikolai Krøyer. Peagi kolis Krøyerite perekond elama Kopenhaagenisse. Krøyeri kunstianne ilmnes varakult; kunstiõpetuse tunde sai ta juba üheksa-aastaselt eraõpetaja käe all. 14-aastaselt võeti ta vastu Taani Kuninglikku Kunstiakadeemiasse, mille lõpetas 1870. aastal 19-aastaselt. Akadeemias õppis ta koos Frederik Vermehreniga.
Kunstnikukarjääri algus
thumb|right|P. S. Krøyer, "[[Hip-hip-hurraa! (maal)|Hip-hip-hurraa!". 1888]]
Tema ametlik kunstnikudebüüt leidis aset 1871. aastal Charlottenborgis, kus ta esitles näitusel oma kunstnikust sõbrast Frans Schwartzist valminud portreemaali. Krøyer eksponeeris oma maale Charlottenborgis näitustel kogu oma elu jooksul. Esimese Krøyeri maali ostis 1874. aastal Heinrich Hirschsprung, kes oli tema pikaajaline soosija. Praegu on Hirschsprungi kollektsioon aluseks Kopenhaagenis paiknevale Hirschsprungi muuseumi kunstikogule.
Reisid
Aastatel 1877–1881 reisis Krøyer Prantsusmaal, Hispaanias, Itaalias, kohtudes sealsete kunstnikega ning arendades edasi oma kunstialaseid oskusi ja teadmisi. Pikemalt peatus ta Pariisis, kus õppis Léon Bonnat' käe all, ning kus talle avaldasid mõju kaasaegsete impressionistide Claude Monet', Alfred Sisley, Edgar Degas',Pierre-Auguste Renoiri ja Edouard Manet' teosed. Reisidelt tagasi Kopenhaagenisse jõudes sai Krøyerist hinnatud portreemaalija. Reisides palju kogu oma elu jooksul, ammutas ta inspiratsiooni välismaa kunstnike teostest ja teiste maade kultuuridest. Tema varasemate aastate reise toetas rahaliselt Hirschprung. Samal ajal jätkas Krøyer oma maalide eksponeerimist Taanis.
Kroyer Skagenis
thumb|P. S. Krøyer, "Benzoni tütred". 1897
1882. aastal jõudis ta oma reisidelt tagasi Taani. Ta viibis juunist kuni oktoobrini Skagenis, linnakeses Jüüti poolsaare põhjatipus, maalides kohaliku elu ainest ning sealse kunstnike koloonia tegevust. Krøyer osales aktiivselt kunsti- ja kirjandusaruteludes, sest Skageni maalijate rühmitusse kuulusid lisaks kunstnikele (Anna Ancher, Michael Ancher jt) ka kirjanikud Holger Drachmann, Georg Brandes ja Henrik Pontoppidan.
Krøyer jagas oma aega mitmeti: suviti elas ja töötas ta Skagenis ning talviti Kopenhaagenis, kus maalis suuremõõtmelisi portreemaale. Ka reisis ta jätkuvalt.
Krøyer ja Marie
Oma reisil Pariisi 1888. aastal kohtus ta Marie Martha Mathilde Triepcket, keda oli tundnud juba varasemast ajast oma Kopenhaageni-päevilt. Nad armusid ning pärast tormilist armulugu abiellusid 23. juulil 1889 neiu vanematekodus Saksamaal. Maalikunstnikust Marie Krøyer sidus end Skageni maalijatega, keda ta mees pärast nende abiellumist sageli oma maalidel kujutas. Abielupaaril oli tütar Vibeke (sünd. 1895). Nende abielu ei jäänud siiski püsima ning nad lahutasid 1905. aastal. Marie Krøyer abiellus hiljem Rootsi helilooja Hugo Alfvéniga, kes oli olnud mõnda aega üks Skageni kunstnike koloonia liikmetest.
Aastate jooksul Krøyeri silmanägemine nõrgenes, kuni kadus lõpuks sootuks. Ometi jäi ta optimistiks ja vaatamata oma tervisehädadele maalis Krøyer peaaegu kuni oma elu lõpuni. Tõsiasi on, et ta maalis mõned oma viimased meistriteosed peaaegu poolpimeda mehena. Samas naljatas ta, et näeb ühe silmaga nüüd palju selgemini kui varem kahe silmaga.
P. S. Krøyeri teoseid
thumb|P. S. Krøyer, "Suveõhtu Skageni Lõunarannas. Anna Ancher ja Marie Krøyer". 1893
Krøyerile on toonud kuulsust tema maastikumaalid ja portreed. Tema impressionistlikud pildid näitavad kunstniku muretut elu, pidusid sõprade keskel, jalutuskäike rannal ja kuuvalgeid õhtuid mere ääres. Sageli kujutas ta oma maalidel mererannas suvitajaid (suplejaid, jalutajaid) ja kohalikke kalureid.
Krøyeri tuntuim teos on “Suveõhtu Skageni Lõunarannas. Anna Ancher ja Marie Krøyer" (1893). Tema teine väga populaarne maal on “Suvise pööripäeva lõke Skageni rannas” (1903), millel on kujutatud lisaks kohalikele elanikele mitmeid Skageni kunstnikke.
Mõlemad teosed asuvad praegu Skageni muuseumis, kus eksponeeritakse paljude Skageni maalijate teoseid.
Moeno Sakaguchi
Moeno Sakaguchi (jaapani keeles 阪口 萌乃 Sakaguchi Moeno; sündinud 4. juunil 1992) on Jaapani jalgpallur, poolkaitsja.
Koondisekarjäär
Jaapani naiste jalgpallikoondises mängis ta aastal 2018 10 mängu.
Sabie
Sabie on linn Lõuna-Aafrika Vabariigis Mpumalanga provintsis Ehlanzeni ringkonnas Thaba Chweu vallas. Linn asub Sabie jõe ääres.
1895. aastal leiti piirkonnas kulda. Algas kullapalavik ja kujunes välja Sabie linn. Hilisemal ajal oli linnas oluliseks tegevusalaks metsatööstus.
Lõuna-Aafrika Vabariigi 2011. aasta rahvaloenduse andmetel oli Sabie elanikest mustanahalisi aafriklasi 60,77%, valgeid 30,08%, värvilisi 8,02%, India või Aasia päritolu inimesi 0,55% ja teisi 0,57%. Afrikaani keelt pidas emakeeleks 33,36% inimesi, svaasi keelt 23,95%, sotho keelt 14,49%, inglise keelt 10,39%, pedi keelt 6,08%, tsonga keelt 5,48% ja suulu keelt 3,40%.
Fillmore'i maakond
thumb|Maakonna maastik sügisel
Fillmore'i maakond (Fillmore County) on maakond USA-s Minnesota osariigis.
Maakonna pindala on 2233 km². Veepindala on 2 km².
Elanike arv oli 2010. aasta rahvaloenduse järgi 20 866. Aastal 2000 oli elanike arv 21 122.
Ajalugu
Fillmore'i maakond moodustati 5. märtsil 1853. aastal Wabasha maakonna osast. Maakond on saanud nime 13. USA presidendi Millard Fillmore'i järgi.
Mikulin AM-35
Mikulin AM-35 oli Nõukogude Liidus toodetud lennukimootor, mis leidis Teise maailmasõja ajal kasutust Mikojan-Gurevitš MiG-1 ja MiG-3 hävituslennukitel ning Petljakov Pe-8 pommituslennukil.
Konstrueerimine ja tootmine
AM-35 oli arendus Aleksander Mikulini eelmisest mootorist Mikulin AM-34FRN, mille loomisel seati eesmärgiks suurem võimsus suurematel kõrgustel. Selle saavutamiseks tehti kolm olulist täiendust: Lisaks tugevdati mootori karterit ning parendati silindriploki konstruktsiooni.
Mikulini büroo töötas Moskvas asunud Tehase nr 24 juures, esimene mootor läbis tehasekatsed 1939. aasta märtsis. Juba järgmisel kuul läbis mootor ka riiklikud katsed, mille järel alustati selle seeriatootmist. Siiski ei olnud tellija tulemusega rahul. Algse spetsifikatsiooni järgi pidi mootor saama kaheastmelise ülelaaduri, mis oleks lubanud säilitada mootori võimsuse veelgi suurematel kõrgustel. Praegune üheastmeline ülelaadur tagas 1200 hj nimivõimsuse vaid kuni 4500 m kõrguseni.
Mikulin tehtud täiustused suutsid suurendada ülelaaduri puhurõhku niivõrd, et mootori täisvõimsus säilis kuni 7000 m kõrguseni. Täiustatud ülelaaduriga mootori tähiseks sai AM-35A ja see vahetas juba 1940. aastal AM-35 seeriatootmises välja. Tehas nr. 24 tootis AM-35A mootoreid ametlikult kuni 1941. aasta lõpuni, mil tehas evakueeriti sõja tõttu Kuibõševi ning uues asukohas keskendus täielikult Mikulin AM-38 mootorite tootmisele. Siiski valmistati põhitootmise kõrvalt olemasolevate mootorite asendamiseks ka väikesed partiid AM-35A mootoreid. Kuni 1944. aastani toodeti kokku 4659 AM-35 ja AM-35A mootorit. Viimaste mootorisarjade tootmisel kasutati neis paljusid AM-38F mootorite detaile.
Kasutus
AM-35A mootoritega varustati osa sarjana ehitatud Pe-8 pommituslennukeid ja Mikojan-Gurevitš MiG-1 ja MiG-3 nimetuste all seeriatootmises olnud I-200 jätkuarendusi. Võimsam mootor tagas sellele hävituslennukile suure tippkiiruse ning head kõrguslennuomadused, mis võimaldasid edukalt võidelda suurtes kõrgustes lennanud vaenlase luure- ja pommituslennukitega, kuid mootori suur mass (mis oli pealegi koondunud lennuki ninaosasse) muutis selle piloteerimise keerukaks ning väikestel kõrgustel lennuki manööverdusvõime kannatas. Kuna idarindel toimus enamik õhulahinguist kõrgusel alla 5000 meetri, siis loobuti MiG-3 kasutamisest rindehävituslennukina ning säilinud lennukid anti üle õhuruumi kaitse väeosadele. MiG-3 seeriatootmisest loobuti. Kuna ehitatavatel Pe-8 kasutati muid eri tüüpi mootoreid, siis kadus vajadus ka AM-35A tootmiseks.
Luke kirikumõis
Luke kirikumõis ehk Lugaži kirikumõis (saksa keeles Luhde Pastorat, läti keeles Lugažu mācītājmuiža) oli kirikumõis Liivimaal Valga kreisis Luke kihelkonnas. Tänapäeval jääb mõisa asukoht Valka piirkonda Valka linna maadele.
Mõisa suurus
Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal 1 ja 3/4 adramaad, sellele allus 31 mees- ja 26 naishinge. Aastal 1641 oli mõisa suurus 1/2 adramaad. Aastail 1688 ja 1734 oli adramaid 1 ja 1/4, aastal 1758 aga üks adramaa. Aastal 1823 oli mõisa suurus 3/4 adramaad. Aastal 1832 oli mõisal adramaid 3/5, aastal 1881 mõisale 69/80 adramaad mõisadele kuuluvate talude valduses.
Ikaría piirkonnaüksus
Ikaría piirkonnaüksus (kreeka keeles Περιφερειακή ενότητα Φλώρινας) on Kreeka piirkonnaüksus Põhja-Egeuse piirkonna lõunaosas.
Piirkonnaüksuse halduskeskus on Ágios Kírykos.
Haldusjaotus
Ikaría piirkonnaüksus jaguneb 2 vallaks. Need on:
pisi|150px|left|Ikaría piirkonnaüksuse vallad
Ülekriitiline süsinikdioksiid
pisi|300px|Süsinikdioksiidi rõhk-temperatuur olekudiagramm; näidatud on tahke, vedeliku, gaasi ja ülekriitilise fluidumi alad ning ka kriitiline punkt
Ülekriitiline süsinikdioksiid (superkriitiline süsinikdioksiid) tähendab eriomadustega fluidumina esinevat süsinikdioksiidi temperatuuril ja rõhul, mis on võrdne või kõrgem kui tema kriitilise punkti väärtused. Nendel tingimustel – üle 31,1 °C (304,1 K) ja 72,9 atm (7,38 MPa) – on selle aine omadused gaasi ja vedeliku vahepealsed.
Ülekriitilist CO2 kasutatakse suures ulatuses taimse materjali ekstraheerimisel, kuna võimaldab hoiduda klassikaliste meetodite puudustest nagu termiline lagunemine, hüdrolüüs, lahusti jäägid. Laborites kasutatakse ülekriitilise CO2 ekstraktsiooni keerulise koostisega materjalide (taimed, põlevkivi jmt) keemilise koostise iseloomustamiseks. Ülekriitiliste lahustitega saadud ekstraktid erinevad klassikaliste ekstraktsioonimeetoditega saaduist.
Intensiivselt uuritakse ja arendatakse tööstuslikke rakendusi ülekriitilise CO2 kasutamiseks reaktsiooni keskkonnana, kasutades tema omaduste lihtsaid varieerimisvõimalusi. Eriti perspektiivne on see hüdrogeenimisreaktsioonide puhul, sest CO2 lahustab väga hästi vesinikku. Kuivatamist ülekriitilise CO2-ga kasutatakse mahtmaterjalide – aerogeelide – valmistamisel. Selleks, et saavutada võimalikult väikese tihedusega aerogeel, on vaja seda kuivatada nii, et tahke faasi struktuur kuivatamise käigus ei muutuks.
Ülekriitilisse olekusse viidud süsihappegaasi kasutatakse ka süsihappegaasi geoloogilisel ladustamisel, kui seda pumbatakse otse mõnda geoloogilisse struktuuri, näiteks nafta- või gaasimaardlasse, kivisöe vahekihti, soolasesse põhjaveekihti või poorsesse basalti.
Nõva mõis
Nõva mõis (saksa keeles Newe) oli rüütlimõis Harju-Risti kihelkonnas Harjumaal. Ajaloolise jaotuse järgi kuulus mõis Harjumaale Risti kihelkonda, nüüdisajal asub Lääne maakonnas Lääne-Nigula valla territooriumil. Tänapäeval Lääne maakonna põhjatippu kuuluv Nõva ümbrus oli ajalooliselt osa Harjumaast.
Ajalugu
Nõva ümbrus kuulus keskajal Padise kloostrile ning kloostri majandusmõisat on esmamainitud 1559. aastal.
17. sajandil vahetas mõis tihti omanikke: 1609. aastal kinkis Rootsi kuningas Karl IX mõisa, Otto von Budenbrockile, kes müüs mõisa 1639. aastal Fromhold von Lepsile. F. von Lepsi surma järel kinnitati mõis võlgade katteks bürgermeister Berend Hetlingile, kuid 1657 sai F. von Lepsi poeg lipnik Friedrich von Leps mõisa tagasi. F. von Lepsi surma järel päris mõisa tema vend, haagikohtunik Reinhold von Leps. 17. sajandi lõpul kinnitati mõis kreeditoridele, kuid 1686. aastal mõis redutseeriti ja anti rendile Fromhold von Lepsile, kes jäi kroonule võlgu. Tema võlad maksis ära Christoph Droummer ja omandas pandiõiguse, mille loovutas 1720. aastal Otto Krügeri pärijatele.
Pärast Põhjasõda määras restitutsioonikomisjon 1723. aastal Nõva mõisa ühele O. Krügeri pärijatest, Christoph Krechterile. C. Krechter pantis enda ja teiste pärijate nimel Nõva lesestunud kapteniproua Hedwig Katharina von Mohrenschildtile (sünd von Ulrich), kes omandas 1744. aastal pärusõiguse ning mõis koos Hatu mõisaga kuulus von Mohrenschildtide. Nõva mõisas tegutses ka Nõva tellisetehas. 1775. aastal müüsid H.K. von Mohrenschildti pärijad Nõva mõisa lipnikule Hermann Otto von Mohrenschildtile (H. K. von Mohrenschildti pojapoeg), kes suri vallalisena. 1778. aastast oli mõisaomanik H.O. von Lepsi tütretütretütar Christina Charlotte (sünd Ruden) von Franza, kelle surma järel päris mõisa Karl Ernst von Franza. K.E von Franza surma järel (1833), müüsid viimase neli tütart Nõva mõisa paruness Charlotte Helene Elisabeth von Ungern-Sternbergile (sünd Below), Peter Ludwig Konstantini abikaasa. 1838. aastal pantis C.H.E von Ungern-Sternberg Nõva mõisa koos Sealepa, Vallipe karjamõisatega oma mehe vennale Eduard von Ungern-Sternbergile kolmeks aastaks, 1844. aastal ostis Heinrich Georg Eduard von Ungern-Sternberg mõisa pandiõiguse pärusomandiks. 1863. aastal, Heinrich Georg Eduardi surma järel päris mõisa tema pojatütar Josephine (Josy) Magdalene von Ungern-Sternberg.
1919. aastal päris Josephine Magdalene von Baggehufwudti (sünd von Ungern-Sternberg) poeg Eduard Baggo (Baggehuffwudt). Mõis riigistati 1919. aasta maareformiga.
Mõisahoone
Nõva mõisa peahoone oli pikk ühekorruseline lameda plekk-katusega puitehitis, mis oma lõpliku mahu ja kuju sai arvatavasti 19. sajandi klassitsismi- või järelklassitsismiperioodil.
Mõisa riigistamise järel kolis hoonesse 1920. aastal kool ning järgnevatel aastakümnetel ehitati hoonet mitmeid kordi kooli vajadusi arvestades põhjalikult ümber. 2000te aastate algul oli hoone sedavõrd kahjustatud, et ta tuli lammutada ja 2002. aastal ehitati vana hoone kohale enam-vähem samade mõõtmete ja proportsioonidega uus koolimaja, mis osaliselt jäljendab mõisahoonet.
Donika Gërvalla-Schwarz
Donika Gërvalla-Schwarz (neupõlvenimi Donika Gërvalla; sündinud 1971. aasta oktoobris) on Kosovo poliitik.
Donika Gërvalla sündis Skopjes, kuid veetis varase lapsepõlve Prištinas. 1979. aastal põgenes ta isa poliitilise tagakiusamise eest Lääne-Saksamaale. Donika Gërvalla koos ema ja kahe vennaga kolis Lääne-Saksamaale 1980. aasta jaanuaris. Pärast kolme mõrvakatset asus Gërvallade perekond 1982. aasta alguses elama Albaaniasse Tiranasse. Gümnaasiumi lõpetamise järel õppis ta mõnda aega Tirana konservatooriumis muusikat. 1992. aasta juunis lahkus ta Albaaniast ja asus Hamburgi Ülikoolis õppima õigusteadust. Ta oli Kosovo Demokraatliku Liiga liige alates 1991. aasta veebruarist, 1993–1997 oli ta asepresident, 1997–1999 Saksamaa KDL-i filiaali juhtkonna liige. 2015. aastal valiti ta Saksamaa KDL-i esimeheks. Pärast partei sisereformide nurjumist astus ta 2018. aastal tagasi ja lahkus 2020. aastal KDL-ist.
Alates 22. märtsist 2021 on ta Kosovo välisminister ja Kosovo peaministri teine asetäitja.
Grobiņa vald
pisi|Valla maastik Grobiņa vald (läti keeles Grobiņas pagasts) on vald Lätis Lõuna-Kuramaa piirkonnas. Vald asub Läänemere kaldal ja piirneb sama piirkonna Grobiņa linnaga, Gavieze, Medze, Bārta, Tadaiķi, Otaņķi ja Nīca vallaga ning Liepāja linnaga.
Valla pindala on 131 km². 2016. aasta seisuga elas seal 2601 inimest. Valla keskus on Dubeņi küla, vallavanem on Juris Dabars (ühine Gavieze vallaga).
Ajalugu
19. sajandi esimesel poolel olid praeguse valla alal Iļģi (Gut Illien) ja Rolava (Gut Roloff) mõisade maad. Vald moodustati aastal 1820 kui Grobiņa riigivald. Aastal 1905 liideti sellega Mežnieki, Pilenieki, Iļģi ja Grobiņa metskonna vallad, aastal 1912 Grobiņa kirikumõisa vald. Aastal 1935 oli Grobiņa valla pindala 143,9 km².
Aastal 1945 moodustati vallas Grobiņa, Baltpurvi ja Tosmare külanõukogud, aastal 1949 aga vald likvideeriti. Aastal 1951 liideti Grobiņa külanõukoguga osa Tosmare ja Rolava külanõukogude maadest. Aastal 1956 arvati Grobiņa külanõukogu Grobiņa linna juurde kuuluvaks kui Grobiņa linna maaterritoorium. Aastal 1975 loodi külanõukogu taas. Aastal 1990 muudeti külanõukogu vallaks. Aastatel 2009–2021 kuulus vald Grobiņa piirkonda.
Mälestised
Kultuurimälestistest on riikliku kaitse all Atkalni muinaskalmed, Krastiņi muinaskalmed, Iļģi mõisa rõdupiire, Smukumi muinaskalmed ja Porāni (Pūrāni) muinaskalmed.
Loodus
Vallas kasvab arvukalt nimetuid looduskaitsealuseid põlispuid. Valla lääneossa jääb osaliselt Liepāja järve hoiuala.
Asustus
Aastal 2011 elas vallas 2096 lätlast, 264 venelast, 35 valgevenelast, 33 ukrainlast,30 leedulast ja 79 poolakat.
Valla külad on:
Ülejäänud valla elanikud elasid külade koosseisu mitte kuuluvates taludes.
Tabard
pisi|Inglise õukondlik tabard Tabard on varrukateta või lühikeste varrukatega pealisrõivas. Keskajal kanti seda sageli, harilikult välitingimustes. Tabardit võis kanda nii vööga kui ilma. Vappidega kaunistatud tabardid olid kasutusel ka omade äratundmiseks lahinguväljal. Hiljem on valitseja vapiga tabardeid kandnud õukondlikud heeroldid.
Kaarlahendus
pisi|Kaarlahendus õhus kahe naela vahel Kaarlahendus on kestev sõltumatu gaaslahendus, millele on iseloomulik suur voolutihedus (105 kuni 1012 A/m2) ja gaasi (leegi) kõrge temperatuur (5000 kuni 50 000 K).
Et kaarlahendus tekkiks, on vajalik intensiivne termoemissioon või külmemissioon katoodilt ja põrkeionisatsioon elektroodidevahelises ruumis. Kaarlahendus saab tekkida gaasi rõhul, mis on suurem kui 10−2 Pa.
Jefferson Farfán
Jefferson Agustín Farfán Guadalupe (sündinud 26. oktoobril 1984 Limas) on Peruu endine jalgpallur, kes mängis ründajana.
Jaan Kriisa
pisi|Jaan Kriisa Jaan Kriisa (31. detsember 1882 Ulila vald, Tartumaa – 8. august 1942 Sosva laager, Sverdlovski oblast) oli Eesti advokaat, omavalitsustegelane ja poliitik.
Jefferson Farfán
Klubikarjäär
Farfán alustas klubikarjääri Peruu klubis Alianza Lima, kellega ta sõlmis lepingu 2001. 2002. aastal sai ta meeskonna üheks olulisemaks mängijaks ning aitas klubil tulla aastatel 2003 ja 2004 Peruu meistriks.
Kaarlahendus
Atmosfäärirõhul tekkivat kaarlahendust nimetatakse elektrikaareks (ka kaarleegiks, ajalooline nimetus Volta kaar). Selline kaarlahendus algab sädelahendusega.
Jefferson Farfán
Klubikarjäär
2004. aasta juunis suundus ta 3,5 miljoni euro eest Hollandi klubisse PSV Eindhoven, kellega sõlmis lepingu 2010. aastaks. Klubidebüüdi tegi ta 14. augustil 2014 liigamängus Roosendaaliga. Esimese värava lõi ta klubi emeskonnas 6. liigamängus Heerenveeniga. Ta lõi klubi meeskonnas Hollandi liigas mitu olulist väravat ja jõudis klubiga Meistrite Liiga hooajal 2004–2005 poolfinaali. Esimese värava lõi ta Meistrite Liigas 2:1 võidumängus Norra klubi Trondheimi Rosenborg üle. Aastatel 2005–2008 tuli PSV-ga neljal hooajal järjest Hollandi meistriks ja 2005 Hollandi karika võitjaks.
Kaarlahendus
Kaarlahendust rakendatakse keevitusseadmetes (kaarkeevitus), kaarahjudes (metallurgias), gaaslahenduslampides jm.
Jefferson Farfán
Klubikarjäär
2008. aasta juunis suundus ta 10 miljoni euro eest Saksamaa klubisse Schalke 04. See oli kõige kallim üleminek klubi ajaloos. Ta sõlmis klubiga lepingu neljaks aastaks. Klubidebüüdi tegi ta 13. septembril 2008 mängus Dortmundi Borussiaga, kus ta lõi penaltist värava.
Jaan Kriisa
Kriisa lõpetas 1911. aastal Tartu Ülikooli õigusteaduskonna ning kuulus Eesti Üliõpilaste Seltsi (coetus 1906 II). Ta töötas advokaadina Pärnus, Tartus ja Valgas. Oli Valgas tegutsenud Säde teatri esimees ja pidas 1917. aastal abilinnapea ametit.
Jefferson Farfán
Klubikarjäär
Hooajal 2011–2012 tegi ta 23. oktoobril 2011 mängus Bayer Leverkuseniga klubi meeskonnas oma sajanda mängu, kus ta lõi ka otsustava 1:0 võiduvärava. 2012. aprillis pikendas Farfán klubiga lepingut 2016. aastani.
Jaan Kriisa
Jaan Kriisa oli 1917–1918 ja 1919 Tartu linnapea. Vahepealse Saksa okupatsiooni ajal oli linnapeaks Egmont Brock.
Jefferson Farfán
Klubikarjäär
2017. aasta jaanuaris sõlmis ta lepingu Venemaa klubiga Moskva Lokomotiv. Hooajal 2017–18 tuli ta klubiga Venemaa meistriks.
Jaan Kriisa
Eesti Rahvaerakonna liikmena kuulus Kriisa I Riigikogu koosseisu. Ta astus ametist tagasi 7. jaanuaril 1921 ning tema asemel läks Riigikokku Johannes Semm. Selle aja jooksul oli ta kuulunud ka Jaan Tõnissoni esimese (18. novembrist 1919 – 28. juulini 1920) ja teise valitsuse (30. juulist 1920 – 26. oktoobrini 1920) koosseisu toitlusministrina.
Jaan Kriisa arreteeriti NKVD poolt 14. juunil 1941 ja ta suri vangilaagris 8. augustil 1942.
Jefferson Farfán
Klubikarjäär
Aastatel 2021–2022 mängis Farfan kodumaa klubi Lima Alianza eest, pärast seda lõpetas ta mängijakarjääri.
Koondisekarjäär
Farfán kuulus Peruu koondisse 2003. aasta Lõuna-Ameerika alla 20-aastaste meistrivõistlustel Uruguays.
Debüüdi Peruu rahvuskoondises tegi 23. veebruaril 2003 mängus Haitiga. 2007. aasta detsembris sai ta Peruu jalgpalliliidult 18-kuulise võistluskeelu. 2008. aasta juulis vähendati karistust kolme kuu võrra. Koondise juurde naasis 4. septembril 2010 2:0 võidumängus Kanada üle, kus ta lõi mõlemad väravad.
Ta kuulus Peruu koondisse neljal Copa América turniiril.
Mihhail Teplinski
Mihhail Jurjevitš Teplinski (Михаил Юрьевич Теплинский; sündinud 9. jaanuaril 1969 Mospõnes Ukraina NSV-s) on Venemaa sõjaväelane, Venemaa õhudessantvägede ülem alates 16. juunist 2022, Vene Föderatsiooni kangelane (1995), aastast 2021 kindralpolkovnik.
Elulugu
1991. aastal lõpetas Rjazani Kõrgema õhudessantväejuhatuse kooli. Seejärel teenis 106. kaardiväe õhudessantdiviisis Tuulas juhtides 137. kaardiväe õhudessantpolgu dessantluurerühma ja luureroodu. 1992–1993 osales Venemaa poolel Transnistria sõjas. Detsembrist 1994 kuni märtsini 1995 osales Esimeses Tšetšeenia sõjas. Ta paistis silma lahingutes Sunža jõe ületamisel. Tema isiklikul lahingukontol oli umbes 30 hävitatud vaenlase võitlejat. Ülesnäidatud vapruse eest andis Venemaa Föderatsiooni president Boriss Jeltsin talle 1. märtsil 1995 Venemaa Föderatsiooni kangelase tiitli.
1999. aastal lõpetas Venemaa Föderatsiooni Relvajõudude Üldakadeemia.
Alates 1999. aastast juhtis õhudessantvägede pataljoni. Osales Teises Tšetšeenia sõjas. Viidi üle Pihkva 76. kaardiväe dessantdiviisi, oli Musta mere 234. kaardiväe dessantpolgu staabiülem ja ülem. 2002. aasta oktoobris määrati 76. kaardiväe õhudessantdiviisi ülema asetäitjaks ja alates 2003. aastast staabiülemaks. Kaardiväe polkovnik (2002).
2007. aastal lõpetas Venemaa Föderatsiooni Relvajõudude Kindralstaabi Sõjaväeakadeemia.
2007. aasta juunis määrati ta kindralleitnant I. N. Russjanovi nimelise Viini 212. kaardiväe ringkonna väljaõppekeskuse juhiks (Siberi sõjaväeringkond, Tšita oblast). Alates juunist 2009 Lääne sõjaväeringkonna 20. kaardiväe ühendrelvaarmee ülema 1. asetäitja Mulinos Nižni Novgorodi oblastis. Kaardiväe kindralmajor (2012).
Alates 19. veebruarist 2013 Ida sõjaväeringkonna 36. armee ülem, kindralleitnant (13.12.2014). 2015. aasta mais määrati Lõuna sõjaväeringkonna territoriaalvägede staabiülemaks, mis Ukraina kaitseministeeriumi andmetel juhib vahetult Venemaa vägede tegevust isehakanud nn. Donetski ja Luhanski rahvavabariikides vastutades nõnda Venemaa tegevuse eest Ukrainas.
"Karm ja põhimõttekindel ülem. Ta peab kinni põhimõttest täita kõrgema väejuhatuse korraldusi iga hinna eest, sõltumata inimeste elust ja moraalipõhimõtetest."
14. märtsil 2017 määrati Lõuna sõjaväeringkonna staabiülemaks – Lõuna sõjaväeringkonna ülema esimeseks asetäitjaks. 5. aprillil 2019 määrati Kesksõjaväeringkonna staabiülemaks - Kesksõjaväeringkonna ülema esimeseks asetäitjaks.
Venemaa presidendi Vladimir Putini 8. detsembri 2021. aasta dekreediga nr 694 anti Teplinskile kindralpolkovniku sõjaväeline auaste.
Crafoordi auhind
Crafoordi auhind on Rootsi Kuningliku Teaduste Akadeemia ja Crafoordi fondi egiidi all välja antav iga-aastane rahvusvaheline teadusauhind.
Auhinna asutasid 1980. aastal Rootsi tööstur Holger Crafoord ja tema naine Anna-Greta Crafoord. Esimene Crafoordi auhind anti välja 1982. aastal matemaatika valdkonnas.
Auhinnakategooriad
Auhinda antakse välja neljas kategoorias. Kuna igal aastal kavandati esialgselt välja anda ainult üks auhind neljast kategooriast, siis kategooriad aastate lõikes vahelduvad. Kategooriate vaheldumise järjestus on järgmine: astronoomia ja matemaatika, geoteadused, bioteadused ja neljanda kategooriana polüartriidiravi (reumatoidartriit ) uuringud. Viimase kategooria osas antakse auhinda välja ebaregulaarselt – neil aastatel, kui auhinnakomitee leiab, et selles valdkonnas on toimunud oluline edasiminek uuringutes. Kui neljanda kategooria auhind vahele ei jäänud, siis jagati Crafoordi auhinda geoteaduste ja bioteaduste valdkondades iga nelja aasta tagant. Astronoomia ja matemaatika kategoorias jagati auhinda vaheldumisi matemaatika ja astronoomia alal, mistõttu Crafoordi auhinda matemaatika ja Crafoordi auhinda astronoomia alal kavandati jagada iga 8 aasta tagant (kui neljas kategooria vahele ei jäänud).
2008. aastal, kui saabus astronoomia ja matemaatika kategooria auhindamise kord, otsustati esimest korda jagada auhind astronoomia ja matemaatika alal (siiani valiti emb-kumb). 2012. aastal reegleid muudeti: sel aastal, kui saabub astronoomia ja matemaatika kategooria auhindamise kord, antakse korraga välja kaks eraldi auhinda: astronoomia ja matemaatika alal.
Tseremoonia ja auhinnaraha
Laureaadid kuulutatakse välja jaanuaris, aprillis toimub pidulik auhinnatseremoonia Rootsi kuninga osavõtul Stockholmis või Lundis.
Auhinnaraha suurus oli 1982. aastal 400 000 Rootsi krooni, 2015. aastal 6 000 000 Rootsi krooni (700 000 USA dollarit). 2012. aastal, kui jagati välja kaks auhinda, oli kummagi rahaline suurus 4 000 000 Rootsi krooni. Auhinnaraha on mõeldud laureaadi teadusuuringute rahastamiseks.
Matemaatika valdkonnas (kuni 2012)
pisi|120px| Somon Donaldson
Crafoordi auhind matemaatikas (alates 2012)
pisi|120px| Reinhard Genzel
Crafoordi auhind geoteadustes
pisi|120px|Walter Munk
Crafoordi auhind polüartriidiravi uuringutes
pisi| 120px|Peter K. Gregersen
Zirbitzkogel
Zirbitzkogel on Seetali Alpide kõrgeim punkt. See asub Steiermargis ülemisest Muri orust lõuna pool Kärnteni piiri lähedal. Drava vasakpoolne lisajõgi Lavant saab alguse mäe lõunanõlvadelt.
Selle nimi ei tulene, nagu rahvasuus arvatakse, kohati metsades domineerivatest alpi seedermännist (saksa keeles Zirben), vaid sloveenikeelsest sõnast zirbiza, mida võib tõlkida kui "punane mägikarjamaa", mis on viide punaste kroonlehtedega roostepruunile rododendronile (Rhododendron ferrugineum), mis on seal levinud. Kohalikus piirkonnas tuntakse seda rododendronitaime ka kui Almrausch ("alpi deliirium"), mis võib-olla viitab taimede toksilisusele.
Tihedad kuusemetsad katavad nõlvu kuni subalpiinse vööndini, enne kui neile järgnevad kuuse, lehise ja alpi seedermänni hajusad puistud (alpi seedermänni-lehise mets). Tipupiirkonnas domineerib räsitud tarnarohumaa, mis vahelduvad peaaegu tasaste lavamaadega. Tipp sai ornitoloogidele hästi tuntuks mornelite pesitsuspaigana, kellest mõned paarid pesitsesid peaaegu aastaringselt kuni 1995. aastani. Pärast seda enam haudujaid ei täheldatud, küll aga täheldati üksikuid rändureid ja puhkavaid linde. Tuulele avatud kohtades domineerivad alpiasalea ja mitmesugused samblikud.
Piirkond on liblikauurijatele teada ka mitmete väga haruldaste liikide, sealhulgas endeem Elophos zirbitzensis poolest.
Turistiliselt hästiarenenud Zirbitzkogel on väga populaarne matka- ja turismipiirkond. Selle tipus on Zirbitzkogelhaus, teised hütid asuvad tõusuteede ääres. Sobivad alguspunktid Zirbitzkogelile ronimiseks on St. Anna ja St. Wolfgang bei Obdach põhjaküljel ning Neumarkt lõunaküljel.
Zirbitzkogeli piirkond liideti Natura 2000 piirkondadega ja on alates 2006. aasta maist määratud Euroopa kaitsealaks.
Suvorov (aadlisuguvõsa)
Suvorov, hiljem krahv Suvorov-Rõmnikski ja vürst Italiiski (saksa keeles Suworow-Rimnikski) oli Venemaa aadlisuguvõsa.
Ajalugu
Suvorovid olid pärit ilmselt Rootsist, kust nad XVI sajandi alguses Venemaale rändasid. Suguvõsaliin algab XVI sajandi lõpul elanud Saveli Suvoroviga, kes oli maavaldaja Kašinski maakonnas. Selle piirkonnaga jäid tema järeltulijad seotuks XVIII sajandini. Tema viienda põlve järeltulija Vassili Ivanovitš Suvorov (1705−1775) tegi karjääri sõjaväeteenistuses ja tõusis kindral en chef´iks. Tema poeg Aleksandr Vassiljevitš Suvorov (1729−1800) oli nimekas sõjaväelane, kellest sai esmalt kindralfeldmarssal ja seejärel generalissimus. 22. septembril 1789 andis Püha Rooma keiser talle krahvitiitli. Sama aasta 6. oktoobril andis Venemaa keiser Paul I talle samuti krahvitiitli ja ta sai Râmnici lahingu (1789) (venepäraselt Rõmnik) järgi lisanime Rõmnikski. 1799. aasta 6. oktoobril sai temast Venemaa keisririigi vürst perekonnanimega Italiiski (Itaalia sõjakäigu auks). Tema järeltulijad olid tuntud nimega vürst Italiiski, krahv Suvorov-Rõmnikski. 29. märtsil 1851 anti neile lisatiitel hiilguslik. Suvorovite vürstisuguvõsa meesliin kustus 1893. aastal.
Suvorovid rüütelkonna matriklis
Suvorovid võeti kõigi nelja Balti rüütelkonna matriklisse. 1849. aastal võeti suguvõsa Eestimaa rüütelkonna aadlimatriklisse.
Vladimir Salnikov
Vladimir Valerjevitš Salnikov (vene keeles Владимир Валерьевич Сальников; sündinud 21. mail 1960 Leningradis) on Nõukogude Liidu endine ujuja, kes püstitas 12 maailmarekordit 400, 800 ja 1500 meetri vabaujumises. Hüüdnimega "Basseini tsaar", aga ka "Lainete koletis" või lihtsalt "Leningradi ekspress" oli ta esimene, kes ujus 1500 meetri vabaujumises alla viieteistkümne minuti ja ka esimene inimene, kes ujus alla kaheksa minuti 800 m vabaujumises. Ajakiri Swimming World nimetas teda 1982. aastal aasta meesujujaks.
Salnikov oli merekapteni poeg. Kui ta oli seitsmeaastane, viis ema ta ujulasse, et liituda ujumismeeskonnaga. Aasta hiljem hakkas ta regulaarselt treenima treenerite juhendamisel. Salnikov treenis Zeniti ja hiljem relvajõudude spordiseltsis.
Salnikov debüteeris 1976. aasta olümpiamängudel Montrealis 16-aastaselt. Ta ületas Euroopa rekordi 1500 m vabaujumises, kuid sai viienda koha.
Tema pikk rahvusvaheliste võitude jada sai alguse 1977. aasta Euroopa meistrivõistlustel, kus ta võitis kuldmedali oma lemmikdistantsil, 1500 meetri vabaujumises. 1978. aasta maailmameistrivõistlustel Berliinis võitis Salnikov kuldmedalid 400 ja 1500 meetri vabaujumises, püstitades 400 meetris uue maailmarekordi. Aasta hiljem püstitas ta 800 m distantsil ühe maailmarekordi, saades esimeseks inimeseks, kes läbis distantsi vähem kui kaheksa minutiga.
thumb|left|Salnikov (vasakul) poodiumil 1500 m vabaujumise autasustamisel Moskva OM-il 1980. aastalAmeerika Ühendriigid boikoteerisid Moskva 1980. aasta olümpiamänge, et protestida Nõukogude Liidu sissetungi vastu Afganistani, kuid Salnikov näitas, et oli kõigist palju parem, võites 1500 m vabaujumise ajaga 14.58,27 ja temast sai esimene inimene, kes ujus distantsi alla 15 minuti. Ta võitis veel kaks kuldmedalit 4 × 200 m vabalt teateujumises ja 400 m vabaujumises. 1500 meetri vabaujumises polnud tema eesmärk mitte ainult kulla võitmine, vaid ka maailmarekordi ja 15-minutilise tõkke murdmine. Salnikov plaanis murda ka 400 m vabaujumise maailmarekordi, kuid ebaõnnestus ja pidi leppima olümpiarekordiga. Samuti esines ta edukalt 4 × 200 m vabaujumise teatevõistluseks, saades ka sellel alal olümpiavõitjaks, kuigi algselt teda polnud meeskonda arvatud.
Nõukogude Liit boikoteeris 1984. aasta suveolümpiamänge Los Angeleses, nii et Salnikov ei saanud seekord võistelda. Salnikov läks Seouli 1988. aasta olümpiamängudele 28-aastaselt, kui teda peeti liiga vanaks. Ta oli püstitanud 1986. aastal maailmarekordi 800 m vabaujumises, kuid ei naasnud enam kunagi endise vormi juurde. 1986. aasta maailmameistrivõistlustel lõpetas ta 1500 meetri vabaujumises neljanda kohaga ega pääsenud 1987. aasta Euroopa meistrivõistlustel finaali. Tema olümpiaeelsed tulemused ei vastanud Nõukogude olümpiakoondisele kehtestatud normidele ja meeskonda kuulus ta ainult Nõukogude ametnike sekkumisega. Salnikov ei andnud alla ja võitis 1500 meetri vabaujumises olümpiakulla. Ta tunnistas hiljem, et sellel võistlusel läks ta kindla peale välja. Tol õhtul olümpiaküla restorani sisenedes austasid teda teised sportlased seisvate ovatsioonidega.
Tema treenerit Igor Koškinit tunnustatakse Salnikovi maailmatasemele viimast. Hiljem oma karjääri jooksul viibis Salnikov lühikest aega USA-s Mission Viejos, kus ta töötas koos treenerite Mark Shuberti, Brian Goodelli ja Tim Shaw'ga. 1980ndate keskel lahkus Salnikov Koškinist, kes arvas, et 25-aastasel ujujal pole edasisi väljavaateid. Alates 1984. aastast juhendas teda abikaasa Marina, endine Nõukogude kergejõustiku rekordiomanik 100 meetri jooksus ja spordipsühholoog.
Pärast 1988. aasta olümpiamänge loobus Salnikov tippspordist ja töötas kuni 1990. aastani Nõukogude ujumismeeskonna peatreenerina. Samal ajal oli ta aastatel 1989–1991 Nõukogude Ujumisliidu asepresident. Aastatel 1991–2001 töötas ta ettevõttes Olimp ja esindas Speedot Venemaal. Aastatel 1984–1990 oli ta Nõukogude Olümpiakomitee liige ja aastatel 1991–2000 Rahvusvahelise Ujumisliidu (FINA) sportlaste komisjoni liige. 2009. aastal valiti ta Venemaa Ujumisliidu presidendiks.
Boa
Boa (Boa) on boalaste sugukonda kuuluv maoperekond. Boa perekonna maod võivad saakloomadele ohtlikuks saada mitte hammustuse vaid nende haardesse sattumise läbi. Teadlased peavad neid mürgita madudeks.
Bentoni maakond (Indiana)
Bentoni maakond (Benton County) on maakond Ameerika Ühendriikides Indiana osariigis.
Boa
Klassifikatsioon
Praegu arvatakse sellesse kindlalt ainult kuningboa (Boa constrictor).
Aastal 1991 arvas osa autoreid perekonda ka järgmised liigid :
Aastal 2001 otsustati nimetatud boad, molekulaartasandi uuringute kaudu, siiski perekonnast välja viia.
Perekonna autor on Carl Linné ("Systema Naturae", 1758). Tema arvas sellesse ka näiteks Boa murina, mis on tänapäeval tuntud kui Eunectes murinus anakonda perekonnast (hiidanakonda).
Kirjeldus
Boad elavad looduses valdavalt soojema kliimaga metsades, nii maapinnal kui puudel. Neid leidub Mehhikos, Kesk- ja Lõuna-Ameerikas, Madagaskaril ja Réunioni saarel.
Eluviis
Neid peetakse valdavalt öise eluviisiga roomajateks, kuid sobival päikeselisel päeval võib neid kohata päikesevanne võtmas.
Toitumine
Boa pole just kõige osavam jahimees, kuid võib mitmeid nädalaid söömata olla. Nad on valdavalt loomtoidulised ja saaklooma haaravad nad rahulikult oma haardesse (keerdudesse) ja püüavad saaklooma lämmatada (kägistada). Saagiks langevad suured sisalikud, linnud, väiksed imetajad. Tavaolukorras boa inimest ei ründa, välja arvatud siis, kui ta on väga näljane või põgenemistee puudumisel.
Bentoni maakond (Indiana)
Ajalugu
Maakond moodustati 18. veebruaril 1840.
Rahvastik
Elanike arv oli 2010. aasta rahvaloenduse järgi 8854.
Boa
Termini ajalugu
Nimetust 'boa' olevat Mark O'Shea arvates kasutanud juba Plinius Vanem (23–79 pKr) oma teose "Naturalis historia" 8-köites.
Vladimir Salnikov
Salnikovi autasustati Tööpunalipu ordeniga (1980), Lenini ordeniga (1985), Oktoobrirevolutsiooni ordeniga (1988) ja Austuse ordeniga (2010). 1993. aastal paigutati ta rahvusvahelise ujumise kuulsuste halli (International Swimming Hall of Fame). Ta on lõpetanud Peterburi Lesgafti kehakultuuri instituudi ja omandanud pedagoogika doktorikraadi.
Alamõisa kirikumõis
Alamõisa kirikumõis ehk Lejasciemsi kirikumõis (saksa keeles Pastorat Aahof, läti keeles Lejasciemu mācītājmuiža) oli kirikumõis Liivimaal Valga kreisis Alamõisa kihelkonnas. Praeguse haldusjaotuse järgi asub mõisakompleks Läti Gulbene piirkonnas Lejasciemsi vallas Lejasciemsi külas aadressil Rīgas iela 20. Kirikumõisa eluhoone on arhitektiuurimälestisena kohaliku kaitse all.
Vladimir Antjufejev
Vladimir Antjufejev (vene keeles Владимир Юрьевич Антюфеев; sündinud 19. veebruaril 1951 Novosibirskis), tuntud ka kui Vladimir Aleksandrov (Владимир Александров ja Vadim Ševtsov (Вадим Шевцов), on endine Nõukogude Liidu OMONi major.
Aastatel 1990 kuni 1991 oli ta Riia OMONi komandör. 1991. aastal oli ta üks Läti riigipöördekatse korraldajatest.
Aastatel 1992–2011 oli ta Vadim Ševtsovi nime all Transnistria Riikliku julgeolekukomitee eesotsas.
Aastatel 2012–2014 oli ta Moskvas ja tegeles enda sõnul Lõuna-Osseetia, Abhaasia ja Krimmi julgeolekuprobleemidega.
2014. aasta Donbassi sõja ajal, juulikuus, sai temast ühenduse Donetski Rahvavabariik "peaministri asetäitja". 28. juulil teatas ta, et tema otsene ülemus, "peaminister" Aleksander Borodai, on lahkunud Moskvasse ning temast endast on saanud ühenduse juht. Ta oli ühenduse Donetski Rahvavabariik peaministri kohusetäitja 29. juulist kuni 3. augustini.
Laserablatsioon
Laserablatsiooni meetod on võtete kogu süsiniknanotorude tootmiseks, mille töötas välja Smalley töögrupp. Selle põhimõte sarnaneb suuresti kaarlahenduse omaga. Peamine erinevus kaarlahendusest on see, et energiat saadakse laserist. Laser suunatakse katalüsaatori materjalile (tavaliselt Co või Ni), mis sisaldab grafiidipallikest. Laser, mis võib töötada pulss- või pidevrežiimis, aurustab süsinikku ja katalüsaatormetalli. Aurustatud ained juhitakse seejärel (neutraalse gaasi abil) vesijahutusega vaskanumasse, kus need kondenseeruvad. Meetodi juures tuleb tähelepanu pöörata lainepikkusele, lühikesele impulsi kestusele, impulsi sagedusele, kiire omadustele ja ahju temperatuurile. Kõrgemad ahjutemperatuurid soodustavad suurema diameetriga CNT-de teket. Laserablatsiooniga toodetud MWCNT-d on diameetriga 1,5–3,5 nm ja pikkusega kuni 300 nm. Nanotoru kristallilisus sõltub ahju temperatuurist. Vähese metallilise katalüsaatori lisamisel süsinikust märklauda võib sellel meetodil kasvatada ka üheseinalisi nanotorusid.
Stanisław Moniuszko
Ta sündis Minski lähedal Ubielis (praegu seda asulat ei ole, koht asub Minski oblastis Červieńi rajoonis) aadliperekonnas. Varasemat muusikaõpetust sai ta oma ema käest. Aastatel 1827–1830 sai ta Varssavis muusikaeraõpet (klaver ja orel) Karl August Freyeri käest. Edasi täiendas ta end aastatel 1830–1837 kompositsiooni alal Minskis Dominik Stefanowiczi käe all. Aastatel 1837–1839 õppis ta Berliinis Kunstide Akadeemias kompositsiooni ja dirigeerimist Carl Friedrich Rungenhageni juhendamisel.
Aastatel 1840–1858 elas ja töötas ta Vilniuses. Ta oli organist Vilniuse pühade Johanneste kirikus. Lisaks andis ta klaveri- ja kompositsioonitunde.
Ta on kirjutanud ooperid "Halka", "Krahvinna" ja "Õudne mõis".
Papiniidu raudteejaam
pisi|Reisirong Papiniidu jaamas, 1935 pisi|[[Raudteejaamade ajaloolised asukohad Pärnus]] Papiniidu raudteejaam ehk Waldhofi raudteejaam oli raudteejaam 1896. aastal valminud Pärnu–Valga raudteeliinil (ka Pärnu–Mõisaküla–Viljandi raudteel) ja 1928. aastal valminud kitsarööpmelisel Tallinna–Pärnu raudteeliinil (Lelle–Papiniidu raudteel).
Jaam rajati Waldhofi tselluloosivabriku juurde, mis hävis 1915. aastal. Papiniidu raudteejaamast järgmine peatus Pärnu suunal oli lõpp-peatus Pärnu raudteejaam Pärnu kesklinnas praeguse Port Arturi kaubanduskeskuse tagusel alal. Papiniidu raudteejaamale järgnes kitsarööpmelisel Valga–Ruhja–Pärnu raudteel Pärnu poolt tulles Vaskrääma raudteepeatus. Toonase haldusjaotuse järgi jäi jaam Pärnu kihelkonda Reiu mõisa aladele, asudes aga Papiniidu mõisakompleksi juures. Tallinna–Pärnu raudteeliini 1928. aastal valminud Lelle–Papiniidu raudteelõigul järgnes Pärnu poolt tulles Papiniidu raudteejaamale Sindi raudteejaam. Papiniidust sai sellega sõlmjaam, milles oli 1928. aastal 4 rööbasteed. Sindi ja Papiniidu vahel asusid veel Pustusi, Lodja ja Lennuki raudteepeatus.
1930. aastatel nimetati jaam ümber Papiniidu raudteejaamaks. Hoone hävis Teises maailmasõjas ja selle asemele ehitati silikaattellistest hoone, mis on nüüdseks samuti lammutatud.
Raudtee laiarööpmeliseks ehitamisel 1971. aastal rajati Pärnu jõe põhjakaldale Pärnu kaubajaamani uus raudtee, mis Papiniidu jaama enam ei läbinud.
Foucault' kardiograafia
Foucault' kardiograafia on mitteinvasiivne impedantsmeetod inimese südame mehaaniliste protsesside uurimiseks.
See põhineb südamepiirkonna sondeerimisel raadiosageduslike pöörisvooludega, mis tekitatakse induktori vaheldusel magnetvälja abil. Pöörisvoolude energia muundub inimkehas soojuseks. Vastava energiakao iseloomustamiseks saab anduri vahendusel tekitada sellele vastava elektrilise signaali. Kuna ajas muutuv signaal saadakse organite ja kudede elektrilise bioimpedantsi kaudu, täpsemalt küll integraalse tulemusena selle varieeruvustest ruumi eri osades ajas, kuulub Foucault’ kardiograafia elektrilise bioimpedantsi meetodite hulka.
Esimene pöörisvoolude uurija oli Lèon Foucault, mistõttu kannab meetod just tema nime. Meetodit tuntakse ka induktsioon- ja pöörisvoolukardiograafiana.
Ajalugu
1960ndatel, kosmosetehnika võidukäigu ajal, tekkis nii USA-l kui ka NSV Liidul üha suurem vajadus välja töötada meetod astronautide ja kosmonautide südametegevuse jälgimiseks. USA-s töötati sellel otstarbel välja impedantskardiograafia Kubiceki meetod. Üsna pea selgus, et Kubiceki meetod ei anna siiski õigeid tulemusi südame löögimahu osas. Meetodi kaasautor ja tehnilise poole teostaja Robert Patterson on selles osas hiljem meetodi seletusele olulisi täiendusi lisanud.
Aastal 1994 hakati Baltimaades jälle meditsiinifüüsika arengut soosima. Selgus ka, et ameeriklased polnud peale nimetatud 1968. aasta artikli rohkem publikatsioone sellel teemal avaldanud. Sellega seoses tõusis taas huvi meetodi vastu ning samal aastal hakati sellega uuesti Tartus tegelema (Jüri Vedru). Sellest ajast alates hakati meetodit kutsuma Foucault’ kardiograafiaks. Esmased uuringud olid paljulubavad, sest kardiograafist saadud signaal meenutas arteriaalse rõhu kõverat (millega pöörisvooludel küll otsest seost teada ei ole).
Meetodi kirjeldus
Foucault’ süsteemi lihtsaim lahendus on kahe elektromagnetiliselt sidestatud pooliga, mis paiknevad uuritava objekti vahetus läheduses. Esimese nn. induktorpooli poolt teises ehk detektorpoolis indutseeritud elektromotoorjõud sõltub objektis neelduva energia hulgast. Objekt võib ruumiliselt paikneda nende kahe pooli vahel.
Foucault’ meetodiga on sobiv uurida elektriliselt hästi juhtivat objekti halvasti juhtivas keskkonnas. Näiteks saab uurida suhteliselt suure elektrijuhtivusega verega täidetud südant, mis paikneb rindkeres suhteliselt väiksema elektrijuhtivusega kuid mahult oluliselt suuremate kopsude vahel.