cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Läti Vabadussõda
Olukord Balti riikides 1918. aastal
Juba 1917. aastal oli Riias paiknev Liivimaa rüütelkonna juhtkond teinud avalduse ja otsuse eralduda oktoobrirevolutsioonijärgsest bolševike Venemaast. Samasuguse otsuse iseseisvumiseks ja Venemaast eraldumiseks olid Liivimaa Saksamaa poolt okupeeritud osa, Kuramaa ja Saaremaa rüütelkonna esindajad teinud juba varem. Sõltumatuse deklaratsioon anti Nõukogude Venemaa esindajale 15/28. jaanuaril 1918. 5. veebruaril esitasid rüütel- ja maiskondade esindajad Berliinis Wilhelm IIle palve Läänemereprovintsid Saksamaa kaitse alla võtta. 12. aprillil 1918 kuulutas Baltimaade Ühendatud Maanõukogu Riias välja Balti Hertsogiriigi. 3. märtsil 1918 sõlmiti Brest-Litovski rahuleping, millega Nõukogude Venemaa loobus Baltimaadest ja need läksid Saksamaa kontrolli alla.
11. novembril 1918 alistus Saksamaa Esimese maailmasõja tulemusena Antandile. Pärast Saksamaal toimunud Novembrirevolutsiooni ja Saksa vägede evakueerimise algust tühistas Lenini juhitud Nõukogude Venemaa valitsus 13. novembril 1918 ühepoolselt Saksa keisririigiga sõlmitud Brest-Litovski rahulepingu. 16. novembril andis Punaarmee lätlasest ülemjuhataja Jukums Vācietis käsu alustada taganevate Saksa vägede järel pealetungi laialdasel rindel Soome lahest kuni Ukrainani, kuid korraldusega hoiduda relvakonfliktidest Saksa keisririigi armeega.
18. novembril 1918 tulid Riias kokku rahvaesindajad ja kuulutasid välja Läti riigi iseseisvuse. Samal päeval tungisid Vene SFNV Punaarmee läti punastest kütivägedest koosnevad väeosad evakueeruvate Saksa vägede järel Läti idapiirkonda Latgalesse. Kārlis Ulmanise juhitud Läti Ajutine Valitsus ei omanud sõjalist võimu oma riigi kaitseks, kuna enamik võitlusvõimelisi mehi oli mobiliseeritud läti rahvuspolkudesse ning taganenud koos Vene vägedega Venemaale. 22. ja 28. novembril 1918 alustasid Punaarmee väed ka pealetungi Eestile Narva suunal ning algas Eesti Vabadussõda.
pisi|Sõjaline olukord Lätis 1918. aastal: {{Legend|#ff9955|saksa väeosad}} {{Legend|#aa00d4|[[Eesti Rahvavägi}}]] Vallutanud 30. novembril Pihkva seda kaitsenud Üksiku Pihkva vabatahtlike korpuse väeüksustelt olid Punaarmee Läti nõukogude kütidiviisi 2. Läti brigaadi löögisuunad: Eestimaale: Pihkva–Võru–Valga. 5. detsembril vallutasid Punaarmee väeosad Kagu-Eestis Vastseliina ja Räpina, 8. vallutati Võru, 14. vallutati Kooraste ja Kanepi, 17. Valga linn ja Valga raudteejaam Valga–Petseri raudteeliinil, 21. aga Punavägede lähenemisel Tartule taganesid eesti väed Tartust enne Punaarmee väeosade sinnajõudmist.
Detsembri keskpaigas suunasid Punaarmee väed oma löögiraskuse Riia linnale, mis oli strateegiliselt Balti riikide administratiiv- ja majanduskeskus. 1919. aasta Läti ka Leedu piirialadele jõudes tungisid Punaarmee Läänerinde väeosad Leedumaale, kus sattusid konflikti Poola vägedega, kes samuti Saksa vägede taganedes hõivasid Leedu ja Valgevene alad, soovides taastada Poola suurriiki 1772. aasta piirides.
Läti-Nõukogude Venemaa sõda
18. novembril Lätisse tunginud Punaarmee väeosad koosnesid algetapil suurel osal esimese maailmasõja ajal Venemaale taganenud ja bolševiseerunud läti küttidest. Punaarmee koosseisu kuulunud lätlastest koosnevate väeosade ja Läti Ajutise Valitsuse väheste läti väeosade vahel toimunud lätlaste sõjategevust ning järgnenud Läti Sotsialistliku Nõukogude Vabariigi väljakuulutamist kasutas Nõukogude propaganda sõja kajastamisena Läti kodusõjana.
18. novembril välja kuulutatud Läti riigi iseseisvuse kaitseks ei omanud Kārlis Ulmanise juhitud Läti Ajutine Valitsus aga sõjalist võimu oma riigi kaitseks (kuna enamik võitlusvõimelisi mehi oli mobiliseeritud läti rahvuspolkudesse ning taganenud koos Vene vägedega Venemaale) ning 1918. aasta lõpus alanud Punaarmee suurrünnaku käigus vallutati enamik Lätit.
Punaarmee löögisuunad olid:
1918. aasta novembris alanud Nõukogude Venemaa Punaarmee ja Läti nõukogude kütidiviis pealetungi käigus vallutasid bolševike läänearmee (ru) väed: 9. detsembril Krustpilsi raudteetranspordisõlme ja Jēkabpilsi; Põhjarinde väed 17. detsembril Eesti-Läti piirilinna Valga (kus kuulutasid välja Nõukogude Läti valitsuse moodustamise manifesti); 21. detsembril Valmiera; 23. detsembril Cesise ja Ruhja.
Läti rahvuslikke sõjajõude omamata Läti Ajutine Valitsus nõustus Lätis asuvatest Saksa vägedest ja baltisakslastest ning Vene valgekaartlastest koosneva Landeswehri moodustamisega 1918. aasta detsembri alguses. Läti asus kaitsejõudude korraldamise asjus läbirääkimistesse Saksa riigi volinikuga Baltimaal A. Winnigiga ja 7. detsembril 1918. aastal kirjutati Läti valitsuse ja A. Winnigi vahel alla lepingule vajaliste maakaitsejõudude loomiseks. Läti valitsuse sõjajõud olid väikesed ja Läti valitsus oligi seetõttu olnud detsembris sunnitud, Saksamaa esindaja August Winnigu vahendusel ja toel, oma sõjaväeks tunnistama baltisakslastest formeeritud Balti Landeswehri. Samuti kirjutasid Läti ja Saksa valitsuse esindajad 29. detsembril alla lepingule, millega iga välismaa sh saksa vabatahtlik, kes oli 4 nädalat Läti pinnal bolševike vastu võidelnud, pidi saama Läti kodakondsuse. See aga tähendas ka võimalust pärast sõjategevuse lõppu Lätis maad saada, millisele asjaolule eriti rõhusidki vabakorpustesse värbajad Saksamaal. Lätis ja Eestis asunud Saksa 8. armee baasil moodustati Raudbrigaad, mida juhtis major Josef Bischoff. 31. detsembril 1918 määras Kārlis Ulmanis Jānis Zālītise Läti kaitseministriks, polkovnik Oskars Kalpaks alustas Landesveeri koosseisus Läti väeosade formeerimist. 7. detsembri kokkuleppe alusel lubati Läti territooriumil formeerida rahvuslikul alusel maakaitse või nn Landeswehr järgmises koosseisus: lätlastest – 18 roodu ja 3 suurtükipatareid, sakslastest – 7 kompaniid ja 2 patareid, venelastest – 1 rood; seega kokku – 26 roodu/kompaniid ja 5 suurtükipatareid. Relvad ja varustuse pidid maakaitseosad saama Saksa riigilt, toitlustamise küsimused jäid Läti Ajutise Valitsuse lahendada. Läti territoorium jagunes 4 sõjaväeringkonnaks: Riia, Liivimaa Läti osa, Kuramaa ja Latgale.
1. jaanuariks jõudsid Punaarmee väeosad Riia linna alla, mida kaitsesid Läti Ajutise Valitsuse sõjajõud Janis Balodise juhtimisel Ohvitseride tagavararood, üliõpilaste rood, Cesise, Latgale ja Madona vabatahtlike väiksearvulised salgad (ca 1800 võitlejat) ning baltisakslaste Landeswehr (ca 2500 sõdurit ja ohvitseri), kes suutsid tagasi hoida Punaarmee rünnakuid 1. ja 2. jaanuaril, kuid taganesid 3. jaanuaril linnast ning Punaarmee läti kütipolgud hõivasid Riia linna. pisi|1919. aasta [[1. mai paraad Riias, Läti SNV pealinnas]] 3. jaanuaril 1919 vallutas Punaarmee Läti nõukogude kütidiviis Riia ning Läti Ajutine Valitsus taganes koos oma väikese sõjaväeüksusega Liepājas (saksapäraselt Liibavi) Edela-Lätis. Läti valitsus palus abi liitlasvägedelt, kui on sunnitud nõukogude vägede vastu võitlemiseks vastu võtma baltisakslaste Landesveeri ja Saksa vägede Rauddiviisi abi.
Punaarmee jätkas rünnakut Kuramaa suunal, 9. jaanuaril hõivati Miitav, 10. jaanuaril Tukums.
Läti territooriumil nendega liitunud bolševistlikult meelestatute ja sundmobiliseerimise tulemusel tõusis läti kütidiviisi võitlejate arv ning 12. jaanuaril 1919 reorganiseeriti Läti nõukogude kütidiviis Nõukogude Läti armeeks, kuhu kuulusid Nõukogude Läti 1. ja 2. kütidiviis. Pärast suurte kaotustega lahinguid Lätis ning taganemist Läti äärealadele 26. juunist 1919 reorganiseeriti NLA taas Läti kütidiviisiks.
1919. aasta alguses Eesti Vabadussõja rinnetel alanud vastupealetungi tulemusel jõudsid Eesti väed jaanuari lõpuks Eesti-Läti piirilinnani Valgani, mis vabastati Punaarmeelt 1. veebruaril. Rinde tugevdamiseks suunas Nõukogude Läti armee Eesti rindele Kuramaalt, 2. läti kütibrigaadi, kuhu kuulusid 1. ja 4. kütipolk, 2. läti ratsaväedivisjon ja 3 aeroplaani, millega aga nõrgendas oluliselt viimasele vallutamata Läti piirkonnale pealetungivat NLA Kuramaa väegruppi.
Von der Goltz ja VI reservkorpus
pisi|left|[[Rüdiger von der Goltz (1919)]] pisi|[[Lielupe jõgi|Lielupe jõe liin]]
1. jaanuaril oli Liepajasse saabunud Soomest, Soome kodusõjas Soome demokraatliku valitsuse poolt soome kommunistide vastu sõjas osalenud kindralleitnant Rüdiger von der Goltz, kes oli määratud Lätis asuvate Saksa vägede VI reservkorpuse juhiks. Rüdiger von der Goltz koondas oma alluvusse piirkonnas asuvad bolševikevastased jõud: sakslaste – 1. kaardiväe tagavaradiviisi, Raudbrigaadi; baltisakslaste Landeswehri; lätlaste – polkovnik Oskars Kalpaksi läti pataljoni ja muud väeüksused ning Vene valgekaartlaste vürst Anatol von Lieveni väesalga. Lätis Kuramaa rindel tegutsenud vabakorpused ühendati VI reservkorpuse staabi alla, eesotsas kindralmajor Rüdiger von der Goltziga.
3. märtsil 1919 algas Saksa ja Läti vägede ühine vasturünnak Punaarmee vastu Kesk-Lätis Jelgava (saksapäraselt Miitavi) piirkonnas, millest Läti pataljoni ülem polkovnik Oskars Kalpaks tapeti omade tules 6. märtsil, teda asendas isikkoosseisu suurenemise tulemusel Üksikuks Läti brigaadiks nimetatud Läti väeosade juhi kohal polkovnik Janis Balodis. 26. märtsil jõudsid kindral von der Goltzi väed välja Kura Aa (Lielupe) joonele, kus rinne püsis umbes 2 kuud aega kuni Riia vallutamiseni.
Saksameelne riigipööre
pisi|left|Sõjaline olukord Lätis 1919. aasta [[16. aprillil: {{Legend|#ff9955|sakslaste väeosade ja baltisaksa Landeswehri väeosade dislotseerumine}} {{Legend|#ff80b2|Nõukogude Läti armee}} {{Legend|#ffdd55|Läti Ajutise Valitsuse sõjajõud}} {{Legend|#aa00d4|Eesti Rahvavägi}}]] pisi|21.–22. mail 1919 Landeswehri ja Rauddiviisi väeosade Riia vallutamise skeem 16. aprillil 1919 viidi Liepājas Landesveeri ja Rauddiviisi toel läbi riigipööre, Landesveeri väed hõivasid Läti Ajutise valitsuse hooned Liepājas ja moodustati saksameelse Andrievs Niedra Läti valitsus. Läti Ajutine Valitsus evakueerus Liepaja sadamas olevale Walter Cowani juhitud Suurbritannia sõjalaevade kaitse all olevale laevale "Saratov". Anatol von Lieveni vene valgekaartlaste väed Liepājas jäid neutraalsele seisukohale. 2. aprillil saabus ka Liepājasse Ameerika Ühendriikide missioon kolonelleitnant Warwick Greene juhtimisel, kes aga toetas Saksa poliitilisi suundumusi.
1919. aasta mais jätkasid saksameelse Andrievs Niedra sõjaväed Punaarmee väljatõrjumist Lätist, 22. mail vallutati Punaarmeelt Riia linn ja Punaarmee jätkas taandumist Rēzekne suunas. Maikuu lõpuks jõudsid Landeswehri ja Rauddiviisi väeosad Gulbeneni.
Pärast aga 1919. suvel Rüdiger von der Goltzi juhtimisel Landeswehri poolt nõukogude Punaarmee väljaajamist Lätist haarasid saksa orientatsiooniga poliitikud ja sõjaväelased reaalse kontrolli Lätis ning jätkasid Punaarmee vägesid jälitades liikumist Põhja-Lätist Lõuna-Eestisse.
Iseseisvuse taastamine ja kindlustamine
pisi|left|Raudteeliinid Lätis Saksa väejuhatus oli von der Goltzile andnud Antanti survel korralduse, millega keelati riigisaksa vägede nihutamine Riiast kaugemale ja Landeswehri edasiliikumine üle Jugla järvede joone. 29. mail 1919 andis major Alfred Fletcher käsu pealetungi jätkamiseks Daugavast põhja poole. 2. juuni õhtul jõudis kapten Walter von Medemi juhitud kolonn Ieriķisse ning võttis kontakti Läti brigaadi staabiga Cēsises. Eesti vägede ülemjuhataja Johan Laidoner andis 3. juunil käsu võtta Eesti vägedel enda kontrolli alla Ieriķi-Gulbene raudtee. Paiknemisala piiriks määrati joon Gauja jõe suudmest piki jõge Siguldani, sealt joonel Nītaure-Vecpiebalga-Jaungulbene. Samuti käskis Laidoner viivitamatult soomusrongide valve alla võtta Pihkva–Riia raudtee Valga-Gulbene raudtee osa koos Ieriķi raudteesõlmega. Edasise tegevuse arutamiseks lepiti kokku poolte kohtumises 4. juunil.
Kokkulepitud ajaks Landeswehri esindaja Cēsisesse ei saabunud, küll saabus teateid Landeswehri vägede asetumisest, rünnakusihiga Eesti vägede vastu. Sellises olukorras esitas alampolkovnik Nikolai Reek Landeswehri juhatajale telegraafi teel ultimaatumi sakslaste tagasitõmbumiseks 12 tunni jooksul Eesti väejuhatuse poolt nõutud joone taha. Ultimaatumi tähtaeg möödus 5. juunil kell 12:00. 13:45 asusid Ieriķi poole teele Eesti soomusrongid, eesmärgiga kontrollida ultimaatumi täitmist. Erapooletuks vaatlejaks võeti kaasa liitlasvägede kolonelleitnant E. Dawley. Amata jõe silla lähedal ründasid Landeswehri väeüksused soomusrongi nr. 2. Sellega oli sõjategevus faktiliselt alanud.
Landesveeri sõda
pisi|left|Lahingutegevus 1918-1919. aastal Eestis ja Lõunarindel Lätis 5. juunist kuni 3. juulini 1919 toimunud Landesveeri sõjas, Eesti sõjaväe Lõunarinde 2. diviisi väed koos Põhja-Läti brigaadiga (lv), ülempolkovnik Jorģis Zemitāns (Läti 1. Volmari polk, ülem alampolkovnik Jūlijs Jansonsi, Läti 2. Võnnu polk, ülem alampolkovnik Krišjānis Berķis ning suurtükipatareid) sundisid taganema Lõuna-Eestis ja Põhja-Lätis lahingutes Landesveeri. Pärast Võnnu lahingut, taastati Eesti ja Läti väeosade ning Eesti soomusrongide ja Suurbritannia laevastiku toetusel Riias Läti Kārlis Ulmanise valitsus.
3. juulil kell 3.30 sõlmiti poolte vahel vaherahu, mis jõustus samal keskpäeval kell 12.00. Sellega lõppes ka Landeswehri sõda. Vahereahu järgi kohustusid Saksa väed tagasi tõmbuma, loovutama Riia Läti vabariigi seaduslikule valitsusele ja ümber paiknema Lielupe taha Jelgava regiooni. Sealt pidid Saksamaa kodanikud esimesel võimalusel kodumaale naasma.
10. juulist 1919 algas Läti sõjaväe moodustamine ja Läti oma sõjaväe moodustamiseks ühendati kolonel Jānis Balodise juhitud Lõuna-Läti brigaad ja kolonel Jorģis Zemitānse juhitud Põhja-Läti brigaad. Esialgu kahest diviisist koosnenud sõjaväe eesotsa asus kindral Dāvids Simansons. Augustis hakati ette valmistama kolmanda diviisi loomist ning neljas moodustati 1920. aasta jaanuaris. Sõjaväge täiendati suurtükiväe, ratsaväe, ehitus- ja tehnikaüksuste, lennuväe ja mereväega.
Bermondtiaad
1919. aasta sügisel liideti säilinud riigisaksa Vabakorpuse ja baltisakslaste maakaitseväe Landeswehr Vene valgekaartlase Pavel Bermondt-Avalov juhtimise ja Lääne-Venemaa Vabatahtlike Armee kontrolli alla ning septembris ja oktoobris 1919 õnnestus Bermondt-Avalovil enda kontrolli alla saada ka Kuramaa. 6. oktoobril 1919 nõudis P. Bermondt-Avalov K. Ulmanise valitsuselt "Läänearmee" Riiast läbilaskmist, selle minekuks rindele bolševike vastu, 8. oktoobril alustasid P. Bermondt-Avalovi üksused pealetungi Riiale. Mööda Riia–Miitavi kiviteed mööda tungis Riiga Rauddiviis ja mööda mererannikut, Babiti järve juurest alustasid edasimarssi Vene väeosad. Suhteliselt nõrgad Läti üksused suruti Olai juures kiiresti tagasi ja Rauddiviisi osad vallutasid Riia eeslinna. Läti Ajutine Valitsus palus Eestilt sõjalist abi ning Eesti vägede ülemjuhataja kindral Laidoner andis 9. oktoobril Soomusrongide diviisi ülemale käsu, saata Riiga Läti sõjavägede ülemjuhataja käsutusse kaks soomusrongi (Kapten Irv ja nr 2). Soomusrongid koos 11 kahuri, 60 kuulipilduja ja umbes 400 mehega Riiga saabumise ajaks olid Läti valitsusasutused linnast juba evakueeritud ning Läti Sõjavägede ülemjuhataja kindral Dāvids Sīmansons, peaminister K. Ulmanis ja välisminister Zigfrīds Anna Meierovics teatasid, et nad on otsustanud Riia maha jätta.
Soomusrong "Kapten Irw" sõitis välja Valgast ja 10. oktoobril jõudis "Kapten Irw" ja soomusrong nr.2 Riiga. Soomusrong "Kapten Irw" asus Riia I jaamas ja SR nr.2 Aleksandri väravas, kust pommitasid vastase seisukohti. 11. oktoobril võtsid soomusrongid enda kaitse alla Riia-eelsed sillad ja ülekäigud Daugava jõel ning soomusrongide dessantosad positsioonidel Daugava jõe paremal kaldal sundisid miinipildujatulega vastaseid lahkuma jõe vastaskaldalt. 14. oktoobri varahommikul alustasid soomusrongid pealetungi üle Daugava jõe pääsemiseks ning soomusrongid katsusid tungida üle raudteesilla teispoole Daugavat. Rongid pääsevad kuni Daugava silla teise kaldapoolse otsani, kus aga raudtee sillal oli lõhutud. 15. oktoobril toetas soomusrong nr.2 lätlaste pealetungi jõe vasakkaldale Dole saare ja Riia vahel. Soomusrongid pommitasid Skadingi ja Skrīveri mõisaid, sundides vaikima sealsed vastase suurtükipatareid. Tulevahetuses sai soomusrong nr.2 tabamuse vastaste gaasipommiga, mille tagajärjel saavad mürgitusest kannatada 22 sõdurit ja soomusrongi nr.2 suurtükiplatvorm "Kalev" sai kergeid vigastusi. 16. oktoobril pommitasid soomusrongid Torensbergi-Miitavi raud-ja maanteed, kus oli märgatud vaenlase liikumist ning pommitati vastase seisukohti lätlaste positsioonide ees Neuhofi ja Veissenhofi juures. 17. oktoobril toimus kogu päeva kestel vastastikku tulevahetus Düüna kaldal, mis jätkus ka 18. oktoobril, mil "Kapten Irw" sai vastase mürsuga pihta ning Riia I-eses raudteepeatuses said surma kolm ohvitseri, haavata kolm ohvitseri ja neli sõdurit. Suurtükituli soomusrongidelt Bermondt-Avalovi suurtükiväeüksustega jätkus ka 19. 20. ja 21. oktoobril. Rongid lahkusid, kui Läti sõjavägi ohjad enda kätte võttis ja vasturünnaku sooritas. 23. oktoober õhtul lahkusid soomusrongid Riiast: soomusrong nr.2 kell 18.15 Riiast välja Valga sihis ja "Kapten Irw" lahkus kell 19.00.
1919. aasta novembris õnnestus Läti vägedel tõrjuda Lääne-Venemaa Vabatahtlike Armee Leedu aladele, kus Pavel Bermondt-Avalovi sõjajõud said 22. novembril 1919 Leedu vägedelt Radviliškise all lõplikult lüüa ning evakueeriti seejärel juba Walter von Eberhardti juhtimisel Saksamaale.
1. veebruarist 1920 algas Läti ja Nõukogude Venemaa vahel kehtima salajane relvarahu. Läti–Nõukogude Venemaaga rahuleping allkirjastati 11. augustil 1920 ja Nõukogude Venemaa lubas igaveseks ajaks loobuda Läti alade ja inimeste valitsemise taotlusest. Läti Vabadussõda kestis 628 päeva.
Seadusereservatsioon
Seadusereservatsioon (inglise keeles reservation of law) on põhimõte, mille kohaselt eeldab põhiõiguste piiramine seadusandja volitust.
Eestis tuleneb see põhiseaduse § 3 lõikest 1.
Seadusereservatsiooni põhimõte koosneb kahest alapõhimõttest:
Ajalooline taust
Seadusereservatsiooni idee hakkas kujunema juba loomuõiguse ajajärgul, mil Thomas Hobbesi, John Locke’i ja Jean-Jacques Rousseau eestvedamisel tekkisid võimude lahususe ning ühiskondliku lepingu põhimõte. Leiti, et inimeste õiguste tagamiseks on vajalik jõumonopol ehk riik. Riigi teke eeldas aga vastavat akti – ühiskondlikku lepingut. Ühiskondlik leping aitab tagada, et nende õiguste piiramisel, mis olid olemas juba enne riigi tekkimist, on olemas alus. Seejuures tuli silmas pidada, et õiguste piiramisel on oluline ühiskonnaliikmete tahe. Võimude lahususe põhimõtte kohaselt ei tohi õigusriigis avalik võim koonduda ühe võimuharu kätte.
Eesti Vabariigis on riigivõim jaotunud Riigikogu (seadusandlik võim), Vabariigi Valitsuse (täidesaatev võim) ja Riigikohtu (kohtuvõim) vahel.
Parlamendireservatsioon
Parlamendireservatsioon tähendab, et seadusandja peab otsustama riigis kõige tähtsamate küsimuste üle. Eelkõige on nendeks põhiõigusi puudutavad küsimused. Riigikogu peab seadusandjana kehtestama põhiõiguste piiramise eeldused ning meetmed, mida kohaldatakse, kui need eeldused on täidetud. Teisisõnu tähendab parlamendireservatsioon seadusandja olulisuse põhimõtet.
Seadusandja kohustus on võimalikult täpselt kindlaks määrata põhiõigusi piirata lubavad volitusnormid ja nende õiguslikud tagajärjed. See, kui detailne üks või teine volitus peab olema, oleneb konkreetse üksikjuhtumi valdkonnast. Volitusnorm peab olema seda põhjalikum ja täpsem, mida intensiivsemalt normis kajastuv meede põhiõigust negatiivselt mõjutab.
Lisaks on parlamendireservatsiooni põhimõtte alusel tekitatud loetelu seadustest, mille vastuvõtmiseks on vajalik parlamendi koosseisu häälteenamus. See tähendab, et nende seadustega reguleeritud valdkondade osas kuulub otsustusõigus kindlasti seadusandja pädevusse. Nimetatud loetelu tuleneb põhiseaduse § 104 lõikest 2.
Seadusliku aluse nõue
Seadusliku aluse nõue tähendab, et seadus peab andma aluse, mis põhiõiguse negatiivset mõjutust lubab. Seadusliku aluse nõue väljendub põhiõiguste piiriklauslites ehk seadusereservatsioonides. Need kehtestavad eeldused, millal võib ühte või teist põhiõigust piirata.
Põhiõiguste piiriklauslid ehk seadusereservatsioonid jagunevad kolmeks:
Lihtsa seadusereservatsiooniga põhiõigusi võib piirata seadusega ning puuduvad põhiseadusest tulenevad lisatingimused, mille puhul on konkreetse põhiõiguse riive lubatud. Kvalifitseeritud seadusereservatsiooniga põhiõigusi võib piirata üksnes siis, kui on vajalik saavutada põhiseaduse sättes kajastuvaid eesmärke. Reservatsioonita põhiõiguste puhul ei ole põhiseaduses sätestatud, millal võib konkreetset põhiõigust piirata. Kui põhiõigusel ei ole reservatsiooni, võib seda Riigikohtu sõnul piirata üksnes siis, kui on vaja kaitsta mõnda põhiseaduses kajastuvat aluspõhimõtet või teist asjassepuutuvat põhiõigust.
Martin Landau
Martin James Landau (20. juuni 1928 New York – 15. juuli 2017 Los Angeles) oli USA filmi- ja seriaalinäitleja ning produtsent. pisi|vasakul|Martin Landau (2010)
Seadusereservatsioon
Seadusliku aluse nõue
Kõige rohkem on Riigikohus seda põhimõtet käsitlenud määrusandluse kohtuasjadega kokku puutudes, kuivõrd seadusliku aluse nõue puudutab suurel määral just täitevvõimu tegevust. Seadus, mis annab loa täidesaatval võimul midagi teha, aitab ühiskonnaliikmetel aru saada, kuidas valitsus nende elu oma tegevusega võib mõjutada. Määrusandluse seadusliku aluse nõue on Vabariigi Valitsuse antava määruse puhul kirjas põhiseaduse § 87 punktis 6 ning ministri määruse puhul § 94 lõikes 2.
Nerida Wilson
pisi|Nerida Wilson (2018)
Nerida G. Wilson on Austraalia molekulaarbioloog, kes on spetsialiseerunud mereselgrootute liigilise mitmekesisuse, taksonoomia, fülogeenia ja fülogeograafia uurimisele.
Nerida Wilson sai bakalaureusekraadi 1998. aastal Melbourne'i Ülikoolist ja 1999. aastal Queenslandi Ülikoolist ning doktorikraadi (PhD) 2004. aastal Queenslandi ülikoolist.
Līce
Līce (ka Līci) on küla (mazciems) Lätis Kuldīga piirkonnas Nīkrāce vallas.
Küla asub valla idaosas merepinnast 38 meetri kõrgusel Venta jõe käärus. Līce jääb valla keskusest Dzeldast 11, endisest piirkonnakeskusest Skrundast 10 ja Riiast 157 kilomeetri kaugusele.
Küla on kujunenud endise Līči karjamõisa (Lizen) ja Līči metskonna juurde. Küla kohal ületasid Oskars Kalpaksi juhitud väeosad Venta jõe. Aastail 2009–2021 kuulus küla Skrunda piirkonda.
Küla jääb osaliselt Venta ja Šķērvelise oru hoiualale.
Aastal 2005 oli külas 20 elanikku.
Vilja Toomi
Vilja Toomi (sünninimi Vilja Isok; 3. september 1920 Keila – 26. veebruar 1993 Tallinn) oli eesti muusika- ja rahvatantsupedagoog ning koorijuht.
Ta lõpetas Tallinna Õpetajate Seminari. Õppis Tallinna Riiklikus Konservatooriumis muusikapedagoogika eriala, 1967. aastal lõpetas ta Tallinna Pedagoogilise Instituudi.
Ta töötas muusikaõpetajana Tallinna 29. 7-klassilises koolis, hiljem Tallinna 21. Keskkooli muusika süvaõppega klassides.
Utzon Center
pisi| Utzon Center on kultuurikeskus Taanis Ålborgis Limfjordeni ääres.
Hoone jäi arhitekt Jørn Utzoni viimaseks tööks. Ta projekteeris selle koostöös oma poja Kim Utzoniga. Tema eesmärk oli luua kohtumispaik, kus arhitektuuritudengid saaksid mõtteid vahetada.
Keskuse loomise idee algatas Ålborgi ülikool pärast seda, kui oli 2003. aastal asutanud Jørn Utzoni uurimiskeskuse ning saanud seejärel rahalise toetuse uue ehitise rajamiseks. Aastal 2005 esitles tollal 87-aastane Jørn Utzon pojaga koostöös sündinud 2700-ruutmeetrise kompleksi projekti avalikkusele. Ehitis valmis 2008 – samal aastal, kui Utzon suri.
Ehitis koosneb mitmest eraldiseisvast hoonest.
Keskuse haldamisega tegeleb Utzoni uurimiskeskus, kes korraldab seal mitmesuguseid üritusi. Keskus tegeleb eelkõige Jørn Utzoni pärandi uurimisega ja tema mälestuse jäädvustamisega. Korraldatakse töötube, konverentse ja näitusi. Keskuses on raamatukogu ja Jørn Utzoni originaaljooniste arhiiv.
pisi|left|500px
Vilja Toomi
Ta oli mudilaskooride dirigent I, III ja IV koolinoorte laulu- ja tantsupeol.
Ta on maetud Tallinna Metsakalmistule.
Isiklikku
Tema abikaasa oli rahvatantsujuht Ullo Toomi.
Mazsalaca linnus
Mazsalaca linnuseks võidakse nimetada:
Sony Turbo
Sony Turbo on ülemaailmne telekanal, mis näitab sarju ja autosaateid. Kanal on nähtav ka Eestis. 2021. aastal nimetati kanal Baltimaades Duo 6-ks.
Reinhold von Stackelberg
pisi|Reinhold von Stackelberg Vabahärra Gustav Reinhold von Stackelberg (15. november 1777 Mäo mõis – 12. jaanuar 1863 Mäo mõis) oli Eesti- ja Liivimaa mõisnik.
Reinhold von Stackelbergile kuulusid Mäo, Mündi, Laimetsa ja Lokuta mõis.
Ta tegutses ka haagikohtunikuna.
Clive Dunn
Clive Robert Benjamin Dunn (9. jaanuar 1920 – 6. november 2012) oli inglise näitleja.
November Rain
"November Rain" on Guns N' Rosesi ballaad 1991. aasta albumilt "Use Your Illusion I". Singel avaldati 18. veebruaril 1992.
Loo kirjutas bändi laulja Axl Rose. Laul sisaldab orkestrielemente.
Laul on ligi üheksa minutit pikk ning on Guns N' Rosesi üks pikemaid laule. Laul anti albumi kolmanda singlina välja aastal 1992 ning see jõudis kolmandale kohale edetabelis Billboard Top 100, olles samas ka kõige pikem laul, mis on jõudnud selle edetabeli esikümnesse. Pärast ilmumist on singlit ostetud üle miljoni eksemplari.
Laulu video läks maksma umbes miljon dollarit ning see on üks kallimaid muusikavideoid, mis iial tehtud.
Laulu sünnilugu
Guns N' Rosesi laulja Axl Rose alustas laulu loomist aastal 1983. Kuigi laul oli 1987. aastaks valmis, ei andnud Rose laulu veel välja, kuna tal puudus selline elukogemus, millele saaks selles laulus vihjata. Kuid 1991. aastal, pärast lahutust Erin Everlyst, sai Rose mõtte kätte ja hakkas laulu lindistama.
Raketa (laev, 1949)
Raketa (vene keeles Ракета, tõlkes 'rakett') oli pärast Teist maailmasõda Soomes sõjakahjutasukuunarina ehitatud 3-mastiline puust purjelaev.
November Rain
Laulu esitamine kontserdil
Esimest korda esitati laulu Indiana osariigis Noblesville'is 29. mail 1991. Rose väitis enne laulu esimeste akordide mängimist, et nad ei ole seda veel avalikult esitanud ja tema ise pole seda laulu kaua aega mänginud. Esitus oli äärmiselt pealiskaudne – algusest olid puudu mõned avataktid, kitarrist Slash oli sügavas heroiiniuimas ning orkestrielemendid puudusid täielikult.
Raketa (laev, 1949)
Ajalugu
pisi|Video Raketa vrakist 2022. aasta juulis Raketa ehitati 1949. aastal Soomes Raumas Filip Walter Hollmingi laevatehases sõjakahjude korvamiseks NSV Liidule. Kokku ehitati Soomes sõjakahjudeks 91 puukuunarit, Raketa oli selle tehase 19. laev (ja ka kogu sarja 46. laev).
Laev lasti vette 28. mail 1949 ja anti 12. detsembril samal aastal NSV Liidule üle. Ta oli arvel Eesti Merelaevanduses ja teenis Läänemerel kaubalaevana.
November Rain
Laulu esitamine kontserdil
1991. aasta detsembris hakati laulu kontserdil esitama orkestrielementidega, mida oli ka albumiversioonil kuulda. 1993. aastal esitati laulu põhiosa akustiliselt - Axl Rose klaveril, Slash akustilisel kitarril ning Matt Sorum timpanitel, kuid lõpuosa esitati nagu tavaliselt - Slash lülitus ümber elektrikitarrile, Sorum trummidele, lisandusid Duff McKagan bassil, Dizzy Reed klahvpillidel ning Gilby Clarke või Izzy Stradlin rütmikitarril.
Raketa (laev, 1949)
Ajalugu
Ta kanti 1957. aastal maha ja vrakk jäeti Hara lahe Loksa küla rannikule (tänapäeval Kasispea küla rannikul). Kuna samasse kanti on aja jooksul jäetud mitu vrakki, on ka arvatud, et Raketa on juba hävinenud ja teda enam pole Hara lahe rannikul.
Ometi on Eesti Meremuuseumis piisavalt fotosid, et Loksa küla rannikul olevate vrakkide seast piisava kindlusega tunda ära Raketa vrakk, mis on veel tänaseni küllaltki suures osas säilinud.
Pildid
Foto: Robert Treufeldt, 29. oktoober 2016
November Rain
Laulu esitamine kontserdil
Aastatel 2001–2014, kui bändi koosseis oli peaaegu täielikult vahetunud, mängiti igat soolot erineva kitarristiga. Esimest soolot mängis 2001. aastast 2002. aasta 22. novembrini Robin Finck, 24. novembrist 2002 kuni 2014. aastani Richard Fortus. Teist soolot mängis 2001–2007 samuti Finck, kuid 2009–2014 DJ Ashba. Lõpusoolot mängis 2001–2002 Buckethead ning 2006–2014 Bumblefoot. Soolode mängimisviis erines märgatavalt Slashi omast, eriti tugevasti moonutas meloodiaid Finck. 2016. aastast mängib kõiki soolosid Slash üksi, nagu ka aastail 1991–1993.
2001. aastast laulab Rose laulu viimaseid ridu kõrgemas oktavis.
8. augustil 2016 Houstonis läks Rose'i klaver laulu ajal väga tugevalt häälest ära. Rose märkas seda juba esimese salmi ajal. Teise salmi alguses, tundes end häirituna, peatas ta laulu mõneks ajaks. "Stopp! Mis kuradi asi see on?!" karjus Rose käsi laiutades. Ta jätkas, kuid mitte enam vihaselt: "Kas me võiksime ... selle vähemalt peatada?" Seejärel ütles ta iseendale: "Ei, see ei ole." ning kohe valjemalt publikule: "Aa, hoopis klaver on rikkis. Pärast publiku naeru küsis Rose: "Nii ... on teil mingi soovitus siis?" Publiku ovatsioonide peale jätkas Rose laulu, olles ilmselgelt lõbustatud sellest intsidendist, samas, kui 1990ndatel oleks ta palju vihasemalt reageerinud ning kontserdi isegi katkestanud. Arvatakse, et mõni lavatehnik tahtis Rose'iga nalja teha.
Cagnò
Cagnò (ladiini: Cignòu, saksa: Kanau) on vald (comune) Trento provintsis Põhja-Itaalias, paiknedes umbes 35 km Trentost põhjas. 2004. aasta 31. detsembri seisuga elas seal 378 inimest ja valla pindala on 3,3 km². thumb|
Cagnò külgneb järgmiste valdadega: Laurein, Proveis, Rumo, Revò, Livo ja Cles.
Eesti Rahva Muuseumi Sõprade Selts
Eesti Rahva Muuseumi Sõprade Selts on mittetulundusühing, mille eesmärk on aidata kaasa Eesti Rahva Muuseumi tegevusele, eesti ja teiste soome-ugri rahvaste ning Eestis elavate rahvusrühmade rahvakultuuri säilitamisele, uurimisele ja tutvustamisele. Seltsil on üle 1000 liikme Eestis ja mujal maailmas.
Selts asutati 14. mail 1994. Seltsi bürooruum asub Eesti Rahva Muuseumi peamajas aadressil Muuseumi tee 2.
Selts korraldab konverentse, ettekandekoosolekuid, teabepäevi, näitusi, rahvakalendri tähtpäevi tutvustavaid üritusi, õppereise ajaloolistesse ja kultuuriloolistesse paikadesse, annab välja trükiseid ning tegeleb vabatahtliku töö korraldamisega. 2016. aastal pälvis selts Vabatahtliku sõbra märgi. Seltsil on oma aastaraamat Lee, millest 2017. aastal ilmus 23. number.
ERMi Sõprade Seltsi juhatusse kuuluvad:
Seltsi auliikmed on:
Arno Arukask
Arno Arukask (sündinud 17. jaanuaril 1950 Vahessaare külas Tartumaal ) on eesti ametiühingutegelane ja poliitik, Tartu linnavolikogu liige.
Ta lõpetas aastal 1977 Eesti Põllumajanduse Akadeemia mehaanikainsenerina.
Arukask on Eesti Ametiühingute Keskliidu Tartu osakonna juhataja. Ta on olnud Avatud Hariduse Liidu juhatuse liige.
Yuko Oita
Yuko Oita (jaapani keeles 尾板 裕子 Oita Yuko;sündinud 3. augustil 1969) on Jaapani endine jalgpallur.
Koondisekarjäär
Jaapani naiste jalgpallikoondises mängis ta aastatel 1986–1987 3 mängu.
Awwinorm
Awwinorm oli Avinurme valla ajaleht. Nimi Awwinorm on Avinurme saksakeelne nimi. Ajaleht ilmus vahemikus 2009 juuni – 2017 november, enne seda ilmus 1997– 2008 aastatel Avinurme Valla Leht. Ajalehte andis välja Avinurme vallavalitsus. Ajalehel oli 12 lk ja oli tasuta. Trükiti trükikojas Vali Press.
Riikka Purra
pisi|Riikka Purra. Foto: Santeri Viinamäki, 2. juuli 2022 Riikka Katriina Purra (esimeses abielus Niskakari; sündinud 13. juunil 1977 Pirkkalas) on Soome poliitik ja parlamendiliige.
Ta lõpetas 1995. aastal Tamperes gümnaasiumi. Ta õppis alates 1999. aastast Turu Ülikoolis, kus sai 2004. aastal sotsiaalteaduste magistri kraadi.
Isiklikku
Tema teine abikaasa on ajakirjanik Mikko Välimaa, neil on kaks last.
Ta on taimetoitlane.
Marburgi ülikool
pisi|250px Marburgi Philippi Ülikooli (saksa keeles Philipps-Universität Marburg) rajas 1527 Hesseni maakrahv Philipp I. See on üks vanimaid Saksa kõrgkoole ja maailma vanim protestantlik ülikool. Riikliku ülikoolina pole ta enam religioosse kuuluvusega.
See oli Hesseni vürstiriigi tähtsaim ülikool ja praeguse Saksamaa Hesseni liidumaa ülikool. Praegu on seal umbes 25 000 üliõpilast ja 7500 töötajat ning seega võib Marburgi, 72 000 elanikuga linna, nimetada ülikoolilinnaks. Kuigi enamik õppekavu on grupeeritud, ei ole Marburgi ülikool laiemas mõttes ülikoolilinnakuga õppeasutus. Umbes 12% üliõpilastest on rahvusvahelised (suurim osakaal Hesseni kõrgkoolide hulgas). Kool korraldab igal aastal rahvusvahelise suveülikooli ja on liitunud Erasmuse üliõpilasvahetuse programmiga.
Marburg on koduks ühele Saksamaa kõige traditsioonilisemale arstiteaduskonnale. Saksa Arstide Liitu kutsutakse Marburgi Liiduks (saksa keeles Marburger Bund).
Mazsalaca muinaslinnus
Hilisemates saksakeelsetes allikates on Mazsalacat nimetatud Salisburgiks, mille tähendus (burg "linnus, kindlustatud koht") viitab linnuse olemasolule. Kuna puuduvad kindlad andmeid, et Liivi ristisõja käigus antud territooriumi oma valdusse saanud Riia piiskop või pärast seda Liivi ordu oleks sinna linnuse rajanud, siis võib see tähendada, et uus võim kasutas vana kindlust mõnda aega ka oma tugipunktina.
Linnaplaneerimine
Linnakujundus ehk linnaplaneerimine on eriala, mis tegeleb linnade loomise ja ümberkujundamisega, et need oleksid nii praegustele kui ka tulevastele põlvedele loogilise ülesehitusega, roheluses, tõhusad ja nauditavad. Linnaehituslik kujundus toetub oma töös disaini, poliitika, analüüside ja uuringute tulemusi hõlmavatele järeldustele. Hea kujundus aitab linnaelanikel leida tasakaalu uute arenduste ja teenuste vahel ning juhib tähelepanu keskkonnakaitsele ja innovaatilistele muudatustele.
Eutin
Eutin on linn Saksamaal Schleswig-Holsteini liidumaal, Ostholsteini kreisi keskus.
Elanike arv on 2015. aasta seisuga 16 979.
Linnaplaneerimine
Ajalugu
1909. aastal alustas Suurbritannias Liverpooli ülikoolis ning 1924. aastal Harvardi ülikoolis esimene akadeemiline linnakujunduse eriala/programm.
Eutin
Eutinil on linnaõigused 1257. aastast.
Linnaplaneerimine
Innovatsioonipiirkond
innovatsioonipiirkonnad on osa linnade taaselustamise strateegiast, kus juhuslikud kokkupõrked ja spontaansed vestlused loovad hea keskkonna töö- ja sotsiaalsuhete arendamiseks.
Eutin
Eutinis sündis helilooja Carl Maria von Weber.
Linnaplaneerimine
Innovatsioonipiirkond
Innovatsioonipiirkonda iseloomustavad kaks või enam "ankur" asukohta. Nendeks võivad olla ülikoolid, haiglad, uurimiskeskused, kontorid, söögikohad või avatud rohealad, mis kõik toovad kokku palju inimesi.
Innovatsioonipiirkaondade põhimõte sai alguse 2000. aastate alguses Barcelonas.
Sinised tsoonid
Sinise tsooni mõte on edendada tervislikku eluviisi ja pikaealisust erinevate disainitavade kaudu. Esimene üle linna sinise tsooni mõte sai teoks Fort Worthi linnas Ameerika Ühendriikides Texase osariigis.
Ökopiirkonnad
Ökopiirkond ühendab säästva arengu põhimõtteid linnaplaanerimisega, et vähendada arenduse ökoloogilist jalajälge. Ökopiirkonna põhimõte hõlmab suure osa linnast ja toetab jalakäijaid, jalgrattureid ning ühistranspordi kasutajaid. See toetab vee säästmist, alternatiivse energia kasutamist, julgustab inimesi kõndima ning vältima ohtlike materjalide kasutamist.
Linnakujundajad
Üks Euroopa kuulsamaid linnakujundajaid on Šveitsist pärit Le Corbusier (Charles-Édouard Jeanneret). Tema funktsionalistlikus stiilis modernsed tööd on tugeva vormikeelega ja väljendusrikkad. Ta oli esimene arhitekt, kes uuris viimistlemata betooni kasutust ja kasutas seda palju oma töödes. 2016. aastal kanti Le Corbusieri 17 tööd ka UNESCO Maailmapärandite nimistusse.
Eutin
Sõpruslinnad
pisi|left|Eutini turuplats
Livnõ rajoon
Livnõ rajoon (vene keeles Ливенский район) on 2. järgu haldusüksus (munitsipaalrajoon) Venemaal Orjoli oblasti kaguosas. Rajooni keskus on Livnõ linn (ei kuulu rajooni koosseisu).
Rajoon piirneb põhjas Krasnaja Zarja rajooniga, idas ja kagus piirneb ta Lipetski oblastiga, lõunas Dolgoje rajooniga, edelas Kolpnõ rajooniga, läänes Pokrovskoje rajooniga ja loodes Verhovje rajooniga.
Rajooni pindala on 1806,3 km². Elanike arv oli 2012. aastal 32 170, 2009. aastal 33 182 ja 2002. aastal 34 200.
Livnõ rajoonis on 145 asulat, mis kuuluvad kuueteistkümne külaasunduse koosseisu.
Johan Ahlberg
pisi|Johan Ahlberg 1985. aastal Johan Ahlberg, varem Juhan Ahlberg, (1. august 1933 – 25. veebruar 2013 Tallinn ) oli eesti alpinist.
Ta on tõusnud NSV Liidu kõrgeima mäe tippu, korrates sellega Eesti kõrgtõusude rekordit alpinismis.
Haridustee
Ta lõpetas 1952. aastal Tartu I Keskkooli ja 1958. aastal Tallinna Polütehnilise Instituudi kiitusega laevaremonditeaduskonna laevaehituse ja -remondi erialal.
Sport ja alpinism
Ta tegeles keskkooli ajal mitme spordialaga: kergejõustiku, poksi ja langevarjuhüpetega. Kergejõustikutreeninguid jätkas ta Ruudi Toomsalu juhendamisel ka TPI-s õppides.
Mägedes hakkas ta käima üliõpilasena. 1960. aastal võttis ta radisti ja ronijana osa ekspeditsioonist Pamiiris Taga-Alai ahelikus. Selle käigus esmavallutati 30. juulil Hillar Kaalu juhtimisel 6211 meetri kõrgune seni veel vallutamata mäetipp. Tipp nimetati Estonia mäetipuks. Esmatõusjate seas tõusis tippu ka Juhan Ahlberg. See oli eestlaste esimene tõus üle 6000 m kõrguse mäe tippu.
Troon
pisi|[[Moskoovia tsaari Ivan Julma jaoks elevandiluust nikerdatud (sealhulgas jumaldatud Taaveti elu kujutavate) plaatidega kaetud troon]] Troon on monarhi (kuningas, keiser või tsaar) või paavsti kallist materjalist ning kunstipäraselt kaunistatud iste vastuvõttudel ja muudel ametlikel tseremooniatel. See võib samas kontseptuaalset tähendada ka monarhist valitseja võimulolu, kelle aujärjeks on troonipärija.
Johan Ahlberg
Sport ja alpinism
Ta oli 1970. aastate teisel poolel koos Ilmar Priimetsa, Enn Saare ja Jaak Sumeriga eesti esimesi treener-instruktoreid rahvusvahelises alpilaagris MAL-Pamir.
Tõusud seitsmetuhandelistele
1974. aastal võttis Ahlberg osa ekspeditsioonist Lenini mäele (7134 m) ja tõusis Ilmar Priimetsa juhtimisel tippu mäe lõunaküljelt. 1978. aastal tõusis ta koos Ilmar Priimetsa, Enn Saare ja Jaak Sumeriga Pamiiris Korženevskaja tippu (7105 m). Enn Saar võttis kolm tipukaaslast pildile. 1982. aastal vallutas ta koos Aaro Aedviiriga Kommunismi mäetipu (7495 m).
Kokku on ta tõusnud kolme seitsmetuhandelise tippu: kolmel korral Korženevskaja, kahel korral Lenini tippu ja ühel korral Kommunismi mäetippu.
Tsitaat
Johan Ahlberg Kommunismi tipus (1982): "Oleme tipus! Seisatan imestunult. On nagu kahju. Kas ongi kõik? Sel momendil vilksatab läbi pea mõte, et oleks seda redelit veel jätkunud, oleks oma jõuvarudega kasvõi 8 kilomeetrini tõusnud."
Erkki Aadli
Erkki Aadli (sündinud 26. märtsil 1974) on eesti orienteeruja.
Haridus
Ta lõpetas 1992. aastal Saue Keskkooli. 1997. aastal lõpetas ta Tallinna Tehnikaülikooli ehituse eriala.
Töö
Töötab ehitusettevõtte AS Parmeron projektijuhina.
Sporditulemused
Aastatel 2002–2014 on ta OK Saue Tammede võistkonnas tulnud 9 korda Jüriööjooksu võitjaks.
Orienteerumisjooksu EMil 2006. aastal Otepääl sai tavarajal 29.koha. Orienteerumisjooksu MMil 2007. aastal Kiievis sai tavarajal 24. koha ja teatejooksus Eesti meeskonnas 10. koha.
Greg Rouse
pisi|Greg Rouse Greg W. Rouse on ameerika merebioloog, kes on spetsialiseerunud merefauna liigilise mitmekesisuse uurimisele.
Greg Rouse sai Queenslandi Ülikoolist bakalaureuse- ja magistrikraadi ning Sydney Ülikoolist doktorikraadi (PhD).
Alates 2006. aastast töötab Rouse Scripps Institution of Oceanography merebioloogia uurimisdivisjonis. Ühtlasi on ta Scrippsi bentaali selgrootute kollektsiooni kuraator ja California Ülikooli San Diegos merebioloogia distingeeritud professor.
Belorussija
Belorussija (vene keeles Белоруссия) on kahe tekiga kolmas Rossija-klassi (projekt 785/OL800, I seeria) Venemaa jõereisilaev, mis on ehitatud Národný Podnik Škoda Komárno (Slovenské Lodenice n.p. Komárno) laevatehases Komárnos Tšehhoslovakkias 1953 Volga jõelaevakompaniile.
Selle nime all kasutati laeva mitte ainult Venemaa jõgedel liinil Moskva – Rostov Doni ääres ja alates 1960. aastast Kaasan–Uljanovsk NSVLi lipu all, vaid ka Ukrainas aastail 1986–1989 Tšornobõli katastroofi tagajärgede likvideerimiseks, kus seda kasutati ühiselamuna.
Belorussija kanti maha ja lammutati 1989. aastal.
Eliška Richtrová
pisi|Eliška Richtrová (1982)
Eliška Richtrová (sünninimi Eliška Klímová; sündinud 1. juulil 1959 Prahas) on tšehhi maletaja, naiste suurmeister (1982).
Richtrová on viiekordne Tšehhoslovakkia naiste malemeister (1979, 1980, 1981, 1982, 1988).
Ta mängis naiste maailmameistrivõistlustel. 1982. aastal Bad Kissingenis MM-i tsoonidevahelisel turniiril jagas ta 4.–5. kohta. 1987. aastal MM-i tsoonidevahelisel turniiril Smederevska Palankas, kus kolm paremat pääsesid pretendentide turniirile, jagas ta 2.–4. kohta; seejärel kaotas ta kolmanda koha järelmatšis Nona Gaphrindašvilile ja Irina Levitinale ning jäi neljandaks.
1990. aastal tsoonidevahelisel turniiril Azovis sai Richtrová kolmanda koha ja esmakordselt pääses mängima pretendentide turniirile. Sama aasta oktoobris Bordžomis peetud pretendentide turniiril jäi ta 8 osavõtja seas viimaseks.
Ta on osa võtnud neljast naiste maleolümpiast – Tšehhoslovakkia (1988–1992) ja Tšehhi (2008) naiskonna koosseisus.
Richtrová sai FIDE-lt 1980. aastal naiste rahvusvahelise meistri ja 1982. aastal naiste suurmeistri nimetuse.
ATPaasid
ATPaasid ehk adenosiintrifosfataasid on suur rühm ensüüme, mis katalüüsivad adenosiintrifosfaadi (ATP) hüdrolüütilist lagunemist adenosiindifosfaadiks (ADP) ja fosfaatiooniks.
ATP lagunemisel ADP-ks vabaneb energia, mida organism saab kasutada mitmesuguste biokeemiliste reaktsioonide tarbeks.
Enamik ATPaase kuulub primaarsete aktiivsete transporterite rühma ja tegeleb peamiselt translokatsiooniga.
Liigitus
ATPaasid jagunevad põhiliselt P-tüüpi ATPaasideks, V-tüüpi ATPaasid ja F-tüüpi ATPaasid. Igal rühmal on iseloomulikud struktuurid ja mehhanismid.
P-tüüpi ATPaasid on membraanseoselised ATPaasid, mis tegelevad peamiselt toiteainete (suhkrute ja aminohapete transpordiga) ning tagavad raku normaalse ioonkontsentratsiooni.
V-tüüpi ATPaaside alla kuuluvad prootonpumbad, mille ülesandeks on tasakaalustada erinevate raku organellide happesisaldust.
Peale selle on olemas ABC-transporterid ja AAA-transporterid, mille peamine ülesanne ei ole ATP energia kasutamine, kuigi neil on võime seda teha.
P-tüüpi ATPaasid
P-tüüpi ATPaaside nimi tuleneb nende võimest fosforüleerida (ingl phosphorylate) vaheühendeid. P-tüüpi ATPaasid kasutavad substraatideks erinevaid aineid ioonidest fosfolipiidideni ja ATP hüdrolüüsist saadud energiat kasutatakse erinevate toiteainete transportimiseks rakku. Samuti võivad nad rakust välja pumbata toksilisi ja rakke kahjustavaid aineid ning kontrollivad ioongradienti püsivust. P-tüüpi ATPaasid on membraansed ATPaasid ja transport toimub rakus konformatsiooniliste muutuste tõttu, mille toob kaasa ATP-st vabanenud energia. Tüüpilisteks P-tüüpi ATPaaside mehhanismi näideteks on Ca2+-, Na+- ja K+-ATPaasid.
P-tüüpi ATPaasidel on omakorda viis alamperekonda. Nende ühiseks jooneks on see, et kõik omavad P-tüüpi ATPaasidele iseloomulikke domeene. Neid domeene on kokku viis. Aktuaatordomeen ehk täiturdomeen, nukleotiidide sidumisdomeen ja fosforüleerimisdomeen, on kolmekesi tsütoplasmaatilised domeenid. Transpordidomeen ja klassispetsiifiline domeen klassifitseeritakse membraani sisesteks domeeniteks. Ja viimasena R-domeen ehk regulatoorne domeen, mille ülesandeid täidavad P-tüüpi ATPaaside puhul tavaliselt kas N- või C-terminus või mõlemad koos, mis võivad käituda autoinhibiitoritena, mõjutades domeenide liikuvust, ioonide vastuvõtlikkust ja sidumist.
PI alamperekonda kuuluvad Cu+-, Zn2+-, ja Co2+-ATPaasid, mis tegelevad raskmetallide mürgistuse vastu võitlemisega, pumbates neid rakust välja. PII hulka kuuluvad kõige tavalisemad näited P-tüüpi ATPaasidest, mis hoiavad ioongradienti, nagu näiteks üleval mainitud Ca2+-, Na+- ja K+-ATPaasid. PIII alamperekonda klassifitseeritakse H+-ATPaasid, mis on analoogsed PII ATPaasidele ja täidavad sarnaseid ülesandeid, kuid neid leidub enamasti just seentes ja taimedes.
PIV koondab oletatavaid fosfolipiidide flipaase, mis on levinud eukarüootidel ja mille peamisteks ülesanneteks on korraldada vesiikulite transporti erinevates biokeemilistes radades, samuti on nad olulised fosfolipiidkihi säilimise juures, kuna nad korraldavad fosfolipiidide liikumist ühelt membraani poolelt teisele.
Viimaseks alamperekonnaks loetakse PV Orb transporterid, kuhu kuuluvad transporterid, mille puhul on kindlaks tehtud valgu järjestused, mis omavad iseloomulike P-tüüpi ATPaaside motiive, kuid praktikas pole nende uurimisega eriti kaugele jõutud ja ei teata, millist substraati nad kasutavad. Üheks paremini uuritud näiteks on pärmi S. cerevisiae helikaasne valk Spf1. pisi|Na+/K+-ATPaas Na+/K+-ATPaas on transporter, mis transpordib rakku sisse üle membraani Na+-ioone ja rakust välja K+-ioone. Ioonide suhe on 3/2-le ehk 3 Na+-iooni kohta, mis sisenevad rakku, tuleb välja pumbata 2 K+-iooni. Na+/K+-ATPaasid esinevad loomsetes rakkudes ja kannavad ioone nende ioonigradienti vastu. Selleks kasutab ATPaas aktiivset transporti, mille käigus ATP hüdrolüüsitakse.
Üks praktiline näide P-tüüpi ATPaasidest on gastraalne vesinik-kaaliumpump: gastraalne vesinik-kaalium-ATPaas või H+/K+-ATPaas on kõhus asuv prootonpump. See vahetab kaaliumi sooli luumenist tsütoplasmaatilise vesiniku vastu ja on ensüüm, mis on peamiselt vastutav soolestiku koostise hapestamise eest. H+/K+-ATPaasi leidub pateriaalsetes rakkudes, mis on kõrgelt spetsialiseerunud epiteliaalsed rakud, lokaliseeritud mao rakkude sisemisse voodrisse, mida nimetatakse gastraalseks mukoosaks. Pateriaalsetel rakkudel on ulatuslik sekretoorne membraanisüsteem ja H+/K+-ATPaas on nende membraanide peamine koostisosa. Väike hulk H+/K+-ATPaasi leidub ka renaalses säsis.