cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Molière
Looming
17. sajandil tegutsenud näitekirjaniku loomingut lavastatakse teatrites üle maailma tänapäevani ning selle mõju on ulatunud peaaegu kõikidesse Euroopa teatritesse ning ka Aasia ja Aafrika maadesse. Molière'i loomingusse kuulub 33 komöödiat, eessõnad, pühendused, palvekirjad ja luuletused.
Priit Võigemast
Elukäik
Lavakunstikateedri lõpetamise järel pakuti Võigemastile tööd Tallinna Linnateatris ja Ugalas. Ta otsustas Ugala kasuks ning suundus Viljandisse koos kursusekaaslaste Ott Aardami, Karol Kuntseli, Kadri Lepa, Maria Soometsa ja Carita Vaikjärvega.
Molière
Mõjutused
Molière puutus juba väiksest saati kokku nii Pariisi tänavaelu, rahvalike laadajantide, õukonnateatri kui ka akadeemilise kooliharidusega. Teda on nimetatud nii kirjandusliku kui rahvaliku Pariisi noormeheks. Molière'i loomingut mõjutas ka ühiskondlikult peavooluks olev klassitsism, kus ülevaks peeti mõistust ja ratsionaalset mõtlemist. Molière'i võib pidada toonase aja paljastava-satiirilise suuna esindajaks. Ta käsitles oma loomingus erinevaid ühiskonnakihte, probleeme ja valupunkte.
Priit Võigemast
Filmid
pisi|Priit Võigemast filmis "Tõde ja õigus"
Konrad von Jungingen
1398. aastal vallutas Saksa ordu Jungingeni juhtimisel Ojamaa, mis oli saanud vitaalivendade peamiseks tugipunktiks, ordu kätte jäi saar kuni 1408. aastani, mil Taani selle tagasi ostis. Jungingeni ajal oli ordu oma võimsuse tipul, ta valitses nii kogu Preisimaa kui ka 1398. aastal Leedu suurvürstilt Vytautaselt lepinguga saadud Žemaitija (Samogiitia) üle. Konrad von Jungingen suutis osava diplomaadina hoida rahu ka Krevo uniooni liitunud Poola ja Leeduga.
Eesti ajaloos on Jungingen tuntud eelkõige Jungingeni armukirja andjana. 1397. aastal andis ta kõrgmeistri ametliku ülemvõimu alla kuulunud Harju-Viru rüütelkonnale rea privileege, millest kõige olulisem oli lääni pärimisõiguse laiendamine kuni viienda põlveni nii mees- kui ka naisliinis.
Kui Jungingen Marienburgis suri, valis ordukapiitel uueks kõrgmeistriks tema venna Ulrichi. Konrad on maetud Marienburgi (Malborki).
Priit Võigemast
Isiklikku
Priit Võigemast oli 2005–2016 abielus kursuseõe ja Tallinna Linnateatri näitleja Evelin Võigemastiga. Neil on 2007. aastal sündinud tütar Loviise ja 2009. aastal sündinud poeg Lennart. 29. detsembril 2016 kinnitas Priit Võigemast, et paar on otsustanud abielu lahutada.
Molière
Loomingu algus
Esimesed katsed kirjutada draamakirjandust tegi Molière 1650. aastate alguses, kuid sel ajal ei saavutanud veel näitekirjanikule omane satiir täit hiilgust. Tema esimesed teosed olid rahvalikud farsid, mida ei trükitud ning pole neid säilinud. Esimesed iseseisvad komöödiad kirjutas Molière ajal, mil tema trupp oli tegutsemas rändteatrina. Molière asus kirjutama, kuna trupil oli tekkinud repertuaaripuudus. 24. oktoobril 1658 sai trupist ametlikult kuninga venna näitetrupp, mis tähendas rändteatriaja lõppu ja kindlat mängukohta, mille tulemusel hakkas trupp lavale tooma järjest enam Molière'i loomingut.
Priit Võigemast
Isiklikku
Alates 2020. aastast on Võigemasti elukaaslaseks näitleja Laura Kalle ning 2022. aastal sündis neil tütar.
Molière
Teosed
Molière'i loomingusse kuulub 33 komöödiat, mis on kirjutatud nii proosakõnes kui ka aleksandriinis ehk värsskõnes.
Priit Võigemast
Isiklikku
Priit Võigemasti isa on poliitik Jüri Võigemast (Eesti Keskerakond, kuulunud IX Riigikogu koosseisu).
Thongloun Sisoulith
Thongloun Sisoulith (lao keeles ທອງລຸນ ສີສຸລິດ; sündinud 10. novembril 1946) on Laose poliitik, alates 22. märtsist 2021 Laose president.
Ta valiti 23. jaanuaril 2016 toimunud Laose Rahvarevolutsioonilise Partei 10. kongressil Laose peaministriks.
Elu ja karjäär
Sisoulith sündis Houaphanhi provintsis ning õppis aastatel 1962–1969 Neo Lao Hak Sati pedagoogikakolledžis. Ta käis ennast täiendamas Nõukogude Liidus ja Vietnamis. Lisaks lao keelele räägib ta ka vietnami, vene ja inglise keelt.
Ta on valitsuses töötanud arvukatel ametikohtadel. Aastatel 1987–1992 oli ta asevälisminister, 1993–1997 töö- ja sotsiaalse heaolu minister, 1998–2000 rahvusassamblee liige. Temast sai 27. märtsil 2001 asepeaminister ning riigiplaneerimise komitee president; 8. juunil 2006 määrati ta ka välisministriks.
Koroonapandeemia Põhja-Makedoonias
Koroonapandeemia Põhja-Makedoonias on osa 2019. aasta sügisel Hiinast Wuhanist alanud ja 2020. aasta märtsis pandeemiaks kasvanud ülemaailmsest koroonapandeemiast.
Esimene haigusjuhtum tuvastati Põhja-Makedoonias 26. veebruaril 2020. Haigestunud oli 50-aastane naine Skopjes, kes oli veetnud enne seda kuu aega Itaalias.
Ants Veetõusme
pisi|Ants Veetõusme 20. augustil 2011 Ants Veetõusme (sündinud 3. mail 1949) on Eesti endine poliitik, rahandus-, äri- ja sporditegelane.
Ants Veetõusme ema Olga küüditati 1941. aasta juunis Kirovi oblastisse Nagorskisse. Pärast sõja lõppu tuli ta omavoliliselt Eestisse tagasi, kuid saadeti koos mõnenädalase Ants Veetõusmega 1949. aastal samasse kohta tagasi. Eestisse pääseti 1954. aastal.
Veetõusme oli üks Tartu Kommertspanga käivitajaid ja esimene juht, Olari Taali sõnul panga idee autor ja tehniline teostaja, kes leidis seadusandluses võimaluse luua esimene kommertspank Nõukogude Liidus.
1990. aastal valiti ta Rahvarinde kandidaadina Ülemnõukogusse. Veetõusme kuulus nende 69 Ülemnõukogu saadiku hulka, kes 1991. aasta 20. augustil Eesti Vabariigi iseseisvuse taastamise poolt hääletasid. Ta on 20. Augusti Klubi president.
1991. aastal tegid kuningriiklased Veetõusmele ettepaneku asuda Tartu linnapeaks, mille ta vastu võttis. Veetõusme ametiajal, 1992. aastal, võeti Tartus süveneva rahakriisi leevendamiseks maksevahendina kasutusele ajutised maksetšekid, niinimetatud Tartu raha, mis trükiti katastroofiolukorraks mõeldud vesimärkidega leivatalongide pöördele.
1993. aastal valiti parteitu Veetõusme Rojalistliku Partei nimekirjas Tartu linnavolikokku. Aastatel 1993–1996 pidas ta Tartu linnavolikogu esimehe ametit.
Rahandusalane tegevus:
pisi|[[20. Augusti Klubi president Ants Veetõusme kõnelemas 20. augusti mälestuskivi juures Toompeal 2012. aastal]] Poliitiline tegevus:
Tegevus spordiliitudes:
Aasluharohumaa
Aasluharohumaa on lühiajaliselt üleujutatav luharohumaa.
Selle saagikus on 10–30 tsentnerit hektarilt.
Merise
Merise on küla Saare maakonnas Saaremaa vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Mustjala valda.
Seal asub Merise nina ehk Merise neem, Merise pank ja Merise tulepaak.
Kaande meteoriit
Esimene meteoriit Eestis, mille langemisest on meieni jõudnud ka pealtnägijate kirjeldused, on Kaande meteoriit.
PunaMust
PunaMust on anarhistlik interaktiivne veebikeskkond Eestis. Punamust asutati 24. veebruaril 2006.
Dolokivi
pisi|Sinaka värvuse annab sellele dolomiiditükile [[püriitne lisand, mille porsumise tõttu on kivi ääred teist värvi]] pisi|Dolokivi lõikamine 1994. aastal Dolokivi ehk dolomiit on valdavalt dolomiidist koosnev karbonaatkivim.
PunaMust
PunaMust on mitteformaalne inimeste kooslus, mis on kogunenud alternatiivset maailmavaadet pakkuva veebikeskkonna ümber, mis propageerib vabatahtlikku, iseorganiseeruvat ning alt-üles toimivat ühiskonnakorraldust (otsustamine ning organiseeritud tegevus peab toimuma ennekõike rohujuure tasandil), ühendades samas sarnast maailmavaadet omavaid inimesi üle terve Eesti.
Dolokivi
Nimetus
Seda kivimit nimetatakse reeglina dolomiidiks. Et dolomiit on eelkõige mineraal, on Rahvusvaheline Geoloogiaühing (IUGS) soovitanud lõpetada kivimi nimetamise dolomiidiks. Segaduste vältimiseks ja korrektsuse huvides on Vikipeedia sellest ka lähtunud. Sellele seisukohale on võimalik vastu vaielda, sest algselt defineeriti kivim ja seejärel mineraal, mistõttu võiks kivimil olla sellele nimetusele suurem õigus. Enamik geolooge nimetabki seda kivimit just dolomiidiks, mitte dolokiviks.
Kaltsiidi dolomiidiks muundamise geoloogiline protsess on tuntud kui dolomitistamine ja kõik vahetooted on tuntud kui "dolomiidist lubjakivi".
Dolomiidiprobleem viitab varem geoloogilises rekordis aset leidnud suured dolomiidide hoiused, mille tagajärjeks on nende moodustamise ühtne seletus.
Dolokivikoopad
Nagu ka lubjakivide puhul, võib nõrga süsihappega lahustumise tõttu moodustada dolomiidi kivis looduslikud koopad ja lahuse torud. Dolomiidi kivimites võib moodustada ka kaltsiumkarbonaadi speleoteemid (sekundaarsed hoiused) stalaktiidide, stalagmiiteede, voolukivi jne kujul. Dolomiit on tavaline kivimi tüüp, kuid üsna haruldane mineraal speleoteemides.
Nii Union Internationale de Spéléologie" (UIS) kui ka Ameerika National Speleological Society (NSS) kasutavad laialdaselt oma väljaannetes termineid "dolomiit" või "dolomiitkivi", viidates looduslikule aluspõhjale, mis sisaldab suure osa CaMg (CO3)2, milles on moodustunud looduslikud koopad või lahuse torud.
Hans Christian Andersen
pisi|Anderseni kuju Kopenhaagenis Hans Christian Andersen (2. aprill 1805 Odense – 4. august 1875) oli Taani kirjanik.
Tuntuimad on tema muinasjutud (üle 200 jutu), kuid ta kirjutas ka reisikirju, kuus romaani, viiskümmend näidendit ja üle tuhande luuletuse. Tema muinasjutte on tõlgitud 125 keelde ning neist inspireerituna on loodud näidendeid, ballette ja filme.
Aastast 1967 tähistatakse Hans Christian Anderseni sünniaastapäeva rahvusvahelise lasteraamatupäevana.
Elulugu
pisi|left|Anderseni lapsepõlvekodu Odenses Hans Christian Andersen sündis Taanis Odense linnakeses lihtsas perekonnas ainsa lapsena. Tema isa uskus ennast olevat kõrgklassi päritolu, kuid tõendeid sellele ei leitud. Kingsepast isal oli algharidus ning ta luges pojale ette lugusid "Tuhandest ja ühest ööst". Ema ei olnud haridust saanud ning töötas pesunaisena. Isa suri 1816. aastal, ema abiellus paar aastat pärast seda uuesti. Hans saadeti kohalikku vaeste laste kooli, kus ta teenis ka elatist algul kangru, hiljem rätsepa õpipoisina. Ta valmistas endale nukuteatri ning veetis palju aega nukkudele riideid meisterdades ja oma väljamõeldud näidendeid läbi mängides. Samuti luges ta palju.
14-aastaselt siirdus ta Kopenhaagenisse, et leida tööd näitlejana. Kuninglikku Teatrisse ei tahetud teda algul võtta. Tuttavate abiga pääses ta lühikeseks ajaks õpilaseks balletikooli ning koorilauljaks kuni häälemurdeni. Ta saatis teatrile mõned oma näidendid, kuid need lükati tagasi. Andersenil õnnestus saada mõjuka riigiametniku ja Kuningliku Teatri juhi Jonas Collini soosing ning too kindlustas talle 1822. aastal õppekoha Slagelse ladina koolis. Samal aastal oli ta avaldanud oma esimese teose "Ungdoms-Forsøg" pseudonüümi Villiam Christian Walter all (kombinatsioon William Shakespeare'i, Walter Scotti ja tema enda nimest). Kuni 1827. aastani käis ta koolis Helsingøris ja pääses siis Kopenhaageni ülikooli.
1820. aastatel avaldati tema loomingut suhteliselt vähe. Tema esimene näidend Kuninglikus Teatris etendus 1829. aastal. Järgmisel aastal ilmus esimene luulekogu.
Alates 1831. aastast reisis ta palju Euroopas ning kirjutas reisikirju.
Hans Christian Anderseni muinasjuttude esimene väljaanne "Lastele vestetud muinasjutud" ilmus 1835. aastal. Samal aastal ilmus ka tema esimene romaan "Improvisatoren", mis saavutas kiiresti rahvusvahelise edu. pisi|left|Hans Christian Andersen Pärast seda, kui Andersen 1837. aastal Rootsit külastas, otsustas ta kirjutada luuletuse, mis väljendab rootslaste, norralaste ja taanlaste seotust. Mõte sai teoks 1839. aasta juulis, kui sündis "Jeg er en Skandinav" ('ma olen skandinaavlane'). Helilooja Otto Lindblad kirjutas luuletusele muusika ja see laul oli 1840. aastatel populaarne.
Looming
Pikemalt: Hans Christian Anderseni muinasjuttude loend
Anderseni kuulsamaid kunstmuinasjutte:
Biopiraatlus
Biopiraatlus (inglise keeles biopiracy) on loodusvarade ja teadmiste patenteerimine suurkorporatsioonide, riikide ja teadusasutuste poolt ilma võrdse tunnustuse ja hüvituseta neid varasid kasutanud ja teadmisi loonud kohalikele kogukondadele
Sageli on biopiraatluse juhtumite keskmes tegemist põlisrahvaste biomeditsiiniliste teadmiste patenteerimisega.
Biopiraatlusena käsitatav patenteerimine, samuti patenteeritud geneetiliselt muundatud kultuuride tootmine, on uued viisid kolmanda maailma koloniseerimise jätkamiseks.
Deani-Starki aparaat
vasakul|pisi|300px|Dean Starki aparaat töös pisi|150px| Dean-Starki aparaadi skeem Dean-Starki aparaat on laboratoorne seade, mida kasutatakse keemialaborites vedelikust või vedelike segust vee (vahel ka mõne muu vedeliku) väljaajamiseks tagasikeetmise põhimõttel.
Selle seadme leiutasid E. W. Dean [di:n] ja D. D. Stark [štark] 1920. aastal selleks, et määrata vee sisaldust naftasaadustes. Uuritavas naftasaaduses sisalduv vesi destilleeritakse koos lisatud lahustiga (dimetüülbenseen, ligroiin, bensiini raskem fraktsioon) gradueeritud veekogujasse.
Parempoolsel skeemil on Dean-Starki aparaadi põhimõtteline ehitus, kus 1 – magnetsegaja, 2 –destillatsiooni (reaktsiooni) kolb, 3 – deflegmaator, 4 – termomeeter, 5 – püstjahuti, 6 ja 7 – jahutusvee sisse- ja väljavool, 8 – veekoguja, 9 – kraan, 10 – vastuvõtja.
Siin kujutatud seade võimaldab kasutada veega mittesegunevaid solvente, mille tihedus on vee tihedusest väiksem. Sellistel tingimustel tagasikeetmise režiimis moodustab solvent veekogujas ülemise kihi vee kohal ja hakkab destillatsioonikolbi tagasi valguma.
Dean-Starki seadet saab kasutada sünteesi käigus moodustuva vee pidevaks väljaajamiseks tagasikeetmise režiimis; näiteks esterdamisel saab sel viisil ka reaktsiooni tasakaalu vajalikus suunas nihutada. Teine kasutusala on aseotroopne destillatsioon; enamasti solventide kuivatamiseks veega aseotroopi moodustava lisandiga.
Bretton Woodsi institutsioonid
Teise maailmasõja liitlaste poole esindajad kogunesid 1944. aastal Bretton Woodsi konverentsile linna USAs, et leppida kokku sõjajärgse maailma majandus- ja kaubandusarhitektuur, sealhulgas fikseerida valuutakursid ja luua loodava süsteemi institutsionaalsed alustalad. Nendeks sai kolm niinimetatud Bretton Woodsi institutsiooni:
Viited
* Allikas: Arengukoostöö- ja humanitaaralase terminoloogia sõnaseletusi
Läänemaa
Läänemaa (ladina keeles Maritima, Rotalia, saksa keeles Kreis Wiek, samuti Rotelewich – Wikke – Wikkezland – Wicia – Wikkelandia) on ajalooline maakond Eestis. Nüüdisaegne Läänemaa hõlmab ajaloolisest Läänemaast vaid keskmise osa – selle lõunapoolne ala Mihkli ja Varbla ümbruses kuulub nüüdisaegse Pärnu maakonna koosseisu ja Lihula ja Virtsu ümbrus ühines pärast omavalitsuste liitmist Pärnu Maakonnaga, idapoolsed alad Märjamaa ja Vigala ümbruses moodustavad poole tänapäeva Rapla maakonnast ning Hiiumaa on omaette maakond.
Tubala rändrahn
pisi|Tubala rändrahn
Läänemaa
Arheoloogiline kultuur
Omanäoline, ajaloolise Läänemaa alale vastav kultuuripiirkond kujunes arheoloogiliste leidude järgi välja rahvasterännuajal. Üks piirkonnale eriomane tunnus oli näiteks unikaalse kujundusega valjaosade kasutamine. Läänemaa materiaalses kultuuris peegelduvad ka kontaktid Rootsi alaga. Eelviikingiaegsel ja viikingiaegsel Läänemaal puudusid samal perioodil idapoolsetel aladel arvukalt tekkinud linnus-asula-tüüpi keskused. See võis olla osalt tingitud Skandinaavia mõjudest (seal puudusid need samuti), osalt tasasest pinnamoest, mis raskendas linnuste rajamist. Palju vahendeid nõudev ringvall-linnuste ehitamine algas Läänemaal hilisrauaajal, mil kohalike ülikuperede kätte oli nii suure töö teostamiseks ilmselt piisavalt võimu ja vara kogunenud. Kalmetüüpidest olid Läänemaal alates rahvasterännuajast kasutusel kangurkalmed, maa-alused põletusmatused ja võib-olla ka maa-alused laibahauad. Alates 10. sajandist kalmete hulk kasvas, levisid kivivarekalmed ja maa-alused põletusmatused.
Kärdla rannakivi
pisi Kärdla rannakivi (Titekivi) on rändrahn, mis asub Hiiu maakonnas Kärdla supelrannas, "Rannapaargu" hoone läheduses. Kivi pikkus on 5,5 meetrit, laius 3,5 meetrit, kõrgus 3 meetrit ja ümbermõõt 14,8 meetrit.
Tubala rändrahn
Rändrahn on 6,8 meetrit pikk, 4,7 meetrit lai ja 3,5 meetrit kõrge. Tema ümbermõõt on 20 meetrit ja maht 67 kuupmeetrit. Ta on mahu järgi suuruselt 6. kivi Hiiumaal.
Läänemaa
Läänemaa Islandi saagades
Varaseimate Läänemaal toimunud sündmuste mainimised võivad pärineda Islandi saagadest, kus mitmel korral mainitakse maad nimega Adalsysla, mis ilmselt vähemalt osaliselt kattus Läänemaaga. Saagad on samas osalt ilukirjanduslikud teosed, mis on tihti kirja pandud seal kajastatud sündmustest tunduvalt hiljem, ja nendes esitatud faktid on kohati kaheldavad.
Tubala rändrahn
Kõpu Majaka Fond on kivist paarkümmend meetrit kagusse paigaldanud suure puuvaia, mis legendi järgi Hiiumaad merepõhjas paigal hoiab.
Läänemaa
Läänemaa Islandi saagades
Snorri Sturlusoni 13. sajandi algul kirja pandud "Ynglingite saaga" kohaselt tungis oletatavasti 600. aasta paiku Rootsis valitsenud kuningas Ingvar oma sõjaväega Adalsyslasse ja rüüstas kohas nimega Stein (at Stein – "kivi juures"). Sinna ilmus arvukas vägi, keda saaga nimetab Sýslukind (ehk Sýsla sugu, mõnikord tõlgitud ka kui maarahvas või eestlased). Toimus lahing, kus kuningas langes ja Rootsi sõjamehed aeti põgenema. Pärast maeti Ingvar sinnasamasse merekaldale kalmukünka alla. Raivo Palmaru hinnangul on Sturluson vanemat allikat ümber jutustades siiski vea teinud ja tõlgendanud originaalteksti saart märkivat väljendit kivina. Palmaru arvates tähendas algse variandi saar Saaremaad ja tegevus toimus seal ning Sturluson lisas Adalsysla saagasse inspireerituna loos nimetatud Sýsla soost.
Tubala rändrahn
Rahnu koordinaadid on:.
Läänemaa
Läänemaa Islandi saagades
pisi|Norra kuningas [[Harald Kaunisjuus]] Kindlam on Läänemaa samastamine skandinaavlaste seas kasutusel olnud kohanimega Vik (saksakeelne variant Wiek; sõna tähendab lahte, merekääru või abajat). Saagas Harald Kaunisjuuksest (eluaeg 9. sajandi lõpp – 10. sajandi algus) kirjeldatakse, et Vikinasse (i Víkina) minnes "raius ta seal rannas rahvast maha".
Kärdla rannakivi
Kivi asub merepiiril. Harilikult saab kuiva jalaga minna kivini, kuid mitte ümber kivi jalutada.
Läänemaa
Läänemaa Islandi saagades
Olaf Tryggvepoja saaga teatab, et jarl Eirik rüüstas 10.–11. sajandi vahetusel "kogu Adalsysla ja Eysysla (Saaremaa) ja võttis seal taanlastelt neli laeva ära ja tappis kõik pardalolijad".
Kärdla rannakivi
Kivisse on raiutud kaks joont aastaarvudega 1893 ja 1967. Need jooned näitavad, kui kõrgele vesi neil aastail suure tormiga küündis.
Läänemaa
Läänemaa Islandi saagades
Njálli saaga, mis kirjeldab sündmusi vahemikus 960–1020, mainib, et keegi Thorkell olevat Adalsyslas lendlohe (flugdreka) maha löönud.
Saagas Norra kuningast Sverre Sigurdssonist (elas 1177 või 1184–1202) on kirjeldus, et "nad läksid suvel Idateel Eestimaale ning laastasid seal, mis kutsutakse Píkumis...". On oletatud, et siin on nime märkimisel viga tehtud ja mõeldud oli i Víkum (ehk Läänemaal).
Maakonna ulatus ja sisemine jaotus 13. sajandi alguses
Mitmete allikate kinnitusel oli 13. sajandil Läänemaal seitse muinaskihelkonda. Suuremad ja sõjalis-poliitiliselt mõjukamad olid Ridala (Rotalia, Rotelewic) kihelkond maakonna loodeosas (hõlmas hilisemad Ridala, Martna ja Lääne-Nigula kirikukihelkonnad) ja Soontagana (Sontagana, Sontackele) kihelkond maakonna lõunaosas (tuumala Mihkli kirikukihelkond, lisaks suurem osa Audru kihelkonnast, võib-olla ka Tõstamaa ja Varbla ning Pärnu jõest lõunasse jääv ala). Mõlema kihelkonna nime kasutati 13. sajandi allikates ka laiemas tähenduses. Ridala tähistas kohati ilmselt Läänemaa põhjaosa või kogu maakonda, Soontagana paralleelnimi oli arvatavasti Maritima (ladina keeles "mereäärne"), mis samuti mõnikord tähistas üldisemalt Läänemaa lõunaosa või tervet maakonda. Kristjan Oadi oletuse kohaselt tähistas Rotalenses ehk ridalaste laiem tähendus kõiki Läänemaa kultuuriala elanikke, terra Maritima ehk Mereäärne maa oli aga poliitiline mõiste Soontagana võimuala tähistamiseks, mis hõlmas suurema osa Läänemaast. Ülejäänu võis tema arvates kuuluda Varbola linnuse võimkonda.
Soontagana kihelkonnast ida pool, hilisema Pärnu-Jaagupi ja osaliselt seda ümbritsevate kirikukihelkondade alal asus Kõrve muinaskihelkond (Corbe). Soontaganast lääne ja põhja poole jäid kolm suhteliselt väikest kihelkonda: Kotsu (Cozzo, Cotze) hilisema Karuse kirikukihelkonna alal, Hanila (Haniale, Hanhele) hilisema Hanila kirikukihelkonna alal ja Lihula (Leale) hilisemate Lihula ja Kirbla kirikukihelkondade alal. Suurem ja üks Läänemaa tihedamini asustatud kihelkondi paiknes arvatavasti Kullamaa ja Märjamaa kirikukihelkondade territooriumil, kuhu lisandus võib-olla ka Vigala piirkond. Selle kihelkonna nime kirjalikud allikad aga ei maini. Heinrich Laakmann on oletanud, et kihelkonda võidi harjulaste poolt Läänemaaks kutsuda ja aja jooksul laienes see nimi kogu maakonnale (esmamainimine on 1574. aastal kujul Lenemaelsche).
Riialaste ja läänemaalaste vahelise sõja algus (1211–1212)
Esimene põhjalikum kirjalik allikas Läänemaa kohta on Henriku Liivimaa kroonika, mis kirjeldab Liivimaa ristisõja käigus toimunud Eestimaa vallutamise juures ka Läänemaa alistamist. Läänemaalaste esimene sõjaline kokkupuude riialaste (Riia piiskopi ja Mõõgavendade ordu) juhitud agressiooniga oli 1210./1211. aasta vahetusel, mil need koos omale allutatud liivlaste ning liitlaseks olevate latgalite ja pihkvalastega Soontaganasse tungisid. Kihelkond rüüstati, põletati maha kolm linnust (asusid võib-olla Keblaste Taaramäel, Virussaare pelgupaigas ja Vatla maalinna kohal) ja põgenevaid inimesi taga ajades jõuti ka naaberkihelkondadesse. Neljandal päeval pöörduti koos röövitud saagiga tagasi.
Toimunu tõi kaasa läänemaalaste ühinemise juba varem moodustunud ugalaste ja sakalaste sõjalise liiduga riialaste vastu. 1211. aasta alguses rüüstas Soontaganast ja seda ümbritsevatest kihelkondadest kogutud vägi Metsepoles. Tegemist oli ennekõike kaugema eesmärgita kättemaksuretkega. Samas on võimalik, et püüti ka hirmutada Metsepole liivlasi riialastega mitte koostööd tegema, kuid tegelik efekt oli pigem vastupidine.
Hiljem samal aastal ründasid ridalased ja Mereäärsed kihelkonnad kolme üksteisele järgnenud sõjaväega Metsepole ja Lēdurga liivlasi. Kättesaadud inimesed tapeti või vangistati, kariloomad rööviti. Ridalaste mainimine näitab, et nüüd astus sõtta ka Läänemaa põhjapoolne osa. Suurem ettevõtmine oli Turaida piiramine saarlaste, ridalaste ja revalaste väe poolt. Selle sündmuse kontekstis on kroonika ridalaste all mõelnud ilmselt kõiki läänemaalasi või vähemalt maakonna põhjaosa elanikke. Riiast Turaidasse saadetud abijõududel õnnestus piirajaid ootamatult rünnata ja neid lahingus võita, sundides eestlased suurte kaotustega ning oma hobuseid ja laevu maha jättes põgenema.
Pärast Turaida lahingut otsustas Riia piiskop Albert suunata oma põhitähelepanu Eestimaa alistamisele. Ta nimetas senise Daugavgrīva kloostri abti Theoderichi Eestimaa piiskopiks. Piiskopkonna keskus kavatseti luua Läänemaale Lihulasse, kuid selle piirid jäid esialgu täpsemalt määratlemata.
1212. aasta alguses liikus "kõigist Mereäärsetest kihelkondadest" kogunenud vägi Koiva jõe suudmesse, kuid kuuldes, et piiskop Albert on äsja suure hulga ristisõdijatega Riiga jõudnud, pöörduti tagasi. Peagi sõlmisid soontaganalased riialaste, liivlaste ja latgalitega kolmeaastase vaherahu.
Läänemaa alistamine riialaste poolt (1215–1218)
Veidi enne vaherahu lõppu, tõenäoliselt 1215. aasta jaanuaris-veebruaris, tegi riialaste, liivlaste ja latgalite ühisvägi sõjaretke Ridalasse, Läänemaa põhjaossa. Soontagana piiridest mindi rahumeelselt läbi ja ridalasi tabati ootamatult, mistõttu paljud neist saadi kätte ning tapeti või võeti vangi. Samuti saadi saagiks suurel hulgal kariloomi ja hõbedat. Pärast kolmepäevast rüüstamist pöörduti Liivimaale tagasi. Sõjakäigu vastuolulisi väiteid sisaldava kirjelduse tõttu on mõni autor oletanud, et seal on ekslikult kokku pandud kaks erinevat sõjakäiku, millest teine toimus hoopis 1216. aastal.
Hiljem samal aastal osalesid ridalased saarlaste juhitud sõjalises aktsioonis Riia vallutamiseks. Samal ajal kui saarlased asusid linna piirama, pidid nad tungima Turaida liivlaste kallale, et takistada nende riialastele appiminekut. Latgalite kinnihoidmise eesmärgil käisid sakalased ja ugalased Autine linnust piiramas. Ridalased alustasid sõjakäiku Metsepole rüüstamisega, kuid kuuldes, et saarlastel Riiat vallutada ei õnnestunud, pöörduti tagasi.
1215./1216. aasta vahetuse paiku, kui Ugandi ja Sakala olid juba Riia piiskopi võimule alistunud, liikus riialaste, liivlaste ja latgalite vägi mööda merejääd Soontaganasse, kus pärast külade rüüstamist asuti piirama Soontagana linnust. Lahingu üheksandal päeval alustati rahuläbirääkimisi. Suuri kaotusi kandnud ning vee- ja toidupuuduses soontaganalased nõustusid piirajate esitatud tingimustega ristiusk vastu võtta ja ülikute pojad pantvangideks anda ning sõlmiti rahu. Üheteistkümnendal päeval lubati linnusesse siseneda preestril, kes seal olnud inimesed ristis. Pärast seda piirajad lahkusid.
1216. aastal kavandasid saarlased uut katset Riia ründamiseks, kuhu seekord kaasati ka Polotski vürst. Eestlased (tõenäoliselt taas läänemaalased, sakalased ja ugalased) pidid seejuures jälle ründama latgaleid ja liivlasi. Vürsti ootamatu surma tõttu jäi plaan aga teostamata.
1217. aastal, pärast riialaste lüüasaamist Otepääl, kavandasid eestlased koos Novgorodi vürstiga nende vastu suure sõjakäigu korraldamist. Septembris kogunes Navesti äärde eestlaste vägi, mille hulgas Henriku kroonika mainib esimesena just ridalasi, kellega siinkohal on ilmselt tähistatud kogu Läänemaad. Enne Novgorodi liitlaste saabumist jõudis Sakalasse aga riialaste vägi, mis Madisepäeva lahingus eestlasi võitis.
1218. aasta algupoolel, pärast plaanitud saarlastevastase sõjakäiku ärajäämist nõrga merejää tõttu, suundus riialaste, liivlaste ja latgalite vägi "teiste eestlaste vastu". Teel kohati saarlasi, kes nende eest Läänemaale põgenesid. Saarlasi jälitades jõudis ka kristlaste vägi sinna ja hakkas maakonnas rüüstama. Pärast seda jäädi mõneks päevaks laagrisse ja sel ajal tulid nende juurde vanemad Hanilast, Kotsult "ja kõigist kihelkondadest, mis asuvad Ridalast kuni Revalani ja Harjumaani". Riialased sõlmisid nendega rahu tingimusel, et nad võtavad vastu ristiusu ja hakkavad maksu tasuma. Kui vanematelt oli lepingu kinnituseks pantvangid saadud, pöördus sõjavägi tagasi.
Rootsi ja Taani katsed Läänemaad vallutada (1219–1221)
Oletatavalt 1219. jaanuari paiku toimus Liivimaa vanemas riimkroonikas kirjeldatud (kuid Henriku kroonikas mittemainitud) leedulaste sõjakäik Eestimaale, mille käigus rüüstati ka Läänemaal. 1219. aasta veebruarikuise riialaste sõjaretke ajal Revalasse kasutasid nad teejuhtidena soontaganalasi.
Pärast seda läkitati Riiast Läänemaale preester, kellele kohalikud olevat tasunud maksu ja andnud lubaduse Taani asemel Riia kirikut teenida. Preester rööviti aga Taani esindajate poolt paljaks ja saadeti tagasi.
Ülestõus (1222–1224)
1222. aastal, kui kogu Eestimaa mandriosa oli Taani või riialaste võimu alla läinud, tegi Taani kuningas katse Saaremaad allutada. Saarele rajatud linnus ja seda kaitsma jäetud garnison alistati aga saarlaste ja nende poolt appi kutsutud läänemaalaste poolt. Saarlaste ärgitusel algas seepeale mandril ülestõus. 1223. aasta kevadel piirasid läänemaalased koos saarlaste, varbolaste, virulaste ja järvalastega edutult Toompea linnust. Pärast ülestõusu mahasurumist 1224. aastal tunnistasid läänemaalased taas Riia piiskopi ülemvõimu ja maksid vahepeal tasumata jäänud kahe aasta maksu.
Läänemaa Taani, riialaste ja paavsti legaadi vahelises võimuvõitluses (1225–1227)
Läänemaa kuuluvuse küsimus tekitas endiselt eriarvamusi riialaste ja Taani vahel. Konflikti sekkus vallutatud aladel ringreisi tegev paavsti legaat Modena Wilhelm. Ta kohtus Viljandis läänemaalaste esindajatega, kes palusid kaitset taanlaste ja saarlaste rünnakute vastu. Lepiti kokku Läänemaa minekus paavsti võimu alla, hiljem tunnistas Wilhelmi nõudel seda ka Taani. Paavsti võimu alla võetud maade halduriks määras Wilhelm oma kaplani magister Johannese ja lahkus ise Liivimaalt. Samal ajal viidi Läänemaal (Soontaganas, Maianpatas ja Paehalles) viimase Eestimaa mandriosa piirkonnana lõpule rahva ristimine. Peagi kasvasid aga Taani, riialaste ja paavsti esindajate vahelised vastuolud taas üle sõjategevuseks. Riialased hõivasid paavsti võimu all olnud Virumaa, taanlased omakorda rüüstasid Läänemaal, kus magistri sõjajõud neist 50 tapsid ja 50 Maianpata linnuses sisse piirasid. Pärast kolmepäevast piiramist lubati neil siiski lahkuda. 1227. aastal vallutas Mõõgavendade ordu Taani ja paavsti käes olnud Põhja-Eesti alad, Läänemaa läks Riia piiskopi ja ordu võimu alla.
1234. aastal läks Läänemaa äsja ametisse nimetatud Saare-Lääne piiskopile. 1242. aastal anti neljandik maakonnast ordule.
Läänemaa keskajal
Keskajal kuulus Läänemaa Haapsalu stifti, osa maad oli läänistatud Liivi ordule. Lihula linnus oli piiskopi ja ordu ühisvalduses. Ühtsele maakonnale pandi esimene kindlam alus 13. sajandi esimesel poolel seoses Saare-Lääne piiskopkonna asutamisega. 1279 piiskopkonna uueks keskuseks asutatud Haapsalu sai hiljem ka Läänemaa pealinnaks.
Läänemaa kujunes maakonnana (Haapsalu kreisina) 17. sajandiks, hõlmates praegusest tunduvalt suurema ala: Hiiumaa ning osa Rapla ja Pärnu maakonnast. pisi|400px|[[Tallinna kubermangu, Läänemaa distrikt. Eesti- ja Liivimaa kaardil, aastast 1745.  Первый официальный атлас Российской империи (1745). Карта герцогств Эстляндского и Лифляндского, вместе с течением реки Двины ]]
Läänemaa vallad aastal 1866
1866. aasta vallareformiga vabastati vallad mõisate eestkoste alt ja muudeti riiklikeks haldusüksusteks. Sel aastal oli Läänemaal 122 valda.
Pärast valdade reorganiseerimist oli aastaks 1897 Läänemaal 38 valda.
Läänemaa kihelkonnad 20. sajandi algul
Läänemaal oli 18 kihelkonda.
Läänemaa haldusjaotus aastal 1922
Lääne maakonnas oli 1 linn, 1 alev ja 35 valda.
Läänemaa haldusjaotus aastal 1939
pisi|300px|[[1939. aasta vallareformiga muudetud valdade piirid]] Pärast haldusreformi oli Läänemaal 2 linna ja 21 valda.
Läänemaa lähiajalugu
Läänemaa maakond oma ajaloolistes piirides likvideeriti aastal 1950, kui senised maakonnad jagati rajoonideks. Läänemaast moodustati Haapsalu, Märjamaa ja Lihula rajoonid. Piirid ei järginud eelnevat haldusjaotust ning loodud rajoonidega liideti alasid Harjumaast ja Pärnumaast. Samuti liideti Läänemaa alasid loodud Rapla rajooni ja Pärnu-Jaagupi rajooni aladega. Nüüdisaegne Läänemaa hõlmab ajaloolisest Läänemaast vaid keskmise osa – selle lõunapoolne ala Mihkli ja Varbla ümbruses kuulub nüüdisaegse Pärnu maakonna koosseisu, idapoolsed alad Märjamaa ja Vigala ümbruses moodustavad poole nüüdisaegsest Rapla maakonnast ning Hiiumaa on omaette maakond.
Riigivolikogu 48. valimisringkond
'''Riigivolikogu 48. valimisringkond''' asus Tartumaal. Alates 1. aprillist 1939 kuulusid ringkonda Avinurme, Lohusuu, Torma ja Kasepää vald ja Mustvee linn.
I Riigivolikogu valimiste ajal oli ringkonnas 9357 hääleõiguslikku kodanikku.
Kandideerisid August Jürman (Põhiseaduse elluviimise rahvarinde kandidaat), Ferdinand-Robert Kada, Georg-Reinhold Paas ja Heinrich Sarapuu, kes said vastavalt 2036, 1371, 1758 ja 1196 häält, seega valiti 48. valimisringkonnast Riigivolikogusse August Jürman.
II Riigivolikogu liige valimisringkonnast oli Valentin Volkov, vastaskandidaat Georg-Reinhold Paas.
Igor Matovič
pisi|Igor Matovič (2020) Igor Matovič (sündinud 11. mail 1973 Trnavas) on Slovakkia poliitik. Ta oli 21. märtsist 2020 kuni 1. aprillini 2021 Slovakkia peaminister.
Ta lõpetas aastal 1997 Bratislava Comeniuse Ülikooli juhtimisteaduskonna.
Isiklikku
Ta on abielus ja tal on kaks last.
Kuban
Kuban (vene Кубань, adõgee Пшыз Phšõž ja tšerkessi Псыжь Phsõž, abasiini Къвбина) on jõgi Põhja-Kaukaasias. Jõgi saab alguse Elbruse mäe lähedalt ja suubub Aasovi merre.
Kubani piirkonda ja Krasnodari kraid nimetatakse jõe järgi ka Kubanimaaks.
Jõe ääres asuvad Krasnodari, Armaviri, Karatšajevski, Nevinnomõsski ja Tšerkesski linn.
Suuremad lisajõed on Urup, Laba, Pšiš ja Belaja.
Kubani jõge tundsid juba vanad kreeklased, kes nimetasid jõge Hypanis.
Kalle Kulbok
Kalle Kulbok lõpetas 1974 Nõo Keskkooli. Hiljem õppis ta Tartu Riiklikus Ülikoolis muu hulgas matemaatikat. Ülikool jäi lõpetamata.
Mõnda aega tegutses Kulbok Tartus keelevolinikuna. Ajakirjandus kajastas tema nõudmist, et baarisilt "Bistro" tuleb asendada eestikeelse sildiga "Bistroo".
Oli Eesti Kongressi liige.
Eesti Rojalistliku Partei juhina ning Sõltumatute Kuningriiklaste esinumbrina pääses ta 1992 VII Riigikokku. 1995. aasta Riigikogu valimistel ei õnnestunud tal kandideerida, sest ta keeldus kinnitamast oma lojaalsust Eesti Vabariigile.
19. septembril 2003 esitas Kalle Kulbok Riigikohtule taotluse Euroopa Liiduga ühinemise kohta korraldatud rahvahääletuse õigustühiseks kuulutamiseks. Riigikohtu põhiseaduslikkuse järelevalve kolleegium jättis Kulboki kaebuse läbi vaatamata, kuna sellise taotluse esitamiseks oli õigus üksnes presidendil.
Osnabrück
thumb|Osnabrücki paiknemine Alam-Saksimaal thumb|Osnabrücki kesklinna õhuvaade 2009. aasta juuni keskpaigast thumb|Vana [[Osnabrücki raekoda|right|240px]]
Osnabrück (vestfaali murdes: Ossenbrügge; arhailises inglise keeles: Osnaburg) on linn Alam-Saksimaal Saksamaal. Linna pindala on 119,80 km². 31. detsembril 2017 elas seal 164 374 inimest. Linn asub Wieheni ja Teutoburgi metsa põhjatipu vahelises orus, Hase jõe ääres. Rahvaarvult on Osnabrück üks neljast suuemast linnast Alam-Saksimaal. Linn on Osnabrücker Landi piirkonna, samuti Osnabrücki kreisi keskpunkt.
Osnabrücki asutamine on seotud tema asukohaga tähtsatel Euroopa kaubateedel. Karl Suur asutas 780. aastal Osnabrücki piiskopkonna. Linn oli ka Hansa Liidu liige. Kolmekümneaastase sõja (1618–1648) lõppedes peeti Vestfaali rahu läbirääkimisi Osnabrückis ja naaberlinnas Münsteris. Tunnistades oma rolli läbirääkimiste kohana võttis Osnabrück hiljem endale tiitli Friedensstadt ("rahulinn"). Linn on tuntud ka sõjavastase romaanikirjaniku Erich Maria Remarque'i ja maalikunstnik Felix Nussbaumi sünnikohana.
Üsna hiljuti on Osnabrück saanud tuntuks oma tööstuse poolest. Linnas ja selle ümbruses asuvad paljud autotööstuse, paberi, terase ja toidukaupade sektoris tegutsevad ettevõtted. Hoolimata Teise maailmasõja ajal linnale tekitatud massilisest hävingust rekonstrueeriti Altstadt (vanalinn) lõpuks ulatuslikult algupärase keskaegse arhitektuuri truu disainilahendustega. Osnabrückis asus ka suurim Briti garnison väljaspool Suurbritanniat. Osnabrücki tänapäevast linnapilti tugevdab rohkem kui 22 000 üliõpilase olemasolu, kes õpivad ülikoolis ja rakenduskõrgkoolis. Kuigi Alam-Saksi liidumaa osa, on Osnabrück ajalooliselt, kultuuriliselt ja keeleliselt Vestfaali piirkonda kuuluv.
Nimi
Osnabrücki nime päritolu üle vaieldakse. Järelliide -brück viitab sillale üle millegi või millenigi (saksa Brücke = sild), kuid eesliidet Osna- selgitatakse vähemalt kahel erineval viisil: traditsiooniline selgitus on, et tänane nimi on rikutud Ochsenbrücke (tähendusega "härjasild"), kuid teised väidavad, et see on tuletatud Hase jõe nimest, mis on väidetavalt tuletatud sõnast Asen (Aasid), andes Osnabrückile seega tähenduse "sild jumalate juurde". Viisi järgi, kuidas linna nime hääldatakse, võib oletada, kas kõneleja on Osnabrückist pärit või külastaja: enamik kohalikke elanikke rõhutab viimast silpi, samas kui teised kipuvad rõhutama esimest. Linn andis oma nime tekstiilmaterjalile osnaburg (märkus: "-burg" tähendab linnaosa).
Keskaeg
Osnabrück kujunes alguses turuplatsiks frankide kuninga Karl Suure poolt 780. aastal asutatud piiskopkonna kõrvale. Mõni aeg enne 803. aastat sai linnast vürstliku Osnabrücki piiskopkonna asukoht. Kuigi täpne kuupäev on teadmata, on tõenäoline, et Osnabrück on Alam-Saksi vanim piiskopkond.
889. aastal andis kuningas Arnulf Kärntenist linnale kauplemis-, tolli- ja müntimisõigused. Osnabrücki on ürikutes esmakordselt linnaks nimetatud 1147. aastal. Kümmekond aastat hiljem andis keiser Friedrich I Barbarossa linnale kindlustusõiguse (Befestigungsrecht). Enamus torne, mis olid osa algsetest kindlustustest, on ikka veel linnas näha. Osnabrückist sai 12. sajandil Hansa Liidu liige, samuti Vestfaali linnade liidu liige.
Linna ajaloo hiliskeskajal on üles kirjutanud kroonik Albert Suho, üks Osnabrücki olulisemaid kleerikuid 15. sajandil.
Varauusaeg
Aastatel 1561–1639 oli Osnabrückis reformatsiooni, Kolmekümneaastase sõja ja ka nõiajahi tõttu märkimisväärsel hulgal sotsiaalset rahutust ja pinget. 1582. aastal, linnapea Hammacheri valitsemisajal (1565–1588), hukati 163 naist väidetavate nõidadena; enamus neist põletati elusalt. Kokku hukati 276 naist, koos 2 mehega, keda süüdistati võlumises.
Esimene luterlik teenistus Osnabrückis peeti 1543. aastal. Järgmise sajandi jooksul levis luterlus linnas ja valiti mitu protestantlikku piiskoppi. Siiski jätkasid katoliku kirikud tegevust ja linn ei saanud kunagi täielikult luterlikuks. Pärast Kolmekümneaastase sõja puhkemist valiti 1623. aastal katoliiklik piiskop ja 1628. aastal hõivasid linna Katoliikliku liiga väed. Gymnasium Carolinum uuendati 1632. aastal jesuiitide ülikooliks, kuid ülikool suleti järgmisel aastal, kui Rootsi väed vallutasid linna ja taastasid protestantide kontrolli. thumb|Vürstliku piiskopi palee, 1777
Rahuläbirääkimised toimusid aastatel 1643–1648 Osnabrückis ja naaberlinnas Münsteris. Osnabrücki ja Münsteri kaksiklepingud, tuntud ühiselt Vestfaali rahuna, lõpetasid Kolmekümneaastase sõja. Osnabrück tunnistati ametlikult kaheusutunnistuslikult katoliiklikuks ja luterlikuks. Vürstlikku piiskopkonda pidid valitsema vaheldumisi katoliiklik piiskop ja luterlik piiskop. Protestantlik piiskop tuli valida Braunschweig-Lüneburgi hertsogite järeltulijate hulgast, prioriteediga kõrvalharule, millest sai Hannoveri dünastia. 1667. aastast ehitas Braunschweig-Lüneburgi hertsog, vürstlik piiskop Ernst August uue barokkpalee. Tema poeg George I suri reisil olles 11. juunil 1727 palees, mis oli siis tema noorema venna, vürstliku piiskopi Ernst August II von Hannoveri elukoht.
18. sajandi alguses kirjutas tuntud kohalik jurist ja sotsiaalteadlane Justus Möser linna väga mõjuka põhiseadusliku ajaloo "Osnabrücker Geschichte". Seitsmeaastase sõja järel langes linna elanikkond alla 6000, kuid lina- ja tubakatööstusega seotud majanduslik elavnemine pani selle 1780. aastatest alates taas tõusma.
19. sajand
Prantsuse revolutsioonisõjad tõid 1795. aastal linna Preisi väed, neile järgnesid 1803. aastal Prantsuse väed. Selle tulemusena hoiti linna elanikkonda 19. sajandi esimesel kümnendil alla 10 000 inimese. Napoleoni ajastul käis linn mitu korda käest kätte. Kontroll Osnabrücki üle läks 1803. aastal Saksamaa mediatisatsiooni ajal Hannoveri kuurvürstkonna kätte ja 1806. aastal lühikeseks ajaks Preisi kuningriigi kätte. Aastatel 1807–1810 oli linn Vestfaali kuningriigi osa, pärast mida läks see Prantsuse esimesele keisririigile. Pärast 1815. aastat sai sellest Hannoveri kuningriigi osa. left|180px|thumb|Püha Peetruse toomkirik
Linna esimene raudteeliin ehitati 1855. aastal, ühendades selle Löhnega. Uued raudteeühendused tekkisid järgmistel kümnenditel, ühendades Osnabrücki Emdeniga 1856. aastast, Kölniga 1871. aastast ja Hamburgiga 1874. aastast. 1866. aastal pärast Austria-Preisi sõda annekteeris Osnabrücki Preisimaa ja haldas osana Hannoveri provintsist. Kohaliku majanduse ja elanikkonna kasvu toetas masinaehituse ja tekstiilitööstuse laienemine, Hammerseni kudumisveski asutati 1869. aastal ja Osnabrücker Kupfer- und Drahtwerk metallurgiaettevõte järgnes 1873. aastal. 19. sajandi lõpus kasvas ka koolide arv ning saabus elekter ja moodne sanitaaria.
20. sajand
1914. aastal oli Osnabrückis üle 70 000 elaniku. Esimese maailmasõja puhkemine tingis toiduainete normimise; liitlaste blokaad ja 1917. aasta karm talv põhjustasid täiendavat puudust. Järgnes Saksamaa kaotus 1918. aastal, Novembrirevolutsiooni ajal võttis võimu tööliste ja sõdurite nõukogu, kuid asendati järgmisel aastal uue Weimari vabariigiga. Sarnaselt paljude teiste Saksa linnadega oli Osnabrückis 1920. aastatel märkimisväärne inflatsioon ja tööpuudus, kus 1923. aastal oli üle 2000 töötu ja 1928. aastal sai ligi 14 000 mingisugust riigiabi.
Pärast natside võimuhaaramist 1933. aasta jaanuaris allutati Osnabrück natsionaalsotsialistlike majandus-, poliit- ja sotsiaalprogrammide elluviimisele. Nende tulemuseks oli majanduskasv etnilistele sakslastele, kes ei läinud uue režiimi vastu, ja linn läks rohkem kui 10 000 töötult 1933. aasta alguses tegelikule tööjõupuudusele 5 aastat hiljem. Kuid lahkusulised, opositsiooniparteide toetajad ja Saksa juudid (kes olid linnas sajandeid diskrimineerimist kogenud) ei jaganud seda kasvu ja leidsid end diskrimineerivatena, vangistati või sunniti oma ettevõtte sulgema ja linnast lahkuma. Teise maailmasõja ajal küüditati juute ja mustlasi massiliselt koondus- ja surmalaagritesse.
Sõda lõppes Osnabrückis 4. aprillil 1945, kui Bernard Montgomery Teise armee XVII korpus sisenes linna vähese vastupanuga. Sõja lõpus pommitati linna ulatuslikult ja see nõudis pärast sõda suuri ülesehitusprogramme. Juhtivad natsid põgenesid linnast ja britid nimetasid uueks linnapeaks Johannes Petermanni. Kuid liitlaste Saksamaa-okupatsiooni ajal pandi linna juhtima Briti sõjaline kuberner kolonel Geoffrey Day. Suhted okupantide ja Osnabrücki kodanike vahel olid üldiselt rahumeelsed, kuigi pingeid oli; Briti sõdurite ja kohalike noorte vahel puhkesid mõningad väikesed võitlused ning mõned osnabrücklased panid pahaks suhteid okupantide ja kohalike naiste vahel. Lisaks võtsid britid 1946. aasta keskpaigas rohkem kui 70 kodu enda tarbeks. Keset puudust õitses must turg ja sai üheks peamiseks politseitegevuse tulipunktiks.
Pärast teist maailmasõda korraldas Lääne-Saksamaa oma liidumaad ümber; Osnabrück sai 1946. aastal uue Alam-Saksi liidumaa osaks. Britid jätkasid Osnabrücki garnisoni ülalpidamist, linnalähedane garnison, mis ühel hetkel oli suurim Briti garnison maailmas, kus elas umbes 4000 sõdurit ja kus töötas umbes 500 kohalikku tsiviilisikut. See oli PIRA 1996. aasta rünnaku sihtmärk. Eelarvekärbete tõttu viidi 2008. aastal väed välja ja vara tagastati kohalikule omavalitsusele.
Kolme sajandi järel sai linn lõpuks oma ülikooli, kui Alam-Saksimaa valitsus rajas 1974. aastal Osnabrücki ülikooli.
Riigivolikogu 42. valimisringkond
'''Riigivolikogu 42. valimisringkond''' asus Saaremaal. Alates 1. aprillist 1939 kuulusid ringkonda Torgu, Salme, Kuressaare ja Ruhnu vald ning Kuressaare linn.
Osnabrück
20. sajand
Suurimad välismaalaste rühmad Osnabrückis seisuga 31.12.2017:
Riigivolikogu 42. valimisringkond
I Riigivolikogu valimiste ajal oli ringkonnas 8353 hääleõiguslikku kodanikku.
Osnabrück
Vaatamisväärsused
right|240px|thumb|Heger Tor, varasem Waterloo Tor, mälestusmärk [[George III|kuurvürst Georgi Saksa leegionile Osnabrückis]] right|240px|thumb|Osnabrücki palee
Riigivolikogu 42. valimisringkond
Kandideerisid Aleksander Jõeäär ja Johannes Perens (Põhiseaduse elluviimise rahvarinde kandidaat), kes said vastavalt 2337 ja 4255 häält, seega valiti 42. valimisringkonnast Riigivolikogusse Johannes Perens.
Osnabrück
Tuntud inimesi
Kuulsad Osnabrücki isiksused on kirjanik Erich Maria Remarque ning maalikunstnikud Friedrich Vordemberge-Gildewart (1899–1962) ja Felix Nussbaum. Osnabrück on austanud Nussbaumi muuseumi kujul, nagu selle projekteeris Daniel Libeskind ja mis avati 1998. aastal; see loodi Libeskindi Juudi muuseumi Berliinis vähendatud versioonina. Maalikunstnik Paul Ehrhardt (1888–1981) kohalike teemadega oli rohkem piirkondliku tähtsusega. Luuletaja ja õpetlane Johann Ernst von Hanxleden sündis Osnabrückis, nagu ka reggae-muusik Gentleman ja DJ Robin Schulz. Victory Records ja salvestuskunstnikud Waterdown asuvad ka Osnabrückis.
Riigivolikogu 42. valimisringkond
II Riigivolikogu liige valimisringkonnast oli Aleksander Jõeäär, vastaskandidaat Johannes Perens.
Osnabrück
Tuntud inimesi
Näitleja Birgitta Tolksdorf, kes sai 1970. aastatel tuntud tegelaseks Ameerika televisioonis, samuti teatri- ja seriaalinäitleja Mathias Wieman (Justus-Möser-Medaille saaja 1958. aastal) sündisid samuti linnas. Peter van Pels, maailmakuulsa diaristi Anne Franki armastuse huvi, ning tema vanemad Auguste van Pels ja Hermann van Pels, kõik osutusid olevat Osnabrückist.
Lisaks on märkimisväärsed osnabrücklased Heinrich Abeken, teoloog ja Preisi salanõukogu liige välisministeeriumis Berliinis; Justus Möser, jurist ja linna ajaloolane; ning Hans-Gert Pöttering, endine Euroopa Parlamendi president. Üks tuntumaid osnabrücklasi viimastel aegadel on Christian Wulff, Alam-Saksi peaminister (2003–2010) ja Saksa president (2010–2012).
Osnabrückis on sündinud ka Eesti ajakirjanik ja ettevõtja Jüri Estam. thumb|140px|Ernst August, Yorki hertsog thumb|140px|Sophia Charlotte von Platen-Hallermund thumb|140px|Friedrich Clemens Gerke, 1840 thumb|140px|Erich Maria Remarque, 1929
Majandus
Linnas asub ettevõtte Hellmann Worldwide Logistics peakorter.
Osnabrücki linnaosad
thumb|280px|right|Osnabrücki linnaosad
CARE
CARE on rahvusvaheline humanitaarabi ja arengukoostöö organisatsioon (lühendina esmalt "Cooperative for American Remittances to Europe", hiljem "Cooperative for Assistance and Relief Everywhere"), kelle erilise tähelepanu all on vaeste kogukondade, sealhulgas naiste jõutamine. Lisaks kogukonnapõhisele tegevusele põhihariduse, puhta joogivee ja sanitaartingimuste ja tööhõive valdkondades, tegutseb CARE ka hädaabi andmisel relvakonfliktide ja looduskatastroofide ohvritele.
Mustla
Mustla on alevik Viljandi maakonnas Viljandi vallas.
Aastatel 1938–1979 olid Mustlal linnaõigused. Aastatel 1991–2017 (kuni Eesti omavalitsuste haldusreformini) asus Mustla alevikus Tarvastu valla halduskeskus. Mustlas on tehtud komöödiafilmi "Vanad ja kobedad saavad jalad alla" filmivõtted.
Ajalugu
pisi|Mustla, Posti tänav
Mustla tekkis 19. sajandi lõpul, kui Tarvastu mõis ja kirikumõis hakkasid Mustla kõrtsi juurde krunte müüma.
19. ja 20. sajandi vahetusel sai Mustlast Tarvastu kihelkonna keskus. 1899. aastal asutati Mustla Põllumeeste Selts, 1914. aastal valmis (1962. aastal tulekahjus hävinenud) seltsimaja. Mustlas tegutses Tarvastu kihelkonnakooli õpetaja ja köster Hans Wühner
Mustla alev
Aleviõigused sai Mustla 18. juunil 1926, seoses asula eraldamisega Tarvastu vallast; kehtima hakkasid need 1. jaanuarist 1927.
Mustla linn
Mustla kaotas linna staatuse 1979. aastal, kui Mustla liideti tollase Tarvastu külanõukoguga.
Kultuur
Mustlas asuvad Tarvastu muuseum, Tarvastu kalmistu ja Viljandimaa päästeteenistuse Mustla komando muuseum.
pisi|Mustla Posti tänav