cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Neptuun
Atmosfäär
pisi|Kombineeritud värvi- ja lähi[[infrapunakiirguse lainepikkusel tehtud foto Netpuunist. Näha on atmosfääris leiduvat metaani, Neptuuni nelja loodusliku kaaslast Proteust, Larissat, Galateat ja Despinat]] Atmosfääri ülemised kihid koosnevad 80% ulatuses vesinikust ja 19% ulatuses heeliumist. Väga väikeses koguses leidub ka metaani. Lainepikkustel üle 600 nm ehk spektri punases ja infrapunases osas on metaani neeldumisspekter kõige tugevam, mis põhjustab punase valguse neeldumise ja see omakorda on üks põhjus, miks Neptuun on nagu ka Uraangi sinise värvusega. Kuna Uraani sinine värvus on võrreldes Neptuuniga heledam ja tuhmim, arvatakse, et Neptuuni värvust mõjutab veel mingi mitteteadaolev atmosfääri koostisosa.
Neptuuni atmosfäär on jagatud kaheks peamiseks osaks: allpool paiknevaks troposfääriks, kus temperatuur kõrguse kasvades langeb, ja stratosfääriks, kus temperatuur kõrguse kasvades tõuseb. Piir nende vahel ehk tropopaus asub rõhul 10 kPa. Stratosfäärist ülespoole jääb termosfäär, kus rõhk on vähem kui 1–10 Pa. Troposfäär läheb järk-järgult üle eksosfääriks. pisi|Neptuuni ülemine ja alumine pilvekiht
Mudelite põhjal arvatakse, et Neptuuni troposfääri ilmestavad sõltuvalt kõrgusest eri koostisega pilvevöödid. Ülemises kihis paiknevad pilved asuvad rõhul alla 100 kPa, mis on sobilik metaani kondenseerumiseks. Rõhul 100–500 kPa arvatakse paiknevat ammoniaagi- ja vesiniksulfiidipilved. Rõhul üle 0,5 MPa võivad pilved koosneda ammoniaagist, ammooniumsulfiidist, vesiniksulfiidist ja veest. Veelgi sügavamal, kus rõhk on 5 Mpa ja temperatuur 273 K (0 °C), võib leida jäätunud veest pilvi. Nende all võib omakorda leiduda ammoniaagi- ja vesiniksulfiidipilvi.
Vaatlused näitavad, et ülemises kihis paiknevad pilved jätavad allpool asetsevale läbipaistmatule pilvekihile varje. Lisaks on Neptuunil teatud laiuskraadidel pidevad pilvevöödid. Need planeeti ümbritsevad pilvevöödid on laiusega 50–150 km ja paiknevad ühtlasest pilvekihist umbes 50–110 km kõrgemal. Need kõrgused jäävad vahemikku, kus esinevad ilmanähtused. Kõrgemal stratosfääris või termosfääris ilmanähtusi ei esine. Uraaniga võrreldes on Neptuunil suurem ookeanide osakaal ja paksem vahevöö.
Neptuuni spektri põhjal võiks järeldada, et stratosfääri alumine kiht on hägune metaani ultravioletse fotolüüsi tulemusel saadud ainete nagu näiteks etaani ja etüüni kondenseerumise tõttu. Stratosfääris on ka väga väikeses koguses vingugaasi ja sinihapet. Suurema süsivesinike osakaalu tõttu on Neptuuni stratosfäär soojem kui Uraani oma.
Teadmata põhjusel on Neptuuni termosfäär ootamatult kõrge temperatuuriga, milleks on 750 K. Planeet asub Päikesest liiga kaugel, et soojust saaks toota ultraviolettkiirgus. Üheks soojendamismehhanismi võimalikuks põhjustaks peetakse magnetosfääri ja atmosfääri ioonide vastastikmõju. Teiseks võimaluseks peetakse planeedi sisemusest atmosfääri hajuvaid gravitatsioonilisi laineid. Termosfäär sisaldab väga väikeses koguses süsihappegaasi ja vett, mis võivad pärineda välisallikatest nagu meteoriitidelt ja tolmust.
Magnetosfäär
Ka Neptuuni magnetosfäär sarnaneb Uraani omaga. Neptuuni magnetväli on pöörlemistelje suhtes tugevalt kaldus (47°) ja on planeedi füüsilisest keskmest vähemalt 0,55 raadiuse ehk 13 500 km võrra kõrvale kaldunud. Enne Voyager 2 möödalendu Neptuunist arvati, et Uraani kaldus magnetosfääri on põhjustanud planeedi nn külili pöörlemine. Kahe planeedi magnetväljade võrdlemise järel arvatakse nüüd, et äärmuslik asend võib olla iseloomulik planeetide sisuses toimuvale ainete voole. Magnetvälja võib põhjustada vedelike konvektsiooniline liikumine õhukeses elektrit juhtivate vedelikest (ilmselt ammoniaagi, metaani ja vee segust) koosnevas sfääris, mille tulemusel tekkib alalisvoolugeneraatoriefekt.
Magnetilisel ekvaatoril on magnetvälja dipoolne komponent umber 14 μT. Neptuuni magnetiline dipoolmoment on umbes 2,2 × 1017 T·m3 (14 μT·RN3, kus RN Neptuuni raadius). Neptuuni magnetväljal on keeruline geomeetria ja seda mõjutavad tugevalt mittedipolaarsed osad, sealhulgas tetrapoolmoment, mille tugevus võib ületada dipoolmomendi oma. Maal, Jupiteril ja Saturnil on võrdluseks suhteliselt väikesed tetrapoolmomendid ja nende magnetväljad on vähem kaldus. Neptuuni suur tetrapoolmoment võib olla põhjustatud magnetvälja kõrvale kaldumisest planeedi keskmest ja alalisvoolugeneraatoriefektist.
Magnetosfääri ja ümbritseva magnetiseeritud keskkonna tinglik piir, millest edasi hakkab magnetosfäär päikesetuult aeglustama, asub planeedi keskmest 34,9 raadiuse kaugusel. Magnetopaus, kus magnetosfääri rõhk on võrdne päikesetuule rõhuga, asub 23–26,5 raadiuse kaugusel. Magnetosfääri saba ulatub Neptuunist vähemalt 72 raadiuse kaugusele, tõenäoliselt aga veelgi kaugemale.
Rõngad
pisi|Voyager 2 tehtud pilt Neptuuni rõngastest Nagu teistelgi hiidplaneetidel on ka Neptuunil rõngad. Saturni ega ka Uraani omade vastu need rõngad suuruse poolest ei saa, kuid Jupiteri rõngastest on need suuremad. Neptuuni rõngad võivad koosneda jäätunud osakestest, mis on kaetud silikaatidega või süsinikust koosnevate ainetega, mis on tõenäoliselt rõngaste punaka värvuse põhjustajaks. Kolm peamist rõngast on kitsas Adamsi rõngas 63 000 km kaugusel Neptuuni keskmest, Le Verrier’ rõngas 53 000 km kaugusel ning laiem ja vähemmärgatav Galle rõngas 42 000 km kaugusel. Le Verrier’ rõngast väljapoole ulatuv väiksema heledusega 57 000 km kaugusel ja Arago rõngaga piirnev pikendus on nimetatud Lasselliks.
Esimese rõnga avastas 1968. aastal Edward Guinani juhitud meeskond. 1980-ndate alguses pani nende andmete taasuurimine ja uued vaatlused aluse hüpoteesile, et see rõngas ei pruugi olla terviklik. Esimesed tõendid selle kohta, et Neptuuni rõngad võivad sisaldada tühimikke, tulid 1984. aastal tähevarjutuse ajal, kui Neptuuni rõngad varjutasid tähe selle poole liikudes, kuid mitte tähest eemale liikudes. Küsimuse lahendasid Voyager 2 tehtud pildid, kust oli näha mitut nõrgema heledusega rõngast. Nendel rõngastel on tüklik struktuur, mille põhjus ei ole teada, kuid võib olla seotud rõngaste lähedal tiirlevate väikeste kaaslaste gravitatsioonilise mõjuga.
Kõige välimine Adamsi rõngas koosneb viiest kaarest, mida kutsutakse kui Courage, Liberté, Egalité, Egalité2' ja Fraternité (pr kl sõnadest vaprus, vabadus, võrdsus ja vendlus). Kaarte olemasolu oli raske seletada, kuna Newtoni seaduste järgi peaks kaared lühikese aja jooksul ühtlaseks rõngaks jagunema. Astronoomid arvavad nüüd, et kaared on oma praegustes asukohtades rõngast pisut Neptuuni poole jääva Galatea gravitatsiooni tõttu.
Rooma koloonia
Rooma koloonia oli Vana-Rooma vabariigi ajal Rooma kodanikuõigusega sõjaväeline asula, mis rajati riigi sõjalise võimsuse tugevdamiseks ja kohaliku elanikkonna romaniseerimiseks esialgu väljapoole Latiniumi, hiljem väljapoole Itaaliat.
Neptuun
Rõngad
2005. aastal avalikustatud Maalt tehtud vaatlused tunduvad tõestavat, et Neptuuni rõngad on varem arvatust palju ebastabiilsemad. W. M. Kecki observatooriumis 2002. ja 2003. aastal tehtud piltide ja Voyager 2 tehtud piltide võrdlemisel ilmneb, et rõngad on märkimisväärselt lagunenud. Eriti kehtib see Liberté kaare kohta, mis arvatakse sajandi jooksul kaduvat.
Kliima
pisi|Suur Tume Laik (üleval), Scooter (keskmine valge pilv), Väike Tume Laik (all). Pildi kontrasti on suurendatud
Neptuuni ilmale on iseloomulikud äärmiselt dünaamilised tormisüsteemid, milles võib tuulte kiirus tõusta kuni 2100 km/h ja peaaegu ületada ülehelikiiruse. Püsivate pilvede liikumise jälgimisel on avastatud, et tuulte kiirus võib jääda vahemikku 20 m/s ida suunas kuni 325 m/s lääne suunas. Pilvede ülapiiril puhuvad peamised tuuled liiguvad ekvaatoril kiirusega 400 m/s ja poolustel 250 m/s. Suurema osa Neptuuni tuulte suund on planeedi pöörlemisega vastupidine. Tuulte üldise mustri järgi puhuvad suurematel laiustel tuuled pöörlemisega samas suunas ja väiksematel laiustel vastupidises suunas.
2007. aastal avastati, et Neptuuni lõunapoolkera troposfääri ülemine kiht on 10 K võrra soojem kui ülejäänud planeet, mille keskmine temperatuur on 73 K (−200 °C). Temperatuuride erinevus on piisav, et mujal troposfääris jäätunud metaan eralduks pooluse lähedal stratosfääri. Suhteline kuum täpp on tekkinud, kuna Neptuun on oma viimase veerandaasta (ehk umbes 40 Maa aastat) olnud lõunapoolusega Päikese poole kaldus. Teisele poole Päikest liikudes jääb lõunapoolus järk-järgult enam varju, samas kui põhjapoolus saab rohkem päikesevalgust, mistõttu hakkab metaani stratosfääri eralduma põhjapoolusel.
Aastaaegade vaheldumise tõttu suureneb Neptuuni lõunapoolkera pilvevöötide suurus ja peegeldumisnäitaja. Esimest korda märgati seda 1980. aastal ja arvati, et see kestis umbes aastani 2020. Neptuuni pika tiirlemisperioodi tõttu kestab üks aastaaeg 40 aastat.
Tormid
pisi|vasakul|püsti|Voyager 2 pildistatud Suur Tume Laik NASA kosmosesond Voyager avastas 1989. aastal 13 000 × 6600 km suuruse kõrgrõhuala. Torm sarnanes Jupiteri Suure Punase Laiguga. Umbes viis aastat hiljem, 2. novembril 1994 ei näinud Hubble'i kosmoseteleskoop enam planeedi pinnal laiku. Selle asemel märgati Suure Tumeda Laiguga sarnast uut tormi planeedi põhjapoolkeral.
Suurest Tumedast Laigust lõuna pool asub veel üks torm Scooter. Hüüdnimi tuli Voyager 2 möödalennule eelnenud kuude jooksul, mil arvutati, et tormi valged pilverühmad liiguvad kiiremini kui Suur Tume Laik (hilisemad pildid on näidanud, et Scooteri pilved liiguvad veelgi kiiremini kui Voyager 2 andmete alusel arvati). pisi|274x274px|Neptuuni kahanev keeris Väike Tume Laik on lõunapoolkera madalrõhuala, mis oli 1989. aasta möödalennu ajal võimsuselt teine vaadeldud torm. Algselt oli see täielikult tume, kuid Voyager 2 lähenedes ilmnes tormi hele kese, mida võib näha pea igal suure lahutusvõimega pildil.
Arvatakse, et Neptuuni tumedad laigud paiknevad madalamal troposfääris kui heledad pilvenähtused.
Kuna laigud püsivad mitu kuud järjest, arvatakse, et tegu on keeristega. Tumedate laikudega seostatakse tihti ka heledamaid püsivaid metaanipilvi, mis moodustuvad tropopausis.
Kaaslaspilvede püsivus näitab, et mõni endine tume laik võib madalrõhualaks jääda isegi siis, kui see ei ole enam vaadeldav tumeda ilmastikunähtusena. Tume laik võib laguneda ekvaatorile liiga lähedale jõudes või ka mõnel muul põhjusel.
Sisemine soojus
pisi|püsti| NASA/ESA Hubble'i kosmoseteleskoobi instrumendiga Wide Field Camera 3 mõnetunniste vahedega tehtud neli pilti Uraaniga võrreldes on Neptuuni ilm osaliselt just tugevama sisemise soojendamismehhanismi tõttu vaheldusrikkam. Kuigi võrreldes Uraaniga asub Neptuun Päikesest 50% kaugemal ja saab tähelt ainult 40% päikesevalgust, on kahe planeedi pinnatemperatuur peaaegu võrdne. Neptuuni troposfääri ülemistes kihtides on temperatuur 51,8 K (−221,3 °C). Sügavusel, kus atmosfääri rõhk võrdub 100 kPa, on temperatuur umbes 72 K (−201,15 °C). Sügavamale gaasikihtide sisse liikudes tõuseb temperatuur pidevalt. Nagu ka Uraani puhul on sisemise soojuse tootmismehhanism teadmata, kuid kahe planeedi vaheline soojusvoo erinevus on suur: Uraanist eraldub ainult 1,1 korda nii palju soojust kui see Päikeselt saab, samas kui Neptuunist eraldub Päikeselt saadud energiaga võrreldes umbes 2,61 korda rohkem energiat. Neptuun on Päikesest kõige kaugemal asuv planeet, kuid sellel on piisaval hulgal sisemist soojust, et planeedil puhuksid Päikesesüsteemi tugevaimad tuuled. Neptuuni jääksoojusega on võimalik planeedi praegust soojusvoogu seletada, kuid sel juhul oleks keeruline seletada Uraani suhteliselt vähest soojusvoogu ja säilitada kahe planeedi näiline omavaheline sarnasus.
Orbiit ja pöörlemine
pisi|Neptuun (punase joonega) teeb ühe tiiru ümber Päikese (keskme) 164,79 Maa aastaga. Helesinisega on tähistatud Uraan Neptuuni ja Päikese vaheline keskmine kaugus on 4,5 miljardit km (umbes 30,1 aü) ja Neptuun teeb ühe tiiru ümber Päikese 164,79 Maa aastaga (+/- 0,1 aastat). Periheelis on Neptuuni kaugus Päikesest 29,1 aü, afeelis 30,33 aü.
11. juuli 2011 tegi Neptuun esimest korda peale täisringi Neptuuni-Päikese barütsentrilisele orbiidile alates planeedi avastamisest 1846. aastal, kuigi see paistis taevas teises asukohas kui avastamise ajal, kuna Maa oli oma orbiidil teises asukohas. Päikese liikumise tõttu Päikesesüsteemi barütsentrilise keskme suhtes ei olnud Neptuun 11. juulil ka Päikese suhtes samas asukohas kui avastamise ajal. Kui kasutada tavapärasemat heliotsentrilist koordinaadisüsteemi, jõudis Neptuun avastamispikkusele 12. juulil.
Neptuuni elliptilise orbiidi inklinatsioon on Maaga võrreldes 1,77°.
Neptuuni pöörlemistelje kalle on 28,32°, mis sarnaneb Maa ja Marsi pöörlemistelgede kalletega (vastavalt 23° ja 25°). Seetõttu on Neptuunil sarnane aastaaegade vaheldumine. Pika tiirlemisperioodi tõttu kestab üks aastaaeg 40 Maa aastat. Neptuuni sideeriline pöörlemisperiood (ehk üks ööpäev) on umbes 16,11 tundi. Maaga sarnase pöörlemistelje kalde tõttu ei erine ööpäeva pikkus aasta lõikes oluliselt.
Kuna Neptuun ei ole tahke taevakeha, pöörlevad selle atmosfääri eri laiused eri kiirusega. Laia ekvatoriaalala pöörlemisperiood on umbes 18 tundi, mis on aeglasem kui planeedi magnetvälja 16,1-tunnine pöörlemisperiood. Polaaralade pöörlemisperiood on 12 tundi. Neptuunil on laiuskraadide pöörlemisperioodide erinevused kõikidest Päikesesüsteemi planeetidest kõige suuremad.
Orbitaalresonants
Neptuuni orbiit mõjutab tugevalt Neptuunist kaugemale jäävat piirkonda, mida tuntakse Kuiperi vöö nime all. Kuiperi vöö on väikestest jäistest taevakehadest koosnev sõõr, mis sarnaneb Asteroidide vööga, kuid on viimasest palju suurem, jäädes Päikesest 30–50 aü kaugusele. Nii nagu Jupiteri gravitatsioon mõjutab asteroidide vööd ja kujundab selle struktuuri, mõjutab Neptuuni gravitatsioon Kuiperi vööd. Aja jooksul on Neptuuni gravitatsioon destabiliseerinud mõne piirkonna Kuiperi vöös, mistõttu on tekkinud selle struktuuri tühimikke. Selle näiteks on piirkond vahemikus 40–42 aü.
Tühjades piirkondades on orbiite, millel võivad taevakehad jäädavalt püsida. Need orbitaalresonantsid tekivad, kui Neptuuni tiirlemisperiood on täpne murdarv taevakeha tiirlemisperioodist (näiteks 1:2 või 3:4). Kui taevakeha teeb Päikesele ühe tiiru peale selle ajaga, mis Neptuunil kulub kahe tiiru tegemiseks, on taevakeha selleks ajaks, kui Neptuun algsesse kohta tagasi jõuab, oma orbiidil alles poole tee peal. Kõige sagedasem resonants Kuiperi vöös on üle 200 teadaoleva taevakehaga 2:3 resonants. Selle resonantsi taevakehad teevad kaks tiiru ümber Päikese ajaga, mis Neptuunil kulub kolme tiiru tegemiseks. Kääbusplaneet Pluuto kuulub samuti nende taevakehade hulka. Kuigi Pluuto orbiit ristub korrapäraselt Neptuuni orbiidiga, siis orbitaalresonantsi tõttu kaks taevakeha siiski omavahel kokku ei põrka. 3:4, 3:5, 4:7 ja 2:5 resonantsid on vähem levinud.
Neptuunil on mitu teadolevat troojalast, mis asuvad Neptuuni-Päikese L4 ja L5 Lagrange'i punktide gravitatsiooniliselt stabiilsetes piirkondades. Neptuuni troojalased on planeediga 1:1 resonantsis. Mõni neist on oma orbiidil äärmiselt stabiilne ning tekkis ilmselt koos Neptuuniga, mitte ei ole hiljem sinna jõudnud. Esimene ja siiamaani ka ainus teadaolev Neptuuni L5 Lagrange'i punktiga seostatav taevakeha on 2008 LC18. Neptuunil on ka ajutine kvaasikaaslane (309239) 2007 RW10. Taevakeha on Neptuuni kvaasikaaslane olnud umbes 12 500 aastat ja jääb selleks ka järgnevaks 12 500 aastaks.
Teke ja praegusse asukohta liikumine
pisi|Simulatsioon asteroidide vöö taha jäävatest planeetidest ja Kuiperi vööst: a) enne kui Jupiter ja Saturn saavutasid 2:1 resonantsi; b) pärast Kuiper vöö taevakehade hajumist Neptuuni orbiidi muutumise järel; c) pärast Kuiper vöö taevakehade väljatõukamist Jupiteri poolt
Sellele vastanduva hüpoteesi järgi moodustusid Neptuun ja Uraan Päikesele lähemal, kus oli aine tihedus suurem, ja liikusid seejärel praegustele orbiitidele. Viimast hüpoteesi pooldatakse rohkem, kuna selle abil on paremini võimalik seletada väikeste taevakehade olemasolu Neptuunist kaugemale jäävas piirkonnas. Hetkel kõige laialdasemalt tunnustatud  hüpoteesi üksikasjade seletust tuntakse Nice'i mudelina, mis uurib Neptuuni ja teiste hiidplaneetide liikumise mõju Kuiperi vöö struktuurile.
Kaaslased
pisi|püsti|Hubble'i kosmoseteleskoobi tehtud loomulikku värvi pilt Neptuunist koos Proteuse (üleval), Larissa (all paremal) ja Despinaga (vasaskul) Neptuunil on 14 teadaolevat kaaslast. Viimane neist avastati 2013. aastal ja sellele anti 2019. aastal nimeks Hippocamp ehk Neptuun XIV. See on ühtlasi kõige väikesem teadaolev Neptuuni kuu.
Neptuuni esimese ja ühtlasi kõige suurema kaaslase Tritoni avastas 1846. aastal kõigest 17 päeva pärast Neptuuni avastamist William Lassell. Tritoni mass moodustab Neptuuni ümber tiirlevast massist rohkem kui 99,5% ja Triton on ainus Neptuuni kaaslane, mis on piisavalt massiivne, et olla sfääriline. Triton tiirleb Neptuunile ja teistele kaaslastele vastupidises suunas, mis viitab sellele, et ilmselt oli ta alguses Kuiperi vöö kääbusplaneet, kuid haarati Neptuuni gravitatsioonijõu mõjul planeedi kaaslaseks. Kaaslane asub Neptuunile nii lähedal, et pöörleb sellega sünkroonis. Lisaks liigub Triton aegamisi Neptuunile aina lähemale ja umbes 3,6 miljardi aasta pärast, kui see ületab Roche'i piiri, rebitakse see tükkideks 1989. aastal hinnati Tritoni pinnatemperatuuriks 38 K (−235 °C), mis tähendas, et see oli kõige külmem mõõdetud taevakeha Päikesesüsteemis.
Neptuuni teine kaaslane Nereid avastati alles 1949. aastal. Nereidil on üks ekstsentrilisemaid (e = 0,7512) kaaslase orbiite Päikesesüsteemis. Kaaslase apsiid on Neptuunist seitse korda kaugemal kui periapsiid. pisi|püsti|vasakul|Neptuuni kaaslane [[Proteus (kuu)|Proteus]]
1989. aasta juulist septembrini avastas Voyager 2 veel kuus Neptuuni kaaslast. Proteus on oma tiheduse kohta võimalikult suur ebakorrapärase kujuga taevakeha. Proteus on küll massi poolest teine Neptuuni kaaslane, kuid Tritoni massist moodustab see ainult 0,25%. Neptuunile kõige lähemal asuvad neli kaaslast Naiad, Thalassa, Despina ja Galatea jäävad kõik Neptuuni rõngaste sisse. Kauguselt järgmine kaaslane Larissa avastati 1981. aastal, kui see tähe varjutas. Algselt peeti nähtuse põhjustajaks rõngaid, kuid kui Voyager 1989. aastal Neptuuni vaatles, avastati Larissa. 2004. aastal teatati veel viiest 2002–2003 avastatud ebakorrapärase kujuga kaaslasest. 2013. aastal avastati Neptuuni seni teadaolev kõige väiksem kaaslane, mis sai algselt nimeks S/2004 N 1. Kuna Neptuun oli vanarooma vetejumal, on Neptuuni kaaslased nimetatud väiksemate vetejumalate järgi.
Vaatlemine
Kuna Neptuun asub Maast nii kaugel, on selle näiv nurkdiameeter ainult 2,2–2,4 s, mis on Päikesesüsteemi planeetide hulgas kõige väiksem väärtus. Väikese näiva suuruse tõttu on Neptuuni keeruline visuaalselt uurida. Suur osa teleskoopidelt saadud andmetest oli kuni Hubble'i kosmoseteleskoobi ja adaptiivse optikaga teleskoopide ehitamiseni üsna piiratud.
Maa pealt vaadatuna liigub Neptuun iga 367 päeva järel tagurpidi, mistõttu paistab see iga vastasseisu ajal tegevat tausttähtede suhtes ringi. 2010. aasta aprillis ja augustis oli Neptuun seetõttu taas lähedal oma kunagisele avastamisasukohale 1846. aastal.
Raadiolainete sagedusel tehtud vaatlused näitavad pidevat emissiooni kui ka korrapäratuid purskeid. Arvatakse, et mõlemad on põhjustatud pöörlevast magnetväljast. Spektri infrapunapiirkonnas paistavad Neptuuni tormid jahedama tausta kõrval heledamad, mistõttu on tormide suurust ja kuju võimalik ajas jälgida.
Uurimine
pisi|[[Triton (kuu)|Triton]] Ainus kosmoseaparaat, mis on Neptuuni külastatud, on Voyager 2. Kõige lähemale jõudis see planeedile 25. augustil 1989, olles läbinud 4,5 miljardit kilomeetrit. Selleks kulus 12 aastat. Kuna Neptuun oli viimane suur planeet, mida oli võimalik kosmoseaparaadiga külastada, siis otsustati lennata mööda ka Tritonist nagu tehti Voyager 1 puhul, mis lendas mööda nii Saturnist kui selle kaaslasest Titanist. Maale tagasi saadetud Voyager 2 pildid oli aluseks 1989. aastal Ameerika Ühendriikide telekanalil PBS öö läbi eetris olevale telesaatele "Neptune All Night".
Möödalennu ajal võttis signaali jõudmine kosmoseaparaadilt tagasi Maale 246 minutit. Seetõttu sõltus missioon suuresti eelsalvestatud käsklustest. Enne kui kosmoseaparaat jõudis 25. augustil Neptuuni atmosfäärist 4400 km kaugusele, lendas see kaugelt mööda Nereidist ja tegi seejärel samuti 25. augustil möödalennu planeedi kõige suuremast kaaslasest Tritonist.
Kosmoseaparaat tõestas, et Neptuuni ümbritseb magnetväli, mis on planeedi pöörlemistelje suhtes kaldus nagu Uraani magnetväligi, ja Neptuunil on üllatavalt aktiivne kliima. Raadioemissiooni andmete põhjal leiti Neptuuni pöörlemisperiood. Lisaks avastati kuus kaaslast ja leiti, et planeedil on rohkem kui üks rõngas.
Möödalennu ajal saadud andmete põhjal tehti esimene täpne Neptuuni massiarvutus, mille tulemusel leiti, et planeedi mass oli arvatust 0,5% väiksem. Uus väärtus lükkas ümber hüpoteesi, mille järgi mõjutas Neptuuni ja Uraani orbiite seniavastamata planeet.
2003. aastal esitati Neptune Orbiteri kosmoseaparaadi missioonikavand, mille järgi oleks kosmoseaparaadi võimekus sarnanenud Cassini-Huygensi kosmoseaparaadi omaga. Veelgi hiljutisem kavand oli missiooni Argo kohta, mis oleks startinud 2019. aastal ja külastanud Jupiteri, Saturni, Neptuuni ja ühte Kuiperi vöö taevakeha. Põhitähelepanu oleks suunatud Neptuuni ja selle suurima kaaslase Tritoni uurimisele 2029. aasta paiku. New Horizons 2 missioon, mis küll samuti ära jäeti, oleks samuti võinud Neptuuni süsteemist mööda lennata.
Järgmiseks Neptuuni süsteemi uurivaks teaduslikuks missiooniks kavandatakse NASA Flagshipi programmi. Missioon võiks eeldatavalt olla võimalik 2020. aastate lõpus või 2030. aastate alguses. Neptune Odyssey on Neptuuni orbiidi ja atmosfäärisondi praegune missioonikontseptsioon, mida uuritakse NASA võimaliku suure strateegilise teadusmissioonina, mis käivituks aastatel 2031–2033 ja jõuaks Neptuuni 2049. aastaks.
Hiina Riiklik Kosmoseamet on välja pakkunud missiooni Interstellar Express, mille raames lennutataks 2024. aastal välja kaks Voyager-laadset kosmosesondi, millest üks võiks 2038. aastal mööduda Neptuunist.
Kanchenjunga
Kanchenjunga (tiibeti གངས་ཆེན་མཛོད་ལྔ་ Kangqênzön'nga; limbu keeles Sewalungma; hindi  कांचंजुंगा Kāńchańjuńgā) on mägi Aasias Himaalajas. Kõrgus 8586 meetrit, maailmas kõrguselt kolmas ja India kõrgeim tipp. Asub teistest kõrgetest tippudest idas, Nepali ning India osariigi Sikkimi piiril. Temast lõuna poole jäävad tipud on madalad, seetõttu on ilusa ilma korral hästi näha. Kuid idapoolse asendi ja avatuse tõttu lõunatuultele on ilm seal sageli halb.
Maailma suurim üle 8 kilomeetri kõrgusel merepinnast asuv maa-ala paikneb just Kanchenjunga ümber.
Suunav valik
Suunav valik on populatsioonigeneetikas loodusliku valiku vorm, mille tagajärjel muutunud või uute keskkonnatingimuste tõttu tõusevad esile võrreldes varasemate genotüüpidega uued genotüübid ja nende poolt määratud fenotüübid. Suunaval valikul toimub mingite alleelide kindlasuunaline sageduste muutus, mille tagajärjel võivad fikseeruda ka vastavas keskkonnas kasulikuks osutunud retsessiivsed alleelid.
Ialomița maakond
Ialomița maakond on Rumeenia 1. järgu haldusüksus. Asub Munteenias.
Gamalama
pisi|Gamalama Gamalama on vulkaan Ternate saarel Maluku saarestikus. Kõrgus 1715 meetrit.
Vulkaan oli viimati aktiivne detsembris 2011 ja põhjustas kokku 4 inimese surma.
Roseni deklaratsioon
Roseni deklaratsioon oli 1739. aastal Liivimaa maanõuniku Otto Fabian von Roseni (1683–1764) sõnastatud talupoegade ja mõisnike suhteid kajastav dokument.
Roseni deklaratsiooni aluseks sai Virumaa Vohnja mõisa möldri Jaani kaebus oma mõisniku Heinrich Baeri vastu. Jaan süüdistas mõisnikku ülemäärases maksude nõudmises ja vägivallas. Kohalikes kohtuastmetes õigust saamata pöördus Jaan kaebusega keisrinna Anna poole, kes saatis selle läbivaatamiseks justiitskolleegiumile, sealt pöörduti selgituse saamiseks Liivimaa rüütelkonna Maanõunike Kolleegiumi poole. Vastuse saatis 30. novembril 1739. aastal maanõunik Otto Fabian von Rosen. See on läinud ajalukku Roseni deklaratsiooni nime all. Rosen väitis:
Roseni deklaratsiooni alusel mõisteti Jaan valekaebuse esitamise eest sunnitööle, kuid vabanes peagi keisrivahetusega kaasnenud amnestiaga ning pöördus Vohnjasse tagasi. Osalemise eest talupoegade kaebekirjaaktsioonis mõisteti ta 1744. aastal Orenburgi kubermangu asumisele. Paradoksaalsel kombel tähendas see aga ka tema vabastamist pärisorjusest.
Brașovi maakond
Brașovi maakond on Rumeenia 1. järgu haldusüksus. Asub Transilvaanias.
Teherani ufojuhtum
1976. aasta Teherani ufojuhtum oli juhtum Iraani pealinnas Teheranis 19. septembril 1976, kui nähti ufot.
Kell 00.30 sai Iraani õhujõudude kommunikatsioonikeskus Teheranis neli telefonikõnet kodanikelt, kes teatasid tundmatu lendava objekti nägemisest, millest lähtus tugevat valgust. Pärast konsulteerimist Mehrabadi tsiviillennujaamaga, kus objekt oli visuaalselt jälgitav, saadeti asja kontrollima hävituslennuk F-4 Shahrokhi õhujõudude baasist.
Lennuk startis kell 01.30 ja suundus 40 meremiili kaugusele Teheranist põhja suunas. Lendur teatas raadio teel baasile, et jälgib endast umbes 25 meremiili kaugusel asuvat tugevalt helendavat objekti. Liikudes kiirusega 150 meremiili tunnis teatas lendur, et seni liikumatult hõljunud objekt hakkas liikuma ja hoiab pikivahet 25 meremiili. Lähenemiskatsel kaotas lendur kontrolli lennuki elektroonika üle. Kui ta kukkumisel juhtis lennuki tundmatust objektist eemale, siis elektroonika töö taastus. Lennuk pöördus tagasi baasi.
Kell 01.40 startis teine F-4, mis oli suuteline saama objektiga ka radarikontakti. Lennuk liikus kiirusega 150 meremiili tunnis ning jäi objektist 25 meremiili kaugusele.
Objekti suuruseks arvasid piloodid "707" klassi tankimislennuki suurusjärgu, kuid objekt tundus olevat ruudukujuline ning mitut värvi vilkuvate tuledega. Et tuled liikusid väga kiiresti, siis tundus kaugemalt, et ere tugev pulseeriv valgus tuleb ühest valgusallikast. Vaatlus jätkus veel paar tundi, seejärel objekt kadus.
Järgmisel päeval vaatlesid Iraani õhujõud sarnast, kuid silindrikujulist objekti. Seekord täheldati, et objektist eraldus väiksem objekt, mis maandus. Arvates, et tegemist on rünnakuga, tulistas lennuki F-4 meeskond objekti suunas raketi. Rakett väljus ja plahvatas, kuid objekt tundus olevat vigastamata, kuigi liikus kiirendatul kursil põhja suunas. Jälle ütlesid lennuki elektroonikaseadmed üles, kui lennuk liikus objektile tule avamiseks piisavalt lähedale. Maandumiskohas ei avastatud jälgi objektist ega maandumisest, kuid mõõdeti normaalsest tugevam radiatsioonitase.
Ameerika Ühendriikide Kaitseluureagentuuri arhiivis oleva raporti kohaselt mõõtis Ameerika Ühendriikide luuresatelliit DSP-1 samal ajal infrapunavalguse spektris anomaaliat, mis vastas objekti liikumisgraafikule. DSP-1 on mõeldud registreerima rakettide väljalaskmist maa-alustelt ja liikuvatelt seadmetelt, et alarmeerida võimaliku ründe algusest. Seda tüüpi satelliidid toimivad orbiidil seniajani.
Saksamaa jalgpallikoondis 2002. aasta jalgpalli maailmameistrivõistlustel
Saksamaa jalgpallikoondis 2002. aasta jalgpalli maailmameistrivõistlustel
Kolmekordse maailmameistri Saksamaa eesmärgid olid MM finaalturniiril tagasihoidlikumad kui kunagi varem. Valusalt tunda andnud põlvkondade vahetuse läbi teinud Saksamaa koondis oli läbi aegade ühes suuremas kriisis. Lothar Matthäusi, Jürgen Klinsmanni ja tollase peatreeneri Rudi Völleri asemele ei olnud kasvanud väärilisi järeltulijaid ja sellest lähtuvalt oli meeskond Lõuna-Koreas ja Jaapanis seadnud endale sihiks pääsemise veerandfinaali.
Valikturniiril Inglismaa järel alagrupis teiseks jäänud sakslased pääsesid MM-ile läbi play-off ringi, kus nad suhteliselt kindlalt olid paremad Ukrainast.
Philipp von Scheiding
pisi|Philipp von Scheiding, 1629 Philipp von Scheiding (ka Filip või Philip Scheding) (10. august 1578 Arboga – 9. juuni 1646 Tallinn) oli Rootsi riigitegelane ja diplomaat.
Elulugu
Philipp von Scheiding sündis Meissenist pärit riiginõuniku Christoffer von Scheidingi (surnud 1617) ja Magdalena Jakobsdotter Rosengreni (1550–1607) pojana. Ta oli Kronobergi lääni asehalduri Otto von Scheidingi (1580–1651) vend. Tema isale kuulusid Östergötlandi lääni Linköpingi stiftis asunud Tjärstadi kirikuvalla Skedevi mõis, Horni kirikuvalla Åby mõis ja Mogata kirikuvalla Kullerstadi mõis.
Rootsis kuulus talle 1621. aastast Arnö mõis, mille 14. septembril 1641 vahetas Jakob De la Gardie Jägala mõisa vastu Harjumaal, kuid hiljem tema pärijatelt mõis 26. aprillil 1684 resolutsiooniga redutseeriti.
Lisaks kuulusid talle Kunda ja Scheideby mõisad.
Perekond
Abiellus 1613. aastal Helena von Delwigiga (1591–1628), kes oli Tuhala mõisniku Ewert von Delwigi (surnud 1605) ja Valtu mõisast pärit Margaretha von Maydelli tütar. Abielust sündis: pisi|Philipp von Scheidingi teine abikaasa Carolina Luthern, õlimaal 1638 1633. aastal abiellus ta Catharina von Luhriga (surnud 1671), kes oli Tallinna raehärra ja bürgermeistri Hermann Luhri (von Luher, Luhren, surnud 1599) tütar. Kõik sellest abielust sündinud lapsed said 13. augustil 1653 vabahärra seisuse:
Albert Kivikas
Albert Kivikas (18. jaanuar 1898 Suure-Jaani – 19. mai 1978 Lund) oli eesti kirjanik ja ajakirjanik, kes on tänapäeval tuntud eelkõige Vabadussõja-teemalise romaani "Nimed marmortahvlil" autorina.
Nooruses avaldas Kivikas oma teoseid ka pseudonüümide A. Pedajas ja Mart Karus all.
Lapsepõlv ja noorus
Albert Kivikas sündis Viljandimaal Suure-Jaani alevikus (Suure-Jaani koguduse sünnimeetrikas on tema sünnikohaks märgitud "Taevere, Valula" – praegune Suure-Jaani – ja sulgudes "Vastemõisa [vald], Härma talu") kangur Anu Kivika pojana. Perekond kolis sageli – vahepeal elati Olustvere mõisas, kus ema töötas krahv Ferseni juures, seejärel Särru moonamajas, Kildu külas kohaliku sepa ja Vaalamäe külas sugulaste juures.
Kivika koolitee sai alguse 1907. aasta sügisel Reegoldi vallakoolis, kus õppeaeg kestis kaks aastat. Sealt suundus ta 1909 Vastemõisa kaheklassilisse ministeeriumikooli, mis asus tema toonases elukohas Kildu külas. Kui Albert 1913 ministeeriumikooli lõpetas, kolisid nad emaga Viljandi eeslinna Kantrekülasse teise sugulase juurde.
1914 üritas Kivikas pääseda Viljandi linnakooli, kuid teise klassi eksamitele ei lastud teda piirvanuse ületamise tõttu ja kolmanda klassi jaoks ei olnud tema teadmised piisavad. Nii astus tulevane kirjanik hoopis Andres Kamseni kaubanduskooli, mis oli äsja Valgast Viljandisse ümber asunud. Koolis osales ta ajakirja Lõõmav Tõlvik toimetamisel.
Aastal 1916 kuulus Albert Kivikas oma vanuse tõttu mobiliseerimisele, mis oleks tähendanud sattumist Esimese maailmasõja keerisesse. Riiklikud koolid võisid oma õpilastele taotleda ajapikendust sõjaväeteenistusse astumisel ja seetõttu lahkus ta Kamseni erakoolist ning sooritas edukalt sisseastumiseksamid Tartu kommertskoolis. Selles koolis töötasid ka mitmed silmapaistvad eesti haridustegelased. Kivikas õppis seal eesti ja prantsuse keelt Johannes Aaviku käe all, koolidirektoriks oli aga tulevane haridusminister Harald Laksberg.
Vabadussõda
Pärast Tartu langemist Punaarmee kätte Eesti Vabadussõjas lahkus Albert Kivikas 22. detsembril 1918 linnast ja suundus tagasi koju Viljandisse. Kohale jõudes liitus ta samuti Viljandisse ümber asunud Tartu vabatahtliku koolipoiste pataljoniga, mille ülemaks oli tulevane riigimees Kaarel Eenpalu (siis veel Karl August Einbund). Rindele jõudis ta mainitud pataljoniga Võrtsjärve põhjatipu lähistel Jõesuus. Sõjatee viis teda veel Sangla ja Rannu mõisa. Viimase lähistel toimus ka pataljoni esimene lahing. Hiljem osales Kivikas veel Valguta ja Pikasilla juures toimunud kokkupõrgetes punaväelastega.
31. jaanuaril 1919 toimunud Paju lahingusse jäi koolipoiste pataljon aga hiljaks. Nad läbisid veel oma teel Valga ja Sangaste ning saadeti siis tagasi Tartusse pooleli jäänud õppetööd jätkama. Kivikas lõpetas Tartu kommertskooli 1919. aasta kevadel, kuid ei saanud samal aastal ülikooli astuda, vaid pidi jääma tööle õpilaspataljoni staapi kuni selle lõpliku likvideerimiseni 1920. aastal.
Ülikooliaastad
Sügisel 1920 alustas Albert Kivikas õpinguid Tartu Ülikooli filosoofiateaduskonnas, keskendudes kirjandusele, psühholoogiale, filosoofiale, Põhjamaade ja üldajaloole. Ta õppis teiste seas psühholoog Konstantin Ramuli ja kirjandusteadlase Gustav Suitsu juures.
Kirjanduse seminaritöö raames uuris Kivikas vene mõju Henrik Visnapuu loomingus, kusjuures oponendiks oli luuletaja ise. 1921. aastal toimunud seminaril õnnestus Kivikal edukalt tõendada Igor Severjanini mõjutusi Visnapuu loomingule.
Ülikooliaastatel kuulus Albert Kivikas üliõpilasseltsi Veljesto.
Aastal 1922 oli noor kirjanik sunnitud õpingud Tartu Ülikoolis katkestama, sest teda ootas ajakirjanduslik tegevus Saksamaal Berliinis.
August Meos
August Meos (27. juuli 1886 Tartu – 28. aprill 1946 Tallinn) oli Jõgeva ärimees, alevivanem aastail 1929–1934.
Albert Kivikas
Ajakirjanduslik tegevus
Kui kirjastuse ja ajakirja Odamees asutaja Carl Sarap viis oma ajakirja väljaandmise majanduslikel põhjustel 1922. aastal üle Berliini, kutsus ta ajakirja toimetama Albert Kivika. Kauaks Kivikas sellele ametikohale ei jäänud, sest juba augustis 1923 oli ta kodumaal tagasi.
August Meos
Ta arreteeriti 21. novembril 1944 ja suri Tallinna vanglas nr 1.
Albert Kivikas
Ajakirjanduslik tegevus
Tagasipöördumise järel elas ta taas Tartus ja keskendus esialgu ainult loomingule. Hiljem hakkas ta tegema kaastööd ajalehtedele, töötades muuseas ka kohtureporterina. Põhitegevuseks jäi 1920. aastatel siiski novellide ja romaanide kirjutamine, periood 1923–1927 oli tema elus üks viljakamaid.
Edukas loominguline tegevus võimaldas Kivikal kolida Tallinna, kus ta omandas maja Vaarika tänaval. Algul töötas ta ajalehe Vaba Maa kirjanduskriitikuna, seejärel aastatel 1931–1934 Päevalehe toimetuses. 1935–1938 juhatas Kivikas ajalehe Uus Eesti kultuuriosakonda. Tallinna Kirjanike Ühingu abiesimees.
Paralleelselt asus ta tööle teatrisse, olles 1935–1938 dramaturg Eesti Draamateatris ja aastatel 1938–1940 teatris Estonia.
Saksa okupatsiooni ajal 1941–1944 toimetas Albert Kivikas ajalehte Eesti Sõna ja oli Eesti Kirjanikkude Liidu esimees.
Paguluses
pisi|Albert Kivika haud Metsakalmistul Albert Kivikas lahkus koos perekonnaga Eestist aprillis 1944. Kuni sügiseni elasid nad Soomes Helsingis, siis suundusid edasi Rootsi. Esimesed nädalad Rootsis veetis kirjanik Gimo laagris.
Albert Kivikas suri 19. mail 1978 80-aastaselt Lundis. Tema põrm maeti Tallinna Metsakalmistule 6. oktoobril 1990.
Esimesed katsetused
Kirjanduslikke katsetusi alustas Albert Kivikas luuletuste kirjutamisega, mida ta avaldas Andres Kamseni kaubanduskooli ajakirjas Lõõmav Tungal. Suure ajakirjanduse veergudel debüteeris ta sonetiga "Kevadine külm", mis ilmus pseudonüümi A. Pedajas all 30. märtsil 1916 ajalehes Sakala. 17. juunil 1916 ilmus ajalehes Sakala ka Kivika esimene proosakatsetus – veste "Vanad ja noored", mille ta avaldas samuti A. Pedaja nime all.
Tartu kommertskooli päevil tegi Kivikas kaastööd kooli ajakirjale Muusa. Aastal 1918 avaldas ajaleht Postimees tema esimese novelli "Lembit", mille Kivikas oli kirjutanud 1917. aastal ja mille teemaks oli eestlaste eestlaste muistne vabadusvõitlus. Ajalehetoimetajana töötanud Friedebert Tuglas soovis näha ka noormehe muid jutustusi ning soovitas tal need ajalehes avaldamise asemel koondada eraldi kogumikku.
Futuristlikud teosed
20. sajandi esimesel veerandil hakkas ka Eesti kirjanduses levima futurism, mis siin piirkonnas oli eelkõige mõjutatud vene futuristlike kirjanike loomingust. Albert Kivikas hakkas seda suunda viljelema noore luuletaja Erni Hiire õhutusel. Nende koostöös ilmus kevadel 1919 kirjastuse Odamees väljaandes 8-leheküljeline kogumik "Ohverdet konn". Kivikalt oli koondteoses kolm üheleheküljelist proosapala – "Kantselei", "Sinfoonia" ja "Rattasõit".
Veel samal kevadel üllitas Kivikas ka ainult oma juttudest koosneva futuristliku 22-leheküljelise kogumiku "Lendavad sead", mis oli trükitud kasutamata jäänud pudelietikettide trükipoognatele. Paljud lühijutud selles kogumikus ülistasid tehnika saavutusi (näiteks "Vaksalis", "Elekter", "Kinos"), teiste puhul oli tegu traditsiooniliste kunstimuistenditega ("Laulvad kalad", "Piimluik", nimijutt "Lendavad sead"). Teos leidis laia vastukaja, seda kritiseeriti teravalt ja see oli veel kaua karikaturistide pilkeobjektiks. Sõnaühend "lendavad sead" kinnistus niivõrd, et veel 1922. aastal kasutas haridusminister Heinrich Bauer seda oma sõnavõtus kirjanduse riikliku toetamise teemal, kaheldes, kas Eestis ongi õigeid kirjanikke või on kõigi puhul tegu "lendavate sigadega".
Kivikas jätkas aga futuristlike lühijuttude kirjutamist Friedebert Tuglase ajakirjale Ilo, jõudes aastal 1920 juba järgmise 26-leheküljelise kogumiku "Mina" avaldamiseni. Ka see oli kujundatud futuristlikult, kasutades viit eri suurusega kirja. Samal aastal pidi kirjastuse Arlekiin väljaandes ilmuma veel tema raamat "Hunnid Aasias", kuid see jäigi välja andmata.
Kivika üheks märkimisväärsemaks futuristlikuks palaks peetakse 1920. aastal ilmunud 16-leheküljelist manifesti "Maha lüüriline šokolaad!", kus ta tegi maha kõiki oma ajastu tuntumaid kirjanikke ja luuletajaid. Viimased futuristlikud palad ilmusid Kivikalt 1921. aastal kirjandusajakirjades Murrang ja Tarapita, seejärel pöördus ta tagasi traditsioonilisemate suundade juurde. Futurismi mõjutusi ilmneb siiski veel mõningates tema hilisemates teostes, näiteks romaanis "Ristimine tulega" (1922).
Vabadussõja temaatika
Aastal 1921 ilmunud 20-leheküljelises sõjanovellis "Süütu" analüüsis ta Eesti kaitseväe leitnant Riimani hingeelu, kes Punaarmeele infosulu tekitamiseks laseb hukata viimaseid teabega varustanud kerjuspoisi. Novell ilmus ajakirjas Murrang.
Aastal 1922 ilmus kaheksas osas ajakirja Odamees veergudel Kivika esimene täispikk sõjaromaan "Ristimine tulega", mis eraldi raamatuna anti välja 1923 Berliinis. Sõjasündmusi käsitletakse minategelase vaatevinklist. Kriitikud on heitnud teosele ette liigset memuaarlikkust ja psühhologiseerimist, tunnetatavad on futurismi järelmõjud. Vaatamata võimalikele puudustele on tegu esimese Vabadussõja-ainelise romaaniga ja esimese massipsühholoogia käsitlusega eesti kirjanduses.
Aastal 1927 ilmunud novellikogumikus "Punane ja valge" sisaldus seitse novelli, millest kuus käsitles otseselt sõjatemaatikat. Novellide seas oli ka kuus aastat varem kirjutatud "Süütu", mis veel samal aastal anti välja ka eraldi raamatuna.
Aastal 1935 hakkas ajalehe Uus Eesti veergudel ilmuma Kivika uus romaan, mis põhines tema isiklikel läbielamistel Eesti Vabadussõjas. Romaani täiendatud ja parandatud versioon ilmus 1936. aastal 539-leheküljelisena Eesti Kirjastuse Kooperatiivi väljaandes ja kandis pealkirja "Nimed marmortahvlil". Selle teose eest sai Kivikas 1937. aastal riikliku kirjanduspreemia. Kaks aastat hiljem jõudis teos August Annisti poolt kohandatuna ja Ants Lauteri lavastuses teater Estonia lavale. Aastal 2002 lavastas Elmo Nüganen sama romaani alusel filmi.
Uusrealistlik looming
Valdava osa Albert Kivika loomingust moodustavad uusrealismi vaimus kirjutatud teosed. Olles üle elanud lühiajalise futurismivaimustuse, pöördub Kivikas tagasi talle juba sõjaeelsest perioodist tuttava külatemaatika juurde.
Aastal 1921 ilmunud romaan "Jüripäev" käsitleb elu sõjaaegses ja sõjajärgses külaühiskonnas, vaadeldes kahe eri sotsiaalsel tasandil paikneva perekonna suhteid ja elukäiku. Kivikas naaseb siin 20. sajandi alguse realistide meelisteema juurde, kuid loobub ühiskonna kritiseerimisest ja püüab toimuvat objektiivselt kirjeldada. Uue lähenemisviisi tõttu on Kivikat sageli tituleeritud Eesti uusrealismi loojaks. Lähemalt on Kivika rolli kohaliku uusrealismi mõjutamisel käsitlenud kirjandusteadlane Oskar Kruus.
Aastal 1924 ilmus Kivika sulest järgmine asunike elu kujutav romaan "Jaanipäev". Enne iseseisva väljaandena ilmumist avaldati see ajalehe Postimees veergudel. Tegevus toimub analoogselt "Jüripäevaga" Mulgimaal ja taas vaadeldakse paralleelselt suurtalu perekonna ja asunike käekäiku. Veel samal aastal kirjutas Kivikas romaanile ka järje. See ilmus pealkirja "Mihklipäev" all.
Uute asunikuromaanide kirjutamine jäi seejärel pooleli (kavas oli teos "Kirmastu sepad"), sest autor soovis kiiruga valmis kirjutatud "Jüripäeva", "Jaanipäeva" ja "Mihklipäeva" vormida korralikuks triloogiaks. "Jüripäeva" parandatud ja laiendatud versioon ilmus 1925 ning kandis pealkirja "Murrang". Paraku tüdines Kivikas peatselt ka oma vanade teoste ümbertöötamisest ja korrastatud triloogia jäigi ilmumata.
Aastal 1926 andis kirjastus Loodus välja Albert Kivika 26-leheküljelise lühijuttude kogumiku "Miniatüürid". Enamuse nende lühipalade puhul oli tegu samal aastal ajakirjas Looming ilmunud rahvalike juttude uustrükiga.
Elu sõjaaegses külaühiskonnas käsitles Kivikas ka 1927 avaldatud novellikogus "Punane ja valge".
Pärast pikemat pausi ilmus 1931 Kivikalt uus romaan "Vekslivõltsija". Kuigi stiililt realistlik, ei tegelenud see enam külaolustiku kirjeldamisega. Romaani peategelaseks on vekslite võltsimise teele sattunud kirjanik Johannes Lodjapuu, kes jutustab enesepihtimuse vormis oma elust.
Keskendunud 1930. aastate keskel Vabadussõja temaatikale, pöördus Kivikas külaelu juurde tagasi jõuludeks 1943 ilmunud romaaniga "Karuskose". Romaani ülesehitus on sarnane tema varasemate külarealistlike teostega, jälgides suurtalu allakäiku ja asunikutalu õitsengut. "Karuskose" jäi Kivika viimaseks Eestis kirjutatud ja avaldatud teoseks.
Pagulaskirjandus
Paguluses jätkas Albert Kivikas peamiselt uute osade kirjutamist oma kuulsust toonud romaanile "Nimed marmortahvlil". 1947 ilmus Rootsis selle romaani uus trükk ja juba 1948. aastal avaldas autor teose teise osa. 1951 järgnes veel kolmas ja 1954 neljas osa. Kaudselt on romaanisarjaga seotuks peetud ka 1963. aastal ilmunud teost "Kodukäija", sest selle peategelases Ahasveeruses on äratuntav "Nimed marmortahvlil" kangelane Henn Ahas.
Aastal 1950 ilmus Kivikalt 100-leheküljeline poeem "See on see maa". Tegemist on Kivika monumentaalseima tööga luulestiilis, sest eelkõige prosaistina tuntud kirjanik oli varem kirjutanud vaid üksikuid luuletusi. Poeem on olemuselt patriootlik, pühendatud Viljandimaale ja selle ajaloolistele kangelastele.
Aastal 1957 ilmus Kivikalt veel ka lühijuttude kogumik "Tulililled".
Tõlked
Albert Kivikas tegeles ka väliskirjanduse tõlkimisega peamiselt vene, vähesel määral ka saksa keelest; raamatuna on ilmunud:
Isiklik elu
Oskar Kruusi andmetel teenis Albert Kivika vanem vend Jaan Punaarmees diviisikomissarina ja suri aastal 1921 Ukrainas.
Albert Kivikas oli kaks korda abielus. Esimesest abielust Gertrud Niggoliga (1901 – 22. jaanuaril 1934) olid tal pojad Tiit (uppus 28. märtsil 1936 8-aastasena ) ja Peep (jäi 14. septembril 1967 Lundis rongi alla ). Teisest abielust Anna Varikuga sündisid pojad Tõivelemb, Uldenagu ja Ihameel.
Teosed
Kronoloogiline koondnimekiri Albert Kivika kirjutatud teostest (sulgudes on esitatud esmatrüki koht ja aeg).
RAF-977
pisi|RAF-977 esimese seeria (1959) bussi mudel thumb RAF-977 Latvija oli Riia autotehases valmistatud 10-kohaline mikrobuss, mida toodeti aastatel 1958–1976.
Mary Wollstonecraft
pisi|Mary Wallstonecrafti portree ([[John Opie, umbes 1797)]] Mary Wollstonecraft (27. aprill 1759 Spitalfields London – 10. september 1797 Somers Town, London) oli inglise kirjanik ja üks esimesi feministe.
Tema karjäär kestis vaid üheksa aastat, sest ta suri pärast oma teise tütre, ainukese seadusliku tütre sündi sünnitusjärgsetesse tüsistustesse. Tema tütar oli Mary Shelley, kes on romaani "Frankenstein ehk Moodne Prometheus" autor.
Mary Wollstonecrafti abikaasa William Godwin kirjutas raamatu, mis oli käsiraamatuks parlamendireformi taotlejate radikaalsele tiivale.
Mary Wollstonecrafti tuntuim teos on 1792. aastal ilmunud raamat „Naise õiguste õigustus“ („A Vindication of the Rights of Woman“), kus ta lahkas peenelt nii poliitikat, religiooni, filosoofiat, seksuaalsust kui ka feminismi. See raamat oli esimene liberaalse feminismi avaldus. Wollstonecraft pidas naisi ratsionaalseteks tegutsejateks, kelle allutatus on tingitud peamiselt halvemast haridusest. Wollstonecraft väitis, et naistele tuleb anda meestega võrdsed võimalused. Kirjanik kirjeldas isiklike läbielamuste põhjal 18. sajandi lõpul valitsenud naiste jaoks rasket olukorda. Ta tundis muret selle pärast, kuidas ühiskond loob feminiinsust, seda eriti tüdrukute vääriti suunatud õpetamise kaudu. Wollstonecraft väitis, et pole mingit alust naisi kodanikkonnast välja jätta.
Wollstonecraft oli ka ajakirjanik ning kirjutas reisikirju jpm.
Välislingid
Wollstonecraft, Mary. [https://enut.ee/files/ariadne-2016.pdf Naise õiguste õigustus. Katkend 2. peatükist „Arutlus valitsevast arusaamast sugude iseloomust“]. Ariadne Lõng 1/2, 2016, 95-97. (Tõlkija Raili Marling)
Pyvesa
Pyvesa on jõgi Leedus, Mūsa parempoolne lisajõgi. Jõgi voolab Leedu põhjaosas. Jõe pikkus on 92 km ja valgla pindala on 501 km².
Pyvesa algab Biržai rajoonist, voolab seejärel läände läbi Kupiškise rajooni ja Panevėžysi rajooni, seejärel pöördub põhja poole ja suubub Pasvalysi rajoonis Mūsasse. Esimesed 50 kilomeetrit on jõe säng maaparandustööde käigus õgvendatud.
Jõe org on 500-600 meetrit lai. Kallaste kõrgus on 0,7-1,5 meetrit. Jõe lammi laius on 200-300 meetrit. jõgi on keskmiselt 5-10 meetrit lai, suurim laius on 20 meetrit. Minimaalne veehulk jões on 0,038 m³/s, maksimaalne 86,3 m³/s.
Jõe äärde jäävad Alizava ja Antašava alev. Jõgi läbib mitut kaitseala.
2007. aasta Euroopa sisemeistrivõistlused kergejõustikus
2007. aasta Euroopa sisemeistrivõistlused kergejõustikus olid 29. Euroopa sisemeistrivõistlused kergejõustikus, mis toimusid 2.-4. märtsini Birminghamis Suurbritannias.
Võistlustel osales 519 sportlast 47 riigist.
Toyonaka
Toyonaka on linn Jaapanis Ōsaka prefektuuris. Asub Ōsakast põhjas.
Toyonaka linn moodustati 1936. aastal.
Linnas asub Ōsaka ülikooli kampus ja osa Ōsaka rahvusvahelisest lennujaamast. Toyonakas asub Ōsaka metroo Midōsuji liini lõppjaam.
Linnas on naftakeemia-, masina- ja tekstiilitööstusettevõtted.
Tondabayashi
Tondabayashi on linn Jaapanis Ōsaka prefektuuris. Asub Ōsakast kagus.
Tondabayashi linn moodustati 1950. aastal.
Jõgeva linnavolikogu (1939)
Jõgeva linnavolikogu valiti 15. ja 16. oktoobril 1939 ja kinnitati Tartu maavanema poolt 30. oktoobril 1939. Volitused algasid 1. detsembril 1939. Volikogusse kuulusid järgmised isikud: