Love_in_dark_times:_Iris_Murdoch_on_openness_and_the_void
Artiklis väidab Milligan, et armastus on moraalselt lubatav pääsetee tühjusest isegi leina ajal. Iris Murdoch ("The Sovereignty of Good") räägib inimeste loomusest, et Hüve mõiste on meie mõistestiku loomulik osa ning see mõiste ei ole mugav väljamõeldis, vaid on abiks realistlikule visioonile. Me oleme enesekesksed ja meie tegelemine iseendaga on fantaasiate võimu all, mistõttu võib eeldada, et oleme luulude püünises. Hoolimine sellest, mis on hea, aitab suunata tähelepanu endast välja ning sellega oma luulusid õõnestada, avaneda maailmale. Nõnda on realistlikkus ja Hüvest juhindumine tihedalt seotud. Hüve ise pole nähtav, kuid ta valgustab loodusnähtusi, teisi olendeid, teiste inimeste reaalsust ja väärtust ning nende kohasust armastatutena. Selline armastus ei ole objekti poolest rangelt kitsendatud (inimesele), nagu see on näiteks David Vellemani, Niko Kolodny, Bennett Helmi ja tendentsina Troy Jollimore'i puhul. Võib armastada ka muud. Me ei saa valida ja juhtida, kuidas armastuse võimalikkus meie ellu tuleb. Ja armastus võib olla mitmesugune. See ei pea olema projitseerimine või tähtsuse andmine, vaid võivad olla ka armastust õigustavad põhjendid. Tõeline või parimat sorti armastus on "äärmiselt raske taipamine, et miski muu peale iseenda on reaalne" (Iris Murdoch, "Existentials and Mystics", lk 215). Tunnistatakse midagi, mis on juba olemas ja mis õigustab reaktsioonina armastust (Velleman, Jollimore). Ent ilma Hüve valgustuseta, võimeta headust ära tunda, kui me sellega kokku puutume, ei saaks teise, eriti teiste inimeste väärtust võib-olla kunagi hinnata, võiks kaduda ligipääs hoolimise põhjenditele. Murdochi järgi on aegu, mil Hüve valgustus on rikutud. Kuigi Hüve ei kao meie elust kunagi, sest ta on meie mõistestiku paratamatu osa, on aegu, kui me tunneme headust, teiste väärtust ja tavaliste lihtsate asjade väärtust ära nõrgalt, mil vähemalt mõned tuled kustuvad ja headus paistab vaid kauge võimalikkusena. Sellistel aegadel on armastus kutsutud tegema raske töö, aitama taas leida inimeste ja meie ühise maailma tähtsust ja väärtust. On aegu, kui on tarvis armastust, et üle saada mõnest erilisest moraalselt olulisest episteemilisest halvemusest või puudujäägist. Taasühineda Hüvega ja headuse võimalikkuse, õnne võimalikkuse tundega. On isegi aegu, mil armastus on selleks ainuke võimalus. Avatus armastusele on Murdochi järgi sellepärast tähtis inimlik voorus. Kuid sellega kaasnevad probleemid, sealhulgas raskus seda säilitada, langemata muud laadi moraalsesse nurjumisse. Nii Platon, Sigmund Freud, Arthur Schopenhauer, Stendhal kui ka Risti Johannes ütlevad, et armastus või see, mida me sageli nimetame armastuseks, võib olla määritud enesekesksusega. Milligan esitab teesi, et tuntud umbusk avatuse vastu ühte liiki armastusele on alusetu. Väite taustal, et avatus armastusele on oluline murdochlik voorus, mida võivad ohustada mõnd teatud liiki julgust riisuvad kogemused, visandab Milligan järgnevalt tuntud kahtlustuse, mida ta nimetab armastuseks armastuse järel: see on uue intiimse ja isikliku armastuse leidmine armastatu kaotusest tuleneva leina ajal. Järgnevalt visandab ta Murdochi käsitluse vaimsest kriisist kaotuse rööpjuhtumina ning esitab illustratsiooni Murdochi romaanist "Inglite aeg". Lõpuks väidab Milligan, et põhjendid, mis Murdoch esitab armastusele avatuse säilitamiseks vaimse kriisi ajal, kehtivad ka pärast armastatu kaotust.