Metsatööline
Benjamin C. Mukkala jutustus metsameestest
Enne 1940. aastaid, kui hakkasid esile kerkima moodsad metsamehed (ing k lumberjack), toimetasid Ameerika aladel palgiparvetajad (ingl The Shanty Boys). Tuntumad nimed neist olid "Kuukuma" Johnsosn ("Moonlight" Johnson), Suur Eric (Big Eric), Tom "Plekkpurk" Sullivan (Tom "Tin- Can" Sullivan), Silver Jack Driscol ja "nägus" Tom ("Gool Looking" Tom). Esimeste inimeste identiteedid, kes läksid Michigani ülemisele poolsaarele, on juba ammuseks kadunud unustuste hõlma. Alles 1600. aastate alguses sattusid nendele aladele esimene valge mees, Etienne Brule avastades Lake Superiori, maailma suurima magevee järve. Esimesed asunikud kasutasid sealseid puid ja puitu mitte rohkemaks, kui tööriistade valmistamiseks ja lõkke tegemiseks. Seevastu kohapealsed põlisasukad, indiaanlased, kasutasid seemikuid tagamaks oma varjupaiku. Kui ilm läks külmemaks, pöördusid põlisasukad lõuna poole – vähemalt Bay de Nocini. Umbes 1831 asutas härra William Farnsworth esimese pisikese saekaatri Menominee jõe suudmesse. Paraku oli aga see mõte veel liiga palju oma ajast ees ja see ettevõtmine närbus huvi puudumise tõttu. 1860-ndatel alustas Georg Dawson mändide raiumist Michigani "suure lahe" aladel, Huroni mägedest ida pool. Ta valmistas ja kogus kokku suurema koguse puitu, köitis selle kokku ja laevatas selle oma vennale, Thomasele, Sault Statei. Thomas aga vedas selle kaubalaevadel Inglismaale, kus toodud materjali kasutati põhiliselt laevaehituseks, et aidata Britannial valitseda meresid. Dawson ja ta meeskond kasutasid alati veeteedega alasid, sest see oli ainuke viis nii suuri ja raskeid puidukoormaid liigutada. Samal ajal raiusid ameerika puidutöösturid sisse aga oma radu Maine'i, New Yorgi, Pennsylvania ja Michigani osariigis. 1870. aastateks olid idapoolsed puuraidurid koondunud ülemisele Peninsula poolsaarele. Selle ajastu algul oli põhiline langetamise töövahend kirves. Saed olid küll kasutusel eri moodustel juba Rooma ajast, kuid see polnud väga levinud kuni 1880-ndateni, sest polnud välja töötatud korralike saehambaid, mis puu ristlõike tegemisel juhiks saepuru ja tolmu sae teelt eemale. Töötati välja pikad risthammastega kahemehe saed, mis osutusid ristlõike tegemisel ülimalt praktilisteks. Kogu seda raietööstuse plahvatusliku tõusu rahastasid idast pärit spekulandid. Tavaline skeem toimis nii, et osteti 40 aakrit maad ja lõigati veel piiride äärest kokku umbes teine sama palju. Valitsus ei suutnud midagi teha, sest maa mõõtmine oli toona veel piisavalt ebatäpne. Varastatud mets maksis aga tagasi idapoolse finantseeringu. Mehed, kes päriselt metsas tööd tegid, ei saanud sellest aga eriti suurt kasu, elutingimused olid rasked, maksti vähe ja õnnelikuks peeti meest, kes raietöödel vigastusi polnud saanud. Tööle mindi enne päiksetõusu ja tööle asuti alates hetkest, kui silm midagigi juba seletas. Lõuna võeti endaga metsa kaasa. Laagrisse tagasi pääsesid nad alles pärast pimeda saabumist. Pühapäev oli ainuke vaba päev, mis kulutati reeglina riideid lappides, tööriistu teritades ja parandades ning kahjureid tõrjudes. Mehed magasid reeglina kahe või veel rohkemakesi koos, mehed, kes norskasid tõrjuti norskenabale ("snorting pole") ehk kõige serva. Kõige intellektuaalsem vestlus, mida kuulda võis hoomas teemasid nagu pesemise vältimine ja teooriaid, kuidas hais aitab peletada sääski. Nad higistasid, jõid, kaklesid – kui kedagi teist ligiduses polnud, siis omavahel ja nad raiusid puid. Seda kõike 15 dollari eest kuus. Kui tekkisid esimesed raudteed, laienes ka puuraidurite areaal. Raudtee lõikude keskele tekkisid saeveskid, kus valmistati palkidest puitu, mis transporditi mööda raudteed Atlandi ookeani rannikule. Tänu sellele, et saavutati suurem mobiilsus, muutusid ka laagrid teisaldatavateks. 1930. ja 1940. aastatel tekkisid esimesed "õhukummi raidurid". Tänu moodsatele arengutele tööstuses, tekkisid ka raiemeestele esimesed veoautod, mis lõpuks võimaldasid meestel punuda stabiilne kodu, kust autoga metsa sai käia. Teise maailmasõja käigus saadeti paljud Saksamaa sõjavangid raietöödele, USA valitsus pidi selleks aga moodustama spetsiaalsed kinnipidamisasutused, et saavutada vastavus Genfi konventsoonile. See aga lõi olukorra, kus metsatööd tegevad vangid elasid paremini, kui elukutselised metsamehed. Raietöid hinnati endiselt väga ohtlikeks: rippes puud, langevad puud, "akende raiumine", muud ootamatud olukorrad – kõik see moodustas metsameeste igapäevaelu. Vahepeal oli aga meeste toit teinud edasi suure arengu – see oli küll endiselt väga lihtsakoeline, ent see-eest maitsvam. Miski ei oleks suutnud panna metsamehi kiiremini liigutama, kui parem toit.