cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Årsteinen
thumb|250px| Årsteinen on [[Lofoodid|Lofootide kaardil märgitud punasega.]] Årsteinen on saar Norras Nordlandi maakonna Lofootide saarestiku Vågani vallas, Lofoote Hinnøyast eraldava Raftsundi väina sissepääsust idas. Saarekese keskusse Årsteini pääseb Hinnøya lõunatipu Digermuleni külast pinnaskattega teed mööda üle pisikese kanali.
Tahkis
Tahke oleku korral mõjuvad aineosakeste, molekulide või aatomite vahel tugevad seosejõud, nii et need osakesed saavad üksteise suhtes ainult võnkuda, säilitades olemasoleva temperatuuri ja rõhu juures aineosakeste kogumi kui terviku kindla kuju.
Enamiku ainete puhul on tahkise tihedus suurem kui vedeliku ja gaasi oma. Tuntud erandiks on jää, mis on vedelast veest väiksema tihedusega.
Årsteinen
Merepinnast 530 meetri kõrguselt Stortindeni tipust avanevad vaated naabersaartele ja Vestfjordi taha mandrile meelitasid 19. sajandi lõpu suvedel Saksa keisrit Wilhelm II oma matkaseltskonnaga sinna ikka-jälle tagasi tulema. Neid käike on jäänud meenutama tagasihoidlik mälestuskivi ja rahvamatk.
Årsteinen on umbes 4,5 km pikk ja 2,6 km lai, pindalaga 10,5 km².
Nimi tähendab "kotkakaljut" ja pärineb muinaspõhja keelest: arn 'kotkas' + stein 'kivi'.
1334
1334. aasta
Sajandid: 13. sajand - 14. sajand - 15. sajand
Aastakümned: 1280. aastad 1290. aastad 1300. aastad 1310. aastad 1320. aastad - 1330. aastad - 1340. aastad 1350. aastad 1360. aastad 1370. aastad 1380. aastad
Aastad: 1329 1330 1331 1332 1333 - 1334 - 1335 1336 1337 1338 1339
Torishima
thumb|Vaade Torishima saarele Torishima on vulkaan samanimelisel saarel Izu saarestikus. Kõrgus 394 meetrit.
Ust-Aldanski uluss
Keskmine õhutemperatuur on jaanuaris −42 °C ja juulis +17...+18 °C.
Halduslikult jaguneb uluss 21 naslegiks.
2002. aasta rahvaloenduse andmeil oli ulussi elanikest 98% jakuudid ja 1% venelased.
Märt Bormeister
Märt Bormeister (ka Mart 30. september 1916 Tallinn – 24. juuli 1991 Tallinn) oli eesti maalikunstnik ja pedagoog.
II maailmasõja ajal mobiliseeriti Bormeister Nõukogude armeesse, relva alla ta siiski ei jõudnud vaid evakueeriti ning liitus tagalas Jaroslavli kunstnike kollektiiviga, mille järel tekkis tal võimalus osaleda vabakuulajana loengutel Moskva Kunstiinstituudis.
1945. aastal naasis Märt Bormeister Eestisse ja temast sai õppejõud Eesti Riiklikus Kunstiinstituudis. Märt Bormeister oli 45 aastat Kunstiinstituudi akvarelliõppejõud. Tema tegevus kunstipedagoogi ja metoodiliste õppematerjalide väljatöötajana oli tähelepanuväärne. Bormeister oli esimene, kes pedagoogiaastail ERKI-s (1946–1991) hakkas süstemaatiliselt õpetama värvusõpetust. Meelsasti käis kunstnik koos õpilastega looduses maalimas, sageli Eesti Vabaõhumuuseumis.
Isiklikku
Märt Bormeister on maalikunstnik ja fotograaf Märt Bormeister noorema ja maalikunstnik Marju Bormeisteri isa. Tema abikaasa oli maalikunstnik Magda Bormeister.
Looming
Aastatel 1939–73 osales kunstnik enam kui sajal näitusel. Märt Bormeisteri loomingus on olulisel kohal maastikud ja lillemaalid. Sageli on kunstnik oma töis jäädvustanud merd. Üks olulisemaid ja armastatumaid motiive oli Märt Bormeistri jaoks kahtlemata ka Tallinna vanalinn, mida ta on kujutanud igal ajal.
Simeon II
thumb|Simeon Sakskoburggotski (2017) Simeon II (kodanikunimi Simeon Sakskoburggotski; sündinud 16. juunil 1937) on endine Bulgaaria tsaar (oli troonil 28. augustist 1943 kuni 15. septembrini 1946) ja Bulgaaria poliitik. Ta oli 24. juulist 2001 kuni 16. augustini 2005 Bulgaaria peaminister.
Ta abiellus Margarita Gomez-Acebo y Cejuelaga ja neil sündis viis last:
Artur Korjus
Artur Christian Korjus (1. detsember 1870 Tallinn – 22. märts 1936 Tallinn) oli Eesti sõjaväelane (kolonel).
Isiklikku
Tema tütar oli laulja Miliza Korjus.
Kirjandus
Kolonel A. Korjus †. Vaba Maa, 23. märts 1936, nr 67, lk 5
Karl Uurmann
Karl Uurmann (26. märts 1886 Kopli talu, Kõnnu vald, Harjumaa – ?) oli Kõnnu vallavanem.
Ta määrati Kõnnu vallavanemaks 1. maist 1935, kuna senine vallavalitsus oli koolimajade ehitamise laenuga muutumas maksujõuetuks.
Tšuktši mägismaa
Tšuktši mägismaa (vene keeles Чукотское нагорье) on mägismaa Euraasia kirdeosas Venemaal.
Koosneb mitmest mäeahelikust ja mäemassiivist (sealhulgas Šelagski ahelikust kõrgusega 1105 m, Ekiatapski ahelikust (1522 m), Pegtõmelski ahelikust (1810 m)) ning Amguema jõest ida pool kõrgustikest ja seljakutest kõrgusega 500–1000 m. Mägismaa pikkus on umbes 450 km. Põhjaahelikud koosnevad peamiselt liivakivist ja kiltkivist graniidi intrusioonidega, lõunaosas on vulkaanilised setted.
Tšuktši mägismaal on Põhja-Jäämere ja Beringi mere vesikondade jõgesid.
Kliima on karm, talv on pikk (7–8 kuud), suvi on lühike ja jahe. Jaanuari keskmine õhutemperatuur on alates −15 °С kaguosas kuni −30 °С loodeosas, juuli keskmine õhutemperatuur on alates +3 °С põhjaosas kuni +10 °С lõunaosas. Sademete hulk on 250–400 mm aastas. Mägismaa idaosas esineb tihti udu. Rannikualadel on levinud niisked tarna ja tupp-villpeaga mätlikud tundrad ja madalsood, mäenõlvade alaosas on mägitundrataimestik. Nõlvade ülaosas on igilume ja -jää vöönd.
Tšuktši mägismaal on tina, elavhõbeda ja kivisöe leiukohti.
Dee Dee Ramone
Dee Dee Ramone (õieti Douglas Glenn Colvin; 18. september 1952 Fort Lee, Virginia, USA – 5. juuni 2002 Los Angeles, California, USA) oli ameerika muusik, punkansambli Ramones basskitarrist ja paljude lugude autor.
Lapsepõlv ja varajane noorus
Douglas Colvin sündis 18. septembril 1952 Virginia osariigis Fort Lees šoti päritolu USA armee ohvitserist isa ja sakslannast ema pojana. Isa teenistuskohustused viisid perekonna peagi Saksamaale. 1950. aastate Saksamaa ja külm sõda tekitasid Dee Dees huvi kõikvõimaliku teise maailmasõjaga seotud nodi vastu.
Ramones
Jaanuaris 1974 soetasid sõbrad Dee Dee ja John Cummings (Johnny Ramone) kitarrid, et hakata bändi tegema. Ansambel sai nimeks Ramones. Dee Deest kujunes kiirelt üks bändi kahest põhilisest lugude autorist, teine oli laulja Joey Ramone. Ramonesi firmamärgiks sai muuhulgas ka Dee Dee iga loo ette karjutud "1-2-3-4!".
Kui Joey Ramone kirjutas põhiliselt armastuslugusid, siis Dee Dee looming haaras kõiki teemasid läbi tema isiklike läbielamiste. Kunagistest liiminuusutamistest sai "Now I Wanna Sniff Some Glue", tänavanurgal passimisest "53rd & 3rd", Dee Dee saksa päritolu ning lapsepõlv ja suhe Saksamaa ajalooga jooksis läbi lugudest "It's a Long Way Back to Germany" ja "Today Your Love, Tomorrow the World".
1980. aastatel kirjutas Dee Dee suurema osa Ramonesi albumite materjalist. Koos produtsent Dave Stewartiga sündis synth-popi lugu "Howling at the Moon (Sha-La-La-La)", mis rääkis kanepi legaliseerimisest ning koostöös Jean Beauvoiriga sündis "Something to Believe In" ehk Dee Dee pihtimus oma elu ummikutest. 1989. aastal kirjutas Dee Dee koos noorukese Daniel Reyga oma ehk tuntuima laulu "Pet Sematary".
1980. aastate lõpus lahkus Ramonesi muutumatusest tüdinenud Dee Dee bändist, jätkates siiski bändile lugude kirjutamist.
Soolokarjäär
Aastasse 1989 jääb ka lühiajaline koostöö Stiv Batorsi ja Johnny Thundersiga, mis lõppes ootamatult Dee Dee ja Thundersi vahelise lööminguga. Järgnesid mitmed sooloprojektid nagu "The Spikey Tops", "Chinese Dragons" ja lühiajaline koostöö GG Alliniga.
1990. aastate keskel kolis Dee Dee Hollandisse ning asutas ansambli ICLC, mis on vahest ehk tuntuim tema arvukatest koosseisudest. Bänd salvestas albumi "I Hate Freaks Like You" ning lagunes 1996. aastal, kui Dee Dee tagasi Ameerikasse kolis.
1996. aasta 6. augustil andis Dee Dee viimase kontserdi koos Ramonesiga, lauldes külalisena lugu "Love Kills".
Uue Ameerika-perioodi alguses mängis Dee Dee koos Marky Ramone'i ja oma abikaasa Barbara Zampiniga Ramonesi tribüütbändis The Ramainz. Hiljem kolis ta New Yorgist Los Angelesse ning jätkas sooloartistina tuuritades mööda maailma, esitades Ramonesi klassikat. Samuti hakkas Dee Dee Eesti päritolu USA muusiku ja kunstniku Paul Indrek Kostabi õhutusel maalima ja kirjutama. Soolokarjääri hulka mahub ka paavsti mängimine stoner-filmis "Bikini Bandits".
Dee Dee Ramone suri 5. juunil 2002 heroiini üledoosi.
Eraelu
Dee Dee kohta on teada, et ta kannatas üheaegselt mitme isiksusehäire all. Enamus neist oli ilmselt tingitud liigsest järjepidevast narkootikumide ja alkoholi tarvitamisest.
Esimesed kokkupuuted narkootikumidega olid juba teismeeas, hiljem tuli mängu heroiin, mida Dee Dee vahelduva eduga viisteist aastat tarvitas, pahest korduvalt vabanedes ning jälle selle küüsi langedes. Otsustavaks ajendiks heroiinist loobumisele sai sõprade Stiv Batorsi, Johnny Thundersi, Jerry Nolani ning GG Allini surm lühikese ajaperioodi jooksul. Kanepit suitsetas Dee Dee elu lõpuni.
1977. aastal abiellus Dee Dee Veraga. Abielule eelnes tormiline suhe tuntud groupie Conniega. Vera püüded Dee Dee "kodustamiseks" lõppesid 1989. aastal lahutusega. 1994. aastal kohtus Argentinas kontserditurneel olnud Dee Dee noorukese fänni Barbara Zampiniga, kellest sai tema teine ja viimane abikaasa.
Mantiqueira mäed
thumb|400px|Mantiqueira mäed Mantiqueira mäed on mäestik Lõuna-Ameerikas. Kulgeb edela-kirde suunas. Kagunõlvad on järsud, loodenõlvad laskuvad laugelt Brasiilia mägismaale. Kõrgus kuni 2798 meetrit (Pedra da Mina).
Marie-Adélaïde (Luksemburgi suurhertsoginna)
Marie-Adélaïde (sünninimi Marie-Adélaïde Thérèse Hilda Wilhelmine; 14. juuni 1894 – 24. jaanuar 1924) oli Luksemburgi suurhertsoginna 25. veebruarist 1912 kuni 14. jaanuarini 1919.
Ta on tuntud ka saksapärase nimekuju Marie-Adelheid all.
Ta oli poliitiliselt aktiivne ja väga saksameelne valitseja, mistõttu tegi ta Esimese maailmasõja päevil aktiivset koostööd Saksamaa okupatsioonivõimudega. See tõi sõja lõppedes kaasa tugeva kriitika tema suhtes ja kuigi ta ei olnud teinud midagi seadusevastast, loobus ta pärast nõupidamist peaministriga 14. jaanuaril 1919 vabatahtlikult troonist oma noorema õe Charlotte'i kasuks.
Pärast troonist loobumist kolis vallaline Marie-Adélaïde Itaaliasse. Seal astus ta Modenas karmeliitide nunnakloostrisse, hiljem liitus aga Roomas vaeste eest hoolitsemisega tegelenud nunnaorduga. Halb tervis sundis teda siiski kloostrielust loobuma – ta asus elama oma ema juurde Hohenburgi lossi Baieris, kus ta 1924. aastal grippi suri.
Rudolf Sepp
Rudolf Sepp (23. mai 1902 Sadrametsa, Viitina vald, Võrumaa – 18. aprill 1980 Tartu) oli eesti maalikunstnik.
Elukäik
Rudolf Sepp lõpetas 1920. aastal Võru poeglaste eragümnaasiumi. Aastatel 1923–1938 õppis ta Kõrgemas Kunstikoolis Pallas maalimist, algul Nikolai Triigi ja Konrad Mäe juhendusel ning kooli lõpetas Ado Vabbe õpilasena.
1944. aastast Kunstnike Liidu liige.
Looming
Kunstniku meelisžanr oli portreemaal, kuid loometee alguses viljeles kõrvuti sellega ka natüürmorti ja maastikumaali. Ta on maalinud ka hulgaliselt lilli, vaasitäite kaupa sireleid ja pojenge. Nii natüürmortides kui ka lillemaalides valitseb tugev vormiüldistus.
Rudolf Sepa varastes teostes valdab rahu ja tasakaal. Tema hilisem looming on seevastu ekspressiivsem, tundliku valguse-varjukäsitluse ning hoogsa pintslilöögi tõttu maalilisem, kuigi koloriit püsib neutraalne. Rudolf Sepp leidis isikupärase ja hoogsa maalimislaadi juba kooli lõpetamise eel, ka tema iseseisev esinemine väljaspool Pallase näitusi algas juba õpilaspäevil alates 1934. aastast. Tema maalimislaad oli vaba ja hoogne. Teoste tumedat koloriiti elustavad aga valgusrefleksid.
Kunstniku viljakaim ja mitmekesisem loomeaeg oli 1950. aastate lõpp. 1960. aastail keskendus peamiselt portreežanrile. Rudolf Sepp on maalinud kaks tundlikku, värvidelt pigem vaoshoitud maali oma abikaasast ja muusast Ira Sepast. Ta on teinud ka diskreetseid autoportreid.
Rudolf Sepp kavandas ka kirikutekstiile. 1938. aastal valmis Mustjala Anna kiriku altarimaal "Kristus ristil". Rudolf Sepa kavandatud ja Fritz Miti nikerdatud Joosepi ja Maarja reljeefkujutised kaunistavad 1956. aastast oreliprospekti Põltsamaa kirikus.
Perekond
Eelmisest abielust oli Rudolfil poeg Georg Sepp, lastekirjanik ("Anneli valge nartsissi tänavast"), põhikooliõpetaja ja fotograaf.
Maalikunstnik ja orelimeister Rudolf Kriisa oli Rudolf Sepa tädipoeg.
Manuk Abeghjan
pisi|Manuk Abeghjanile pühendatud NSV Liidu postmark Manuk Abeghjan (Մանուկ Աբեղյան; venepäraselt Manuk Hatšaturovitš Abegjan (Манук Хачатурович Абегян); 29. märts 1865 Nahhitševan – 25. september 1944) oli armeenia kirjandusteadlane, folklorist, kirjanduskriitik ja keeleteadlane.
Ta õppis 1876–1885 Etšhmiadzinis vaimulikus seminaris, hiljem Jenas, Leipzigis, Berliinis ja Pariisis.
Alates 1923 õpetas ta Jerevani Riiklikus Ülikoolis.
Ta on kirjutanud monograafia "Armeenia rahva müüdid Movses Horenatsi "Armeenia ajaloos"", mille avaldas 1899 ja mille põhjal ta 1898 kaitses Jenas väitekirja. Küsimuses, kas Movses Horenatsi on tõesti talle omistatava "Armeenia ajaloo" autor, pooldas Abeghjan seisukohta, et on küll, ja 20. sajandil on ilmnenud asjaolusid, mis räägivad selle kasuks, ehkki see pole tänapäevani üldtunnustatud seisukoht.
Abeghjani keeleteaduslikud tööd on osaliselt läinud 1931 ilmunud raamatusse "Armeenia keele teooria".
Oma elu viimastel aastatel kirjutas ta vanaarmeenia kirjanduse ajaloo, mille jõudis viia 15. sajandini (ilmus 2 köites surmajärgselt 1944–1946), monograafia armeenia rahvausundist ja monograafia armeenia värsiõpetusest. Tema toimetamisel anti välja "Sassuni Davithi" variantide kogu (1936).
Ta oli 1943. aastast Armeenia NSV Teaduste Akadeemia akadeemik. Tema nime kannab Armeenia Teaduste Akadeemia kirjandusinstituut.
1333
1333. aasta
Aastad: 1328 1329 1330 1331 1332 - 1333 - 1334 1335 1336 1337 1338
Oblast (Venemaa)
Oblast (vene область) on haldusüksuse (föderatsiooni subjekti) tüüp Venemaal.
Venemaa koosneb 83 föderatsiooni subjektist (1. järgu haldusüksusest), millest 46 on oblastid.
Oblastitel on samasugune õiguslik staatus nagu kraidel.
keskel|700px
Märkus. Järjekorranumber 7 on nimekirjas vahele jäetud seetõttu, et varem oli kaardil selle numbriga tähistatud Tšita oblast, mille ühinemisel Aga Burjaadi autonoomse ringkonnaga moodustati 1. märtsil 2008 Taga-Baikali krai.
Aleksander Kesküla
Aleksander Eduard Kesküla (21. märts 1882 Saadjärve vald, Tartumaa – 17. juuni 1963 Madrid, Hispaania) oli eesti poliitik ja revolutsionäär.
Varasem elulugu
Kesküla lõpetas 4. juunil 1903 Tartus gümnaasiumi. Sama aasta 3. septembril astus ta Tartu Ülikooli õigusteaduskonda. Ta oli Eesti Üliõpilaste Seltsi noorliige, heideti aga 24. aprill 1904. välja. Selle põhjuseks on peetud Kesküla ja Jaan Tõnissoni vastuolusid. Tema õpingud katkesid 1905. aasta sündmuste tõttu.
Ülikooli ta ei lõpetanudki. 8. augustil 1907 kirjutas ta rektori nimele avalduse, milles palus väljastada oma dokumendid, sest soovis 1905. aastal katkenud õpinguid jätkata mujal. Seejärel lahkus Eestist. 1908. aastal lahkus ta Venemaalt ja läks Saksamaale. Ta jätkas oma õpinguid Berliini ülikoolis
Esimese maailmasõja asus ta Šveitsi ning jätkas õpinguid sealsetes ülikoolides.
Tegevus Esimese maailmasõja ajal
Kesküla on tuntud kui endine sotsialistliku liikumise tegelane, kes Esimese maailmasõja ajal tegi koostööd Saksa keisririigi valitsusega. Tema plaan oli tõmmata Rootsi sõtta Saksa keisririigi poolel ja luua Põhja-Euroopas kaksikkuningriik Rootsist, Soomest ja Eestist. Eesti all mõtles ta Suur-Eestit, kuhu kuulusid Eesti, Liivimaa ja Ingerimaa. Ta lootis, et hiljem liituvad sellega ka Norra, Taani ja Island.
Aastatel 1915–1916 oli ta vahendaja Saksa keisririigi ja Venemaa VSDTP emigratsioonis olevate revolutsionääridega, kelle juht oli Vladimir Lenin.
1916. aastal loobus ta koostööst Saksamaaga, sest sai aru, et ei suuda võistelda baltisakslaste plaanidega. Samas kaotas ta ka vene revolutsionääride usalduse. Ta läks elama Rootsi ja hakkas panustama ideele uuest Põhja-Euroopast.
Aleksander Kesküla põhiteesid poliitilises tegevuses:
Hilisem elukäik
Ta elas aastatel 1916–1919 Rootsis. Mõistnud, et on Eesti Vabariigi poliitikaelust tõrjutud, läks ta 1919. aastal Šveitsi. 1932 kuni surmani elas ta Hispaanias.
Teoseid
''Eesti küsimus ja Põhjala küsimus : [27.-29.06. 1916 Lausanne'is esitatud märgukiri]'', prantsuse keelest tõlkinud Kaido Sirel. – Akadeemia 9/2000
Temast
Hardi Volmer on tema elust teinud filmi "Minu Leninid".
Põisadru
Põisadru on Eesti suurim vetikas. Ta kasvab kuni 75 cm pikkuseks.
Põisadru kasvab peamiselt rannikualadel.
Vetikas on nime saanud põite järgi, mis aitavad tal vees püsti seista. Veekogu põhja ja veeobjektidele kinnitub ta kinnitusketta abil.
Põisadrut kasutatakse peamiselt väetisena.
Peeter Tarvas
pisi|Arhitekt Peeter Tarvase kodumaja Peeter Tarvas (kuni 1940 Peeter-Magnus-Roman Treumann; 6. jaanuar 1916 Kuressaare – 23. märts 1987 Tallinn) oli eesti arhitekt ja pedagoog.
Ta õppis aastatel 1923–1929 J. Westerbergi eraalgkoolis ja 1929–1934 Tallinna Reaalkoolis. Pärast gümnaasiumi teenis sõjaväes, kust vabanes 1935. aasta sügisel õpingute jätkamiseks. Tarvas õppis 1935–1940 Brno Saksa Tehnikakõrgkoolis arhitektiks.
1949. aastal anti talle NSV Liidu Kõrgema ja Kesk-erihariduse Ministeeriumi Kõrgema Atestatsiooni Komisjoni otsusega dotsendi nimetus. Aastatel 1945–1954 oli Tarvas Tallinna Polütehnilise Instituudi ja 1947–1987 Eesti NSV Riikliku Kunstiinstituudi õppejõud (sealhulgas 1962–1964 arhitektuurikateedri juhataja, 1961–1987 prorektor). Aastast 1965 ka professor. Peeter Tarvas avaldas artikleid väljaandes Sirp ja Vasar, tegi kaastööd Eesti NSV arhitektide almanahhi koostamisel ning esines ettekannetega Eesti NSV Arhitektide Liidu raames.
Ta oli Arhitektide Liidu liige aastast 1945, Arhitektide Liidu juhatuse liige aastast 1955 ja aseesimees aastast 1961. Eesti NSV teeneline kunstitegelane aastast 1962.
Looming
Lõpetanud Brnos kõrgkooli ning Eestisse naasnud Peeter Tarvas pälvis sõjajärgsetel aastatel enim arhitektuurivõistluste auhindu. Ta osales tihti võistlustel mitme tööga ning sai tihti ka mitu auväärt kohta. Vahemikus 1944–1961 osales ta 36 arhitektuurivõistlusel, saades kokku 59 auhinda, neist 25 esikohta, 13 teist kohta, 15 kolmandat kohta ja 8 ergutusauhinda. Näiteks saavutas ta monumentide projektidega vennaskalmistule I, II ja III koha aastal 1956 ning aasta hiljem rahvusteatri Vanemuine projektidega I ja III koha. Peeter Tarvas võitis kokku arhitektuurivõistlustel üle 80 auhinna.
Tema käekiri oli 1940ndatel veel üsna saksapärane, mis oli ka teiste Eesti arhitektide seas sõjajärgsetel aastatel levinud. Heaks näiteks on Põlevkivi- ja Keemiatööstuse Rahvakomissariaadi maja (Gonsiori 29), mis valmis koos arhitektuuriõpilase Heiki Karroga.
Peeter Tarvas kavandas koos arhitektide H. Armani ja A. Volbergiga Eesti NSV paviljoni Moskvasse Üleliidulisele Rahvusmajandussaavutuste Näitusele (1949–1954). Sisearhitektuuri eest vastutasid M. Plees, B. Tomberg ja M. Oselein-Laul. Baltimaade paviljonid asetsesid lähestikku. Eestisse naasnuna alustas Tarvas koos Volbergiga kino Sõpruse projekti, kus abiks oli ka sisearhitekt M. Laul.
Suuremaid töid
pisipisi
Isiklikku
Tema isa oli arhitekt Karl Tarvas. Vennad Paul Tarvas ja Pärtel Tarvas olid samuti arhitektid. Sama ameti on valinud ka Peeter Tarvase tütar Katrin Kuusik.
Peeter Tarvase isikufond asub Eesti Arhitektuurimuuseumis.
Kōmei Abe
Tema isa oli ohvitser. Koos isaga rändas ta linnast linna. Kui nad kord nädala Tōkyōs elasid, avaldas Kōmeile muljet viiuli kõla. Ta otsustas hakata muusikuks.
Ta õppis Tōkyō Muusikakoolis (praegu Tōkyō Kunstide Ülikool. Algul õppis ta Heinrich Werkmeisteri juures tšellot. Ta mängis Klaus Pringsheimi juhatatud orkestris tšellot ning sai lõpuks Pringsheimi assistendiks. Ta hakkas Pringsheimi juures saksa harmooniat ja kontrapunkti õppima. Alates 1937. aastast õppis ta seitse aastat Joseph Rosenstocki juures orkestridirigeerimist. Temalt õppis ta eriti Ludwig van Beethoveni sümfooniate interpreteerimist.
Aastatel 1948–1954 oli Abe keiserliku orkestri dirigent.
Ta on kirjutanud sümfooniaid, kontserte ja 15 keelpillikvartette.
15. keelpillikvarteti kirjutas ta 1993.
Tema muusikat on levitanud muu hulgas Naxos.
Elistvere loomapark
Elistvere loomapark on faunat tutvustav ja eksponeeriv park, mis asub Tartu maakonnas Tartu vallas, jäädes Vooremaa maastikukaitseala territooriumile. Loomapargi suurus on umbes 10 hektarit.
Elistvere loomapark avas uksed 27. märtsil 1997. Elistvere loomapargi rajamise eestvedajaks on olnud Kaupo Ilmet.
Loomapargis on esindatud valdavalt Eesti looduslikku faunat, kuid leidub ka eksoote; kohata võib teiste seas põtra, ilvest, euroopa piisonit, faasanit.
Aastal 2000 asutati loomapargi juurde koostöös Eesti Terioloogia Seltsiga Näriliste Uurimiskeskus.
Veeaur
pisi|Nähtamatu veeaur koondub jahtudes nähtavateks piisakesteks Veeaur on vesi gaasilises olekus.
Vesi aurab nii tahkes kui ka vedelas olekus sõltumata temperatuurist, kui ümbritseva keskkonna veeauru osarõhk on väiksem kui küllastunud auru rõhk vastaval temperatuuril.
Kuigi kõnekeeles kasutatakse sõna veeaur tihti nähtava udu kirjeldamiseks, on veeaur ehk gaasiline vesi nähtamatu. Nähtav udu koosneb pisikestest tahke vee kristallidest või vedela vee piiskadest.
Mört
Mördi peamised funktsioonid ehituses
Ehitusmörti läheb vaja peamiselt müüritöödeks ja krohvimiseks. Kuid see täidab mitmeid olulisi funktsioone:
Erinevad mördid
Tsemendimört, seda tüüpi mördis kasutatakse sideainena tsementi ja lisandina liiva. Lisaks määratakse kindlaks määratud vastupidavuse ja töötingimuste alusel liiva ja tsemendi osakaal. Tsemendimört annab kõrge vastupidavuse ja tugevuse vee suhtes. Tsemendi ja liiva kogus võib varieeruda vahemikus 1:2 kuni 1:6.
Kipsmört, see mört koosneb sidematerjalina krohvi ja pehme liiva segust ning peenest täitematerjalist. kipsmörti kasutatakse tavaliselt Egiptuse iidsetes ehitistes, näiteks püramiidides. Kipsmört on niiskes keskkonnas madala vastupidavusega.
Mudamört on omamoodi mört, kus sideainena kasutatakse muda ja peene täitematerjalina riisi kesta, lehmasõnnikut või saepuru. Selline mört on väga kasulik seal, kus tsementi või lubja pole saadaval.
Möödetud mört, on mört, kus sideainena kasutatakse nii tsementi kui lupja ning peene täitematerjalina liiva. Põhimõtteliselt on see lubimört, kuhu lisatakse suurema tugevuse saavutamiseks tsementi. Protsessi nimetatakse mõõtmiseks. Tsemendi ja lubja suhe varieerub vahemikus 1:6 kuni 1:9. Mõõtmört on ökonoomne kui tsementbetoon ja ka tugevam kui lubimört.
Erich Kõiv
Erich Kõiv (21. mai 1900 Rõuge vald, Võrumaa – 29. detsember 1984 Montréal) oli Eesti sõjaväelane (major).
Pernarava
Pernarava on alev Leedus Kėdainiai rajoonis, Pernarava valla halduskeskus.
Ajalugu
Pernaravast on leitud seitse kivikirvest. Külas asub muinaskalme, mis võeti kasutusele II sajandil ja kuhu maeti veel XIII sajandil. Aastal 1371 mainiti Pernaravat esimest korda kirjalikult (Parvern).
1336
1336. aasta
Aastakümned: 1280. aastad 1290. aastad 1300. aastad 1310. aastad 1320. aastad - 1330. aastad - 1340. aastad 1350. aastad 1360. aastad 1370. aastad 1380. aastad
Aastad: 1331 1332 1333 1334 1335 - 1336 - 1337 1338 1339 1340 1341
1335
1335. aasta
Sajandid: 13. sajand - 14. sajand - 15. sajand
Aastakümned: 1280. aastad 1290. aastad 1300. aastad 1310. aastad 1320. aastad - 1330. aastad - 1340. aastad 1350. aastad 1360. aastad 1370. aastad 1380. aastad
Aastad: 1330 1331 1332 1333 1334 - 1335 - 1336 1337 1338 1339 1340
Konrad Lorenzi Instituut
Instituudi rajas 1990. aastal Rupert Riedl.
Instituut asus pikka aega Viini lähedal Altenbergis, endises Konrad Lorenzi perekonna majas. 2013. aastast asub instituut Klosterneuburgis. Instituudi kauane direktor on olnud Gerd B. Müller.
Pirgu mõisa park
pisi|Pirgu mõisa park pisi|Pirgu mõisa park talvel pisi|Pirgu mõisa park talvel Pirgu mõisa park asub Rapla vallas Pirgu külas Angerja–Pirgu–Juuru tee ääres Pirgu mõisa juures.
Üldinfo
Pargi pindala on 10,5 ha. Parki piiravad põllumaad ning õue- ja hoonetealused maad. Parki läbib Atla jõgi. Reljeef langeb jõe suunas looduskaitse all oleva Seli-Angerja servamoodustise osana ning on kohati künklik. 1998. aastal tunnistati Pirgu mõisa park kultuurimälestiseks.
Pargi kirjeldus
Pirgu park on vabakujuline park. Esiväljak on avar, põhidominandiks hall pähklipuu, mis on kõrgeim oma liigikaaslaste hulgas Baltimaades. Teisel pool jõge on astmeliselt jõele laskuv põõsagruppide ja lagendikega vahelduv pargiala, kus varem on asunud kiviktaimla ja lilleaed. Pargi idapiiril on puudegrupid. Pargi lõunaosas, vahetult sissesõidu juures, asub ringikujuline küngas, kus algselt oli lehtla. Pargi põhjaosas on saar koos taastatud lehtlaga. Pargis on üle 250 liigi puid ja põõsaid.
Pirgu mõisa pargis kasvavad põhiliselt kodumaised harilik saar, harilik tamm ja harilik pärn, millele lisanduvad euroopa lehis ja vene lehis, harilik kuusk, harilik mänd, harilik vaher, hall lepp, tähkjas toompihlakas, arukask, suur läätspuu, tatari kuslapuu ja harilik kuslapuu, harilik toomingas, aedõunapuu, harilik ebajasmiin, harilik haab, harilik türnpuu, punane sõstar, harilik kibuvits, koer-kibuvits, kurdlehine kibuvits, hõberemmelgas, loogapaju, vitspaju, punane leeder, pihlenelas, taraenelas, lumimari, harilik sirel ja ungari sirel, hall pähklipuu, suurelehine pärn, harilik jalakas ja mägivaher.
Pirgu parki on rahuldavalt hooldatud. Pargilagendikud on osaliselt niidetud, jõe ääres on tehtud kujundusraie. Pargi idaserv on võsastunud. Pargi kirdeosas, hoonete taga, on pihlenelaga võsastunud pargiala. Metsistunud on ka üle jõe asuv endine lilleaed.
Ajalugu
Pirgu mõisa park rajati kaheosalisena. Pargi teljeks on Atla jõgi ja org, mille kaldal asub peahoone. Pargipuistu eraldab peahoone kõrvalhooneteist. Pargi esimese osa moodustas mõningate regulaarelementidega esiväljak, mille ühe külje moodustas jõgi, põhiosa peahoone tagune lainelise reljeefiga jõeorg, kus asus paisjärv. Org oli kujundatud üksikute puudegruppidega ja vähemalt kilomeetri pikkuse vaatega Seli mõisa suunas. Oru üks kallas oli kujundatud fooniloova kõrge puistuga, oru vastaskaldal oli suur parkmets – Pirgu tammik.
Tähesuurus
Tähesuurus ehk näiv tähesuurus ehk magnituud ehk suurusjärk on taevakeha näivat heledust väljendav arv.
Pirgu mõisa park
Ajalugu
Pärast mõisate võõrandamist jaotati park 3 asundustalu vahel, mõisahoone jäi Madelene von Wetter-Rosenthali valdusse. Pirgu mõisas veetis oma lapsepõlve ja hilisemad eluaastad baltisaksa skulptor ja graafik Constanze von Wetter-Rosenthal (1872–1948).
Pärast Teist maailmasõda kuulus park Rapla rajooni Tööstuskombinaadile, kes tahtis rajada sinna tellisetehast. Sel ajal ehitati kõrge korsten mõisahoone varemetesse. 1948. aastal läks park Koidu kolhoosi, hiljem spordiühingu Jõud valdusse. Aastatel 1984–1987 taastati Rapla Agrotööstuskoondise initsiatiivil mõisa peahoone ja park, arhitekt oli Ants Evart ja sisekujundaja Hellekai Põldra. Mõisa taastamisel võeti aluseks vanad joonised ja pildid. Pirgust kujunes koolituste ja ürituste toimumise koht. Tegevuse alustala oli Pirgu Arenduskeskuse mälusektor, mis kogus 20. sajandi eestlaste elulugusid ja kasutas kogutud materjali teatrilavastustes, mida mängiti Pirgu mõisa võlvsaalides. Lavastustes tegid kaasa vennad Johansonid, Katrin Saukas, Marko Matvere jpt. Mälusektorit juhtisid Ülo Vooglaid ja Merle Karusoo.
Tähesuurus
Tähesuuruste süsteem leiutati Vana-Kreekas (arvatavasti Hipparchose poolt) ja võeti hellenistlikus astronoomias üldiselt kasutusele. Esialgu jagati tähed kuude tähesuurusse: mõned heledamad tähed tähistaevas on esimese tähesuuruse, kõige nõrgemad tähed, mida paljud inimesed palja silmaga näevad, on kuuenda tähesuurusega tähed, ülejäänud tähed jagati vahepeale.
Hiljem tekkis astronoomidel vajadus seda süsteemi täiendada. Teleskoopidega on näha rohkesti veel nõrgemaid tähti, seetõttu tuli kasutusele võtta seitsmes, kaheksas jne tähesuurus. Samuti võib märgata, et kaks kõige heledamat tähte – Siirius ja Kanoopus – on ülejäänud esimese suurusjärgu tähtedest oluliselt heledamad ning planeedid Veenus, Marss ja Jupiter on esimese suurusjärgu tähtedest heledamad.
Aastal 1857 avaldatud artiklis defineeris Norman Pogson tähesuuruste logaritmilise skaala nii, et täht, mille tähesuurus on 5, annab Maale 100 korda vähem valgust kui täht, mille tähesuurus on 0. See skaala võimaldab kasutada ka murrulisi ja negatiivseid tähesuurusi.
Definitsiooni põhjal avaldub tähesuurus m kujul:, kus m_{0} on skaala fikseerimiseks kasutatav konstant ja E on fotomeetriliselt mõõdetav valgustatus. Tähesuuruste vahe avaldub siis järgmiselt: .
Konstant m_{0} leitakse nullinda tähesuurusega tähe abil:. Ajalooliselt kasutati sellise tähena Veegat.
Maa taeva heledaima tähe Siiriuse tähesuurus on –1,45, Veenuse oma kuni –4,4, täiskuul –12,6 ja Päikesel –26,8.
1337
1337. aasta
Aastakümned: 1280. aastad 1290. aastad 1300. aastad 1310. aastad 1320. aastad - 1330. aastad - 1340. aastad 1350. aastad 1360. aastad 1370. aastad 1380. aastad
Aastad: 1332 1333 1334 1335 1336 - 1337 - 1338 1339 1340 1341 1342
Vehklemine 1952. aasta suveolümpiamängudel
individuaalne
65 võistlejat
meeskondlik
15 meeskonda
Finaal: Prantsusmaa-Itaalia 8:6.
Meeskondlik
19 meeskonda
Finaal: Itaalia-Rootsi 8:5.
individuaalne
66 võistlejat
meeskondlik
19 meeskonda
Finaal: Ungari-Itaalia 8:7.
individuaalne florett
37 võistlejat
Paberžė
Paberžė on küla Leedus Kėdainiai rajoonis Gudžiūnai vallas. Küla asub Liaudė jõe kaldal.
Register (heliallikate rühm)
Register on klaviatuuriga õhkpillide, nagu näiteks oreli, harmooniumi või akordioni sarnaste tämbriliste omadustega heliallikate (näiteks orelivilede) rühm.
Paberžė
Vaatamisväärsusteks on aastal 1851 valminud katoliku kirik ja Paberžė mõisa hoonetekompleks. Küla kalmistule on maetud lahingus langenud jaanuariülestõusus osalejad. Küla ümbruses asub Paberžė maastikukaitseala.
Register (heliallikate rühm)
Orel
Diapasoon on oreliregister, vastab printsipaalile - oreli pearegister.
Akordion
Akordionil on klaviatuuri registrid ja bassiregistrid. Registrite arv oleneb pilli suurusest.
Paberžė
Tuntud elanikke
Antanas Mackevičiuse elust romaani kirjutades peatus külas mõnda aega ka kirjanik Vincas Mykolaitis-Putinas.
Maio
pisi|Saare kaart Maio on saar Atlandi ookeanis, üks Roheneemesaartest. Saar on Tuulealustest saartest kõige idapoolsem. Asub Boa Vista saarest lõunas ja Santiago saarest idas. Kuulub Cabo Verdele.
Pindala 269 km². Saar on künklik, kõrgus kuni 436 meetrit. Maio on tuntud rohke metsa poolest, mis pole Roheneemesaartel tavaline. Saare põhjaosas asuv Terra Salgadas on soolaga kaetud tasandik.
Saare peamine asula on 3000 elanikuga (2005) Vila do Maio, mille lähedal paikneb lennujaam. Kogu saarel elas 2005. aastal umbes 5400 inimest.
Saale-Unstrut
thumb|300px|right Saale-Unstrut on veinikasvatuspiirkond Saksamaal Saale ja Unstruti jõe ääres. Piirkonna keskus on Freyburgi linn Naumburgi lähedal.
Tegu on põhjapoolse veiniregiooniga, mis tingib selliste varavalmivate viinamarjasortide eelistamise nagu Müller-Thurgau, Weißburgunder ja Silvaner. Punastest sortidest leidub Portugieserit.
Saale-Unstruti veinid on sageli tavalised laiatarbeveinid, aga head tootjad pakuvad headel aastatel kuiva veini, mis kuulub maailma parimate hulka.
Ad acta
ad acta ('aktide juurde'; lühendid a. a., ad a.) on ladinakeelne väljend, mida on kantseleiasjaajamises kasutatud otsustamist enam mittevajavate ja arhiivi suunatavate avalduste tähistamiseks.
Ashley Olsen
pisi|
Ashley Fuller Olsen (sündinud 13. juunil 1986) on USA näitleja, produtsent ja moedisainer.
Tema karjäär sai alguse 1987. aastal sarjast "Lastega kodus", kus ta jagas oma kaksikõe Mary-Kate Olseniga Michelle Tanneri rolli. "Lastega kodus" sai Ameerikas suure edu osaliseks ning Olsenid kogusid tuntust. Mõlema karjäär on kujunenud edukaks. Nad on näidelnud mitmetes filmides ja teleseriaalides.
Isiklik elu
Ashley on David ja Jarnette Olseni teine laps. Ashley'l on vanem vend Trent ning noorem kaksikõde Mary-Kate. Ashley on Mary-Kate'ist 2 minutit vanem. Kuna Ashley ja Mary-Kate olid väikestena äravahetamiseni sarnased, on peetud neid ühemunarakukaksikuteks. Tegelikult nad seda ei ole. Nüüd, kui nad on vanemad, on neil kergem vahet teha.
Hans Vanaveski
pisi|Hans Vanaveski [[1932. aastal. (Sõdur nr 20)]] Hans Vanaveski VR I/3 (9. november (vkj) / 21. november 1888 Mõisaküla, Juuru vald, Harjumaa – 13. jaanuar 1976 Tallinn) oli Eesti sõjaväelane (kolonel), fotograaf, tõlkija ja koduloolane.
Oma sõjaväelist karjääri alustas ta teenimisega Riia 115. jalaväepolgu koosseisus esimeses maailmasõjas. Hiljem osales ta Vabadussõja lahingutes ja jõudis viimaks 1919. aastal tankideklassi- ja pataljoni ülemaks. Teise Nõukogude okupatsiooni järel viidi ta polkovniku auastmes üle Punaarmee 22. territoriaal-laskurkorpuse finantsosakonna ülemaks. Ta pääses küll 1941. aasta repressioonidest, kuid alandati ametikohalt 140. laskurpolgu majandusülemaks. Sama polgu koosseisus sattus ta juulis 1941 Porhovi all Saksa vägede kätte vangi, kus aasta lõpul kõik eesti päritolu sõjavangid vabastati. Aastatel 1950–1956 viibis ta mitmes vangilaagris Eestis ja Irkutski oblastis.
Fotograafiaga hakkas ta tegelema juba kooliajal ning oli lühikest aega tööl ka kopeerijana päevapiltnik Alex Jurichi kunstfotoateljees. Sõdadest naasnuna astus ta Eesti Foto Klubi liikmeks ja osales fotovõistlustel. Tema loomingus domineerisid maastikuvaated ja aktid, mis tõid talle auhindu. Hiljem kujunes temaatikaks Tallinna vanalinn, loodusvaated ja Tallinna Linnamuuseumi kodu-uurimise tegevus. Vanaveski oli Tallinna Fotoklubi auliige.
Elulugu
Ta sündis Miku talus Härgla mõisa rendiperemehe Hans (1852–1923) ja Mari Vanaveski (sünd. Müürisepp, 1859–1929) üheksalapselise pere neljanda lapsena.
8-aastaselt läks ta Purila ja seejärel Järlepa vallakooli. 1905. aastal lõpetas ta Tallinna Vene tänaval asunud neljaklassilise linnakooli. Edasiõppimist takistas tuberkuloosi haigestumine. 1906. aastal sai ta tööd kopeerijana Alex Jurichi fotoateljees. 1909. aastal lõpetas ta Tallinna Reaalkooli. Aastatel 1909–1912 õppis ta Odessa sõjakoolis. Ta võttis ohvitserina osa esimesest maailmasõjast ja vabadussõjast. Seejärel lõpetas Kõrgema Sõjakooli (1926) ja Prantsuse Kõrgema Intendandikooli (1931) ning jäigi elukutseliseks sõjaväelaseks. 1938. aastal ülendati ta koloneliks. 1940. aastal viidi üle Punaarmeesse. Aastatel 1942–1949 töötas Vanaveski vaikselt Jõhvi vallas oma Tammiku talus ning põgenes 1949. aastal lähenevate repressioonide eest Novgorodi, kust MVD ta siiski üles leidis. Ta arreteeriti ja viibis aastatel 1950–1956 mitmes vangilaagris, naastes 1956. aastal Tallinna. 1957. aastal töötas ta Invaliidide Kooperatiivartellis Salvo ja tõlkis aastatel 1958–1963 ilukirjandust Loomingu Raamatukogu ja Eesti Riikliku Kirjastuse jaoks. 1965. aastast surmani võttis ta osa Tallinna Linnamuuseumi kodu-uurimise ringi tööst.
Tegevus sõjaväelasena
Hans Vanaveski mõtles: "Miks soldatiks minna, kui ohvitseriks võib õppida!" ning asus 1909. aastal õppima Odessa sõjakooli, mis andis ühtlasi keskhariduse. Selle lõpetamise järel 1912. aastal teenis ta ohvitserina Riia 115. jalaväepolgus, mille koosseisus tegi kaasa ka esimese maailmasõja. Sõjas sai ta kahel korral haavata ja tema vaprust tunnustati Püha Anna IV järgu ordeniga ning Püha Stanislavi ordeni III järgu mõõkade ja lehviga. 1915. aastal sattus Vanaveski XX armeekorpusega piiramisrõngasse ja oli sunnitud ülejäänud kolm sõja-aastat veetma Saksa sõjavangis.
1919. aasta veebruaris mobiliseeriti ta Eesti sõjaväkke, kus võttis osa Vabadussõja lahingutest järgemööda 2. diviisi tagavarapataljoni õppekompanii ülema, Ülemjuhataja Staabi komandandi ja viimaks 1919. aasta novembrist tankideklassi- ja pataljoni ülemana. 1920. aastal autasustati teda Vabadusristi I liigi 3. järguga. Pärast sõda teenis Vanaveski tankikompanii ülemana ja Kaitseväe Staabis jaoskonnaülemana. 1926. aastal lõpetas ta Kõrgema Sõjakooli ja 1931. aastal Prantsuse Kõrgema Intendandikooli. 1936. aastal autasustati Vanaveskit Kotkaristi III klassi teenetemärgiga. 1938. aastal ülendati ta koloneliks ja määrati sõjaväe varustusvalitsuse raha-arveosakonna ülemaks.
1940. aasta okupatsiooni järel viidi Vanaveski polkovniku auastmes üle Punaarmee 22. territoriaal-laskurkorpuse finantsosakonna ülemaks. 1941. aasta repressioonidest ta pääses, kuid siiski alandati ametikohalt 140. laskurpolgu majandusülemaks. Selle polgu koosseisus sattus ta sama aasta juulis Porhovi all Saksa vägede kätte vangi, kust ta aasta lõpul kõigi eesti päritolu sõjavangidega vabastati.
Vanaveski arreteeriti 26. aprillil 1950 Novgorodis, kuhu ta oli põgenenud repressioonide kartuses, ning talle määrati sama aasta 15. novembril § 58-1b alusel standardne karistus 25 + 5 aastat. Seejärel viibis ta mitmes laagris Eestis ja Irkutski oblastis kuni 23. maini 1956, mil ta karistus loeti amnestia põhjal kantuks ning ta naasis kodumaale.
Tee fotograafia juurde
Fotograafiaga hakkas Vanaveski tegelema juba kooliajal Tallinnas, pildistades enda tehtud aparaadiga. Kuna esimestel katsetustel foto alal juhtus tal palju äpardusi ja tekkis palju küsimusi, millele ta soovis vastuseid saada, asus ta 1906. aastal ajalehekuulutuse peale kopeerijana tööle päevapiltnik Alex Jurichi kunstfotoateljeesse Tallinnas Pikal tänaval. Selle ameti kõrval õppis ta kergesti selgeks kogu praktilise päevapildikunsti, olles seega kunstfotograaf Jurichi õpilane. Alex Jurich oli enne esimest maailmasõda suurim autoriteet professionaalsete fotograafide hulgas.
Eesti Foto Klubis
Sõdadest naasnuna astus Hans Vanaveski Eesti Foto Klubi (EFK) liikmeks. Selles klubis oli ta koos Johannes Mülberi ja Richard Olbreiga põhijõuks, kuulus pidevalt juhatusse, algul abiesimehena (1921–1925 ) ja hiljem laekurina.
Ta võttis osa EFK korraldatud fotovõistlustest, pälvides 1925. aastal I auhinna. Vanaveskile kui fotograafile tõi esimese suurema tunnustuse – kuldmedali – esinemine 1926. aasta mais peetud I rahvusvahelisel fotonäitusel Tallinnas, kus ta esines peamiselt maastikuvaadetega. Soome-Eesti esimesel fotomaavõistlusel Heade Lootuste karikale 1927. aastal sai ta pronksmedali aktide eest. Teisel maavõistlusel 1928./1929. aastal üllatas ta kahe õnnestunud aktifotoga, mis said samuti auhinnatud. Esimestele medalitele järgnesid uued, kuni teenistuskohustused viisid ta 1929. aastal Prantsusmaale, mistõttu ajutiselt katkesid sidemed klubiga, ent mitte fotograafia endaga.
Tallinna teenistuses
Tallinna täitevkomitee kultuuriosakonna tellimusel tegi ta ka 250 fotot kalmistute monumentidest ning rändas palju koos kunstimälestiste hindajate ja arvelevõtjatega.
Fotograafia jäi Vanaveski eluaegseks meelistegevuseks. Tema fotosid leidub Tallinna Linnamuuseumis ja Tallinna Linnamuuseumi kodu-uurimise ringi fotokogus. Suurem osa vanematest fotodest aga hävis sõjatules 1944. aastal.
Tehnika
Vanaveski kasutas n-ö EFK perioodil enamasti Kodaki paberit Kodura, mis heledate valguste kõrval andis sügavad varjud ning võimaldas otse ilmutamisega saavutada mitmesuguseid värvitoone. Negatiivide ilmutamiseks kasutas ta Rodinali. Tol ajal kasutas ta kõige sagedamini 6,5×9 cm suurust plaatkaamerat, millele reisil olles lisas filmpakk-kasseti, hiljem aga rullfilmkasseti. Objektiiviks oli 12 cm fookusega ja 1:6,8 valgusjõuga kuueläätseline kaksikanastigmaat Maximar Compur-katikus. Lisaks oli tal enda konstrueeritud aparaat 10x15 sm, mille objektiiviks oli kas Goerzi Dagor 1: 6,8, 21 cm fookuskaugusega või sama pikkuse fookusega, kuid 1:4,5 valgusjõuga antigmaat. Harvem kasutas ta pika lõõtsaga 9x12 cm suurusega puust kaamerat, millele ta võis ette seda kas 35, 24, 12 või 9 cm fookuskaugusega objektiivi. Hiljem pildistas ta veel Zeniti, Zorki ja Icontale fotoaparaatidega.
Temaatika
Hans Vanaveski loomingus domineerisid maastikuvaated (nt Lõuna-Eesti maastik) ja aktid, mis tõid talle mitu auhinda. Hiljem aga kujunes temaatikaks Tallinna vanalinn, loodusvaated ja Tallinna Linnamuuseumi kodu-uurimise tegevus.
Vanaveski oli fotograaf, kes on pannud oma töödesse rohkesti isikupära. Tolleaegne arvustaja Hanno Kompus iseloomustas Vanaveskit rändurina või vähemalt jalutajana, kes siin-seal peatub, ümbrust silmitseb, mis mulje jättis, ka kaameraga kinni peab.
Fotokunstnikust
Hans Vanaveski on öelnud:
Tõlkeid
1950.–1960. aastail tõlkis ta eesti keelde prantsuskeelset ilukirjandust:
Isiklikku
Hans Vanaveski abiellus 1920. aastal Selma Karroga (1897–1957). Abielust sündis poeg Kaido (s. 1927) ja tütar Are (1923–1990). Are oli abielus ajakirjanik Gert Helbemäega. Nende tütar Ene Helbemäe-Grieve asutas Londonis filmistuudio, mis kandis vanaisa auks nime Kolonel Vanaveski.
Karl Soo
Vabadussõja lõpus, 1920. aasta alguses teenis 6. Jalaväepolgus. Ülendati 12. veebruaril 1920 alamkaptenist kapteniks vanusega 16. oktoobrist 1919. thumb|Kaitseliidu Lääne maleva pealik major Karl Soo 1935. aastal
1925. aastast Kaitseliidu Petseri maleva pealik, 1927. aastast Petseri Kaitseväeringkonna ülem.
15. märtsil 1934 määrati Kaitseliidu Lääne maleva pealikuks, millisel ametikohal teenis kuni 1939. aasta lõpuni. Oma ametisoleku esimestel nädalatel-kuudel viis malevas läbi põhjalikud kaadrimuudatused ning suurpuhastuse liikmeskonnas (allikas: malevapealiku K. Soo käskkirjad märts-aprill 1934).
Õppis Kõrgemas Sõjakoolis 1936 kuni 1938 juhtimise ja staabiteenistuse erialal. 24. veebruaril 1936 ülendati kolonelleitnandiks. thumb|Kaitseliidu Tartu maleva pealik kolonelleitnant Karl Soo 1940. aastal
1939. aasta lõpus viidi ta üle Kaitseliidu Tartu maleva pealikuks.
Represseeriti Nõukogude Liidu võimude poolt. Mõisteti surma ja lasti maha 2. veebruaril 1941 kinnipidamiskohas Leningradis (tänapäeval Peterburi).
Elektromagnetlaine
Electromagnetic wave
Vesijuus
Vesijuus (Ulothrix zonata) on hulkrakne rohevetikas.
Vesijuus elab rühmadena jahedaveelistes ojades ja jõgedes, kinnitudes kas veepõhja või seal olevatele objektidele. Üksiku niidi läbimõõt on 0,01–0,045 mm.
Vetikas paljuneb nii vegetatiivselt kui ka suguliselt.
Vesijuus mängib tähtsat rolli veekogude isepuhastussüsteemis. Toitaineterikkas veekogus ta ei kasva.
Adam Małysz
Adam Henryk Małysz (sündinud 3. detsembril 1977 Lõuna-Poolas Wisłas) on Poola endine suusahüppaja.
Małysz on neljakordne olümpiamedalist ja neljakordne maailmameister. Ta on ainus, kes võitnud maailma karika suusahüpetes kolmel järjestikusel aastal (2001–2003), ja ainus, kes võitnud Holmenkolleni suusafestivali viis korda kokku (1996, 2001, 2003, 2006 ja 2007). 2007 võitis ta maailma karika neljandat korda – ainus, kes samuti 4 maailma karikat võita suutnud, on Matti Nykänen. 2001 pälvis ta Holmenkolleni medali.
Ta on valitud neli korda Poola aasta parimaks sportlaseks, nimelt nendel aastatel, mil ta maailma karika võitis.
Ta on suusahüpetes tulnud 39 korda Poola meistriks. Tema käes on Poola rekord suusalennus (230,5 m) ja maailmarekord suurel mäel (151,5 m 2001. aastal Willingenis).
Pärast karjääri lõppu hakkas ta tegelema autoralliga. Ta osaleb muu hulgas 2012. aasta Dakari rallil.
Maailma karikavõistlustel
Małysz hakkas maailma karika etappidel osalema 1995. Esimest korda jõudis ta esikolmikusse 18. veebruaril 1996 USA-s Iron Mountainis. Esimese MK-etapi võitis ta 17. märtsil 1996 Oslos (Holmenkollenis).
Małysz võitis 2001–2003 ja 2007 maailma üldkarika suusahüpetes.
Małysz on osalenud 13. veebruar 2010 seisuga 319 korda maailma karika etapil ja jõudnud esikolmikusse 79 korral. 38 etappi on ta võitnud. 13. veebruari 2011 seisuga on ta võitnud 39 etappi ja tulnud esikolmikusse 92 korda. Etapivõitude arvult edestab teda üksnes Matti Nykänen (46) ja esikolmikukohtade arvult üksnes Janne Ahonen (108).
Isiklikku
Adam Małysz on 169 cm pikk ja kaalub 53 kg.
August Jakobson (sõjaväelane)
Teenis Kaitseliidu Harju Malevas.
James Denton
thumb|right|James Denton James Denton (varem esinejanimega Jamie Denton; sündinud 20. jaanuaril 1963 Nashville'is Tennessees) on USA näitleja.
Channel Islands
pisi|Channel Islands Channel Islands ('kanalisaared') on saarestik Vaikses ookeanis Põhja-Ameerika ranniku lähedal. Saared kuuluvad Ameerika Ühendriikidele. Nende seas on muu hulgas San Clemente saar, San Nicolase saar ja San Migueli saar.
Kalin-tsaar
Kalin-tsaar (ka Galin, Kain, Kalin tsaar Kalinovitš, vene Калин-царь) on mütoloogiline tatari tsaar, valitseja, sõjapealik ja -juht vene rahvalaulu vormis edasi antud legendides ja Kiievist jutustavates muistsetes kangelaslugudes, bõliinades. Mõnes süžees on tatarlaste pealiku nimeks Mamai.
Vanaaeg
[[Vana-Egiptuse ajast säilinud Khafre püramiid ja Chephreni sfinks|thumb]]
Vanaaeg on ajajärk, mis algas kirja tekkimisega ning lõppes Lääne-Rooma keisririigi lagunemisega. Sellele järgnes keskaeg. Tegemist on aega märkiva suhtelise mõistega, millele vastava aja algus on piirkonniti ja kultuuriti erinev. Vanaajale eelnes esiaeg, millega peetakse silmas aega enne riikide teket ja kirja kasutuselevõttu.
Kalin-tsaar
Nendes Kiievi tsükli eepilistes rahvalaulusüžeedes on Kalin ennekõike bõliinade Kiievi-Vene riiki alatasa ähvardav sissetungija, valitseja ja suurvürsti Vladimir Krasnoje Solnõško ning legendaarsete vägimeeste, bogatõride verivaenlane.
Vanaaeg
Ajaloolise mõistena võeti sõna kasutusele renessansiajal ja vanaajaks (antiikajaks) nimetati Vana-Kreeka ja Vana-Rooma antiikkultuuri ajastut; vanaajale järgnenud keskaega alustati umbes 5. sajandist pKr. Hiljem, kui tekkisid raskused mõiste rakendamisel väljaspool Vahemere maid, hakati sõna "antiikaeg" kõrval kasutama üldisema tähendusega mõistet "vanaaeg". Konkreetse ajaloo jagamise vana-, kesk- ja uusajaks kinnistas saksa ajaloolane Christophorus Cellarius 1702. aastal.
Kalin-tsaar
Mõnede allikate kohaselt tuntud vene folklorist ja etnograaf V. F. Miller on väitnud, et tatari tsaar on saanud oma nime Donetski oblasti Volodarski rajoonis voolava väikese Kalka jõe ja selle ümbruses 1223. aastal aset leidnud ajaloolise Kalka lahingu järgi, mis siiski vaevalt paika peab, sest Peterburi Riikliku Ülikooli filoloogilisel andmebaasil loodud humanitaarse entsüklopeedilise sõnaraamatu andmetel Kalinil ei ole prototüüpi. Üksnes tema hüüdnime "koer" (vene "Собака" Sobaka) põhjal, mille mongolikeelne tähendus on нохой, võiks seda Kesk-Aasia steppidest tulnud sõjakat valitsejat pidada Nogai-khaani kehastumiseks.