cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Skandinaviska Enskilda Banken
Ajalugu
Aastal 1998 muutis pank oma logo ja nime, SE-Bankeni uueks nimeks sai SEB. Samal aastal astus Skandinaviska Enskilda Banken kolme Balti panga omanikeringi, need olid Eesti Ühispank, Unibank Lätis ja Vilniaus Bankas Leedus. 2000. aastal osteti pank Saksamaal - Bank für Gemeinwirtschaft (BfG) - ning järelejäänud osad kolmest Balti pangast.
Akste
Aastatel 1991–2017 (kuni Eesti omavalitsuste haldusreformini) asus küla Ahja vallas.
Skandinaviska Enskilda Banken
Osakonnad
pisi|Skandinaviska Enskilda Bankeni peakontor [[Stockholmis aastal 2008.]] Skandinaviska Enskilda Banken on üks suuremaid Rootsi panku. Pank koosneb viiest osakonnast:
Tütarettevõtted
SEB tütarettevõtted tegutsevad Euroopas, Aasias, Põhja- ja Lõuna-Ameerikas. SEB tütarettevõtete hulka kuuluvad näiteks
Akste
Küla territooriumi idapiir kulgeb mööda Ahja jõge. Küla piires voolab Akste orus Akste oja, mis suubub Ahja jõkke. Akste järv ja Akste looduskaitseala jäävad mõlemad külast läände. Valgesoo ja selle kaitseks moodustatud Valgesoo maastikukaitseala asuvad Akstest vahetult lõunas.
Skandinaviska Enskilda Banken
Tütarettevõtted
Euroopas:
Põhja- ja Lõuna-Ameerikas:
Akste
Aastatel 1945–1954 tegutsenud Akste-Kärsa külanõukogu keskus asus Akstes.
Skandinaviska Enskilda Banken
Tütarettevõtted
Aasias:
SEB gruppi kuulub Hollandis registreeritud kinnisvaraettevõte Baltectus N.V., mis on Baltimaade kinnisvaraettevõtete Estectus, Latectus ja Litectus omanik.
Akste
Külas asub kolm arheoloogiamälestiseks arvatud kääbast.
Külas asub kaitsealune Akste ristimänd.
Akste külaosad on Aabukurm edelas ja Nahakülä lõunas.
Mat Hoffman
Mathew "Mat" Hoffman (sündinud 9. jaanuaril 1972) on USA ekstreemsportlane, BMX-sõitja. Tema hüüdnimi on The Condor.
Ta on firma Hoffmans Bikes Maufacturing omanik.
Ta on esinenud telesaadetes ja filmides ning tema järgi on loodud arvutimängud "Mat Hoffmans Pro BMX" ja "Mat Hoffmans Pro BMX 2".
2005. aastal valiti ta rahvusvahelise BMX Freestyle föderatsiooni presidendiks.
Dimitǎr Berbatov
Dimitǎr Ivanov Berbatov (Димитър Иванов Бербатов; sündinud 30. jaanuaril 1981 Blagoevgradis) on Bulgaaria jalgpallur (ründaja).
Berbatov on valitud 5 korda Bulgaaria aasta jalgpalluriks. Ainult Hristo Stoichkov on samuti 5 korda Bulgaaria aasta jalgpalluriks valitud.
Dimitǎr Berbatov on üks neljast Inglismaa Premier League'i mängijatest, kes lõi ühe mängu jooksul viis väravat.
Berbatovi mõlemad vanemad olid elukutselised sportlased: isa Ivan oli Blagoevgadi Pirini jalgpallur, ema Margarita oli käsipallur. Poisina oli tema eeskujuks algul Marco van Basten, kes mängis tema lemmikklubis AC Milan, alates 1996 Alan Shearer, kes mängis siis Newcastle Unitedis. Ema sõnul magas Dimitǎr Sheareri särgis ja unistas sellest, et saab ükskord Newcastle'is mängida. Ta ei jätnud ühtki Newcastle'i mängu vaatamata, mida telerist näidati.
Sofia CSKA
Blagoev mängis poisina oma isa endises klubis Blagoevgradi Pirinis. 17-aastaselt 1998 ühines ta Sofia CSKA-ga. Klubi põhikoosseisus mängis ta 18-aastaselt 1998. aasta lõpul. Järgmisel hooajal sai ta Bulgaarias juba kuulsaks, kui lõi Bulgaaria kõrgliigas 27 mänguga 14 väravat ja võitis koos klubiga Bulgaaria karika.
Leverkuseni Bayer
Jaanuaris 2001 sõlmis ta lepingu Leverkuseni Bayeriga. Enne seda oli ta juba jõudnud Bulgaaria liigas 11 mänguga 9 väravat lüüa. Leverkusenis nii hästi ei läinud: ta lõi 67 mänguga kõigest 16 väravat, kuid mängis olulist osa Bayeri edus 2002. aastal UEFA Meistrite Liigas, kus Bayer võitis veerandfinaali korduskohtumises pärast 0:1 kaotatud mängu kodus FC Liverpooli 4:2. Berbatov lõi värava seisuks 3:1 ja viis sellega Bayeri esimest korda kahe mängu kokkuvõttes eduseisu. Poolfinaalis võitis Bayer kahe viigi abil Manchester Unitedit (võõrsil 2:2, kodus 1:1) ja pääses finaali, kus napilt kaotas Madridi Realile.
Samal aastal jäi Bayer teiseks Saksamaa meistri- ja karikavõistlustel. Karikavõistlustel võitis Bayer kolm esimest vastast võõrsil, sealhulgas VfL Bochumi ja Hannover 96, veerandfinaalis kodus München 1860 3:0 ja poolfinaalis kodus lisaajal 1. FC Kölni 3:1. Finaalis FC Schalke vastu lõi Berbatov avavärava, kuid lõpuks võitis Schalke 4:2. Berbatov valiti esimest korda Bulgaaria aasta jalgpalluriks.
2004. aastal hakkas Berbatov Bayeris särama, lüües 24 mänguga 16 väravat, sealhulgas Meistrite Liigas 5, ehkki veerandfinaalis kaotas Bayer Manchester Unitedile nii kodus kui võõrsil 1:3. Ta valiti teist korda Bulgaaria aasta jalgpalluriks ning järgmisel aastal kolmandat korda.
Tottenham Hotspur
Berbatov läks Tottenham Hotspuri 1. juulil 2006 16 miljoni euro suuruse üleminekutasu eest. Sellega sai Berbatov Bulgaaria kõigi aegade kalleimaks jalgpalluriks. Juba oma esimeses mängus Tottenhamis Birmingham City vastu lõi Berbatov kaheminutilise vahega kaks väravat. See oli küll hooajaeelne sõprusmäng, kuid ka kohe meistrivõistluste avamängus skooris Berbatov Sheffield Unitedi vastu 2 minutit pärast platsile saabumist.
2006. aasta UEFA karikavõistlustel lõi Berbatov 4 mängus 5 väravat. Kohtumistes Istanbuli Besiktasi ja Club Brügge vastu tunnistati ta mängu parimaks jalgpalluriks. Siiski kaotas Tottenham veerandfinaalis FC Sevillale, kes võitis ka UEFA karika.
Peterburi Riiklik Kultuuriinstituut
pisi|Peterburi Riiklik Kultuuriinstituut (veebruar, 2007) Peterburi Riiklik Kultuuriinstituut (vene Санкт-Петербургский государственный институт культуры, lühend СПбГИК, inglise Saint-Petersburg State University of Culture and Arts) on avalik-õiguslik humanitaarharidust andev kõrgem õppeasutus Venemaal Peterburis.
Dimitǎr Berbatov
Tottenham Hotspur
Esimese kübaratriki tegi Berbatov 29. detsembril Readingi vastu, lüües 6:4 võidumängus 4 väravat.
Peterburi Riiklik Kultuuriinstituut
Koolis on 8000 üliõpilast ja üle 600 õppejõu.
Dimitǎr Berbatov
Tottenham Hotspur
24. veebruaril 2008 osales Tottenham liiga karikafinaalis FC Chelsea vastu. Berbatov lõi sisse penalti, mis seisu viigistas, ja Tottenham võitis lisaajal 2:1. Sel aastal valiti ta viiendat korda Bulgaaria aasta jalgpalluriks.
Peterburi Riiklik Kultuuriinstituut
Instituudi rektor on Aleksandr Turgajev.
Dimitǎr Berbatov
Manchester United
Pärast pikki läbirääkimisi ostis Manchester United Berbatovi 1. septembril 2008 30,75 miljoni naela eest. Lepinguga lepiti kokku ka asjaolu, et Fraizer Campbell läheb Unitedist hooaja lõpuni laenule Tottenhami. Berbatov sõlmis 4-aastase lepingu ning ta kannab seal särki nr 9, mida enne oli kandnud Louis Saha.
Peterburi Riiklik Kultuuriinstituut
Ajalugu
Instituut asutati 1918.
Kool on kandnud palju nimesid, näiteks aastatel 1925–1941 Krupskaja nimeline Kommunistliku Kasvatuse Akadeemia (vene Коммунистический политико-просветительный институт им. Н. К. Крупской), II maailmasõja ajal N. K. Krupskaja nimeline Leningradi Riiklik Raamatukogunduse Instituut (vene Ленинградский государственный библиотечный институт им. Н. К. Крупской).
Dimitǎr Berbatov
Manchester United
Berbatov lõi oma esimese värava 2009–10 hooajal 22. augustil 2009 Wigani vastu, mille United võitis 5-0. 3. oktoobril lõi ta suurepärase käärlöögi Sunderlandi vastu väravasse ning mäng lõppes 2-2 viigiga. Ta lõi värava 31. oktoobril Blackburn Roversi vastu, mis võideti 2-0, kuid sai samas mängus vigastada ning jäi väljakult eemale rohkem kui kuuks ajaks. Ta skooris pärast kaht kuud uuesti Hull City vastu 27. detsembril 2009. Dimitar lõi oma 9. värava liigas 3-1 kaotuses Evertonile. See värav tähendas ühtlasi seda, et ta oli löönud 5 väravat oma viiest mängust, mille ta oli alustanud põhikoosseisust. Tema 10. värav tuli Fulhami vastu ning samas mängus andis ta ka Wayne Rooneyle väravasöödu. 27. märtsil 2010 lõi ta kaks väravat 4-0 võidus Boltoni vastu.
19. septembril 2010 lõi Berbatov oma esimese kübaratriki 3–2 võidumängus Liverpooli vastu, mis tegi tema uue hooaja väravate taljeks seitsme. 27. novembril lõi Berbatov mängus Blackburni vastu 5 väravat ning United võitis lõpuks 7–1.
Koondisekarjäär
Berbatov on ka oma koondise kapten alates 2007. aastast.
Isiklikku
Berbatov on öelnud, et õppis inglise keele selgeks, vaadates "Ristiisa" filme. Väljaspool jalgpalli on tema hobideks ka joonistamine ja korvpall. Berbatov on oma kodumaal ka lasteheategevuse sponsor ning toetab viit hooldekodu. Ta plaanib ka avada jalgpallikooli oma kodulinnas.
15. oktoobril 2009 sündis Berbatovi peres tütar Dea.
Tartu Ülikooli füüsika instituut
Tartu Ülikooli Füüsika Instituut on Tartu Ülikooli loodus- ja täppisteaduste valdkonna instituut.
Kaeva
Kaeva on küla Lääne-Viru maakonnas Tapa vallas.
Tartu Ülikooli füüsika instituut
Instituudi direktorid:
Märkmepaber
Märkmepaberi lehtede tagaküljel võib olla liimiriba, mille abil saab kinnitada märkmeid dokumentidele ja teistele pindadele. Nõrgalt kleepuv liimiriba lubab märkmeid kergelt kinnitada ning eemaldada ja kleepida teise kohta, ilma et jätaks jälgi. Esialgselt väikesed kollased ruudukujulised märkmelehed on tänapäeval saadaval mitmes toonis, kujus ja suuruses. Kuigi ettevõtte 3M patent Post-It märkmepaberitele aegus 1997. aastal, jäi märkmepaberile iseloomulik kollane värv nende kaubamärgiks.
Ajalugu
1968. aastal püüdis USA teadlane Spencer Silver firmas 3M (tol ajal Minnesota Mining and Manufacturing Company) välja töötada väga tugevat liimi. Selle asemel avastas ta juhuslikult nõrgalt kleepuva, korduskasutatava ja survetundliku liimi. Silver rääkis firmas 3M aastaid oma nõrga liimi potentsiaalist, kuid keegi ei kuulanud. 1974. aastal läks tema kolleeg Arthur Fry Silveri seminarile ning hoides käes lauluraamatut, mille vahelt järjehoidjad ära kukkusid, nägi Fry liimil kasutusvõimalust, mille peale keegi teine ei osanud mõelda. Kui paberist järjehoidjatele Silveri liimi lisati, oligi liimiga märkmepaber leiutatud.
3M lasi toote poodidesse müüki 1977. aastal neljas linnas, kuid tulemused valmistasid pettumust. Aasta hiljem hakkas 3M Boises Idahos otse tarbijatele tasuta näidiseid jagama. 94% inimestest, kes märkmepabereid proovisid, ütlesid, et ostaksid seda toodet. 1979. aastal hakati toodet terves riigis tutvustama ja müüma nimega Post-It. Järgmisel aastal suundusid nad Kanada ja Euroopa turule.
2003. aastal tuli 3M välja tootega Post-It Brand Super Sticky Notes, millel oli tugevam liim, et see paremini vertikaalsel ja ebatasasel pinnal kleepuks.
Kuni 3M-i patendi aegumiseni 1997. aastal toodeti Post-It tüüpi märkmepabereid ainult firma 3M tootmishoones USA Kentucky osariigis Cynthianas.
Harri Niidre
Harri Niidre (25. mai 1923 Iisaku – 31. jaanuar 1950 Oonurme) oli Eesti Leegioni ohvitser ja metsavend, kes hukkus metsas tehtud haarangu tagajärjel.
Varudi-Vanaküla
Varudi-Vanaküla on küla Lääne-Virumaal Rakvere vallas.
Harri Niidre
Harri Niidre võitles Eesti SS-vabatahtlike brigaadi 1. rügemendi 1. pataljoni 4. kompanii 1. rühma ülemana.
Varudi-Vanaküla
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Sõmeru valda.
Harri Niidre
Pärast sõjategevust Eestis 1944. aastal jäi metsavennaks. Kui NKVD tegi Oonurme küla lähedal metsas haarangu, lasi Niidre ennast ise maha, et mitte sattuda Nõukogude julgeolekumeeste kätte.
Varudi-Vanaküla
Varudi ümbruses on arheoloogiamälestistena kaitse all kaks kivikalmet, kaks kultusekivi, kaks pelgupaika Varudi soos (Suur ja Väike Hiis), asulapaik ja Varudi-Vanaküla ohvriallikas.
1973. aasta sügisel avastati Varudi Vanakülas ehitustöödel aardeleid, milles peale hõbeehete oli meie aladel haruldane hõbekang - grivna, mida Vana-Venes kasutati rahaühikuna. 2015. aastal avastati Varudi-Vanaküla aardeleid.
Hando Runnel
Elulugu
Hando Runnel omandas hariduse Jalgsemal, Amblas ja Järva-Jaanis, keskhariduse Tartu 1. Keskkoolis ja Paide Keskkoolis. Hiljem õppis Eesti Põllumajanduse Akadeemias agronoomiat, mis jäi lõpetamata.
Töötas Loomingu toimetuse publitsistikaosakonnas aastail 1966–1971. Aastal 1992 asutas kirjastuse Ilmamaa. Runnel on sarja Eesti mõttelugu peatoimetaja aastast 1995. 1992–1993 aastail oli ta esimene kutsutud Tartu Ülikooli vabade kunstide professor. Temast sai Eesti ainus professor (ja paarkümmend aastat hiljem ka ainuke akadeemik), kes pole lõpetanud ühtegi kõrgkooli.
5. detsembril 2012 valis Eesti Teaduste Akadeemia üldkogu Hando Runneli akadeemikuks kirjanduse alal. Ta kuulub akadeemia humanitaar- ja sotsiaalteaduste osakonda.
Runnel oli Eesti Kongressi ja Põhiseaduse Assamblee liige.
Isiklikku
Hando Runneli lapsed on meedia antropoloogia uurija Pille Runnel, kirjanik ja ajaloolane Simo Runnel, programmeerija Klaus-Eduard Runnel, veebidisainer Tõnu Runnel, maastikuarhitekt Henn Runnel ja biotehnoloog Toomas Runnel. Tema vennapoeg on bioloog Veljo Runnel. Hando Runnel on abielus luuletaja Katre Ligiga.
Kerguta
Kerguta on küla Lääne-Viru maakonnas Tapa vallas.
Boržomm
Boržomm (kaubamärk Borjomi; gruusia keeles ბორჯომი) on looduslikult karboniseeritud mineraalvesi Bordžomi oru allikatest Kesk-Gruusias. Sealsed arteesia kaevu tüüpi allikad saavad oma vee liustikelt, mis katavad Bakuriani mägesid  2300   meetri kõrgusel. Vesi tõuseb pinnale ilma pumpamata ja voolab mööda torustikku Bordžomi linna villimistehastesse.
Bordžomi allikad avastasid Venemaa keisririigi sõjaväelased 1820. aastatel. Mineraalveeallikad kogusid kuulsust üle kogu Venemaa, muutes Bordžomi populaarseks turismisihtkohaks. Kaubamärgi ajalugu on tihedalt seotud Romanovite dünastiaga. 1890. aastatel pudeldati boržommi suurvürst Mihhailile kuulunud villimistehases. Pärast 1917 aasta revolutsiooni Venemaal ja sellel järgnenud Nõukogude-Gruusia sõda ettevõte natsionaliseeriti ning Bordžomi mineraalveest sai üks Nõukogude Liidu ekspordiartiklitest.
Boržommi eksporditakse enam kui 40 riiki. Alates 1995. aastast kuulub Borjomi kaubamärk ja tootmine ettevõttele Georgian Glass & Mineral Water Co. N.V. (GG&MW),, mis on osa vene konsortsiumist Alfa Group. Gruusia ja Venemaa teadlased soovitavad boržommi mitme seedetrakti haiguse ja suhkurtõve kompleksraviks.
Ajalugu
paremal|pisi|Jevgenjevski allikas Bordžomis. Foto: [[:en:Sergey_Prokudin-Gorsky|Sergei Prokudin-Gorsky, 1912]] Bordžomi oru mineraalveeallikad avastati üle tuhande aasta tagasi. Arheoloogide avastatud seitse suurt kivivanni pärinevad 7. sajandist ja tõendavad allikavee kasutamist kõige tõenäolisemalt kümblemiseks. Allikad jäeti maha ja taasavastati 19. sajandi alguses. Vahepealsetel aastasadadel, kui kestis lakkamatu sõjategevus, oli Bordžomi ja selle ümbrus asustamata ja võsastunud.
1829. aastal, kui Bordžomi piirkonnas paiknes Venemaa armee Hersoni grenaderide rügement, mis osales sõjategevuses Osmanite impeeriumi vastu, leidsid Vene sõdurid mineraalvee allikad Bordžomi jõe paremkaldal. Rügemendi juht polkovnik Pavel Popov käskis allikad puhastada ja tuua sealt vett väeosa laagrisse. Kõhuhäda käes vaevlev Popov oli esimene, kes vett proovis. Nähes, et vesi mõjus tervisele hästi, lasi ta allikad kividega ümbritseda ja sinna juurde omale väikese suvila ja kümblushoone ehitada. Aastal 1837 asendati Hersoni rügement Gruusia grenaderidega. Väeosa arst Amirov uuris vee koostist ja mõju ning saatis esimesed veeproovide tulemused Peterburi ja Moskvasse. Juba aastaks 1841 oli boržommi tervendav mõju nii kuulus, et Jevgeni Golovin, keisri asevalitseja Kaukaasias, tõi oma haige tütre Bordžomi allikatele ravile. Tänu tütre Jekaterina kiirele paranemisele nimetas ta ühe allika Jekaterinski (vene  Екатерининский ) ja teise oma nime järgi Jevgenjevski (Евгеньевский) allikaks.
Golovin viis mineraalvee kiiresti ka tsiviilkasutusse. 1850. aastal avati Bordžomi Mineraalvee park ja 1854. aastal alustati esimese villimistehase ehitust. Bordžomi vesi kogus kiirelt populaarsust üle kogu Venemaa keisririigi ja valitsus ehitas sinna losse, parke ja hotelle, et mahutada saabuvaid turiste ja patsiente. Thbilisist Bordžomisse jõudmiseks kulus hobuvankritega tavaliselt 8–9 tundi, aga 1894. aastal ehitatud uus Mihhailovo–Bordžomi raudtee vähendas oluliselt teekonnale kuluvat aega. Allikaid külastasid mitmed tuntud inimesed, näiteks Anton Tšehhov ja Pjotr Tšaikovski, aga ka keiserliku perekonna liikmed. Tol ajal oli Bordžomi vene turistide jaoks selliste Euroopa spaade nagu Vichy võistleja ning teenis nime "Venemaa Vichy" ja "Kaukaasia Pärl". pisi|[[:en:Borjomi-Kharagauli_National_Park|Bordžomi-Kharagauli Rahvuspark mineraalvee allikate lähedal]] Aastal 1894 rajas suurvürst Mihhail Romanov Bordžomi parki villimistehase, mis töötas seal kuni 1950. aastani. Bordžomi vee tulud tõid jõukuse ja Mihhaili pojast ja pärijast Nikolaist sai 1914. aastaks kõige rikkam Venemaa suurvürst. Kuna kasvas nõudlus klaaspudelite järele, siis 1896. aastal asutati seal ka klaasivabrik. Arhiiviandmetele toetudes villiti 1854. aastal ainult 1350 pudelit vett, 1905. aastal aga juba 320 000 pudelit ja 1913. aastal müüdi üle 9 miljoni pudeli mineraalvett. Pärast Nõukogude võimu kehtestamist Gruusias müüdi boržommi kõikjal Nõukogude Liidus ja see maitses ka riigijuhtidele eesotsas Jossif Staliniga. Aastatel 1927–1982 uuriti maapõue Bordžomi orus ja puuriti 57 uurimiskaevu sügavusega  18,4– 1502  m. 1961. aastal eksporditi 423 000 pudelit boržommi 15 riiki, sealhulgas Ameerika Ühendriikidesse, Prantsusmaale ja Austriasse. Borjomi oli tuntuselt kolmas Nõukogude Liidu kaubamärk pärast Volgat ja Aeroflotti. 1980. aastatel toodeti boržommi 400 miljonit pudelit aastas. Tootmismaht vähenes, kui Nõukogude Liit kokku varises ja iseseisvunud Gruusia Vabariigi majanduslik areng pidurdus. Georgian Glass and Mineral Waters Company (GG&MW) alustas boržommi pudeldamist aastal 1995 ja suurendas taas tootmismahtu,  eksportides 80% toodangust, üle poole sellest Venemaale. 1990. aastatel võitles tootja piraatlusega, võltsingute levikut vähendasid GG&MW hoogne pakendikampaania ja 1998. aasta finantskriis Venemaal.
Mais 2006 keelustas Venemaa Gruusia mineraalvete impordi, kuulutades selle ebaturvaliseks. Keeld lõpetati seitse aastat hiljem, aastal 2013. Gruusia vaatenurgast oli see piirang osa Venemaa poliitilisest jõudemonstratsioonist. Selle keelu tulemusel kaotas GG&MW 2006. aastal 25 miljonit lari, kuid ettevõte teatas, et 2008. aastaks küündisid müügimahud taas 2006. aasta tasemele. Tingituna ülemaailmsest finantskriisist  langes mineraalvee müük 2008. aastal taas 30–40%, kuid taastus juba aastaks 2010.
Omadused
pisi|210x210px|Bordžomi org Bordžomi vesi on vulkaanilise päritoluga ja üle 1500 aasta vana. Vett surub 1500 meetri sügavuselt maapinnale maa-aluse loodusliku süsinikdioksiidi rõhk. Mineraalvesi ei jahtu pinnale jõudes maha, vaid väljub temperatuuril 38–41   °C. Bordžomi allikad asuvad Adžaari-Imerethi mägise ala keskosas, Suur-Kaukasuse mäestikus 760–920   meetri  kõrgusel merepinnast. Üheksa puurkaevu keskmine sügavus on  1200–1500   meetrit.
Selleks, et säilitada allikavete mineraalne koostis, kinnitas Gruusia Keskkonnaministeerium 2006. aastal boržommi tootmise kava aastateks 2006–2031 mahuga 561 000 liitrit päevas, mis võimaldab kümmet puurauku kasutades villida üle 1 miljoni pudeli päevas. Ammutamise asukohti on kolm: Keskus (Bordžomi linna läheduses), Likani (Likani küla) ja Vashlovani-Kvibisi (Vashlovani ja Kvibisi külades). Mineraalvesi pumbatakse mööda  25   km pikkust  roostevabast terasest torustikku kahte villimistehasesse, kus see jahutatakse ja pudeldatakse. Üks tehastest villib vee klaaspudelitesse, teises villitakse plastpudelitesse.
Mineraalvee tootmine ja sellega seotud turism Bordžomis ja lähedalasuvas Bordžomi-Kharagauli rahvuspargis moodustavad 10 protsenti Gruusia ekspordist. Bakuu-Tbilisi-Ceyhani naftajuhtme ehitus Bordžomi lähedal seab majanduslikud huvid vastuollu võimaliku negatiivse mõjuga piirkonna loodusele.
Pakend
Boržommi villitakse 0,33- ja 0,5-liitristesse klaaspudelitesse ning 0,5- ja 1-liitristesse plastpudelitesse. Kõik pudelid on keeratava korgiga. Rohekat värvi klaasist pudelite toon (nn gruusia roheline ) on patenteeritud. 2011. aasta veebruaris võeti kasutusele uus moodsam pakend reljeefse hirve kujutisega ja tootja logoga etiketil. Uues pudelis boržomm on saadaval enam kui 40 riigis, sealhulgas Ukrainas, Iisraelis, Ameerika Ühendriikides, Tšehhis, Poolas, Bulgaarias, Küprosel, Kanadas, Austrias, Türgis, Jaapanis, Hispaanias, Belgias, Hollandis, Kreekas, Austraalias, Araabia Ühendemiraatides, Suurbritannias, Lõuna-Korea ja Eestis.
Kaasmaatriks
Lineaaralgebras nimetatakse kompleksarvuliste elementidega maatriksi A kaasmaatriksiks ehk hermiitiliseks kaasmaatriksiks ehk adjungeeritud maatriksiks maatriksit B, mis on saadud selle transponeerimisel ja elementidest kaaskomplekside võtmisel. Maatriksi A ja selle kaasmaatriksi B elemendid on seega seotud järgmiselt: kus * tähistab kaaskompleksi võtmist.
Maatriksi A kaasmaatriksit tähistatakse sümbolitega
Omadused
Igal kompleksarvuliste elementidega maatriksil leidub kaasmaatriks.
Olgu A ja B maatriksid ning r kompleksarv. Kehtib:
Sündinud 5. aprillil
''Siin loetletakse 5. aprillil sündinud tuntud inimesi.
Tiina Kala
Tiina Kala (sündinud 15. oktoobril 1967) on eesti ajaloolane.
Ta lõpetas 1991. aastal Tartu Ülikooli, 1997. aastal sai samas magistri- ja 2001. aastal doktorikraadi.
Alates 1991. aastast töötab ta Tallinna Linnaarhiivis, kus tegeleb keskaja uurimisega. Ta on erilist tähelepanu pööranud Tallinna dominiiklastele ja hiliskeskaegsetele vaimulikele laiemalt.
Isiklikku
Tema isa on ajaloolane ja pedagoog Kulno Kala.
Teosoofia
Teosoofiat peetakse osaks esoteerika laiemast valdkonnast, viidates varjatud teadmisele või tarkusele, mis viib indiviidi kirgastumisele ja lunastusele. Sõna "esoteerika" ulatub tagasi 2. sajandisse pKr. Teosoof püüab mõista universumi saladusi ja seoseid, mis ühendavad universumi, inimkonda ja jumalikkust. Teosoofia eesmärk on uurida jumalikkuse ja inimlikkuse päritolu ning maailma, elu ja inimkonna lõppu. Teosoofia väidab, et kõik religioonid on inimkonna püüdlused läheneda absoluudile ning seetõttu on igas religioonis osa terviklikust tõest.
Antiikajal ja keskajal
pisi|Fresko antiiksest Alexandriast kui tarkuse keskusest Tarkust ja teadmisi nimetati vanas Indias brahma-vidyaks, jumalikuks tarkuseks. Sellise tarkuse olemasolust leiame viiteid kõikjalt, kui hakkame võrdlevalt ja ausalt uurima maailma suurimaid filosoofiaid ja religioone. "Algupäraste usundifilosoofiate samasust tõestab meile nende õpetuste ühetaolisus, mida õpetati pühitsetutele müsteeriumides," mainib Blavatsky. Blavatsky kirjutab "Saladoktriini" alguses järgmiselt: "Kuid ometigi on säilinud piisavalt materjali, isegi moonutatud ülestähenduste hulgas, mis annab meile õiguse öelda, et on küllaldaselt tõendeid Algse Õpetuse olemasolu kohta. Vaatamata geoloogilistele ja poliitilistele kataklüsmidele, on säilinud fragmendid, mis meile sellest jutustavad. Ja kõik, mis on säilinud, tunnistab, et nüüdseks Varjatud Tarkus oli kord algallikas, igavesti voolav läte, mis toitis kõiki oma jõekesi – kõigi rahvaste hilisemaid religioone –, esimesest kuni viimaseni." (SD, I:36)
2. sajandil pKr kirjutas apostel Paulus esimeses kirjas korintlastele: "... me kuulutame tarkust täiuslike seas, aga mitte selle maailma ega selle ajastu ülemate tarkust, kes hävivad, vaid me kuulutame Jumala salajas olevat ja varjatud tarkust (theou sophia en mysterio), mis Jumal on ette määranud enne maailma-ajastute algust meie auks, mida ükski selle maailma ülemaist ei ole tundnud." (I Kor, 2:6–7) 3. sajandil eKr rajatud Hellenistliku Aleksandria kultuur oli "filosofeeriv ja süstematiseeriv" ning sisaldas nii Kreeka kui Egiptuse mütoloogiat, tarkusõpetusi ning gnoosist. Usk väljendus seal sünkretismis, mis sisaldas mõjutusi Egiptusest, Kaldeast, Kreekast jne. Diogenes Laertiosele tuginedes tundub teosoofia aga olevat palju varasem kui 3. sajand ning pärineb Ptolemaioste dünastia (valitses Egiptust ajavahemikul 305 eKr – 30 eKr) algusaegadel elanud egiptuse preestrilt Aleksandria Pot-Amunilt, keda Diogenes Laertios peab varaseimaks teosoofia õpetajaks. 12. sajandi filosoof Al-Shahrastānī (s. 1086–1153) uuris teosoofiat islami vaatekohast. 13. sajandil eristusid klassikalised filosoofid, kaasaegsetest (siis rahvalikest) filosoofidest, teosoofidest ja teoloogidest. Teoses "Summa Philosophiae", mida omistatakse Robert Grosseteste’ile, kirjeldati teosoofe nagu autoreid, kes olid inspireeritud pühadest raamatutest, kuna teolooge kirjeldati kui isikuid, kelle ülesanne oli õpetada teosoofiat ja pühasid raamatuid. Terminit "teoloog" kasutati tagasiulatuvalt ka selliste varem elanud inimeste nagu Pseudo-Dionysios Areopagita, Ambrosiuse, Hieronymuse, Augustinuse, ja Origenese kohta.
Teosoofia 16.-17. sajandil
Moodne teosoofia tekkis Saksamaal 16. sajandil. Johannes Arboreus kirjutas pika teose "Theosophia" (ilmus mitmes osas aastatel 1540–1553), kus vaevalt mainis esoteerikat. Erinevalt Arboreusele tundsid sakslased Paracelsus (1493–1541), Aegidius Gutmann (1490–1584) ja Johann Arndt (1555–1621) huvi teosoofia vastu selle praeguses esoteerilises tähenduses. pisi|Jacob Böhme teosoofiline teos 17. sajandi filosoof ja teosoofia isaks nimetatav Jakob Böhme (1575–1624) selgitas teosoofiat, mis sisaldas esoteerikat. Böhme filosoofiliste spekulatsioonide süsteem põhines peale teadmise jumalikust olemusest ka teadmistel loodusest. Selleks ajaks oli Aristotelese meetod kaotanud intellektuaalide seas poolehoiu. Böhme esitas alternatiivina Aristotelese meetodile oma süsteemi, mis tema arvates võis pakkuda sügavamaid teadmisi ja rohkem kontrolli loomuse üle kui Aristotelese meetod. Teine oluline teosoofilise kirjanduse toetajaskond 16. ja 17. sajandil pärines Hollandist, Inglismaalt ja Prantsusmaalt. See hõlmas nii teosoofe kui ajaloolasi ja teolooge, kellel oli huvi teosoofia vastu. Sinna rühma kuulusid Jan Baptist van Helmont (1618–1699), Robert Fludd (1574–1637), Pierre Poiret (1646–1719) ja Antoinette Bourignon (1616–1680).
Teosoofia 18. sajandil
18. sajandil hakati sõna 'teosoofia' filosoofias rohkem kasutama. Jakob Brucker (1696–1770) teoses "Historia critica philosophia" (1741) pühendas tollases filosoofia ajaloos teosoofiale pika peatüki "De theosophiis". Saksa filosoofid kirjutasid sel ajal samuti teoseid teosoofiast: Samuel Richter (alias Sincerus Renatus) kirjutas "Theophilosophia theoritica et Practica" (1710) ja Georg von Welling (alias Salwigt, 1655–1727) "Opus magocabalsticum et theosophicum". A. Faivre'i sõnul kasutati 18. sajandil sõna "teosoofia" sageli koos pansoofiaga (so teadmine jumalikest asjadest, kõiketeadmine). Kuid pansoofia näeb Jumalat kui universumi "vaimu", kes on üles kirjutanud märkide või hieroglüüfide abil nn looduse raamatu, mida inimene peab dešifreerima. Mõiste teosoofia tähendab rohkem mõtisklust jumalike protsesside üle, et avastada universumi ülesehitus ja saladus. Prantsusmaal aitas 18. sajandi lõpul teosoofia taaselustada Louis Claude de Saint-Martin (1743–1803). Teiste selle perioodi teosoofiliste mõtlejate hulka kuulusid Karl von Eckartshausen (1752–1803), Franz von Baader (1765–1841) jt. Prantsuse valgustusajastul lisas Denis Diderot artikli "Teosoofia" oma entsüklopeediasse.
Teosoofia 19. sajandil
pisi|Teosoofia Ühingu rajaja [[Jelena Blavatskaja (Helena von Hahn) 1877. aastal, 46-aastaselt]] Aastal 1893 tuli esimest korda Chicagos kokku maailma religioonide parlament, kus kohtusid esimest korda ametlikult ida ja lääne vaimsete traditsioonide esindajad. Seda peetakse kogu maailma religioonidevahelise dialoogi ametlikuks alguseks. 19. sajandi lõpus hakkasid tekkima teosoofilised ühingud. Mõnes neist peegeldus teosoofia ja okultismi vaheline side. Moodne teosoofia kui koherentne süsteem arenes välja Helena Blavatsky (1831–1891) kirjutistest. Koos Henry Steel Olcotti, William Quan Judge'i ja teistega asutas ta 1875. aastal teosoofiaseltsi. 1886. aastal astus teosoofiaseltsi Charles Webster Leadbeater ja 1890-ndatel Annie Besant. pisi|Teosoofia Ühingu pitseril on viis sümbolit: [[svastika, Taaveti täht, ankh, Om ja uroboros.Pitseri ümber on kirjutatud "Tõde on uskudest ülem"]] Asutati ka teisi teosoofilisi seltse, nagu 1891. aastal rajatud Martinistide ordu, mille suurmeistriks valiti Papus. Seltsid järgisid eelnevaid teosoofilisi ideid ning olid tihedalt seotud juudi-kristlik-islamistlike traditsioonide ja Lääne esoteerikaga. Teosoofid väljaspool loodud loože ja ühinguid kaasasid selliseid inimesi nagu Vladimir Solovjov (1853–1900). Vastavalt Interneti Filosoofia Entsüklopeediale, arvas Solovjov, et kuigi empirism ja ratsionalism lähtuvad valedest printsiipidest ning on liiga dogmaatilised, tuleb nende eesmärkide sisu, väline kogemus, loodusteaduste alused ja loogiline mõtlemine integreerida kolmanda elemendi – müstitsismiga, ning moodustada tõeline teadmiste terviklik süsteem, mida Solovjov nimetas "vaba teosoofia".
20. sajand kuni tänapäev
Blavatsky ideede populariseerimine pani aluse mitmete organisatsioonide loomisele ja seda peetakse uue usulise liikumise, Uue Ajastu ehk New Age alguseks. Teosoofiaühingu paikkondlikke lülisid, nn loože, asutati paljudes maailma riikides, kõikidel kontinentidel. Teosoofia Ühingu peakorter asub tänaseni Adyaris Chennai linnas Indias. Adyaris leidis C. W. Leadbeater 1906. aastal Jiddu Krishnamurti (1895–1986), keda teosoofiaselts kasvatas, kuid kes hiljem seltsist lahkus. Rudolf Steiner (1861–1925) oli samuti nooruses seotud teosoofiaseltsiga, kuid teda ei rahuldanud teosoofiaseltsi liigne seotus Ida õpetustega ning ta asutas antroposoofiaseltsi, mida peetakse Teosoofia Ühingu skismaks. Teosoofilisi kontseptsioone võib näha Sergei Bulgakovi (1877–1945), Nikolai Berdjaevi (1874–1945), Wassily Kandinsky (1866–1944) ja teiste teostes. Eesti kirjanikest on teosoofilistest ideedest kantud luulet kirjutanud Ernst Enno. Eestis on asutatud kaks Soome seltsi Teosofinen Seura ry juurde kuuluvat teosoofialooži, Tallinnas ja Tartus. Teosoofiaseltsi saab riigis moodustada siis, kui riigis on vähemalt 7 looži. Kõik loožid ja ühingud registreeritakse Adyaris.
Blavatsky teosoofia ja teosoofiaselts
pisi|H. P. Blavatsky ja H. S. Olcott Aastal 1875 asutasid Helena Blavatsky, Henry Steel Olcott ja William Quan Judge teosoofiaseltsi. Blavatsky kombineeris kõikide ajastute religioossed traditsioonid, teaduse saavutused ja Lääne esoteerilised õpetused ühtseks tarkuse sünteesiks ja arendas seda oma suuremates teostes "Loorita Isis" (1877) ja "Salaõpetus" (The Secret Doctrine) (1888). Tema teos "Teosoofia võti" (1889)käsitleb teosoofia põhialuseid, "Vaikuse Hääl" (1889) annab juhiseid vaimsel teel kulgejale ja "Praktiline okultism" (1889) tutvustab esoteeriliste õpetuste aluseid. Blavatskyt kõige rohkem mõjutanud õpetustest, teostest ja autoriteetidest võiks mainida budismi, Bhagavad Gitat ja hinduistlikku tantrat, kabalat (eriti Eliphas Levi töid), piiblit, Zohar’i ja Talmud’i, hermetismi, roosiristlust, gnostitsismi, Zarathustra ja kaldea õpetusi, vabamüürlust, spiritismi, müstitsismi, Jakob Böhmet ja Meister Eckharti, alkeemiat ja maagiat, tolleaegset teaduslikku kirjandust, Robert Fluddi, Paracelsust, maailma mütoloogiat, nt germaani mütoloogiat, Popol Vuh’i ja Gilgameši, ka Kalevalat, antiikseid kirikuisasid Tertullianust, Origenest ja Eusebiust, filosoofe, eriti Platonit, ja uusplatoonikuid: Porfyriost, Plotinost ja Ammonios Sakkast, samuti ajaloolasi ja teisi antiikaja kirjanikke, nagu Plinius Vanem, Ovidius, Homeros ja Josephus. Lisaks mainis ta, et on olnud inkarneerunud laamade õpilane Tiibetis, Ladakhis, Nepalis ja Mongoolias, tutvunud ka vajrayana esoterismi ehk Kālacakrayanaga, Nepali svābhāvikade õpetuse ja sünkretistliku šamanismiga. pisi|Detail Teosoofiasseltsi ehitisest Christchurchis Uus-Meremaal Teosoofiaselts on saanud rahvakeelses mõttes peaaegu teosoofia sünonüümiks. Traditsioonilise lääne teosoofia ja Helena Blavatsky alustatud teosoofilise liikumise vahel on palju erinevusi, kuigi need erinevused "ei ole piisavalt olulised, et tekitada ületamatu barjäär." Teosoofiaaelts õpetab muuhulgas karma seadust, taassündi samuti seda, et kõige oleva taga on kõikjalolev Jumal. Blavatsky nimetab teosoofiat tarkususuks. Blavatsky õpetuse järgi, ei ole teosoofia üks uskudest, vaid usk iseenesest.
Ülevaade H. P. Blavatsky õpetustest
Blavatsky järgi on kõikide uskude taustaks esoteeriline õpetus, mis tunti muinasajal kogu maailmas. Tänapäeval võib selle õpetuse kohta leida täiuslikke teoseid vaid mõnes maaaluses raamatukogus, mis on vaimse vennaskonna valduses. Sellest õpetusest on osa pandud kirja muistses Dzyani raamatus, millest osa runosid selgitas Blavatsky oma teostes "Loorita Isis" ja "Saladoktriin".
Selle õpetuse järgi on universumi algallikaks absoluudist ehk Parabrahmanist emaneerunud jumaljõud – Logos. See ilmneb kolmainsusena: esimene, nn Isa-Ema, on kõige algjuur, teine ehk Poeg loob elu ja vormi duaalsuse, ja kolmas on kõiksusteadvus ehk Üli-Hing, mille osakesed on inimmonaadid. Kõiksusteadvus ilmneb väliselt Fohatina, jõuna, mis liidab kokku vormid ja paneb liikuma kosmilise arenguseaduse.
"Salaõpetus" esitab kolm põhiväidet:
Füüsilisel tasandil ilmneb elu eri loodusvaldade kaudu: mineraali-, taime- ja loomariik ning inimkond. Taassündivad monaadid arenevad nende valdade kaudu karma seadusest juhituna pidevalt kõrgematele tasanditele. Maakera läbib seitse eri ilmnemist ehk manvantarat nii, et esimesel kolmel ajastul ta tiheneb eteerilikust tahkeks, neljandas (ehk praeguses) ajastus muutub areng taas vastupidiseks.
Inimkonna areng jaguneb seitsmesse juurrassi, kes omakorda jagunevad mitmesse alamrassi. Tänapäeva inimkond esindab viiendat, aarjalaste juurrassi ning on juba siirdunud arengus ülesviivale, vaimsele kaarele. Juurrasside vahetumine toimub looduskatastroofide ajal, nt mandrite vajumine ja kerkimine, ja see võib kesta sadu tuhandeid aastaid. Iga juurrass läbib neli ajastut ehk juugat: satya juuga, treeta juuga, dvapara juuga ja kali juuga. Tänapäeva inimkond elab kali juugas, mis algas aastal 3102 eKr.
pisi|Inimese seitsmene ehitus Inimene on mikrokosmos ning eri planeediajastute arengul on inimeses omad vastavused, näiteks tundemeeled ja tajumise erinevad tasandid ja omadused. Inimese võib jaotada seitsmeks printsiibiks: ātma ehk kõikjalolev vaim, buddhi ehk vaimne hing, manas ehk inimlik hing, s.o meel ehk mõistus, arukus, buddhist sõltumatu, tõeline kehastuv ja püsiv vaimne Mina, individuaalsus. Inimese tulevane seisund ja karmaline saatus sõltub sellest, kas manast tõmbab rohkem allapoole kāma rūpasse või ülespoole buddhisse, vaimsesse Minasse; kāma rūpa ehk himukeha, loomalike kirgede ja ihade asukoht; linga sharīra ehk füüsilise keha teisik ehk astraalkeha, prāna ehk elava olendi eluhingus ja sthūla sharīra ehk füüsiline keha. Neljanda juurrassi ajal oli inimkonnal veel aktiivne nn "kolmas silm" ehk vaimne nägemine, mille füüsiline elund on praegu taandarenenud ja seda tuntakse käbinäärmena. Iga monaad areneb vaimselt tänu karma seadusele, kuid inimindiviid võib kiirendada oma arengut, kui elab moraalselt ja eetiliselt. Palvetamine selle sõna tavalises tähenduses on ebajumala teenimine, kuna eksoteeriliste uskude jumalad (nagu Jehoova) on piiratud, loodud olendid. Inimene peaks selle asemel elama harmoonias oma jumaliku Ise ehk ātma-buddhi-manasega. Surres inimese kolm madalamat printsiipi hävinevad ja neli kõrgemat jäävad kāma lōkasse, mis vastab katolikule puhastustulele või antiikmütoloogia Hadesele. Seejärel ātma-buddhi-manas eristub kāma rūpast ja siirdub 1000–1500 aastaks devakhāni ehk taevasse, et seejärel maailmas taassündida.
Meistrid
pisi|Meister Koot Hoomi portree,Hermann Schmiechen, 1884 Maailma mõjutab Meistrite ehk esoteeriliselt pühitsetute vennaskond, kelle juht on meie päikesesüsteemi Logos, ja sellest allpool valitseb olendite hierarhia, kuhu kuuluvad dhyan chohanid, kumaarad, budad, mahachohanid, chohanid ja meistrid. Blavatsky mainis mitmeid Meistreid, nt Gautama Buddhat, Zarathustrat, Jeesust, Pythagorast ja Christian Rosenkreutzi. Blavatsky õppis oletatavasti aastatel 1868–1871 Tiibetis. Teosoofilised tõed sai ta India Mahatmatelt ehk nn adeptidelt, kes teavad palju ja kelle eluviis on Lääne inimesele mõistetamatu. 19. sajandi teosoofid kutsusid neid pühitsetuteks. Mõned lõigud Blavatsky teostest on kirjutatud tema enda sõnul meistrite sõnasõnalise etteütluse järgi, palju on nad andnud Blavatskyle inspireerivaid mõtteid, samuti jätnud talle kirjutatud materjale. Meistritega Suurest Valgest Vennaskonnast kohtusid kolm õpilast H. P. Blavatsky, T. Subba Row ja Damodar K. Mavalankar. Meistrid Morya ja Koot Hoomi on kirjutanud ka kirju teosoofidele A. P. Sinnetile ja A. O. Hume'ile.
Helena Blavatsky skeptikud ja antisemitism
René Guénon kirjutas põhjaliku teosoofia kriitika teose "Theosophy: History of Pseudo-religion" (1921). Raamatus väitis Guenon, et Blavatsky omandas kõik oma teadmised teistest raamatutest mitte üleloomulikelt meistritelt. Guenon juhtis tähelepanu sellele, et Blavatsky veetis palju aega New Yorgi raamatukogus, kus tal oli lihtne juurdepääs Jacob Böhme, Eliphas Levi teostele, Kabbalale ja teistele hermeetilistele traktaatidele. Guenon kirjutas ka, et Blavatsky laenas lõike "Kanjuri" ja "Tanjuri" tõlkest, mille avaldas ekstsentriline orientalist Sándor Kőrösi Csoma 1836. aastal Asiatic Researchers of Calcutta 20. köites. K. Paul Johnson kirjutab oma raamatus "The Masters Revealed: Madam Blavatsky and the Myth of the Great White Lodge", et Meistrid, kellega Madam Blavatsky väitis olevat isiklikult suhelnud, on teatud inimeste idealiseering, kellega ta oli oma elu jooksul kohtunud. Raamatu "Secret Doctrine" eessõnas ütleb H. P. Blavatsky, tegemist on köite esimese osaga, valmis on ka teine ja kolmas osa, kuid neljandaga autor veel töötab. Ometi on ilmavalgust näinud ainult kaks osa raamatust. Kolmanda ja neljanda osa avaldamist takistas just teosele osaks saanud skeptiline vastuvõtt.
Blavatsky väitis, et inimkond on läbinud rea arenguetappe, mida ta nimetas juurrassideks. Praegu aarja rass on viies juurrass (kokku on neid 7). Juurrassid ei viita rahvusele. Nad esindavad evolutsiooni erinevatel etappidel kogu inimkonda ning iga uus juurrass on arenenum kui eelmine. Tema õpetuse järgi oli Atlantise ajal neljas juurrass. Aarja juurrass on ainult üks samm edasi evolutsiooni progressioonist, mis lõpuks asendub vaimsema, kuuenda juurrassiga. Jackson Spielvogel ja David Redles Simon Wiesenthali Keskusest oma teoses "Hitler's Racial Ideology: Content and Occult Sources", et Blavatsky ei toeta "ühe rassi domineerimist teise üle" ning ta oli vägivalla vastane, kuid mainivad, et Blavatsky teos on "aidanud soodustada antisemitismi, mis oli ilmselt üks põhjusi, et tema esoteerilised tööd võeti saksa natsiringkondades nii kiiresti vastu". Nad väitsid, et Blavatsky "tõmbas terava joone aarja ja juudi religiooni vahele" ja uskus, et "aarjalased olid kõige vaimsem rahvas maa peal." Spielvogeli ja Redlersi arvates nagu kinnitaks Blavatsky teoses "Secret Doctrine", et aarjalased kasutasid religiooni "igavese Põhjanaelana", erinevalt judaismist, mis Blavatsky väidetel põhines "pigem oletustel", samas iseloomustades seda kui "vihkamise ja kurjuse religiooni kõigi ja kõige vastu, mis asub väljaspool ennast.
Blavatsky-järgne teosoofia ja Uue Religiooni liikumised
George Robert Stow Mead astus teosoofiaseltsi liikmeks 1884. ja sai aastal H. P. Blavatsky sekretäriks 1888. aastal. Aastal 1908 lahkusid tema ja veel 700 liiget teosoofiaseltsist seksiskandaali tõttu, mis olid seotud C. W. Leadbeateriga. Teosoofiaselts oli Meadi arvates liiga orientalistlik. Juba enne oma lahkumist Ühingust oli Mead hakanud rõhutama oma kirjutistes lääne esoteerilise traditsiooni allikaid. Mead oli üks esimesi teosoofe, kes selgitas, et "lääne teosoofia on alguse saanud Aleksandria ja hellenistlikest allikatest varastel sajanditel pKr". Soomes oli tuntud aastatel 1907–1917 Teosofisen Seuran Ky peasekretär Pekka Ervast, kes seltsist sisemiste vastuolude tõttu lahkus ja rajas 1920. aastal uue ühingu Ruusu-Risti, mis oli samuti seotud pigem läänemaise kui ida okultismiga.
Koiduküla
Koiduküla on küla Lääne-Viru maakonnas Tapa vallas.
Apokalüpsis
Apokalüpsis on sümboleid kasutav kirjandusžanr, mis kujundlikult kirjeldab maailma lõppu ja inimkonna saatust. Sõna (ἀποκάλυψις) tuleneb kreeka keelest, tähendades 'avamist, ilmutamist'. pisi|[[Albrecht Düreri "Apokalüptilised ratsanikud", puulõige, 39 × 28 cm|292x292px]]
Tänapäeval kasutatakse sõna "apokalüpsis" ülekantud tähenduses maailmalõpu kohta.
Tuntuim apokalüpsis on Uue Testamendi Johannese ilmutuse raamat. Eristatakse judaistlikku ja kristlikku apokalüpsiste traditsiooni.
Judaistlik traditsioon
Esimeste apokalüpsiste kirjutamisaja kohta on vähe informatsiooni. On teada, et need on kirjutatud ajavahemikul pärast Paabeli vangipõlve 4.– 3. sajandil eKr. Viimased tuntumad judaistlikud apokalüpsised pärinevad 1. sajandist pKr, Jeruusalemma teise templi hävitamise ajast. Apokalüptika žanr on tihedalt seotud ja pärineb Vana Testamendi prohvetiraamatute traditsioonist, näiteks Eelija ettekuulutustest. Esimeseks tõeliseks apokalüpsiseks peetakse Taanieli raamatut, mis on ainsana Vana Testamendi kaanonis. Taanieli raamat pärineb vanakreeka filosoof Porphyriose järgi 2. sajandist eKr, seleukiidide kuninga Antiochos IV Epiphanese juhitud juutide tagakiusu ajast. Taanieli raamatu tegevus toimub 6. sajandil eKr Babüloonias, ent sündmusi ennustab prohvet Taaniel täpselt ette kuni Antiochos Epiphanese valitsusajani, kuid mitte sealt edasi. Sellist võtet nimetatakse teoloogias ja ajalooteaduses vaticinium ex eventu' ks ehk ennustamiseks pärast sündmuse toimumist. Apokalüpsiste usaldusväärsust teoloogide silmis on kahandanud ka asjaolu, et paljud millenniastlikud liikumised on tõlgendanud apokalüpsiseid sõnasõnaliselt ja uskunud peatsesse maailma lõppu. Alates 19. sajandi teoloogidest on apokalüpsiseid nähtud vaid prohvetluse järjena hilises judaismis, taandades selle tähtsust kristlikus maailmapildis. Tegelikkuses märkis maailmalõpuootus olulist osa ka varases kristluses 1. sajandist kuni 4. sajandini pKr, kui oodati Jeesuse teist tulemist. Iiri usuteadlase John J. Collinsi juhtmõtte järgi ei saa apokalüpsiseid pidada vaid läbikukkunud lõpuennustusteks, vaid need on näited kirjanduslikult kõrgtasemelisest religioossest sümbolismist ja müstikast.
Judaistliku apokalüptika tunnusjooni
Apokalüpsist on defineeritud kui jutustuslikus laadis ilmutuslikku kirjandusžanrit, milles ilmutuslikku kogemust vahendab inimesest vastuvõtjale maaväline olend, avades transtsendentset reaalsust, millel on nii ajaline mõõde eshatoloogilise pääsemise näol kui ka ruumiline mõõde teistsuguse, üleloomuliku maailmaga tutvumise näol. Inimlikuks vastuvõtjaks on juudi apokalüpsistes alati mõni püha kuju minevikust, näiteks Noa vaarisa Eenok või teise templi kõrgpreester Esra. Erinevalt prohvetitest kasutasid apokalüptikud pseudonüümi ning selle põhjuseks ei ole niivõrd hirm tagakiusamise ees (näiteks Taaniel oleks märtrisurma tervitanud), vaid soov laenata oma teosele autoriteeti. Kaugest minevikust pärit rahva juhtkuju nime kasutades osutati ka ajaloo ettemääratusele – maa saatus otsustati juba ammu. Apokalüpsiste kirjutajate eesmärgiks oli ühest küljest lohutada lugejaid teadmisega, et maapealne kaos ei saa kesta igavesti ja tulevikus luuakse kord maa peale. Viimastel sajanditel enne Kristust loodi apokalüpsiste näol ka ettekujutus, kuidas möödunud sajanditel uskmatute valitsejate all kannatanud vagade piinad lunastada. Lahendus pidi olema surmajärgne ülestõus ja kohtupäev. Autorid kujundasid konkreetsetest ajaloosündmustest müüte, mis haarasid inimeksistentsi laiemalt ja aitasid vähendada ärevust teadmises, et õiged on pidanud lõpuootuses kannatama ka varem. Apokalüptilised tekstid mõtestasid siinpoolseid kannatusi ja andsid õigetele lootust, et nad ära päästetakse. Teisalt on apokalüptilise kirjandusžanri funktsiooniks ka veenmine moraalselt õigeks eluks, meeleparanduslikku kirjandust on iseloomustatud kreekakeelse mõistega paraenesis. Apokalüpsised annavad soovitusi ja veenavad lugejat elama oma elu kindlaks määratud viisil. Kõige enam hoiatasid apokalüptikud ebajumalakummardamise eest, rõhutati ka seksuaalmoraali.
Eristada saab kaht tüüpi apokalüpsiseid: ühed käsitlevad ajaloo kulgu, teised ebamaiseid rännakuid. Apokalüpsiste uurimine on keskendunud valdavalt "ajalooliste" apokalüpsiste uurimisele, kuna need võimaldavad otsida seoseid apokalüpsises kirjutatu ja tegeliku ajaloo vahel. Iseäranis levinud oli ajaloolis-kriitiline lähenemine 19. sajandi lõpul briti apokrüüfide uurijate koolkonna seas, tuntuim neist oli Robert H. Charles Apokalüpsiste traditsioon kasvas tollaste mõtlejate arvates välja pelgalt prohvetlusest. 20. sajandi apokalüpsiste uurimine on näidanud, et apokalüpsistes esil olevad müüdid ja ideed on tihti laenatud naaberkultuuridest või on kasutatud teiste rahvastega ühiseid muistseid allikaid, mis ei ole säilinud. Hellenistlikul ajastul 4. kuni 1. sajandini eKr levisid Lähis-Ida regioonis erinevate kultuuride – babüloonlaste, pärslaste ja egiptlaste pärimus –, mille ideid juudid oma rikkaliku loominguga ühitasid. Apokalüpsiseid iseloomustab komposiitsus ehk eri müütide liitmine ühte vormi, nii moodustusid sageli vastuolulise süžeega apokalüpsised. Ühe allikana kasutati ka tuhat aastat varem elanud kaananlaste vana baaliusku ja amoriitide ugaritikeelseid tekste. Taanieli 7:13 kõneleb Inimesepoja-sarnasest, kes tuleb taeva pilvedega. See motiiv on pärit kaanani kirjandusest, kelle jumalus Baal on pilvedel ratsutaja ja kes heitleb merejumal Yammiga. Dualistlik kõrgemate olendite võitluse müüt on iidne, maailma nägemist kahe heitleva jõu vahel kandis edasi ka apokalüptiline kirjandus, eriti esseenide liikumine 2. sajandist eKr kuni 1. sajandini pKr. Antiikajal täiendasid žanrit ka vanakreeka sibüllide oraaklitradtsioon ja juudi rahva patriarhide testamendid.
Eenoki kirjandus
Eenok oli seitsmes patriarh pärast Aadamat, Metuusala isa. Eenoki nimele kuulub suur hulk apokrüüfe. Piibliuurija Józef Miliki väitel moodustasid viis Eenoki raamatut, kaasa arvatud Hiiglaste raamat, vastandseeria Moosese Pentateuhile. Samuti tegutsevad Eenoki raamatutes müstilised langenud inglid – Valvajad (kreeka keeles ἐγρήγοροι, paljudes keeltes tõlgitud kui 'grigorid') ning nende järeletulijad hiiglastest nefilimid. Neist asjaoludest tingituna on Eenoki kirjandus alates 4. sajandist Piibli kaanonist välja jäetud. 1 Eenok on terviklikul kujul säilinud vaid etioopia keeles. Vanimad Eenoki kirjanduse osad pärinevad 3. sajandi lõpust või 2. sajandi algusest.
Eenok kui seitsmes patriarh on kõrvutatav muistse sumerite seitsmenda kuninga Enmedurankiga. Sarnaselt Eenokiga on Sippari linna muistne valitseja Enmeduranki seotud astronoomia, ennustuste ja ilmutustega. Nõnda on müüt Eenokist tegelikult sumerite traditsiooni järele tegemine. Tollase aja hellenistlikus maailmas oli erinevate rahvaste seas levinud 'konkureeriv ajalooteadus', et välja selgitada, kelle kangelased olid kõige õigemad muistse kultuuri loojad.
1 Eenok koosneb viiest eraldiseisvast osast: