cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Põhjasõda
Võit Taani üle
William III, kes oli tollal nii Inglismaa, Iirimaa ja Šotimaa kuningas kui ka Hollandi provintside asehaldur, soovis säilitada Põhja-Euroopas rahu ning status quo-d. Et Taani oli ründaja, asus William Rootsi poolele ning saatis 25 liinilaevast koosneva Inglise-Hollandi eskaadri admiral George Rooke'i juhtimisel Rootsi toetuseks Göteborgi. Rootsil oli sõjalaevastik 38 liinilaeva ja 12 fregatiga, Taanil oli 33 liinilaeva ja 7 fregatti. Julge manöövriga õnnestus Rootsi laevastikul sõita läbi Sundi väiksema faarvaatri, jäädes Sundi kaldal asuvate Taani kindluste suurtükkide laskeulatusest väljapoole. Rootsi laevastik ühines Inglise-Hollandi eskaadriga. Nüüd oli 33 liinilaevaga Taani laevastik vastamisi rohkem kui 60 liinilaevaga, mistõttu Taani admiral ei julgenud merelahingut pidada. Taani sõjalaevad ei lahkunud sadamast.
Karl XII maabus 23. juulil 1700. aastal koos liitlastega Taani peasaarel Sjællandil Humlebæki lähedal Kopenhaagenist põhja pool ning hõivas sealsed maa-alad. Augustis asusid Rootsi väed liitlastega Kopenhaagenit piirama. Taani laevastik oli vastamisi endast palju võimsamaga ning armee oli kaugel Holsteinis hertsog Friedrich IV vastu sõdimas.
Põhjasõja esimene sõjakäik lõppes kiiresti ja peaaegu veretult. Taani väljus (ajutiselt) sõjast, Rootsi põhivastaseks jäid Venemaa ja Poola-Saksimaa.
Sõjategevus Liivimaal 1700–1701
pisi|300px|"Kaart Rootsi, Taani ja Poola valdustest 1700. aastal". [[Nicolas de Feri kaart aastast 1700]] pisi|"Rootslaste võit Narva all 1700. aastal". [[Gustaf Cederströmi maal aastast 1910]] 1700. aasta mais jõudis Soomest Liivimaale 3200 Rootsi sõdurit, kes lõid Saksi väed Liivimaalt minema. Kuid juba augustis naasis Saksi kuurvürst koos 18 000 mehega Liivimaale, vallutas tagasi Rootsi alasid ning asus uuesti Riiat piirama.
Vene-Türgi sõjas (1686–1699) ühines Venemaa Osmanite riigi vastase liiduga (sinna kuulusid Austria, Rzeczpospolita ja Veneetsia vabariik). Aastatel 1687 ja 1689 korraldas Moskva sõjaretki Osmanite riigi vasalli, Krimmi khaaniriigi vastu. Aastatel 1695 ja 1696 vallutas Venemaa Aasovi sõjakäikude tulemusena lõpuks Azovi kindluse ning allutas osa Aasovi merest rannikualaga Venemaa tsaaririigile. Osmanite riigiga vaherahu sõlminud Venemaa kuulutas 30. (vkj 19.) augustil (Rootsi kalendri järgi 20. augustil) Rootsile sõja ning ründas septembris Rootsile kuuluvat Soomet ja Ingerimaad. 23. septembril asusid 30 000 – 35 000 venelast Narvat piirama. Rootsi garnison suutis linna enda valduses hoida.
Noor Rootsi kuningas otsustas oma vägede eesotsas Liivimaale suunduda. 8000-mehelise sõjaväega jõudis ta 16. oktoobril Pärnusse, sealt liikusid Rootsi väed edasi Narva suunas. Kuningat assisteeris vägede juhtimisel kindral Carl Gustav Rehnskiöld. 30. (vkj 19.) novembril (Rootsi kalendri järgi 20. novembril) 1700. aastal ründas 11 000-meheline Rootsi vägi Vene väge (Narva lahingus osales 24 000 meest). Paar päeva enne lahingut oli oma leerist lahkunud tsaar Peeter I, jättes vägede juhatamise oma alluvatele. Kuna Vene väed oli väheste kogemuste ja halva varustusega, saavutasid rootslased Narva all suure võidu. Oma osa mängis ka ilm, tihe lumelörts sadas venelastele otse näkku ja nende nähtavus oli praktiliselt olematu.
Rootslased murdsid rinde keskosast läbi ja surusid tiivad vastu Narva jõge. Vene vägede ülemjuhataja hertsog Carl Eugen de Croy, kes on oli kaotanud kontrolli Vene vägede üle ning andis end koos kolmekümne kõrgema ohvitseriga lahingu algul vangi. Rootslased kaotasid langenute ja haavatutena 2000 meest. Venelasi langes lahingus ja eriti taganemisel 7000–8000. Peamiselt hukkusid kahe väeosa, Preobraženskoje kaardiväepolgu ja Šeremetevi ratsaväe sõdurid. Preobraženskoje polgu sõdurid koormasid taganemisel üle puusilla, mis nende all purunes ja praktiliselt kõik sillal olijad uppusid. Boriss Šeremetev lootis oma ratsaväega ületada jõe minnes otse läbi vee. Selleks valis ta madalapõhjalise jõeosa Narva koskedest ülalpool. Veevool oli kiire ja jääkülm vesi kangestas hobuste jalad, mille tagajärjel viis vesi ratsaväelased koos ratsudega kosest alla.
Pärast Narva lahingut siirdusid rootslased Tartusse ja selle ümbrusse talvekorterisse. Kuningas ise talvitas endises Laiuse ordulinnuses. Talve jooksul suurenes rootslaste väliarmee 18 000 meheni.
Kuramaa vallutamine
pisi|left|Saksi kuurvürst ja Poola kuningas [[August II Tugev. Louis de Silvestre'i maal]] August II Tugev, kelle liitlasi Rootsi väed olid löönud, pakkus Karl XII-le rahu, kuid viimane keeldus sellest. Veebruaris 1701. aastal kohtusid August II Tugev ja Peeter I uuesti Kuramaal Biržais, et oma liitu uuendada. Peeter I-l oli vaja aega oma armee reorganiseerimiseks ja relvastamiseks, August II vajas aga tugevat liitlast rootslaste selja taga. Lepingu kohaselt lubas Peeter Augustile 15 000–20 000-mehelise hästirelvastatud ekspeditsioonikorpuse, maksta talle kahe aasta jooksul 100 000 rubla ning eduka sõjalõpu korral anda Poolale Liivi- ja Eestimaa. 1701. aasta kevadel suundus jalaväekindral Anikita Apraksin Vene vägedega Riia alla, kus viibisid Saksimaa väed kindral krahv Adam Heinrich von Steinau juhtimisel.
Suvel 1701. aastal liikusid Rootsi väed lõunasse. 19. (vkj 8.) juulil (Rootsi kalendri järgi 9. juulil) 1701 olid Saksi (20 000 meest) ja Rootsi sõjaväed Riia all Daugava ääres Spilve lahingus vastamisi. Saksi vägede ülemjuhataja krahv Adam Heinrich von Steinau laskis end kõrvalejuhtimismanöövrist ära petta ning killustas nõnda oma väeosad. Nii õnnestus Rootsi jalaväel jõgi ületada ja sillapea moodustada. Saksi armee kaotas, kuid kogus ennast ja taganes korrapäraselt.
Karl hõivas oma vägedega Miitavi (praegu Jelgava), Poola vasalliriigi Kuramaa hertsogiriigi pealinna ning vallutas seejärel oktoobris kogu Kuramaa.
Rootsi sõjakäik Poolasse
Rzeczpospolita protesteeris Kuramaa kui Poola territooriumi osa hõivamise vastu, sest Rootsiga ei olnud sõjas mitte Poola, mida esindas Seim, vaid ainult Poola kuningas. August II Tugev pakkus Karl XII-le jälle läbirääkimisi. Karl XII kogenud nõuandjad soovitasid Poola kuningaga rahu sõlmida, ent Karl jäi kangekaelseks ning nõudis Seimilt uue kuninga valimist. Enamik Poola aadlist lükkas selle tagasi.
Poola-Leedu pidas end neutraalseks ning tahtis olla Karl XII ja August II Tugeva vahendajaks. Rootsi rünnak Poolale tegi Poola neutraalsuse võimatuks.
Jaanuaris 1702 nihutas Rootsi väed Leedus kaugemale lõunasse. 23. märtsil 1702 lahkus Karl XII Leedu talvekorterist ning marssis sisse Päris-Poolasse. 14. mail 1702 alistus Varssavi võitluseta. Enne kui Karl XII jätkas oma marssi Krakówi suunas, nõuti poolakatelt suurt kontributsiooni.
Teel Krakówisse põrkus Karl XII vägi Poola-Saksi omaga. 9. juulil 1702 toimus Kielcest lõuna pool Kliszówi lahing. Poola ja Saksimaa jäid taas Rootsile alla. 2000 saksimaalast langes või sai haavata, üle 1000 langes rootslaste kätte vangi. Rootsi poolel sai surma või haavata 900 sõdurit. Rootslaste kätte langesid kõik Saksi suurtükid ja kogu voor koos August II Tugeva välikassaga, milles oli 150 000 riigitaalrit ning isegi tema hõbenõud. August II Tugev kogus oma sõjaväe järelejäänud üksused kokku ja tõmbus tagasi Poola idaossa.
Pärast seda kaotust pakkus August II Tugev rootslastele jälle rahu, lubades nende nõudmistele igal võimalusel vastu tulla, kuid ainus tingimus oli, et August II Tugev jääks ise edasi Poola kuningaks. Ka kardinal-priimas esitas Poola nimel rahuettepanekuid. Ta pakkus Rootsile Poola alla kuulunud Liivimaad, Kuramaad ja suurt reparatsiooni, kui ainult Karl XII loobub kuninga tagandamise nõudest. Karl näitas veel kord üles kangekaelsust ja jäi August II Tugeva tagandamise nõude juurde.
August tõmbus oma õukonnaga tagasi Sandomierzi. Seal moodustas Poola aadel konföderatsiooni August II toetuseks. Nad võitlesid Rootsi okupatsiooni vastu Poolas ja Rootsi poolt nõutud uue kuninga vastu. Nad sidusid Rootsi vägesid sissiaktsioonidega, kahjustades sellega nende võitlusvõimet.
1703. aastal vallutasid rootslased Toruńi.
Kuigi 1704. aastal saadeti Augustile appi ka Vene korpus, valiti 12. juulil (vkj 2. juunil) 1704. aastal enamiku Poola aadli tahte vastaselt Rootsi armee kaitse all August II Tugeva asemele uueks kuningaks rootslaste poolt seatud kandidaat Stanisław I Leszczyński, kes krooniti 24. septembril 1705. Rootslased olid sellega rahul ja kirjutasid 17. septembril 1706 Altranstädtis alla rahulepingule Poolaga (Altranstädti rahu).
Venemaa võimsuse kasv ja sõjategevus Eesti- ja Liivimaal
pisi|Venemaa keiser [[Peeter I. Jean-Marc Nattier' maal]] Pärast lüüasaamist Narva all 1700. aastal hakkas Peeter I tohutute pingutustega tugevdama oma sõjaväge: reorganiseeriti Venemaa regulaararmee, sõjalaevastik. Loodi sõjatööstus – manufaktuurid ja relvatehased, suurtükke valati kirikukelladest. Erilist rõhku pandi väljaõpetatud jalaväele.
Kasutades ära Karl XII ja Rootsi peaväe seotust Poolas, kus püüti August II Tugevat troonilt tõugata, ründas Peeter I Eesti- ja Liivimaad. 1701.–1703. aastal rüüstasid Vene väed praegust Võru- ja Tartumaad, Viljandi- ja Kagu-Pärnumaad. Karli selja taga lõi Venemaa sõjavägi kaks korda väikest Rootsi väge, mis oli Balti provintside kaitseks maha jäänud.
9. jaanuaril 1702 (vkj 29. detsembril, Rootsi kalendri järgi 30. detsembril 1701) lõi Vene korpus Boriss Šeremetevi juhatusel Erastvere lahingus Wolmar Anton von Schlippenbachi juhitud Rootsi väliarmeed ning saavutas 29. (vkj 18.) juulil (Rootsi kalendri järgi 19. juulil) Hummuli lahingus võidu Rootsi vägede üle. Seejärel hõivasid Vene väed Liivimaal Mõniste, Valmiera ja Alūksne. Alates 1702. aastast hoidis Venemaa enda kontrolli all kogu Eesti- ja Liivimaad, välja arvatud Rootsi kindlusi.
Ingerimaal vallutasid venelased 22. (vkj 11.) oktoobril (Rootsi kalendri järgi 12. oktoobril) Nöteborgi kindluse, mille nad nimetasid ümber Schlüsselburgiks, ja 12. mail 1703 Ohta jõe suudmes paikneva Nyeni linna, sellega oli kogu Neeva venelaste valduses. Neeva soises deltas asuti 27. mail 1703. aastal rajama rootslaste asutatud Nyeni asemele uusi kaitserajatisi ja linna, millest hiljem sai Venemaa keisririigi uus pealinn.
1703. aasta sügisel toimunud Šeremetevi rüüstetegevuse tõttu kannatasid Põhja-Eesti alad: Viru- ja Järvamaa, mõnevõrra Harjumaa, laastamata jäi ainult osa Harjumaast ja täielikult Läänemaa.
14. mail (vkj 3. mail) 1704 saavutasid Vene väed Rootsi vägede üle võidu Kastre lahingus, 24. juulil (vkj 14. juulil) alistus piiramise järel Tartu.
5. augustil (vkj 25. juulil; 26. juulil Rootsi kalendri järgi) 1704 toimus Kuramaal Jēkabpilsi lähedal Jakobstadti lahing. Lahingus osalesid Rootsi väed, mida juhtis kindralmajor Adam Ludwig Lewenhaupt, ja Vene-Leedu väed, mida juhtis suurhetman Michał Serwacy Wiśniowiecki. Lahingu võitis Rootsi. pisi|[[Jakobstadti lahing. Johann Christoph Brotze kogu]] 20. augustil (vkj 9. augustil) vallutasid Vene väed Narva, mille järel 30. augustil (vkj 19. augustil) sõlmis Venemaa Rzeczpospolitaga Narvas liidulepingu (Działyński ja Golovini pakt), millega viimane astus ametlikult Rootsi vastu sõtta.
Pürenee poolsaar
Pürenee poolsaare pindala on umbes 582 000 km². Euroopa poolsaartest on suurem ainult Balkani poolsaar.
Põhjasõda
Vene vägede katse Saksi vägedega ühineda ja Fraustadti lahing
3. veebruaril 1706 kohtusid Rootsi ja Saksi väed Fraustadti lahingus. Rehnskiöldi alluvuses olid lahingutes karastunud suurtüki- ja ratsaväerügemendid. Saksi väed kindral von Schulenbergi juhatuse all koosnesid suurelt jaolt vägivaldselt värvatud ja halva väljaõppega sõduritest, paljud rügemendid olid Prantsuse ja Šveitsi sõjavangidest. Lahingurivi vasakul tiival oli preisi polkovniku Georg Heinrich von der Goltzi juhtimisel 10 Vene jalaväepolku, kuhu kuulus 6400 meest.
Pürenee poolsaar
Suurema osa poolsaarest hõlmab Meseta kiltmaa, mida ääristavad 2000–3000 m kõrgused mäed. Kesk-Kordiljeeride mäeahelik jaotab kiltmaa Vana-Kastiiliaks ja Uus-Kastiiliaks.
Poolsaar asub vahemerelise kliima vööndis. Et maapind on kõrge, kõigub temperatuur aasta ja ööpäeva jooksul suuresti.
Põhjasõda
Vene vägede katse Saksi vägedega ühineda ja Fraustadti lahing
Pärast vägede häbiväärset taganemist kõrvaldas tsaar Peeter I Georg Benedict Ogilvy sõjavägede juhtimisest ning määras sõjaväejuhtideks Boriss Šeremetevi ja Aleksandr Menšikovi.
Pürenee poolsaar
Jõed on veevaesed.
Põhjasõda
Vene vägede katse Saksi vägedega ühineda ja Fraustadti lahing
Karl XII mõistis, et tal tuleb otsustav lahing pidada Venemaal. Selleks vajas ta aga tagala kindlustamist. Suvel 1706 otsustas Karl XII tungida Saksimaale, et sundida August II Tugevat loobuma nõuetest Poola troonile. pisi|[[Karl XII 1707. aastal. Johan David Swartz]]
Pürenee poolsaar
Looduslikku metsa on vähe säilinud, kasvab kivitamme ja korgitamme, palju on istutatud männi- jm puistuid. Loodusmaastikus on rohkesti kuivalembest võsa (makjat), kohati ka poolkõrbe.
Leidub elavhõbedat, kivisütt, rauda ja värvilisi metalle.
Põhjasõda
Rootsi sõjakäik Saksimaale
Saksimaal oli vastuseis Saksimaa kuurvürst August II Tugeva Poola-poliitikale: kuurvürst kehtestas aktsiisi, et oma sõjakassat täita ja armeed relvastada. See meelestas Saksimaa seisustekogu tema vastu. Peale selle tekitasid rahva meelepaha agressiivsed meetodid, millega kuurvürst nekruteid värbas.
27. augustil 1706 marssis Rootsi armee Saksimaale. Saksimaa kuurvürstiriik vallutati joon-joonelt. Igasugune vastupanu lämmatati eos. Karl XII lubas saksimaalastele, et kui okupatsioonivõimude korraldusi järgitakse, siis ei toimu mingeid õiguste rikkumisi ega repressioone. Saksimaa sõjavägi taandus Austriasse, kus see interneeriti.
August II, kellel pärast Fraustadti lahingut Poolas enam nimetamisväärseid vägesid polnud, pakkus Karl XII-le läbirääkimisi. August II Tugeva läbirääkijad allkirjastasid 24. septembril (14. septembril) 1706 Altranstädti rahulepingu, loobudes Poola troonist. Saksimaa salanõukogu andis Altranstädti separaatrahu kohaselt Johann Reinhold von Patkuli üle rootslastele, kes Rootsi sõjaväekohtu poolt riigireetmise eest hukati. Rootsi väed lahkusid Saksimaalt alles 1707. aastal.
Rootsi vägede poolt Saksimaa okupeerimise järel ulatusid kuningas Karl XII kontrolli all olevad territooriumid Habsburgide Saksa Rahvuse Püha Rooma riigi piirideni. Saksa-Rooma keiser Joseph I sõlmis Karl XII-ga 1707. aastal Altranstädti lepingu, millega Joseph I garanteeris Sileesia protestantidele vastureformatsiooni ajal ära võetud kirikute tagastamise ning luterlike koguduste tegutsemise. Järeleandmistega luteri kiriku tegevusele hoidis katoliiklik Joseph I ära Rootsi sekkumise Habsburgide poolt Bourbonide ja Prantsusmaa kuningriigiga peetavasse Hispaania pärilussõtta.
Sõjategevus Poolas
Teate Altranstädti rahu sõlmimisest sai August II 15. oktoobril 1706. Vahepeal marssis 20 000 mehest koosnev Venemaa-Saksimaa-Poola vägi Aleksandr Menšikovi juhtimisel vastu Rootsi korpusele Poolas. August II püüdis võitlust takistada ja hoiatas Rootsi väejuhti, kuid tulemusteta.
29. oktoobril läks 5000 Rootsi sõdurit kindral Arvid Axel Mardefeldi juhtimisel Vene vägede vastu Kaliszi lahingusse. Venelased hävitasid nad täielikult. Poola ratsavägi, mida juhtis Stanisław I Leszczyński, pillutati laiali. Üle saja ohvitseri (sealhulgas Poola magnaate) langes vangi ning Vene poolel teeninud kindralleitnant von Rönne vangistas kindral Mardefeldi.
Pärast seda võitu tegid nõuandjad August II-le ettepaneku rahuleping annulleerida ning Venemaa poolel edasi võidelda. August II keeldus ja naasis Saksimaale. 19. detsembril ratifitseeris ta Altranstädti rahulepingu.
Kui Karl XII septembris 1707 maalt ida suunas lahkus, oli ta oma armee kasvatanud 44 000 meheni ning varustanud selle uue rõivastuse ja relvastusega. Poolas toetas teda Leszczyński 16 000 poolakat ja Kuramaal Lewenhaupti 16 000- meheline korpus.
Poolas aga keeldus Sandomierzi konföderatsioon, mida juhtis Poola rikkaim mees ja vürst Lubomirski väimees Adam Sieniawski, August II tagandamisest ja Stanisław Leszczyński troonile tõusmist tunnustamast. Peeter I pakkus Poolale uusi troonikandidaate ja ka Leszczyński püüdis vastaseid enda poole võita. See nurjus, põhjuseks prebendide ja ametikohtade jaotamise küsimus. Konföderatsiooni sõjaline jõud oli väike, kuid nad suutsid segada Rootsi vägede varustamist.
Nüüd seisis Peeter I oma vägedega praktiliselt üksinda Rootsiga vastamisi. Peeter I oleks 1707. aastal olnud valmis Rootsile loovutama kõik vallutatud alad peale Peterburi ja selle ümbruse, kuid Karl XII tahtis kõike tagasi saada.
Aastal 1708 ilmusid Vene väed jälle Poolasse.
pisi|[[Lesnaja lahing 1704. Jean-Marc Nattier, 1717]]
Sõjategevus Valgevenes ja Ukrainas
Baltimailt Karl XII vägedega ühinema rutanud Adam Ludwig Lewenhaupti juhitud Rootsi korpus sai 9. oktoobril (vkj 28. septembril, Rootsi kalendri järgi 29. oktoobril) Lesnaja lahingus lüüa. Umbes 5000 meest kümnest tuhandest pääses ja ühines peaarmeega, kus oli 40 000 meest. Ka kasakad olid lüüa saanud, ent mõnisada kasakat ühines Rootsi vägedega. Venelased olid kogu aeg kasutanud põletatud maa taktikat, et hävitada kõik, mis võiks rootslastele kasulik olla.
Väga külma Ukraina talve saatsid rootslased mööda talvekorteris Romnõs ja Gadjatšis, kus neil oli tõsine mure armee varustamisega, sest venelased olid kõik hävitanud. Kevade alguses 1709. aastal oli Rootsi armees lahinguvalmis vaid 27 000 meest ja 27 kahurit. Tuhanded rootslased ei pidanud külmale vastu. Ometi söandas Karl XII tungida sügavale Vene territooriumile.
Poltava piiramisest alustasid Rootsi väed 14. aprillil 1709. Piiramine venis, kuna rootslastel polnud piiramiskahureid. Mai lõpuks jõudsid Poltava lähistele Vene armee peajõud (42 000 meest) Peeter I juhtimisel. Et Karl XII oli saanud piiramise käigus jalga haavata, ei saanud ta ise lahingut juhtida. Rootslased tungisid 8. juulil 1709 (Juliuse kalendri järgi 27. juunil, Rootsi kalendri järgi 28. juulil) Poltava lahingus Carl Gustav Rehnskiöldi juhatusel esimesena venelastele peale, kuid Vene väed purustasid nad. Rootslased kaotasid lahingus üle 9000 mehe. Juulis alistus Perevolotšna lähedal venelastele 20 000-meheline Rootsi väeüksus eesotsas kindral Adam Ludwig Lewenhauptiga. Kolmandik Rootsi vägedest oli kaotatud. Nendest 23 000 mehest, kes end Poltaava ja Perevolotšina all alla andsid, jõudsid koju vaid 4000. Venemaalt tagasitulevaid rootsi sõdureid oli veel 1729. aastal ning viimane sõdur, Hans Appleman, jõudis koju 1745. aastal.
Mazepa liitumise järel Karl XII vägedega vallutasid Vene väed Aleksandr Menšikovi juhtimisel Hetmaniriigi pealinna Baturini kindluse ja tapsid selle elanikud. Karl XII ja Ivan Mazepa pääsesid Osmanite valdustesse, kuhu Karl jäi viieks aastaks. Karl XII hakkati türklaste poolt enda kangekaelsuse pärast ,,Raudpeaks" kutsuma. Seda hüüdnime kasutatakse ka Eestis. Need sündmused tähendasid sõjas murrangut Venemaa kasuks.
Peeter I saatis oma saadiku İstanbuli ning nõudis Karl XII väljaandmist. Ahmed III laskis saadiku vangikongi heita. Seepeale tungis Peeter I oma vägedega Osmanite riiki. Türklased piirasid Pruti ääres asuvas Huşis Vene väed. Ent nad ei kasutanud oma üleolekut ning võimaldasid Peeter I-l auga taganeda. Pruti sõjakäik (1711), lõppes 23. juulil 1711 Pruti vaherahuga. Pruti rahuga oli Peeter I kohustatud loovutama Azovi kindluse, tõmbuma tagasi kasakate aladelt ja likvideerima Aasovi mere äärde ehitatud kindlused. Sõjaolukord kestis aastani 1713, siis sõlmiti samadel tingimustel Adrianoopoli rahu. Pärast rootslaste kaotust Poltava lahingus tühistas August II Tugev Altranstädti rahu. 20. augustil 1709 marssisid Saksi väed jälle Poolasse sisse. Rootsi väed (9000 meest) tõmbusid tagasi Szczecinisse ja Stralsundi. Stanisław I Leszczyński põgenes Prantsusmaale.
Sõjategevus Taanis ja Preisimaal
Samal aastal (1709) asusid ka Poola ja Taani jälle Rootsiga sõdima. 28. juunil 1709 uuendasid Taani ja Saksi oma liidulepingut. Sõtta sekkusid ka teised riigid. Hannoveri kuurvürstiriik pretendeeris Bremenile ja Verdenile. Preisimaa tahtis allutada Rootsi alasid Pommerimaal: Szczecinit, Usedomi saart ja Wolini saart. Venemaa ründas Rootsi valdusi Põhja-Saksamaal.
Novembris 1709 hõivasid taanlased üle 10 000 mehega Skåne. See oli üks raskemaid lahinguid, mida Taani oli pidanud. Kiiresti vallutati ka Blekinge. Kuid kindral Magnus Stenbock võitis 28. veebruaril Helsingborgi lahingus Taani armeed ja sundis selle Rootsist lahkuma. Kopenhaagenis möllas samal ajal katk, millesse suri umbes kolmandik elanikkonnast (vt ka 1710. aasta katkuepideemia). Pärast seda keskendusid taanlased Rootsi valdustele Põhja-Saksamaal.
Sõjategevus Liivi- ja Eestimaal
Venelased vallutasid 24. juunil 1710 Viiburi, 15. juulil Riia, 23. augustil Pärnu, seejärel Paide ja Haapsalu, 26. septembril Kuressaare ja 10. oktoobril Tallinna. Balti aadelkond sõlmis Venemaaga kapitulatsioonilepingud, mis säilitasid nende eesõigused.
1711. aastal nurjus taanlaste, saksimaalaste ja venelaste rünnak Stralsundi ja Wismari linnale.
Sõjategevus Taanis
1712. aastal püüdis Rootsi veel kord sõjaõnne enda kasuks pöörata. Rootsi väed läksid kindral Magnus Stenbocki juhatusel 16 000 mehega Rügenisse, et Poolasse marssida. Ent Taani laevastik purustas Hiddensee all Rootsi abieskaadri. Stenbock võitis 20. (vkj 9.) detsembril 1712 Gadebuschi lahingus Taani ja Saksimaa ühendatud väeüksust. Saksimaa kaotas 6000 sõdurit, ülejäänud sõdurid pidid põgenema. Jaanuaris 1713 laskis Stenbock Altona linna maha põletada. Pärast seda liikusid rootslased Tönningi kindlusse Holstein-Gottorpis, kus taanlased nad peagi ümber piirasid. Nälja ja haiguste tõttu suri 3000 Rootsi sõdurit, allesjäänud 9000 meest kapituleerusid 16. mail 1713.
Karl XII keelde eirates tuli Rootsi seisustekogu 1713–1714 põhiseadusevastaselt kokku ning pakkus rahuläbirääkimisi.
Kui Preisimaa kuningas Friedrich I 1713. aastal suri, astus tema poeg Friedrich Wilhelm I Rootsi-vastasesse liitu ja hõivas Szczecini.
Liitlased vallutasid 1713. aastal kõik Rootsi valdused Saksimaal.
Sõjategevus Soomes
Peeter I kindlustas oma territoriaalsed võidud Läänemere piirkonnas. Suvel 1713 vallutas ta Lõuna-Soome. Merel olid rootslased oma suurte laevadega, mis võisid kanda palju suurtükke, olles Vene Balti laevastikust kaugelt üle. Peeter I ainuke šanss oli lahing kalda lähedal. Kõiki vahendeid mängu pannes kahekordistas ta oma Läänemere sõjalaevastikku ning pani seda juhtima kogenud veneetslased ja kreeklased. 5.–7. augustil (vkj 25.–27. juulil) 1714 olid mõlemad laevastikud vastamisi Hankoniemi ehk Hanko merelahingus. Kestva tuulevaikuse ajal tungisid väiksemad, kuid hea manööverdamisvõimega Vene väikelaevad Rootsi suurtükitule alt läbi ning abordeerisid liikumatud Rootsi laevad üksteise järel. Rootsi eskaader purustati. Nii saavutas Vene laevastik ülemvõimu Läänemere põhjaosas. pisi|Sõjategevus Läänemere sõjatandril 1709–1721
Sõja lõpp
Juunis 1715. aastal kuulutas Preisimaa Rootsile sõja, rünnates Pommerit ja asudes piirama Stralsundi, kus viibis parajasti Rootsi kuningas Karl XII. 1714. aastal Türgist naasnud kuningas jõudis linnast lahkuda just enne selle langemist vaenlaste kätte.
Karl XII naasis 1715. aastal Rootsi ning otsustas 1716. aastal rünnata Taanile kuuluvat Norrat. Rootslased pidid aga taganema, sest Peter Wessel (Tordenskjold) hävitas Dynekileni lahingus nende varustuslaevastiku.
1716. aastal külastas Peeter I Taanit.
1717. aastal tegi Taani kaks ebaõnnestunud rünnakut Göteborgi ja Strömstadi juures.
Samal aastal tegi Peeter I visiidi Prantsusmaale.
1718. aastal pidasid Rootsi ja Venemaa Ahvenamaal läbirääkimisi separaatrahu sõlmimiseks.
1719. aastal sai Rootsi valitsejaks Karl XII õde Ulrika Eleonora. Rootsi eesmärgiks oli saavutada rahu kõikide vaenlastega peale Venemaa. Sedasi loodeti liidus inglastega välja kaubelda paremad rahutingimused.
Jaanuaris 1719 sõlmis August liidu Austria ja Inglismaaga, kes tagasid talle abi juhuks, kui Venemaa ründab Poolat. Novembris 1719 tühistas ta liidu Peeter I-ga ja sõlmis Rootsiga vaherahu. Ulrika Eleonora tunnustas teda Poola kuningana.
9. novembril 1719 sõlmis Rootsi rahu Hannoveriga (Stockholmi rahu 1719). Hannover sai Bremeni ja Verdeni.
Vene väed rüüstasid 1719. aastal Rootsi rannikut. Peter Wessel (Tordenskjold) vallutas 1719. aastal Marstrandi.
Preisimaa osalemist sõjas olid takistanud sisetülid ja Inglismaa sekkumine. Inglismaa tahtis iga hinna eest ära hoida Rootsi täielikku kokkuvarisemist. 21. jaanuaril 1720 sõlmis Rootsi Preisimaaga rahu (Stockholmi rahu 1720). Preisimaa sai Vorpommerni, Szczecini, Usedomi saare ja Wolini.
29. veebruaril 1720 sai uueks Rootsi kuningaks Ulrika Eleonora abikaasa Fredrik I.
3. juunil 1720 sõlmis Rootsi Taaniga Frederiksborgi lossis Frederiksborgi rahu. Inglismaa ja Prantsusmaa kandsid hoolt selle eest, et Taani võiks endale jätta Schleswigi Gottorpi-osa. See liideti ametlikult Taaniga 1721. aastal. Muidu jäi kõik nii, nagu oli olnud enne sõja algust.
7. augustil 1720 võitis Vene laevastik Grönhamni lahingus Rootsi eskaadrit.
Põhjasõja lõpetas 10. septembril (vkj 30. augustil) 1721 sõlmitud Uusikaupunki rahu. Rootsi loovutas sellega Ingerimaa, Liivimaa kubermangu, Eestimaa kubermangu, Saaremaa, Hiiumaa, Lõuna-Karjala, Karjala kannase ja Viiburi. See-eest sai ta tagasi Soome, mille Peeter I 1714. aastal oli vallutanud.
Poola ja Rootsi sõlmisid ametliku rahu alles 1732. aastal.
Rahvusvahelise Olümpiakomitee liige
Rahvusvahelise Olümpiakomitee liige on inimene, kes on kas juhtkonna või liikmete grupi soovitusel valitud isikutest, kellel ROK-i arvates on teeneid olümpialiikumise arendamisel ja kes elab riigis, kus on moodustatud rahvuslik olümpiakomitee. ROK-i liikmed ei esinda komitees oma riiki, vaid on ROK-i esindajad kodumaal.
Kuni 1966. aastani valitud ROK-i liikmed kuulusid organisatsiooni koosseisu eluaegselt. Hiljem on liikmeks olekut piiratud 72. eluaastani.
ROK-i liikmeks valitu annab pidulikul tseremoonial vande, milles ta lubab tegutseda olümpialiikumise arendamise huvides. Vande tekst on kirjas olümpiahartas.
Olümpiaharta redaktsiooni järgi saab ROK-i liige kümneaastase staaži järel errumineku korral automaatselt auliikme staatuse.
Paul-Eerik Rummo
pisi|Paul-Eerik Rummo pisi|Paul-Eerik Rummo esinemas kirjandusfestivalil HeadRead 29. mail 2011 Paul-Eerik Rummo (sündinud 19. jaanuaril 1942 Tallinnas) on Eesti kirjanik ja poliitik.
Elulugu
Paul-Eerik Rummo on kirjanik Paul Rummo poeg. Ta õppis Tallinna 2. Keskkoolis ja lõpetas Tartu Ülikooli 1965. aastal eesti filoloogina.
Rummo on töötanud Vanemuise teatri ja Eesti Draamateatri kirjandusala juhatajana, olnud kultuurikonsultant, vabakutseline kirjanik ja poliitik.
Poliitiline tegevus
Aastal 1980 kirjutas Paul-Eerik Rummo alla 40 kirjale.
Ta on olnud loomeliitude kultuurinõukogu liige 1987–1990/1991, Riigikantselei kultuurikonsultant 1989–1992, Eesti Komitee liige 1990–1992, kultuuri- ja haridusminister 1992–1994, Tallinna linnavolikogu liige 1996–1999 ja 1999–2000.
Rummo oli Eesti Kongressi liige ning riigikogu liige 1992–1995, 1995–1999 ja alates 1999. Ta kuulus 1990–1994 Eesti Liberaaldemokraatlikku Parteisse ja alates 1994 Eesti Reformierakonda. Ta valiti Riigikogu VII–XI koosseisu liikmeks.
1992. aasta septembrist 1994. aasta juunini oli ta Eesti kultuuri- ja haridusminister. 2003. aasta aprillist kuni 5. aprillini 2007 oli ta Eesti rahvastikuminister. Formaalselt oli ta Andrus Ansipi valitsuses portfellita minister, rahvastikuministriks kutsuti teda mitteametlikult.
Alates 16. aprillist 2007 oli ta Eesti-Malta parlamendirühma ja 30. aprillist soome-ugri toetusrühma esimees.
Rummo sai 2011. aasta Riigikogu valimistel 833 häält, kuid valituks ei osutunud. Pärast Andrus Ansipi kolmandas valitsuses sotsiaalministriks Hanno Pevkuri asendusliikme Einar Vallbaumi tagasiastumist Riigikogu liikme kohalt sai Riigikogu juhatuse otsusega Paul-Eerik Rummo asendusliikmena XII Riigikogu liikmeks alates 7. aprillist 2011.
Paul-Eerik Rummo on olnud Eesti Rahvusringhäälingu Nõukogu esimees, Integratsiooni Sihtasutuse Nõukogu esimees. 2007 sai ta Eesti Migratsioonifondi nõukogu esimeheks..
Looming
pisi|Paul-Eerik Rummo 2006. aastal. Paul-Eerik Rummo on luuletaja, kelle looming kuulub eesti uuemasse klassikasse. "Paul Eerik Rummo luule tervikuna kujutab endast 20. sajandi teise poole eesti kirjandusilma üht murdepunkti ja uuema luuleklassika keset," on kirjutanud kirjandusteadlane Rein Veidemann.
Rummo on kirjutanud ka näidendeid, lasteraamatuid, filmistsenaariume, laulusõnu, sealhulgas filmi "Viimne reliikvia" laulutekstid, dramatiseeringuid ning tõlkinud luulet paljudest keeltest. Tema esimesed trükikatsetused ilmusid 1954. aasta novembris ajalehes Säde ja ajakirjas Pioneer.
Isiklikku
Tal on kaks vanemat õde: Mall Johanson (sündinud 17. aprillil 1935) ja Lea Tormis. Tema isa oli Paul Rummo ja ema Tiio Rummo.
Paul-Eerik Rummol on neli tütart: Ingrid, Lilit, Tiiu-Liisa, Viiu-Marie. Ta on abielus näitleja ja kirjaniku Viiu Härmiga.
Farm
Farm on maamajand, kitsamalt ka talu.
Düns
Düns on vald Austrias Vorarlbergi liidumaal Feldkirchi ringkonnas.
Part
pisi|Parti võib näha ka puu otsas. Tartu, 2015. aasta aprill. Part (Anas) on haneliste seltsi kuuluv perekond veelinde.
Perekonda kuulub umbes 40–50 liiki.
Kirjeldus
Partidel on jässakas keha ja lame nokk. Neil esineb soolist dimorfismi: emased on isastest väiksemad; isaslinnud on erksama värvusega, nende pea ja kaelapiirkond on rohekas-sinine, emaste sulestik on pruunikas.
Kodulind
Mõned pardiliigid on aegade jooksul kodustatud, neist ja nende ristandeist on aretatud kodulinnutõuge. Enamik tänapäevaseid parditõuge pärineb sinikael-pardist (Anas platyrhynchos), kodustatud on ka muskuspart (Cairina moschata). Eestis ei ole pardikasvatus kuigi levinud.
Pirani laht
thumb| thumb|Vaidlustatud akvatoorium Pirani lahes Pirani laht (sloveeni Piranski zaliv, horvaadi Piranski zaljev ehk Savudrijska vala, itaalia Baia di Pirano) on Aadria mere laht Sloveenia ja Horvaatia piiril. Ta on osa Trieste lahest. Pindala 19 km².
Suuremad laheäärsed asulad on Lucija, Piran, Portorož (kõik Sloveenia-poolsel kaldal).
Lahte suubub Dragonja jõgi, mille suudmealal asuvad rannikul soolakuivatustiigid (Sečoveljske soline; ainsad Sloveenias).
Lahel kulgev piir Horvaatia ja Sloveenia territoriaalvete vahel on siiani täpselt kindlaks määramata.
Kühmnokk-luik
Kühmnokk-luik (Cygnus olor) on partlaste sugukonda luige perekonda kuuluv lind, Eesti suurim lind.
Välimus
Linnu tiibade pikkus on 57–62 cm, kaal 8–13 kilogrammi. Sulestik on üleni valge.
Kühmnokk-luik on lähedane laululuigega, kellega kuulub samasse perekonda. Siiski saab neid juba kaugelt eristada: laululuige seljakontuur on ümar, kühmnokk-luigel nurgeline. Ligidalt on kühmnokk äratuntav suure kühmu järgi lauba ja noka piiril. Kühmnokk-luige kael on jämedam kui laululuigel ja ujudes kõverdab ta seda tihti S-kujuliselt, hoides nokka veepinna poole kaldu. Tiivad kergitab ta sageli selja kohale.
Levila
Linnu levila on lai: parasvöötmes Briti saartest kuni Ussuurimaani. Kõikjal sellel maa-alal on ta võrdlemisi haruldane ja pesitseb suurte vahemaade tagant, aga mitmes piirkonnas puudub hoopiski. Pisut sagedasem on ta Uurali jõe vesikonnas ja Kasahstani järvedel.
Eestist kadus kühmnokk-luik 1930. aasta paiku. Uuesti asus ta Eestis pesitsema 1959 Muhus. Sellest alates on tema levila Eestis järjest laienenud, nii et tänapäeval ei ole ta Eesti rannikul ja saartel enam haruldane. 1974 loendati Eestis 80 haudepaari, 1983 juba 390 paari. 2003–2008 hinnati kühmnokk-luikede arvuks 3000–3500 haudepaari, talvist arvukust 5000–15 000 isendile.
Kühmnokk-luige arvukus enamikus riikides ja ühtlasi levila on viimasel ajal suurenenud. Paljudes maades on kühmnokk-luik looduskaitse all, kuid Eestis enam mitte.
Eluviis
Eluviisis on kühmnokk-luigel palju ühist laululuigega.
Kühmnokk eelistab veetaimi täis kasvanud veekogusid, ükskõik kas magedaid või soolaseid. On juhtunud, et ta pesitseb soos.
Humala
Humala on küla Harku vallas Harju maakonnas. Humala külas asub Humala mõis.
Kühmnokk-luik
Eluviis
Ta pole kuigi inimpelglik lind, talub kergesti nii osalist kui täielikku vangistust. Seetõttu peetakse teda juba sajandeid sageli ilu pärast parkides, kuhu peab olema rajatud tiik. Oleks parem, kui tiigil oleks saar, kus inimesed ei käi: seal tunnevad luiged end julgemalt.
Humala
2018. aasta detsembrist kuni 2021. aasta suveni parandab ELF Humalas projekti „Tiigilendlase elupaikade parandamine Eestis‟ raames tiigilendlaste talvitusolusid.
Kühmnokk-luik
Eluviis
Kühmnokk-luiged saabuvad pesitsuspaikadesse jäämineku ajal ja lahkuvad lõunamaale veekogude jäätumise ajal. Rahvasuu ütleb nende kohta: luiged läinud, lumi taga. Soojematel talvedel talvituvad mõned isendid Eestis. Nad hoiduvad kinnikülmumata vee juurde. Neid ei ole tingimata vaja sööta: nad peavad ise suutma endale toitu otsida. Nõrgad ja haiged linnud külmuvad vahel jää sisse kinni ja hukkuvad, kuid terved linnud ei külmu kunagi jäässe.
Kühmnokk pesitseb aprilli teisel poolel ja mai algul. Pesa on varjatud, tavaliselt roostikus paiknev suur taimedest kuhil, mille tipus on pesalohk. Pesa tehakse veetaimedest, näiteks pilliroost, hundinuiadest ja tarnadest.
pisi|Kühmnokk-luigetibud Täiskurnas on 4–8 suurt rohekashalli muna. Pojad kooruvad mai lõpul või juuni algul ja lennuvõimestuvad septembri algul, aga ujumisvõimelised on nad juba sündides. Nad on pesahülgajad: enam-vähem kohe pärast koorumist võimelised emaslinnule järgnema. Koorunud pojad on alguses rääbakad ega meenuta sugugi kaunist täiskasvanud lindu.
Kühmnoka nokk on vägev relv ja sellega võib lüüa sügavaid haavu. Tema tiivanukkidega antud löögid on võrreldavad täiskasvanud mehe rusikahoopidega ja nendega võib inimesel käeluu murda. Kui teda ärritada, siis ründab ta kergesti. Vihane kühmnokk võib koguni inimesele eluohtlik olla.
Kühmnokk-luik kultuuris
Hans Christian Anderseni kunstmuinasjutt "Inetu pardipoeg" räägib kühmnokk-luigetibust.
Kühmnokk-luik valiti 1984. aastal Taani Raadio korraldatud rahvahääletusel Taani rahvuslinnuks.
Arara vald
Arara on vald Brasiilias Paraíba osariigis.
IEEE 802.11
IEEE 802.11 on raadiokohtvõrgu standardite perekond tööks sagedusalades 2,4–2,4835 GHz (loavaba sagedusala) ja 5,725–5,850 GHz andmete edastamiseks maksimaalse kiirusega 11–300 Mbit/s. Rahvapäraselt nimetatakse seda Wi-Fiks.
Standardi arendamisega tegeleb IEEE LAN/MAN Standardite komitee. Standard kirjeldab traadita kohtvõrku (WLAN), mille järel võivad olla tähed, mis tähistavad täiendusi, või sidekriipsuga eraldatud avaldamiskuupäev. Igapäevaelus me ei pane standardite erinevusi tähele, sest kõik standardid on omavahel ja tagasiühilduvad, kuid mõnikord ilmneb erinevusi. Ühilduvus üksteisega on üks tähtsaimatest asjadest, mida seadmete sertifitseerimisel kontrollitakse.
Kõige populaarsemad algse standardi täiendused on IEEE 802.11b ja IEEE 802.11g. Seoses seadusandlike muudatustega täiendas võrkude turvalisust IEEE 802.11i. IEEE 802.11n on uus mitmevooline modulatsioonitehnoloogia, mis suurendab märgatavalt andmeedastuskiirust ja mis peaks ametlikult kasutusele võetama täiendusega IEEE 802.11n-2009. Ülejäänud täiendused on algse standardi laiendused ja parandused, mis puudutavad ühest võrgust sujuvalt teise üleminekut (rändlus), andmesidet liikumisel, laivõrke (WAN) ja paljut muud. Eri täiendused lubavad erinevaid sagedusvahemikke.
802.11 (802.11 legacy)
IEEE 802.11 standardi originaalversioon, mis lasti välja 1997 ja täpsustati 1999. See sätestab kaks ühenduse kiirust, 1 ja 2 Mbit/s ning infoedastuse veaparandusfunktsiooni. Standard kasutas raadiokanalina 2,4 GHz vaba Tööstuse Teaduse Meditsiini sagedusvahemikku. Mõned eelnevad traadita võrgu tehnoloogiad kasutasid madalamaid sagedusi, näiteks 900 MHz.
IEEE 802.11 on loodud lähtudest põhimõttest, et kasutada maksimaalselt ära Etherneti standardeid ja olemasolevat infrastruktuuri, samas lisades sellele raadioside võimalused. Ethernet ning selle alustala IEEE 802.3 baseeruvad CSMA/CD põhimõtetel, mida aga raadiosides kasutada ei saa. IEEE 802.11 asendab IEEE 802.3 antud kontekstis.
802.11a
802.11a standard kasutab sama andmekihi protokolli ja reeglistikku, mis originaalversioon peale uue OFDM-il baseeruva füüsilise kihi. Opereerib sagedusel 5 GHz, maksimaalne ühenduse kiirus 54 MBit/s, kuid lisanduv veaparanduskood annab reaalseks andmeedastuskiiruseks umbes 20 Mbit/s.
Kuna 2,4 GHz sagedus on "ülerahvastatud" siis 5 GHz sageduse kasutamine annab 802.11a-le märgatava eelise. Kõrgemal sagedusel on ka halb külg, see ei levi nii hästi kui 802.11b/g. Tegelikkuses 802.11b levib paremini madalatel kiirustel, kuid suurtel kiirustel levivad mõlemad umbes ühekaugele.
802.11b
802.11b ühenduse teoreetiline maksimumkiirus on 11 MBit/s ja see kasutab samu andmeedastusmeetodeid, mis algne standard. 802.11b seadmed ilmusid müügile 2000. aasta alguses. Võrreldes originaaliga on 802.11b oluliselt kiirem ja tunduvalt odavam, mis muutis need tooted kiiresti üldtunnustatud traadita kohtvõrgu (WLAN) võrdkujuks.
802.11b seadmed on tundlikud häirete suhtes 2,4 GHz sagedusel. Selliseid häireid tekitavad näiteks mikrolaineahjud, Bluetooth-seadmed, beebimonitorid ja traadita lauatelefonid. pisi|center|püsti=3.25|2.4 GHz kanalite graafiline kujutis
802.11g
Juunis 2003 kiideti ametlikult heaks kolmas standard: 802.11g. Töösagedus on 2,4 GHz nagu 802.11b-l, kuid see kasutab OFDM-il baseeruvat ülekande tehnoloogiat nii nagu ka 802.11a. Maksimaalne ühenduse kiirus on 54 Mbit/s ja ilma veaparanduskoodita tuleb reaalne andmeedastuskiirus umbes 22 MBit/s. 802.11g riistvara on 802.11b-ga allaühilduv kuid seetõttu on ta ka umbes 21% aeglasem, kui 802.11a.
802.11g seadmed hakkasid hästi müüma juba enne standardi heakskiitmist 2003. aasta jaanuaris, sest tarbijatel oli vaja kiiret andmevahetust ja lisaks oli uus toode ka odavam. 2003. aasta suveks olid enamus kahesüsteemseid 802.11a/b tooteid muutunud kolmesüsteemseteks toetamaks korraga a b ja g standardeid ühes ja samas võrgukaardis või ruuteris.
Nii nagu ka 802.11b ,on 802.11g samuti tundlik häirete suhtes 2,4 GHz sagedusalas.
802.11n
802.11n on uuenduste komplekt, näiteks on tunduvalt kiirust suurendatud lisades mitu samaaegset andmevoogu (MIMO). 802.11n töötab nii 2,4 GHz kui ka 5 GHz sagedustel. Uuendus võeti IEEE poolt vastu ja avaldati 2009. aasta oktoobris.
802.11ac
802.11ac on 802.11n edasiarendus. 802.11ac töötab 5 GHz sagedustel ja kasutab ribalaiusi 40 MHz, 80 MHz ja 160 MHz. Standard töötati välja aastatel 2011–2013 ja võeti vastu 2014. aasta jaanuaris. Esimest korda tutvustati seda 2012. aastal. 802.11ac kutsutakse ka viienda generatsiooni või 5G-WiFiks.
802.11 turvalisus
802.11 on täielikult usaldusel baseeruv ning krüpteerimata protokoll. Isegi olukordades, kus on kasutusel WEP või WPA krüpteering, on 802.11 päised avatud tekstina lisatud krüpteeritud paketile. 802.11 protokoll võimaldab ka ilma WEP/WPA krüpteerimisvõtmeid omamata: Lisaks eelnevale võib paljudel juhtudel näha ka seadmete MAC-aadresse, mis on ainult juhtmega ühendatud samasse kohtvõrku koos WiFi-keskseadmega.
Ace of Spades (laul)
"Ace of Spades" on Suurbritannia hard rock ' i ansambli Motörhead laul, mis avaldati esmakordselt 27. oktoobril 1980 vinüülplaadil singlina koos looga "Dirty Love". Singel jõudis Suurbritannia edetabelis (UK Singles Chart) 15. kohale. 1980. aasta 8. novembril ilmus lugu ka Motörheadi samanimelisel albumil.
Lisaks tavalisele väljaandele ilmus "Ace of Spadesi" singlist ka 50 000 eksemplariga jõuluversioon, mille kaanel on bändi liikmed jõuluvanakostüümides. Lisaks on loost ilmunud ka Suurbritannia singlist erineva kujundusega Saksa, Hispaania ja Jaapani versioonid.
"Ace of Spades" algab bassisoologa ning selles on ohtralt kasutatud hasartmängude metafoore, eriti kaardi- ja täringumängude omi.
Lugu mängiti esmakordselt 1980. aasta 6. septembril BBC Radio 1 saates "Rock On Saturday" koos lugudega "Bomber" ning "Love Me Like a Reptile". "Ace of Spadesi" mängiti sama aasta 6. ja 20. oktoobril ka BBC telesaates "Top of the Pops". Viimast korda mängis Motörhead lugu 2015. aasta 11. detsembril, ansambli viimasel kontserdil Berliinis.
Lugu oli 13 nädalat Suurbritannia singlite edetabelis ja jõudis 15. kohale. 2016. aasta jaanuaris jõudis lugu Motörheadi laulja Lemmy Kilmisteri surma järel nädala lõpuks 13. kohale, kuid 9. jaanuaril oli ta üheks päevaks ka edetabeli tipus.
"Ace of Spadesi" on ka pärast 1980. aastat singlina välja antud: 1988. aastal avaldati selle kontsertversioon ning 1993. aastal anti taas välja singli originaalversioon koos mitme lisalooga.
"Ace of Spadesi" peetakse Motörheadi peamiseks tunnuslooks. Bändi liider Lemmy tõdes, et hoolimata sellest, et ta on tüdinud lugu mängimast, ei saa ta seda kontserdikavast välja jätta, sest kõik ootavad, et Motörhead seda mängiks. Seetõttu oli "Ace of Spades" bändi enimmängitud lugusid kontsertidel.
2005. aastal valis ajakiri Q "Ace of Spadesi" 100 parima kitarripala seas 27. kohale. 2009. aastal valis telekanal VH1 kõigi aegade hard rock ' i lugude seas 10. kohale. 2014. aastal valis ajakiri New Musical Express loo kõigi aegade parima 500 loo seas 115. kohale.
Kaverid
"Ace of Spadesi" on kaverdanud või kontsertidel mänginud väga suur hulk metal- ja rokkbände, tuntumatest näiteks Sodom, Ugly Kid Joe, Soulfly ja Bullet for My Valentine. Eestikeelset versiooni loost pealkirjaga "Potiäss" on esitanud rockabilly-ansambel Boogie Company ja punkansambel Seevald. Boogie Companyl on ka loo ingliskeelne ja originaalnimega kaver.
Natsagijn Bagabandi
Natsagijn Bagabandi (mongoli Нацагийн Багабанди; sündinud 22. aprillil 1950 Mongoolias Dzavhani aimakis Jaruu somonis) on Mongoolia poliitik, ta oli riigi president 20. juunist 1997 kuni 2005. aasta juunini, kui ametisse astus Nambarõn Enhbajar.
Elulugu
Bagabandi sündis rändkarjakasvataja perekonnas.
Ta on lõpetanud 1968. aastal keskkooli Dzavhani aimakis Uliastajs ja 1972. aastal Leningradis külmutustehnikumi külmutustehnikuna. 1972–1975 töötas ta Ulaanbaatari õlle- ja viinavabrikus masinaoperaatori, mehaaniku ja insenerina.
1980 lõpetas ta Odessa Toiduainetetööstuse Tehnoloogia Instituudi.
1984–1987 oli ta Moskvas Ühiskonnateaduste Akadeemias aspirantuuris ja kaitses filosoofiakandidaadi kraadi.
1987–1992 oli ta MRRP Keskkomitee lektor-propagandist, osakonnajuhataja, osakonna nõunik, sekretär ja aseesimees. 1992 valiti ta Suure Rahvahuraali liikmeks ja esimeheks ning valiti tagasi Suure Rahvahuraali liikmeks 1996. aasta üldvalimistel. Ta juhtis MPRP fraktsiooni.
1997 valiti ta MRRP 22. konverentsil partei juhiks.
Ta võitis presidendivalimised 18. mail 1997 60% häältega.
Nagabandi 2001. aasta valimiskampaania põhiloosung oli "Kui järv on vaikne, siis ka pardid on vaiksed," mis tähendas: "Kui riik on vaikne, siis ka rahvas on vaikne". See loosung võttis arvesse, et rahvas ei soovi järske muudatusi. Maainimestele oli mõeldud loosung "Olen kasvanud tabuunitolmus," mis rõhutas tema lähedust karjakasvatajale. Peale selle pööras kampaania tähelepanu keskmiste ja väikeärimeeste probleemide lahendamisele.
Ta esineb innuka budistina ja laseb end sageli pildistada mongoli rahvariietes Tšingis-khaani portree kõrval.
29. juunist 1. juunini 2003 viibis ta Mongoolia presidendina ametlikul visiidil Eesti Vabariigis.
Isiklikku
Tütar Bayarmaa on sündinud Ulaanbaataris 1972. aastal. 1996–1998 oli ta majanduse alal kraadiõppes Lõuna-Koreas Sogangi Ülikoolis. Poeg Batbayar on sündinud Ulaanbaataris 1974. aastal.
Kaulbars
Kaulbars (vene keeles Каульбарс) on Vestfaalist pärit baltisaksa aadlisuguvõsa. Tänapäeval on alles vaid Venemaale jäänud suguvõsaliin.
Ajalugu
Kaulbarside esimene esindaja Liivimaal oli Pommeris sündinud Johann von Kaulbars (1621–1693), kes töötas Jakob De la Gardie teenistuses ja kellele viimane aastal 1652 kinkis Lõhavere mõisa.
Kuninganna Kristiina kinkis mehele 1653. aastal ka aadlitiitli (nr 643).
Johann von Kaulbarsi pojapoeg, Göteborgi ja Bohusi lääni ülemkomandant ja maavanem, ratsaväekindral Johann Friedrich von Kaulbars (sv) (1689–1762) sai 21. novembril 1751 Rootsi vabahärratiitli (nr 230).
Protiv pravil
"Protiv pravil" (vene keeles "Против правил") on Dima Bilani stuudioalbum, mis on välja antud 2008. aastal.
Ilmandu
Ilmandu on küla Harku vallas Harju maakonnas.
Misjoniteadus
Misjoniteadus (misjoniteoloogia, ka missioloogia; inglise missiology) on praktilises teoloogias õpetus sotsiaalsest tööst koguduses. Misjoniteadus on defineeritud ka kui valdkonda, mis uurib kiriku läkitatust maailmas Jumala misjoni perspektiivis.
Misjoniteaduse õppetoolid ülikoolides on 19. sajandi nähtus, motiveeritud sündmustest, mis kaasnesid Suure misjonisajandiga ning koloniaalmaailma hõivamisega. Friedrich Schleiemacher (1768-1834) paigutas teoloogiliste teaduste süsteemis misjoniteaduse praktilise usuteaduse alla.
Viimase sajandiga on rõhuasetused kardinaalselt muutunud. Kuni 20. sajandi alguseni oli misjoni subjektiks kirik ja kirikliku tegevuse kaudu mittekristlike rahvaste või sotsiaalsete gruppide hõlvamine. Kiriku avardumisega üle lääne tsivilisatsiooni piiride on esile tõusnud uued teemad:
Misjoniteaduse valdkondadeks on misjoniteoloogia, misjoniajalugu, misjoniteooria, misjonipraktika jne, mõnikord on eraldi käsitletud evangelisatsiooniteoloogiat ja -strateegiat; samuti lähedalseisvad teadusalad nagu kultuurikommunikatsioon, kultuuriantropoloogia, religiooniteadus või -sotsioloogia jm.
Vremja-reka
"Vremja-reka" (vene keeles "Время-река") on Dima Bilani stuudioalbum, mis on välja antud 2006. aastal.
Linford Christie
Linford Cicero Christie (sündinud 2. aprillil 1960 Jamaical Saint Andrewsis) on Suurbritannia endine kergejõustiklane (100 m ja 200 m jooks).