cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Eestlaste muistne vabadusvõitlus
Eestlaste liit venelastega
thumb|Riekstukalnsi linnamägi, Võnnu linnuse asupaik. Pärast 15. augustit organiseeriti Riias sõjakäik revalaste ja harjulaste vastu. Kui vägi oli Viljandi lähedale jõudnud, vangistasid nende Sakala vanemaid teejuhtideks kutsuma läinud luurajad küladest eest leitud venelaste ja saarlaste saadikud, kes Vene vürstide ülesandel Eestimaal sõjaväge kogusid. Novgorodi uus vürst Vsevolod Mstislavitš ja Pihkva vürst Vladimir oma suure väega (Läti Henriku järgi 16 000 meest) pidid juba järgmisel päeval Sakalasse jõudma, kus kavatseti liituda eestlastega, et üheskoos Liivimaale tungida. Liivimaalased loobusid selle peale oma esialgsetest plaanidest ja hakkasid Puide teed mööda Ugandi poole liikuma. Venelased olid samal ajal ületanud Väikese Emajõe. Nende peaväest ette jõudnud eelsalgad sattusid sakslaste, liivlaste ja latgalite rünnaku alla ning taganesid üle väikese jõe (arvatavasti Õhne või selle lisajõgi Rulli), kus kogu venelaste vägi ühte koondus. Liivimaalased tahtsid oma jõud teisele kaldale vastu seada, kuid suur osa neist, peamiselt liivlased ja latgalid, põgenes vastaste suurt hulka nähes ja nende nooltesaju alla jäädes. Paigalejäänud suutsid siiski kõik venelaste katsed üle jõe tungida tagasi lüüa, kuni need öö saabumisel üritamisest loobusid. Läti Henriku kohaselt oli kokkupõrkes langenud 50 venelaste ja 2 liivimaalaste hulgast. Viimased aga enam lahingulist kontakti ei otsinud ja taandusid Riiga.
Kolme päeva pärast liikus Novgorodi ja Pihkva vürstide vägi Liivimaale ning rüüstas Ümeral ja Idumeas. Lõpuks piirati sisse võndlaste linnus, mida kaitsesid ka ordu ammukütid. Võnnu piiramise ajaks jõudsid kohale ka lisaväed Eestimaalt, harjulased koos "mõningate teistega". Kui ühe päeva kestnud rünnakud linnuse vastu edu ei toonud, pakuti orduvendadele rahu, millest need aga keeldusid. Kuna samal ajal kogusid riialased uut väge venelastele vastu astumiseks ja vürstid otsustasid lahkuda, minnes Trikāta ja Ugandi kaudu tagasi Venemaale, kus vahepeal leedulaste vägi rüüstamas oli käinud. Lahkusid ka harjulased. Saarlased, kes algul pidid samuti Vene vürstide väega liituma, sõitsid selle asemel laevadega Väinale, võtsid seal jõesaartelt vange, tapsid ühe munga ja röövisid kariloomi. Pärast suhteliselt edutut sõjakäiku tulid Liivimaale pihkvalaste saadikud ettepanekuga rahu teha, kuid seda ei võetud vastu.
Tõenäoliselt 1219. jaanuari paiku toimus Liivimaa vanemas riimkroonikas kirjeldatud leedulaste sõjakäik Eestimaale. Kuna Läti Henrik seda ei maini, siis osa ajaloolasi paigutab selle hoopis aega pärast 1227. aastat. Leedulaste erakordselt hulljulgeks nimetatud retk kulges läbi Zemgale ja Kuramaa ning üle Kura kurgu Saaremaale. Üksteise järel rüüstati Saaremaa, Muhu, Läänemaa, Järvamaa, Nurmekund ja Sakala. Tagasiteel ründas neid aga orduvendade, liivlaste ja latgalite salk. Pikast retkest kurnatud leedulased said lahingus lüüa, osa neist tapeti, teised põgenesid oma röövsaaki maha jättes.
1219. aasta veebruaris otsustati Riias korraldada sõjakäik Revalasse. Algatajaks oli arvatavasti ordu, kes soovis piiskop Alberti äraolekut kasutades Liivimaal juhtivasse rolli astuda. Orduvendadest, riialastest, ristisõdijatest, liivlastest ja latgalitest koosnev vägi läks külmas vastutuules mööda merejääd Soontaganasse, võttis sealt teejuhid ja liikus edasi Revalasse. Peaväest ette jõudnud Vesike liivlaste salk süütas esimese leitud küla soojasaamiseks põlema, mis aga hoiatas teisi revalasi vaenuväe tulekust ja võimaldas neil pelgupaikadesse põgeneda. Liivimaalased rüüstasid Revala idaosa, arvatavasti Vomentaga kihelkonna, ja asusid siis mööda merd saagi ja vangidega tagasi minema. Saarlaste või teiste eestlaste kallaletungi kartes liiguti ettevaatlikult ja Liivimaale jõudmine võttis aega kümme päeva.
Taani ja Rootsi sõtta sekkumine
pisi|300px|[[Lindanise lahing (1219) Taani kunstniku Christian August Lorentzeni maalil aastast 1809]]
Vastavalt aasta varem sõlmitud kokkuleppele Riia, Eestimaa ja Zemgale piiskoppidega liitus 1219. aastal eestlaste ja venelaste vastu peetava sõjaga Taani kuningas Valdemar II. Varasuvel maabus tema ja ta vasalli Rügeni slaavlaste vürsti Vitslav I sõjavägi praeguse Tallinna kohal, hõivas Lindanise linnuse ning purustas neid rünnanud revalaste ja harjulaste väe. Taani poolel oli oluliseks kaotuseks kuningaga liitunud Eestimaa piiskopi Theoderichi langemine.
Pärast Lindanise kohale uue linnuse rajamist kuningas koos osaga väest lahkus (hiljemalt septembris), jättes maha garnisoni ja temaga koos Revalasse saabunud kolm Taani piiskoppi. Kuninga asehalduriks Tallinnas sai Andreas Sunesen. Kohalejäänutel sõda revalastega jätkus, kuni aasta lõpuks suudeti kogu maakond oma võimu alla saada ja ristida. Vaatamata võitluse ja ristimise kulgu detailsemalt käsitlevate allikate puudumisele on seda püüdnud rekonstrueerida ajaloolane Paul Johansen. Tema hüpoteesi kohaselt ristiti kõigepealt laevastikule kättesaadavamad Tallinna-lähedased mereäärsed külad ja pöörduti siis Revala läänepoolsemasse (oletatavalt sõjaliselt nõrgimasse) Vomentaga kihelkonda. Kahe ülejäänud, Ocrielae ja Rebala kihelkonna allutamine võis olla raskem ning selle käigus tuli pidada mitmeid lahinguid, eriti linnuste pärast. Läti Henriku kinnitusel osalesid võitluses revalaste poolel ka järvalased ja Johanseni arvates ka harjulased. Rahvasuus levinud jutu Raasiku lähistel kunagi toimunud "mungalahingust" seostas Johansen just selle ajaperioodiga, oletades, et tegemist võis olla otsustava lahinguga, mille järel Taani kogu Revala oma kontrolli alla sai.
Lindanise lahingus surma saanud Eestimaa piiskop Theoderichile järglase määramise küsimus tekitas konflikti äsjaste liitlaste Taani kuninga ja Riia piiskopi vahel – kumbki tahtis, et ametisse saaks just tema poolt nimetatud kandidaat, vastavalt kas Valdemari kaplan Wescelin või piiskopi vend Hermann, kes oli sel ajal abtiks ühes Bremeni-lähedases kloostris. Kuningas saavutas, et 1220. aasta 19. märtsil kinnitas paavst Wescelini Revala piiskopiks. Kuna Valdemar kontrollis mereteid, oldi sunnitud saatma teade, et piiskop Albert on Hermanni Eestimaa piiskopiks nimetanud, Saksamaale salaja mööda aeglasemat maismaateed. Hermanni pühitses Eestimaa piiskopiks oma mõju kasvatada sooviv Magdeburgi peapiiskop. Saksa-Rooma keiser Friedrich II oli samal aastal Magdeburgi peapiiskopkonnale kinkinud selle osalusel Liivimaa paganatelt vallutatavad alad. Hermanni jõudmine oma piiskopkonda aga viibis, kuna Taani kuningas takistas tema Saksamaalt lahkumist.
Pärast veebruarikuist retke Revalasse pöördus ordu ja Riia piiskopi huvi mõneks ajaks Eestimaa suunalt ära. Piiskop Albert koos Saksi hertsog Albrechtiga olid hõivatud Mežotne semgalite küsimusega, kes olid avaldanud soovi saada riialastelt kaitset leedulaste rünnakute vastu, nõustudes end vastutasuks ristida laskma. Ordu püüdis samal ajal igati võita hertsogi kui uue olulise tegelase tähelepanu ja soosingut.
Latgalid korraldasid kättemaksuks eelmise aasta Vene vürstide väe Liivimaale tungimisele rüüsteretki Pihkva aladele. Pihkva venelased vastasid sellele sügisel omapoolse rüüsteretkega. Seepeale kutsus ordu komtuur Võnnus, Rudolf, kokku suurema sõjaväe latgalitest ja orduvendadest, et rüüstajatele vastu astuda. Lõpuks otsustati siiski, et juba lahkuvate pihkvalaste jälitamine pole mõttekas ja otsustati suunduda hoopis Järvamaale. Läbi Sakala minnes võeti kaasa ka sakalasi ja asuti siis järvalaste maid rüüstama, süüdistades neid osalemises sõjas taanlaste vastu. Rudolfiga kohtuma tulnud kohalikud vanemad teatasid, et nad on juba ammu riialastega rahu sõlminud ja palusid oma maalt lahkumist. Rahu uuendati, järvalased lubasid kristlase kohustustest edaspidi paremini kinni pidada ja Rudolf võttis neilt pantvange. Järvalased olevat avaldanud soovi peagi koos orduvendadega ühine sõjaretk Virumaale korraldada, et ka sealsed alad ristida.
Võnnu orduvendade eestvõttel tehtigi peagi retk Virumaale, kuhu kaasati ka piiskopimehi, ristisõdijaid, latgaleid ja liivlasi. Eestimaale jõudes võeti sõjaväkke ka sakalasi ja ugalasi ning järvalastelt saadi teejuhid. Peaväele järgnesid hiljem ka järvalaste jala- ja ratsameeste salgad. Virumaale jõudes jaotati sõjavägi väiksemateks osadeks, mis suundusid erinevaid kihelkondi laastama: sakslased läksid rüüstama Tõrma piirkonda, liivlased ja latgalid Avispeale, sakalased idapoolseimasse Rebala kihelkonda, järvalased oma naaberkihelkonda ning ugalased Pudivirusse, mida Läti Henrik nende naaberkihelkonnaks nimetatab. Viiepäevase rüüstamise järel tulid sõjaväe juhi Rudolfi juurde Virumaa kihelkondade vanemad sooviga rahu sõlmida, nõustudes vastutasuks enda ristimisega. Vanemate seast on kroonika nimeliselt välja toonud Tabelinuse, kes olevat juba varem Ojamaal ristitud olnud, ja Kyriawane, kes ainsana kohe kohapeal ristiti. Ristimistseremoonia ajal külale lähenenud sakalased põhjustasid seal ajutise segaduse, kuna sakslased arvasid algul, et paganate vägi on neid ründamas. Pärast kokkulepete kinnitamist ja kõigi Virumaa viie kihelkonna pantvangide üleandmist sõjaväed lahkusid. Sakslastele järgnesid Riiasse kihelkondade vanemad, kes seal ristiti ja kellega rahu kinnitati.
Lahingus võidukad kristlased liitusid ülejäänud väega ja koos asuti Harjumaad laastama. Sakslased ja latgalid määrasid oma kogunemiskohaks Lohu küla, sakalased tegutsesid Revala piiri ääres, rüüstates vanemate käsust üle astudes ka revalasi. Liivlased piirasid sisse harjulaste peidupaigaks olnud koopad (arvatavasti Kuimetsa Iida urked) ja lämmatasid suitsuga seal varjul olnud inimesi. Läti Henriku teatel oli seal tapetuid kuni tuhat, ellujäänud viidi vangi ja koobastest saadi rikkalik röövsaak. Varsti tulid Varbola saadikud rahu ja sõjaväe lahkumist paluma. Volquini nõudel andsid varbolased neile pantvange ja lubasid ristiusu vastu võtta.
Seejärel kohtusid sakslased Revala taanlastega, kellega tekkisid kohe aga lahkarvamused. Taani saadikud teatasid, et Eestimaa on piiskoppide poolt Taani kuningale üle antud ja nõudsid Harjumaalt saadud pantvange endale. Volquin vastas omalt poolt, et ei tea sellisest kokkuleppest midagi ja tema arusaama järgi on kogu Eestimaa peale Revala ja Saaremaa riialaste võimu all. Siiski nõustus ta pantvangidest loobuma, et need oma isadele tagastada, ja vägi pöördus tagasi. Hertsog Albrecht lahkus pärast seda sõjakäiku Liivimaalt.
Lisaks ordu juhile Volquinile ei tahtnud Eestimaa alasid loovutada ka piiskop Albert, vaatamata sellele, et ta oli varem ise seda kuningale lubanud. Kuigi kogu Eestimaa mandriosa oli 1220. aasta kevadeks ühe või teise poole võimu all (vähemalt formaalselt) ja kohalikud enam sõjalist vastupanu ei osutanud, siis tõsisemat omavahelist konflikti välditi. Kuna võimu kinnitamise aktiks loeti inimeste ristimist, mida seniajani küllaltki väheulatuslikult tehtud oli, võttis Riia ja Taani vaheline konflikt võiduristimise ilme, kus kummagi poole preestrid hakkasid kiirustades ristima võimalikult palju vaidlusaluste territooriumide rahvast.
Piiskop Albert saatis ristimisretkele kõigepealt preestrid Alabrandi ja Ludovici, kes töötasid Sakalas, Järvamaal "ja teistes maakondades" ning pöördusid siis tagasi. Järgmisena läkitas ta Eestimaale Petrus Kaikewalde ja Läti Henriku. Nad läbisid juba varem ristitud Ugandi ja alustasid ristimist Emajõe põhjakaldalt. Edasi jätkati tööd Vaigas, kus suurem ristimine ja kristliku õpetuse jagamine toimus Riole linnuses (oletatavalt Ripuka Punamäel). Pudivirus ristiti kõigi sealse 14 küla rahvas koos nende vanema Tabelinusega. Kui kroonika teated vastavad tõele, siis ristiti Tabelinus juba kolmandat korda. Hiljem poosid taanlased ta riialastelt ristimise vastu võtmise ja poja mõõgavendadele pantvangiks andmise eest üles.
Tallinna külastanud Valdemar ärritus Riia piiskopi leppest taganemise peale ja kutsus ta koos orduvendadega enda ette aru andma. Albert kutset vastu ei võtnud ja sõitis probleemi lahendamiseks paavsti jutule. Nii ilmusid kuninga juurde vaid orduvennad Võnnu Rudolfiga eesotsas, kellele Valdemar lubas anda Sakala ja Ugandi koos nende juurde kuuluvate väikemaakondadega (Soopoolitse, Vaiga, Nurmekund, Mõhu, Alempois), jättes Riia ja Eestimaa piiskopi maade jagamisest välja. Ühelt poolt võis tegu olla kuninga katsega lõhestada riialaste leeri ja võimendada Alberti ja ordu vastuolusid, teisalt võiski Valdemari ja Alberiti vahelise tüli oma huvides ära kasutamine ordu soov olla. Kui Riias kuninga pakkumisest teada saadi, kutsus Zemgale piiskop Bernhard omakorda orduvennad nõupidamisele, kus lepiti kokku vana maade jaotamise põhimõtte (2/3 piiskoppidele ja 1/3 ordule) juurde tagasipöördumises.
Samal ajal ristisid taanlased Harju- ja Virumaa. Harjulasi õhutati seejärel ründama Järvamaad, et sealset rahvast mõjutada Riia poolelt Taani poolele üle minema. Harjulaste rüüsteretkede mõjul võttiski enamus järvalasi taanlaste ristimise vastu. Harjumaa liideti Revala piiskopkonnaga, Viru- ja Järvamaast moodustati uus piiskopkond, mille juhiks sai piiskop Ostrad. Paul Johanseni hüpoteesi kohaselt kavatseti piiskopkonna peakirik rajada Tõrma külla. Põhja-Eesti vallutamise järel anti alad Rooma paavsti poolt valitsemiseks Taani kuningale, mitte Taani kuningriigile. Vallutatud maalt saadud tulud laekusid isiklikult Taani kuningale, mitte Taani riigile.
thumb|[[Lihula lahingu mälestusmärk]]
Rootsi huvi idapoolsete alade vastu oli olnud pikaajaline, kuid seni oldi keskendutud Soome ristiusustamisele. Nüüd maabus kuningas Johan I laevastik 1220. aasta kevadel või suvel Läänemaal ja hõivas Lihula linnuse, Eestimaa lääneosa ühe tähtsama poliitilise keskuse. Maakonnas alustati ristimist ja kirikute rajamist. Tegemist võis olla Taani kuningaga kooskõlastatud ja tema nõusolekul toimud aktsiooniga, olles mõeldud vastukaaluks Riia taotlustele. Riialased piirdusid rootslaste teavitamisega, et see on juba nende poolt alistatud maa. Jõulisemalt reageerisid saarlased, kelle jaoks oli Läänemaa lähima naabrina otseselt nende huvi- ja mõjupiirkonda kuuluv ala. Augustis piirasid nad sisse ja süütasid põlema Lihula linnuse ning purustasid sealt välja tunginud Rootsi väe. Läti Henriku sõnul langes peaaegu 500 rootslast ja vaid vähesed jõudsid Tallinnasse pageda. Pärast seda kaotust Rootsi enam Eestimaa jagamises kaasa lüüa ei proovinud.
Lübeckisse jõudnud piiskop Albert avastas, et linna ja sadamat kontrolliv Valdemar oli keelanud Riiga suunduvatele ristisõdijatele laevade andmise. Ta läks tüliküsimuses paavst Honorius III jutule, kuid sinna saabusid ja oma seisukoha esitasid ka Taani saadikud ning paavst kaldus toetama just nende nõudmisi. Nüüd pöördus Albert keiser Friedrich II poole ning palus abi venelaste, paganate ja Taani kuningaga võitlemiseks, kuid keiser oli hõivatud Palestiina ristisõja ettevalmistamisega ja soovitas piiskopil venelaste ja taanlastega rahu sõlmida. Toetuseta jäänud Albert pidas kujunenud olukorras paratamatuks Taani ülemvõimu tunnustamist. Koos Eestimaa piiskopi Hermanniga mindi Valdemari juurde ja anti Eesti- ja Liivimaa tema alla, seades tingimuseks siiski selle, et ka piiskopi prelaadid ja vasallid kokkuleppele oma nõusoleku annavad.
Alberti preestrid Läti Henrik ja Theoderich jätkasid samal ajal ristimistööd Eestimaal. Seitse päeva tegutseti Nurmekundes, sealt liiguti Järvamaale Loppegunde kihelkonda, kus teiste seas peatuti ka Reinvere külas, mille juht teatas, et nad on juba taanlaste poolt ristitud ja ei lase ennast uuesti ristida. Seejärel ristisid preestrid nädal aega nii Virumaal kui ka Mõhus ning enne Liivimaale tagasipöördumist käidi läbi ka Jogentagana seni ristimata piirkonnad. Henrik käis hiljem veel ühel ristimiskäigul Ugandi kaugemates piirkondades (Valgatabalves). Samal ajal asusid Ugandisse püsivalt elama orduvennad koos oma preestri Hartwiciga, kes samuti mõned ristimata ugalased eest leidis. Samal ajal või hiljemalt järgmisel aastal võtsid orduvennad aset ka Sakala linnustes. Preester Theoderich läks peagi uuesti Järva- ja Virumaale, kus taanlased ta aga paljaks röövisid ja tagasi saatsid. Ka Läänemaale läkitati Riiast preester, kes kohalike eestlaste poolt sõbralikult vastu võeti. Läänemaalased lubasid Riia kirikut teenida ja tasusid talle maksu, kuid jällegi tulid sinna Taani esindajad, kes preestrilt kõik ära võtsid ja mehe tagasi Liivimaale saatsid.
1221. aastal pärast lihavõtteid tegid võidukast Lihula lahingust innustust saanud saarlased teoks oma varasema plaani Tallinnas kanda kinnitanud Taani jõude rünnata. Koos appi tulnud revalaste, harjulaste ja virulastega piirati kaks nädalat Toompea linnust, ent nähes merelt lähenemas kogesid, mida peeti Taani sõjaväeks, saarlased taandusid. Karistusaktsioonina poosid taanlased saarlasi toetanud mandrieestlaste vanemad üles ja tõstsid ülejäänute maksu mitmekordseks.
Kui piiskop Albert 1221. aasta kevadel Riiga jõudis ja teada andis, et lisaks Eestimaale on nüüd ka Liivimaa Taani kuningale üle antud, tekitas see riialaste seas suurt pahameelt. Ähvardati pigem maalt lahkuda kui kuningat teenida. Kuuldused Riias valitsevast meeleolust jõudsid Lundi peapiiskopi Andreas Sunesenini, kes oli just Tallinnas üle elanud saarlaste piiramise. Ta jõudis järeldusele, et Taanil võib veel riialaste abi tarvis minna ja otsustas nende soovidele osaliselt vastu tulla. Ta kutsus enda juurde piiskop Alberti ja ordumeister Volquini ning lubas neile taastada Liivimaa vabaduse, et edaspidi üheskoos paganate ja venelaste vastu võidelda. Lisaks andis ta Ugandis ja Sakalas ilmaliku võimu ordule ja vaimuliku võimu Riia piiskopile. Kõike seda tegai Taani riigis suurt autoriteeti omav Lundi peapiiskop ilma kuningaga konsulteerimata.
1221. aastal puhkes taas pärast mõneaastast vaheaega sõda Vene vürstide ja riialaste vahel. Venelased ütlesid üles kunagi Otepääl sõlmitud rahulepingu ja tungisid koos leedulastega Liivimaale. Kuigi riialaste leeri omavaheliste vastuolude tõttu astusid neile esialgu vastu vaid orduvennad ja ristisõdijad, siis peale rüüstamise suuremat kahju vaenuvägi teha ei suutnud. Riialased, ennekõike ordu ja nende alamad, vastasid sellele rea rüüsteretkedega Novgorodi aladele. Talve algul korraldati suurem riialaste, liivlaste, latgalite, ugalaste ja sakalaste ühine sõjakäik, pärast seda tegid latgalid, sakalased ja ugalased eraldi mitu retke. Südatalvel käisid ugalased rüüstamas Narva jõe tagust ala (arvatavasti Vadjamaad) ja sakalased Ingerimaad. Kas vasturünnakud mõjusid või koondus Vene vürstide tähelepanu edaspidi mongolitega võitlemisele, aga sealt suunalt oht mõneks ajaks kadus.
1222.–1224. aasta ülestõus
1222. aasta suvel üritas Taani kuningas kanda kinnitada ka Saaremaal. Taani vägi eesotsas Valdemariga maabus saarel ja ehitas sinna kivilinnuse. Sinna sõitsid kuningaga kohtuma riialaste ja liivlaste kõrgemad juhid eesotsas piiskop Alberti ja Mõõgavendade ordu meistri Volquiniga, kes suutsid veenda Valdemari loobuma oma valitsemisõigusest Liivimaa üle. Ka Ugandi ja Sakala andis ta ordu ilmaliku ja Riia piiskopi vaimuliku võimu alla tingimusel, et need annavad talle vajadusel sõjalist abi. Kuninga soovil jäidki mõned ordurüütlid ja piiskopi vend Theoderic kohe taanlaste juurde linnusesse. Pärast külaliste ja kuninga saarelt lahkumist piirasid saarlased linnusesse jäetud Taani kaitsemeeskonna sisse. Varbolastele taanlaste kingitud kiviheitemasina eeskujul valmistati endale 17 masinat, millega hakati linnust ründama. Seesolijad alistusid peagi ja nõustusid saarelt lahkuma, jättes maha 8 pantvangi, sh Alberti venna Theoderichi. Vastrajatud linnus lammutati.
Mõnevõrra alternatiivse seletuse sündmustele on välja pakkunud Marika Mägi, kelle arvates võis Taani väe saabumine toimuda kokkuleppel saarlastega, kes olid nõus teatud tingimustel Taani ülemvõimu tunnistama. Kuninga ja riialaste vaheliste läbirääkimiste tulemused võisid aga kujuneda saarlastele ebasoodsateks ja nad otsustasid leppest taganeda.
Saarlased saatsid teate oma võidust üle Eestimaa ja õhutasid taanlastele vastu hakkama. Nad väitsid, et Toompea linnust on kerge vallutada ja hakkasid õpetama kiviheitemasinate ja muude sõjariistade ehitamist. Mässu plaane arutati eelkõige harjulastega ja esimene aktsioon taanlaste vastu toimuski Varbolas. Sinna kogunenud saarlased, harjulased ja läänemaalased tapsid mõned linnuses olnud taanlased ning saatsid sõna Virumaale, et seal samuti tehtaks. Virulased ja järvalased liitusid vastuhakuga, kuid otsustasid oma preestrid elusalt Tallinna saata.
Viljandi sakalaste initsiatiivil puhkes ülestõus ka lõunapoolsetes maakondades. 29. jaanuaril 1223. aastal ründasid Viljandi linnuses koos sakslastega elavad sakalased ootamatult linnuseõuel olnud orduvendi, nende sulaseid ja kaupmehi ning surmasid nad. Kirik, kus ülejäänud sakslased parajasti jumalateenistusel olid, piirati sisse. Pakkudes relvastamata seesolijatele rahu, julgustati neid välja tulema. Kui aga esimesena välja astunud Viljandi foogt Mauritius kohe tapeti, siis ülejäänud keeldusid kirikust lahkumast ja valmistusid end kaitsma. Lõpuks, kui sakalased jälle rahu lubasid, soostusid sakslased ükshaaval kirikust lahkuma. Kõik nad vangistati ja nende vara rööviti. Heiki Valgu arvates kirik tõenäoliselt lammutati ja Pähklimäelt hiljem leitud profiiltellise tükk pärineb just selle kiriku müürist, kuna tol ajal kasutati selliseid kive vaid sakraalhoonetes.
Osa Viljandi sakalasi läks edasi Leole linnusesse, kus kästi samamoodi toimida. Tee peal tapsid nad "oma preestri koos teistega". Leolest suunduti Järvamaale, kus võeti kinni sealne foogt Hebbe koos teiste taanlastega ja viidi nad Viljandisse. Seal olevat taanlaste sisikond lõhki rebitud, veel elusa Hebbi süda välja kistud, tulel küpsetatud ja üheskoos ära söödud, et kristlaste vastu tugevaks saada. Südame, mida peeti tähtsaimaks organiks, söömine oli arvatavasti rituaalne toiming, millega usuti saavat võim vaenlase üle. Samal päeval läkitasid viljandlased teate toimunust Otepääle ja Tartusse, viies neile sakslaste verest korpas mõõku ja neilt röövitud vara, kutsudes ugalasi üles oma eeskuju järgima. Kuigi ugalased olid juba üsna pikalt riialaste liitlased olnud, ühinesid nemadki ülestõusuga, tappes või vangistades orduvennad, nende sulased ja kaupmehed. Surmati ka foogt Johannes.
Ordule mõjus Sakala ja Ugandi ülestõus laastavalt. On hinnatud, et tapeti kolmandik kõigist rüütelvendadest, sh neis maakondades ametis olnud juhtivkoosseis. Kaotati suurem osa oma senistest valdustest ja nende endi poolt kindlustatud linnused. Olukord oli keeruline ka taanlastele, kes samuti kaotasid suurema osa oma Eestimaa valdustest. Revala on ainus suurem maakond, kus ülestõusu ei mainita, kuid see pruugi tähendada, et revalased täielikult sündmustest kõrvale jäid. Toompea linnuse näol jäi Taani peamine tugipunkt Eestimaal siiski püsima.
Sakalased ja vahepeal Novgorodi ja Pihkvaga sõjajalal olnud ugalased, mõistes, et oma jõududest riialastele vastu seismiseks ei piisa, sõlmisid nüüd venelastega rahu ja kutsusid neid appi. Vene vürstide saadetud abiväed paigutati linnustesse ning neile jagati kingitusi ja sakslastelt võetud vara. Linnuseid ehitati tugevamaks ja õpiti orduvendadelt saagiks saadud ambude kasutamist. Eesti ajaloo raamatusarja 2. köite autorite hinnangul tähendas see, et ugalased ja sakalased tunnistasid Novgorodi ja Pihkva ülemvõimu enda üle.
Sakalased läkitasid saadikud Riiga teatama, et nad soovivad küll rahu sõlmida, aga ristiusku enam vastu võtta ei kavatse. Seda rahupakkumist vastu ei võetud. Lisaks tegid sakalased ettepaneku vangide vahetamiseks ja sellega jäädi nõusse. Riialaste käes pantvangiks olnud Sakala ülikute pojad vahetati vangi võetud orduvendade ja kaupmeeste vastu üks ühele põhimõttel.
Samal ajal algas sõjategevus ka lõuna pool. Rameko ja Warigerbe juhitud latgalid käisid Ugandis rüüstamas, neile järgnes peagi ka teine latgalite rüüsteretk. Neid jälitades tulid ugalased omakorda sõjakäiguga latgalite aladele. Sellele järgnes orduvendade väiksem retk Ugandisse. Nõrgenenud ordus mõisteti, et üksinda on tekkinud situatsioonis raske midagi saavutada, ja pöörduti toetuse saamiseks piiskopi leeri poole. Sealt nõuti aga varem kehtinud vallutatud alade jaotamise põhimõtte – 1/3 maadest ordule, 1/3 Riia piiskopile ja 1/3 Eestimaa piiskopile – taastunnustamist. Ordu leppis selle tingimusega ja piiskopimehed liitusid sõjaga ülestõusnud eestlaste vastu.
Oletatavalt märtsis saigi teoks piiskopi vasallide ja orduvendade ühisretk Sakalasse. Kaasa kutsuti ka liivlasi ja latgaleid. Viljandi juurde jõudes tungisid neile kallale linnusest väljunud sakalased, kellega mõnda aega võideldi ja siis taanduti, asudes ümbruskonda rüüstama. Lemmit Mark on seda mõneti ebamäärast kroonikakohta tõlgendanud eestlaste suure võiduga lõppenud lahinguna, Sulev Vahtre hinnangul sakalased selget ülekaalu ei saavutanud, kuna vastastel võimaldati pärast lahingut vabalt edasi liikuda ja külasid rüüstata. Osa kristlaste väest liikus Leole linnuse alla ja ründas seda kolm päeva, teine osa käis samal ajal Nurmekundes rüüstamas. Linnust vallutamata pöörduti seejärel Liivimaale tagasi.
Samal ajal korraldasid sakalased ja ugalased koos Kesk-Eesti väikemaakondade eestlaste ja oma Vene abijõududega rüüsteretke Tālava, Metsepole ja Turaida aladele. Sõjakäigult naasvat väge asusid jälitama orduvennad, piiskopimehed, äsja Riiga jõudnud ristisõdijad, liivlased ja latgalid. Vaenupooled kohtusid Ümera jõe ääres, kui eestlased olid parajasti üle silla teisele kaldale minemas. Puhkenud lahingus sai eestlaste vägi lüüa ja ellujäänud põgenesid rüüsteretkelt saadud röövsaaki maha jättes. See sõjakäik jäi ülestõusnud eestlaste viimaseks sõjaliseks aktsiooniks väljaspool Eestimaad ja ühtlasi ka viimaseks suuremaks välilahinguks.
Pärast võitu Ümeral otsustati Riias teha uus katse kaotsiläinud alade tagasivallutamiseks. Sihtmärgiks valiti Viljandi, ülestõusu peamine keskus. Lippe Bernhardi kokku kutsutud suur piiskopi vasallidest, orduvendadest, ristisõdijatest, kaupmeestest, liivlastest ja latgalitest koosnev kristlaste vägi suundus Sakalasse ja asus 1. augustil piirama Viljandi linnust, mille kaitsjad pärast kahenädalast piiramist alla andsid. Riialased lubasid sakalastel oma vara maha jättes tervelt linnusest lahkuda, kui need olid lubanud edaspidi kristlase kohustustest kinni pidada, venelastest abivägi poodi aga teiste Eestimaal olevate venelaste hirmutamiseks ja võib-olla ka eestlaste ja venelaste vahel lõhe tekitamiseks üles. Võidukas vägi liikus Viljandist kohe edasi Leole linnuse alla. Seal alistusid sakalased Viljandi saatuse kordumist kartes kiiresti, nõustudes samuti loobuma kogu linnuses olnud varast. Sellega luges kroonik sakalaste "nurjatu hõimu" taasalistatuks ja vägi pöördus tagasi.
Seejärel tegid ordu väed sõjakäigu järvalaste vastu, süüdistades neid sõdimises taanlaste vastu. Maakonna rüüstamise järel tulid orduvendadega kohtuma Järva vanemad, kes lubasid olla truud "sakslastele ja kõigile kristlastele". Varem Taani all olnud ala kuuluvuse küsimus jäi täpsemalt otsustamata.
1223. aasta lõpu poole tugevdas Novgorod oma sõjajõude Ugandis eesmärgiga luua seal endale alluv vürstiriik. Tartusse saadeti endine Koknese vürst Vjatško koos 200-mehelise kaaskonnaga ja lubati talle anda võim kõigi maade üle, mida ta suudab endale alistada. Sisuliselt tähendas see Novgorodi halduriks saamist Ugandis. Läti Henriku sõnul võtsid sakslaste vastu tuge ootavad tartlased Vjatško rõõmuga vastu. Vjatško asus aktiivselt oma võimuala laiendama, nõudes ümberkaudsetest maakondadest maksu ja rüüstates vastuhakkajaid Vaigas, Virumaal, Järvamaal ja Sakalas.
pisi|Lohu linnuse vallid tänapäeval
Pärast jõulupühi organiseeriti Riias uus sõjakäik Eestimaale. Algne plaan Tartut rünnata asendati Harjumaale tungimisega, mida Läti Henrik põhjendab vajadusega hädas olevaid taanlasi aidata. Kroonika kohaselt rünnati Harjumaal Lohu linnust, mis kahenädalase piiramise järel alla andis. Riialased võtsid linnuses olnud vara endale, aga inimestel lasti vabalt minna, kuna nad tunnistati Taani alamateks. Henriku kroonika järgi alistasid nad Harjumaal veel kolm väiksemat linnust, kuid neid pole osatud identifitseerida. Valter Lang on selle kirjelduse täpsuse kahtluse alla seadnud, oletades, et retkel mitteolnud kroonik on Lohu linnuse segi ajanud Keava linnusega ja kolme väiksema linnuse piiramist ei toimunud, kuna märke piiramisest on leitud Keava linnamäelt, mitte aga Lohu linnamäelt, ja nende lähikonnas puudusid väiksemad linnused. Tagasiteel Liivimaale rüüstati Järvat, mille peale nii järvalased kui ka virulased nõustusid end Riia võimu alla andma. Hiljem tungisid Järva- ja Virumaale Taani väed ja allutasid need taas endale.
Tartu lahingu tulemusel oli kogu Eestimaa mandriosa taas riialaste ja Taani võimu all. Novgorod ja Pihkva tegid riialastega rahu, Ugandi koos poolega Vaigast läks piiskop Hermannile, kes lasi Otepääle linnuse ehitada ja läänistas Ugandi maid oma vasallidele. Ordule määratud Sakala aladega liideti nüüd ka Nurmekund, Mõhu ja teine pool Vaigast. Erinevalt ülestõusu eelsest ajast kohalikke eestlasi enam Ugandi ja Sakala linnustesse ei võetud ja neid kohustati kümnist maksma. Teised maakonnad alistusid arvatavasti kergematel tingimustel. Riiga saabunud läänemaalased tunnistasid Riia piiskopi võimu ja maksid vahepeal tasumata jäänud kahe aasta maksu. Samuti end riialaste võimu alla anda soovinud varbolaste staatus jäeti aga lahtiseks, kuna nad kuulusid Taani võimualasse. Piiskopi ja ordu oluline võit avaldas muljet laiemalt ja pani erinevaid jõude riialastega sõbralikke suhteid looma. Nendega sõlmisid rahuleppe nii leedulased, semgalid, kuralased kui ka saarlased. Seejuures lasid saarlased vabaks 1222. pantvangi võetud Riia piiskopi venna Theoderichi.
Saaremaa vallutamine
Wilhelmi loodud nn vaheriigi püsimine sattus aga kohe ohtu. Piiskop Hermanni vasall Johannes Dolenist vallutas ühe Virumaa linnuse. Magister Johannes asus tema poolele ja aitas tal võidelda taanlaste ja "saarlaste märatsemise vastu". Taanlased omakorda rüüstasid Läänemaal, kus magistri sõjajõud neist 50 tapsid ja 50 Maianpata linnuses sisse piirasid. Pärast kolmepäevast piiramist lubati neil siiski lahkuda.
pisi|[[Muhu maalinn]]
1226. aasta lõpus sõlmisid riialased taanlastega rahu, kuna nad soovisid keskenduda Saaremaa ründamisele. Nimelt oli legaat Wilhelm Liivimaalt lahkudes teada saanud saarlaste rüüsteretkest Rootsi, mis ajendas teda nende vastu sõjakäiku organiseerima. Ojamaalased ja taanlased Wilhelmi üleskutsele ei reageerinud, sõjaks valmistuma hakkasid vaid saksa kaupmehed. Ka Riias leidis sõjakäigu idee positiivset vastukaja, kuna see oli võimalus ennetada Taanit, kel samuti nähti Saaremaa allutamise ambitsioon olevat.
Vägi, kuhu kuulusid Riia sakslased ning neile alluvad liivlased, latgalid ja eestlased, kogunes 1227. aasta alguses ja liikus üle külmunud mere Saaremaale. 28. jaanuaril jõuti Muhu linnuse alla ja asuti seda ründama. Piiramise kuuendal päeval linnus vallutati, seesolnud inimesed tapeti või võeti vangi ja nende vara rööviti. Linnus ise põletati maha. Muhu lahingut on peetud eestlaste muistse vabadusvõitluse viimaseks lahinguks.
Edasi liikus kristlaste vägi Valjala linnuse alla, kus asuti taas piiramist ette valmistama. Liivlased, latgalid ja eestlased koos mõnede sakslastega saadeti ümbruskonda rüüstama, ülejäänud sakslased seadsid valmis ründamiseks vajalikke sõjariistu. Valjalased tegid selle peale rahuettepaneku ja nõustusid end ristida laskma ning ülikute poegi pantvangideks andma. Raskelt kulgenud Muhu vallutamise kogemusega sakslased otsustasid ettepanekuga nõustuda. Valjalased ristiti ja preestrid saadeti ka teistesse Saaremaa linnustesse. Saarlastelt nõuti välja ka rootslastest vangid. Sellega oli viimane välisvõimust sõltumatu Eestimaa maakond alistatud.
Millalgi pärast vallutust samal aastal saatsid riialased Lübecki linnale kirja, millest selgub, et Lübeck oli varem saarlastele saatnud kirjaliku abipalve, tõenäoliselt võitluseks taanlaste vastu. Lübeckile saadetud vastuses anti teada, et saarlased on nüüd sakslastele allutatud ja võtsid ettepaneku Taani kuninga vastu koostööd teha vastu. Pole teada, mis sellest abi lubamisest edasi sai.
Ordu, Taani ja eestlaste võimuvõitlus
pisi|[[Baltimaad, 1225–1250]] 1227. aasta lugemine muistse vabadusevõitluse lõpuks on mõnevõrra tinglik, kuna kohati toimus eestlaste vastuhakke hiljemgi. Ka vallutajate omavahelised suhted jäid teravaks. Pärast seda, kui Valdemar II sai 1227. aastal sõjas Põhja-Saksamaa vürstiriikidega Bornhövedi lahingus lüüa, alustasid pealetungi Taani kuninga Eestimaa aladele ka Mõõgavendade ordu väed, vallutades lõplikult kogu Põhja-Eesti ja muutes Tallinna linnuse oma tugipunktiks. Paavst Gregorius IX viitse-legaadil Alna Balduinil õnnestus 1233. aastal Virumaa ja Järvamaa linnused enda kontrolli alla saada, kuid Tallinna linnust keeldusid mõõgavennad loovutamast. Puhkenud lahingus sai legaadi vägi lüüa ja ordu haaras taas kogu Põhja-Eesti endale. Legaat pani selle peale orduvennad kirikuvande alla. Balduni vastased saavutasid aga 1234. aastal tema tagasikutsumise ja asendamise Modena Wilhelmiga. 1236. aastal otsustas paavst, et omavoliliselt hõivatud alad tuleb Taani kuningale tagastada. Paavsti tahte elluviimist võimaldas mõõgavendade lüüasaamine leedulastelt Saule lahingus ning nende ühinemine Saksa orduga. 1238. aastal sõlmiti Stensby leping ning kuningas sai Revala, Harjumaa ja Virumaa tagasi. Saule lahingu tulemuse mõjul toimus ka ülestõus Saaremaal (1236–1241).
Vallutajate omavahelised suhted
Ehkki Läänemere-äärsete riikide vallutamine toimus Rooma paavsti õnnistusel ja heakskiidul, puudusid paavstivõimul oma sõjalised jõud uude maade vallutamiseks ning ülesande täitmiseks kaasas ta katoliku kiriku mõjule alluvate ilmalike riikide ja ka vaimulike sõjaliste organisatsioonide teeneid.
pisi|300px|[[Liivimaa, 1260]]
Pärast eestlaste vastupanu murdmist kujunes välja Vana-Liivimaal sümbioos ilmalike (Liivi ordu ja Taani kuningale kuulunud Eestimaa hertsogkond) ja otseste Rooma paavstile alluvate vaimulike (Tartu, Saare-Lääne ja Riia piiskopkonnad) riigivalitsusvormide vahel. Kuigi enne vallutuste alustamist oli kokku lepitud vallutatavate maa-alade jaotus, ei järgitud seda siiski reaalselt ja võimalusel vallutati nõrgematelt naabritelt valdusi kohaliku tähtsusega konfliktide raames.
1230. aastal saabus Eestisse paavsti Gregorius IX viitse-legaat Alna Balduin, kes saavutas paavstile allunud Põhja-Eesti maade (Virumaa ja Järvamaa) tagastamise, kuid pärast lahkumist hõivasid sakslased maakonnad uuesti ning 1232. aastal, kui Balduin Alnast saabus Eestisse juba kui Paavsti legaat, saavutas ta uute läbirääkimiste tulemusena maakondade ja kolmandiku Tallinna kindluse paavsti võimu alla andmise. Seejärel määras paavst Balduini Põhja-Eesti, Zemgale ja Kuramaa piiskopiks. Paavstile allusid veel ka Tartu piiskopkond, Saare-Lääne piiskopkond ja Riia piiskopkond.
1233. aastal tungisid paavsti legaadiga järjekordselt tülli läinud orduväed kallale legaadi valdustes olevatele Rooma paavsti vasallidele (arvatavalt Taani valitsemisajast paikseks jäänud Taani päritolu vasallid) ning vallutasid nende valdused ja võtsid tagasi ka ajutiselt Rooma paavstile kuulunud Tallinna kindluse osa, hukates seal olnud paavsti sõjasalga liikmed.
1233. aastal lõpul alustas Taani kuningas Valdemar II mereblokaadi Hansa Liidu pealinna Lübecki sadamale. Mõõgavendade ordu sai oma põhilise toetuse Põhja-Saksa linnadest (Lübeck, Vestfaal, Reinimaa, Hansa Liit) nii ristisõdijate kui ka sõjavarustusena. Blokaad lõpetati alles pärast Liivi ordu poolset abipalvet Rooma paavstile, Gregorius IX suutis lõpetada blokaadi alles siis, kui ähvardas Taani kuninga Valdemar II kirikuvande alla panna.
Jätkates oma maavalduste suurendamist ja soovides ühendada Põhja-Eestis ja Preisimaal asuvad ordu maavaldused, asuti sõjategevusse semgalite ja žemaitide vastu, kuid ordu väed purustati Saule lahingus 1236. aastal. 1237. aastal kinnitas paavst liitumistingimused koos salatingimustega (Põhja-Eesti tagastamine Taanile), Mõõgavendade ordu liitus Saksa orduga ja edaspidi kasutati nime Liivi ordu.
Rooma paavsti vahendusel saavutatud kokkuleppe Taani alade tagastamise kohta realiseerimiseks saatis paavst Eestimaale jällegi legaadi Modena Wilhelmi, kes pidas 1237/1238. aasta talvel läbirääkimisi maade tagastamise üle, mis reaalsuses seisnes ordu Põhja-Eesti orduvasallide elatusallikatest ilmajätmisest ning neile mõistliku kompensatsioonisüsteemi pakkumist, et säilitada rahu ja vältida sõjategevust. 1238. aastaks oli ordu vallutatud maavaldustest – 5800 adramaast – jäänud ordu valdusse ainult 1895 adramaad. Maade tagastamine venis kuni 1238. aasta suveni, mil paavsti korraldusel kogunesid Taanis Sjællandi saarel legaat Modena Wilhelm, Liivimaa ordumeistri Hermann Balke ja Taani kuningas Valdemar II, kes sõlmisid Stensby lepingu 7. juunil 1238.
Stensby leping oli ka aluseks Rooma paavsti organiseeritud maa-alade vallutamiseks (Ristisõjad Venemaal).
Novgorodi Vabariigi ja Mõõgavendade ordu vahelisest sõjategevusest Eesti- ja Liivimaal vaata Mõõgavendade ordu
Jaunzemes
Jaunzemes on küla (mazciems) Lätis Talsi piirkonnas Ģibuļi valla idaosas.
Küla jääb valla keskusest Pastendest 5, piirkonna keskusest Talsist 2,5 kilomeetri ja Riiast 120 kilomeetri kaugusele. Jaunzemes on rajatud uuselamurajoonina Talsi linna lõunapiiri taha.
Aastal 2017 oli külas 60 elanikku, aastal 2020 oli elanikke 75.
Stara Zagora
Stara Zagora on linn Bulgaarias, Stara Zagora piirkonna halduskeskus.
Stara Zagora on elanike arvult kuues linn Bulgaarias.
Bengt Skytte
Vabahärra Bengt Skytte af Duderhof (30. september 1614 Stockholm – 23. juuli 1683 Stockholm) oli Rootsi riigitegelane ja diplomaat, Duderhofi vabahärra, Grönsjö ja Marby härra. Tema isa oli Liivimaa kindralkuberner ja Tartu Ülikooli rajaja Johan Skytte, vend Tartu Ülikooli esimene rektor Jakob Skytte.
Perekond
Ta abiellus esmalt 8. detsembril 1636 Christina Sparrega (1619–1659), kes oli Östergötlandi lääni asehalduri, Häringe mõisniku Carl Eriksson Sparre (1595–1632) ja Margaretha Axelsdotter Natt och Dagi (1597–1623) tütar. Teist korda abiellus ta 1670-ndatel Eva Mörneriga. Esimesest abielust sündisid:
Riitta-Liisa Roponen
Riitta-Liisa Roponen (neiupõlvenimi Lassila; sündinud 6. mail 1978) on soome murdmaasuusataja.
Esimest korda osales ta MK-etapil 28. novembril 1998 Soomes Muonios ja tuli 5 km vabatehnikas 70. kohale. Teine MK-etapp toimus 3. märtsil 2000 Soomes Lahtis ja ta tuli 10 km vabatehnikas 45. kohale.
Alles ülejärgmisel hooajal hakkas Roponen sageli MK-etappe sõitma. 24. novembril 2001 saavutas ta Soomes Kuopios 10 km klassikatehnikas 22. koha ja järgmisel päeval 5 km vabatehnikas 14. koha. 27. novembril arvati ta esimest korda Soome koondisse teatesõidus. Ta saavutas kolmandas vahetuses 6. aja ja naiskond langes viimase etapiga 2. kohalt 4. kohale. 16. detsembril sai ta naiskonnaga sama koha Šveitsis Davosis, kus sõitis viimases vahetuses välja 3. aja, aga laskis mööda Venemaa ja Itaalia naiskonna. Esimest korda jõudis ta MK-etapil individuaalselt esikümnesse 12. jaanuaril 2002 Nove Mestos, kus ta tuli 5 km vabastiilis 7. kohale. Järgmisel päeval saavutas ta koos Riikka Sirviöga 3. koha 4×1,5 km paarissprindis.
Roponen arvati Soome koondisse 2002. aasta taliolümpiamängudel USA-s Salt Lake Citys. Ta sõitis kaasa kolm distantsi. 9. veebruaril tuli ta 15 km ühisstardist vabatehnikadistantsil 19. kohale. 19. veebruaril tuli ta 1,5 km vabatehnikasprindis 36. kohale. 21. veebruaril sõitis ta Soome teatenaiskonnas kolmandas vahetuses 8. aja ja naiskond lõpetas 7. kohaga.
1. detsembril 2002 saavutas Roponen MK-etapil 2. koha. See juhtus segateatesõidus, kus igas võistkonnas sõitis üks mees ja üks naine klassikatehnikas ning üks mees ja üks naine vabatehnikas. Roponen saavutas kolmandas vahetuses 2. koha ja kokku sai Soome kaksikvõidu.
2003. aasta MM-il Itaalias Val di Fiemmes osales Roponen kahel distantsil. 5+5 km suusavahetusega sõidus, mille võitis Kristina Šmigun, tuli ta 22. veebruaril 41. kohale. 28. veebruaril sai ta 30 km vabatehniksõidus 35. koha (Šmigun tuli kolmandaks).
Järgmise aasta jooksul võitis Roponen kaks MK-etappi, mõlemad teatesõidus. 20. märtsil 2005 Rootsis Falunis sõitis ta kolmandas vahetuses välja teise aja ja 15. jaanuaril 2006 Itaalias Lago di Teseros kolmandas vahetuses kolmanda aja. Individuaalselt sõitis ta päev varem 15 km ühisstardist vabastiilietapil välja oma elu senise parima, 4. koha.
2006. aasta taliolümpiamängudel Itaalias Torinos tuli Roponen 12. veebruaril 7,5+7,5 km jälitussõidus, mille võitis Kristina Šmigun, 13. kohale. 16. veebruaril oli ta 10 km klassikatehnikas, mille samuti võitis Šmigun, 35. kohal – kehvemat kohta polnud ta kolm aastat saanud. 18. veebruaril tuli Soome teatenaiskond 7. kohale, kusjuures Roponen sõitis kolmandas vahetuses välja 6. aja. 24. veebruaril tuli ta 30 km vabastiilis ühisstardist sõidus 23. kohale.
Järgmise aasta jooksul tuli Roponen esimest korda elus individuaalselt MK-sarja esikolmikusse. 16. detsembril 2006 tuli ta Prantsusmaal La Clusaz's 15 km ühisstardist vabatehniksõidus Virpi Kuituse järel teiseks, kaotades 0,3 sekundiga. Aga 20. jaanuaril 2007 võitis ta Venemaal Rõbinskis sama distantsi.
2007. aasta MM-il Jaapanis Sapporos tegi Roponen kaasa neli distantsi. 23. veebruaril tuli ta maailmameistriks paarissprindis koos Virpi Kuitusega Saksamaa, Norra ja Rootsi ees. 25. veebruaril tuli ta 7,5+7,5 km suusavahetusega sõidus 5. kohale. 27. veebruaril tuli ta 10 km vabastiilis 7. kohale, aga 1. märtsil tuli teatenaiskonnaga maailmameistriks, sõites kolmandas vahetuses välja 4. aja.
7. detsembril 2008 võitis Roponen taas MK-etapi La Clusaz's teatesõidus, saades kolmandas vahetuses 4. aja. Hiljem ta MK-etappe võitnud pole.
2009. aasta MM-il Liberecis osales Roponen neljal distantsil. 21. veebruaril tuli ta 7,5+7,5 km suusavahetusega sõidus 23. kohale, 24. veebruaril 1,3 km vabatehnikasprindis kvalifikatsioonis 25. ja finaalis 14. kohale, kuid 26. veebruaril tuli maailmameistriks 4×5 km teatesõidus. Sealjuures sai ta kolmandas vahetuses alles eelviimase aja, edestades üksnes Eesti suusatajat. Aga 28. veebruaril oli ta 30 km vabatehnikas ühisstardist sõidus 6. ja parim soomlane.
2010. aasta taliolümpiamängudel Kanadas Vancouveris osales Roponen kolmel distantsil. 15. veebruaril tuli ta 10 km vabatehnikas 6. kohale, olles parim soomlane (Kristina Šmigun võitis hõbemedali). 19. veebruaril tuli ta 7,5+7,5 km suusavahetusega sõidus 15. kohale ja 25. veebruaril saavutas ta 4×5 km teatesõidus pronksmedali, sealjuures võitis teise vahetuse.
2011. aasta MM-il Oslos osales Roponen neljal distantsil. Suusavahetusega sõidus tuli ta 26. veebruaril 14. kohale, 10 km klassikas ülejärgmisel päeval 18. kohale ja 3. märtsil saavutas ta teatenaiskonnaga pronksmedali, sõites kolmandas vahetuses välja 6. aja. 5. märtsil tuli ta 30 km ühisstardist vabatehnikasõidus 15. kohale.
2013. aasta MM-il Val di Fiemmes tegi ta kaasa kolmel distantsil. Suusavahetusega sõidus 23. veebruaril tuli ta 16. kohale, 10 km vabatehnika sõidus 26. veebruaril kaheksandale kohale ja teatesõidus 28. veebruaril viiendale kohale, sõites kolmandat vahetust.
2014. aasta taliolümpiamängudel Sotšis osales Roponen vaid ühel distantsil, 22. veebruaril 30 km klassikas, kus saavutas 26. koha.
Maailma karikasarjas
Riitta-Liisa Roponen on osalenud 202 MK-etapil (<small style="color:purple;">seisuga 26. veebruar 2015 ) ja jõudnud esikolmikusse 8 korda, neist kaks korda on ta võitnud.
Katanga provints
thumb|Katanga provintsi asend Kongo DVs
Katanga provints (1971–1997 Shaba provints) oli 1. järgu haldusüksus (provints) Kongo Demokraatlikus Vabariigis.
Provints hõlmas riigi kaguosa. Selle pindala oli 496 871 km².
Ajalugu
Legendide järgi olid Katanga esimesed elanikud pügmeed.
18. sajandist olid Katanga ala põhilised rahvad lubad ja lundad.
1992. aasta taliolümpiamängud
1992. aasta taliolümpiamängud olid XVI taliolümpiamängud, mis toimusid 8.–23. veebruarini 1992 Prantsusmaal Albertville'is.
Olümpialinnaks kinnitati Albertville ROKi 91. istungul Lausanne'is 17. oktoobril 1986. Veel kandideerisid Anchorage (USA), Berchtesgaden (Saksamaa), Cortina d'Ampezzo (Itaalia), Falun (Rootsi), Lillehammer (Norra) ja Sofia (Bulgaaria). Otsustavas hääletusvoorus sai Albertville 51 häält Sofia 25 vastu.
Need olid viimased taliolümpiamängud, mis toimusid suveolümpiamängudega samal aastal. Samuti olid need esimesed taliolümpiamängud, kus ka paraolümpiamängud peeti samas linnas.
Võistluste patroon oli Prantsusmaa president François Mitterrand. Korralduskomitee COJO presidendid olid Michel Barnier ja Jean-Claude Killy.
16-aastasest Toni Nieminenist sai taliolümpiamängude kõigi aegade noorim olümpiavõitja. Ta sai suusahüpetes kaks kuld- ja ühe pronksmedali.
Annelise Cobergerist (Uus-Meremaa) sai esimene lõunapoolkeralt pärit sportlane, kes on võitnud olümpiamedali (hõbemedali naiste slaalomis).
1327
1327. aasta
Sajandid: 13. sajand - 14. sajand - 15. sajand
Aastakümned: 1270. aastad 1280. aastad 1290. aastad 1300. aastad 1310. aastad - 1320. aastad - 1330. aastad 1340. aastad 1350. aastad 1360. aastad 1370. aastad
Aastad: 1322 1323 1324 1325 1326 - 1327 - 1328 1329 1330 1331 1332