Eetika_ja_filosoofia_piirid
6 Teooria ja eelarvamus
On üks vastus, millel väga tugevatel eeldustel on mõte sees. Oletame, et on mõned inimesed, kes on otsustanud tähtsates eetikaküsimustes kokkuleppele (mitte lihtsalt ühe uskumuste komplekti domineerimiseni) jõuda. Nad leiavad, et peavad jõudma avalikult sõnastatavate printsiipideni. Ja nad tahavad, et see protseduur valitseks nende probleemide arutelu, mis hiljem tekivad printsiipidest, milles nad on ühel meelel, näiteks nendevahelised konfliktid. Neil asjaoludel on neil mõistlik seada eesmärgiks eetikateooria ning ka kasutada meetodit, mis püüab säilitada nii palju intuitsioone kui võimalik ning tekitab ratsionaalse printsiipide struktuuri, mis aitavad selgitada, milliseid intuitsioone tuleb hüljata või modifitseerida. Ilmne viis seda teha on teooriat ja intuitsioone vastastikku modifitseerida, kuni need on omavahel enam-vähem vastuolus. Sellised eesmärgid on muidugi kontraktualistlikul teoorial nagu Rawlsil ja meetod on niisugune, nagu soovitab Rawls: jõuda reflektiivse tasakaaluni teooria ja intuitsiooni vahel. See meetod on sobiv eetikateooria konstrueerimiseks nendel eeldustel, aga on väga tähtis, kui tugevad need eeldused on. Need kätkevad uskumusi selle kohta, missugused inimesed on ja kuidas ühiskonnad saavad töötada, samuti teatud ideaale, ja seda tüüpi teooria ei alusta mitte ainult eeldusest, et asjaosalised püüavad olla eetilises maailmas, vaid et nad püüavad ka olla teatud liiki eetilises maailmas. (Rawlsil püüavad nad vältida näiteks orjandust.) Teatud olulised eeldused peavad silmas moodsat ühiskonda, ja mingil määral on see ka eetiline, mitte ainult ajalooline käsitus. Rawlsi protseduuri esimene eeldus on, et ühiskonnal peab olema teatud ühetaoline uskumus ja mingid autoriteetsed ja mittevägivaldsed konfliktide lahendamise viisid. Peale seatakse eesmärgiks, et need viisid seisneksid valdavalt konsensuslikus arutelus, ja see ületab ühiskonna toimimiseks vajaliku miinimumi; siin pole küsimus selles, kas ühiskonnad on niisugused, vaid kas nad saaksid olla niisugused. Selles suhtes on see mudel liberaalne. Ja ta on ratsionalistlik, nõudes, et ühiskond esitaks oma väärtused sõnastatavate printsiipide komplektina; see pole tarvilik, ja on küsimuse all, kas see on võimalik. Siin ei ole mitte ainult konsensusliku arutelu taotlus, vaid ka konsensusliku arutelu ratsionalistlik käsitus, mis on moodsale ühiskonnale vähemalt teoorias omane. Veel üks samm edasi on nõue, et ühiskonna printsiipide konflikte lahendataks samasuguse protseduuriga. Siit tuleb juba eetikateooria kõige täielikumas mõttes. See hülgab "intuitsionismi", mis pakub küll printsiipide ja eetiliste kaalutluste komplekti, kuid lubab nendevahelisi konflikte lahendada üksikotsustustena. Paljud eetikud usuvad, et need nõuded ("ratsionalism") tulevad mõistusest endast. Üks oluline komponent sellises eetikateoorias on taotlus, et ühiskond oleks läbipaistev: et selle eetikainstitutsioonide töö ei sõltuks kogukonna liikmetest, kes nende tööst vääriti aru saavad. See Rawlsi nõue on loomulikul moel sobiv liberaalsele kontraktualismile, kuid selle esitavad ka teised. See ei erista mitte niivõrd liberaale ja mitteliberaale kui neid, kes säilitavad valgustusajast pärit radikaalsemad lootused, ja neid, kes neid ei säilita. Paljud marksistlikud kriitikud pooldavad seda nõuet, seades eesmärgiks väärteadvuseta ühiskonna. Võib näiteks olla kasulik küsida, kuivõrd sõltuvad aktsepteeritud sugudevahelised suhted pealesunnitud teadmatusest ja vääritimõistmisest. Radikaalsed kriitikud küsivad seda sageli kritiseerides väärteadvust, mis seisneb selles, et nende ideoloogiat ei aktsepteerita. Kui kriitikat kasutatakse tõhusamalt, siis ei seata pealesunnitud teadmatus olemist sõltuvaks kriitiku ideoloogia mitteeksisteerimisest. Paljudel huvitavatel juhtumitel on seda tingimust raske täita, mõnel juhul aga ei ole see keeruline: halbade ühiskonnakorralduste väärus on lihtsalt väärus (valed, hämamine), nii nagu ka nende julmus ja brutaalsus on sageli lihtsalt julmus ja brutaalsus. Läbipaistvuse taotlusel on mitu kuju. Läbipaistvus käib küll liberalismiga loomulikul kombel kaasas, kuid sellest ei järeldu ratsionalism. Üks taotlus on see, et ühiskondlikud ja eetilised suhted ei rajaneks olemuslikult teadmatusel ja vääritimõistmisel selle kohta, mis need on, ja hoopis teine taotlus on see, et nendega seotud uskumused ja printsiibid oleksid sõnaselgelt sõnastatud. See, et need on ise asjad, on ilmne isiklike suhete puhul, kus lootus, et need ei põhine pettusel ja eksituse, on pelgalt sünnis, kuid mõte, et nende aluse saab täiesti sõnaselgeks teha, on lollus. Selles vaimus kontraktualistlik ettevõtmine ning intuitsioonide kasutamine reflektiivse tasakaaluni jõudmiseks on sidus. See jätab lahtiseks, kuidas need eeldused on seotud reaalsusega, kuidas ühiskonda saab nii suure eetilise eneseteadlikkuse juures koos hoida ja milliste tegelike ühiskondade jaoks see on mõistlik taotlus. Mõnikord väidetakse reflektiivse tasakaalu meetodile vastu, et intuitsioonid, millega teooriat kohandatakse, on ainult meie kohalikud eetikauskumused, mis ei pruugi õiged olla. Aga siin pole asi selles, et intuitsioonid peaksid viimaks õiged olema, vaid et nad on meie intuitsioonid: otsitakse eetilise elu teooriat meie jaoks. Ja ka püüdlused, mis sellist teooriat üldse motiveerivad, on meie omad. Aga kui küsitakse, kas intuitsioonid, mida teooria toetab, on õiged, siis võib-olla peetakse õigupoolest silmas probleemi, kes me oleme. Jutt oli ühiskonnast, ja on selge, mida see tähendab, kui me mõtleme lepinguteooriast, mis on eeskätt sotsiaalse õigluse teooria. Aga kui me pöörame tähelepanu võimalikust poliitilisest korrast kaugemale, siis iga konkreetne ühiskonnakäsitus hajub ning teooria ulatub selle loomuliku valijaskonnani (Bernard Williamsi termin), kuhu kuuluvad kõik, kes saavad olla eetikakokkuleppe subjektid, kõik moraalisubjektid. Jõuame tagasi sellise teooria algsete kantilike murede juurde. Need sobivad hästi kokku kontraktualismi ja selle eeldustega. Selle liberaalsed ja ratsionalistlikud püüdlused haaravad ka neid, kellega kokkuleppe tegemine oleks eetiliselt soovitav, ning lõpuks kõiki, kes võivad olemas olla ja kellega oleks mõeldav kokkulepe sõlmida – mõistuslikke subjekte, mõistevabariigi kodanikke. Selle käigus on aina vähem kohane toetuda meie kohalikele intuitsioonidele ning on üha vähem toetuspinda sellele, mida eetikateooria võib sisaldada. T. M. Scanloni vormeli järgi on veel napim alus otsustamiseks, millise reeglite komplekti võib mõni subjekt mõistlikult hüljata. Selle küsimuseni ei too miski peale käsituse sellest, mille peab iga ratsionaalne subjekt hülgama, ja see käsitus on väga määramatu. Mille võiks vabadus konkreetsemalt anda, on nõutukstegev küsimus, nii et pole selge, kas see üldse on õige küsimus. Kui jutt on kooseksisteerimisest meist väga erinevate olenditega, miks see peaks viima meid üldise riigini, mitte konföderatsioonini või lihtsalt mittekallaletungilepinguni, kui tarvis on ainult elu mõlema jaoks, mitte ühist elu? Kui sellist skemaatilist koodeksit võtta ühise elu kogu eetilise sisuna, siis sellest on vähe. Aga sel juhul ei määra universalistlik vaatekoht konkreetse rühma eetikateooria sisu, ja siis tekib küsimus, kas eri rühmad mitte ei vaja erinevat eetilist sisu ja kuivõrd kontraktualismi liberaalsed ja ratsionalistlikud eeldused See oli algselt Georg Friedrich Wilhelm Hegeli probleem. Hegel kritiseeris Kanti abstraktset moraali ja vastandas seda kõlblusele, konkreetselt määratletud eetilist elu, mis avaldub kohalikes kommetes. See käsitus tekitab küsimuse, kui kohalikuks need kombed tohivad jääda ning kas neid ei saa kritiseerida ja ületada. Hegel apelleerib teleoloogilisele ajalookäsitusele, mis näeb ette eneseteadvuse kasvu. Seda usaldavad praegu peamiselt ainult äärmiselt optimistlikud marksistid, kes pooldavad selle materialistlikku versiooni. Aga Hegeli küsimuseasetus on õige vähemalt selles suhtes, kui kaugele konkreetselt kogetavat eluvormi saab laiendada, pidamata seda universaalseks programmiks. Ka eneseteadvuse käsitused on asjakohased.