cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Stalingradi lahing
Eestlased Stalingradi lahingus
22. novembril 1942 sõitis pataljon Stalingradi alla Suravikino jaama ja astus käigult lahingusse. 23. novembril määrati pataljoniülemaks 3. kompanii ülem Harald Riipalu. Pataljon määrati Kampfgruppe von Stumpfeldi alluvusse. Algasid pidevad lahingud ülekaaluka vastasega Stalingradi piiramisrõnga välisküljel. Peeti ägedaid tõrjelahinguid ülesandega aeglustada Punaarmee liikumist Dnestri jõe suunal. Rinne stabiliseeriti. 31. detsembriks 1942 koondati pataljon Šahtõ linna, algas ettevalmistus kojusõiduks. 6. jaanuaril 1943 alustati tagasisõitu Eestisse.
Tähtsus
Stalingradi lahing muutis maailmasõja käiku ja oli seetõttu kogu maailmasõja tähtsaim lahing. Enne lahingut oli initsiatiiv Saksamaa käes, kes tungis peale, nüüd haaras initsiatiivi Nõukogude Liit ega loovutanud seda enam sõja lõpuni.
Lahingu strateegiline tähtsus oli kogu maailmas kohe üsna selge. See parandas määratult nii NSV Liidu kui kommunistliku liikumise mainet üldse ning NSV Liit hakkas seda otsekohe propaganda huvides ära kasutama. Jossif Stalinit hakati kiitma geniaalse väejuhina ja ta võttis endale marssali auastme, mille andis ka Georgi Žukovile ja Aleksandr Vassilevskile.
Stalingradi lahing parandas määratult Punaarmee ja NSV Liidu elanike moraali, nad hakkasid uskuma, et sõda lõpeb võidukalt. Sakslaste moraal lõi samamoodi kõikuma, maad võtsid pettumus ja masendus. 18. veebruaril 1943 pidas Joseph Goebbels Spordipalee kõne, milles kutsus üles totaalsele sõjale.
Teljeriigid kaotasid ligi miljon sõdurit. Saksamaa kaotas kogu 6. armee, mis tuli nullist peale uuesti moodustada. Itaalia kaotas kogu 8. armee, mida enam uuesti ei formeeritudki. Niihästi Itaalia, Rumeenia kui Ungari kaotasid igaüks üle 100 tuhande mehe.
Mälestuse jäädvustamine
Pärast maailmasõja lõppu 1945 nimetati Stalingrad kangelaslinnaks. 1967 rajati Mamai kurgaanile 85 m kõrgune skulptuur "Emake-kodumaa kutsub", mis on Euroopa kõrgeim skulptuur ja maailma kõrgeim naiseskulptuur.
Tadžiki keel
Tadžiki keel on uusiraani keelte läänerühma kuuluv keel. Sõnavaralt ja grammatiliselt ehituselt sarnaneb ta pärsia keelega.
Tadžiki keelt kõneldakse Afganistanis, Tadžikistanis, Usbekistanis, Kõrgõzstanis ja Kasahstanis. Kirjakeel põhineb uuspärsia keelel, mille vanimad kirjalikud mälestised pärinevad 9.–10. sajandist.
Tähestik
Aastani 1928 oli kasutusel araabia kiri, 1928–1940 ladina kiri ja aastast 1940 kasutatakse kirillitsal põhinevat tähestikku. Tadžiki tähestik. Hallil taustal transkriptsioon eesti keelde, valgel taustal ISO 9:1995 transliteratsioonistandardi erinevused transkriptsioonist eesti keelde.
Tadžiki araabiakirjaline tähestik. Araabiakirjalise tähestiku ja latinisatsiooni allikas: www.geonames.de/alphtz.html#tgk
Disainer
Disainer ehk kujundaja on tootekujunduskunstis loovisik, kelle tööks on luua, arendada ja/või kujundada tooteid, üldjuhul mingi tööstusharu tarbeks (näiteks mood, trükitööstus, meedia, arhitektuur, sisearhitektuur, reklaam, veeb, kõikvõimalik tootmine jne).
Hans Silbermann
Hans Silbermann VR I/2 (17. jaanuar 1886 Kalana, Pajusi vald – 2. juuni 1960 Tartu) oli eesti arst ja sõjaväelane (sanitaarkolonel).
Aastal 1914 mobiliseeriti Hans Silbermann sõjaväkke, osales Esimeses maailmasõjas. Hiljem võttis arstina osa ka Vabadussõjast ja Teisest maailmasõjast.
pisi|Hans Silbermanni mälestuskivi Kalanas
Vabanenuna sõjaväeteenistusest asus Hans Silbermann tööle Tartu Riikliku Ülikooli arstiteaduskonna sõjaväemeditsiinilise ettevalmistuse kateedri juhatajana. Aastast 1950 töötas ta Tartu Sanitaar-epidemioloogiajaamas osakonnajuhatajana.
Hans Silbermann oli Korporatsioon Sakala asutaja ja vilistlane.
Hans Silbermann on maetud Tartu Maarja koguduse Maarja kalmistule. Aastal 1992 avati tema haual tütar Agda-Thea Oksa eestvõttel Heinz Valgu kujundatud hauatähis.
Pae tänav
Pae tänav on tänav mitmes Eesti asulas:
Toamasina
Toamasina on sadamalinn Madagaskaril Madagaskari saare idarannikul Ida-Madagaskari keskosas 216 km Antananarivost kirdes Pangalanesi kanali suudmes, Atsinanana piirkonna halduskeskus.
1979. aastani oli linna ametlik nimi Tamatave. 2009. aastani oli linn ka Toamasina provintsi keskus.
Toamasina asub ainsas looduslikus sadamakohas Madagaskari saare idarannikul.
Ta on Ida-Madagaskari keskus.
Linna juhib 30. maist 2007 Gervais Rakotomanana, kes vahetas välja Roland Ratsiraka.
Rahvastik
2001. aasta juuli rahvaloenduse järgi oli elanike arv 179 045. Seisuga 1. jaanuar 2005 oli linna elanike arv 206 390. Ta on Madagaskaril elanike arvult Antananarivo järel teine linn.
Elanike arvu dünaamika:
Üle poole elanikest on alla 20 aastased.
Suurim etniline rühm on betsimisarakad. Muu hulgas on seal suurem hulk indialasi, kes kuuluvad jõukate kodanike hulka. Aeg-ajalt leiavad aset indialaste vastased pogrommid. On ka hiinlasi ja eurooplasi.
Loodus
Korallrahu tõttu on linna juures hea sadamakoht.
Linn asetseb liivasel poolsaarel, mis ulatub üldisest rannajoonest täisnurga all välja.
Kalda ääres on laguun, mida piirab korallrahu (6 m üle merepinna).
Kliima keskmised näitajad on aastatel 1971...2000 Toamasina sadama ilmajaama andmetel olnud järgmised:
Liiklus ja transport
Enne lennuühenduste rajamist oli Toamasina üks India ookeani piirkonna suuremaid liiklussõlmi. Enne Suessi kanali rajamist oli see ümber Aafrika sõitvate laevade peatuskoht.
thumb|[[Toamasina sadam]] Toamasina sadam on alates 1817. aastast Madagaskari tähtsaim meresadam. Sadamat haldab SEPT (Société d'exploitation du port de Toamasina). Sadamast käib läbi umbes 70 laeva kuus. 1990ndate alguses oli sadama aastakäive pisut üle miljoni tonni. Toamasina sadama kaudu eksporditakse muu hulgas vanilli, nelki, suhkrut, riisi, pipart ja kohvi. Laevaühendus käib Saint-Denis' kaudu. Prantsuse võimu ajal toodi Toamasina sadama kaudu Madagaskarile sisse põhiliselt tükikaupu, jahutooteid ning raud- ja terastooteid ning veeti välja kullatolmu, raffiat, loomanahku, kautšukit ja elusloomi. Peale Euroopa oli laevaühendus Mauritiuse ja Sri Lankaga.
Toamasinat ühendab Antananarivoga raudteelõik. Linn on ühenduses ka paljude teiste Madagaskari linnadega.
Antananarivosse viib ka 350 km pikkune maantee RN2.
Linnapildis on palju betsimisarakade rikšasid (pousse-pousse).
Majandus
Toamasinas on tähtis naftatöötlemistehas Solitany Malagasy (SOLIMA), mis varustab Antananarivot.
Linlaste tüüpilised elatusalad on kaubandus ja kalapüük.
Haridus
Linnas on Toamasina Ülikool
Ajalugu
Linn kujunes 18. sajandil eurooplaste vahetuskaubanduspunkti ümber.
19. sajandi alguses hakkasid Toamasinas toimuma Réunionist tulnud prantslaste, Mauritiuselt tulnud inglaste ja malagasside, põhiliselt betsimisarakade vahelised kokkupõrked. Toamasina on sageli käest kätte käinud. Portugallastele järgnesid prantslased, inglased, merinad ja lõpuks jälle prantslased.
Linna nimi tulevat sellest, et Radama I, kes saabus pealinnast, et sissetungijaid alistada, maitses merevett ja hüüdis: "Toa masina!" ('See on soolane.')
1894. aastal oli Toamasina prantslastele sisemaa vallutamise tugipunktiks. Pärast 1895. aastat asustati põliselanikud uude külla loodes.Aastal 1897 läks Toamasina kaudu eksiili viimane Madagaskari monarh kuninganna Ranavalona III.
Prantsuse võimu ajal olid linnas mitme riigi konsulid.
Aastal 1927 purustas keeristorm linna täielikult. Linn ehitati uuesti üles. Aastal 1986 hävitas troopiline tsüklon selle jälle täielikult.
Mulla iseloomu ja ülerahvastatuse tõttu on linnas sageli olnud epideemiaid. Aastatel 1898 ja 1990 olid muhkkatku epideemiaid. Hiljem olukord paranes ümberkaudsete soode kuivendamise tulemusel.
Praegust nime kannab linn ametlikult 1979. aastast.
Arhitektuur ja hoonestus
Linna malelauakujuline põhiplaan pärineb koloniaalajast. Iseseisvuse väljaku kaudu avaneb linn merele.
Suurem osa kvartaleid koosneb hurtsikutest.
Kulinaaria
Eriti armastatud on hiina ja india köök.
Turism ja vaatamisväärsused
Linna õhkkonda on nimetatud uniseks ja rahulikuks. Turiste käib vähe.
Toamasina mererannad on ilusad, kuid haide ja saastatuse tõttu on ujumine takistatud.
Suurim tänavaturg on kesklinnas asuv Bazary Be, mida on nimetatud linna ainsaks vaatamisväärsuseks.
Toamasinast saab sõita ümbruskonna mererandadesse ja rendijalgrattaga 12 km kaugusele Ivoloina loomaaeda. Läheduses on ka Sainte Marie saar.
Välislingid
Siin on kasutatud prantsuse, saksa, inglise, itaalia, hollandi, poola, norra ja hispaania vikipeedia artiklit seisuga 4.10.2008.
Aktiin
pisi|G-aktiin pisi|F-aktiin Aktiin on valk, mis moodustab polümeriseerudes tsütoskeleti mikrofilamente.
Aktiin on globulaarne valk molekulmassiga 41,8 kDa, mida on eukarüootsetes rakkudes kõige rohkem, tema hulk rakus võib olla kuni 5% kogu valgu hulgast. Aktiini primaarjärjestus erineb väga vähe fülogeneetiliselt kaugetel liikidel (konservatiivne valk), in vitro katsetes on eri liikidelt eraldatud aktiin üksteisega funktsionaalselt asendatav. Aktiin esineb rakkudes kahes vormis: G-aktiin ehk globulaarne aktiin, mis polümeriseerumisel annab F-aktiini ehk filamentaarse aktiini. Tavaliselt on kuni 50% raku aktiinist G-vormis. Üleminek G-vormist F-i ja vastupidi (see tähendab aktiinifilamentide moodustumine ja nende depolümeriseerumine) toimub siis, kui seda on vaja, tänu millele on see rangelt kontrollitud. F-aktiini moodustumine algab rakus pärast vastavat signaali ja see võib toimuda väga kiiresti, minutite jooksul. Signaaliks võib olla mingi induktoraine, mis põhjustab raku diferentseerumist, kemotaktiline signaal, kokkupuude substraadiga jne.
Hirss (perekond)
Ajalugu
Hirss kuulub vanimate kultiveeritud teraviljade hulka. Harilikku hirssi on Hiinas kultiveeritud terade saamiseks ligi 10 000 aastat.
Liigid
Liike on kokku ligi 500 ning nendest on harilik hirss (Panicum miliaceum) maailmas kõige rohkem kultuurtaimena kasvatatav.
NSV Liidu Riikliku Julgeoleku Komitee Esimene Peavalitsus
NSV Liidu RJK tegutses ajavahemikul 1954 / 5. juuli 1978 – 6. november 1991 ning asus oma tegevuse ajal Moskva Lubjanka väljakul ja alates 20. juunist 1972 Moskva ringtee lähedal spetsiaalselt välisluurele ehitatud kompleksis Jasnevos.
Nõukogude Venemaa esimene välisluureüksus Vene SFNV Rahvakomissaride Nõukogu juures asuva Kontrrevolutsiooni, Spekulatsiooni ja Sabotaaži Vastu Võitlemise Ülevenemaalise Erakorralise Komisjoni Välisosakond moodustati 20. detsembril 1920. Seda kuupäeva loevad NSV Liidu ja Venemaa Föderatsiooni välisluureasutuste töötajad oma asutuste sünnipäevaks.
18. detsembril 1991. aastal reorganiseeriti NSV Liidu RJK EP, Venemaa Föderatsiooni Välisluureteenistuseks.
NSV Liidu RJK EP juhid ja organisatsioon
Juhtkond
Esimese Peavalitsuse osakonnad
(Piirkondliku suunitlusega) Esimese PV osakonnad:
Alabaster
Alabaster on väga pehme. Tema kõvadus Mohsi skaalal on kõigest 1½–2, mistõttu teda saab küünegagi kriimustada.
Sõna "alabaster" tuleb ladina keele (alabaster) kaudu kreeka keelest (ἀλάβαστρος). Sinna on ta laenatud egiptuse keelest. Sõna algne päritolu on vaieldav. Vana-Egiptuses oli Alabastroni linn, kuid on võimalik, et nimetus pärineb egiptuse jumalannale Bastile pühendatud anumatest, mida nimetati a-labaste. Basti kujutati emalõvina ja nende anumate, mis sageli olid alabastrist valmistatud, kaanel oli tihti emalõvi kujutis.
NSV Liidu Riikliku Julgeoleku Komitee Esimene Peavalitsus
Esimese Peavalitsuse residentuurid
Legaalne residentuur, mille koosseisus olid eriettevalmistusega koosseisulised luureametnikud ning nende poolt salajasele kaastööle kaasatud asukoha agendid ning riikliku sunniga kaastööle sunnitud Nõukogude asutuste töötajad välismaal. Illegaalne residentuur, mille koosseisus eriettevalmistusega koosseisulised luureametnikud, kes pärast pikaajalist individuaalset väljaõpet kasutasid välismaal muudetud identiteeti, esinesid valenime ja -dokumentidega ning allusid S Valitsusele.
Alabaster
Alabastri all on peetud silmas ka marmorit, kuid ilma täpsustuseta nimetus "alabaster" tähendab tänapäeval kindlasti kipsi.
NSV Liidu Riikliku Julgeoleku Komitee Esimene Peavalitsus
NSV Liidu välisluure juhid ja struktuur
NSV Liidu riiklike julgeolekuasutuste välisluureüksuste nimetused läbi aegade:
Alabaster
Alabaster on enamasti valge ja kergelt läbikumav. Kuid kolmes kohas maailmas on leitud ka musta alabastri soon: üks neist on Itaalias, teine Hiinas ja kolmas Oklahomas.
Alabastrit kasutatakse ehiskivina mitmesuguste nikerdiste, kujude jms valmistamiseks. Läbi aegade on sellest valmistatud religioosse tähtsusega esemeid. Viimastel sajanditel on alabastrist tehtud siseruumides olevaid käsipuid. Välistingimustes ei saa alabastrist esemeid säilitada, sest ta on vees lahustuv.
NSV Liidu Riikliku Julgeoleku Komitee Esimene Peavalitsus
Vene SFNV ÜVEK EOK Välisosakond
Nõukogude Venemaa välisluurega tegeleva allüksuse täpne aeg ei ole teada, kuna Nõukogude riigi moodustamise algetapil võeti vastu korduvalt otsuseid 12. detsember 1918, 20. detsember 1920 välisluure moodustamiseks ja julgeolekuorganite koosseisust iseseisvaks üksuseks eraldamise kohta. NSV Liidu välisluure pidas ametlikuks loomise daatumiks 20. detsembrit 1920, kui Tšekaa esimees Feliks Dzeržinski käskkirjaga nr 69 kinnitati Tšekaa Eriosakonna Välisosakonna likvideerimine ja tšekaa välisosakonna struktuur ja ülesanded.
Alabaster
Kui alabastri siledat poleeritud pinda pesta nõudepesuvedelikuga, siis kaotab alabaster suurema osa oma läbikumavusest ja särast, muutudes valgeks, karedaks ja tuhmiks.
NSV Liidu Riikliku Julgeoleku Komitee Esimene Peavalitsus
Vene SFNV ÜVEK EOK Välisosakond
Hilisema struktuurimuudatustega allutati Välisosakond Vene SFNV Siseasjade Rahvakomissariaadi juures asuva Riikliku Poliitvalitsuse Salajas-Operatiivvalitsuse koosseisu. 6. veebruaril 1922 võttis Vene SFNV Ülevenemaalise Kesktäitevkomitee Presiidium vastu dekreedi "Tšekaa likvideerimisest"), mille alusel likvideeriti Ülevenemaaline Erakorraline Komisjon ning moodustati Siseasjade Rahvakomissariaadi juures asuv Riiklik Poliitvalitsus. Riikliku Poliitvalitsuse Salajas-Operatiivvalitsuse koosseisus tegutses Riikliku Poliitvalitsuse SOV Välisosakond ajavahemikul 20. detsember 1920 – 6. veebruar 1922.
Alabaster
Alabastri läbikumavust saab vähendada ja muuta ta läbipaistmatuks, väga marmori sarnaseks. Selleks tuleb alabastrist ese asetada vette ja kuumutada vett aegamööda peaaegu keemiseni. Seda tuleb teha väga hoolikalt, sest kui temperatuuri piisavalt ei reguleerita, muutub ese hoopis kriitvalgeks. Marmorjaks muutumise efekt on seotud osalise veetustamise ehk dehüdratiseerumisega.
NSV Liidu Riikliku Julgeoleku Komitee Esimene Peavalitsus
Vene SFNV SaRKi RPV välisosakond
Vene SFNV SaRKi juures asuva Riiklik Poliitvalitsus välisosakond tegutses aastatel 1922–1923.
Nõukogude välisluure tegutses kuni 1922. aastani põhiliselt illegaalsete residentuuridena, alles pärast 1922. aasta kevadel Rapallo lepingu sõlmimist sai välisluure võimaluse avada esimene legaalne residentuur välisesinduse juures Berliinis Saksamaal. Juunis 1922 kinnitati Välisosakonna uus põhimäärus, mille kohaselt kuulusid välisosakonda:
1. detsembril 1922 tehti järjekordne struktuurimuudatus, mille kohaselt jäi 5. detsembrist 1922 välisosakonnas juhiks Meer Trilliser ja osakonnajuhi abideks Grigori Prokofjev ja V. Seleznjov.
Vene SFNV ja NSV Liidu ÜRPV Välisosakond
Vene SFNV ja NSV Liidu juures asuva Ühendatud Riikliku Poliitilise Valitsuse Välisosakond, tegutses aastatel 1923–1934.
1930. aastal muudeti välisosakonna struktuuri, mille tulemusena jäi välisosakonna keskasutusse 121 töötajat ja aktiivreserv, kus 1932. aastal oli 68 eriettevalmistusega luureametnikku ja agenti.
Riikliku Poliitvalitsuse Välisosakonnale allusid veel eraldiolevad:
Halduslikult NSV Liidu Rahvakomissaride Nõukogu juures asuvale Ühendatud Riiklikule Poliitilisele Peavalitsusele alluv, kuid operatiivselt Välisosakonnale alluvad NSV Liidu territoriaalsete Riiklike Poliitvalitsuste koosseisus olevad Välisosakonnad/jaoskonnad, kõigis NSV Liidu välispiiriga puutumises olevates haldusüksustes.
NSV Liidu RKN ja ÜRP Pv välisosakond
NSV Liidu RKN juures asuva Ühendatud Riikliku Poliitilise Peavalitsuse välisosakond
NSV Liidu SARKi RJPV välisosakond
NSV Liidu SARKi Riikliku Julgeoleku Peavalitsuse Välisosakond, tegutses aastail 1934–1937
NSV Liidu SARKi RJPV 5. osakond
NSV Liidu SARKi RJPV 5. osakond, tegutses aastatel 1938–1941. 9. jaoskonnas töötasid NSV Liidu Välisasjade Rahvakomissariaadi "katte all" NSV Liidu Saatkonnas Tallinnas Boriss Rõbkin ja TASS-i "ajakirjanikukatte" all Pjotr Izmestjev. (Vaata Nõukogude Liidu luuretegevus Eestis)
NSV Liidu RJRK Luurevalitsus
NSV Liidu Riikliku Julgeoleku Rahvakomissariaadi Luurevalitsus, tegutses 3. veebruarist kuni 20. juulini 1941.
NSV Liidu SARKi 1. Valitsus
NSV Liidu Siseasjade Rahvakomissariaadii 1. Valitsus, tegutses aastatel 1941–1943.
NSV Liidu RJRK 1. Valitsus
NSV Liidu Riikliku Julgeoleku Rahvakomissariaadi 1. Valitsus, tegutses aastatel 1943–1946.
NSV Liidu RJMi 1. valitsus
NSV Liidu Riikliku Julgeoleku Ministeeriumi 1. valitsus, tegutses 1946. aastal. Reorganiseeriti 4. mail 1946. aastal 1. peavalitsuseks.
NSV Liidu RJMi 1. Peavalitsus
NSV Liidu Riikliku Julgeoleku Ministeeriumi 1. Peavalitsus, tegutses aastatel 1946–1947.
NSV Liidu MN ja IK
NSV Liidu Ministrite Nõukogu juures asuv Informatsioonikomitee, tegutses aastatel 1947–1949.
Pärast 1946. aastal alanud külma sõda NSV Liidus tehtud muudatuste käigus reorganiseeriti NSV Liidu välisluurega tegelevad allüksused NSV Liidu Ministrite Nõukogu määrusega 30. maist 1947 NSV Liidu Ministrite Nõukogu juures asuv Informatsioonikomitee, mille juhiks määrati Välisministeeriumi välisminister Vjatšeslav Molotov ja faktiliseks luuretöö juhiks sai esimehe asetäitja Pjotr Fedotov. Informatsioonikomiteesse ühendati poliitilise, sõjalise ja teadus-tehnilise ehk tööstusspionaaži liinis teabehankega tegelenud:
NSV Liidu RJMi 1. Peavalitsus
NSV Liidu Riikliku Julgeoleku Ministeeriumi 1. Peavalitsus, aastatel 1952–1953.
1953. aasta jaanuaris kuulutati NSV Liidu RJM 1., 2. valitsuse ning teiste valitsuste ja osakondade baasil NSV Liidu Riikliku Julgeoleku Ministeeriumi Luurepeavalitsuse (Главного разведывательного управления МГБ) moodustamine, mis aga ei teostunud.
NSV Liidu SM 2. Peavalitsus
7. september 1953 määratleti 2. Peavalitsuse 12. osakonna allüksuste ülesanded eriülesannete täitmisel:
12. september 1953 kinnitas NSV Liidu kõrgeim võimuasutus NLKP KK välisriikides läbiviidava luure- ja diversiooniosakonna loomise ja tööjaotuse riigiti.
NSV Liidu MN ja RJK EPV
13. märtsil 1954 moodustatud NSV Liidu Ministrite Nõukogu juures asuva Riikliku Julgeoleku Komitee Esimese Peavalitsuse struktuur, moodustamisel: Järgnenud struktuurimuudatused:
Väike-kapsaliblikas
pisi pisi|Väike-kapsaliblika muna Väike-kapsaliblikas (Pieris rapae) on põualibliklaste sugukonda kapsaliblika perekonda kuuluv liblikas. Ta on Eesti üks olulisemaid taimekahjureid.
Łódź
Łódź on maakonnaõigustega linn Poolas, Łódźi vojevoodkonna halduskeskus. Elanike arv on 2020. aasta seisuga 672 185. Łódź on rahvaarvult Varssavi järel Poola teine linn. thumb|left|"Valge vabrik" thumb|left|Izrael Poznański palee
Väike-kapsaliblikas
Röövikud toituvad ristõielistel, eriti kapsal.
Levila
Suur-kapsaliblikas on levinud kogu Euroopas ja ka Põhja-Aafrikas.
Łódź
Łódź jaguneb viieks linnaosaks: Bałuty, Górna, Polesie, Śródmieście ja Widzew.
Linnas on üks Poola parimaid moodsa kunsti muuseume.
Linnas tegutseb 1945. aastal asutatud Łódźi Ülikool.
2007. aastast kannab Łódźi lennujaam Poola nobelisti Władysław Reymonti nime.
Łódźi tuntumad spordiklubid on ŁKS Łódź ja Łódźi Widzew.
Alass
Alassid tekivad pinnases oleva jää sulamise tõttu, mis viib langatuslike negatiivsete pinnavormide tekkeni, mille sügavus on tavaliselt 3...40 meetrit, läbimõõt aga 100 meetrist 15 kilomeetrini. Alasside põhju võivad täita järved.
Termin on pärit Jakuutiast, kus alassid on tavalisteks pinnavormideks jõeterrassidel, näiteks Leena jõe alamjooksul.
Horvaatia peaministrite loend
Horvaatia peaministrid (Predsjednik Vlade):
Stjepan Mesić 30. mai 1990 – 24. august 1990 Josip Manolić 24. august 1990 – 17. juuli 1991 Franjo Gregurić 17. juuli 1991 – 12. august 1992 Hrvoje Šarinić 12. august 1992 – 3. aprill 1993 Nikica Valentić 3. aprill 1993 – 7. november 1995 Zlatko Mateša 7. november 1995 – 27. jaanuar 2000 Ivica Račan 27. jaanuar 2000 – 23. detsember 2003 Ivo Sanader 23. detsember 2003 – 6. juuli 2009 Jadranka Kosor 6. juuli 2009 – 23. detsember 2011 Zoran Milanović 23. detsember 2011 – 22. jaanuar 2016 Tihomir Orešković 22. jaanuar 2016 – 19. oktoober 2016 Andrej Plenković 19. oktoober 2016 –
Tartu Noorte Autorite Koondis
pisi|Contra, Aapo Ilves, Olavi Ruitlane ja Jaan Pehk 25. mail 2007 Koeru holaööl. Foto: Kristiina Nurmis / Tartu NAK
Tartu Noorte Autorite Koondis (Tartu NAK, inglise k Young Authors' Association in Tartu, soome k Tarton Nuorien Kirjoittajien Liitto, vene k Объединение Молодых Авторов г. Тарту, ungari k Fiatal Tartui Szerzők Társasága) on 1997. aastal loodud eesti noorema põlvkonna kirjanike jm kunstiinimeste rühm.
Loomine
Tartu Noorte Autorite Koondis loodi Tartus 28. jaanuaril 1997. Varem Tartus tegutsenud ja 1990. aastal tegevuse lõpetanud Noorte Autorite Koondisega ei seo seda miski peale nime ja noorte kirjanike koondamise tava. Varasem Tartu NAK kuulus otseselt Kirjanike Liidu alluvusse, olles läbinisti ametlik, noori kirjanikke koondav, aga ka suunav ja kontrolliv organ, poolkohustuslik vaheaste noorele kirjanikule enne Kirjanike Liitu astumist. Samasugused NAK-id tegutsesid ka Tallinnas ja mujal. Laulva revolutsiooni päevil lõpetasid need tegevuse. Nüüd loodud Tartu NAK-ist aga sai rühmitusliku iseloomuga loomeinimeste grupp, mis oli iseseisev nii Kirjanike Liidust kui ka teistest institutsioonidest. Selle loomise päevil oli osa aktiviste küll Tartu NAK-i tegutsemise vormina näinud Kirjanike Liidu egiidi all olemist, kuid kollektiiv saavutas täieliku rippumatuse ja rühmitusliku iseloomu peaaegu kohe.
Kiiresti leidis sellistel alustel loodud Tartu NAK ka oma kunstilise omapära. Liikmete enamikku ühendavaks ja rühma kuvandi kõige olulisemaks jooneks sai vaba ja mänguline suhtumine kirjutamisse jm loomingulisse tegevusse: riimiline luule, mis on kord vemmaldav ja lõbus, kord irriteeriv ja ühiskonnakriitiline, kord sõnamänguline ja uusi vormilahendusi otsiv, sõbralik suhe popkultuuriga, meelelahutuslikkuse põhimõte, rahvalik esitus, sotsiaalsed teemad jms. Tartu NAK-i liige ja esimene esimees Veiko Märka on rühma vaimu aastal 2000 väljendanud nii: "Me tahame, et meil oleks hästi lõbus ja lahe olla ja et ka publikul oleks hästi lõbus ja lahe olla." Tegu on ka lihtsalt sõpruskonnaga, kes lävib omavahel ka väljaspool kirjanduslikku tegevust.
pisi|vasakul|Veiko Märka Lätete Pääl 2007. Foto: Aapo Ilves / Tartu NAK Uuel kujul Tartu NAK-i loomise idee tuli Kivisildnikult, kes oli kuulunud ka eelmisesse Tartu NAK-i, ja Kauksi Üllelt ning sellele aitas kaasa ka kunstisõber Matti Milius, kes hakkas Legendi galeriis korraldama noorte ja isegi päris tundmatute autorite luuleõhtuid. Oluliseks väljundiks sai naklastele Eesti Kostabi-$eltsi kirjastusel välja antud "Noorte geeniuste sari" (1997–1998, 10 raamatut), kus ilmusid Contra, Veiko Märka, François Serpent'i, Olavi Ruitlase, Aapo Ilvese, Tiina Pai, Indrek Ryytle ja Jan Rahmani (aga ka Merca ja Villu Tamme) luulekogud. Tartu Kirjanduse Maja teisel korrusel said naklased enda käsutusse ruumi, mis jäi seltsielu üheks keskpunktiks kuni selle tagasinõudmiseni Kirjanduse Maja poolt 2004. aastal.
Kirjanik ja kirjandusuurija Priit Kruus on oma uurimuses eesti 1990-ndate lõpu kirjandusrühmituste kohta kirjutanud Tartu NAK-ist järgmist: "Noorte Autorite Koondis asutati just kui noorkirjanikke koondav ja kasvatav asutus, mille institutsionaalsust rõhutas kirjanike liidu egiidi all toimimine ja oma ruumi olemasolu Tartu Kirjanduse Majas. (---) Koondise loomisel ühendati kohalesaabunud noored küll alguses formaalsustega ametlikuks institutsiooniks, kuid sisuliselt eraldus parlamentaarsena mõeldud koondisest iseseisev tuumik, kellele hakati peagi viitama kui NAK-i löökrühmale (Contra, Olavi Ruitlane, Aapo Ilves, Veiko Märka, hiljem ka Jaan Pehk). Retseptsioon ja suuline publikumenu kujundasid NAK-i identiteedi rühmituslikuks. NAK-i peakorteri olemasolu oli 2002. aastal viimaseks tähiseks kunagisest institutsioonist."
Organisatsiooniline struktuur
Kuigi rühma nimes sisaldub "Tartu", on see nimi tinglik, sest naklased elavad ja tegutsevad üle kogu Mandri-Eesti (Tallinnas, Sauel, Türil, Tartus, Räpinas, Urvastes, Võõpsus, Võrus jm), liikmeid on isegi välismaal (Brüssel, Budapest). Samuti ei osuta sõna "noorte" liikmete tegelikule eale: näiteks Veiko Märkal on sünniaastaks 1964, Olavi Ruitlasel 1969, Aapo Ilvesel 1970 ja Contral 1974. 2008. aasta seisuga olid noorimateks liikmeteks Andra Teede ja Mare Sabolotny – sünniaastad vastavalt 1988 ja 1990.
Tänapäeval juhib Tartu NAK-i tegevust esimees, samuti tegutseb paariliikmeline ametiteta juhatus, kuid tegelikult on esimehe roll formaalne ja esinduslik, piirdudes bürokraatlike asjaajamistega. Samuti on juhatuse tähtsus Tartu NAK-is aja jooksul järjest vähenenud, olles nüüdseks rohkem sümboolne. Rühma asjade üle otsustatakse jooksvalt ja kollektiivselt. Tegevuse alustamisest peale on Tartu NAK-i esimehe kohuseid täitnud Veiko Märka (1997–1999), Urmas Vadi ja Vahur Afanasjev, aastast 2006 on esimees Priit Salumaa. Tartu NAK-i esimesse, 1997. aastal valitud juhatusse kuulusid peale esimehe veel laekur (Kivisildnik) ja kirjatoimetaja (François Serpent).
Tartu NAK-i liikmeks vastuvõtmiseks tuli kandidaadil rühma tegevuse algusaastail tutvustada oma loomingut nii käsikirjalisel kujul kui ka anda autoriõhtu, misjärel kollektiiv langetas otsuse. Hiljem on vastuvõtmise kord muutunud sujuvalt järjest lõdvemaks, piirdudes maksimaalselt avalduse esitamisega, sest uued liikmed on tulnud reeglina vanade liikmete tutvuskonnast ja loomingu kunstiline tase on olnud kõigile kohe niigi selge. Küllalt kaua oli Tartu NAK-i üldine ilme täiesti kirjanduslik, kui mitte arvestada mõnede liikmete laia huvideringi, kuid 2009. aastaks saavutasid liikmeskonnas olulise koha ka muude kunstialade esindajad, eriti kunstnike plokk (Marja-Liisa Plats, HuupI, Albert Gulk, Kristina Viin).
Rühma tegevuse algaastail eksisteeris peale Tartu NAK-i liikmestaatuse ka toetajaliikme staatus (Kauksi Ülle, Matti Milius, Kats Nonsense jt). Samuti lähtuti algaastail põhimõttest, et Kirjanike Liitu vastuvõtmisega Tartu NAK-i liikmestaatus kaob ja asendub toetajaliikme staatusega. Nii on Tartu NAK-ist lahkunud ja toetajaliikmeks saanud näiteks Kivisildnik ja Contra. Hiljem sellest reglemendist siiski loobuti ja Contra liikmestaatus sai taastatud, toetajaliikme staatus kaotati üldse. Tegevusaastate jooksul on Tartu NAK-i liikmeskonnas toimunud väljalangemisi ka teistel põhjustel – peamiselt kas kunstiliste väärtushinnangute teisenedes omal soovil lahkudes (Urmas Vadi, Leo Luks, fs) või kirjandusliku huvi vaibudes iseeneslikult kõrvale jäädes. Aastal 2007 loodi toetajaliikme staatusega paljus sarnane sõprusliikme saatus.
Aastal 2007 sai NAK Tartus uue peakorteri Irja ja Inno Tähismaa majas Võru tänaval, plaanis oli selles majas avada tulevikus ka kirjanduskohvik. Seoses Tähismaade muu tegevuse ning lõpuks nende kolimisega Rakverre ja Tartu maja müükipanekuga, tegutses siiski peakorter ka Võru tänaval lühiajaliselt, vähem kui aasta, jõudmata seejuures saavutada peakorteri staatust sisuliselt, samuti jäi realiseerimata kohviku idee.
Mittetulundusühing Tartu NAK
Mittetulundusühing Tartu NAK loodi 2009. aastal eesmärgiga selle abil korraldada kultuuriüritusi, publitseerida raamatuid ja reguleerida uute liikmete vastuvõttu. Liikmeid võetaksegi vastu avalduse alusel ja juhatuse liikmete otsusega.
Liikmed
pisi|130px|Tartu NAK-i märk Tartu Noorte Autorite Koondises on (seisuga 11. mai 2009) kokku 36 liiget:
Kese
tähestikulises järjekorras
Ring
tähestikulises järjekorras
Endisi liikmeid
tähestikulises järjekorras
Loomingust
pisi|Jaan Pehk koos ansambliga Köök esinemas president Toomas Hendrik Ilvese korraldatud vastuvõtul Roosiaias 20. augustil 2007. Foto: Jaak Urmet / Tartu NAK Sageli on Tartu NAK-i vastandatud teisele 1990-ndate lõpu Tartu kirjandusrühmale Erakkond, mille ühendavaks jooneks on intellektuaalne mõtteluule. Hiljem on naklaste loomingus siiski esialgne lõbusama luule domineerimine vaibunud, andes ruumi nõudlikumatele proosa- ja näitekirjanduse teostele, eemaldumata seejuures meelelahutuslikkuse nõudest. Nii on Aapo Ilves näiteks kirjutanud näidenditriloogia Räpina kodu- ja ajaloo ainetel, Olavi Ruitlane lastejutustuse "Kail" ja Nõukogude Armee mälestustel põhineva romaani "Kroonu", Vahur Afanasjev avangardistlikke proosaraamatuid, Veiko Märka vaimukaid vesteid, humoreske ja stiilimänge. Contra on kirjutanud lastejutustuse "Presidendi suur saladus", olnud ETV telesarja "Hajameelselt abielus" stsenariste (2007, koos Villu Kanguri ja Gert Kiileriga) ja ETV telesarja "Elolinõ" (2005 ja 2007) saatejuht. Wimberg on kirjutanud stsenaariumi ETV lastesaadetele "Buratino tegutseb jälle" ja "Saame kokku Tomi juures" ning emakeeleõpikuid (kirjandusosa) 4.–6. klassile (Avita, koos Lauri Vanamöldriga). Seejuures on Jan Rahmani, Mika Keräneni, fs'i ja Mehis Heinsaare (kes küll kuulub ka Erakkonda) luule olnud algusest peale lüüriline ja rahulikes meeleoludes.
Mitmed naklased on ühtviisi tagajärjekalt tegevad mitmel kunstialal: näiteks kirjanik, kunstnik ja muusik Aapo Ilves ning kirjanikud-muusikud Jaan Pehk (aka Orelipoiss), Jan Rahman ja Vahur Afanasjev. Aapo Ilvese kujundatuna ja/või illustreerituna on ilmunud hulk kaasnaklaste (Vahur Afanasjev, Wimberg, Indrek Ryytle, Olavi Ruitlane jt) kirjandusteoseid. Palju naklaste loomingut on ilmunud naklaste endi omakirjastuste väljaandel: Contral Mina Ise, Aapo Ilvesel Väike Kirjastaja / Väiku Välläandja. Rühma tegevuse algaastail avaldasid naklased ka omakirjastuslikke perioodilisi väljaandeid – Leo Luks humoristlik-obstsöönset ajakirja Sitatorn ja Wimberg kirjanduslikku kogumikku URDU.
Paljud naklased (Wimberg, Olavi Ruitlane, Aapo Ilves, Contra, Irja Vaher, Inno Tähismaa) võtavad aktiivselt osa ühiskondliku arvamuse kujundamisest, kirjutades esseesid, kolumne ja arvustusi nii päevalehtedes, kohalikes ajalehtedes, erialaväljaannetes kui ka võrguportaalides (Delfi jt) ja blogides.
Saavutusi
pisi|vasakul|Indrek Ryytle 2006. aastal Tartus Tampere majas oma luulekogu "Inglid rokijaamas" esitlemas. Foto: Aapo Ilves / Tartu NAK Esimese 10 tegevusaastaga kujunes Tartu NAK-ist Eesti üks tegusamaid kultuuriühinguid, mille liikmete seast leiab tunnustatud kirjanikke, muusikuid, kunstnikke jm loomeinimesi.
Contra värsiloome ja poeedinatuur on muutunud juba omaette kaubamärgiks. Muu hulgas on ta võitnud 2001. aastal Bernard Kangro preemia kogutud luuletuste "Suusamütsi tutt" eest ja 2007. aastal Oskar Lutsu huumoripreemia ning 2020. aastal Valgetähe V klassi teenetemärgi.
Märkimisväärselt on tunnustust pälvinud Mehis Heinsaare, Olavi Ruitlase, Wimbergi, Jan Rahmani ja Indrek Ryytle looming. Heinsaar võitis oma 2001. aastal ilmunud loomingu eest nii Kultuurkapitali proosapreemia, oma teise Friedebert Tuglase nimelise novelliauhinna kui ka Betti Alveri nimelise kirjandusauhinna. Ruitlase romaan "Kroonu" sai 2004. aasta romaanivõistlusel teise koha ja tõi autorile 2005. aastal ka Bernard Kangro preemia. Kangro preemia on pälvinud aastal 2006 ka Jan Rahman võrokeelsete näitemängude "Sõit" ja "Painaja" eest. Ryytle luulekogu "Inglid rokijaamas" võitis 2007. aastal Kultuurkapitali luulepreemia. Virumaa kirjandusauhinna on võitnud nii Ruitlase "Kroonu" (aastal 2006) kui ka Wimbergi romaan "Lipamäe" (aastal 2002).
Aapo Ilves on saanud 2000. aastal Hendrik Adamsoni nimelisel murdeluulekonkursil eriauhinna murdeluulesse uute väärtuste toomise eest, 2004. aastal Räpina-teemalise näidenditriloogia eest auhinna "Põlvamaa turismi sõber" ning 2006. aastal Tartu Kultuuri Kandja aunimetuse rahvakultuuri kategoorias. Tema kirjutatud sõnadega laul "Tii" (viisi autoriteks Priit Pajusaar ja Glen Pilvre) esindas Eesti Vabariiki ansambel Neiokõsõ esituses 2004. aasta Eurovisioonil Istanbulis. Aasta varem esindas eestlasi samal üritusel Riias ansambel Ruffus, mille koosseisus mängis kitarri Jaan Pehk. Väga lähedal oli 2005. aastal Kiievisse Eurovisioonile pääsemisele kohalikus eelvoorus žüriile väga meeldinud Orelipoisi laul "Minu pruut" (sõnad Olavi Ruitlaselt), kuid lõpuks otsustati siiski ansambel Suntribe'i loo "Let's Get Loud" kasuks. Aapo Ilvese sõnadele on veel loodud ka Raadio 2 aastahitid 2005 ja 2006 (mõlema esitajaks Tanel Padar & The Sun).
Jaan Pehki kodulinnas Türil on sealse majandusgümnaasiumi gümnasistid korraldanud 2005. ja 2006. aastal Jaan Pehkile pühendatud ülevabariigilist gümnasistide omaluule konkurss-laagrit JaPe.
Tartu NAK-i 2007. aasta juulis ilmunud koguteos "Väike pornoraamat" sai kohe ilmudes menukiks, asetsedes kuni oktoobrini eri paigus raamatukaupluste läbimüügi tipukümnes (kõrgeim 4. koht, Rahva Raamat) ja jõudes teise kordustrükini. Menukas oli ka raamatu promomiseks 28.–31. augustini neljas Eesti linnas (Tartu–Türi–Rakvere–Tallinn) korraldatud turnee "Väike pornotuur".
Lätete Pääl
pisi|Aapo Ilves ja Jaan Pehk Lätete Pääl 2007. Foto: Marja-Liisa Plats / Tartu NAK Alates 1998. aasta suvest korraldab Tartu NAK igasuvist maheteaduslikku seminari Lätete Pääl, mis toimub vabas õhus koos suviste ajaviitmisvormidega. Seni on Lätete Pääl toimunud Aigar Piho juures Järvekülas (1998), Jan Rahmani juures Kärgulas (1999), Kauksi Ülle juures Saarlase külas (2000), Leelo ja Peeter Lauritsa juures Kütioru Avatud Ateljees (2001), Contra juures Urvastes (2002), Järve Väino juures Obinitsas (2004), Irja ja Inno Tähismaa juures Massiarus (2006), Salumaade sepakunstitalus Otepää lähistel Kettal (2007), Põlvamaal Veriora vallas Maarjalille talus (2008) ja Arne Merilai juures Urvaste vallas Liinakurul (2009).
Tõlkeid
pisi|170px|Vahur Afanasjev 26. märtsil 2008 Tartus romaani "Kosmos" esitlusel. Foto: Mika Keränen / Tartu NAK
Vahiteenistus (sõjandus)
Vahiteenistus on sõjaväe objektide, isikkoosseisu ja vara valve ning auavaldused selleks määratud vahtkondlaste poolt.
Vahiteenistuse eesmärk ja jagunemine
Vahiteenistuse eesmärgid on:
Vahiteenistus jaguneb garnisonivahiteenistuseks ja väeosasiseseks vahiteenistuseks. Garnisoniülema korraldusel toimuv garnisoni väeosade vahiteenistus on garnisonivahiteenistus. Garnisoniteenistuse moodustavad kõik need ülesanded, mida garnisoni väeosad täidavad väljaspool neile eraldatud piirkonda turvalisuse, vahiteenistuse, sõjaväelaste hulgas avaliku korra, distsipliini säilitamise, side ja arstiabi korraldamise ning tseremooniate alal. Väeosaülema korraldusel toimuv vahiteenistus on väeosasisene vahiteenistus.
Vahiteenistustoimkonna ehk vahtkonna moodustavad mingiks kindlaks ajaks (ööpäevaks või selle osaks) ülema käsuga vahiteenistusse määratud meeskonnad ja isikud (vahtkondlased).
Vahiteenistuseks moodustatakse alalisi vahtkondi, erakorralisi vahtkondi ja valvkondi.
Valvekohustusi võivad täita ka selleks määratud valvurid, korrapidajad või ametnikud.
Lemming Rootsmäe
Lemming Rootsmäe (aastani 1936 Rootsmann; 25. august 1921 – 29. juuli 1997) oli eesti arst, ornitoloog ja kodu-uurija.
Ta lõpetas aastal 1941 Tartu 1. Keskkooli ja aastal 1951 Tartu Riikliku Ülikooli arstiteaduskonna.
Aastatel 1951–1957 oli ta Mustvee rajooni sanitaar-epidemioloogiajaama peaarst, 1957–1960 EMHI asp, 1960–1977 Tartu linna sanitaar-epidemioloogiajaama sanitaararst, 1977–1987 toitlushügieeniosakonna juhataja.
Isiklikku
Tema isa oli Tartu Ülikooli astronoomiaprofessor Taavet Rootsmäe. Ta abikaasa oli Ilse Rootsmäe, nende kasupoeg on laulja ja kitarrist Andrus Rootsmäe.
Veebruari keskmine õhutemperatuur
Veebruari jooksul mõõdetud õhutemperatuuride alusel arvestatakse kuu keskmine temperatuur. Kogu vaatlusperioodi andmed liidetakse ja jagatakse aastate arvuga.
Veebruar on põhjapoolkera mõnes mereäärses kohas (sealhulgas Tallinnas) kõige külmem kuu.
Tabel
Tabelis on toodud veebruari keskmine õhutemperatuur aastatel 1981–2010 maailma eri paikades.
Georg Feofanov
Georg Feofanov VR I/2 (ka Georgi Feofanov; 1. mai 1876 (ukj) Pärnu – 5. aprill 1944 Pärnu) oli Venemaa keisririigi ja Eesti sõjaväelane (kolonel).
Üldhariduse omandas Feofanov Pärnu gümnaasiumis, sõjalise hariduse Moskva Aleksei sõjakoolis, mille lõpetas 1899.
Ta osales Vene-Jaapani sõjas.
Feofanov osales I maailmasõjas 43. suurtükibrigaadi koosseisus. Teda autasustati Georgi mõõgaga.
21.08.1915:
Eesti Vabadussõjas teenis ta 1918. aasta algul lühikest aega Eesti suurtükiväebrigaadi ülemana, hiljem 1919–1928 2. suurtükiväepolgu ülemana. Pärast Vabadussõja lõppu jätkas ta teenistust Eesti sõjaväes.
Nikolai von Essen (1860–1915)
Nikolai von Essen (23. november (vkj 11. november) 1860 Peterburi – 20. mai (vkj. 7. mai) 1915 Tallinn) oli baltisaksa päritolu Venemaa sõjaväelane (admiral), Balti laevastiku juhataja. pisi|Nikolai von Essen
Vene-Jaapani sõjas oli ta ristleja "Novik" komandör. Teenete eest Vene-Jaapani sõjas autasustati Essenit Georgi ordeni 4. järguga ja kuldmõõgaga.
Hiljem oli ta Laevastiku Peastaabi strateegilise osakonna ülem ja Balti laevastiku juhataja (1908. aasta detsembrist).
Elulugu
Nikolai von Essen põlvnes Essenite suguvõsast. Ta sündis senaatori ja riigisekretäri Otto von Esseni (1828–1876) ja Ljubov Družinina (surnud 1906) pojana.
Nikolai von Essen Balti laevastiku juhina
Laevastiku miinidivisjoni juhina pooldas ta Läänemere kaitsel tulevases sõjategevuses aktiivset kaitset. Balti laevastiku juhina esitas ta 1908. ja 1909. aastal Venemaa laevastiku Kindralstaabile korduvalt idee alustada Saksa ja Rootsi laevastiku sõjategevuse korral aktiivset tõkestamisoperatsiooni Liibavis baseeruva miinidivisjoni poolt, kes tema tegevusplaani kohaselt oleks pidanud sõja algusetapil suunduma Saksamaa rannikuvetesse ja mineerima Kiili ja Danzigi lahe.
Venemaa sõjamerelaevastiku Kindralstaap pidas aga Balti laevastiku sõjamerejõudusid Saksa laevastikust nõrgemaks, ning piirdus Naissaare ja Porkkala vahelise Peeter Suure Merekindluse kaitseliini väljaehitamisega, otsustades kindlama, kuid passiivsema tegevuse kasuks.
Tegevus Esimese maailmasõja alguses
Kavandades sõjategevust Läänemere piirkonnas, hindas Nikolai von Essen Rootsi kuningriigi ning Gotlandi piirkonnas kogunenud Rootsi sõjalaevastiku positsiooni tekkinud riikidevahelises vastasseisus Saksamaad pooldavana.
Oma korraldusega viis ta Balti laevastiku sõjajõud 10. augustil (vkj 28. juulil) 1914 avamerele, kavatsedes esitada Rootsile ultimaatumi Rootsi sõjalaevastiku tagasiviimiseks riigi sisevetesse Karlskronasse ning nende seal asumiseks kogu sõjategevuse ajaks. Ultimaatumi mittetäitmise korral kavatses Essen hävitada Balti laevastiku sõjajõududega Rootsi laevastiku.
11. augustil (vkj. 29. juulil), kui laevastik viibis avamerel, keelati Essenil Merejõudude Ülemjuhatuse korraldusega kavandatav sõjaline operatsioon, kui mitteotstarbekas.
Nikolai von Essen suri 20. mail (vkj. 7. mai) 1915 Tallinnas.
Perekond
Nikolai von Essen abiellus 1885. aastal Maria Vassiljevaga (1862–1929), kes oli kolleegiuminõunik Mihhail Vassiljevi ja Juliana Kadjani tütar. Abielust sündisid:
Borne Sulinowo
Borne Sulinowo (saksa Groß Born) on linn Poolas Lääne-Pomorze vojevoodkonnas Szczecineki maakonnas, Borne Sulinowo valla halduskeskus. Borne Sulinowo asub Szczecinekist umbes 18 km edelas, Pile järve kaldal.
Asula on rajatud 1587. aastal. Enne esimest maailmasõda rajati Groß Borni Saksa vägede polügoon. Aastatel 1939–1945 asus seal sõjavangide laager Gross-Born. 1945. aastal läks asula Saksamaa koosseisust Poolale. Aastatel 1945–1992 oli Borne Sulinowos Nõukogude armee sõjaväebaas. Poola jurisdiktsiooni alla anti asula 1992. aasta oktoobris.
Borne Sulinowo muudeti avatud asulaks 5. juunil 1993 ja linnaõigused sai see 2. oktoobril 1993.
Sümfoonia nr 4 (Šostakovitš)
Dmitri Šostakovitš kirjutas '''4. sümfoonia''', Opus 43, ajavahemikus septembrist 1935 maini 1936. Tema äsja lavastatud ooperit rünnanud arvustuste tõttu otsustas ta veel prooviperioodi vältel esmaettekande ära jätta. Sümfoonia kandis esmakordselt ette alles 30. detsembril 1961 Moskva Filharmoonia Orkester Kirill Kondrašini juhatusel.
Vorm
Sümfoonia koosneb kolmest osast ja kestab umbes tunni. Esimene ja viimane osa kestavad 25 minutit või üle selle ning keskmine ainult 8-9 minutit.
Orkestratsioon
Šostakovitš kasutab selles teoses väga suurt, selgelt üle 100 mängijaga orkestrit. Kuna tegemist on ka tehniliselt ja emotsionaalselt väga nõudliku muusikaga, on see tema sümfooniate seas üks vähem esitatuid.
Lechi lahing (955)
Lechi lahing (ka Lechfeldi lahing) leidis aset 955. aasta 10. augustil ja tegemist oli Ida-Frangi riigi kuninga Otto I kindla võiduga ungarlaste sõjalise juhi ehk harka Bulcsú ja nende pealike Lél'i ning Súr'i üle. Sageli nähakse seda määrava tähtsusega sündmusena ungarlaste poolt Lääne-Euroopasse sooritatud rünnakute tagasilöömisel. Augsburgist lõunas asuv Lechfeld on Lechi jõe ääres asuv lamm.
Ungari historiograafias kasutatakse lahingu kohta nime "Teine Augsburgi lahing". Lahingule järgnes oktoobris Recknitzi lahing. Lechi lahingu näol oli tegemist olulise sündmusega Ida-Frangi kuningriigi jõudude koondamisel võõramaise vaenlase vastu.
Samas piirkonnas leidis 45 aastat varem aset Esimene Lechi lahing.
Taust
pisi|250px|10. sajandil aset leidnud ungarlaste sissetungid Euroopasse Pärast seda, kui Otto I oli surunud maha oma poja Liudolfi ja väimehe Konrad Punase mässu, naasis Ida-Frangi riigi kuningas oma hertsogkonda Saksimaale. Jõudes Magdeburgi sai ta teateid ungarlaste sissetungist. Ungarlased olid mainitud mässu ajal korra juba riiki tunginud: kohe pärast seda, kui Otto oli Frangimaal ülestõusu maha surunud.
Kuna Elbe jõe alamjooksul elanud Polaabi slaavlaste hulgas valitses rahulolematus, pidi Otto jätma suurema osa oma saksi vägedest koju. Lisaks oli Saksimaa ka Augsburgist ja selle lähiümbrusest kaugel ning neid oodates oleks kulunud märkimisväärne hulk aega. Lahing toimus kuus nädalat pärast esimest teadaannet sissetungi kohta ja ajaloolane Hans Delbrück on kindel, et nad ei oleks jõudnud selle ajaga sinna marssida.
Lõikamaks ära ungarlaste omavahelised suhtluskanalid ja tabamaks nende vägede tagumist osa ajal, mil nad Augsburgist kirdes rüüstasid, andis kuningas oma vägedele käsu keskenduda Doonau piirkonnale Neuburg an der Donau ja Ingolstadti lähiümbruses. Piirkonnast sai ka kõigi kogunevate väeosade koondumispunkt. Seega oli Otto jaoks tegemist strateegiliselt parima kohaga, kus oma jõudusid enne ungarlaste lõplikku ründamist koondada.
Lahingu kulgemisele avaldasid oma mõju ka teised väed. Varem (nt aastatel 932 ja 954) olid ungarlased tunginud Doonaust lõunas asunud germaanlaste aladele ja seejärel taandunud läbi Lotharingia, Lääne-Frangi riigi ja Itaalia oma kodumaale. Seega tegid nad oma kodumaalt lähtudes suure U-kujulise tagasipöörde: nad liikusid esmalt läände, seejärel edasi lõunasse ja lõpuks itta ehk tagasi oma kodumaale, pääsedes sel viisil ka neid germaanlaste aladel oodanud kättemaksust. Kuningas Otto I oli mainitud kordadel aset leidnud ungarlaste põgenemisest teadlik ja ta oli täis otsustavust nad lõksu püüda. Kuna ta kartis, et ungarlased järgivad oma eelmiste kordade taganemisplaani, andis ta oma vennale peapiiskop Brunole käsu hoida Lotharingia väed Lotringis. Koos neid eespoolt rõhuvate rüütlite ja sama tugeva neid idast jälitava rüütlite väega ei oleks ungarlased suutnud Otto käest pääseda.
Augsburgi piiskop Ulrich kaitses sõdurite väeosaga Švaabimaa piirilinna Augsburgi, motiveerides neid 23. psalmiga. Sellal kui Ulrich Augsburgi kaitses, kogus kuningas lõunasse marssimiseks sõjaväge.