cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Subduktsioon
Subduktsioon ja maavärinad
Ka tugevaimad maavärinad on seotud subduktsiooniga. Sukelduv laam liigub tema kohal lasuva laama suhtes keskmise kiirusega 1...10 sentimeetrit aastas, kuid suure hõõrdumise tõttu ei ole liikumine sujuv. Aja jooksul kuhjuvad üha suuremad pinged, mis ükskord lahenedes võivad kaasa tuua äkilise meetritesuuruse nihke kivimite vahel. Lühikese aja jooksul vabaneb väga suur energiahulk, mis liigub kivimite nihkumiskohast ehk murrangust seismiliste lainete näol eemale. Maavärinad toimuvad kahe laama piirpinnal, mida tuntakse Wadati-Benioffi vööndina. Mida kaugemal subduktsioonivööndist maavärin toimub, seda sügavamal on selle kolle ehk hüpotsenter. Maavärinate kolded ulatuvad kuni 700 kilomeetri sügavusele. Sellest sügavamal on kivimid plastilisemad, mistõttu maavärinaid tekitavaid hapraid deformatsioone seal ei toimu.
Süvikud
Subduktsioonivöönditega on seotud maailmamere sügavaimate osade ehk süvikute teke. Süvik moodustub, sest sukelduv laam paindub allapoole ning jätab kahe laama kokkupuutekohas nende vahele mitme kilomeetri sügavuse vao.
Subduktsiooni lakkamine
Subduktsioonivööndid hävinevad enamasti siis, kui üksteisega põrkavad kokku kaks mandrilise maakoorega litosfääriplokki. Siis pigistatakse subduktsioonivööndi osad nende vahele ning maakoor pakseneb ja nö kortsutatakse kokku – tekivad mäestikud. Vastavat protsessi nimetatakse orogeneesiks ning see on omane ka subduktsioonivööndeile. Näiteks Andid on subduktsioonivööndi kohal olev mäestik, mille mäed ei koosne vaid vulkaanilisest materjalist. Sealne maakoor on lisaks ka subduktsiooni tekitatud kokkusurvepingete tõttu paksenenud.
Mandrilise maakoore teke
Subduktsiooniprotsessi peetakse ka mandrilise maakoore sünnikohaks. Subduktsioonivööndi vulkaanide peamiseks vulkaaniliseks kivimiks on andesiit ning ka keskmine mandriline maakoor on umbes andesiidi keskmise koostisega.
Karl Luik
Elulugu
Luik õppis algul Koikküla vallakoolis ning Karula ja Rõuge kihelkonnakoolis, hiljem Tartus Hugo Treffneri gümnaasiumis (sooritas lõpueksamid Peterburis) ning 1906–1913 omandas õpetajahariduse Tartu Ülikooli füüsika-matemaatikateaduskonnas, mille lõpetas matemaatikakandidaadi kraadiga.
1914–1917 töötas Luik õpetajana Valga kommertskoolis ja ka Võrus. 1917. aastast oli ta Võru koolinõunik ja maavalitsuse haridusosakonna juhataja, 1920. aastast Tartu koolinõunik.
1920–34 tegutses ta Tartu linnapeana, olles üks Eesti pikaajalisemaid linnapäid. Ehkki Rahvaerakonna liikme ja Jaan Tõnissoni lähedase kaastöölisena pidi Luik 1934. aastal pärast vabadussõjalase Hans Ainsoni linnapeaks valimist ametist lahkuma, jätkas ta siiski 1934–40 linnapea abina (valdava osa ajast linnapea Aleksander Tõnissoni alluvuses), olles 1938–1940 ühtlasi linnanõunik ja koolivalitsuse (haridusosakonna) juhataja.
Karl Luik toetas Tartu tuntuima ja pikima staažiga linnaarhitekti Arnold Matteuse palkamist 1926. aastal. Nende koostöös muutus Tartu suuresti: kindlustati Emajõe kaldad ja kujundati nende haljastus, ehitati mitmed uued ühiskondlikud hooned (sh Tartu turuhoone, ujula, linnapank, linnaapteek ja mitu koolimaja), kavandati Tammelinn ning loodi Veeriku ja Tähtvere linnaosad, sõjas hävinud sildade asemele rajati Vabadussild, linnas algas bussiliiklus ning ehitati veevärk, samuti uuendati Tartu linna 1929. aastast elektriga varustav Ulila elektrijaam. Barclay platsile kesklinnas püstitati Tartu esimene purskkaev. Luige ajal algas ka koguteose "Tartu" avaldamine. Luige eestvõttel tehti linna 4-klassilised algkoolid 5-klassilisteks ja loodi laste suvelaager Kaagvere mõisa. Luike meenutati "väga sõbraliku, lihtsa olemise ja vaikse huumoriga mehena". Tema teeneks peeti ka altkäemaksuvõtmise kaotamist Tartu linnavalitsuses.
1930. aastal anti Luigele Kotkaristi V klassi teenetemärk.
1937. aastal sai Luigest Rahvuskogu II koja liige.
Pärast linnavalitsusest lahkumist 1940. aastal töötas Luik Tartus matemaatikaõpetajana. 1945. aasta märtsis Karl Luik arreteeriti ja saadeti asumisele Tjumeni oblastisse, kus ta suri 1948. aastal Tobolskis, enne asumise viieaastase tähtaja möödumist tiisikusse.
Ühiskondlik tegevus
Luik oli Eesti Üliõpilaste Seltsi liige ja 1932. aastast Tartu Rotary klubi asutajaliige. Ta kuulus Vanemuise seltsi (1933. aastast auliige), Noorte Kotkaste Tartu malevasse, Kaitseliitu, Tartu Jahi- ja Kalapüügiseltsi, Kõrgema Kunstikooli Pallas kuratooriumisse, Tartu Lennuühingusse ja oli Tartu Kõrgema Muusikakooli kuratooriumi esimees.
Isiklikku
Karl Luigel ja ta abikaasal Helene Luigel oli kaks tütart ja poeg. Tütar Eha Porila (1910–2002) oli võõrkeelte õpetaja, tema mees oli ohvitser Leonhard Porila (1910–1949). Tütar Astrid Kaalep (1921–2015) oli ametnik ja abiellus luuletaja Ain Kaalepiga. Poeg Karl Luik (1924–2010) oli Teise maailmasõja ajal 1943–44 soomepoiss ning hiljem Stockholmi ülikooli õppejõud.
Mälestuse jäädvustamine
2016. aastal otsustas Tartu linnavalitsus püstitada talle monumendi Vanemuise parki. Luige büsti autor on Tõnis Paberit, monumendi arhitekt Uku Põllumaa. Mälestusmärgi kohavaliku määras Luige kunagine elukoht Tiigi tänaval hoones, kus hiljem on paiknenud perekonnaseisuamet (Luik on küll elanud ka hilisjuugendlikus eramus Veerikul).
Luige eluajal modelleeris skulptor Ferdi Sannamees tema büsti, mis asub Tartu Kunstimuuseumis.
Enrico Fermi
Enrico Fermi (29. september 1901 Rooma – 28. november 1954 Chicago) oli itaalia füüsik, kes on tuntud kui beetalagunemise uurija, esimese tuumareaktori looja ja kvantteooria arendaja.
Enrico Fermi sündis Roomas ja õppis aastatel 1918–1922 Pisa ülikoolis. Ta täiendas end Göttingenis ja Leidenis, kus tutvus ka Albert Einsteiniga. Ta tegi katseid aeglaste neutronitega ja avastas, et aatomituumade neutronitega pommitamisel on võimalik saada uusi radioaktiivseid isotoope.
Pärast Nobeli auhinna kättesaamist emigreerus ta perega New Yorki, sest ta naine oli juudi päritolu. Ta töötas Columbia ülikoolis ja hiljem Chicagos ning osales Manhattani projektis. 1942. aasta 2. detsembril õnnestus tal esimene juhitav aheltuumareaktsioon.
Mälestuse jäädvustamine
Fermi järgi on nimetatud keemiline element fermium, pikkusühik fermi, Enrico Fermi auhind ja Enrico Fermi Instituut. Samuti on tema nimest tuletatud ainet moodustavate elementaarosakeste üldnimetus fermion ja Enrico Fermi tuumaelektrijaam Michiganis.
Taigatihane
Taigatihane (Parus cinctus, sünonüüm Poecile cinctus) on linnuliik tihaslaste sugukonnas tihase perekonnas. Taigatihane on Eestis eksikülaline.
Levila
Taigatihane on levinud hajusa kuni suhteliselt tavalise haudelinnuna Euraasia põhjaosas Skandinaavia kesk- ja põhjaosast läbi Siberi kuni Alaskani ja Kanada loodeosani. Ta on tihastest ainus liik, kes on levinud nii Euraasias kui Põhja-Ameerikas. Taigatihane on paigalind. Eestisse on ta sattunud üksikutel kordadel, esmakordselt kohati teda Kablis 1977. oktoobris.
Välimus
Taigatihane on põhjala karmide oludega kohastunud koheva sulestikuga, suure pea ja pika sabaga tihane. Üldpikkus 13,5–14 cm. Tal on tumepruun lagipea, laialt mustjaspruun kurgualune ja kaneelpruun selg. Põsed ja alapool valged, tiivasuled mustjad heledate servadega, kehakülgedel on pruunikas varjund. Häälitsused on mitmekesised, paljud neist sarnanevad põhjatihase omadega. Laul on kähedavõitu "tsip tsjiep tsjiep" või lühike jada, nt "ptirie-lii, ptirie-lüü, ...".
Elupaik
Taigatihane asustab vanu kuuse-, männi- ja lehisemetsi ja tundrakaasikuid, sageli jõgede kaldametsi. Majandatavates metsades eelistab ta tihedaid okaspuistuid vanade puudega, mille tüvesid katab kõdu.
Toitumine
Taigatihase toiduks on putukad, teod, ämblikud ja seemned. Talvel külastab prügikohti ja lindude toidulaudu. Ta kogub aastaringselt rohkesti toiduvarusid.
Pesitsemine
Taigatihase pesitsusperiood on mais-juunis. Emaslind ehitab pesa puuõõnde maast kuni viie meetri kõrgusele. Pesitseb ka pesakastides. Pesa koosneb samblast ja rohust ning on tihedalt vooderdatud karvade ja jõhvidega. Kurnas on 4–11, tavaliselt 6–10 muna. Taigatihane pesitseb korra aastas. Vanalinnud on väga paiksed, nad püsivad oma territooriumil aastaringselt. Taigatihane talub edukalt Siberi –60 °C pakast.
Benedictus XIII
Benedictus XIII (Pietro Francesco Orsini di Gravina, mungana Vincenzo Maria Orsini di Gravina, 2. veebruar 1649 – 21. veebruar 1730) oli paavst 1724–1730. Ta oli 245. paavst.
Pietro Francesco Orsini di Gravina sündis Gravina di Puglias Gravina hertsogi Ferdinando III Orsini ja Giovanna Frangipani 6-lapselises peres vanima lapsena. Orsinide suguvõsast pärinesid paavstid Coelestinus III ja Nicolaus III, sellest suguvõsast olid enne Pietro Francesco Orsini di Gravina sündi pärit 19 kardinali. Pärast isa surma oli Pietro Francesco Orsini di Gravina 1658–1667 Gravina hertsog, Solofra vürst, Vallata vürst, Muro Lucano krahv ja Napoli patriits.
Vanemate vastuseisust hoolimata siirdus Orsini 1667 Veneetsias dominiiklaste kloostrisse, kus ta loobus oma tiitlitest ja pärimisõigusest. Paavst Clemens IX ei rahuldanud tema vanemate palvet ja lubas Orsinil järgida oma kutsumust. 13. veebruaril 1668 ja 9. veebruaril 1669 andis Orsini mungatõotused, võttes nimeks Vincenzo Maria. Ta õppis Brescias, Napolis, Bolognas ning Veneetsias filosoofiat ja teoloogiat ning ordineeriti 24. veebruaril 1671 preestriks. Tema vend Domenico abiellus 1671 Clemens X sugulasega. 1675 anti Orsinile valida, kas ta määratakse Salerno või Manfredonia peapiiskopiks; ta otsustas Manfredonia kasuks, kuna leidis, et seal on pastoraalset tööd rohkem. Peapiiskopina ja hiljem paavstina järgis ta askeetlikku eluviisi. Orsini pidas peapiiskopina 1693 ja 1698 provintsiaalsinodid, külastas igal aastal kogudusi, lasi renoveerida ja ehitada kirikuid. 5. juunil 1688 ja 14. märtsil 1702 Beneventot tabanud maavärinate järel lasi Orsini taastada purunenud hooned, mille tõttu peeti teda Benevento "teiseks rajajaks". Ta kirjutas sel ajal töid praktilise teoloogia vallast ja askeesist, mis avaldati 1728. Beneventos sai tema lähimaks kaastööliseks Niccolò Paolo Andrea Coscia, kes jäi hiljem ka Benedictus XIII lähimaks abiliseks, kuid Coscia kasutas paavsti vähest huvi poliitika vastu oma mahhinatsioonideks.
Orsini oli kardinal 52 aastat, olles seda ametit pidanud kauem kui ükski teine paavst. Kardinal Orsini osales 6 konklaavil 1676–1724 ja kuulus Zelanti fraktsiooni. Enne teda osales paavstidest 6 konklaavil Leo XI, hiljem pole ükski paavst osalenud nii mitmel konklaavil.
Ametid
pisi|Benedictus XIII vapp
1724. aasta konklaav
Benedictus XIII valiti paavstiks 29. mail 1724 Vatikani paavstipalees ja krooniti 4. juunil kardinal Benedetto Pamphili poolt. Ta võttis nime Benedictus XI järgi. Ta kavatses end esmalt nummerdada kui Benedictus XIV, kuid kardinalid selgitasid talle, et Benedictus XIII oli vastupaavst, mistõttu ta otsustas edaspidi jääda Benedictus XIII-ks. Temast sai neljas ja viimane paavst, kes oli dominiiklane (teised olid Innocentius V, Benedictus XI ja Pius V). Ta jäi viimaseks paavstiks, kes pärines Lõuna-Itaaliast.
20. märtsist 29. maini 1724 toimunud konklaavi viimases voorus osales 53 kardinali. Konklaavil tekkis 4 fraktsiooni: Zelanti, Prantsusmaa, keisri ja Veneetsia kardinalid. 15. aprillil lahkus konklaavilt haiguse tõttu kardinal Sebastiano Antonio Tanara. Kardinal Orsini tunnistas kardinalide otsust alles pärast seda, kui dominiiklaste ordumeister oli teda kohustanud saadud ametit vastu võtma.
Suhted Saksa-Rooma keisriga
20. veebruaril 1725 andis Saksa-Rooma keiser Kirikuriigile tagasi Hispaania pärilussõjas hõivatud Comacchio. 30. augustil 1728 tunnustas Benedictus XIII keisri privileege Sitsiilia kirikuasjade otsustamisel.
Suhted Savoiaga
Hispaania pärilussõja järel olid paavstide suhted Savoia hertsogiga halvenenud Sardiinia pärast tekkinud tüli tõttu, sest hertsog Vittorio Amadeo II keeldus täitmast paavsti nõudeid ja vastukaaluks ei kinnitanud paavstid ametisse hertsogi poolt määratud piiskoppe. Suhete pingestumise tagajärjel olid paljud piiskopikohad 18. sajandi teiseks veerandiks jäänud vakantseteks. Hertsog saatis suhete parandamiseks Rooma saadikuks markii d'Ormea. Läbirääkimiste tulemusena andis Benedictus XIII 1725 Savoia hertsogile kuningatiitli ja kuningas omandas privileegid Sardiinia kiriku üle. 1727 sõlmis paavst Savoiaga konkordaadi.
Suhted Portugaliga
Benedictus XIII oli vastu Portugali kuninga João V nõudmisele pühitseda Portugali nuntsius Vincenzo Bichi kardinaliks. Kuningas keelas eitava vastuse saamisel oma alamatel kuuriaga suhtlemise ja piiras almuste saatmist Portugalist Rooma.
Suhted kiriku institutsioonidega
Benedictus XIII avaldas 7. septembril 1724 bulla 'Romani ponificis', milles ta sätestas, et kardinalide kolleegiumi dekaaniks peab saama Roomas kõige kauem ametis olnud kardinal.
23. septembril 1724 avaldatud apostellikus konstitutsioonis 'In supremo' sätestas ta preestrite ülesanded protsessioonidel.
30. septembril 1724 avaldatud bullas 'Sacrosancti apostolatus' lubas ta Franciscuse südame vennaskonnal tegutseda ka väljaspool frantsisklaste mõjupiirkonda.
Ta tunnustas 26. jaanuaril 1725 Jean-Baptiste de La Salle rajatud kongregatsiooni (Frères des Écoles chrétiennes FEC).
Ta ekskommunitseeris Utrechti piiskopiks valitud Cornelius Steenhoveni.
6. mail 1725 avaldatud apostellikus konstitutsioonis 'Comissi nobis' reguleeris ta abtide ametisse pühitsemise tavasid, sätestades, et abtiks määratud isik tuleb aasta jooksul vastava piiskopkonna piiskopi poolt ametisse pühitseda ja ametisse pühitsemisel peab uus abt saama benediktsiooni.
Ta reorganiseeris 23. juulil 1727 katoliku kiriku Suurbritannias.
1727 kinnitas ta Püha Haua rüütliordu privileegid.
21. juulil 1728 lahendas ta frantsisklaste seas tekkinud vaidluse.
1729 tunnustas ta Bona Mors vennaskonda ülemvennaskonnana.
Ta toetas Risti Pauluse rajatud passioniste ja lubas serviitidel austada Juliana Falconierit.
8. juunil 1728 avaldatud bullas 'Ex quo divina' kinnitas ta vaimulike privileegid.
Ta andis Dublini Thomase kloostri abtile Henry O'Kellyle metropoliidi õigused.
Liturgilised otsused
Benedictus XIII andis 14. septembril 1724 100-päevase indulgentsi Angeluse palvetamise eest. Ta kinnitas Sixtus V poolt kehtestatud 50-päevase indulgentsi kõikidele, kes nimetavad aupaklikult Jeesuse nime. Kui Jeesuse nime nimetatakse surmatunnil, annab see täieliku indulgentsi.
1725. aastat tähistati juubeliaastana. Paavst pidas Lateraani basiilikas juubeliaasta puhul sinodi.
2. mai 1725 avaldatud apostellikus konstitutsioonis 'Apostolicæ ecclesiæ regimine' lubas ta piiskopil ekskommunitseerida isiku, kes jääb kindlaks oma apostaasile.
Ta lubas 1725 anda välja mõned "Liber Diurnuse" koopiad. Ta avaldas 1725 liturgiaraamatu Memoriale rituum.
1725 tühistas ta liturgilises matusekombestikus eksemptsioonid. 7. märtsil 1727 avaldatud bullas 'Licet alias' kohustas ta vastavat komisjoni revideerima liturgiaraamatut "Cæremoniale Episcoporumit".
Ta lisas 1726 pühakute litaaniasse Joosepi nime.
1726 kohustas ta katoliiklasi palvetama ristitee palveid.
24. septembril 1726 kohustas ta kõiki katoliiklasi tähistama Karmeli neitsi Maarja püha. 22. aprillil 1727 kohustas ta kõiki katoliiklasi tähistama neitsi Maarja 7 kurvastuse püha. 1727 lubas ta Genazzanos tähistada neitsi Maarja päeva 25. aprillil, kuid hiljem lükati selle tähistamine järgmisele päevale, kuna 25. aprill on evangelist Markuse mälestuspäev.
1727 lubas ta liturgilisel aastal tähistada 17 kiriklikku püha.
Ta avaldas 12. detsembril 1727 bulla malabari riituse kasutamise kohta.
Ta sätestas Sahaguni Johannese mälestuspäevana 12. juuni.
Ta andis Viterbo kanoonikutele õiguse kanda mitrat ja sõrmust.
Teoloogilised vaidlused
1724 esitasid Prantsusmaa vaimulikud paavstile ettepaneku võtta tagasi vaidlusi tekitanud Clemens XI apostellik konstitutsioon 'Unigenitus Dei Filius'. 1. oktoobril ja 6. novembril 1724 käskis Benedictus XIII dominiiklasi kuuletuda ordumeistri otsusele ja järgida Aquino Thomase seisukohti. 28. juunil 1728 avaldatud bullas 'Pretiosus' teatas Benedictus XIII, et tomistlikul teoloogial pole pistmist Cornelius Janseniuse ja Pasquier Quesneli õpetusega. 1728 nõustus ka kardinal Louis-Antoine de Noailles paavsti otsusega.
1729 lasi ta uuesti üle vaadata María de Ágreda teose.
Pastoraalne tegevus
11. juunil 1724 külastas Benedictus XIII Püha Vaimu hospiitsi, kus andis ühele surevale mehele Viaticumi. 1727 ja 1729 tegi ta Beneventosse visitatsioone ja 1727 pühitses ta sisse Monte Cassino kloostri kiriku. Ta pühitses Roomas sisse arvukalt uusi kirikuid ja altareid ning külastas sageli haigeid.
Suhtumine juutidesse
Benedictus XIII avaldas 8. jaanuaril 1726 bulla 'Nuper pro parte dilectorum', milles ta lubas anda kaasavara juudi tüdrukutele, kes on neofüüdid. 14. veebruaril 1727 avaldatud bullas 'Emanavit nuper' avaldas ta sätted, mis on vajalikud juutide ristimiseks. 21. märtsil 1729 avaldatud bullas 'Alias emanarunt' keelas ta juutidel kauplemise teatud kaupadega.
Kanoniseerimised
Benedictus XIII kanoniseeris 10 isikut:
Benedictus XIII alustas 1726 Juan de Palafox y Mendoza kanoniseerimisprotsessi. Ta kohustas 1728 katoliiklasi austama Angelo Carletti di Chivassot.
Kardinalide pühitsemised
Benedictus XIII pühitses 29 kardinali 12 konsistooriumil. Tema ajal sai kardinaliks hilisem paavst Benedictus XIV. Lisaks itaallastele said kardinalideks 2 austerlast, 1 hispaanlane, 1 prantslane ja 1 portugallane. Benedictus XIII rajas 23. juulil 1725 Santa Maria ad Martyresi (Rotonda) titulaarkiriku.
Benedictus XIII kultuuriloos
Benedictus XIII oli Francesco Bianchini patroon. Ta lasi keelatud raamatute indeksist eemaldada Alexander Natalise teosed.
Ta keelas Kirikuriigis riikliku loterii.
Ta moodustas seminaride rajamiseks komisjoni.
1728 kohtus Charles de Montesquieu paavstiga.
Benedictus XIII taunis viikide kandmist ja tollast habememoodi ning keelas 1725 vaimulikel kanda ilmikute riideid.
Surm
Benedictus XIII suri 21. veebruaril 1730 katarri tõttu ja maeti 25. veebruaril 1730 Vatikani basiilikasse. 23. veebruaril 1733 maeti tema säilmed ümber Rooma Santa Maria sopra Minerva kirikusse. Vahetult pärast tema surma puhkes Roomas ülestõus ja Coscia koos oma kaaslastega pidi linnast põgenema.
Benedictus XIII beatifikatsiooniprotsess
Pius XI alustas 21. veebruaril 1931 Benedictus XIII beatifikatsiooniprotsessi ja kuulutas ta Jumala teenriks.
Hummuli lahing
Hummuli lahing oli Põhjasõjas toimunud lahing Rootsi ja Vene vägede vahel 29. juulil (Juliuse kalendri järgi 18. juulil, rootsi kalendri järgi 19. juulil) 1702 Hummuli mõisa lähedal. Lõppes venelaste võiduga, rootslased pidid taanduma Pärnusse.
Lahingus osales venelaste poolel 18 000-meheline vägi Boriss Šeremetevi juhtimisel ja rootslaste 6000-meheline välikorpus Wolmar Anton von Schlippenbachi juhtimisel.
Lahing ja sellele eelnev
16. juulil sai Rootsi armee Sangaste ümbruses oma eelpostidelt teada, et venelane on jõudnud Erastvere kanti. See sõnum põhjustas armee eelpostides hirmu, mistõttu nad taganesid Rootsi eelvalve (mida juhatas Arvid Johan von Kaulbars) juurde. Et vaenlase liikumisest paremat teavet saada, saatis Schlippenbach Reinhold von Ungern-Sternbergi ja Otto Johan von Roseni koos 300 ratsanikuga neile vastu. See salk jõudis 18. juulil Viisli külla, kus olid enne asunud venelaste üksused. Ühe talupoja sõnul asuvat Vene armee laager Urvaste kiriku juures. Rootslaste salk läks edasi ja asus venelaste laagri juures võitlusesse, kust osa sõduritest põgenema hakkas ning võitlus jäi katki. Salk taganes eelvalve juurde tagasi. Selles kokkupõrkes hukkusid mitmed ohvitserid nagu rittmeister Frietzcky, Otto Johan von Rosen jt. võeti vangi.
Samal ajal asus ka Schlippenbach (kelle laager asus väidetavalt Veskimäel Hummuli mõisa lähedal ) ise vaenlase armeed jälgima, kuna kartis, et nad võivad ta ümber piirata. Ta küsis oma ohvitseridelt nõu, kas jääda positsioonile või taganeda Emajõe taha. Otsustati viimase kasuks ning samal päeval taganeti üle Hummuli ja Tõlliste sildade. Tõlliste sild hävitati, kuid Hummuli oma hoiti veel enda käes.
Vene korpus läks Sangastes asuva Rootsi välikorpuse vastu, mis taandus 18. juulil üle Väikse Emajõe Hummuli mõisa juurde. Väidetavalt aitas venelastel jõge ületada keegi kohalik aadlik nimega Patkul. Tänu temale tulid venelased Soku talu juures üle. Sama päeva õhtul suutsid venelased 4000-mehelise eelväega (kolm polku ja kasakad, kalmõkid ja tatarlased) end jõe (mille veetase oli kuumuse tõttu alanenud ) läänepoolsel küljel kindlustada.
Olles jõe ületanud, asusid venelased Rootsi eelvägedega lahingusse ning murdsid kohalikest soodest ja metsadest oma ratsaväega läbi. Rootsi peaväed polnud veel lahingukorda seatud, kuna vaenlaste kindel liikumine polnud teada. Siiski avaldasid Rootsi üksused suurt vastupanu, rootslaste kahurivägi, mis asetses ühe künka peal, sundis Vene ratsaväe jõeni taganema, jättes maha kahureid, standardeid, voorivankreid ja haubitsaid.
Rootsi ratsavägi asus vaenlast jälitama, kuid sattus võitlusse soodes ja metsades paikneva jalaväega, kes neile palju kahju tekitas. Selles kokkupõrkes hukkusid Liivimaa aadlilipkonna juhataja Otto Friedrich Brakel, Soome tragunite juhataja Nikolaus de Molin ning teisi ohvitsere ja ratsanikke Rootsi aadlilipkonnast ja Karjala ratsarügemendist. Haavata said Herman Johan von Borckhusen, krahv ja kindraladjutant Lewenhaupt ning paljugi teisi. Karjala ratsarügement Lorentz Löschern von Hertzfeldi juhtimisel kannatas eriti, kui peaaegu kõigi ratsanike hobused hukkusid.
Raske võitluse tõttu alustas ratsavägi põgenemist. Selle tõttu piirati alles jäänud Rootsi jalavägi ümber. Vägedes kurdeti eriti ühe Riiast tulnud pataljoni üle (moodustas koos teiste üksustega Riia garnisonirügemendi ), mis koosnes vaid vanadest meestest ja oli alles eelmisel õhtul saabunud.
Rootslased kaotasid lahingus 3500 meest (Kelchi kroonikas vaid 840 meest), venelased 1500. Rootslased kaotasid kõik oma 17 kahurit.
Hukkunuid
Hilisem Hummuli mõisnik Ermes von Berg kogus Rootsi riigiarhiividest lahingus hukkunute nimekirja ning kavatses selle mälestustahvlina avaldada.
Jaan Rummo
Jaan Rummo (3. september 1897 Nõmmküla, Kehtna vald, Harjumaa – 24. november 1960) oli eesti õpetaja ja kirjanik.
1920–1938 Westholmi gümnaasiumi õpetaja, 1937–1940 Riigi Ringhäälingu laste- ja kirjandussaadete toimetaja.
Isiklikku
Tema vend oli kirjanik Paul Rummo, poeg Vello Rummo oli teatrilavastaja ja -pedagoog.
Iraagi sõda
pisi|Apache'i helikopteri tegevus Iraagis Iraagi sõjaks nimetatakse mitteametlikult Ameerika Ühendriikide, Suurbritannia ja Austraalia vägede 2003. aasta sissetungi Iraaki eesmärgiga kukutada Saddam Husseini valitsus, otsida massihävitusrelvi ning kehtestada sõjalisele tegevusele järgnev liitlasvägede okupatsioon.
Iraagi sõja põhiideed
Iraagi sõja peaeesmärkideks oli kukutada Saddam Hussein ning otsida ja hävitada massihävitusrelvi.
Välisjõudude lahkumine sõjatsoonist
Ameerika Ühendriikide vägede väljaviimise viimane etapp algas 2010. aasta augustis, kui pärast seitsmeaastast sõjalist kohalolekut Iraagis lahkus viimane riigi territooriumil viibiv Ameerika Ühendriikide armee lahinguüksus – 2. jalaväediviisi 4. Strykerite brigaad. Iraaki jääb alles umbes 50 000 valvesõdurit, kes jäävad 2011. aasta lõpuni kohalikke sõjaväelasi nõustama ja Washingtoni huve kaitsma ega osale sõjategevuses. Tippajal oli Ameerika Ühendriikidel Iraagis 150 000 okupatsioonisõdurit, kellest Pentagoni andmetel langes alates invasiooni algusest 4419. Surma saanud tsiviilisikute arv kõigub sõltumatu seirerühma teatel vahemikus 97 196 – 106 071 inimeseni.
Sõjaohvrid
Järgnevad hukkunute arvud on aasta 7. märtsi 2006 seisuga ning hõlmavad nii 2003. aasta sissetungis Iraaki kui ka sellele järgnenud Iraagi okupatsiooni ajal hukkunuid.
Eesti kaotused
2004. aastal langesid Iraagi sõjas Eesti kaitseväelased nooremseersant Andres Nuiamäe ja vanemveebel Arre Illenzeer. 18 sinimustvalge lipu all sõdinut sai Iraagis viga, neist kolm raskelt.
Grünhain-Beierfeld
Grünhain-Beierfeld on linn Saksimaal Maagimäestiku kreisis.
Metstaguse
Metstaguse on küla Järva maakonnas Järva vallas. Külas on asunud Metstaguse mõis.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Järva-Jaani valda.
Lõuna vald
Lõuna vald oli vald Eesti Petseri maakonnas aastail 1939–1945.
Valla keskus oli Laura küla. Lõuna vald moodustati 1939. aastal Laura valla ja osaliselt Rootova valla aladest.
Vald kuulus Riigivolikogu 30. valimisringkonda, kust valiti Georgi Orlov. Vald kuulus Lõuna põllumeeste konvendi tegevus- ja valimispiirkonda.
Vigala jõgi
Vigala jõgi (ka Konuvere jõgi, Koluvere jõgi) on Kasari veerohkeim lisajõgi. See algab Kõnnumaal Keava rabast ja suubub Rumba külas Kasari jõkke (24,7 km suudmest).
Jõgi voolab läbi Pärnu maakonnas Lääneranna vallas asuva Rumba küla, Lääne-Nigula vallas asuva Keskküla küla ja Raplamaal Kehtna vallas asuvate Hertu, Lau, Linnaaluste ja Põrsaku külade, Märjamaa vallas Jaaniveski, Jõeääre, Kiilaspere, Konuvere, Lokuta, Metsaääre, Metsküla, Mõisamaa ja Sulu, Läti, Paljasmaa, Tiduvere ja Vana-Vigala külade, Rapla vallas Koikse, Lipametsa, Loe, Lõpemetsa, Raikküla, Kabala, Ummaru, Iira, Kuusiku-Nõmme, Sulupere, Tuti, Uusküla, Valtu, Väljataguse ja Ülejõe külade, Rapla linna ja Kuusiku aleviku.
Vigala jõe pikkus on 96,7 kilomeetrit, valgla suurus 1577,2 ruutkilomeetrit.
Suurimad lisajõed on paremal Kodila jõgi ja Joosva oja ning vasakul Rõue jõgi, Ahtama jõgi, Tüüringioja, Velise jõgi ja Liivasoon. Jõe teele jäävad Kabala järv, Minnika paisjärv, Kuusiku veehoidla ja Sõerumäe paisjärv.
Tähelepanuväärseim sild asub Konuveres Tallinna–Pärnu maantee vanal lõigul. Konuvere kivisilla pikkus on 110 meetrit. Sild on ehitatud 1861. aastal ning on arvatud ehitismälestiseks.
Jõgi on avalik veekogu, mille piiranguvöönd on 100 m. Jõe vett kasutavad majanduslikel eesmärkidel (vee erikasutusloaga) ettevõtted Thalia LV OÜ, Raikküla Vallavalitsus, Matsalu Veevärk AS, Kehtna Elamu OÜ, Heavara OÜ, Rapla Vesi AS.
Vigala jõgi jookseb läbi järgmiste kaitsealade: Kõnnumaa maastikukaitseala, Vana-Vigala mõisa park ja Hirvepark, Konuvere põlispuud, Kuusiku metsapark koos puiesteega. Kaitse alla on võetud võldase ja paksukojalise jõekarbi leiukohad.
Oka (Siber)
Oka on jõgi Aasias.
Vigala jõgi
Omapärane loodusnähtus jõel on Vana-Vigala jääratas.
Oka (Siber)
Algab Sajaanidest, ülemjooksul voolab mägijõena itta ja kirdesse. Seejärel laskub Kesk-Siberi kiltmaale ja voolab laias orus valdavalt põhja. Suubub vasakult Angarasse.
Vigala jõgi
Vigala jõe keskkonnaregistri kood on VEE1110400.
Vigala jõe lisajõed
pisi|Konuvere jõgi ja endine [[Konuvere raudteesild|raudteesild]] pisi|Vigala jõgi Kuusiku mõisa veskipaisu ees pisi|Rapla kivisild üle Vigala jõe pisi|Kabala mõisa vesiveski pais pisi|Kuusiku mõisa vesiveski pais Sulgudes lisajõe järk (Vigala jõgi = I järk) – suubumine vasakult (v) või paremalt (p) – lisajõe suudme kaugus peajõe suudmest.
Metsla
Metsla on küla Järva maakonnas Järva vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Järva-Jaani valda.
Noorma
Noorma on küla Tartu maakonnas Elva vallas.
Külas asub 1901. aastal valminud Rannu õigeusu kirik, kus 1964. aastani tegutses Rannu Issanda Jeruusalemma Minemise kogudus. Hiljem on kirikut kasutanud ka Uusapostlik kirik.
Paju (täpsustus)
Paju (Salix) on lehtpuude ja -põõsaste perekond.
Paju on mitme Eesti küla nimi:
Paju (Elva)
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Rannu valda.
Tzvetan Todorov
pisi|Tzvetan Todorov (2011) Tzvetan Todorov (bulgaaria keeles Цветан Тодоров; 1. märts 1939 Sofia – 7. veebruar 2017) oli bulgaaria päritolu Prantsuse kirjandus- ja kultuuriteoreetik.
Isiklikku
Tema abikaasa oli kirjanik Nancy Huston.
Rzeszów
pisi|Lubomirskite suguvõsa 18. sajandil rajatud loss Rzeszówis
Koos eeslinnadega on elanikke umbes 400 000.
Transport
Linn asub Lõuna-Poola maanteel, mis ühendab Krakówit Ukrainaga. Sealtkaudu kulges juba ajalooline kaubatee. Lisaks väljuvad Rzseszówist maanteed lõunasse Slovakkiasse, põhja Stalowa Wola kaudu Lublinisse ning loodesse Tarnobrzegi ja Ostrowieci kaudu Radomisse.
Rzseszówis asub rahvusvaheline lennujaam. 2011. aasta aprilli seisukohaga lendavad sinna Ryanair (7 sihtkohta Briti saartel), LOT (Varssavi ja New York), Lufthansa (Frankfurt) ja Jet Air (Gdańsk).
Kliima
Rzseszów asub parasvöötmes. Seal on mandriline kliima selgesti väljakujunenud nelja aastaajaga. Suviti on keskmised temperatuurid +18...+19,6 °C, talviti −2,1...0 °C. Aastane keskmine temperatuur on +8,9 °C.
Rzseszów ei asu kaugel Karpaatidest. Seetõttu esineb seal kuum ja kuiv tuul föön, mille kohalik nimetus on halny.
Ajalugu
Rzseszów sai linnaks 1354, kui Poola kuningas Kazimierz III andis talle Magdeburgi linnaõiguse. Sel ajal elasid seal peamiselt ruteenid.
15. sajandi alguses hävis linn tulekahjus.
16. sajandil kasvas linn kiiresti. Linna omanik Mikołaj Spytek Ligęza laskis ehitada kiriku ja kindluse. Seejärel läks omandiõigus linna üle Lubomirskite suguvõsale, mis oli alates 16. sajandist aastasadade jooksul Poola üks mõjukamaid aadliperekondi. 1658 asutas Jerzy Sebastian Lubomirski Rzseszówis piaristide kooli, mis oli Poola teine keskkool. Kuid 19. sajandil hakkas Rzseszówi tähtsus langema, täpsemalt öeldes üle minema idas asuvale naaberlinnale Przemyślile.
Rasketööstus hakkas linnas arenema 1937, kui sinna asutati sõjatööstuse ettevõte, mis tootis suurtükke, ja teine, mis tootis Poola lennukitootja PZL jaoks lennukimootoreid.
Teise maailmasõja puhkemise ajal elas Rzseszówis 14 tuhat juuti, mis moodustas linnaelanikest üle kolmandiku. Saksamaa okupeeris linna 10. septembril 1939 ja nimetas selle ümber Reichshofiks. Linna moodustati geto, linna lähikonda rajati 10 sunnitöölaagrit ja paljud juudid saadeti sinna. Getos tapeti või suri raskete olude tõttu 20 tuhat juuti – neid viidi sinna ümberkaudsetelt aladelt tuhandete viisi juurde. Nendest juutidest, kes jäid Saksamaa kontrollitavale alale, elas sõja lõuni üksnes sadakond. Neile lisandub umbes 600 juuti, kes suutsid sõja üle elada NSV Liidus. Peaaegu keegi neist ei tulnud pärast sõda linna tagasi ja enamik neist lahkus ka Poolast.
Rzseszów oli kuni 1999. aastani vojevoodkonna keskus. Seejärel toimus Poola omavalitsusreform, mille käigus liideti 3 vojevoodkonda tervikuna ja 2 vojevoodkonna osad ning saadi Podkarpacie vojevoodkond. Selle suurim linn ja halduskeskus on Rzseszów, mis asub vojevoodkonna keskel. Ühtlasi on Rzseszów üks selle vojevoodkonna 4 maakonna õigustega linnast.
Rzseszówil on kümme sõpruslinna: Bielefeld (Saksamaa), Buffalo (USA), Ivano-Frankivsk (Ukraina), Klagenfurt (Austria), Košice (Slovakkia, alates 1991), Lamia (Kreeka), Lutsk (Ukraina), Lviv (Ukraina), Nyíregyháza (Ungari) ja Satu Mare (Rumeenia).
Kevin Kurányi
Kevin Dennis Kurányi Rodríguez (sündinud 2. märtsil 1982 Brasiilias Rio de Janeiros) on Saksamaa endine jalgpallur, ründaja.
Ta sündis Brasiilias, tema isa on saksa-ungari päritolu ja ema Panama päritolu. Tal oli võimalus valida, kas mängida jalgpalli Brasiilia, Panama, Ungari või Saksamaa eest. Ta valis Saksamaa.
Saksamaa jalgpallikoondises tegi Kurányi debüüdi 29. märtsil 2003, kui Nürnbergis mängiti Leeduga viiki 1:1. Kurányi mängis rahvuskoondises aastatel 2003–2008 kokku 52 korda ja lõi 19 väravat.
24. september
24. september on Gregoriuse kalendri 267. (liigaastal 268.) päev. Juliuse kalendri järgi 11. september (1901–2099).
Ernst Gottlieb von Schmidt
Ernst Gottlieb von Schmidt (22. november 1823 – 1. veebruar 1900) oli Kuressaare bürgermeister.
Ta oli alates 1852. aastast Kuressaare raehärra, sündik ja sekretär, 1885–1889 bürgermeister.
Ta oli abielus kaks korda:
Ernst Gottlieb von Schmidti poeg teisest abielust, Georg Rudolph Friedrich von Schmidt, immatrikuleeriti 30. oktoobril 1918 Saaremaa rüütelkonda.
Theódoros Tsormpatzoglou
pisi|260px|Theódoros Tsormpatzoglou (2015)
Theódoros Tsormpatzoglou (kreeka keeles Θεοδωρος Τσορμπατζογλου; sündinud 4. veebruaril 1972 Thessaloníkis) on kreeka maletegelane.
Tsormpatzoglou on 2014. aastast Euroopa Maleliidu peasekretär.
Ta õppis maletama kaheksa-aastaselt. 1987. aastal täitis meistrinormi. Ta tegutseb ka maletreeneri ja malevõistluste korraldajana; saanud FIDE-lt 2010. aastal FIDE treeneri ja 2011. aastal rahvusvahelise organisaatori nimetuse.
Kõrbesebra
Kõrbesebra ehk grevi sebra (Equus grevyi) on hobuse perekonda kuuluv liik.
Kõrbesebrad elavad Ida-Aafrikas Keenia ja Etioopia kuiva kliimaga aladel. Kõrbesebra on arvatud eriti ohustatud liikide hulka. Mõnekümne aastaga on tema arvukus vähenenud üle kahe korra ja praeguseks elab looduses paar tuhat isendit.
Kõrbesebra on suurim looduses elav hobuslane. Teiste sebradega võrreldes on tema triibud peenemad ja tihedamad. Kõrbesebrad on rohusööjad ja suudavad ilma vett joomata mitu päeva hakkama saada. Erinevalt teistest hobuslastest ei moodusta kõrbesebrad püsivaid karju.
Taksonoomia
Hobuse perekonda kuuluv kõrbesebra on savanni- ja mägisebra kõrval üks kolmest sebraliigist. Sageli paigutatakse kõrbesebra monotüüpsesse alamperekonda Dolichohippus. Aastal 2002 määras Colin Groves esialgselt kaks kõrbesebra alamliiki, põhja pool elava Equus grevyi grevyi ja nimeta jäänud lõunapoolse alamliigi Meru ja Ewaso Ng'iro jõe ümbruses. Aastal 2004 jõudsid Colin Groves ja Catherine Bell koljusid uurides siiski järeldusele, et liik on monotüüpne.
Kasutatud on sünonüüme Equus faurei ja Equus grevyi berberensis.
Põlvnemine
pisi| Usutakse, et kõigi tänapäeva hobuslaste ühine esivanem elas umbes 3,9 miljonit aastat tagasi Põhja-Ameerikas. Euraasiasse jõudsid tema järeltulijad 2,5 kuni 3 miljonit aastat tagasi. mtDNA-analüüsi järgi pärineb sebrade viimane ühine esivanem 2,8 miljoni aasta tagusest ajast. Umbes 2 miljonit aastat tagasi liikusid hobuslased Euraasiast Aafrikasse. Kõrbesebra ja savannisebra lahknemine leidis aset umbes 1,6 miljonit aastat tagasi.
Tänapäeva sebraga sarnaneva looma Pliotseenist ja Pleistotseenist pärinevaid fossiile on leitud nii Aafrikast kui ka Aasiast. Nende seas on Hiinast leitud Equus sanmeniensis, Indiast leitud Equus cautleyi, Kesk-Aasiast leitud Equus valeriani ja Ida-Aafrikast leitud Equus oldowayensis. Eriti viimane on kõrbesebraga väga sarnane ja see on tihti paigutatud ka kõrbesebra kõrvale alamperekonda Dolichohippus.
Vanimad Aafrikast leitud sebraga sarnaneva looma Equus numidicus ' e fossiilid pärinevad Magribist ja Sudaanist. Tema järeltulijad võisid olla Equus capensis ja Equus oldowayensis, kelle fossiile on leitud vastavalt Lõuna- ja Ida-Aafrikast. Kõrbesebra on luustiku poolest mõlemaga üsna sarnane.
Esimesed kokkupuuted eurooplastega
Kõrbesebra oli väidetavalt esimene sebra, kellega eurooplased kohtusid, nimelt olevat teda kasutatud Vana-Rooma tsirkuses. Järgmised andmed pärinevad 17. sajandist, mil Shewa kuningas olevat saatnud ühe sebra Türgi sultanile ja teise Hollandi Jakarta kubernerile. Aastal 1882 saatis hiljem Etioopia valitsejaks saanud Menelik II kõrbesebra kingituseks Prantsusmaa presidendile Jules Grévyle. Kui avastati, et sebra erineb juba varem tuttavatest lõuna pool elavatest sugulastest, saigi ta presidendi auks endale nime.
Levila
pisi| Kõrbesebrad elavad teadaolevalt ainult Etioopia kirde- ja lõunaosas ning Keenia kesk- ja põhjaosas. Lõuna-Sudaanis võib alles olla üksikuid isendeid. Kõrbesebra on üks viimase poole sajandiga kõige kiiremini vähenenud populatsiooniga Aafrika imetajaid. Ajalooliselt ulatus nende asuala Keenia riftiorust Somaalia lääneosani; Etioopia põhjaosas Alledeghi tasandikust Awashi jõe oru ja Ogadenini ning Turkana järve kirdekaldast Etioopias kuni Kenya mäe põhjanõlvani ja kagus Tana jõeni. Praeguseks on alles jäänud üksikud laigud, Keenias riftioru idakaldalt kuni Tana jõeni; Etioopias väike populatsioon Alledeghi tasandikul; Etioopia lõunaosast Ch’ew Bahiri järvest kuni Kenya mäe põhjanõlvani ja üksikud isendid ka sealt piki Tana jõe kallast kagu pool. Keenias Ida-Tsavo rahvuspargis ja selle ümbruses elab väike introdutseeritud populatsioon. Usutakse, et Somaalia populatsioon on hävinud; viimased kinnitatud andmed sealt pärinevad 1973. aastast. Pole usaldusväärseid andmeid selle kohta, et kõrbesebrasid oleks kunagi kohatud Eritreas või Djiboutis. Lõuna-Sudaani puudutavad väited vajavad kinnitust.
Elupaigad
pisi|Sebrakari [[Samburu loodusreservaat|Samburu loodusreservaadis]] pisi| Kõrbesebra elab Keenia ja Etioopia kõrbes, poolkõrbes ja kuivas savannis, kus taimestiku moodustavad eelkõige mitmesugused rohttaimed, puhmad, põõsad, akaatsiad ja mürripuud. Ta eelistab laugjaid nõlvu ja platoosid.
Kõrbesebrad elavad mõõdukas kauguses püsivatest veekogudest. Nad on eelkõige rohusööjad, kuigi põua ajal või rohunappuses võivad puulehed moodustada kuni 30% nende toidust. Täkud kaitsevad oma territooriumi, mille suurus võib olla 2–12 km². Kindla territooriumiga mitte seotud isendite elupaik võib katta koguni 10 000 km². Nad on väga mobiilsed; on teada, et ressursside otsingul võivad nad liikuda üle 80 km ulatuvaid vahemaid.
Et kõrbesebrad toidu ja vee otsingul pidevalt ringi liiguvad, on nende asuala ja tihedus hooajati erinev. Kuival hooajal, kui sõltuvus vee lähedusest on suurem, hoidutakse rohkem lähestikku. Siiski elavad nad suure liikuvuse tõttu harva väga tihedalt koos. Kõige sagedamini võib neid tavaliselt kohata Samburu lõunaosas ja Laikipia lavamaal.
Arvukus
Kõrbesebra on arvatud eriti ohustatud liikide hulka. Looduses elavate kõrbesebrade arvuks hinnatakse 1966–2447. Aastatel 1988–2007 on tema arvukus vähenenud umbes 55%. On ka hinnanguid, mille järgi on arvukus aastatel 1980–2007 vähenenud 68%. Täiskasvanud loomi on alla 2000. Aastatel 2006–2016 on kõrbesebra arvukus püsinud stabiilsena.
Keenia
Keenias oli 1988. aastal hinnanguliselt 4276 isendit, 2000. aastal 2435–2707, 2004. aastal 1567–1976 ja 2006. aastal 1468–2135. Aastal 2016 hinnati populatsiooni suuruseks 2350 looma, kellest 1716 olid täiskasvanud.
Eluiga
Kõrbesebra eluiga looduses on keskmiselt 18–20 aastat. Vangistuses võib ta elada kuni 30-aastaseks.
Välimus
pisi|Kaks kõrbesebrat pisi|Triibud pisi|Kõrbesebra [[kolju, luustik, esijalg eestvaates ja külgvaates]] Kõrbesebra on suurim looduses elav hobuslane. Kehaehituselt sarnaneb ta mõnevõrra teiste hobustega. Tal on suur piklik pea ja pikk koon, suhteliselt püstine pikk kael ning peenikesed jalad, mis lõpevad kapjadega.
Silmad on suured ja asuvad kõrgel pealael; nende asend laseb sebral söömise ajal ümbrust jälgida. Ainuke koht, mida sebra ei näe, on täpselt tema selja taga. Karjas söövad sebrad vaatavad tihti just sel põhjusel eri suundadesse. Kõrvad on väga suured ja ümara tipuga. Kõrva otsas on valge tutt, kõrva tagaküljel üks lai must triip.
Kõrbesebra karvkate on sile ja lühikarvaline. Turjal ja seljal on pikakarvaline püstine lakk, mis ulatub enamasti kõrgemale kui kõrvad. Üla- ja alahuulel on vurrud. Sabakarvad on suhteliselt lühikesed.
Märal on üks paar nisasid.
Hambaid on kõrbesebral 44. Hambavalem on i 3/3, c 1/1, p 4/4, m 3/3. Hambad kasvavad pidevalt, sest kare rohi kulutab neid.
Kuksema
Kuksema on küla Järva maakonnas Järva vallas. Küla lähistel voolab Kuksema kraav, külas on asunud Kuksema mõisa keskus ning Kuksema mõisa kalmistu.
Kõrbesebra
Välimus
Kõrbesebra ülahuule all paikneb Jacobsoni elund. Feromoonide haistmiseks kergitab sebra ülahuult.
Suurus
pisi|Sebrakari Kõrbesebra kehapikkus on keskmiselt 250–275 cm, õlakõrgus 145–160 cm, saba pikkus 55–75 cm, kaal 350–450 kg. Täkud on märadest suuremad ja raskemad.
Kuksema
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Järva-Jaani valda.
Kõrbesebra
Värvus
Piki selgroogu on must triip, mida ääristab kummalgi pool valge triip. Kõhualune on valge. Valge karvkate ulatub osalt ka külgedele.
Näos ulatuvad triibud poole koonuni. Koonu keskosa on valge või hallikas, ots pruun. Kõrva tagaküljel on üks lai must triip, kõrva otsas valge tutt.
Tagantvaates on kõrbesebral kummalgi pool saba silmatorkav valge laik. Selle järgi on ta samburu keeles saanud nime loiborkurum ('valge tagumikuga').
Varsa triibud on pruunid. Need muutuvad järk-järgult tumedamaks ja enam-vähem esimese eluaasta lõpuks on need juba mustad.
Ämblikulaadsete loend
''Siin on loetletud ämblikulaadsete liike ja teisi taksoneid.
Kõrbesebra
Värvus
Triipude otstarbe kohta on mitmesuguseid teooriaid. Nende funktsiooniks on peetud nii maskeeringut kui ka vaenlaste eksitamist. Hiljuti on uurijad välja pakkunud hoopis mõtte, et triipudel on sotsiaalne funktsioon ja need soodustavad paarilise leidmist. Arvatakse, et sebrade, hobuste ja eeslite ühisel esivanemal olid triibud, mis aga hobustel ja eeslitel on evolutsiooni käigus kadunud.
Liikumatult rohumaal puhmade keskel seisev triibuline loom on võrdlemisi raskesti märgatav, sest sulandub tausta. Kui sebrakari näiteks lõvi eest põgeneb, moodustavad liikuvad triibud lõvi silme ees virvendava mustri ja tal on raske loomi üksteisest eristada. Triibuline on osutunud heaks kaitsevärvuseks eriti pimedas ja päikesevarjus. Hämaras võivad triibud lasta loomal suuremana paista ja tema piirjooni hägustada.
Iga sebra triipude muster on ainulaadne, justnagu sõrmejälg. Sebrad tunnevad kaaslase mustri järgi ära.
Eluviis
Erinevalt teistest hobuslastest on kõrbesebra sotsiaalne struktuur väga paindlik. Täiskasvanud kõrbesebra ei moodusta püsivaid karju nagu hobused või teised sebrad. Ainus püsivam side on ema ja varsa vahel. Varssadeta märad, täkud ja noorloomad moodustavad lõdvalt seotud rühmi, mille liikmed võivad iga päev olla erinevad. Sõltuvalt toidu- ja veevarude kättesaadavusest võidakse koos olla ka kauem, aga harva pikemalt kui mõni kuu. Karja suurus on enamasti 6–20 looma. Karja võivad moodustada samast soost loomad või näiteks varssadega märad, üksikud märad ja noored täkud. Tihti liiguvad kõrbesebrad ka üksinda. Kui teiste sebrade karja moodustab tihti täkk koos oma haaremiga, siis kõrbesebradel sellist karjatüüpi ei esine. Keenias on kohatud ka kõrbesebrade ja savannisebrade ühiseid karju.
Umbes 10% täiskasvanud täkkudest on seotud kindla territooriumiga, mille suurus on 2,5–10 km². Kõrbesebra täku territoorium on suurem kui ühelgi teisel rohusööjal. Sel alal on täkul ainuõigus märadele. Kui pole innaaeg, lubatakse territooriumile sööma või jooma ka teised täkud. Paaritumishooajal aetakse võõrad täkud ära. Täkk käib omaks kuulutatud alal pidevalt ringi, tihti seisatab ja kuulatab kikkis kõrvadega. Ta märgistab piire uriini ja sõnnikuga ning kuulutab oma omandiõigust hääleka kisaga. Territooriumi piiril võivad olla 30–40 cm kõrgused sõnnikuhunnikud. Täkud paarituvad kõigi märadega, kes nende alale satuvad. Mida viljakamal ning rohu- ja veerikkamal alal nad elavad, seda suurem on nende võimalus paarituda.
Võitlust esineb harva, eelkõige siis, kui indlev emane satub kahe täku valduste piirile või kui sissetungija püüab territooriumi endale saada. Enamasti leiab kaklus aset 20–50 meetri laiusel piirialal. Võitlusse asutakse ainult siis, kui kumbki peab end teisele võrdseks partneriks. Sebra võib tõusta tagajalgadele ja vehkida esimeste jalgadega. Kasutatakse nii hambaid, kabjalööke kui ka jalavõtet, millest võivad mõlemad põlvili kukkuda ja seejärel juba maas edasi maadelda. Kui üks täkkudest end võidetuks tunnistab, lõpetab ta rabelemise ja võitja laseb ta hambust lahti. Kaotaja põgeneb. Märad kaitsevad ennast eelkõige tagajalgade kabjalöökidega.
Kõrbesebradele meeldib püherdada. Nad suudavad joosta kiirusega 65 km/h.
Suhtlemine
Kõrbesebrad tervitavad üksteist püstiste kõrvadega ning nuusutavad üksteist, eriti ninasõõrmeid, kaela, külgi ja saba.
Nad tunnevad üksteist ära triipude järgi. Vastsündinud varss õpib ema ära tundma lõhna, hääle ja triipude mustri järgi.
Liigikaaslaste väljaheite ja uriinimärgistusega tutvumiseks kergitavad sebrad ülahuult, et haista feromoone.
Füüsilist lähedust esineb kõrbesebrade juures väga harva.
Varsad müravad omavahel, hüppavad, jooksevad ja ajavad üksteist taga.
Häälitsused
Kõrbesebra häälitsused sarnanevad rohkem eesli häälega kui teiste sebrade häälitsused. Valjuhäälset eeslikisa teevad tavaliselt juhtivad täkud. Nooremad täkud ei häälitse peaaegu kunagi.
Mära kutsub varssa õrna häälega ja varss vastab talle.
Toitumine
pisi|Mära varsaga Kõrbesebra toitub valdavalt rohust. Põua ajal napsab ta ka puudelt lehti, näksib puhmaid ja võib süüa ka puude ja põõsaste koort. Ta võib süüa ka mitmesuguseid vilju.
Loomad veedavad ligi kaks kolmandikku päevast süües. Kui toitu napib, võib söömisele kuluda 80% nende ajast. Kõrbesebra seedeelundkond on hästi kohanenud madala toiteväärtusega menüüga.
Toiduks kasutatavate rohttaimede seas on hiidhirss pennisetum schimperi, sõrmhirss Eleusine jaegeri, puuritshein Chrysopogon ancheri, ripsmeline haakhein ja Enteropogon macrostachyus.
Kõrbesebra vajab vähem vett kui teised sebrad. Täiskasvanud kõrbesebra võib ilma veeta vastu pidada kuni viis päeva. Veeotsingutel võib ta läbida kuni 8 km. Väikeste varssadega märad peavad aga jooma iga päev. Märad püsivad veekogu lähedal, kuni varsad on 3–4 kuu vanused.
Paljunemine
pisi|Kõrbesebra varss Nii täkud kui ka märad saavad suguküpseks 3–4-aastaselt, kuid täkud ei ole enamasti enne 5. või 6. eluaastat piisavalt jõulised, et märade pärast võistelda. Kõrbesebradel pole kindlat paaritumishooaega, kuigi sünde võidakse ajastada vihmahooajale, mis kestab maist juunini ja novembrist detsembrini. Kui mära põua või muude asjaolude tõttu nõrgaks jääb, ei hakka ta tavaliselt indlema.