cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Neeme Laanepõld
Ta oli pärit Keila vallast Keelva külast. Alghariduse omandas ta Käesalu algkoolis. 1937–1940 õppis Laanepõld Tallinna Konservatooriumis August Topmani oreliklassis, hiljem oli tema õpetajaks Hugo Lepnurm.
Muusikaõpingud jätkusid 1940–1941 Tartu Kõrgemas Muusikakoolis ja 1944–1945 Tallinna Riiklikus Konservatooriumis Tuudur Vettiku kooriklassis.
Aastatel 1940–1944 oli ta Põlva kiriku köster-organist.
Aastad 1946–1963 möödusid Eesti NSV Rahvaloomingu Keskmajas inspektor-metoodikuna. Rahvaloomingu Keskmaja oli klubitöö ja isetegevuse juhendamiseks ja kontrollimiseks loodud riiklik keskasutus. Selle juures töötas ka Laulupeo Büroo. See aeg hõlmab osalemist mitmesuguste taidlusülevaatuste töös ja Rahvaloomingu Keskmaja väljaannete toimetamist.
Ta kogus rahvaviise ja -pille, avaldas muusika- ja kultuuriloolisi kirjutisi. Tema koostatud on mitmed Teatri- ja Muusikamuuseumi väljaanded: albumid laulupidudest „Laulud nüüd lähevad" I −1965 ja II – 1969, raamat omakandi suurmehest "Helilooja Konstantin Türnpu, 1865-1927" (Tallinn, 1965), "Mart Saar. Fotokroonika elust ja loomingust" (koos Vardo Rumesseniga, 1983), "Gustav Ernesaks" (1980), "Orelid ja osjapillid, pasunad ja parmupillid" (1972 ja 1978), "Cyrillus Kreek" (1974). Sellesse perioodi jääb ka ainulaadse moldpilliansambli Mollikud asutamine muuseumi juurde, mis tegutses aastatel 1973–1977. Selle ansambli lindistused asuvad Eesti Raadio arhiivis. Ansamblile tegi seaded Neeme Laanepõld ja koosseisus olid sopran-, alt-, tenor-, ja bassmoldpill.
Neeme Laanepõllu looming on väga mitmekesine. Ta kirjutas ja tõlkis hulgaliselt laulutekste. Tuntumad neist on Prantsuse lastelaul „Põdra maja", eesti rahvaviis „Tantsulaul", A. Kiilaspea „Tooma laulukoor", naiskoori laul „Toa teeks ma endal tamme alla".
Tema helilooming hõlmab erinevaid žanre: koori- ja soololaule, ansamblimuusikat, suurvorme. Rahvapilliorkestritele „Tahkuranna linakolkimise tants", „Kaks saarlast ja hiidlane", „Jaanikene mäel", „Kadrina killavoor", süit „Viise vainult, laule laanest", tsükkel „Neli laulu külaskäigust Soome".
Eesti Kirikumuusika Liit andis Neeme Laanepõllu 100. sünniaastapäevaks välja tema vaimuliku kantaadi "Jääv armastus" noodi. Selle esitlus toimus Tallinna Piiskoplikus Toomkirikus 21. aprillil 2013 kell 11 peetud missal.
Haavatu märk
pisi|1918. aasta versioon Mustas Haavatu märk (saksa keeles Verwundetenabzeichen) oli sõjaväeline autasu Saksamaal, mida anti haavatud Saksa sõduritele Esimese ja Teise maailmasõja ajal. Pärast 1943. aasta märtsi anti seda ka haavatud tsiviilisikutele. See oli kõige levinum Saksamaa autasu.
Klassid
Haavatu märgil oli 3 klassi:
"Automaatne" raudrist
1. juunil 1940 ütles Hitler oma kõnes, et iga hõbedase või kuldse haavatu märgi kandidaat saab automaatselt II klassi Raudristi, kui tal seda veel pole.
20. juuli 1944 Haavatu märk
20. juuli 1944 Haavatu märk on ilmselt haavatumärkidest kõige haruldasem, sest seda anti ainult neile, kes said vigastada 20. juuli vandenõus.
Jana Trink Erakool
Jana Trink erakool on erahuvikool Pärnus aadressil Johann Voldemar Jannseni tänav 7a. Kooli juhataja on Jana Trink.
Kool sai alguse 1991. aastal, kui asutati noorte perspektiivselts "Juku ja Juhan". Alguses olid koolis inglise keele huviringid lastele ja täiskasvanutele, hiljem lisandusid muusikaringid. 15. septembril 1999 sai kool Haridusministeeriumilt esimest korda koolitusloa.
Josefine Mutzenbacher
pisi|Esmatrüki tiitelleht Josefine Mutzenbacher ehk ühe Viini hoora elulugu on erootiline romaan, mis ilmus anonüümsena esmakordselt 1906. aastal.
Romaani peategelane, kes tegutseb jutustajana, on Viini prostituut, kes väidetavalt elas aastatel 1852–1904. Ta räägib oma seksuaalsetest kogemustest lapsepõlves. Teos ilmus 1906. aastal Viinis väikeses tiraažis (1000 eksemplari). Raamat ilmus abonemendi alusel, et tolleaegsest tsensuurist mööda hiilida. Romaani autor on teadmata, kuid seda omistatakse sageli Austria-Ungari kirjanikule Felix Saltenile, kes on muuhulgas ka lasteraamatu "Bambi" autor.
Seda romaani on peetud erootilise kirjanduse meistriteoseks alates selle esmaavaldamisest, kuid laiemalt levis see saksakeelsetes maades alles 1970. aastatel pärast seda, kui selle põhjal valmis režissöör Kurt Nachmanni film "Josefine Mutzenbacher".
Eesti keeles on teos ilmunud järjeloona ajakirjas Maaja.
Eesti suursaadik Islandil
Eesti suursaadik Islandil on Eesti volitatud suursaadik Islandil. Suursaadik resideerib Oslos.
Metalist
Staadion Metalist on jalgpallistaadion Ukrainas Harkivis. Jalgpalli 2012. aasta Euroopa meistrivõistlustel toimus seal kolm alagrupikohtumist.
Annus (perekonnanimi)
2019. aasta 1. jaanuari seisuga oli Eestis perekonnanimi Annus 476 inimesel: 220 mehel ja 256 naisel. Perekonnanimede levikult on Annus meeste puhul 247. ja naiste puhul 233. kohal. Perekonnanimi Annus on levinuim Lääne-Viru maakonnas, kus neid oli maakonna 10 000 elaniku kohta 6,98.
Wattville
Wattville on linn (township) Lõuna-Aafrika Vabariigis Gautengi provintsis Ekurhuleni linnaringkonnas.
Lõuna-Aafrika Vabariigi 2011. aasta rahvaloenduse andmetel oli Wattville'i elanikest mustanahalisi aafriklasi 99,02%, värvilisi 0,28%, valgeid 0,12%, India või Aasia päritolu inimesi 0,05% ja teisi 0,51%. Suulu keelt pidas emakeeleks 47,76% inimesi, sotho keelt 13,01%, pedi keelt 10,38%, koosa keelt 7,29%, tsvana keelt 5,47%, tsonga keelt 5,12%, inglise keelt 2,76%, ndebele keelt 2,28%, svaasi keelt 1,15%, venda keelt 1,08%, afrikaani keelt 0,67%, viipekeelt 0,58% ja teisi keeli 2,47%.
Ondřej Čelůstka
Ondřej Čelůstka (sündinud 18. juunil 1989 Zlínis) on Tšehhi jalgpallur, kes mängib kaitsjana Tšehhi kõrgliiga klubis Praha Sparta ja Tšehhi jalgpallikoondises.
Ta alustas klubikarjääri Zlíni Fastavis, mille meeskonnas debüteeris ta Tšehhi kõrgliigas hooajal 2007–08. 2009. aastal liitus ta Praha Slaviaga. Hooaja 2009–10 teises pooles oli ta laenul Itaalia klubis Palermo, mille meeskonnas sai ta Itaalia kõrgliigas kirja ühe mängu.
2011. aasta juulis liitus ta Türgi kõrgliiga klubiga Trabzonspor. UEFA Meistrite Liiga hooaja 2011–12 esimeses alagrupimängus 14. septembril 2011 lõi Čelůstka võõral väljakul värava AC Milani vastu, tuues Trabzonsporile 1:0 võidu. Hooajal 2013–14 oli ta Trabzonsporist laenul Inglismaa kõrgliiga klubis Sunderland.
Hooajal 2014–15 mängis Čelůstka Saksamaa esiliiga klubis 1. FC Nürnberg. Seejärel naasis ta Türgi kõrgliigasse, mängides viis hooaega Antalyaspori ridades.
2020. aasta juulis liitus ta Spartaga.
Tšehhi jalgpallikoondises tegi Čelůstka debüüdi 15. novembril 2013 sõprusmängus Kanada vastu ja lõi selles mängus ka koondisekarjääri esimese värava. Ta kuulub Tšehhi koondisse 2020. aasta Euroopa meistrivõistlustel.
Solargraafia
Solargraafia on üks analoogfotograafia liike, kus foto jäädvustamiseks kasutatakse isetehtud pinhole-kaamerat (kaamera, mille objektiiv on nõelaauk). Foto peamiseks komponendiks on päikese teekond üle taevalaotuse: iga triip kujutab endast ühte päeva ja triibu puudumine pilves ilma.
Tänu pikkadele säriaegadele solariseerub kujutis negatiivina fotopaberi pinnale ning kahaneb oluliselt paberi valgustundlikkus, mis võimaldab säritatud paberit hiljem skänneerida. Paraku tuleb digitaalse kujutise saamiseks ohverdada negatiiv, kuna paberi valgustundlikkus pole täielikult kadunud ja kvaliteetselt on negatiivi võimalik skänneerida vaid korra, enne kui skänneri valgus kujutise hävitab. Nii annab valgus kujutise ja hiljem hävitab selle.
Pildistamise lõpptulemust mõjutavad suuresti ka ilmastikutingimused, mis jätavad igale säritusele ettearvamatu jälje. Kõik need tegurid üheskoos muudavad iga võtte maailma peegelduseks ajaruumis, mille ühendab tervikuks päikese teekond üle taevalaotuse.
Tegemist on fotograafia ajaloo mõistes suhteliselt värske leiutisega, esimesed Slawomir Decyki, Pawel Kula ja Diego Lopez Calvini tehtud solarid jõudsid veebiavarustesse alles aastal 2000. Tehniliselt kuulub solargraafia aga fotograafiliste meetodite algupärandisse, sarnanedes oma olemuselt pinhole-fotograafiaga. Traditsioonilisest pinhole’ist eristavad solargraafiat pikad säriajad ja fotokeemiavaba protsess.
Tööprotsess
Kaameraks võib kasutada erinevaid topse, purke või karpe eeldusel, et need on valgus- ja ilmastikukindlad. Mida suurem on purk, seda kvaliteetsem on sealt hiljem saadav negatiiv, kuid seda paremini torkab kaamera silma möödakäijatele, kes võivad uudishimust töö ja vaeva rikkuda. Joogipurgid on kõige lihtsamini kättesaadavad, kuid keeratava kaanega purkide ettevalmistamisele kulub vähem aega, kaas on kinnikeeratav ja purgid peavad palju kauem vastu.
Joogipurkidel tuleb üks ots eemaldada, et saaks kindlustada objektiiv ning sinna edasi sisse panna fotopaberi. Purgi otsa eemaldamiseks on hea kasutada purgiavajat.
Kõigepealt tuleb nii seest kui ka väljast musta värviga üle värvida. Seest värvimine välistab valguse tahtmatu peegeldumise. Väljast värvimine muudab purgi halvemini märgatavaks.
Kõige tähtsam osa on purgi seina sisse augu tegemine. Objektiivi saavutamiseks on soovitatav kasutada nõela, sest sellega tuleb piisavalt väike auk mille läbi tuleb küllalt valgust pildi valmimiseks. Tehtud auk peaks olema nii suur, et nõela otsa oleks näpuga vastaspoolelt õrnalt tunda. Siinkohal kehtib tavapärane nõelaaugukaamera põhimõte, mille kohaselt on augu suurus ja teravus pöördvõrdelises seoses: mida väiksem auk, seda teravam pilt.
Kuna nõela läbimisel paindub purgi plekk augu ümbert sissepoole, siis tuleks tekkinud kühm liivapaberiga likvideerida, sest see jällegi kitsendab vaatenurka ja tekitab peegeldusi. Kui purk on värvitud ja augustatud, tuleb sellele ehitada veekindel kate, millega saaks kaamera hiljem sulgeda.
Järgmises etapis tuleb fotopaber kaamera sisse toimetada. Selle jaoks piisab hämaras-pimedast ruumist ja punase lambi valgusest. Protsessi lihtsustamiseks võiks olla eelnevalt tehtud šabloon põhja kinni katmiseks. Mustvalge RC-fotopaber (fiiberpaber võib pikemal kasutamisel niisketes oludes laguneda) peab jääma vastu purgi sisekülge nii, et nõelaaugu mõlemale poole jääb umbes sentimeeter-kaks vaba ruumi.
Edasi tuleb leida sobiv koht kaamera vertikaalseks kinnituseks kust see liikuda ei saa ning ka nii, et kaanega osa oleks allapoole, et vesi sisse ei pääseks. Kui pikim aeg säritamiseks on põhimõtteliselt piiramatu, siis võib esimeste katsetuste jaoks kaamerad ka mõne päeva või nädala pärast maha võtta. Üles tuleks kindlasti panna mitmeid kaameraid, kuna erinevatel põhjustel ei pruugi kõik pildid õnnestuda.
Viimaseks toiminguks on pildi skaneerimine või üles pildistamine ja siis töötlemine. Negatiivist tuleb pilt arvutis positiiviks muuta ja see ümber vertikaaltelje õigeks keerata. Töötluses on kõige olulisemad tööriistad kontrast, heledad-tumedad alad, saturatsioon. Loomulikult võib kasutada ka kõikvõimalikke muid tööriistu, kuid liigne töötlemine ei ole ka soovituslik. Ära ei tohi unustada, et skaneerimisel originaalnegatiiv tuhmub ja nii oleks hea teha kohe kvaliteetne skan ja see muutmata kujul ka ajaloo tarbeks alles jätta. Kvaliteetskanneri kasutamisel tuleb leida selline punktitihedus, mille juures skanner vahepeal mõtlema ei jääks, sest nii võivad tekkida triibud nii digitaalsele kujutisele kui ka negatiivile ja pildi jäädavalt hävitada.
Viiu-Kai Nestor
Viiu-Kai Nestor (1959. aastani Viiu-Kai Nano; sündinud 28. juulil 1935 Narvas) on eesti geoloog ja mikropaleontoloog.
Elulugu
Viiu-Kai Nestor on matemaatik Villem Nano tütar ja geoloog Heldur Nestori abikaasa.
1954. aastal lõpetas Nestor Pärnu 2. Keskkooli ja 1959 Tartu Ülikooli geoloogiaosakonna. 1987. aastal kaitses ta Eesti Teaduste Akadeemia juures geoloogia-mineraloogiakandidaadi kraadi.
Nestor oli 1959–60 Eesti NSV Geoloogia Valitsuse insener, 1960–71 Eesti NSV TA Geoloogia Instituudi geoloogiamuuseumi- ja fondikollektsioonide kuraator, 1971–88 nooremteadur ja teadur, 1988–92 vanemteadur, 1992. aastast teadur.
Teadustöö
Viiu-Kai Nestori peamine uurimisvaldkond on Eesti siluri mikroorganismide kitinosoade (Chitinozoa) taksonoomia, levik, paleontoloogia, paleoökoloogia ja biostratigraafia. Ta on kogunud ka võrdlusmaterjali Podoolia, Poola, Tšehhi, Rootsi ning Norra siluri läbilõigetest. Ta on koostanud siluri kitinosoade esimese biotsonaalse skeemi Baltimaades ja osalenud globaalse skeemi väljatöötamisel. See detailne ajaskaala on võimaldanud rööbistada madal- ja süvaveefaatsiese läbilõikeid ja kindlaks teha mitmeid settelünki Eesti aluspõhjas. Nestor on võtnud osa uue, täiendatud kitinosoade klassifikatsiooni koostamisest. Ta on avaldanud üle 60 teadustrükise, sh 1 monograafia.
Nestor on Paleosoikumi Mikrofloora Rahvusvahelise Komisjoni kitinosoade alamkomisjoni liige.
Robert Grubbs
Robert Howard Grubbs (27. veebruar 1942 Possum Trot, Kentucky – 19. detsember 2021) oli Ameerika Ühendriikide keemik, Nobeli keemiaauhinna laureaat (2005).
2005. aastal sai ta koos Richard Schrocki ja Yves Chauviniga Nobeli keemiaauhinna alkeenide metateesimeetodi väljatöötamise eest orgaanilises sünteesis.
Hansuveske järv
Hansuveske järv (ka Veski paisjärv) on paisjärv Sakala kõrgustiku idaosas, Viljandi maakonnas Viljandi vallas Metsla külas.
Orlan (skafander)
pisi|Kosmonaut Saližan Sharipov skafandriga Orlan-M pisi|Kosmonaut Sergei Krikaljov väljumisel avakosmosesse skafandris Orlan-M Orlan on skafander, mis loodi Nõukogude Liidus kosmonaudi turvalise viibimise ja töötamise jaoks avakosmoses. Selle töötasid välja NPP Zvezda. Skafandrit on korduvalt modifitseeritud ja täiustatud. Praegu kasutatakse skafandri täiustatud varianti rahvusvahelisel kosmesejaama (ISS) pardal kosmonautide töötamiseks avakosmoses.
Robert Grubbs
Tema järgi on nime saanud Grubbsi katalüsaator.
Tunnustus
Ta on valitud ka Poola Teaduste Akadeemia välisliikmeks.
Orlan (skafander)
Loomise ajalugu
1960-ndate alguses anti NPP Zvezda spetsialistidele ülesanne luua Nõukogude Liidu kuuprogrammi jaoks uus skafander. Pakuti välja kaks varianti, millest esimene oli pehme skafander koos külgeriputatava seljapaunaga tuginedes juba kasutusel olevate skafandrite Berkut, Jastreb ja Sokol konstruktsioonile või poolkõva konstruktsioon sisseehitatud seljapaunaga. Variantide konstruktsioonide plusside ja miinuste analüüsil tehti otsus valida poolkõva süsteem ning 1969. aastaks valmis skafander Krechet, mis läbis edukalt kõik katsed.
Pärast Nõukogude Liidu kuuprogrammi peatamist lõpetati kõik tööd ka skafandri edasiarenduseks. Krecheti jaoks väljatöötatud tehnilised lahendused, eelkõige poolkõva konstruktsioon, olid jälle vajalikud, kui algasid tööd pikaajalise orbitaaljaama Saljut loomiseks. Avakosmoses töötamiseks sobilikud juba Berkut ja Jastreb ei omanud kokkusobitamise võimalust ning tulenevalt sellest oleks iga uue kosmosejaama meeskonna liikme jaoks pidanud uue skafandri looma ning kosmosesse transportima, mis oli ebaefektiivne kosmoselaevade Sojuz ja Progress piiratud koormuste korral. Vajadus luua mitmele kosmonaudile sobiv universaalne kosmosülikond ajendas looma esimese orbitaalskafandri Orlan. Tänu poolkõvale konstruktsioonile olid ainsateks individuaalseteks osadeks vaid skafandri kindad, mille toimetasid kosmosesse meeskonnad ise. Skafandrid olid aga kosmosejaamas alati olemas. Esimene väljumine avakosmosesse uutes skafandrites oli kosmosejaamal Saljut-6, mille sooritasid kosmonaudid G. I. Grechko ja J. V. Romanenko 20. detsembril 1977.
Mudel D
pisi|Orlan-D
Mudel DMA
pisi|Orlan-DMA
Hansuveske järv
Järve pindala on 1,3 ha, valgla suurus 83 km², kõrgus merepinnast 55,5 m ja see on paisutatud Ärmä jõelele. Lisaks Ärmä jõele voolab järve sisse ka Virastuoja. Järv kuulub Ida-Eesti vesikonda ja Võrtsjärve alamvesikonda ja on avalikult kasutatav veekogu.
Orlan (skafander)
Mudel M
pisi|Orlan-M
Mudel MK
pisi|Orlan-MK
Mudel MKS
Saavad kasutada kosmonaudid pikkusega 165–190 cm.
Ryan Spooner
Aastatel 2008–2012 mängis ta Ontario Hockey League'i (OHL) klubides Peterborough Petes, Kingston Frontenacs ja Sarnia Sting. Hooajal 2009–10 pälvis Spooner OHL-i hooaja kõige spordimehelikumale mängijale antava auhinna William Hanley Trophy.
2010. aastal valis Boston Bruinsi ta NHL-i draft'is 45. valikuna. Hooajal 2010–11 debüteeris ta Boston Bruinsi noorteklubis Providence Bruins American Hockey League'is. NHL-is debüteeris Spooner Boston Bruinsi meeskonnas 6. veebruaril 2013 mängus Montreal Canadiensi vastu. Esimese värava lõi ta NHL-is 27. veebruaril 2015 mängus New Jersey Devilsi vastu. Aastatel 2012–2015 sai ta enam mängu aega Providence Bruinsis. Boston Bruinsi põhikoosseisu liikmeks sai ta hooajal 2015–16. Ta lõi sel hooajal liigas 13 väravat ja andis 36 väravasöötu.
2018. aasta veebruaris liitus ta New York Rangersiga. 2018–19 põhihooaja esimese 16 mänguga lõi ta vaid ühe värava ja andis ühe väravasöödu. Hooaja teises pooles mängis ta Edmonton Oilersis ja Vancouver Canucksis, kuid ei suutnud ka neis klubides edu saavutada.
2019. aasta juulis liitus ta Šveitsi kõrgliiga klubiga HC Lugano, kuid vaid pärast kaht põhihooaja mängu siirdus Spooner KHL-i, liitudes Minski Dinamoga, kus mängis kuni hooaja 2020–21 lõpuni. 2021. aasta mais sõlmis ta üheaastase lepingu Jekaterinburgi Avtomobilistiga.
Konguta kool
Konguta kool on kool Tartu maakonnas Elva vallas Annikoru külas.
Kool asutati 1992 Konguta algkoolina.
Starling
Mitte segi ajada: Starlink
Starling (otsetõlge inglise keelest Tähelaps; tavaliselt kasutatakse tähenduses kuldnokk (lind) ) on NASA 2023. aasta projekt, mille eesmärgiks on testida parvedena orbiidile saadetud sateliitide võimekust tähtede abil oma asukoht kindlaks määrata (seda teeb iga üksik parveliige iseseisvalt, kasutades oma kaamerat), samuti katsetada parve manööverdamisoskust (võimet parve liikumist ette planeerida) ja parve liikmete omavahelise suhtluse taset.
NASA saatis missioonile Starling neli 6U-kuupsateliiti. Sateliidid saadeti orbiidile 17. juulil 2023 ja projekti pikkuseks on plaanikohaselt 6 kuud.
Hermann Fegelein
SS-Gruppenführer Hans Georg Otto Hermann Fegelein (30. oktoober 1906 Ansbach – 29. aprill 1945 Berliin) oli Relva-SSi kindral Natsi-Saksamaal. Ta kuulus Adolf Hitleri siseringi ja ta oli Eva Brauni õemees. Ta lasti deserteerumise eest maha 28. aprillil 1945, kaks päeva enne Hitleri suitsiidi.
Adam Niedzielski
pisi|Adam Niedzielski (2020) Adam Wojciech Niedzielski (sündinud 19. novembril 1973 Varssavis) on Poola majandusteadlane ja poliitik. Ta on 26. augustist 2020 Poola tervishoiuminister.
Ta lõpetas aastal 1997 Varssavi SGH kommertskõrgkooli (Szkoła Główna Handlowa w Warszawie). Aastal 2003 kaitses ta majandusdoktori kraadi Harvardi ülikooli juures olevas John F. Kennedy School of Government'is.
Ta oli aastatel 2019–2020 Poola Riikliku Tervisefondi president.
26. augustist 2020 on ta Poola tervishoiuminister.
Batuje
Batuje (itaalia Battùglia) on küla Sloveenias Vipava orus Ajdovščina vallas.
Hispaania inkvisitsioon
pisi|Hispaania inkvisitsiooni vapp. Mõõk risti kõrval sümboliseerib ketserite karistamist, oliivioks teisel pool patukahetsejatele andestamist. Vappi ümbritseb ladinakeelne lause "EXURGE DOMINE ET JUDICA CAUSAM TUAM. PSALM. 73" ehk "Tõuse, Jumal, seleta oma riiuasi. Psalm. 73"
Hispaania inkvisitsioon oli institutsioon, mis asutati 1478. aastal Hispaania katoliiklike valitsejate Isabel I ja Fernando II poolt eesmärgiga säilitada oma kuningriikides katoliku kiriku puhtust. Hispaania inkvisitsiooni algeks on sarnased institutsioonid, mis eksisteerisid Euroopas alates 12. sajandist, eriti 1184. aastal Prantsusmaal asutatu. Hispaania inkvisitsioon kuulus monarhia otsese võimu alla ja kaotati lõplikult alles Isabel II valitsusajal 1834. aastal, kuigi juba 1812. aastal kiideti see muutus Cádizi kohtutes absoluutse häälteenamusega heaks. Inkvisitsioon kui kiriklik tribunal omas võimu ainult ristitud kristlaste üle. Seejuures ei saa aga unustada, et suurema osa selle ajaloost polnud ei Hispaanias ega temast sõltuvatel territooriumitel usuvabadust, seega kuulusid inkvisitsiooni kohtualluvusse kõik Hispaania kuninga alamad.
Inkvisitsiooni toimimine
Esiteks tuleb arvesse võtta, et inkvisitsioon ei toiminud omavoliliselt, vaid vastavalt kanoonilisele õigusele. Selle toimingud olid üksikasjalikult väljendatud niinimetatud "Instruktsioonides" (hisp k "Instrucciones"), mis oli koostatud peainkvisiitorite Torquemada, Deza ja Valdési poolt.
Süüdistuse esitamine
Inkvisitsiooni linna saabudes oli esimeseks sammuks armuedikt, mille luges ette inkvisiitor pärast pühapäevast missat. Selgitati võimalikke ketserlusilminguid ja julgustati koguduse liikmeid pöörduma inkvisitsioonikohtu poole, et kergendada oma südametunnistust. Neid nimetati armuediktideks, sest kõigile, kes end armuandmisperioodil (umbkaudu ühe kuu vältel) kohtule üles andsid, pakuti võimalust kirikult lepitust paluda, seda ilma tõsiste karistusteta. Selline lubadus oli väga tõhus ja paljud inimesed läksidki vabatahtlikult kohtu ette. Ainult enda ülesandmisest aga ei piisanud: vaja oli süüdistada ka teisi kaasosalisi. Just informaatorid olid inkvisiitoritele ammendamatuteks teabeallikateks. Aja vältel asendati armuediktid nn usuediktidega, mis kaotasid võimaluse vabatahtlikult kirikuga lepitust saada.
Kaebused olid anonüümsed, seetõttu ei olnud süüalusel mingisugust võimalust tuvastada süüdistajate isikuid. See oli inkvisitsioonivastaste (näiteks Cortes de Castilla, 1518) üks kritiseeritumaid punkte. Kadedusest ja isiklikust vaenust põhjustatud valesüüdistusi esines tihti. Paljud süüdistused olid aga tähtsusetutel põhjustel. Inkvisitsioon tekitas naabrite vahel hirmu ja umbusaldust ning haruldased ei olnud isegi kaebused sugulaste vahel.
Kinnipidamine
Pärast kaebust uurisid juhtumit hindajad (hisp k calificadores), kes pidid selgeks tegema, kas toime oli pandud ketserlusakt. Kui jah, siis süüdlane vangistati. Aset leidsid aga paljud ennetava vangistamise juhtumid, millest mõne puhul pidi kinnipeetav ootama vanglas kuni kaks aastat, enne kui hindajad tema juhtumit uurisid.
Kohtuprotsess
pisi|Inkvisitsioonikohus – [[Francisco de Goya]] Inkvisitsiooniprotsess koosnes mitmetest istungitest, kus tunnistasid nii süüdistuse esitajad kui ka süüalune. Viimasele määrati tribunaliliikmest kaitsja, kelle tööks oli süüalust vaid nõustada ning õhutada teda tõtt rääkima. Istungit juhtis peaprokurör. Süüdistatava ülekuulamised toimusid kohtukirjutaja (notario del secreto – saladuse üleskirjutaja) juuresolekul, kes pani süüaluse sõnad üksikasjalikult kirja (inkvisitsiooni toimikud, võrreldes ajastu teiste kohtusüsteemide omadega, äratavad tähelepanu dokumentatsiooni täielikkuse poolest). Enese kaitsmiseks oli süüalusel kaks võimalust: abono ('käendus' ehk otsida tema poolt olevaid tunnistajaid) või tacha ('ümberlükkamine' – tõestada, et süüdistajate tunnistajad ei ole usaldusväärsed).
Süüaluste ülekuulamisel kasutati piinamist, kuid mitte süstemaatiliselt. Seda rakendati eelkõige judaismis ja alates 16. sajandist protestantismis kahtlustatavate puhul. Näiteks piinati Ameerika ajaloolase Henry Charles Lea hinnangul aastatel 1575–1610 Toledo kohtus ligikaudu kolmandikku ketserluses süüdistatavatest. Teistel perioodidel varieerus osakaal märkimisväärselt. Piinamine oli alati vahend, et saada süüaluse ülestunnistus, mitte karistus kui selline. Seda kasutati soost ning vanusest hoolimata, ka üle 14 aastaste laste ja vanurite puhul. pisi|Piinamiskamber – Bernard Picart
Inkvisitsiooni poolt kõige sagedamini kasutatavad piinamisprotseduurid olid strappado, nn rätik ja piinapink. Strappado kujutas endast protsessi, kus süüalune, kelle pahkluude külge olid seotud raskused, rihmratta abil lae alla riputati. Seejärel lasti tal järsult kukkuda, mille tulemusena kannatasid käed ja jalad tugevate sikutuste all, vahel ka liigesest välja tulles. Piinamisviis "rätik", teise nimega veepiin, seisnes rätiku või lapi asetamises ohvri suhu, lastes sel imendada kannust pealevalatavat vett, tekitades seeläbi uppumistunde. Kõige levinum vahend oli aga piinapink.
Olles piinamisprotseduuri lõpetanud, kohtusid inkvisiitorid piiskopi esindaja ja niinimetatud konsultantidega, teoloogia või kanoonilise õiguse ekspertidega "usukonsultatsioonil". Hääletati kohtuasja üle ja väljastati otsus, mis pidi üksmeelne olema, vastasel juhul tuli raport Ülemkohtule saata.
Kohtuotsus
Protsessi tulemused võisid olla järgmised:
Sagedased olid ka juhud, mil süüdimõistetu põletati "piltlikult", kas sellepärast, et ta mõisteti süüdi, kui teda polnud füüsiliselt kohal, või seepärast, et ta suri enne kohtuprotsessi lõppu. Karistuste määramine oli erinevatel ajajärkudel varieeruv. Usutakse, et surmanuhtlused olid sagedased eelkõige inkvisitsiooni esimesel etapil (García Cárceli andmetel mõistis Valencia kohus enne 1530. aastat surma 40% kohtualustest, kuid pärast langes see protsent 3-le.)
Autodafee
Hispaania inkvisitsiooni korraldatud suurejoonelised avalikud vaatemängud pisi|Francisco Ricci "Autodafee" (1683)
Kuigi autodafeed ei omanud erilist pühalikkust ega laiahaardelist publikut, muutusid need ajapikku pühalikeks piduliku õhkkonna ning suure rahvamassiga tseremooniateks. Auto de fe lõppes muutudes barokiaegseks etenduseks koos peensusteni väljatöötatud lavastusega, et tekitada vaatajatele võimsat elamust.
Autodafeesid viidi tavaliselt läbi puhkepäeviti avarates avalikes paikades (sageli linna peaväljakul). Autodafeedega seotud rituaalid algasid juba eelneval õhtul (nn "Rohelise Risti rongkäik/protsessioon") ning kestsid mõnikord terve päev. Vahel kanti autodafee tseremoonia kunstnike poolt ka lõuendile: üks kuulsamatest näidetest on Prado muuseumis säilitatud Francesco Rizzi maal, mis kujutab 1680. aasta 30. juunil toimunud Madridi peaväljaku pidustusi (vaata pilti). Viimane autodafee leidis aset 1691. aastal.
Hispaania inkvisitsiooni Must Legend
16. sajandi keskpaigas, samal ajal toimuva protestantide tagakiusamise käigus, hakkas mitmete Euroopa protestantlike haritlaste sulest ilmuma ettekujutus inkvisitsioonist, mis liialdas selle negatiivsete külgedega propagandistlikel põhjustel. Üks esimesi, kes sel teemal kirjutas, oli inglane John Foxe (1516–1587), pühendades Hispaania inkvisitsioonile terve peatüki oma raamatust "The Book of Martyrs". Musta Legendi teiseks allikaks oli "Sanctae Inquisitionis Hispanicae Artes", mis oli allkirjastatud varjunimega Reginaldus Gonzalvus Montanus, kuid mille tõenäoliselt kirjutasid kaks eksiilis olevat hispaania protestanti Casiodoro de Reina ja Antonio del Corro. See raamat saavutas suure edu ning tõlgiti inglise, prantsuse, hollandi, saksa ja ungari keelde, tugevdades inkvisitsiooni negatiivset kuvandit Euroopas. Hollandlased ja inglased, Hispaania poliitilised rivaalid, aitasid samuti kaasa Musta Legendi levikule.
Teised inkvisitsiooni Musta Legendi allikad pärinevad Itaaliast. Fernando II Katoliiklase katsed laiendada Hispaania inkvisitsiooni Napolisse panid aluse mitmetele rahutustele. Seetõttu toimus seal hispaaniavastaseid ülestõuse kuni 1564. aastani. Sitsiilias, kus inkvisitsioon kehtestati, toimusid 1511. ja 1516. aastal samuti selle kohtuvormi vastased rahutused. Paljud XVI sajandi itaalia autorid viitavad õudusega inkvisiitorite tegevustele.
Inkvisitionen
Surnud 13. jaanuaril
Siin loetletakse 13. jaanuaril surnud tuntud isikuid.
Andronikos I Komnenos
Andronikos I Komnenos (kreeka keeles Ἀνδρόνικος Κομνηνός; ladinapäraselt Andronicus I Comnenus; umbes 1118 – 12. september 1185) oli Bütsantsi keiser, kes valitses aastatel 1183–1185 (kaks aastat). Andronikos oli Isaak Komnenose poeg ja keiser Alexios I lapselaps. Hilisemas historiograafias sai Andronikos I lisanime Misophaes (Päikesevalguse Vihkaja), mis viitas suurele hulgale inimestele, kelle ta oli lasknud pimedaks torgata. Keiser Andronikos oli Komnenoste dünastia (võimul 1081–1185) viimane esindaja.
S&M
S&M võib tähistada:
Andronikos I Komnenos
Varasem elu
Andronikos Komnenos sündis umbes 1118. aastal. Ta oli kena ja kõneosav, aktiivne, vastupidav, kartmatu, suurepärane väejuht ning võimakas poliitik, aga samuti ka liiderlik. Tema varajasi eluaastaid saatsid nii naudingud kui ka sõjavägi. Nooruse veetis Andronikos koos sugulase ja tulevase keisri Manueliga pealinnas. Ta sai väga hea hariduse, mis oli üldiselt iseloomulik kõigile Komnenostele.
1141. aastal langes ta seldžukkide kätte vangi ning jäi nende kätte aastateks. Pärast lunaraha maksmist suundus ta Konstantinoopolisse, oma nõo Manuel I, kelle suur lemmik ta toona oli, õukonda. Andronikos ja Manuel said teismelistena omavahel väga hästi läbi, kuid pikapeale asendus sõprus usaldamatusega. Lõpuks oli Andronikos sunnitud lahkuma pealinnast, kus ta polnud enam aastaid oodatud külaline. Vähe sellest, iga Andronikose sammu jälgiti erakordse tähelepanelikkusega. Valitseva keisri usaldamatuse põhjuseks oli asjaolu, et Andronikose pärilusliin tulenes Alexios I vanemast pojast Isaakist, samal ajal kui Manuel oli Alexios I noorema poja Johannes II poeg. Seega oli Andronikosel mingis mõttes rohkem dünastilisi õigusi troonile kui Manuel I-l ja tema pojal Alexios II-l.
Andronikos kuulus nende väheste inimeste hulka, keda tundis kogu Bütsants, ning seda mitte ainult tänu tema päritolule, vaid suuresti ka tänu tema erakordsele saatusele. Andronikose elutee keerdkäike määras väga paljus üks nõrkus – ta oli väga armulembene. Kui nüüd arvestada, et seesugustele kalduvustele lisandusid suursugune päritolu, jõukus ja hea väljanägemine, mis oli tänu suurele kasvule ja jõule lausa silmapaistev, siis on arusaadav, et vähesed naised suutsid jääda selle mehe vastu ükskõikseks. Lisaks oli Andronikost õnnistatud ka erakordselt hea tervisega ja ta olevat säilitanud nooruslikkuse kuni surmani.
Pärast Andronikose õukonda saabumist Manueli valitsemisaja algul tekkis tal armuafäär vennatütar Eudoxiaga. 1152. aastal asus ta Eudoxiaga teele Kiliikiasse olulisi vägesid juhtima. Pärast kaotust Mamistra lahingus, ta taganes, kuid määrati taas provintsi juhtima. Selles ametis ei püsinud ta ilmselt kaua, sest peagi saabus ta taas Konstantinoopolisse, kus ta pääses napilt tapmisest Eudoxia vendade käte läbi.
Vangistus ja esimene eksiil
1153. aastal avastati vandenõu keiser Manuel I vastu, milles osales ka Andronikos. Levisid kuulujutud, et Andronikos sõlmis leppeid ungarlastega. Andronikos tagandati ametikohtadelt ning peagi ta ka arreteeriti. Andronikos leidis ennast Konstantinoopoli kõige kurikuulsama türmi vangikongist. Ta püüdis korduvalt ebaõnnestunult põgeneda. Paar aastat pärast vangikongi heitmist suutis Andronikos tänu erakordsele nutikusele ja julgusele sealt põgeneda, kuid peagi ta tabati ja heideti uuesti vangikongi. Lõpuks õnnestus tal 1165. aastal põgeneda teist korda rangelt turvatud vanglast. Põgeniku elu oli ohtlik, näiteks sattus ta valahhialaste kätte vangi. Viimaks jõudis ta siiski Galiitsia vürst Jaroslav Osmomõsli (1153–1187) õukonda, kes andis talle varjupaiga. Jaroslavi kaitse all olles, sõlmis Andronikos Manueliga liidu. Ta ühines Galiitsia väega Manueli sõjas Ungari vastu, aidates Semlini linna piirata. Kampaania oli edukas ning pagendatud Andronikos võis 1168. aastal naasta Konstantinoopolisse. Keiser lubas tagada ka tema julgeoleku. Kahe sugulase suhted muutusid taas sõbralikeks. Andronikos oli võitnud keisri südame lahinguväljal üles näidatud vaprusega. Hulljulget sõjemehest keisrit ei jätnud isiklik vaprus aga kunagi ükkõikseks.
Eksiil Levantis
Sõprus keisri ja Andronikose vahel ei kestnud kaua. Manuelile polnud toona veel troonipärijat sündinud. Ta otsustas määrata selleks Ungari troonipärija Béla, kes oli ka keisrinna Maria suur soosik. Loomulikult ei saanud see otsus Andronikosele meeldida ning ta keeldus Bélale truudust vandumast. Andronikos oli küll loobunud Manueli eluajal otsesest trooni nõudlemisest, kuid Manueli võimupärijana nägi ta ikkagi vaid ennast. Seega purustas keisri otsus ta tulevikulootuse. Samas polnud pingete kasvades ka Manuelil midagi selle vastu, et saada oma potentsiaalsest rivaalist lahti ning Andronikos määratgi kaugesse Kiliikia provintsi.
1166. aastal sai ta türklaste-seldžukkide käest lüüa. Pole ka välistatud, et selle lüüasaamise taga oli Andronikose salasepitsus ja tegelikult mängis ta hoopis türklastega kokku. Igatahes, kartes süüdistusi, Andronikos põgenes ja varjas ennast ladinlaste juures Antiookia vürstiriigis. Seal sattus ta kohe järjekordsesse armuskandaali. Ta võrgutas Antiookia vürsti Raymondi tütre Philippa, kelle õde Maria oli keiser Manueli naine. Keiser oli maruvihaen selle alanuduse pärast. Skandaal paisus niivõrd suureks, et Anronikosel ei jäänud muud valikut, kui järjekordselt põgeneda.
Islamimaades ja Gruusias
Selleks ajaks oli armulembene Andronikos kõik põgenemisteed enesel ise läbi lõiganud. Nii ei jäänudki tal muud valikut, kui varjuda moslemite juurde. Theodora, kes kartis keiser Manueli kättemaksu, põgenes koos Andronikosega. Järgnevad kümme aastat veetsidki Andronikos ja Theodora islamimaailmas reisides, külastades Bagdadi, Damaskust ja teisi linnu. Esimene sihtpunkt oli Damaskuse (Damaskuse emiraat oli osa Seldžukkide riigist) emiiri Nur ad-Dini õukond. Paar ei tundud end seal turvaliselt ning peagi jätkati ohtudest valitsevat teekodna läbi Anatoolia ja Kaukaasia. Nad jõudsid Gruusiasse, kus kuningas Giorgi III võttis neid hästi vastu. Kuninga õde oli ilmselt ka Andronikose esimene abikaasa, kelle isiku kohta puuduvad kindlad allikad.
Lõpuks valisid nad püsivamaks elupaigaks ühe Bütsantsi piiride lähistel paikneva kindluse Oinaionis (tänapäeva Ünye) Musta mere ääres, Trapezundi ja Sinope (tänapäeva Sinop) vahel. Need maad olid ajalooliselt Komnenoste esivanemate maad. Seal palkas Andronikos enesele sõjasalga, millest kujunes üsna pea tegelikult röövlijõuk ning keisri lähedasest sugulasest Andronikosest sai röövlite pealik. Veel mõne aja möödudes oli Andronikose röövlitest saanud juba tõsine nuhtlus Bütsantsi kaubakaravanidele. Keisririigi karistussalkade eest aga õnnestus tal alati õigeaegselt mägedesse varjuda. Seega kujunes islami maailmas varjupaiga leidnud Andronikosest Manuelile tõsise peavalu põhjustaja. Kokkuvõttes aga oli Andronikose teguviis niivõrd ennekuulmatu, et Konstantinoopoli patriarh pani ta isegi kirikuvande alla. 1177. aastal õnnestus Manuelil saada oma tahtmine. Andronikos oli parasjagu sõjakäigul Trapezundi, kui selle provintsi valitseja Andronikose lossi tungis ning Theodora koos kahe lapsega arreteeris. Nad saadeti Konstantinoopolisse. Nende päästmiseks oli Andronikos sunnitud alistuma Manuelile. Ahelates Manueli ette viidud Andronikos olevat väidetavalt pisarsilmi anunud keisrilt andestust. Kusjuures tegi ta seda erakordselt veenvalt, sest kõigele lisaks oli ta ka andekas näitleja. Ning Manuel andiski talle andeks, kuid ta ei riskinud jätta oma sugulast pealinna ja Andronikos saadeti ühe kauge linna üle valitsema. Teise allika kohaselt lubati temal ja Theodoral naasta Oinaionisse.
Mida aeg edasi, seda suuremaks Andronikose autoriteet kasvas. Varsti muutus ta juba sümboolseks juhiks neile, kes polnud Manueliga rahul. Kuigi keisrile kanti toimunust ette, ei leidnud ülepeakaela sõjategevusest hõivatud Manuel aega Andronikosega tegelemiseks. Pärast lüüasaamist Mysiokephaloni all aga kaotas Manuel igasuguse huvi reaalse maailma vastu. Andronikoselt nõudis ta vaid ustavusvannet oma pojast troonipärijale ning selle vande Andronikos ka kõhkluseta andis.
Võimuletõus
1182. aasta 16. mail taastas Andronikos keisri kaitsjana Alexios II võimu. Keisrit ei huvitanud aga endiselt valitsemisega seonduv ning Andronikos sai rahus tegutseda tema varjus riigi juhtimisega. Andronikos ei lubanud ka Alexiosel avalikes asjades kaasa rääkida. Ükshaaval surus Andronikos maha kõik Alexiose toetajad. Arvatakse, et ta korraldas Alexiose poolõe Maria Komnene ja tema abikaasa Montferrati Renieri (bütsantsipäraselt Johannes ) mürgitamise. Mürgitaja oli kuulduste järgi eunuhh Pterygeonites. Leskkeisrinna ja keisri ema Maria pandi vangi. Peagi määras aga sisuline valitseja Andronikus Mariale (ja ka tema armukesele) surmanuhtluse, millele tuli Alexios II alla kirjutada. Nii mõistis poeg oma ema surma. Hukkajateks olid eunuhh Pterygeonites ja hetaireiarches (ihukaitsja) Konstantinos Tripsychos. Kuid ka Alexios II valitsemisaeg oli otsakorral. Selleks ajaks oli Andronikos oma positsiooni tugevuses juba niivõrd kindel, et võis lasta ennast kroonida Chalkè Kristuse kiriku terrassil Alexios II kaasvalitsejaks. Seejuures ei unustanud ta ka nüüd täielikult ettevaatlikkust, öeldes, et võtab selle raske koorma vastu üksnes soovist aidata sugulasest noort keisrit. Patriarh, kes nägi Andronikose käigu läbi ja ei nõustunud teda kaasvalitsejaks õnnistama, kaotas oma koha.
1183. aasta septembri lõpus andis Andronikos käsu noore keisri mõrvamiseks. Alexios II kägistati vibunööriga ning tema surnukeha heideti Bosporuse väina. Tapatöö viisid läbi Tripsychos, Theodoros Dadibrenos ja StephanosHagiochristophorites. Järgnevatel aastatel üritasid mitmed pseudo-Alexiosed võimule pretendeerida, ent see ei õnnestunud kellelgi.
Valitsemine
Troonile asumine ei lõpetanud Andronikose armuafääre ning ta sai hakkama järjekordse skandaaliga. Nimelt abiellus 56-aastane keiser 1183. aastal oma eelkäija Alexiose 12-aastase lese Annaga (prantsuspäraselt Agnes), kuningas Louis VII tütrega. Andronikose laialde populaarsuse tõttu suhtuti sellesse alguses isegi küllaltki mõistvalt. sama aasta novembris tegi keiser Johannes Komnenosest, oma nooremast seaduslikust pojast, troonipärija.
Andronikose kohta on säilinud suhteliselt palju kirjeldusi ning enamalt jaolt on need negatiivsed. Samas aga tuleb arvestada, et ta jäi viimaseks Komnenoste soost võimukandjaks. Tema surma järel asus Bütsantsi troonile uus, Angeloste dünastia ning arusaadavalt vajas see dünastiline muutus põhjendust. See seletab vähemalt osaliselt, miks järeltulijatel oli vaja maalida Andronikosest väga mustades toonides pilt ja kujutada teda väga halva keisrina. Andronikose mustamise tava on säilinud ka hilisemas ajalookirjanduses ja äärmuslikus variandis on see viinud isegi tema nimetamiseni Ivan Julma eelkäijaks.
Reformid
Alexios II formaalne valitsemisaeg oli viinud selleni, et riik varastati sisuliselt paljaks. Kõik eelarve tulud läksid vaid õukonna hiigelkulude katteks ja õukondlaste tasku. Seega, asudes parandama riigi rahanduslikku olukorda, pidi Andronikos kõigepealt piirama õukonna kulutusi. Järgmisena otsustas keiser juurida välja ametnike kuritarvitused. Selleks viis ta ellu väga õpetliku reformi – ametnike palku tõsteti järsult, kuid samas kehtestati erakordselt karmid karistused ametivõimu kuritarvitamise eest. Näiteks peeti pistist võtnud ametniku üle kohut avalikult ja ilmnenud üleastumise eest määrati reeglina surmanuhtlus. Sama karmilt käitus keiser ka provintside halduritega. Kaasaegsed on kirjutanud, et ainuüksi keisri nime mainimisest piisas, et käed, mis olid harjunud pistist võtma, langesid iseenesest. Väidetavalt olevat Andronikosel õnnestunud lühikese ajaga piirata kohaliku võimu ahnust isegi niivõrd, et selle tulemusel kasvas paljudes piirkondades järsult elanikkond. Keisri ettevõtmised andsidki peatselt märkimisväärseid tulemusi. Elavnesid tootmine, põllumajandus ja kaubandus, see aga kasvatas jätkuvalt Andronikose populaarsust. Andronikos oli paljudele "oma keiser" ja rahvas võttis teda juubeldades vastu. Seejuures püüdis kaval keiser ka ise igati toonitada oma "rahvalähedust", näiteks lastes ennast kujutada ühe kiriku seinal lihtsates talurahvarõivastes.
Kohtud
Lisaks ulatuslike majandusreformide läbiviimisele on Andronikos läinud ajalukku teaduse ja kirjanduse igakülgse toetajana. Kuid tema erilisteks lemmikuteks olid juristid ja üheks meelistegevuseks – osavõtt kohtuprotsessidest. See juures jäi igas kohtuvaidluses keisri seisukoht loomulikult peale. Kuna keiser oli niivõrd haaratud ideest luua riigis kord, siis tema juurde leidsid raskusteta tee ka kõik pealekaebajad. Üsna pea sai paljudele selgeks, et pole lihtsamat moodust kellestki lahti saamiseks, kui esitada keisrile kaebus selle inimese peale. Kaebustesse uppunud keisril aga käis nende sisusse süüvimine üle jõu ning nii võiski süütu inimene saada teenimatult ränga karistuse osaliseks. Nii süvenes süütult kannatanute rahulolematus keisriga.
Vandenõud ja terror
Keisri vastu oli ka suurem osa aristokraatiast, kelle sissetulekuid olid Andronikose reformid järsult kärpinud. Kui uue keisri radikaalsetest sammudest põhjustatud esimene šokk oli möödunud, sagenesid sedamaid ka keisrivastased väljaastumised. Näiteks 1184. aastal puhkesid idaprovintside mitmes linnas mässud. Andronikos asus isiklikult juhtima mässuliste mahasurumist. Bütsantslased kirjutavad, et ta olevat seejuures näidanud üles suurt oskust piiramismasinate ehitamisel. Kuid keiser ei paistnud mässu mahasurumisel silma ainult sõjamasinate ehitamise oskuse poolest, vaid ta tegutses ka erakordselt rafineeritud julmusega. Nii andis ta kord käsu siduda müüripurustamise masina külge mässajate juhi ema, et välistada masina süütamist linna kaitsjate poolt. Ning kui mäss oli lõplikult maha surutud, algas Bütsantsi ajaloos enneolematu terrorilaine aristokraatia vastu, mille käigus tapeti julmalt sadade väljapaistvate perekondade esindajaid. See ilmselt ongi andnud aluse hilisemaks Andronikose kõrvutamiseks Ivan Julmaga. Näis nagu Andronikos oleks soovinud kogu aristokraatiat kõrvaldada. Peagi levis vägivald üle kogu riigi ning need, kes alguses nägid hea meelega aristokraatide päid "lendamas", jäid nüüd ise löögi alla. Ja nagu ikka, ei suutnud hoo sisse saanud terror enam peatuda, rääkimata siis valikute tegemisest. Andronikosele paistsid igal pool vandenõud ja salaliidud ning ta muutus aina julmemaks. Isegi need, kes olid toetanud reforme põhimõtteliselt ja nõudsid keisrilt "kõva kätt", ei saanud enam tema tegevust heaks kiita. Nii oligi Andronikos kaotanud lühikese ajaga kogu siseriikliku toetuse.
Välispoliitika
Samal ajal polnud kiita ka keisririigi välispoliitiline olukord – islam oli alustanud vastupealetungi. Väga paljus seisis selle taga kurdi päritolu silmapaistev väejuht ja poliitik Salah ad-Din (Saladin), kes tõi 1174. aastal Egiptuse troonile Aijubiidide düastia. See aga tähendas, et enam ei seisnud keisririigi piiride vastas mitte üksikud killustunud väikeriigid, vaid ühtne ja ambitsioonikas islamiriik. Üsna pea võttis see riik piiramisrõngasse ladinlaste valdused ja kuulutas välja püha sõja Jeruusalemma vabastamise nimel. Nii võiski Bütsants näha Idast tõusvat ohupilve. Ent olukord polnud parem ka Läänes. Kuigi Andronikos oli tulnud võimule läänevastasuse lainel, sai ta suurepäraselt aru, et ilma Lääne toeta jääb keisririik isolatsiooni. Kuid diplomaatiliste partnerite otsimine Läänes polnudki nii lihtne. Manueli ajal sai Bütsants mängida Saksamaa keisri ja Sitsiilia kuninga vastuoludele, nüüd aga olid need riigid lähenenud. Läänes ei suudetud ka kuidagi unustada 1182. aasta pogrommi, mille käigus kannatasid eriti Itaalia linnade kaupmehed. Lisaks sundis Bütsantsis lahvatanud terror põgenema Läände (peamiselt Itaalia linnadesse) mitmeid väljapaistvaid aristokraate, kes nüüd igati agiteerisid võitlema "verejanulise" keisriga. Sellises ebasoodsas olukorras algasidki Bütsantsi läbirääkimised Veneetsiaga. 1184. aastal saabus Konstantinoopolisse Veneetsia saatkond. Läbirääkimiste alustuseks lubati vabastada kõik veresauna käigus vangistatud ning tasuda igal aastal kindlaksmääratud summa kahjude korvamiseks. Sellele lisas keiser demonstratiivse žestina käsu alustada pealinnas katoliikliku kiriku ehitamist, pidamata seejuures millekski patriarhi vastuseisu. Need järeleandmised andsidki lõpuks soovitud tulemuse ning leping Veneetsiaga sõlmiti. Üsna pea lisandus sellele ka leping Saladiniga. pisi|Wilhelm II Hea Etteruttavalt võib mainida, et nende lepingute vilju Andronikosel maitsta ei õnnestunud. Vähe sellest, Bütsantsile kuulunud Küprose asehaldur kuulutas ennast iseseisvaks valitsejaks ja et keisririigil puudus teovõimeline laevastik, siis osutus mässu mahasurumine puhttehniliselt võimatuks. Küprose kaotus aga oli Bütsantsile suureks strateegiliseks ja majanduslikuks löögiks. Näiteks ainuüksi sadamamaksudena sai keisririik sealt küllaltki olulise täienduse riigikassasse. Tegelikult saidki Andronikosele saatuslikuks just nimelt välispoliitilised sündmused. Need olid hukatuslikumad kui üleüldine rahulolematus keisri siseriikliku tegutsemisega.
Terror ja koas riigis jõudsid ka Sitsiilia kuninga Wilhelm II kõrvu. 1185. aasta sügisel langesid keisririigi Kreeka valdused normannide laastava rünnaku alla. Ideoloogiliselt põhjendati seda sõjakäiku kättemaksuga 1182. aasta eest. Sitsiila väed maabusid esmalt Epeiroses tugeva väega, mis koosnes 200 laevast ja 80 000 mehega, kelle seas oli 5000 rüütlit. Edasi vallutati ja rüüstati Thessaloniki linn (umbes 7000 kreeklast suri). Kogu invasiooni käigus tapeti väga palju bütsantslasi ja rüvetati arvukalt õigeusu kirikuid. Normannide rüüsteretke kirjeldanud bütsantsi autorid on nimetanud sissetungijaid "metsinimesteks, kellel oli üks anum pesemiseks ja veini joomiseks". Kui kuuldused lähenevatest normannidest jõudsid pealinna, andis Andronikos käsu valmistuda sõjakäiguks. Ise aga suundus ta koos arvuka "haaremiga" pidutsema suveresidentsi. Koguti viis armeed, mis pidid peatama normannide jõudmise pealinnani, ent tema väed ei suutnud positsioone hoida ning pidid taanduma. Bütsants koondas ka 100 laeva, et peatada Sitsiilia laevastiku jõudmine Marmara merre. Normannid tõrjuti lõpuks tagasi 1186. aastal ning seda uue keisri Isaak II Angelose juhtimisel.