cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Daniel Goleman
Ta on saanud doktorikraadi Harvardi ülikoolist. Ta oli Harvardi ülikooli kliinilise psühholoogia õppejõud, toimetas ajakirja Psychology Today ning on aastaid toimetanud ajalehe New York Times psühholoogia ja neuroteaduste rubriiki.
Ta sai kuulsaks 1995 ilmunud raamatuga "Emotsionaalne intelligentsus". Selles rõhutab ta, et akadeemilise võimekuse (IQ) kõrval etendavad inimese toimetulekus suurt osa emotsioonidega seotud võimekused. Tähtsad on isiksuseomadused: algatusvõime, empaatia, kohanemine ja veenvus.
Goleman pakub emotsionaalse intelligentsuse mõiste propageerijana asutuste ja firmade juhtidele nõuandeid, kuidas parema suhtlemise kaudu töötulemusi parandada.
Peeter I saar
pisi|Peeter I saare asukoht pisi|Peeter I saare rannik [[Amundseni meri|Amundseni meres. Foto on tehtud uurimislaeva Polarstern ekspeditsiooni ajal 1994.]] Peeter I saar (norra keeles (bokmål) Peter I Øy, Peter 1.s øy, Peter Is øy, Peter I's øy) on vulkaanilise päritoluga saarte rühm Antarktika lääneosas Bellingshauseni meres umbes 450 km kaugusel Antarktise läänerannikust (Eightsi rannikust ja Ellsworthi maast), 400 km Thurstoni saarest kirdes, Hoorni neemest edelas, üks lähisantarktilistest saartest. Geograafilised koordinaadid on 68°50′ S, 90°35′ W.
See on Norra nõudlusala, mida Norra peab alates 1933. aastast oma sõltlasalaks. Saart haldab Norra Polaarinstituut.
Põhisaare pindala on umbes 156 km², kogu saarterühma pindala on 243 km² või umbes 250 km² või 249,2 km²). Saare pikkus on 18,5 km, laius 8 km.
Püsielanikke ei ole ega ole olnud.
Nimi
Saar on 1821 Fabian Gottlieb von Bellingshauseni poolt nimetatud Peeter I auks.
Norra Polaarinstituut, millel on õigus polaaralade kohanimed kindlaks määrata, on kinnitanud saare norrakeelseks nimeks traditsioonilise kohanime Peter I Øy. Seadustes kasutatakse nimekuju Peter I's øy.
Õiguslik staatus
1. mail 1931 kinnitas Norra parlament saare kuulumist Norrale. 24. märtsil 1933 sai see sõltlasala staatuse. Rahvusvaheliselt seda nõudlust ei tunnustata, sest Atlandi lepinguga on kõik nõudlused lõuna pool 60. laiuskraadi tähtajatult külmutatud. Norra on selle lepinguga ühinenud ega esita oma nõudlust ametlikult. Tegu on Antarktika nõudlusaladest ainsaga, mis ei moodusta sektorit. Samuti on see ainus nõudlusala 90. ja 150. läänepikkuse vahelises sektoris. Just läände jääb Tšiili Antarktika nõudlusala Antártica vald.
Viktor Gorbatko
Viktor Vassiljevitš Gorbatko (vene Виктор Васильевич Горбатко; 3. detsember 1934 Ventsõ-Zarja, praegune Gulkevitši rajoon, Krasnodari krai – 17. mai 2017 Moskva) oli Nõukogude kosmonaut, kes osales Sojuz-7 (1969), Sojuz-24 (1977) ja Sojuz-37 (1980) lendudel.
Peeter I saar
Loodus
Saar koosneb basaltidest.
Kõrgeim punkt (Lars Christenseni mäetipp, kustunud vulkaan) on 1640 m kõrgusel merepinnast.
Viktor Gorbatko
2006. aasta detsembris kirjutas ta kirja president Toomas Hendrik Ilvesele, kus muu hulgas seisab: "Venemaa ei olnud Eesti suhtes mitte kunagi okupant. Ainult Nõukogude Liidu koosseisus sai vennalik Eesti tõeliselt vabaks, iseseisvaks ja sõltumatuks kolhoosi-tööstuslikuks vabariigiks."
Peeter I saar
Loodus
95% saarest on jääga kaetud ja see on peaaegu aasta ringi paakjääga ümbritsetud. Saare lääneosas on 3 km pikkune ja 1 km laiune maariba, mis ei ole jääga kaetud. Suurema osa aastast (välja arvatud lühikesel perioodil hilissuvel) on saar ümbritsetud 6...12 km laiuse paakjääga. Suuremal osal rannast on umbes 50 m kõrgused järsud jääkaldad. Saare juures vees on järsud kaljud.
Saarel on mereline antarktiline kliima. Kõige soojemal kuul, veebruaris, on saare keskmine õhutemperatuur −1 °C, kõige külmemal kuul, juulis, −23 °C. Globaalse soojenemise tõttu kliima soojeneb. Puhuvad tugevad tuuled ja lund on palju.
Saarel on pingviinide koloonia jäävabal rannal, samuti leidub hülgeid (eriti krabihüljes ja merileopard). Saarel pesitseb mõni tuhat paari hõbe-tormilinde. On lehtsamblaid ja kollaseid samblikke.
Ajalugu
Saare avastas 21. jaanuaril või 22. jaanuaril 1821 Fabian Gottlieb von Bellingshauseni ekspeditsioon. Saarest jõuti 15 meremiili kaugusele. Saar nimetati Vene keisri Peeter I järgi. Halbade ilmastikuolude ja paakjää tõttu ei saadud saarel randuda. Põhiraskused randumisel ongi vähene vaba ruum paakjää vahel, järsud kaljud vees ja tugev veevool. Enne helikopterite kasutuselevõttu oli randumine äärmiselt raske.
Aastal 1888 jäi ekspeditsioonilaev Belgica, mille tüürimees oli Roald Amundsen, tahtmatult Peeter I saare juures jäässe kinni ja pidi seal talvituma.
Jaanuaris 1927 sõideti saare juurde Norra laevaga Odd I. Otsiti uusi vaalapüügikohti; kuulujuttude järgi olevat saare lähedal olnud palju vaalu. 17. jaanuaril 1927 jõuti saare juurde ning sõideti ümber selle, otsides sobivat kohta randumiseks. Kaks meest saadeti paadiga vette, kuid rand oli randumiseks liiga järsk ja lainetus liiga suur. Et ilm halvenes, oldi sunnitud randumisest loobuma. Saarest tehti hulk pilte ning saare kõrgeim mäetipp nimetati laeva omaniku Lars Christenseni auks Lars Christenseni mäetipuks. Palju vaalu siiski ei leitud.
Aastal 1928 valmistati ette teine Antarktika-ekspeditsioon, millel olid volitused annekteerida kõik avastatud maad. Ekspeditsiooni korraldas Lars Christiansen. 1929 saadeti Atlandi ookeani lõunaosast Vaikse ookeani lõunaosa uurima laev Norvegia. Ka seda ekspeditsiooni rahastas Lars Christensen. Saare juurde jõuti 2. veebruaril 1929 ning püüti maabuda. Ola Olstad oma ekspeditsiooniga astus 2. veebruaril 1929 esimesena saare pinnale. Laeva kapten Nils Larsen paigaldas samal ajal Norra lipu ja kuulutas saare Norra valduseks. Saare lõunaotsa Framnæsoddenile rajati kaitseonn toiduainete ja ravimitega ning plaadi kirjaga "Norvegia-ekspedisjonen 2/2 1929". Onnile graveeris kapten kirja "A Norvegia". Kui kapten Heinz Aye juhtimisel 1982 ja 30. jaanuaril 1987 (laevaga World Discoverer) saarel randuti, kaitseonni enam ei leitud.
Aastal 1948 käis maal Bratteggi ekspeditsioon.
Aastal 1955 rajati saarele rahvusvahelise Antarktika konverentsi otsusega teadus-, eriti meteoroloogiabaas, mis praegu töötab automaatselt.
Aastatel 1987 (laevaga Aurora; kutsungid 3Y1EE ja 3Y2GV) ja veebruaris 1994 ning veebruaris 2006 käis saarel rahvusvaheline raadioamatööride ekspeditsioon. Viimati aktiveeriti sealt kutsung 3Y0X (saare prefiks raadioamatörismis on 3X). Enne 1994. aasta ekspeditsiooni oli Peeter I saarel käinud vähem inimesi kui Kuul. Need ekspeditsioonid on olnud DX-peditsioonid, mis on seotud auhinnaga DX Century Club.
Aastal 2004 otsustas Norra kasutada Peeter I saare uurimiseks vähem vahendeid kui Bouvet' saarele ja Kuninganna Maudi maale, põhjuseks suured transpordikulud.
Solaris
Solaris (ladina sõnast solaris 'päikese-') on mitme teose (sh mängu) pealkiri või ettevõtte ja süsteemi nimi.
Morta (Leedu kuninganna)
Morta (surnud u 1263) oli Leedu Suurhertsogiriigi esimese tuntud valitseja Mindaugase abikaasa. Ta oli Leedu Suurhertsogiriigi hertsoginna kuni 1253. aastani ning hiljem Leedu kuningriigi kuninganna (1253–1262).
Tema elust on vähe teada. Tõenäoliselt oli Morta Mindaugase teine naine, sest Mindaugase vanim poeg Vaišvilkas oli juba küps mees, kes tegutses rahvusvahelises poliitikas, kui Morta pojad olid alles veel noored ja vanematest sõltuvad. Pärast Morta surma abiellus Mindaugas tema õega, kes oli enne lahutust olnud Daumantase naine. Kättemaksuks selle teo eest sõbrunes Daumantas Treniotaga ning üheskoos mõrvasid nad 1263. aastal nii Mindaugase kui ka tema ja Morta kaks poega.
Perekond
Kirjalikes allikates on vähe teavet Morta perekonna kohta ja ei ole täiesti selge, kui palju lapsi tal oli. Kahte poega, Replyst ja Gerstukast, on kord mainitud 1261. aasta 7. augustil ilmunud aktis. Seadus, millega Mindaugas andis kogu Sēlija Liivimaa ordule, võib olla keskaegne kokkulepitud võltsing. Hüpaatia koodeksi järgi mõrvati 1263. aastal koos Mindaugasega ka tema ja Morta kaks poega – Rūklys ja Rupeikis. See on ainus olemasolev teave nende laste kohta ning siiani pole ükski ajaloolastest suutnud kindlaks teha, kas tegemist on ühtede ja samade poegadega, kelle nime on keskaegsed kirjanikud mingil põhjusel moonutanud või oli Mortal ja Mindaugasel tõesti neli poega.
Navesti jõgi
Navesti jõgi (vana nimega Pala või Paala jõgi) on jõgi Eesti edelaosas, Pärnu jõe vasakpoolne lisajõgi.
Navesti jõgi on Pärnu jõe veerohkeim lisajõgi (oma suudmes, ühinemiskohas, suuruselt umbes võrdväärne Pärnu jõega). Navesti on Eesti viies suuruselt jõgi vooluhulga poolest (27 m³/s). Jõgi on suudmes 60 meetrit lai. Jõe pikkus 102 km, valgla 3004 km², langus 55 m ja lang 0,55 m/km.
Jõgi saab alguse Järvamaal Jalametsa ja Käsukonna küla piiril 69,5 m kõrgusel ja suubub Pärnumaal Muraka ja Jõesuu küla piiril 14,5 m kõrgusel vasakult poolt Pärnu jõkke 38 km kaugusel selle suudmest.
Jõe ülemjooks paikneb Kesk-Eesti tasandikul, ühtlasi läbib ta kolme maakonda (Järva, Viljandi ja Pärnu maakond). Keskjooksul voolab jõgi läbi Maalasti looduskaitseala ja Lepakose hoiuala ning alamjooksul läbi Soomaa rahvuspargi ja Navesti hoiuala.
Halliste jõgi suubub Navesti jõkke terava nurga all ja kui suurvee ajal veetase tõuseb, on Halliste jõe voolu suund suudmes peaaegu vastassuunaline Navesti vooluga. Seetõttu ei suuda Halliste jõgi enam Navestisse piisavalt vett ära anda, jõe tase tõuseb märgatavalt ja põhjustab alamjooksul ulatuslikke üleujutusi (Soomaa suurvesi).
Enne Ürg-Võrtsjärve väljavoolu avanemist Peipsi järve oli Navesti jõgi Ürgvõrtsjärve väljavooluks.
Navesti jões võib leiduda kuni 18 kalaliiki, nende seas jõeforell, haug, särg, teib, turb, säinas, latikas, luts, ahven ja kiisk.
Navesti jõe alamjooks on osa oletatavast Pärnu–Viljandi–Tartu veeteest.
XX sajandi alguses loeti suurt osa Navesti jõest parvetatavaks veeteeks (sobis puidu parvetamiseks).
Ühekojaline taim
pisi|Hall lepp on ühekojaline taim Ühekojaline ehk monoöötsiline ehk liitsuguline taim on taim, millel nii isas- kui emassuguorganid asuvad samal isendil. Nende hulka kuuluvad nii ühesuguliste kui ka mõlemasuguliste õitega taimed.
Ühekojalisus on seesama mis hermafrodiitsus, ent kui kojalisus on eelistatud termin botaanikas, siis zooloogias on kasutatavam hermafrodiitsus.
Kojalisusest räägitakse peamiselt sammaltaimedel ja soontaimedel, sest nende taimede elutsüklis domineerib haploidne faas diploidse üle, kuid põhimõtteliselt võib ju neid mõisteid teistestki taimedest rääkides kasutada.
Nii ühe- kui kahekojalistel taimedel on loodusliku valiku mõttes nii eeliseid kui ka puudusi, mis kahtlemata ongi põhjuseks, miks nad mõlemad tänapäeval eksisteerivad. Ühekojalised taimed saavad kergesti suguliselt paljuneda, sest mõlemad sood on samal organismil koos. Kuid teisalt võib see viia sugulusaretuseni ja geneetilise mitmekesisuse vähenemiseni asurkonnas. Seevastu kahekojalised taimed peavad suguliseks paljunemiseks tingimata teiste organismidega geene vahetama, mis suurendab organismide heterosügootsust ja muutlikkust järgmises põlvkonnas. Seevastu isoleeritud kahekojalised organismid saavad paljuneda ainult mittesuguliselt, mis pika aja peale muutub puuduseks.
Enamik õistaimi on ühekojalised.
Niihästi ühe- kui kahekojalistel taimedel valmivad sugurakud pigem mitoosi kui meioosi teel. See tähendab, et nii seemne- kui munarakud on geneetilise materjali poolest oma vanemaga identsed.
Nisuõlu
pisi|Nisuõlu Nisuõlu (saksa keeles Weizenbier, Weizen, Weißbier) on õlleliik, mida Euroopas pruulitakse põhiliselt Lõuna-Saksamaal ja Austrias.
Pruulimine
Nisuõlle pruulimiseks kasutatakse pinnakäärimise meetodit. Algmaterjaliks on vähemalt 50% nisulinnased, ülejäänud osa moodustavad odralinnased. Keskmiselt on nisuõlle kanguseks 5,5% (mahuprotsenti) alkoholi ja kuivaine sisalduseks 12–13,5%. Nisuõllel on valge, rikkalik ja väga püsiv vaht. Sellepärast juuakse seda reeglina klaasist või savikannust.
Nisuõlle levinuim klaas on umbes 20 cm kõrge ja pealt laienev. Sellesse mahub 0,5 l õlut ja jääb ka piisavalt ruumi vahu jaoks.
Õlle valamisel kallutatakse klaasi nii, et voolamine oleks võimalikult lauge. Enne valamist on soovitatav klaas või kruus veega loputada, märg klaas pärsib vahu eraldumist. Sõltuvalt maitsest lisatakse õllele sidruniviil.
Nisuõlle ajaloost
Esimesed säilinud andmed nisuõllest pärinevad 4. aastatuhandest eKr. Need ei vii Baierimaale, vaid hoopis Egiptusse ja mõnede allikate põhjal veel kaugemalegi nii ajas kui ruumis. Tollal ei tuntud veel põhjakäärimist ning seega oli kasutusel niinimetatud pinnakäärimine. Õlut pruuliti peamiselt nisust või odrast.
Üheks järgmiseks verstapostiks nisuõlle tootmisel oli 2. aastatuhandest eKr. pärinev Hammurabi koodeks – Babüloonia seadustekogu, kus oli reglementeeritud nisuõlle müük ja hind.
Saksamaal leiti 1934. aastal amforad (Kasendorfer Bieramphoren), millest teadlased leidsid nisuõlle jälgi. Need amforad kuulusid ajajärku 800 aastat eKr.
Odra-, nisu- või odavamate kaeralinnaste, samuti erinevate pruulimismeetodite ning lisandite kasutamine õllepruulimisel sõltus kohalikust toorainest ja kommetest. 1447. aastal kehtestas Müncheni linnaraad korra, mille järgi lubati õlle valmistamiseks kasutada vaid otra, humalat ja vett.
1474. aastal jõudis Baierimaale põhjakäärimise tehnoloogia. Kuigi nii valmistatud õlu säilis paremini, pruuliti seda siiski vaid külmal ajal. Kehtis ka seadus, mis lubas õlut pruulida vaid ajavahemikul mihklipäevast (29. septembrist) kuni jüripäevani (23. aprillini).
Tähtsaks verstapostiks õlle ajaloos Saksamaal oli Baieri hertsogi Wilhelm IV poolt aprillis 1516 kehtestatud "Bayerisches Reinheitsgebot". Selles määrati ära õlle müügi ja pruulimise reeglid. Ja ka siin oli sees klausel, et õlle pruulimiseks tohib kasutada vaid otra, humalat ja vett.
Kuid aastal 1520 õnnestus maahärral Hans Sigismund von Degenbergil osta endale õigus nisuõlle pruulimiseks. Ta omandas ainuõiguse nisuõlle pruulimiseks ja turustamiseks kogu Baierimaal. 1602. aastal suri viimane Degenbergi järeltulija, jätmata maha ühtegi pärijat. Kogu tema vara ja ka ainuõiguse võttis üle Baieri hertsog Maximilian I. Hertsog Maximilian I tõi Münchenisse Degenbergi õllemeistri Siegmund Bettli ja rajas Braunes Hofbräuhausi kõrvale Weißes Hofbräuhausi (otsetõlkes 'pruun õukonnapruulikoda' ja 'valge õukonnapruulikoda'). 1605. aastal pani ta samas kohas aluse praegu maailmakuulsale Hofbräuhausile. Nisuõllest sai kuningakoja jook.
Nisuõlle monopol oli Wittelsbacheritele (Baierimaad valitsenud dünastia) tähtis sissetulekuallikas, millest kaeti maa valitsemise ja ka Kolmekümneaastase sõja kulud. Nõudmine nisuõlle järele kasvas ja peagi ehitati uus pruulikoda, milles oli isegi kabel, et töölised ei raiskaks aega kirikus käimisele.
Nisuõlle tootmine kui kõrgklassi privileeg ei jäänud ainult Müncheni müüride vahele. Üle kogu Baierimaa rajasid kuurvürstid endale nisuõlle pruulikodasid.
Peale selle, et nisuõlu oli privilegeeritud klassi jook, oli ka veel teine asjaolu, mis suurendas tema populaarsust. Nimelt kui seaduse kohaselt oli õllepruulimine mihklipäevast jüripäevani keelatud, siis nisuõllele see kitsendus ei kehtinud. Alles XVIII sajandi keskpaigas, kui õllepruulimise tehnoloogia oli edasi arenenud ja niinimetatud Braunbier ('pruun õlu') saavutas populaarsuse ka kõrgklassi hulgas, hakkas nõudlus nisuõlle järele vähenema ning selle tootmine ei olnud enam nii tulutoov. Sellega seoses andis kuurvürst Karl-Theodor 1798. aastal ka kloostritele loa nisuõlle pruulimiseks. Aastatel 1800–1812 sulges enamik kuurvürste oma pruulikojad või müüs need ära. Nisuõlu sai kättesaadavaks ka lihtrahvale.
Tornio linn
Tornio on linn ja omavalitsus Soomes Lapi maakonnas Rootsi piiri ääres. Tornio naaberlinn Rootsis, kohe teisel pool Tornio jõge on Haparanda (soome keeles Haaparanta).
Tornios Alatornio kiriku tornis asub UNESCO maailmapärandi nimistusse kuuluva Struve geodeetilise kaare mõõdupunkt.
Tornio on Valga sõpruslinn (1989).
Sõpruslinnad
pisi|tühi|Tornio kesklinn
Hallhani
Hallhani ehk roohani (Anser anser) on suur haneline.
Välimus
left|pisi|Hallhaned lendamas Hallhani on Eesti suurim haneline. Täiskasvanud lind kaalub 3–4,5 kg ning on peaaegu koduhanesuurune. Tiiva pikkus on 42–48 cm.
Põhivärvuse järgi on tegemist halli linnuga. Pea ja kael on tal pruunikashallid, tiivad ja selg helehallid ning keha alapool rinnast alates valge. Nokk on hallhanel kollakas-lihakarva, jalad roosakad.
Levik
Maailmas on hallhani levinud Euraasia metsa-, stepi- ja kõrbevööndi veekogudel. Eestis on hallhani levinud Lääne-Eesti saartel ja Pärnu lahes.
Hallhani on Eestis üsna arvukas lokaalse levikuga liik. Nende pesitsusaegset arvukust hinnatakse 600–700 paarile, talvist arvukust 0–5 isendile.
Ränne ja talvitumine
Hallhane pesitsus- ja rändepeatuspaigad asuvad Lääne-Eesti meresaartel ja rannikul.
Tähtsamad hallhanede rändepeatuspaigad asuvad Matsalu lahe ja Haapsalu tagalahe ümbruses, Saaremaal ja Hiiumaal. Eriti arvukalt koondub neid sügisel Matsalu lahele, kus on loendatud korraga kuni 10 000 hallhane. Liigi rändeaegne arvukus ei ole viimastel aastakümnetel eriti muutunud, kuid teisenenud on nende regionaalne levik. Peatuvate hanede osa suureneb Matsalus ja väheneb Hiiumaal.
Pesitsemine ja elupaigad
Pesapaigad on peamiselt tühemikes roostiku sees või selle servaaladel, soodes ja rabades, enamik aga eelistab meresaari. Kõrgemale mättale või pillirookuhjale ehitatakse roovartest, lehtedest ja teistest veetaimede osadest silinderjas pesa.
Aprilli teisel poolel on pesas tavaliselt 4–8 (äärmuslikel juhtudel 2–17) karedakoorelist valget muna. Mune hauvad vaid emaslinnud.
Pojad kooruvad mai esimesel poolel. Pesitsusajal on vanalinnud häirimise suhtes väga tundlikud ja seetõttu ei tohiks neid sel perioodil mingil viisil segada. Segamise tõttu mahajäetud kaitsetust pojast saab harilikult kajakate söök.
Kui pojad on võimelised vanalindudele järgnema, lahkub hanepere oma pesapaigast. Pojad on pidevalt vanemate valvsa pilgu all ja sel perioodil hukkub neid võrreldes pesitsusajaga tunduvalt vähem. Poegade sirgudes tehakse üha pikemaid retki avamerele, mille väikeste laidude ümbruses veedavad ka sulgimisaja. Sel ajal puudub lindudel lennuvõime, seepärast nad eelistavadki kaugeid avamere laide, seal kas on vähe või pole üldse nende looduslikke vaenlasi. Pojad lennuvõimestuvad juuli lõpuks. Hallhanede saabumine ja lahkumine on seotud jää lagunemise ja tekkega merel.
Sügisesel läbirändel aga peatuvad hallhaned sageli tohutute parvedena põldudel, aasadel ja muudel sarnastel lagedatel aladel.
Toitumine
Hallhaned toituvad eranditult taimedest.
Hallhanedele maitseb valminud teravili, eriti oder. Kuigi nad eelistavad lamandunud või madalat ja hõredat vilja, võivad nad käia ka püstises viljas. Üksnes kõrgesse ja tihedasse vilja ei söanda nad minna.
Septembris käivad hallhaned ka taliviljakülvidel ja orasepõldudel, kuid võrreldes valgepõsk-lagledega on nende tekitatud kahjustused väiksemad, sest nad toituvad ka koristatud viljapõldudel.
Jaht
Hiiumaal on peetud tugevalt hanejahti, samal ajal on seal ahenenud lindude toitumistingimused. Matsalu looduskaitsealal on aga jaht keelatud ja ümbruskonna põllud on nüüd valdavalt üles haritud.
Karl Ernst von Baeri medal
Karl Ernst von Baeri medal on mitu korda samanimelisena asutatud ja sarnase kujundusega medal, nimetatuna Karl Ernst von Baeri auks.
I
1864. aastal asutas Peterburi Teaduste Akadeemia Baeri preemia, tähistamaks Baeri teadusliku tegevuse 50. juubelit. Esimene konkurss ja autasustamine toimus 1867. aastal. Alates aastast 1876 kaasnes sellega ka Baeri medal, mis asutati 1874. aastal preemia statuuti täiendades. Esimese medali saajaks oli Alexander Bunge. Medali graveeris I. A. Tšukmassov. Koos sellega Medalit vermiti pronksist, hõbedast ja kullast. Pronksmedaleid tehti 1020 tükki, selle said kõik, kes annetasid preemia jaoks 3 rubla või enam (kokku 977 isikut).
Baeri kuldmedalit peeti bioloogia alal kõrgeimaks autasuks Venemaal, ja seda anti enne Esimest maailmasõda välja kord kolme aasta tagant. Preemia ja alates 1876. aastast kuldmedali on saanud:
1893. aastal asutati ka eraldi teine Baeri medal, mille sai N. A. Grebnitski.
Premeerituist olid paljud seotud Tartu Ülikooliga – Arthur Böttcher, Edmund Russow, Alexander von Bunge, Friedrich Heinrich Bidder, Alexander Middendorff, Richard Jakob Weinberg, Aleksei Severtsov.
II
Karl Ernst von Baeri mälestusmedal (ka K. E. v. Baeri mälestusmedal) oli 1976. aastal Eesti NSV Teaduste Akadeemia asutatud tunnustusmedal. Baeri mälestusmedaliga tunnustati silmapaistvaid saavutusi loodusteadustes ja looduskaitses ning teeneid nii Baeri enda teaduspärandi kui ka loodusteaduste ajaloo uurimisel ja loodusteaduste populariseerimisel.
Baeri mälestusmedali asutamise väljakuulutamine ENSV TA presiidiumi poolt kuulus Karl Ernst v. Baeri 100. surma-aastapäeva tähistamise arvukate ürituste sarja. Esimesed laureaadid kuulutati välja 30. septembril 1976. Medalid anti kätte Baeri sünniaastapäeval 28. veebruaril 1977. Viimast korda anti mälestusmedal välja 1992. aastal Baeri 200. sünniaastapäeval.
Kokku tehti 150 medalit, väljaandmiseks aastatel 1976–1992.
Medali saajad
Aastal 1976 otsustati välja anda 33 medalit (anti välja 28. veebruaril 1977), 1980. aastal 20, 1984. aastal 27, 1988. aastal 30 ja 1992. aastal 40 medalit.
1976
Medali pälvisid Eesti NSV TA presiidiumi otsusega 30. septembrist 1976. Baeri muuseumi rajajaid Vello Kaavere, sarikogumiku "Folia Baeriana" koostajad ja toimetajad (lisaks Vello Kaaverele) Toomas Sutt, Maie Valt, Tullio Ilomets, Tõnis Loit, Kalju Paaver, Erast Parmasto ja Endel Varep, teadusloolane ja Baeri teaduspärandi uurija Lembit Valt, meditsiiniajaloolane Viktor Kalnin, ajaloolane-arhivist Epp Siimo, bioloogid Harald Haberman, Henni Kallak, Eerik Kumari, Viktor Masing, Linda Poots, Paul Rahno, Heinrich Riikoja ja Hans Trass, arstiteadlased Laur Karu ja Kalju Põldvere, antropoloog Juhan Aul, loodusgeograaf Kallio Kildema, geoloog Karl Orviku, astrofüüsik Aksel Kipper.
Samuti said medali TA president Karl Rebane, endised TA presidendid Johan Eichfeld ja Arnold Veimer ning välisminister Arnold Green. Venemaa teadlastest said medali embrüoloog ja teadusajaloolane Leonid Bljahher, teadusajaloolane, NSVL TA korrespondentliige Semjon Mikulinski, bioloogiafilosoof ja evolutsiooniteoreetik Kirill Zavadski ja Baeri teaduspärandi uurija Tatjana Lukina.
Medalid anti kätte Baeri sünniaastapäeval 28. veebruaril 1977 Tartus.
1980
Medali pälvisid Eesti NSV TA presiidiumi otsusega 26. novembrist 1980 Baeri teaduspärandit uurinud kirjastus- ja raamatukogundustegelane Feliks Kauba, teadusajaloolane Linda Kongo, koduloolane Helmut Joonuks, bioloogid Arvi Järvekülg, Kuulo Kalamees, Liivia Laasimer, Harri Ling, Toivo Orav ja Helle Simm, biogeograaf Jaan Eilart, geoloogid Dimitri Kaljo, Arvo Rõõmusoks ja Anto Raukas, füüsik Harry Õiglane.
Sipelgarahu
Asukoht
Sipelgarahu asub Kumari laiust 1 km edelas, Muhu põhjatipus paiknevast Seaninast 10 km kirdes, Puise ninast mandril 7 km läänes ja Hiiu maakonna idapoolseimast punktist Kõverlaiul jääb Sipelgarahu 7,5 km itta.
Loodus
Saar on kivise pinnamoega. Suuri puid saarel ei kasva.
Karl Ernst von Baeri medal
1980
Medalid anti kätte Baeri sünniaastapäeval 28. veebruaril 1981 Tartus.
Sipelgarahu
Loodus
Saarel pesitsevad kormoranid.
Karl Ernst von Baeri medal
1984
Medali pälvisid Eesti NSV TA presiidiumi otsusega 16. oktoobrist 1984 sarikogumiku "Folia Baeriana" toimetuse kolleegiumi liikmed Peeter Müürsepp ja Henn Haberman, bioloogid Eino Krall, Neeme Mikelsaar, Aare Mäemets, Oskar Priilinn, Jüri Teras ja Tarmo Timm, põllumajandusteadlane Aarne Pung, arstiteadlane Raik-Hiio Mikelsaar, geoloogid Aadu Loog, Hendrik Palmre, Herbert Viiding ja Karl Müürisepp, kartograaf Lev Vassiljev, looduse populariseerija Fred Jüssi, loodusfilmide autor Rein Maran, keemik Oskar Kirret, energeetikateadlane Ilmar Öpik,
Sipelgarahu
Inimtegevus
Sipelgarahu loodusreservaadis on keelatud inimeste viibimine, välja arvatud teaduslikel välitöödel ning järelevalve- ja päästetöödel, samuti majandustegevus ja loodusvarade kasutamine. Samuti on keelatud inimeste viibimine 500 meetri laiusel veealal ümber Sipelgarahu, välja arvatud teaduslikeks uurimistöödeks ning järelevalve- ja päästetöödeks.
Pedetsi jõgi
Pedetsi (läti keeles Pededze) on jõgi Eestis ja Lätis. Algab Haanja kõrgustiku kagunõlvalt, Kirikumäe järvest. Voolab valdavalt lõunasse ja edelasse. Suubub paremalt Aiviekstesse. Edasi voolavad veed Daugavasse.
Pedetsi jõe pikkus on 159 km, valgla 1690 km². Eestisse jääb sellest 26 km pikkune lõik koos 119 km² valgalaga.
Karl Ernst von Baeri medal
1984
Samuti said medali Tartu Riikliku Ülikooli rektor Arnold Koop, Eesti Geograafia Seltsi esimees Vello Tarmisto, Eesti Vabariikliku Teaduslik-Tehniliste Ühingute Nõukogu esimees Boriss Kortšemkin, kultuuriminister Johannes Lott ning põllumajandusteadlane, EPA endine rektor Arnold Rüütel. Venemaa teadlastest said medali zooloog, NSVL TA akadeemik Merkuri Giljarov, Eestist pärit Arktika-uurijatest raamatu kirjutanud teadusloolane Vassili Passetski ja Gleb Uspenski.
Medalid anti kätte Baeri sünniaastapäeval 28. veebruaril 1985 Tartus.
1988
Medali pälvisid metsateadlased Ivar Etverk, Toomas Frey ja Endel Laas, bioloogid Vello Jaaska, Agu Laisk, Vambola Maavara, Udo Margna, Jüri Martin ja Ervin Pihu, loomakasvatusteadlane Olev Saveli, loomaarstiteadlane Julius Tehver, geograaf Laine Merikalju, paleogeograaf Jaan-Mati Punning, mullateadlane Loit Reintam, geoloogid Reet Karukäpp, Väino Puura ja Rein Raudsep, füüsik Endel Lippmaa, keemik Mihkel Veiderma, tehnikateadlane Harald Velner.
Medali said ka Tartu linna peaarhitekt Raal Kivi, ajakirjanik ja looduskaitse populariseerija Ott Kool, kultuurfilmide autor Lennart Meri, ajakirja Eesti Loodus peatoimetaja Ants Paju, ENSV Metsamajanduse ja Looduskaitse Ministeeriumi Looduskaitse Valitsuse juhataja Heino Luik, EKP Rakvere Rajoonikomitee I sekretär Ülo Niisuke ja Tartu Linna RSN Täitevkomitee esimehe esimene asetäitja Ants Paabut. Venemaa teadlastest said medali geoloog, NSVL Teaduste Akadeemia asepresident Aleksandr Janšin ja majandusteadlane Mihhail Lemešev. Medali pälvis ka välismaalane – Saksa ajaloolane, Baeri pärandi uurija Erik Amburger.
1992
Medali pälvisid Baeri maja, Baeri perekond, ajaloolane ja pedagoog Valter Haamer, arstiteadlane Ülo Hussar, bioloogid Aavo Aaviksaar, Tamara Enno, Ain Heinaru, Mati Ilomets, Mati Kaal, Olav Keerberg, Andres Koppel, Kalevi Kull, Jüri Kärner, Evald Ojaveer, Jaanus Paal, Andres Piirsoo, Ain Raitviir, Virve Roost, Martin Zobel, Rein Teinberg ja Richard Villems, geograaf Urve Ratas, geoloogid Kaljo Kajak, Elga Mark-Kurik, Elsbet Liivrand, Aavo Miidel, Heldur Nestor, Asta Oraspõld, Guido Paalme ja Enn-Aavo Pirrus, merefüüsik Rein Tamsalu.
Samuti said medali TA president Arno Köörna ja Leon Jasinski. Välismaalastest said medali: Saksamaalt – anatoom ja bioloog Henning M. Beier, füsioloog Johannes Piiper ja zooloog Hans Schneider, Soomest zooloog Anto Leikola, Rootsist meditsiiniajaloolane Ilo Käbin ja paleontoloog Urve Miller, USA-st embrüoloog Jane M. Oppenheimer ja Venemaa Föderatsioonist geoloog, Venemaa TA akadeemik Boriss Sokolov, kellel on põhjapanevaid uurimusi Eesti aluspõhja kohta.
Karl Ernst von Baeri 200. sünniaastapäeva tähistamiseks peeti Tartus 28. veebruarist 2. märtsini 1992 rahvusvaheline konverents "Baer ja kaasaegne bioloogia". Medali kätteandmine toimus konverentsi viimase päeva plenaaristungil.
III
2006. aastal otsustas Teaduste Akadeemia Baeri medali taaselustada, ühtlasi asendades sellega Karl Ernst von Baeri preemia. Karl Ernst von Baeri nimelise medali uus statuut, mille töötasid välja Erast Parmasto, Hans-Voldemar Trass ja Loit Reintam, kinnitati 14. märtsil 2006.
Statuudi järgi antakse Karl Ernst von Baeri medal välja mitte sagedamini kui nelja aasta järel Eesti teadlasele, kellel on väljapaistvaid saavutusi elu- ja maateaduste erialadel.
Heledus
pisi|400px|Heleduse definitsiooni selgituseks
Heledus (ingl k luminance) on valgussuurus, mis väljendab isehelendavalt või hajutavalt pinnalt antud suunas lähtuvat valgusvoogu: kus
Tulenevalt valgussuuruste omavahelistest seostest saab sellest heleduse üldmäärangust tuletada valemid heleduse arvutamiseks ja mõõtmiseks valgustugevuse I või valgustustiheduse E kaudu. Seda valemit kasutatakse ka siis, kui valgusallikal ei ole kindlat välispinda (nt pilvede korral).
Heledus fotomeetrilise suurusena on defineeritav iga punkti (pinnaelemendi dA) kohta, mis võib asuda valgust väljasaatval või seda vastuvõtval pinnal. See punkt võib niisiis asuda isehelendava allika pinnal (nt elektripirni klaaskolvil, kuvari ekraanil), valgust hajutaval pinnal (nt paberil, kinolinal) või ka valguse levimise teekonnal (nt taevavõlvil).
Pinna heledus oleneb kiirtekimbu ja pinnanormaali vahelisest nurgast. See sõltuvus on seda väiksem, mida suurem on pinna hajutusvõime. Hea hajutusvõimega (väikese peegeldusteguriga) on nt karedad ja matid pinnad. Ideaalselt hajutava valge kiirgava pinna heletus on suunast sõltumatu. Vaadeldava pinna heleduse ja samaselt valgustatud ideaalselt hajutava (täismati) pinna heleduse suhet nimetatakse heledusteguriks.
Heledus (heleolek) on ühtlasi nägemisaistingu omadus, mille kohaselt valgust kiirgav või hajutatult peegeldav objekt näib heledam või tumedam.
Heleduse näiteid:
Salzburgi Alpid
Kõrgus kuni 2995 meetrit (Hoher Dachstein).
Mäestik määratleti 1926. aastal 9. Itaalia geograafiakongressil, kus Alpid jagati kolmeks põhiosaks ja need omakorda 26 sektsiooniks.
Andrei Vostrikov
pisi|Andrei Vostrikov Andrei Ivanovitš Vostrikov (10. oktoober 1902 – 26. september 1937 Moskva) oli vene orientalist.
Ta oli filoloogiateaduste doktor.
Sündis vaimuliku peres Ogarevkas (vene keeles Огаревка (Агаревка) Аткарского уезда Саратовской губернии) Saraatovi kubermangus Venemaal. 1924 lõpetas Petrogradi ülikooli ühiskonnateaduste alal ja 1925. aasta juunist asus tööle teadusliku töötajana Elavate Ida-keelte Instituuti (Преподаватель Ленинградского Института Живых Восточных Языков/Ленинградского Восточного Института и ЛГУ).
Õppis sanskriti ja tiibeti keelt akadeemik Stsherbatski käe all ja mongoli keelt Vladimirtsovi juures.
1928–1932 käis viis korda komandeeringul Burjaatias ja Mongoolias, uurides enda töös sealseid datsane, nende olu, budismi kui usundit ja budismi kui filosoofilist süsteemi. Neilt sõitudelt tõi kaasa suurel hulgal käsikirju ja tekste, mis andis üle Ida Instituudile.
Ta kogus ka isikliku tekstide kollektsiooni, mille kohta akadeemik Stsherbatski ütles, et see oli "äärmiselt unikaalse väärtusega".
1930. aastatel uuris ja tõlkis hinduismi filosoofilisi tekste ((Nyaya) astika koolkond hindu filosoofias), samuti budismi filosoofiat. Paralleelselt tegeles Kalatšakra tantra tekstidega.
1937. aastal määrati Ida Teaduste Instituudi Tiibeti osakonna juhatajaks.
Vostrikovi õpilaste hulgas, kes õppisid tema juures tiibeti keelt ja kultuuri, oli muuhulgas burjaat Bidija Dandaron, kes hiljem aastaid kannatas tšekaa ja nõukogude võimu repressioonide all.
Liugkontakt
Liugkontakt on kontakt, mille kontaktpoolte liikumine kontaktpindade suhtes on pikisuunaline.
Juhan Viiding
Juhan Viiding (pseudonüüm Jüri Üdi; 1. juuni 1948 Tallinn – 21. veebruar 1995 Rapla) oli eesti luuletaja, näitleja ja lavastaja.
Elukäik
Juhan Viiding sündis Tallinnas kirjanik Paul Viidingu ja tõlkija Linda Viidingu pere neljanda lapsena. Pärast keskhariduse omandamist Tallinna 6. Töölisnoorte Keskkoolis õppis ta 1968–1972 Tallinna Riikliku Konservatooriumi lavakunstikateedris (V lend). Seejärel töötas Eesti Draamateatris.
Ta on töötanud õppejõu ja esimese lennu riikliku eksamikomisjoni esimehena Viljandi Kultuurikolledžis.
1980. aastal kirjutas ta alla 40 kirjale.
Elfriede Jelinek
Elfriede Jelinek (sündinud 20. oktoobril 1946 Mürzzuschlagis) on Austria romaani- ja näitekirjanik.
Ta on 2004. aasta Nobeli kirjandusauhinna laureaat.
Juhan Viiding
Looming
Tema luule on avaldanud mõju paljudele üle mitme aastakümne. Esimesed luuletused avaldas ta Jüri Üdi nime all, mis ei olnud mitte ainult varjunimi kirjandusmaailmas, vaid ka luuletaja alter ego. Tema luule oli mitmekülgne ja tihti muutuv. Ta võis keskenduda nii ühiskonna probleemidele kui ka kergelt mängelda või õrritada. Ta oli üks nendest poeetidest, kes on mõjutanud terve põlvkonna luulevormi ja elutunnetust. Viiding on avaldanud 8 luulekogu.
Biskaia laht
pisi pisi pisi|Kaljune lõunarannik Biskaia laht on Atlandi ookeani laht Euroopa rannikul. Piirneb lõunas Pürenee poolsaare ja kirdes Bretagne'i poolsaarega.
Elfriede Jelinek
Elfriede Jelinek hakkas noorelt luuletusi kirjutama, esimene luulekogu ilmus 1967 ("Lisas Schatten"). Enne Nobeli auhinna saamist oli tema looming väljaspool saksa keeleruumi vähe tuntud. Tema näidendeid kõrvutati tuntud näitekirjaniku Thomas Bernhardi loominguga. Tema looming on väga mitmekülgne ja vastuoluline. Seda on nii tugevalt kritiseeritud kui ka ülistatud. Tema teostes on läbivaks teemaks naise seksuaalsus, selle ärakasutamine ja sugupoolte konflikt.
Juhan Viiding
Looming
Jüri Üdi luulepõimik "Aastalaat" avaldati 1971. aastal ühiskogus "Närvitrükk" (koos Johnny B. Isotamme, Joel Sanga ja Toomas Liiviga) (Loomingu Raamatukogus 1971. aastal). Samal aastal ilmus tema debüütkogu "Detsember". Sellele järgnesid Jüri Üdi nime all "Käekäik" (1973), "Selges eesti keeles" (1974) ja "Armastuskirjad" (1975). Aastal 1978 ilmunud kogu "Ma olin Jüri Üdi" oli esimene, mille ta avaldas Juhan Viidingu nime all. Samas oli seal säilmeid Jüri Üdi kirjandusstiilist, mida paljud lugejad ka tähele panid. Aastal 1980 ilmus "Elulootus", 1983 "Tänan ja palun" ning 1991 "Osa".
Biskaia laht
Lahe rannik kulgeb Estaca de Barese neemest või Ortegali neemest Hispaanias Galicias kuni Bretagne'i poolsaare lõunarannikuni ja Ouessanti saareni Prantsusmaal.
Lahe pindala on 194 000 km² (teistel andmetel umbes 223 000 225 000 km²).
Juhan Viiding
Looming
Juhan Viiding töötas Eesti Draamateatri näitlejana. Ta mängis mitut tähtsat rolli, näiteks Hamletit ja Peer Gynti. Tema oskus luulet hingeliselt väljendada tegi laval temast legendi.
Elfriede Jelinek
Aastatel 1974–1991 oli ta Austria Kommunistliku Partei liige, lisaks on ta feminist.
Juhan Viiding
Looming
Juhan Viiding on kirjutanud näidendeid ("Olevused"), filmistsenaariume ("Nipernaadi", 1983; "Suflöör", 1993) ning esinenud lauljana (ansamblis Amor Trio jm). Ta kirjutas ja tõlkis lavastustele laulutekste ("Kolm põrsakest ja hea hunt", "Buratino", "Kabaree").
1998. aastal ilmus mahukas kogumik "Kogutud luuletused". 2004. aastal ilmus 5 CD kogumik ("Juhan Viiding") tema luule ja lauludega.
Biskaia laht
Lahe jaotus Hispaania traditsioonis
Hispaanias eristatakse nn Kantaabria merd (hispaania keeles Mar Cantábrico) ja kitsamas mõttes Biskaia lahte (Golfo de Vizcaya, Golfo de Gascuña). "Kantaabria mere" rannik hõlmab rannajoone Estaca de Barese neemest kuni Adouri jõe suudmeni Prantsusmaal Bayonne'i lähedal. Biskaia laheks nimetatakse Hispaanias Kantaabria, Baskimaa ja Akvitaania ranna lähedast idapoolset osa lahest. See algab Ajo neemest.
Juhan Viiding
Looming
Juhan Viidingu luuletekste on korduvalt viisistanud Olav Ehala ("Vana mehe laul", "Ma mustas öös näen...", filmi "Nukitsamees" algupärane muusika) ja ansambel Ruja ("Elupõline kaja", "Põhi, lõuna, ida, lääs...", "Omaette“ jpm).
Biskaia laht
Nimi
Biskaia laht on saanud nime Hispaaniale kuuluva Biskaia järgi.
Juhan Viiding
Luule retseptsioon
Juhan Viidingu olemust ja luulet on püüdnud kirjeldada ning analüüsida kümned kirjandus- ja kultuuriinimesed.
Biskaia laht
Nimi
Vanemates ladinakeelsetes allikates on lahe nimi Britannicus Oceanus ja Gallicus Oceanus, alates 1. sajandist eKr Sinus Cantabrorum või Cantabricus Oceanus (kantabrite rahva järgi). "Kantaabria merd" nimetati Sinus Cantabrorum.
Peutingeri kaardil (Tabula Peutingeriana) kannab laht nime Sinus Aquitanus ('Akvitaania laht').
Berkman Klein Center for Internet & Society
Berkman Center for Internet & Society on Harvard Law Schooli juures tegutsev uurimisasutus, mis tegeleb küberruumi puudutavate õigusteaduslike uuringutega.
Berkman Centeri asutasid 1997. aastal professorid Jonathan Zittrain ja Charlie Nesson. Sellest kujunes omaette interdistsiplinaarne uurimisasutus.
Loodus
pisi|[[Altja jõgi Lahemaal.]] Loodus on kõik füüsilised objektid ning nende omadused ja nendevahelised suhted, mis ei ole inimese (või muude kehaliste mõistusega olendite) poolt teadlikult tehtud. Looduse hulka kuulub nii orgaaniline ehk elusloodus kui ka anorgaaniline ehk eluta loodus. Looduses olevaid seaduspärasusi, loogikat uurib teadus. Looduse hulka ei kuulu artefaktid.
Juhan Viiding
Luule retseptsioon
Marin Laak on väitnud, et Juhan Viidingu looming on täis vastuolusid. Ta üritas oma ajast ees olla, kuid ometigi kujutab tema luule kõige paremini 70ndate ja 80ndate meeleolu. Jüri Üdi ja Juhan Viidingu luuletused on märkamatult osaks saanud meie igapäevaelust. Ka noored õpivad pähe tema luuletusi, tõenäoliselt ei tea paljud neist, kes on sõnade "Mis on kodu, kus on kodu, kus on kodukoht…!" taga. Viidingu luuleread äratavad meis kõigis äratundmishetki. Eestlane ei armasta nutta ja hädaldada, sellisel moel on ka Viidingu tekstides palju sarkasmi ja valusat huumorit ehk irooniat. Kõik, mida luuletaja tahab öelda, paneb ta kirja oma luulesse, selline oli ka Juhan.
Loodus
Mõnedes religioossetes käsitlustes vastandatakse loodus ja Jumal, nimetades loodust – maailma, kosmost, universumit – Jumala looduks. Teisalt võib samuti religioosses tähenduses vaadelda loodust kui Jumala enda olemasolemist siin ja praegu, kõigi oma seaduspärasuste ja protsessidega (vt panteism). Peale selle on oma vaade loodusele ka budismil, mis käib samuti religiooni mõiste alla. Budismi seisukohalt vaadatuna Jumal kui selline olemasoleva realiteedina puudub.
Juhan Viiding
Luule retseptsioon
Juhan Viidingu tütar luuletaja Elo Viiding on öelnud, et on raske ette kujutada Juhanit kirjutamas kellestki teisest peale enda. Tegu ei ole pealiskaudsuse, hoolimatuse või isekusega, kuid Juhaniga suhtlemine eeldas teatavat samastumist, loomelaadiga sarnanemist ning sisse- ja kaasaelamist. Elo Viidingu arvates on Juhani loojanatuuri juures kõige huvitavam nähtus eitamine, mis kõige lihtsamalt tähendab jaatamise vastandit. Üks eitus Viidingu luules on näiteks ühtsuse ehk ühtse ammendava tähenduse ja tõlgendamise eitamine. Paljud tema luule lugejad väidavad, et tema luuletustel on sõnum ning ta on teatud mõttes "sõnumitooja", kuid vähesed neist oskavad konkreetselt öelda, mis on see sõnum ning tõde, millest Juhan kirjutab. Võimalusi on palju.
Mart Velskri Viidingu alter ego Jüri Üdi käsitluses on välja toodud, et Üdi eitab kõike militaarset. Tema patsifistlik meelelaad avaldub nii tema luules kui ka lähedaste mälestustes. Näiteks on filosoof Rein Ruutsoo maininud oma päevikus Üdi viha militarismi vastu. Üdile on sõda ja vägivald vastukarva, sellist meelestust ilmestavad näiteks luuletused "Tagala", "Sõda", "Sõja eelõhtul", "Klaperjaht" jpt. Militarismivastasust võib võtta ka laiemalt süsteemivastase positsioonina. Poliitilist allegooriat ja varjatud ridadevahelisi mõtteid leidub tema luules küll. Teatud paralleeli võib tõmmata Üdi ning isamaalisuse ja eestiaegsuse vahel, kuid on ekslik tema loomingut käsitleda rahvusliku vastupanuluulena.
Isiklikku
Juhan Viidingu isa oli kirjanik Paul Viiding ja ema tõlkija Linda Viiding. Tema õed olid viiuldaja Reet Sein, näitleja ja muuseumiteadur Anni Kreem ning raadioajakirjanik Mari Tarand.
20. märtsist 1972 oli Juhan Viiding abielus Riina Viidinguga. Nende tütar on luuletaja Elo Viiding. Tallinna Riikliku Konservatooriumi lavakunstikateedri V lennus olid tema kursusekaaslasteks sellised näitlejad nagu Kersti Kreismann, Tõnis Rätsep, Helle Meri jpt.
Biskaia laht
Nimi
Keskajal on lahte või selle lõunaosa hispaania keeles nimetatud ka El Mar del los Vascos ('Baskide meri').
Nimi rannikul elavate rahvaste keeles:
Mereäärsed piirkonnad ja tähtsamad asulad
pisi|220px|San Juani saar [[Bermeo vald|Bermeo vallas Biskaia provintsis lahe lõunarannikul]] Lõunarannikul paiknevad idast läände järgmised Hispaania osad:
Galiciast Kantaabriani ulatub Costa Verde.
Loodus
pisi|vasakul|[[Fütoplanktoni õitsemine Biskaia lahes. Foto Maa tehiskaaslaselt Terra]] Biskaia laht on tuntud halva ilma ja raskete meresõidutingimuste poolest. Seal on palju hoovusi, sagedased on äike ja tugev lainetus. Tugevad tormid on eriti sagedased talvel (11–12 tormipäeva kuus ). Ilmad on ühed halvemad kogu Atlandi ookeanis. Põhjuseks on see, et osa mandrilavast ulatub kaugele, mistõttu vesi jääb madalaks.
Lahes puhuvad tugevad loodetuuled, mida põhjustavad Briti saartelt ja Põhjamerelt pärit madalrõhkkonnad ning Assooride antitsüklonid.
Kuni viimase ajani on kaubalaevad Biskaia lahes sageli põhja läinud. Nüüd on olukord tänu parematele laevadele ja ilmaennustamise kvaliteedi paranemisele paremaks läinud.
Tõusud ulatuvad 6,7 meetrini.
Vee soolsus on 35 promilli.
Veetemperatuur on veebruaris lahe põhjaosas 5–6 °С, lõunaosas 12–13 °С, augustis põhjaosas 10 °С, lõunaosas 20–22 °С.
Lahes võib kohata vaalu ja delfiine. Suve lõpul 2007 viimaseid ei kohatud. Biskaia laht on üks väheseid kohti, kust saab jälgida nokisvaallasi, sealhulgas koonikuid.
Biskaia lahte ilmus 20. sajandi alguses vetikas Colpomenia peregrina, mida esmakordselt märkasid austrikogujad 1906.
Jõed
Tähtsamad jõed, mis suubuvad Biskaia lahte, on
Majandus
Samuti kogutakse austreid.
Biskaia lahte läbivad kaks Suurbritannia ja Hispaania vahelist parvlaevaliini: Plymouthist Santanderi ja Portsmouthist Bilbaosse (viimast korraldab Peninsular and Oriental Steam Navigation Company).
Biskaia lahe Prantsuse ranniku tähtsamad sadamalinnad on
Kuigi Nantes ja Bordeaux ei asu otse Biskaia lahe ääres, võib neidki lugeda Biskaia lahe sadamalinnadeks.
Biskaia lahe Hispaania ranniku tähtsamad sadamad on
Pärimus
Pärimus ehk suuline pärimus on lugude, teadmiste, oskuste, kommete ja muude kultuurinähtuste omandamine, hoidmine ja edasiandmine suuliselt, ilma kirjasüsteemita. Pärimuse edasiandmine võib toimuda suuliselt, kõne või lauluga, aga, laiemas mõttes, ka ettenäitamise või eeskuju kaudu, liigutuste või tantsu abil, piltide või kujutistega või muul viisil.
CV Keskus
CVKeskus.ee on värbamistehnoloogia ettevõte, mis arendab Eesti populaarseimat värbamis- ja tööotsinguplatvormi cvkeskus.ee, kus leidub suurim valik tööpakkumisi. CVKeskus.ee’l on ka oma värbamisagentuur, kus töötavad värbamiseksperdid aitavad Eesti tööandjatel leida tööturult sobivaid töötajaid.
Kantar Emori uuringu järgi leiab suurem osa tööotsijatest Eestis infot tööpakkumiste kohta just cvkeskus.ee tööportaalist.
Ajalugu
Pärimus
Kuivõrd kirjasüsteemid on inimkonna ajaloos suhteliselt hiline nähtus ja üldine kirjaoskus veelgi hilisem, siis koosneb inimkonna ajalugu valdavalt suulisest pärimusest.
CV Keskus
Firma asutas 2000 tolleaegse Starman Internet AS-i juhataja Raivo Hein.
Pärimus
Suulise pärimuse ehk sõnalise traditsiooni säilitamisel kasutatakse mitmesuguseid mnemotehnilisi vahendeid, nagu värsistamine, retsiteerimine jmt.
CV Keskus
2021. aastal soetas Šveitsi meediaettevõte Ringier AG ka ülejäänud osa ehk omandas 100% ettevõttest.
Pärimus
Paljud vanemad tekstid, sealhulgas pühakirjad, olid enne kirjapanemist olemas pärimusena.
Biskaia laht
Majandus
Lahe ääres on palju merekuurorte, millest tuntumad on La Baule, Les Sables-d'Olonne, Royan, Arcachon, Biarritz ja Donostia.
Ajalugu
pisi|Saksa [[fregatt Lübeck Biskaia lahes 1975]] 22. mail 1703 toimus Biskaia lahes merelahing. Hispaania pärilussõja käigus ründas kaubalaevastik Hollandio sõjalaevade kaitse all kapten Roemer Vlacqi juhtimisel võitles Prantsuse sõjalaevade eskaadriga. Prantslaste ülekaalukas jõud sundis hollandlased alistuma.
Turism
pisi|vasakul|240px|Supelrand [[Põhja-Baskimaal Biarritzis]] Portsmouthist Bilbaosse ja Plymouthist Santanderi sõitvatelt parvlaevadelt on võimalik näha vaalu. Korraldatakse ka kolmepäevaseid ekskursioone, kus peale vaalade on võimalik näha mitut liiki merelinde, sealhulgas suulalasi). Biskaia Lahe Delfiinide Uurimisprogrammi raames Portsmouthi–Bilbao reisilaevalt ka delfiine. Kõige paremad kohad vaalaliste vaatlemiseks on süvameres väljaspool mandrilava.
Lahe idaosa rannikul (Côte d'Argent, Costa Vasca) on tugeva lainetuse tõttu head tingimused surfamiseks.
Sport
Biskaia lahel toimub regatt Solitaire du Figaro.
Biskaia lahel lõpetas oma ümbermaailmareisi üksikpurjetaja Ellen MacArthur.
"Kantaabria meri"
Kantaabria mereks nimetatakse Hispaanias Biskaia lahe osa, mille rannajoon kulgeb Estaca de Barese neemest kuni Adouri jõe suudmeni Prantsusmaal Bayonne'i lähedal.
Kantaabria meri on paljude külmade vete taime- ja loomaliikide ökoton.
Merel puhuvad loodetuuled tulenevad Briti saarte ja Põhjamere päritolu madalrõhkkondadest ja Assooride päritolu antitsüklonitest. Püsiva tugevuse ja suunaga tuul tekitab 2,5–3 m kõrgusi merelaineid. Teatud tingimustel, mis võivad esineda peamiselt aprillis-mais ja septembris-oktoobris, võib tekkida galerna, mille puhul lainekõrgus ületab 9 m.
Prantsuse rannikule lähemal on vesi soojem.
Keskmine soolsus on 35 promilli. Soolsus kõigub olenevalt sademetest.
Looded on väga tugevad.
Biskaia laht kitsamas mõttes
pisi|220px|[[Sopelana kaljud Biskaia provintsis lahe lõunarannikul]] Hispaanias nimetatakse Biskaia laheks lahe idaosa Kantaabria, Baskimaa ja Akvitaania ranna lähedal.
Selle ääres asuvad tähtsad kaubasadamalinnad, näiteks Bilbao, Pasaia ja Bordeaux, ning tähtsad kalasadamad, näiteks Santoña, Laredo, Castro Urdiales, Bermeo, Ondarroa, Getaria ja Donibane Lohizune.
Lahe lõunarannik on järsk. Seal on palju kaljusid, mille vahel on liivarannad ja abajad, tavaliselt jõesuuetes (need on tavaliselt lehtersuudmed). Gipuzkoa rannikul Deba ja Zumaia vahel (väiksemas ulatuses Ondarroani) on rannaplatoo. Laredos, Comillases, Lagas, Debas, Zarautzis, Donostias ja mujal on supelrannad.
Prantsuse rannik on madal ja liivane, arvukate soodega. Umbes 320 km Gironde'ist põhja pool domineerivad padurid, edasi kuni Quiberoni poolsaareni on rannik kaljune ja kõrge.