Eetika_ja_filosoofia_piirid
10 Moraal, see veider institutsioon
Moraal on eetikamõtlemise variant, milleta on parem läbi ajada. Tähtis on moraali vaim, selle aluseks olevad eesmärgid ja eetilise elu üldine pilt, mis sellest tuleneb. Need toob ilmsiks moraalse kohustuse mõiste. Asi pole lihtsalt selles, et moraal kasutab kohustuse mõistet. On olemas igapäevane kohustuse mõiste kui üks kaalutlus teiste hulgas, ja see on eetiliselt kasulik. Moraali eripära on eriline moraalse kohustuse mõiste, mida see kasutab ja tähtsustab. Moraal ei ole mingi kindel eetikamõtete komplekt, see hõlmab erinevaid eetilisi vaateid. Moraalifilosoofia tegelebki põhiliselt nende vaadete vahelise erinevusega, mitte erinevusega nende vaadete ja kõige muu vahel. Kuigi neile kõigile on ühine moraalse kohustuse idee, ei ole nad kõik moraalisüsteemi tüüpilised ega õpetlikud näited. Moraali on kõige puhtamalt, sügavamalt ja põhjalikumalt esitanud Immanuel Kant, aga moraal ei ole filosoofide leiutis. Moraal on peaaegu kõigi meie vaade või vaate osa. Moraalisüsteemis väljendatakse moraalisüsteemi järeldusega, mis on suunatud sellele, mida teha, mida valitsevad moraalsed põhjendid ja mis puudutab konkreetset olukorda. (On ka üldisi kohustusi.) Iga moraaliarutluse järeldus ei väljenda moraalset kohustust. Mõned lihtsalt kuulutavad millegi lubatavust. Ka neid valitseb siiski kohustuse mõiste, sest tegu on kohustuslikkuse eitamisega. Arutluses osalevad kaalutlused võivad ise olla kohustused, kuid ei pruugi. Näiteks võin ma kohustuse teatud viisil toimida järeldada sellest, et teatud tulemus on kõige parem ja ma saan selle niimoodi esile kutsuda. Moraalisüsteemis on siiski surve esitada iga kaalutlust ennast moraalse kohustusena: kui mul on kohustus teha midagi sellepärast, et see annab parima tulemuse, siis sellepärast, et mul on üldine kohustus teha seda, mis annab parima tulemuse. Mitut moraalse kohustuse omadust seletab see, et tegu on praktilise järeldusega. Kohustus käib kellegi kohta mingi teo suhtes, ja see tegu peab olema subjekti võimuses (olemapidamisest järeldub võimalikkus). Üldise väitena olemapidamise kohta pole see tõsi, aga see peab paika, kui jutt on praktiliselt järeldatavast konkreetsetest kohustustest. Kui kaalutluse tulemus on miski, mida teha ei saa, siis mul tuleb uuesti kaalutleda. (See, mida pidada subjekti võimuses olevaks, on küll problemaatiline.) Moraali ette tulevad tavalised probleemid eriti teravalt. Sellepärast ei saa moraalsed kohustused ei saa olla reaalses vastuolus, kui eeldada, et kui mul on kaks kohustust, siis on mul kohustus täita mõlemad. Tavalises mõttes saavad kohustused muidugi vastuolus olla; just selle vastuolu tõttu neid sageli mainitaksegi. David Ross eristab esialgseid (prima facie) ja tegelikke kohustusi. Esialgne kohustus on järeldus, mida moraalsed kaalutlused toetavad ja mis on tegeliku kohustuse kandidaat. Kui mõni teine kohustus seda üle ei kaalu, on ta moraalse kaalutluse pärisjäreldus. Ross püüdis seletada, miks esialgne kohustus, mis hiljem üles kaalutakse, ei ole näiv kohustus. See just nagu rakendaks jõudu, et otsuseks saada, kuid jääb võistluses alla. Kaalutlused, mis toetasid allajäänud esialgset kohustust, võivad hakata toetama mõnd teist kohustust, mis on tegelik. Näiteks kui mul olid head ja sundivad põhjused lubadust murda, siis võib mul tekkida tegelik kohustus altvedamine hüvitada. Aga pole selge, kust see uus kohustus tuleb, sest selle teooria järgi ma oma tegeliku kohustuse täitsin. Sellel on lohutav järeldus, et ma ei peaks ennast lubaduse murdmise pärast laitma. See, et ma tunnen end selle pärast halvasti, on küll mõistlik, näiteks kahjutundena, mis ei ole moraalne tunne. Nii juhtubki, kui eetiline taandatakse moraalsele. Kui öeldakse, et tundeid tahtmatu teo puhul või kahest halvast väiksema tegemise puhul tuleb mõista kahjutundena, siis peetakse silmas, et need tunded peaksid olema sellised nagu siis, kui miski lihtsalt juhtub või kui keegi teine midagi tegi; mõttel, et mina seda tegin, ei ole erilist tähtsust. See suunab tähelepanu kõrvale eetilises kogemuses tähtsalt eristuselt selle vahel, mida ma tegin ja mida ma ei teinud. Moraalne kohustus on möödapääsmatu. Ma võin kohustuse omandada tahtlikult, nagu lubaduse puhul; kohustus võib mul olla ka ilma valikuta; aga igal juhul pole mul kohustusest ja laitusest selle rikkumise korral pääsu. Laitus on moraalisüsteemi iseloomulik reaktsioon; kahetsus või enesesüüdistus või süütunne on esimese isiku iseloomulik reaktsioon moraalisüsteemis. Kui inimesed üksteist ei laidaks, siis poleks ka esimese isiku reaktsioone, sest neid kujundab internaliseerimine. Aga konkreetne subjekt võib moraalisüsteemi kuuluda ka juhul, kui ta kunagi kedagi ei laida. Võib-olla näiteks on ta skeptiline selle suhtes, mis on teiste inimeste võimuses. Punkt, et enesesüüdistamine või kahetsus eeldab teo tahtlikkust, on erijuht üldreeglist, et laitus käib tahtliku teo kohta. Moraaliseadus on nõudlikum kui riigi seadus, sest see ei luba emigreerumist, kuid nõuab vastutust õiglaselt. Selles suhtes on utilitarism moraalisüsteemi marginaalne liige. Utilitarismi traditsiooniline idee on see, et laitust ja teisi ühiskondlikke reaktsioone tuleb jagada sotsiaalselt kasulikul moel, ja siis need ei pruugi olla suunatud tahtlikule. Sama käib väljendamata laituse ja kriitiliste mõtete kohta. Tundub küll, et enesesüüdistuse ja moraalse kohustuse tunde puhul nad ei küsi, kui kasulik on niimoodi tunda ja mõelda. Selliste motiivide pärast ongi enamik utilitarismi vorme siiski moraali liigid, kuigi marginaalsed.