Klassika_ja_tänapäev:_kaks_ajastut_kodanliku_filosoofia_arengus
2.
Vaimse tootmise struktuur ilmneb 1) eriliste sotsiaalsete moodustiste ja suhetega (konkreetsele ühiskonnale omased vaimse ja füüsilise töö jaotuse vormid, intelligentsi majanduslik olukord ja sotsiaalne staatus, instituudid, milles korraldatakse vaimset tegevust, teadmise ja kultuuri transleerimine ühiskonnas jne) ja 2) vaimse tootmise agendi subjektiivsuse erilise organisatsioonina (oma objektiivse sotsiaalse staatuse ja oma mõtlejarolli läbielamine (mitte meeleolude ja hingeseisunditena, vaid äärmiselt formaalsete ja abstraktsete kujutlustena teadvuse ja eneseteadvuse, mõtlemise ja mõttesubjekti vaheliste suhetena); tegu ja selles realiseeruv kavatsus jne. See kujutlus kristalliseerub filosoofiliste kategooriate abiga. Nende väljatöötatus on juba filosoofia kui erilise teadmisevormi arengu tulemus. See areng võib toimuda ja toimub täiesti sõltumatult indiviidi eneseväljenduse ülesannetest. Abstraktne kujutlus, millesse valab end antud ajaloolistes objektiivsetes tingimustes vaimset tegevust sooritava indiviidi enesetaju, ei ole mitte lihtsalt kategooriate keeles vormistatud, vaid mõjutab seda keelt, kutsudes selles esile keerulisi teisenemisi, orienteerib teatud moel filosoofia kui tunnetustegevuse võimalusi. Professionaalsed filosoofia väljatöötajad peavad arvestama üldkultuurilise kujutlusega filosoofist. Teatud ajastul elava mõtleva indiviidi kategoriaalselt vormistatud enesetaju valitseb konkreetsete elusate inimeste üle, kes tegelevad ka loomingulise vaimse tegevuse teiste vormidega, ette väljatöötatud "teadvuse skematismiga, arhetüübiga, aprioorse skeemiga, kuidas elada läbi omaenda subjektiivsust. See "teadvuse skematism" on muidugi ajalooliselt muutuv, aga need muutused toimuvad otsekui vaimse tegevuse vahetute agentide seljataga, arvestamata nende tahet, looduslooliselt sõltuvalt ühiskonna ning seega ka vaimse tootmise sotsiaalse struktuuri muundumistest. Just üldise "teadvuse skematismi" loodusloolise evolutsiooni, mis on teatud viisil fikseeritud filosoofiaajaloolise arengu materjalil, püüavadki autorid klassikalise ja tänapäevase kodanliku filosoofia vaheliste geneetiliste sõltuvuste vaatlemisel tähelepanu keskpunkti asetada. Peamiselt selle evolutsiooni eripärad tingivadki tänapäeva filosoofia kahesuse, ambivalentsuse: suure vastuvõtlikkuse mittetraditsioonistele probleemidele ja selle ratsionaalse aparaadi ilmse arenematuse, mille abil need probleemid saaks tõesti hõlvata ja mõtlemise keelde tõlkida. Autorid püüavad näidata, et selle arenematuse tingivad viivitused ja moonutused üldise "teadvuse skematismi" loomulikes muutumistes, tänapäeva vaimse tootmise agendi arhailistes kujutlustes oma sotsiaalsest staatusest ja intellektuaalsest missioonist, vastuolud, millesse ta satub end identifitseerida püüdes. Nad tahavad fikseerida selle arengu sotsiaalsed objektiivsed tunnused ja subjektiivsed tunnused ning vaadelda selle avaldusi filosoofia ajaloos aluseks oleva ühtse protsessi eri mõõtmetena. Just analüüsides filosoofilise tegevuse põhiformalismide muutumist loodusloolise (teadvuses, kuid teadvusest sõltumatult kulgeva) protsessina ja tuues välja vaimse tootmise struktuuri vahendava lülina mõtlemise ajaloo ja ühiskonna ajaloo vahel, on autorite arvates võimalik seada klassikalise ja tänapäevase kodanliku filosoofia vaheline erinevus vastavusse klassikalise vaba konkurentsi aegse kapitalismi ajastu ühiskonna ja tänapäeva riiklik-monopolistliku kapitalismi ajastu ühiskonnaga. Asetades esiplaanile vastavad muutused reaalses vaimse tootmise viisis tänapäeva ühiskonnas, intellektuaalse töö tegemise viisis ja intelligentsi olukorras, juhinduvadki nad viimasest erinevusest. Nii saab tänapäeva idealistliku filosoofia marksistlik kriitika vaimsete moodustiste materialistliku teooria alajaotuseks ning võimaldab heita täiendavat valgust filosoofilise teadmise spetsiifikale, selle erinevusele konkreetsest teaduslikust teadmisest ja nende vastastikusele suhtele.