Robert_Solomon
Armastuse põhjendid
Armastatu ilu tundub armastusele tüüpilise põhjendina. Ent inimese ilu on temast enesest raskesti lahutatav. Ehk on armastatu armastaja jaoks ilus sellepärast, et ta teda armastab? Fenomenoloog võiks leida, et ei saagi eristada inimest ennast sellest, millisena ta paistab. Teise vaatekoha järgi peab ilul olema objektiivne standard või vähemalt nõuab selle üle otsustamine intersubjektiivset vaatenurka. Kui kedagi armastatakse ilu pärast, kas siis teda tegelikult armastatakse? Ludwig Wittgensteini järgi on keha parim ja ainus pilt hingest. Seega on parim pilt armastatu hingest tema välimus. Inimese armastamine on tema keha armastamine. Kui aga inimesele annab ilu see, kes teda armastab, (nagu Irving Singer ütleb), siis on veider pidada ilu armastamise põhjendiks. Tundub, et ilu ei käi niivõrd armastatu kui armastamissuhte juurde. Seda nähtust on näiteks seoses intentsionaalsusega, fenomenologias ja Simon Blackburni kvaasirealismis tõlgendatud nii, et ilu on subjektiivne, sõltub armastaja vaatenurgast. Solomoni idee on, et peaaegu kõiki armastuse põhjendeid tuleb mõista suhte juurde kuuluvatena, mitte lihtsalt armastatu omadustena. Nad ei sõltu mitte ainult armastaja vaatenurgast, vaid armastaja ja armastatu keerulistest sidemetest. Üks tavalisi argumente ilu kui armastuse põhjendi vastu on seotud mõttega, et armastus peaks olema igavene ning järelikult peaksid ka selle põhjendid olema ajatud. Ent armastus ei ole ajatu, vaid ajas arenev. Tavaliselt peetakse armastuse põhjenditeks armastatu või suhte ajalisi või isegi ajalikke omadusi. Iluga on tõesti üks probleem, millel on ajaga pistmist: ilu, või vähemalt keha ilu, ei ole ajalooline, ta ei viita oma ajaloole ega päritolule ega tulevikule (kuigi mõned ilu entusiastid ütleksid kohe, et ta vihjab vahetule lubadusele, näiteks naudingu lubadusele [ Stendhal ]). Tuleb tagasi lükata nii mõte, et kirg on tõeline ainult juhul, kui ta ei muutu ega saa lõppeda, kui ka mõte, et armastuse hea põhjend on niisugune, mis jääb läbi aja tõeseks. Tõsi küll, püsivus on armastuse voorus ja ilu võib närbuda. Sellegipoolest aga võib ilu mingil hetkel olla armastuse põhjend. On võimalik armuda ainult sel põhjendil, et armastatu on ilus, kuid mõne aja pärast leida, et ilu on armastatu üks väiksemaid veetlusi. (Või on põhjalikult muutunud arusaam sellest, milles armastatu ilu seisneb). Kui ilu muutub lõpuks küsitavaks, siis see ei tee veel armastust küsitavaks ega tähenda, et ilu ei olnudki armastamise põhjend. Teine argument ilu kui armastuse põhjendi vastu ütleb, et see on liiga pinnapealne. Aga sellest, et ilu ei ole nahaalune, ei järeldu, et ta on pinnapealne. Pinnapealne võib küll olla armastaja, kellel pole muid põhjendeid peale ilu. Kuid Solomon ei väida, et armastatu ilu omaette on armastamise hea põhjend. Loodetavasti on ootel igasugused muud põhjendid. Armastatu iluks peetakse harva üksnes välimust (selline hoiak oleks pigem fetišism kui armastus). Nii Arthur Schopenhauer kui ka Mark Twain on öelnud, et teatud eas (ütleme, 40-selt) on inimesel selline nägu, nagu ta väärib. Inimese ilu määravad peale keha ilu ka isiksus ja iseloom, mis kumavad läbi. Nii võib väita, et iluga ei ole mitte see häda, et ta närbub või on pinnapealne, vaid et kergesti mõistetakse vääriti, mis ilu tegelikult on. Ilu ei ole armastuses mitte välimus, vaid kõikehõlmav nägemus isiksusest ja kooselust. (Nii võib tõlgendada Sokratese juttu Platoni "Pidusöögis".) Välimus jääb suhte ja armastuse algseks sillaks ja ka küpse romantilise armastuse koostisosaks, kas või "vaataja silmades". Halvasti on ainult siis, kui küll armastatakse kellegi välimust, kuid ei pöörata tähelepanu tema isiksusele või isegi põlatakse seda.