cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tserebraalparalüüs
Ennetamine
Asfüksia ehk hapnikunälguse vältimine sünnieelselt ja sünnituse ajal on kõige olulisem tserebraalparalüüsi tekkimise ennetamise samme. Meditsiinis on asfüksia ennetamine aga raske ja tihtipeale võimatu. Emad saavad loobuda suitsetamisest ja alkoholist, mis mõlemad võivad suurendada tserebraalparalüüsi tekke riski. Samas ei ole tõestatud tserebraalparalüüsi ja eelnevalt mainitud käitumise sidet.
Loote jälgimiseks kasutatakse kardiotokograafia meetodit, mis tähendab loote südame löögisageduse ja emaka kokkutõmmete samaaegset registreerimist. Kardiotokograafia põhineb 19. sajandil välja töötatud meetodil ja valepositiivsete tulemuste hulk ületab 99%. Kardiotokograafia abil ei ole vähendatud tserebraalparalüüsi juhtumeid. Kardiotokograafiaga ei ole aga võimalik haigust ka ennetada. Seevastu võib kardiotokograafia tekitada ohtlikke kõrvalnähtusid. Protseduuri järel suureneb keisrilõike vajamise tõenäosus, samuti nii ema kui ka tema lapse suremise oht.
Patsientidele, kellel on kõrge risk enneaegseks sünnituseks, manustatakse magneesiumsulfaati. Nimelt on leitud, et nendel juhtudel diagnoositakse ka mõõdukat ning rasket tserebraalparalüüsi märgatavalt vähem. Kui lastel negatiivseid kõrvalnähte ei ole täheldatud, siis emadel on esinenud magneesiumsulfaadi manustamise järgselt iiveldust ja hüpoventilatsiooni ehk hingamine on liiga pinnapealne või liiga aeglane. Kofeiin on kasutusel, et ravida enneaegsete apnoet ja vähendada tserebraalparalüüsi riski enneaegsetel imikutel. Ravi pikaajalised kõrvalnähud on teadmata.
Kõrge riskiga õigeaegsete beebide jahutamine kohe pärast sündi võib vähendada puuet, kuid see võib olla kasulik vaid teatud ajukahjustuste liikide puhul.
Ravi
Tserebraalparalüüsiga kaasnev ajukahjustus on püsiv ja seda ei saa kõrvaldada. Samas on varase ja pideva arendusraviga võimalik liikumisfunktsioone ja kognitiivset arengut parandada.
Mouhijärvi vald
Mouhijärvi vald on endine vald Soomes Pirkanmaa maakonnas. 2009. aastal liideti see koos Vammala linna ja Äetsä vallaga uueks Sastamala linnaks.
Daniela Simmons
Daniela Borruso-Sereftug (esinehanimega Daniela Simmons; sündinud 9. detsembril 1961) on Šveitsi laulja ja laulukirjutaja.
1986. aasta Eurovisiooni lauluvõistlusel Norras esindas ta Šveitsi lauluga "Pas pour moi" ja tuli teisele kohale.
Simmons oli varem Eurovisiooni Šveitsi eelvoorus osalenud ka 1983 ja 1985, kuid ei pääsenud edasi. 1991. aastal püüdis ta lauluga "Come finirà?" taas Eurovisioonile pääseda, kuid jäi Šveitsi eelvoorus teiseks.
Kostabi
Kostabi oli 1991–1993 ilmunud Tartu kultuurileht. Lehte andis välja AS Kostabi.
Paukkala
Paukkala ehk Pavkuli (ka Vanha-Paukkala, vene Павкули, Павкуля, Старое Палколово) on endine ingerisoome küla ajaloolises Hietamäki kihelkonnas Kesk-Ingerimaal Peterburi linnast lõunas Strelna jõe ääres. Kaasaegse haldusjaotuse järgi jääb ala Leningradi oblasti Lomonossovi rajooni Gorbunki valla territooriumile.
1817. aastal oli külas (nimetatud kui Бол. Палколово) 12 talu.
1831. aasta Schuberti Peterburi lähiümbruse kaardil on kohta kujutatud kahe eraldi kõrvuti asetseva külana, Палколово ja ''Стар. Палколово'', kummaski 6 talu.
1838. aastal elas külas (nimetatud kui Павкули) 71 inimest, kellest 38 olid mehed ja 33 naised.
1848. aastal elas külas (nimetatud kui Paukkala, mainitud koos naaberküla Palkolovoga) 110 ingerisoomlast (50 meest ja 60 naist), kellest 96 olid äyrämöised ja 14 savakod.
1856. aastal oli külas (nimetatud kui Павкуля) 11 talu 33 meeshingega.
1860. aastal oli külas (nimetatud kui Павкуля) 24 talu.
1880–1890. aastail oli külas (nimetatud kui Павкуля) 24 talu ja vesiveski.
Aastatel 1917–1939 kuulus küla Razbegajevo külanõukokku ning 1939–1941 Zavodõ külanõukokku.
1924. aastal soomekeelsel Peterburi lähiümbruse kaardil on küla nimetatud kui Paukkala.
1941. aastal oli külas (nimetatud kui Павкуля) 34 majapidamist.
Teise maailmasõja ajal perioodil 01.08.1941–31.12.1943 oli küla okupeeritud Saksa vägede poolt. Küla hävis Teises maailmasõjas.
Uku Pihlak
Uku Pihlak (sündinud 19. oktoobril 1946 Tallinnas) on eesti keemik.
Elulugu
Lõpetas 1965 Tallinna 21. Keskkooli, 1970 Tallinna Polütehnilise Instituudi (TPI) keemiateaduskonna, keemiakandidaat (1979, NSVL Teaduste Akadeemia Naftakeemia Sünteesi Instituut, Moskva), väitekiri "Исследование плазмохимических реакций в условиях турбулентного перемешивания". Oli 1965 TPI laborant, 1970–1971 Eesti NSV TA Termofüüsika ja Elektrofüüsika Instituudi (TEFI) insener, 1971–1979 nooremteadur, ühtlasi 1975–1979 mittestatsionaarne aspirant, 1979–1986 vanemteadur, 1986–1995 Eesti NSV TA Energeetika Instituudi (EI) juhtivteadur, 1995–1998 ajakirja Energia Teataja peatoimetaja, 1999–2001 EI ja 2001–2002 TTÜ EI teaduse- ja teabekorralduse juht, 2003–2004 infotehnoloogia spetsialist, 2004 – matemaatika-loodusteaduskonna mitmefaasiliste keskkondade füüsika teaduslabori infotehnoloogia spetsialist.
Teadustöö
Uurimisvaldkonnad: plasmakeemia protsessid, madalatemperatuurse plasma diagnostika, plasmatronide konstrueerimine, peenikeste osakeste (klaas, kvarts) sfäroidiseerimine plasmajoas, eksperimendi automatiseerimine, vedeliku ejektsiooni analüüs. Projekti "Vedeliku ejektsiooni mehhanismi analüüs, lähtudes optimaalsuskontseptsiooni kriteeriumidest", täitjaid.
Rahvusvahelise Aatomienergia Agentuuri (IAEA) diplom (2002). 36 teadustrükist.
Infolehe Mesinik toimetaja.
Mai Lumiste
Mai Lumiste (õieti Maie-Lea; kuni 1935. aastani Maie-Lea Spirka; 23. juuni 1932 Narva – 12. jaanuar 1985 Tallinn) oli eesti kunstiajaloolane ja muinsuskaitsja.
Andersen (perekonnanimi)
Andersen on taani ja norra päritolu perekonnanimi. Patronüümina tähendab Andersi poeg.
Mai Lumiste
Elukäik
Ta sündis sõjaväelase perekonnas. Õppis Narva 3. algkoolis ja Tallinna 28. 7-klassilises koolis, 1950. aastal lõpetas Tallinna 10. Keskkooli. Pärast I. Repini nimelise Kunstiinstituudi lõpetamist Leningradis kunstiteooria ja -ajaloo erialal 1955. aastal oli kogu tema edasine elu ja töö seotud Tallinnaga. Kaitses 1975 kunstiteaduse kandidaadi väitekirja "Eesti maal ja skulptuur 16. sajandi ja 17. sajandi I poolel".
Töötanud mõnda aega Kunstimälestiste Kaitse Inspektsioonis, täiendas ta end Eesti NSV TA Ajaloo Instituudi aspirantuuris, mille lõpetas 1965. Samast aastast töötas Vabariiklikus Restaureerimisvalitsuses. 1978. aastast oli Kultuurimälestiste Riikliku Projekteerimise Instituudi Tallinna osakonna peaspetsialist.
Andersen (perekonnanimi)
Nimest Eestis
Eestis oli 2023. aasta 1. jaanuari seisuga perekonnanimi Andersen 60 inimesel (24 mehel ja 36 naisel). Kõige levinum oli perekonnanimi Andersen vanuserühmas 45–49, kus neid on 10 000 elaniku kohta 1,11.
Mai Lumiste
Teadustöö
Tema peamine uurimisala oli Eesti renessansi- ja barokiajastu kunst. Ta oli ligi 15 aastat tegev Niguliste kiriku arhitektuurilis-ajaloolisel uurimisel ja rekonstrueerimisel. Tema juhtida olid ka Pühavaimu kiriku restaureerimistööd.
Andersen (perekonnanimi)
Nimest Eestis
19. sajandi algul pandi pärisorjusest vabastamise käigus talupojale Saaremaal Kaarma kihelkonna Randvere mõisavallas nimeks Andersen.
Aastal 1937 nimede eestistamise käigus loobuti nimest Andersen kolmel juhul ja uuteks nimedeks võeti Andela, Mahlapuu ja Sillam.
Mai Lumiste
Teadustöö
Kirjutanud rohkesti artikleid ja uurimusi, sealhulgas "Tallinna Surmatants" (1976), artiklid albumis "Madalmaade maalikunst XV–XVIII sajandil" ja koguteoses "Eesti kunsti ajalugu" (1975).
Isiklikku
Tema abikaasa oli arhitektuuriajaloolane Rasmus Kangropool.
Alan Soble
Alan Gerald Soble (sündinud 4. märtsil 1947 Philadelphias) on USA filosoof, kes on töötanud peamiselt en ja en vallas. Ta on avaldanud töid ka farmakoloogiast ja filateeliast.
Ta oli 1986–2006 New Orleansi Ülikooli professor. 2007. aastast õpetab ta Drexeli Ülikoolis.
Vaated ja ideed
Soble käsitab seksuaalset naudingut iseväärtusena. Romantilises armastuses on oluline armastatu omaduste väärtustamine, sest muidu tunneks armastatu end mitteväärtuslikuna.
Petmine sotsiaalteaduslikus uurimistöös: kas informeeritud nõusolek on võimalik?
Artiklis "Deception in Social Science Research: Is Informed Consent Possible?" (1978) uurib Soble kas olukorras, kus katse iseloom nõuab, et katsealused ei teaks katse eesmärki, on võimalik nende informeeritud nõusolek, ning pakub uudse viisi selle võimaldamiseks moraalselt vastuvõetaval moel.
Juriidiliselt (ja Nürnbergi deklaratsiooniga) nõutav informeeritud nõusolek tähendab, et 1) katsealuste osalemine katses oleks vabatahtlik, ilma sunnita ning 2) nad oleksid teadlikud katse kestusest, meetoditest, võimalikest ohtudest ja eesmärkidest. Ei tohi olla pettust. See on kooskõlas moraalse tavaarusaamaga, et petmine ei ole moraalselt vastuvõetav. Siiski on näiteks sotsiaalpsühholoogias sagedased katsed, kus kasutatakse pettust, ning harvem on selliseid katseid ka arstiteaduses. On väidetud, et katse tuleb kavandada nii, et pettust poleks tarvis. Kuid kõikidel juhtudel pole see võimalik. Et teadmise saamine on moraalselt lubatav, kui mitte kohustuslik, siis on siin tegu moraalidilemmaaga ning pole selge, kumb moraalne väärtus tuleb ohverdada. Ühe äärmusliku vaate järgi tuleb katsealustele katse eesmärk alati täielikult avada, nii et katsed, mis petmiseta läbi ei saa, ei ole lubatavad. Teise äärmusliku lahenduse järgi ei ole katse eesmärgi teadmine informeeritud nõusoleku keskne element, nii et pettus selles on alati lubatav, kui informeeritud nõusolek on muus osas olemas. Ühe vahepealse vaate järgi on juhtudel, kus katse pole petmiseta võimalik, petmine lubatud ainult juhul, kui katse eesmärgi teatamata jätmisel on olulised paternalistlikud põhjendid. Teise lahenduse järgi on see lubatud ainult juhul, kui selleks on tugevad utilitaristlikud põhjendid, (teadmine on ühiskonnale nii väärtuslik, et mõne inimese petmine pole selle kõrval kõneväärt). Räägitakse ka tagantjärele nõusoleku saamisest, eeldatavast nõusolekust (nõusolek saadakse inimestelt, kes katses tegelikult ei osale, ning kantakse see üle katsealustele), eelnevast üldisest nõusolekust (nõusolek petmisega saadakse tükk aega varem) ning eelneva nõusoleku ja nõusoleku ülekandmise kombinatsioonist.
Paljud katsed nõuavad, et katsealused katse eesmärki ei teaks või koguni oleks selle suhtes eksiarvamusel, näiteks katsed, milles võrreldakse platseebo ja ravimi toimet, samuti katsed kuulekuse ja usaldusväärsuse kontrollimine ning konformsuse uurimine. Kuidas petmise vajalikkust tõendatakse? Mõnikord tuleneb see otseselt probleemi püstitusest: uuritakse inimesi, kes mingist asjaolust teadlikud ei ole. Aga kuidas tõendada näiteks seda, et konformsuse uurimine nõuab petmist? Alternatiivse, pettuseta katseplaani leidmine lükkaks küll selle väite ümber, kuid selle mitteleidmine ei toeta väidet piisavalt. (Võidakse väita, et napib lihtsalt leidlikkust, aga igatahes võivad pettust kasutavad katseplaanid olla vägagi leidlikud.) Eetika seisukohast on hoopis teine asi siis, kui mingit teadmist on küll võimalik saada ilma petmiseta, kuid petmine on kasulik selleks, et leida piisavalt katsealuseid või hoida aega, jõudu ja kulusid kokku. Aga kui me lubame petmist juhtudel, kus teisiti pole võimalik teadmist saada, siis muutuvad usutavamaks ka argumendid, mis apelleerivad ressursside kokkuhoiule. Paternalistlik ja utilitaristlik lahendus kipuvad õigustama ka pragmaatiliselt motiveeritud petmist. Siin jutuks olev moraalidilemma eeldab, et katsealused teavad, et nad on katsealused. Kõrvale jääb juhtum, kus nad seda ei tea, näiteks varjatud jälgimine sotsioloogias. Kõrvale jääb siin ka petmine ravi käigus (platseebo kasutamine ja patsiendile valetamine tema tervise kohta).
Paternalistliku lahenduse pooldaja ütleb, et petmist võib pidada katsealustele teraapiliseks ning kuna ravis on olukordi, kus informeeritud nõusoleku printsiip jäetakse ajutiselt kõrvale (näiteks teadvuseta täiskasvanute kiirabi), siis peaks olema vastuvõetav selle ajutine ignoreerimine katsete puhul. Nii saab kaitsta ainult väga väikest osa katsetest, mille puhul katsealused saavad petmisest tõestatult kasu (näiteks nad ei saa teada oma psühholoogilistest omadustest, mis neile ei meeldiks). Peale selle eeldatakse õigustamatult, et katse planeerijal on võimalik teada, et katsealused nõustuksid, et petmine on neile kasulik. Ja kui see ka nii on, ei tähenda see, et petmine on teraapiline (näiteks psühholoogilised omadused pole haiguslikud ning nende paljastamine ja kõrvaldamine pole teraapiline). Ja isegi kui nende omaduste omandamine on mingis mõttes teraapiline, ei taju katsealused seda nii (erinevalt samadest protseduuridest kliinikus). Peale selle, on oht, et paternalistlikku argumenti laiendatakse ka pragmaatiliselt motiveeritud petmisele: ressursside kokkuhoid on kasulik igale katsealusele, sest nad on maksumaksjad. (Võidakse ka öelda, et kokkuhoitud raha võib investeerida näiteks vähiuurimisse, (see seoks asja ka teraapiaga).) See aga õigustaks rohkem petmisi, kui me tahaksime.
Utilitaristlik lahendus ei ähmasta ravi ja katsete vahelist erinevust ning on usutavam, sest sageli räägib ta kasust kogu ühiskonnale, mitte igale katsealusele. Utilitarist ütleb, et vältimatult petmist kasutavad katsed, mis ei põhjusta katsealustele muud kahju, on vastuvõetavad, sest nendest saadakse ühiskondlikult väärtuslikku kasu, kui need annavad teadmistesse olulise panuse. See argument ei õigusta juhtumeid, kus katsealused saavad tõsist kahju või saadav teadmine on triviaalne; enamikule juhtudest see siiski rakendub. Soble'ile ei tundu see argument veenev. Utilitarist peab näitama, et informeeritud nõusoleku printsiibist erandi tegemine on utilitaristlikult õigustatud, ja seda on väga raske tõestada. Näiteks John Rawlsi süsteemis saaks väita, et reegel, mis lubaks petmist vältimatutel juhtudel, ei oleks utilitaarselt õigustatud, sest avalikkuse pahameel petmise üle õõnestaks teadlaste prestiiži, mistõttu teaduse rahastamine väheneks ja teadmisi saadaks vähem; utilitaristil tuleb see väide ümber lükata või siis väitma, et see reegel ei peaks olema avalik.
Viimasele võimalusele on Soble'il vastuargumendid: 1) pole ilmne, et reeglit õnnestub varjata, ja kui see saab avalikuks, siis võib kahju olla veelgi suurem; 2) siin kasutatakse uut pettust, ja sama moraaliküsimus tekib selle kohta; 3) kui moraalireegel on mitteavalik, tundub see olevat vastuolus moraali mõistega. Utilitaristlik argument ignoreerib ka informeeritud nõusoleku printsiibi tekkelugu. Printsiibi mõte ongi kaitsta üksikisiku õigusi ühiskonna vajaduste ja kasu kaalutluste eest (välistamata erandeid). Utilitaristlik argument on hoolimatu informeeritud nõusoleku printsiibi kui moraalse saavutuse vastu. Peale selle, utilitaristlik argument õigustab liiga palju petmisi, sest ta on laiendatav pragmaatiliselt motiveeritud petmisele (suurema õigusega kui paternalistlik argument).
Stanley Milgram püüdis õigustada petmise kasutamist oma kuulekuse katsetes ja sarnastes katsetes sellega, et katsealused peavad seda tagantjärele vastuvõetavaks (1,3% tema katsealustest siiski ei kiitnud seda heaks). Soble ei pea seda aktsepteeritavaks. Esiteks, kõik katsealused ei pruugi tagantjärele nõus olla ja tegelikult on informeeritud nõusoleku printsiibi rikkumise eest nõutud kompensatsiooni ning katse tegijate karistamist. Kui katsealune tagantjärele nõus ei ole, siis temaga ei oleks tohtinud katset teha ning tal oleks õigustus kompensatsiooni nõuda. Kui katse tegija loodab tagantjärele nõusolekule, siis on tema uurimistöö jätkumine, prestiiž ja võib-olla finantsiline seisund ohus. Ka kompensatsiooni maksmine ei tee katset moraalselt õigeks. Aga ka juhul, kui kõik katsealused kiidavad katse tagantjärele heaks, on kahtlane, kas seda võib pidada nõusolekuks. Steven Patten väidab, et Milgrami katsealuste heakskiit ei ole nõusolek: Milgram ju näitas, et inimesed alluvad autoriteedile, nii et on alust arvata, et katsealused lihtsalt kuuletusid, olemata tegelikult nõus. Soble leiab küll, et selles argumendis on iva, kuid ei nõustu sellega, sest selle järgi tuleks välja, et inimestega ei tohi üldse katseid teha, sest katsealused alati lihtsalt kuuletuvad, ja siis ei ole Milgrami katse problemaatilisem muudest katsetest. Tagantjärele heakskiit ei ole nõusolek võib-olla sellepärast, et katse mõjutab katsealuseid katset heaks kiitma või teeb hilisema mittenõustumise raskeks. Nõusolek peaks olema katsest endast sõltumatu. Soble ei taha väita, et tagantjärele nõusolek on alati sõltumatu, vaid seda, et paljud katsed soodustavad katsealuste tagantjärele heakskiitu. Et eelnev nõusolek on parim viis nõusoleku sõltumatuse tagamiseks, siis ei tohiks lubada petmist, millele antakse nõusolek tagantjärele. Milgrami uuringute puhul on usutav, et inimesed, kellele sai teatavaks, et nad on kuulekad ega ole ustavad oma moraaliuskumustele, (kusjuures see sai teatavaks ka katse tegijatele) tunnevad piinlikkust ja häbi ning püüavad oma olukorda parandada petmisele tagantjärele nõusoleku andmisega. Katsealuseid, kes osutusid mittekuulekateks, võib petmisele nõusolekut andma motiveerida see, et petmise taunimine jätaks varju nende hea soorituse. Soble tõstab hämmastavana esile. et kuigi 3,8% katsealustest ütles hiljem, et nad olid kindlad, et tegelikult elektrilööke ei anta, ei arvesta Milgram seda, sest see positsioon võis kujuneda tagantjärele, katse heakskiitmisesse ta aga nii ei suhtu. Tagantjärele nõustumise kaitsja peab tõestama, et katse ise ei kutsu seda esile.
Robert Veatch pani ette küsida hüpoteetilist nõusolekut katsealustega sarnastelt inimestelt: kui näiteks 95% inimestest oleks katsega nõus, kui nad selle eesmärki teaksid, siis on mõistlik järeldada, et ka enamik tegelikke katsealuseid oleks nõus. Soble'i meelest on Veatchi lahendus sama vaieldav nagu probleem ise. Kuigi sarnast protseduuri kasutatakse siis, kui ajutiselt teadvuseta patsiendi asemel küsitakse nõusolekut tema perekonnaliikmelt, eeldades, et ka patsient oleks nõusoleku andnud, on olukord liiga erinev. Miks 95%? Siis tehtaks ju viiele protsendile liiga. Kui seda meetodit kasutada, siis peaksid kõik nõustuma. Tavaliste katsete puhul, kus petmist ei kasutata, jätab osa inimesi nõusoleku andmata ja nad ei osale katses. Veatchi meetodi puhul neid katsest kõrvale ei jäeta. See on vabatahtlikkuse põhimõttega vastuolus. Kui Veatchi protseduuri puhul nõuda, et kõik informandid annaksid hüpoteetilise nõusoleku, siis saaksid vähesed katsed õigustuse. Ja kui isegi selline õigustus saadakse, ei taga see, et kõik tegelikud katsealused oleksid nõusoleku andnud. Kui seda protseduuri kasutataks, siis oleks tagantjärele hea teada, kui hästi hüpoteetilise nõusoleku andnud informantide osatähtsus ennustas nende tegelike katsealuste osatähtsust, kes oleksid nõusoleku andnud. Selleks saaks küsida katsealustelt tagantjärele heakskiitu, seda aga võib mõjutada katse ise.
Milgram pakkus välja veel ühe meetodi: potentsiaalsetelt katsealustelt küsitakse nõusolekut osaleda katsetes, mis sisaldavad katsealuste petmist, ja need, kes on nõus, kutsutakse aasta jooksul niisuguses katses osalema. Sellisel juhul aga kas katsed ei anna kasulikku teavet või on tarvis lisakatseid, mis rikuvad informeeritud nõusoleku printsiipi. Pole selge, kas petmine õnnestub, sest katsealused, kes teavad petmisest, on eriti kahtlustavad, (isegi juhul, kui petmisest ei räägita, ei pruugi petmine läbi minna). Selleks et näidata, et katsest saadi kasulikku teavet, tuleb tõestada, et eelnev teadmine petmisest ei takistanud illusiooni tekkimist. Ja selleks tuleb omakorda kasutada petmist. Võidakse väita, et kuigi katseteks valitakse ainult need, kes olid petmisega üldiselt nõus, ei pea nad teadma, et neid sellisteks katseteks kasutatakse. Aga sel juhul asendatakse üks petmine teisega. Probleemiks on ka see, et kui katsealused on ainult need, kes on nõus petmisega katses osalema, siis võib tulemus olla kallutatud, sest kõik isiksusetüübid pole esindatud. Sarnast argumenti kasutatakse sageli seksiuuringute puhul: kui katsealusteks on ainult need, kes on nõus seksiuuringutes osalema, võivad tulemused olla eksitavad. Et kindlaks teha, kas selline kallutatus on olemas, on tõenäoliselt tarvis pettusega katseid, milleks eelnevat üldist nõusolekut pole antud.
Ühe äärmusliku vaate järgi ei ole petmist kasutavad katsed üldse lubatavad, teise järgi on need kõik lubatavad. Viimasel juhul vähendatakse oluliselt "informeerituse" tähtsust informeeritud nõusoleku mõistes. See on raskesti kaitstav, ainsad argumendid on paternalistlikud või utilitaristlikud, mis ei ole adekvaatsed. Küll aga on häid argumente teise äärmuse kasuks. Pettusega katsed näitavad austuse puudumist inimeste vastu, kes on teiste inimeste hüvanguks vabatahtlikult võtnud enda kanda katsest tuleneva riskid. See on tänamatu ning väärib nördimust nagu sööklas tasuta lisa võtmine. Ent on siiski üks viis, kuidas võimaldata vältimatut petmist, olemata katsealuste vastu tänamatu ja rikkumata saadavate andmete usaldatavust. See on üldise eelneva nõusoleku ja teise eest nõusoleku andmise kombinatsioon. Soble'i ettepanek, mille idee pärineb Richard T. Hullilt, on kasutada eelneva üldise nõusoleku meetodit kõikide inimkatsete puhul. See vähendab oluliselt tõenäosust, et petmise võimalikkusest teatamine rikub illusiooni. Kallutatust välditakse järgmiselt. Katsealustele ei öelda, et pettusega katsetes kasutatakse ainult neid, kes petmise heaks kiidavad. Aga iga katsealune valib sugulase või sõbra, kes tutvub katseplaaniga ning on volitatud tema eest otsustama, kas nõustuda katsealuse osalemisega selles, arvestades katse ohtlikkuse määra, petmise iseloomu ja saadava teadmise kuritarvitamise võimalikkust. See meetod võtab Milgramilt idee, et petmisega nõustumine on ühitatav informeeritud nõusoleku printsiibiga, ning Veatchilt idee, et nõusoleku võib katsealuse eest anda keegi teine. Selle protseduuri elluviimine nõuaks senises praktikas suuri muudatusi, nii et nähtavasti peavad teadlased seda ebapraktiliseks, sest see on ressursi- ja bürokraatiamahukas. Soble ütleb vastuseks, et pragmaatilised kaalutlused ei ole piisavalt sundivad, et teha informeeritud nõusoleku põhimõttes järeleandmisi.
Masturbeerimine
Artiklis "Masturbation" (1980) ja selle hilisemates versioonides käsitleb Soble masturbeerimise mõistet ja masturbeerimisega seotud eetilisi probleeme.
Masturbeerimine on seks kellegagi, kellest ma hoolin, kelle rahuldamine ja heaolu on mulle tähtsad. See on intsest; kui olen abielus, on see abielurikkumine; see on homoseksuaalne; kui olen nooruk, on see pederastia. Kui see juhtub kogemata, siis ma ei anna sellele täielikku nõusolekut, kuid see pole ka minu tahte vastane. Kui mul on seejuures seksuaalfantaasiad, siis, kui uskuda Jean-Jacques Rousseaud, siis see võib olla iga mehe, naise, looma või uksenupu promiskuiteetne vägistamine. Pole siis ime, et ma ei kuuluta seda nagu abielu ega kiitle sellega nagu vallutusega, vaid hoian seda enda teada. Seksuaalrevolutsioon tegi abieluvälise suguelu, homoseksuaalsuse ja sadomasohhismi respekteeritavaks, aga vähemalt meeste masturbeerimine on seksi perekonna must lammas. Sellega seostub sõimusõna, mis vihjab seemne pillamisele.
Masturbeerimise paradigmaatiline näide on inimene, kes varjatud kohas hõõrub käega peenist või kõdistit ning jõuab orgasmini (võib-olla seksuaalfantaasiate või pornograafia kaasabil). Aga masturbeerida võidakse ka avalikus kohas kõigile nähtavalt; käsi ei pruugita kasutada, seksuaalselt tundlikke kehaosi võidakse suruda vastu hobuse selga, jalgratta või mootorratta sadulat, vaipa või patja; orgasmini ei pruugita jõuda või ei püütagi jõuda, eesmärgiks võib olla pikendatud seksuaalne nauding; kõdisti või peenise asemel võivad tähelepanu keskmes olla näiteks rinnanibud või pärak. Järele jääb see, et inimene põhjustab seksuaalselt tundlikke kehaosi puudutades aistinguid, mida ta ise läbi elab. Masturbeerimine on "üksildane pahe", "enese kuritarvitamine".
Maryam al-‘Ijlīyah
Al-‘Ijlīyah bint al-‘Ijlī al-Asțurlābī (araabia keeles العجلية بنت العجلي الأسطرلابي), tuntud ka kui Maryam Asţurlābī (مریم اسطرلابی ), oli 10. sajandi naisastronoom ja astrolaabide valmistaja. Ta oli pärit Aleppost. Tema elust on vähe teada ja teda mainitakse ainult Ibn an-Nadīmi raamatus.
Alan Soble
Masturbeerimine
Aga sel juhul ei saaks olla vastastikust masturbeerimist: kaks inimest hõõruvad teineteist jalgade vahelt, ega olukorda, kus üks inimene lihtsalt masturbeerib teist. Aga sel juhul tekib küsimus, miks vastastikune masturbeerimine on masturbeerimine. (Kahekesi masturbeerimine koos olles või telefoniga kõneldes seda probleemi ei tekita.) Kui öelda, et vastastikuse masturbeerimise paradigmaatiline juhtum on masturbeerimine lihtsalt sellepärast, et seal on mängus käed ja genitaalid, siis see on kaootiline: siis tuleb välja, et üksinda masturbeerimisele pole käed ja genitaalid olulised, paaris masturbeerimisele aga on.
Maryam al-‘Ijlīyah
Ta oli astrolabist al-‘Ijlī al-Asțurlābī tütar. Ibn an-Nadīmi andmetel oli ta Nasţūluse õpilane (tilmīthah).
Alan Soble
Masturbeerimine
Võib proovida sisestamise mõistet kitsendada ning lugeda masturbeerimiseks seksi, mille puhul ei sisestata päris peenist elusolendi auku või õõnsusse. Aga siis tuleb välja, et lesbide paarisseks on alati masturbeerimine, aga geide puhul näiteks oraalseks ja anaalne ühe ei ole seda, mis on mõttetus. Kui jätta loomad kõrvale (milleks on alust), siis saab öelda konkreetsemalt, et masturbeerimine on seks, mille puhul puudub päris peenise sisestamine inimese auku või õõnsusesse. Selline arusaam on sõna otseses mõttes fallotsentriline. Tuleb välja ebausutav topeltstandard: fellatio ei ole masturbeerimine, aga cunnilingus on masturbeerimine (mõlemal juhul pole oluline, kas seda teeb mees või naine). Kui siia lisandub masturbeerimise pidamine mittetäisväärtuslikuks seksiks, siis see seksistlik, kuigi mitte heteroseksistlik vaade sarnaneb heteroseksistliku, kuid mitte tingimata seksistliku väitega, et loomuliku, normaalse, vastuvõetava või päris seksuaalakti paradigmaatiline näide on mehe ja naise vaginaalne suguühe. See vaade viitab sellele, et masturbeerimine on mis tahes seksuaalakt, mis ei ole vormi poolest või potentsiaalselt prokreatiivne, nii et selle ainus või põhiline eesmärk on nauding. Võib ju tõsi olla, et enamik paarisseksuaalakte on masturbeerimine, kuid selleks on tarvis veenvamat põhjendust. Võib ka olla, et paarisseksuaalaktide puhul ei tasu püüda eristada masturbeerimist mittemasturbeerimisest ning loobuda vastastikuse masturbeerimise mõistest.
Maryam al-‘Ijlīyah
Al-‘Ijlīyah konstrueeris ja valmistas astrolaabe. Tema tööandja oli Aleppo emiir Sayf al-Dawlah (valitses 944–967).
Tema auks nimetati asteroidide vöösse kuuluv asteroid 7060 Al-'Ijliya, mille avastas 1990. aastal Palomari observatooriumis Henry E. Holt.
Alan Soble
Masturbeerimine
Oletame, et kellegi seksuaalne erutus paarisseksi ajal sõltub tema privaatsetest seksuaalfantaasiatest. Siis tema seksuaalakt on üksildane ning on selles mõttes masturbeerimine. Nii et isegi tavaline heteroseksuaalne suguühe võib mentaalsete asjaolude tõttu osutuda masturbeerimiseks. Seda saab füüsiliselt kirjeldada samamoodi nagu üksinda masturbeerimist. Ja üldse, üksinda masturbeerimine, vaginaalne ühe ja anaalne ühe erinevad füüsiliselt ainult selle poolest, et hõõrutakse vastu erinevaid nahapiirkondi. Aga ühelgi nahapiirkonnal ei ole seksuaalset eesõigust. Nii et jääb ainult see vahe, mitu inimest osaleb. Nüüd on meil võib-olla parem alus järelduseks, et igasugune seks on masturbeerimine.
Immanuel Kanti järgi toob igasugune suguline läbikäimine kaasa teise inimese ärakasutamise seksuaalse naudingu saamiseks. Suguline armastus on iseenesest ainult himu. Omaette võetuna on see inimloomuse alandamine. Teise inimese himu objektina saab inimesest asi. Kant ei väida, et vastastikune masturbeerimine ja teised paarisseksuaalaktid on eristamatud. Kanti järgi kaasneb igasuguse seksiga iha saada seksuaalset naudingut teise keha kaudu ja selle kaudu, et teine annab minu soovidele järele, ning teine inimene on ainult selle iha rahuldamise vahend. (Üksinda masturbeerimisega kaasneb iha saada seksuaalset rahuldust, kasutades oma keha, iseennast, asjana.) Tekib küsimus, kas siis peaks elama tsölibaadis. Aga Kant ütleb, et ainus tingimus, millel me oleme vabad kasutama oma suguiha, sõltub õigusest võtta oma käsutusse teine inimene kui tervik. Ma saan need õigused kogu inimese üle ainult andes talle samad õigused enda üle tervikuna. See toimub ainult abielus. Nii saab kahest inimesest tahte üksus. Nii viib seksuaalsus ühenduseni, ja ainult selles ühenduses on seksuaalsuse praktiseerimine võimalik. Soble ei usu, et Kant tahab öelda, et kuigi abikaasad on teineteise seksuaalse naudingu vahendid, kohtlevad nad teineteist ka eesmärgina, keda seksi ajal tuleb austada ja arvestada. Võib-olla on jutt sellest, et abielus pole instrumentaalsus võimalik, sest kahest isikust on saanud üks. Soble ei usu ka, et Kant peab silmas seda, aga kui see vaade oleks õige, siis taandaks Kant seksi abielus ühe (kuigi suurema või keerukama) isiku üksinda masturbeerimisele või võrdsustaks sellega.
Arusaamal, et abielu ühendab kaks isikut üheks ja sellega puhastab seksuaalsuse instrumentaalsusest, on kaks radikaalset järelmit: samasooliste abielu puhastaks samamoodi homoseksuaalsuse ja masturbeerimine peab olema lubatav. Kant aga eitab mõlemat, väites, et masturbeerimine ja homoseksuaalsus on amoraalsed, sest need on liha kuriteod looduse vastu. Onaneerimine on Kanti järgi suguvõime kuritarvitamine ilma objektita; sellega pannakse oma isik kõrvale ning alandatakse end allapoole looma taset. Samasooline suguühe on inimsoo eesmärkide vastane, sest inimsoo eesmärk seksuaalsuse suhtes on liigi säilitamine. Masturbeerija ja homoseksuaalne inimene ei vääri Kanti järgi enam isik olemist.
Kantil puudub kriteerium paarismasturbeerimise eristamiseks paaris mittemasturbeerimisest. Kant inspireerib aga järgmise kriteeriumi: seks kahe inimese vahel, mille puhul kumbki ei huvitu mitte ainult (või üldse mitte) omaenese seksuaalsest naudingust, vaid ka (või ainult) teise seksuaalsest naudingust, ei ole masturbeerimine (olenemata sellest, milles tegevus füüsiliselt seisneb), aga seks, mille puhul inimene huvitub ainult omaenda naudingust, on masturbeerimine. Kanti jaoks on siin vahe moraalse ja amoraalse vahel, siin aga on jutt masturbeerimise kriteeriumist. Sellest järeldub usutaval kombel, et hoolimatu abikaasa ja vägistaja on masturbeerijad. Samuti järeldub siit, et vastastikune masturbeerimine ei ole masturbeerimine, kui puudutuste eesmärk on ka seksuaalse naudingu pakkumine sellele, keda puudutatakse. Sellise analüüsi üks nõrk koht on see, et see ei hoia masturbeerimise definitsiooni hinnangust piisavalt lahus. Filosoofiliselt oleks soovitav definitsioon, millest hinnangut ei järeldu. Üks võimalus oleks seesama definitsioon hinnangust täiesti lahti siduda, loobudes isekate, enesekesksete ja endast huvitatud seksuaalaktide amoraalseks pidamisest. Tundub, et masturbeerimise tuum selle definitsiooni järgi on püüe saada endale seksuaalset rahuldust eraldi kõigist muudest eesmärkidest. Seega ei kuulu masturbeerimise tuuma juurde üksiolek, sest rahuldust võidakse saada teistega kokkupuute kaudu, teiste mõjutamise kaudu. Lihtsalt püüda saada rahuldust iseenese kaudu on lihtsam, kuigi see alati ei õnnestu. Paarisseks ei ole masturbeerimine, kui üks või mõlemad püüavad teisele rahuldust pakkuda. Võib-olla oleks siiski parem vastastikuse masturbeerimise olemasolu eeldusest üldse loobuda.
Kolm tänapäeva seksiteooriat seksi suhtes liberaalsetelt mõtlejatelt jõuavad järeldusele, et üksinda masturbeerimine ei ole üldse seks (Alan Goldman), on perverssus (Thomas Nagel) või on "tühi" seks (Robert Solomon). See järeldus tundub liberaalsetelt mõtlejatelt üllatav.
Alan Goldman ("Plain Sex") defineerib suguiha ja seksuaalset tegevust nii: suguiha on soov puutuda kokku teise inimese kehaga ja saada sellest naudingut; seksuaalne tegevus on tegevus, millel on tendents seda soovi täita. Suguiha ei sisalda armastuse, suhtlemise, emotsionaalse väljenduse ega sigitamise soovi; neist asjust tahab Goldman seksuaalsuse lahti köita. Rõhutades oma "lihtsalt seksi" mõistet, on Goldman nähtavasti unustanud, et ka masturbeerimine vajab kaitset filosoofia eest, mis nõuab moraalselt vastuvõetavalt seksilt, et see leiaks aset armastavas abielus või oleks vormi või potentsiaali poolest prokreatiivne. Goldman leiab, et üksinda masturbeerimine (erinevalt vastastikusest masturbeerimisest) pole üldse seksuaalne tegevus, sest sel puudub tendents täita teise inimese kehaga kokkupuute soovi. Goldmanit see järeldus ei häiri, ja see on naljakas, sest filosoofia, millest ta tahab lahti saada, ütleks, et kui seksuaalsus on taandatud mõttetule (armastusest, abielust, kohustusest ja laste saamisest lahutatud) füüsilise kokkupuute naudingule, siis ongi jutt paljalt masturbeerimisest, isegi kui see toimub kahe inimese vahel. Vormel "tendents täita" on problemaatiline. Nähtavasti pidas Goldman silmas kitsast tõlgendust: teise inimese keha tegelik puudutamine on seksuaalne akt, sest see täidab kokkupuute ja naudingu soovi. "Tendents" on selleks, seksuaalseteks aktideks saaks pidada näiteks suudlusi, mis lähevad äparduse tõttu märgist mööda ja maanduvad lõual. Samuti võimaldab see pidada seksiks ebaõnnestunud seksi, mis ei paku naudingut. Igatahes üksinda masturbeerimine ei ole seks. Kui ka masturbeeritakse mõeldes kättesaamatu ihaldatu peale, siis ei ole see ikkagi seks, sest tendents soovi täita puudub. Kui aga tõlgendada "tendentsi täita" kausaalset laiemalt, siis võib ka prostituudile raha andmine olla seksuaalne akt. Ent ka selle tõlgenduse puhul ei ole üksi masturbeerimine seksuaalne tegevus, nagu ka mitte masturbeerimine erootilisi fotosid vaadates. Vastupidi, Goldmani järgi tuleb välja, et üksinda maturbeerimine on seksivastane akt, sest masturbeerimine kulutab aega, energiat ja huvi kellegi teise kehaga kokkupuutumise soovi täitmiseks.
Thomas Nagelil ("Sexual Perversion") on teooria loomuliku ja ebaloomuliku eristamiseks inimese seksuaalsuses. Erinevalt looma seksuaalsusest toimib inimesel teadvusest sõltuv spiraal: oletame, et X-i erutab Y-i keha ja Y-it erutab X-i keha. See on loomalik tasand. Kui X-i erutab Y-i erutus ja Y-it erutab X-i erutus, on jõutud loomulikule inimlikule tasandile. Viimane erutab X-i veelgi rohkem, jne. Loomalikul tasandil ollakse oma teadvuses ainult seksuaalse kogemuse subjekt ning teine on ainult objekt. Inimlikul tasandil saadakse oma teadvuses ka objektiks. Nageli järgi on enda teadvustamine seksuaalse interaktsiooni nii subjekti kui ka objektina "täielik", psühholoogiliselt loomulik. Et Nageli teooria ei käi seksuaalsuse olemuse, vaid loomuliku seksuaalsuse kohta, siis sellest ei järeldu, et masturbeerimine ei ole seksuaalne. Küll aga paistab sellest järelduvat, et üksinda masturbeerimine on perversne, sest sellel puudub loomulikule seksuaalsusele omane täielikkus. Nähtavasti sellepärast Nagel ütlebki, et "nartsissistlikud praktikad" (Nagel arvab nende hulka ka üksinda masturbeerimise) on mingisse esimese staadiumi algelisse varianti pidama jäänud. Ent nartsissism (oma keha imetlemine peeglist) ja üksinda masturbeerimine on väga erinevad asjad, nii et seksiteoreetik ei pea viimast tingimata perversseks pidama. Nagel ütleb ka, et kingafetišism on perversne ja ühtimine elutute asjadega on ebatäielik. Aga sellest, et kingafetišism on perverssus, millega kaasneb masturbeerimine, ei pea järeldama, et kingata masturbeerimine on perversne. Saab kaitsta vaadet, et seksuaalfantaasia võimaldab masturbeerimisel olla nii täielik, et see ei ole perverssus. Kui näiteks masturbeeritakse erootilisi fotosid vaadates, siis see seksuaalakt ei ole ebatäielik, kui ei erututa mitte ainult modelli kehast, vaid teadvustatakse modelli kavatsust vaatajat erutada või tajutakse tema tegelikku või teeseldud erutust, niivõrd kui seda on pildilt näha või vaataja selle pildisse sisse loeb. Tundub, et täielikkus ei nõua, et erutumine teise erutusest oleks teise erutusega samaaegne, ega nõua, et oldaks ühes kohas (erutusspiraal töötab ka telefoni teel). Ja kui foto asemel on fantaasia, siis võidakse erutuda kujutletava partneri kavatsustest või erutusest (Nagel mainib võimalust erutuda puhtkujutletavast partnerist). Spiraal võib töötada kujutluses. Soble'i meelest valmistab see asjaolu Nageli teooriale raskust. Kujutleme mehe vahekorda naisprostituudiga või oma abikaasaga, kes pole seksist huvitatud ning tahab asja kiiresti kaelast ära saada. Naine teeskleb spiraali astmeid ja mees teeb need tegelikult kaasa. Mees ei erutu mitte naise erutusest, vaid oma väärast uskumusest, et naine on erutunud. Nii et spiraali astmed võib läbi teha ka üksi, ainult uskudes, et ka teine teeb seda. Soble ütleb, et pole selge, kas see kinnitab Nageli teooriat või näitab, et psühholoogilise täielikkuse mõiste ei olegi nii täielik; ta arvab, et nii seda kui ka teist.
20. sajandi lõpus ja 21. sajandi alguses ei ole enam lihtne otsustada, kes on liberaal ja kes on konservatiiv. Võtame näiteks feministide Catharine MacKinnoni ja Andrea Dworkini õpilase John Stoltenbergi ("Refusing to Be a Man"). Ta kaebab õigusega "kultuurilise imperatiivi" üle, mis kinnitab, et meie ühiskonnas peavad mehed "keppima", et olla mehed, ning nimetab õigusega jaburaks mõtet, et ilma ühteta ei ole päris seksi. Stoltenberg täheldab ka, et mõnikord on mehed ühtes mitte sellepärast, et nad seda eriti tahaksid, vaid sellepärast, et neil on tunne, et nad peaksid tahtma. See on mõistlik meeste vabastusliikumise ja meeste feminismi filosoofia, ning annab Solomonile osalt vastuse. Ent nendest tähelepanekutest jätab Stoltenberg tegemata peaaegu ilmse järelduse meeste üksinda masturbeerimise kohta. Stoltenberg leiab, et mehed, kes masturbeerivad pornograafia abiga, aitavad toetada tööstusharu, mis paneb mehed uskuma, et naised tahavad vägistamist ja sõimamist, ning hoiab alal sooklassisüsteemi, kus mehed usuvad, et nad on seksimasinad ning naised on mõistusetud kepitorud. Soble'i viib meesliikumise rünnak rõhuvate mehelikkuse määratluste vastu käsikäes feministide murega ebavõrdse võimuga meeste ja naiste vahelise seksi aususe pärast mõttele, et meeste masturbeerimine on vähemalt osaline lahendus mitmele probleemile. Masturbeeriv mees ei kasuta ära naisi, kelle majanduslik ja sotsiaalne võim on väiksemad, ega turguta oma habrast ego naiste arvel, vaid eirab mehelikkuse standardeid, mis näevad ette seksi naistega. Ent Stoltenbergi järgi just fantaseerimises ja sellest tulevas suuremas seksuaalses naudingus, millest oli juttu seoses masturbeerimise täielikkusega Nageli mõttes, seisnebki naiste ebaõiglane objektistamine. Asi ei ole ainult pornograafias, vaid üldse seksuaalfantaasiates: Stoltenberg mõistab hukka masturbeerimise, millega kaasneb naiste meenutamine ja naistest mõtlemine, isegi kui need fantaasiad pole vägivaldsed. Naise keha silme ette manamine on tema vaatamine asjana. Selline objektistamine on Stoltenbergi järgi meeste ülemvõimu põhjus ja tagajärg. Mõtteline seksuaalne objektistamine annab panuse naistevastasesse vägivalda. Nimelt leiab Stoltenberg, et kui mees mõtleb naistest kui asjadest, siis ta on andnud endale vabad käed kohelda neid kuidas tahes, kas või vägivaldselt. Soble väidab vastu, et on palju elutuid objekte, millele kätt külge ei panda, sest väärtustatakse neid, kes neid väärtustavad, ning väärtustatakse neid asju endid. Kui hetkeks rõhutatakse inimese elu ainult ühe aspekti ilu, siis see ei tähenda, et inimene võidaks ära visata nagu asi. Naise naeratus, viis, kuidas ta trepist alla läheb, seksimõtted tema peas, himur igatsus minu järele on vaid tema osad, kuid fantaasiad nendest on fantaasiad inimesest, mitte asjast. Minu fantaasia tema fantaasiast minu kohta jne ei ole jäme objektistamine: nii fantaseerija kui ka see, kellest ta fantaseerib, on tema teadvuses nii objekt kui ka subjekt. Algeline mõte, et mehed taandavad oma fantaasiates naised vulgaarselt objektideks, tuleks pähe sellele, kes on taandanud mehed täielikest keerulise psühholoogiaga inimestest peenisega robotiteks.
Konservatiivne katoliiklik filosoof ja õigusteadlane John Finnis väidab, et on moraalselt väärtusetuid seksuaalakte, milles oma keha koheldakse teadliku mina elamusliku rahulduse tagamise vahendina. Võiks arvata, et jutt on vägistamisest, kuid Finnis ("Law, Morality and 'Sexual Orientation'") räägib täiesti vabatahtlikust seksist, eeskätt masturbeerimisest ja passiivsest anaalseksist: neil juhtudel on keha kõigest rahulduse tööriist, inimene "laguneb", valiv mina saab rahuldust nõudva läbielava mina kvaasiorjaks. Sama lugu on igasuguse abieluvälise seksuaalse rahuldusega. Masturbeerimise mõiste alt jääb välja ainult sigitava loomuga abieluline seks. Teistel juhtudel ei aktualiseerita ega elata läbi reaalset ühist hüvet, nimelt abielu, mille õnnistused on sigitamine ja sõprus, mis mõlemad aktualiseeruvad ja elatakse läbi sellele hüvele pühendumises ühinenud mehe ja naise suguelundite orgastilises ühinemises. Soble möönab, et abielu sageli suurendab seksi väärtust, kuid küsib, mida laiduväärset on kahe vallalise nõusoleva täiskasvanu vahelises seksis, kui nad hoolivad teineteisest ning naudivad teineteisele naudingu pakkumist? Finnise järgi on ka see häbiväärne ja väärtusetu, sest sõbrad saavad taotleda ainult naudingut naudingu pärast. Finnis peab naudingut küll heaks, kuid ainult juhul, kui see on mõnes arusaadavas hüves osalemise läbielatav aspekt. Aga siis töötab argument ainult juhul, kui eeldada, et nauding on hüve ainult juhul, kui see on mõne muu hüve taotlemise või saavutamise aspekt (Finnis ei väida seda). Soble väidab vastu, et näiteks nauding toidu maitsest on omaette hüve hoolimata sellest, kas söömine on toitumise või söögilaua jagamise hüve osa. Finnis ütleb, et kui sõprus ei ole abieluline, siis sõprade suguelundite aktiveerimine ei saa olla nende sõpruse ühise hüve aktualiseerimine. Asi on selles, et kui sõbrad ei saa abielluda, siis nende ühisel hüvel ei ole mingit pistmist laste saamisega, nende suguelundid ei saa neid bioloogiliselt ja seetõttu ka mitte isiklikult ühendada. See on Soble'i meelest absurdne. Aga Finnise argument ei kehti erisooliste sõprade puhul.
Finnise meelest on mina nii habras, et seks pelgalt naudingu pärast võib selle lõhkuda. Teise masturbatsioonikonservatiivi, Roger Scrutoni ("Sexual Desire") meelest ohustab efemeerset mina pidevalt võimalus, et see osutub pettuseks: kui ma sind seksuaalselt ihaldan, siis mul on illusioon, et sinu liha läbipaistmatuse taga on transtsendentaalne ühtsus. Tegelikult me ei ole transtsendentaalsed minad, vaid täiesti materiaalsed olendid, mistõttu eritus on lõplik "ei" kõigile meie transtsendentaalsetele illusioonidele. Meid lunastab ainult metafüüsiline illusioon suguiha tuumas. Kirgede tõttu meile tundub, nagu me oleksime ontoloogiliselt rohkem, kui me tegelikult oleme. Seksuaalsust tuleb kohelda siidikinnastes, et me ei kaotaks spirituaalselt ülendavat ja ühiskondlikult kasulikku kindlust, et me oleme universumi ontoloogiline uhkus. See tõsine suhtumine seksuaalsusesse ei tähenda Scrutoni jaoks mitte ainult seda, et seksuaalsus tuleb juhtida heteroseksuaalsesse armastusse, vaid ka mitut rumalust. Rääkides masturbeerimise obstsöönsusest, ütleb Scruton, et kui naine suguühte ajal kõdistiga mängib, siis mehe jaoks on see obstsöönne ja ta tajub enda tähtsusetust, naine muutub talle vastikuks ja tema iha võib kustuda; naise iha rahuldatakse mehe iha arvel, ja tegelikku ühendust nende vahel ei teki. Soble väidab vastu, et kui naine ei masturbeeri, siis tema iha võib kustuda ning mehe iha võidakse rahuldada tema iha arvelt, ning ühendust ikka ei teki; naise masturbeerimine võib isegi aidata paaril jõuda ühenduseni; naise masturbeerimine võib isegi aidata jõuda selle ühenduseni vastastikuse naudingu ja orgasmi läbielamise ja tunnistamise kaudu, mis Scrutoni järgi jäädvustab metafüüsilise illusiooni. Soble ei usu, et enamikule meestele oleks naise masturbeerimine suguühte ajal vastik. Ja isegi kui selles on tõetera, võiks mees sel juhul ise oma käsi kasutada. Scrutoni meelest on naise privaatne masturbeerimine obstsöönne vaatepilt osalt sellepärast, et avalik masturbeerimine on obstsöönne. Aga sel juhul peaks ka armastava heteroseksuaalse abielus paari privaatne suguühe olema obstsöönne. Obstsöönsus võib ju tuleneda just avalikkusest; armastaja pilk erineb anonüümsete pealtnägijate pilgust. Scruton peab igasugust masturbeerimist obstsöönseks ka sellepärast, et keskendutakse kehale ja selle kurioossetele naudingutele; obstsöönsus on obsessioon elunditest ja naudingutest, ka paaris seksuaalaktide puhul. Obstsöönsuse puhul nihkub tähelepanu kehas olemiselt kehale ning seksuaalsust tajutakse isikuvabana, keskendudes kehale ja selle seksuaalsele talitlusele. Sellepärast on naise masturbeerimine suguühte ajal obstsöönne ning ohustab paari metafüüsilist illusiooni. Aga Soble ütleb, et kui see meest rõõmustab ning suurendab koos realiseeritavat ja äratuntavat naudingut, siis see pole obstsöönne või siis obstsöönsus pole seksuaalne, normatiivne ega metafüüsiline katastroof.
Tuttav klišee ütleb, et pole mingeid tõendeid, et masturbeerimine oleks kahjulik; kahju võib sündida ainult sellest, kui masturbeerijal on süütunne. Vastuseks soovitusele mitte masturbeerida, sest see tekitab ärevust, depressiooni või süütunnet, vastatakse, et see risk tuleb ainult sellest, et filosoofia, meditsiin, teoloogia ja inimeste arvamus tõrjuvad masturbeerimist. Selles on tõetera, kuid selle pelk kordamine pole veenev. Võib-olla on aeg naasta traditsiooniliste intuitsioonide juurde. Fantaasia ja masturbeerimise moraalsel kriitikal on põhjendeid, millest mõned tulevad feministidelt, eriti nendelt, kes vastustavad pornograafiat: kui pornograafia on moraalselt laiduväärne sellepärast, et see naisi tõsiselt alandab, siis võib heteroseksuaalsetel meestel pornograafia abiga masturbeerimise pärast süütunde tekitamine olla õigustatud. Võib ju olla, et Rousseaul oli õigus, et seksuaalfantaasia erineb vähe vägistamisest.
Paternalism, liberaalne teooria ja enesetapp
Artiklis "Paternalism, Liberal Theory, and Suicide" (1982) vaatleb liberaalseid paternalismiprintsiipide sõnastamise katseid ja nende teoreetilist tausta.
Iga paternalismiprintsiip peab vastama kolmele küsimusele. Millised isikud on paternalismi kohane objekt? Milliseid tegusid tuleks ära hoida ja milliseid esile kutsuda? Mis peaks olema paternalistliku tegutsemise eesmärgid? Rahuldav printsiip peaks ka eristama kohast ja ebakohast paternalismi ning hõlmava enamiku (kui mitte kõik) potentsiaalseid juhtumeid, sealhulgas enesetapu.