cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tom Coronel
Ajalugu
Võidusõitjakarjääri alustas ta 1990. aastal pärast seda, kui ta oli osalenud Hollandi Citroën AX Cupil, selja taga kaasmaalased Leon van der Slik, Jip Coronel ja John de Vos.
Fulleri pruulikoda
Hooajalised õlled
Fuller’s Past Mastersi seeriasse kuuluvad õlled valmistatakse endiste retseptide järgi, mida on hoolikalt dokumenteeritud alates 1845. aastast. Otsitakse võimalikult autentseid koostisosi, et saavutada just tollele ajajärgule vastavaid maitseid.
Tom Coronel
Ajalugu
Tema suurimad kordaminekud karjääri algusaastatel olid Hollandi Vormel Ford 1800 meistriks tulemine 1992. aastal, Jaapani Vormel 3 meistriks tulemine 1997. aastal Yuji Tachikawa, Takeshi Tsuchiya ja Shigekazu Wakisaka taga ja Vormel Nippon 1999. aastal, Satoshi Motoyama, Hidetoshi Mitsusada ja Ralph Firmani taga. Ta oli ka Vormel 3 Mastersi võitja 1997. aastal, Sébastien Philippe'i, Mark Webberi ja Nicolas Minassiani taga.
Kadri Vider
Ta lõpetas 1988. aastal Tallinna 4. keskkooli ja 1995. aastal Tartu Ülikooli eesti keele ja kirjanduse erialal.
Fulleri pruulikoda
Hooajalised õlled
Chiswicki tehases toodetakse ka Galesi õlletootja õllesid, kuna 2005. aastal omandas Fuller’s selle pruulikoja. Nende õllede puhul kasutatakse Galesi enda pärmi.
Taldomi rajoon
Taldomi rajoon on haldusüksus Venemaal Moskva oblasti põhjaosas. Rajoonikeskus on Taldomi linn.
Vöötšaakal
Vöötšaakal (Canis adustus või Lupulella adusta) on koerlaste sugukonda koera perekonda kuuluv kiskja.
Fulleri pruulikoda
Pubid
Fuller’s omab ja opereerib üle 380 pubi kõrtsi ja hotelli üle kogu Lõuna-Inglismaa, Birminghamist Brightonini ja Bristolist Bromleyni. Fuller’s on laiendanud oma kinnisvara aasta aastalt omandades valikuliselt järjest uusi valdusi. 2005. aastal ostis Fuller’s 111 pubi, mis kuulusid Georg Gale & Co’le Hordeanis Hampshire'is. Gales õllesid, kaasaarvatud HSB ja Prize Old Ale, pruulitakse nüüd Griffini pruulikojas, kasutates unikaalset Galesi pärmi. Fuller’s on mõned vähem kasumlikud pubid ka sulgenud, näiteks Red Lioni Bloxhamis. Lähim pubi pruulikojale on Mawson Arms.
Taldomi rajoon
Põhjas piirneb Taldomi rajoon Tveri oblasti Kaljazini ja Kimrõ rajooniga, idas ja kagus Sergijev Possadi rajooniga, lõunas ja loodes Dmitrovi rajooniga ning läänes Dubna linnaga. Kõrgus merepinnast on 113–167 m. Suuremad jõed on Volga lisajõed Dubna ja Hottša. Rajoonis on suured soomassiivid.
Rajoonis on 4 linna- ja 4 külaasundust. Suuremad asulad on Taldom, Zaprudnja ja Verbilki. Rajooni elanike arv oli 2017. aasta alguses 47 737.
Kadri Vider
Ta töötas aastatel 1995–2007 Tartu Ülikoolis õppejõuna, aastatel 2007–2011 Haridus- ja Teadusministeeriumi peaeksperdina ning töötab alates 2011. aastast Tartu Ülikooli Arvutiteaduse Instituudi Eesti Keeleressursside Keskuse tegevjuhina.
Videotehnika
Videotehnika hõlmab liikuvate kujutiste salvestamise, töötlemise, edastamise ja kuvamise elektroonilisi meetodeid, samuti selleks kasutatavaid videosignaale ja tehnikavahendeid (nt videokaamera, videosalvesti, kuvar).
Pille Saar
Haridus
Ta lõpetas 1979. aastal Tallinna Muusikakeskkooli klaveri eriala (cum laude) ning 1984. aastal Tallinna Riikliku Konservatooriumi klaveri eriala (cum laude). 1984–1987 oli ta P. I. Tšaikovski-nimelise Moskva Riikliku Konservatooriumi klaveri eriala assistentuuris-stažuuris, 1999. aastal osales täienduskursustel Norras Stavangeris professor Jiri Hlinka juures. 2010. aastast õpib ta Tallinna Ülikooli doktorantuuris.
Töökäik
Ta oli 1984–1987 Eesti Muusikaakadeemia keelpilliosakonna kontsertmeister. Alates 1981. aastast töötab Tallinna Ülikooli kunstide instituudi muusika osakonnas lektorina.
Esinenud solisti ja kontsertmeistrina Eestis, Soomes, Rootsis, Norras, Lätis, Leedus, Moldaavias, Ukrainas, Tšehhis, Saksamaal, Šveitsis, Austrias, Itaalias, Prantsusmaal, Venemaal. Tihedamas koostöös olnud ooperisolistide H. Raamatu, K. Johannsoni, A. Tõnuri, V. Kruusemendi, M. Voitese, K. Parmasega. Töötanud instrumentaalsolistide J. Schütsi, M. Leibaku, P. Tarvase, H. Nagla, M. Aedna kontsertmeistrina.
Gerķise mõis
Gerķise mõis (saksa keeles Garkisch, ka Gerkes) oli rüütlimõis, hiljem Riia linnamõis Liivimaal Volmari kreisis Lemsalu kihelkonnas.
Ajalugu
Esimesed teated sellest mõisast pärinevad aastast 1548, mil Riia peapiiskop Wilhelm von Hohenzollern selle oma sekretärile Georg Niederlandile kinkis. Aastal 1567 omandas too Adam Chodkiewiczilt veel kolm ja pool adramaad maad. Aastal 1647 müüs Johann Niederland kuue adramaa suuruse mõisa Riia linnale, osa selle maadest eraldati siis Lemsalu kirikumõisa tarbeks. Aastal 1657 kinnitas Karl X Gustav selle Riia linna omandiks ja allutas Lemsalu mõisale.
Anne-Grete Strøm-Erichsen
pisi|Anne-Grete Strøm-Erichsen Anne-Grete Strøm-Erichsen (sündinud 21. oktoobril 1949 Bergenis) on Norra poliitik, tervishoiuminister aastatel 2009–2012. Ta on Norra Töölispartei liige.
Ta oli Bergeni linnapea 1999–2000 ja linnavolikogu esimees 2000–2003.
2005 valiti ta Norra parlamenti. Oktoobris 2005 nimetati ta Jens Stoltenbergi valitsuse kaitseministriks. Pärast 2009. aasta parlamendivalimisi asus ta tervishoiuministri kohale.
Tuula tee
pisi|250x250px|Ajalooline foto Linnuse tänava sillalt vaatega Tuula teele ja raudteeületuskohale enne, kui polnud veel ehitatud jalakäijate tunnelit
Tuula tee on tänav, mis asub Keila linnas.
Tuula tänav algab Keila kiriku kõrvalt ja läheb üle raudtee, sealt edasi suundub Keila mõisapargi vahele. Autoga on liigeldav vaid kuni raudteeni, edasi läheb jalakäijate ja kergliiklustee tunnel raudtee alt läbi. Teisel pool raudteed saab liigelda jälle autoga, teest hargneb seal mõisaparki suunduv Linnuse tänav. Tuula tee jätkub Keila jõe serva pidi Keila piirini, kus see ühtib Keila-Ääsmäe teega.
Ajalugu
See on üks vanimaid Keila tänavaid, mis tänapäevani kulgeb mööda keskaegset trajektoori. Tuula tee ühendas juba keskajal kiriku ümber tekkinud asulat jõesaare vasallilinnuse ja asulaga. 1884. aastal oli Keila mäel (Tuula tee ääres) Keila kiriku kõrval magasiait (Tuula tee 2) ja teisel pool teed köstri ja kirikumehe majad. Varem toimus Tuula tee kaudu raudteeületus, see koht on olemas juba 19. sajandi viimasest veerandist pärit Keila kaardil. Samas ülesõidu kõrval asus ka raudteevahi majake.
Progress (mootorpaat)
thumb|Progress-4 presentkattega pisi|Progress-2 aerudega pisi|Progress-2
Progress (Прогресс) on Nõukogude Liidus toodetud alumiiniumkerega mootorpaatide seeria. On siiani laialdaselt kasutusel.
Üldiseloomustus
Paat projekteeriti 1966 ja neid valmistati Kuibõševi lennukitehases alates 1960. aastate lõpust. Oli Nõukogude Liidus laialdaselt kasutusel kalapüügiks, lõbusõitudeks ja ametifunktsioonideks. 1975. aastal maksis Progress-4 800 rubla. Müügil on neid sageli ka tänapäeval. Kere hind ilma päramootorita on sõltuvalt seisukorrast ja dokumentide olemasolust vahemikus 500–2500 EUR.
Lihtsa ja robustse üldehitusega Progress on sobiv sõitmiseks siseveekogudel ja merel maksimaalselt 3 km kauguseni kaldast. Lubatav laine kõrgus on 0,75 m. Siledal veel kiireks sõiduks on paat väga hea, kuid tugevas lainetuses kipub peksma ja alumiiniumplaatide vahelt immitsema sisse vett.
Ehitus
Vööriotsas on väike hermeetiline uppumatuse tagamise õhukindel sektsioon, mille taga pagasiruum ehk vöörpiik tekiluugiga. Varustuses on aerud, millega on võimalik sõuda, istudes avatud luugi serval.
Ahtris on mootorisektsioon päramootorile. Esmaversioonil oli mootorisektsiooni võimalik hoiustada-lukustada seisu ajal eemaldatud päramootor (Vihr), võttes samast eest ära kütusepaagid. Hilisematel mudelitel on võimalus asendatud sektsiooni veest isetühjeneva omadusega.
Üldjuhul kuulub varustusse presentkate koos raamiga. Originaalpresendi omadusi loetakse viletsaks. Uuemal mudelil on tagaosa kajutiks kinni ehitatud, kuid 30 kg katteosa on eemaldatav.
Modifikatsioonid
Seeria koosnes järgmistest mudelitest:
Kultuur
Mootorpaat Progress oli kasutusel muuhulgas perefilmis Supilinna salaselts.
Vecķipēni mõis
Vecķipēni mõis (saksa keeles Alt-Eck, varem Eckenhof, läti keeles Vecķipēnu muiža) oli rüütlimõis, hiljem Lemsalu karjamõis Liivimaal Volmari kreisis Lemsalu kihelkonnas.
Ajalugu
Algselt oli tegemist Ķipēni mõisa osaga. Aastal 1701 ostis Ķipēni mõisa 4300 taalri eest Martin Schlüter. Seejärel pärisid mõisa tema lesk ja kasupoeg Gerhard Bluhm. Aastal 1738 sai Bluhmist mõisa ainuomanik. Ta pani mõisas panti ja aastal 1732 müüs parun Campenhausen, kellele mõis oli panditud, osa maadest Vecķipēni mõisa nime all Lemsalu mõisale.
Vissel Kōbe
Vissel Kobe (jaapani keeles ヴィッセル神戸 Visseru Kōbe) on Jaapani jalgpalliklubi, mis mängib riigi kõrgliigas J1 League. Klubi tegutseb Kōbes ja selle kodustaadioniks on Noevir Stadium Kobe mahutavusega 30,132.
Aastast 2019 on klubi peatreeneriks Thorsten Fink.
Jäneda Kalijärv
pisi|Jäneda Kalijärv
Järve pindala on 4,1 ha, keskmine sügavus 4,9 m, suurim sügavus 9 m. Järve kirde- ja idakallas on kõrge ja metsane vallseljak, mujal on kaldad madalad. Põhjakaldale on rajatud supluskoht. Lõunast voolab järve külmaveeline kraav, väljavool on põhjaotsast Jänijõkke. Järve taimestik on vähene.
Kaladest esinevad järves särg, ahven ja haug.
Tiit Tralla
Tiit Tralla (sündinud 19. juunil 1937 Rannapungerjal ) on eesti laulja (tenor).
Ta lõpetas 1964. aastal Tallinna Riikliku Konservatooriumi Aleksander Arderi lauluklassis. Aastatel 1955–1969 laulis ta Estonia ooperikooris, 1969. aastast Estonia ooperisolist, 1984. aastast ka lavastaja assistent.
Isiklikku
Tema abikaasa on kunstnik ja muusik Eha-Marje Tralla poeg on laulja Juhan Tralla.
Jõuk
Jõuk (kamp, bande) on ühiste isiklike huvidega inimrühm. Jõuk tegeleb kõige endale haaramisega, mis on parajasti saadaval, ja peab oluliseks oma inimeste ja grupi käekäiku. Avalikke vahendeid kasutatakse nagu isiklikke.
Eesti valgepealine lambatõug
Eesti valgepealine lambatõug on varavalmiv, heade lihavormidega lihalambatõug, kellelt saadakse valget poolpeenvilla (keskmise peenusega 31 μm). Eesti valgepealised lambad on väiksema kehamassi ja villatoodanguga, kuid nende uted on suurema viljakusega ning nende villa kvaliteet on parem kui eesti tumedapealistel lammastel. Eesti valgepealiste lammaste aretus- ja tõukarjade 1997.–2001. aastate jõudluskontrolli keskmiste näitajate põhjal oli eesti valgepealistel uttedel kehamass 76 kg, jääradel 88 kg, villatoodang 3,0 kg, uttedel sündis 157 talle 100 poeginud ute kohta, tallede kehamass 105 päeva vanuses oli 24,2 kg. Eesti Lambakasvatajate Seltsi andmeil osales 2007. aasta jõudluskontrollis 20 erinevat eesti valgepealist tõugu lambafarmi, kus peeti 2906 lammast. See moodustas 45% jõudluskontrolli all olevatest lammastest.Põllumajanduse Registrite ja Informatsiooni Ameti hallatava lammaste registri andmeil oli 2003. aastal registris 31 997 lammast, neist 7850 eesti valgepealist lammast ehk 24,5% kõikidest lammastest. Seega on eesti valgepealine lambatõug teine olulisim lambatõug eesti tumedapealise tõu järel.
Jõuk
Kamba ideoloogia põhineb võistlemisel-võitlusel teiste kampadega: ei tohi olla nõrk, „kes pole meie poolt, on meie vastu“, „kas võit või kaotus“ (kolmandat võimalust justkui poleks). Toimub pidev konkurents territooriumi ja ressursside, või võitlus valijate pärast. Oponent või reetur tuleb hävitada.
Ühiskonnateaduses eristatakse kampa ja klubi. Klubil on üldised (isiklike huvide välised) eesmärgid. Klubilised huvid pole seotud rühma liikmete otseste eesmärkidega (sõudjad, taimetoitlased) ja klubid pole konkurentsi suhetes teiste klubidega.
Eesti valgepealine lambatõug
Kirjandus
Hõim, H. & Jaama, K. 1988. Eriloomakasvatus. Tallinn: Valgus
Jõuk
Kambas on juhtidel (juhtgrupil) arutlusõigus, otsused on loomingulised, lähtudes olukorrast või sisetundest. Klubis on oluline eeskiri (reeglid), mille järgi otsus tehakse (eeskirja muutmise viisid on avalikud ja eeskiri ise ongi nagu leping klubisse kuulujate vahel).
Afrikaani keele monument
pisi|Afrikaani keele monument Afrikaani keele monument (afrikaani keeles Afrikaanse Taalmonument) on mälestussammas Lõuna-Aafrika Vabariigis Lääne-Kapimaa provintsis Paarlis.
Arizonaaspiid
Arizonaaspiid (Micruroides) on maoperekond.
Afrikaani keele monument
Monumendi kujundas Jan Van Wijk (1926–2005).
Arizonaaspiid
Levila
Neid võib kohata Ameerika Ühendriikides Arizona, New Mexico ja Texase osariigis ning Mehhikos Chihuahua, Sonora ja Sinaloa osariigis.
Kokkupuuted inimestega
Arizonaaspiide perekonda liigitatud madu on inimeste suhtes mürkmaoks liigitatav, kuna tema hammustus võib esile kutsuda keskmise astmega mürgistusseisundeid.
Välislingid
Selles artiklis on kasutatud prantsuskeelset artiklit fr:Micruroides euryxanthus seisuga 01.03.2014.
Aino Mälkönen
Aino Mälkönen VR II/3 (11. jaanuar 1900 Kirvu vald, Viiburi kubermang – 2. juuli 1920 Viiburi) oli Soome kodusõja ja Eesti Vabadussõja ajal halastajaõde ning sõjaväelane.
Mälkönen liitus Soome valgete vägedega 1917. aasta lõpul. Ta teenis halastajaõena ja kuulipildujalintide laadijana Karjala rindel sõja lõpuni mais 1918, hiljem oli ta Viiburi Kaitseliidus kirjutaja.
Mälkönen liitus Eesti Vabadussõtta minevate Martin Ekströmi juhitud Soome vabatahtlikega 3. jaanuaril 1919. Ta varjas oma sugu, lõikas juuksed lühikeseks ja kirjutas oma eesnime mehenimena Aimo. Ta võttis osa Narva vabastamisest 18. jaanuaril ning teda autasustati Narva vabastamise mälestusmedaliga.
Mälkönen pöördus Soome tagasi 1919. aasta suvel. Ühes lahingus saadud põrutus koos hilisema vigastusega põhjustas hiljem tal alakeha halvatuse. Ta suri hooldamatusest põhjustatud vaevuste tõttu Viiburi diakonisside haiglas ning maeti Ruokolahti kalmistule (praegu Soome poolel).
Eesti suursaadik Usbekistanis
Eesti suursaadik Usbekistanis on Eesti volitatud suursaadik Usbekistanis. Suursaadik resideerib Riias.
Usbekistanil pole oma suursaadikut Eestis. Usbekistan katab Eestit oma Riias asuva saatkonna kaudu.
Johnny Leoni
Johnny Leoni (sündinud 30. juunil 1984 Sions) on endine Šveitsi jalgpallur (väravavaht).
Aastatel 2003–2012 mängis ta Šveitsi kõrgliiga klubis FC Zürich, kellega tuli aastatel 2006, 2007 ja 2009 Šveitsi meistriks.
Active Server Pages
ASP ehk Active Server Pages on serveripoolne veebirakenduse raamistik, mida kasutatakse dünaamiliste veebilehtede loomisel. Aastal 2002 loodi ASP edasiarendus ASP.NET.
Johnny Leoni
Koondisekarjäär
Šveitsi jalgpallikoondises mängis ta 2009. aastal ühe mängu. Ta oli Šveitsi koondise varuväravavaht 2010. aasta maailmameistrivõistlustel.
Mati Narusk
Mati Narusk (sündinud 18. detsembril 1940) on eesti ajakirjanik.
Ta on lõpetanud Tartu Riikliku Ülikooli 1969. aastal ajakirjanduse erialal kaugõppes.
Viljastamine katseklaasis
Viljastamine katseklaasis (inglise keeles in vitro fertilisation, lühend IVF) ehk munaraku kehaväline viljastamine on protsess, mille käigus viiakse munarakk ja seemnevedelik kokku katseklaasis ning emakasse siiratakse embrüo.
Maailmas sündis esimene nn katseklaasilaps 1978. aastal Inglismaal. Eesti esimene katseklaasilaps sündis 1995. aastal.
Arvatakse, et tänu kunstlikule viljastamisele on sündinud üle 8 miljoni lapse.
Terminoloogia
Ladinakeelne termin in vitro tähendab 'klaasis' ning see viitab katseklaasidele, milles tehakse bioloogiaeksperimente.
Väljend “katseklaasilaps” viitab samuti Petri tassile, milles tavaliselt IVFi läbi viiakse.
Viljastamine katseklaasis ehk IVF on viljatusravi meetod.
Meetod
IVF viiakse läbi nii loomuliku menstruaaltsükli ajal kui ka stimuleeritud ovulatsiooniga. Rasestumise tõenäosus on suurem stimuleeritud ovulatsiooniga.
Ovulatsiooni ajal kogutakse naiselt munarakud. Selleks punkteeritakse munasarja tupe kaudu. Mees annab spermaproovi samal päeval kui kogutakse naise munarakud. Enne munarakkude kogumist ja spermaproovi andmist tuleb hoiduda suguühtest 2–5 päeva.
Katseklaasis viiakse kokku munarakk seemnevedelikuga, et saaks toimuda viljastumine. Raskekujulise spermapatoloogia korral võib tekkida vajadus seemnerakk otse munarakku süstida (ICSI).
Viljastatud munarakust areneb embrüo ja see siiratakse mõni päev hiljem emakasse.
Tüsistused
IVFi ettevalmistamise käigus võib tekkida munasarjade hüperstimulatsiooni raske vorm, mida iseloomustab üldine turse tekkimine kudedes. See tüsistus vajab ilmtingimata haiglaravi.
Kui munarakud kogutakse narkoosis, on võimalikud narkoositüsistused. Seotud on need eelkõige organismi ülitundlikkusega ravimitele, mille tulemusena võib tekkida allergiline šokk. Esinemissagedus sellel tüsistusel on 0,5:10 000.
Ülejäänud embrüod ja munarakud
Kui IVFi tulemusena saadakse rohkem embrüoid, kui on protseduuriks vaja, siis saab embrüot säilitada külmutamise teel hilisemaks siirdamiseks.
Ajalugu
Esimene laps, kes sündis IVF-meetodi tulemusena, oli Inglismaal 25. juulil 1978 ilmale tulnud Louise Brown. Protseduuri töötasid välja ja viisid läbi füsioloog Robert G. Edwards, günekoloog Patrick Steptoe ja embrüoloog Jean Purdy. Edwardsit tunnustati 2010. aastal selle saavutuse eest Nobeli füsioloogia- ja meditsiiniauhinnaga. Teistele teadlastele see au ei laienenud, sest Nobeli auhinda ei anta postuumselt.
Esimene Eestis ja ka Baltimaades sündinud IVF meetodil eostatud laps tuli ilmale 26. augustil 1995 Tallinna Keskhaiglas. Viljastamine ja embrüo siirdamine toimusid Tartu Ülikooli kliinikus doktor Andrei Sõritsa juhendamisel.
Vanim katseklaasis viljastamise meetodi abil lapse saanud naine on 73-aastane Mangayamma Yaramati, kes sünnitas 5. septembril 2019 kaksikud tüdrukud. Kuna Mangayammal oli juba 25 aastat varem saabunud menopaus, kasutati protseduuriks ta abikaasa spermat ja doonori munarakku.
Siirdamiseelne geneetiline diagnoos või sõeluuring
Siirdamiseelne geneetiline diagnoos oli algselt ette nähtu selleks, et eristada geneetiliselt päritava haigusega embrüoid. Ent kuna seda meetodit on kasutatud ka teatud tunnustega embrüote valimiseks, on tekkinud eetilised küsitavused. Peamiselt, et kas inimesel on õigus manipuleerida, milline laps talle sünnib või peaks.
Rahaahnus
Eetiline murekoht on ka viljatusravi muutumine tööstuseks, millelt saab kasumit teenida. Kuigi Eesti seadused seda keelavad, on näiteks USAs ühele naisele siiratud 12 embrüot korraga, mis tõi endaga kaasa kaheksike sünni ning palju meediakajastust. Samuti muretsetakse kasumi eesmärgil IVFi ülekasutamise pärast ehk IVF protseduuri reklaamitakse ja viiakse läbi naistel, kellel seda tegelikult vaja pole.
Religioossed küsimused
Katoliku kirik usub, et embrüol on hing eostamise hetkest, mistõttu on nad vastu IVFiga kaasneda võivale embrüote hävitamisele. Samuti on nad kunstliku viljastamise vastu, kuna usuvad, et seksuaalne vahekord on oluline osa abielust ning eostamisprotsessist.
Islamis on kunstlik viljastamine lubatud, seni kuni see leiab aset abielu paari sugurakkudega ja embrüo siiratakse sama paari naisele.
Eesti Kirikute Nõukogu läkituse kohaselt toetavad kõik liikmeskirikud peale Rooma Katoliku Kiriku Apostelliku Administratuuri Eestis kunstliku viljastamist, mis toimub abikaasade sugurakkudega, eeldusel, et varuembrüoid ei kõrvaldata. Doonorrakkude kasutamise puhul arvamused erinevad.
Emotsionaalne side
Mõned uuringud osutavad, et vanemad, kelle laps on kunstliku viljastamise teel eostatud, demonstreerivad oma lapsega suuremat emotsionaalset seotust ning nad naudivad vanemaks olemist rohkem, kui vanemad, kelle laps on eostatud naturaalsel viisil.
Legaalsus
Eestis reguleerib kunstliku viljastamist kunstliku viljastamise ja embrüokaitse seadus. Selle kohaselt võib Eestis kunstlikult viljastada ainult täisealist kuni 50-aastast teovõimelist naist tema enda soovil ning naine peab selleks andma kirjaliku nõusoleku. Naisele võib ühe kunstliku viljastamise ajal üle kanda kuni kolm embrüot, mis kõik on loodud ühelt isikult pärinevatest sugurakkudest. Keelatud on teaduslikuks uurimistööks kasutatud embrüo siirdamine naisele. Samuti on keelatud embrüo manipuleerimine kloonimise eesmärgil, kahe erineva DNAga embrüo ühendamine, arenemisvõimelise embrüo loomine inimese ja looma sugurakkude ühendamise teel ning lapse soo valimine, välja arvatud siis, kui seda on tehtud hoidmaks ära lapse haigestumist raskesse soolisse pärilikku haigusesse.
Lühidalt teistest meetoditest
IUI (intrauterine insemination) ehk emakasisene viljastamine on meetod, mille korral süstitakse mehe sperma peene kateetri abil emakaõõnde. See meetod on näidustatud, kui mehe spermaga esineb kergema astme probleeme, probleemid on seotud emakakaelaga või kui lastetuse põhjus on ebaselge. Üle 40-aastastel naistel on IUI tulemuslikkus väga madal.
Võõrast munarakust pärit embrüoga viljastamine on meetod, mida kasutatakse, kui naiselt ei ole võimalik meditsiinilistel põhjustel munarakku saada. Sel juhul viljastatakse doonori munarakk IVF meetodil ning siiratakse tekkinud embrüo patsiendile.
Viited
__SISUKORDEES__
Jānis Liepiņš (kindral)
Jānis Liepiņš (30. jaanuar 1894 Ēvele vald, Valga kreis – 30. aprill 1942 Saratov) oli Vene, Läti (polkovnik) ja Nõukogude Liidu sõjaväelane (kindralmajor).
Ta sündis Ēvele vallas raudteelase perekonnas. Ta lõpetas Valkas kihelkonnakooli. Seejärel õppis ta Tallinnas raudteetehnika koolis, mille lõpetas aastal 1911. Seejärel töötas ta Tallinnas tehnikuna laevatehases.
Paul Elliman
pisi|Paul Elliman esinemas [[KUMU hoovis 1. augustil 2013]] Paul Elliman (sündinud 1961 Suurbritannias) on Londonis elav kunstnik ja disainer.
Tema loomingus on kombineeritud huvi tüpograafia ja inimhääle vastu.
Nowotaniec
Nowotaniec on küla Poolas Podkarpacie vojevoodkonnas Sanoki maakonnas Bukowsko vallas. Nowotaniec asub Slovakkia piirist umbes 19 km kaugusel, Sanokist ligikaudu 13 km lääneedelas.
Vikerlased (koor)
Vikerlased on 2017. aastast Tallinnas tegutsev segakoor. Vikerlased on Eesti ja Baltikumi esimene LGBT+ koor. Koori asutas gümnasist Pearu Pung. Koori dirigent on Keio Soomelt. Vikerlased osalesid 2019. aastal toimunud XXVII üldlaulupeol.
Nowotaniec
Nowotaniec sai linnaõigused 1444. aastal. Nowotaniec kaotas linnaõigused 1934. aastal.
Eerik Haameri nimeline kunstiauhind
Eerik Haameri nimeline kunstiauhind on 2017. aastal Kuressaare linna asutatud preemia, mille eesmärk on tunnustada silmapaistvaid saavutusi kunsti valdkonnas ja jäädvustada kunstnik Eerik Haameri mälestust. Auhinda annavad välja Kuressaare linn ja selle õigusjärglane Saaremaa vald. Auhind anti esmakordselt välja 2018. aastal Eerik Haameri 110. sünniaastapäeval, tähistades ühtlasi Eesti Vabariigi 100. sünnipäeva. Auhind koosneb mälestusesemest, aukirjast ja stipendiumist suurusega 2000 eurot.
Statuut
Auhind määratakse eesti autorile, kelle viimase aasta loomingus on kunstiliselt kõrgel tasemel leidnud mõtestamist Eestimaa saatus ja siinsete inimeste elu, kusjuures on eelistatud merega seotud saareline eluviis, kodumaalt välja rännanute käekäik mujal maailmas ja inimsust laiemalt puudutavad eksistentsiaalsed teemad ning üldinimlikud väärtused. Auhinnale võivad kandideerida eri valdkondades ja tehnikates tegutsevad kunstnikud nii eksponeeritud üksikteoste kui ka näitusekomplektidega ja kunstiteadlased-kuraatorid näituseprojektide või trükistega, mis on avalikult eksponeeritud või välja antud jooksval kalendriaastal. Erandkorras võib auhinna anda ka autorite grupile ning autorile viimaste aastate loomingu või elutöö eest. Auhind antakse isikule vaid ühel korral.
Khalid (laulja)
Khalid Legend Robinson (sündinud 11. veebruaril 1998), esinejanimega Khalid, on Ameerika Ühendriikide laulja ja laulukirjutaja.
Khalidil on leping Right Hand Music Groupi ja RCA Recordsiga. Tema tuntuim laul on "Location", mis jõudis USA edetabelis Billboard Hot 100 16. kohale ja sai plaatinalooks.
Lapsepõlv
Khalid Robinson sündis 11. veebruaril 1998 Fort Stewartis Georgias. Ta veetis lapsepõlve eri kohtades, sealhulgas Fort Campbellis Kentuckys, Fort Drumis Watertownis New Yorgi osariigis ja kuus aastat Heidelbergis Saksamaal. Selle põhjus oli tema ema Linda Wolfe'i karjäär militaarvaldkonnas. Wolfe töötas tarnetoodete tehnikuna üle kümne aasta ja sai isegi võimaluse laulda USA armee bändis. Khalidi ema ohverdas enda loomingulised unistused, et poega kasvatada. Keskkoolis õppis Khalid muusika ja muusikali süvaklassis. Keskkooli viimasel aastal kolis ta perega El Pasosse Texase osariigis. Khalid lõpetas keskkooli Americas High School 2016. aastal.
Ester Šank
Ester Šank (sündinud Näpping; 13. märtsil 1956) on eesti ajakirjanik ja suhtekorraldaja.
Ta on lõpetanud Türi Keskkooli (kuldmedaliga) ja Tartu Riikliku Ülikooli ajakirjanduse erialal cum laude 1979. aastal.
Aastatel 2002–2006 töötas Ester Šank president Arnold Rüütli pressinõunikuna, 2006–2015 oli ta Tallinna Linnavolikogu avalike suhete nõunik.
Aprillist 2016 töötab ta Tallinna Kesklinna valitsuses avalike suhete nõunikuna.
Giovanni Giacomo Casanova
Casanova oli sedavõrd kuulus oma rohkete naissuhete poolest, et tema nime kasutatakse naisteküti võrdkujuna (sarnaselt Don Juaniga). Elu jooksul kohtus ta Euroopa kuningate, paavstide ja kardinalidega, samuti selliste vaimuhiiglastega nagu Voltaire, Goethe ja Mozart. Viimased eluaastad veetis ta krahv Joseph Karl von Waldsteini raamatukoguhoidjana Tšehhimaal, nüüdses Duchcovi lossis, kirjutades samas ka oma eluloo.
Kui tuuled pöörduvad
"Kui tuuled pöörduvad" on Sandra Nurmsalu esitatud laul. Loo autor on Sven Lõhmus. Laul osales laulukonkursil Eesti Laul 2014.
Sven Lõhmus ise on liigitanud selle laulu maailmamuusika žanrisse. See on inspireeritud selliste Aasia ja Okeaania riikide muusikast nagu Uus-Meremaa, Tonga, Indoneesia, Malaisia ​​ja Sri Lanka.
Topikujulised kiudpilved
thumb|Topikujulised ja niitjad kiudpilved Topikujulised kiudpilved (ladina keeles Cirrus floccus, lühend Ci floc) on kiudpilvede vorm. Kujult sarnanevad need "kassiküüntega" (Ci uncinus), aga nende otstes on suuremad ümarad tombud või topid, mis meenutavad pisikesi rünkpilvi.
Ratsaväekindral
Ratsaväekindral (saksa keeles General der Kavalierie) oli sõjaväeline auaste ratsavägedes, kus oli kasutusel Saksa sõjaväemudel. Sama kõrge auastmega suurtükiohvitser oli suurtükiväekindral (General der Artillerie) ja jalaväeohvitser jalaväekindrali (General der Infantrie).
Eesti Kultuuriseltside Ühendus
Eesti Kultuuriseltside Ühendus (lühend EKSÜ) on Eesti organisatsioon, mis ühendab Eestis ja välismaal tegutsevaid eesti kultuuriseltse.
Heroes (täpsustus)
Heroes võib tähendada järgmist:
Kääbuskaruslased
Kääbuskaruslased (Nolidae) on sugukond liblikalisi.
Sugukonda kuulub kokku umbes 1700 liiki.
See takson kuulus varem sugukonda öölased (Noctuidae).
Sunža rajoon
Sunža rajoon on 2. järgu haldusüksus Venemaal Inguši vabariigis.
Rajooni halduskeskus on Sunža.
Rajoonis on 11 kohalikku omavalitsusüksust ja 11 asulat.
Sirje Tamm
Sirje Tamm (aastani 1977 Sirje Johari; sündinud 19. augustil 1950 Tartus) on eesti sõudja ja spordipedagoog.
Tusti metsapark
pisi Tusti metsapark on kaitsealune puistu Viljandi maakonnas Viljandi vallas Tusti külas.
Museion
Museion ('muusade tempel') oli riiklik uurimisasutus Aleksandrias praegu täpselt teadmata asukohas linna loodeosas sadama lähedal palee ruumides ja arvukates juurdeehitistes. Museioni Muuseumi juurde kuulus Aleksandria raamatukogu, tollane suurim raamatukogu, mis oli rajatud juba varem. Museioni juures oli väike museion (muusade tempel).
Sirje Tamm
Ta on lõpetanud 1968. aastal Tartu 5. Keskkooli ja 1973. aastal Tartu Riikliku Ülikooli kehakultuuriteaduskonna.
Tribonianus
pisi Tribonianus (475–545) oli Ida-Rooma jurist. Ta oli pärit Pamfüülia maakonnast, tema emakeel oli kreeka keel ning ta oli väga kõrgelt haritud. Tribonianus oli keiser Justinianuse (525– 565) tähtsaim õigusnõustaja. Tribonianus oli Justinianuse koodeksi põhiline koostaja ja tõenäoliselt ka selle koostamise algataja. Talle kuulus kõrgeim ametikoht imperaatori alluvuses: magister officiorum.
Sirje Tamm
Harrastanud 1968–1974 Jüri Kuruli õpilasena akadeemilist sõudmist. Tulnud 1970. ja 1972. aastal paarisaerulisel roolijaga neljapaadil ja 1972. aastal kaheksapaadil Eesti meistriks.
Museion
Museioni laskis rajada Ptolemaios I või Ptolemaios II 3. sajandi alguses eKr Egiptuse uude pealinna. Museioni rajamisele aitasid kaasa Demetrios Phaleronist ja Straton Lampsakosest. Kaudseks eeskujuks olid filosoofiakoolid Akadeemia ja Lykeion, otseseks eeskujuks aga Theophrastose päranduse abil Ateenas rajatud eramuseion, kus elas teatud arv inimesi, kes neile võimaldatud mugavuste eest tasusid teadusliku tegevusega.
Tusti metsapark
Pargi pindala on 3,9 ha ja sellest voolab läbi Teraseoja. Varem kandis park nime Tusti kooli park.
Tribonianus
Aastatel 530–532 ja 534 kuni surmani oli Tribonianus Justinianuse Püha palee kvestor (ladina keeles quaestor sacri palatii). Rahvale Tribonianus ei meeldinud, ta pidavat olema rahaahne. Sellel ametikohal süüdistati teda, ilmselt alusetult, äraostetavuses ja usulises ebaortodoksuses. Süüdistus tulenes eeldatavasti tema huvist ilmaliku filosoofia ja astronoomia vastu.
Museion
Formaalselt oli tegu kultusühinguga, mille kultusejuhid olid algaegadel Ptolemaiosed. Museioni liikmed kutsus valitseja eluks ajaks kogu hellenistlikust maailmast. Nende arv ei olnud määratletud. Algul oli neid umbes 50, hiljem rohkem. Mõni liige heideti ka välja. Museioni liikmed olid valitseja ülalpidamisel.
Tribonianus
Aastal 529 sai ta 16-liikmelise komisjoni liikmeks, mis koostas esimese Codex constitutionum’i. Peale seda sai temast komisjoni esimees, ning aastal 533 pKr avaldasid nad Digestid ja aastal 534 teise koodeksi. Digestidesse koguti väljavõtteid ja lausa fragmente Rooma juristide aastate 100– 250 vältel tehtud töödest. Lisaks teostas Tribonianus järelevalvet Institutiones’e kirjutamisel 533. aastal. Tribonianus oli Justinianuse õigusnõustaja ning seetõttu vastutas ta Novellae constitutiones post codicum’i eest, mis jõustusid aastatel 534–565.
Museion
Ptolemaioste ajal oli tegu puhtalt teadusasutustega, Rooma ajal täitis Museion ka ülikooli ülesandeid.
Peale raamatukogu kuulusid Museioni juurde teadusasutuste prototüübid, auditooriumid, näitusesaalid, loomaaed ja botaanikaaed. Kirjutatud on ka ülikoolist (auditooriumitega, kuhu mahtus üle 1000 kuulaja) ja muuseumist. Arvatakse, et Museioni juurde kuulus ka observatoorium Pharose tuletornis. Samuti oli seal anatoomikum. Strabon kirjeldas oma kaasaegset Museionit nii: "Museion on ka osa paleedest, seal on peripatos ja exedra ja oikos, kus asub philologoi, Museioni liikmete ühislaud. Sellel synodos 'el on ühine vara ja Museioni eest vastutav preester, kelle varem määrasid kuningad, praegu aga Caesar."
Museioniks nimetati ka Museioni ristkülikukujulist peahoonet, kus asus raamatukogu, ruum loengute pidamiseks ja teadustööks, observatoorium, laboratoorium ja ruum kollektsioonide hoidmiseks. Samuti asusid seal külla tulnud õpetlaste eluruumid, ühine söögisaal ja puhkeala.
Aleksandria raamatukogu juhataja oli ka Ptolemaioste troonipärijate kasvataja. Nad määrati eluks ajaks. Nende seas olid filoloog Zenodotos, Eratosthenes, eepik Apollonios Rhodoselt, Aristophanes Byzantionist ja Aristarchos Samothrakest. Viimane loobus sellest ametikohast 145 eKr; hilisemaid juhatajaid allikad ei maini.
Museioni ülem oli valitseja määratud preester, kes teaduse asjusse ei sekkunud. Nende nimed ei ole teada.
Museioni õitseaeg oli enne Egiptuse vallutamist Rooma riigi poolt 31 eKr. Hiljem tegutseti Rooma riigi toetusel.
Museionis tegeldi paljude teadusharudega: matemaatikaga, geograafiaga, füüsikaga, meditsiiniga, filoloogiaga, usundilooga.
Museioni liikmete seas olid matemaatik Apollonios Pergest, Diophantes, matemaatik Eukleides, anatoom Erasistratos, astronoom ja matemaatik Eratosthenes, Heron, anatoom Herophilos, Manetho,  astronoom Klaudios Ptolemaios, Soranos ja Theon Aleksandriast. Museionis õppis Archimedes.
Muusade pühamu hävis arvatavasti 48 või 47 eKr, kui Julius Caesar Aleksandriat ründas. Caracalla ajas 216 Museionist välja Aristotelese järgijad; pärast Caracalla surma kutsuti nad tagasi. Aurelianuse käsul põletati 272 või 273 maha Aleksandria linnaosa Brucheion, kus Museion paiknes. Museion tegutses siiski vähemalt 4. sajandini. Serapise templi laskis hävitada Aleksandria piiskop Theophilos. Mõne allika järgi lakkas Museioni tegevus alles 640ndatel, kui araablased Egiptuse vallutasid.
Museioni nimest pärineb sõna "muuseum".
Sirje Tamm
Karjäär
Töötanud 1973–1977 Kalevi Tartu LNSK-s akadeemilise sõudmise treenerina Krootuse põhikooli õpilased on tulnud Eesti Koolispordi Liidu Meistrivõistlustel rahvastepallis, korvpallis ja võistlussarjas "Tähelepanu, start!" võitjaks.
Isiklikku
Kristin Johari on tema õde.
Paslepa mõis
Paslepa mõis oli mõis Noarootsi kihelkonnas, nüüdse haldusjaotuse järgi Lääne-Nigula vallas Lääne maakonnas.
Mõisa rajas 1679. aastal Magnus Gabriel de la Gardie. Mõisa peahoonet ehitati korduvalt ümber, praegune hoone pärineb 19. sajandist. Aastatel 1940–1992 kasutas mõisahoonet nõukogude piirivalve.
2002. aastal müüs Noarootsi vald varemetes mõisa eraomandisse. 2015. aastaks on Paslepa mõisa park ja enamus endise mõisa hoonestusest korrastatud.
Poluvernikud
Poluvernikud ehk poluvertsikud (harva ka poluverstsikud või pool(e)usulised) olid Iisaku ja Alutaguse kihelkondades elanud ajalooline eesti-vadja-vene segakeelne rahvarühm. Poluvernikud tekkisid keskajal õigeusklike vene ja vadjalaste kultuuri segunemisel Virumaa idaosas. Nad võtsid sajandite jooksul omaks luteri usu ja 20. sajandi jooksul eestistusid täielikult.
Besart Abdurahimi
Besart Abdurahimi (sündinud 31. juulil 1990 Zagrebs) on Põhja-Makedoonia jalgpallur, ründaja.
Koondisekarjäär
Põhja-Makedoonia jalgpallikoondises mängis ta aastatel 2014–2015 11 mängu.
Poluvernikud
Poluvernikute kultuuri on uurinud põhjalikumalt mitmed etnoloogid ja keeleteadlased, muu hulgas Jüri Truusmann, Paul Ariste, Otto Liiv ja Anne Nurgamaa. Poluvernikute kultuuripärandi kogumisega on tegelenud Iisaku muuseum, vähesemal määral ka Eesti Ajaloomuuseum ja Eesti Rahva Muuseum.
Nimetus
Segarahva nimetus poluvernik (ja poluverstsik) tuleb venekeelsest sõnast poluverujuštši (полуверующий), mis tähendab poolusklikku/pooleusulist. See nimetus viitab rahvakillu kahe usu vahel tammumisele, sest poluvernikud järgisid küll ametlikult luteri usku, aga pidasid samal ajal kinni paljudest vene tavadest: vene kombel risti ettelöömine, õigeusu paastu pidamine, kaelaristi kandmine jne. Poluvertsikud ise pidasid nimetust pigem pilkesõnaks.
Eesti iseseisvumisest peale 20. sajandil on nimetust poluvernik kasutatud mitte ainult Virumaa rahvusvähemuse kirjeldamiseks, vaid ka üldisema sõnana iseloomustamaks kahest keele- ja kultuurikeskkonnast pärit inimest. Poluvertsikuteks on kutsutud nii setusid, peipsivenelasi kui ka vanausulisi. Nõukogude ajal nimetati lisaks segaperedest pärit inimestele poluvernikuteks ka Venemaa eestlasi ja (näiteks Siberis) vene koolis õppinud eestlasi, keda üldiselt lõpuni ei usaldatud. Ka tänapäeval on Eesti meedias mõnikord kasutatud nimetust poluvernik solvanguna mitmekeelsest perest pärit eestlaste kohta (eriti poliitikute kohta).
Ajalugu
Virumaa idapoolsed alad olid kuni 11. sajandini hõredalt asustatud. 11.–12. sajandil asustasid Alutaguse kihelkonna kesk- ja lõunaosa ning Iisaku kihelkonna ala vadjalased. Vadjalased on moodustanud piirkonnas Iisaku põliskülad ja mõjutanud Ida-Eesti murdeid ning neist on kihelkonda jäänud Eesti suurim vadjalaste Jõuga kääbaskalmistu. 13. sajandist asustus piirkonnas tihenes ja Ida-Virumaale saabus aina enam ka venelasi, kelle hulk suurenes eriti Vene-Liivimaa sõja ajast. Samuti asusid vähemasustatud maale eestlased ning kolm rahvast segunesid järk-järgult, moodustades poluvernikute kultuuri.
Asustuse tihenemine jätkus 16. sajandini Rootsi võimu ajani. Rootsi propageeris usuvahetust ning suur osa õigeusklikest vadjalastest ja venelastest pidi kohustuslikus korras luteri usku siirduma. Oma usku nad sisu poolest aga ei muutnud: ametlikult olid luterlased, käisid luteri kirikus, laulatasid, ristisid ja matsid täpselt nii, nagu luteri kirik nõudis, aga kodus oli ikooninurk pühapiltidega ja kaelas kanti risti õigeusu kommete järgi. Sellegipoolest sulandusid poluvernikud järk-järgult aina rohkem luterlikku maailma, puutudes Iisakus kokku naabruskonna eestlastega. 17.–18. sajandiks oli välja kujunenud oma keelega segarahvas.
19. sajandi lõpus ja 20. sajandil hakkasid poluvernikud vähehaaval eestistuma ning nende identiteet seostus rohkem eestlase kui venelase omaga. Seda võimendasid piirkonda juurde rännanud eestlased ja varasemast parem ligipääs haridusele, mis poluvernikute eestistumist veelgi soodustas. Samuti pidasid poolusulised selleks ajaks end siiralt luterlasteks ning ka venestamise ajal tehtud katsed poluvernikuid õigeusku tagasi tuua ebaõnnestusid. Poluvernikud ise kutsusid end vene keelt rääkivateks eestlasteks ning Eesti Vabariigis sündinud noored omandasid enamasti eestikeelse ja -meelse hariduse, minnes järk-järgult üle koolis õpetatud eesti keelele. Eriti kiiresti toimus eestistumine nende kultuurikeskuses ja "pealinnas" Porskuvas (eestistamise järel Vaikla küla).
1930. aastateks oli poluvernikute asuala ahenenud mõne külani Iisaku kihelkonnas, mida kutsuti Eesti meedias "poluvernikute vabariigiks". Peamiselt elasid poluvertsikud Porskuva, Podgriiva, Pootsiku, Remniku, Kauksi, Olesnitsa, Alajõe, Poludenka, Luuga, Sälliku, Kuru, Lemmaku ja Varesmetsa külades, kuid täpset piiri on keeruline määratleda. Ka Tärivere, Tammetaguse, Koldamäe, Jõuga, Sõrumäe, Imatu, Kõnnu ja Kaidma külasid on loetud poluvertsikute küladeks. Peipsi ääres olevat Kuru küla loetakse küll enamasti poluvernikute külaks, kuigi enamuses on seal õigeusklikud venelased, kelle kombed erinesid tunduvalt Porskuva küla omadest. Samuti tegid piiri määratlemise keeruliseks ülejäänud vabariigiga võrreldes vaesest piirkonnast välja kolinud poluvernikud, keda asus märgataval arvul ka Torma ja Laiuse kihelkondades. Riikliku eestistamise kampaania käigus alates 1934. aastast muudeti paljud kohanimed eestipäraseks: Podgriivast sai Liiva, Porskuvast Vaikla, Poludenkast Kasevälja. Samuti vahetasid paljud poluvertsikud oma venepärase perekonnanime eestipärase vastu välja.
Nõukogude ajal eestistumine jätkus, kuigi mõned poluvernikud venekeelses koolis ja keskkonnas ka venestusid. 1960. aastateks olid poluvernikud pea täielikult eestistunud. Need külad, mis ei eestistunud, on tühjaks jäänud (näiteks Mohku ja Sahku küla). Poluvernikute järeltulijad elavad praegugi Iisakus, kuid erinevalt vanausuliste kultuurist pole poluvernikute omast enam palju alles. Vanemad inimesed kasutavad kõnes kohati sõnu, mis on sellest kultuurist pärit, kuid sisulised teadmised neil enamasti puuduvad. Poluvernikute kultuurist säilinut üritab tänapäeval hoida Iisaku muuseum, mis on kogunud kõike selle segarahvaga seotut: sõnavara, retsepte, köiepunumist jne.
Kultuur
Nagu setudki tegelesid poluvernikud ajalooliselt peamiselt kalastamise ja kauplemisega. Lisatulu teeniti veel metsatöödel. Naiste hooleks olid põllu- ja aiatööd. Mesilasi peeti pakktarudes või pakkpuudes. Toidulaual olid poluvernikutel eestlastega võrreldes oluliselt varem kasutusel seened, mida eesti talupoeg 19. sajandi lõpuni veel ei korjanud. Samuti tarvitasid poluvernikud igapäevaelus kanepit, tehes sellest kanepitempi. Ajalooliselt sõid poluvernikud ka kaertest tehtud kama, kuid see komme kadus 20. sajandil. Sea tapmise järel korraldati seamatused, kuhu kutsuti naabrid ja söödi liha. Liha ei suitsetatud, vaid hoiti aasta läbi soolvees. Verikäkki ei tarbitud, kuid laialt oli levinud verileib. Lihavõttemunad värviti mõnel pool mustaks või pruuniks. Iga suurema tähtpäeva puhul valmistasid poluvertsikud koduõlut, meeõlut või meeveini (meevõtmise ajal saadavast kärgede uhteveest). Mitmed pooleusuliste toiduretseptid on säilinud ja Iisaku muuseum pakub mõnikord külalistele poluvertsikute toite.
19. sajandist muutus tavaliseks, et poluvernikud rändasid piirkonnast välja paremat elu otsima või said eestimeelse hariduse ja asusid piirkonnas põldusid rajama. Poluvernikute põllumajandus kujunes kaasaegse ja ajaloolise põlluharimise seguna. Tihti kasvatati põldudel sibulaid. Põldude väetamiseks kasutati vaid laudasõnnikut ja sõnnikuveotalgud olid kombeks veel Eesti Vabariigiski. Vanadest põllutööriistadest tarvitati lühikeste kurgedega harkatra, muidu toimus põlluharimine kaasaegsete vahenditega, näiteks niidumasinate ja hobuserehadega. Rehepeksu jaoks kasutati kooti sisuliselt kuni kultuuri hääbumiseni. Tavaliselt rabati rukkid rehetares seina vastu teradest peaaegu puhtaks, siis toodi vihud rehalasse, sidemed võeti ära, laotati rehealuse põrandale kahte lademesse, ladvad vastamisi, tüved väljapoole, ja anti kootidega pihta. Paljudes peredes peksti vilja hobusejõuliste viljapeksumasinatega, niinimetatud puukööblitega (harvemini ka raudkööblitega). Suviviljad, osalt ka rukkid, peksti suuresti juba mootorijõuliste rehepeksumasinatega talgutel. Kartulite äestamiseks kasutati 2–4 raamist koosnevaid pikki ja kitsaid puupulkadega raamäkkeid. Sirbiga lõigati vaid rukist ja sedagi ainult pikkadeks õlgedeks. Linade murdmisel kasutati peamiselt lõugutit või vähemal määral käsitsi ümberaetavat linamasinat. Käsikiviga jahvatati õllelinnaseid ja seajahu ning Liiva külas oli käsikivi terve küla kohvijahvatamise vahendiks.
Poluvernikute rahvariietest pole säilinud ühtegi tervet komplekti. Traditsiooniliselt olid meestel säärikud jalas, särk ja rüü seljas, nokaga müts peas ja punane habe rinnuni. Naistel oli särk stanulka, umbkuub komušel (või krassik) ja peakate pavol. Eesti Ajaloomuuseumis on säilinud pooleusuliste naiste stanulka särk, meeste särk ja rüü. ERM-is on näha poluvertsikute meeste rüü ja naiste peakate pavol. Naiste umbkuube siiani leitud ei ole. Ka poluvernikute riietust on tänapäeval Iisakus eeskujuks võetud, näiteks käis Iisaku segakoor poluvernikute rõivaid kandes 2019. aasta laulupeol. Poluvernikud võtsid osa juba esimesest laulupeost 1869. aastal, kuigi sinna olid lubatud vaid mehed.
Uurijad
Esimesed poluvernikute uurijad tegutsesid 19. sajandil. Üks vanimaid poluvernikute kirjeldusi pärineb Eesti ajakirjanduse algusaegadest, 1821. aasta Maarahva Nädalalehest Otto Wilhelm Masingu sulest:
19. sajandi lõpust on uurijad käinud poluvernikute juures nende kombeid, rahvapärimust ja keelt talletamas. 1895. aastal pani etnograaf ja keeleteadlane Jüri Truusmann kirja esimesed poluvernikute sõnad ja jutud. Truusmann arvas poluvernikud olevat "Narova tagant ümber asunud muistse tšuudi järeltulijad, kes olid tunduvalt kaotanud oma keele ja kombed." Tšuudi nimetus tähistas tema käsitluses läänemeresoome hõimu, mitte eestlasi, mis tähendab, et Truusmann arvas poluvernikud olevat erinevad nii venelastest kui eestlastest. Tema hinnangul oli nende kõne "imelik vene ja soome või eesti sõnade ja sufiksite segu, kuigi vene sufiksite ülekaaluga."
Keel
Poluvernikud rääkisid poluverniku keelt, mis oli kujunenud eesti, vadja ja vene keelte segunemisel. Mõned keeleteadlased märkasid keeles ka soome mõjusid. Sellele lisaks oskasid 20. sajandi poluvernikud nii eesti kui ka vene keelt, kuid mõlemad olid teineteisest mõjutatud. Poluvernike igapäevane keel koosnes nii eesti kui ka vene sõnadest, mitmed sõnad olid ka vadja algupäraga. Väga palju poluvernikute keelest kirja ei pandud, mistõttu teatakse tänapäeval selle kohta vähe. Poluverniku keel ei olnud abita arusaadav ei eestlasele ega venelasele. Rahva eestistudes poluvernikute keel ühtlustus ja muutus eesti keelele sarnasemaks. Üksikud sõnad on piirkonnas säilinud ja endiselt kohalikus kõneviisis kasutuses.
Poluverniku keeles liideti eesti keelest pärit nimisõnadele tihti lõpp "-uša" või "-ija." Tegusõnade lõppu lisati "-bit" või "-bitsja": Eestikeelseid sõnu hääldati vene keelele omaselt ja poluvernikud hääldasid oma keeles eesti keele jaoks võõraid häälikuid.
Gotthard von Manteuffel (1762−1832)
Ta oli Tartu linna ehituskolleegiumi liige, insener, kirglik maletaja ja üks Tartu Ülikooli taasavamist korraldanud rüütelkonna esindaja. Tema käe all on valminud Tartu raekoda ja paljud linna hooned, ta on taaselustanud ja hoogustanud male mängimist ning tema otsesel initsiatiivil sai Saare mõisateenija pojast Venemaa geodeesia ja topograafia rajaja Carl Friedrich Tenner.
Päritolu
Põlvnes vanast aadlisuguvõsast. Sündis Puurmani majoraathärra kindralporutšik krahv Andreas Gotthard von Manteuffeli (1714−1768) ja tema teise abikaasa Krootuse mõisaomanike perest pärit Sophia Friederike von Lieveni (sündinud von Stackelberg) (1733−1768) pojana.
Sõjaväeteenistus
Astus vahtmeistrina Venemaa sõjaväeteenistusse. Teenis kavalergardide polgus, kus tõusis kornetiks. Läks sõjaväeteenistusest erru 2. järgu majori auastmes.
Tsiviilteenistus
1793. aastal astus ta tsiviilteenistusse ja sai tõelise riiginõuniku teenistusastme. 1801. aastal ülendati salanõunikuks ja nimetati senaatoriks.
Tegevus Tartu ülikooli taasavamise ajal
Liivimaa rüütelkond valis ta 1802. aastal Tartu maaülikooli (Landesuniversität zu Dorpat) taasavamise kuratooriumi presidendiks. Tal oli lootus saada oma äia Tartu eluhoonesse esialgsed ruumid saanud ja kuratooriumi juhitava taasavatud Tartu Ülikooli esimeseks prorektoriks. See lootus ei täitunud, sest Tartu ülikool määrati Venemaa rahvaharidusministeeriumi alluvusse ning selle juhiks rektorina määrati Georg Friedrich Parrot. 1803. aastal nimetati ta Kaasani õpperingkonna kuraatoriks, aga ta lükkas selle pakkumise tagasi ja ametisse ei astunud.
Viimased aastad teenistuses
1809. aastal oli ta Peterburis Keiserliku vaestemaja direktor. Läks sama aasta oktoobris riigiteenistusest erru.
Mõisavaldused
Varakult orvuks jäänuna päris ta noore mehena nii oma vanaema lese − riigikrahv Gotthard Johanni − määratud kui ka ainukese pojana isalt päranduseks saadud vara. Temast sai ka Manteuffelite majoraatmõisa kolmas omanik. Oma onult Ludwig Wilhelm von Manteuffelilt vahetas ta kahe Riia lähistel olnud mõisa vastu Rõngu mõisa ning lasi sinna ehitada uue härrastemaja (see on hävinud). Ehitustööde ajaks rentis ta oma eluasemeks Magnus Johann von Bockilt Saare mõisa Maarja-Magdaleena kihelkonnas.
Perekond
Abiellus 1778. aastal Bockide ainukese lapse 16-aastase Charlotte Sophie Elisabethiga. Tema kaudu tulid Manteuffelitele Saare, Rannu, Pala, Halliku, Kudina ja Jõe mõis. Krahv ostis Tartus mitu majakrunti ning lasi Raekoja kõrvale ehitada perele linnaelamu (Raekoja plats 3). Peres sündis seitse last: kaks tütart ja viis poega, kellest kahest vanemast – Gotthard Johannist (1795–1849) ja tema surma järel Ernst Gotthardist (1801–1880) said Manteuffelite vara ja majoraadi omanikud. Kolmas poeg, Camill Basil Alexander, suri noorelt Rõngu mõisas. Temast jäid krahvinna Henriette Charlotte von Igelströmiga Rõngu mõisa tütar ja kaks poega. Gotthard Andrease neljas poeg, Kudina mõisa omanik Victor Johann, suri noorelt, temal lapsi polnud. Nad kõik on maetud Rõngu mõisa nüüdseks hävitatud kalmistule.
Eesti suursaadik Türkmenistanis
Eesti suursaadik Türkmenistanis on Eesti volitatud suursaadik Türkmenistanis. Suursaadik resideerib Astanas.
El Paso maakond
thumb|[[El Paso]]
Maakonna halduskeskus on El Paso.