Love,_Friendship,_and_the_Self
Õigustus ja tunnustamisteooriad
Teine tunnustamisteooria esindaja on Niko Kolodny, kes viitab relatsioonilistele omadustele. Kolodny („Love as Valuing a Relationship“) väidab, et teise inimese armastamine on uskumine, et ollakse teise inimesega suhtes, mis on omaette väärtuslikku tüüpi suhte eksemplar, ja see õigustab mitte ainult emotsionaalset haavatavust armastatu ja suhte suhtes, vaid ka tegusid armastastu ja suhte pärast. Jutt on jätkuvast suhtest, mis sõltub kahe inimese vahelisest ajaloolisest hoolimise mustrist ning tekitab ühiseid tegusid, mida see hoolimine motiveerib. Kolodny väidab, et tal on lihtne vastus küsimustele armastuse vahetegemise ja püsivuse küsimusele ning seega ka vahetatavuse probleemile. Armastuse püsivust seletab see, et suhe võib püsida hoolimata armastajate dramaatilisestki muutumisest. Küsimus on siin selles, kas suudetakse suhet säilitada (või muuta teist tüüpi, kuid ikkagi omaette väärtuslikuks suhteks). Armastuse vahetegemise kohta väidab Kolodny, et pelk asjaolu, et kellelgi on samad mitterelatsioonilised omadused kui minu armastatul, ei tähenda, et mul oleks või peaks olema temaga samasugune suhe, ning seetõttu puudub vahetamise surve. Tõsi küll, on võimalik suhteteisik, kellega mul on samasugune suhe nagu armastatuga, aga siin pole vahetegemise ega püsivuse õigustamise muret: „Kui me näiteks otsustame abikaasaga saada teise lapse, siis me toome maailma oma esimese lapse suhteteisiku. Suhteteooriast tuleneb, et meil on teist last sama palju põhjust armastada kui esimest. Aga see on õige järeldus. Meil on põhjust mõlemat võrdselt armastada, sest mõlemad on meie lapsed.“ Ainsad, keda meil on põhjust armastada, on need, kellega meil juba on väljakujunenud suhe, nii et pole mõtet muretseda ühe armastatu asendamise pärast teisega, sest ma juba armastan mõlemat. (Võib tunduda, nagu siin oleks vigane ring. Kui suhe õigustab emotsionaalset haavatavust ja ühist tegevust, mis moodustavadki suhte, kuidas saab siis suhe iseennast õigustada? Ja kuidas saab sidusalt mõista armastust suhte tunnustamist omaette väärtuslikuna, nii et see saab iseennast õigustada? Vastuseks eristab Kolodny hoolimise ajaloolist mustrit ja praegust hoolimist: ajalooline muster on praeguse hoolimise, suhte jätkumise põhjend.) Kolodny teeb järelduse, et kui suhe on kord olemas, tuleks seda jätkata. Armastamast lakkamine on ratsionaalsuse normide rikkumine. Selles suhtes meenutab Kolodny teooria Robert Nozicki muus osas väga erinevat vastust vahetatavuse probleemile, mis viitab armastuse ühenduseteooriale: „Armastuse mõte on kujundada „meie“ ja samastada end sellega kui laiendatud minaga, samastada oma õnne suuresti „meie“ õnnega. Valmisolek armastatut välja vahetada, hävitada see „meie“, millega on suuresti samastutud, oleks siis valmisolek hävitada oma mina oma laiendatud mina kujul.“ („Love's Bond“) Ka Nozick väidab, et on irratsionaalne armastust lõhkuda, kui see kord on alanud. Jutt on siiski erinevat laadi irratsionaalsusest. Nozick räägib oma identiteedi ja oma isiku heaolu õõnestamise irratsionaalsusest, mis tabab sügavalt arusaamist iseendast. Neera Kapur Badhwar („Love“) leiab, et kui armastust ei tohiks hüljata, ükskõik kelleks armastatu saab, siis pole tegu mitte armastusega, vaid sõltuvusega. Badhwar peab silmas, et see teooria lukustab armastaja armastusse, sest karistus armastamast lakkamise eest on enesehävitus. Nozick ei arvesta, et mõnikord on õige armastus maha jätta, ning piirab liiga tugevalt meie autonoomiat. Kolodny aga ei räägi nii suurest irratsionaalsusest: „Mis laadi kriitikas ebakohasuse süüdistus ka ei seisne, see pole laitus. See on umbes nagu kriitika foobia vastandi pihta: hirmu puudumise pihta millegi kardetava juuresolekul. Kritiseeritav on emotsionaalse reaktsiooni puudumine kontekstis, mis teeb selle kohaseks.“ See ei saa olla õige. Kui armastus on kord juba õitsenud ning hoolimise ja emotsionaalse haavatavuse muster on paigas, siis võib küll olla, et kaasatundva emotsiooni puudumine armastatu pettumuse puhul on väike vääratus, mille eest kritiseeritakse, kuid ei laideta. Ent ajaloolist mustrit jätkavate konkreetsete emotsionaalsete reaktsioonide ratsionaalsus on hoopis midagi muud kui mustri enda ratsionaalsus. Kui keegi pühendaks iga vaba hetke hobile ning lakkaks emotsionaalselt reageerimast lastele, keda ta varem armastas, siis teda kindlasti laidetaks, võib-olla mitte ühe vääratuse eest, kuid vähemalt kogu mustri eest, mida ta oleks pidanud ise märkama. Ja laituse põhjend lähtuks intuitsioonist, mis on Nozicki reaktsiooni taga: et armastuse fundamentaalne tähtsus seisneb just selles, kuidas see meid nii intiimselt puudutab. Paistab, et oma armastuse õigustuse teooriaga Kolodny eitab seda. Kolodny väidab, et me võime siiski ära tunda olukordi, kus need armastava hoolimise jätkamise põhjendid langevad ära ning selle hoolimise puudumine ei ole kohatu. Tähtsamate seas on juhtumid, kus armastajat petetakse või ta kaotab austuse armastatu vastu. Reetmine võib põhjustada õigustatud viha või vimma, emotsionaalseid reaktsioone, mis võivad armastatust hoolimist „välja suruda“ või „uputada“. (Pole selge, kuidas neid metafoore mõista ja kuidas viha või vimm võib kahjustada hoolimise jätkamise põhjendeid.) Austuse kaotus (näiteks armastatu muutumine põlgusväärseks) rikub armastussuhte keskset tausttingimust, et osalised näevad teineteist võrdsetena. Hoolimise jätkamise varasemad põhjendid langevad ära. (Kolodny märgib, et näiteks vanemate ja laste vahelises armastuses, kus võrdsus pole vajalik, see nii ei ole. Sellepärast austuse kaotus sugulase armastust nii kergesti ei riku.) Paistab aga, et Kolodny jätab siin arvestamata armastuse normatiivsete piirangute ühe olulise mõõtme. Ta paistab eeldavat, et vimm ja põlgus rikuvad automaatselt armastust ja selle jätkamise ratsionaalsust, kuigi võib-olla peaks hoopis armastus rikkuma vimma ja põlgust. Võib-olla tuleks armastatule reetmine või põlgusväärne käitumine andestada, võib-olla just armastuse pärast näitama talle tema käitumise põlgusväärsust ning aitama tal saada paremaks inimeseks. Ka siin ei tunnista Kolodny, kui tähtis võib armastus olla meie jaoks ja selle jaoks, kes me oleme: otsus algatada ja alal hoida teatud armastussuhteid võib tähendada otsust, kuidas oma elu elada ja missugune inimene tuleks olla. Kolodnyl on õigus, et armastussuhte väärtustamine on nende otsuste tegemise põhjendite üks keskne allikas, aga need põhjendid ja väärtustamise loomus on keerukamad, kui Kolodny tunnistab, sest need on nii olulised arusaamisele endast kui isikust. Sama lugu on armastuse lõpetamise ja sellest tulevate suhetega: võib juhtuda, et kui ma inimesena kasvan ja küpsen, siis ma näen, et armastatu ei saa enam aru sellest, millist elu ma näen elamisväärsena, ning otsustan, et ta hoiab mind tagasi ja ma ei peaks teda enam armastama. Kolodny arusaam selliste väärtuslike suhete lõpetamise kohatusest ei saa olla õige. Otsuseid armastuse lõpetamise või alalhoidmise kohta võidakse teha parematel või halvematel põhjenditel, need otsused võivad olla targad või rumalad, ja järelemõtlemine võib aidata tõde leida. Siiamaani paistab asi tunnetusliku armastusekäsitusega kooskõlas olevat. Aga nende otsuste tegemine on osa meie autonoomiavõime rakendamisest ning on osalt enesemääramise küsimus. Niivõrd kui armastus aitab kaasa minu üldisele tähtsusetundele elamisväärse elu tundele, on ta tähtis selle määratlemisel, missugune inimene ma olen. See on armastuse intiimsuse aspekt, mida armastuse õigustamise tunnetuslikud teooriad ei arvesta. Kuivõrd selles, keda ma armastan, on kaalul minu identiteet, ja oma identiteedi eest saan ma vastutada oma autonoomiavõimet rakendades, peab otsus armastust alal hoida või lõpetada olema olulisel määral minu teha ning seda ei tohi määrata lihtsalt kolmanda isiku vaatekohast kirjeldatavad ratsionaalsed piirangud. Selliste otsuste ratsionaalsus allikas peab vähemalt osaliselt olema minu arusaamas sellest, kes olla. Sellepärast peab nende otsuste ning seega ka nende aluseks oleva hoolimise õigustus olema kooskõlas arusaamisega, et selle hoolimise tähtsus ei ole mitte väline, vaid seesmine. See meie arusaama jaoks keskne järeldus peab olema kooskõlas konatiivse armastusekäsitusega. Sellepärast tundub, et need armastuse kaks aspekti, et armastust saab õigustada paremate või halvemate põhjenditega, ja et armastus on meie kui isikute identiteedi jaoks keskne ning on seetõttu osalt enesemääramise küsimus, on omavahel vastuolus. Sest kui aktsepteerida tunnetuse ja konatsiooni veelahet, siis tundub, et mitte ükski hoiak ei saa olla ühekorraga õigustatav ning seetõttu tõe küsimus ja ühtlasi olla meie teha ning seetõttu enesemääramise küsimus, ja seetõttu on meil tahtmine valida pool, nagu teevad armastuse väärtuseandmise ja tunnustamise teooria. Autor aga usub, et tuleb lahti öelda tunnetuse ja konatsiooni veelahkmest ning armastus kui hindav hoiak ümber mõtestada. See järeldus on tähtis kõikide armastuseteooriate jaoks. Vahetatavuse probleemist ülesaamine nõuab arusaamist, et armastusel on põhjendeid, mis ei võimalda mitte ainult vastata armastuse vahetegemise ja püsivuse küsimustele, vaid ka hoida alal armastusele iseloomulikku intiimsust ja teeb armastussuhted meie kui isikute identsusele keskseteks. Õigustuse ja intiimsuse ratsionaalsus tõmbavad meid vastassuundades, ja iga rahuldav armastuse teooria peab seda peegeldama. Loobumine intentsionaalsete vaimuseisundite mõistmisest tunnetuse ja konatsiooni veelahkme kaudu mõjutab sügavalt armastuse teooriat. Tulev loobuda ka agaape kui väärtuseandmise teooria ning eerose ja philia kui tunnustamisteooriate eristamisest: armastus ei ole kumbki neist traditsioonilises mõttes.