cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Palaiologosed
thumb|right|Viimane Palaiologoste dünastiast [[Bütsantsi keiser Konstantinos XI]] Palaiologosed oli dünastia, mis valitses Bütsantsis 1261–1453 ja mille kõrvalharud valitsesid Montferrat's 1305–1533 ja Moreas (Peloponnesoses) 1383–1460. Bütsantsi printsess Sophia Palaiologina jõudis abielu kaudu Ivan III naisena Moskoovia suurvürstiriigi suurvürstinnaks, kes oli ühtlasi Ivan Julma vanaema.
Børselv
pisi|Børselvi kirik Børselv (kveeni Pyssyjoki) on umbes 250 elanikuga Norra asula Finnmargi maakonnas Porsangeri vallas, umbes 42 km kaugusel Lakselvist. Asulat läbib Børselva jõgi. Läheduses tegutseb kveeni keele ja kultuuri keskus – Kainun institutti.
Looteleht
Looteleht on loomade (välja arvatud käsnade) lootelise arengu karikloote ehk gastrula staadiumis moodustuv rakukiht.
Eristatakse kolme lootelehte: välimine (ektoderm), sisemine (endoderm) ja keskmine (mesoderm).
Ektodermist moodustuvad närvisüsteem, silmad, nahk ja karvad; mesodermist veri, süda, kõik vereringega seotu, lihased ja luustik ning endodermist seedeelundkond, kopsud ja kõrvaosad.
Lootelehtede arvu järgi (kas 2 või 3) eristatakse diploplastseid ja triploblastseid loomi.
Gregeriia
Gregeriia (hispaania keeles gregueria) on proosa lühivorm, mis tugineb leidlikule metafoori kasutamisele ning väljendab vaimukalt ja omanäoliselt mõnd autori filosoofilist, pragmaatilist või naljakat ideed.
Gregeriia koosneb enamasti vaid ühest lausest. Paljuski sarnaneb gregeriia aforismiga, samuti lühinaljaga, mida sageli komöödiates kasutatakse. Sellise nimega retoorilist stiliseeritud kõnekujundit kasutatakse kõige enam Hispaania ning Ladina-Ameerika kirjanduses.
Gregeriia loojaks peetakse Hispaania kirjanikku Ramón Gómez de la Sernat, kes andis sellele tänapäevase vormi: nali + metafoor = gregeriia. Jorge Luis Borges peab gregeriia leiutajaks Jules Renardi ning nimeandjaks Ramon Gomez De L a Sernat.
Gómez de la Serna on loonud umbes 10 000 gregeriiat. Eesti keeles on neist ilmunud valikkogu "Gregeriiad" (1974).
Aleksandǎr Stambolijski
pisi|Aleksandǎr Stambolijski (1921) Aleksandǎr Stambolijski (1. märts 1879 – 14. juuni 1923) oli Bulgaaria peaminister 14. oktoobrist 1919 kuni 9. juunini 1923.
Kukutati 1923. aastal sõjaväelise riigipöördega. Teda piinati ja seejärel hukati.
Teodor Teodorov
pisi|Teodor Teodorov Teodor Teodorov (8. aprill 1859 – 5. august 1924) oli Bulgaaria peaminister 28. novembrist 1918 kuni 14. oktoobrini 1919.
Jens Salumäe
Tema nimel oli lennumäe Eesti rekord tulemusega 197 meetrit.
Ialomița
Jõgi saab alguse Bucegi mägedes ja suubub Doonausse Hârșova linna lähedal.
Ialomița pikkus on 417 kilomeetrit ja valgala pindala 10 350 km².
Jõe ääres asuvad Căzănești, Târgoviște, Pucioasa, Slobozia, Țăndărei, Fieni.
Jakob Linzbach
Jakob Linzbach (21. juuni 1874 Kloostri vald, Harjumaa – 30. aprill 1953 Tallinn) oli eesti keeleteadlane.
Ta püüdis välja töötada universaalset keelt. Samuti sõnastas ta keelte paljususe printsiibi iga keele sees.
Ta formuleeris ja rakendas oma raamatus (1916) kahendsüsteemi ja ühendsüsteemi. Tema tööd on pakkunud huvi filoloogidele, semiootikutele, informaatikutele ja matemaatikutele.
Linzbachi loodud märgikeelel põhinev ülesanne oli 2003. aastal rahvusvahelise lingvistikaolümpaadi kavas.
Elulugu
Jakob Linzbach sündis 21. juunil (vkj 9. juuni) 1874 Kõmmaste külas (toonases Risti kihelkonnas) Alo Juhan ja Jula Linzbachi peres. Ta õppis Tallinna Tehnilises Raudteekoolis ja lõpetas selle 1891. aastal. Seejärel töötas ta Venemaa raudteedel ja hiljem Moskva veevärgi rajamisel. 1902. aastal kolis ta Peterburi ja asutas seal kõigepealt litograafiaartelli ja viis aastat hiljem joonestustöökoja. Soovides täielikult teadusele pühendada, sulges ta töökoja 1915. aastal. Aasta hiljem ilmus ka tema esimene märkimisväärsem teos. 1917. aastast töötas ta Peterburis joonestusõpetajana ja 1918. aastal ka stenografistina. 1920. aastal pöördus ta optandina Eestisse tagasi ja asus elama Tallinna.
Ta suhtles tihedalt baltisaksa päritolu õpetaja ja hobikeeleteadlase Edgar von Wahliga, kes on tuntuks saanud tehiskeele oktsidentaali leiutamisega. Koos taastasid nad 1922. aastal varem Peterburis tegutsenud tehiskeelte huviliste ühingu Kosmoglott ja hakkasid välja andma samanimelist ajakirja. Linzbachist sai seejuures ühingu president. Samal ajal hakkas ta välja andma ajakirja Mathematische Ideographie: Zeitschrift für exacte Logik und Linguistik.
1924. aastal kolis Linzbach Pariisi. Ta elatus seal kartograafiatööst ja jätkas selle kõrvalt ka teadustegevust. Hiljem on ta maininud, et kolis perega Pariisi, et aidata kunstiga tegelevat poega. Tagasi Eestisse pöördus ta 1941. aastal.
Teadustöö
Oma märgisüsteeme puudutavate ideedega tuli Linzbach teadaolevalt esimest korda avalikkuse ette 1901. aastal, kui ilmus trükis, milles ta pakkus välja stenograafiasüsteemi, mille puhul häälikuid tähistavate märkide kuju tuleneks keele asendist vastavate häälikute moodustamisel. 1916. aastal ilmus Linzbachi brošüür "Принципы философского языка". Ta koondas selles märgisüsteemi mõiste alla loomuliku keele, kirja, muusika, tantsu jmt, püüdes välja tuua nende ühistunnuseid. Ta kasutas filosoofilise keele mõistet, määratledes seda kui üldiseid seaduspärasusi, millega on määratud keele eksistents.
1921. aastal andis Linzbach välja oktsidentaalis ilmunud trükise "Transcendent algebra". Selles raamatus soovitas Linzbach asendada matemaatilistes valemites tähed piktogrammidega.
Linzbach töötas aastate jooksul välja oma tehiskeele, pasigraafiate hulka liigitatava kirja, milles märkideks stiliseeritud piltkujutised, matemaatilised sümbolid ja veel mõned lisamärgid. Lauseid moodustatakse neist kindla valemi järgi.
1944. aastal hävisid Märtsipommitamises paljud Linzbachi materjalid, mida ta pärast sõda taastada püüdis. Ta saatis oma käsikirju ka Eesti NSV ja Nõukogude Liidu Teaduste Akadeemiatele, ent avaldamisele midagi ei jõudnud.
Linzbachi säilinud käsikirjad jmt on praegu hoiul Tartu ülikooli raamatukogus.
Isiklikku
Linzbach abiellus 1898. aastal Venemaal elades Praskovja Vdovinaga. Nende vanem poeg jäi kadunuks Venemaa kodusõjas. Noorem poeg oli teatri- ja filmikunstnik Peeter Linzbach.
Ramón Gómez de la Serna
pisi|Ramón Gómez de la Serna 1928. aastal thumb|Detail Ramón Gómez de la Serna monumendist [[Madridis]]
Ramón Gómez de la Serna (3. juuli 1888 Madrid, Hispaania – 13. jaanuar 1963 Buenos Aires, Argentina) oli Hispaania kirjanik, dramaturg ning avangardismi entusiast. Palju mõjutusi sai ta Luis Buñueli avaruseideedest.
Tuntuimad on tema gregeriiad. Ta on kirjutanud üle 90 teose mitmes žanris.
1933. aastal kutsuti ta Buenos Airesesse, kuhu ta jäi Hispaania kodusõja ning sellele järgnenud Franco režiimi lõpuni.
Così fan tutte
pisi|Ooperi esietenduse kuulutus (1790) "Così fan tutte" (Così fan tutte, ossia La scuola degli amanti, "Nii teevad kõik naised ehk armastajate kool") on Mozarti koomiline ooper (opera buffa) Lorenzo Da Ponte libretole.
Hadjatš
Ukraina 2001. aasta rahvaloenduse andmetel oli Hadjatši elanikest ukrainlasi 94,45%, venelasi 4,69%, valgevenelasi 0,36%, armeenlasi 0,07% ja tatarlasi 0,07%.
Così fan tutte
Ooperi esiettekanne toimus 26. jaanuaril 1790 Viini Linnuseteatris.
Sisukokkuvõte
Süžee aluseks on naistevahetus, mille tuntumad näited leiduvad juba Boccaccio "Dekameronis", Shakespeare'i "Cymbeline"s jm.
Kaks sõpra, Guglielmo ja Ferrando, kiitlevad oma pruutide truudusega, kuid üks vanem härrasmees, don Alfonso, kahtleb selles. Sõlmitakse kihlvedu, mille kohaselt lubavad Guglielmo ja Ferrando teha kõik nii, nagu don Alfonso neile ütleb. Kui aga naised siis ometi neile truudust murravad, on Don Alfonso kihlveo võitnud. Nagu ooperi pealkiri juba vihjab, siis nii see lähebki.
Esituste ajalugu
1790. aastal esitati Viini Linnuseteatris seda ooperit kümme korda. Tolleaegse Viini seltskonna jaoks polnud selle sisus midagi taunitavat, kuid 19. sajandil ja 20. sajandi algupoolel mängiti seda haruharva. Ooperit peeti liiga frivoolseks või lausa amoraalseks. Alates 20. sajandi teisest poolest hakati seda taas sagedamini esitama.
Eesti teatrites on "Cosi fan tutte"'t esitatud korduvalt.
Lu Xun
pisi|Lu Xun Lu Xun (鲁迅; õieti Zhou Shuren 周树人; 25. september 1881 Shaoxing – 19. oktoober 1936 Shanghai) oli hiina kirjanik ja kirjandusteadlane, keda peetakse tänapäeva hiina kirjanduse teerajajaks.
Ta kirjutas muu hulgas novelle, esseesid ja luulet ning tegutses tõlkija, toimetaja ja kriitikuna. Tema tuntumate teoste hulgas on "Hullumeelse päevik"" (1918). Ta on kirjutanud ka raamatu hiina proosa ajaloost (1933).
Eesti keeles on ilmunud tema teoste valikkogu "Jutud" (1954; Vladimir Beekmani tõlkes).
Earl Boykins
Earl Antoine Boykins (sündinud 2. juunil 1976 Clevelandis Ohios) on Ameerika Ühendriikide endine elukutseline korvpallur, kes mängis korvpalliliigas NBA kümne klubi koosseisus kokku 13 hooaega.
NBA karjäär
Boykins jäi 1998. aasta NBA draft'ist valimata. Aastatel 1999–2003 jõudis ta mängida järjest koguni viies NBA meeskonnas, misjärel teenis 2003. aastal Denver Nuggetsilt viieaastase lepingu.
Oma parimal, 2006/07. hooajal tõi Boykins Nuggetsi kasuks keskmiselt 15,2 punkti, 2 lauapalli ja 4,3 resultatiivset söötu mängus, kuni ta vahetati keset hooaega Milwaukee Bucksi. Hooaja lõpuni Bucksis mänginud Boykins jõudis seejärel lühikest aega esindada Charlotte Bobcatsi, Washington Wizardsi, uuesti Bucksi ja viimasena Houston Rocketsi meeskonda.
Süüteküünal
120px|pisi|Süüteküünal. Ülevalt alla kontaktotsik, isolaator (keraamiline korpus), metallkorpus koos keermega, tihendseib, keskelektrood ja külgelektrood pisi|Kaarlahendus süüteküünla elektroodide vahel Süüteküünal on elektriline seadis, mida kasutatakse sisepõlemismootoris küttesegu süütamiseks.
Kolbidega sisepõlemismootorid võib jagada kaheks: sädesüütemootorid, mis vajavad käivitumiseks süüteküünlaid, ja survesüütemootorid (diiselmootorid), mis suruvad õhu kokku ja seejärel lisavad kokkusurutud kuumale õhule diislikütust, mis seejärel süttib ise. Diiselmootoritel võivad olla eelsüüteküünlad, mis parandavad mootori tööd külmkäivituse korral. Süüteküünlaid vajavad üksnes sädesüütemootorid.
Tööpõhimõte
Süüteküünal saab süütepoolist kõrgepingeimpulsi mitmesilindrilises mootoris süütejagaja vahendusel. Ühesilindrilise mootori süütesüsteemis jagaja puudub ja pingeimpulss tuleb magneetolt.
Kui elektronid väljuvad süütepoolist, tekib keskelektroodi ja külgelektroodi vahel pingeerinevus. Elektrivoolu ei teki, sest nende vahel olevad kütus ja õhk toimivad isolaatorina. Kui pinge kasvab, siis hakkab see muutma elektroodide vahel olevate gaaside struktuuri. Kui pinge ületab gaasi dielektrilise tugevuse, siis gaasid ioniseeruvad. Ioniseeritud gaas seevastu on elektrijuht ja võimaldab elektronidel ühelt elektroodilt teisele jõuda. Süüteküünlad vajavad tavaliselt pinget vähemalt 12–25 kV selleks, et korralikult töötada, kuid pinge võib tõusta 45 kV-ni. Vananedes tekib süüteküünaldes kõrgem pinge, mistõttu tekkiv säde on kuumem ja kestab kauem.
Suure kuumuse ja rõhu tõttu gaasid reageerivad omavahel ja niimoodi tekitab säde väikese tulekera. Gaasid süttivad ja põlevad edasi juba ise, kõrvalise abita. Tulekera suurus oleneb gaaside keemilisest koostisest elektroodide vahel ja õhuvoolu kiirusest põlemiskambris sädeme tekkimise ajal.
Süüteküünla töötemperatuuriks on süüteküünla otsa tegelik, füüsiline temperatuur mootori töö ajal. See oleneb mitmest asjaolust, aga kõige rohkem temperatuurist põlemiskambris. Süüteküünla töötemperatuuri ja tema tekitatava pinge vahel ei ole otsest seost. Küll aga mõjutab süüteküünla töötemperatuuri mootori tekitatav jõumoment. Maksimaalne temperatuur ja rõhk esinevad siis, kui mootor töötab peaaegu täisvõimsusel.
Süüteküünla ots jahtub nii, et soojus temast levib läbi isolaatori ülejäänud süüteküünlale. Sõltuvalt isolaatori tõhususest jagatakse süüteküünlaid kuumemateks ja jahedamateks. Kuumematel süüteküünaldel on parem isolaator, mis hoiab rohkem soojust süüteküünla tipus, jahedamate süüteküünalde isolaator lubab süüteküünla tipul rohkem jaheneda.
Tootjad markeerivad süüteküünlaid numbritega, millega eristatakse kuumemaid ja jahedamaid küünlaid. Selles osas puudub järjekindlus ja üldlevinud tava. Mõned tootjad tähistavad suuremate numbritega kuumemaid, teised jahedamaid küünlaid.
Ajalugu
pisi|vasakul|Vanaaegsed süüteküünlad Étienne Lenoir kasutas elektrilist süüteküünalt juba oma esimese sisepõlemismootori konstrueerimisel 1860 ja üldiselt loetakse teda süüteküünla leiutajaks. Esimesed patendid süüteküünlale anti Nikola Teslale, Frederick Richard Simmsile ja Robert Boschile (kõik 1898). Kuid esimese äriliselt eduka süüteküünla leiutas osana magneetopõhisest süütesüsteemist Robert Boschi insener Gottlob Honold 1902. Alles see võimaldas sisepõlemismootoril korralikult levima hakata.
Enne tänapäevaste raaljuhitavate sissepritsesüsteemide leiutamist oli tavaline toota süüteküünlaid vähemalt kahe töötemperatuuri jaoks: kuumem autodele, mis enamjaolt mööda linna aeglaselt ringi sõitsid, ja jahedam kiirteel suure kiirusega sõitmiseks. Tänapäeval on see komme üldiselt tarbetuks muutunud, sest autode kütuse ja õhu segu ning silindrite temperatuur hoitakse kitsas vahemikus. Üksnes võidusõiduautodel on mõtet valida õige töötemperatuuriga süüteküünlaid. Väga vanadel ralliautodel oli mõnikord kaks süüteküünalde komplekti, üks käivitamiseks ja teine tööks siis, kui mootor on juba kuumenenud, see tähendab tegelikuks autojuhtimiseks.
Edgar Aavik
Edgar Eduard Aavik (26. aprill 1913 Roela vald, Viru-Jaagupi kihelkond, Virumaa – 5. juuni 1998 Uus-Lõuna-Wales, Austraalia) oli eesti kunstnik.
Elukäik
Edgar õppis Tartu Ülikoolis 1934–1935 usuteaduskonnas ja 1935–1940 õigusteaduskonnas (mille ta ka lõpetas). Ta oli Fraternitas Liviensise vilistlane.
1944. aastal põgenes ta Saksamaale, kust ta 1949. aastal siirdus Austraaliasse.
Aastatel 1967–1968 oli ta ajakirja Kungla pea- ja vastutav toimetaja. Aavik asutas Eesti Sõjaveteranide Liidu Austraalias ja oli ka liidu president aastail 1969–1972.
Ta tegutses skulptori ja kunstiõpetajana.
EV Tartu (1941) valitsus
Edgar Aavik väitis 1970. aastail, et on 1941. aastal Joosep Meibaumi Tartus moodustatud vapside valitsuse (EV Tartu (1941) valitsuse) vanim elusolev liige. Valitsuse loomisega samaaegselt olevat toimunud Jaan Tõnissoni neljanda valitsuse ajal moodustatud Eesti rahvusfašistliku partei ümberkujundamine Eesti rahvussotsialistlikuks parteiks. See valitsus olevat andnud telefoni teel korraldusi Viktor Koernile Pärnusse (tegelikult oli Viktor Koern ühenduse saamise ajaks juba surnud).
Edgar Aavik olevat olnud määratud Eesti Partisanide (Armee) sidemeheks EV valitsuse moodustava kogu juurde 18. juulil 1941, pärast Jüri Uluotsa saabumist Eesti Partisanide staapi Saksa sõjaväeautol, millel lehvisid Eesti ja Saksa lipp. Ühtlasi anti Edgar Aavikule ülesandeks ministrikohast mitte keelduda, kui pakutakse. Valitsuse asukohaks olevat olnud selleks ajaks kommunistina maha lastud professor Artur-Tõeleid Kliimanni korter. Tegelikult olevat valitsuse loomisega juba nagu hiljaks jäänud, sest professor Jüri Uluots, kes oli Joosep Meibaumi lähema abilise poolt viidud Kavastusse varjule, olevat läheduses aset leidnud hävituspataljoni haarangu tõttu edasi põgenenud Peedule ja tema ülesleidmisega olevat kulunud palju aega. Valitsuse kinnitamise õigus kuulus aga professor Uluotsale kui Peaministrile Vabariigi Presidendi ülesandeis. Peaministri kohusetäitja õigused olid varem juba Joosep Meibaumile antud juhuks, kui Jüri Uluotsaga midagi juhtunuks. Valitsuse loomiseks olevat olnud vajalik parteide elustamine, milleks Joosep Meibaumil olnud juba kokkulepe sakslastega.
Professor Kliimanni korteist leidis Edgar Aavik Adolf Hitleri Mein Kampfi esimese trüki, kus oli ette nähtud Balti rahvaste ümberasustamine Kesk-Venemaale, kust nad pärit olid, selle vältimiseks olevatki moodustatud Eesti Rahvusfašistlik Partei. 21.–22. juuli öösel toimus ministrite jt kaastööliste poolt vande andmine EV põhiseadusele. Päeval oli toimunud koostöös Partisanide staabiga nimede esitamine E. Vabadusristiga vääristamiseks 5-6 mehele ning Eesti-Vene sõja alguse määramine 17. juunile 1940. Vastav teade pidi ilmuma järgmise päeva Postimehes. 22. juuliks (lahingute ajal) oli Edgar Aavikul ülesanne korraldada üliõpilaste meeleavaldus Tartu Ülikooli peahoone ees. Joosep Meibaum jäi samast ööst alates kadunuks (tuttav SD-mees tõi teate, et ta olevat Berliini lennanud, kuid tegelikult oli NKVD agendina maha lastud). Siiski pidas tema valitsus õigeks valitsuse heaks tervist juua ja see välja kuulutada. Hiljem läksid nad Ants Piibu majja, kus nad seda Eesti hümni laulmisega kordasid ja lasksid konjakil hea maitsta.
26. juulil korjati Eesti partisanidelt ära relvad, kuid Aavikule teatati, et ta jääb edasi Eesti Partisanide sidemeheks. 9. augustil kutsuti Edgar Aavik ülekuulamisele SD-sse, kus talle öeldi, et tuleb unustada kõik seoses Eesti Vabariigi taastamisega ja katkestada ühenduse pidamine. Lahkumisel NKVD hoone ees tõotas Aavik, et sõit ei jää seisma, vaid ta tegutseb edasi individuaalselt. Selles vaimus toimuski Eesti Vabariigi esindaja saatmine Soome Päämaja juurde 18. novembril 1941 ja sealt tagasitulek sõja lõpuperioodil.
Endokrinoloogiakeskus
Endokrinoloogiakeskus on meditsiinikeskus, kus osutatakse ambulatoorset endokrinoloogilist arstiabi ning tegeldakse erialase teadustööga.
Endokrinoloogiakeskus asutati 2002. aastal ja asub Tartus.
Edgar Aavik
Hilisemad kordasaatmised
14. aprillil 1973 pidas Edgar Aavik San Jose Ülikoolis ettekande teemal "Estonian's 'Little Known' Role in the II War for Freedom 1940–1944". Ta väitis, et Joosep Meibaumi valitsuse võim on kontinuiteedi põhimõttel täielikult temale üle läinud. Edgar Aaviku Valgesse Majja käigu tulemusena mõni aasta varem olevat Siberist tagasi kodumaale lastud 20 000 eesti küüditatut ja vangi.
24. veebruaril 1990 Wollongongis peetud kõnes väitis Edgar Aavik 1941. aasta sündmuste kohta: "Tartus kutsuti ellu Eesti Vabariigi valitsus, kelle tegelikuks peaministriks oli prof. Edgar Kant (mitte enam Joosep Meibaum)''. Sinna kuulus terve rida professoreid, nii et rahvakeeles nimetati seda "professorite" valitsuseks. Sel valitsusel õnnestus luua mitmeid välissidemeid, kaasa arvatud Soome Peamajaga, kelle juhtimisel formeeriti eesti vabatahtlikest Soomes jalaväerügement JR 200". ''
Jüri Uluotsa lesk Anette Uluots, Hjalmar Mäe, Agu Allak ja Thea Tilgre polnud midagi kuulnud sellisest "Tartu valitsusest".
Ernst Kirs väitis oma mälestustes sama aja kohta, et hoopis Riigikogu liige Johannes Sikkar käis ringi vabariigi valitsuse moodustamisega venelastest vabastatud ala tarvis. See toimus päeval enne Jüri Uluotsa Tartusse ilmumist, kui ei teatud, et ta redutab Nõos. Sikkar moodustas valitsust peamiselt küüditamisest pääsenud Ühinenud Põllumeeste erakonna tegelastest. Sinna valitsusse olevat kuulunud riigikontrolör Karl Soonpää, Järvamaa maavalitsuse liige Voldemar Tartu, kes hiljem läks dr. Mäe rekke. Ernst Kirsile pidi selles valitsuses prantsuse keele oskuse tõttu kuuluma välisministri koht. Kõik see olevat toimunud välgukiirusel enne hitlerliku armee kohalejõudmist, kui Ernst Kirs istus rahulikult hallis majas, kust käis koostöö Sikkariga.
Isiklikku
Edgar Aaviku tütre Leene Aaviku vanaisa oli väidetavasti Karl Timoleon von Neff.
BT-2
BT-2 on Nõukogude Liidus, aastatel 1931 – 1933 tootmises olnud kerge tank.
BT-2 oli esimene seeriatank sarjast BT (vene БТ – быстроходный танк – kiirtank), mis ehitati ameerika inseneri John Walter Christie ratas-roomiktanki baasil. Tänu oma originaalsele veermikule oli masin võimeline sõitma nii roomikutel, kui ka ratastel (roomikute eemaldamisel). Ratastel sõitmisel oli vedavaks rattaks tagumised ning pööravateks esimesed suured kanderattad.
BT-2 võeti Nõukogude Liidus relvastusse 13. veebruaril 1931 ning seda toodeti tehases Harkovi tehases nr. 183 kuni 1933. aastani kokku 620 masinat.
Tankid BT-2 osalesid Talvesõja lahingutes, kus kandsid suuri kaotusi. 1941. aasta alguses oli Nõukogude Liidu relvastuses veel keskeltläbi 200 BT-2 tanki, kuid kõik kaotati Suure Isamaasõja esimestel kuudel.
Vasil Radoslavov
pisi|Vasil Radoslavov Vasil Radoslavov (27. juuli 1854 – 21. oktoober 1929) oli Bulgaaria peaminister 1886–1887 ja 1913 – 28. november 1918.
Avita
pisi|Avita Tallinnas, Pikk 68 Avita (harvemini ka AVITA) on kirjastus Tallinnas.
Kirjastus oli loodud 1988. aastal eesmärgiga anda välja õppematerjale. Kirjastuses ilmuvad õpikud ja töövihikud. Tänapäeval kuulub Avita kaubamärk AS-ile BIT.
2017. aastal oli ettevõtte käive 3,4 miljonit eurot ning sellega oli AS BIT Eesti suurima käibega raamatukirjastaja. Samas jäädi 245 tuhande euroga kahjumisse.
Kirjastusel on oma müügiesindused Tallinnas, Tartus, Pärnus ja Jõhvis. Töötajate arv on 70 inimest, nende hulgas aine- ja keeletoimetajad, kunstnikud, küljendajad ja reprospetsialistid.
Kolga-Jaani kihelkond
pisi|[[Pärnu kreis Liivimaa kubermangus. Liivimaa atlas (1798)]] pisi|[[Viljandi kreis Liivimaa kubermangus. Liivimaa atlas (1798)]] Kolga-Jaani kihelkond (lühend KJn; saksa keeles ''Kirchspiel Klein-St. Johannis'') oli kihelkond Viljandimaal ning Tartu ja Viljandi kreisis Liivimaa kubermangus.
Kihelkonna ajalugu
13. sajandil kuulus ala Nurmekunna ja Mõhu maakonna lõunaosa piiresse ning Liivi ordu võimu ajal Põltsamaa komtuurkonda.
Kihelkonda on esimest korda mainitud 1559. aastal Kõrve (Corper) nimega. Aastani 1639 oli Kolga-Jaani Põltsamaa abikogudus.
1773. aastal ühendati Tartu kreisist lahutatud Kolga-Jaani kihelkond, Pilistvere ja Põltsamaa kihelkond Pärnu kreisiga.
Kolga-Jaani elu edenemisele aitas kaasa Meleski-Rõika peeglivabriku rajamine. Peeglivabrik avati 1795. aastal. 1860. aastate lõpus algas kihelkonnas talude päriseksostmine. Sellal toimus ka väljaränne Venemaale.
Kihelkonna keskuseks kujunes kiriku ümber tekkinud Kolga-Jaani alevik. Rahvastikust kuulus valdav enamik luteri kirikusse. Samas oli märkimisväärselt suur ka õigeusuliste osa ning 19. sajandi keskel siirdus ligi 26% elanikkonnast apostlikku õigeusku.
Kolga-Jaani kihelkonna mõisad
Kihelkonnas paiknes 4 mõisat: 1 kirikumõis ja 3 rüütlimõisast peamõisat. Lisaks veel 4 karjamõisat.
Kolga-Jaani kihelkonna vallad
1866. aastal, kui võeti vastu vallaseadus ja valdadest said riiklikud haldusüksused, algas hoogne mõisavaldade liitmine.
19. sajandi viimasel veerandil oli Kolga-Jaani kihelkonna alal neli valda:
Neist kolm viimast liitusid 1892. aasta septembris Soosaare vallaks.
Kolga-Jaani kihelkonna pärand
Eesti Rahva Muuseumile käidi kihelkonnas vanavara korjamas esimest korda 1911. aastal.
Kihelkonna alad tänapäeval
Kolga-Jaani kihelkond hõlmas ligikaudu endise Kolga-Jaani valla maad.
Hillar Hein
Hillar Hein (sündinud 19. jaanuaril 1954 Tallinnas) on endine Eesti suusahüppaja ja praegune treener.
Ta on Kaarel Nurmsalu treener.
Hillar Heina poeg Jouko Hein on samuti suusahüppaja.
Fredrik Reinfeldti valitsus
Fredrik Reinfeldti valitsus on Rootsi nelja erakonna koalitsioonivalitsus, mis astus ametisse pärast 2006. aasta parlamendivalimisi 6. oktoobril 2006.
Peaminister on moderaat Fredrik Reinfeldt. Valitsuses osalevad Moderaadid, Keskpartei, Liberaalne Rahvapartei ja Kristlikud Demokraadid.
Andres Ergma
Ta lõpetas aastal 1977 Tallinna Polütehnilise Instituudi tööstuse planeerimise erialal.
Ergma on Eesti Pensionäride Ühenduste Liidu juhatuse esimees ja Eesti Vanavanemate Ühingu juht.
Ta oli 2002–2009 Rahvaliidu liige. Ta kandideeris 2011. aasta Riigikogu valimistel üksikkandidaadina ja sai 70 häält.
Jaan Jüris
pisi|Jaan Jüris 2003. aastal Jaan Jüris (sündinud 23. juunil 1977) on eesti suusahüppaja.
Aastatel 1984–1991 oli tema treener Vladimir Golubev ja 1991–2007 Hillar Hein. Pärast seda treenis ta treenerita.
Jüris võistles 2002. ja 2006. aasta taliolümpiamängudel.
2008. aastast on Jaan Jüris Tehvandi spordikeskuse hüppemägede kompleksi juht.
Szilveszter Matuska
Szilveszter Matuska (29. jaanuar 1892 Csantavér – ?) oli ungari terrorist.
Ta tegi vähemalt kaks ebaõnnestunud rongi rööbastelt mahajuhtimise katset Austrias 1930. aasta detsembris ja 1931. aasta jaanuaris. Esimene õnnestumine toimus 8. augustil 1931, kui rööbastelt jooksis maha Berliini-Baseli ekspressrong. Inimesed said vigastada, kuid hukkunuid ei olnud. Sama aasta 13. septembril juhtis ta Budapesti lähedal rööbastelt välja Viini suundunud rongi. Hukkus 22 inimest ja 120 sai vigastada. Matuskat nähti kuriteopaigal, kuid tal õnnestus pääsenud reisijaks maskeerudes põgeneda. Ta tabati siiski kuu aega hiljem Viinis ning ta tunnistas teo üles. Ta mõisteti süüdi ja talle määrati surmanuhtlus, mis muudeti eluaegseks vanglakaristuseks. 1944. aastal põgenes ta vanglast, pärast seda pole ta saatusest kindlaid teateid.
Allofoon
Allofoon on foneemi häälduskuju. Allofoonid on sama foneemi foneetiliselt erinevad variandid.
Allofooni häälduses sisaldub vastava foneemi tunnuste miinimumkomplekt (et foneem oleks tajutav), kuid sellele lisanduvad häälduskohast, häälikuümbrusest, kõneleja eripäradest tulenevad variatsioonid.
Foneemid eristavad keeles sõnade tähendusi, allofoonid mitte. Ühe keele eri foneemid võivad aga teises keeles olla sama foneemi allofoonid ja vastupidi.
Hominina
Hominina on alamtriibus inimlaste sugukonnast. Alamtriibusesse Hominia ei kuulu enam šimpansid, vaid ainult Orrorin tugenensis, australopiteegid ja inimene. Hominina liigid olid suhteliselt antropomorfsed (inimesetaolised) esikloomalised. Erinevalt šimpansidest olid nad bipedaalsed, st liikusid kahel jalal. Tagajäsemetel liikumise tõendiks on suure kuklamulgu paigutus koljul, samuti reieluu kaela ja põlveliigese ehitus. Inimesel ja meie bipedaalsetel esivanematel on reieluu kael järsema nurga all reieluu suhtes ja liiges ise on suhteliselt suur. Puu otsas elavast inimahvist ei saanud üleöö bipedaal. Ökosüsteemi muutus (metsast savanniks) ei olnud "puu otsast mahatuleku" põhjus. Bipedaalsed australopiteegid elasid aladel, kus oli veel piisavalt metsa alles. Inimahvidele iseloomulikud pikad käed ja lühikesed jalad olid säilinud ka peale miljon aastat kestnud bipedalismi.
Ainus säilinud liik on Homo sapiens.
Šimpansi ja inimese lahknemine oli 5-7 miljonit aastat tagasi. 3 miljonit aastat tagasi hakkasid lahknema Australopithecus ja Paranthropus. Mõlemad perekonnad eksisteerisid koos 1,5 miljonit aastat.
Esimeseks Hominina liigiks peetakse Orrorin tugenensist, kes on australopiteekide viimane ühine esivanem.
Fülogeneetiline jaotus
,______________________________________ Ardipithecus ramidus † __|  |______________________________________ Australopithecus anamensis † |          |,____________________________  Kenyanthropus platyops  † |          |   ,__________________________ Australopithecus afarensis † |  |           |   |   ,______________________ Australopithecus garhi † |  ,___|           |   |   |______________________ Australopithecus africanus † |  |           |   |   ,______________________ Paranthropus aethiopicus † |  |___|           |   |   |   ,__________________ Paranthropus robustus † |  |   |___|           |___|       |__________________ Paranthropus boisei † |              |       ,__________________ Homo habilis † |_______|                      |    ,_____________ Homo ergaster † |____|                           |                            |   ,_________ Homo erectus † |___|                           |   |   ,____ '' Homo floresiensis † |  |___|                            |                              |                            |_____________ Homo antecessor † |                                |   ,______ Homo heidelbergensis † |___|                              |   |   ,___Homo neanderthalensis † |  |___|                               |                               |                               |______,____Homo rhodesiensis  † |                                     | ,_ ''Homo sapiens |_|
Johann Anvelt
Johann Anvelt (25. mai 1900 Tallinn – 16. oktoober 1969 Chicago) oli Eesti sõjaväelane (kolonel).
Kotel
Kotel on linn Bulgaarias Sliveni piirkonnas.
Selle linnaga on seotud mitmed Bulgaaria tuntud inimesed, näiteks Aleko Bogoridi, Stefan Bogoridi, Vratsa piiskop Sofroniy, Petar Beron, Gavril Krastevich, revolutsionäär Georgi Rakovski ja Teise maailmasõja aegne peaminister Dobri Bozhilov.
Tuntud on Koteli muusikakool, kust on välja kasvanud mitmeid tuntud muusikuid.
Svetlana Ivnitskaja
Svetlana Ivnitskaja (14. detsember 1956 Petserimaa – 2. september 2017 Tallinn) oli Eesti kodanik, kes kandideeris mitmetel valimistel üksikkandidaadina.
Ivnitskaja kandideeris 2014. aasta Euroopa Parlamendi valimisel ja sai 169 häält. Tema valimisplatvorm oli seista kodanikupalga, kõigi maksude kaotamise ja armee laialisaatmise eest. Euroopa Liidu eelarvet tulnuks tema arvates suurendada raha juurdetrükkimise teel. Teda tutvustanud ERRi klipp osutus üheks enim tähelepanu pälvinud videoks eurovalimiste portaalis ning kogus 70 000 vaatamist.
Ivnitskaja kandideeris üksikkandidaadina ka 2015. aasta Riigikogu valimistel ja sai 46 häält.
Yisra'el Betenu
Yisra’el Betenu asutati 1999. aastal, mil Avigdor Lieberman otsustas paremtsentristlikust Likudist lahku lüüa. Knesseti 15. koosseisu valimistel (1999), sai Yisra’el Betenu 4 kohta 120 kohalises Iisraeli parlamendis.
Knesseti 18. koosseisu erakorralistel valimistel 10. veebruaril 2009 sai Yisra’el Betenu 15 kohta. Oma valimiseelses kampaanias nõudis Yisra’el Betenu palestiina päritolu Iisraeli kodanikelt truudusevannet Iisraeli riigi vastu, ähvardades nad muidu kodakondsusest ilma jätta. Alates 2009. a märtsist kuulub Iisraeli valitsusse.
Mehikoorma
pisi|Mehikoorma tuletorn, samas kõrval asub ka piirivalvekordon pisi|[[Mehikoorma kirik|Mehikoorma luterliku kiriku varemed]] Mehikoorma on alevik Põlva maakonnas Räpina vallas. Asub Lämmijärve ääres, kohas, kus Peipsi-Pihkva järv on kõige kitsam (2 km).
Alevikus on Mehikoorma Põhikool, kauplus, apteek, raamatukogu, Mehikoorma õigeusu kirik ja Mehikoorma luteri kiriku varemed (EELK Mehikoorma kogudus tegutseb pastoraadi hoones), hüdromeetriajaam, tuletorn ja piirivalvekordon.
Bussiühendus on Tartuga ja Räpinaga. Lähim kiirabi, tuletõrje ja politseijaam asub Räpinas.
Vaatamisväärsused
Mehikoormasse sisenedes peatänavast vasakul on Mehikoorma kalmistu; sellest edasi, kõrguvate puude vahel näeb 1895. aastal ehitatud ja Teises maailmasõjas hävitatud Mehikoorma luteri kiriku varemeid. EELK Mehikoorma kogudus tegutseb tänapäeval pastoraadi hoones. Vana kiriku varemetest kagusuunas astudes näeb vasakul pool Mehikoorma kooli ja tänavaid, mis viivad sadamasse. Pärast seda tuleb paremat kätt bussipeatuse plats, ehk n.ö. Mehikoorma keskpunkt, kus asub ka kauplus.
Mehikoorma kordoni lähedane järvekallas koosneb liivasest kiviklibusest rannast, mida eraldab pilliroog. Rannakõrgendikul on Mehikoorma tuletorn, mis ehitati 1938. aastal. Rannajoonest 63 meetri kaugusel järve peal on kivikuhi, mis oli vanasti kaldaga ühendatud ja mida kasutati sadamana.
Enne Eesti riikliku iseseisvuse taastamist aastal 1991 peeti suviti Mehikoormas üle Peipsi järve ujumisvõistlusi.
Lahingud
1. Eesti kaitselahingud Lämmijärve kaldal veebruaris 1944. Meerapalu lahing
2. Punaarmee Mehikoorma dessant 15.-16. augustil 1944. aastal.
3. Punaarmee Mehikoorma dessandi pommitamine Luftwaffe poolt augustis 1944.
Villem Sikk
Villem Sikk (18. märts 1865 Pakaste mõis – 6. aprill 1921) oli esimene Jõgeva alevivanem aastail 1919–1920.
Tema isa oli Pakaste mõisas viinameister. Isa suri varakult ning ema kolis koos lastega Härjanurme valda Jõunesse. Villem Sikk õppis Jõune külakoolis ja lõpetas Kursi kihelkonnakooli. Pärast kihelkonnakooli lõpetamist hakkas ta Jõunes koolmeistriks.
Sikk oli tegev Kursi Karskuse Seltsis: tema eestvedamisel pandi alus pasuna- ja laulukoorile ning lavastati näitemänge.
1913. aastal valiti Sikk vastasutatud Jõgeva Rahvahariduse Seltsi aseesimeheks. Ta oli ka Jõgevale tuletõrjeseltsi asutamise ja seltsimaja ehitamise eestvedaja. Jõgeva Vabatahtlike Tuletõrjujate Seltsi esimesel, 1908. aastal toimunud üldkoosolekul valiti Sikk seltsi esimeheks ja ta jäi sellesse ametisse kuni 1920. aastani.
1914. aastal korraldas Jõgeva Rahvahariduse Selts Jõgeval oma esimese laulupäeva, millest võtsid osa ümbruskonna laulukoorid. Villem Sikk oli kooride peajuht.
1915. aastal läks Villem Sikk kooliõpetaja ametist pensionile ja asus elama Jõgevale, kus pidas seltsimaja einelauda kuni oma surmani 1921. aasta aprillis. Ta maeti Kursi kalmistule.
Kainun institutti
240px|right|thumb|Kainun institutti. Terje Aronseni foto Kainun institutti (norra keeles: Kvensk institutt) on jaanuaris 2007 avatud kainu ehk kveeni keele ja kultuuri keskus Norras Børselvis. (2005. aastani tegutses Norsk senter for kvensk språk og kultur. )
Asutuses on Norra Kuningriigi palgal kuus töötajat. Juhataja on Hilde Skanke.
Tööülesannete hulka kuuluvad :
Instituudi juhatuses on ühe häälega esindatud nii Norske Kveners Forbund / Ruijan kveeniliitto, Porsangeri omavalitsus, Pyssyjokilaiset ja Ruijan Kväänit, Tromsø ülikool kui ka Finnmargi Ülikooli Kolledž.
Samas tegutseb ka 2007. aastal asutatud Kveeni keele nõukogu. .
Poola skulptorite loend
Siin loetletakse poola ja Poola skulptoreid.
B
pisi|120px|Jerzy Boroń pisi|120px|Henryk Burzec
D
pisi|120px|Henryk Dmochowski pisi|120px|Xawery Dunikowski pisi|120px|Wincenty Dunikowski-Duniko pisi|120px|Tomasz Dykas pisi|120px|Czesław Dźwigaj
F
pisi|120px|Krystyna Fałdyga-Solska
G
pisi|120px|Wojciech Gryniewicz pisi|120px|Józef Gosławski pisi|120px|Gustaw Gwozdecki
H
pisi|120px|Władysław Hasior
J
pisi|120px|Maria Jarema pisi|120px|Giennadij Jerszow
K
pisi|120px|Tadeusz Kantor pisi|120px|Piotr Kowalski pisi|120px|Katarzyna Kozyra
pisi|120px|Antoni Kurzawa
L-Ł
pisi|120px|Konstanty Laszczka pisi|120px|Teofil Lenartowicz
M
pisi|120px|Eugeniusz Molski
O
pisi|120px|Ludwika Ogorzelec
P
pisi|120px|Zbigniew Pronaszko pisi|120px|Adam Przybysz
R
pisi|120px|Stanisław Rzecki
S-Ś
pisi|120px|Wit Stwosz pisi|120px|Jan Szczypka
U
pisi|120px|Helena Unierzyska
W
pisi|120px|Zbigniew Wąsiel
pisi|120px|Tadeusz Antoni Wojtasik pisi|120px|Franciszek Wyspiański
Z-Ż
pisi|120px|Ryszard Zając
Pigment
Eri valdkondades tähistab "pigment" mitmeid mõisteid:
Harilik pihlakas
Harilik pihlakas (Sorbus aucuparia) on roosõieliste sugukonda pihlaka perekonda kuuluv mitmeaastane heitlehine lehtpuu. Aastatel 2000 ja 2022 valiti harilik pihlakas aasta puuks Eestis.
Nimetus
Rahvapärased nimetused: pihelgas, pihlak, pihl, pihlapuu.
Levila ja kasvukoht
Pihlaka levila hõlmab peaaegu kogu Euroopa, välja arvatud äärmises lõunaosas, kus ta kasvab üksnes mägedes, ning Põhja-Aasias. Ta on levinud kõikjal Eestis. Pihlakas talub hästi külma. Seetõttu suudab ta kasvada mägedeski: Briti saartel kuni kilomeetri, Prantsusmaal kuni 2 kilomeetri kõrguseni, lõuna pool veelgi kõrgemal.
Pihlakas talub ka mitmesuguseid pinnaseid, alates õhukestest happelistest pinnastest kuni kaljulõhedeni. Ta kasvab suhteliselt sageli isegi epifüüdina teiste puude lõhedes ja tüvede harunemiskohtades, kuigi need taimed ei saa enamasti suguküpseks.
Kirjeldus
Harilik pihlakas kasvab enamasti 4–10 meetri kõrguseks. Eesti kõrgeimad pihlakad ulatuvad isegi 20 meetrini. Maailma kõrgeim äramõõdetud pihlakas oli 28 meetrit kõrge. Jämedamate harilike pihlakate ümbermõõt küündib 2 meetrini.
pisi|left Puukoor on noortel puudel sile ja hõbehall, vanadel puudel kahvatu hallikaspruun ja kestendav, vahel isegi lõhenenud.
thumb|left|Hariliku pihlaka [[õisik]] Harilik pihlakas õitseb juunis. Õied on valged ja moodustavad pöörise, mis koosneb kuni 250 õiest ning on 8–15 cm läbimõõdus. Õis on 1 cm läbimõõduga ja 5 kreemikasvalge kroonlehega. Õisi tolmeldavad putukad.
Pihlakal on õunvili, mille läbimõõt on 6–9, harva kuni 14 mm. Viljad on toorelt rohelised, aga valmivad septembri lõpus ning muutuvad algul oranžideks ja siis punasteks. Viljas on kõige sagedamini 2, aga vahel kuni 8 seemet. Viljad on söödavad. Nende maitse paraneb pärast esimesi öökülmi.
Pihlakas on diploidne taim. Tal on 34 kromosoomi.
Pihlakad ei ela väga vanaks, tavaliselt piirduvad 100 eluaastaga.
Paljunemine
thumb|Hariliku pihlaka viljad Väikestele asustamata meresaartele satub harilik pihlakas lindude abil, kes pihlakaseemneid söövad, meresaartele lendavad ja seal roojavad. Seemned säilitavad idanemisvõime ka linnu soolestikus.
Pihlaka vilju söövad meeleldi paljud linnud, eriti rästad, kes neid ka levitavad. Seemneid söövad leevikesed ja vindid. Talve tulekul pihlakamarjad ei pudene, vaid jäävad puu külge ning siis, kui maapind on lume all ja muud toitu pole, söövad pihlakamarju juba kõik linnud, kes näljas on, kaasa arvatud vareslased.
Heino Tiivel
pisi|Heino Tiivel. Heino Kaljo Tiivel (15. märts 1922 Tõlliste vald Valgamaa – 28. august 1994 Tallinn) oli eesti arstiteadlane, kirurg ja onkoloog.
Elukäik
Lõpetas aastal 1940 Valga Gümnaasiumi ja Tartu Riikliku Ülikooli arstiteaduskonna 1949. Kaitses Meditsiiniteaduste kandidaadi kraadi 1964 Leningradis NSVL MA Röntgenoloogia ja Radioloogia Keskinstituudis.
Töötas Tartu Haavakliinikus 1949–1952, Tallinna Keskhaiglas 1957–1959, Kirgiisi NSV Onkoloogia ja Radioloogia TUI 1964–1968 ja Tartu Onkoloogia dispanseris 1968–1974. Valiti 1971 TÜ sünnitusabi ja günekoloogia kateedri onkoloogia dotsendiks (kuni 1974). Aastatel 1974–1993 Tallinna Vabariikliku Onkoloogia dispanseri peaarsti asetäitja ja konsultant.
Uurimisvaldkonnad: kilpnäärme ja rinnanäärme kasvajad, nende metastaseerumine ja ravimeetodid.
Isiklikku
Tema isa oli koolijuht ja pedagoog Ainto Tiivel. Tema poeg on bioloog ja diplomaat Toomas Tiivel.
Pascal Couchepin
thumb|Pascal Couchepin. Genf, 5. juuli 2007
Pascal Couchepin (sündinud 5. aprillil 1942 Martignys Valais' kantonis) on Šveitsi jurist ja poliitik, liberaalse Vaba Demokraatliku Partei liige. Ta oli Šveitsi liidupresident aastatel 2003 ja 2008.
Elulugu
1968. aastal hakkas Couchepin osalema ka poliitilises elus – ta valiti Martigny linnanõukogu liikmeks. Aastatel 1984–1998 oli ta Martigny linnapea.
Üleriigilises poliitikas osales Pascal Couchepin alates 1979. aastast Rahvusnõukogu liikmena. Ühtlasi oli ta aastatel 1989–1996 Vaba Demokraatliku Partei parlamendifraktsiooni esimees.
Alates 11. märtsist 1998 on ta olnud Šveitsi valitsuse ehk Liidunõukogu liige. Aastatel 1998–2002 vastutas ta rahvamajanduse ja alates 2003. aastast siseasjade eest. Couchepini ametiajal astus Šveits Maailma Kaubandusorganisatsiooni.
Ühena vähestest Šveitsi poliitikutest osaleb Couchepin transatlantilise Bilderbergi grupi konverentsidel, mida vandenõuteoreetikud seostavad vabamüürluse ja maailmavalitsemise plaanidega.
1. jaanuarist 31. detsembrini 2003 oli ta Šveitsi liidupresident. Ühtlasi on Couchepin olnud 2002. ja 2007. aastal liidupresidendi asetäitja.
12. detsembril 2007 valis Šveitsi parlament ta 2008. aastaks taas liidupresidendiks. 1. jaanuaril 2008 võttis ta ameti üle oma eelkäijalt, sotsiaaldemokraat Micheline Calmy-Reylt.
1. jaanuaril 2009 andis ta ameti üle Hans-Rudolf Merzile.
12. juunil 2009 teatas Pascal Couchepin, et astub 31. oktoobril 2009 Liidunõukogu liikme kohalt tagasi.
Isiklikku
Pascal Couchepin elab oma sünnilinnas Martignys. Tema abikaasa on Brigitte Rendu, neil on kaks tütart ja poeg.
Maailma Kaubanduskeskus
pisi|WTC pisi|World Trade Center 7 aastal 2006 Maailma Kaubanduskeskus ehk World Trade Center (tuntud ka kui WTC või Twin Towers) oli ehitiste kompleks USAs New Yorgi linnas. Seitse ehitist, mis kompleksi kuulusid, hävitati 11. septembril 2001 (11. septembri terrorirünnakute käigus). Ground Zero piirkonda ehitatakse kuus uut pilvelõhkujat ja mälestussammas 11. septembri rünnakus hukkunutele.
Algsed World Trade Centeri kaks 110-korruselist torni projekteeris Minoru Yamasaki 1960. aastate alguses. Ehitus algas 5. augustil 1966. Põhjatorn (North Tower ehk 1. torn) valmis 1970. aasta detsembris ja Lõunatorn (South Tower ehk 2. torn) valmis 1971. aasta juulis.
Ehitised olid New Yorgi südalinnas Lower Manhattanil ja sisaldasid 4 miljonit ruutmeetrit büroopinda. Restoran Windows on the World asus Põhjatorni 106. ja 107. korrusel, samal ajal kui Lõunatornis oli 107. korrusel vaatlusplatvorm, mida kutsuti ka "Top of the World".
Teised World Trade Centeri ehitised olid Marriott World Trade Center, 6 World Trade Center (milles asus United States Customs), 7 World Trade Center. Maailma Kaubanduskeskus elas üle tulekahju 1975. aasta 13. veebruaril ja pommitamise 1993. aastal. 1998. aastal otsustas Port Authority liisida hooned välja eraettevõttele, selle au sai endale Silverstein Properties 2001. aasta juulis.
2001. aasta 11. septembri hommikul kaaperdasid Al-Qā‘idah'ga seotud terroristid kaks Boeing 767 lennukit ja juhtisid need World Trade Centeri kompleksi, kaksiktornidesse. Pärast seda, kui Lõunatorn oli 59 minutit põlenud, kukkus 110-korruseline hiigelehitis kokku. 30 minutit hiljem langes ka Põhjatorn. Kokku sai 11. septembri terroriaktis surma 2753 inimest. Hiljem kukkus sellel samal saatuslikul päeval kokku ka 7 World Trade Center, kuna see sai kannatada kaksiktornide varingus ja tulekahju ei olnud võimalik kustutada. Ka teised ehitised said kannatada, ja need lammutati, kuna neid ei olnud võimalik taastada.
Esimene taasavatud ehitis World Trade Center kompleksis oli 7 World Trade Center, mis on samuti tuntud kui 250 Greenwich Street. Ehitus algas vaid mõni kuu pärast 2001. aasta 11. septembri rünnakuid. 7WTC valmis 2006. aasta mais. Kui varem oli hoone 47-korruseline, siis uus variant on 52-korruseline ja 226 meetri kõrgune. Uuel ehitusel on rõhku pandud ka tugevama toestuse ehitamisele, keskkonnasäästlikkusele ja turvalisusele.
2001. aasta novembris pandi kokku Lower Manhattan Development Corporation (LMDC), mille eesmärk oli valida kavandid hoonetest, mis Lower Manhattani ala edaspidi WTC kompleksina kaunistavad. See asutus korraldas võistluse leidmaks uue World Trade Centeri ja mälestisehitise kujunduse. Valiti projekt Memory Foundations, mis on kavandatud Daniel Libeskindi poolt. Selle kavandi järgi ehitatakse 1 World Trade Center ehk Freedom Tower ja kolm teist büroohoonet. Uuel WTC kompleksil pole mitte kaks, vaid üks hiigeltorn, mis seekord on kaks korrust lühem kui Põhja- või Lõunatorn.
Kaksiktornid
pisi|World Trade Center öötuledes Koos 7 World Trade Centeri ehitusega 1980. aastatel oli WTC kompleksis seitse ehitist, kuid kõige tähtsamad ja märgatavamad olid kaksiktornid, ehk siis Lõunatorn ja Põhjatorn, mis mõlemad olid 110-korruselised ja 411 meetrit kõrged. Pressikonverentsil 1973. aastal küsiti arhitektilt Minoru Yamasakilt: "Miks kaks 110-korruselist maja? Miks mitte üks 220-korruseline?" Tema vastus oli: "Ma ei tahtnud inimsuse piiridest välja minna."
Kui Põhjatorn valmis 1972. aastal, sai sellest suurim ehitis kogu maailmas kaheks aastaks (hiljem võttis selle üle Chicago Sears Tower), möödudes Empire State Buildingu kõrgusest, mis oli maailma kõrgeim olnud juba 40 aastat. Põhjatorn oli 416 meetrit kõrge ja sellel oli telekommunikatsiooni antenn, mis lisati katusele 1978. aastal ja oli 109 meetrit pikk. Koos 109-meetrise antenniga ulatus torn 525 meetri kõrgusele.
Lõunatorn sai kõrguselt maailma teiseks ehitiseks 1973. aastal, kui see valmis. Lõunatorni vaatlustekk oli 420 meetrit ja sisene vaatlusala 399 meetrit kõrge. WTC tornid hoidsid maailma kõrgeima hoone rekordit vähe aega, sest 1973. aasta mais valmis Sears Tower Chicagos, mis oli 442 meetrit kõrge.
110. korrusel Põhjatornis asus ruum, kus peaaegu kõik New Yorgi telekanalid ja raadiod edastasid signaali. Põhjatorni katusel asus 110 meetri kõrgune antenn, mis neid signaale edastas: WCBS-TV 2, WNBC-TV 4, WNYW 5, WABC-TV 7, WWOR-TV 9, Seacaucus, WPIX 11, WNET 13 Newark, WPXN-TV 31 ja WNJU 47. Sellel oli samuti neli NYC raadiosaatjat: WPAT-FM 93.1, WNYC 93.9, WKCR 89.9, WKTU 103.5. Kontroll katusekorruse üle oli WTC Operations Control Centerist (OCC) mis asus B1-tasandil 2 World Trade Centeris.
Top of the World – vaatlustekk
Kuigi suurele osale WTCst ei pääsenud tavakodanik ligi, pakkus Lõunatorn inimestele vaateplatvormi, niinimetatud Top of the World Trade Center Observations 107. korrusel. Külastades vaatlustekki, pidid külastajad enne läbima karmid turvakontrollid, mis lisati pärast 1993. aasta pommitamist. Pilgu sai üle New Yorgi osariigi heita pilgu 400 meetri kõrguselt. The Port Authority renoveeris vaatlusteki 1995. aastal, siis liisis selle firmale Ogden Entertainment, mis lisas vaatlustekile simulatsiooni helikopterisõidust üle New Yorgi. Söögikoht oli disainitud metroorongiks. Kui ilm lubas, said külastajad sõita liftiga 107. korruselt teisele vaateplatvormile 420 meetri kõrgusel. Selge ilmaga päeval said inimesed näha kuni 50 miili kaugusele silmapiirini. Lisati ka niinimetatud enesetapjate turvapiire nii, et vaatajaid see ei seganud.
Windows on the World
Põhjatornis oli 106. ja 107. restoran, mille nimi oli Windows on the World, mis avati aprillis 1976. Restorani eestvedaja oli Joe Baum. Restorani tegemine maksis rohkem kui 17 miljonit USA dollarit. Windows on the World restoran pakkus samuti ka veinikoolitust, mida juhtis Kevin Zraly. Windows on the World suleti pärast 1993. pommiplahvatusi Põhjatorni maa-aluses parklas. Pärast taasavamist 1996. aastal nimetati ümber ka teised restoranid, Hors d'Oeuvrerie uus nimi oli "Greatest Bar on Earth" ja Cellar of the Sky nimeks sai Wild Blue. Aastal 2000 – mis jäi restoranile ka viimaseks – oli restoranil 37 miljonit dollarit sissetulekut. See tegi sellest suurima sissetulekuga restorani terves maailmas.
1975. aasta tulekahju
13. veebruaril 1975 süttis Põhjatornis bürooala 11. korrusel. Tuli levis läbi keskmise šahti 14. ja 9. korrusele. Peaaegu kohe peatati tule levik ja paari tunniga oli see kustutatud. Kõige rohkem sai kannatada 11. korrus. Tulekaitse hoidis hoone konstruktsioone sulamast. Paar alumist korrust kannatasid ka veekahjustuste all. Siis ei olnud WTC-s sprinklersüsteeme.