Cheshire_Calhoun
Oma südame muutmine
Küsimus, kas ma peaksin andestama, tekib siis, kui andestuse juures hakatakse vahet tegema. Seda võib küsida muu hulgas nii: kas on midagi, mille pärast ma peaksin andestama, kuigi mul on ilmselt õigus vimmale? Mõnikord on vastus "jah". Vimmaka karistusesoovi täitmine ei pruugi olla väärt riskimist muus suhtes hea või vajaliku suhte kaotamisega. Sel juhul võidakse püüda vimmast mööda minna, asendades mõtted haavamisest mõttega inimese parematest joontest (Joanna North, "Wrongdoing and Forgiving"). Haavamine ise jääb andestuse juures puutumata. Seetõttu jääb reaalne oht, et lõpuks ei õnnestu sellele mitte mõelda. Selline andestus tundub minimalistlik, osalt sellepärast, et see on potentsiaalselt ajutine, veel rohkem aga sellepärast, et haavamist mitte niivõrd ei andestata kui ignoreeritakse. Filosoofid kalduvad keskenduma küsimusele, kas ta väärib andestust. Mure väärimise pärast on seotud mõttega, et emotsioonid peaksid olema õigustatud. Viha peaks olema põhjendatud. Kui mitte, siis ollakse andestuseks valmis. Samamoodi peaks viha puudumine olema põhjendatud. Muidu peaks andestusest keelduma. (Või ehk peaks püüdma muutuda mitteandestavaks. "Sul peaks vimm olema. Kus on su eneseaustus?") Kui küsitakse, kas ta väärib andestust, siis küsitakse, kas on fakte, mis teevad jätkuvad karmid tunded tema vastu õigustamatuks ja kohatuks. Kas mingid faktid näitavad, et ta ei peaks (või ei peaks enam või ei peaks nii palju) oma pahateost aru andma? Sellised faktid näitavad tavaliselt, et uskumused, millel viha põhines, olid väärad: pahategu oli tegelikult vabandatav või õigustatav. Või pärast pahategu leidis aset muutus, näiteks kahetsus, heastamine või karistuse vastuvõtmine, mis teeb edasise arupärimise ebamõistlikuks. Teenitud ja teenimatu andestuse eristus on lõppkokkuvõttes eristus emotsionaalse hoiaku õigustatud ja õigustamatu muutuse vahel. Sidumus muuta südant ainult õigustatult on ilmselt minimalistliku andestuse sidumus. Kui ma loobun karmist reaktsioonist, olles avastanud, et sinu tegu oli vabandatav või õigustatud, siis ma teen seda, mida ma peangi tegema. Siis ei olnudki millegi peale pahane olla, polnudki midagi andestada. Kui ma loobun karmist reaktsioonist, kui oled kahetsenud, hüvitanud või küllalt kannatanud, siis seda ma peaksingi tegema. Kui juba väärimise küsimus on tõstatatud, siis pole muud valikut kui andestada, pole suuremeelset andestamist. Kui mõistus nõuab südame muutmist, siis andestus pole enam valikuline. Valikulisuse võib püüda tagasi tuua, osutades sellele, et paljudel juhtudel ei saa väärimise küsimusele otsustavalt vastata, ja siis tuleb valida. Otsustavad vastused võivad puududa esiteks sellepärast, et andestaja ei suuda teada saada, kas ülekohus oli nii tõsine, et väärib vimma, kas vabandus või õigustus on aktsepteeritav, kas kahetsus oli ehtne, kas tegu on hüvitatud ja kas on küllalt kannatatud. Ent viitamine määramatusele ei tee andestust tõeliselt valikuliseks, sest need eeldavad, et piisava teadmise korral oleks andestamine või mitteandestamine olnud ratsionaalselt nõutav. Teiseks on vabandatavuse, õigustatavuse, kahetsuse piisavuse ja hüvitamise täiuslikkuse kriteeriumid ebamäärased, nii et on tarvis otsustusvõimet. Aga see teeb andestuse valikuliseks ainult nõrgas mõttes. Kui on andestusväärsus on juba otsustatud, siis on andestus nõutav. Sel juhul ei ole need, kes rohkem andestavad, suuremeelsemad, vaid neil on leebemad kriteeriumid. Pinge sellest, et soovitakse andestada ainult väärilistele, kuid saadakse aru, et selline andestamise kitsendamine on minimalistlik, annab andestuse paradoksi (Aurel Kolnai, "Forgiveness") ühe variandi: kui andestama peaks ainult väärilistele, siis andestamatu on kas õigustamatu või mõttetu (väärilistele pole midagi andestada).