cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Taavet Rootsmäe
Aastatel 1919–1959 oli Taavet Rootsmäe Tartu ülikooli astronoomiaõppejõud (alates 1931 professor), 1919–1948 Tartu tähetorni direktor. Ta arendas erialast oskuskeelt ja pühendas palju aega nii ülikooli kui ka keskkoolide õppekavade ja reaalainete õpetamise metoodika ning didaktika väljatöötamisele. 1922–1940 tegutses Tartu ülikooli juures didaktilis-metoodiline seminar keskkooliõpetajate ettevalmistamiseks, kus Rootsmäe juhatas astronoomia (kosmograafia) osakonda. Koos matemaatik Juhan Langiga avaldas ta 1926 esimese eestikeelse algupärase astronoomiaõpiku ("Kosmograafia koolidele ja iseõppimiseks"). 1924. aastal hakati välja andma astronoomiat populariseerivat Tartu Tähetorni kalendrit.
Tema juhatuse all täitis Tartu tähetorn mitut riiklikku ülesannet – Eesti riiklik õige aja teenistus (1920–1940) ja Eesti geodeetilise põhivõrgu rajamine (koostöös Balti geodeesiakomisjoniga ühendati see Läänemerd ümbritsevate riikide ühise võrgustikuga). Geodeetiliste töödega tegeles peamiselt Robert Livländer.
Tartu ülikooli õppejõuna luges Rootsmäe kursusi taevamehaanikast, sfäärilisest astronoomiast, stellaarastronoomiast, kõrgemast matemaatilisest analüüsist ja statistikast. Tema enda peamine uurimisvaldkond oli stellaarastronoomia. Ta esitas tähtede vanuse määramise statistilised kriteeriumid liikumise põhjal ja rakendas saadud tulemusi tähesüsteemide evolutsiooni kirjeldamiseks. Suure õpetamiskoormuse ja enesekriitika tõttu jäi aga teadusartiklite arv väikeseks. See-eest pidas T. Rootsmäe väga oluliseks astronoomia populariseerimist, pidas sellealaseid loenguid ja kirjutas populaarteaduslikke artikleid.
Isiklikku
Tema poeg oli arst, ornitoloog ja kodu-uurija Lemming Rootsmäe, minia oli arst ja ornitoloog Ilse Rootsmäe, pojapoeg on laulja ja kitarrist Andrus Rootsmäe ning tütretütrepoeg kunstnik Imat Suumann.
Särje tänav
Särje tänav on tänav Tallinnas Nõmme linnaosas Kivimäe ja Pääsküla asumis.
Särje ja Kivimäe tänava vahelisele alale, kus varem asus endine sõjaväesanatoorium, kavandatakse kümne eramukrundiga elamupiirkond ning Laane tänava poole jäävale Särje tänavalt lähtuvale tänavale valis nimekomisjon nimeks Laanelille tänava ja Kivimäe tänavalt lähtuvale tänavale Sininuku tänava nimetuse.
Ajalugu
Tänav sai nime 8. novembril 1927. pisi|left Särje 22a hoones avati 1938. aastal sõjaväe tuberkuloosihaiguste ravimise sanatoorium, sanatooriumi juhatajaks on kopsuhaigete eriteadlane sanitaar-kapten dr. Herbert Hold. Nõukogude Liidu ajal paiknesid seal Nõukogude armee Eestis asuva Tallinna hospidali tuberkuloosisanatooriumi osakond ning Punalipulise Balti mere laevastiku saatejaam ja sõjaväe kütusehoidla.
Reinhold Kleitsman
Reinhold Johannes Kleitsman (17. november 1892 Järvamaa – 4. juuli 1975 Stockholm) oli eesti arst.
Aastatel 1903–1908 õppis ta Paide Linnakoolis, 1912. aastal lõpetas Tallinna Aleksandri Gümnaasiumi. Lõpetas Tartu Ülikooli arstiteaduskonna 1916. 1916–1920 töötas sõjaväearstina, osales Vabadussõjas.
1921–1922 oli Tartu Ülikooli operatiivse kirurgia instituudis vanemassistent. 1922–1925 oli naistekliinikus nooremassistent ja 1925–1939 vanemassistent. 1925. aastal sai meditsiinidoktori kraadi tööga "Varajase raskejalgsuse diagnoosimisest kunsttehisliku glükosuuria abil".
Alates 1928. aastast Tartu Ülikoolis naistehaiguste eradotsent, alates 1938 dotsent, alates 1940 titulaarprofessor. Aastatel 1940–1941 oli ta günekoloogia ja sünnitusabi kateedri juhataja.
Aastatel 1941–1944 töötas ta Kuressaare Maakonnahaiglas naistehaiguste ja sünnitusabi osakonna juhatajana.
1944 põgenes Rootsi. Seal töötas algul arhiiviassistendina, alates 1950. aastast arstina.
Ta on maetud Stockholmi Metsakalmistule.
Ühiskondlik tegevus
Ta oli E.E.L.K. Konsistooriumi assessor ja Tartu Jaani koguduse nõukogu liige. Eesti Üliõpilaste Seltsi juhatuse liige ja vilistlane. Rootsis Eesti Abi juhatuse liige ja esimees, Eesti Rahvusnõukogu kultuurikomisjoni esimees. Eesti Teaduslikus Seltsis oli ta 1947–1950 abilaekur, 1961–1963 revident, 1964–1974 juhatuse liige. Eesti Skautmasterite Kogu Rootsi Koondise esimees.
Gottfried Wilhelm Osann
Gottfried Wilhelm Osann (26. oktoober 1797 Weimar – 9. september 1866 Würzburg) oli saksa keemik ja füüsik.
Osann oli ametniku poeg. Tema isa oli Weimari valitsusnõukogu liige Friedrich-Heinrich Osann. Tema vennad olid balneoloog Emil Osann (1787–1842) ja filoloog Friedrich Gotthilf Osann (1794–1858). Pärast isa surma abiellus ema Amalie Caroline Frederika (1766–1843) 1815 teist korda ja teine abikaasa Christian Gottlob von Voigt (1743–1819) oli samuti Weimari minister.
Gottfried Osann õppis Berliini, Jena, Erfurdi ja Erlangeni Ülikoolis. Neist viimase ta lõpetas, sai 1819 eradotsendiks ja töötas seal kuni 1821. aastani, seejärel töötas 2 aastat Jena Ülikoolis. Ta oli Tartu Ülikoolis keemia ja farmaatsia professor 1823–28. Sealtpeale töötas ta kuni surmani Würzburgi ülikoolis.
Koostöö Jöns Jacob Berzeliusega viis ta peaaegu ruteeniumi avastamiseni 1828. Nad lahustasid Uuralist pärit plaatinamaaki kuningvees ja sõelusid seda, mis järele jäi. Kui Berzelius ei leidnud midagi, siis Osann arvas, et avastas kolm uut metalli, ning nimetas need pluraaniumiks, ruteeniumiks ja poliiniumiks. Pluraaniumi nimi tuli sõnadest "plaatina" ja "Uural". Ruteeniumi nimi tuli sõnast Ruteenia, mis oli ladina sõna Venemaa kohta. Poliiniumi nimi tuli kreeka sõnast polia, mis tähendab hallijuukselist, ja see oli viide sõelutud jäägi värvile. Seda ei tohi segi ajada polooniumiga, mis avastati 70 aastat hiljem. Kuid metallide kogus oli väga väike, Osann ei suutnud neid isoleerida ja lõpuks loobus väidetest, et on metalle avastanud. Venemaa keemik Carl Claus suutis 1844 mõõdetavas koguses ruteeniumi eraldada ja tavaliselt nimetatakse just Clausi ruteeniumi avastajaks.
Suurem osa Osanni ülejäänud töödest kuuluvad küll füüsika alla, aga need käsitlevad galvanoplastikat ja elektrit ning on seetõttu tihedas seoses keemiaga. Keemiat ei puuduta vaid Osanni üksikud optika-alased tööd.
Sõstra tänav
Sõstra tänav on tänav Tallinnas Kristiine linnaosas Lilleküla asumis Mooni allasumis.
Tänav sai nime 15. veebruaril 1933.
2014. aastal moodustati Sõstra tänava lõpuosast Mustasõstra tänav.
Sõstra tänav (täpsustus)
Sõstra tänav on mitmes Eesti asulas:
Ibragim Khamrakulov
pisi|200px|Ibragim Khamrakulov (2008)
Ibragim Khamrakulov (sündinud 28. juulil 1982 Samarkandi oblastis) on usbeki päritolu Hispaania maletaja, rahvusvaheline suurmeister (2006).
Khamrakulov tuli 1998. aastal Oropesa del Maris noorte maailmameistriks U16-vanuseklassis. 2000. aastal andis FIDE talle rahvusvahelise meistri nimetuse. Suurmeistriks sai ta 24-aastaselt 2006. aastal.
Khamrakulov mängis Hispaania võistkonna koosseisus 2007. aastal Irákleios Euroopa võistkondlikel meistrivõistlustel ja 2008. aastal Dresdens maleolümpial (võistkond tuli kümnendaks).
Thierry Henry
Thierry Daniel Henry (sündinud 17. augustil 1977 Les Ulis's) on Prantsusmaa endine jalgpallur, ründaja.
Ta mängis oma karjääri jooksul sellistes klubides nagu AS Monaco, Juventus, Arsenal, Barcelona ja New York Red Bulls.
Arsenaliga tuli Henry kaks korda Inglismaa meistriks ja Barcelonaga ühe korra Hispaania meistriks. Samuti võitis ta Kataloonia klubiga 2009. aastal Meistrite Liiga.
Thierry Henry on Prantsusmaa jalgpallikoondise aegade parim väravakütt 51 väravaga. Koondisega tuli ta 1998. aastal maailmameistriks ja 2000. aastal Euroopa meistriks.
Arsenal
thumb|Thierry Henry (2006)
Noortekoondis
Henry debüteeris Prantsusmaa U20 koondises 1997. aasta juunis.
Ta osales samal aastal U20 maailmameistrivõistlustel, kus ta lõi kolm väravat. Kaks kolmest tulid alagrupikohtumises Lõuna-Koreaga, Prantsusmaa võitis 4:2. Samuti lõi ta värava mängus LAV-iga.
Täiskasvanute jalgpallikoondis
vasakul|pisi|Thierry Henry 2006. aasta MM-i finaalmängus Thierry Henry debüteeris täiskasvanute koondises 11. oktoobril 1997, siis võideti Lõuna-Aafrika Vabariiki 2:1.
1998. aasta maailmameistrivõistlustel lõi ta värava esimeses alagrupimängus taas LAV-i koondisega, siis võideti 3:0. Teises alagrupikohtumises Saudi Araabia vastu lõi Henry kaks värava. Ta aitas koondisel jõuda MM-i finaali, kus Prantsusmaa võitis Brasiiliat 3:0
Henry lõi 2000. aasta Euroopa meistrivõistlustel alagrupifaasis kaks väravat, mis tulid Taani ja Tšehhi vastu. Poolfinaalis Portugaliga lõi ta taas viigistava värava, Prantsusmaa võitis 2:1. Finaalis aitas ta koondisel alistada lisaajal Itaalia 2:1.
Henry lõi 2004. aasta Euroopa meistrivõistlustel kaks väravat.
2006. aasta maailmameistrivõistlustel mängis ta igas Prantsusmaa koondise kohtumises. Henry lõi alagrupikohtumises Lõuna-Korea vastu ühe värava. Ta lõi värava ka mängus Togoga, kui Prantsusmaa võitis 2:0. Veerandfinaalis aitas Henry koondisel alistada Brasiilia 1:0, kui ta lõi mängu ainukese värava. Finaalis tuli tunnistada kaotus Itaaliale penaltiseerias
Henry lõi 2008. aasta Euroopa meistrivõistlustel ühe värava, mis tuli Hollandi vastu.
Klubid
thumb|Thierry Henry 2008. aastal [[FC Barcelona|Barcelonaga]]
Isiklikku
Thierry Henry on 188 cm pikk.
Shariif Shiikh Axmed
pisi|Shariif Shiikh Axmed (2009) Shariif Shiikh Axmed (araabia شريف شيخ أحمد Sharīf Shaykh Aḩmad; sündinud 25. juulil 1964) on Somaalia poliitik.
Ta oli 31. jaanuarist 2009 kuni 20. augustini 2012 Somaalia president.
Shariif Axmed õppis mitmes ülikoolis, sealhulgas Liibüas ja Sudaanis araabia keelt, geograafiat, õigusteadust ja islamiseadust. Ta on muu hulgas õpetanud koolis araabia keelt, geograafiat ja religiooniõpetust.
Shariif Axmedi peetakse mõõdukate islamistide liidriks. Kuni 2006. aasta lõpuni juhtis ta äärmuslike mässuliste vastu võidelnud Islamikohtute Liitu, kes moodustas läänemeelse vahevalitsuse peamise opositsiooni ning oli 2006. aastal võimul suures osas Lõuna-Somaaliast.
Aastatel 2007–2008 elas Shariif Axmed paguluses Eritreas ning juhtis Somaalia taasvabastamise allianssi ARS. ÜRO algatatud läbirääkimiste tulemusel sõlmis ARS 2008. aastal valitsusega rahuleppe ning saatis seejärel oma esindajad parlamenti.
Pärast seda, kui president Cabdulaahi Yuusuf Axmed 29. detsembril 2008 tagasi astus, valis jaanuaris 2009 Djiboutis kogunenud Somaalia parlament presidendiks Shariif Shiikh Axmedi.
Semarang
Semarang on linn Indoneesias Jaava saare põhjarannikul, Kesk-Jaava provintsi keskus. Asub Semarangi jõe suudmes.
Peamised kasutatavad keeled on jaava ja indoneesia keel. Linnas elab ka suhteliselt palju hiinlasi.
Park City
Park City on linn Ameerika Ühendriikides Utah' osariigis, 48 km Salt Lake Cityst ida pool. Park City on Summiti maakonna suurim linn ning see kuulub Salt Lake City linnastusse.
Park City asutati pärast rikkalike kulla, hõbeda ja plii leiukohtade avastamist 1870. aastal. See on üks väheseid linnu Utah's, mille rajajateks pole olnud mormoonid, mistõttu on selles linnas alati elu keenud ja lugematud kõrtsid on serveerinud alkohoolseid jooke. Kaevandusi tabasid aga nii üleujutused kui ka tulekahjud, ning 20. sajandi alguses linna elu soikus. 1950. aastatel hakkas Park City suusakuurordina kuulsust koguma ning alates 1970. aastatest on linna populaarsus plahvatuslikult kasvanud.
Park City on oluline suusakuurort ja turismimagnet, linnas viibivate turistide arv ületab märgatavalt elanike arvu. Park City on üks USA rikkamaid linnu. Elanike hulgas on palju Euroopa immigrante.
Linn asub 2134 meetri kõrgusel merepinnast.
Park City oli üks Salt Lake City olümpiamängude korralduspaikadest. Linn on ka mäesuusatamise maailmakarikaetappide võõrustaja.
Park City on tuntud ka kui Sundance'i filmifestivali toimumiskoht ning Ameerika suusakoondise resideerimispaik. Linnas asub muuhulgas suusatootja Rossignol peakontor. Park Citys on palju luksuspoode ning eksklusiivseid klubisid ja restorane. Linna läheduses paiknevad suusanõlvad, golfiväljakud ja matkarajad.
pisi|tühi|Park City
Akantoodid
Akantoodid (Acanthodii) on rühm väljasurnud kalu, enamasti paigutatakse nad kõhrkalade klassi, kuid omavad ka ühisjooni luukaladega ning käsitletakse sageli omaette klassina.
Süstemaatika ja evolutsioon
Akantoodid jagunevad kolmeks seltsiks: Ilmselt kuulusid ka luukalade eellased akantoodide hulka, või olid nendega lähedalt suguluses. Esimesed leiud on teada siluri algusest (mageveevormid), hiljem levisid ka meredesse. Suurima mitmekesisuse saavutasid karbonis, permis surid välja.
Paleontoloogiast
Kõige rohkem akantoode on leitud Šotimaalt devoni punase liivakivi lademetest, samuti on leide Põhja-Ameerikast ja Victoria osariigist Austraaliast.
Harvard (täpsustus)
Harvardi ülikool on USA ülikool.
Harvard võib olla ka:
Inimesed
USA Bostoni piirkonna kohad
Linnad
Muud
Nõukogude Liidu kangelane
Esimest korda nimetuse pälvinud isikut autasustati kuni 1. augustini 1939 Lenini ordeni ja NSV Liidu Ülemnõukogu Presiidiumi aukirjaga, hiljem Lenini ordeni, Kuldtähe medali ja Nõukogude Liidu kangelase tunnistuse ehk "väikese aukirjaga". Postuumselt kangelaseks nimetatu omastele väljastati ainult tunnistus, medaleid ei antud.
Teise riikliku tähtsusega kangelasteo sooritamise eest anti teine Kuldtähe medal ja autasustati NSV Liidu Ülemnõukogu Presiidiumi erilise aukirjaga ehk "suure aukirjaga" ning kangelase kodukohta püstitati pronksbüst.
Kolmanda riikliku tähtsusega kangelasteo sooritamise eest anti kolmas Kuldtähe medal ja autasustati NSV Liidu Ülemnõukogu Presiidiumi erilise aukirjaga ehk "suure aukirjaga" ning Moskvasse püstitati kangelase pronksbüst. .
Esimestena said Nõukogude Liidu kangelaseks lendurid, kes päästsid 1934. aastal Põhja-Jäämeres hukkunud jäälõhkuja Tšeljuskin meeskonna. Suures Isamaasõjas sai Nõukogude Liidu kangelase aunimetuse 11 695 isikut, sealhulgas 14-aastane partisan Leonid Golikov ja 18-aastane Zoja Kosmodemjanskaja.
Nina Šatskaja
pisi|Nina Šatskaja (2008) Nina Arkadjevna Šatskaja (Нина Аркадьевна Шацкая; sündinud 22. aprillil 1970 Rõbinskis) on vene romansi- ja džässilaulja.
Nõukogude Liidu kangelane
Eestlastest Nõukogude Liidu kangelased
Eesti NSV kodanikest ja eestlastest on Nõukogude Liidu kangelaseks saanud: August Allik (1944), Ivan Bašmanov, Heinrich Hindreus (1943) , Leen Kullman (1965), Jakob Kunder (1945), Ludvig Kurist (1945) , Joosep Laar (1943) , Nikolai Matjašin , Arnold Meri (1941), Arnold Pappel (1943) , Endel Puusepp (1942), Albert Repson (1944), Eduard Tähe (1944) ja Aleksander Viljamson ning Sergei Mitt (1945).
Üldse said Nõukogude Liidu kangelase aunimetuse 12 861 isikut, lisaks 13 linna (Suures Isamaasõjas 11695 ja Afganistani sõjas 1166), neist 154 kaks korda (Suures Isamaasõjas 115), kolmele (Semjon Budjonnõi, Ivan Kožedub, Aleksandr Pokrõškin) kolm korda ja kahele (Georgi Žukov ja Leonid Brežnev) neli korda. Nõukogude Liidu kangelase nimetuse said 95 naist. Ära on võetud kangelase nimetus 73 juhul ja otsus on muudetud 13 juhul. Peaaegu iga neljas sai kangelase aunimetuse postuumselt.
Viimasena anti Nõukogude Liidu kangelase nimetus Leonid Solodkovile pikaajalise eksperimendi eest, mis imiteeris tööd 500 meetri sügavusel vee all.
Pärast Nõukogude Liidu lagunemist hakati Venemaal välja andma Venemaa kangelase aunimetust.
Nebukadnetsar I
Nebukadnetsar I (akkadi Nabu-kudurri-usur) oli Babüloonia valitseja 1125–1104 eKr. Teda peetakse Pashe ehk teise Isini dünastia silmapaistvamaks esindajaks. Tema ajal aeti maalt välja elamlased ning Babüloonia võim laienes, mis põhjustas konflikti Assüüriaga.
Nebukadnetsar I-t on mainitud ka Piiblis, kuid tunduvalt kuulsam on tema kauge järeltulija Nebukadnetsar II.
Banda Aceh
Banda Aceh on linn Indoneesias Sumatra saarel, Acehi eripiirkonna keskus.
26. detsembril 2004 toimunud maavärinas ja sellele järgnenud tsunamis sai linn tugevalt kannatada, palju elanikke hukkus. Banda Aceh oli lähim linn maavärina epitsentrile.
Linna suurim vaatamisväärsus Baiturrahmani suur mošee sai tugevasti kahjustada, kuid jäi püsti.
Vaatamisväärsused
pisi|Baiturrahmani suur mošee Suurim vaatamisväärsus Baiturrahmani suur mošee.
Hiirekõrv
Harilik hiirekõrv (Capsella bursa-pastoris) on ristõieliste sugukonda hiirekõrva perekonda kuuluv rohttaimeliik.
Nimi
Hariliku hiirekõrva rahvapärased nimetused on kassi tudarad, luuvaluhein, pisterohi, robbi rohi, kambarohi, karjapoisipaun, kärnarohud, hiiretasku, rotikõrv. Paljud nimetused on seotud taimele omistatud ravivõimetega.
Eestikeelse nimetuse on taim saanud kolmnurkse kujuga viljadest, mille tipp on suunatud varre poole ning ülemises küljes on sisselõige, meenutades hiire kõrva.
Morfoloogia
Hiirekõrv on üheaastane ühekojaline rohttaim. Kasvab 5–50 cm kõrguseks.
Vars on tüüpiliselt üksikult ja püstine, kattelt paljas või juurmises osas karvastunud.
Lehti on kahte tüüpi: juurmisi ja varrelehti. Kuju poolest tegemist piklike ja kitsastega, omane ahenemine lehevarreks. Esineb terveservalisi kui ka hambuliste hõlmadega (hõlmised). Lõhestuvuse poolest sulgjagused. Juurmised lehed kasvavad kodarikuna. Juurest õie poole muutuvad lehed rootsututeks, moodustavad laiad varreümbrised kõrvakesed, lehe servad on mõnevõrra tervema servaga, kuid võivad olla endiselt hõlmised. Varre ülemises osas on lehed väiksemad, noolja alusega.
Õis on mõlemasuguline, kaheli õiekattega – olemas nii kroon- kui ka tupplehed. Kroonlehed on värvuselt valged, enamasti on neid 4, kujult äraspidimunajad, kuni 3 mm pikad. Tupplehed on valge servaga, nahkjad, kujult munajad. Õied on pikavarrelised, moodustades pika ja hõreda kobara. Õitsemisperiood aprillist oktoobrini.
Viljadeks on kolmnurksed äraspidisüdajad kõdrakesed. Mõõtmetelt võib vili olla kuni 1 cm pikkune. Hiirekõrvale on iseloomulik õisiku pikenemine viljumise käigus. Ühes viljapesas (kõdrakeses) võib olla 11–16 seemet, ühelt taimel kokku paar kuni paarkümmend tuhat seemet. Idanemisvõimelisena säilib kuni 6 aastat.
Maa-aluses osas on hiirekõrval sammasjuurestik, kus peajuur tungib sügavamale pinnasesse.
Levila ja kasvukohad
Kasvukohtadena eelistab sagedasti hõreda taimestikuga alasid, tee- ja põlluservasid, sillutise pragusid, rannavalle. Kasvab umbrohuna Eestis, Euroopas, mujalgi maailmas va troopikas.
Kasutamine
Hiirekõrv on laialt tuntud ravimtaimena. Juba iidses Kreekas ja Roomas soovitasid ravitsejad hiirekõrva seemneid kui lahtistit. Esimese maailmasõja ajal raviti haavatuid hiirekõrva tee ja leotisega, mis soodustas verejooksu peatumist. On tähele pandud hiirekõrva mõju vererõhule ja südametööle (vereringe- ja ainevahetushäirete vastu). Tänapäeval soovitatakse rohke verejooksuga kulgeva menstruatsiooni korral. Päevaseks annuseks 10–15 g droogi. Varem on olnud oluline osa sünnitusel emakalihast toniseerival toimel ning sünnitusjärgse verejooksu tõkestamisel. Kasutatakse mitmesuguste sisemiste verejooksude peatamiseks, põiekivide, põrnapõletiku, kollatõve, lahtiste haavade raviks, ninaverejooksu peatamiseks. Ajalooliselt on indiaanlased tarvitanud hiirekõrva peavalude vastu, hispaanlased aga värsket taime vesitõmmist põiehaigetel (tõstab uriini eritumist).
Rahvameditsiinist on hiirekõrva kasutatud liigese- ja lihasevalu, silmahaiguste ning tuulerõugete raviks. Lisaks ürditeedele ja tinktuuridele on hambavalu vastu suitsetatud piibus kuivatatud droogi.
Noortes kevadistes lehtedes sisaldub rohkelt C-vitamiini, sobivad lisada salatisse. Seemned on K-vitamiini ja õlirikkad, nendega võib asendada sinepiseemneid. Vähem tähtsana on tuntud hiirekõrv kui meetaim. Sobib hästi toiduks küülikutele. Mõningatel andmetel on ohtlikud vilja sisse sattunud seemned. Osadele loomadele võivad mõjuda sügise poole suurtes kogustes mürgisena. Umbrohuna kipub hiirekõrv väiksemaid taimi oma kasvukohast välja tõrjuma.
Vastunäidustused, ohud
Hiirekõrvaravimid on kanged ja ohtlikud ning neid tasub tarvitada vastavalt arsti ettekirjutustele. Vastunäidustus on rasedus. Ei soovitata kasutada südamehaiguste ega insuldiohu korral. Raviannustes ohutu. Pikaajalise tarvitamise ja suurte dooside korral on ohuks vere paksenemine ja trombide teke.
Droog
Droogiks on hiirekõrva ürt, s.o taime maapealne osa. Kogumine toimub kuiva ilmaga õitsemise ajal maist septembrini. Silmas tasub pidada, et ürdis ei oleks palju küpseid vilju. Kogumisel võib taime mullast välja tõmmata koos juurega, kuid see tuleks eemaldada enne kuivatamist. Droogi hulka ei sobi ka jahukastene droog, sest see on mürgine. Tarvitamiskõlblikuna säilib droog kuni 3 aastat.
Carl Heinrich Johann Paucker
Carl Heinrich Johann Paucker (vkj 7. / 19. detsember 1820 Jelgava – vkj 7. / 19. august 1883 Tallinn) oli filoloog ja riiginõunik.
Professori poeg. Õppis Tartu Ülikoolis 1838-1850, tudeeris ka Berliini Ülikoolis. Töötas Tartu Ülikoolis klassikalise filoloogia professorina 1861-1875.
Ta abiellus Simuna kihelkonnas Võiveres 1872 Elise Marie Dorothea von Baggehufwudtiga (1850–1920), kes oli Võivere mõisaomaniku Gustav von Baggehufwudti (1820–1895) ja Sophie Anna Karoline von Muelleri (surnud 1895) tütar. 1883. aastal lesestunud abikaasa abiellus 1901 Tallinna Oleviste kiriku pastori Anton Halleriga (surnud 1905).
Ääsmäe traktoritee
Tee pikkus on 0,8 km.
Tee saab alguse Ääsmäe–Haapsalu–Rohuküla maantee teisel kilomeetril Pällu külas. Tee läbib Pällu, Tagametsa ja Ääsmäe küla. Tee lõpeb Ääsmäe–Hageri tee esimesel kilomeetril Ääsmäe külas.
Tee ei ületa ühtegi silda, küll aga 3 truupi.
Teega ristub Ääsmäe–Kernu tee ning üks Ääsmäe liiklussõlme ühendusteedest.
Tee on asfaltkattega. Tee on klassita. Liiklussagedus teel on kuni 200 autot ööpäevas. Kiiruspiirangute ja teevalgustuse kohta andmed puuduvad.
Dharma kirjastus
Dharma kirjastus on Eesti kirjastus, mis annab välja budistlikku kirjandust, mõnevõrra ka hinduistlikku ja muud Idamaist kirjandust. Dharma kirjastuse asutas Erik Arro Tallinnas 1990. aastal.
Esimene raamat "Hindamatu Pärlikee" ilmus esimesel tegevusaastal, see on ühtlasi ka väljaantava sarja pealkirjaks.
Hindamatu Pärlikee sarjas on ilmunud 24 raamatut: "Hindamatu Pärlikee", "Buddha õpetus", "Milarepa – Tiibeti suur joogi", "Troonpühakiri", "Aasia Valgus", "Tiibeti surnuteraamat", "Sinu ärkvelolek on uni", "Mõtluse liha ja kondid", "Teevidzaa pühakiri", "Tiibet – ajalugu, usk, inimesed", "Südame õpetused", "Buddhismi lühike ajalugu", "Huang Po mõtlusõpetus", "Buddha elu", "Tulevane Buddhistlik Balti Riik", "Pühaku tee", "Suurangama pühakiri", "Pole vett, pole ka kuud", "Juhtimise kunst", "Muutuste raamat", "Loomad, inimesed ja jumalad", "Kaama suutra", "Vabanemine teadaolevast" ja "Buddha eelmised elud".
Tiesenhausen
Tiesenhausen (ka Tisenhusen, poola k. Tyzenhauz, läti k. Tīzenhauzeni) on baltisaksa aadlisuguvõsa, mille esivanemaks on esimest korda 1210 (sõjakäik Sakalasse) ja 1224. aastal (Otepää piiskopilinnuse ehitamisest Ugandis) Henriku Liivimaa kroonikas mainitud piiskop Alberti ja piiskop Hermanni õemeest, Turaida stiftifoogt Engelbertus de Tisenhusen.
14. sajandi algul elanud Johann von Tiesenhauseni kahest pojast (Engelbrechtist ja Bartolomäusist) põlvnesid Tiesenhausenite suguvõsa Liivimaa Ērgļi ja Bērzaune peaharud.
Ērgļi peaharu
Tiesenhausenite Ērgļi (saksa keeles Erla) peaharule pani aluse Johann von Tiesenhauseni poeg Engelbrecht von Tiesenhausen, kellele kuulusid Ērgļi ja Koknese vasallilinnus.
See suguvõsa peaharu jagunes mitmeks väiksemaks liiniks. Ērgļi peaharust pärinevatele Tiesenhausenitele kuulusid eri aegadel Konguta, Rannu, Tapa, Porkuni, Kose-Uuemõisa, Kohala, Harmi, Lagedi, Paunküla, Karula, Rakvere ja paljud teised mõisad Eestis, Tallinnas Rataskaevu tänava maja nr 20 ning Ērgļi mõis, Koknese mõis, Jumurda mõis, Sausneja mõis ja Vietalva mõis Lätis.
Bērzaune peaharu
Tiesenhausenite Bērzaune (saksa keeles Bersohn) peaharule pani aluse Engelbrecht von Tiesenhauseni vend Bartholomeus, kellele kuulus Bērzaune vasallilinnus. See suguvõsa peaharu jagunes omakorda mitmeteks väikesteks liinideks. Berzaune peaharust (saksa k Haus Berson) liin pärinevatele Tiesenhausenitele kuulusid eri aegadel muude seas Orina, Valtu, Kiiu, Lõusa, Kavilda, Järvakandi ja paljud teised mõisad Eestis ning Bērzaune mõis, Tirza mõis, Kalsnava mõis, Vējava mõis ja Adulienase mõis Lätis.
Jevgeni Passek
pisi|Jevgeni Passek Jevgeni Vjatšeslavovitš Passek (vene keeles Евгений Вячеславович Пассек; 14. detsember 1860 Ahtõri maakond, Harkovi kubermang, Vene Keisririik (tänapäeval Ukraina) – 1. oktoober 1912 Moskva) oli vene õigusteadlane.
Mõisaomaniku poeg. Õppis Moskva ja Berliini Ülikoolis. Töötas Tartu Ülikoolis Rooma õiguse eradotsendina 1891–1893 ja professorina 1893–1912. Ta oli 1905–1908 Tartu Ülikooli rektor.
Õpetamise kõrvalt oli Passek pikemat aega Tartu Ülikooli toimetiste toimetaja. 1905.–1907. aasta revolutsiooni ajal oli Tartu Ülikool tänu Passeki diplomaatilisusele ainus ülikool Vene Keisririigis, mis ei katkestanud tööd vaatamata keerulisele poliitilisele olukorrale.
1905. aastal avas Passek rektorina ülikooli naisvabakuulajatele, ootamata ära ministeeriumi korraldust. Selle omavoli eest anti ta hiljem kohtu alla.
4. septembril 1911 läks Passek tervislikel põhjustel erru ning sõitis Moskvasse, kus järgmisel aastal suri.
1886. aastal abiellus Jevgeni Passek Aleksandra Amfiteatrovaga, kelle vend oli kirjandus- ja teatrikriitik Aleksandr Amfiteatrov. Nende tütar Maria Grabar-Passek (1893–1975) oli vene filoloog ja antiikkirjanduse tõlkija, õigusteadlase Vladimir Grabari naine.
Nina Šatskaja (näitleja)
Nina Šatskaja (Нина Сергеевна Шацкая; 16. märts 1940 Moskva – 23. mai 2021 Moskva) oli vene näitleja.
1963. aastal lõpetas ta Üleliidulise Riikliku Kinematograafia Instituudi.
Ta töötas Taganka teatris ning mängis filmides.
Ta oli kõigepealt abielus Valeri Zolotuhhiniga, kellega sündis poeg, ning siis Leonid Filatoviga viimase surmani 2003. aastal.
Abstraktsionism
Abstraktsionism ehk abstraktne kunst ehk nonfiguraalne kunst ehk esemetu kunst ehk absoluutne kunst on kunstisuund maalikunstis, skulptuuris ja graafikas. Seda iseloomustab värvide, joonte, punktide, pindade ja vormide abil maailma ja kõige sellega kaasneva (meeleolu, suhtumine, tunded) kujutamine. Abstraktsionismi puhul ei lähtuta reaalsetest objektidest.
Abstraktsionism kasvas välja mitmest 20. sajandi kunstivoolust.
1930. aastal korraldati Pariisis esimene abstraktsionistlike tööde näitus. Pärast seda hoogustus ka selle levik.
Abstraktsionismis arenes välja kaks põhisuunda: ekspressiivne abstraktsionism (Vassili Kandinsky, Paul Klee) ja konstruktiivne ehk geomeetriline abstraktsionism (Kazimir Malevitš, Piet Mondrian).
Abstraktsionismis kujunesid välja mitmed alavoolud, nagu lutšism (Mihhail Larionov, Natalia Gontšarova), tašism (Jackson Pollock), suprematism (Kazimir Malevitš, Lazar Lissitski, Leonhard Lapin), opkunst (Victor Vasarely).
Ateism
Paljud ateistid ei usu jumaluste eksisteerimist empiiriliste tõendite puudumise tõttu. Teised eitavad jumalusi filosoofilistel, sotsiaalsetel või ajaloolistel kaalutlustel. Ühest filosoofilist tõekspidamist ateismis pole, kuid mitmed ateistid väidavad end järgivat ilmalikke väärtusi, näiteks humanismi ja naturalismi.
Vahel nimetatakse ateistlikeks ka religioone, milles puudub usk jumalasse kui reaalsesse isikusse, näiteks budism ja džainism.
Ateismi terminit kasutati algselt halvustava epiteedina inimeste või uskude kohta, kes lahknesid üldkehtivast religioonist. Vabamõtlemise, teadusliku skeptitsismi ja religioonikriitika levikuga omandas termin spetsiifilisema tähenduse, mistõttu seda hakati üha enam kasutama usuliste veendumuste puudumise kirjeldamiseks.
Moodne ateism kujunes mõttelaadiks Ludwig Feuerbachi, Karl Marxi ja Sigmund Freudi kirjatööde tulemusena.
Etümoloogia
pisi|Kreekakeelne sõna αθεοι (atheoi) papüürusel, tõlkes 'need, kes elavad jumalata' Antiik-Kreekas tähendas omadussõna atheos "jumalata". Sõnal tekkis konkreetsem tähendus 5. sajandil eKr, omandades definitsioonid "jumalat eitama, ebajumalik" eelneva tähenduse (asebes) "jumalakartmatu" asemel. Tänapäevasemad tõlked klassikalistest tekstidest omistavad sõnale atheos tähenduse "ateistlik" ja abstraktse nimisõnana (atheotes) "ateism". Cicero tõi kreekakeelse sõna ladina keelde kujul atheos. Termin leidis sagedast kasutust kristlaste ja hellenistide vahelistel debattidel, kus mõlemad osapooled kasutasid sõna halvustavas tähenduses üksteise kohta.
Inglise keelde võeti sõna atheism (ateism) prantsuskeelse sõna atheisme eeskujul üle umbes 1587. aastal. Terminit atheist (ateist) tähenduses "see, kes eitab Jumalat või kahtleb Jumala olemasolus" on esmamainitud 1571. aastal. Seostuvad sõnad ilmusid hiljem: deist (deist) 1621; theist (teist) 1662; theism (teism) 1678; ja deism (deism) 1682. aastal. Deism ja teism vahetasid ateismi mõjul tähendusi 1700. aastate paiku; algselt kasutati deismi tänapäevase teismi sünonüümina, hiljem hakati nende sõnadega tähistama eraldiseisvaid filosoofilisi doktriine.
Ateismi on esimest korda kasutatud enda vaadete iseloomustamiseks 18. sajandi Euroopas enda eristamiseks usust monoteistlikku Aabrahami jumalasse. Seoses globaliseerumisega 20. sajandil hakkas termin tähendama kõigi religioonide jumalate eitamist. Läänemaailmas peetakse ateismi enamasti lihtsalt Jumala mitteuskumiseks.
Definitsioonid
pisi|300px|Diagramm, mis näitab suhet tugeva/nõrga ja otsese/kaudse ateismi vahel. Kaudne ateist ei ole mõelnud jumala uskumise peale. Otsene ateist keeldub teadlikult usust jumalasse; ta kas hoidub usust jumalasse (nõrk ateism) või kinnitab enesele, et jumalat ei eksisteeri (tugev ateism) Ateismi defineerimisel ja klassifitseerimisel puudub üksmeel – milliste üleloomulike olendite kohta see käib; kas seda peaks võtma kui omaette usku või igasuguse usu puudumist; kas see nõuab usu teadliku tagasilükkamist. On loodud hulganisti erinevaid kategooriaid, mille alla ateismi erinevaid vorme liigitada.
Ulatus
Kuna puuduvad ühesed definitsioonid erinevates religioonides ja usundites esinevate mõistete "jumal" ja "looja" kohta, siis on ka ateismi defineerimisel esile kerkinud mitmetähenduslikkuse ja vastuolulisuse probleeme. Kontekstis, kus teismi defineeritakse kui usku ühte isikustatud jumalasse, liigitatakse ateistide hulka ka need, kes kummardavad teistsuguseid jumalaid, aga ka deistid ja polüteistid; iidsed roomlased süüdistasid kristlasi ateismis, kuna viimased ei kummardanud roomlaste paganlikke jumalaid. 20. sajandil on aga selline idee langenud ebasoosingusse, kuna teismi võetakse nüüd kui usku ükskõik mis liiki jumalusse.
Ateist võib end vastandada nii jumala kui mis tahes spirituaalse, üleloomuliku või transtsendentse nähtuse olemasolule, eitades nii ka näiteks hinduismis ja budismis leiduvaid uskumusi.
Kaudne vs. otsene
Ateismi defineerimine varieerub ka eeldustel, et inimene peab enne enda liigitamist ateistide hulka ka olema arvesse võtnud jumaljumala ideed kui sellist. Ateismi on võrreldud ka igat tüüpi mitteteismiga, lisades ateistide hulka ka need, kes ei usu vähemalt ühe jumala olemasollu. Taoline küllaltki laialdane definitsioon kaasab ateistide hulka ka vastsündinud ja muud inimesed, kelleni teistlikud ideed ei ole jõudnud. 1772. aastal ütles parun d'Holbach (1723–1789): "Kõik lapsed sünnivad ateistidena – neil ei ole aimugi jumalast." Sarnaselt pakkus George H. Smith: "Inimene, kes ei ole tutvunud teismiga, on ateist, kuna ta ei usu jumalat. Selline liigitus hõlmab ka last, kes on juba võimeline jumala mõistest aru saama, kuid pole sellega veel tutvunud. Fakt, et taoline laps ei usu jumalat, kvalifitseerib ta ateistide hulka." George H. Smith hakkas tähistama usu puudumist ilma selle teadliku eitamiseta terminiga "kaudne ateism" ja usu teadlikku tagasilükkamist terminiga "otsene ateism".
Tugev vs. nõrk
Mõned filosoofid, näiteks Antony Flew, Michael Martin ja William L. Rowe, vastandavad tugeva (positiivse) ateismi nõrgale (negatiivsele) ateismile. Tugev ateism eitab üheselt, et jumal eksisteerib. Nõrk ateism aga kaasab kõik teised mitteteismi ideed. Sellise liigitamise järgi jagunevad kõik, kes ei ole teistid, kahte liiki – tugevad ja nõrgad ateistid. Terminid "nõrk ateism" ja "tugev ateism" on küllaltki uudsed, sarnase tähendusega vanemaid termineid "negatiivne ateism" ja "positiivne ateism" on kasutatud filosoofilises kirjanduses ja katoliku apologeetikais. Selle liigituse kohaselt kvalifitseerub enamik agnostikuid nõrkade ateistide hulka.
Kui Michael Martin kaasab agnostikud nõrkade ateistide hulka, siis enamik agnostikuid eraldab end ateismist, kuna nad ei näe seda rohkem õigustatuna kui teismi – mõistes hukka mõlemad osapooled. Kuna nende arvates pole võimalik teadmist jumala olemasolust või mitteolemasolust tõestada ega ümber lükata, siis vajab ateism ise teatavat irratsionaalset usku. Tavapärane ateismi vastuväide sellisele süüdistusele on, et igasugune tõestamata religioosne nähtus väärib samapalju skeptitsismi kui iga teine tõestamata nähtus ning jumala mitteolemasolu ja olemasolu tõestamatus ei ole argumentidena samaväärsed. Šoti filosoof J. J. C. Smart arutleb: "Mõnikord võib tõeline ateist end kirglikult kirjeldada kui agnostikut irratsionaalselt genereeritud filosoofilise skeptitsismi tõttu, mis takistaks meil öelda, et me ei tea midagi absoluutset, kui võib-olla välja arvata matemaatilised tõed ja formaalne loogika." Mõned populaar-ateistlikud kirjanikud, näiteks Richard Dawkins, eelistavad teiste, agnostikuid ja ateiste üksteisest eristada vastavalt tõenäosusele, mida nad omistavad väitele "Jumal on olemas."
Termini "positiivne ateism" teisi kasutusi
Nagu eespool mainitud, on filosoofilises kirjanduses kasutatud termineid "positiivne ateism" ja "negatiivne ateism" sarnaselt terminitega "tugev ateism" ja "nõrk ateism". Oma raamatus "Positiivne ateism" ("Positive atheism", 1972) tutvustas India ateist Gora (sünninimega Goparaju Ramachandra Rao, 1902–1975) väljendi "positiivne ateism" uuemat laadi kasutust. Olles üles kasvanud hierarhilises süsteemis, mis põhines suuresti religioonil, püüdles Gora ilmaliku India poole ja rajas positiivse ehk "positiivseid" väärtusi edendava ateismi põhisuunad. Tema õpetusega käis kaasas õiglusepüüdlus, austus inimeste usklikkuse põhjuste vastu ateismi jutlustamise asemel ja väidete tõesuse seadmine ülemaks vaidluse "võitmise" püüdest.
Alused
pisi|Umbes 1495. aastal kujutatud inkvisitsiooni avalik hukkamine, mis väidetavalt sisaldas elusalt põletamist ja piinamist Laialdasemalt liigitatakse ateismi põhimõtted praktilisteks ja teoreetilisteks. Erinevalt filosoofilisest ateismist, mis vajab konkreetseid filosoofilisi argumente, ei vaja praktiline ateism spetsiifilisi tõdesid ning võib muuhulgas tuleneda ükskõiksusest või teadmatusest jumala idee kohta.
Praktiline ateism
Praktilises või pragmaatilises ateismis elavad indiviidid nagu jumalat poleks olemas ja seletavad loodusnähtusi laskumata jumalikesse seletustesse, Jumala olemasolu otseselt ei eitata, aga käsitletakse kui ebavajalikku või kasutut ilmingut; jumal ei oma elus rolli ega mõjuta igapäevast elu. Üks teadusliku kogukonna kalduvustega praktilise ateismi vorme on metoodiline naturalism – "filosoofilise naturalismi omaksvõtt teaduslikus meetodis, seda ise täielikult aktsepteerides või mitte."
Praktiline ateism võib võtta erinevaid vorme:
Teoreetiline ateism
Teoreetiline ehk mõtisklev ateism püstitab otseselt arutluskäike jumala olemasolu vastu, vastandudes tavalistele teistlikele argumentidele, nagu näiteks intelligentne disain ja Pascali kihlvedu. Teoreetilised põhjused jumala olemasolu eitamiseks hõlmavaid psühholoogilisi, sotsioloogilisi, metafüüsilisi ja epistemoloogilisi arutlusi.
Epistemoloogilised väited
Epistemoloogiline ateism väidab, et inimestel ei ole võimalik jumalat tunnetada, ega tema olemasolu valideerida. Epistemoloogilise ateismi aluseks on agnostitsism, mis võtab erinevaid vorme. Immanentses filosoofias on jumalus väljaarvatamatu maailmast, sealhulgas inimese mõistusest ja iga inimese teadvus on teemale lukustunud. Selle agnostitsismi liigi kohaselt hoiab taoline perspektiivi piiratus ära igasuguse objektiivse teadmise jumala olemasolu kohta, kuna see võib tuleneda eelkõige usust. Kanti ratsionaal-agnostitsism ja Valgustus aktsepteerib vaid teadmist, mis järeldub inimlikust ratsionaalsusest; selline ateism ütleb, et jumalad ei ole põhimõtteliselt tajutavad ja seetõttu ei saa neid olemas olla. Hume'i ideedel põhinev skeptitsism ütleb, et ei ole võimalik olla kindel mitte milleski, mistõttu keegi ei saa eales teada, ega väita, jumala olemasolu.
Teist laadi ateistlikud argumentatsioonid, mis võivad kvalifitseeruda epistemoloogiliste hulka, muuhulgas loogiline positivism ja agnostitsism kinnitavad terminite Jumal ja väidete jumal on kõikvõimas mõttetust ja arusaadamatust. Teoloogiline ebakognitivism ütleb, et väide 'Jumal eksisteerib' ei väljenda väidet, vaid on iseenesest absurdne ja kognitiivselt mõttetu. Taoliste ideede puhul vaieldakse, kas need kuuluvad ateismi või agnostitsismi valdkonda. Filosoofid A. J. Ayer (1910–1989) ja Theodore M. Drange (1934–...) ei tunnista kumbagi kategooriat, öeldes, et mõlemad pooled aktsepteerivad mõtet "Jumal eksisteerib" kui väidet; selle asemel paigutavad nad ebakognitivismi eraldiseisvasse kategooriasse.
Metafüüsilised väited
pisi|vasakul|[[Epikuros – kurjuse probleemi autor. David Hume koostas tema järgi rea küsimusi, mis iseloomustab kurjuse probleemi: "On Jumal tahtlik kurjust tõrjuma, kuid mitte võimeline? Siis on ta võimetu. On ta võimeline, aga mitte tahtlik? Siis on ta pahatahtlik. On ta nii võimeline, kui ka tahtlik? Kust tuleb siis kurjus? Pole ta ei võimeline, ega tahtlik? Miks teda siis kutsuda Jumalaks."]]
Metafüüsiline ateism põhineb metafüüsilisel monismil – vaade, mille kohaselt reaalsus on homogeenne ja jagamatu. Absoluutsed metafüüsilised ateistid pooldavad teatavat füüsilisust, mistõttu nad eitavad otseselt igasuguste mittemateriaalsete olendite olemasolu. Suhtelised metafüüsilised ateistid säilitavad kaudse eituse jumala kontseptsioonide suhtes, mis on ühitamatud nende individuaalse filosoofia ja omaduste vahel, mida tavaliselt jumalustele omistatakse – üleloomulikkus, isiklik suhe või ühtsus inimestega. Suhtelise metafüüsilise ateismi hulka kuuluvad panteism, panenteism ja deism.
Psühholoogilised, sotsioloogilised ja majanduslikud väited
Filosoofid, nagu Ludwig Andreas Feuerbach (1804–1872) ja Sigmund Freud (1856–1939), väitsid, et Jumal ja muud religioossed usud on inimeste leiutis, loodud täitma nende erinevaid psühholoogilisi tahtmisi ja vajadusi. Sarnane on ka paljude budistide arvamus. Karl Marx (1818–1883) ja Friedrich Engels (1820–1895), mõjutatuna Feuerbach'i töödest, ütlevad, et religioon ja Jumal on ühiskondlikud funktsioonid, mida kasutatakse võimul olevate isikute poolt survestamaks töölisklassi. Mihhail Bakunini (1814–1876) sõnul "Jumala idee ajendab loobuma arukusest ja õiglusest; see on kõige lõplikum inimvabaduse eitus ja lõpeb tingimata inimkonna orjastamisega, nii teoorias kui ka praktikas." ta pööras ringi Voltaire'i kuulsa aforismi: "Kui jumalat poleks, tuleks ta leiutada," kirjutades selle asemel: "Kui jumal eksisteeriks, tuleks ta ilmtingimata kaotada."
Loogilised ja tõenduslikud väited
Ateistid arvavad, et maailma, nagu seda nemad kogevad, ei saa lepitada teoloogide poolt kirjeldatud jumalaga. Nad ütlevad, et kõiketeadev, kõikhea ja kõikvõimas Jumal ei ole vastav maailmale, kus esineb kurjus, ebaõiglus ja kannatused. Sama argument on esitatud Siddhārtha Gautamale, budismi loojale. Ateistid toovad välja sekkuva ja looja jumala eksisteerimisele viitavate tõendite puudumise ja teaduslikult üldtunnustatud tõendeid loodusseaduslikult tekkinud ja kulgenud universumi ja selles toimivate süsteemide kohta, nagu näiteks evolutsioon, Suur Pauk, Newtoni mehaanika ja termodünaamika seadused.
Antropotsentrilised väited
Aksioloogiline, või konstruktiivne, ateism hülgab jumala olemasolu humaansuse, kui kõrgema absoluudi kasuks. Taoline ateismi vorm esitab humaansust kui absoluutset eetika ja moraalsete väärtuste allikat ning soovitab inimestel moraalseid probleeme lahendada ilma Jumalata. Marx, Friedrich Nietzsche, Sigmund Freud ja Jean-Paul Sartre kasutasid taolist väljendust, andmaks edasi sõnumeid vabastamisest, täielikust arengust ja aheldamata õnnest. Kõige tavalisem kriitika ateismi vastu on olnud vastupidine – õiglase Jumala eitamine viib moraalirelativismini, jättes inimesed moraalse ja eetilise aluspõhjata, või muudab elu mõttetuks ning meeleheitlikuks. Paljud ateistid, on sellele vastu vaielnud väites, et jumal ei ole eetika ja moraali autor, vaid inimeste endi positiivsete omaduste ja soovide peegeldus. Jean Meslier järeldas: "Kas Jumal eksisteerib või mitte [...] inimese moraalne aluspõhi jääb alati samaks, tulenedes tema enda loomusest."
Ajalugu
Kuigi termin pärineb 16. sajandi Prantsusmaalt, on dokumenteeritud ideid, mida tänapäeval tuntakse kui ateismi, leitud nii klassikalisest antiigist kui ka veedade perioodist.
Varajane India religioon
Ateistlikud koolid asutatakse hinduismis, mis on muidu väga teistlik religioon. Läbinisti materialistlik ja antiteistlik filosoofiline Cârvâka koolkond, mis sai alguse umbes 6. sajandil eKr on ilmselt kõige otsesemalt ateistlik koolkond Indias. Seda filosoofilist haru klassifitseeritakse kui heterodoksset süsteemi ja seda ei peeta osaks kuuest ortodokssest koolkonnast hinduismis, aga on sellegipoolest mainimist vääriv materialistlik liikumine hinduismis. Chatterjee ja Datta selgitavad, et meie teadmised Cârvâka filosoofiate kohta on lünklikud ja põhinevad suuresti teiste koolkondade kriitikal ning see ei ole elav traditsioon:
Teised India filosoofid, keda tavaliselt võetakse, kui ateistlikke, on Samkhya ja Purva Mimamsa. Isikupärase jumaluse eitamist Indias on näha ka jainismis ja budismis.
Klassikaline antiik
pisi|"[[Socratese surm", Jacques-Louis David (1787). Maal kujutab hetke, millal Socrates valmistub võtma mürgikarikat]] Läänelik ateism pärineb Sokratese-eelsest Vana-Kreeka filosoofiast, kuid see ei ilmunud, kui eraldiseisev maailmavaade, enne hilist Valgustust. 5. sajandil eKr elanud Vana-Kreeka filosoof Diagorast teatakse kui "esimest ateisti", kes tugevalt kritiseeris religiooni ja müstitsismi. Critias pidas religiooni inimlikuks leiutiseks, mis kasutatuna hirmutamiseks sunnib inimesi moraali. Atomistid, nagu Democritus, üritasid maailma puhtalt materialistlikult seletada, kasutamata midagi spirituaalset või müstilist. Teiste Socratese-eelsete filosoofide, kellel oli ateistlike kalduvusi, kuulusid Prodicus ja Protagoras. 3. sajandil e.Kr filosoofid Theodorus ja Lamsacuse Strato ei uskunud samuti jumalate olemasollu.
Socratest (ca 471–399 eKr) süüdistati jumalakartmatuses, kuna ta julgustas inimesi küsitlema jumalate olemust. Kuigi ta vaidles oma süüdistustele vastu, öeldes, et ta ei saa olla täielik ateist, kuna ta usub hingi, mõisteti ta surma.
Euhemerus (ca 330–260 eKr) ütles, et jumalad on kõigest jumalikustatud mineviku valitsejad, vallutajad ja asutajad ning kultused ja religioonid on jätk kadunud kuningriikidest ja varasematest poliitilistest struktuuridest. Kuigi Euhemerus ei olnud täielik ateist süüdistati teda ateismi levitamises üle asustatud maa ning jumalate kadunuks tembeldamises'.
Atomistlik materialist Epicurus (ca 341–270 eKr) vaidlustas paljusid religioosseid doktriine, sealhulgas hauataguse elu ja isikutaolise jumaluse eksisteerimist. Ta pidas hinge täielikult materiaalseks ning surelikuks. Epikurism ei välistanud jumalate olemasolu, kuid ta arvas, et kui need oleks olemas, siis ei huvituks viimased inimkonnast.
Rooma poeet Lucretius (ca 99–55 eKr) nõustus, et kui jumalad eksisteeriks, siis ei hooliks nad inimkonnast ning nad oleksid võimetud mõjutama loomulikku maailma. Samal põhjusel arvas ta ei inimesed ei tohiks karta üleloomulikust. Oma teoses "De rerum natura" ("Asjade olemus") seletas ta lahti oma epikuursed vaated kosmosele, aatomitele, hingele, moraalile ja religioonile – samuti oli ta Epicuruse filosoofia populariseerija Roomas.
Rooma filosoof Sextus Empiricus (ca 160–210 pKr) tegi ettepaneku jätta otsuse tegemata peaaegu igasuguse usu kohta (skeptitsismi vorm, nimega pyrronism). Miski pole loomupäraselt halb ning meelerahu on saavutatav hukkamõistmisest loobumisega. Tema suure mahuga säilinud tööd on jätnud jäädava jälje hilisematele filosoofidele.
Ateismi tähendus muutus läbi klassikalise antiigi. Varajast kristlust nimetati ateismiks, kuna kristlased keeldusid uskumast tollastesse paganlikesse jumalustesse. Rooma impeeriumi aegadel hukati kristlasi nende usu puudumise tõttu Rooma jumalatesse. Kui Theodosius I ajal kristlus sai Rooma ametlikuks usuks, tehti ketserlus karistatavaks.
Varajane keskaeg kuni renessanss
Ateistlike vaadete omaksvõtt Euroopas varajasel keskajal ja keskajal oli küllaltki haruldane (vt Keskaegne inkvisitsioon); huvi metafüüsika, religiooni ja teoloogia vastu oli inimeste hulgas valdaval kohal. Ometi oli ka liikumisi, mis tegelesid heterodoksete kontseptsioonidega kristliku Jumala kohta, sealhulgas peavoolust erinevate vaadetega loodusele ning Jumala kõikvõimsuse ja – teadlikkusele. Indiviidid ja grupid, nagu Johannes Eriugena, David Dinantist, Bena Amalric ja Vaba Vaimu Brethen säilitasid kristliku vaatenurga. Nicolas Cusa pooldas teatavat vormi fideismi, mida ta ise kutsus 'docta ignorantia' (õpitud ignorantsus), väites, et Jumal on väljaspool inimlikku liigitamist ning meie teadmised Jumalast piirduvad oletustega. William Ockham inspireerituna anti-metafüüsilistest kalduvustest koos oma nominaalse piiranguga inimmõistusele seoses üksikute objektidega, arvas, et jumala olemust on võimatu inimintellekti poolt intuitiivselt või ratsionaalselt hoomata. Ockhami järgijad, nagu John Mirecourt ja Nicholas Autrecourt, edendasid ta vaateid. Tulemuseks olev usu ja mõistuspärasuse eraldumine mõjutas hilisemaid teolooge nagu John Wycliffe, Jan Hus ja Martin Luther.
Renessanss laiendas suurel määral ja skeptilise maailmakäsitluse ulatust. Inimesed, nagu Leonardo da Vinci, otsisid eksperimenteerimises võimalusi maailma ja jumala seletamiseks ja vastandusid religioossete autoriteetide argumentidele. Teiste religiooni ja kiriku kriitikute hulka kuulusid Niccolo Machiavelli, Bonaventure des Periers ja Francois Rabelais.
Varajane modernismiperiood
Renessansi- ja reformatsiooniajastud olid tunnistajaks religioosse tulisuse taasärkamisele, kuna vohasid uued religioossed ordud, kogukonnad ja usule pühendumised katolikus maailmas. Ilmus ühe enam askeetlikke protestantlikke sekte, nagu näiteks kalvinistid. See ajastu täis rivaalitsemist religioonis, edendas spekulatsioone teoloogia ja filosoofia vallas, millest suurt osa kasutati hiljem religiooni skeptilise maailmavaate edasiarendamiseks.