cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Johannes II Komnenos
Usuasjad
Johannes ning keisrinna Irene, kes osales abikaasa religioossetes ja heategevuslikes tegevustes, võtsid ette palju kirikuehitisi. Näiteks ehitati Konstantinoopolisse Kristuse Pantokraatori klooster (tänapäeval Zeyreki mošee). Sede kloostrit koos kolme kirikuga on kirjeldatud kui keskaegse Bütsantsi ja Konstantinoopoli kõige mõjukamat ja olulisemat ehitist. Kloostri juurde kuulus viiest paatist koosnev haigla, mis oli avatud kõigi sotsiaalse klasside esindajatele. Haiglas töötasid koolitatud arstid, mitte võhikutest mungad. Klooster oli ühtlasi Komnenoste dünastia keiserlik matmispaik. pisi|Johannes II Komnenose kuldmünt, millel on kujutatud neitsi Maarjat ja Johannest hoidmas risti Keiser Alexios I valitsemisaja viimaseid aastaid iseloomustas aktiivne Pauliitsi ja Bogomiili suuna n-ö ketserite tagakiusamine. Johannes II valitsemisajast ei mainita sellised tagakiusamisi, ent riigi ketserlusvastased meetmed jäid jõusse. Konstantinoopoli alaline endeemiline sinod (kirikukogu) uuris teatud kloostrites ringelnud surnud munga Konstantinos Chrysomallose kirjutisi. Konstantinoopoli patriarh Leon Styppes käskis need teosed 1140. aasta mais põletada, sest need sisaldasid bogomiilide uskumusi.
Välispoliitika
Keiser Johannes II suurimaks teeneks on peetud isa alustatu jätkamist. Kusjuures mõned autorid on seisukohal, et tal õnnestus Alexiost isegi ületada: isa peatas barbarite rünnaku, poeg aga asus taastama impeeriumi selle kunagises hiilguses.
Johannes II oli keiser-sõjamees. Ta veetis enamjao oma valitsemisajast sõjaväes ja lahinguväljadel. Johannes on ka üle pika aja keiser, kellele juba tema eluajal kinnistus hüüdnimi. Kaasaegsed kutsusid teda Kauniks. Selle hüüdnime olevat keiser saanud mitte ainult välise, vaid ka hingeilu eest. Ta elas jumalakartlikku elu ning talle oli võõras liiderlikkus ja kergemeelsus. Tema kohta on öeldud: "Seal kus võimalik, püüdis ta läbi saada ilma piinamiste ja hukkamistega." Lisaks polevat keiser sallinud ka vandumist. pisi|420x420px|Euroopa 12. sajandi alguses. Kaardil on näha veel petšeneegide (patzinaks) alasid.
Võitlus petšeneegidega
Johannes II purustas türklased-seldžukid 1119–1121 ning saavutas kontrolli Edela-Anatoolia üle. Rahu polnud aga kauaks. 1122. aastal ületasid petšeneegid suure väega Doonau jõe ja tungisid keisririigi valdustesse. Selle peale viis Johannes oma väed kiiresti Euroopasse. Kuna olukord tõotas kujuneda erakordselt ohtlikuks, üritas keiser neid kohemaid peatada. Kuid raskesti relvastatud bütsantslased ei suutnud kuidagi tabada kiiretel hobustel vaenlasi. Alles sis, kui Johannese sõjameestel õnnestus purustada vankritest ümbritsetud petšeneegide laager, saabus võit. Keiser piiras petšeneegid ümber, kui need olid Traakiasse tunginud. Ta pani vaenlased uskuma, et sõlmib nendega soodsa lepingu, kuid tegelikult alustas hävitava üllatusrünnakuga. Järgnenud Beroia lahing oli raske, keiser sai noolega jalga haavata. Päeva lõpuks võttis Bütsants võidu. Lahingu otsustavaks hetkeks kujunes see, kui Johannes juhtis Varjaagidest kaardiväega tungis petšeneegide laagri keskele, kasutades sissemurdmiseks põhjalaste kuulsaid kirveid. Enamik petšeneegide sõjameestest sai surma, naised ja lapsed aga võeti vangi. See kaotus oli petšeneegidele niivõrd hävitav, et nende rünnakud keisririigi aladele lakkasid igaveseks. Ühtlasi oli see petšeneegide kui iseseisva rahva lõpp. Paljud vangistatud petšeneegid asutati keisririigi piirialadele sõdur-talunikeks. vasakul|pisi|Veneetsia vabariik umbes 1100. aastal
Suhted Veneetsiaga
pisi|280x280px|[[1082. aastal sõlmitud Bütsantsi-Veneetsia kokkulepe. Punane – Bütsantsi keisririik, kollased ringid – Veneetsiale maksuvabastusega linnad; kollane romb – Veneetsia kaubanduslikud kolooniad]] Pärast seda võitu läks Johannes II tülli Veneetsiaga, sest keeldus tunnistamast tema isa 1082. aastal sõlmitud kaubanduslepingut, mis andis vabariigile ainulaadsed ja helded kauplemisõigused Bütsantsi impeeriumis. Kui Johannes asus troonile, saabus Veneetsiast saatkond ettepanekuga jätkata Alexios I ajal sõlmitud lepingut. Selle sõlmimise ajal vajas Bütsants hädasti veneetslaste laevastiku toetust, mille eest oldi nõus loovutama partneritele olulisi privileege kaubanduses. Seega oli omal ajal sõlmitud leping keisririigile paljuski paratamatu. Lepingu sõlmimise kaasaegsed on kirjeldanud, et bütsantslased kannatasid oma endise koloonia üleolevat suhtumist, hambad ristis. Kuna Bütsantsi välispoliitiline positsioon oli vahepeal kindlustunud, siis Johannes otsustas loobuda lepingu pikendamisest. Muutunud poliitika põhjus ei peitnud rahalistes kaalutlustes. Veneetslased olid üht keiserliku perekonna liiget solvanud. See viis ohtliku konfliktini, eriti arvestades asjaolu, et impeerium sõltus suuresti Veneetsia laevastikust. Pärast Bütsantsi rünnakut Kerkyra (Korfu) saarele, saatis Johannes II Veneetsia kaupmehed Konstantinoopolist välja. Üsna pea pidi keiser astutud sammu kahetsema, sest järgnes veneetslaste kättemaks. 72 laevast koosnev Veneetsia laevastik ründas Rhodose, Chiose, Samose, Lesbose ja Androse saart ning vallutas Kefalloniá saare Joonia meres. Bütsantsil endal laevastik samahästi kui puudus, mistõttu oli Johannes II sunnitud alustama läbirääkimisi. Need lõppesid 1126. aastal uue lepingu allakirjutamisega, mis oli sisuliselt sama nagu 1082. aasta oma.
Sõda ungarlaste ja serblasetega (1127–1129)
pisi|Ungari kuningriik 11. sajandi lõpus pisi|Euroopa 1130. aastatel Hoopis edukam oli keiser võitluses ungarlaste ja serblastega. Üks tundmatu kaasaegne on kirjutanud: "Ta purustas dalmaatslased, tekitas õudust sküütides ja normannides, kes elasid telkides ja kel polnud korda. Ta värvis verega Doonau ja hulga teistegi jõgede rutakaid vooge."
Johannese abielu Ungari printsessi Piroskaga (Bütsantsis Irene) kaasas ta Ungari kuningriigi dünastiavõitlusse. Andes asüüli pimedaks torgatud Ungari troonipretendendile Álmosele, äratas Johannes ungarlastes kahtlusi. Ungarlased, kuningas István II juhtimisel, tungisid 1127. aastal Bütsantsi Balkani provintsidesse. Sõjategevus kestis seal 1129. aastani, ent on ka alternatiivne käsitlus, milles Ungari sissetung ning Bütsantsi vasturünnakud algasid 1125. aastal ning 1126. aastal vaenutegevus ägenes. Johannes II alustas karistusrünnakuid serblaste vastu, kes olid Bütsantsile ühtlikult Ungarlastega liitu astunud. Bütsants saatis paljud serblased Nikomeediasse Väike-Aasias sõjaväekolonistidena teenima. Seda tehti osaliselt serblaste vastupanuvõime alistamiseks (Serbia oli nimeliselt Bütsantsi protektoraat) ning osaliselt selleks, et tugevdada Bütsantsi piiri idas türklaste eest. Serblased olid taas sunnitud tunnistama Bütsantsi ülimuslikkust. Serbia kampaania võis toimuda Bütsantsi-Ungari sõja kahe faasi vahel. Ungarlased ründasid Belgradi, Niši ja Sofiat. Johannes II, kes oli Traakias Philippopolise lähedal, tegi vasturünnaku Doonaul tegutsenud mereväe flotilli toetusel. Pärast keerulist kampaaniat, mille üksikasjad on ebaselged, õnnestus keisril alistada ungarlasi ja nende serblastest liitlasi Harami kindluses, mis asub tänapäeva Bačka Palankas. Paljud ungarlased hukkusid, kui põgenevad sõdurid ületasid silda, mis nende jalge all kokku varises. Pärast seda jätkasid ungarlased sõjategevust, rünnates Braničevot, mille Johannes II kohe uuesti üles ehitas. Bütsants tegi veel mitmeid sõjalisi edusamme, mille tulemuseks oli rahu taastamine. Bütsants taastas kontrolli Braničevo, Belgradi ja Zemuni üle ning sai tagasi Sirmiumi (Srem) regiooni, mis oli olnud Ungari käes 1060. aastatest. Ungari troonipretendent Álmos suri 1129. aastal. Sellega kadus suurim konfliktiallikas.
Sõjad türklastega (1119–20, 1130–35, 1139–40)
Idas olid keisririigi väljavaated tunduvalt paranenud. Kui Alexios I pidi alustama türklaste-seldžukkide eemaletõrjumisest pealinna müüride alt, siis Johannes II valitsemisajaks oli riigipiir nihkunud kaugele itta. Seega oli loodud hea platsdarm türklaste ja ristisõdalaste käes olevate valduste tagasivallutamiseks. Nende plaanide realiseerimist soodustasid ka tülid türklaste-seldžukkide ridades, mis viisid ühtse riigi lagunemiseni ja lõid olukorra, kus keisririigi vastas seisid omavahel vaenutsevad väikeriigid. Tugeva vastupanu puudumine võimaldas keisril korraldada türklaste valdustesse üsna korrapäraseid sõjakäike ning nihutada riigipiir kaugele edasi. 1138. aastal pidas Johannes türklasi juba niivõrd lööduks, et otsustas sõjategevuse kogunisti lõpetada.
Johannes II valitsemisaja alguses tungisid türklased Väike-Aasia lääneosas Bütsantsi piiridest edasi. 1119. aastal olid seldžukid lõiganud läbi Bütsantsi ühendusteed Attaleia linnaga Anatoolia lõunaosas. Samal aastal võtsid bütsantslased pärast piirmaist tagasi Laodicea linna ning 1120. aastal võeti tormijooksuga Sozopolis, mis avas uuesti ühenduse Attaleiaga. See tee oli eriti oluline, sest viis ühtlasi ka Kiliikiasse ning ristisõdijate riikidesse.
Pärast vaenutegevuse lõppu Ungari kuningriigiga, sai Johannes II keskenduda Väike-Aasiale. Keiser korraldas ajavahemikus 1130–1135 iga-aastasi kampaaniaid Danishmendi emiraadi vastu Melitenes, Eufrati ülemjooksul. Keisri aktiivse sõjategevuse tulemusena peatati türklaste laienemiskatsed Väike-Aasias. Johannes II korraldas mitmeid hästi kavandatud ja ka teostatud kampaaniaid türklaste vastu, et taastada piirkondade üle Bütsantsi kontroll. Ühe kampaania käigus vallutati tagasi Komnenoste esivanemate kodu Kastamonus (Kastra Komnenon). Seejärel jättis keiser Gangrase linna 2000-mehelise garnisoni. Keiser teenis endale kampaaniate käigus kiiresti müürilõhkuja maine, võttes vaenlastelt ühe kindluse teise järel. Manzikerti lahingu järel kaotatud regioonid võideti tagasi ning nendesse paigutati Bütsantsi garnisonid. Ometi oli vastupanu tugev, eriti kirdes asuvate danishmendlaste seas, ning uusi vallutusi oli bütsantslastel raske kontrollida. Seda iseloomustab asjaolu, et türklased vallutasid tagasi Kastanomu. Samal ajal oli Johannes II tähistanud just pealinnas linna vallutamist. Ent linn vahetas peagi jälle omanikku ning Johannes sai oma esiisade kodu tagasi. pisi|320x320px|Anatoolia [[1097. aastal]] 1139. aasta kevadel sõdis keiser edukalt türklastega, kes ründasid Sangariose jõe äärseid piirkondi. Bütsantslased ründasid nende põhilist elatusvahendit ajades nende karjad laiali. Seejärel läks Johannes II viimast korda Danishmendi türklaste vastu. Tema armee edenes mööda Musta mere lõunarannikut läbi Bitüünia ja Paflagoonia. Johannes II lõpetas keskvõimust lahkulöönud Konstantinos Gabrase juhitud Trebizondi autonoomia ning Chaldia (ka Kaldia) teema allutati taas keiserliku kontrolli alla. Seejärel piiras keiser 1140. aastal sisse Neocaesarea, ent linna vallutada ei õnnestunud. Bütsantslased purustati pigem halbade tingimuste, mitte türklaste tõttu. Ilm oli väga halb, suur osa armee hobustest suri ning varustus jäi napiks.
Pärast türklaste-seldžukkide ohu kõrvaldamist hakkas Johannes kavandama järgmist sõjakäiku. Kaasaegsed on märkinud, et ta tegi seda talle omase suure põhjalikkusega. Lisaks hoolitses keiser ka selle eest, et tema sõjalised kavatsused oleksid diplomaatiliselt tagatud. Kusjuures Johannese kõikide sammude taga on aimatav tema salasoov vallutada tagasi Mesopotaamia ja Jeruusalemm. Vähemalt kinnitab seda keisri viimane surmaeelne pöördumine sõdurite poole 1143. aastal. Väidetavalt olevat Johannes öelnud, et tema kavatsused ei piirdu vaid Süüria tagasivallutamisega. Keiser täpsustas: "Ma tahan ennast rahulikult pesta Eufrati vees ning näha Tigrist. Ja siis lennata nagu kotkas, et purustada vaenlased, kelle käes on Kristuse haud".
Kampaania Kiliikias ja Süürias (1137–1138)
pisi|[[Ristisõdijate riigid 1135. aastal]] Levantis püüdis keiser suurendada Bütsantsi võimu ristisõdijate riikide üle ning tõendada oma õigusi Antiookia üle. 1137. aastal vallutas ta Arnmeenia Kiliikia vürstiriigilt Tarsuse, Adana ja Mopsusestia linna. 1138. aastal toodi vürst Levon I (ka Leo või Leon) ning suurem osa tema perekonnast vangi Konstantinoopolisse. See samm avas teed Antiookia vürstiriiki, kus vürst Poiriers' Raymond ja Edessa krahv Joscelin II olid sunnitud tunnistama end keisri vasallidena 1137. aastal. Selle märgiks tõusis Antiookia kindluse torni Bütsantsi lipp. Aasta pärast sooritas Johannes juba isiklikult, saadetuna poegadest, õukondlastest ja väepealikest, piduliku sissesõidu linna. Antiookia vürstile oli selles etenduses määratud sümboolne keisri relvakandja roll. Seda sündmust jäädvustanud ülistuslaulus on öeldud: "Antiookia võtab sind vastu kui Kristust armastavat inimest, kui Jumala eest võitlejat, kui kirglikku barbaritega võitlejat. Linn pühib su laubalt higi ja embab sind õrnalt ja kõik on sinuga selles triumfis, kus sa oled kõige säravam täht." Kuid ka sellel "tähel" oli määratud kustuda. Isegi Raymond II, Tripoli krahv suundus põhja poole, et avaldada austust Johannesele, korrates oma eelkäija avaldust Alexios I 1109. aastal. Seejärel juhtis keiser Bütsantsi, Antiookia ja Edessa vägesid moslemite Süüria vastu. Aleppo osutus liiga tugevaks, ent Balati, Biza'a'i (tänapäeva B'zaah), Atharebi, Maarat al-Numani ja Kafarabe kindlused suudeti vallutada.
Kuigi Johannes II võitles visalt Süürias kristliku eesmärgi nimel, jäid tema liitlased Antiookia vürst Raymond ja Edessa krahv Joscelin Shaizari linna piiramise ajal oma laagrisse täringuid mängima ja pidutsema. Krahv ja vürst kahtlustasid lisaks teineteisele ka keisrit ning kumbki ei soovinud, et ükski osapool kampaaniast võidaks. Raymond soovis ka säilitada kontrolli Antiookia üle, mille ta oli lubanud Johannesele anda, kui õnnestub vallutada Aleppo, Shaizar, Homs ja Hama. Ladina ja moslemi allikad kirjeldavad keisri energilisust ja isiklikku julgust linna piiramisel. Linn langes, ent tsitadell keeldus seda tunnistamast. Shaizari emiir pakkus, et hakkab keisri vasalliks, maksab suure andami ning hakkab edaspidi maksma iga-aastasi andameid. Johannes II oli kaotanud igasuguse usalduse oma liitlaste suhtes ning moslemite liider Imad al-Din Zengi juhtis oma vägesid linna vabastamiseks, mistõttu pidi keiser pakkumise vastumeelselt vastu võtma. Keisri tähelepanu hajutasid seldžukkide rünnakud Kiliikiale ning asjade käik läänes, kus ta üritas luua Saksa keisririigiga liitu Sitsiila ohu vastu. Joscelin ja Raymond sepitsesid vandenõud, et lükata Antiookia üleandmist keisrile edasi. Nad ässitasid rahvast keisri ja kohalike kreeklaste vastu üles. Johannesel ei jäänud muud üle kui lahkuda Süüriast, kus ta oli saavutanud vaid osaliselt oma ambitsioonid. pisi|[[Sitsiilia kuningriik 1154. aastal]]
Sitsiilia kuningriik
Johannese valitsemisaja teisel poolel tekkis Bütsantsile uus oht Euroopas. Keisririik oli alati pidanud Lõuna-Itaaliat oma valduseks ja vaid ajuti kuuluvaks normannidele. Kuid 1130. aastal oli sinna tekkinud tugev Sitsiilia kuningriik, mille tunnistamine oleks tähendanud Bütsantsile isegi teoreetilist loobumist antud piirkonnast ja suurt moraalset hoopi. Sellise väljavaatega ei tahtnud Johannes kuidagi leppida. Et otseseks sõjaliseks sekkumiseks ei jätkunud tal jõudu, siis otsustati pöörduda Bütsantsi äraproovitud vahendi diplomaatia poole ja otsida endale sobivat liitlast. Selleks osutus Saksa keiser, kes oli samuti huvitatud normannide ülemvõimu murdmisest Itaalias. Kuigi diplomaatilisel rindel saavutatud edu ei toonud kaotatud provintsi Bütsantsile tagasi, aitas see kindlustada tagalat ja võimaldas intensiivsemat tegutsemist Idas.
Viimased kampaaniad (1142)
1142. aasta alguses sõdis Johannes II Iconniumi seldžukkidega, et tagada ühendus Attalia linnaga. Selle kampaania käigus haigestus ning suri palavikku Johannese vanim poeg, troonipärija ja kaaskeiser Alexios. Olles oma teekonna kindlustanud, asus keiser teele uuele sõjakäigule Süüriasse, mille eesmärk oli allutada Antiookia täielikult keisririigile. Kampaania hõlmas kavandatud palverännakut Jeruusalemma, kuhu ta plaanis viia oma sõjaväe. Jeruusalemma kuningas Foulques (ka Fulk), kartes, et Bütsantsi armee kohalolu sunnib teda alluma Bütsantsi ülemvõimule, palus keisril kaasa võtta vaid tagasihoidliku saatjaskonna. Kuningas põhjendas end sellega, et tema suures osas viljatu kuningriik ei suuda toita nii märkimisväärset armeed. Selle leige reaktsiooni tulemusena otsustas Johannes II oma palverännaku edasi lükata. Keiser liikus kiiresti Põhja-Süüriasse, mis sundis Joscelin II andma oma kuulekuse tagatiseks pantvange, sealhulgas ka oma tütre. Seejärel suundus ta Antiookiasse ning nõudis, et linn ja tsitadell alistuksid talle. Vürst Raymond mängis ajaga, pannes otsuse hääletusele Antiookia üldkogul. Edukalt edenenuna otsustas keiser viia oma armee Kiliikiasse talvituma. Antiookia kampaania pidi järgneval aastal jätkuma.
Surm
pisi|Johannes II jahil, prantsuse 14. sajandi käsikirjast Johannes, olles oma armee ettevalmistanud uueks rünnakuks Antiookiale, lõbustas end Kiliikias Tauruse mäel metssigade jahiga. Keiser lõikas endale kogemata mürgitatud noolega. Esialgu Johannes eiras haava ning see nakatus. Mõnedel andmetel ebaõnnestus esialgne ravi ning keiser lakkas arste usaldamast. Ta lükkas tagasi ettepaneku käsi amputeerida. 7. aprillil kutsus keiser oma väepealikud telki ja avaldas neile kahetsust, et on riigi hüvanguks jõudnud teha nii vähe (kuigi Johannese surma hetkel oli keisririik territooriumilt tunduvalt suurem ja tugevam kui isalt pärimise ajal). Keiser suri mitu päeva hiljem pärast õnnetust, 8. aprillil 1143, arvatavasti veremürgistusse. On oletatud, et ladina päritolu armee üksused mõrvasid Johannes II vandenõus, kes polnud rahul sellega, et kristlik Bütsants sõdis religioonikaaslaste vastu. Samuti olevat vandeseltslased tahtnud keisrit asendada tema läänemeelse poja Manueliga. Siiski on sellele oletusele väga vähe selgeid viiteid ja tõendeid. Johannes II Komnenose viimane tegu keisrina oli Manueli, oma noorima poja, määramine oma järglaseks. Johannes mainis kahte põhjust, miks ta eelistas Manueli tema vanema venna Isaaki asemel. Esiteks Isaaki kergesti ärritumine ning teiseks Manueli julgus, mida ta näitas üles Neocaesarea kampaania ajal. Teise teooria kohaselt oli valiku põhjuseks oli AIMA ennustus. Aima tähendab kreeka keeles verd, ning see oli ennustusvool keiser Manuel I valitsusajal. Ennustuse kohaselt oli esimene Komnenoste keiser alfa ehk Alexios, teine ioota ehk Ioannes ning kolmas müü ehk Manuel (viimaks taas alfa – Alexios II). Johannes lähedane sõber Johannes Axouch püüdis esialgu keisrit veenda, et vanem poeg Isaak on edukam kandidaat, ent kui Johannes oli oma valiku teinud, aitas sõber igati kaasa, et Manueli võimuletõus oleks võimalikult ladus ja vaba igasugustest avalikest vastuseisudest.
Üks Johannest ülistav bütsantsi autor nimetab teda suuremaks kui Makedoonia Aleksander ja Hannibal ning ütleb: "Vägev oli keltide tamm, kuid sa rebisid ta juurtega välja. Kiliikia seeder sirgus, sina aga kiskusid ta meie ees õhku ja muutsid tolmuks." Kas keiser oli tõesti nii vägev, on ehk küsitav, kuid ajaloolased peavad Johannes II valitsemisaega Komnenoste dünastia võimsuse tipuks.
Johannes II Komnenose pärand
pisi|Bütsantsi impeerium Johannes II valitsemisaja lõpul Ajaloolane John Birkenmeier on väitnud, et Johannes II valitsusaeg oli Komnenoste perioodist edukaim. Oma teoses "The Development of the Komnenian Army 1081–1180" rõhutab ta keisri kui väejuhi tarkust, mis keskendus pigem piiramistele, mitte aga lahingus riskimisele. Birkenmeieri hinnangul olid Johannese piiritletud iga-aastased kampaaniad mõistlikumad, kui tema poja Manueli strateegia. Ajaloolane selgitab, et Johannese kampaaniad olid keisririigile kasulikud, sest kaitsesid riigi südamikku, millel puudusid kindlad piirid. Samal ajal laiendas ta järk-järgult oma territooriume Väike-Aasias. Türklased sunniti kaitsepositsioonidele, samal ajal kui Johannes hoidis oma diplomaatilist olukorda suhteliselt lihtsana, liitudes Püha Rooma keisriga Sitsiilia normannide vastu.
Üldiselt on aga selge, et Johannesest jäi maha palju paremas seisus impeerium, kui enne tema valitsusaega. Tema surmahetkeks olid suured territooriumid taastatud ning Anatoolia keskosa ja Eufrati piiri tagasivõtmine oli saavutatav. Anatoolia kreeklased aga olid juba harjunud türklaste võimuga ning isegi eelistasid seda Bütsantsi omale. Kuigi oli lihtne saavutada Anatoolia türklaste, serblaste ning ristisõdijate riikide vasallsõltuvust, oli raske muuta nendevahelisi suhteid impeeriumi julgeoleku jaoks kasulikuks. Need probleemid jäid Johannese andeka ja elava poja Manueli lahendada.
Pere
pisi|Keisrinna Irene mosaiik [[Hagia Sophia|Hagia Sophias]] Johannes II Komnenos abiellus 1104. aastal Ungari printsessi Piroskaga, kes sai bütsantsipärase nime Irene. Ta oli kuningas Ladislaus I tütar. Abielu oli mõeldud kompensatsiooniks Ungari kuningas Kalmanile mõne kaotatud territooriumi eest. Irene mängis valitsemises väikest rolli, ta pühendus vagadusele ja lastele. Irene suri 13. augustil 1134. aastal ning teda austati hiljem kui Püha Irenet. Johannes II ja Irenel oli 8 last:
Bermerain
Bermerain on vald Põhja-Prantsusmaal Nordi departemangus Caudry kantonis.
pisi|tühi|Bermeraini kirik
Noomi Rapace
Hilda Noomi Rapace (['noomi raˈpass], sünninimi Hilda Noomi Norén; sündinud 28. detsembril 1979) on rootsi näitleja.
Tema seni kaalukaim roll on Lisbeth Salander Millenniumi-filmitriloogias: "Lohetätoveeringuga tüdruk" (Män som hatar kvinnor), "Tüdruk, kes mängis tulega" (Flickan som lekte med elden) ja "Purustatud õhuloss" (Luftslottet som sprängdes).
2011. aastal mängis ta filmis "Sherlock Holmes: Varjude mäng".
Füüsiline planeerimine
Füüsiline planeerimine (inglise physical planning) on ala füüsilise keskkonna (maakasutus, tehniline ja sotsiaalne infrastruktuur) tasakaalustatud planeerimine, arvestades kvaliteetse elukeskkonna saavutamist ja inimtegevuse kahjuliku mõju vältimist või vähendamist.
Füüsiline planeerimine toimub lühikeses ajaraamis; sotsiaal-majanduslikud tingimused arvestatakse etteantuks või eeldatakse, et need ei muutu oluliselt.
Heckler & Koch MG5
Heckler & Koch MG5 (arendusjärgus nimega HK121) on lintsööturiga Saksamaa täiskuulipilduja. See kasutab moona 7.62×51 mm NATO ning seda toodab ettevõte Heckler & Koch. MG5 sarnaneb 2005. aastal Saksamaa teenistusse jõudnud 5.56×45 mm NATO kergekuulipildujaga Heckler & Koch MG4.
Siris
"Siris, filosoofiline ahelmõtisklus tõrvavee voorustest" ("Siris, a chain of philosophical reflections and inquiries, concerning the virtues of tar-water") on angloiiri filosoofi George Berkeley 1744. aastal ilmunud filosoofiline raamat.
Berkeley viimane suurem teos "Siris" sai nime Niiluse jõe väidetava antiikaegse nime Siris järgi, mis Berkeley arvates tähendas vanakreeka keeles ahelat. Berkeley raamatus, mis algab tõrvavee kui ravivahendi tutvustamise ja propageerimisega ning jätkub selle toimemehhanismi selgitusega, seostub ahelaga kõige maailmas oleva gradatsioon, mida traditsiooniliselt on nimetatud Olemise Suureks Ahelaks. Arutledes mitmesuguste teemade üle teaduses, filosoofias ja teoloogias, kirjeldab Berkeley nende kõigi vahelisi seoseid. Teose üks läbivaid teemasid on kogu universumis toimiv tule- või eetrivaim, kelle üks praktilisi ilminguid oli Berkeley hinnangul ka tõrvavees avalduv ravitoime.
Ilmumise järel oli "Siris" ülimalt populaarne: aasta jooksul ilmus sellest vähemalt viis trükki ja 18. sajandil tõlgiti see mitmetesse Euroopa keeltesse prantsusest rootsi ja poolani, samuti avaldati sellest arvukalt lühikokkuvõtteid. Enamik tõlkeid ja ümberjutustusi keskendus aga just tõrvaveele kui universaalravimile ehk panatseale, mida Berkeley soovitas kasutada väga erinevate haiguste vastu ning ka alkoholi tervisliku aseainena. Ehkki professionaalsed arstid olid Berkeley teooria suhtes kriitilised, tekitas raamat laialdase tõrvavee buumi mitte üksnes tema kodukandis Iirimaal, kus kaasaegsete sõnul "ei müüdud apteekides enam muud kui üksipäini tõrvavett", vaid kogu Euroopas. Berkeley ise oli enda teatel tutvunud tõrvavee raviomadustega Ameerikas elades, kus seda kasutasid indiaanlased.
Eklektilisuse ja ekstsentrilisuse tõttu jäi "Siris" Berkeley filosoofiliste ja matemaatiliste teoste kõrval siiski pikemaks ajaks varju. Halvustavalt on seda iseloomustatud isegi Berkeley teoste mitmes klassikalises väljaandes kuni 1950. aastateni. Teadusloolistes ja filosoofilistes käsitlustes hakati selle vastu taas huvi tundma alles 20. sajandi keskpaigas. Tänapäeval pakub "Siris" filosoofidele huvi mitmes valdkonnas, eelkõige epistemoloogia ja keelefilosoofia kontekstis.
Berkeley "Sirisest" pärineb ka inglise luuletaja William Cowperi sulest tuntuks saanud iseloomustus tee kui joogi kohta, mis "rõõmustab, kuid ei tee purju" ("The Task", 1785). Cowper kasutas aga fraasi, millega Berkeley kirjeldas tõrvavett: "[Tõrvavesi] on loomult nii mahe ja healoomuline ja inimese konstitutsioonile vastav, et see soojendab kuumutamata, rõõmustab purju tegemata." (Paragrahv 217.)
"Sirises" alustatud tõrvaveepropagandat jätkas Berkeley hilisemas teoses "Edasisi mõtteid tõrvaveest" ("Further Thoughts on Tar-water", 1752).
21 (Tallinna bussiliin)
21 on Tallinna bussiliin, mis sõidab marsruudil Balti jaam – Landi. pisi|Liini marsruut Liini teenindab Tallinna Linnatranspordi AS ning liiklus toimub kõigil päevadel.
Opatówek
Opatówek on linn Poolas Suur-Poola vojevoodkonnas Kaliszi maakonnas, Opatóweki valla halduskeskus. Opatówek asub Kaliszi kesklinnast umbes 9 km idakagus.
Mart Jürisoo
Mart Jürisoo (9. detsember 1950 Stockholm – 16. juuni 2014 Stockholm) oli eesti arst ja laulja.
Mart Jürisoo lõpetas Stockholmis Karolinska Instituudi arstiteaduskonna; ta kaitses magistritöö Londonis.
Pärast enam kui 20 aastat keskkonnaarstina töötas ta pikka aega organisatsioonikonsultandina eri firmades peamiselt Rootsis..
Lauljana on Mart Jürisoo esinenud peamiselt eesti üritustel ja teinud koostööd ka teatriga Varius.
Isiklikku
Mart Jürisoo isa Valdek Jürisoo ja ema Ingrid Seim kohtusid Stockholmis Eesti Noortekooris, tal on õde Ann Arendi. Lesk sopran Susanne Vegh Jürisoo laulab Rootsi Kuninglikus Ooperis. Poeg Jonatan Jürisoo töötab Rootsi esinduses ÜRO juures.
Maima Grīnberga
pisi|Maima Grīnberga (2013)
Hannijöggi
Hannijöggi on Harju maakonnas Anija vallas Anijas tegutsev segakoor. Koori nimi on võetud Anija ajaloolisest nimest, mida esineb allikates alates 14. sajandist. Koori peadirigent Mariell Aren.
Maima Grīnberga
Maima Grīnberga (sündinud 16. aprillil 1969 Riias) on läti tõlkija.
Hannijöggi
Koor asutati 1. oktoobril 2014 Anija vallavanema Arvo Karotame ideel.
Maima Grīnberga
Ta lõpetas 1993. aastal Tartu ülikooli. Ta tõlgib peamiselt eesti ja soome keelest läti keelde.
Hannijöggi
Koor on võitnud auhindu üle-eestilistel kooride võistulaulmistel.
Ventspilsi sadam
pisi|Ventspilsi sadam (september, 2011) Ventspilsi sadam (läti keeles Ventspils osta) on sadam Lätis Ventspilsis; ühtlasi üks suuremaid Läti sadamaid.
Sadama pindala on 2623,9 ha, sh akvatooriumi pindala 266 ha.
Sadama kogukäive 26,2 mln tonni (2014).
Ruslan Demtšenko
Ruslan Demtšenko (ukraina keeles Руслан Михайлович Демченко, sündinud 15. juulil 1965 Kiievis) on Ukraina diplomaat ja riigiametnik.
Elulugu
Ta oli alates 16. juunist 2020 kuni 25. juulini 2022 Ukraina Rahvusliku Julgeoleku ja Kaitse Nõukogu sekretäri esimene asetäitja.
Demtšenkole osutatakse kui ühele Vene agendile Ukraina presidendi meeskonnas
Paul Teesalu
pisi|püsti|Paul Teesalu (2016) pisi
Paul Teesalu (sündinud 24. veebruaril 1975 Haapsalus) on Eesti diplomaat, suursaadik Itaalias, San Marinos, Maltas ja Malta ordu juures.
Lõpetas 1997. aastal Tartu Ülikooli ja Kõrgema Usuteadusliku Seminari usuteaduse erialal. 1998. aastal lõpetas Eesti Diplomaatide Kooli. Hiljem on end täiendanud Saksamaa Liitvabariigi Diplomaatide Koolis.
Alates 1998. aastast töötab Teesalu Eesti välisministeeriumis. Aastatel 1998–2001 töötas ta välisministeeriumi poliitikaosakonnas, 2001–2004 Eesti alalises esinduses OSCE juures Viinis ja 2004–2007 Eesti alalises esinduses NATO juures Brüsselis.
Aastatel 2007–2009 oli ta välisministeeriumi rahvusvaheliste organisatsioonide büroo direktor ning 2009–2010 välisministeeriumi julgeolekupoliitika büroo direktor.
2010–2014 oli Teesalu Eesti suursaadik Egiptuses, 2011–2014 ka Araabia Liiga juures ning aastatel 2013–2015 Eesti esimene suursaadik Aafrika Liidu juures.
2014 määrati suursaadikuks, alaliseks esindajaks ÜRO ja teiste rahvusvaheliste organisatsioonide juurde Genfis.
Aastatel 2014–2017 oli ta välisministeeriumi poliitikaosakonna peadirektor, 2018–2020 välisministeeriumi poliitikaküsimuste asekantsler ning Eesti suursaadik Püha Tooli juures, resideerimisega Tallinnas.
2004-2017 Eesti Välispoliitika Instituudi nõukogu liige.
Alates 2020. aasta sügisest on Paul Teesalu Eesti suursaadik Roomas.
Kurjanova järv
Kurjanova järv (ka Kurjānova järv, Karjanova järv või Kuranova järv, läti keeles Kurjānovas ezers, Kuranovas ezers, Karjanovas ezers või Kurjānovas ezers, latgali keeles Kurjanovys azars) on järv Läti Ludza piirkonna Līdumnieki vallas.
Järv asub merepinnast 111 meetri kõrgusel. Selle valgla on 2,1 km². Järves on üks saar pindalaga 0,2 ha.
Järve kaldad on lauged ja madalad, välja arvatud loodekallas. Põhjakallas on metsane. Põhi on liivane või savine, kohati katavad seda suured kivid. Põhja on moodustunud kuni 5 meetri paksune sapropeeli kiht. Järve kallastel asub 2004. aastal moodustatud Kurjanova järve maastikukaitseala. Sinna suubub kolm kraavi, välja voolab Kurjanka jõkke suubuv kraav.
Veetaimedest esinevad seal kõõluslehed, vesikatk, vesikuused, vesikarikad, osjad, pilliroog, vesikupud, hundinuiad, kõrkjad ja kalmused. Kaladest elavad järves haug, ahven, särg, latikas, ahven, nurg, roosärg, linask, vähemal määral ka harilik hink, koger ja kiisk. Looduskaitsealustest liikidest kasvavad seal nõtke näkirohi, väike näkirohi ja hüdralill. Tegemist on ainsa järvega Lätis, kus kasvab kaks looduskaitsealust näkirohu liiki.
Karplik murre
Karpliku murdega on näiteks purunenud klaasi teravad servad. Karplikku murret võib näha ka tahke pigitüki purustamisel. Samasugune murdepind on omane ka mõnedele mineraalidele, mille kristallstruktuuris pole nõrku tasandeid, mida mööda eelistatult lõheneda. Selliste mineraalide tuntuim esindaja on kvarts.
Karplikuks nimetatakse vastavat murdepinda seetõttu, et sageli on ta kaarjas ehk võib meenutada kujult karbi ühe poolme jäljendit.
Mõned karplikku murret omavad materjalid olid eelajaloolisel ajal teravate lõikavate servade tõttu hinnatud tööriistade tegemise materjalina. Selliste materjalide hulka kuuluvad ränikivi ja obsidiaan ehk vulkaaniline klaas.
Kuna materjalidel, millel esineb karplik murre, puuduvad eelistatud lõhenemistasandid, siis saab murde järgi kindlaks teha, kui suured jõud on murde põhjustanud. Insenerid kasutavad selliseid materjale, et välja selgitada, kui suured ja mis suunalised jõud mõjusid mingile kehale selle purunemise ajal. See on võimalik sellepärast, et karplik murre tekib üksnes mehaanilise jõu mõjul, aga mitte näiteks suure külma käes.
Denis Amici
Ta oli 1. aprillist kuni 1. oktoobrini 2013 koos Antonella Mularoniga San Marino kaptenregent.
Gabriele Kucsko-Stadlmayer
Gabriele Kucsko-Stadlmayer (neiupõlves Gabriele Stadlmeyer; sündinud 19. detsembril 1955 Viinis) on Austria jurist.
1977. aastal lõpetas õpingud Viini Ülikoolis õigusdoktorina.
Heitsoojus
Heitsoojuse teke on mis tahes energiamuunduses termodünaamiliselt paratamatu. Heitsoojuse tagasisuunamine tootmistegevusse, kasutamine kütteks või vee soojendamiseks võimaldab kokku hoida loodusvarasid ja vähendada saastumist.
Antonella Mularoni
pisi|Antonella Mularoni Antonella Mularoni (sündinud 27. septembril 1961) on San Marino poliitik. Ta oli 1. aprillist kuni 1. oktoobrini 2013 San Marino kaptenregent.
Antonella Mularoni õppis Bologna ülikoolis õigusteadust. Ta on olnud San Marinot esindav kohtunik Euroopa Inimõiguste Kohtus.
Aastatel 2008–2012 oli ta San Marino välisminister.
Antonella Mularoni oli kaptenregendi ametis koos Denis Amiciga.
Vene Uurimiskeskus Eestis
Vene Uurimiskeskus Eestis on Eesti venelaste organisatsioon, mis uurib Eesti venelaste ajalugu ja kultuuri, samuti eesti ja vene kultuuri omavahelisi suhteid. Organisatsiooni kontor asub Tallinnas aadressil Mere puiestee 5. Organisatsiooni juhatuse esimees on Sergei Issakov.
Organisatsioon asutati 1. jaanuaril 1998.
Taavo Virkhaus
Taavo Virkhaus alustas kooliteed Tartu Õpetajate Seminari algkoolis, kus ta sai õppida vaid poolteist aastat, sest 1944. aasta suure põgenemise ajal põgenes tema pere Saksamaale. Alates 1949. aastast elas ta Ameerika Ühendriikides.
Taavo Virkhaus lõpetas 1951. aastal USA Florida osariigis Fort Lauderdale'i Keskkooli ning sai stipendiumi õpinguteks Miami Ülikoolis, mille lõpetas 1955. aastal. Magistrikraadi sai ta Rochesteri Ülikooli Eastmani Muusikakoolist 1957. aastal.
Pärast kuuekuulist sõjaväeteenistust töötas Taavo Virkhaus muusikaõpetajana Rochesteri äärelinnas Penfieldis ja alustas Eastmani muusikakoolis doktoriõpinguid. 1960. ja 1961. aastal õppis ta dirigeerimist Pierre Monteux' meistriklassis ja 1963. aastal asus õppima Kölni konservatooriumis Saksamaal.
1967. aastal sai Taavo Virkhaus doktorikraadi ja kutsuti Rochesteri Ülikooli muusikadirektoriks. Rochesteri Ülikooli sümfooniaorkester osales 1969. aasta Eesti juubelilaulupeo ja Eesti Vabariigi aastapäeva kontsertidel Torontos. 1976. aastal oli ta ESTO 76 muusikadirektor ja ESTO laulupeo korraldaja ja üldjuht. Selle aasta ESTO päevadel esitas Baltimore'i sümfooniaorkester tema juhatusel Taavo Virkhausi esimese sümfooniat ja Eduard Tubina 10. sümfooniat.
Ta on juhatanud orkestreid ja koore Lääneranniku Eesti päevadel Vancouveris 1987. aastal ja Los Angeleses 1999. aastal.
Aastatel 1977–1994 oli ta Duluthi sümfooniaorkestri muusikadirektor ja dirigent, samuti on ta töötanud Huntsville'i, Minnesota ja Alabama sümfooniaorkestri dirigendina.
Jaola
Geograafilised koordinaadid on.
Karjäärist läänes paiknenud Kamariku, kuhu kujunes väike töölisasula, oli enne Kärsa mõisa talu Jaola külas.
Ajalugu
Sõnajala talu praeguse Kamariku karjääri lõunakaldal osteti 1872. aastal. 19. sajandi lõpul ostetud talude hulka kuulus ilmselt ka Vanemuise talu, mis asus ligikaudu 1,5 km praegusest karjäärist idas. Praegusest karjäärist kirdesse jääb Kubjani talu, mis olevat Kärsa mõisniku poolt kokku liidetud seitsme saunakoha maast. Simuna kõrtsi teenistusega ostis ärimees Karl Kaddak Rakke lähedale talukohad ja Jaola külast Kärsa mõisale kuulunud lubjaahju.
Taavo Virkhaus
1990. aastal oli ta Eesti üldlaulupeo puhkpilliorkestrite üldjuht. Tartu ja Tallinna laulupidudel on Taavo Virkhaus orkestreid juhatanud ka 1994., 1999. ja 2004. aastal. Samuti 2014. aasta üldlaulupeol
Taavo Virkhaus on kirjutanud viis sümfooniat ning kaks kontserti viiulile ja orkestrile.
Isiklikku
Taavo Virkhausi isa oli muusikaõpetaja, koori- ja orkestrijuht Adalbert Wirkhaus, vanaisa aga Eesti puhkpillimuusika rajaja, helilooja ja dirigent, Eesti esimese üldlaulupeo pasunakooride võistulaulmise võitja, II–IV üldlaulupeo üldjuht David Otto Wirkhaus.
Omaenese ilus ja veas
"Omaenese ilus ja veas" on Mari Jürjensi neljas album, mis on välja antud 2020. aastal.
George Washingtoni sild
pisi|George Washington Bridge George Washington Bridge on kahetekiline rippsild üle Hudsoni. Üle kilomeetri pikkune sild ühendab Washington Heightsi naabruskonda New Yorgis üle jõe Fort Lee väikelinnaga New Jersey osariigis.
Nkosazana Dlamini-Zuma
pisi|Nkosazana Dlamini-Zuma Nkosazana Clarice Dlamini-Zuma (sündinud 27. jaanuaril 1949) on Lõuna-Aafrika Vabariigi poliitik, alates 15. oktoobrist 2012 kuni 30. jaanuarini 2017 Aafrika Liidu komisjoni esimees.
Ta õppis zooloogiat, botaanikat ja arstiteadust mitmes Lõuna-Aafrika ja Suurbritannia ülikoolis ning töötas seejärel tervishoiusüsteemis.
Nkosazana Dlamini-Zuma on Aafrika Rahvuskongressi liige.
Aastatel 1994–1999 oli ta tervishoiuminister, 1999–2009 välisminister ja seejärel oktoobrini 2012 siseminister.
6. märtsist 2023 on ta naiste, noorte ja puuetega inimeste minister.
President Jacob Zuma on Nkosazana Dlamini-Zuma endine abikaasa.
Koosdisainimine
alt=Koosdisainimine|pisi|Koosdisainimise töötuba Koosdisainimine (inglise k. co-design, vahel ka koosloome eesti k) on väljakujunenud lähenemine loomingulisele praktikale. Koosdisaini alustaladeks on Skandinaavias 1970. aastatel välja töötatud osalusdisaini tehnikad. Koosdisainimist kasutatakse tihti kaasloomise juures oleva terminina.
Koosloome peegeldab traditsiooniliste disainer-kliendisuhete fundamentaalset muutust. Kaasautoreklaamipõhine lähenemine võimaldab paljudele inimestele loominguliselt kaasa aidata probleemide sõnastamisel ja lahendamisel. Selline lähenemisviis läheb kaugemale konsulteerimisest, arendades ja süvendades võrdset koostööd kodanike vahel, kes konkreetset väljakutset lahendavad või üritavad lahendada. Koostöös peamine juhtmõte on see, et kasutajad, kes on oma kogemuse "eksperdid", on projekteerimisprotsessi keskmes.
Seda terminit kasutatakse erinevates valdkondades, nt disaini, arhitektuuri, maastikuarhitektuuri, toote disaini, jätkusuutlikkuse, graafilise disaini ning planeerimise juures.
Ajalugu
1960. paiku kasvas kogukonnaga arvestamise nõudlus suurema otsuse langetamistel. 1965. aastal Suurbritannias sündis esmakordselt idee, et rahval peaks olema võimalus oma koosloome meetodeid jagada, (Taylor, 1998, lk 86) ent osaliste poolt panustatava töö suurus polnud sugugi võrdne. Koosdisainimine on püüdnud luua platvormi projekteerimisprotsessi aktiivseks osalemiseks lõppkasutajatele.
Skandinaavia
Koosdisainimine on tegeliku alguse saanud Skandinaaviast, kus algusaastatel nimetati seda ühisdisainiks (inglise k. cooperative design).
Kui antud meetodid aga jõudsid Ühendriikidesse, otsustati, et cooperative design ei ole õige termin, mida kasutada, kuna tegemist ei olnud näost-näkku infovahetusega, siis otsustati kutsuda antud meetodit participatory design nime pidi.
Skandinaaviast tulenevad andmed koosdisainimise kohta põlinevad 1970. aastatest, kus tegeleti nn kollektiivse ressursside lähenemisega ning töötati välja strateegiad ja tehnikad, mis mõjutavad töökohtades kasutatavate arvutirakenduste kavandamist ning rakendamist. Norra Raua- ja metallitööliste liidu projekt (NJMF) astus esimese sammu traditsioonilistest teadusuuringutest inimestega töötamise poole, muutes otseselt ühistusse kuuluvate osapoolte tähtsust.
Romaška
pisi|Tantsiv koer Laura Romaška on Tartus tegutsev tantsutrupp, mis asutati 2017. aastal.
Romaška nimi tuleneb venekeelsest sõnast "ромашка" ning selle tähendus Põhja-Vene roma dialektis on karikakar, mis on ka trupi sümbol. Romaška tegeleb peamiselt vene mustlastantsu ja mustlaskultuuri ning -tavade tutvustamisega. Algusaastatel tantsis Romaškas neli tantsijat, 2021. aastal on tantsijaid 13, lisaks tantsiv koer Laura.
Trupi juhendaja on Pille Priks, kes on eelnevalt tantsinud flamenkostuudios Duende ja tantsuansamblis Maljarka.
Romaška teeb koostööd paljude teiste tantsutruppidega. Mitmed ühised kontserdid on toimunud rahvaste tantse viljeleva duetiga Kumuška, lava on jagatud teiste Eesti ja välismaiste tantsutruppidega (Airoso, flamenkostuudio Duende, Maljarka, Shatritsa, Dance Hayat). Romaška on üles astunud vabalavadel, festivalidel ja erapidudel.
Jaraczewo
Jaraczewo (saksa keeles Jaratschewo, 1939–1945 Obragrund) on linn Poolas Suur-Poola vojevoodkonnas Jarocini maakonnas, Jaraczewo valla halduskeskus. Jaraczewo asub Jarocinist umbes 14 km läänes.
Jaraczewo sai linnaõigused 1519. aastal, kuid kaotas need 1934. aastal. Linnaõigused sai Jaraczewo tagasi 1. jaanuaril 2016.
Chocz
Chocz on linn Poolas Suur-Poola vojevoodkonnas Pleszewi maakonnas, Choczi valla halduskeskus. Chocz asub Pleszewist umbes 11 km loodes.
Jüri Sutt
Jüri Sutt (8. mai 1937 Tallinn – 20. aprill 2013 Tallinn) oli eesti ehitusinsener ja majandusteadlane.
Haridus
Lõpetas Tallinna 22. Keskkooli 1955; TPI ehitusteaduskonna tööstus- ja tsiviilehituse eriala 1960; aspirantuur Eesti TA Majanduse Instituudis 1965–1968. Täiendas end Londonis Westminsteri Ülikoolis 1996.
Majandusteaduste kandidaat 1968 Eesti NSV teaduste Akadeemia, Планирование строительства математическими методами); majandusteaduste doktor 1989 Eesti NSV teaduste Akadeemia, Моделирование производственно-экономической деятельности строительной организации при исследовании эффективности сокращения продолжительности строительств); professor 1990.
Chocz
Choczi on esmamainitud 1294. aastal. Linnaõigused sai enne 1382. aastat, kuid kaotas need 1870. aastal. 1. jaanuaril 2015 sai Chocz linnaõigused tagasi.
Jüri Sutt
Töö
Remondi-Ehitusvalitsuse nr. 3 peainsener 1960–1963; Üleliidulise Ehitustehnoloogia Kesk-Uurimisinstituudi Eesti filiaali grupijuht 1963–1964; Eesti NSV Riikliku Ehituskomitee Ehituse Teadusliku Uurimise Instituudi juhtimissüsteemide osakonna rajaja ja juhataja 1965–1975; Eesti NSV Ehituskomitee arvutuskeskuse rajaja ja direktor 1975–1978. Tallinna Polütehnilises Instituudis / Tallinna Tehnikaülikoolis 1974–2013: tootmise ökonoomika ja organiseerimise kateedri tunnitasuline õppejõud 1974–1978; ehitustehnoloogia kateedri dotsent 1978–1989, professor 1989–1992; ehitustootluse instituudi ehitusökonoomika ja -juhtimise õppetooli juhataja 1992–2002 ja professor 1992–2013. Kooperatiivi Ehituskonsultant, hiljem OÜ Ehituskonsultant rajaja ja juhatuse esimees 1987–2013; ehitus- ja keskkonnaministrite nõunik majandusreformi alal 1988–2003, valmistas ette regulatsioonid ehitussektori üleminekuks turumajandusele.
Teadustöö põhisuunad
Ehitusettevõtete majandustegevus, ehituse juhtimise infotehnoloogiline modelleerimine ja projektijuhtimine. Eesti ehitusturgu reguleerivate esimese põlvkonna normdokumentide autor 1992–2002. Avaldas üle 120 teaduspublikatsiooni, sh monograafiaid. Tema juhendamisel on kaitstud 3 doktoriväitekirja.
Teaduskorralduslik tegevus
Eesti NSV Riikliku Ehituskomitee Ehituse Teadusliku Uurimise Instituudi teadusnõukogu liige 1965–1975; NSV Liidu Ehitustehnoloogia Kesk-Uurimisinstituudi (ЦНИПИАСС, Moskva) teadusnõukogu liige 1968–1970; NSV Liidu Riiklik Teaduse ja Tehnika Komitee (Moskva) võrkplaneerimise metoodilise komisjoni liige 1970–1974; Ehituse eelarvestamise IT metoodilise komisjoni (Moskva) juhatuse liige 1975–1980; NSV Liidu Projektijuhtimise Assotsiatsiooni Nõukogu (Moskva) juhatuse liige 1986–1995; Eesti Teadlaste Liidu liige 1981–2013; Eesti Ehitusinseneride Liidu liige 1991–2013; Eesti Ehitusettevõtjate Liidu asutamise initsiaator ja organiseerija ning juhatuse liige 1992–1994; Ehitusteadlaste Rahvusvahelise Assotsiatsiooni CIB töögruppide liige 1995–2013; kinnisvara haldamise õppesuuna rajaja ja vastava õppekava looja TTÜs 1997; juhendmaterjalide koostamine Eesti ehitusettevõtlusele; Eesti Ehitustellijate Liidu asutamise initsiaator ja organiseerija ning juhatuse liige 1997–2013, ajutine tegevdirektor 1997–1998. Jüri Sutt oli Korporatsioon Leola liige.
Thinathin Bokutšava
Thinathin (Thina) Bokutšava (gruusia keeles თინათინ (თინა) ბოკუჩავა; sündinud 29. mail 1983 Thbilisis) on Gruusia poliitik.
Namysłówi maakond
Namysłowi maakond (poola powiat namysłowski) on 2. järgu haldusüksus (maakond) Poolas Opole vojevoodkonnas.
Karin Saarsen
Karin Saarsen-Karlstedt (31. detsember 1926 Tartu – 25. jaanuar 2018 Stockholm) oli Rootsis elanud eesti kirjanik ja ajakirjanik.
Elukäik
Ta lõpetas 1944. aastal Tallinna Prantsuse Lütseumi.
Elas 1949. aasta sügisest kuni surmani Rootsis, kus töötas ajakirjanikuna, muuhulgas Reutersis, Eesti Päevalehes ja Raadio Vaba Euroopa eesti toimetuses.
Ta kuulus Rootsi Eestlaste Esinduse esinduskokku ja Välismaisesse Eesti Kirjanike Liitu.
Isiklikku
Tema isa oli kolonel Villem Saarsen.
Kuštšovskaja
Kuštšovskaja on staniitsa Venemaal Krasnodari krais, Kuštšovskaja rajooni ja Kuštšovskaja külaasunduse keskus. Asub umbes 180 km Krasnodarist põhja pool Jeja jõe ääres.
Staniitsa rajasid Musta mere kasakad 1794. aastal.
Staniitsa lähedal asub sõjaväelennuväli.
2010. aasta massimõrv
19. novembril teatas Krasnodari krai kuberner, et mõrva tellijad ja täideviijad on tabatud. Mõrvade taga oli staniitsas aastaid karistamatult tegutsenud kuritegelik jõuk.
Säästev elatis
Säästev elatis ehk jätkusuutlikud elatusvahendid (inglise sustainable livelihood) on inimesele eluks vajalikud vahendid ja varad (sh loodusvarad, tehnoloogiad, oskused, teadmised, tervis, juurdepääs haridusele, sotsiaalne võrgustik), mis on jätkusuutlikud elatisena siis, kui nende abil tullakse välja stressiolukordadest ja suurendatakse toimetulekut oma elukeskkonda kahjustamata.
Sassovo rajoon
Sassovo rajoon (vene keeles Сасовский район) on 2. järgu haldusüksus (munitsipaalrajoon) Venemaal Rjazani oblasti lõunaosas. Rajooni keskus on Sassovo linn (ei kuulu rajooni koosseisu).
Rajoon piirneb kirdes Kadomi rajooniga, idas Mordva vabariigiga, lõunas Šatski rajooniga, läänes Tšutškovo rajooniga ja loodes Pitelino rajooniga.
Rajooni tähtsamad jõed on Mokša, Tsna, Alešnja, Leja, Sassovka, Tšjornaja, Pjot, Vjalsa ja Urzeva.
Katrin Luts
Katrin Luts (sündinud 12. novembril 1962) on eesti arst, endine Tallinna Lastehaigla juhatuse esimees (2013–2023).
Ta lõpetas 1990. aastal Tartu ülikooli arstiteaduskonna pediaatriaosakonna. Pärast residentuuri, aastatel 1995–2009 töötas Luts Tallinna Lastehaigla pediaatriaosakonna arstina, täites vajadusel osakonnajuhataja ülesandeid, 2009–2013 oli haigla pediaatriakliiniku juhataja.
Luts on kuulunud Eesti Lastearstide Seltsi juhatusse (2004–2007) ning olnud Eesti Arstide Liidu usaldusisik Tallinna Lastehaiglas (2001–2009).
Alates 1. aprillist 2013 kuni 31. märtsini 2023 oli ta Tallinna Lastehaigla juhatuse esimees.
Kurapatõ
Kurapatõ (valgevene keeles Курапаты, vene keeles Куропа́ты) on Minski kirdepiiril asuv metsatrakt, kus aastatel 1937–1941 viis stalinistlik režiim läbi massihukkamisi. Sinna maetute arv kõigub eri hinnanguil kolmekümnest tuhandest mitmesaja tuhandeni.
Avastamine ja avalikustamine
1957. aastal, kui rajati Minskit ümbritsevat ringteed, leiti Kurapatõ metsast hulgaliselt inimjäänuseid. Avalikkust sellest muidugi ei teavitatud.
Esimest korda teavitasid avalikkust Kurapatõs toimunud massimõrvast insener Jevgeni Šmõgaljov ja ajaloolane Zenon Poznjak artiklis "Kurapatõ: teekond surma", mis ilmus 3. juunil 1988 kuulsa valgevene kirjaniku Vasil Bykaŭ eessõnaga ajalehes Literatura i Mastatva ("Літаратура і мастацтва"; eesti keeles 'kirjandus ja kunst'). Tunnistajate ütlustel põhinevas artiklis väideti, et aastatel 1937–1941 toimus Kurapatõs hukkamisi iga päev. Hukati lasuga pähe, hukkamised toimusid koidikul, pärastlõunal ja õhtuhämaruses ning surnukehad pandi varem kaevatud sügavatesse aukudesse, millele istutati männid. Piirkond ümbritseti 1937. aasta teisel poolel kolmemeetrise aiaga, hõlmates 10–15 hektari suuruse ala. Massihaudade koguarvuks hinnati 500, igas 50–60 ohvrit.
Kairi Kasearu
Kairi Kasearu (sündinud 29. veebruaril 1980) on eesti sotsioloog.