cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vaivara külanõukogu
Külanõukogu moodustati 1945. aastal Virumaal Vaivara vallas. Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidiumi seadlusega 30. detsembrist 1947 Vaivara külanõukogu likvideeriti seoses elanike väikse arvuga ja selle territooriumil asunud külad arvati Vaivara valla Perjatsi külanõukogu koosseisu. 1954. aastal moodustati Vaivara külanõukogu uuesti kui Perjatsi külanõukogu ja Türsamäe külanõukogu ühendati Vaivara külanõukoguks, mis kuulus Jõhvi rajooni. 1960. aastal liideti külanõukoguga Auvere piirkond. Aastatel 1960–1964 allus Vaivara külanõukogu Kohtla-Järve Linna Töörahva Saadikute Nõukogule.
1965. aastal moodustati Kohtla-Järve rajoon ja Vaivara külanõukogu arvati selle koosseisu.
Külanõukogu halduskeskus asus Vaivara külas. Külanõukogu hõlmas muuhulgas Sillamäe linna ümbruse. Külanõukokku kuulusid 1976. aasta seisuga Sinimäe alevik ja Auvere, Kirikuküla, Mustanina, Perjatsi, Pimestiku, Sõtke, Vaivara ja osaliselt Utria küla. Külanõukogu territoorium oli 308 km² ja elanike arv 1012.
Külanõukogu maa-alal tegutsesid Narva, Sirgala ja Viivikonna põlevkivikarjäär ning Narva sovhoos.
1976. aastal liideti Vaivara külanõukoguga endine Alutaguse külanõukogu. 1977. aastal nimetati külanõukogu ümber Sinimäe külanõukoguks.
Marcellin Marbot
pisi|240px| Marcellin Marbot
Jean-Baptiste Antoine Marcelin Marbot (18. august 1772 Altillac, Corrèze'i departemang – 16. november 1854 Pariis) oli prantsuse sõjaväelane (diviisikindral) ja memuarist.
Marcellin Marbot sündis sõjaväelase, hilisema Prantsuse revolutsioonisõdadest osavõtja ja diviisikindraliks tõusnud Jean-Antoine Marbot' (1754–1800) perekonnas.
Isa jälgedes sõjaväelaseks saanud Marcellin Marbot paistis silma 1805. aastal Austerlitzi lahingus. 1811. aastal tõusis koloneliks. 1812. aasta Venemaa kampaanias oli jäägripolgu komandör. 1813. aastal võttis osa Leipzigi lahingust.
1813. aastal sai Marcellin Marbot paruni tiitli (baron de l'Empire).
Saja päeva ajal liitus taas Napoleoniga. Waterloo lahingus (1815) oli husaaripolgu komandör.
Juulimonarhia ajal jätkas Marbot sõjaväelase karjääri: 1830. aastal ülendati brigaadikindraliks ja 1836. aastal diviisikindraliks.
1845. aastal nimetas kuningas Marcellin Marbot' peeride koja liikmeks, kuid juba 1848. aastal eemaldus Marbot lõplikult ühiskondlikust elust.
Valgjärve külanõukogu
Valgjärve külanõukogu oli külanõukogu Eesti NSV-s.
Külanõukogu moodustati 1945 septembris Võrumaal Valgjärve vallas. Külanõukogu halduskeskus asus algselt valgjärve asulas.
Seoses maakondade ja valdade likvideerimise ning maarajoonide moodustamisega arvati Valgjärve külanõukogu 1950 septembris Otepää rajooni koosseisu.
1954. aasta seisuga tegutsesid külanõukogu piirides "Võitja", "Edasi", "Punase Lipu" ja V. I. Lenini nimeline kolhoos ning Pikajärve Invaliidide Kodu. Külanõukogu keskus asus Saverna külas. 1959 veebruarist Otepää rajoon likvideeriti ja Valgjärve külanõukogu liideti Põlva rajooniga. 1960. aasta piirimuudatusega anti Valgjärve külanõukogule üle osa Veski külanõukogu aladest.
1978. aasta seisuga tegutsesid külanõukogus Valgjärve ja Saverna kolhoos.
Küprose Muuseum
Küprose Muuseum (kreeka keeles Κυπριακό Μουσείο, inglise keeles Cyprus Museum) on arheoloogiamuuseum Küprosel Nikosias. See on Küprose suurim ja vanim arheoloogiamuuseum.
Muuseum on asutatud 1882. aastal.
Muuseumis eksponeeritakse arheoloogilisi esemeid, mis on leitud Küprose saarelt.
Kolu vald
Kolu vald oli mitme Eesti valla nimi:
Liberty Tower
Liberty Tower, endine Sinclair Oil Building, on 33-korruseline elamu Financial Districti naabruskonnas New Yorgis. Kõrghoone asub aadressil 55 Liberty Street, asudes viimase ja Nassau Street ristmiku loodenurgal. Varajane pilvelõhkuja ehitati aastatel 1909–1910 ärihoonena. Selle projekteeris uusgooti stiilis arhitekt Henry Ives Cobb.
Mälestisväärsus
1982. aastal määras New York City Mälestusmärkide Säilitamise Komisjon ehitise kaitsealuseks mälestusmärgiks (New York City Landmark). 15. septembril 1983 kanti hoone Ameerika Ühendriikide Ajalooliste Paikade Riiklikusse Registrisse (National Register of Historic Places). See kuulub samuti 2007. aastal loodud kaitsealusesse piirkonda (Wall Street Historic District).
Soome Lennundusmuuseum
Soome Lennundusmuuseum (soome keeles Suomen ilmailumuseo) on lennundusmuuseum Soomes Vantaas. Muuseumi haldab Soome Lennundusmuuseumi Fond (soome keeles Suomen Ilmailumuseosäätiö). Muuseumi juhataja on Markku Kyyrönen.
Muuseumi kogudes on muu hulgas 72 lennukit, sh 22 purilennukit.
Viimsi külanõukogu
Viimsi külanõukogu oli külanõukogu Harju rajoonis. Külanõukogu moodustati 1945 Iru valla territooriumil. Külanõukogu halduskeskus asus Miiduranna asulas.
Külanõukogus tegutsesid Kirovi-nimeline kalurikolhoos, Pirita lillekasvatuse näidissovhoos, Tallinna Näidislinnuvabriku osakond.
Emilio Pericoli
Emilio Pericoli (7. jaanuar 1928 – 9. aprill 2013) oli Itaalia laulja.
1963. aasta Eurovisiooni lauluvõistlusel esindas ta Itaaliat lauluga "Uno per tutte", mis kogus 37 punkti ja saavutas 3. koha.
Hotaru Yamaguchi
Hotaru Yamaguchi (jaapani keeles 山口 蛍 Yamaguchi Hotaru; sündinud 6. oktoobril 1990 Nabaris) on Jaapani jalgpallur, poolkaitsja. Ta mängib Jaapani kõrgliiga klubis Vissel Kobe.
Koondisekarjäär
Jaapani jalgpallikoondises tegi Yamaguchi debüüdi 2013. aastal. Ta on kuulunud Jaapani koondisse 2014. ja 2018. aasta maailmameistrivõistlustel. Lisaks kuulus ta Jaapani võistkonda 2012. aasta suveolümpiamängudel, kus saavutati neljas koht.
Mulla tänav
pisi|left|Mulla tänav 7, [[Pelgulinna Gümnaasium]] Mulla tänav on tänav Tallinnas Põhja-Tallinna linnaosas Pelgulinna asumis. Tänav algab Telliskivi tänavalt, ristub (paremalt) Roo tänavaga ja lõpeb umbtänavana veidi enne ristumist Sõle tänavaga.
Mulla tänaval asuvad Mööblimaja ja Pelgulinna Gümnaasium.
Ajalugu
Mulla tänav on nime saanud 27. augustil 1930. Tänav sai nime lähikonnas asuva Saue tänava mõjul (sau – 'puhas savi').
Mulla tänav 1 ja Telliskivi tänav 13 asuva Mööblimaja tagant kulges vanasti Telliskivi ja Mulla tänavat ühendanud Kruusa tänav.
Mulla tn 2 asub arhitekt on Herbert Johansoni projekteeritud ja 1927. aastal valminud linnateenijate elamu. Üheaegselt anti luba kahe eraldi elamu (Mulla 2 ja Ristiku 17) ehitamiseks. Mõlemad projektid telliti arhitekt Herbert Johansonilt.
Mulla tänava ning Telliskivi tänava vaheline ala oli 1930. aastate keskel üks kaunimaid piirkondi Pelgulinnas. Ärimees Gustav Treierile kuulus Mulla 7 // Telliskivi 5-7 asunud Pelgulinna suurim viljapuuaed (9280 m2). Samal krundil asus ka ligi 2170 m2 triiphooneid. Telliskivi tänav 9/11 oli Artur Pullmannile kuulnud, rohkem kui 2500 m2 suurune iluaed. Enamus sellest piirkonnast hävis 9. märtsil 1944.
Telliskivi 15b asub parkla koos nõukogudeaegne kauplus-paviljoniga. 1944. aasta märtsipommitamises Mulla tänaval see osa, kus praegu Pelgulinna Gümnaasium ja Mööblimaja, sai kannatada. Pärast sõda koristati rusud ära ja sinna rajati 1947. aastal Kalinini rajooni kolhoosituru plats. 1950. aastal ehitati turule kahekorruseline administratiivhoone ning 38 müügikohaga piimapaviljon, 1976. aastal võeti vastu turu sulgemise otsus.
Johann Grabbyle kuulunud ühekorruselises majas, alustas 1912. aastal tööd Pelgulinna algkool. Eesti NSV ajal asus seal lasteaed, vana maja lammutati 1965. aastal.
Valdur Napp
Valdur Napp (9. august 1942 – 24. august 2015) oli eesti arhitekt.
Pärast põhihariduse omandamist asus ta aastal 1957 õppima Tallinna Ehitus- ja Mehaanikatehnikumi, mille lõpetas aastal 1961 hoonete sanitaartehnika erialal. Seejärel oli ta ajateenistuses Nõukogude Armees; pärast armeeteenistust asus ta aastal 1964 õppima Eesti Riikliku Kunstiinstituudi arhitektuuriteaduskonnas, mille lõpetas 1969. aastal.
Õpingute ajal töötas ta Üleliidulise Tarbijate Kooperatiivide Keskliidu projekteerimisbüroo Tallinna filiaalis, algul vanemtehniku, hiljem arhitektina.
Pärast arhitektidiplomi saamist suunati ta Kohtla-Järve linna ehituse ja arhitektuuri osakonda arhitektiks; 1971. aastal edutati linna peaarhitektiks. Aastal 1977 viidi ta üle Pärnu linna peaarhitekti ametikohale. Aastatel 1982–1983 töötas ta Ehituskomitee tsiviilehituse osakonna peaarhitektina, hiljem Pärnu rajooni ehituse ja arhitektuuri osakonnas arhitektina. Aastatel 1992–1997 oli ta uuesti Kohtla-Järve linna peaarhitekt. Seejärel töötas ta Aseri vallavalitsuse abivallavanema ja majandusnõunikuna. Aastast 2000 oli ta vabakutseline arhitekt ja aastal 2005 jäi ta pensionile.
Otepää Teataja
1932–1944
Otepää, Sangaste, Puka ja Palupera ühise ajalehe Otepää Teataja esimene number ilmus 18. märtsil 1932. Lehte trükiti tolleaegses Otepää trükikojas „Pallas“. Pärast sõja-aastaid oli lehe väljaandmises paus kuni aastani 1989.
Esimesel aastal trükiti kokku 39 lehenumbrit mahuga 4–8 lehekülge, 1933. aastal anti välja 51 lehenumbrit ning tiraaž tõusis 1000. 1935. aastal oli leht Otepää, Kambja, Rõngu, Sangaste ja Urvaste ümbruskonna ajaleheks. Esimeseks toimetajaks oli August Toomingas. Pärast teada toimetas lehte Arvo Orn, kuu aega pärast Nõukogude võimu tulekut oli 1940. aastal väljaandjaks ja toimetajaks Vello Pekomäe, Teise maailmasõja ajal toimetas lehte Aleksander Tiitsmaa. Otepää Teataja jõudis ilma suuremate vaheaegadeta lugejani ka aastatel 1932–1940. Pärast aastast vaheaega 1941. aastal, alustas leht uuesti ilmumist. Teise maailmasõja järel lõpetas leht ilmumise.
Esimese ilmumisperioodi lehed on leitavad digiteeritud Eesti ajalehtede andmebaasist DEA.
Alates 1989. aastast
Detsembris 1989 alustas Otepää Teataja uuesti ilmumist Otepää Arenduskeskuse väljaandena. Tiraaž oli 3000. Aastail 1989–1996 oli toimetaja Aili Miks, kes oli innuga lehe taassünni juures, tehes tööd oma vahenditega ja sageli öötundide arvelt. 1989. aasta sügisest 1992. aasta kevadeni ilmus 18 numbrit Otepää Teatajat, neist 14 esimesest Otepää arenduskeskuse väljaandena ja 5 viimast OÜ Otepää Teataja väljaandena. 1992. aasta alguses oli lehe tegevus ajutiselt peatatud seoses ajaleheks sobiva paberi nappusega. 1992. aastal ilmus ainult 4 numbrit Otepää Teatajat.
1933. aastast, mil kolm omavalitsust (Otepää, Pühajärve, Palupera) otsustas igaüks lehte doteerida 1000 krooniga, hakati lehte jagama tasuta. 1994. aastal ilmus 19 lehenumbrit, 1995 13 lehenumbrit ja 1996 14 lehenumbrit.
Viitna külanõukogu
Viitna külanõukogu oli külanõukogu Rakvere rajoonis. Külanõukogu eksisteeris 1945–1972 ja seejärel liideti Viitna külanõukogu alad Haljala, Kadrina ja Vihula külanõukoguga. Külanõukogu halduskeskus asus Viitna asulas.
Otepää Teataja
Alates 1989. aastast
1997. aastal tehti mitu uuendust – tegevust alustas uus toimetus, lugejad said Otepää Teatajat lugeda nüüd juba tänapäevases ajaleheformaadis. Suurenes ka lehe levitamise piirkond, Otepääle ja Paluperale lisandus Puka vald. 2006. aastast lisandus ka Sangaste vald ning sellest aastast alates hakkas Otepää Teataja ilmuma kaks korda kuus.
2005. aastal muutus Otepää Teataja nelja valla leheks. Otepää, Palupera, Puka vallale lisandus veel Sangaste vald. 2006. aastal hakkas Otepää Teataja ilmuma meediagrupi Süd-Est väljaandena ning valdade toetusel 2 korda kuus, aasta lõpuks jõudis ilmuda 20 numbrit kogumahus 200 lehekülge.
2007. aastal ilmus Aili Miksi sulest Otepää Teataja 75. aastapäevale pühendatud raamat „Elust ja inimestest ajalehe peeglis. Otepää Teataja 75“. Raamat annab hea ülevaate lehe ajaloost ja lehe tegijatest.
Otepää vald annab välja piirkondlikku häälekandjat Otepää Teataja. Ajaleht ilmub kaks korda kuus ning on vallakodanikule tasuta. Otepää Teataja tiraaž on 4100 eksemplari. Toimetaja on Arvo Saal. Kõik Otepää Teatajad alates aastast 2002 on leitavad Otepää valla kodulehelt.
Liidia Tanimäe
Liidia Tanimäe (sünninimi Liidia Kõrts; 7. november 1912 Kaiavere, Tartumaa – 3. august 1982 Tartu) oli eesti õpetaja.
Aastatel 1934–1941 töötas kindlustusmatemaatikuna, 1942–1944 töötas Tartus gümnaasiumiõpetajana. Aastatel 1944–1945 oli ta Tartu Ülikooli füüsika kateedri vanemlaborant, 1945–1950 TRÜ üld- ja eksperimentaalfüüsika kateedri assistent. Aastatel 1947–1950 töötas ühtlasi Tartu Õpetajate Seminari vanemõpetajana. 1950–1974 oli ta Tartu 1. Keskkooli füüsikaõpetaja.
Ta on maetud Vana-Jaani kalmistule.
Isiklikku
1937. aastast oli ta abielus üliõpilas- ja majandustegelase Alfred Tanimäega. Nende tütred olid arstiteadlane Tiina Talvik ja haridustegelane Kai Kukk.
Naiste male maailmameistrivõistlused 1949/1950
pisi|[[Ljudmõla Rudenko, MM-kuld]] pisi|175px|[[Olga Rubtsova, MM-hõbe]]
Naiste male maailmameistrivõistlused 1949/1950 olid naiste maailmameistrivõistlused males eesmärgiga selgitada välja maailmameister.
Valitsev maailmameister Vera Menchik hukkus teises maailmasõjas. 1947. aastas astus Nõukogude Liit Rahvusvahelise Maleliidu (FIDE) liikmeks. Sõjajärgsed esimesed naiste maailmameistrivõistlused korraldati aastavahetusel 1949/1950 (detsembrist jaanuarini) Moskvas. 16 osavõtjaga turniiril mängisid 4 esindajat Nõukogude Liidust, 2 esindajat Ameerika Ühendriikidest. Ülejäänud 10 kohta jagati 10 riigi vahel (Kuuba, Ungari, Tšehhoslovakkia, Poola, Taani, Prantsusmaa, Holland, Itaalia, Suurbritannia, Ida-Saksamaa).
NSV Liidu naiste malemeistrivõistlustel 1948/1949 võtsid osa kõik tugevamad maletajad. Võitis Olga Rubtsova, teise koha sai Jevgenija Biglova. 3.–4. kohta jagasid Valentina Belova ja Ljudmõla Rudenko. Larissa Volpert jagas 5.–6. kohta, Kira Zvorõkina 8.–9. kohta, Jelizaveta Bõkova sai 11. ja ainsana sõjaeelsetel MM-idel kaasa teinud Milda Lauberte 12. koha. Malejuhtkond valis MM-i neliku hulka arvestades varasemaid saavutusi Rubtsova, Belova ja Rudenko ja Bõkova.
MM-i turniiril ei osalenud sõjaeelsetest tugevatest maletajatest sakslannad Friedl Rinder ja Sonja Graf. Rinder tuli 1949. aastal Lääne-Saksamaa meistriks, Graf emigreerus USA-sse. Mõlemad jätkasid mängimist ja osalesid 1950. aastatel MM-i pretendentide turniiridel, kuid suurema eduta.
Turniiri lõpptulemused
Üle poole aja turniist juhtis prantslanna Chantal Chaudé de Silans, kuid turniiri lõpupoole väsis ja lasi Nõukogude neliku endast ettepoole. Maailmameistriks tuli Ljudmõla Rudenko, teise koha sai Rubtsova, 3.–4. kohta jagasid Bõkova ja Belova ning 5.–7. kohta Edith Keller-Herrmann, Eileen Betsy Tranmer ja Chantal Chaudé de Silans. 8. koha sai Fenny Heemskerk. Clarice Benini jäi 9. kohale.
Kõik 16 turniirist osavõtjat said 1950. aastal FIDE-lt naiste rahvusvahelise meistri nimetuse, maailmameistriks tulnud Rudenko lisaks ka rahvusvahelise meistri nimetuse.
Sealtpeale korraldati naiste maailmameistrivõistlusi sarnaselt meeste MM-i korraldusega, st MM-tsükli jooksul selgitati välja tiitlipretendent, kes mängis tiitlimatši valitseva maailmameistriga. Tsükkel hõlmas tavaliselt kolm aastat.
Rain Karlson
Rain Karlson (sündinud 19. veebruaril 1992 Tallinnas) on eesti poksija.
Joule'i-Thomsoni efekt
Joule'i-Thomsoni efekt (ka Joule'i-Kelvini efekt) on gaasi temperatuuri muutumine poorsest materjalist või ventiilist läbi surumisel adiabaatilisel protsessil. Toatemperatuuril kõik gaasid peale lämmastiku, heeliumi ja neooni jahtuvad Joule'i-Thomsoni efekti mõjul. See efekt on võimalik tänu reaalse gaasi mitteideaalsusele, mis tuleneb Van der Waalsi jõust. ideaalse gaasi mudeli põhjal ei tohiks sellise protsessi käigus gaasi temperatuur muutuda.
Rain Karlson
Ta on lõpetanud 2010. aastal Tallinna Ehituskooli ja 2016. aastal kehakultuuri erialal Tallinna Ülikooli.
Joule'i-Thomsoni efekt
Füüsikaline mehhanism
Sõltuvalt Van der Waalsi jõu suunast (kas tõmbuv või tõukuv) võib Joule'i-Thomsoni efekt gaasi temperatuuri tõsta või langetada.
Gaasi ruumala suurendades suurenevad molekulidevahelised kaugused. Tõmbejõudude tõttu gaas paisub ja kasvab ka tema potentsiaalne energia. Kuna tegemist on adiabaatilise protsessiga, peab see kasv tulema kineetilise energia arvelt. Seetõttu tõmbejõudude domineerimisel langeb gaasi temperatuur paisumisel.
Rain Karlson
Harrastanud aastatel 2001–2006 Eero Praksi käe all judot. Poksiga on tegelnud 2006. aastast (treenerid Aleksandr Jegorov ja Ervin Kade).
Joule'i-Thomsoni efekt
Füüsikaline mehhanism
Paralleelselt töötab ka vastupidine protsess. Molekulide omavaheliste põrgete ajal muutub tõukejõudude toimel kineetiline energia lühiajaliselt potentsiaalseks. Molekulidevahelise kauguse suurenemisel väheneb põrgete sagedus ja potentsiaalse energia arvelt kasvab kineetiline.
Temperatuuri, millest alates paisumisel hakkab temperatuur kahanemise asemel kasvama, nimetatakse inversioonitemperatuuriks.
Joule'i-Thomsoni koefitsient
Joule'i-Thomsoni efekti kvantitatiivseks kirjeldamiseks kasutatakse Joule'i-Thomsoni koefitsienti, mis on defineeritud kui temperatuuri tuletis rõhu järgi konstantsel entalpial. Avaldises
on C_{P} gaasi soojusmahtuvus isobaarilisel protsessil ja \alpha_V on soojuspaisumistegur. Efekti suuruse arvutamiseks on vaja leida esmalt soojuspaisumistegur, mille saab parasjagu gaasi jaoks kasutatavast mudelist.
Rain Karlson
Ta osales raskekaalus (kuni 91 kg) 16. maailmameistrivõistlustel (Bakuu, 2011), kuid kaotas 1. ringis oma kohtumise ja jäi edasisest medaliheitlusest välja.
Ta on võitnud medaleid rahvusvahelistel võistlustel, sealhulgas 2012. ja 2013. aastal Tamperes Tammer-turniiri ning 2013. ja 2014. aastal Helsingis GeeBee-turniiri. Võitis 2012. aastal raskekaalus (kuni 91 kg) üliõpilaste maailmameistrivõistlustel esikoha ning sai sõjaväelaste Euroopa meistrivõistlustel teise ja Euroopa noorte meistrivõistlustel kolmanda koha.
Elukutselisena
Ta jätkas novembris 2016 poksimist elukutselisena. Ta on seni (seisuga 10. november 2018) pidanud 6 kohtumist ning on võitnud 5 (neist 2 nokaudiga) kohtumist ja kaotanud 1 (selle nokaudiga) kohtumise.
Isiklikku
Tema vend on poksija Ainar Karlson.
Argoba keel
Argoba keel on afroaasia keelkonna semi keelte Etioopia rühma kuuluv keel, mida räägivad Etioopias Etiooopia mägismaal argobad. Paljud argobad on läinud üle amhara või oromo keelele.
Hollandi vabaõhumuuseum
Hollandi vabaõhumuuseum (hollandi keeles Nederlands openluchtmuseum) on vabaõhumuuseum Hollandis Arnhemis.
Muuseum asutati 1912. Muuseumikompleksi suurus on 44 ha.
2005 tunnistati muuseum Euroopa aasta muuseumiks.
Kigali rahvusvaheline lennujaam
pisi|Reisiterminal Kigali rahvusvaheline lennujaam (IATA: KGL, ICAO: HRYR; varem ka Gregoire Kayibanda rahvusvaheline lennujaam; Kanombe rahvusvaheline lennujaam) on lennujaam Rwanda pealinnas Kigalis.
See on Rwanda peamine lennujaam.
Lennujaam asub Kigali idapoolses äärelinnas umbes 14 km kaugusel linna keskusest. Lennujaama geograafilised koordinaadid on.
Aastal 2008 teenindas lennujaam umbes 300 000 reisijat.
Viru-Nigula külanõukogu
Viru-Nigula külanõukogu oli külanõukogu Rakvere rajoonis. Külanõukogu moodustati 1945 Mahu valla territooriumil. Külanõukogu halduskeskus asus Viru-Nigula asulas.
Külanõukogus tegutsesid Viru-Nigula kolhoos, Ubja sovhoos ja Virulase kalurikolhoos.
H-II Transfer Vehicle
H-II Transfer Vehicle (HTV), ka Kounotori (こうのとり Kōnotori; valge toonekurg) on Jaapani Kosmoseuurimise Agentuuri (JAXA) mehitamata kosmoselaev.
Kosmoselaeva kasutatakse Rahvusvahelise kosmosejaama ning selle Kibo mooduli varustamiseks. JAXA on kosmoselaeva arendanud alates 1990. aastatest ning selle esmalend pidi toimuma 2001. aastal. HTV startis oma esmalennule 10. septembril 2009. JAXA valis kosmoselaeva nimeks Kounotori, sest toonekurge kujutatakse tihti kandmas olulisi asju (last, õnne jms.) ning see väljendab ka Kounotori missiooni, transportida ISSi olulist lasti.
Kahendpuu
paremal|pisi|192x192px|Kahendpuu, mille igas tipus on kirje. Puus on 9 tippu ning juurtippu kirjeks on 2. Juurtipu vasaku alluva kirje on 7 ja parema alluva kirje on 5
Kahendpuu ehk binaarpuu on arvutiteaduses kasutusel olev andmestruktuur, mis koosneb tippudest, kusjuures igal tipul on maksimaalselt kaks alluvat. Tipu ühte alluvat nimetatakse vasakuks alluvaks ja teist paremaks alluvaks. Hulgateoorias saab (mittetühja) kahendpuud defineerida rekursiivselt kui ennikut (L, S, R), kus L ja R on kahendpuud või tühjad hulgad ja S on üheelemendiline hulk.
Matemaatikas ei ole kahendpuudel ühtset definitsiooni. Mõned matemaatikud kasutavad arvutiteaduses levinud definitsioone, kuid mõnedes definitsioonides peab igal tipul, mis pole leht, olema täpselt kaks alluvat ning tingimata ei nõuta alluvate (vasaku/parema) järjestamist.
Kahendpuude kasutusviisid
Kahendpuudel on palju otstarbeid. Üldiselt võib need jagada kaheks.
Kahendpuude tüübid
Kahendpuus nimetatakse tasemeks kõikide tippude hulka, mis asuvad samal kaugusel juurtipust.
Kahendpuude omadused
Kahendpuude teoorias ei ole kokkulepet, mis on ühetipulise puu kõrgus. Mõnes allikas kirjutatakse, et see on 0, aga teises, et see on 1. Järgnevates näidetes eeldatakse, et ühetipulise puu kõrgus on 0.
Kahendpuude esitus arvutis
Kahendpuid saab arvutis programmeerimiskeelte abil esitada mitut moodi.
Haskell
Näiteks Haskellis saab kahendpuud esitada uue andmetüübina, millel on kaks konstruktorit:
Python
Pythonis (ja ka paljudes teiste keeltes) saab kahendpuud esitada tipuklassina, kus igal isendil on viide oma alluvatele, mis on samuti tipud.
Massiivina
Mõnel juhul soovitakse kahendpuid kujutada massiividena. Näiteks kahendkuhi, mis põhineb kompaktsel kahendpuul, esitatakse tihti lihtsalt massiivina, kus elemendid paiknevad järjestikuselt tasemete kaupa. See tähendab, et massiivi alguses on juurtipp, siis tema alluvad, siis nende alluvate alluvad jne.
= Viited =
Bobby Solo
pisi|Bobby Solo Bobby Solo (kodanikunimi Roberto Satti; sündinud 18. märtsil 1945 Roomas) on Itaalia laulja.
1965. aasta Eurovisiooni lauluvõistlusel esindas ta Itaalia lauluga "Se piangi, se ridi", mis kogus 15 punkti ja saavutas 5. koha.
Kuivajõe vald (Kose kihelkond)
Kuivajõe vald oli vald Harjumaal Kose kihelkonnas. pisi|350px|[[Eesti haldusjaotus 1925. aastal]] Vald eksisteeris 1866 –1939. 1866–1891 kandis vald nime Kose-Uuemõisa vald (saksa keeles Neuenhof), siis nimetati see ümber Vladimiri vallaks (saksa keeles Wladimir-Gemeinde) ja 1917 Kuivajõe vallaks. Vallamaja asus tänapäeva Kuivajõe küla aladel.
Värska külanõukogu
Värska külanõukogu oli külanõukogu Põlva rajoonis. Külanõukogu moodustati 1954. Külanõukogu halduskeskus asus Värska asulas.
Kuivajõe vald (Kose kihelkond)
1. jaanuaril 1925 eraldati Kuivajõe vallast Tuhala vald, mis jagati 1. aprillil 1939 Kuivajõe valla ja Rae valla vahel.
Värska külanõukogu
Külanõukogus tegutses Värska sovhoos.
Kuivajõe vald (Kose kihelkond)
1939. aasta vallareformi järel moodustati selle valla baasil Kuivajõe vald, mis eksisteeris kuni aastani 1950.
John Fraser
John Fraser (1750 Tomnacross, Aird, Inverness-shire – 26. aprill 1811) oli šoti botaanik.
Ta asus elama Londonisse, kus tegutses esialgu kangakaupmehena. Seejärel hakkas koos pojaga koguma taimi, osalt ka oma Londoni puukooli jaoks. Ta saatis taimi teiste seas ka Venemaa keisrile, Chelsea botaanikaaiale, Kew Gardensi peaaednikule William Aitonile ja Sir James Edward Smithile.
Ta käis taimi kogudes Newfoundlandil ja Apalatšides.
Tema järgi on nimetatud liike, sealhulgas Fraseri nulg (Abies fraseri) ja Fraseri magnoolia (Mangolia fraseri).
Tema kirjeldatud taksonitele lisatakse autorilühend Fraser.
Alicante arheoloogiamuuseum
Alicante arheoloogiamuuseum (hispaania keeles Museo Arquelógico Provincial de Alicante) on arheoloogiamuuseum Hispaanias Alicantes.
Muuseum asutati 1932.
Aastast 2000 asub muuseum endise San Juan del Dios'i haigla hoones.
2004 tunnistati muuseum Euroopa aasta muuseumiks.
Urmas Kokassaar
Urmas Kokassaar (5. jaanuar 1963 – 5. jaanuar 2013 ) oli eesti bioloog. Ta on paljude bioloogiaõpikute ja aimeartiklite autor.
Kokassaar töötas Tartu Ülikooli loodus- ja tehnoloogiateaduskonnas loodusteadusliku hariduse keskuses bioloogia didaktika lektorina ja alates 1991. aastast osalise koormusega Hugo Treffneri Gümnaasiumis bioloogiaõpetajana.
Tunnustus
Aastal 2009 sai ta Vabariigi Presidendi hariduspreemia.
Aastal 2013 anti talle Tartu Ülikooli aumärk.
Sergio Endrigo
Sergio Endrigo (15. juuni 1933 Pula – 7. september 2005 Rooma) oli Itaalia laulja.
1968. aasta Eurovisiooni lauluvõistlusel esindas ta Itaaliat lauluga "Marianne", mis kogus 7 punkti ja saavutas 10. koha.
Jaan Tartland
Jaan Tartland (22. veebruar 1888 Pühajõe vald, Jõhvi kihelkond, Virumaa – 17. august 1963 Tallinn ) oli Eesti insener ja ehitusettevõtja.
Töökäik
Jaan Tartland suri 17. augustil 1963 Tallinnas ja ta maeti 20. augustil 1963 Liiva kalmistule.
Isiklikku
Tema õde oli nahakunstnik Linda Rivis ja vend oli põllumajandustegelane Georg Tartland-Ardelan.
Nahkhiirlased
Nahkhiirlased (Vespertilionidae) on suurim käsitiivaliste sugukond. Nad on käsitiivalistest kõige laiema levikuga: neid leidub kõigil mandritel peale Antarktika. Ladinakeelne nimetus vespertilio (nahkhiir), tuleb sõnast vesper, mis tähendab õhtut.
Nahkhiirlased on suuruselt teine imetajate sugukond, liike on kokku 407. Neist 14 elab ka Eestis.
Evolutsioon
Käsitiivaliste selts jaguneb kaheks alamseltsiks: väike-käsitiivalised (Microchiroptera) ja suur-käsitiivalised (Megachiroptera). Väike-käsitiivalisi eristab suur-käsitiivalistest kajalokatsiooni kasutus ehk nad lendavad ja toituvad ultraheli abiga. Molekulaaruuringud näitavad, et nahkhiirlased eraldusid fülogeneetiliselt lähimast Molossidae sugukonnast juba varases eotseenis, 38 miljonit aastat tagasi. Arvatakse, et sugukond pärineb Lauraasia mandrilt, tõenäoliselt Põhja-Ameerika piirkonnast.
Sugukonnas on kokku kuus perekonda: Vespertilioninae, Antrozoinae, Myotinae, Miniopterinae, Murininae ja Kerivoulinae.
Iseloomustus
pisi|Eestis [[sonariga registreeritud põhja-nahkhiire häälitsused]]
Kirjeldus
Enamik sugukonna liike on suhteliselt väikesed, kaaludes vaid 4–50 g. Tüvepikkus jääb 30 ja 130 mm vahele, paljudel liikidel on ka hästi arenenud saba. Karva värvus on enamasti tume, hall või pruun, kuid sugukonnas esineb ka liike, kelle karv on oranži, kollase või punase tooniga ning mõningatel liikidel on ka valged laigud või triibud.
Nahkhiirlastel puuduvad suuremale osale käsitiivalistele iseloomulikud ninajätked, kuid esineb traagus (kõrvakaas, kõrvalesta alumise serva küljes asetsev jätke). Silmad ja kõrvad on harilikult väikesed, eranditeks on perekonnad Plecotus, Idionycteris ja Euderma, kellel on ülipikad kõrvad. Hambaid on kuni 38, kuid hambavalem on liigiti väga varieeruv. pisi|Näide sugukonna ühest kirjumast isendist ([[Niumbaha superba)]]
Levik
Nahkhiirlased on kõige laiema levikuga käsitiivaliste sugukond. Nad on levinud ka saartele: Hawaiile, Bermudale, Galápagose saartele, Assooridele, Islandile, Uus-Meremaale ja tõenäoliselt ka Samoale.
Levivad kõrbetest parasvöötme metsadeni, võivad asustada mitmesuguseid elupaiku. Sõltuvalt liigist eelistavad kas metsi või avatud maastikke. Liigiline mitmekesisus on suurim troopikas.
Eluviis
Valdavas osas on nahkhiirlased öise eluviisiga ning kasutavad saagi püüdmiseks ja orienteerumiseks kajalokatsiooni. Vihmaga tavaliselt ei lennata, sest vihm segab kajalokatsiooni toimimist.
Päeval kogunetakse varjepaikadesse, mis asuvad koobastes, kaevandustes, hoonetes, puuõõntes või muudes varjulistes kohtades. Päevasel ajal ripuvad nahkhiired koopa või küüni laes ja magavad. Samas asendis nad ka poegivad, puhastavad end ja magavad talveund. Suurem osa liike elab koloniaalselt, kuid on ka neid, kes elavad üksikult või paarikaupa. Enamasti moodustavad emased ja isased eraldi kolooniaid.
Troopilised liigid on paiksed, kuid osa parasvöötme liikidest rändab talveks soojemasse kliimavöötmesse, paiksed liigid jäävad parasvöötmes talveunne. Nahkhiired talvituvad tavaliselt kolooniates, kusjuures isendite arv talvituskolooniates võib olla mõnest isendist tuhandete isenditeni. Põhja-Euroopa suurima talvekoloonia rekord pärineb 2005. aastast Piusa koobastest.
Toitumine
Nahkhiired toituvad öösel. Kõik liigid on loomtoidulised, toituvad põhiliselt putukatest, vähem teistest lülijalgsetest. Erand on näiteks Edela-Ameerikas elav Antrozous pallidus, kes toitub skorpionidest ja teistest suurematest maas elavatest saakloomadest. Toitumisala suurus, kaugus ja biotoop olenevad liigist. Mõned spetsialiseeruvad rohkem veekogude ääres esinevate putukate püüdmisele, teised puuvõrades elavatele putukatele. On ka nahkhiiri, kes toituvad verest.
pisi|Talvituv pruun-suurkõrv (Plecotus auritus)
Talvitumine
Eestis toimub talveunne jäämine põhiliselt oktoobris, sest siis jääb vähemaks lendavaid putukaid. Talveuni kestab keskmiselt kuus kuud. Kui olukord talvitumispaigas ebasobivaks osutub, võib nahkhiir üles ärgata ja sobivama koha otsida, kuid iga ärkamisega väheneb ka ta kehakaal. Talveunega kaotab nahkhiir 25–50% oma kaalust. Mõnikord ei ela nahkhiirlased talve üle, sest häiringute tõttu on kaotatud liiga suur osa oma kehakaalust.
Talvitumise edukus on seotud talvituspaiga tingimustega. Sobivad tingimused on
Paaritumine ja järglaste kasvatamine
Nahkhiirlaste paaritumist pole laiemalt uuritud, see varieerub liigiti ja elupaiguti. Esineb polügüünseid, polüandrilisi ja monogaamseid liike. Uuritud liikidest elavad kõik kogu aasta vältel paarituvad liigid troopikas, hooajaliselt paarituvad liigid aga kas subtroopikas või parasvöötmes. Eestis elavad liigid paarituvad kas kolooniates (ka talvel), kogunevad pulmalennule kindlatesse parvlemiskohtadesse või isased meelitavad emaseid enda juurde kindlate häälitsustega. Talveunne jäävatel liikidel ei toimu imetajatele omast hilist implantatsiooni, vaid sperme säilitatakse emasisendi suguteedes üle talve ning ovulatsioon ja viljastumine toimuvad kevadel.
Suurem osa liikidest toob igal aastal ilmale vaid ühe järglase, kuid nahkhiirlastel pole ka kaksikute sündimine haruldane. Selleks ajaks luuakse peamiselt emastest koosnevad poegimiskolooniad, sest nahkhiirlastel hoolitsevad järglaskonna eest vaid emased. Üksteise äratundmine koloonias käib hääle järgi, noortel isenditel kujuneb hääleaparaat juba väga varakult. Laktatsioon kestab ühest kuni kolme kuuni.
Nahkhiired on üsna pikaealised loomad. Vanimad loomad võivad elada rohkem kui 30 aastat. Keskmine eluiga on aga palju lühem: 3–5 aastat. See tuleneb noorte isendite suurest suremusest. Paljud ei suuda talve üleelamiseks sobivat talvituskohta leida.
Vaenlased
Looduslikke vaenlasi on nahkhiirlastel suhteliselt vähe. On teada, et nahkhiired on langenud röövlindude, madude ja teiste puudel elutsevate kiskjate saagiks. Piirkondades, kus oht kiskja saagiks langeda on suurem, valivad nahkhiired varjepaikadeks kitsamaid kohti. Euroopas ei ela kiskjaid, kelle toidulaual oleks nahkhiired olulisel kohal.
Kaitse
pisi|Nahkhiireuurijad Oliver Kalda ja Rauno Kalda riikliku seiret läbi viimas pisi|Nahkhiireuurijad [[Rauno Kalda|Rauno ja Oliver Kalda]] Nii Euroopas kui ka Eestis on nahkhiired kaitsealused imetajad. Eestis kuuluvad kõik liigid teise kaitsekategooriasse.
Elupaikade kadu on suurim arvukuse langemise põhjustaja. Samuti on haavatavad liigid, kes talvituvad suurte kolooniatena kindlates koobastes. Ameerikast on tulnud teateid nahkhiirte kohta, kes on saanud surma tuulegeneraatori tiivikusse lendamise tõttu.
Nahkhiirte kaitseks soovitab Eestimaa Looduse Fond mitte häirida neid talvitamise ajal (sh mitte külastada sellal nahkhiirte tüüpilisi elupaiku nagu koopad, maa-alused tunnelid jms) ja hoida nahkhiirte hõivatud ruumides neile sobivaid elutingimusi (nt mitte jätta valgust põlema keldris või pööningul, kus nahkhiired talvituvad). Majaomanikele on ELF avaldanud ka vastava juhendi. Nahkhiirekolooniatest, hukkunud nahkhiirtest jms soovitab ELF teatada keskkonnaametile, keskkonnainspektsioonile või otse nahkhiireuurijatele, nahkhiireleidudest üldisemalt aga loodusvaatluste andmebaasis. Nahkhiirte kaitseks korraldab ELF vabatahtlikele ka talguid.
Haigused
Nahkhiired on reservuaariks paljudele haigustele, näiteks marutaudile. Metsamarutaudi (RABV) nahkhiirtel ei ole, kuid levivad teised marutaudi esile kutsuvad Lyssa-viiruste genotüübid. Võimalik on ka lähikontaktist inimeste nakatamine. Seetõttu peaks tuppa sattunud nahkhiirtega olema ettevaatlik ja hoiduma hammustustest.
Põhja-Ameerikas levib nahkhiirtel valge nina sündroom (White Nose syndrom, WNS), mida põhjustab seen. Sellega nakatunud nahkhiirte suremus on mõnel pool üle 90%. Nakatunud isenditel täheldatakse enneaegset rasvavarude kadu, ebatüüpilist talvist aktiivsust ja suurt suremust. Haigust on leitud ka Euroopas, kuid siin pole kirjeldatud nii tõsiseid tagajärgi. pisi|Eesti suurim nahkhiirlane – suurvidevlane (Nyctalus noctula)
Liigid Eestis
Eestist on leitud 12 liiki käsitiivalisi, kes kõik kuuluvad nahkhiirlaste sugukonda:
Ultrahelidetektoriga on Eestis salvestatud veel kahe liigi hääled: väikevidevlase (Nyctalus leisleri) ja Euroopa laikõrva (Barbastella barbastellus). Pooled Eesti liikidest on paiksed ehk jäävad meile talvituma.
Neli liiki – põhja-nahkhiir, pargi-nahkhiir, veelendlane ja pruun-suurkõrv – on Eestis laialt levinud, kohati isegi arvukad. Teised liigid on haruldasemad.
Leonid Žabotõnskõi
Leonid Žabotõnskõi (venepäraselt Leonid Žabotinski; 28. jaanuar 1938 – 14. jaanuar 2016) oli ukraina tõstja, kahekordne olümpiavõitja.
Žabotinski esindas võistlustel Nõukogude Liitu, kuid hiljem on öelnud, et pühendas kõik oma võidud alati oma kodumaale Ukrainale.
Tema nimel on 19 maailmarekordit meeste raskekaalus.
Arnold Schwarzenegger pidas teda nooruses oma iidoliks.
Technoseum
Technoseum on tehnoloogiamuuseum Saksamaal Baden-Württembergi liidumaal Mannheimis. Muuseumi ekspositsioonid käsitlevad industrialiseerimisega seotut.
Muuseumihoonet ehitati aastatel 1982–1990.
1992. aastal tunnistati muuseum Euroopa aasta muuseumiks.
Ogataea polymorpha
Ogataea polymorpha (ka Hansenula polymorpha) on metülotroofne pärmseen. Seda kasutatakse valgu allikana ravimite tootmises. Ogataea polymorpha liik kuulub vähese arvukusega metülotroofsete pärmide rühma. Need on pärmid, mis suudavad kasvada metanoolil. Metülotroofsed pärmiliigid on Candida boidinii, Pichia methanolica, Pichia pastoris ja Ogataea polymorpha. O. polymorpha on taksonoomselt Saccharomycetaceae sugukonda kuuluv liik.
Tüved
On teada vaid kolm Ogataea polymorpha tüve, mis tuvastati 1950ndatel. Nendevahelised suhted on ebaselged ning nad on sõltumatu päritoluga. Neid on leitud pinnase proovidest, putukate soolest või halvaks läinud kontsentreeritud apelsinimahlast. Neil ilmnevad erinevad omadused ja neid kasutatakse alusuuringutes ning rekombinatiivsel valgu tootmisel. Nimetatud kolm tüve on järgmised:
Tüved CBS4732 ja NCYY495 saavad omavahel paarituda, kuid DL-1 tüvega kumbki neist paarituda ei saa. Tüvesid CBS4732 ja DL-1 kasutatakse rekombinatiivsel valgu tootmisel, tüve NCYC495 kasutatakse põhiliselt nitraadi assimilatsiooni uuringuteks. Tüve CBS4732 terve genoom on ära sekveneeritud.
Kõikides metülotroofsetes pärmides on kasutusel identne metanooli kasutamise rada (Joonis 1). pisi|Joonis 1. (A) Mikrofoto punguvast O. polymorpha rakust, mida on kasvatatud metanoolil [[bioreaktor|kemostaadis. Tsütosool on tulvil peroksüsoomidest (Gellissen et al, 2005).]] pisi|Metanooli metabolismirada O. polymorphas (Gellissen et al, 2005). 1 – alkoholi oksüdaas, 2 – katalaas, 3 – dihüdroksüatsetooni süntaas, 4 – formaldehüüdi dehüdrogenaas, 5 – formiaadi (divesiniksulfiidi) dehüdrogenaas, 6 – dihüdroksüatsetooni kinaas, 7 – GSH – glutatioon, Xu5P – ksüloos-5-fosfaat, FBP – fruktoos-1,6-bifosfaat
Biotehnoloogilised rakendused
Ogataea polymorpha on enda omadustelt suurepärane alus geenitehnoloogilisteks valgu sünteesimiseks ja tootmiseks. Seda kasutatakse näiteks diabeedi raviks kasutatava insuliini valmistamiseks. Lisaks on see hea alus B-hepatiidi vaktsiini tootmiseks või isegi IFNalfa-2a valmistamiseks, mida kasutatakse C-hepatiidi raviks. CBS4732 ja DL-1 derivaate kasutatakse selliste rekombinantsete ühendite tootmisel. Teised pärmiliigid, mida kasutatakse samal otstarbel, on näiteks Pichia pastoris, Arxula adeninivorans, Saccharomyces cerevisiae ja teised.
Nagu teised pärmiliigid, on ka O. polymorpha selline mikroorganism, mida saab kasvatada suurtes fermentaatorites kõrge raku tiheduseni lühikese aja jooksul. Teda on turvaline kasutada, kuna ei sisalda pürogeene, patogeene ega viiruse kandjaid. Ta suudab vabastada aineid söötmesse, kuna tal on olemas kõik vajalikud komponendid sekretsiooniks (sellist omadust pole aga näiteks bakteril Escherichia coli). Ta suudab anda atraktiivseid geneetilisi komponente efektiivseks valgutootmiseks.
O. polymorpha atraktiivsust (väga sobilik ja mugav kasutada) kasutavad ära mitmed biotehnoloogia asutused kaubandusliku kasu saamiseks, kuna teda saab kasutada tootmisprotsesside arendamiseks. Teiste hulgas kasutab seda pärmiliiki näiteks asutus nimega PharmedArtis, mis asub Aachenis, Saksamaal ja ka asutus Leibniz-Institut für Pflanzengenetik und Kulturpflanzenforschung (IPK).
Joonisel 2 on näha üldist vektori disaini (geneetiline masin, mis muundab pärmi tüve geneetiliselt konstrueeritud pisi|CoMed vektorsüsteemi disain ja funktsionaalsus. See sisaldab kõiki E. coli elemente, mis on vajalikud vektori paljundamiseks E. coli süsteemis ja lisaks ka [[multikloneerimissaiti, mis on vajalik ARSi, rDNA, selektsioonimarkeri ja ekspressioonikaseti integratsiooniks. Sellel eesmärgil on ARS fragmendid märgistatud SaclI ja BcuIga restriktsioonikohtadega ning rDNA regioon on märgistatud BcuI ja Eco47III restriktsioonikohtadega. Selektsioonimarker jääb Eco47III ja SalI restriktsioonikohtade vahele ja promooteralament jääb SalI ja ApaI restriktsioonikohtade vahele]] valgutootjaks). See peab sisaldama järgmisi geneetilisi elemente:
Hertu mõis
Hertu mõis (saksa keeles Hermet) oli Valtu kõrvalmõis Rapla kihelkonnas Harjumaal. Nüüdisajal jääb kunagine mõis Rapla valda Rapla maakonnas.
Altmark
thumb|300px|Altmark [[Schernikaus]]
thumb|Altmarki topograafia
Altmark asub Elbe jõest läänes Hamburgi ja Magdeburgi linna vahel, hõlmates enamasti tänapäeva Altmarkkreis Salzwedeli ja Stendali kreisid. Läämes eraldavad Drawehni kõrgustik ja Drömlingi nõgu seda Lüneburgi nõmmest Alam-Saksimaal; Altmark külgneb ka Wendlandi piirkonnaga põhjas ja Magdeburger Bördega lõunas. Elbest idas on ajalooline Prignitzi piirkond.
Rahvaarv on väike. Kesk-Euroopa tasandiku kultuurmaastik on maalähedane ning laialdaselt kaetud metsade ja nõmmedega. Suurimad linnad on Stendal (rahvaarvuga 39 000) ja Salzwedel (21 500).
Ajalugu
Enne rändeperioodi aastatel 300–700 asustasid tulevast Altmarki langobardid. Seejärel elasid loodeosas vanagermaani saksi hõimud ja idapoolsetel territooriumitel piki Elbet polaabid. Pärast Saksi sõdu, mida Karl Suur pidas aastatel 772–804, said maad Karolingide impeeriumi osaks. Need moodustasid osa Saksimaa hertsogiriigi Ostfaali territooriumist, mis alates 843. aastast moodustasid Ludwig Sakslase Ida-Frangi riigi idapoolse piiriala. Verdeni ja Halberstadti piiskopid edendasid saksi elanikkonna ristiusustamist.
936. aastal eraldas Saksa kuningas Otto I hilisema Altmarki territooriumi Saksi krahv Gerole, et allutada Elbe ääres elavad lääneslaavi vendid. Seejärel tegutses Gero slaavlaste maadel kaugel Elbe jõe taga ja rajas Gero margi, mis ulatus idas kuni Odra jõeni. Pärast Gero surma 965. aastal tema mark jaotati ja Nordmark anti Dietrich von Haldenslebenile, kes osutus siiski võimetuks valitsejaks ja kaotas ljutitsite 983. aasta ülestõusus kõik territooriumid Elbest idas. Ta säilitas ainult oma markkrahvitiitli ja oma eelkäija Gero vallutusretkede esialgse baasmaa jõest läänes.
Üle pooleteise sajandi trotsisid Elbest ida pool asuvad maad Saksa kontrolli, kuni 1134. aastal kinkis keiser Lothar von Süpplingenburg Nordmarki Askania krahvile Albrecht Karule. Albrecht sõlmis hevellide vürst Pribislaviga pärimislepingu ja päris 1150. aastal tema idaterritooriumi Brandenburg an der Haveli kindluse ümber, millest sai 1157. aastal tema vastloodud Brandenburgi margi tuumik.
thumb|Brandenburg askanialaste all, 1320
Kuna Brandenburgi markkrahvid laiendasid oma territooriumit Ostsiedlungi käigus, sai algne Nordmarki läänepoolne territoorium tuntuks kui Altmark ("vana mark") erinevalt Mittelmarkist ("keskmine mark") ja Neumarkist ("uus mark") Odra jõe taga; ürikus on seda esmamainitud 1304. aastal kui Antiqua Marchia.
Brandenburgi osana, mida 1415. aastast valitsesid Hohenzollernid, sai Altmark Brandenburg-Preisimaa ja (1701. aastast) Preisi kuningriigi osaks. Pärast Preisimaa kaotust Napoleon I-le 1806. aastal läks Altmarki territoorium Tilsiti rahuga (1807) uuele Vestfaali kuningriigile. Preisimaa sai ala pärast Napoleoni kaotust Viini kongressi otsusega (1815) tagasi; kuid see liideti Preisimaa uue Saksimaa provintsiga, mitte Brandenburgi provintsiga. Preisi Saksimaal jaotati Altmark Salzwedeli, Gardelegeni, Osterburgi ja Stendali kreisideks, kõiki hallati Magdeburgi ringkonnas.
Pärast Teist maailmasõda sai Saksamaa sisepiirist ida pool asuv Altmark uue Saksi-Anhalti liidumaa osaks Nõukogude okupatsioonitsoonis. Ida-Saksamaa piirkondlik administratsioon nägi seda aastatel 1952-1990 Magdeburgi ringkonnas. Saksamaa taasühinemisega 1990. aastal sai Altmark taastatud Saksi-Anhalti osaks.
Jõed ja järved
thumb|Alandi lamm [[Wanzeri lähedal]]
Piirkonnas voolab Elbe, Havelbergis suubub sellesse Havel ja selle vasakpoolsed lisajõed on Milde-Biese-Alandi süsteem ja Jeetzeli jõgi.
Suurim looduslik järv Altmarkis on Arendsee.
Maantee
Altmark asub peamistest liiklusteedest eemal. Bundesautobahn 14 viib Bundesautobahnile 2 Hannoverist Berliini, kuid see lõpeb Magdeburgist põhja pool. Jätkamine läbi Altmarki Schwerini suunas on kavas. Selle kõrval läbivad piirkonda liidumaanteed B71, B107, B188, B189, B190, B248.
Raudtee
Stendali jaam on peatus Hannoveri–Berliini kiirraudteel. Teised liinid:
Asulad
thumb|[[Roland (statue)|Roland statue at Stendal]]
Neil Hardwick
thumb|Neil Hardwick Robert Neil Hardwick (sündinud 22. juulil 1948 Teversalis) on inglise päritolu Soome lavastaja, stsenarist, näitleja ja kirjanik.
Ta õppis Cambridge'i ülikoolis algul füüsikat ja hiljem filosoofiat. Alates 1969. aastast elab ta Soomes.
Neil Hardwick on lavastanud nii telesarju, filme kui ka teatrilavastusi, kirjutanud telesaadete ja sarjade stsenaariume, osalenud keeleõppe-, meelelahutus- ja komöödiasarjades näitlejana, juhtinud televisioonis jutusaateid ning kirjutanud mitu raamatut.
Iva Zanicchi
pisi|Iva Zanicchi (1972) Iva Zanicchi (sündinud 18. jaanuaril 1940) on Itaalia laulja.
Deathcrush
"Deathcrush" on Norra black metal ' i bändi Mayhemi EP, mille avaldas 16. augustil 1987 Posercorpse'i plaadifirma. See oli esimene selle stiili stuudioalbum Norras.
Gianni Morandi
pisi|Gianni Morandi (2005) Gianni Morandi (sündinud 11. detsembril 1944) on Itaalia laulja.
1970. aasta Eurovisiooni lauluvõistlusel esindas ta Itaaliat lauluga "L'amore è un attimo", mis kogus 5 punkti ja saavutas 8. koha.
Ḩalafi kultuur
Ḩalafi kultuur oli eneoliitiline kultuur Mesopotaamia põhjaosas, Süüria alal, mõnedel Türgi aladel ja kuni Iraani ala piirini ja teisel pool piiri. See õitses umbes 5900–5000 eKr (teised uurimused dateerivad selle kultuuri ajavahemikku umbes 5200–4500 eKr ) Nimeandev leiukoht on  Tall Ḩalaf (Tell Halaf) Süürias. Teised tähtsad leiukohad on Tell Arpachiyah (Iraak) ja Yarim Tepe. See oli üks kõige laiemalt levinud tollaseid kultuure; sellest on teada palju teisi leiukohti, millest paljud on läbi uurimata.
Dateering ja periodiseering
Raskust valmistab ka ajastu paigutus. Ḩalafi ajajärk paigutatakse mõnikord eneoliitikumi ja mõnikord neoliitikumi. Asi on selles, et eneoliitikumi algust Mesopotaamias võrdsustatakse maalitud keraamika alguses. Seal on Ḩalafi ajajärk seega eneolitiline. Levandis algab eneoliitikum aga alles metallitöötlemise alguses. Seal kuulub Ḩalafi ajajärk hilisneoliitikumi.
Absoluutne kronoloogia põhineb radiosüsinikumeetodil. Ḩalafi ajajärk algab umbes 5800 eKr ja lõpeb ajavahemikus 5500–5000 eKr. Ḩalafi ajajärgu algust saab suhteliselt täpselt dateerida paljude leiukohtade põhjal, aga ülemineku kohta ‘Ubaydi kultuurile peaaegu ei ole hästi dateeritavaid kontekste. Kindel on ainult see, et 5000 eKr oli ‘Ubaydi kultuur täiesti välja kujunenud. "Klassikalist" Ḩalafi kultuuri ei saa dateerida täpsemalt kui ajavahemikku 5700–5500/5000 eKr.
Levik
pisi|Ḩalafi kultuur ning [[Ḩasūnah' kultuur|Ḩasūnah' ja Sāmarrā' kultuur]] Ḩalafi kultuuri tuumala on Eufrati ja Tigrise allikate piirkonnas. See ulatub kaugemale lõunasse kuni Süüria ja Iraagi põhjaosani.
Ḩalafi kultuur kujunes suhteliselt üheaegselt kogu levialal kohalikest neoliitilistest kultuuridest. Seda järeldatakse kogu levialalt leitud Proto-Ḩalafi keraamikast. Varem peeti lähtealaks Põhja-Süüriat, sest pilt Proto-Ḩalafi keraamikast oli lünklikum.
Kagu-Türgis on leiukohad Domuztepe, Çavı Talası, Yunus Höyük, Fıstıklı Höyük, Kazane, Girikihacıyan, Sakçagözü ja Boztepe. Põhja-Süürias kuuluvad Ḩalafi kultuuri leiukohad Tall Ḩalaf, Shams ad-Dīn, Tall Şabī Abyaḑ, Umm Qseir, Tell Aqab ja Shāghar Bāzār. Põhja-Iraagis on leiukohad Yarim Tepe, Tappa Gaura, Tell Arpachiyah ja Banahilk.
Keraamika
pisi|Maalitud liud pisi|Ḩalafi kultuuri savifiguur Ḩalafi kultuuri iseloomustatakse tänapäeval põhiliselt keraamikaga. Laias laastus jaotatakse see peeneks ja rikkalikult kaunistatud ning jämedaks ja kaunistamata keraamaikaks. Kaunistamata keraamilisi esemeid on palju, aga nende järgi ei saa Ḩalafi kultuuri defineerida. Kaunistatud keraamika on punane musta maalinguga. Maalitud on nii geomeetrilisi mustreid kui ka stiliseeritud inimesi ja loomi. Vanemad nõud on reeglina ainult geomeetriliste motiividega. Inim- ja loomamotiive on alles hilisematel nõudel, mis on osalt valge värviga maalitud, nii et need on kolmevärvilised. Pigem erandiks on inimkujulised nõud, nagu näiteks Yarim Tepe II naisekujuline nõu.
Arvatakse, et nii naturalistlikult kujutatud loomad ja inimesed kui ka abstraktsed geomeetrilised mustrid olid sümboolsed ning jutustasid müüte ja lugusid.