cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
2010. aasta Okeaania kergejõustiku meistrivõistlused
2010. aasta Okeaania kergejõustiku meistrivõistlused on 10. Okeaania Kergejõustikuliidu korraldatud Okeaania kergejõustiku meistrivõistlused. Neljandat korda toimusid need Austraalias Cairnsis. Sportlased võistlesid kahes vanuserühmas: U20 ja vanemad. Indoneesia osales külalisesinejana. Kolmepäevane võistlus toimus 23.–25. septembrini.
AMC (telekanal)
pisi AMC on Ameerika Ühendriikide telekanal, mis näitab peamiselt filme. Kanali omanik on meelelahutusettevõte AMC Networks.
Kanal näitab USA filmistuudiote, nagu näiteks MGM-i ja Miramaxi filme ja oma toodetud sarju.
Suur-Kaare tänav (Viljandi)
Suur-Kaare tänav on tänav Viljandi linnas.
Tänava pikkus on 1752 m.
Stiffelio
"Stiffelio" on Giuseppe Verdi ooper kolmes vaatuses Francesco Maria Piave libretole Emile Souvestre’i ja Eugène Bourgeoise’i näidendi "Le pasteur, ou L’évangile et le foyer" (1849, „Pastor ehk evangeelium ja kodu”) järgi, mis Gaetano Vestri itaaliakeelses tõlkes sai pealkirja "Stifellius".
Ooper on hinnatud üheks paremaks maestro varasemas loominguperioodis. Sisaldab hästi läbi komponeeritud ja põhjalikult iseloomustatud tenori rolli. "Stiffeliot" peetakse tänapäeval pöördepunktiks Verdi noorepõlve eepiliste ja traagiliste kontseptsioonidega teoste ülekasvamisel täisküpsuse saavutanud melodraamadeni.
Ooperi saamislugu
Enne "Luisa Milleri" lavaletoomist Napolis oli Verdi pakkunud Napoli San Carlo juhtkonnale, et komponeerib 1850. aastaks ooperi, mis põhineks Salvatore Cammarano koostatud libretol Victor Hugo romaani "Le roi s'amuse" („Kuningas lõbutseb”) järgi. Kuid hakkas siis idees kahtlema ning pöördus oma kirjastaja Giulio Ricordi poole ettepanekuga, et too peaks koos Cammaranoga töötama välja libreto ooperile "Re Lear" („Kuningas Lear”), mis põhineks Shakespeare'i samanimelisel teosel. Leari idee oli Verdil juba ammu meeles mõlkunud. 1850. aasta juuniks sai aga selgeks, et Cammarano ei suuda seda teemat libretoks kujundada, mistõttu tuli loobuda. Siis tuli Piave ettepanekuga võtta kasutusele "Stiffelio" teema. Verdile pakkumine meeldis. Novembriks 1850 oli ooper valmis. Verdi andis Ricordile õiguse valida teater ja esiettekande aeg. Ricordi valis Trieste teatri. Mõni päev enne väljakuulutatud esietendust ehk 13. novembril kutsuti nii libretist kui ka helilooja teatrikomisjoni ette. Teater oli saanud tsensorilt korralduse teha muudatusi. Korraldusele oli lisatud ähvardus, et kui muudatusi ei tehta, keelatakse selle ooperi ettekandmine üldse ära. Tsensorile nimelt ei meeldinud, et kirikuõpetaja on ooperis abielus abielu rikkunud naisega. Ei meeldinud ka viimane stseen kirikus, kus naisele antakse andeks Uuest Testamendist tsiteeritud sõnadega. Veel kirjutati ette, et Stiffeliot ei tohi nimetada ministriks. Nii Verdi kui ka Piave olid muudatuste vastu, kuid lõpuks pidid üht-teist arvestama.
Esmaettekanne
Esmaettekanne toimus 16. novembril 1850 Trieste Teatro Grandes. Verdi oli esietendusel kohal ja tegutses koormeistrina ning mängis orkestris klavessiini (maestro al cembalo).
Kohe suhtus publik ooperisse tõrjuvalt, sest ei meeldinud abielu rikkuva preestri abikaasa. Tollaste moraalinormide järgi oli see šokeeriv. Isegi praegusaegne vaatajaskond on leidnud faabula olevat pisut ebamugava. Läbikukkumise üks põhjusi peitus kriitikute arvates ka selles, et puudus piisav melodramaatilisus. Seetõttu oli Verdi sunnitud viima sisse muudatusi, mis tema meelest rikkusid ooperi õhustiku. Sellele vaatamata võttis publik ooperi tõrjuvalt vastu. Siis otsustas maestro teha täiesti uue muudetud versiooni. Piave töötas 1857 libreto oluliselt ümber, arvestades publiku arvamust, et vaimulikud ei pea mitte abielu ei rikkuma. Muutis tegevusaega ja kohta, kuid jättis esialgu kavandatud põhimõtted kehtima.
1851. aastal lavastati ooper parandustega Firenzes pealkirjaga "Guglielmo Wellingrode". Kuid nendest parandustest ei piisanud ja Verdi võttis ette uue versiooni väljatöötamise. See tuli pealkirja "Aroldo" all lavale 16. augustil 1857 Rimini Teatro Nuovos. Peategelane oli nüüd Saksamaa riigiminister ja tegevus viidud keskaega. Uus versioon saavutas veidi suurema edu, kuid kaasajal ollakse seisukohal, et uus versioon on originaalist kehvem.
"Stiffelio" partituur oli kaua kadunud. See leiti 1968. aastal Napoli konservatooriumi raamatukogust. Seejärel on praktiliselt loobutud "Aroldo" versiooni lavastamisest. Originaal toodi uuesti lavale 26. detsembril 1968 Parma Teatro Regios, seega 118 aastat hiljem pärast väljatulekut. Ja siis samas teatris uuesti 2017. aastal. 1985. aastal esitati Veneetsia Gran Teatro La Fenice'is mõlemad versioonid ja 2016. aastal originaalversioon. Originaalversiooni on esitatud Londonis (1973, 1993, 2014), New Yorgis (1976, 1993, 1998, 2010), Bostonis (1978), Sarasotas (2005), Berliinis (2017), Frankfurdis (2016), Milanos (2010), Los Angeleses (2010) ja Strasbourgis (Rhini teatris) (2021). Eestis pole seda ooperit esitatud.
Süžee
Tegevus toimub 19. sajandi alguses Saksamaal Salzbachi jõe ääres asuvas krahv Stankari lossis. Evangeelne protestantlik preester Stiffelio naaseb koju äia Stankari lossi pärast jutluste pidamise ringreisi ja avastab, et tema naine Lina on rikkunud abielu. Öösel oli nähtud tema rõdult lahkumas meest. Ei teata, kes see oli. Kuid ta kaotas kiirustatud lahkumisel kirja. Stiffelio hakkab asja uurima. Lina tunneb üksi olles süümepiinu ja otsustab mehele kõik üles tunnistada. Lina isa krahv Stankar püüab takistada tütart tunnistamast, et ta on olnud suhetes aadlik Raffaele von Leutholdiga. Raffaele otsib taas kontakti Linaga ja käsib Lina nõol naisele tema kiri üle anda. Stankar saab selle kätte ja kutsub Raffaele duellile. Sellele satub peale Stiffelio. Stankar avaldab oma väimehele tõe, kes tema naisega kohtus. Ta tahab ise Raffaelet tappa, kuid kirikus algab jumalateenistuse aeg ning eakas minister, Stiffelio vaimne mentor kutsub ta kirikusse teenistust läbi viima. Stiffelio teeb Linale ettepaneku abielu lahutada, et naine saaks veeta oma elu koos Raffaelega. Ise soovib ta end Jumalale pühendada. Lina vannub, et tema mõtted on alati olnud mehe juures ja ta on armastanud ainult teda. Stankar tapab Raffaele. Stiffelio annab Linale andeks ja võtab ta enda juurde tagasi.
Boulevard
Boulevard oli Soome ansambel.
1987. aasta Eurovisiooni lauluvõistlusel esindas Boulevard koos Vicky Rostiga Soomet lauluga "Sata salamaa".
1988. aasta Eurovisiooni lauluvõistlusel esindas ansambel Soomet lauluga "Nauravat silmät muistetaan".
Uichirō Hatta
Koondisekarjäär
Jaapani jalgpallikoondises mängis ta 1925. aastal 2 mängu.
Vicky Rosti
Virve Hannele "Vicky" Rosti (sündinud 10. novembril 1958) on Soome laulja.
1987. aasta Eurovisiooni lauluvõistlusel esindas Rosti koos Boulevardiga Soomet lauluga "Sata salamaa".
Epoche
Epoche on Eesti ansambel.
Ansambel asutati 2005. aastal.
Berberi mäss
Berberi mäss oli berberite ülestõus Umaijaadide Kalifaadis kaliif Hisham ibn Abd al-Maliki võimu ajal aastatel 740–743 (islami kalendri järgi 122–125). See oli Umaijaadide Kalifaadi esimene õnnestunud ülestõus. Mässu algatasid haridžiidi vaimulikud 740. aastal Tangeris, seda asus juhtima Maysara al-Matghari. Vastuhakk levis kiiresti üle Magribi ning üle väina Al-Ándalusi.
Berberite mäss oli ilmselt kaliif Hishami valitsusaja suurim sõjaline tagasilöök. Selle tulemusel tekkisid esimesed Umaijaadide Kalifaadist sõltumatud moslemiriigid.
Taust
Mässu põhjuseks oli Umaijaadi valitsejate poliitika Kairouanis ja Ifriqiyas. Umaijaadid valitsesid kogu Magribit ja al-Andalusi.
Magribi vallutamise algusest saati olid araablastest väejuhid enda mittearaablastest (peamiselt berberitest) liitlasi halvasti kohelnud. Põhja-Aafrikasse jõudes leidsid Umaijaadid Africa Proconsularisest (tänapäeva Tuneesiast) eest peamiselt kristlased ning Maghreb al-Aqsast (tänapäeva Marokost) peamiselt paganad ning juutidest koosneva usuvähemuse. Mõned Magribi berberid pöördusid kiiresti islamiusku ning aitasid islami levikule kaasa, kuid sellest hoolimata kohtlesid araablastest juhid neid alamklassi inimestena.
Kuigi berberitel oli olnud Hispania vallutamisel kandev roll, said nad sõjasaagist ebaproportsionaalselt väikese osa ning pidid hoolitsema mustemate tööde eest (nt berberid saadeti rindele, kui araablased jäid tagalasse ning berberite kasarmud paigutati vaenulikumatele aladele). Ifriqiya araablasest kuberner Musa ibn Nusayr kohtles enda berberitest alluvaid (nt Tariq ibn Ziyadi) suhteliselt hästi, kuid tema mantlipärijad (eriti Yazid ibn Abi Muslim) olid berberite vastu eriti karmid.
Kohalikud araablastest valitsejad jätkasid mittearaablastest moslemitelt dhimmi maksu (jizya ja kharaj) ja teoorjuse nõudmist, kuigi see oli šariaadiga otseses vastuolus. Selline praktika hakkas eriti laialt levima Al-Walid I ja Sulayman ibn Abd al-Maliki valitsusaegadel (vastavalt 705–715 ja 715–717).
Aastal 718 keelustas kaliif Umar II selliste kohustuste seadmise mittearaablastest moslemitele ning pinged lõdvenesid 720ndate ja 730ndate aastateni, kui suurenenud kaitsekulutuste tõttu pidid Umaijaadid otsima uusi tuluallikaid. Kaliif Hishami ajal aastal 724 hakati keeldudest kõrvale astuma ning šariaati teisiti tõlgendama. Berberitele ja muudele mittearaablastest moslemitele taaskehtestati rõhuvad maksud.
Selle tulemusel hakkasid umaijaadivastased berberid 720ndatel Magribisse immigreeruma hakanud haridžiite (eriti sufre ja ibadiide) järgima. Haridžiidid kuulutasid islami puhtamat vormi ning lubasid tuua uue poliitilise korra, kus kõik moslemid pidid olema hoolimata päritolust võrdsed ja šariaati tuli järgida. Kuna berberid suhtusid haridžiididesse soojalt, imbusid viimased kiiresti kohalikesse väeüksustesse ja kogukondadesse. Esimesed berberi sõjaväelaste mässud suruti raskustega maha (nt Cerdanyas aastatel 729–731). Berbereid eriti halvasti kohelnud ja makse tõstnud Ifriqiya kuberner Yazid ibn Abi Muslim mõrvati aastal 721.
Aastal 734 saatsid Umaijaadid Kairouani kuberneriks Ubayd Allah ibn al-Habhabi, kes hakkas valitsema kogu Magribit ja al-Andalusi. Uus kuberner hakkas pingelisest olukorrast hoolimata riigikassat täitma maksude jõulise taaskehtestamisega. Maksukoormus kasvas eriti mittearaablastel. Tema asetäitjatele Córdobas ja Tangeris anti samasugused korraldused. Maksukoormus kasvas veelgi, kui sissetung Galliasse aastatel 732–737 ebaõnnestus (selle lõid Karl Martelli juhtimisel tagasi frangid). Kuna ka idas toimunud sõjakäigud luhtusid, ei tulnud rahalist abi ka pealinnast Damaskusest.
Mäss Magribis
Viimaks berberite kannatus umaijaadide maksude osas katkes. Ubayd Allah ibn al-Habhab andis enda asetäitjatele korralduse rohkem makse koguda, Tangeri asekuberner Omar ibn al-Moradi otsustas seepeale liigitada berberid "alistatud rahvaks" ning asuda nende varasid riigistama ja inimesi orjastama, kuna sõjapidamise tava järgi võlgnesid alistatud rahvad Umaijaadide riigile "kaliifi viiendiku". Teistel andmetel ta lihtsalt kahekordistas juba olemasolevaid makse.
Sufridest innustust saanud Põhja-Aafrika berberite hõimud, algselt ghomarad, barghawatad ja miknasad, otsustasid korraldada araablaste vastu ülestõusu. Mässu juhiks valiti Maysara al-Matghari, kes araablaste andmetel oli madalast soost veekandja, kuid tegelikult kuulus ilmselt berberite kõrgklassi.
Ainus küsimus oli ajastus. Võimalus tekkis 740. aasta alguses, kui mõjukas Umaijaadi väejuht Habib ibn Abi Ubaida al-Fihri, kes oli hiljuti Sousis kanda kinnitanud, sai Kairouani kubernerilt korralduse tungida üle mere kallale Bütsantsi Sitsiilia teemale. Habib ibn Abi Obeida kogus enamiku enda vägedest kokku ja lahkus Marokost.
Viimsi vald (Jõelähtme kihelkond)
Viimsi vald (saksa keeles Gemeinde Wiems) oli vald Jõelähtme kihelkonnas Harjumaal. Vallamaja asus Miiduranna külas. pisi|350px|[[Eesti haldusjaotus 1925. aastal]] Vald loodi 1866. aastal.
Berberi mäss
Mäss Magribis
Kui Habib oli enda vägedega ohutusse kaugusse jõudnud, kogus Maysara berberite väed kokku. Berberid lõikasid enda juuksed nagu haridžiidi sufrid ning sidusid enda relvade külge koraani tekstilõigud. Maysara juhtis mässuliste väed Tangeri, mis vallutati kiiresti. Ebapopulaarne asekuberner Omar al-Moradi tapeti. Maysara võttis endale sellel ajal ilmselt amir al-mu'minini tiitli (usklike juht ehk kaliif). Maysara jättis Tangeri valvama kristlasest Abd al-Allah al-Hodeij al-Ifriqi ning juhtis enda väed Lääne-Marokos lõunasse, teekonnal värvati uusi võitlejaid ning puhastati alasid Umaijaadide vägedest. Vallutati kogu ala Gibraltari väinast Sousini. Tapeti ka Kairouani kuberneri poeg Ismail ibn Ubayd Allah.
Viimsi vald (Jõelähtme kihelkond)
Harju maakonna nõukogu otsusega 11. maist 1919. aastal eraldati Viimsi kogukond ja Maardu kogukonna Lepneeme ja Tammneeme külad Nehatu vallast ja nendest asutati iseseisev Viimsi vald. Uus vallavalitsus avas oma tegevuse 1. novembrist 1919. aastal.
1939. aasta valdade reformi käigus läks valla maa-ala Iru valla koosseisu.
Berberi mäss
Mäss Magribis
Berberite mäss tuli Umaijaadi kubernerile Ubayd Allah ibn al-Habhabile ootamatult ning tema käsutuses oli väga väike sõjavägi. Ta saatis käskjalad kindral Habib ibn Abi Obeida al-Fihri juurde Sitsiiliasse ning käskis tal sõjakäifu katkestada ning viivitamatult oma vägedega Aafrikasse naasta. Ubayd Allah pani Kairouani kõrgklassi araablastest kokku ratsaväe ning saatis selle Khalid ibn Abi Habib al-Fihri juhtimisel Tangeri, kus see pidi mässulisi kuni Habibi naasmiseni tagasi hoidma. Ta andis väiksema reservarmee Abd al-Rahman ibn al-Mughira al-Abdari käsutusse ning käskis tal kaitsta Tlemceni juhul, kui mässulised peaksid ratsaväest läbi murdma.
Maysara väed põrkusid Habibi ratsaväega Tangeri eeslinnas. Pärast lühikest kokkupõrget käskis Maysara enda vägedel Tangeri linna taganeda. Ratsaväe ülem Khalid ibn Abi Habiba ei asunud neid jälitama, vaid jäi Tangerist lõunas enda positsioone hoidma ja Sitsiiliast abijõude ootama.
Tekkinud pausi ajal berberid reorganiseerusid ning viisid läbi võimupöörde. Berberi hõimupealikud kukutasid ja hukkasid Maysara ning valisid uueks pealikuks Zenata berberite pealiku Khalid ibn Hamid al-Zanati, kellest sai berberite "kaliif". Maysara kukutamise põhjus ei ole teada. On võimalik, et taganemist peeti veaks või ei sobinud ta sufri vaimulikele. Võis ka olla, et rindejoonele lähemal viibinud zenata pealikud arvasid, et peavad ise mässu juhtima.
Berberite uus juht Khalid ibn Hamid al-Zanati otsustas abivägesid ootavatele araablastele kohe peale tungida. Berberid purustasid aadlike lahingus peamiselt araablaste kõrgklassist koosnenud ratsaväesalga. Aadlike lahing toimus 740. aasta hilissügisel.
Araablaste reaktsioon aadlike lahingule ilmestab seda, kui vähe kogu mässuks valmis oldi. Tlemcenis asunud Ibn al-Mughira reservarmee sattus paanikasse, kuna linnas elas palju sufre. Umaijaadi väejuht andis enda sõjaväe rahustamiseks käsu korraldada hukkamisi, millest mitmetest kasvasid valimatud veresaunad. Selle tulemusel algas ka siiani rahulikus linnas ülestõus. Peamiselt berberitest linlased tõrjusid Umaijaadi väed linnast välja ning berberi mässu uus kese oli nüüd Kesk-Magrib (tänapäeva Alžeeria).
Habib ibn Abi Obeida naasis Sitsiiliast liiga hilja, et aadlike ratsaväge päästa. Nad otsustasid liikuda Tlemceni, et seal reservarmeega liituda, kuid kohale jõudes nägid nad, et ka reservarmee oli purustatud. Habib kohtus Tlemceni lähedal Musa ibn Abi Khalidiga, kes koondas berberitevastaseid võitlejaid. Umaijaadide seas olid segadus ja paanika nii kaugele levinud, et Habib ibn Abi Obeida hakkas süütut väepealikku kogu kaoses süüdistama ning laskis ühe tema käe ja ühe jala karistuseks maha raiuda.
Habib kaevus oma vägedega Tlemceni lähedal (võimalik, et Tiaretis) sisse ning kutsus Kairouanist lisavägesid. Tema palve saadeti edasi Damaskusse. Kaliif Hisham olevat uudistest kuuldes lausunud: "Jumal nimel, ma raevun nende vastu araabia kombel ja saadan nende vastu armee, mille algus on seal, kus nemad ja lõpp on seal, kus olen mina."
Võimupööre al-Andalusis
Mõnede allikate järgi saatis Andaluusia kuberner Uqba ibn al-Hajjaj enda armee üle väina Ifriqiya vägedele Tangeri appi ning sai 740. aasta lõpus samuti berberitelt lüüa. Tänapäeval on ajaloolased meelel, et seda ilmselt ei juhtunud, kuna andmed selle kohta pärinevad alles hiljemast ajast.
Lood berberite õnnestumistest levisid üle al-Andalusi. Al-Andalusis olid araablased selge rahvusvähemus ning hakkasid berberite ülestõusu laienemist pelgama. Araabia kõrgklass kukutas kohaliku asekuberneri Uqba ibn al-Hajjaji ning asendas ta nii berberite kui araablaste seas populaarse Abd al-Malik ibn Katan al-Fihriga.
Süüria-ekspeditsioon
Veebruaris 741 määras kaliif Hisham Ifriqiya uueks asevalitsejaks Kulthum ibn Iyadh al-Kushayri. Koos Kulthumiga saadeti piirkonda täiendavaid vägesid, u 30 000 meest, kellest 27 000 värvati Süüriast ning 3000 Egiptusest. Kaliif määras uue kuberneri asetäitjaks ja paremaks käeks Balj ibn Bishr al-Qushayri ning omakorda tema asendajaks Thalaba ibn Salama al-Amili.
Balj ibn Bish jõudis koos oma ratsaväesalgaga Kairouani enne ülejäänud sõjaväge suvel 741. Nende viibimine linnas jäi üürikeseks, kuna linnavalitsusega tekkisid kiiresti konfliktid. Linna juhid suhtusid sõjaväelastesse leigelt ning Balj ibn Bish hakkas enda võimu kehtestama. Linna ressursse kasutati valimatult ning linnaelanikega kooskõlastamata.
Süüria-ekspeditsiooni liikmed ei olnud samast soost araablased, keda nad päästma tulid. Ifriqiya ja al-Andalusi asunikud olid peamiselt pärit Lõuna-Araabiast (kalbidid ja jeemenlased), Süüriast saadetud sõjaväelased olid aga Põhja-Araabiast (qaysiidid, mudariidid või süürlased). Kohalike araablaste ja Süüria sõjaväelaste vaheliste konfliktide üks põhjustest oli juurdunud vaen qaysiidide ja jeemenlaste vahel.
Aeglasemalt liikunud Ifriqiya uus kuberner Kulthum ibn Iyad ei sisenenud Kairouani, vaid saatis linna valitsejatele teate, et allutab nad Ifriqiya qadile ehk kohtunikule Abd al-Rahman ibn Oqba al-Ghaffarile. Kulthum liikus koos oma vägedega Tlemceni lähedale, et kohtuda allesjäänud Habibi vägedega (u 40 000 võitlejat).
Põhja-Aafrika ja Süüria vägede kohtumine ei läinud ladusalt. Teated Süüria sõjaväe ebaviisakast käitumisest olid araablasteni jõudnud ning Habibi sõjavägi oli pahane. Habib ja Balj sõnelesid ning nende sõjaväed oleksid peaaegu omavahel kokku põrganud. Kulthum ibn Iyad suutis hiljem osapooled vähemalt mõneks ajaks lepitada.
Berberi mässuliste armee oli küll suur (u 200 000 võitlejat), kuid väga halvasti varustatud. Paljudel berberitel olid relvadeks ainult noad ja kivid ning riietuseks kaltsud. Samas tundsid nad enda kodumaad hästi ning nende moraal oli väga kõrge. Berbereid innustasid ka sufri usklikud.
Berberid ja araablased põrkasid viimaks kokku Bagdoura lahingus sügisel 741. Lahing peeti Sebou jõe ääres tänapäeva Fèsi linna lähistel. Kulthum ibn Iyad ei võtnud Ifriqiya juhtide nõu kuulda ning tegi mitmeid taktikalisi valearvestusi. Berberi võitlejad lõid araablaste ratsanikud sadulatest maha ning isoleerisid kogu ratsaväe, berberi jalavägi tungis araablaste jalaväele peale puhta arvulise ülekaaluga. Araablased pandi kiiresti taganema, ilmselt hukkus või langes vangi kaks kolmandikku araablaste sõjaväest. Hukkusid ka uus kuberner Kulthum ibn Iyad al-Qasi ja Ifriqiya juht Habib ibn Abi Obeida al-Fihri.
Allesjäänud Süüria armee, umbes 10 000 võitlejat, põgenes Kultumi nõo Balj ibn Bishri juhtimisel põhja, kus nad lootsid üle väina al-Andalusi pääseda. Ifriqiyast tuli neile väike abivägi, mida juhtis Habibi poeg Abd al-Rahman ibn Habib al-Fihri, ülejäänud võitlejad põgenesid tagasi Kairouani. Berberite sõjavägi asus süürlasi jälitama ning piiras neid Ceutas.
Pealetung Kairouanile
Berberite juht Khalid ibn Hamid al-Zanati, kes oli araablasi kahel korral võitnud, kaob ajalookirjutistest pärast Bagdoura lahingut ning tema edasise tegevuse kohta andmeid ei ole. Uudised berberite mässu edust kandusid ka teistesse piirkondadesse ning berberid hakkasid mässama ka mujal Magribis ja al-Andalusis.
Kõige teravam oli olukord Lõuna-Ifriqiyas, kus sufrist juht Uqasha ibn Ayub al-Fezari pani kokku berberite armee ning ründas Gabèsi ja Gafsat. Ifriqiya armee jäänused tegid Kairouani qadi Abd al-Rahman ibn Oqba al-Ghaffari juhtimisel kiire vasturünnaku lõunasse ning purustasid Uqasha väed detsembris 741 Gafsa lähedal. Araablastel ei olnud piisavalt vägesid, et berbereid jälitama asuda ning Uqasha asus oma sõjaväge uuesti kokku panema Tobna lähistel Zabi orus Lääne-Ifriqiyas.
Teated kaotustest jõudsid ka kalifaadi pealinna ning kaliif Hisham nimetas Ifriqiya uueks asevalitsejaks Egiptuse kuberneri Handhala ibn Safwan al-Kalbi. Beebruaris 742 hakkas uus valitseja oma vägedega läände liikuma. Ta jõudis Kairouani aprillis 742 ning lõi vahepeal uue sõjaväe kokku kogunud Uqasha uuesti tagasi.
Uqasha põgenes taas Zabi orgu ning asus enda väge taas kokku panema. Ta kohtus seal läänest tulnud suure berberi armeega, mida juhtis Hawwara berberi pealik Abd al-Wahid ibn Yazid al-Hawwari, kelle oli ilmselt saatnud berberi kaliif Khalid ibn Hamid al-Zanati. Abd al-Wahidi käsutuses oli ajaloo suurim berberi sõjavägi, mis koosnes ligi 300 000 võitlejast. Uqasha ja Abd al-Wahid otsustasid koos Kairouani rünnata ning selle kahe sõjaväega sisse piirata. Uqasha ja Abd al-Wahidi sõjaväed läksid lahku ning asusid erinevaid teid pidi linnale lähenema.
Handhala ibn Safwan kuulis suurte berberi vägede lähenemisest ning otsustas nende taaskohtumise nurjata. Ta saatis Abd al-Wahidi väge aeglustama ratsasalgad ning saatis enamiku enda vägedest lõunasse, kus ta Uqasha väe verises lahingus purustas ning Uqasha vangi võttis. Kuigi lahing oli araablaste jaoks võidukas, kandsid nad seal suuri kaotusi, mis vähendas nende väljavaateid Abd al-Wahidi alistamisele. Handhala kiirustas tagasi Kairouani ning relvastas kogu linna elanikkonna. Ta liikus oma väega uuesti linnast välja ning kohtus berberitega vaid mõne kilomeetri kaugusel Kairouanist. Mais 742 leidis aset berberi sõdade suurim lahing, araablased võitsid verises lahingus berbereid. Hukkus umbes 120 000 – 180 000 berberit, mh Abd al-Wahid. Uqasha hukati pärast lahingut.
Mäss al-Andalusis
pisi|Vägede liikumised Kirde-Andaluusias ja Lõuna-Gallias berberi mässu ajal (740–742)
Abd al-Malik ibn Katan al-Fihri määramine uueks al-Andalusi asevalitsejaks oli pingeid berberite ja araablaste vahel 741. aastal vähendanud, kuid kui lood berberite edust Aafrikas üle väina levisid, oli berberite mässu laienemine vältimatu. Oktoobris 741 tõstsid mässu Dourost põhjas asunud berberite üksused. Nad eirasid enda araablastest ülemate käske, lahkusid kasarmutest ning asusid lõunasse marssimiseks vägesid organiseerima.
Andaluusia berberite juhtide nimed ei ole teada, kuid teada on, et rünnati kolme sõjaväega. Esimene pidi vallutama Toledo (Keskmargi põhilise sõjaväekeskuse), teine Córdoba (Umaijaadide kohaliku pealinna) ning kolmas Algecirase, kust loodeti kaaperdada Umaijaadide merevägi ning sellega Põhja-Aafrikast lisavägesid tuua.
Süürlased al-Andalusis
Talvel 741–742 piirasid berberid süürlaste ekspeditsioonist alles jäänud u 10 000 meest, kes jäid Ceutasse lõksu. Süürlasi juhtis Balj ibn Bishr. Andaluusia asevalitseja Abd al-Malik ibn Qatan al-Fihri polnud süürlaste kohalolekuga alguses eriti rahul, kuna see oli pingeid vaid kasvatanud. Peagi sai ta teada, et berberite mässulised on asunud kolmes kolonnis lõunasse liikuma.
Kuna Abd al-Malikil ei olnud berberite alistamiseks piisavalt vägesid, pidi ta süürlastega koostööd tegema. Süürlased sõlmisid al-Andalusi asevalitsejaga liidu, Abd al-Malik lubas süürlasi berberite vastu aidata tingimusel, et süürlased naasevad aasta jooksul pärast berberite mahasurumist Põhja-Aafrikasse. Lepingu tagatiseks võeti süürlastest pantvange.
Berberite mäss al-Andalusis oli sellega maha surutud, kuid süürlased ei lahkunud. Kui Andaluusia asevalitseja Abd al-Malik ibn Qatan ibn Fihri seda Balj ibn Bishrile meelde tuletas, otsustas Balj ibn Bishr ta kukutada ning kuulutas ennast uueks al-Andalusi asevalitsejaks. Ta väitis, et päris trooni enda onult, endiselt Ifriqiya asevalitsejalt Kulthum ibn Iyad al-Qasi. Balj ibn Bishr lasi enda sõduritel Ibn Qatani surnuks piinata.
Vägivaldne riigipööre tõi kiiresti kaasa kodusõja. Tapetud fihriidist asevalitseja pojad Qatan ja Umayya asusid araablaste mässu süürlaste vastu juhtima. Augustis 742 saavutasid süürlased araablaste vastu Córdoba lähedal Aqua Portora lahingus otsustava võidu, kuid nende juht Balj ibn Bishr sai lahingus surmavalt haavata. Võim läks Thalaba ibn Salama al-Amili ning järgmistel kuudel jäid süürlased oma positsioonidele ning araablased asusid Méridas enda vägesid uuesti koondama.
Järgnevatel kuudel oli põletavaim küsimus Araabia kodusõja taaspuhkemine, berberite küsimus ei olnud enam päevakorras. Pidevast sõjast väsinud Ifriqiya emiir Handhala ibn Safwan al-Kalbi otsustas osapoolte lepitamise enda kätte võtta ning saatis al-Andalusi uueks asevalitsejaks enda nõo Abu'l-Khattar al-Husam ibn Darar al-Kalbi. Abu al-Khattar saabus al-Andalusi mais 743 ning asus araablastest ja berberitest sõjavange vabastama ning kokku panema kava süürlaste väeosade küsimuse lahendamiseks. Ta otsustas Süüria väed osadeks jaotada ning üle al-Andalusi laiali paigutada. Damaskusest tulnud väeosad saadeti Elvirasse (tänapäeva Granada), Jordaaniast tulnud väeosad Rayyusse (Málaga ja Archidona), Palestiinast tulnud väeosad Medina-Sidoniasse ja Jerez de la Fronterasse, Emesast (Homsist) tulnud väeosad Sevillasse ja Nieblasse ning Qinnasrinist tulnud väeosad Jaéni. Egiptusest tulnud väeosad jaotati kaheks ning paigutati Bejasse ja Murciasse. Ühes allikas on mainitud ka Wasitist pärit väeosa, mis paigutati Cabrasse. Süürlaste väed allutati Andaluusia asevalitsejale ning nende ülesandeks sai maksude korjamine ja sõjaväeteenistus. Süürlaste ülalpidamiseks eraldati kolmandik nende kontrollitud piirkondade maksutulust.
Süüria vägede jäämisel oli hilisemale Andaluusia ajaloole suur mõju. See tugevdas araablaste mõjukust Pürenee poolsaarel ning andis moslemitele parema pinnase al-Andalusi hoidmiseks. Samas olid süürlased enda valitsejatele ka peavaluks, kuna mäslesid tihti ning proovisid enda piirkondades autonoomiat saavutada.
Sündmused pärast mässu
Tihti peetakse 742. või 743. aastat berberi ülestõusu lõpuks, kuna Kairouani ega Cordobat ei suudetud vallutada. Sellest hoolimata ei olnud berberi mäss ebaõnnestunud, kuna Marokos ja enamikus Maghrib al-Awsatis (Kesk-Magrib, tänapäeva Alžeeria) olid berberid võimu haaranud. Aastal 742 rajati Tlemcenis Abu Qurra riik, aastal 744 Tamesnas Barghawata riik ning aastal 758 Sijilmasas Midrariidi riik. Araablaste kätte jäid al-Andalus, Ifriqiya ning tänapäeva Alžeeria idaosa.
Hiljem tulid berberite toel võimule ka mitmed teised dünastiad, näiteks aastal 761 pärsia päritolu Rustamiidi dünastia Tiaretis ja aastal 789 Idrisiidi dünastia Marokos. Idrisiide loetakse tänapäevase Maroko riigi esiisadeks.
Kuna kõrberiikide keskvõim eriti tugev ei olnud ning väga kaugele ei ulatunud, valitsesid suuri alasid de facto haridžiidi mässulised, kes olid võimul näiteks Jarbahil, Ouarglas, Sétifis, Tozeuris, Gafsas ja Nafusa mägedes.
Frank Fabra
Frank Yusty Fabra Palacios (sündinud 22. veebruaril 1991 Nechís) on Colombia jalgpallur, kes mängib vasakkaitsjana Argentina kõrgliiga klubis Boca Juniors ja Colombia jalgpallikoondises.
Klubikarjääri algusaastetel mängis ta Colombias – aastatel 2010–2015 Envigados, 2014–2015 Deportivo Calis ja 2015. aasta teises pooles Independiente Medellínis. 2015. aastal tuli ta Deportivo Caliga Colombia meistriks.
2016. aasta jaanuaris liitus ta Boca Juniorsiga. Hooaegadel 2016–17, 2017–18 ja 2019–20 on ta klubiga tulnud Argentina meistriks.
Colombia jalgpallikoondises tegi Fabra debüüdi 8. septembril 2015 sõprusmängus Peruu vastu. Koondisekarjääri esimese värava lõi ta 2016. aasta Copa América Centenario viimases alagrupimängus Costa Rica vastu (samas mängus lõi ka omavärava). Ta kuulus Colombia koondisse ka 2021. aasta Copa Américal. 2018. aasta maailmameistrivõistlustest jäi ta vigastuse tõttu eemale.
Sergei Leiferkus
pisi|Sergei Leiferkus 2016. aastal Sergei Leiferkus (sündinud 4. aprillil 1946) on vene ooperilaulja, dramaatiline bariton.
Tartu surmaneedus
"Tartu surmaneedus" on 1966. aastal valminud Ameerika Ühendriikide mängufilm.
Sergei Leiferkus
Tema debüüt leidis aset Peterburi Väikeses teatris 1972. aastal. Sealt edasi on ta esinenud solistina Londoni Kuninglikus Ooperis, Viini Riigiooperis, Metropolitan Operas, Milano La Scalas, Peterburi Maria Teatris ja maailma tuntumatel kontserdilavadel. Erilist tunnustust on pälvinud tema Jevgeni Onegin, Macbeth, Simon Boccanegra, George Germont, Escamillo, Scarpia, Jago.
Tartu surmaneedus
Süžee
Grupp arheoloogiaüliõpilasi korraldab teadmatusest tantsupeo iidsel indiaanlaste matmiskohal. Teispoolsusest saabub indiaanipealik Tartu neid karistama. Noored seisavad korraga vastamisi üleloomulike ja ohtlike jõududega.
Surmaneedus Eestis
Filmi järgi on nimetatud Tartu Surmaneeduse kirjastus.
Atretium
Atretium on maoperekond.
Klassifikatsioon
Perekonda Atretium klassifitseeritakse roomajate andmebaasis järgmised maoliigid :
Levila
Neid võib kohata Aasias.
Välislingid
Selles artiklis on kasutatud prantsuskeelset artiklit fr:Atretium seisuga 08.02.2014.
Tall Ḩalaf
pisi|Osa Tall Ḩalafi säilinud varemetest Tall Ḩalaf (ka Tell Halaf, araabia keeles تل حلف, aramea keeles ܬܠ ܚܠܦ Tel Ḥalaf) on asulaküngas Süüria kirdeosas. Seal asus esiajal selle esimese leiukoha järgi nimetatud Ḩalafi kultuuri asula ning alates 2. aastatuhandest eKr Gozani linn (akadi keeles Guzāna, vanakreeka keeles Ptolemaiosel Γαυζανις Gauzanis). Tähtsad leiud pärinevad Assüüria ajast kuni 1. aastatuhande keskpaigani eKr.
Ajalugu
pisi|Väljakaevamised põhjanõlval uurivad esiaega Hilisneoliitikumis ja varaeneoliitikumis oli koht juba asustatud ning andis tüüpleiukohana nime külaeluviisiga Ḩalafi kultuurile (umbes 6000–5300 eKr). Selle Lähis-Idas laialt levinud keraamikastiili iseloomustavad mitmevärvilised geomeetrilised ja figuraalsed maalingud. Lemmikmustrid on topeltkirves, Malta rist, bukranionornament, lamavad pullid ja linnud.
Järgmist arheoloogilist kihti nimetatakse ‘Ubaydi kultuuriks. Paistab, et pärast Ḩalafi ajajärgu lõppu jäeti see koht pikemaks ajaks maha. Tall al-Fikhīrīyah' väljakaevamised Ra's al-‘Ayni linna lõunaservas tõendasid sealset asustust ajal, mil Tall Ḩalaf oli asustamata. Pole selge, miks nähtavasti need kohad mitu korda kordamööda asustatud olid.
pisi|Aleppo rahvusmuuseumi sissepääs on Tall Ḩalafis olnud palee rekonstruktsioon.
Gozani linn paiknes alal, mis moodustas 2. aastatuhandel eKr hurriitide riigi Mitanni keskuse. Oletatakse, et Gozanis valitsesid hurriidid, kuni sellest sai aramealaste riigi Bit-Bahianni pealinn. Raidkirjadega kõige paremini tõendatud aramealaste valitseja oli Kapara, Hadiani poeg. Oletatakse, et ta valitses 10. või 9. sajandil eKr. Ta laskis tsitadellile endale püstitada arvukate kujutistega kaunistatud monumentaalehitise (bīt ḫilāni). Sealt leitud raidkirjad tõendavad ka kohanime Guzana.
Assüüria kuningas Adad-nirari II (911–891 eKr) võitis aramealaste kuningat Abisalāmut (Absalomi) ning hakkas Gozanilt andamit saama. Nagu tõendab üks raidkiri Tall al-Fikhīrīyah'st, peeti Gozani ümbrust juba 9. sajandil eKr (vähemalt ajutiselt) Assüüria provintsiks, kuigi seda esialgu valitses kohalik dünastia. Aastatel 808 eKr ja 759–758 eKr leidsid aset aramealaste ülestõusud, mille assüürlased Adad-nirari III (809–783 eKr) ja Aššur-dan III (772–755 eKr) ajal maha surusid. Võib-olla mainib neid sündmusi Jesaja raamat 37,12: Kas rahvaste jumalad päästsid neid, keda mu isad hävitasid: Goosani, Haarani, Resefi ja Telassaris olevaid edenlasi?
pisi|Tsitadelli piirkond kirdest. Küngas vasakul näitab maapinda läänepalee ([[bīt ḫilāni) juures. Palee jäänused kaevati välja 2 m paksuse kihina. Uued Berliini väljakaevamised alates 2006. aastast]] Linnast sai 9. sajandi lõpus eKr Assüüria Guzana provintsi asevalitsejate residents. See annab tunnistust sellest, et umbes sel ajal inkorporeeriti Bit-Bahianni kindlalt Assüüria koosseisu. Need asevalitsejad allusid omakorda Nasibina kuberneridele. Vana tsitadelli idaossa rajasid nad oma palee (kirdepalee), all-linna aga rajati uus tempel. Provintsi (ja varasema aramealaste vürstiriigi) kultuslik ja usuline keskus oli aga 3 km kaugusel paiknev Sikani. Rida Assüüria tekste annab tunnistust suurtest maksudest, mida provints pidi tasuma odra, rukki, inimtööjõu ja veiste näol. 2. Kuningate raamat 17,6; 18,11 mainib, et assüürlased viisid iisraellased Iisraelist pärast Samaaria purustamist 721 eKr peale Halahhi ja Meedia ka Gozani (Goosani) piirkonda: Hoosea üheksandal aastal vallutas Assuri kuningas Samaaria ja viis Iisraeli asumisele Assurisse, pannes nad elama Halahhi, Haabori jõe äärde Goosanis, ja meedlaste linnadesse. 1. ajaraamatu 5,26 järgi küüditas juba Tiglat-Pileser III (Tukulti-apil-Ešarra III; 744–727 eKr) iisraellasi sellesse piirkonda: Siis äratas Iisraeli Jumal Assuri kuninga Puuli vaimu, ja Assuri kuninga Tiglat-Pileseri vaimu, ja laskis vangistada ruubenlased, gaadlased ja Manasse poole suguharu ning viia need Halahhi, Haaborisse, Haarasse ja Goosani jõe äärde, kus nad on tänapäevalgi. Võib-olla on siin segi aetud Tiglat-Pileser III ja Sargon II (Šarru-kīn II; 722–705 eKr) küüditamised. Igatahes leiduvad Tall Ḩalafi tekstides ja ühes kirjas Gozanist Asarhaddonile 7. sajandist eKr heebrea nimed Hošea, Halbishu Samaariast, Palti-Jahu, Neri-Jahu ja Azari-Jahu.
Pärast Assüüria riigi kokkuvarisemist sai linnast 612 eKr Uus-Babüloonia koloonia. Hiljem muutus ta veelgi tähtsusetumaks, kuid oli asustatud islamiajani välja.
Linnapilt
pisi|Esiplaanil osa kirdepaleest kirdest. Selle taga kaevavad Tübingeni arheoloogid välja suuremat elupiirkonda valitsemishoonetega Ḩalafi ajajärgu väikestest lihtsatest savitellismajadest ei ole äratuntavaid arhitektuurilisi jäänuseid.
Kapara laskis ühte tsitadelli künka lõunapiirkonnas laiendada ja rajada tseremoniaalpalee (läänepalee) bīt ḫilāni kujul, figuursammastega sissekäiguportaalil. Arhitektuurilt meenutas see andiga templit. Kummalgi pool ilmajumal Teššupit, kes seisis pullil, moodustasid tema abikaasa, päikesejumalanna Ḫepat, ja nende poeg Šarruma, kes kumbki seisid lõvil, karüatiidid, mis kandsid arhitraavi. Portaali külgseintel kõrgusid vägevad, kuid tahumatud loomafiguurid peenelt väljatöötatud peadega. Valge vabatrepp viis paleesse, mis seisis kõrgel terrassil. Palee soklitsoon oli kaunistatud ortostaatidega, basaldist bareljeefplaatidega, mis olid asetatud ka sissepääsuala ette. Sissepääs koosnes lõunapoolsest kindluseväravast ning skorpioniväravast. Kivifiguurid kaevati välja heas seisukorras; oletatakse, et asi on selles, et mahasurutud Assüüria-vastase ülestõusu ajal 759 eKr puhkes tulekahju ning katus varises sisse ja kattis kõik paksu savikihiga.
Prosymna ambigua
Prosymna ambigua on Lamprophiidae sugukonna maoliik.
Alamliigid
Maoliigil Prosymna ambigua klassifitseeritakse roomajate andmebaasis järgmised alamliigid :
Levila
Neid võib kohata roomamas Botswanas, Zimbabwes, Lõuna-Aafrika Vabariigis, Svaasimaal, Mosambiigis, Angolas, Kongo Demokraatlikus Vabariigis, Kongos, Sudaanis, Ugandas, Kesk-Aafrika Vabariigis, Tansaanias, Somaalias, Malawis, Rwandas, Burundis, Keenias, Kamerunis ja Sambias.
Viited
Selles artiklis on kasutatud prantsuskeelset artiklit fr:Prosymna ambigua seisuga 5.05.2015.
Piret Bergmann
Piret Bergmann (neiuna Piret Torim, kunstnikunimega Pusa, sündinud 21. veebruaril 1979 Noarootsis) on eesti kunstnik.
Alleni vald
Alleni vald (Allen Parish) on 2. järgu haldusüksus (maakond) Ameerika Ühendriikides Louisiana osariigis.
Valla halduskeskus on Oberlin.
Ajalugu
Vald moodustati 1912. aastal.
Rahvastik
Elanike arv oli 2010. aasta rahvaloenduse järgi 25 764.
Arvestuslik rahvaarvu muutus (1. juuli seisuga) :
Piret Bergmann
Ta on õppinud 1998–2001 Academia Non Gratas ja 2001–2002 Eesti Kunstiakadeemia Pärnu kolledžis Academia Gratas ning osalenud 2009 Tartu Ülikooli õpetajate täiendkoolitusel.
Pusa elab ja töötab Pärnus.
Slippery Slope
Slippery Slope on Eesti ansambel.
Ansambel asutati 2008.
Blair Mountaini lahing
Blair Mountaini lahing (Battle of Blair Mountain) oli USA ajaloo suurim töölisülestõus ja suurim relvastatud ülestõus pärast kodusõda, kui Lääne-Virginia osariigis Logani maakonnas 25. augustist 2. septembrini 1921 nädala jooksul ligi 10 000 relvastatud kivisöekaevurit võitlesid 3000 streigimurdja vastu. Lõpuks sekkus ka president Warren Hardingi käsul Lääne-Virginia rahvuskaart.
Tagataust
Pärast kaevurite ametiühingu UMW (United Mine Workers) rajamist 1890. aastal palkasid Logani maakonna naabruses oleva Mingo maakonna ja lähiümbruse kivisöekaevandused ainult neid, kes ei kuulunud ametiühingusse; ühingusse kuulumine oli piisav põhjus kaevuri otsekohe vallandamiseks. Kuna pea kõik ala kaevurid elasid kaevandustele kuuluvates linnades (company towns), tähendas vallandamine ka väljatõstmist.
1920. aastal otsustas UMW uus president John L. Lewis lõpetada kolme aastakümne pikkuse ettevõtete vastuseisu ametiühingu tegevusele. Töölisaktivist Mary Harris Jonesi ja kohaliku ametiühingu organisaator Frank Keeney abiga organiseeriti üle 3000 Mingo maakonna kaevuri ühinguga liituma. Liitujad vallandati ja kaevanduste omanikud palkasid seepeale Baldwini-Feltsi detektiiviagentuuri kaevurite peresid välja tõstma.
19. mail 1920 jõudsid Mingo maakonna Matewani linna 12 Baldwin-Feltsi detektiivi koos firma kaasomanik Thomas Feltsi venna Lee'ga, kes said kokku Thomase ja Lee venna Albertiga. Albert oli piirkonnas juba viibinud ja oli pakkunud Matewani linnapea Cabell Testermanile 500 dollarit altkäemaksu, et too paneks linnas majade katustele kuulipildujad, kuid Testerman keeldus. Kaevandused olid varemgi palganud Baldwin-Feltsi detektiivibürood, et ametiühingute tegevust takistada, Baldwin-Feltsi detektiividel oli maine ametiühingute vastu vägivalla kasutamise eest. Samal pärastlõunal jõudsid detektiivid Stone Mountaini kivisöekompanii valdusele. Esimesena tõsteti ühest majast välja naine koos lastega relvaähvardusel vihma kätte, pereisa ei olnud siis kodus. Seda pealt näinud kaevurid said kurjaks ja saatsid teate linna.
Detektiivid plaanisid pärast väljatõstmisi minna Matewani depoos kella viiesele Bluefieldi rongile. Kui nad olid teel depoosse, tuli neile vastu Matewani politseiülem Sid Hatfield ja kuulutas nad arreteerituks. Seepeale vastas Albert Felts, et tal on volitus Hatfieldi vahistamiseks. Kui üks kaevur teatas linnpeale, et Hatfieldi vahistatakse, sekkus vaidlusesse ka linnapea Testerman. Ta vaatas volitust ja selle võltsitud olevat. Detektiive majade akendest, ukseavadest ja katustelt jälginud relvastatud kivisöekaevurid sekkusid ja tekkis tulevahetus, milles hukkusid kaks kaevurit, linnapea Testerman ja seitse detektiivi (kaasa arvatud vennad Feltsid). See sündmus sai tuntuks Matewani veresauna all.
Sündmus tõstis kaevurite moraali, politseiülem Hatfieldist sai kaevurite kangelane. Tekkis arvamus, et julmad kaevanduseomanikud on võidetavad. Suvel-sügisel 1920 tugevnesid Matewani ümbruses ametiühingud, kuid ka kaevurite ja kaevanduseomanike vastuseisud, aeg-ajalt toimusid tulevahetused. Ka politseiülem Hatfield aitas kaasa kaevurite vastupanu korraldamisele, muutes endise linnapea Testermani juveelipoe relvapoeks.
26. jaanuaril 1921 algas protsess Hatfieldi üle Albert Feltsi tapmise eest. Kuigi ta mõisteti lõpuks õigeks, oli UMW-l tagasilööke. 80% Mingo kaevandustest olid uuesti avanenud, olles leidnud endale töölised väljaspoolt maakonda. Samuti olid streikinud kaevurid pidanud tööle tagasisaamiseks kirjutama alla nn kollaste koerte lepingutele (yellow dog contracts), millega nad kohustusid ametiühingutega mitte liituma. Mais 1921 ründasid ametiühingute kaevurid ühinguvastaseid kaevandusi kolm päeva, mispeale kuulutati välja sõjaseisukord. Kaevurid tajusid sõjaseisukorda nende vastu suunatuna: sadu kaevureid vahistati ja iga väiksemgi seadusrikkumine võis kaasa tuua vahistamise, samas kui "seaduse ja korra" kaitsjaid nähti kui immuunsetena.
1. augustil 1921 läks Hatfield koos sõbra Ed Chambersi ja nende abikaasadega McDowelli maakonda kohtuprotsessile. Kuid maakonna kohtumaja trepi tipus ootasid juba Baldwin-Feltsi agendid, kes avasid Hatfieldi ja Chambersi pihta tule, mõlemad hukkusid kohapeal. Nende surnukehad toodi tagasi Matewani ja teated nende tapmisest levisid mägedes. Kaevurid said kurjaks Hatfieldi mõrva üle ja et tapjad suure tõenäosusega karistusest pääsevad, mispeale nad relvastusid ja tulid oma mägiküladest välja. Little Coal Riveri jõe ümbruses hakkasid kaevurid ala kaitsma ja patrullima. Kui Logani maakonna šerif Don Chafin saatis oma mehed neile peale, võtsid kaevurid neilt relvad ära ja sundisid põgenema.
7. augustil kogunesid Lääne-Virginia lõunaosa kaevurid osariigi pealinnas Charlestonis Lääne-Virginia osariigi kapitooliumi ees. Kaevurite juhid Frank Keeney ja Fred Mooney esitasid osariigi kuberner Ephraim Morganile petitsiooni kaevuriste nõudmistega. Kui Morgan need tagasi lükkas, muutusid kaevurid rahutuks, plaaniti marssida Mingo maakonda, vangistatud kaevurid vabastada ja sõjaseisukord lõpetada. Mary Jones proovis neid veenda plaanidest loobuma, kuna kartis kergelt relvastatud kaevurite ja hästi relvastatud Logani maakonna šerifijõudude tulemusena veresauna. Kuid teda ei kuulatud ning 20. augustist hakkasid relvastatud kaevurid Charlestoni lähedal Lens Creek mäe juures kogunema. Nelja päevaga oli kohale tulnud 13 000 kaevurit, kes alustasid marssi Logani suunas. Ka Charlestoni lähedal Saint Albansis kaaperdasid kaevurid kaubarongi, millele panid nimeks Blue Steel Special ja sõitsid Danville'i Boone'i maakonnas, et seal kohtuda teiste protesteerijatega enne Mingosse minekut. Keeney ja Mooney põgenesid üle osariigi piiri Ohiosse, mässavaid kaevureid asus juhtima Bill Blizzard. Samal ajal asus Logani maakonna šerif Chafin seadma üles kaitsevalle Blair Mountaini mäel. Teda toetas rahaliselt Logani maakonna kaevanduseomanike assotsiatsioon, moodustades riigi suurima ligi 2 000-mehelise eraväe.
Lahingu kulg
pisi|Kaevurid kuulipildujaga Esimesed võitlused toimusid 25. augusti hommikul, kui lõviosa kaevureid oli veel 25 kilomeetri kaugusel. Järgmisel päeval ähvardas USA president Warren Harding kohale saata sõjaväe koos Martin MB-1 pommituslennukitega. Pärast pikka koosolekut Boone'i maakonna halduskeskuses Madisonis otsustasid kaevurid hoopis koju minna. Kuid Don Chafin oli päevi oma eraarmeed kogunud. Vaid mõni tund pärast Madisoni koosolekut hakkasid levima kuulujutud, et Chafini mehed olid tulistanud Blair Mountanist põhjas Sharplesi asulas tulistanud ametiühingu pooldajate pihta, ja nende pered olid jäänud risttulle. Vihased kaevurid pöörasid ümber ja liikusid siiski Blair Mountaini suunas, paljud kaaperdasid veel teisigi ronge.
29. augustil toimus lahing täies ulatuses. Chafinil oli vähem mehi, kuid kõrgemad positsioonid ja parem relvastus. Nad palkasid ka eralennukeid, et visata kaevurite peale isetehtud pomme. Jeffery, Sharplesi ja Blairi asulate juures visati lennukitelt alla palju esimesest maailmasõjast järelejäänud mürkgaasi- ja plahvatuslikke pomme. Vähemalt üks pommidest ei plahvatanud ja selle hoidsid kaevurid alles, seda kasutati hiljem edukalt kohtus asitõendina. Kindral Billy Mitchelli käsul saadeti Marylandi osariigist teele sõjaväe pommituslennukid õhuluuret tegema. Üks lennuk kukkus tagasiteel alla ja lennuki kolm meeskonnaliiget hukkusid. vasakul|pisi|Ameerika ajaleht teatamas lennuvägede saatmisest Lääne-Virginiasse 30. augustil määras kuberner Morgan Lääne-Virginia rahvuskaardi kolonel William Eubanksi juhtima valitsus- ja vabatahtlike vägesid. Nädal aega kestnud tulevahetustes jõudsid kaevurid peaaegu Logani linnani ning sihtmärkideni Logani ja Mingo maakonnas. Chafini poolel langes ligi 30 meest, kaevurite poolel 50–100. Chafini abijõud olid 90 meest Bluefieldist, 40 meest Huntingtonist ja 120 Lääne-Virginia osariigipolitseinikku.
2. septembril jõudsid kohale föderaalväed. Kaevurid, kellest paljud olid veteranid, ei olnud nõus avama tuld USA sõdurite pihta. Kaevurite juht Blizzard andis käsu järgmisel päeval koduteed alustada. Kartes vahistamist ja relvade konfiskeerimist, peitsid kaevurid enne Logani maakonnast lahkumist oma relvad metsa, millest mõned, koos paljude padrunikestade ja kasutamata padrunitega hiljem leiti, aidates nii arheoloogidel võitlust rekonstrueerida.
Lahingu tagajärjed
pisi|Kaevurite vastu kasutatud pomm Pärast lahingut süüdistati kokku 985 kaevurit mõrvades, mõrvakatsetes, mõrvadele kaasaaitamises ja Lääne-Virginia osariigi vastu riigireetmises. Kuigi mõned mõisteti sümpaatsete vandekohtute poolt õigeks, hoiti teisi aastaid vanglates, viimane neist vabastati tingimisi 1925. aastal. Blizzardi kohtuprotsessil näidati õhust allavisatud mitte plahvatanud pommi valitsuse ja kaevanduseomanike jõhkruse asitõendina, ning ta mõisteti õigeks.
Lühiperspektiivis osutus lahing kaevanduseomanike ja juhtkondade võiduks. UMW liikmete arv kukkus mõne aastaga kiiresti rohkem kui 50 000lt umbes 10 000le, alles 1935. aastal suutis UMW Lääne-Virginia lõunaosas täielikult organiseeruda. Ka pärast esimest maailmasõda toimunud kivisöetööstuse allakäigu tõttu ei olnud ametiühingutega kaevandused enam rahaliselt jätkusuutlikud. Ametiühing kukkus peale Lääne-Virginia osariigi läbi ka naaberosariikides Pennsylvanias ja Kentuckys, 1925. aasta lõpuks suutis ametiühingute-osariikidest nendega kivisöetootmises konkureerida vaid Illinois.
Samas pikemas perspektiivis osutus kaevanduseomanikele lahing pigem Pyrrhose võiduks: lahingul õnnestus pöörata avalikkuse tähelepanu kaevanduste kohutavatele ja ohtlikele töötingimustele, ka ametiühingud hakkasid kasutama uusi taktikaid, et saada seadus töötajate poolele. Pidades vastuseisu jõhkratele kaevandusomanikele, viis see lõpuks 1930. aastate suure majanduskriisi ja uue kursi ajal hoopis palju tugevamate ametiühingute tekkele.
Allmäe
Allmäe (vene keeles Подгорное) on väliseestlaste küla Venemaal Stavropoli krais Andropovi rajoonis.
Küla rajasid 1868. aastal ümberasujad Eestist, Soomest ja Venemaa keskkubermangudest pärast 1861. aasta talurahvareformi, millega kaotati pärisorjus ning algas intensiivne ümberasumine Stavropoli ümbrusse. 1897. aastal elas külas 1098 inimest. 29. aprillil 1907 pühitseti Allmäe kirik. 1920. aastate keskpaigas elas Allmäel 1192 inimest, kõik eestlased. Enne Teist maailmasõda tegutses Allmäel Edasi kolhoos. 2011. aastal elas külas 335 inimest.
Külas tegutseb põhikool nr 15 (vene keeles основная общеобразовательная школа № 15).
Külarahvas
1876. aastal sündis Allmäel Dmitri Lukjanov, kellest sai näitleja Maria Andrejeva sõber.
Suve tänav (Viljandi)
Suve tänav on tänav Viljandi linnas.