cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Taktsagedus
Taktsageduste võrdlemine
Taktsageduse järgi on kõige mõistlikum võrrelda samasse tooteperre kuuluvaid protsessoreid. Eri tooteperede või tootjate protsessoreid omavahel võrreldes on taktsagedus vaid üks mitmest protsessori jõudlust mõjutavast tegurist. Näiteks IBM PC Intel 80486 protsessoriga taktsagedusel 50 MHz on umbes kaks korda kiirem kui sama riistvaraga arvuti, mis töötab taktsagedusel 25 MHz. Sama olukord ei kehti aga erineva arhitektuuriga MIPS R4000 protsessoril 25 MHz juures. Protsessoreid võrreldes tuleks arvestada lisaks CPU taktsagedusele ka teisi omadusi nagu protsessori andmesiini taktsagedus ja ribalaius, arvuti mälu latentsus ja protsessori vahemälu arhitektuur. Üks võimalus protsessorite jõudlust võrrelda on kasutada jõudlusteste.
Üks põhjustest, miks taktsageduse järgi jõudluse hindamine on eksitav, on see, et erinevad protsessorid suudavad teha erineva hulga tööd ühe tsükli vältel. Näiteks superskalaarsed protsessorid suudavad ühe tsükli jooksul sooritada rohkem kui ühe käsu. Ometi pole aga tavatu, et see keskmine jääb praktikas alla ühe käsu tsükli kohta. Lisaks tuleb arvestada ka selliseid tegureid nagu mitme tuuma olemasolu, mis taas toob jõudlusse drastilisi muutusi, ometi ei kasva taktsagedus märgatavalt (või ei kasva üldse).
Kvartskristallid
pisi|Erinevad kristallostsillaatorid Arvuti kiiruse üks põhilisi kontrollivaid komponente on kvartskristalli kasutav kristallostsillaator. Kvarts on ränidioksiidkristalli kujul, mis võimaldab genereerida regulaarseid ja stabiilseid signaaliimpulsse, millega juhitakse vooluringide tööd (sarnane näide on metronoom muusika juhtimisel). Kvartskristalle kasutatakse nende piesoelektriliste omaduste tõttu, kus füüsilise surve avaldamisel tekivad vastastahkudel vastandmärgilised elektrilaengud. Kristall hakkab voolu all resoneerima, võnkesagedus sõltub kristalli suurusest ja kujust. Üldiselt kehtib reegel, et väiksem ja õhukesem kristall vibreerib kiiremini. Kristalli liikumine on suurusjärgus 68 nm. Kristallostsillaatori tootmisel viimistletakse kristallitükid õhukesteks lamedataks ketasteks. Mida õhem on ketas, seda suurem on võnkesagedus, ent eksisteerivad ka piirangud, kui õhuke võib ketas olla, ilma et ta murduks – tüüpiliste ostsillaatorite puhul ligi 50 MHz. Ometi on võimalik saavutada suuremaid sagedusi, kasutades skeeme ja komponente, mis kristalli signaali sünteesivad ja väljastavad signaali mitmekordistatuna. Tänapäevased protsessorikiirused saavutataksegi just selliste komponentide abil.
Carl Engel
Carl Engeli nime all on tuntud mitu isikut:
731
731. aasta
Sajandid: 7. sajand - 8. sajand - 9. sajand
Aastakümned: 680. aastad 690. aastad 700. aastad 710. aastad 720. aastad - 730. aastad - 740. aastad 750. aastad 760. aastad 770. aastad 780. aastad
Saksamaa taasühinemine
pisi|[[Lääne-Saksamaa (sinisega) Ida-Saksamaa (punasega) Berliin (kollasega)]] Saksamaa taasühinemise all mõistetakse protsessi aastatel 1989–1990, mis viis Saksa Demokraatliku Vabariigi (DDR) ühendamiseni Saksamaa Liitvabariigiga (BRD) 3. oktoobril 1990. Sellega lõpetati üle neljakümne aasta kestnud Saksamaa jagatus kaheks riigiks.
Saksamaa ühtsus muutus võimalikuks pärast Berliini müüri langemist 1989. aasta novembris ja DDR-i poliitilise süsteemi kokkukukkumist (saksa keeles Wende, 'pööre'). Samuti oli vajalik nelja endise okupatsioonivõimu (1945–1949) nõusolek.
Sõlmiti kaks-pluss-neli leping. Rahvusvahelise õiguse järgi ei ühinenud mitte kaks Saksa riiki, vaid taasühendati Saksa rahvas ja selle territooriumid (Länder, 'liidumaad') ühise Saksamaa alla. Riigiõiguslikult räägitakse liitvabariigi põhiseaduse mõjualuse territooriumi laiendamisest, poliitiliselt aga DDR-i liitmisest liitvabariigiga.
Taasühinemine oli kogu maailmas (eriti Euroopas) vastuoluline protsess – avalikult oli selle vastu näiteks Iisraeli peaminister Yitzhak Shamir, kes väitis, et riik, mis "tappis miljoneid juute, teeb seda uuesti". Neljast võitjariigist toetasid taasühinemist Ameerika Ühendriigid ja NSV Liit, Suurbritannia ja Prantsusmaa olid ettevaatlikumad. Jaanuaris 1990 korraldatud küsitluse järgi kartsid 69% poolakatest, 50% brittidest ja 50% prantslastest, et taasühinenud Saksamaa võib muutuda Euroopas liiga mõjuvõimsaks. Kuigi enamik ameeriklasi, britte ja prantslasi pooldasid ühinenud Saksamaa jäämist NATO liikmeks, siis poolakad eelistasid, et Saksamaast saaks neutraalne riik.
Suurbritannia peaminister Margaret Thatcher ja Prantsusmaa president François Mitterrand (eriti esimene) olid tugevalt Saksamaa taasühinemise vastu, kuid mõistsid, et see on vältimatu. Thatcher soovis, et Saksamaa taasühinemine toimuks viieaastase üleminekuperioodiga, mille jooksul mõlemad Saksamaad oleks endiselt iseseisvad riigid. Iirimaa peaminister Charles Haughey, Euroopa Majandusühenduse juht ajal, kui Iirimaa oli EMÜ eesistujamaa (jaanuar-juuni 1990), toetas Saksamaa taasühinemist, teised Euroopa riigid olid aga taasühinemise suhtes valdavalt kriitilised. Näiteks Itaalia peaminister Giulio Andreotti kartis pangermanismi taassündi ning olevat öelnud: "Ma armastan Saksamaad nii väga, et ma tahan, et neid oleks kaks," ning ka Hollandi peaminister Ruud Lubbers oli taasühinemise suhtes ettevaatlik. Konsensus oli, et taasühinemine ei tohiks toimuda enne 1995. aastat ja loodetavasti sünnib see palju hiljem.
Ameerika Ühendriigid olid erinevalt Euroopast taasühinemise suhtes positiivsed, kuid soovisid, et taasühinenud Saksamaa jääks NATO-sse. 1989. aastal nõustus president George Bush vanem taasühinemist toetama ainult selle tingimuse täitmisel. Lääne-Saksamaa liidukantsler Helmut Kohl nõustus, kuigi vaid alla 20% läänesakslastest toetas NATO liikmesust. Nimelt soovis temagi vältida taasühinenud Saksamaa neutraalsust, kuna kartis, et see võib hävitada NATO, mispeale Ameerika Ühendriigid ja Kanada lahkuksid Euroopast ning Suurbritannia ja Prantsusmaa sõlmiksid Saksamaa-vastase alliansi. Ameerika Ühendriigid otsustasid Kohli toetada, kuna kartsid, et vastasel korral saaks kantsleriks NATO-vastane Oskar Lafontaine.
Pangodi vald
Pangodi vald (saksa keeles Spankau) oli vald Tartumaal keskusega Nõo kihelkonnas (teistel andmetel Nõo ja Kambja kihelkonnas ). Suurem osa valla külasid kuulus aga Otepää kihelkonda.
Valla pindala oli 57 km² ja elanikke oli 1219 (1934. aasta seisuga). Vald eksisteeris 1866 –1939.
Saksamaa taasühinemine
Juriidilised aspektid
Põhiseaduse (Grundgesetz) ja riigiõiguse järgi oli 1990. aasta taasühinemine DDR-i asumine Saksa põhiseaduse mõjupiirkonda. Selle kohta tegi otsuse DDR-i rahvasaadikute koda, see hõlmas ka kuu aega varem liidumaade kohta vastu võetud otsust. Ametlikult räägiti sellal viiest uuest liidumaast kui liidetavatest aladest (Beitrittsgebiet). Rahvasaadikute koja loodud uued liidumaad vastasid laias laastus 1952. aastal rajatud ning halduslikult mõttetuks muutunud DDR-i liidumaadele.
Pangodi vald
Vallas oli 310 talundit ja elamut ning need kasutasid 4320 ha maad. Vallamaja asus Tamsa külas.
Saksamaa taasühinemine
Juriidilised aspektid
Rahvusvahelise õiguse järgi lubati või kiideti taasühinemine heaks kaks-pluss-neli lepingutega 12. septembril 1990. Sellega loobusid teise maailmasõja võitnud riigid viimastest õigustest ning piirangutest Saksamaa suveräänsusele.
Pangodi vald
Vallas asus Pangodi asundus.
1894 liideti Pangodi vallaga Vana-Nõo vald.
Saksamaa taasühinemine
Juriidilised aspektid
BRD põhiseadus pakkus vanal kujul taasühinemiseks kahte võimalust: taasühinemine “Saksamaa teiste osade” liitmise kaudu (art 23a F), ning ühinemine põhiseaduse rakendamise kaudu, mis pidi heaks kiidetama Saksa rahva poolt (art 146 GG). Kuna DDR-i elanikud ja vabalt valitud rahvakoda soovisid kõige kiiremat teed (paljud kodanikud olid juba läände läinud), valiti artikkel 23 lahendus. Uue põhiseaduse väljatöötamine oleks võtnud liiga kaua aega. 1990. aastal kustutati 23. artikkel ning 146. artiklis ja preambulis viidati ühtsuse riigiõiguslikule taastamisele.
Erilises olukorras oli Berliin. Formaalselt seisis see nelja võitjariigi alluvuses (der Viermächtestatus), samas kui DDR käsitles linna idaosa enda juurde kuuluvana. Sel põhjusel ei pidanud Berliin teiste liidumaade kombel Saksamaaga ühinema. See taasühendati lihtsalt linna lääneosaga.
Nikolai Karotamm
Nikolai Karotamm oli aastatel 1940-1944 EKP Keskkomitee II sekretär ja aastatel 1944-1950 EKP Keskkomitee I sekretär. Kõrvaldati pärast EKP Keskkomitee VIII pleenumit ametist, süüdistatuna „liigse liberaalsuse ja kodanlike natsionalistide soosimise eest”. Edaspidi töötas kuni surmani NSV Liidu Teaduste Akadeemia Majandusinstituudi vanemteadurina.
Elulugu
Karotamm sündis 1901. aastal Pärnumaal ja õppis aastail 1909–1915 Kastna kihelkonnakoolis, Pärnu kõrgemas algkoolis 1915–1917 ja 1919–1920 Rakvere Õpetajate Seminaris, kust ta välja heideti. Sõjaväeteenistuses oli ta Vahipataljonis aastail 1921–1923.
Märtsis 1925 emigreerus Hollandisse, kus 1926. aastas astus Hollandi KP-sse.
1926. aasta augustis läks NSV Liitu, kus aastail 1926–1928 õppis Julian Marchlewski nimelises Lääne Rahvusvähemuste Kommunistliku Ülikooli Leningradi osakonnas, kus astus ka 1928. aastal ÜK(b)P liikmeks.
1928. aastal suunati Kominterni poolt illegaalselt, valedokumentidega Eestisse ning aastail 1928–1929 oli illegaalse EKP Tallinna linnakomitee sekretär.
1929 läks tagasi NSV Liitu, kus aastail 1929–1931 jätkas õppimist J. Marchlewski nimelises Lääne Vähemusrahvuste Kommunistlikus Ülikoolis, 1931–1935 oli samas ülikoolis aspirantuuris ning 1933–1936 töötas samas ülikoolis õppejõuna.
Aastatel 1935–1936 oli Kominterni TK referent ja 1936–1937 ajalehetoimetaja Leningradis.
Aastatel 1938–1939 oli Leningradi masinaehitustehase direktori asetäitja. 1939. aastal tõlkis eesti keelde ÜK(b)P ajaloo lühikursuse ja 1940. aastal koostas vene-eesti sõnaraamatu.
Tegevus Eesti NSVs
Eestisse saabus Karotamm koos Vene sõjaväega sügisel 1939 ja hiljem töötas ajalehe Kommunist vastutava toimetajana juulist augustini 1940. Pärast juunipööret nimetati ta EK(b)P Tartumaa Linnakomitee I sekretäriks 1941. aastal.
1941. aasta augustis valiti ta EKP Keskkomitee II sekretäriks ning 1940–1951 oli EK(b)P Keskkomitee ja EK(b)P Keskkomitee Büroo liige.
Tegevus Teise maailmasõja ajal
1941. aasta suvel-sügisel pärast Teise maailmasõja Nõukogude-Saksa rinde jõudmist Eestisse organiseeris Karotamm koos EK(b)P juhtkonnaga vastupanu ja agitatsioonitööd. Karotamm kuulus ka koos Balti laevastiku ja EK(b)P KK juhtkonnaga Vabariiklikku Kaitsekomiteesse koos esimehe Karl Säre, esimehe asetäitja Johannes Lauristini ja liikmete Vladimir Botškarjovi ja Boriss Kummiga. Tallinna vallutamise eel lahkus Karotamm koos Boriss Kummi, Paul Keerdo, Kaarel Paasiga miinilaev Smetlivõiga Tallinnast ning jõudis edukalt Leningradi, sealt edasi suundus Karotamm 1. detsembril 1941 NSV Liidu tagalasse enne Leningradi blokaadirõnga sulgemist saksa vägede poolt.
Tegevus pärast Teist maailmasõda
Karotamm valiti 28. september 1944 pärast Tallinna vallutamist toimunud EKP KK pleenumil EK(b)P KK I sekretäriks, kellena tegutses kuni 4. aprillini 1950. Karotamm oli ka EK(b)P Tallinna linnakomitee I sekretär aastatel 1947–1950.
1946. aastal oli Karotamm EK(b)P Keskkomitee sekretär ja ühtlasi Hävituspataljonide staabi ülem.
Kollektiviseerimine ja märtsiküüditamime
1947. aastal alustati ÜK(b)P KK sekretäri Andrei Ždanovi korraldusel Eesti kollektiviseerimise ettevalmistamist, milleks pidi Karotamme mälestuste kohaselt kasutama põllumajanduse kooperatsiooni, ühistute soodustamist ning kulakute ülikõrge maksustamisega väljatõrjumist põllumajandusest.
1948. aastal suri Eesti kollektiviseerimist kureerinud ÜK(b)P KK sekretär Andrei Ždanov ning Moskvas alanud kommunistliku partei sisese võimuvõitluse käigus represseeriti A. Ždanovi toetajad ning fabritseeriti Leningradi süüasi.
1949. aasta märtsis kutsuti EK(b)P Keskkomiteesse instrueerimisele, mille viis läbi EK(b)P Keskkomitee esimene sekretär Nikolai Karotamm, igasse maakonda keskkomitee määratud volinikud, kellele teatati, et nad on määratud EK(b)P KK ja Eesti NSV Ministrite Nõukogu volinikeks kulakute ja nõukogudevastaste elementide vabariigist väljasaatmisel. Väljasaatmiseks vajalik dokumentatsioon oli eelnevalt vormistatud Eesti NSV Riikliku Julgeoleku Ministeeriumi allasutuste poolt.
EK(b)P VIII pleenum 1950. aastal
1950. aasta märtsipleenumi otsuste alusel Karotamm tagandati ja heideti välja EK(b)P Keskkomitee büroost, 1949. aasta märtsiküüditamise ajal väidetavalt üles näidatud "sobimatu leebuse ja lohakuse ning kodanlike natsionalistide varjamise eest" ning juunikommunistid kõrvaldati Ivan Käbini juhitava Venemaa eestlaste võimugrupeeringu poolt võimult Eesti NSV-s.
Tegevus pärast EK(b)P VIII pleenumi
Alates maist 1950 oli Karotamm Moskvas, aastail 1950–1951 NLKP Ühiskonnateaduste Akadeemias, kus koostas majandusteaduste kandidaadi väitekirja teemal "Stalinlik põllumajanduse kollektiviseerimine Eestis". Aastatel 1951–1959 tegutses ta Moskvas NSV Liidu Teaduste Akadeemia Majandusinstituudi vanema teadusliku kaastöötajana.
Moskvas viibides pidi Karotamm korduvalt õigustama oma eelnevat tegevust EKP KK I sekretärina ÜK(b)P Keskkomitee Parteikontrolli Komisjonis, Eesti NSV uue EKP KK I sekretäri Johannes Käbini poolt koostatud ettekannete arutamisel Karotamme "liigse liberaalsuse ja kodanlike natsionalistide soosimise eest". 1952. aastal avaldati Karotammele parteiline noomitus arvestuskaardile kandmisega, 1951. aastal poliitiliselt represseeritud Nõukogude Liidu kangelase Arnold Meri soosimise eest, "kelle ta võttis 1942. aastal ilma piisava kontrollita ÜK(b)P liikmeks".
Vastuolude tõttu uue EKP KK I sekretäri Johannes Käbiniga ei antud Karotammele võimalust naasta Eesti NSV-sse teaduslikule tööle. Aastatel 1959–1967 oli Karotamm NSVL TA põllumajanduse ökonoomia sektori juhataja; aastal 1964 sai doktorikraadi majandusteaduste alal; 1966. aastast professor; aastail 1967–1969 NSVL Teaduste Akadeemia Majandusinstituudi vanemteadur.
Esindusorganites
Nikolai Karotamm oli NSV Liidu Ülemnõukogu II ja III koosseisu liige aastatel 1946–1954 ja Eesti NSV Ülemnõukogu II koosseisu liige.
Nikolai Karotamm suri 21. septembril 1969 Moskvas. Urn tema tuhaga maeti 1971 Tallinna Metsakalmistule.
Turkish Airlinesi lend 1951
Turkish Airlinesi lend 1951 oli lennufirma Turkish Airlinesi lend İstanbulist Amsterdami, mis lõppes õnnetusega. Lennuk kukkus 25. veebruaril 2009. aastal kell 9.31 (UTC) 1,5 km kaugusel Schipholi lennujaamast alla, kui lennuk hakkas maanduma. Hukkus üheksa inimest, kaasa arvatud neli meeskonnaliiget, kellest kolm olid piloodid. Lennuk purunes küll tükkideks, kuid põlema ei läinud.
Uurimine
Õnnetuse raporti järgi oli põhisüüdlaseks katkine kõrgusemõõdik. Kõrgusemõõdik näitas kõrgust -8 jalga, kuigi lennuk oli tegelikult ligikaudu 2000 jala (umbes 600 m) kõrgusel. Autopiloot järeldas sellest, et kohe on ees maandumisrada ja vähendas mootori jõudlust. Lennuki kiirus vähenes järsult. Piloodid panid seda alles 100 sekundi pärast tähele ning reageerisid sellele täisgaasiga, kuigi autopilooti ei deaktiveeritud. Piloodid märkasid seda alles kuue sekundi pärast ja deaktiveerisid autopiloodi ja kordasid oma tegevust, kuid siis oli juba liiga hilja.
pisi|tühi|170px|Õnnetuskoht punase ristiga
Hukkunud
Õnnetuses hukkus üheksa inimest, kellest neli kuulusid lennuki meeskonda. Kõik kolm hukkunud pilooti ning üks reisisaatja olid Türgi kodanikud.
Jõepere mõis
pisi|Jõepere mõisa viinavabriku varemed Jõepere mõis (saksa keeles Joemper) oli rüütlimõis Kadrina kihelkonnas Virumaal.
Mõisaomanikud
Jõepere oli endine Saksi mõisa osa, kuuludes iseseisvana selle juurde. 1684. aastal Otto Johann von Uexküll-Meyendorff pantis Jõepere ülemleitnant Karl Magnus Rehbinderile.
Pärast Põhjasõja lõppu 1729. aastal müüdi Jõepere ning omanikuks märgiti kapten Johann Adolph von Rosenthali, kes on selle ostnud 6600 riigitaalri eest, pärast Johann Adolph von Rosenthali surma oli mõisa omanik tema vend major Karl Heinrich Rosenthal, kellelt 1733. aastal ostis mõisa assessor Erich Johann von Vietinghoff.
Pärast Erich Johann von Vietinghoffi surma (1761) oli mõisa pärija on tema lesk Beata Regina von Vietinghoff (sündinud von Fick), Adavere, Imavere ja Jõepere mõisa pärijanna. Beata Regina von Vietinghoffi surma järel oli mõisa pärija tema poeg, maanõunik Reinhold Heinrich von Vietinghoff. Reinhold Heinrich von Vietinghoff pantis Jõepere ja Vasivere mõisa 1801. aastal kaardiväekornet Friedrich Wilhelm von Rosenile kolmekümneks aastaks.
1808. aastal omandas Jõepere ja Vasivere mõisa kornet Bernhard Heinrich von Rosen.
1825. aastal pani major Paul von Dücker Jõepere ja Vasivere mõisa avalikule müügile ning need omandas endine haagikohtunik krahv Peter August Friedrich von Manteuffel, kelle surma järel sai mõisa tema lesk krahvinna Helene Louise Elisabeth von Manteufel (sündinud vabapreili Uexküll-Güldenband), kes pärandas 1849. aastal mõisa oma tütrele Wilhelmine Elise von Kotzebuele (sündinud kahvinna Manteuffel).
Pärast Wilhelmine Elise von Kotzebue surma (1902) pärisid Jõepere, Vasivere, Saksi ja Karila mõisa võrdsetes osades tema tütred: (Marie Agnese abielust Paul von Baggehuffwudtiga); tütred Margarethe (Daisy), von Brevern, krahvinna Helene (Nelli) von Tiesenhausen ja paruness Maric von Taube, kuid vastavalt pärijatevahelisele kokkuleppele omandas Margarethe (Daisy) Luise von Brevern 1904. aastal teistelt pärijatelt Jõepere mõisa 100 000 rubla, Saksi (2767 tiinu) 138 000 rubla, Vasivere (163 tiinu) 10 000 rubla ja Karila (382 tiinu) 20 000 rubla eest ning sai mõisate ainuomanikuks.
Mõis riigistati 1919. aastal.
HND
HND on 2006. aastal loodud eesti ansambel. Varem tegutseti nime all High'n'Dry. Ansambel nimetab oma muusikat krati-metaliks. HND on välja andnud neli albumit. Ansambel sai esiksingliga "Vaevu hingan" kiiresti tuntuks ja juba 2007. aasta aprillis andsid nad välja esimese albumi "Paturaamat". Teine album "Aivaravai" ilmus CD ja DVD kujul. Kolmas album "Päikesepilkajad" jõudis müügile 9. oktoobril 2009. aastal. Unplugged album "Akustiline" ilmus aastal 2012.
2010. aastal esines HND koos Vanemuise sümfooniaorkestri ja dirigent Tarmo Leinatammega Tartu Levimuusikapäevadel. Orkestri seaded tegi Raul Sööt.
2009. aastal esines HND Alexela kontserdimajas toimunud Eesti Muusikaauhindade galal HU? looga "Absoluutselt".
2010. aasta Eesti Muusikaauhindadel oli HND nomineeritud rahva lemmiku kategoorias.
HND on teinud videod lugudele "Vaevu hingan", "Metamfetamiini blues" ning "Jihad ja langenud inglite maal".
2012. aastal avaldasid nad singli "Kui sa vaid saad" (unplugged).
HND sai Raadio Uuno Top 100-s lauluga "Kui sa vaid saad" 19. koha.
Nende muusikat (nt "Metamfetamiini blues") on kasutatud Eesti filmis "Seenelkäik" (2012).
2014. aastal ilmus singel "Allaandjad" ja 2015. aastal "Tähetolmus".
Tarvo Mölder on tuntud režissöör, kes on teinud näiteks "Ott Tänak - The Movie".
2022. Avaldatud singlid "Nõuniku laul", "Lennata", "Soo"
Merekülä
Merekülä (ka: Meremäe, Merimäe) on küla Võru maakonnas Setomaa vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Meremäe valda.
Rıfat Bağırov
Rıfat Bağırov (sündinud 10. oktoobril 1979) on aserbaidžaani maletaja ja maletreener, rahvusvaheline suurmeister (2002).
Suurmeistriks sai Bağırov 23-aastaselt 2002. aastal. Neli aastat varem oli ta FIDE saanud rahvusvahelise meistri nimetuse. 2011. aastal tuli ta Aserbaidžaani malemeistriks.
Ta tegutseb ka treenerina. 2014. aastal sai FIDE-lt FIDE treeneri nimetuse.
Vaarkali
Vaarkali (ka Varkali) on mitme koha nimi:
Gustav Landauer
Gustav Landauer (7. aprill 1870 Karlsruhe – 2. mai 1919 München) oli juudi päritolu Saksa publitsist ja ajakirjanik, anarhismi teoreetik ja patsifist.
Landauer oli ka tõlkija, ta tõlkis William Shakespeare'i teoseid saksa keelde. pisi|vasakul|Gustav Landauer (1892)
Ladina tähestik
300px|pisi|Maailma riigid, mis kasutavad ladina tähestikku või selle kohandatud versioone Ladina tähestik on tähestik, mida kasutatakse ladina keele kirjutamiseks. Ladina tähestik on ladina kirja aluseks.
Arhailine ladina tähestik koosnes 21 kirjamärgist:
Hilisantiigis oli kasutusel järgmine 23 kirjamärgist tähestik:
Hiljem lisandusid tähed J (16. sajand; varem I variandina), U (17. sajand; varem V variandina) ja W (keskajal germaani päritolu sõnades).
Tänapäeval loetakse ladina tähestikku kuuluvaks järgmised tähed:
Kuigõ
Kuigõ (ka: Kuige) on küla Võru maakonnas Setomaa vallas.
Küla kuulub Vaaksaarõ nulka.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Meremäe valda.
Õnnehein
thumb|Jaani-õnnehein Õnnehein (Erigeron L.) on taimede perekond korvõieliste sugukonnast.
Malietoa Tanumafili II
Malietoa Tanumafili II (4. jaanuar 1913 – 11. mai 2007) oli Samoa riigipea (O le Ao o le Malo). Ametlikult sai ta riigipeaks 1. jaanuaril 1962, mil Samoa (toona Lääne-Samoa nime all) Briti impeeriumist eraldus (kuni 1963. aastani jagas ta ametit Tupua Tamasese Mea'ole'ga). Ta oli oma surma ajal maailma vanim ametis olev riigipea.
Tema vanemad olid Malietoa Tanumafili I, kes oli Samoa kuningas aastatel 1879–1939, ja Momoe Lupeuluiva Meleisea.
Ta abiellus esimest korda 1940. aastal Lili Tunu'ga [Lily Molio'o Setu], kellega tal sündis viis last, ja teist korda aastal 1962 Tiresa Patu Tauvela Hunteriga (neil lapsi ei olnud).
Lapsed:
Malietoa Tanumafili oli ainus valitsev riigipea, kes oli Baha'i usku.
Capoeira
thumb|220px|Capoeira Capoeira oli algselt Brasiilia neegerorjade võitluskunst, mis hakkas välja kujunema 18. sajandi lõpus, 19. sajandi algul Kirde-Brasiilias ja Rio de Janeiros. Sel ajal oli see rudimentaalne kahevõitlus, milles osalejad demonstreerisid oma jõudu päid pidi kokku joostes. Ajapikku muude aafrika mõjutustega mängude/tantsude lisandudes arenesid selle tänapäevasemad jooned. 20. sajandi 30-ndail lisas Mestre Bimba (Manoel dos Reis Machado) sellele liigutusi batuquest ja idamaa võitluskunstidest, formeerides seega stiili Luta Regional Bahiana ehk Capoeira Regionali. Veidi hiljem akademiseeris oma teadmised Vincente Ferreira Pastinha ehk Mestre Pastinha, jäädvustades nii Centro Esportivo de Capoeira Angola ehk Capoeira Angola, mida peetakse kõige originaalilähedasemaks stiiliks.
Capoeira 't iseloomustavad väledad keerukad liigutused, mida sooritatakse maas, hüppelt või kätel, pea alaspidi. Suur tähtsus on tehnikal ja tegevus toimub alati muusika saatel. pisi|Mestre Bimba Regional Capoeira, 2022 Sõna capoeira kõige paikapidavam tähendus on 'puude põletamise või raiumise teel puhastatud metsa- või džungliala', kus linnas orjuses töötavad neegrid vabal ajal oma võitlusstiili harrastasid.
On kaks traditsioonilist capoeira stiili. Capoeira Angola stiilile on iseloomulik enamasti madal mäng erilise rõhuasetusega capoeira rituaalidele, rütmile ja traditsioonile. Stiilile Capoeira Regional on iseloomulik akrobaatiline mäng ning põhirõhk on energilistel löökidel ja kiirusel. Mõlemas stiilis kasutatakse petteliigutusi ja löökide eest põiklemist. Kasutatakse vaid pea- ja jalalööke.
Breiktantsul, mis tekkis 1970. aastatel, on palju sarnaseid liigutusi. Seetõttu arvavad paljud, et ta pärinebki capoeira 'st. Tol ajal tuligi New Yorki palju brasiillasi, kes tänaval capoeira 't harrastasid.
Juan Carlos I
thumb|Juan Carlos I ja kuninganna Sofia, 2004 thumb|Juan Carlos I vapp
Elulugu
Juan Carlos I vanaisa Alfonso XIII oli Hispaania kuningas kuni võimult kõrvaldamiseni 14. aprillil 1931 Teise Hispaania Vabariigi poolt ja elas paguluses Roomas kuni surmani 28. veebruaril 1941. Tema isa Juan de Borbón oli üldtunnustatult (välja arvatud väike leppimatute karlistide fraktsioon) aastast 1941 Hispaania kuningliku perekonna mõlema liini õigusjärgne troonipretendent ja de jure Hispaania kuningas, kuid regent Francisco Franco kõhkles teda troonipretendendina tunnustamast Bourbonide seas levinud pärilike haiguste (kurttummus, hemofiilia) ja õnnetusjuhtumite tõttu.
Juan Carlos asus perekonna naasmisel 1948. aastal koos vanematega Hispaaniasse. Ta alustas oma haridusteed San Sebastiánis ja lõpetas õpingud 1954. aastal Madridis San Isidro Instituudis. Siis õppis ta aastatel 1955–1957 Zaragozas sõjaväeakadeemias, lõpetades selle ohvitserina. Seejärel teenis ta aasta aega mereväes ja siis aasta aega õhuväes.
Märtsis 1956 hukkus Juan Carlose noorem vend Alfonso relvaõnnetuses perekonna kodus Portugalis Estorilis Villa Giraldas. Ametliku seisukoha järgi juhtus see relva puhastamise ajal, kuid kiiresti tekkisid kuulujutud, nagu oleks Juan Carlos oma venna kogemata maha lasknud. Juan Carlose ema õuedaami Josefina Carolo sõnul olevat Juan Carlos mänguhoos relva oma venna pähe suunanud ja päästikule vajutanud, teadmata, et relv on laetud. Juan Carlose õde Pilar on väitnud, et Alfonso olevat avanud ukse, mille taga seisis Juan Carlos, relv käes, ja uks olevat ootamatult vastu kätt löönud, nii et Juan Carlos päästikule vajutas.
1969. aastal nimetas Franco oma järeltulijaks Juan Carlose. 1974. ja 1975. aastal täitis ta Franco tervise halvenedes riigipea kohuseid. 30. oktoobril 1975, vähem kui kuu aega enne oma surma, andis Francisco Franco riigipea kohustused lõplikult Juan Carlosele üle. Kaks päeva pärast Franco surma, 22. novembril 1975, kuulutas Hispaania parlament (Cortes) ta Juan Carlos I nime all Hispaania kuningaks. Juan Carlos I krooniti 27. novembril 1975 Madridis San Jerónimo kirikus. Tema isa loobus Hispaania kuningliku perekonna pea positsioonist ametlikult 14. mail 1977.
Pärast kuningaks saamist algatas Juan Carlos hulga reforme, mis viisid Hispaania diktaatorlikult valitsemisviisilt demokraatlikule. Selle käigus kasvas tema toetus rahva hulgas, sealhulgas vasakpoolsete seas, kes traditsiooniliselt olid vabariiklased. 20. mail 1977 legaliseeris Juan Carlos I Hispaania Sotsialistliku Tööliste Partei ja varsti pärast seda Hispaania Kommunistliku Partei. 15. juunil 1977 toimusid Hispaanias esimesed demokraatlikud valimised diktatuuri järel. 1978 võeti vastu uus Hispaania põhiseadus.
Juan Carlos oli oma valitsusajal tavaliselt vägagi populaarne, kuid viimastel aastatel ta maine kannatas. Suureks hoobiks oli tema osalemine aprillis 2012 Botswanas 44 000 eurot maksma läinud elevandijahil, samal ajal kui Hispaanias oli tööpuudus tõusnud 22%ni. Hispaanlased said jahist teada alles siis, kui kuningas sai jahikäigul vigastada ja tema kojutoomiseks saadeti välja erilennuk.
2009. aastal külastasid kuningas Juan Carlos ja kuninganna Sofia Eestit.
2. juunil 2014 teatas kuningas parlamendile otsusest loobuda troonist poeg Felipe kasuks. 18. juunil allkirjastas ta troonist loobumise seaduse ja kroonprints Felipest sai selle jõustumisel keskööl uus kuningas Felipe VI.
Alates 2020. aasta augustis elab Juan Carlos eksiilis.
Ametlikud tiitlid
Su Mayestet Don Juan Carlos de Borbón y Borbón, Rey constituciónal de España, Rey de Castilla, de León, de Aragón, de las Dos Sicílias, de Jerusalén, de Navarra, de Granada, de Toledo, de Valencia, de Galicia, de Cerdeña, de Córdoba, de Murcia, de Jaén, de los Algarves, de Algeciras, de Gibraltar, de las Islas Canarias, de las Indias Orientales y Occidentales, de las Islas y Tierra Firme de Mar Oceano; Archiduque de Austria; Duque de Borgoña, de Brabante, de Milán, de Atenas y de Neopatria; Conde de Habsburgo, de Flandés, de Tirol, de Rosellón y de Barcelona; Señor de Vizcaya y de Molina; Capitán General de las Reales Fuerzas Armadas y Su Comandante Supremo; Sobreano Gran Maestre de la Insigne Orden del Toisón, de Oro, y de cuantas ordenes discierne el Estado Español.
Tema majesteet don Juan Carlos de Borbón y Borbón, Hispaania, Kastiilia, Leóni, Aragóni, Sitsiilia, Jeruusalemma, Navarra, Granada, Toledo, Valencia, Galicia, Cerdeña, Córdoba, Murcia, Jaéni, Algarve, Algecirase, Gibraltari, Kanaaride, Ida- ja Lääne-India ning ookeanisaarte kuningas, Austria ertshertsog, Burgundia, Brabandi, Milano, Ateena ja Neopatria hertsog, Habsburgi, Flandria, Tirooli, Rosellóni ja Barcelona krahv, Biscaia ja Molina isand, kuninglike relvajõudude kindralkapten ja ülemjuhataja, Kuldvillaku ordu ja teiste ordude suurmeister.
Perekond
Juan Carlos I on alates 1962. aastast abielus kreeka päritolu kuninganna Sofíaga ja neil on kolm last:
Tokke vald
Tokke vald on vald Norras Vestfold og Telemargi maakonnas. Valla halduskeskus on Dalen.
Lårdalis asub ka vana Eidsborgi püstpalkkirik.
Vapp
Vapp kinnitati 6. veebruaril 1987. Sellel kujutatakse musta karu kuldsel taustal, mis sümboliseerib Tokke valla metsarikkust. Karul on tähtis koht ka kohalikes legendides ja juttudes.
Laskmine 2008. aasta suveolümpiamängudel
right|150px|Olympische Ringe 150px|Laskmine|right Laskmine 2008. aasta suveolümpiamängudel toimus 9.–17. augustini. Osales 390 laskurit 100 riigist ja välja jagati 15 komplekti medaleid.
Väikepüssi standard 3x40, 50 m
Finaal: 17. august Osavõtjaid: 50 Olümpiavõitja 2004: Jia Zhanbo, Hiina Ametlikud tulemused: Finaal <br style="clear:both;" />
Õhupüss, 10 m
Finaal: 11. august Osavõtjaid: 51 Olümpiavõitja 2004: 702,7 Zhu Qinan, Hiina Ametlikud tulemused: Finaal <br style="clear:both;" />
Vabapüstol, 50 m
Finaal: 12. august Osavõtjaid: 45 Olümpiavõitja 2004: 663,3 Mihhail Nestrujev, Venemaa Ametlikud tulemused: Finaal <br style="clear:both;" />
Olümpiakiirlaskmine, 25 m
Finaal: 16. august Osavõtjaid: 19 Olümpiavõitja 2004: Ralf Schumann, Saksamaa Ametlikud tulemused: Finaal <br style="clear:both;" />
Õhupüstol, 10 m
Finaal: 9. august Osavõtjaid: 48 Olümpiavõitja 2004: 690,0 Yifu Wang, Hiina Ametlikud tulemused <br style="clear:both;" />
Väikepüssi standard 3x20, 50 m
Finaal: 14. august Osavõtjaid: 43 Olümpiavõitja 2004: 688,4 Ljubov Galkina, Venemaa Ametlikud tulemused: Finaal <br style="clear:both;" />
Õhupüss, 10 m
Finaal: 9. august Osavõtjaid: 47 Olümpiavõitja 2004: 502,0 Du Li, Hiina Ametlikud tulemused <br style="clear:both;" />
Õhupüstol, 10 m
Finaal: 10. august Osavõtjaid: 44 Olümpiavõitja 2004: 483,3 Olena Kostevitš, Ukraina Ametlikud tulemused: Finaal <br style="clear:both;" />
Kaevikrada
Finaal: 10. august Osavõtjaid: 35 Olümpiavõitja 2004: Aleksei Alipov, Venemaa Ametlikud tulemused: Finaal <br style="clear:both;" />
Kaevikraja paarismärgid
Finaal: 12. august Osavõtjaid: 19 Olümpiavõitja 2004: Ahmed Almaktoum, Araabia Ühendemiraadid Ametlikud tulemused: Finaal <br style="clear:both;" />
Kaarrada
Finaal: 16. august Osavõtjaid: 41 Olümpiavõitja 2004: Andrea Benelli, Itaalia Ametlikud tulemused: Finaal <br style="clear:both;" />
Kaevikrada
Finaal: 11. august Osavõtjaid: 20 Olümpiavõitja 2004: Suzanne Balogh, Austraalia Ametlikud tulemused: Finaal <br style="clear:both;" />
Kaarrada
Finaal: 14. august Osavõtjaid: 19 Olümpiavõitja 2004: Diana Igaly, Ungari Ametlikud tulemused: Finaal <br style="clear:both;" />
Calabria
Calabria ehk Kalaabria ehk Enotria (tõlkes "veinitegijate maa") on maakond Lõuna-Itaalias, mis moodustab Apenniini poolsaare "kinga" ninaosa Napolist lõuna pool. Põhjas piirneb Calabria Basilicata maakonnaga, teisele poole Messina väina jääb Sitsiilia saar.
Antiikajal moodustas kreeklastega tugevasti koloniseeritud Calabria koos Bruttiumi, Lucania ja Apuuliaga osa Suur-Kreekast. Calabria oli kuulus viinamarja-, oliivi- ja lambakasvatuse piirkond. Sealt oli pärit rooma poeet Ennius. Merevesi on Calabria rannikul väga selge.
Haldusjaotus
Calabria maakond jaguneb viieks provintsiks, mis omakorda jagunevad kokku 409 vallaks.
Vein
Calabria veinipiirkonnad: Greco di Bianco (DOC), Cirò.
Tokke
pisi|Tokke Tokke on jõgi Norras Vestfold og Telemargi maakonna lääneosas Vinje ja Tokke vallas. Jõgi voolab Totaki järvest Bandaki järve.
Jõele ehitati aastatel 1959–1979 seitse hüdroelektrijaama.
Banaan (perekond)
Banaan (Musa) on banaaniliste sugukonda kuuluv rohttaimede perekond. Banaane on teada umbes 50 liiki, sorte üle 400.
Banaanid on algupäraselt pärit troopilistelt ja subtroopilistelt aladelt. Tänapäeval kultiveeritakse neid enamikus troopika piirkondades.
Pliia
Pliia (ka: Plia, Pliija, Plija, Saharino, Piila) on küla Võru maakonnas Setomaa vallas.
Küla kuulub Koolina nulka.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Meremäe valda.
Katri Aaslav-Tepandi
pisi|Katri Aaslav-Tepandi 2021. aasta arvamusfestivalil Katri Aaslav-Tepandi (2004. aastani Katri Kaasik-Aaslav; sündinud 4. augustil 1965 Tallinnas) on eesti teatrilavastaja ja luterlik vaimulik.
Isiklikku
Katri Aaslav-Tepandi abiellus 2004. aastal laulja ja näitleja Tõnu Tepandiga. Tema vanavanatädi oli eesti üks esimesi naisnäitlejaid Amalie Konsa.
Vene tähestik
Vene tähestik on kirillitsal põhinev tähestik, mida kasutatakse vene keele kirjutamiseks.
Viimane suurem kirjareform toimus aastatel 1917–1918, mil tähestikust eemaldati neli tähte ( І і ,Ѣ ѣ ,Ѳ ѳ ,Ѵ ѵ) ja lisati kaks tähte («ё» ja «й») Tänapäeval kuulub vene tähestikku 33 tähte:
Aleksei Gavrilov
pisi|200px| Aleksei Gavrilov (2009)
Peterburi kubermang
Peterburi kubermang (vene keeles Санкт-Петербургская губерния, 1914–1924 Петроградская губерния, 1924–1927 Ленинградская губерния) oli haldusüksus Venemaa keisririigis ja Vene SFNV-s ja NSV Liidus, aastatel 1710–1927.
Aleksei Gavrilov
Aleksei Olegovitš Gavrilov (vene keeles Алексей Олегович Гаврилов; sündinud 20. oktoobril 1960 Moskvas) on vene maletaja, rahvusvaheline suurmeister (2010).
Peterburi kubermang
Peterburi piirkonna maa-alade haldamiseks loodi Rootsilt vallutatud aladele 18. detsembril 1708 Ingerimaa kubermang. Kubermangu keskuseks oli Peterburi (vene keeles Санкт-Петербург) linn. Peterburi juurde kuulus 10 linna, sealhulgas Balti laevastiku baas Kroonlinn. 1905. aastal oli kubermangu pindala 39 203,2 ruutversta ja elanikke oli 1873. aastal umbes 550 000.
Memphis
Memphis oli vanakreeka mütoloogias Epaphose abikaasa, Libya ema ning mõnikord Nilose tütar.
Peterburi kubermang
Peterburi kubermang asus Loode-Venemaal Ida-Euroopa lauskmaal, kubermang piirnes 1914. aastal põhjas Viiburi kubermangu, idas Vologda kubermangu, lõunas Pihkva ja Novgorodi kubermangu ja läänes Eestimaa kubermanguga.
Aleksei Gavrilov
Gavrilov võitis 1992. aastal Orjolis peetud Venemaa Föderatsiooni esimesed malemeistrivõistlused. Oma esimese ametliku suurmeistrinormi täitis ta alles 2001. aastal. Teist korda õnnestus tal norm täita 2005. aastal Venemaa meistrivõistluste poolfinaalis ja kolmandat korda 49-aastaselt 2009. aastal võites World Chess Touri sarja raames turniiri Moskvas.
Peterburi kubermang
Kubermangu territoorium
Peterburi kubermangu kuulusid linnad: Peterburi, Narva, Schlüsselburg, Veliki Novgorod, Pihkva, Laadoga, Porhov, Oudova, Opotška, Irboska, Ostrov, Staraja Russa, Velikije Luki, Toropets, Bežetskoi Verh, Ustjužna Železnopolskaja, Aunus, Belozersk, Rževa Pustaja, Zavolotšje, Kargopol, Pošehobje, Rževa Volodimirov, Uglitš, Jaroslavl, Romanov, Kašin, Tver ja Toržok, Jamburg ja Koporje ning kaheksa maakonda:
Kubermangu elanikud
Peterburi kubermang oli põline soomeugrilaste (vadjalaste, ingerlaste ja isurite) asuala.
Venemaa 1897. aasta rahvaloenduse andmetel oli kubermangu elanike seas soomlasi 6,2% ja eestlasi 3,0%. Eestlasi elas kõige rohkem Jamburgi maakonnas (21,9%), Oudova maakonnas (10,5%) ja Peterhofi maakonnas (6,2%). Soomlasi oli kõige rohkem Schlüsselburgi maakonnas (39,3%), Tsarskoje Selo maakonnas (25,7%) ja Jamburgi maakonnas (14,2%). Isureid oli Jamburgi maakonnas 7,8% ja Peterhofi maakonnas 4,7%.
Venemaa 1920. aasta rahvaloenduse andmetel oli kubermangus soomlasi 11,5%, eestlasi 5,5% ja isureid 1,2%. Eestlasi oli kõige rohkem Jamburgi (11,2%), Oudova (11,1%) ja Peterhofi (7,1%) maakonnas. Soomlasi oli kõige rohkem Schlüsselburgi (32,9%), Peterburi (26,4%) ja Detskoje Selo (endises Tsarskoje Selo) kreisis (24,8%). Isureid oli Jamburgi maakonnas 12,7%.
Transport
Kubermangu läbisid Peterburi–Varssavi raudtee, Balti raudtee ja Pihkva–Narva raudtee.
Peterburi–Varssavi raudtee rajati aastatel 1852–1862. Raudtee pikkus oli koos haruliinidega 1280 km. Raudtee kulges läbi Gattšina, Luga, Pihkva, Ostrovi, Põtalovo, Rēzekne, Daugavpilsi, Vilniuse, Lentvarise, Hrodna ja Białystoki. Kubermangus asus ka pealinna Peterburi elutegevust kindlustavad Peterburi sadamad, Neeva suudmes Soome lahe idasopis.
Ajalugu
1710. aastal nimetati Ingerimaa kubermang ümber rajatud Peterburi linna järgi Peterburi kubermanguks. Kubermangu koosseisus oli piirkondlikud haldusterritooriumid distriktid ja kakskümmend üheksa linna: Peterburi, Narva, Schlüsselburg, Veliki Novgorod, Pihkva, Laadoga, Porhov, Gdov, Opotška, Irboska, Ostrov, Staraja Russa, Velikije Luki, Toropets, Bežetskoi Verh, Ustjužna Železnopolskaja, Olonets, Beloozero, Rževa Pustaja, Zavolotšje, Kargopol, Pošehobje, Rževa Volodimirov, Uglitš, Jaroslavl, Romanov, Kašin, Tver ja Toržok. Kubermangu koosseisu kuulusid ka Helgeimaile vürstile Aleksandr Menšikovile kingitud Jamburgi ja Koporje linnad. 1719. aastal tsaar Peeter I korraldusel läbi viidud reformi tulemusel reorganiseeriti senised Venemaa kubermangud, määrati kubernerid ning Peterburi kubermang moodustati 11 provintsist ja 39 linnast: 1721. aasta Uusikaupunki rahuga loovutas Rootsi Põhjasõja käigus juba vallutatud kubermangu alad lõplikult Venemaa tsaaririigile.
Müra
Müra on akustikas, raadiotehnikas ja andmesides ilmnevad (juhuslikud) akustilised või elektrilised võnkumised, mis häirivad signaali vastuvõttu.
Müra mõiste ajalugu akustikas
Müra mõiste tähendus akustikas on muutunud koos akustika teadusharu arenguga. Näiteks 19. sajandi füüsikute Hermann von Helmholtzi, Lord Rayleigh jaoks oli akustika teadus, milles käsitletakse nii-öelda muusikalisi (muusikainstrumentide tekitatud) helisid. Seejuures kasutas Helmholtz müra ja muusikaliste helide kategooriate selgitamiseks näiteid märkdes oma teostes järgmistː "Tuule tekitatud hääled, veepladin ja hobuvankri krigin on näited mürast ja muusikainstrumentide tekitatud helid näited muusikalistest helidest." Seejuures tunnistas Helmholtz, et mürad ja muusikalised helid võivad tihti esineda koos, kuid pidas nende nähtuste äärmusi selgelt eristuvateks. Helmholtz idealiseeris muusikainstrumentide tekitatud helisid ja väitis neid olevat täiuslikult segunemata, ühetaolised ja arvas neid olevat muutumatud kogu kõlamise vältel. Samasugust kategoriseerimist võib kohata ka Lord Rayleigh teostes. Muusikalisi helisid Rayleigh lihtsuse mõttes nootideks ja mittemuusikalisi helisid müraks.
Peterburi kubermang
Ajalugu
1727. aasta haldusreformi ajal likvideeriti Venemaa keisririigi sisekubermangudes haldusüksustena distriktid ja kubermangudes moodustati eraldi Peterburi kubermangust lõunas asunud Novgorodi kubermang koos 5 provintsiga (Novgorodi, Pihkva, Velikije Luki, Tveri ja Belozerski provintsidega); osa Jaroslavli ja Uglitši provintsi maadest liideti Moskva kubermanguga; Narva provints (Narva jõe vasakpoolsed maa-alad) liideti Tallinna kubermangu Viru distriktiga, Olonetsi piirkond aga liideti Novgorodi kubermanguga.
Peterburi kubermangu kuulusid ainult 2 provintsi: 1780. aasta reformide tulemusel likvideeriti kubermangude koosseisudes provintsid ning kubermang koosnes vaid maakondadest:
Müra
Müra mõiste ajalugu akustikas
Olulise muutuse toojaks müra mõiste definitsioonis akustikas võib pidada esimest maailmasõda, kui akustikud pidid tegelema helide abil lennukite, laevade (allveelaevade) tuvastamise ja asukoha määramisega. Muusikaliste helide asemel muutus oluliseks sõjavälja kakofoonia taustal industriaalse päritoluga helide analüüsimine. Oluliseks muutus vaiksemate lennukite ja laevade konstrueerimine. Sõdade vahelisel perioodil toimusid suured edasiminekud elektroakustikas ning sai akustikute kogukonnale sai selgeks, et Helmholtzi ja Rayleigh aegne müra defineerimine muusikalise heli vastandina pole paljudel juhtudel kasulik. Fletcher kirjutas 1929ː “Edastades raadio või telefoni vahendusel kõnet või muusikat leidub alati teisi, antud edastamise arusaamist segavaid, taustal esinevaid helisid. Neid taustal esinevaid helisid, mis takistavad soovitud helide edastamist, nimetavad insenerid müraks."
Keskkonnamüra
Liigset ja ebameeldivat inim-, looma- või masinatekkelist keskkonnamüra, mis häirib inimeste või loomade elutegevust, nimetatakse mürareostuseks. Keskkonnamüra on inimtegevusest põhjustatud ning välisõhus leviv soovimatu heli, mille tekitavad paiksed või liikuvad allikad, sealhulgas transpordivahendid. Müra allikateks võivad olla maanteeliiklus, raudteeliiklus, lennuliiklus, välitingimustes kasutatavad seadmed ning keskkonnakompleksluba vajavad ettevõtted. Põhjendamatu müra tekitamine on keelatud. Müraga seotud kaebustega on Eestis võimalik pöörduda Terviseameti poole. Juhul, kui terviseameti poolt tehtud/tellitud müratasemete kontrollmõõtmised näitavad normtasemete ületamist, tasub mõõtmiste eest müraallika valdaja. Müratasemete jäämisel alla normi tasub mõõtmiste eest Terviseamet.
Peterburi kubermang
Ajalugu
1797. aastal eraldati kubermangu lääneosas Narva jõest lääne pool asuvad maa-alad Eestimaa kubermangu Wesenbergi kreisi koosseisu, kuid Narva linn kuulus kuni 1917. aastani Peterburi kubermangu Jamburgi maakonda. Alles 1917. aasta rahvahääletuse tulemusena liitus Narva linn Eestimaa kubermanguga. 1871. aastal iseseisvus Peterburi linn.
Petrogradi kubermang
1914. aastal pärast esimese maailmasõja algust muudeti ära seni vene keeles kasutatud saksapärane nimi Sankt-Peterburg ning kuni 1924. aastani oli kubermangu nimetus Petrogradi kubermang.
Müra
Keskkonnamüra
Vähim inimese poolt eristatav helirõhutasemete vahe on ligikaudu 1 dB.
Heliisolatsioon
Heli võib hoones levida nii õhu kaudu (õhumüra) kui tarindite kaudu (löögimüra). Kuna õhumüra levib ka tarindite väikeste avade ja materjalide pooride kaudu püütakse selle leviku takistamiseks teha võimalikult massiivseid ja tihedaid tarindeid. Õhumüra peavad tõkestama kõik hoone piirdekonstruktsioonid, mida paksemad nad on seda rohkem sumbub ka õhumüra. Õhumüra levikut saab takistada ka torustike ja kanalite kaudu.
Löögimüra levib igas tarindis erinevalt, sõltudes tarindi materjalist. Löögimüra hoones peavad tõkestama seinad ja vahelaed. Tähtis on tõkestada sammudest tekkiv löögimüra läbi vahelae all asuvatesse ruumidesse ja seinte kaudu kõrvalasuvatesse ruumidesse.
Müra kahjulik mõju
Müra leviku takistamine on vajalik, sest see on organismile kahjulik, koormab kuulmiselundit ja peaaju, soodustab väsimist ja paljude haiguste teket, näiteks vereringesüsteemi haigusi (hüpertooniatõbi). Mõnikord põhjustab pidev müra ka peenete veresoonte ahenemist.
Keskendumist nõudval tööl ei tohiks müra oma valjuselt ületada vaiksel vestlusel tekkivat heli. Lisaks tuleb arvestada, et muutuva tugevusega müra häirib ühtlasest mürast rohkem.
Peterburi kubermang
Petrogradi kubermang
Aprillis 1918 moodustati kaheksast Loode-Venemaa kubermangust (Petrogradi, Novgorodi, Pihkva, Olonetsi, Arhangelski, Vologda, Tšerepovetsi ja Põhja-Dvinast) Põhjapiirkondade Kommuunide Liit, mis likvideeriti 1919. aastal.
Leningradi kubermang
1924. aastal, pärast Vene SFNV RKN esimehe ja ÜK(b)P Keskkomitee sekretäri Vladimir Uljanov-Lenini surma nimetati Petrogradi linn ja kubermang Leningradi kubermanguks. Nimetust kandis kubermang aastail 1924–1927.
1927. aastal moodustati Leningradi, Murmanski, Novgorodi, Pihkva ja Tšerepovetsi kubermangu osadest Leningradi oblast.
Turbokompressor
thumb|right|Turbokompressor läbilõikevaates
Turbokompressor ehk turboülelaadur ehk turbolaadur ehk turbo on sisepõlemismootori töötsükli sisselasketakti ajal kõrgema rõhuga õhu silindrisse surumiseks kasutatav ja sama mootori silindris töötsükli läbinud heitgaaside energial pöörleva turbiini poolt käitatatav kompressor.
Kasutus
Turbokompressorit ehk turboülelaadurit kasutatakse (auto, laeva, lennuki jne) sisepõlemismootori (kolb- või rootormootori) võimsuse suurendamiseks. Turbokompressori eelis mehaaniliselt käitatava kompressori ees on kolbmootori suurem kasutegur ja parem võimsuse/kaalu suhe ning mis peamine, kasutatakse ära mootori tavaliselt kaotsiminev heitgaaside energia.
Turbokompressor aitab tänapäevaste kolbmootorite kasutegurit tõsta 40%-ni ja enamgi.
Kirjeldus
Suure pöörete arvu tõttu (nüüdisajal kuni 290 000 pööret/minutis) on laagrid määrdeainekanaleid pidi ühendatud pidevasse mootoriõlituse ringlusse, mis tagab tänu liuglaagri õlikilel väga väikesele hõõrdumisele laagri vähese kulumise ja ka jahutuse.
Kolbmootori kasuteguri tõstmise huvides jahutatakse kompressoris kokkusurutud adiabaatiliselt kuumenenud (kuni 150° C) õhku enne mootori silindritesse juhtimist soojusvaheti kaudu. Levinumalt kasutatakse turbiinis ja kompressoris tsentrifugaallabamasinaid, kus turbiin muudab kolbmootori silindritest väljuvate heitaaside vooluenergia pöördliikumiseks ning kompressor vastupidi – muudab pöördliikumise kokkusurutud õhu voolamiseks.
Arnold Soom
Arnold Soom (3. juuni 1900 Nõmme, Vao vald, Virumaa – 28. juuli 1977 Steinach, Austria) oli eesti ajaloolane.
Soom uuris põhiliselt Narva linna majandusajalugu, eriti Rootsi ajal.
Aastatel 1931–1940 töötas ta ühinenud Narva linnamuuseumi ja Narva linnaarhiivi juhatajana.
1940. aastal sai ta viienda eestlasena ajaloodoktoriks.
Saksa okupatsiooni ajal oli Arnold Soom septembrist 1941 septembrini 1944 Eesti Omavalitsuse Tallinna Keskarhiivi ja sellega ühendatud Riigiraamatukogu direktor.
1944. aastal põgenes ta Rootsi, kus jätkas oma uurimistööd. Soomi tööd on hiljem jätkanud Enn Küng.
Gerhard Armauer Hansen
Hansen lõpetas 1866 Oslo ülikooli. 1868 läks tagasi Bergenisse, kus tegeles pidalitõve uurimisega. Pidalitõbe peeti pärilikuks või miasmide põhjustatud haiguseks. Hansen arvas, et haigusel on kindel põhjustaja. Aastal 1873 teatas ta, et on leidnud kõikide haigete kudedest haiguse põhjustaja. Tema väiteid ei usutud, sest tal ei õnnestunud bakterit tehistingimustes kasvatada ega tõestada, et kepikujulised organismid on nakkavad. Hansen andis 1879. aastal oma koenäiteid Albert Neisserile, kel õnnestus bakterit värvida. Neisser avaldas 1880 artikli, milles ta esitas end pidalitõve tekitaja avastajana, salates Hanseni rolli maha.
Hansen üritas ühte naispatsienti ilma tolle nõusolekuta bakteriga nakatada. Kuigi see ei õnnestunud, jõudis asi kohtusse ning Hansen mõisteti süüdi. Ta jäi 1880. aastal ilma töökohast Bergeni leprosooriumi arstina.
1860ndatest põdes ta süüfilist ja suri 1912 südamehaigusesse.