cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Püsiasustusega väikesaar
Püsiasustusega väikesaar on väikesaar Eestis, kus on aasta ringi inimasustus. Täpsemalt arvatakse sellesse nimistusse vähem kui 100 ruutkilomeetri suurused saared, kus elas eelneval aastal Rahvastikuregistri andmetel vähemalt kuue kuu jooksul püsivalt kokku vähemalt viis inimest.
Püsiasustusega väikesaarte nimistu kehtestab valitsus oma määrusega ja vaatab selle üle kord aastas. Seetõttu on nimistu pidevas muutumises.
Alates 1. veebruarist 2022 on Eestis püsiasustusega väikesaarteks arvatud Abruka, Aegna, Heinlaid, Kesselaid, Kihnu, Kräsuli, Kõinastu, Manija, Naissaar, Piirissaar, Prangli, Ruhnu, Vilsandi, Vormsi ja Väike-Pakri. 19. jaanuaril 2023 lisas valitsus nimistusse Mohni ja Viirelaiu. Varem on nimistusse kuulunud ka Osmussaar.
Püsiasustusega väikesaared saavad riigilt toetust.
Linnu tänav (Viljandi)
pisi|[[Viljandi raekoda Linnu tänav 2]] Linnu tänav on tänav Viljandi kesklinnas, vanalinna keskosas.
Ajalugu
Tänav on linnaplaanidel alates 18. sajandi lõpust. Pärast Teist maailmasõda on tänav suurpõlengu tagajärjel ühepoolse hoonestusega. Nõukogude okupatsiooni ajal kandis tänav nime Komsomoli tänav.
Académie Colarossi
Kooli ajalugu
Akadeemia loodi alternatiivina École des Beaux-Artsile, mille õpetamismeetodid olid paljude toonaste avangardkunstnike meelest liiga ranged. Akadeemia erines ka selle poolest, et võttis vastu naisi ja teiste riikide õpilasi. Kool suleti 1930. aastatel.
Eesti kunstnikest on seal õppinud näiteks modernismiklassikud Adamson-Eric, Konrad Mägi, Eduard Wiiralt, Nikolai Triik, Karl Pärsimägi.
Kettagolf
Ajalugu
Esimene teadaolev kettagolfisarnane mäng peeti 1926. aastal Vancouveris, mil rühm koolilapsi mängis üht mängu tinakaantega. Mäng toimus rajal, mille nad olid ise kooli territooriumile püsti pannud. Vanemas eas jäi ketaste viskamine tagaplaanile. Sarnaseid juhtumeid oli ka hiljem.
Eesti
Eestisse jõudis kettagolf 2000. aastate alguses. Pärast esimeste püsiradade rajamist Mäeotsale ja Jõulumäele on kettagolf teinud läbi suure arengu. Viieteistkümne aasta jooksul on Eestis tekkinud tuhandeid mängijaid ja loodud üle saja püsiraja. Esimesed Eesti meistrivõistlused toimusid 2009. aastal Mäeotsa, Jõulumäe ja Keila radadel.
Reeglid
pisi|Mängija sooritamas avaviset tii-alalt Kettagolfi reeglid on üsna sarnased palligolfi reeglitega. Iga rada alustatakse spetsiaalselt alalt, mida nimetatakse tii-alaks. Tii-ala võib olla valmistatud mitmesugustest materjalidest, näiteks betoonist, kummist, kunstmurust või puidust. Loodusliku tii-ala puhul peab olema maastikule märgitud spetsiaalne joon, millest ei tohi avaviset sooritades ketta lahtilaskmise hetkel üle astuda.
Maandunud ketta ette pannakse väike markerketas, mille tagant sooritatakse järgmine vise. Viskab mängija, kelle ketas on korvist kõige kaugemal. Rada loetakse läbituks siis, kui kõik mängijad on oma ketta korvi visanud.
Võistlustel jaotatakse mängijad 3–4-liikmelistesse rühmadesse. Esimene vise tiialalt tehakse järjekorras, mis on märgitud skoorikaardile. Kui kõik mängijad grupis on oma esimese viske teinud, minnakse ketta maandumiskoha juurde ja iga mängija otsib üles oma ketta. Järgmistel radadel viskab esimesena mängija, kelle eelmise raja tulemus oli kõige väiksem. Mängu võidab mängija, kes läbib raja väikseima visete arvuga.
Visked
Kettagolfis on kasutusel kaks põhilist visketehnikat – eestkäsi ja tagantkäsi.
Visked jagunevad kauguse järgi tavajaotuse järgi kolmeks: puttamine, keskmaavise ja kaugvise.
Kaugvisked ehk pikad visked ehk drive ' id sooritatakse kas eestkäe või tagantkäe tehnikat kasutades. Nende põhiline vahe tuleb ketta lennutrajektoorist. Eestkäe tehnika korral kaldub ketas loomuliku pöörlemise tõttu paremale, tagantkäe puhul vasakule. Vasaku käega viskamisel pöörleb ketas teistpidi ja kaldub vastupidises suunas.
Putti ehk lähiviset kasutatakse korvi viskamiseks ja korvile lähenemiseks. Putt on mängu üks tähtsamaid osasid, sest halb putioskus tähendab visete kaotamist ka korvi lähedal.
Varustus
Kettagolfivarustuse komplekteerimise keerukus ja hind sõltub mängija professionaalsuse astmest. Enamikul mängijaist tuleb osta vaid kettad ja kott nende kaasaskandmiseks. Ketaste hinnad jäävad enamasti 10–20 euro vahele. Radadel mängimine on üldjuhul tasuta.
Kettad
Mängus kasutatakse kolme tüüpi kettaid.
Driver ehk kaugmaaketas on pikima lennuga ketas. Kaugmaaketta tunneb ära selle terava serva järgi. Kaugmaakettaid kasutatakse pikkadeks viseteks korvi suunas ja nende täpsus ei pruugi olla kõige suurem.
Midrange ehk keskmaaketas on korvile kontrollitud lähenemiste sooritamiseks. See on suurema täpsusega kui kaugmaaketas, kuid ei lenda tömbima serva tõttu nii kaugele.
Putter ehk lähimaaketas on mõeldud peamiselt korvi viskamiseks. Lähimaaketas on ümara servaga ja valmistatud haarduvamast materjalist, et paremini korvi kettidesse kinni jääda. Lähimaaketast on küll lihtne kontrollida, kuid selle lennupikkus jääb kaugmaa- ja keskmaaketastele alla.
Lisavarustus
Mängijatel on rajal ketaste kandmiseks tavaliselt spetsiaalne kott. Mängimiseks sobib pea igasugune matka- või spordiriietus. Vihmase ilmaga tuleb ilmtingimata kanda hästi pinnasega haakuvaid jalanõusid, et vältida viskamisel libisemist.
Keskkonnamõju
Kõrghaljastusega aladel vigastavad puid tabavad kettad nende koort ning võivad ajapikkud nende hukkumise põhjustada. Seetõttu on Eestis mõned rajad uuesti suletud.
Rajad Eestis
pisi|Kettagolfi rada Keilas 2016. aasta jaanuari seisuga oli Eestis kokku 58 kettagolfiparki:
Eesti harrastajate meistrid
Märkus: Juuniorid on harrastajate divisjon ja alates 2021. aastast jagatakse juunioritele meistritiitleid Eesti harrastajate meistrivõistlustel.
Kuni 2015. aastani: MJ1 – juuniorid kuni 19-aastased (k.a), MJ2 – juuniorid kuni 16-aastased (k.a)
Kuni 2016. aastast : MJ1 – juuniorid kuni 18-aastased (k.a), MJ2 – juuniorid kuni 15-aastased (k.a)
Alates 2018. aastast : MJ18 – juuniorid kuni 18-aastased (k.a), MJ15 – juuniorid kuni 15-aastased (k.a)
Pelči vald
Pelči vald (läti keeles Pelču pagasts) on vald Lätis Kuldīga piirkonnas. Vald piirneb sama piirkonna Kuldīga linnaga  ja Rumba, Kurmāle, Vārme ning Snēpele vallaga.
Valla pindala on 56,5 km². 2016. aasta seisuga elas seal 1077 inimest. Valla keskus on Pelči küla. Vallavanemaks on Agris Rozenfelds.
Loodus
Suurim jõgi on Venta jõgi. Veekogudest asuvad seal veel XVI sajandil rajatud Upatnieki tiigid pindalaga 40 ha ja Rieksāti tiigid pindalaga 58 ha. Valla idaosa asub Kursi madalikul, lääneosa jääb aga Lääne-Kurzeme kõrgustikule. Seal asub ka valla kõrgeim koht (veidi alla 100 m).
Kaitstavad objektid
Kultuurimälestistest on riikliku kaitse all Krūki linnamägi. Kohaliku kaitse all on Pelči mõisa häärber, Zālīši muinaskalmed ehk Jāņkalniņš, Pakalni muinaskalmed ja Līči muinaskalmed.
Looduskaitse all on Ielejase pärn, Upatase tamm, Pelči tamm ja Ķeiri künnapuu. Lisaks jääb valla aladele arvukalt nimetuid põlispuid. Valla kirdeosa jääb Venta oru hoiualale.
Asustus
Aastal 2011 elas vallas 911 lätlast, 30 venelast, 6 valgevenelast, 17 ukrainlast, 6 poolakat ja 18 leedulast.
Valla külad on:
Ülejäänud valla elanikud elasid külade koosseisu mitte kuuluvates taludes.
Guanajuato osariigi lipp
pisi Guanajuato lipp on Guanajuato osariigi lipp.
Lipul on valgel taustal osariigi vapp. Lipu küljepikkuste suhe on 4:7.
ERR Kultuur
ERR Kultuur on Eesti Rahvusringhäälingu veebiportaali kuuluv kultuurikanal, mis asub aadressil kultuur.err.ee.
Kogu rahvusringhäälingut hõlmav keskkond kajastab peamiselt ERR-i tele- ja raadiokanalite uudiseid.
Toimetus avaldab seal ka arvamuslugusid ja arvustusi.
Toimetus
Kultuuriportaali vastutav toimetaja on Valner Valme.
Académie de la Grande Chaumière
Académie de la Grande Chaumière on Pariisis tegutsev kunstikool, mis loodi 1902. aastal.
Kooli ajalugu
Kool tegutses sarnaselt näiteks Académie Colarossi ja Académie Julianiga vabaakadeemia põhimõtetel, kus vastuvõtt ning õppemeetodid olid vabamad. Kool tegutseb siiani.
Koolis on õppinud mitmed eesti kunstnikud, näiteks Eduard Wiiralt, Ilse Leetaru, Karin Luts, Konrad Mägi.
Kvisling
Kvisling (Quisling) on nimetus, millega kutsutakse rahvareetureid ja kollaborante. Seda nimetust on kasutatud peamiselt fašistlike poliitiliste erakondade ning sõjaliste ja poolsõjaliste organisatsioonide liikmete kohta, kes Teise maailmasõja ajal tegid okupeeritud riikides koostööd teljeriikidega.
Nimetust "kvisling" kasutati esmakordselt inglise ajalehe The Times 15. aprill 1940 artiklis "Quislings everywhere" (Kvislingeid on igal pool) pärast seda, kui Norra päritolu Vidkun Quisling tegi koostööd Natsi-Saksamaaga selleks, et aidata Norras võimule kollaborantlik valitsus eesotsas iseendaga. Ajalehes öeldi: "To writers, the word Quisling is a gift from the gods. If they had been ordered to invent a new word for traitor...they could hardly have hit upon a more brilliant combination of letters. Actually it contrives to suggest something at once slippery and tortuous." (Kirjanikele on sõna "kvisling" jumala kingitus. Kui tuleks leiutada uus väljend sõnale "reetur", ... oleks raske leida paremat tähtede kombinatsiooni. Sõnas sisaldub korraga midagi libedat ja ülekohtust.)
Nimetust "kvisling" hakati laiemalt kasutama siis, kui Inglise peaminister Winston Churchill 26. detsembril 1941 kommenteeris võite teljeriikide vastu ja USA ühinemist sõjaga, öeldes: "Paljude meeste ja naiste südames on löönud lõkkele lootus ja sellega põletame vihaleegid brutaalse korrumpeerunud okupandi vastu. Kui veel raevukamalt leegitsevad tuled vihatud ja põlatud räpaste Quislingite vastu, kelle nad on hankinud ..." Pärast seda kõnet levis nimetus "kvisling" kõnekeelde ja poliitilistesse karikatuuridesse.
Sõna "kvisling" on kasutusel ka tänapäeval; seda võib sagedamini kohata New York Timesi 2008. ja 2009. aasta artiklites ning ajalehtedes Die Zeit ja The Times.
Max Brooks kasutas nimetust "kvisling" oma zombiteemalises romaanis "World War Z", et kirjeldada ellujäänuid zombisõjas, kus nad kaotasid mõistuse ja käitusid sarnaselt elavate surnutega.
Kreevinid
pisi|Rahvariides kreevinid M. de Pauly joonistusel
Liitunud puistu
Liitunud puistu (closed forest)) on loodusliku metsa alajaotus, mida kasutatakse üleilmses metsainventuuris.
Kreevinid
Kreevinid olid vadjalaste rühm, kes elas 15.–19. sajandil praeguse Läti territooriumil Zemgales Bauska linna läheduses.
Liitunud puistu
Liitunud puistu koosneb erinevatest puurinnetest ja alusmetsast, mis katavad vähemalt 40% maapinnast. Liitunud puistule on iseloomulik tiheda rohurinde puudumine. Need puistud võivad olla nii majandatavad või asuda  reservaatides. Need võivad olla nii primaarsed kui sekundaarsed puistud, mida on raiutud korduvalt, kuid kus on säilinud kõik metsale iseloomulikud tunnused.
Kreevinid
Päritolu
Kreevinid pärinevad tõenäoliselt Liivi ordumeister Heidenreich Vincke von Overbergi poolt 1440. aastatel Novgorodi aladele korraldatud sõjaretkede käigus Ingerimaalt Kapriost võetud vadja vangidest, kes viidi Eesti ala kaudu Bauska linnust ehitama ja asusid siis sellest ida poole elama. Kreevinite ajalugu pole siiski otseselt dokumenteeritud, vaid rekonstrueeritud nende keele analüüsi ja erinevate ajalooliste teadete põhjal. 1871. aastal tuvastas Ferdinand Johann Wiedemann, et kreevinite keel on vadja keele vorm. Allikatest on teada, et ordumeister Overberg tungis kahel korral Vadjamaale, võttis seal sõjavange (Eberhard Winkleri hinnangul umbes 2000–2500 inimest) ja osales hiljem Bauska linnuse ehitamisel. Kuramaa superintendent Paul Einhorn kirjutas 1649. aastal, et kreevinid toodi Eestist ja enne linnuse ehitamist. Kreevinite nimi tuleneb lätikeelsest sõnast krievs (deminutiivne vorm krieviņš), tähendusega "venelane", mis näitab selle piirkonna lätlaste arusaama nende päritolust. Ka Einhorni teatel nimetati neid "krewingideks või vene talupoegadeks". Mitmed hilisemad autorid nägid kreevinites juba eestlasi, liivlasi või krivitšeid.
Elukorraldus
Kreevinite eluolu kohta on vähe teada. Nad olid pärisorjad (Kuramaal kaotati pärisorjus 1819. aastal) ja "lihtsad inimesed, kes ilmselt kaldusid ebausku". Einhorn märgib, et jumalateenistusi pidasid kreevinid "mittesaksa" keeles, mida nad aga "päris halvasti hääldasid". Winkler järeldab, et tegu oli läti keelega. Einhorni kirjutise kontekstist võib välja lugeda, et kreevinid olid luterlased, ehkki enne Bauskasse toomist võisid nad olla seotud katoliikluse ja/või õigeusuga. 1774. aastast pärineva teate järgi kutsusid nad end sel ajal ka ise kreeviniteks ehk olid väljastpoolt antud nime omaks võtnud. Mõned ülestähendused kirjeldavad nende rahvariiete silmatorkavamaid jooni.
Winkleri arvates säilis läti keskkonnas elanud väike kreevinite rahvakild suhteliselt kaua tänu paiknemisele väga hõredalt asustatud ääremaal. Viimased kreevini keele oskajad surid 19. sajandi keskpaigas.
Valge terror
Valge terror võib viidata:
Alar Kilp
Alar Kilp (sündinud 18. juunil 1969) on eesti politoloog ja baptisti vaimulik.
Ta kaitses doktoritöö teemal "Kiriku võim ühiskonnas, kultuuris ja poliitikas peale kommunismi" Tartu Ülikoolis 2012. aastal (juhendaja Rein Taagepera).
Ta töötab Tartu Ülikoolis õppejõuna. Lisaks on ta tegutsenud Tartus baptisti vaimulikuna. 2019. aastal oli ta aasta õppejõu tiitli nominent.
Pere
Tema isa on matemaatik Mati Kilp, ema oli matemaatik Helgi Kilp (1942–2019).
Bema
pisi|Bema Pnyxi künkal [[Ateenas, 6.–4. sajand eKr]] pisi|[[Beloianniszi (Fejéri komitaat, Ungari) kreeka õigeusu kiriku ikonostaasi kuninglikud uksed, ees ambon, mis eendub bema ' st poolringikujuliselt]] pisi|Üheastmeline bema ambonile asetatud küünlajalaga väikeses Agia Paraskevi kirikus [[Rethymnos Kreetal]] pisi|Lihtne sirge puuastmetega bema ikonostaasiga [[Rõbatši õigeusu kirikus Kaliningradi oblastis]] Bema (vanakreeka βῆμα 'platvorm' või 'aste' ) on varakristlikus kirikuhoones, samuti idakristluse pühakodades ruumi idapooses osas asuv mõneastmeline kõrgendik. Õigeusu kirikuis paikneb sellel vaid vaimulikkonnale mõeldud ruumiosa, mis on eraldatud kiriku ülejäänud osast barjääri või ikonostaasiga.
Bema ' ks nimetatakse arhitektuuris üldisemalt ka apsiidile eelnevat idapoolseimat ruumiosa bütsantsi ristkuppelkirikutes ja varakristlikes basiilikates.
Vana-Kreekas
Vana-Kreekas oli bema astmetega kivist platvorm avalikus ruumis. Funktsioonilt oli see poodium, millelt oraatorid esitasid kõnesid kodanikele või loeti ette kohtuotsuseid. Üks selline on säilinud Ateenas Pnyxi künkal.
Vanakreekakeelne sõna bema esineb Uues testamendis kohtuniku või keisri kõrge istme tähenduses, näiteks Matteuse evangeeliumis 27:19, Johannese evangeeliumis 19:13 ja Apostlite tegude raamatus 25:10 (eesti keeles 'kohtujärg', 'kohtujärjel'), samuti kirjas roomlastele 14:10, kus kõneldakse kohtust.
Kristluses
Idakirikus säilis bema kiriku siseruumi ühe elemendina ja see on enamasti olemas õigeusu kirikutes. Kujult on see mõneastmeline kõrgem platvorm kiriku idaosas, millega on liitunud ambon (seda keskosa kuninglike uste ees nimetatakse soleaks). Tavaliselt paikneb bemal ikonostaas, mis osaliselt või täielikult varjab apsiidis asuva altariruumi. Vahel paiknevad bema ' l kas ühel või mõlemal pool apsiidi ka kooripuldid (kliiros).
Läänekirikus kujunes varakristlikust bema ' st ajapikku altariesine kõrgendik ja kantsel. Keskaja ladinakeelsetes tekstides ei kasutata kreeka sõna bema, ent samas tähenduses paistavad Liber Pontificalises olevat sõnad tribunal ja presbyterium.
Judaismis
Sünagoogis on bima, bimah kahe-kolme astmega varustatud kõrgem platvorm, millelt loetakse Toora tekste. Bimah võib paikneda ruumi keskel ja tooralaekast eraldi, nagu ortodoksses judaismis, või tooralaeka ees nagu teistes judaismi harudes. Sünagoogi bimah ' t ümbritseb alati balustraad või võre.
Asukoha ja funktsiooni poolest sarnaneb bimah varakristlikule ambonile ja viimatinimetatut on peetud sünagoogi bimah järeltulijaks.
Capuletid ja Montecchid
"Capuletid ja Montecchid" (originaalis I Capuleti e i Montecchi) on Vincenzo Bellini ooper (tragedia lirica) kahes vaatuses Felice Romani libretole Matteo Bandello romaani järgi, mis põhines Shakespeare’i tragöödial "Romeo ja Julia" (1594–95). Esmaettekanne toimus 11. märtsil 1830 Veneetsia Teatro La Fenices. Hinnatud Bellini ilusaima muusikaga ooperiks.
Rollide esmaesitajad
- Giuditta Grisi (Romeo)
- Maria Caradori-Allan (Giulietta)
- Lorenzo Bonfigli (Tebaldo)
- Gaetano Antoldi (Capiello)
Ajalugu
Bellini pidi Veneetsia teatri kevadhooajaks komponeerima pooleteist kuuga haigestunud Giovanni Pacini asemel uue oopuse, sest oli kombeks, et hooaega ilmestab alati uus teos. La Fenice impressaario Alessandro Lanari tegi detsembris Pacini libretist Romanile ettepaneku kirjutada Bellinile kiiresti uus tekst. Tingimuseks seati, et tekst peab olema valmis 14. jaanuaril. Kuna aega oli vähe, tegi Romani uue versiooni oma libretost 1825. aastal Milanos esietendunud Nicola Vaccai ooperile Giulietta e Romeo, mis oli üksnes toetunud Shakespeare’i tragöödia ainestikule. Bellini võttis pakkumise vastu 5. jaanuaril ja nõudis töö eest 8000 liiri ehk 325 napoleoni kuldmünti. Bellini alustas tööd 20. jaanuaril, kui Romani sai libreto valmis. Kuna oli kiire, pidi Bellini kasutama kümme numbrit oma 1829. aastal ebaõnnestunud ooperist Zaira. Lisaks sellele võttis ta Giulietta romantilise aaria „Oh quante volte” muusika oma esimesest ooperist Adelson e Salvini. Ooper valmis kuue nädalaga ja kandis esialgu nime I Montecchi e i Capuleti. Kuna La Fenice tenorite tase oli tollal kehvakene, kirjutas Bellini Romeo osa ekstraklassi metsosopranile, silmas pidades Giuditta Grisit, kellel oli teatriga leping. Sama aasta La Scala lavastuses muudeti pealkiri keeleliselt korrektseks ehk vahetati nimed tähestikulisse järjekorda. Ooper oli edukas ja lavastati kiiresti Milano La Scalas, Bolognas, Napolis, Dresdenis, Berliinis, Budapestis, Peterburis, Madridis, Prahas, Kopenhaagenis, Varssavis, New Orleansis, Londonis, Bostonis ja New Yorgis. Ooper püsis Itaalia lavadel 1860. aastate lõpuni. 1859. aastal tõlgiti libreto Pariisi etenduse jaoks prantsuse keelde. Esietendusel viibinud Hector Berlioz halvustas aga ooperit oma memuaarides, pannes pahaks, et Shakespeare’i surematut tragöödiat on esitatud nii sümfoonilisel, kui ka meelevaldsel kujul. Lavastuslikel kaalutlustel ja vastavalt sellele, kuidas oli soliste saada, kohandati jooksvalt Giulietta ja Lorenzo partiisid ka muudele hääleliikidele kui algselt ette nähtud. Romeo toll jäi aga kindlalt metsosopranile. Sageli esitati ooperi lõpustseenina Vaccai teose finaal, milline tava püsis 19. sajandi lõpuni, mil teos langes teatrite repertuaarist välja ja oli unustuses ligi pool sajandit. Esitati uuesti 1935. aastal Bellini 100. surma-aastapäeval ja seejärel alles Itaalia raadios (RAI) kontsertettekandena 1957. aastal. Sealt alates on Bellini ooper olnud regulaarselt teatrite repertuaaris. On esitatud Londonis (1958, 1977), New Yorgis (1958, 1999), Bolognas (1966), Milanos (1967), Philadelphias (1968), Buenos Aireses (1971), Veneetsias (1973, 1991), Bostonis (1975), Dallases (1977), Viinis (1977), Chicagos (1985), Barcelonas (1985), Napolis (1995), Dresdenis (1998) ja Edinburgis (1998). Alates 1. jaanuarist 2011 kuni 2015. aastani oli teos ettekandmisel 24 linnas ja anti 102 etendust 27 lavastusest. 2019. aastal etendati I Capuleti ei Montecchit  Grimeborni festivalil Londonis.
Eestis kandis ooperi kontsertetendusena ette Rahvusooper Estonia 2010. aastal.
Rollid
- Tebaldo (tenor), kihlatud Giuliettaga
- Capellio (bass), Giulietta isa, Capuletide juht
- Lorenzo (bass), frantsiskaani arst, Giulietta hooldaja, Romeo sõber
- Romeo (metsosopran/kastraat), Montecchide juht
- Giulietta (sopran), armunud Romeosse
Süžee
Tegevus toimub 13. sajandil Veronas. Tebaldo ja teised Capuletid vannuvad kättemaksu Montecchidele, sest Romeo on tapnud Capellio poja. Capellio ei võta kuulda Romeo sõbra Lorenzo nõuannet sõlmida kahe suguvõsa vahel rahu. Capellio lubab oma tütre Giulietta Tebaldole, keda aga armastab Romeo ja tahab temaga abielluda. Romeo maskeerub Montecchide sõnumitoojaks ja teeb Capiellole ettepaneku unustada ammune vaen. Ettepanek lükatakse tagasi. Giulietta on isa abiellumisnõude pärast ahastuses, kuid keeldub ka Romeoga põgenemast. Ta kardab määrida perekonna head nime. Saabub pulmapäev. Majja saabub Capuletiks maskeerunud Romeo ja keelitab taas Giuliettat põgenema. Ta võtab maski eest ja teda märgatakse. Puhkeb tüli Capuletidega ning abiellumistseremoonia nurjub. Romeo pääseb põgenema. Lorenzol on plaan, kuidas armastajad saaksid taas kokku. Lorenzo annab Giuliettale väikese annuse tinktuuri, mis tekitab varjusurma. Ootamatult ilmub tuppa Giulietta isa ja laseb Giulietta vastuseisule vaatamata Lorenzo arreteerida. Romeo ei saagi teada Lorenzo plaanist. Giulietta joob tinktuuri ja langeb varjusurma. Romeo läheb teda otsima. Teel Giulietta juurde peab ta maha mõõgavõitluse Giulietta kihlatu Tebaldoga. Duelli katkestab kaugelt kostev matusekoor. Romeo läheb kabelisse, kus Giulietta lamab, ning arvab neiu olevat tõeliselt surnud. Romeo võtab meeleheites mürki. Giulietta ärkab ja nähes Romeot suremas, tapab enda. Vabanenud Lorenzo saabub sündmuskohale, kuid on juba hilja.
Viitina Karijärv
Viitina Karijärv (ka Karijärv) on järv Võru maakonnas Rõuge vallas Järvekülä külas. Veekogu pindala on 0,3 ha. Veekogu kaldajoone pikkus on 211 m.
Tantsumeka
pisi|Tantsumeka asutajad: Matis Toome ja Liina-Liis Liiv-Toome vasakul|pisi|Foto: Rünno Lahesoo[[Fail:Tantsumeka Antsu ja Mallega.jpg|vasakul|pisi|Matis ja Liina-Liis Toome, Malle ja Ants Tael. Foto: Meeli Laidvee]] Tantsukool Tantsumeka on loodud 2011. aastal Tallinnas ja välja kasvanud Ants Taela legendaarsest Taela Tantsukoolist, mis tegutses 1965-2011 Mustpeade Majas.
Tantsumeka asutajad on Matis Toome ja Liina-Liis Liiv-Toome. Tantsumeka juht ja peatreener on Matis Toome. pisi|Tantsumeka tantsuõhtu Radisson Blu Olümpias Tantsumeka on avatud tantsukeskus kõikidele tantsuhuvilistele, nii algajatele, edasijõudnutele kui ka professionaalsetele tantsijatele, arendamaks oma tantsualaseid oskusi.
Tantsumeka tsitaadiks on "Tants aitab elust rõõmu tunda" ja eesmärgiks pakkuda inimestele tantsuliselt arendavat, aktiivset ja tervislikku vaba aja veetmise viisi meeldivas seltskonnas, hea tuju ja muusika saatel.
Tantsumeka viib läbi täiskasvanute võistlustantsutreeninguid, seltskonnatantsu kursusi, samuti eratunde ja individuaalset nõustamist seltskonnatantsu algtasemest kuni võistlustantsu tipptasemeni. Tantsumeka tuumikuks on hobiklubi, kuhu on koondunud aastaid tantsuharrastusega tegelevad paarid. pisi|Kursus Tartus Autovabaduse puiesteel 2021. Foto: Rasmus Kull Lisaks korraldab Tantsumeka tantsuharrastajatele tantsuõhtuid ja traditsiooniks on kujunenud igal aastal toimuvad Tantsumeka suvepäevad. keskel|pisi|Võistlustantsu paarid [[Fail:Tantsumeka suvepäevad 2021.jpg|keskel|pisi|Tantsumeka suvepäevad Hiie talus]]
Clavulinaceae
Clavulinaceae on sugukond kukeseenelaadsete seltsis.
Neckenmarkt
Neckenmarkt on vald (Marktgemeinde) Austrias Burgenlandi liidumaal Oberpullendorfi ringkonnas.
Conrad de Rosen
Päritolu
Põlisest Rosenite suguvõsast põlvnev Conrad von Rosen sündis Mazstraupe (Klein-Roop) ja Raiskumsi (Raiskum) mõisniku Fabian von Roseni (1590–1633) ja tema abikaasa Sophia (neiuna Mengden, 1597–1673) noorima pojana.
Sõjaväekarjäär
Ta astus 1644. aastal Rootsi teenistusse, kuid pidi sealt peagi lahkuma kui oli duellil tapnud ühe teise ohvitseri. Ta astus 1651. aastal oma sugulase Reinhold de Roseni (1604–1667), kes oli tõusnud seal kindralleitnandi auastmesse, soovitusel Prantsusmaa sõjateenistusse.
20. jaanuaril 1703 ülendas Louis XIV Roseni marssaliks ning lubas tal müüa mestre de camps generali ametiposti suure summa eest markiis de Montpeyroux'le. Elu lõpuaastad veetis ta oma Bollwilleri lossis, kus ta ka suri ning mille kabelisse ta maeti.
Talle kuulusid Bollweiler, Dettweiler, Herrenstein ja mitmed teised maavaldused.
Perekond
Conrad de Rosen abiellus 14. jaanuaril 1660 Bollwilleris oma sugulase Marie-Sophie de Roseniga (1638–1686), kes oli kindralleitnant Reinhold de Roseni (1604–1667) ja tema abikaasa Margaretha (sündinud von Eppe) tütar. Abielust sündisid:
Tintura
Tintura on Eesti pärimusmuusika- ja hiphopansambel, mis alustas tegevust 2016. aastal. Ansambli liikmed on Karoliina Kreintaal (laul, viiul, vioola, Hiiu kannel, väikekannel, suupill), Taavet Niller (kontrabass, laul) ja Lauri Täht (taustad, sämplid, luubid, löökpillid, live-elektroonika).
Nende muusikat on kirjeldatud pärimus- ja linnakultuuri sümbioosina, milles põimuvad eri maade rahvamuusika, vinüülplaatide krõbin, sämplid arhiivisalvestistelt, hiphopirütmid ja rahvapillide kõla.
Ansambli esimene helikandja – singel "Liisa pehmes süles", mis põhineb Siberi eestlaste traditsioonilisel laulul – ilmus 2016. aastal suvel. 2018. aasta kevadel ilmus debüütalbum "Ebaõiglase uni", mida esitleti koos ansambliga Puuluup antud kontsertidel Tartus, Tallinnas ja Viljandis.
Cadillac Coupe de Ville
Coupe de Ville oli üks kestvamaid ning karismaatilisemaid mudeleid Cadillaci sõidukite reas, mille tootmine langes kokku Cadillaci õitseajaga. 1950. aastal välja toodud seeria 62 sai suure ja võimsa V8 mootoriga hartop-kupee eeskujuks. Sõidukil oli esiletikkuv kapott ning pikad sihvakad tagatiivad. 1995.aastal paigaldatud silmatorkav torpeedot meenutav esikaitseraud andis de Ville mudelile agressiivse ja unustamatu välimuse. Ent tegelikult peetakse Cadillac Coupe de Ville klassikaliseks stiiliks hoopis 1959. aastal väljalastud 6200 seeriat. Luksusliku tiibadega masina pani liikuma võimas 6384 cm3 V8 mootor.Kroomipinnad olid ülimalt viimistletud, auto sisemus toretsev ning värvikirev koos niinimetatud "jukebox-stiilis" armatuurlauaga. 1960.aastal de Ville tiibu veid kärbiti ning aastaks 1962 sai sellest allseeria mudel tähisega 6300. Ilmusid nelja uksega,ilma piilariteta sedaaniversioonid,mida kutsuti Sedan de Ville´deks ning peagi oli pakkumisel ka lahtikäiva katusega mudel. 1965. aastaks olid sõidukile kuulsust kogunud tiivad kadunud,ent de Ville oli siiski aukartustäratav auto. 1969. aastaks ümberprojekteerimiste käigus muutusid Cadillacid moodsalt nelinurksemateks. 1969.a said kõik Cadillacid üliedukast Eldorado mudelist kantud välimuse,mis tähendas ühtlasi et de Ville kaotas oma individuaalsuse.
Väikesed karikavõistlused
Väike karikas (õieti Väikesed karikavõistlused) on Eesti Jalgpalli Liidu põhikirjaga sätestatud klubidevahelised võistlused, kus selgitatakse Teise ja madalamate liigade karikavõitja ning UEFA Regioonide karikal osalev klubi.
Turaida Roos
pisi|Turaida Roosi haud Turaida Roosiks (ka Turaida Rose (Rosa), õige nimi Maija või May; 1601 Turaida – 1620) nimetatakse 1620. aastal Turaida piiskopilinnuse lähedal tapetud tüdrukut, kelle tapmise lugu on laialt levinud ning andnud ainest mitme teose loomiseks.
Turaida Roosi haud asub Turaida piiskopilinnuse pargis ja on oluline turistide külastuspaik.
Esimesena kirjeldas sündmust Riia lossist leitud kohtutoimikule tuginedes Magnus von Wolffeldt 1848. aastal.
Sündmuste käik
Turaida Roosi ema suri aastal 1601, kui Turaida piiskopilinnuse juures toimus lahing. Surnud ema kätel oli laps, kelle kasvatas üles Turaida lossi kirjutaja. Tüdrukul oli väidetavalt palju kosilasi ja ta nõustus abielluma Sigulda lossi aednikuga. Üks kosilane oli ka Turaida garnisoni ohvitser, kes ei leppinud korvisaamisega. Ohvitser meelitas tüdruku koopasse, kavatsedes ta seal vägistada. Tüdruk palus ohvitseril seda mitte teha ja pakkus vastu siidisalli, millest ükski mõõk ei suutvat läbi tungida. Ohvitser katsetaski seda siidisalli tüdruku peal ja mõõga läbi tüdruk hukkuski.
Olavi Tammemäe
pisi|Olavi Tammemäe 1999. aastal Olavi Tammemäe (sündinud 13. jaanuaril 1954) on eesti geoloog, keskkonnategelane ja riigiametnik.
Haridus
1972. aastal lõpetas ta Lydia Koidula nimelise Pärnu 2. Keskkooli. 1977. aastal lõpetas Tartu Riikliku Ülikooli geoloogia eriala spetsialiseerumisega ehitusgeoloogiale ja geotehnikale.
2003. aastal sai ta Tallinna Tehnikaülikooli mäeinstituudis tehnikateaduste magistri kraadi magistritööga "Kiilvaiad Lõuna-Eesti moreenpinnases". 2008. aastal kaitses samas doktoriväitekirja "Basics for Geotechnical Engineering Explorations Considering Needed Legal Changes" (juhendaja Enno Reinsalu) ja sai doktorikraadi.
2003. aastal lõpetas ta kõrgemad riigikaitsekursused.
Töö
Aastatel 1977–1983 oli ta EKE Projekti Tartu osakonna insener, 1983–1991 Riikliku Ehitusuuringute Instituudi geotehnika osakonna insener ja osakonnajuhataja, 1991–1996 Keskkonnaministeeriumi keskkonnaekspertiisi osakonna juhataja, 1997–1998 Keskkonnaministeeriumi looduskaitse osakonna juhataja. Aastatel 1998–2003 oli ta Säästva Eesti Instituudi (Stockholmi Keskkonnainstituudi Tallinna Keskuse) juhataja.
1. jaanuarist 2004 5. aprillini 2007 oli ta Keskkonnaministeeriumi abiminister. 2007–2009 töötas ta Riigikontrollis Kõrgemate Kontrollasutuste Rahvusvahelise Organisatsiooni (INTOSAI) keskkonnaauditi töörühma sekretariaadi juhatajana. 2009–2012 oli ta Keskkonnaministeeriumi asekantsler. 2012 kuni 2020 juulikuuni oli ta Eesti Energia kontserni keskkonnajuht.
Ühiskondlik tegevus
Ta on Eesti NATO Ühingu asutajaliige, Eesti Rooma Klubi asutajaliige ja Eesti Reservohvitseride Kogu liige.
2000. aastast on ta Kaitseliidu liige. 2001–2005 oli ta Kaitseliidu Nõmme malevkonna pealik, 2005–2012 Tallinna maleva juhatuse liige. 2013. aastast on ta Kaitseliidu keskjuhatuse liige. Auastmelt on ta major.
Tegelnud purilennuga. 2007. aastal määrati ta Kaitseliidu lennukorpuse ülemaks.
Ta on korp! Fraternitas Estica vilistlaskogu liige.
Plokiahel
pisi|150px|Plokiahela struktuur
Plokiahel (ingl blockchain) on hajusandmebaas, mille andmete uuendamine toimub läbi matemaatilise konsensuse saavutamise algoritmi. Sisuliselt on see kasvav loend kirjetest ehk plokkidest, mis on krüptograafiat kasutades omavahel seotud. Iga plokk sisaldab eelmise krüptograafilist räsi, ajatemplit ning tehingu andmeid.
Plokiahel on konstrueeritud tõkestama andmete muutmist. See on "avatud hajusraamat (ingl distributed ledger), mis võimaldab kahe osapoole vahelisi tehinguid tõhusalt, kontrollitavalt ja püsivalt salvestada". Hajusraamatuna haldab plokiahelat üldiselt partnervõrk, mis järgib kollektiivselt sõlmedevahelise kommunikatsiooni protokolli ja valideerib uusi plokke. Ühegi salvestatud ploki andmeid ei saa tagasiulatuvalt muuta ilma kõiki järgnevaid plokke muutmata ja võrgu enamuse konsensust saavutamata.
Plokiahela leiutas Satoshi Nakamoto 2008. aastal avaliku arvestusraamatuna krüptorahale bitcoin. Plokiahela loomine bitcoin 'ile tegi sellest esimese digitaalse valuuta, mis lahendas nn kordusmakse (ingl double-spending) probleemi selleks usaldusväärset autoriteeti või keskserverit vajamata.
Eestis on plokiahelaalased väljatöötused ajalooliselt järgnenud ajatempliteenuse kasutuselevõtule ning sellealase tegevusega on seotud AS Guardtime.
Struktuur
Plokiahel on detsentraliseeritud, hajutatud ja avalik digitaalne arvestusraamat, mida kasutatakse tehingute dokumenteerimiseks läbi paljude arvutite nii, et kirjeid ei ole võimalik tagantjärele muuta ilma kõiki järgnevaid plokke muutmata ja võrgu konsensust saavutamata. See võimaldab osapooltel tehinguid efektiivselt kontrollida ja kinnitada.
Plokid
Plokid sisaldavad korrektseid tehinguid, mis räsitakse ja kodeeritakse Merkle'i puusse. Igas plokis on krüptograafiline räsi eelmisest plokist, sidudes need omavahel ja moodustades ahela. See iteratiivne protsess tagab iga eelneva ploki terviklikkuse kuni juurplokini välja.
Detsentralisatsioon
Salvestades andmeid partnervõrgu kaudu, kõrvaldab plokiahel mitmed andmete keskse säilitamisega seotud ohud. Sellisel plokiahela süsteemil puuduvad tsentraliseeritud haavatavad punktid, mida kräkkerid saaksid ära kasutada. Sarnaselt puudub süsteemis keskne rikkepunkt.
Plokiahelate tüübid
Plokiahela seni parim eestikeelne kirjeldus koos seni puudunud terminoloogiaga on esitatud Riigi Infosüsteemi Ameti tellitud ning AS Cybernetica koostatud järjekordses uuringus sarjast "Krüptograafiliste algoritmide elutsükli uuring". Selles uurimuses jaotatakse plokiahelasüsteemid kolme põhikategooriasse:
ERR Menu
ERR Menu on Eesti Rahvusringhäälingu meelelahutusportaal, mis koondab peamiselt ERR- tele- ja raadioprogrammidest pärit materjali. Aadressil menu.err.ee asuv kanal sai nime 2013. aastal.
Toimetus
Meelelahutusportaali juhib Kertu Kaldoja.
Digitaalne heli
Digitaalne heli saadakse pidevast audiosignaalist selle analoog-digitaalmuundamise teel. Enamasti kasutatakse selleks impulsskoodmodulatsiooni (PCM).
Digitaalne heli on järk-järgult asendanud analoogheli mitmetes helivaldkondades, sh heli salvestamine, tootmine, telekommunikatsioon ja helitehnika. Mikrofon teisendab heli analoogsignaaliks ning seejärel teisendatakse analoogsignaal analoog-digitaalmuunduri (ADC) abil digitaalsignaaliks. Enamasti kasutatakse selleks impulss-koodmodulatsiooni (PCM). Seda digitaalset signaali on seejärel võimalik digitaalseid helitöötlusprogramme kasutades lindistada, töödelda ja muuta.
Kui helitehnik soovib lindistust kuulata kõlaritest või kõrvaklappidest (või kui tarbija soovib kuulata muusikat digitaalsel kujul), siis tehakse läbi vastupidine protsess digitaal-analoogmuunduri abil, kus teisendatakse digitaalsignaal tagasi analoogsignaaliks, mida võimendatakse ja saadetakse kõlaritesse.
Digitaalsed helisüsteemid võimaldavad andmeid pakkida, salvestada, töödelda ja üle kanda.
Digitaalsele kujule teisendamine võimaldab helisignaali mugavat muutmist, salvestamist, edastamist ja vastuvõtmist.
Analoogheli kopeerimisega käib kaasas signaali kvaliteedi langus, kuid digitaalheli on võimalik lõputult ilma signaali kvaliteedi languseta kopeerida.
Ülevaade
Digitaalset helitehnoloogiat kasutatakse tänapäeval heli, sh muusika, raadiosaadete, heliefektide ja muu lindistamiseks, töötlemiseks, masstootmiseks, levitamiseks ja salvestamiseks. Kaasaegne internetipõhine muusika levitamine toimib digitaalsalvestiste ja andmete pakkimise põhjal.
Muusika kättesaadavus failidena on märkimisväärselt vähendanud muusika levitamise kulusid. Enne digitaalset heli levitati ja müüdi muusikat füüsilisel kujul, kassettide ja plaatide näol.
Tänu digitaalsele helile ja võrgus levitamise süsteemidele nagu iTunes, müüvad ettevõtted tarbijatele digitaalseid helifaile, mis saadakse kätte interneti vahendusel. Digitaalse heli interneti vahendusel levitamine on palju odavam kui füüsilise koopia salvestamine, pakendamine ja poodidesse saatmine.
Analoog helisüsteem salvestab helisid ja kujutab nende laineid elektriliselt, kasutades selleks muundurit, näiteks mikrofoni. Seejärel heli kas salvestatakse, nagu ka füüsilisel kujul, või edastatakse. Heli mängimise jaoks on protsess vastupidine: signaali võimendatakse ja siis teisendatakse tagasi füüsilisteks laineteks valjuhääldi kaudu.
Analoogheli säilitab oma laineomadused kogu salvestamise, muundamise, kopeerimise ja võimendamise käigus. Analoogheli on elektriskeemide ja sellega seotud seadmete omaduste tõttu müratundlik.
Digitaalset helisignaali on võimalik kodeerida, parandamaks vigu, mis võivad tekkida signaali salvestamisel või edastamisel, kuid see ei ole otseselt digitaalse heli tekitamise protsessi osa. Seda tehnikat nimetatakse "kanalikodeerimiseks" ning see on hädavajalik bittide täpsuse säilitamiseks digitaalse heli salvestamisel.
Ajalugu
Impulss-koodmodulatsioon leiutati umbes 80 aastat tagasi, kui Alec Reeves, töötades ITT (International Telephone and Telegraph) heaks tegi ettepaneku, et selle asemel, et esitada heli sujuvalt muutuva elektrisignaalina (originaalheli "analoogina"), oleks võimalik võtta pingest perioodilisi hetkväärtusi ja salvestada neid kui binaarnumbrite jada. Reeves mõistis, et neid hetkväärtusi oleks võimalik ainult teatud täpsusega mõõta, kuid ta arvas, et mõõtevigade amplituudid oleksid vähem märgatavad kui analoogsignaali puhul elektrimüra ja tolleaegsete seadmete kvaliteedi poolt tekitatavad vead.
Mida Reeves ei kaalunud (ja mille jaoks puudusid katsetamismeetodid) oli see, et kas need väiksemad vead oleks rohkem või vähem häirivad, kui suhteliselt healoomuline sahin, mis käis kaasas analoogsignaaliga. Sellest hoolimata oli tema ideede ulatus muljetavaldav ja kui ta need 1937. aastal patenteeris, siis ta väitis, et kui hetkväärtuste peal ei rakendata ühtegi matemaatilist tehet, siis sõltub digitiseeritud heli kvaliteet vaid kasutatavatest A-D ja D-A muunduritest. See oli sel ajal väga julge väide, kuid on osutunud õigeks.
Reevesi ideed põhinesid, oli ta sellest teadlik või mitte, tublisti suhteliselt uuel matemaatika harul, milleks oli diskreetajastusega signaali töötlus, mille kõige olulisemaks väljundiks on diskreetimisteoreem. Diskreetimisteoreem püstitati esmaselt juba 1915. aastal ning väidab, et kui signaal ei sisalda kõrgemaid sagedusi kui "B" (ribalaius), siis on võimalik seda signaali täielikult kindlaks teha regulaarsete vahedega diskreetide abil, juhul, kui diskreetimissagedus on kõrgem kui 2 × B. See tähendab, et kui on tarvis diskreetida helisignaali, mille kõrgeim sagedus on 20 kHz, siis on mis tahes sagedus üle 40 kHz selle jaoks piisav.
Siis, kui Reeves oma ideed patenteeris, ei olnud võimalik diskreete piisavalt kiiresti salvestada, et katta ära kogu inimeste kuuldavate sageduste vahemikku, milleks peetakse üldiselt 20 Hz - 20 kHz. See muutus aastal 1947, kui leiutati transistor. Kuigi esimesed transistorid olid liiga aeglased, siis veerand sajandit tehnoloogilist arengut viisid transistorid kiirusteni, millega olid võimalikud digitaalsed heliseadmed.
Esimene kaubanduslik digitaalne diktofon, Soundstream, ilmus 1975. aastal ja kasutas kahte seadet, et lindistada: PCM konverterit, mis diskreetis sisendsignaali ja seejärel muundas numbrid video tüüpi signaaliks ning videosalvesti piisava ribalaiusega (üle 1 MHz), mis oli vajalik nende andmete salvestamiseks.
Digitaalseks diskreetimine
Kõik helid, mida me kuuleme, on õhus liikuvad rõhulained. Alates Thomas Edisoni tutvustatud esimesest fonograafist 1877. aastal, on võimalik neid rõhulaineid jäädvustada füüsilisel kandjal ning seejärel neid taasluua, neid samu rõhulaineid hiljem uuesti genereerides. pisi|278x278px|Pilt 1. Helilaine (punane) esitatud digitaalselt (sinine) Analoogsalvestusseadmed nagu fonograaf kujutavad lainekuju otse, kasutades soone sügavust plaadil või magneetumuse ulatust lindi puhul. Analoogsalvestised suudavad taastekitada märkimisväärseid erinevaid helisid, kuid ta kannatab ka müraprobleemide all. Iga kord, kui analoogsalvestist kopeeritakse, tekib sinna rohkem müra, mis vähendab salvestise kvaliteeti. Seda müra saab vähendada, kuid mitte täielikult kõrvaldada.
Digitaalsalvestus toimib erinevalt: lainekujust võetakse perioodiliselt hetkväärtused, millele seatakse vastavusse täpsed arvud. Digitaalsalvestiste kvaliteet, olgu need kompaktkettal (CD), digitaalhelikassetil (DAT) või arvutis, ei lange aja jooksul ning neid salvestisi on võimalik täiuslikult kopeerida, ilma kopeerimise käigus uut müra tekitamata.
Lisaks on võimalik digitaalheli korral kasutada mitmeid digitaalseid efekte, näiteks simuleerida kaja, tuua esile teatud sagedusi või muuta helikõrgust.
Digitaalse heli kvaliteet
Digitaalse helisalvestise kvaliteet sõltub suuresti kahest tegurist: diskreetimissagedusest ja bitisügavusest. Diskreetimissageduse suurendamine parandab salvestise kvaliteeti, kuid suurendab ühtlasi kasutatavat andmemahtu.
Diskreetimissagedused
Diskreetimissagedusi mõõdetakse hertsides (Hz), või tsüklites sekundis. See väärtus tähistab lainekuju esitamisel sekundis talletatud hetkväärtuste arvu. Kõrgemad diskreetimissagedused võimaldavad esitada kõrgemaid helisagedusi. Tingimusel, et diskreetimissagedus on enam kui kaks korda suurem kõrgeimast helisagedusest, on võimalik lainekuju digitaalsete diskreetide põhjal täpselt taastada.
Sagedusi, mis on alla poole diskreetimissageduse ei ole võimalik digitaalselt diskreetidena täpselt esitada. Sellised sagedused tuleb olemasolu korral enne heli digitaalseks teisendamist eemaldada. "Pool diskreetimissagedust" kujutab endast seega ülempiiri, mida nimetatakse Nyquisti sageduseks ja analoog lainekuju sagedus peab olema täielikult allpool seda piiri, et seda oleks võimalik korrektselt digitaalselt esitada. Analoogsignaalid, mille sagedused on selle piiriga võrdsed või kõrgemad, ei ole diskreetides esitatavad ning tekitavad moonutust, mida nimetatakse sakilisuseks.
Inimkõrv on tundlik helidele vahemikus umbes 20 – 20 000 Hz. Helid väljaspool neid piire ei ole kuuldavad. Seetõttu on diskreetimissagedus 40 000 Hz absoluutne miinimum, esitamaks kõiki inimesele kuuldavaid helisid. Kõrgemaid sagedusi kasutatakse tavaliselt Nyquisti sageduse ümber tekkiva sakilisuse filtreerimiseks. Seda nimetatakse ülediskreetimiseks.
Heli kandvad CD-plaadid kasutavad diskreetimissagedust 44 100 Hz. Inimkõne on arusaadav isegi siis, kui kõik sagedused üle 4000 Hz eemaldada. Telefonid edastavad ainult sagedusi vahemikus 200–4000 Hz. Seetõttu on levinud diskreetimissageduseks 8000 Hz, mida nimetatakse vahepeal kõnekvaliteediks. Tasub märkimist, et Nyquisti sagedusel on tarvis väga järsku filtreerimist, et signaale sellest piirist kõrgemal ei teisendataks tagasi kuuldavale sagedusele ja ei tekiks sakilisusest tulenevaid moonutusi.
Kõige tavalisemateks diskreetimissagedusteks hertsides on 8000, 16 000, 22 050, 44 100, 48 000, 96 000 ja 192 000. Diskreetimissagedustest räägitakse ka kilohertsides. Niisiis ühikutes kHz on levinumad sagedused 8 kHz, 16 kHz, 22,05 kHz, 44,1 kHz, 48 kHz, 96 kHz ja 192 kHz.
Kõige levinum diskreetimissagedus on 44100 Hz.
Paremal oleval joonisel (Pilt 2) on vasakul madal diskreetimissagedus ja paremal kõrge diskreetimissagedus (st suure eraldusvõimega):
Bitisügavus
Dünaamilist diapasooni mõõdetakse detsibellides. Inimkõrv tajub helisid, mille dünaamiline diapasoon on vähemalt 90 dB, kuid kui vähegi võimalik, siis on hea mõte salvestada digitaalset heli dünaamilise diapasooniga, mis on palju suurem kui 90 dB, et oleks võimalik liiga vaikseid helisid võimendada. Tasub märkimist, et kuigi üldiselt on võimalik madalatel helitugevustel salvestatud signaale kogu olemasoleva dünaamilise diapasooni ära kasutamiseks võimendada, ei kasutata madalate signaalide salvestamisel ära kogu saadavat bitisügavust. Seda resolutsiooni kaotust ei ole võimalik lihtsalt digitaalse lainekuju normaliseerimisega tasa teha.
8-bitine täisarv: 48 dB
16-bitine täisarv: 96 dB
24-bitine täisarv: 145 dB
32-bitine ujukomaarv: praktiliselt lõpmatu dB
Tasub märkimist, et riistvara ja sisend-väljundmuundurite suutlikkuse tõttu on dünaamilisel diapasoonil praktilised piirangud. Nende tõttu on 16-bitise sügavuse korral on praktiline piir pigem 90 dB kandis. Mõned vormingud, nagu näiteks ADPCM, kasutavad kokkusurutud 4-bitiseid diskreete, imiteerimaks 16-bitist heli. Audio-CD plaadid ja enamik helivorminguid kasutab 16-bitiseid täisarve. Kõrval oleval pildil (Pilt 3) vasakul pool on väikese bitisügavusega vorming ja paremal on vorming rohkemate bittidega. Kui mõelda diskreetimissagedusest kui vahest vertikaalsete joonte vahel graafikul, siis bitisügavus on vahe horisontaalsete joonte vahel.
Maksimumide kärpimine
Üheks digitaalse heli piiranguks on, et see ei suuda käsitleda helilaineid, mis ületavad ülempiirid, millega töötamiseks on antud helivorming mõeldud. Kui lindistatakse signaal, mis ületab maksimumväärtust, siis diskreedid väljaspool ülem- või alampiire kärbitakse vastava piirväärtuseni, nagu on näidatud paremal oleva pildi peal (Pilt 4).
Nõnda kärbitud heli kõlab moonutatult ja rohmakalt. Kuigi on olemas mõned meetodid, mis suudavad kõrvaldada osa kärpimisest tekkinud müra, on alati eelistatav kärpimist lindistamise ajal vältida.
Alatskivi kirik
Kirik ehitati aastatel 1840–1870. Enne seda oli 1812. aastal ehitatud pikihoone. Aastal 1866 ehitati koor ja ristlööv. 1890. aastal ehitati nelinurkne eenduv läänetorn.
Kirikut kasutab Alatskivi kogudus.
Digitaalne heli
Helifailide maht
Helifailid on väga suured. Pakkimata helifaili suuruse määramiseks tuleb korrutada diskreetimissagedus (nt 44 100 Hz) bitisügavusega (nt 16 bitti), audiokanalite arvuga (stereo puhul 2) ja sekundite arvuga. Täielikult täis kirjutatud 74 minutiline stereo audio CD kasutab üle 6 miljardi biti. Jagades selle arvu kaheksaga, jõuame baitide arvuni. Audio CD plaat mahutab natuke alla 800 megabaidi (MB).
Tihendatud heli
Kuna digitaalsed helifailid on nii suured, kasutati tüüpiliselt kus vähegi võimalik vähendatud diskreetimissagedusega helifaile. See muutus aastal 1991, kui tuli välja MP3 (MPEG I, layer 3) standard. MP3 on kadudega pakkimismeetod, mis võib oluliselt vähendada helifaili mahtu üllatavalt väikese mõjuga heli kvaliteedile. Üks sekund CD-kvaliteediga heli võtab enda alla 1,4 megabitti, samas kui levinud bitikiirus MP3 failide jaoks on 128 kbit/s, mis on üle 10x väiksem! MP3 "viskab ära" lainekuju puudutavaid detaile, millele inimesed ei ole eriti tundlikud. Kõik MP3-failid ei ole samasugused; erinevad psühhoakustilised mudelid inimestest viivad erinevate tajutavate moondusteni.
Heade kõlaritega suudab enamik inimesi teha vahet 128 kbit/s MP3-vormingul ja tihendamata CD kvaliteediga helifailil. 256 kbit/s ja 320 kbit/s MP3-failid on populaarsemad audiofiilide seas, kes soovivad kõrgemat helikvaliteeti.
Tihendatud kadudega helivorminguid on teisigi. Näiteks Ogg Vorbise vorming, mis sarnaneb MP3-vorminguga, kuid on täiesti patendivaba standard. Aegamisi on Ogg Vorbise vormingu kvaliteet MP3 kvaliteedi ületanud ning vorming ise on paindlikum, mis tähendab, et seda on võimalik veelgi parendada. OGG Vorbis on suurepärane valik oma heli jaoks, aga reaalsus on see, et paljud seadmed nagu iPodid ja muud kaasaskantavad helimängijad toetavad MP3-vormingut, kuid mitte Ogg Vorbist.
Karl Friedrich (Baden)
Karl Friedrich (22. november 1728 – 10. juuni 1811) oli Badeni markkrahv, kuurvürst ja hiljem suurhertsog (algul vaid Baden-Durlachi markkrahv) 1738. aastast kuni oma surmani.
Digitaalne heli
Tihendatud heli
Teiste tuntud pakkimismeetodite hulka kuuluvad Sony MiniDisc salvestite kasutatav ATRAC, Windows Media Audio (WMA) ja AAC.