cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Flamenko
Flamenko päritolu on vaieldav – ühtki teooriat selle kohta pole suudetud ajalooliste tõendite abil lõplikult kinnitada. Real Academia Española sõnaraamatus seostatakse flamenkot eelkõige mustlastega ning nende panus flamenko kujunemisse on kaheldamatu. Sellegipoolest on flamenko kõige levinuma teooria järgi sündinud Andaluusia araablaste, kristlaste, juutide, mustlaste jt kultuuriliste mõjutuste segunemise tulemusel. Flamenkot võib seetõttu pidada andaluuslaste ühiseks rahvapärimuseks. Samuti tuleb tähelepanu pöörata sellele, et flamenko kujunemisele aitasid kaasa eelkõige Andaluusia mustlased, kuigi hiljem hakkasid seda muusikastiili viljelema ka mujal Hispaanias elavad gitano ' d ehk mustlased.
Esimesed flamenkostiilid kujunesid välja 18. sajandi teisel poolel (tonás) ja 18. sajandi lõpus (seguiriyas).
Flamenkol on kolm peamist ja võrdväärset avaldumisvormi: laul, kitarrimäng ja tants. Viimastel aastatel on kasvanud flamenko populaarsus ka Ladina-Ameerikas, eriti Guatemalas, Costa Ricas, Panamas ja El Salvadoris, kus on loodud nii flamenkoakadeemiaid kui ka mitmesuguseid flamenkotruppe. Jaapanis on flamenko eriti populaarne: 2005. aastal oli seal kokku ligi 600 flamenkokooli ning 2011. aastal ligi 400, mis oli teisel kohal Hispaania järel. 2010. aasta novembris lisas UNESCO flamenko maailmapärandi nimistusse.
Sõna päritolu
pisi| Bailaora Belén Maya, 2001 Sõna "flamenko" võeti andaluusia muusikažanrite koondnimetusena kasutusele 19. sajandil. Sellel ajal eristus flamenko lõplikult andaluusia folkloorist ning joonistusid välja eri alamstiilide iseloomulikud jooned. Sõna päritolu pole täpselt teada, kuid leidub mitmeid hüpoteese. Need on järgmised:
Pole kindlaks tehtud, miks Hispaania mustlasi just flamenco 'deks kutsuti, kuigi on täheldatud, et seda kasutatakse pigem slängis. Samuti võib märgata, et flamenco selline tähendus on levinud just kuritegevusega seotud sõnavaras. Viimase teooria järgi on flamenco tuletatud sõnast flama, mis kurjategijate žargoonis viitab mustlaste temperamendile. Real Academia Española sõnaraamatu ehk RAE järgi tähendab flamenco kõnekeeles kelmi või jultunud inimest. Kindlakujuline sõnaühend on ponerse flamenco (eesti keeles "agressiivseks muutuma"). 1847. aastal kirjutas Juan Ignacio González del Castillo oma sainete ' s (lühike ja koomiline järelpala) "El soldado fanfarrón", et sarnases kontekstis tähendab flamenco nuga, kaklust või mürglit. Seevastu Serafín Estébanez Calderón, kes mainis esimest korda seda terminit oma teoses "Escenas andaluzas" (1847), ei andnud sõnale ei halvustavat ega ka hindavat väärtust.
Cante jondo
RAE sõnaraamatus on cante jondo "kõige ehtsam ja sügavatundelisem andaluusialik laul". RAE-s on märgitud, et cante jondo ja cante hondo (korrektne hispaaniakeelne väljend) on samatähenduslikud. Sõnas jondo on lihtsalt toimunud andaluusia dialektile omane häälikumuutus. Siiski leidis Máximo José Kahn, et jondo on pärit heebreakeelsest sõnast jom-tob või yom-tob, mida võis kuulda juutide lauludes. García Matos alias Hipólito Rossy arvates ei ole kõik flamenkolaulud cante jondo. Manuel de Falla aga arvas, et cante jondo moodustub kõikidest vanematest lauludest, samas kui flamenkolaul on uudne.
Ajalugu
Esimesed flamenkostiilid kujunesid välja juba 18. sajandi teisel poolel. Seda muusikat viljeleti nii maal kui ka linnades, enamasti kirjaoskamatu lihtrahva seas, kelle hulka kuulusid peamiselt andaluuslased, aga ka mustlased. Flamenko kuldajastu jääb 19. sajandi lõppu ja 20. sajandi algusesse, mil flamenkotantsijad ja -lauljad esinesid paljudes kohvikutes (hispaania keeles cafés cantantes). Kitarriste ei peetud sellel ajal veel nii oluliseks, kuigi hiljem kujunesid neist tähtsad artistid, kes korraldasid isegi soolokontserte.
Cafés cantantes
pisi|Kuulus flamenkolaulja Silverio Franconetti Cafés cantantes olid kohvikud või lokaalid, kus külastaja sai üheaegselt juua ja flamenkoetendusi nautida. Enamik elanikest pidas neid amoraalseteks paikadeks ja üritas neist seetõttu eemale hoida. Kohvikute õitseng oli aastatel 1850–1920.
Fernando de Triana avaldas oma memuaarides, et juba 1842. aastal oli olemas üks café cantante, mis taasavati 1847. aastal nimega Los Lombardos (eesti keeles "lombardlased"). Siiski polnud tollased žanrid ja esinejad täielikult välja kujunenud. 1881. aastal avas esimese õige café cantante Silverio Franconetti – laialdase repertuaari ja suure muusikalise andega laulja. Tema lokaalis konkureerisid omavahel kõik esinejad ja isegi Silveriole endale meeldis avalikult duellile kutsuda lokaalis viibivaid parimaid cantaor ' e. Fernando de Triana sõnade kohaselt valdas Silverio Franconetti kõiki palo ' sid.
Cafés cantantes ' te mooditulek pani aluse kutseliste lauljate tekkele ja kohvikutest kujunes kolle, kus anti kuju flamenkokunstile. Seal said payo ' d ehk mittemustlased (halvustav termin hispaania mustlaste keeles) mustlaste laule õppida, samal ajal kui viimased tõlgendasid omamoodi andaluusia rahvalaule. Niimoodi laiendati pikkamööda flamenko repertuaari. Samuti aitas žanri kujundamisele kaasa publiku maitse, sest just nii jõuti tehnika ja temaatika ühtlustumiseni.
Adratalupoeg
Adratalupoeg ehk adrik oli kõige arvukam kesk- ja uusaegse Eesti talupoja sotsiaalne kategooria.
Flamenko
Ópera flamenca
Aastatel 1920–1955 toimusid flamenkoetendused flamenko-ooperiks (hispaania keeles ópera flamenca) nimetatuna hoopiski härjavõitlusareenidel ja teatrites. Selline nimevalik oli strateegiline ja majanduslikult kasulik otsus, sest ooperi eest pidi maksma 3% maksu, samas kui teiste etenduste maks oli 10%. Nendel aastatel levis flamenko üle kogu Hispaania ja ulatus maailma peamiste suurlinnadeni. Suur publikumenu ja müügiedu tõrjusid lavadelt eemale mõned vanemad ja nn puhtamad palo ' d, mille koha võtsid endale kergemini vastuvõetavad palo ' d, nagu cantiña ' d, cantes de ida y vuelta (tõlkes 'minemise ja tagasitulemise laulud'), aga eelkõige just fandangod ja neist tuletatud stiilid. Puhtusetaotlejad kritiseerisid taolist laulude kerglust, aga ka falseti kasutamist ning lauludes esinevat ülemäära lõbusat ja naljatlevat alatooni.
Adratalupoeg
Adratalupoegade maa suurust ja majanduslikku võimet hinnati adramaades siit ka nimetus adratalupoeg. Adratalupoegade maa suurus kõikus suuruse ja jõukuse poolest suurtes piirides – seda enam, et adramaagi oli varieeruva suurusega ühik. Ühes piirkonnas olid adratalud tavaliselt ühesuurused, kuigi võis leiduda ka kahe- ja enama adramaalisi adratalusid. Eramaadel olevad adratalud olid tavaliselt väiksemad kui keskajal maaisanda, uusajal riigi ehk domeeni maadest eraldatud talud. Adratalupoegade maksukoormus oli tavaliselt ühesugune, kuid aja jooksul talupoegade koormised, eriti teotöö, kasvasid. Alates 15. sajandist muutusid adratalupojad sunnismaisteks.
Flamenko
Flamenkoloogia sünd
1950. aastatel hakati flamenko kohta avaldama esimesi antropoloogia- ja musikoloogiauurimusi. 1954. aastal avaldas Hispavox esimese flamenkolaulude antoloogia ("Antología del Cante Flamenco"). Juba aasta hiljem avaldas Anselmo González Climent essee "Flamenkoloogia" ("Flamencología"), kuhu olid kokku kogutud kõik teadmised ja tehnikad flamenkolaulust ja -tantsust.
1956. aastal korraldati Córdobas esimene cante jondo lauluvõistlus (el I Concurso Nacional de Cante Jondo de Córdoba) ja 1958. aastal loodi Jerez de la Fronteras flamenkoloogia õppetool, mille peamised ülesanded on flamenkokunsti uurida, säilitada, edendada ja kaitsta. 1963. aastal avaldasid Córdobast pärit luuletaja Ricardo Molina ja Sevillast pärit cantaor Antonio Mairena uurimuse "Mundo y Formas del Cante Flamenco", mis kuulub flamenkouurijate kohustusliku kirjanduse nimekirja. Raamatus kirjeldatakse üksikasjalikult palo ' sid, antakse edasi laulu ajalugu ja kaitstakse flamenko mustlaspäritolu. Väidetavalt sündis flamenko mustlaste kogukonnas, kus hoiti seda kiivalt endale kuni hetkeni, mil nad tegid sellest oma elatusallika. Nõndasamuti eristatakse raamatus "suurt laulu" (algselt mustlaspäritolu stiile) ja "väikest laulu" (Andaluusia ja Ladina-Ameerika päritolu stiile). Molina ja Mairena teoses tuli esimest korda esile teooria, et flamenko juured on mustlaste kultuuris.
Kaua aega ei kaheldud mairenistide (st Mairena pooldajate) postulaadis. Hiljem hakkasid paljud teised uurijad arendama hüpoteesi, milles kaitsti flamenko Andaluusia-päritolu. Kaks kõige levinumat argumenti on need, et see muusikastiil kujunes välja just Andaluusias ja selle aluslaulustiilid on tuletatud sealsest folkloorist. Tänapäeval aga on need kaks väidet ühendatud ning sellest on kujunenud kõige aktsepteeritum flamenko sünni teooria. 1950.–1970. aastatel muutus flamenko pelgast etendusest suureks uurimisobjektiks.
Flamenkofusioon
1970. aastal toimusid Hispaanias suured muutused sotsiaalses ja poliitilises elus. Hispaania ühiskond oli juba suuresti mõjutatud Euroopast ja USA-st tulnud muusikastiilidest. Teiselt poolt oli jällegi palju cantaor ' e, kes olid üles kasvanud Antonio Mairenat, Pepe Marchenat ja Manolo Caracoli kuulates. Nende kahe teguri koosmõjul tekkis revolutsiooniline periood, mida kutsutakse flamenkofusiooniks (hispaania keeles fusión flamenca).
Uus flamenko
pisi|border|right|250x240px|Tunnustatud cantaor José Mercé 1980. aastatel tekkis uus Camaróni, Paco de Lucía ja Morente mõjutustega flamenkoartistide põlvkond. Eriti väljapaistvad olid ansambel Pata Negra, kes tegi bluusi- ja rokimõjutustega flamenkot, ning bändi Ketama kuuba ja popmuusikast inspireeritud viisid. Sajandi viimastel kümnenditel kuritarvitati nimetust "uus flamenko", kasutades palju muusikat, mis kuulus teistesse muusikastiilidesse. Selle ainus seos tõelise flamenkoga oli vokaalne tehnika või artisti mustlaspäritolu. Sellist tüüpi muusikal ei olnud õiget flamenko rütmi, helistikku ja palo ' dele iseloomulikku meloodiat. Paljud "uue flamenko" harrastajad on mainekad lauljad, kes nimetavad flamenkoks kõike, mida nad viljelevad. Kriitikud ei ole ühel nõul, millised artistid nende hulka kuuluvad. Tuntud tänapäevased artistid on José Mercé, Diego el Cigala, O'Funk'illo, Ojos de Brujo, Diego Carrasco, Arcángel, Miguel Poveda, Mayte Martín, Martina Heredia, Estrella Morente jpt.
Laul
Romansside lõplik viimistlemine pani aluse corrido ' dele, Andaluusia-päritolu romansi tekkele. Romanssidest kolme või nelja tähtsama värsi eraldamise mõjul tekkisid algsed toná ' d, caña ' d ja polo ' d. Nendel palo ' del on sarnane värsimõõt ja viis, kuid nende esitamisviis on erinev. Hiljem hakati neid laule esitama kitarri saatel, mis muutis nad tantsijatele vastuvõetavamaks. Arvatakse, et see muutus sai alguse Rondast, mis asub Andaluusia mägedes, kuid on väga lähedal Guadalquiviri jõe orule, seega on orus asuvate linnade ning Ronda vahelised sidemed üpriski tugevad. Rondast jõudiski corrido Sevilla agulisse, Triana linnaossa, kus sellest kujunes välja tänapäeva soleá. Corrido ' de ja soleá ' de rõõmsama meloodiaga versioonidest sündis Trianas los jaleos, mis levis edasi Extremadurasse, aga ka Jerez de la Fronterasse ja Utrerasse. Just kahes viimases linnas kujunes jaleos ' test välja bulería, mis levis kiiresti kogu Guadalquiviri jõe orus ja millest tekkisid ka igale paigale omased bulería ' d.
Mõnedl populaarsel viisil, nagu pregones, nana ja cantos de trilla, on sama taktimõõt kui flamenko seguidilla ' del. Nende mõjul tekkisid liviana ja serrana, mis tegelikult on liviana virtuooslikum ja kõlavam versioon. Traditsiooniliselt esitati neid kahte palo ' t alati koos. Eelnevate stiilidega kuuluvad samasse rühma ka alboreá ja varajasem playera, viimane neist sulandus ühte toná ' ga, mis omakorda pani aluse seguiriya ' le, mida esitati juba kitarri saatel.
Žanrid
Flamenko koosneb kolmest suuremast ja mitmest väiksest rühmast, mis omakorda jagunevad allrühmadeks. Kolm peamist rühma on aluslaulustiilid (hispaania keeles cantes básicos), fandangod ja flamenkolikuks muudetud andaluusia folkloorist lähtuvad või Ladina-Ameerika päritolu žanrid (hispaania keeles cantes de ida y vuelta). Eristatakse veel kõige vanemat, puhtamat ja autentsemat muusikat ehk cante jondo või cante hondo, mille hulka kuuluvad kõik stiilipuhtad flamenkožanrid.
Aluslaulustiilid
Aluslaulustiilid ehk cantes básicos jagunevad järgmistesse rühmadesse:
Aluslaulustiilid jagunevad omakorda allstiilideks. Nende alljaotused on järgmised:
Soleares
Cantiñas
Tangos
Fandangod
Fandangod ja selle tuletised
Regionaalsed fandangod
Jean de Joinville
pisi|Jean de Joinville Jean de Joinville (1224–1317) oli prantsuse kroonik ja ametnik (Champagne'i senešall), kuningas Louis IX lähikondlane.
Flamenko
Fandangod
Málaga laulud
Granada laulud
Jean de Joinville
Joinville osales Louis Püha juhitud seitsmendas ristisõjas (1248–1254) ning oli hiljem üks tema lähem sõber. Kaheksandas ristisõjas ta ei osalenud ning püüdis ka kuningat mõjutada seda õnnetult lõppenud retke mitte ette võtma.
Flamenko
Fandangod
Kaevurite laulud
Andaluusia folkloorist lähtuvad või Ladina-Ameerika päritolu žanrid
Kolmas ehk viimane rühm hõlmab andaluusia folkloorist lähtuvaid või Ladina-Ameerika päritolu žanre. Rühma hispaaniakeelne nimetus on cantes de ida y vuelta.
Jean de Joinville
13. sajandi lõpus pani Joinville kirja oma memuaarid, milles käsitles põhjalikult Louis Püha isikut ja tegevust.
Flamenko
Andaluusia folkloorist lähtuvad või Ladina-Ameerika päritolu žanrid
Cantes de ida y vuelta
Taktimõõt
Flamenkomuusika kasutab früügia (dooria) helilaadi, milles on tihti altereeritud kolmas ja seitsmes aste. Tüüpiline on nn andaluusia kadents, mis früügia E-helistikus tähendab harmoonilist järgnevust Am – G – F – E. Laulude meloodia ei ole enamasti suurema ulatusega kui üks sekst, varieeruvus saavutatakse hääletämbri ja mikrotonaalsuse abiga ning suur osa on improvisatsioonil. Taktimõõt võib olla 2/4, 3/4 või 4/4, kuid kõige tavalisemad on 12-löögilised süsteemid (nt 12/8, 6/8 + 3/4).
Palo ' sid võib jagada taktimõõdu järgi viide rühma:
Salmi taktimõõt
Erinevaid palo ' sid võib salmi taktimõõdu alusel jagada kolmeks alarühmaks:
Geograafiline päritolu
Geograafilise päritolu järgi võib laule liigitada järgmiselt:
Muusikaline tekstuur
Laulud a palo seco stiilis (a cappella, ilma kitarrisaateta) on carcelera ' d, debla ' d, martinete ' d, pregones ' ed, saeta ' d, toná ' d ja trilleras ' ed. Teiste laulustiilide puhul kasutatakse tavaliselt kitarri.
Kitarrimäng
pisi|border|left|Tocaor'id Juan Berva (ka cantaor) ja Paco Lucena Flamenkokitarristide ehk tocaor ' ide asend ja tehnika erinevad suurel määral klassikalise kitarri mängija omadest. Viimane toetab pilli oma vasaku jala peale nii, et see jääks veidi kaldu. Tocaor aga paneb jala üle põlve ja toetab kitarri kõrgemal oleva jala peale nii, et pilli kael oleks põrandaga horisontaalselt. Tänapäeval kasutavad paljud tocaor ' id klassikalisi kitarre, kuigi flamenko jaoks on olemas kindel instrument ehk flamenkokitarr, mis on kergem ning mille kere on kitsam, tänu millele on kõla vaiksem ja ei jäta cantaor ' i häält varju.
Tavaliselt valmistatakse kitarre küpressist, kael tehakse seedripuust ja kõlakast kuusepuidust. Küpress annab pillile särava kõla, mis on flamenkole väga iseloomulik. Vanasti kasutati ka Río de Janeiro või India guajakipuid, sest nendest sai kõige kvaliteetsemat puitu, aga tänapäeval kasutatakse guajakipuude vähesuse tõttu teisi materjale. Nüüdisajal kasutatakse ka metallist pinguteid, sest puidust pingutitega esines häälestamisel probleeme.
Ühed tuntumad kitarristid on Manuel Ramírez de Galarreta, teise nimega el Gran Ramírez (Madrid, 1864–1920), ja tema õpilane Santos Hernández (Madrid, 1873–1943), kes valmistas kitarre teistele jüngritele, nagu Meister Sabicas, Domingo Esteso ja Modesto Borreguero. Silmapaistvad artistid olid ka Domingo Esteso sugulased, vennad Conded: Faustino (1913–1988), Mariano (1916) ja Julio (1918–1996).
Tants
Flamenkotantsu võib vihtuda palo ' de saatel. Tants annab hea füüsilise koormuse ja kulutab energiat sama palju nagu mõõdukas sportlik treening.
Sõnaseletusi
pisi|Kutse flamenkoetendusele Café Chinitase tablao ' sse
Palo
Palo tähendab hispaania keeles flamenkostiili või -žanri. Palo ' sid võib liigitada mitmeti rütmi, geograafilise päritolu või laulus kajastuva meeleolu (tõsine või rõõmus) järgi.
Cantante
Hispaaniakeelne sõna cantante tähendab lauljat, aga meessoost flamenkolaulja spetsiifiline nimetus hispaania keeles on cantaor ja lauljanna cantaora.
Ole
Ole on hüüatus, millega ergutatakse cantaor ' e ja bailaor ' e. See pärineb arvatavasti heebreakeelsest sõnast joleh, mis tähendab "ülespoole viskuma", võrdne eestikeelse väljendiga "las käia". Samuti tantsivad Tuneesia kerjusmungad hüüatuste ole ja joleh saatel. Samas tähenduses kasutatakse andaluusia dialektis ka sõna arza. Korrektne hispaaniakeelne sõna oleks alza, kuid andaluusia dialekti kõnelejad vahetavad teatud juhtudel hääliku /l/ hoopis /r/-i vastu. Ole ' d ja alza ' t võib sünonüümideks pidada, aga ole on arvatavasti tuletatud caló ' st, Hispaania mustlaste keelest. Olá tähendab caló ' s "läheb, läheb". Andaluusias kasutatakse sellist ergutamist ka jahipidamises, et ulukeid sissepiiratud alalt häälte, laskude, löökide või lärmi abil laskeulatusse peletada.
Ole 'ks kutsutakse ka rahvaliku laulustiili, sest seda hüüatust korratakse palju kordi, kuid mille päritolu ja tähendus ei seostu flamenko ergutushüüuga. Isegi mõned palad Manuel de Falla ooperis "La vida breve" on ole ' st inspireeritud.
Duende
Real Academia Española sõnaraamatus on öeldud, et andaluuslaste jaoks on duende müstiline ja sõnulväljendamatu võlu. Oma ettekandes "Teoría y juego del duende" kinnitas luuletaja Federico García Lorca väidet, mille kohaselt on duende sõnulväljendamatu. Siiski läks ta definitsiooni loomisel kaugemale, kasutades duende kirjeldamiseks Goethe sõnu: "Müstiline jõud, mida kõik tunnetavad, aga ükski filosoof ei suuda kirjeldada." Duende on midagi enamat kui pelk tehnika ja inspiratsioon. Lorca sõnul ei ole duende ' t võimalik õppida ega kaardi abil leida. Kui flamenko-artist tunnetab müstilist võlu, siis kasutatakse väljendit "tener duende" (duende ' t omama või kellelgi on duende). Samuti võib öelda, et artist laulab, mängib kitarri või tantsib duende ' st (sarnane eestikeelne väljend oleks näiteks "kogu hingest"). Lisaks eelnevatele väljenditele on olemas teisi ehtflamenkolikke väljendeid ja sõnu, nagu cuadro flamenco ("flamenkotrupp"), tablao flamenco ("spetsiaalne flamenkobaar"), juerga flamenca ("lärmakas pidu, kus süüakse-juuakse ning harrastatakse flamenkot"), tercio ("üks osa flamenkolaulust"), aflamencar ("flamenkolikuks muutma"), flamencología ("teadusharu, mis uurib flamenkot").
Flamenko reisiraamatutes
pisi|left|Cabrera mäestik Andaluusias pisi|Puente Nuevo sild [[Rondas Andaluusias]] pisi|Üks kuulsamaid maanteeröövleid José María El Tempranillo 19. sajandil hakkasid flamenko ja nn mustlaskultuuri (tegelikult andaluusia kultuuri) mõjud üle Euroopa levima. Seda soodustasid romantismiajastu reisipäevikute kirjutajad, kes idealiseerisid mustlaste kui vaba loodusrahva kultuuritraditsioone, Andaluusiat kui kaunist kontrastiderohket maastikku ja metsikut seiklusterohket paika. Nimelt tõmbas reisihuvilisi Andaluusiasse just oht sattuda maanteeröövlite ehk bandolero ' de ohvriks. Kaua aega olid sidemed Hispaania ja ülejäänud Euroopa vahel üsna nõrgad, ent 19. sajandil sai Hispaaniast kohustuslik sihtkoht, kuhu mindi nii lõbustuste ja seikluste pärast kui ka hariduslikel eesmärkidel. Samal ajal hakati hulgaliselt kirjutama reisiraamatuid. Peamised põhjused olid järgmised:
Reisiraamatud jagatakse enamasti kolmeks.
Paljud reisijad külastasid ainult Andaluusiat. Isegi need marsruudid, mis sisaldasid külastusi teistesse Hispaania paikadesse, kippusid olema pigem Andaluusia-reisid. Aega ei saanud kaotada ja sihtpunkti tuli jõuda võimalikult otse, mis tähendas, et "Hispaania-reisist" sai "reis Andaluusiasse läbi Hispaania". Tihti arvati, et kui ka mõni tunnus või komme pole Andaluusiale omane, on Andaluusia siiski paik, kus see kõige ehedamini väljendub. Sellisest romantilisest vaatepunktist kujunes ajapikku pseudotõelus, mis tõrjus tagaplaanile kõik teised arvamused, mis välismaalastel Hispaaniast olid, kuni andaluusialikkus asendas tervenisti hispaanialikkuse mõiste.
Tantsijaid
. Claudia Ševtšenko Lenaerts
Tihhoretsk
Tihhoretsk on linn Venemaal Krasnodari krais, Tihhoretski rajooni keskus.
Linnaõigused sai 1926. aastal.
Agu Peerna
Agu Peerna (sünninimi August Peerna; 21. juuli 1906 Tartu – 18. veebruar 1950 Tartu) oli eesti graafik ja raamatuillustraator.
Aastatel 1926–1947 töötas õpetajana Tartumaa ja Tartu koolides.
Õpinguid jätkas aastatel 1928–1932 Kõrgemas Kunstikoolis Pallases, 1942–1944 Kõrgematel Kujutava Kunsti Kursustel ja aastast 1945 Tartu Riiklikus Kunstiinstituudis, mille lõpetas 1948. aastal ning oli samas 1947–1949 ka õppejõud.
Aastast 1949 oli ta Kunstnike Liidu liige.
Maetud Tartu Pauluse kalmistule.
Looming
Viljeles mitmesuguseid graafikatehnikaid ja joonistust. Juba 1930. aastate algul hakkas kujundama raamatuid ja ajakirju, kasutades meisterlikult linoollõike dekoratiivseid ja väljenduslikke võimalusi. Varased teosed on käsitlusviisilt rahvusromantilised, hiljem muutuvad realistlikumaks ja ekspressiivsemaks.
Iisaku põllumeeste konvent
Iisaku põllumeeste konvent oli põllumeeste konvent Iisaku alevikus.
Konvendi tegevus- ja valimispiirkonda kuulusid Illuka, Iisaku, Tudulinna ja Mäetaguse vald.
Konvendi juhatus: esimees Erich Ridali, Robert Aunap, Julius Lugenberg.
Konvendi poolt valitud Põllutöökoja liige: Juhan Reimand.
Liikmed: August Arju, Eduard Muugast, Toomas Luhamaa, Siimon Aava, Eduard Sibrik, August Tamm, Albert Voormansik, Robert Rajamägi, Heinrich Kari, Mart Reinsalu, Ain Voore, Eduard Timotheus (seltskondlikkude organisatsioonide poolt), Aleksander Kuningas (ühistegeliste asutiste poolt), Salme Jõgi (maanaiste poolt).
John Campbell Ross
John Campbell Ross (ka Jack Ross; 11. märts 1899 – 3. juuni 2009) oli Austraalia vanim mees ja viimane elusolev inimene, kes Esimese maailmasõja ajal teenis Austraalia relvajõududes.
Trebević
pisi|Vaade Trebevićile Sarajevo suunast
Trebević (serbia Требевић) on mägi ja küla Bosnias ja Hertsegoviinas, 10 km Sarajevost idas.
1984. aasta taliolümpiamängudeks ehitati Trebeviči bobirada. Sellel peeti 11.–18. veebruaril 1984 olümpiamängude kelgutamis- ja bobisõiduvõistlused.
Bobiraja ehitus maksis 10 miljonit dollarit, veidi alla kümnendiku kogu olümpia maksumusest. 13 kurviga bobiraja pikkus oli 1243 m, mõnes lõigus tõusis kiirus kuni 140 km/h. Pärast olümpiat ei suudetud bobirajale enam kasutust leida, sest Jugoslaavias kelgutamist ega bobisõitu ei harrastatud.
Jugoslaavia lagunemise järel tekkinud kodusõjas kasutati bobirada kaevikuna.
Sudova Võšnja
Sudova Võšnja (ukraina Судова Вишня, poola Sądowa Wisznia) on linn Ukrainas Lvivi oblastis Javorivi rajoonis. Sudova Võšnja asub Poola piirist umbes 26 km kaugusel, Lvivist ligikaudu 48 km läänes.
Asulat on esmamainitud 1230. aastal, Magdeburgi linnaõigused sai 1368. aastal. Esimese Poola jagamise tulemusel läks linn 1772. aastal Austria keisririigi võimu alla. 1861. aastal sai Sudova Võšnja raudteeühenduse. 1870. aastal ehitati paberivabrik, mis oli üks esimesi tööstusettevõtteid linnas. Seejärel rajati veski ja tellisetehas. 1918. aasta lõpul ja 1919. aasta algul oli linn lühikest aega Lääne-Ukraina Rahvavabariigi koosseisus. 1919–1939 oli Sudova Võšnja Poola võimu all. 1939. aasta septembris hõivas linna Punaarmee ja mõni aeg hiljem annekteeriti Sudova Võšnja Ukraina NSV osana Nõukogude Liidu koosseisu. Saksa väed vallutasid Sudova Võšnja 26. juunil 1941, Punaarmee vallutas linna tagasi 24. juulil 1944.
Ukraina 2001. aasta rahvaloenduse andmetel oli Sudova Võšnja elanike seas ukrainlasi 97,85%, poolakaid 1,26% ja venelasi 0,83%.
Napoli kollane
Napoli kollane ehk antimonkollane on anorgaaniline kollane värvipigment, koostiselt plii(II)antimonaat Pb(SbO3)2 või Pb(SbO4)2. Kuulub vanimate sünteesitud pigmentide hulka, maalikunstis on kasutusel alates 16.–17. sajandist.
Koostis
Napoli kollane on plii(II)antimonaat Pb(SbO3)2 või Pb(SbO4)2, selle täpne koostis võib erineda sõltuvalt valmistamisviisist. Võib sisaldada erineval määral väikestes kogustes ka valmistamisprotsessi reagente kaadmiumoksiidi CdO, raudoksiidi Fe2O3, magneesiumoksiidi MgO, tinaoksiidi SnO2, titaandioksiidi TiO2 või tsinkoksiidi ZnO.
Saamine
Pigmenti saadakse mõne pliiühendi, näiteks pliioksiidi, pliinitraadi või pliivalge kaltsineerimisel koos antimoniühendiga, näiteks antimonoksiidi, -sulfiidi või kaaliumantimonaadiga. 19. sajandi retsept soovitab võtta 12 untsi pliivalget, kaks untsi antimonsulfiidi, pool untsi kaltsineeritud maarjast, üks unts ammooniumisoola; ühendid hästi peenestada ja hoolikalt läbi segada, kuumutada neid kaetud savinõus kuni nõu muutub punaseks ja hoida seda kuumust 5 tunni jooksul. Tekkinud pigmenti soovitab retsept peenestada porfüürlaual luuspaatliga, sest raud muudab ühendi värvust, ja kuivatada.
Mineraal
Koostiselt vastab Napoli kollasele looduslik mineraal bindheimiit, mida aga pole kunagi pigmendina kasutatud.
Omadused
Napoli kollane on raske ja tihe värvipigment, selle värvus võib ulatuda kahvatust tuhmkollasest kuni särava tumekollaseni, sellel võib olla kergelt rohekas kuni punakaskollane varjund. Värvus sõltub pigmendi valmistamisprotsessist, näiteks metallilistest reagentidest, mida kasutatakse valmistamisprotsessi jooksul, sünteesi temperatuurist ja pigmendiosakeste suurusest. Pigmendi värvus on unikaalne ja seda on raske taasluua muude pigmentide segamisega.
On keemiliselt stabiilne. Võib tumeneda raua või väävliaurude toimel, pigmentidest ei sobi segamiseks ultramariiniga. Ühend on vees ja lahjades hapetes praktiliselt lahustumatu.
Pigmendil on hea kattevõime ja valguskindlus, see kuivab kiiresti, soodustades ka teiste temaga segatud värvide kuivamist (värv toimib sikatiivina sarnaselt pliivalgega). Värviandvus segamisel on keskmine kuni nõrk. Kasutatakse kõigis maalimistehnikates.
Ühend on sissehingamisel ja allaneelamisel mürgine, võimalik kartsinogeen ja teratogeen.
Ajaloost
Pliiantimonaati on kasutatud keraamikas glasuuridele värviandjana juba Babülonis ja Assüürias, selle jälgi on leitud glasuurtellistelt, mis on vähemalt 2500 aastat vanad. Ühendit on leitud ka Vana-Egiptuse klaasesemetest 19. dünastia ajast (1292–1189 eKr). Napoli kollane esineb glasuurivärvina ka 13. sajandi Pärsia keraamikas. Alates 1500. aastatest esineb see ka Euroopa keraamikas, eelkõige majoolikaesemetel.
Cennino Cennini kasutas oma traktaadis maalikunstist pigmendi kohta sõnu giallolino 'kollaseke' ja giallolino de fornace 'ahjukollane' (mida aga kasutati ka plii-tinakollase kohta), saksa keelde ilmus sõna Neapelgelb 'Napoli kollane' alles 18. sajandi lõpus. Värvi kasutati maalikunstis 1600. –1850. aastateni ja sellest perioodist on säilinud palju pigmendi valmistamise retsepte. 18.–19. sajandi akvarelltehnikas maastikumaalides oli pigment sageli asendamatu tausta maalimisel, sest sel oli omadus anda taustal samasugune päikeseline efekt nagu teiste kollaste pigmentidega on võimalik saavutada maastiku esiplaanil. 19. sajandil hakkasid Napoli kollast asendama tasapisi teised kollased tehispigmendid.
F. G. von Kügelgeni 1800. aastate algul maalitud portreede pigmentide uurimisel leitud antimonisisaldusega proovide pigment on oletatud olevat Napoli kollane.
Enamasti müüakse kaubanduses tänapäeval ehtsa pliiantimonaadi asemel sama värvitooniga asendajaid (märkega värvituubil "Naples Yellow hue"), kuid ajaloolise originaalkoostisega pigmenti toodetakse väikeses koguses edasi kasutamiseks restaureerimistöödel ja märkega "ainult professionaalseks kasutamiseks".
Guido Spoletost
Guido Spoletost (ka Wido; suri 894) oli Frangi keiser, Itaalia kuningas ja Spoleto hertsog (Guido III nime all). pisi|300px|Spoleto hertsogkond [[Itaalia kuningriik (keskaegne)|Itaalias umbes aastal 1000]]
Guido oli üks mõjukamaid Kesk-Itaalia valitsejaid, kes pärast Karl Paksu surma ning Frangi impeeriumi lõplikku kokkuvarisemist valiti vastukaaluks Friooli Berengarile samuti Itaalia kuningaks (889. aastal). Nende vahel puhkes ka võitlus Frangi keisritiitli pärast, mille võitis Guido, kes sundis 891. aastal paavsti ennast keisriks ja poeg Lambertot Itaalia kuningaks kroonima.
Väljaspool Itaaliat ei tähendanud tema Frangi keisri tiitel aga tegelikult midagi ning Berengar sõlmis temavastase liidu Ida-Frangi kuninga Arnulfiga. 894. aastal saigi Guido Arnulfi pojalt Zwentiboldilt ja Berengarilt lüüa ning enamik Itaaliat tunnistas Berengari Itaalia kuningana. Guido taandus oma pärusmaadele, kus ta samal aastal ootamatult suri.
Pukkila vald
2011. aastani kuulus vald Ida-Uusimaa maakonda.
Pukkilas asub Jaapani võõrastemaja.
Külad
Kantele, Naarkoski, Pukkila (Kirikuküla), Savijoki, Syvänoja, Torpinkylä
Lüganuse põllumeeste konvent
Konvendi tegevus- ja valimispiirkonda kuulusid Maidla, Lüganuse ja Erra vald.
Konvendi juhatus: esimees Johannes Eero, Gustav Tiimus, Leo Isküll.
Konvendi liikmed: Johan Ruberg, Tiiman Tamme, Johannes Remmak, Ruuben Kohver, Rudolf Räis, Jaan Innus, August Muda, Albert Sooden, August Nurk, Eduard Pungas, Meinhard Laur, Johannes Kuuler, (seltskondlikkude organisatsioonide poolt, hiljem Aleksander Pungas), Ella Trummar (maanaiste poolt).
Lapsuliblikas
Lapsuliblikas (Gonepteryx rhamni) on põualibliklaste sugukonda lapsuliblika perekonda kuuluv liblikas.
Lapsuliblikas on oma perekonna ainus liik.
Ta on levinud mitmel pool Euroopas, lõuna poole kuni Põhja-Aafrikani ja ida poole kuni Baikali ja Mongooliani. Ta elab Inglismaal ja Iirimaal, kuid mitte Šotimaal, kus ei kasva talle toiduks sobivaid taimi türnpuud ja paakspuud. Nende otsinguil võib lapsuliblikas pikki maid maha lennata. Levila hõlmab ainult piirkondi, kus kasvab türnpuu või paakspuu, ja ulatub Skandinaavias polaarjooneni. Kreetal lapsuliblikas puudub. Mägedes elab kuni 2 km kõrguseni merepinnast.
Lapsuliblikas on Eestis tavaline päevaliblikas. Varakevadel, juba esimeste soojade ilmade saabudes ilmuvad lapsuliblikad metsaservadesse, niitudele ja teedele. Neid saab kohata ka linnades, kuigi lapsuliblikas on tegelikult metsaliik ja lagedat avamaastikku ei armasta. Kui enamus liblikaid elab talve kui neile ebasoodsa aastaaja üle nukustaadiumis, siis mõned liblikad talvituvad valmikuna. Seetõttu ongi võimalik neid lendamas kohata kevadel kohe, kui päike natukenegi soojemalt paistma hakkab. Siiski on lapsuliblikas veidi hilisem kui koerliblikas, sest metsaaluse soojendab päike üles veidi hiljem. Talvituvat lapsuliblikat võiks leida metsa alt rohust või samblast. Talvituvad mõlemad sood.
Isased lapsuliblikad on sidrunkollased, emased rohekasvalged. Altpoolt on neid raskem eristada, kuid emane on ikka heledam. Eestiibade tipp on sirpjalt teritunud, tiibade ülaküljel on heledad sooned. Igal tiival on punakas laik. Tiibade siruulatus on 5–6 cm. Tiibade värvid on sillerdavad ja eredad soomustest koosneva katte tõttu. Maandudes panevad nad alati tiivad kokku.
Lapsuliblika valmiku elueaks on mõõdetud 13 kuud, mis teeb temast ühe kõige pikema elueaga liblika. Selleks, et nii pikale elule vastu pidada, puhkab liblikas suvel sageli: mitmepäevased aktiivse tegutsemise ja toitumise tsüklid vahelduvad mitmenädalaste puhkuse tsüklite ehk diapausidega. Talveks koguneb tema kehasse glütseriini, sorbitooli ehk heksan-1,2,3,4,5,6-heksaooli ja valke, mis kaitsevad külma eest, nii et liblikas elab isegi 20-kraadise külma rahulikult üle. Kevadel soojendab päike ta jälle üles.
Paaritumine toimub kevadel. Lapsuliblikatel esineb pulmalend: emane lendab ees, isane tema taga, hoides ühtlast vahet. Pärast paaritumist muneb emane aprillis toidutaimele (türnpuule või paakspuule) munad 1-2, harvem 4-5-kaupa, kattes need kleepuva massiga.
Röövik kasvab kiiresti, seetõttu söövad nad puulehti väga aplalt. Röövikud ja nukud on mõlemad rohelised ja väga hästi maskeerunud. Röövikustaadium algab juunis ja kestab 4 nädalat, kuid see sõltub ilmast: sombuse, külma ja niiske ilmaga rööviku areng aeglustub, kuiva ja päikesepaistelise ilmaga kiireneb.
2017. aasta sügisel esitati lapsuliblikas üheks Eesti rahvusliblika kandidaadiks.
Vabatalupoeg
Vabatalupoeg oli keskaegses Eestis üks talupoegade sotsiaalsetest kategooriatest.
Tõlvik
right|90px|Tõlviku skemaatiline joonis Tõlvik (spadix) on jämenenud ja lihaka peateljega (õieraoga) piklik õisik, mille teljele kinnituvad õied. Tõlviku alusel võib olla putukate ligimeelitamiseks ja õisiku kaitseks eredavärviline kandeleht.
Tõlvik esineb võhalistel, hundinuialistel, kõrrelistel jt.
Tõlvik on ka sellest õisikust moodustund liitvilikond.
Günekoloogia
Günekoloogia on teadus naise organismi ehituse ja talitluse eripäradest ning günekoloogiliste haiguste ennetamisest ja ravist. Günekoloogia eriarsti nimetatakse günekoloogiks ehk naistearstiks.
GoBus
AS GoBus on AS-i Tarbus ja seitsme bussiettevõtte ühinemise tulemusena tekkinud Eesti suurimaid bussiettevõtteid. AS-i GoBus eelkäijaks oli 1. jaanuaril 1954 loodud Tartu Autobussi- ja Taksopark (ATP). 1991. aastal nimetas Tartu linn Tartu ATP ümber AS-iks Tarbus. Alates 18. novembrist 2005 kannab ettevõte ärinime AS GoBus.
AS-i Tarbus ja seitsme bussiettevõtte ühinemise tulemusena tekkinud AS GoBus on ligi 1100 töötaja ja 500 bussiga Eesti suurimaid bussiettevõtteid. Ühinemise eesmärgiks oli stabiilse arengu tagamine kõigis regioonides, ettevõtte juhtimise optimeerimine ja ühtse teenuskvaliteedi rakendamine üle Eesti. GoBus on olulise tähtsusega elutegevuse tagaja ja liikumise võimaldaja just maapiirkondades, kus buss on sageli ainsaks transpordivõimaluseks.
Ühinesid AS Tarbus, AS Rakvere ATP, AS Pärnu ATP, AS Neomobile (Saaremaa), OÜ Tiit Liinid (Hiiumaa), OÜ Põlva Reisijateveod, OÜ Läänemaa Liinid ja OÜ Trakmain (Valga). Ühinenud ettevõtted kasutavad ühtset kaubamärki GoBus, mida eri regioonides rakendatakse vastava piirkonna nimetusega – GoBus Tartu, GoBus Pärnu jne. Ühinemine on planeeritud läbi viia järk-järgult. Kogu protsess peaks kavade kohaselt lõpule jõudma 2007. aastal.
AS GoBus kuulub AS GoGroup kontserni, mis tegeleb rahvusvahelise bussiliikluse, rongiliikluse, reisikorralduse ja hotellimajandusega.
Windhoek
Asukoht
Windhoek asub merepinnast umbes 1600 meetri kõrgusel riigi keskosas. Piirkonnas asuvad kuumaveeallikad, millest tulevad ka linna kaks algupärast nime: Ai-Gams ja Otjomuise.
Ajalugu
Linn on asutatud 1840. aastal. Windhoek kuulutati osaks Saksa Edela-Aafrikast 1890. aastal ning linna otsustati paigutada Saksa sõjaväegarnison. Windhoek asutati 18. oktoobril 1890 kindluse nurgakivi panekuga.
I maailmasõjaga lõppes Saksa koloniaalajastu ning 1915 okupeerisid linna Lõuna-Aafrika Liidu väed.
Namiibia iseseisvumisega 1990. aastal sai linnast riigi pealinn.
Transport
Linnal on kaks lennuvälja. Suuremaid lennukeid teenindab Windhoeki Hosea Kutako lennuväli (IATA kood: WDH, ICAO kood: FYWH). Väiksemaid lennukeid teenindab Erose lennuväli.
Emma Liiv
Emma Bertha Liiv (24. oktoober/6. november 1903 Avanduse vald – 3. november 1941 Tartu) oli eesti kirjanik.
Üksjalg
Üksjalad (ka: ainasjalad, saksa keeles Einfüsslinge) oli talupoegade sotsiaalne grupp kesk- ja varauusaegsel Liivimaal.
Üksjalad olid arvatavasti sisekolonistid, kes asusid uusi maid üles harima. Nende arv vähenes aja jooksul, eriti 16. sajandist alates. Saaremaal leidus neid veel ka 18. sajandil. Nende maksukohustused olid väiksemad kui adratalupoegadel.
Enn Tarvel on arvanud, et nende talude põllumaad olid ühes tükis, mitte põlluribadena nagu adratalupoegadel. Tavaliselt olid üksjalgade talud kehvematel põllumaadel, eriti palju oli neid Lääne-Eestis. On ka arvatud, et üksjalad olid Saaremaa orjade ehk träälide järeltulijad, kuid tõenäolisel on see arvamus vale. Üldiselt peetakse õigemaks seda, et nad olid adratalupoegade nooremad pojad, kes isatalust ära läksid ja endale uued talud rajasid. Nad on seotud ka talumaade mõisastamisega, sest kui adratalude maad mõisastati, pidid nendest lahkunud talupojad kõigepealt rajama asuniku- ehk üksjalatalu, mis jalad alla saanuna muutus taas adrataluks. Seega oli üksjala staatus talupoja puhul pigem ajutine.
Üksjalgade eriskummaline nimetus tuli sellest, et 15. sajandi I poolel, kui üksjalad allikaisse ilmusid, olid nende talud väikesed ja peamisteks koormisteks oli üks jalapäev nädalas.
Vaksali tänav (Narva)
Vaksali tänav on tänav Narvas Kerese ja Joaoru linnaosade lõunaosas.
Tänav algab Linda tänava jätkuna, ristub Bastrakovi, Vaivara, Puškini ja lõpeb taas Vaivara tänavaga ristudes. Vaksali tänav kulgeb Jaama pargi ümber. Vaksali tänava pikkus on umbes 535 m.
1929. aasta linnaplaanil samas kohas oli Võõrastemaja tänav, mis oletatavalt sai nime aadressil Võõrastemaja 36 asunud võõrastemaja-restorani New York järgi. pisi|left|[[Narva raudteejaama hoone (Vaksali tänav 22) vaatega linna poolt]] Oletatavasti on Vaksali tänav saanud nime selle juures asuva Narva raudteejaama hoone ehk vaksali järgi.
Vaksali tänav 19 asub 2021. aastal avatud Ingeri Maja.
Vaksali tänav 22 asub Narva raudteejaam.
Friedrich von Pernstein
Friedrich von Pernstein (umbes 1270 – 1341) oli Riia peapiiskop aastatel 1304–1341.
Friedrich von Pernstein pärines Määrimaalt (Moraaviast, Moravast) ning tema suguvõsa oli tšehhi juurtega. Suguvõsa nimeks oli esialgu olnud Medlow, kuid just 14. sajandil hakati neid kutsuma rohkem nende pealinnuse Pernsteini järgi.
Tema varasema elu kohta vähe teateid, näiteks tema sünniaasta (umbes 1270) põhineb vaid oletustel. Võimalik, et teda saab seostada 1290. aastal Bologna ülikoolis õppima asunud Fredericus de Boemiaga.
Pernstein valiti peapiiskopiks ajal, mil käis Riia linna ja Liivi ordu vaheline kodusõda. Pernstein püüdis peapiiskopiks saamise järel linna ja ordu vahelist tüli siduda, rääkides läbi toona veel Veneetsias resideeriva Saksa ordu kõrgmeistriga. Seejärel, ilmselt 1305. aasta algul, saabus ta Liivimaale. 1304. aasta veebruaris oli ordu koos Saare-Lääne ja Tartu piiskopiga ning Riia peapiiskopkonna vasallidega sõlminud Riia linna vastase liidu, millega ühinema oodati ka Pernsteini. Too loobus aga sellega liitumast, kui ordu omandas 1305. aastal Dünamünde kloostri ja sulges nii vaba läbipääsu Riiast merele. Peagi loobusid liidust ka teised ordu senised liitlased.
Peapiiskop Pernstein hakkas toetama hoopis linna, isegi siis, kui too kutsus endale appi paganlikud leedulased. Kasutades ära oma kontakte paavsti juures, väitis Pernstein, et leedulased soovivad katoliiklasteks hakata, kuid seda takistavat konflikt orduga. Ordu väitis jällegi, et peapiiskop on teinud ebapüha liidu paganatega. Asja lahendamiseks saabus Liivimaale 1312. aastal paavsti inkvisiitor Franciscus de Moliano, kes langetas otsuse peapiiskopi kasuks. Ordu sellega muidugi rahule ei jäänud ja sisekonflikt kestis edasi. Peapiiskop viibis konflikti üldiselt Liivimaast eemal paavstikuuria juures Avignonis, püüdes koondada orduvastaseid jõude. 1324. aastal tuli ta Riiga, kuid pidi sealt juba järgmisel aastal lahkuma; oma ametiajal oligi ta vaid kolmel korral Liivimaal: aastatel 1305–1307, 1312–1313 ja 1324–1325. Pernstein pani ordu kirikuvande alla, kuid see teda suuremat ei aidanud. Pernstein pidi kuni oma surmani eksiili jääma. Ka kolm tema järglast peapiiskopitoolil: Engelbert von Dolen, Fromhold von Vyshusen ja Siegfried von Blomberg, veetsid enamiku oma võimuloleku ajast paavsti juures. Riia linn langes aga pärast pikka võitlust 1330. aastal ordu võimu alla.
Pernsteini üheks peamiseks eesmärgiks oli Leedu katoliku usku pööramine. Tema tegevusega on seostatud ka suurvürst Gediminase kirjade afääri, mis tekkis 1323. aastal. Võimalik, et tegu oli Riias sündinud võltsingutega, kus suurvürst teatas oma soovist katoliku usku astuda. Tundub, et Pernstein jäi seda aga uskuma ning asus Avignonist Leedu poole teele. Tõenäoliselt lootis ta saada Gediminase ristijaks ja Leedu esimeseks kirikupeaks. Pealegi oleks Leedu toel saanud edukalt võidelda ka ordu ülemvõimuplaanide vastu Liivimaal, võttes samas sellelt ka põhjenduse Leedu ründamiseks. Kuid kui ta Riiga jõudis, selgus, et Gediminas paganlust maha jätta siiski ei soovi. Ainus, mille Pernstein saavutas, oli see, et frantsisklased võisid Leedus vabalt tegutseda.
Eksiilis tegeles Pernstein ennekõike raamatute kogumisega. Tema raamatukogus leidus mitmesuguseid teoseid: enamik neist puudutas kirikuajalugu, aga oli ka Rooma klassikute, nagu Titus Livius, Sallustiuse, Seneca ja Boethiuse kirjutisi. Pernstein ise kirjutas ilmselt Püha Franciscuse eluloo. Seega oligi tema puhul tegu ilmselt pigem õpetlase kui osava poliitikuga, kes oleks võinud ordule Liivimaal edukalt vastu astuda. Ka Avignonis ei tõusnud ta kuigi kõrgetele positsioonidele, kardinalikübar jäi tal saamata. Pernsteini majanduslik seis oli üpris hea: Liivimaalt laekusid talle üpris suured sissetulekud, nii et tema surma ajaks oli Pernsteinil nii Firenze pankades kui ka Riias deponeeritud tuhandeid kuldnaid. Kogu see varandus langes järgnevalt paavstile.
Gerontoloogia
Gerontoloogia ehk vananemisteadus on bioloogia haru, mis uurib organismide vananemise põhjusi ja mehhanisme.
Gerontoloogia uurimustulemusi rakendatakse geriaatrias vananemisest tingitud haiguslike muutuste ennetamisel ja ravil.
Liblikaefekt (film)
"Liblikaefekt" on 2004. aastal USA-s valminud ulmetriller.
Süžee
Evan Treborni (Ashton Kutcher) lapsepõlvemeenutused on täis mäluauke, mille jooksul on toimunud kohutavaid sündmusi. Lugedes nüüd tudengina üht lapsepõlves peetud päevikut, leiab Evan end korraga minevikust. Järeldades, et see oli võimalik tänu päevikule, otsustab ta minna ajas tagasi, et muuta asjade käiku. Kuid iga kord olevikku naastes leiab poiss, et tema tegudel on ettearvamatud ja katastroofilised tagajärjed.
Hispaania kuningas
Hispaania kuningas on Hispaania riigipea ametinimetus. Praegune Hispaania kuningas on alates 19. juunist 2014 Felipe VI.
Vaata ka
Monarchia Hispanica
Klāņi
Klāņi või Klāņas on küla (mazciems) Kuramaal Lätis Talsi piirkonnas Vandzene valla edelaosas.
Küla jääb valla keskusest Vandzenest 6,5, piirkonna keskusest Talsist 10 ja Riiast 132 kilomeetri kaugusele. Klāņi on tekkinud endise Klāņi mõisa (Klanen) keskuse juurde.
Geriaatria
Geriaatria on gerontoloogia rakendus, mis on keskendunud vanemale eale iseloomulike haiguste ennetamisele ning ravile.
2011. aasta Brasiilia tulvad
pisi|Mudavool [[Teresópolises]] 2011. aasta tulvad Brasiilias Rio de Janeiro osariigis said alguse tugevatest vihmasadudest 11. ja 12. jaanuaril 2011. Mägede nõlvadel paiknevad linnad said kahjustusi suurte vee- ja mudavoolude ning mudalihete tõttu. Voolud purustasid autosid ja maju ning põhjustasid inimohvreid. 15. jaanuari seisuga oli hukkunud vähemalt 610 inimest, sealhulgas ka mitu päästjat.
Suurimaid kahjustusi sai Teresópolise linn, mis kuulutati looduskatastroofi piirkonnaks. Selle linna ümbrustes on mitu küla täielikult hävinenud, sinna viivad maanteed ja sillad on purunenud. Brasiilia presidendi Dilma Rousseffi sõnul on nii šokeerivate tagajärgede põhjuseks ka inimtegur, sest tegu on ebaseadusliku ehitusega. Mõnedes paikades lubasid kohalikud omavalitsused vaestele inimestele oma elamuid ohupiirkondadesse rajada.
Ohvrite arv oli seal seisuga 15. jaanuar 229 inimest. Nova Friburgos oli hukkunud 246 inimest.
Nõlvadelt evakueeriti üle 5000 perekonna, veel 3000 perekonda on kodutuks jäänud ja ööbivad kohalikes koolimajades.
Sibeliuse Akadeemia
Helsingi Kunstiülikooli Sibeliuse akadeemia (soome keeles Taideyliopiston Sibelius-Akatemia, lühend SibA) on üks Helsingi Kunstiülikooli kolmest akadeemiast. See on ainus muusikakõrgkool Soomes ning üks suuremaid põhjamaades.
Ajalugu ja nimed
Sibeliuse akadeemia on asutatud 1882. aastal Helsingi Muusikainstituudi nime all, 1924. aastast kannab see nime Helsingi Konservatoorium ja 1939. aastast Sibeliuse Akadeemia. 2013. aastal liideti see vastloodud Helsingi Kunstiülikooliga. Kõrgkooli nimi pärineb soomlaselt heliloojalt Jean Sibeliuselt, kes õppis seal aastatel 1885–1889 ning õpetas mõnda aega 1890. aastatel. Sibeliuse akadeemia kirikumuusika osakond asub Kuopios.
Kasvandikud
Enamik Soome kutselistest muusikutest on koolitatud Sibeliuse akadeemias. Seal on õppinud rohkelt eesti muusikuid ja heliloojaid, sealhulgas Jüri Reinvere, Märt-Matis Lill, Andrus Kallastu, Mikk Murdvee ja Lauri Õunapuu. Koolis õpib umbes 1700 üliõpilast.
Rakvere põllumeeste konvent
Rakvere põllumeeste konvent asus Rakvere linnas.
Konvendi tegevus- ja valimispiirkonda kuulusid Mahu, Sõmeru ja Rakvere vald.
Konvendi juhatus: esimees Mihkel Soosalu, Eduard Tõevere, Jaan Penn.
Konvendi poolt valitud Põllutöökoja liige: Karl Pajos.
Konvendi liikmed: Johannes Õiglane, Jaan Õunapuu, Arnold Grünfeldt, Gustav Püss, Joosep Laaspere, Eduard Orupõld, Oskar Peil, Martin Klaas, Karl Trestip, Johannes Kesküla, Julius Veskus, Kusta Kruusimaa, Aleksander Taliga (seltskondlikkude organisatsioonide poolt), Karl Pajos (ühistegeliste asutiste poolt], Marta Davel (maanaiste poolt).
Sipelglased
pisi|Sipelga [[Myrmecia nigrocincta pea Austraalias]] Sipelglased (Formicidae) on ühiseluliste putukate sugukond kiletiivaliste seltsist.
Maailmas on üle 20 000 liigi sipelglasi (teistel andmetel 7600), Eestis 54 liiki (teistel andmetel 38).
Teadaolevalt teeb maailma kiireima liigutuse lõkslõugne sipelgas Odontomachus bauri – nimelt oma lõugadega. Ta suudab lõuad kokku laksatada 2000 korda silmapilgutusest kiiremini: kiirusega 35–64 meetrit sekundis. Ta avab oma lõuad kahe suure peas asuva lihasega ja hoiab neid lahti vedrulukustuse taolise elundi abil.
Enamik sipelgaid elab troopikas. Eesti sipelgaist on tuntuimad punakaspruunid metsasipelgad kuklased (Formica – 15 liiki), väikesed mustad, pruunid või kollased murelased ja punakad rautsikud. Eesti suurimad sipelgad on hobusipelgad, kes rajavad oma käike haigete või surnud puude tüvedesse. Aedades, niitudel ja põldudel esineb sageli väikeste mustade mullamurelaste pesi.
Enamik sipelgaid ehitab pesa pinnasesse, kuklased teevad okastest ja muudest taimeosadest maa peale suuri kuhilpesi. Mõnd liiki sipelgad elavad parasiitidena teiste pesades.
Olenevalt sipelgaliigist on peres üks kuni mõnisada emasipelgat, kes elavad ja munevad sügaval pesas. Paljude sipelgate vastsed nukkuvad kookonis. Aastane juurdekasv on vähemalt üks põlvkond tiivulisi isaseid ja emaseid. Pärast lendlust ehk pulmalendu isased hukkuvad, emased murravad oma tiivad ja lähevad pessa tagasi või asutavad uue pere.
Põhiline osa perest on töölised ehk töösipelgad, kellel on tööjaotus. Pesa kaitsevad kõik töölised, kasutades oma tugevaid lõugu ja sipelgamürki.
Amatsoonsipelgate peres ei ole töölisi, selle asemel esineb "orjapidamine", kus vajalikke töid teevad teiste sipelgaliikide pesadest röövitud vastsetest ja nukkudest arenenud sipelgad. "Orjapidamist" esineb teistelgi sipelgaliikidel.
Sipelgad suhtlevad omavahel lõhnade abil. Nad toituvad peamiselt teistest putukatest, lehetäide magusast eritisest ja taimemahlast, aga ka seemnetest või kasvatatakse pesas toiduks seeni. Kuklaste seas on mitu väga kasulikku liiki. Et kuklased söövad ka kahjurputukaid, on nad Eestis looduskaitse all.