cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jäämaja
Ehitusel vajaminevad jääkamakad külmutati kokku vee abil. Hoone oli 20 meetrit kõrge ja 50 meetrit lai, väljast varustatud jääst kahurite ja seinakujudega, seest jäämööbliga, koguni jääst patjadega jääst voodil. Talveaeda valati jääst puud, nende okstele asetati jääst linnud. Jäämaja kasutas Anna Ivanovna ühtlasi kättemaksuks vanale vürstile Mihhail Aleksejevitš Golitsõnile, kes oli abiellunud tema tahte vastaselt katoliiklasega. Varsti lesestunud vürsti määras keisrinna naituma ühe oma inetu kalmõkitarist õuedaamiga ja veetma pulmaöö Jäämajas. Külmumast päästis paari pruudi pärlikee, mis vahetati valvuri lambanahast kasuka vastu.
Ehitist kui Anna Ivanovna ajastu ehk kõige ilmekamat nähtust on kujutanud kirjanik Ivan Lazetšnikov ühes esimeses vene ajaloolises romaanis "Jäämaja" (1835), mis ilmus eesti keeles 1961. aastal.
Marit Tarkin
pisi|Marit Tarkin Marit Tarkin (sündinud 21. septembril 1968) on eesti koolijuht ja õpetaja.
Ta õpetas aastatel 1994–2021 Kuressaare Gümnaasiumis eesti keelt ja kirjandust. Aastatel 2021–2022 töötas Marit Tarkin Saaremaa Gümnaasiumis kogukonnajuhina. 17. oktoobril 2022 asus ta ametisse Kuressaare Nooruse Kooli (endine Kuressaare Gümnaasium) direktorina.
Veronika Dari
Veronika Dari (vene Вероника Вадимовна Дарий; 9. august 1989 – 11. oktoober 2005 Tallinn) oli 16-aastane koolitüdruk, kes sai 7. oktoobril 2005 umbes kell 7.45 hommikul Kreutzwaldi tänaval Kesklinna Vene Gümnaasiumi poole minnes lasu oimukohta, kui väidetavalt sihiti Tiit Ottist.
Dari suri saadud vigastustesse Mustamäe haigla intensiivraviosakonnas 11. oktoobril teadvusele tulemata. Tema vanemad annetasid tütarlapse neerud abivajajatele.
5. mail 2008 mõistis Harju Maakohus tulistamisega seotud neli meest vangi.
16. märts
16. märts on Gregoriuse kalendri 75. (liigaastal 76.) päev. Juliuse kalendri järgi 3. märts (1900–2099). Aasta lõpuni on 290 päeva.
Võrukesed
pisi|[[Võrukeste lipp]] pisi|Võru keele oskajate protsent Eesti omavalitsustes ja arv suuremates elukohtades 2011. aasta rahvaloenduse andmetel
Võru keele oskust võrukeste identiteedi põhilise alustalana näitab see, et võrukesteks võib nimetada ka kõiki neid, kes ennast ise niisugusena määratlevad, vaatamata sellele, kas nad elavad Võrumaal või mujal (Valk, 2000, lk 42 ). Võru keelt mittevaldavate Võrumaa elanike seas oli uurimuse järgi vaid 3% neid, kes nimetasid ennast võrukesteks (Valk, 2000, lk 49 ). Küll aga võib väita, et võrukeseks olemise juures on suur tähtsus ka ajaloolise Võrumaa piirkonnas sündimisel ning vanemate päritolul (Valk, 2000, lk 43 ).
Võrukeste identiteedi kohta läbi viidud uurimus näitab, et kuigi oma grupi eristamist teistest päritolugruppidest peetakse ebaoluliseks, on võrukeste ja ka setude uhkustunne oma päritolugrupi üle ning seotus sellega oluliselt tugevam, kui teistel eestlastel, mitte-eestlastel ning oma identiteedi määratlemata jätnud inimestel (Valk, 2000, lk 43 ).
Veel üks küllaltki oluline tahk võrukeste identiteedi juures on traditsiooniliste tööde (näiteks või, sõira ja verivorsti tegemise, laastukatuse löömise, lehmalüpsmise ning lammastepügamise) oskus. Nii traditsioonilisi naiste- ja meestetöid, käsitöid kui ka loomadega seotud töid oskavad paremini ja kasutavad rohkem tugeva identiteediga võrukesed (Valk, 2000, lk 52 ).
Võrukesi on maailmas umbes 70 000 (74 499 ). Neid peetakse otsekohesteks ja usaldavateks, põhjaeestlastest temperamentsemateks. Tuntud on võrukeste külalislahkus. Võru maarahvas arvestab paljuski veel külakogukonna arvamuse ja tavadega, ka linnavõrukestele on oma suguvõsa küllalt tähtis. Külades on alles palju iidseid kombeid, Võrumaalt on üles kirjutatud palju rahvalaule ja -jutte.
Alates 1990. aastatest on võru keelt ja kultuuri senisest rohkem väärtustatud, sealhulgas on loodud üsna arvestatav võrukeelse kirjanduse kogum. Muuhulgas on ka Vikipeediast olemas võrukeelne variant.
Võrukeste kujunemine
Silvia Laul on 1986. aastal võrukeste kujunemise kohta kirjutanud, et muistse Võrumaa rahvastik kujunes ühises suures hõimurühmituses, kuhu kuulusid veel vepslaste, karjalaste, isurite ja vadjalaste esivanemad. Ta viitas, et keeleteadlane Ella Keem [ Hella Keem] on põhjalikult uurinud võru murret ja selle suhet teiste naabermurretega. Autori sõnul võib arvata, et Keemi poolt eristatud vanad ühisjooned võru murdes, vadja, vepsa ning karjala keeles pärinevadki ajast, mil üksteisega oldi veel piisavalt lähedased. Kogu mainitud kultuuriala iseloomustab veel meie ajaarvamise algussajandeil maapealsete kalme ehituste puudumine. Samal ajal matsid põhja- ja lääne-eestlased, soomlased ja liivlased, kes tegelesid juba intensiivselt põlluviljelusega, oma surnud maa peale ehitatud kivikalmetesse (Laul, 1986a, lk 8–9 ).
pisi|[[Matsi (Rõuge)|Matsi külas asuv kääbas]] Kohalike matmiskommete erinevusest ja nende edasisest arengust teeb autor veel järgnevaid järeldusi. Võrumaal levisid 5.-6. sajandist peale teistsugused maapealsed kalmed, mis ei olnud ehitatud kividest, vaid kuhjatud liivast. Nii nagu kivikalmetesse, maeti ka nendesse surnud põletatult. Sellised liivakääpad olid omased ka idapoolsetele naabritele, kellega varemgi oldi ilmselt suguluses (Laul, 1986a, lk 9 ). Artikli avaldamise ajal olid eesti arheoloogid seisukohal, et mujal Eestis levinud kivikalmetest erinevad kohalikud liivakääbaste vormis muinaskalmed on jäetud meile juba kiviajast alates koha peal kujunenud läänemeresoomlaste idarühma kuulunud hõimude poolt, kes olid ka võrulaste esivanemad (Laul, 1986a, lk 9 ).
Artiklis lõunaeesti murdealade kujunemisest on Laul ka oletanud, et võru ja teiste murdealade piirid võisid hakata välja kujunema 3.-5. saj. jooksul, kuna sel ajal eristuvad kivikalmete alal Lääne-Eesti ja saared muust Põhja-Eestist (Laul, 1986b, lk 32 ).
Suuremaid muutusi võrukeste kujunemisloos hakkas toimuma alates I aastatuhande lõpust m.a.j., mil viikingite Bütsantsi kulgevad kaubateed hakkasid läbima idapoolsemate läänemeresoome rahvaste asualasid. Viikingi-slaavi ekspansioon ja järgnenud Vana-Vene riigi teke viis kohaliku rahvastiku järkjärgulisele segunemisele. Katkes ühenduslüli Eesti kaguosa kääbaskultuuri järglaste ja itta jäänud sugulashõimude vahel. Lisaks Saksa ordu ja katoliku kiriku pealetungile alates 12. sajandi lõpust, intensiivistasid siin oma rünnakuid ka Novgorodi ja Pihkva vürstiriigid. Vabadusvõitluse lõpuks kujunenud poliitiline ja usuline piir jagas sellest alates võrumurdelise rahvastiku kaheks (Laul, 1997, lk 93 ).
Pihkva valdusse ja ortodoksse kiriku ning slaavi kultuurisfääri jäänud rahvastiku baasil kujunesid eraldi rühmana setud, kelle keeles ja kultuuris justnagu konserveerusid vanad läänemeresoomelised ning kunagistest sidemetest volgasoomlastega säilinud ühisjooned (Laul, 1995, lk 142–151, viidatud Laul, 1997, lk 93 ).
Võrukesed ja lõunaeestlased keskajal ning varauusajal
Heiki Valk kirjutab 1997. aastal, et selgelt tajutavad erinevused Põhja- ja Lõuna-Eesti vahel on jälgitavad ka keskajal. Arheoloogiliste leidude põhjal saab määratleda uutmoodi, nooremast rauaajast oluliselt erineva ajastu algust Lõuna-Eesti kultuurialal juba 13. saj. keskpaigast või teisest poolest alates, samas kui Põhja- ja Lääne-Eestis on keskaeg arheoloogilise perioodina jälgitav alles 13. saj. lõpuveerandist või 14. saj. algusest (Valk, 1997, lk 118 ). Lõuna-Eesti ainelise kultuuri esmane ja ühine erijoon 13.–17. sajandini on eheterohkus, mis tuleb esile nii kalmistutes, juhu- kui ka aardeleidudes. Hilisemal ajal ilmuvad uued üle-eestilise levikuga, linnalise algupäraga ehtevormid, kuid nendegi esinemissagedus on Lõuna-Eestis märkimisväärselt suurem, kui mujal (Valk, 1997, lk 119 ).
Keskaegsel Võrumaal toimusid seoses kolonialiseerimisega veel kaks suuremat vastandlikku sotsiaalset arengut. Esiteks, erinevalt Põhja- ja Lääne-Eestist, kus osa muinasvanematest said vallutuse järel väikevasalli staatuse, kaotasid Lõuna-Eesti ülikud oma positsiooni ja sulasid talurahva hulka. Kuna Lõuna-Eestis puudus sotsiaalne vahekiht, kes kannaks maarahvale üle uue aja kombeid, jäi piirkond tervikuna kultuurilises mõttes märksa vanamoelisemaks kui Eestimaa põhja- või lääneosa. Kuni Rootsi ajani püsisid laialdaselt kasutusel mitmed rauaaegse algupäraga ehtetüübid, nt hoburaudsõled ja spiraalsõrmused. Maarahvas pidas väga tähtsaks vana kommet matta surnuid mitte kirikaeda, vaid poolpaganlikele, tihti väikekabelitega seotud külakalmistutele (Valk, 2005, lk 127 ).
Teiselt poolt võib aga näha, et eristaatuse säilitasid Tartu piiskopkonnas tõenäoliselt küll Liivimaa kagupoolseimad, Pihkva valdustega külgnevad piirialad. Misso lähisel asuva Siksälä kalme kaevamistulemuste järgi on näha, et relvadega matmine jätkus siin kuni 15. sajandini. Niisugused matusekombed viitavad piirkonna suurele usuvabadusele: kiriku kontroll äärealade üle jäi veel kaks sajandit pärast vallutusi väga nõrgaks (Valk, 2005, lk 127 ).
Ruila mõis
Ajalugu
Ruila mõisat (saksa keeles Ruil) on esmamainitud 1417. aastal, kui mõis oli Tallinna linnusekomtuuri residents. 1622. aastast oli mõis Ulrichite valduses. 17. sajandil eraldati tolleaegsest suurest mõisast mitu mõisa, nende hulgas Haiba mõis ja Laitse mõis. Ruila mõis kuulus mitme põlvkonna jooksul Ulrichite suguvõsale. Kui mõisa pärinud Friedrich Johann von Ulrichi (1744–1801) neljas tütar Katharina Friederike abiellus Magnus Adolph Theodor von Bremeniga, läks mõis 1814. aastast Bremenite suguvõsa kätte ja kuni 1939. aastani kuulus Bremenitele. Mõisa härrastemaja püstitasid 1859. aastal Bremenid. Hoone esimene korrus on kivist, teine puidust.
Mõisa peahoones asub tänapäeval kool, tallis tegutseb ratsaspordibaas. Säilinud on ka muid kõrvalhooneid ja suur park.
Mõisahooned
Esimest korda on Ruila mõisa mainitud 1417. aastal, mil mõis kuulus Saksa ordule ning aeg-ajalt resideeris seal Tallinna linnusekomtuur. Mõis on rajatud muinasaegsesse kultusepaika, millest annab aimu ka koolimaja külje all paiknev peaaegu maasse vajunud kultusekivi. pisi|[[Ruila mõisa park ]] Keskaegne mõisahoone purustati 16. sajandil Liivi sõja ajal Vene vägede poolt. Omaaegsele kindluselamule viitab tänini säilinud osa keskaegsest hoonest – pooleteise meetri paksune laskeavadega sein, mille varemetest on ümberehituste käigus kohandatud jääkeldri vahesein. 1624. aastal kinkis Gustav II Adolf mõisa Johann Ulrichile ning mõis jäi Ulrichite suguvõsa kätte mitmeks põlvkonnaks. 17. sajandil eraldati tolleaegsest suurest Ruila mõisast mitu muud mõisa, nende hulgas Haiba ja Laitse mõis. Kui Johann von Ulrichi neljas tütar Katharina Friederike abiellus Magnus Adolph Theodor von Bremeniga, läks mõis 1815. aastast Bremenite suguvõsa valdusse ning kuni 1939. aastani kuuluski Bremenitele. Viimane Ruila mõisasüdamiku omanik (100 ha) Arved Bremen (sünd. 26.01.1893) põgenes 1939. aastal Saksamaale.
Võrukesed
Võrukesed ja lõunaeestlased keskajal ning varauusajal
Arhailiste joontena on Võrumaa matusekommetes püsinud tänini väga tähtsana näiteks rohked matusetoidud ning Eestis ainulaadne matuserongi peatamise ja puutüvesse risti lõikamise komme (Valk, 2005, lk 128 ).
DP
DP või Dp või dp võib tähendada järgmist:
Ruila mõis
Mõisahooned
Praegust mõisahoonet võib lugeda klassitsistlike lisanditega historitsistlikus stiilis ehitiseks. 17. sajandil püstitatud esimene korrus on ehitatud paekivist ja 19. sajandil lisatud teine korrus on puidust. Mõlemal korrusel on säilinud 19. sajandi ahje, barokse vormistusega tahveluksi ning laud- ja parkettpõrandaid. Hoones on 11 mõisaaegset ahju, mis on senini töökorras.
Mõisakompleksi kuuluvad Ruila mõisa peahoone, ait, tõllakuur, tallid, sepikoda ja park. Ruila tallides saab nii ratsutada kui ka vankrisõitu teha ning huvilistele korraldatakse ekskursioone. Ruila koduloomuuseumis on võimalik tutvuda kooli ja ümbruskonna ajalooga.
Kindlasti tasub Ruilas olles külastada ka Kääbaste mäel asuvat Ukukivi, mis on tuntud ka Ruila Lossikivi, Neitsikivi, Lindakivi ja Kalevipoja põllekivina. See on Eesti suurim ohvrikivi, mille ohvrilohu läbimõõt on ligi 40 cm.
Projekti "Unustatud mõisad" raames korraldatakse Ruila mõisas külastuspäevi ja suviti toimuvad Ruila tallis ratsavõistlused.
Hüüru mõis
pisi|Kunagise Hüüru mõisa peahoone
Hüüru mõis (saksa keeles Huer) oli rüütlimõis Harjumaal Keila kihelkonnas. Tänapäeval jääb kunagine mõisasüda Saue valda. Mõisa peahoones asub tänapäeval Saue Raamatukogude Hüüru teeninduspunkt ja Hüüru Külaselts. Kunagi oli seal pood.
Ajalugu
Hüüru mõis oli Harku mõisa karjamõis, mis rajati 1560. aastal Vääna jõel paiknevale Harku mõisa veskikohale. Omanikuks või rentnikuks oli Konstantin von Weymarn. 1560. aastal läänistas ordumeister Gotthard Kettler Hüüru mõisa ja veski truu teenistuse ja sõjakahjude hüvitamiseks Tallinna kodanikule Blasius Hochgravele. Blasius Hochgrave oli Mustpeade vennaskonda kuulunud Tallinna kaupmees ja Tallinna rae liige. Kahjuks langes Blasius Hochgrave 11. septembril 1560 Jeruusalemma mäe lahingus Tallinna kaitsmisel. Tema mälestuseks on püstitatud nn Marta tänava rist, mis on vanim Tallinna eraisikule pühendatud mälestusmärk. Hohgravede meesliini lõppedes läks Hüüru mõis kaasavarana Wrangellide suguvõsale. Näiteks selgub 1670.-1678. aasta dokumentidest, et Hüüru mõis ja veski kuuluvad Wilhelm Wrangellile. Tallinna Linnaarhiivist leitud dokumentidest selgub, et aastatel 1680-1684 kuulus Hüüru veski Tallinna kaupmehele Albrecht Fiantile. Pärast Põhjasõda kuulus Hüüru mõis assessor Wrangellile.
1827. aastal ostis major Karl Gustav von Wrangellile kuulunud Hüüru mõisa avalikul müügil Harku mõisa omanik kaptenleitnant Peter Ludwig Kontantin von Ungern-Sternberg (1779-1836). Vene sõjalaevastiku kapten oli tol ajal üks rikkamaid mehi. Tema isa Otto Reinhold Ludwig von Ungern-Sternberg oli kuulus nn Ungru krahv. Peter Ludwig Konstantin von Ungern-Sternbergile kuulusid veel Hiiu-Suuremõisa, Võnnu, Keskvere, Tagavere, Undla, Nõva, Alavere ja Lehmja mõis. Hüüru mõisnik oli aadrimatriklis 1848. aastal tema abikaasa Wilhelmine Charlotte Baronin Ungern-von Sternberg. Ungern-Sternbergid ise Hüüru mõisas ei elanud, mõisa järele vaatas vallatalitaja Tõnso Rein ja tema abi Vaino Jüri, kes täitsid ühtlasi mõisapolitsei ülesannet.
1875. aastal müüdi Harku, Hüüru ja Lehmja mõis tiibadjutant Carl Gustav Robert Eginardi poeg Ungern-Sternbergile (sündinud 1845 Kärdlas, surnud 1908 Londonis).
1892. aastal muutus Hüüru mõis Rannamõisa kõrvalmõisaks, kui selle ostis Alexander von Weymarn (1861–1914), kes elas Murastes. Weymarnide suguvõsale kuulus mõis kuni võõrandamiseni 1920. aastal.
Aastatel 1921-1973 asus Hüüru mõisahoones Harku 6-klassiline algkool. 1939. aastal õppis selles koolis 80 last ja kooli juhatas Heino Vammus. Kool asus Hüüru mõisahoones 1973. aastani. Aastatel 1947–1975 asus Hüüru mõisahoones ka Harku Küla TSN Täitevkomitee. 1970. aastatel kolis mõisa peahoonesse Hüüru raamatukogu.
1990. aastatel oli mõisahoones ka teabetuba ning tegutsesid Kaitseliit, pillimehed ja naisannsambel. Alates 2000. aastast tegutseb mõisahoones eakate selts Sügiskuld ja alates 2007. aastast MTÜ Hüüru Külaselts.
Mõisakompleks
Mõisa ühekorruseline lameda katusega historitsistlik härrastemaja on 19. sajandi teisel poolel ümber ehitatud varasematest hoonetest. Häärberi parempoolses otsas on silmapaistev ärklilaadne juurdeehitis. Historistlik kiviosa on ehitatud 19. sajandi kolmandal veerandil (ilmselt Carl Gustav Roberti ajal) ja puitosana 19. sajandi lõpus (ilmselt von Weymarnite ajal).
Teisel pool Keila maanteed on säilinud uusgooti stiilis sepikoja varemed ja trahteriks renoveeritud vesiveski. Üksikud ülejäänud säilinud kõrvalhooned on enamasti ümber ehitatud. Kunagisest Tallinna–Keila maantee kivisillast on säilinud ainult otsapostid, tänapäevane tee viib üle jõe mõnikümmend meetrit lõuna pool.
Karl Muru
Karl Muru (1. jaanuar 1927 Kaarepere vald – 30. mai 2017) oli eesti kirjandusteadlane ja -kriitik.
Töökäik
Aastatel 1951–1959 õpetas ta Rapla Keskkoolis eesti keelt.
Aastast 1962 töötas ta Tartu Riikliku Ülikooli eesti kirjanduse ja rahvaluule kateedris vanemõpetajana, hiljem dotsendi ja professorina.
Aastatel 1981–1983 pidas loenguid Jyväskylä ülikoolis, 1998 valiti ta samas audoktoriks.
Teadustöö
Muru on uurinud peamiselt 20. sajandi eesti luulet ning kirjutanud rohkesti luulearvustusi. Ta on koostanud õpperaamatuid ja -materjale koolidele.
Isiklikku
Karl Muru abikaasa Ilme Muru (1931–2020) oli 1959–1993 Elva keskkooli õppealajuhataja. Neil on poeg Andres.
Tsisternvagun
thumb|Tsisternvagunid [[Ülemiste kaubajaam|Ülemistel]] Tsisternvagun on rööbasteel kasutatav veok, mis on mõeldud transportimaks reeglina heledaid- või tumedaid naftasaadusi, või ka veeldatud süsivesinikgaase.
Rapla–Järvakandi–Kergu maantee
pisi|Maantee Raela ja Juulu küla piiril
Sillad Rapla–Järvakandi–Kergu maanteel
Sildade nimistu pärineb Maa-ameti andmebaasist.
Asulad Rapla–Järvakandi–Kergu maanteel
Rapla linn, Tuti küla, Mahlamäe küla, Väljataguse küla, Juula küla, Raela küla, Raikküla küla, Kaigepere küla, Põlma küla, Purku küla, Vahakõnnu küla, Ahekõnnu küla, Järvakandi alev, Selja küla, Kõnnu küla, Kaisma küla, Sohlu küla, Kergu küla.
Kiili
thumb|Kiili
Alevik tekkis pärast II maailmasõda möödunud sajanditel sinna asustatud Vene tsaariarmee sõdurite elupaiga kohale ja seetõttu kandis kuni 1977. aastani nime Veneküla. 18. augustil 2008 sai Kiili alevik alevi staatuse.
Omaette külana on Veneküla esmamainitud 1750. aastal Sausti mõisa adramaa revisjonis Wenne Külla nime all. Asula praegust nime on esmamainitud 1782. aastal, kui hingeloendis-revisjonis on mainitud üht kohalikku vabadikku nimega Kuily Jurri.
Rafael Caldera
thumb Rafael Antonio Caldera Rodríguez (24. jaanuar 1916 San Felipe – 24. detsember 2009 Caracas) oli Venezuela poliitik, aastatel 1969–1974 ja 1994–1999 Venezuela president.
Rafael Caldera jäi varakult orvuks ning kasvas üles oma tädi ja selle juristist abikaasa jõukas perekonnas. Aastatel 1931–1938 õppis ta Venezuela Keskülikoolis õigusteadust ning omandas doktorikraadi. Hiljem oli ta mitmes ülikoolis sotsioloogia ja õigusteaduse õppejõud.
Aastatel 1959–1962 oli ta Venezuela parlamendi alamkoja esimees.
Rafael Caldera kandideeris ka kõikidel järgnevatel presidendivalimistel, kuni 1968. aastal osutus valituks. Ta oli presidendi ametis 11. märtsist 1969 kuni 12. märtsini 1974. Seejärel kuulus ta kuni 1994. aastani parlamendi ülemkotta.
Aastal 1983 kandideeris ta taas presidendiks, kuid kaotas Jaime Lusinchile. 1988. aasta valimistel ei valitud teda enam partei presidendikandidaadiks.
Aastal 1993 lahkus ta COPEI-st ja asutas uue partei, Convergencia Nacionali, mille esindajana kandideeris presidendiks, ning võitis valimised. 2. veebruaril 1994 alustas ta oma teist ametiaega presidendina, mis kestis 2. veebruarini 1999.
Elu viimastel aastatel kannatas ta Parkinsoni tõve all.
Lembit Andresen
Lembit Andresen (22. aprillil 1929 Kunda – 1. märts 2016) oli eesti pedagoogikateadlane, pedagoogikadoktor, Tallinna Ülikooli professor. Tema peamine uurimisteema on eesti rahvakooli vanem ajalugu. Ta oli Nigol Andreseni vennapoeg.
Elukäik
Lembit Andresen lõpetas 1948 Rakvere Õpetajate Seminari, 1950 Tallinna Õpetajate Instituudi ja 1957 ajaloo erialal Tallinna Pedagoogilise Instituudi. 1969. aastal sai ta pedagoogikakandidaadi ja 1975. aastal pedagoogikadoktori kraadi; Vilniuse Ülikoolis kaitstud doktoriväitekiri käsitles Eesti rahvakooli kujunemist ja arengut 1880. aastani.
Andresen töötas õpetajana, seejärel 1958. aastast Tallinna Pedagoogilise Instituudi õppejõuna: 1977. aastast oli ta pedagoogika ajaloo professor, 1969–1971 ja 1975–1976 pedagoogika ja psühholoogia kateedri, 1991. aastast pedagoogika ajaloo õppetooli juhataja ning 2004. aastast emeriitprofessor. Ta õpetas pedagoogika ajalugu ka TLÜ Haapsalu (1999–2008) ja Rakvere (2001–2009) kolledžis.
Andresen pidas eestikeelse hariduse üheks tähtsaimaks eelduseks õpetajate ettevalmistamist, tema sellealased uurimused ulatuvad Bengt Gottfried Forseliuse seminarist (1684–1686) kuni tänapäevani. Ta kirjutas esimese Eesti pedagoogika ajaloo (muinasajast kuni 1940. aastani) ning uuris Eesti rahvakooli ajalugu seoses kirjaoskuse ja kooliraamatute arenguga. Andresen selgitas ka Lääne-Euroopa pedagoogikateaduse kaudmõjusid Baltimaade haridusele, eriti Jan Ámos Komenský ja Johann Heinrich Pestalozzi ideede jõudmist Eesti rahvakooli, ta rajas Eesti rahvakooli ajaloo uurimise koolkonna. Lembit Andresen uuris ka Tallinna Pedagoogikaülikooli ajalugu (1919–1999). Temalt ilmus ligi 300 artiklit ja 12 monograafiat.
Tunnustus
Ta on saanud riiklikel kasvatusteaduslike tööde võistlustel palju esikohti (1996–2008).
Setu keel
pisi|300px|Lõunaeesti keeleala. Setu keel on märgitud helepunasega pisi|300px|Setu keele oskajate protsent Eesti omavalitsustes ja arv suuremates elukohtades 2011. aasta rahvaloenduse andmetel
Setu keel (setu ja võru keeles seto kiil´) on Eesti põline piirkondlik keel ehk regionaalkeel, mis kuulub läänemeresoome keelte hulka. 2011. aasta rahvaloenduse andmetel oskas Eestis (peamiselt Kagu-Eestis, Setumaal) Setu murrakut 12 549 või 12 532 inimest.
Setu keel on üks lõunaeesti keeltest ja sarnaneb väga võru keelega, kuid kuna setudel on alles väga omapärased iidsed kombed ja tugev identiteet, siis räägitakse sageli võru ja setu keelest eraldi.
Teiste käsitluste järgi on setude keel eesti, lõunaeesti või võru keele Setu murre, murrak või murrakurühm.
Setu keel (koos võru keelega) on UNESCO ohustatud keelte nimekirjas.
Sügisel 2021 planeeritakse Värska lasteaias setukeelse rühma avamist.
Põrsashein
pisi|Püsik-põrsahein Põrsashein (Hypochaeris) on astrilaadsete seltsi korvõieliste sugukonda kuuluv rohttaimede perekond.
Esimesena kirjeldas põrsasheinu teaduslikult Linnaeus.
Eri hinnangutel on põrsasheinu maailmas 50–100 liiki. Enamik neist kasvab Lõuna-Ameerikas, aga mõned kasvavad ka Euraasias ja Põhja-Aafrikas.
Eestis on levinud kaks liiki:
Porgi
Kuulub Matsalu rahvuspargi Väinamere saarte sihtkaitsevööndisse.
Saunja
Saunja on mitme Eesti koha nimi:
Sõjaväeline distsipliin
Sõjaväeline distsipliin (Eesti kaitseväes = kaitseväedistsipliin) on seaduste, sõjaväes kehtivate määrustike, neist alamate õigusaktidega ja ülemate käskudega kehtestatud teenistuskohustuste ning sõjaväelise korra nõuete täpne täitmine kõigi sõjaväelaste poolt.
Distsipliin põhineb:
Kaitseväedistsipliin kohustab kõiki kaitseväelasi täpselt täitma õigusaktide ja käskude nõudeid. Ülem peab alluvate suhtes olema nõudlik, võtma tarvitusele vajalikud mõjutusvahendid, karistama neid distsiplinaarselt või algatama seaduses ettenähtud korras teenistusliku juurdluse, kui alluvad astuvad üle õigusaktide või käsu nõuetest, jätavad need täitmata, täidavad neid lohakalt ja hooletult või ei pea kinni viisakusreeglitest. (Kaitseväe sisemäärustikust)
Distsipliini tagamise põhilised vahendid:
Desktopper
Desktopper (inglise desktop publisher) on trükinduses ja/või reklaamialal ametimees, kelle tööks on pilditöötlus, küljendus, trükiste ja reklaamide jne trükiks ja/või elektroonilise meedia tarbeks ettevalmistamine. Tegemist on eesti trüki- ja reklaamialases žargoonis leiduva kõnekeelse ebakorrektse laenuga (ingliskeelseks korrektseks vasteks on production artist). Samuti kasutatakse selle ameti märkimiseks veel nimetusi disaineri assistent, AD assistent, tehniline disainer, küljendaja, trükiettevalmistaja jne.
Charlotte (Luksemburgi suurhertsoginna)
thumb Charlotte (23. jaanuar 1896 Colmar-Berg – 9. juuli 1985 Fischbachi loss) oli 1919–1964 Luksemburgi suurhertsoginna.
Ta sai suurhertsoginnaks 1919 kui tema vanem õde Marie-Adélaïde oli sunnitud troonist loobuma. Erinevalt oma õest ei sekkunud ta poliitikasse.
Saksa okupatsiooni ajal Teises maailmasõjas oli ta eksiilis Montrealis ja Londonis. Temast sai Luksemburgi rahvusliku ühtsuse sümbol.
1964. aastal loobus ta troonist oma vanema poja kasuks.
Perekond
Charlotte abiellus 1919 Bourbon-Parma printsi Felixiga. Abielust sündis 6 last:
Saunja (Lääne-Nigula)
Saunja on küla Lääne maakonnas Lääne-Nigula vallas. Saunja külas asus Saunja mõis.
Külas asuv Silmaallika nime kandev ohvriallikas on kaitstav muinsusmälestis. Saunja põhjaosa jääb Silma looduskaitsealale.
1977. aastani oli praeguse Saunja küla suurim küla Rannaküla, Saunjaga võrdväärne Kapa ning vähim liidetu Kõrgemäe küla.
2013. aastani kuulus küla Oru valda.
Küla järgi on nime saanud Saunja kihistu.
Borut Pahor
Borut Pahor (sündinud 2. novembril 1963 Postojnas) on Sloveenia poliitik, alates 22. detsembrist 2012 Sloveenia president.
Ta oli 7. novembrist 2008 kuni 10. veebruarini 2012 Sloveenia peaminister.
Borut Pahor oli varem Sotsiaaldemokraatliku partei esimees. Aastast 2012 on ta sõltumatu.
Borut Pahor õppis Ljubljana ülikoolis sotsiaalteadusi; astus üliõpilasena kommunistliku partei liikmeks ning toetas Milan Kučani reformistlikku suunda.
Esimestel vabadel valimistel 1990. aastal valiti Borut Pahor Sloveenia parlamenti. Aastatel 2000–2004 oli ta parlamendi alamkoja esimees. Aastal 2004 valiti Borut Pahor Euroopa Parlamendi liikmeks.
2. detsembril 2012 võitis ta senist Sloveenia presidenti Danilo Türki presidendivalimiste teises voorus.
Juunikommunistid
Juunikommunistid on Eestis pärast 1940. aastal toimunud nn juunipööret peagi Eesti Kommunistlikku Parteisse astunud isikud, kohalikud oportunistlikud kollaboratsionistid, kes eristusid n-ö põliskommunistidest, umbes 100 isikust, kes olid kuulunud komparteisse juba juunipöörde eel.
Kõnekeeles on juunikommunistid ka eestimaalased, kes osalesid kaasajooksikutena vabatahtlikult 21. juunil 1940 toimunud Eesti valitsuse vastastel demonstratsioonidel, olid nende demonstratsioonide organisaatorid ja valmistasid Andrei Ždanovi juhtimisel ette Eesti inkorporeerimist Nõukogude Liitu (vt ka Eesti NSV).
Tegevus
Punaarmee väeosade relvastatud toetusel läbi viidud demonstratsioonidel tunnustati baaside lepingut, Punaarmeed ja tema juhti Kliment Vorošilovit. Peale selle saadeti parimad tervitused Molotovile ja Ždanovile ning hüüti "Elagu!" Stalinile. Avaldati arvamust, et valitsus on käitunud vastutustundetult, sõlmides Balti Sõjalise Liidu, mis on NSV Liidu vastane ja mis tõukab Balti riigid sõtta ning et Stalini ja teiste rahupoliitika on õigeaegselt selle leppe avalikustanud ja aidanud sellega töötaval rahval paljastada kodanlaste sepitsused.
Suurimad meeleavaldused toimusid Tallinnas ja Tartus, kus nõuti baaside lepingu tingimuste täitmist, NSV Liidu vastaste elementide välja juurimist, uue valitsuse kujundamist, Kaitseliidu laialisaatmist, töölisliikumise tegelaste tagakiusamise lõpetamist, tööliste vallandamise lõpetamist.
Tallinnas kogunesid inimesed kõigepealt oma töökohtade juures, siis mindi Vabaduse väljakule, kus peeti kõnesid. Sealt mindi edasi rongkäiguga Kaarli puiestee kaudu üle Toompea Pikale tänavale. Sealt edasi Mere puiesteele ja Kadriorgu. Seal läks delegatsioon Pätsi juurde. President Päts pöördus Kadrioru lossi rõdult kogunenute poole, kuid teda katkestati esimese lause järel rõveda sõimuga. Peale tema olid rõdul veel Laidoner ja kolonel Grabbi. Seejärel läksid demonstrandid Keskvangla juurde ja vabastasid ise kõik seal viibivad vangid, kellest kaugelt suurem osa olid kriminaalkurjategijad. Toompeal heisati punane lipp.
Eesti politseile ja teistele EV asutustele oli verevalamise vältimiseks antud korraldus sündmustesse mitte sekkuda ning vastupanu mitte avaldada. Ainsaks erandiks jäi tulevahetus Raua tänava algkooli juures (praegu Tallinna 21. Kool).
Õhtul avaldas president kirja, millega nimetas ametisse uue valitsuse peaminister Johannes Vares-Barbaruse juhtimisel. Peaministri asetäitjaks sai Hans Kruus, haridusministriks Johannes Semper, kohtuministriks Boris Sepp, majandusministriks Johannes Nichtig, põllutööministriks Aleksander Jõeäär, siseministriks Maksim Unt, sotsiaalministriks Neeme Ruus, sõjaministriks Tõnis Rotberg, teedeministriks Orest Kärm, välisministriks Nigol Andresen.
Fundamentaaljada
Fundamentaaljadaks ehk Cauchy jadaks nimetatakse jada vn, mille elemendid teineteisele indeksi n kasvades lõputult lähenevad.
Definitsioon
Olgu M meetriline ruum kaugusega \rho. Jada nimetatakse fundamentaaljadaks, kui iga positiivse reaalarvu ε > 0 korral leidub selline naturaalarv N, et iga naturaalarvu n, m > N jaoks kehtib
Seda asjaolu märgitakse lühemalt kujul ent öeldakse, et jada koondub fundamentaalselt.
Erinevalt koonduvusest, mis on seotud mõne kindla ruumiga, võib jada fundamentaalsust lugeda jada sisemiseks omaduseks.
Täielikkus
Iga koonduv jada on fundamentaaljada, kuid vastupidine üldiselt ei kehti. Meetrilist ruumi, milles iga fundamentaaljada koondub, nimetatakse täielikuks meetriliseks ruumiks.
Karkrist
thumb|Karkrist Karkrist on heraldilise risti erim, millel on iga haru lõpus põikpuu.
Karkrist on tuntud kui Austria poolametlik, haakristile vastandatud embleem aastail 1934–1938.
Eesti Vabadusrist on pikendatud karkristi kujuline.
Eksponentvõrrand
Eksponentvõrrand on võrrand, milles tundmatu esineb astendajas. Näiteks on eksponentvõrrandid 3^x+8=0 ja 4^{x+5}=0. Eksponentvõrrandite lahendamisel puuduvad üldised lahendusvõtted. Kuna võrrandi lahendamisel võib esineda võõrlahendeid, tuleb alati lahendeid kontrollida.
Bring Me the Horizon
pisi| Bring Me the Horizon (lühend BMTH) on 2004. aastal loodud inglise metalcore-ansambel. Ansambli laulja on Oliver Sykes (tuntud ka Oli Sykesi nime all).
Benji Madden
pisi|Benji Madden Benjamin Levi Madden, tuntud kui Benji Madden (sündinud 11. märtsil 1979, sünninimi Benjamin Levi Combs) on Ameerika Ühendriikide muusik, ansambli Good Charlotte soolokitarrist ja taustalaulja.
Isiklikku
Ta abiellus 2015. aastal näitleja Cameron Diaziga. 2019. aastal said nad surrogaatema abil tütre.
Uddeni-Wentworthi skaala
Skaalale pani aluse ameerika geoloog Johan A. Udden. Ta võttis lähtepunktiks 1 mm terasuuruse ning pakkus välja, et järgmised osakeste klassifitseerimiseks kasutatavad väärtused peaksid olema sellest kaks korda väiksemad või suuremad. Neile järgnevad eelnevast omakorda kaks korda väiksemad või suuremad jne. Vastav rida näeks 1 mm vähenemise suunas välja järgnev: 0,5 mm, 0,25 mm, 0,125 mm jne; suurenemise suunas aga: 2 mm, 4 mm, 8 mm jne. Kõiki neid väärtusi ei oleks vaja klassifikatsioonis tingimata kasutada, kuid rahnudeks, veeristeks, liivaks jne klassifitseeritavate purdsetete piirid peaksid ühtima selle süsteemi alusel leitud väärtustega.
Ameerika geoloog Chester K. Wentworth muutis pisut skaalat, kuid säilitas Uddeni skaala peamise põhimõtte, milleks on iga järgmise astme suurenemise kaks korda võrreldes eelmisega.
Koos Wentworthi täiendustega muutus skaala alguses Põhja-Ameerikas ning hiljem üle maailma kõige laiemalt kasutatavaks purdsetete terasuuruse järgi klassifitseerimise meetodiks.
Skaala on logaritmiline, sest iga järgmine aste on eelnevast kaks korda suurem. Seda ära kasutades lõi William Christian Krumbein 1934. aastal nn φ-skaala (fii-skaala).
Uudeni-Wentworthi skaalal põhinev Eestis kasutatav purdsetete klassifikatsioon:
Kõrgeimate kirikute loend
Kõrgeimate kirikute loend loetleb maailma kõrgemaid kirikuid.
Alates keskajast kuni tänapäeva pilvelõhkujate ehitamiseni kuulusid kristlikud kirikud maailma kõrgeimate hoonete hulka. Seda juba aastast 1311, mil Lincolni katedraal ületas oma kõrguselt Giza püramiide.
Fülogeenia
Fülogeenia ehk fülogeneetika on evolutsiooniteooria üks osa, mis uurib teatud liigi, perekonna või kõrgema taksonoomilise üksuse põlvnemist (fülogeneesi) ja üksikelundite, elundkondade ajaloolist arengut. Fülogeenia abistavateks harudeks on muu hulgas paleontoloogia, fülogeneetiline süstemaatika ja võrdlev anatoomia.
Kõrgeimate kirikute loend
Nimekirja on kantud kirikud kõrgusega üle saja meetri. Nimekirjast on välja jäetud teiste religioonide pühakojad.
Tartu–Koidula raudteelõik
Tartu–Koidula raudteelõik on raudtee Eestis, mis algab Tartus ja lõpeb Koidula piirijaamas.
Kõrgeimate kirikute loend
Kaldkirjas on välja toodud kirikud, mis tänapäeval pole nii kõrged, aga mis kunagi ületasid kõrguselt sadat meetrit. Selliste kirikute endine kõrgus on märgitud sulgude vahel. Need kirikud võivad loetelus esineda mitmel korral, kui nende tänapäevane kõrgus ületab endiselt sadat meetrit.
Fülogeenia
Fülogeenia uurimisobjektiks on fülogenees.
Tartu–Koidula raudteelõik
Raudteel sõidavad Eesti ja Venemaa vahelised kaubarongid, samuti riigisisesed reisirongid.
Reisiliiklus
Raudteel opereerivad AS Elroni diiselrongid liinil Tartu–Koidula. Kuni 30. augustini 2011 lõppes reisirongiliiklus Oraval, misjärel pikendati reisirongiliini Koidula peatuseni (suveperioodidel kuni Piusani).
Ajalugu
Aastatel 1889–1931 toimus raudteeliiklus Tartust Venemaale läbi Valga (vt Tartu–Valga raudtee ja Valga–Petseri raudtee).
Tartu–Petseri raudtee
Tartu–Petseri liinil olid Rebase, Vastse-Kuuste, Kiidjärve, Põlva, Ruusa, Veriora, Orava, Reola, Laane, Taevaskoja, Holvandi, Ilumetsa ja Kliima raudteejaamad ja peatused.
Tähelepanuväärsed on raudteetrassile rajatud jaamahooned, millest paljud on siiani säilinud. Enamik jaamahooneid on ehitatud Eesti Raudtee Valitsuse arhitekt Leon Johansoni tüüpprojektide järgi ning sarnanevad või on analoogsed samal perioodil rajatud Rapla–Virtsu kitsarööpmeline raudtee jaamahoonetega. Osa jaamahooneid on rajatud Nõukogude perioodil ka teiste projektide järgi.
Osaline liiklus algas raudteel juba 1931. aasta mais. Ametlikult avati ligi 90 km pikkune raudtee 31. oktoobril 1931.
Enne II maailmasõda toimus raudteeliiklus Eesti Vabariigist Venemaale läbi Petserimaal paiknenud Irboska raudteepiiripunkti. Pärast raudteeliini valmimist ujutasid Tartu üle raudteel ilma rahata kohale sõitnud Petseri kerjused.
2011. aastal valmis Koidula raudteepiirijaam, mille tõttu muutus vähesel määral ka raudteetrassi asukoht ja pikenes reisirongi marsruut.
2014. aasta alguseks olid seoses Stadler FLIRT rongide liinile tulekuga kõigis peatuskohtades kasutusel uued 550 mm kõrgused perroonid.
Koidula raudteepiirijaam
Seoses Koidula raudteepiirijaama valmimisega 2011. aasta keskel demonteeriti mitu kilomeetrit raudteed Kliima ja Eesti–Venemaa ajutine kontrolljoone vahel. Raudtee ei läbi enam kunagist Piiroja raudteepeatust ega lähe otse Petseri peale, vaid läbib esmalt Koidula raudteejaama, kus liitub Valga–Koidula raudteega.
Nüüd läheksid nii Valga kui ka Tartu poolt tulevad rongid Koidulast otse Petseri peale, enne tegid Tartu poolt tulevad rongid kaare mööda Petseri raudteeümbersõitu (asub kontrolljoonest Eesti poolel) ning tulid Koidulasse ida poolt. Petseri poole minekuks oleks rong pidanud vahetama suunda. Seni pole käigus ühtegi reisirongi, mis läheks Koidulast Petseri poole.
Ashiya
thumb|Vaade Ashiyale raudteejaamast JR West Ashiya (jaapani 芦屋) on linn Jaapanis Hyōgo prefektuuris.
Ta asub Hyōgo prefektuuris Ōsaka ja Kōbe vahel. Ta piirneb läänes Kōbe ja idas Nishinomiyaga. Halduspiires on linna lindala 18,47 km² ja 2009. aasta seisuga elab seal 93 094 inimest.
Esitatud tulumaksudeklaratsioonide põhjal on Ashiya elanike keskmine sissetulek suurem ükskõik missuguse teise Jaapani linna elanike keskmisest sissetulekust. Suure hulga rikaste ja kuulsate elanike tõttu on Ashiyat nimetatud Jaapani Beverly Hillsiks. Ashiyas elab ka Ryōji Nayori, kes pälvis 1991. aastal Nobeli keemiaauhinna.
Ashiya asutati alevina 1871. 20. sajandi algul määrati see linnalise asustuse piirkonnaks. See põhjustas Osaka lahe äärsetele mäenõlvadele suurte ühepereelamute ehitamise, mille juurde kuulusid tenniseväljakud, ujulad, teemajad jne. Linnaks sai Ashiya 10. novembril 1940.
1945 keelustati Ashiyas hasartmängud ja meelelahutusasutused ning väikesed tootmisettevõtted. Need seadused kehtivad tänapäevani ja üheski teises Jaapani omavalitsuses ei ole sääraseid ettekirjutusi.
Alates 24. maist 1961 on Ashiya sõpruslinnaks USA California osariigis asuv Montebello.
1964 avati Ashiya ülikool, 1991 Ashiya kunsti- ja ajaloomuuseum.
1991 valisid linlased linnapeaks 11. juulil 1928 sündinud Harue Kitamura. Ta oli esimene naine Jaapanis, kellest sai suure linna linnapea. Kitamura oli linnapea ka 17. jaanuaril 1995 toimunud Kobe maavärina ajal.
Alates 2008 on Ashiyas keelustatud väiksema kui 4269 m² suuruse kinnisvara ostmine, müümine ja rajamine.
Linna tunnuspuu on jaapani must mänd ja tunnuslill on asalea.
PlayStation 2
Sony PlayStation 2 (lühendatult tuntud kui PS2) on kuuenda põlvkonna mängukonsool, mille arendus kuulutati välja 1999. aasta märtsis ning mis jõudis Jaapanis ametlikult müügile 4. märtsil 2000 (hinnaga 39 800 JP¥), USA-s 26. oktoobril 2000 (hinnaga 299,99 USD) ja Euroopas 24. novembril 2000 (hinnaga 299 £). Tema eelkäijaks oli PlayStation (PSone) ja järeltulijaks PlayStation 3 (PS3). Müüdud 155 miljonit eksemplari.
Ajalugu
Kohe pärast müüki paiskamist oli PS2-l väga suur müügiedu. Juba esimeste päevadega osteti elektroonikapoed PS2-konsoolidest tühjaks. Nõudlus oli lihtsalt nii suur, et tootmisega ei jõutud järele. See tekitas olukorra, kus eBays läksid müügiks nagu "soojad saiad" PS2-d, mis maksid 1000 või enam dollarit. Säärase fantastilise edu saladuseks olid kindlasti PSone'i suur fännibaas ja tagasiühilduvus PSone'i mängudega. Niivõrd soe fännidepoolne vastuvõtt sai hukatuseks aga Sega Dreamcastile, millega oli Sega püüdnud senini oma turuosa laiendada ja mängurite poolehoidu võita. 31. jaanuaril 2001 teatas Sega, et lõpetab konsoolide tootmise ning edaspidi toodab ainult konsoolide tarkvara. Sama aasta lõpul tulid Nintendo ja Microsoft välja oma uute mängukonsoolidega GameCube ja Box. Analüütikud arvasid, et nüüd läheb tihedaks rebimiseks kolme konkurendi vahel, kuna kõigil kolmel oli midagi, mis võiks mängureid ja arendajaid peibutada. Sony PSone'i saavutatud fännibaas, mis nüüd liikus edasi PS2-platvormile, Nintendo pikaldane kogemus konsooli- ja mängudetootjana ning Microsofti Xboxi tolle aja kohta küllalt võimas riistvara. Kuna parajasti ilmusid PS2-le sellised hittmängud nagu "Grand Theft Auto III", "Metal Gear Solid 2", "Devil May Cry", "Gran Turismo: A-Spec", siis PlayStation 2 edulugu jätkus uue hooga jättes konkurendid kaugele maha.
Riistvara ja tarkvara ühilduvus
PlayStation 2 tarkvara, millest enamus moodustavad mängud, müüakse CD-ROM-idel ja DVD-ROM-idel. Võimalik on ka maha mängida audio CD-sid ja DVD filme, mis omal ajal tegi PS2-st ühe odavaima DVD-mängija. Konsool on tagasiühilduv PSone'i mängude, mälukaartide ning pultidega. Mälukaardid toimivad ainult PSone'i mängudega. Kuigi puldid töötavad ka PS2-mängudega, ei pruugi need võimaldada kõigi funktsioonide (nt analoognuppude) kasutamist. pisi|vasakul|DualShock2
PS2 pult DualShock 2 on DualShock 1 edasiarendus. Analoogkangid on tehtud veidi jäigemaks, et suurendada liigutuste täpsust. Kõik nupud välja arvatud "Analog mode", "Start", "Select", "L3" ja "R3" muutusid tundlikumaks. See tähendab, et pult suudab aru saada, kui tugevalt mängija nuppu vajutab ja seda mängu ümber tõlgendada. Üsna palju on seda ära kasutatud rallimängudes. Näiteks, kui mängija vajutab nupu pooleldi alla, siis mängus hoiab auto samuti gaasipedaali pooles vinnas. Nagu ka eelkäijal, on DualShock 2-l vibratsioon sisse ehitatud. Igasugused plahvatused, kokkupõrked, teelt väljasõidud ja muud säärased olukorrad mängus kajastatakse PS2-puldi poolt erineva tugevusega vibratsioonina. Peale Sony on pulti DualShock 2 tootnud veel ka Logitech, Trust, Joytech ja teised. Tegemist pole siiski päris äravahetamiseni sarnaste juhtseadmetega ja DualShock 2-ks saab neid nimetada vaid tinglikult, sest kaubamärk kuulub siiski Sonyle. Need erinevad Sony tootest nii välimuse, tundlikkuse kui ka funktsioonide poolest. Näiteks Logitech ja Trust on valmistanud juhtmevaba versiooni DualShock 2-st ning mõni tootja on juurde pannud lisanuppe. Playstation 2-ga on võimalik ühendada 2 juhtpulti. Kui kasutada Multi Tap lisaseadet ning ühendada see mõlemasse konsooli pessa, saab mängijate arvu kasvatada 8-ni. 150px|vasakul|PS2-e originaalne mälukaart (8MB)
Mänguseisude salvestamiseks kasutab PS2 standardselt 8 MB mälukaarti, millel on Sony MagicGate krüpteering. Viimasega püüti takistada mälukaartide valmistamist teiste tootjate poolt, kes ei taha Sonylt vastavat litsentsi osta. Sellest hoolimata on suudetud turule tuua mitmeid kaarte, mis pole Sony toodang ning mille kasutusvõimalused ja maht ületavad originaali näitajaid. Sellised on näiteks Datel Max Memory (16 MB, 32 MB või 64 MB) ja Memory32. Viimasel on 32 MB mälumaht ning võimaldab kaarti USB kaudu arvutiga ühendada. Seeläbi saab kopeerida faile kaardilt arvutisse ja vastupidi. Puuduseks on, et seadmed pole ametlikult Sony poolt toetatud ning ei ühildu 100% kõigi mängudega ehk võib esineda probleeme mänguseisu salvestamise või laadimisega. Samuti võib salvestamine/laadimine olla mõnevõrra aeglasem võrreldes originaalse Sony mälukaardiga.
Konsoolil on veel 2 USB- ja üks IEEE 1394 (FireWire) pesa. Viimast kasutati kahe konsooli kokkuliitmiseks võrgumängu eesmärgil. Alates mudelist SCPH-50000 kadus IEEE 1394 ning tuli juurde infrapuna port. Üldiselt saab USB-d kasutada ainult PS2-le mõeldud seadmete ühendamiseks. Näiteks EyeToy kaamera, Playstation 2 klaviatuur või hiir. Vanematele "fat" mudelitele oli võimalik installeerida kõvaketas, mille standardsuuruseks oli 40 GB. Võrgurollimäng "Final Fantasy XI" nõudis kõvaketta olemasolu, kuna mäng vajas osalist installeerimist masinasse. Kõvaketast kasutavad ära ka mitmed Jaapani regioonile mõeldud mängud, kus osalise installimisega kõvakettale saavutatakse lühem laadimisaeg.
Võrgus mängimise võimalused
PS2 toetab ka võrgus mängimist. 2003. aastal tuli (Euroopas) müüki Network Adapter (võrguadapter), mis tegi võimalikuks PS2-ga võrgus mängimise, samuti liitumise PS2 online-kogukonnaga Central Station. "Slim" mudelitel on võrguadapter sisse ehitatud. Mõned mängud lubavad kasutada sissehelistamisega internetiühendust ehk Dial-up'i või ühendada otse kaks PS2 võrgukaabli kaudu või läbi ruuteri kokku. 150px|PS2-e võrgukaart Võrgutoe edendamiseks lõi Microsoft Xbox Live'i, mis oli ühtne keskkond võrgus mängimiseks. Seda kasutasid kõik mängud, millele oli loodud võrgus mängimise võimalused. PS2 liikus selles suhtes teises suunas. Konkreetse mängu võrgutoe ja serverite eest pidi hoolitsema mängutootja või levitaja. Puudus ühtne süsteem. See oli ka üheks põhjuseks, miks võrgus mängimine PS2-l ei saavutanud nii suurt populaarsust nagu Xboxil. Kõik mängud, mis on välja tulnud 2003. aastal ja pärast seda kasutavad nn "Dynamic Network Authentication Systemit", lühidalt DNAS. See peaks takistama piraatlust ja petukoodide kasutamist. Sellest hoolimata on leiutatud viisid turvasüsteemist mööda hiilimiseks. Ajapikku on mitmed tootjad oma mänguserverid kinni pannud, mistõttu ei saa enam mitmeid mänge võrgus mängida. Siiski on koostatud programm mis mõningate mängude puhul võrgutoe taastab ametliku mänguserveri olemasoluta.
Muudatused riistvaras
PS2 riistvaras on aja jooksul tehtud nii väliseid kui ka sisemisi muudatusi. Eristatakse üldiselt kahte versiooninumeratsiooni. Ametlikku, mis näeb välja näiteks järgmine: SCPH-50000 või SCPH-70004. Viimane number näitab piirkonda, kus konsooli kasutada saab või pigem, millise regiooni mängud on antud konsoolil mängitavad. Näiteks 0 viitab Jaapanile ja 4 Euroopale. Konsooli modifitseerimata või muid nippe kasutamata pole võimalik Jaapani regioonile mõeldud mänge Euroopa konsoolil mängida. Sama kehtib ka DVD filmide kohta. Riistvarahäkkerid on kõnekeelde toonud lühikesed versiooninumbrid V0, V1, V2, V3, ..., V18. V1-V11 puhul on tegemist "fat" mudeliga, alates V12-st räägitakse "slim" mudelist. Praegu kõige uuem on V18 (SCPH-9000x).
PS2 "Fat"
pisi|vasakul|Vaade PS2 "Fat'i" tagaküljelt, kus on näha expansion bay Esimesed 3 (SCPH-10000, SCPH-15000 ja SCPH-18000) PS2 versiooni jõudsid müüki ainult Jaapanis. Neil puudus kõvaketta lisamise võimalus ehk expansion bay, mille asemel oli PCMCIA-pesa. DVD filmide dekodeerimine polnud riistvaraliselt toetatud, seetõttu tuli mälukaardile kopeerida lisatarkvara, mis oli kaasas eraldi CD-ROM-il. V3 oli oma mitme omavahel ühendatud trükkplaadiga üsna erineva ehitusega võrreldes järgnevate versioonidega. V4-l olid juba kõik komponendid, välja arvatud toide, paigutatud ühele trükkplaadile. V5 muudatused olid väga minimaalsed. V6-l keerati ainult ringi Power/Reset lüliti ühendus emaplaadiga, et takistada modifitseerimiskiipide kasutamist, mis ei vajanud jootmist. V7 ja V8 muudatused oli samuti väga väikesed. V9-le lisati infrapunaport, DVD-RW, DVD+RW tugi ning eemaldati FireWire port. V10 ja v11 muutused olid taas väikesed.
PS2 "Slim"
pisi|Ülal on Eye Toy kaamera, keskel PS2 Slim, all PS2 Fat V12 (SCPH-7000x) ehk PS2 "slim" versiooni tulekuga oktoobris 2004 muutus konsool nii oma füüsilistelt mõõtmetelt kui ka seesmiselt. Kaal vähenes 2,2 kilogrammilt 900 grammile ja vähenes ka müra. Võrgukaart integreeriti emaplaadile. Korpuse sisemise ruumi vähenemise tõttu ei saanud sinna enam ära mahutada kõvaketta pesa ja toiteplokki. Kuna kõvaketast polnud võimalik enam kasutada, siis selle kohta tuli palju negatiivset kriitikat, sest eksisteerisid mõned mängud nagu "Final Fantasy XI", mis vajasid kõvaketast. Ametlik PS2 Linuxi distributsioon on samuti kõnealusest seadmest sõltuv.
V14-l (SCPH-7500x) oli võrreldes varasemaga teistsugune ASIC ja lääts. CPU ja GPU olid taas integreeritud ühele kiibile. See kontseptsioon jäi ka edaspidistes versioonides püsima. Kahjuks tekkisid aga ühilduvusprobleemid PSone'i ja isegi mõningate PS2 mängudega. 2005. aasta alguses avastati, et osadel musta värvi mudelitega kaasa olevad toiteplokid (valmistatud 2004. aasta augustist kuni detsembrini) on vigased ning kippusid seetõttu üle kuumenema. Sony kutsus need tagasi ning vahetas uute vastu välja.
V15 (SCPH-77001a, SCPH-77001b) ilmus 2006. aastal. Taas tehti ringi ASIC. Uuendati BIOS-i ja draivereid ning vahetati välja laseri lääts.
Juulis 2007 paisati müüki V16 (SCPH-79000). Konsooli kaalu oli vähendatud 900 grammilt 600-le, samuti vähenes toiteploki kaal 350 grammilt 250-le. Emaplaat oli muutunud väiksemaks, mis tõi kaasa jällegi muutused ASICis.
V17/V18 (SCPH-90000) tuli välja Jaapanis 22. novembril 2007 ja USA-s aastal 2008. Alguses "slim" V12 mudeliga lahku löödud konsool ja toiteplokk ehitati taas ühe korpuse sisse ning komplekti kogukaal viidi 850 grammilt 720 grammile. Mudelid, mis toodeti pärast 2008. aasta märtsi, olid parandatud BIOS-iga, mistõttu ei saanud enam kasutada teatud exploit'i, mille abil oli võimalik PS2-l käivitada ise kirjutatud tarkvara.
Tšekist
Tšekist (venepäraselt чекист) – bolševistlikku terrorit ellu viinud ametkonna (Tšekaa) töötaja Lenini-aegsel Venemaal. Hiljem on 'tšekistist' saanud ka kõigi Nõukogude salapolitsei töötajate üldnimetus.