cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Augsburgi piiskopkond
Reformatsiooniperiood
Tänu kahjudele, mida diötsees lepingu tõttu kannatas, pandi piiskop Sigismund Franzi, Austria ertshertsogi (1646–65) poolt keisri kantselei ette pühalik protest. See piiskop valitses diötseesi oma nooruse tõttu haldurite kaudu ja astus hiljem ametist tagasi. Tema järglane Johann Christoph von Freyberg (1665–90) soovis eriti likvideerida rasket võlakoormat, mida kapiitel kandis, kuid oli kirikute ja kloostrite suhtes siiski suuremeelne. Tema järglane Alexander Sigismund (1690–1737), Pfalzi kuurvürsti poeg, valvas õpetuse puhtust liturgias, raamatutes ja jutlustes. Johann Friedrich von Stauffenberg (1737–40) asutas Meersburgi seminari ja algatas rahva seas misjoni. Hessen-Darmstadti maakrahv Joseph (1740–68) kaevas suure tseremooniaga välja Püha Ulrichi kondid ja algatas uurimise Maria Crescentia Hössi elust, kes suri pühaduse lõhnas. Saksimaa ja Poola vürst Clemens Wenzeslaus (1768–1812) tegi suurel arvul suurepäraseid distsiplinaarregulatsioone ja võttis meetmeid nende täideviimiseks; pärast Jeesuse Seltsi allasurumist pakkus ta selle liikmetele oma diötseesis kaitset ja elatist; ta avaldas jõulist vastupanu kiirelt levivale ratsionalismile ja truudusetusele ning sai austatud paavst Pius VI visiidiga (1782).
Prantsuse revolutsioon ja sekulariseerimine
Selle piiskopivalitsuse ajal algas ülemaailmne murrang, mille pühitses sisse Prantsuse revolutsioon. Selle saatuseks oli panna lõpp kiriku ilmalikule võimule Saksamaal ja langetada Augsburg keisririigi vürstkonna seisusest. Aastal 1802 anti Igavese Riigipäeva (Reichsdeputationsrezess) delegatsiooni tegevusega Augsburgi diötseesi territoorium Baieri kuurvürstile, kes võttis valdused üle 1. detsembril 1802.
Toomkapiitel koos 40 kanooniku, 41 benefiitsi, 9 kolleegiumi, 25 abtkonna, 34 kerjusordude kloostri ja 2 nunnakloostriga olid selle sekularisatsiooniteo ohvrid. Kahjuks hävitati Baieri ministri Maximilian von Montgelasi nimetatud volinike taktitu käitumise tõttu lugematul arvul kunstiaardeid, väärtuslikke raamatuid ja dokumente. Pärast viimase vürstliku piiskopi surma (1812) jäi piiskopitool viieks aastaks vabaks; diötseesi osad, mis jäid väljapoole Baierit, eraldati sellest ja liideti teiste diötseesidega. Alles aastal 1817 taastati konkordaadiga Püha Tooli ja Baieri valitsuse vahel Augsburgi diötsees ja tehti Müncheni–Freisingi metropoolia alluvaks. Aastal 1821 kasvatati Augsburgi vaimulikule võimule alluvat territooriumi osade liitmisega kaotatud Konstanzi piiskopkonnalt ja sellega määrati kindlaks tänapäevased piirid.
Piiskopid
pisi|Johann Otto von Gemmingen, Augsburgi vürstlik piiskop 1591–98
Jalgpall 1980. aasta suveolümpiamängudel
Eelvoor
thumb|NSVL-i ja Venezuela mäng
Medalivõitjad
pisi|250px|Saksa DV olümpiakoondis 1980– Ülemine rida: Matthias Liebers, Frank Baum, Frank Uhlig, Lothar Hause, Jürgen Bähringer, Torhüter Bodo Rudwaleit, Torhüter Bernd Jakubowski, Andreas Trautmann, Norbert Trieloff ja Rüdiger Schnuphase. Alumine rida: Wolfgang Steinbach, Werner Peter, Artur Ullrich, Mannschaftskapitän Frank Terletzki, Matthias Müller, Dieter Kühn ja Wolf-Rüdiger Netz.
Bonnie Tyler
pisi|Bonnie Tyler 2013. aasta Eurovisioonil Bonnie Tyler (kodanikunimi Gaynor Hopkins; sündinud 8. juunil 1951 Lääne-Glamorganis Walesis) on Walesi laulja.
Tema tuntumate laulude hulka kuuluvad "It's a Heartache" ja "Total Eclipse of the Heart".
Tema ja Meat Loafi album "Heaven & Hell" ilmus 1994. aastal.
Ta esindas 2013. aasta Eurovisiooni lauluvõistlusel Malmös Suurbritanniat lauluga "Believe in Me" ning saavutas 19. koha.
Kuus sigmat
Kuus sigmat ehk 6 sigmat ehk 6σ all tähistab enamasti juhtimismeetodit või ka -protsessi ja juhtimissüsteemi, mille eesmärgiks on protsesside parendamine ja statistiliste meetodite kasutamine kvaliteedistrateegiate tagamisel nii teenindus- kui ka tootmisettevõtete juhtimise eri tasanditel. 6σ-t vaadeldakse ka kvaliteedijuhtimise ühe töömeetodina.
Termin “kuus sigmat” tuleb statistikast ja kasutatakse statistilises kvaliteedijuhtimises, mis aitab hinnata protsessi suutlikkust. Kuus sigmat saab täiustada uusi või olemasolevaid protsesse, kasutades selle määratletud metoodikat. Selle põhieesmärk on rakendada mõõdikupõhist strateegiat, mis spetsialiseerub protsessi täiustamisele ja variatsiooni vähendamisele äri- ja tootmisprotsessides.
pisi|6 sigma sümbol
Kuut sigmat iseloomustab ülimalt kõrge kvaliteeditasemega protsess. Selleks et saavutada kuue sigma taset, ei tohi protsess toota rohkem kui 3,4 defekti 1 miljonist võimalusest (99,99966% juhtumitest on defektivabad). Kuut sigmat hakati kasutama ärimaailmas esimesena 1986. aastal Motorolas ning selle töötasid välja Bill Smith ja Mikel J. Harry.
Ajalugu
Kuue sigma kui mõõtmisstandardi juured pärinevad 19. sajandist, kui Carl Friedrich Gauss tutvustas normaaljaotust. 1920-ndatel tuli Walter Shewhart välja tootmiskvaliteedi kontrolli ideega. Selle tarvis loodi tööriist – ohjekaart, mille abil oli võimalik visualiseerida protsessi variatsiooni ja tutvustas statistilise protsessi kontrolli mõistet. Mitmeid mõõtmisstandardeid sündis sellest sündmusest, aga termin “kuus sigmat” sai alguse Motorola inseneri Bill Smithi kaudu.
1980-ndatel otsustasid Motorola insenerid, et traditsioonilised kvaliteedi mõõtmise meetodid, mis mõõdavad defekte tuhandetest võimalustest, pole piisavalt detailsed. Selle asemel soovisid nad luua meetodi, mis mõõdaks defekte miljonitest võimalustest. Läbi selle lõi Motorola uue standardi kvaliteedijuhtimises, mis on toonud nende organisatsioonile edukaid lõpptulemusi. Kuue sigma kasutamine on aidanud Motorolal säästa 2005. aastaks 11 miljardi dollarit tootmiskuludest. Samuti on ka 6σ ametlikult registreeritud Motorola kaubamärk. 1995. aastal otsustas Jack Welch teha kuuest sigmast General Electricu keskse äristrateegia.
Meetodid
Kuue sigma kasutamine töötab läbi kahe alameetodi: DMAIC ja DMADV.
DMAIC 5 tsüklit:
DMAIC tsükli kasutus on implimeeritud projektidesse mis aitavad täiustada olemas olevaid protsesse. DMAIC on põhitööriist selleks, et juhtida kuue sigma projekte. Samuti on DMAIC edasiarendus PDCA tsüklist (plan-do-check-act).
DMADV 5 tsüklit:
DMADV kasutatakse projektides uute protsesside loomisel.
DMAIC ja DMADV individuaalsetes tsükliosades kasutatakse mitmeid kvaliteedijuhtimises rakendatavaid meetodeid, mis on kasutusel ka väljaspool kuue sigma kvaliteedi strateegiaid, nagu näiteks:
Kuue sigma sertifikaadid
Üks põhi innovatsioone kuue sigma kasutamisel sisaldab totaalset kvaliteedijuhtimise funktsiooni “professionaliseerumist”. Kuue sigma professionaalid eksisteerivad mitmel tasandil ja mängivad eri rolle. Selleks et organisatsioonis oleks võimalik kuut sigmat edukalt rakendada, määratakse organisatsioonis kindla väljaõppega rollid. Nende nimetused põhinevad võitluskunsti vöö värvuse hierarhias, mis näitab oskuste taset ja rolli kuue sigma projekti läbiviimisel. Formaalselt ASQ (The American Society for Quality) järgi tunnustatakse kuue sigma mandaadiga nelja eri tasandi:
Marek
Marek on lääneslaavi päritolu mehenimi. Nime on pandud ka eestlastele.
1. jaanuari 2019 seisuga oli Eestis eesnimi Marek 3002 mehel. Marek on Eestis levikult 46. mehenimi.
Kõige populaarsem oli eesnimi Marek vanuserühmas 40–44, kus neid on 10 000 elaniku kohta 79,1 ning Hiiu maakonnas, kus neid on 10 000 elaniku kohta 39,74. Marek oli keskmiselt 37 aasta vanune (mediaanvanus oli 40).
Palumaa
Palumaa on Eesti maastikurajoon, mille pindala on 827 km2. Halduslikult jääb see Põlva ja Võru maakonda.
Palumaa pinnamoe omapära on orustike rohkus (9,3%) ja metsaalade suur osatähtsus (62%) maakattes. Metsadest domineerivad palu- ja nõmmemännikud (palumetsad).
Primera Divisió
Primera Divisió on Andorra jalgpalli kõrgeim liiga.
Andorra tuntuim klubi FC Andorra ei ole kunagi mänginud Andorra liigas, vaid osaleb Hispaania liigasüsteemis.
Staadionid
Andorra Jalgpalliliit korraldab Primera Divisió ja Segona Divisió mängud staadionitel, mis kuuluvad alaliidule. Lisaks annab jalgpalliliit meeskondadele ka staadionid ja väljakud treeningute jaoks. FC Encamp on ainuke klubi kellel on oma staadion (✚), mis asub Prada de Molesis (Camp de Futbol d'Encamp).
Poka mõis
Poka mõis (saksa keeles Heidohof, varem Buckenhof ja Nachtel) oli rüütlimõis (fideikomiss) Võnnu kihelkonnas Tartumaal.
Ajalugu
1550 pantis Hans Beckmann mõisa Tartu raehärrale Paul Bockile (Bucker). Tema järgi on saanud mõis ka oma eestikeelse nime.
Mõisa omanikud olid kuni 1919. aasta mõisate võõrandamiseni Essenid.
Magda Pihla
Magda Pihla (aastani 1929 Magda Römmer, aastatel 1929–1937 Magda Pits, aastatel 1937–1953 Magda Pihla, aastatel 1953–1979 Magda Mikkola, aastast 1979 Magda Easton; 19. jaanuar (vkj)/ 1. veebruar 1908 Tallinn – 31. mai 1989 Toronto) oli eesti kirjanik, pedagoog ja harrastuskunstnik.
Ta sündis Tallinnas Rotermanni Tehaste möldri tütrena. Aastatel 1910–1915 elas ta koos vanematega Tambovi kubermangus. Ta on õppinud Järvakandi ministeeriumikoolis, Läänemaal Russalu algkoolis ja Harjumaal Nissi algkoolis. Aastatel 1922–1928 õppis ta Haapsalus Läänemaa Õpetajate Seminaris ja aastatel 1965–1966 Ontario kunstikolledžis.
Elas aastast 1950 Kanadas, kus töötas mõned aastad eesti täienduskoolis õpetajana, oli laohoidja, kantseleiametnik ja aastast 1966 harrastuskunstnik. Ta oli Välismaise Eesti Kirjanike Liidu liige.
Looming
Ta avaldas aastast 1934 ajakirjanduses artikleid ja lastejutte. Kirjutas muinasjutulise lastenäidendi "Emakese kirjulilleline põll" (1940). Tunnustuse võitis paariaastase tütarlapse elamusi esitav lastejuttude tsükkel "Rõõmuraasuke" (Geislingen 1947, Ajakiri Naisele 1944 nr 3–6, läti keeles 1959), järgnesid lasteraamatud "Õnneretsept" (Augsburg 1949), "Rõõmuraasukese kirjad" (Lund, 1952), "Eidetütar, taaditütar", "Küll on hea elada" (mõlemad New York 1961). Tema lastejuttudele on omane südamlik toon, hea keeleoskus ning rahvaluule elementide kasutamine. Rahvapärases keeles kirjutatud novellikogus "Ristunud saatused" (Toronto Orto 1955) käsitleb ta idülliliselt maaelu Eestis ja naiste kohanemisraskusi paguluses. Romaanis "Teed ja käijad" (Lund 1958) kirjeldab ta peategelasest kunstniku ja teiste elu ja sisselülitumist Kanada ühiskonda. Autobiograafilise koega romaanis "Naanu ema tütred" (Lund 1963) loob ta mällujääva pildi Eestist väljarännanud perekonna elust ja saatusest Venemaal.
Baia lahing
Baia lahing (rumeenia keeles Bătălia de la Baia, ungari keeles moldvabányai csata) oli lahing 15. detsembril 1467 Moldova vürsti Stefan Suure ning Ungari kuninga Mátyás I vahel. Lahing oli ungarlaste paljudest katsetest Moldovat vallutada viimane. Mátyás ründas Moldaaviat kättemaksuks Musta mere kindluse Kilija vallutamise eest. Sajandeid enne seda oli Kilija Moldovale kuulunud.
Lahingu võitis Moldova ning sellega lõppesid Ungari katsed piirkonda vallutada.
Nordic Jet Line
pisi|Nordic Jet Line'i nime all [[Helsingisse sõitev Baltic Jet (2005)]] Nordic Jet Line (ka Nordic Jetline) oli Norra laevandusettevõtte, mille kaks tütarettevõtet opereerisid 1998-2008 Tallinna-Helsingi laevaliinil. Eesti poolel tegutses tütarettevõte AS Nordic Jetline ja Soome poolel Nordic Jetline Finland Oy. Nordic Jet Line oli ühtlasi ka selle ettevõtte kaubamärk.
Ettevõttel oli kaks katamaraani: Baltic Jet ja Nordic Jet.
Kanagawa suur laine
"Kanagawa suur laine" (jaapani keeles 神奈川沖浪裏; Hepburni transkriptsioonis Kanagawa-oki Nami Ura), tuntud ka lihtsalt kui "Suur laine", on Jaapani ukiyo-e koolkonna kunstniku Hokusai (1760–1849) puulõike tehnikas teos, mis avaldati ilmselt 1831. aastal esimese tööna Hokusai teostesarjas "36 vaadet Fuji mäele". Seda peetakse Hokusai kuulsaimaks teoseks ja üheks kõige tuntumaks Jaapani kunstiteoseks üldse.
Teos kujutab hiiglaslikku lainet ja kolme kalapaati tormisel merel Kanagawa (tänapäeva Yokohama) linna ranniku lähistel. Taustal paistab, sarnaselt selle sarja teiste teostega, Fuji mägi.
Herzliyya
Herzliyya (vanemas latinisatsioonis Herẕliyya, heebrea keeles הרצליה) on linn Iisraelis.
Linn asub Tel Avivist põhja pool. Elanike arv on 87 200 (2010), pindala on umbes 26 km².
Linn on nime saanud moodsa sionismi rajaja Theodor Herzli järgi. Ta asutati 1924 ja asutajate seas oli nii uusümberasujaid kui neid, kes sealkandis juba kaua olid elanud. Juba esimestel aastatel pärast Herzliyya asutamist rajati sinna Iisraeli esimene lennuväli. Pärast Iisraeli riigi väljakuulutamist 1948 hakkas Herzliyya elanike arv kiirelt suurenema ja 1960, kui see oli tõusnud 25 tuhandeni, sai asula linna õigused.
Vahemere ääres asuv linnarajoon Herzliyya Pitu'aẖ on kujunenud rikkamate iisraellaste elupaigaks. Iisraeli Statistika Keskbüroo avaldas Iisraeli 15 suurima linna elanike keskmise sissetuleku aastail 2003–2005, milleks oli umbes 6700 seeklit kuus, seevastu Herzliyyas oli see 8211 seeklit. Kuid linna asumite elanike sissetulekute vahel on suur erinevus: töölisasumite elanikud on vaesed, eliitasumite elanikud seda rikkamad. Herzliyya elanikud on keskmisest vanemad: alla 14 aasta vanused lapsed moodustasid linlastest 18%, samas kui Iisraeli keskmine oli 27,5%.
Iisraeli 15 suurima linna elukvaliteedi uuringus saavutas Herzliyya 2008. aastal 2. koha. Sealhulgas saavutati esikoht investeeringute osas haridusse ja keskkooli kiitusega lõpetanute osakaalus. Ka rahanduse osas saavutas Herzliyya 2. koha, sest lõpetas 2006. aasta märgatava eelarveülejäägiga.
Kultuur
Alates 2000 korraldatakse igal aastal Herzliyya konverents, kuhu kogunevad Iisraeli tipp-poliitikud, sõjaväe juhtkond, ärieliit, akadeemikud, ajakirjanduse esindajad, diplomaadid ja juudi organisatsioonide esindajad mujalt maailmast.
Sõpruslinnad
Herzliyyal on kaksteist sõpruslinna, neist kuus Euroopa Liidust ja neli USA-st. Herzliyya sõpruslinnad on Alicante (Hispaania), Banská Bystrica (Slovakkia), Beverly Hills (USA), Columbus (USA), Dnipro (Ukraina), Funchal (Portugal), Hollywood (USA), Leipzig (Saksamaa), Marl (Saksamaa), Paphos (Küpros), San Bernardino (USA) ja San Isidro (Argentina).
Planktoni paradoks
Planktoni paradoks ehk vetikaparadoks ehk Hutchinsoni paradoks (inglise plankton paradox) on vastuolu, kus vaatamata piiratud ressurssidele (nt valgus, mineraaltoitained), esineb rikkalik planktoniorganismide koosseis. Paradoksile pööras esimesena tähelepanu USA limnoloog George Evelyn Hutchinson.
Planktoni paradoksi teeb vastuoluliseks see, et konkurentsi välistamise reegli (Gause reegel) järgi peaks kahest liigist, kel on sarnased ressursinõudlused, ellu jääma üks, mitte mõlemad. Fütoplanktoni suur mitmekesisus on aga nt mingis veekogus sarnastest ressursinõudlustest hoolimata (nt valgus, nitraadid, fosfaadid, ränihapped, raud) suur.
G. E. Hutchinson püüdis paradoksi seletada selliste tegurite nagu valguse või vee turbulentsi püstgradiendi olemasoluga, sümbioosi või kommensalismiga, valikulise kisklusega (inglise differential predation) või alaliselt muutuvate keskkonnatingimuste kaudu. Hilisemad tööd on välja toonud, et paradoksi saab selgitada suurussõltuva herbivoorsuse (inglise size-selective grazing), ruumilis-ajalise heterogeensuse , veekeskkonna fluktueerimise kaudu. Üldisemas plaanis on mõned teadlased välja pakkunud, et ökoloogilised ja keskkonnategurid muutuvad alaliselt ning planktoni asustatavates elupaikades ei saa kunagi tekkida tasakaal, kus üks liik on pikemat aega ainueelises.
Atlandi polaarhai
Atlandi polaarhai (Somniosus microcephalus) on polaarhailaste (Somniosidae) sugukonda kuuluv kõige põhjapoolsem ja kõige külmalembesem hailiik, kes on levinud Gröönimaa, Islandi, Kanada, USA, Taani, Saksamaa, Norra ja Venemaa vetes, mille temperatuurivahemik on 0,6–12 kraadi.
Atlandi polaarhai võib talvisel perioodil viibida kuni 2200 meetri sügavusel ning suvisel perioodil 180–550 meetri sügavusel. See hailiik on vanima teadaoleva elueaga (300–500 aastat) selgroogne ning on üks suuremaid hailiike. Sügava elupaigaga kohanemiseks on atlandi polaarhai kudedes suur trimetüülamiini lämmastikoksiidi sisaldus, mis muudab atlandi polaarhai liha mürgiseks.
Kirjeldus
Atlandi polaarhai on üks suuremaid hailiike ning kasvab tavaliselt 6,5 meetri pikkuseks ja kaalub umbkaudu 900 kilogrammi. Enamik leitud haidest on olnud 2,4–4,8 meetri pikkused ja kaalunud kuni 400 kilogrammi.
Täiskasvanud hai võib olla üht või mitut värvi. Ta värvuseks võib olla hall, lilla, pruun või must. Lisaks võib nende keha külgedel esineda lillat tooni, valgeid laike või tumedaid triipe.
Atlandi polaarhai on jässaka kehaehitusega, pisikeste silmadega, väga väikeste seljauimedega ning lühikese ja ümara koonuga. Emashaid on enamasti suuremad kui isashaid. Oma suure kehaehituse kohta on atlandi polaarhail küllaltki väikesed uimed, mis on võrdse suurusega, üsna painduvad ja asuvad hai keha tagaosas. Atlandi polaarhai uimed on asümmeetrilised, kuid tal puudub pärakuuim. Lühikese aja jooksul aitab neil kiiresti liikuda lühike ja lai tagauim.
Atlandi polaarhail on unikaalsed silmad – need on väikesed ning nende kohal ja taga on lõpused. Enamik selle liigi haisid on pimedad, sest nende silmadest ripuvad välja parasiidid. Neid roosakasvalgeid parasiite nimetatakse aerjalalisteks ja nad seovad end atlandi polaarhai silma sarvkestaga. Neil haidel on laitmatu lõhnataju. Tänu sellele ei ole atlandi polaarhail toidu leidmisega probleeme. Haid liiguvad aeglaselt mööda külma ookeani, otsides lõhna abil surnud loomi.
Hambusus
pisi|Atlandi polaarhai hambumus Atlandi polaarhai ülemised hambad erinevad täielikult alumistest hammastest. Ülemise lõualuu hambad, mida on atlandi polaarhail 48–52 tükki, on sihvakad, teravatipulised ja mitte väga suured. Vastupidi ülemise lõualuu hammastele on alumise lõualuu hambad, mida on hail samuti 48–52 tükki, oluliselt suuremad, laiemad ja tasasemad. Suure saagi söömisel rakendab atlandi polaarhai enda lõualuu liikuvust. Ülemised hambad toimivad pidepunktina kui alumised hambad lõikavad saagist suuri tükke, mis toimub kiire ja lihtsa tapmise eesmärgil.
Toitumine
Atlandi polaarhai on alfaröövloom, kes sööb enamasti kala, kuid neile sobib ka muu liha. Tegu pole toidu suhtes valiva loomaga. Eriti eelistavad nad narvallaste ja valgevaalade korjuste maitset. Lisaks sellele söövad atlandi polaarhaid väiksemaid haisid, angerjaid, raisid, heeringaid, kalmaare, meduuse, merisiilikuid, koorikloomasid, meritigusid, lestasid, merelinde, merikarpe, turskasid, hülgeid, merilõvisid ja lõhesid. Mõnikord esineb polaarhail ka kannibalismi. Nende puhul pole kunagi täheldatud jahipidamist, vaid pigem söövad nad seda, mis ette juhtub. Atlandi polaarhaide kõhust on leitud hüljeste, hobuste, jääkarude, hiirte, põtrade ja põhjapõtrade (ühel juhul ka terve põhjapõdra keha) jäänuseid.
Atlandi polaarhaid on tuntud kui raipesööjad ja nad on kiindunud roiskunud liha lõhna. Neid on nähtud sageli kalapaatide ümber tiirlemas. Antud haile poleks probleem rünnata ujuvaid inimesi randades, kuid sellise juhtumi tõenäosus on väike ja selle liigi haid on teadaolevalt rünnanud ainult ühte inimest. On üks juhtum, kus atlandi polaarhai kinni püüdmisel leiti ta kõhust inimese jalg. Lugu oli küll aruandes kirjas, kuid seda ei hakatud uurima.
Kui polaarhaid jahivad jää all jääkülmas vees, siis toimub toiduotsing peaaegu täielikus pimeduses. Kuigi neil puudub nägemine parasiitide tõttu, siis nägemise ja valguse puudumine ei mängi nende jaoks suurt rolli.
Käitumine
Atlandi polaarhaidel on kõikide kalaliikide seas väikseim ujumiskiirus ja sabalöögi sagedus, mis on vastavuses nende aeglase ainevahetusega ja pikaealisusega. Haid ujuvad rahulikult 1,22 kilomeetrit tunnis, kusjuures kiireim kiirus ulatub ainult 2,6 kilomeetrini tunnis. Kuna polaarhaide tippkiirus on vaid pool nende toidulaual oleva tavalise loivalise kiirusest, ei suuda bioloogid mõista, kuidas suudavad haid jahtida neist kiiremaid loivalisi. On hüpotees, et haid ründavad loivalisi siis, kui loivalised magavad. Atlandi polaarhaid asuvad ümber igal aastal pigem sügavuse ja temperatuuri kui kauguse järgi, kuigi on täheldatud ka neid, kes asuvad ümber kauguse järgi. Talve saabudes kogunevad haid soojematele madalikele (kuni 80 kraadi põhja poole), kuid suvel rändavad eraldi sügavikesse või veel kaugemale lõunasse. Atlandi polaarhaid on sageli koloniseeritud aerjalaliste Ommatokoita elongata järgi, kes kinnituvad hai silmadele. On spekuleeritud, et aerjalalised helendavad ja seeläbi meelitavad saaki haidega mutualistlikesse suhetesse, kuid seda hüpoteesi ei ole kinnitatud. Otsides eelistatud külma vett (−0,6–12 kraadi), hõivab atlandi polaarhai tavaliselt sellise keskkonna, mis sarnaneb enim väga sügava vee keskkonnaga.
Pikaealisus
Polaarhai on maailma pikima elueaga selgroogne, elades minimaalselt 272-aastaseks, kuid ilmselt elab kauemgi. Hai eeldused pikaks elueaks on kohastumus külma veega Põhja-Atlandi ookeanis, puberteet saab alguse alles pärast 100. eluaastat, harv südamelöökide arv, tugev immuunsus ja vähene liikumine. Suguküpseks saamine vanuses 100–170 tagab polaarhaidel edasi lükata puberteediga seotud protsesse, mis pikendab omakorda eluiga. Surmale lähenemist pikendab ka fakt, et ühe atlandi polaarhai süda lööb ainult korra iga 12 sekundi tagant, samas kui inimese süda lööb üks kord sekundis. Selline füsioloogiline käitumine tagab vähese südame ja vereringeelundkonna kulutuse. Haigusi aitab eemale hoida eriline ensüüm, millest tuleneb tugev immuunsüsteem. Eriliseks ensüümiks on lüsosüüm, mis surub maha nii bakterirünnakud kui ka tõenäoliselt vähi. Suurt rolli mängivad veel aeglane ainevahetus ja lihaste töö.
Paljunemine
Atlandi polaarhaide paljunemise kohta pole palju informatsiooni, kuid neil esineb vivipaarne paljunemisviis ja on võimelised saama ühes pesakonnas kuni 10 järglast. Suguküpseks saavad polaarhaid umbes 100–170-aastaselt ja olles vähemalt neli meetrit pikk, mille järel nad saavad paarituda.
Ohud
Kõige suuremateks ohtudeks on polaarhaile ülepüük ja nende püüdmine maksaõli kättesaamise eesmärgil. Polaarhaid on olnud sajandeid skandinaavlaste, eskimote ja gröönlaste toidulaual. Kõige varasemad teated nende püügist on 14. sajandist Islandilt ja 13. sajandist Norrast. Nimetatud hai püügi populaarsus kestis veel 20. sajandi keskpaigani. Atlandi polaarhai maksaõli oli populaarne mitu sajandit Mandri-Euroopas, mida imporditi Skandinaavia maadest. Ühe maksaõli tünni valmistamiseks oli vaja poolteist tünni toorest maksa. Maksaõli menukus tõusis 17. ja 18. sajandil, kui Euroopa elanike nõudlus maksaõli järgi suurenes. 1818. aastal eksporditi 2025 tünni maksaõli, kuid 1867. aastal juba 13 000 tünni. Õli eksport vähenes 20. sajandi alguses, kuid Gröönimaal püüti atlandi polaarhaid veel 1948. aastani, Islandil lõpetati püük umbes 1930-ndatel. 1867. aastal oli polaarhai püügiarvuks hinnatud umbes 47 000 isendit, keda töödeldi maksaõli saamiseks ja 1868.–1900. aastate püügiarvud isendite kohta jäid 1200 – 38 500 vahele. Tänapäeval püütakse atlandi polaarhaid kindlal eesmärgil ainult Islandil, kus nende liha kasutatakse rahvustoiduks hákarl. Polaarhai kudesid ja luid on veel kasutatud nugade ja raamatuköite valmistamiseks. Lisaks kasutatakse atlandi poolarhai liha värskelt ja kuivatatuna inimeste enda toiduna ja koeratoiduna. Liha on mürgine värskena, välja arvatud juhul kui seda on korralikult pestud. Eskimod kasutasid atlandi polaarhai nahka saabaste valmistamiseks ja teravaid alumisi hambaid nugade tegemiseks. Atlandi polaarhaid püütakse enamasti konksudega, õngedega, lõksudega või püüniste abil.
Inuittide legendid
Atlandi polaarhai mürgise liha suur karbamiidi sisaldus pani aluse inuittide legendile Skalugsuakile, kelleks oli esimene atlandi polaarhai. Legendi järgi pesi vana naine oma juukseid uriiniga ning kuivatas neid riidega. Riie lendas ookeanisse, et saada Skalugsuakiks. Teine legend räägib tüdrukust, kelle isa lõikas tüdruku sõrmed maha teda uputades ning iga sõrm muutus merekoletiseks, sealhulgas Skalugsuakiks. Atlandi hai mängib rolli Kanada, Ida-Arktika ja Gröönimaa inuittide kosmoloogias. Inuit Igloolik usub, et Atlandi polaarhaid elavad merejumalanna Sedna uriinipotis ning seetõttu on nende lihal uriinilõhnaga sarnanev lõhn, mis on abiks šamaanidele.
Siegbert Tarrasch
pisi|Siegbert Tarrasch Siegbert Curt Tarrasch (5. märts 1862 Breslau – 17. veebruar 1934 München) oli Saksa juudi soost arst, sajandivahetusel ka tugev maletaja ja mõjukas maletreener.
Ostsiedlung
Ostsiedlung ([ˈɔstˌziːdlʊŋ], sõna otseses mõttes itta asumine) oli germaanikeelsete rahvaste keskaegne ida poole rändamine ja asustamine Saksa-Rooma riigist – eriti selle lõuna- ja lääneosast – Kesk-Euroopa vähem asustatud piirkondadesse, Ida-Euroopa lääneossa ja Läänemere idakaldale. Mõjutatud piirkond ulatus laias laastus Eestist põhjas kuni Sloveeniani lõunas ja Transilvaaniasse (nüüd Rumeenias) idas. Osaliselt järgis Ostsiedlung keisririigi ja Saksa ordu territoriaalset laienemist.
Siegbert Tarrasch
Tarrasch sündis Preisimaal Breslaus (praegune Wrocław). Pärast keskkooli lõpetamist hakkas ta õppima meditsiini ning elas hiljem enamiku eluajast Nürnbergis ja siis Münchenis. Ta oli abielus ja tal oli viis last. Arstina ei pidanud ta end tõeliseks male asjatundjaks hoolimata sellest, et oli üks oma aja tugevamaid maletajaid.
Ostsiedlung
Jedlicki sõnul (1950) ei tähenda mõiste "Saksa kolonisatsioon" paljudel juhtudel sakslaste tegelikku rännet, vaid põliselanike (poolakad, ungarlased jne) siserännet maapiirkondadest linnadesse, kes võtsid seejärel vastu Saksa linnade Magdeburgi ja Lübecki seaduste eeskujul seadusi.
Siegbert Tarrasch
Tarrasch võitis 1890. aastatel rohkem kõrgetasemelisi turniire kui keegi teine. Ta võitis ka Mihhail Tšigorinit, tolle aja Venemaa juhtivat maletajat. Maailmameistrivõistlustel mängis ta 1908. aastal Laskeri vastu, kuid kaotas. Tarrasch oli ka mõjukas malekirjanik: ta pani kirja 1890. aastate maleideed, millele hakkasid hüpermodernistid pärast teise maailmasõja lõppu vastanduma. Tarrasch suri 17. veebruaril 1934 (72-aastaselt).
Ostsiedlung
Saksa itta asumise eel ja ajal elasid hiliskeskaegsed Kesk- ja Ida-Euroopa ühiskonnad läbi sügavad kultuurilised muutused demograafias, religioonis, seaduses ja halduses, põllumajanduses, asulate arvus ja struktuurides. Seega oli Ostsiedlung osa protsessist, mida nimetati Ostkolonisation ("idakolonisatsioon") või Hochmittelalterlicher Landesausbau ("kõrgkeskaja maade konsolideerimine"), ehkki neid termineid kasutatakse mõnikord sünonüümidena.
Siegbert Tarrasch
Malekarjäär
Tarrasch hakkas malega tegelema oma meditsiiniõpingute ajal Halles. Saksa maleliidu kongressil 1883. aastal anti talle meistritiitel. Tarraschi edu algas just nimelt 1883. aastal. Ta võitis mitu Saksa maleliidu korraldatud meistrite turniiri ja ka 1890. aasta Manchesteri rahvusvahelise turniiri. Tänu sellisele edule pakuti talle varsti kahel matšil osalemise võimalust. Esimesena pakkus toonane maailmameister Wilhelm Steinitz talle matši, millest Tarrasch keeldus, kuna matš pidi aset leidma Havannas, aga Tarraschil polnud oma arstitöö tõttu aega sinna reisida. Teine pakkumine tuli noorelt Laskerilt, millest ta samuti keeldus ja selgitas, et Lasker peaks enne temaga mängimist vähemalt ühe rahvusvahelise turniiri võitma. Mõlema äraütlemise puhul mängis suurt rolli tolleaegne suhtumine malesse, mis polnud veel välja kujunenud professionaalseks spordialaks, vaid mida peeti pigem hasartmänguks. Ka Tarrasch ei pidanud ennast veel professionaaliks ja keskendus rohkem tööle arstina.
Ostsiedlung
Samuti on teada äsja saabunud asunike ja kohalike elanike vahelised etnilised konfliktid ning põliselanike väljasaatmine. Mitmes Ostsiedlungi piirkonnas diskrimineeriti olemasolevat elanikkonda ja tõrjuti haldusrollidest eemale.
Siegbert Tarrasch
Malekarjäär
Küll aga tekkis kindel soov maailmameistrivõistlustel osaleda, eriti pärast tema 1895. aasta Hastingsi turniiri neljandat kohta (1. Pillsbury, 2. Tšigorin, 3. Lasker). Samal aastal ilmus ka tema esimene maleteos "Dreihundert Schachparteien", milles ta jagas oma maleteoreetilisi vaateid ning tutvustas tollast malemetoodikat: raamatu sisuks olid teiste meistrite mängude kommentaarid, mis olid keerulised ja dogmaatilised. Pärast 1898. aasta Viini ja 1903. aasta Monte Carlo turniiri võitu otsustas ta maailmameister Laskeri välja kutsuda. Matš leidis aset 5 aastat hiljem, 17. augustist 20. septembrini 1908 Saksamaal. Tarrasch keeldus matši eel Laskeriga kätlemast, tuues selle asemel kuuldavale lause: "Teile, härra Lasker, on mul ainult kolm sõna: "šahh ja matt"!" . Matš kulges aga omasoodu ning Lasker võitis matši 8 võidu, 5 viigi ja 3 kaotusega. Tarrasch otsis pärast matši põhjusi, miks ta kaotas; kaotus mõjus Tarraschile halvasti ja see mõjutas ka tema hilisemat karjääri. Ta mängis oma viimase tõsise turniiri 1914. aastal Petrogradis, kus ta jäi Laskeri, Capablanca ja Alehhini järel neljandaks. See turniir jäi tema mängijakarjääri viimaseks suureks saavutuseks. Hiljem mängis ta küll mitmel turniiril, kuid ei saavutanud enam märkimisväärseid tulemusi. Pärast turniiridel mängimisest loobumist pühendus ta kirjutamisele. Tema viimaseks teoseks jäi "Das Schachspiel", mis on kolme ossa (avang, keskmäng ja lõppmäng) jagatud õpikulaadne raamat. See oli ühtlasi ka Tarraschi kõige edukam teos.
Ostsiedlung
20. sajandil kasutasid Saksa natsionalistid, sealhulgas natsionaalsotsialistid, Ostsiedlungit, et avaldada survet Saksamaa territoriaalsetele nõudmistele ja näidata Saksamaa väidetavat paremust mittegermaani rahvaste ees, kelle kultuurilisi, linna- ja teadusalaseid saavutusi sellel ajajärgul kahjustati, tõrjuti või esitati saksa keeles.
Siegbert Tarrasch
Pärand malemaailmale
Tarrasch oli väga mõjukas malekirjanik. Saksamaal kutsuti teda Praeceptor Germaniaeks, mis tähendab tõlkes Saksamaa õpetajat. Ta võttis aluseks mõned Steinitzi ideed, näiteks kontrolli tsentri üle, kaksikodade tugevuse ja ruumilise eelise, ning propageeris neid ka laiemalt. Teistes aspektides oli ta tihti Steinitziga eriarvamusel. Erinevalt Steinitzist pidas Tarrasch väga tähtsaks liikumisvabadust ning talle ei sümpatiseerinud surutud kinnised seisud. Tarrasch oli ka hüpermodernistide (eelkõige Réti, Nimzowitschi ja Tartakoweri) kriitika allikaks, kes pidasid tema vaateid liialt dogmaatilisteks. Tarrasch andis panuse ka avanguteooriasse, millest osa kannab tema nime. Tuntumad näited on Tarraschi kaitse lipugambiidis, Tarraschi variatsioon nii Prantsuse kaitses kui ka Hispaania avangus, millest viimast tuntakse ka nimetusega "avatud kaitse".
Ostsiedlung
Kesk-Euroopa enne idalaienemist
Kesk-Euroopas toimusid pärast Suurt rahvasterändamist aastatel 300–700 dramaatilised muutused. Rooma keisririik oli kaotanud oma valitseva seisundi. Frangid olid loonud impeeriumi, mis oli lisaks endisele Rooma Galliale ühendanud endisi läänegermaani keeli kõnelevaid rahvaid ja võtnud omaks kristluse. Ida-Frangi riigi, Saksamaa varajase eelkäija eesmärk oli olla kristliku Lääne-Rooma keisririigi järglane ja see arenes Saksa-Rooma riigiks. Skandinaavias astusid endised põhjagermaani keeli kõnelevad rahvad viikingiaega, mõjutades kaubanduse ja rüüsteretkede kaudu kogu Euroopat. Mõned endised idagermaani keeli kõnelevad rahvad olid astunud ja sulandunud Rooma, nende oma kultuur lakkas olemast. Samal ajal tekkisid slaavi riigid ja said domineerivaks Ida-Euroopas ja suurtes Kesk-Euroopa osades; 833. aastal moodustati Suur-Määri riik, 882. aastal Kiievi-Vene ja 966. aastal Poola, kes kõik võtsid omaks ristiusu.
Marssal (Bulgaaria)
Marssal (bulgaaria keeles маршал) oli Bulgaaria sõjajõudude kõrgeim auaste.
Ostsiedlung
Kesk-Euroopa enne idalaienemist
thumb|Saksa idasuunalise laienemise faasid [[Walter Kuhni järgi]]
Frangi ja Saksa-Rooma riikide idamargid
Frangi riigi (hiljem Saksa-Rooma riigi) käeulatuses elavaid slaavlasi nimetati ühiselt vendideks või "Elbe slaavlasteks". Nad moodustasid harva suuremaid poliitilisi üksusi, koosnedes pigem mitmesugustest väikehõimudest, kes elasid läänes kuni jooneni Ida-Alpidest ja Böömimaast Saale ja Elbe jõeni. Frangi riigi laienedes vallutati või liideti frankidega mitmesuguseid vendi hõime, näiteks obodriidid, kes aitasid frankidel alistada läänegermaani sakse. Vallutatud vendi alad korraldasid frangid markideks (Marken: saksa keeles "piir" või "piirimaa"), mida haldas usaldatud aadlik, kes kogus andamit ja mida tugevdasid sõjaväeüksused. Markide asutamisega kaasnesid ka misjonäride pingutused.
Karl Suure asutatud margid territooriumil, kus hiljem toimus Ostsiedlung, põhjast lõunasse:
Marssal (Bulgaaria)
Ajalugu
Bulgaaria tsaaririigis kehtestati auaste 1916. aastal. See aukraad on antud kahele Bulgaaria tsaarile.
Ostsiedlung
Frangi ja Saksa-Rooma riikide idamargid
Enamasti ei olnud markide hõimud keisririigi stabiilsed liitlased. Frangi kuningad algatasid oma võimu säilitamiseks arvukaid, kuid mitte alati edukaid sõjaväekampaaniaid.
thumb|[[Saksi vall|Limes Saxoniae sakside ja slaavi obodriidide vahel, rajati umbes aastal 810.]]
Hilisemad kuningad ja keisrid, näiteks Otto I, korraldasid ümber ja laiendasid marke, luues (põhjast lõunasse):
Ida-Frangi riigi kuninga Ludwig Sakslase ja Arnulfi Kärntenist valitsemise ajal juhtisid esimesi asustuslaineid frangid ja bajuvaarid ning jõudsid piirkonda, mis on tänapäeval Slovakkia ja tolleaegne Pannoonia (tänapäeva Burgenland, Ungari ja Sloveenia). Need teedrajavad asunikud olid katoliiklased.
Kuigi frankide ja bajuvaaride juhitud esimestele asustamistele järgnes 10. sajandi alguses sorbide ja teiste vendide vallutamine ning Saksa-Rooma keisrite muud kampaaniad võimaldasid rännet, on pideva Ostsiedlungi algus tavaliselt dateeritud 12. sajandisse.
Slaavi ülestõus 983. aastal
983. aastal õnnestus polaabi slaavlastel Billungite ja Nordmarkis, mis ulatusid Elbest Läänemereni, mässata keisririigi poliitilise võimu ja kristliku misjoni vastu. Vaatamata oma taasvõidetud iseseisvusele seisid obodriidide, ranide, ljuutitšite ja hevellide hõimud peagi silmitsi sisemiste võitluste ja sõjapidamistega, samuti rüüsteretkedega äsja moodustunud ja laienevast Piastide (varajase Poola) riigist (idast), Taanist (põhjast) ja keisririigist (läänest), kes oli innukas oma marke taastama.
Mecklenburg, Pommeri ja Brandenburg
thumb|Lääneslaavi rahvad Euroopas 1125. aastani (kollane kontuur). [[Preislased|Preisimaa (Pruzzia) ei olnud slaavi, vaid balti maa]]
Nõrgestatuna käimasolevatest sisekonfliktidest ja pidevast sõjapidamisest, kaotasid iseseisvad vendi territooriumid lõpuks võime pakkuda tõhusat sõjalist vastupanu. Aastatel 1119–1123 vallutas ja allutas Pommeri ljuutitšite maa kirdeosa. Aastatel 1124 ja 1128 kutsus Pommeri hertsog Wartislaw I, toona Poola vasall, piiskop Otto von Bambergi oma hertsogkonna pommerlasi ja ljuutitšeid ristima. 1147. aastal alustas Saksimaa hertsogiriik Põhjala ristisõdade kampaaniana Vendi ristisõda, et võtta tagasi 983. aastal kaotatud margid. Ristisõdijad suundusid ka Pommeri Demmini ja Szczecini (Stettin) poole, vaatamata sellele, et need alad olid juba edukalt ristiusustatud.
Pärast Vendi ristisõda suutis Albrecht Karu rajada Brandenburgi margi ligikaudu endise Nordmarki territooriumil, mida 983. aastast kontrollisid hevellide ja ljuutitšite hõimud, ja seda laiendada. Vendide ristiusustamiseks loodi taas Havelbergi piiskopkond.
1164. aastal, pärast seda, kui Saksi hertsog Heinrich Lõvi alistas Vercheni lahingus lõpuks mässulised obodriidid ja Pommeri hertsogid, said Pommeri Demmini ja Stettini hertsogkonnad Saksi vasallideks, nagu ka obodriitide territoorium, mis sai oma peamise kindlustatud asula järgi tuntuks kui Mecklenburg. Pärast seda, kui Heinrich Lõvi kaotas sisevõitluse keiser Friedrich I-ga, said Mecklenburg ja Pommeri 1181. aastal Saksa-Rooma riigi osaks.
Terra Mariana (Liivimaa konföderatsioon)
Terra Mariana (Maarjamaa) oli Keskaegse Liivimaa või Vana-Liivimaa (Alt-Livland) ametlik nimi, see moodustati pärast Liivimaa ristisõda tänapäeva Eesti ja Läti territooriumitel. See loodi 2. veebruaril 1207 kui Saksa-Rooma riigi vürstkond ja paavst Innocentius III kuulutas selle 1215. aastal välja kui Püha Tooli alama.
Keskaegset Liivimaad valitsesid vahelduvalt esmalt Mõõgavendade ordu, alates 1237. aastast Liivimaa orduks kutsutud poolautonoomne Saksa ordu ja katoliku kirik. Nii Terra Mariana kui ka Riia linna nominaalne pea oli Riia peapiiskop kui kirikliku hierarhia tipp.
1561. aastal, Liivi sõja ajal lakkas Terra Mariana olemast. Selle põhjaosa loovutati Rootsile ja moodustati Eesti hertsogkond, selle lõunaterritooriumid said Leedu suurvürstiriigi – seega lõpuks Rzeczpospolita osaks kui Liivimaa hertsogkond ning Kuramaa ja Zemgale hertsogiriik. Saaremaa sai Taani osaks.
Saksa orduriik
997. aastast tegi äsjaloodud Poola Piastide riik katseid vallutada maid oma kirdenaabritelt, Balti preislastelt ja jatvingidelt. 13. sajandi alguses kutsusid Konrad Masooviast ja Danilo Galiitsiast Saksa ordut ühinema Balti preislaste ristimisel, kes ohustasid nende maid. Põhjala ristisõdade ajal vallutasid ordurüütlid Balti preislased ja allutasid endile Preisimaa (Altpreussenland), luues 1224. aastal seal vaimuliku riigi. Mõõgavendade ordu ühinemisega 1237. aastal liideti Liivimaa territooriumid Saksa orduga. 1308. aastal Danzigi (Gdańsk) ülevõtmisega laienes see riik Pomereeliasse. 1346. aastal müüs Taani kuningas Eestimaa hertsogkonna Saksa ordule.
Ehkki asustust pidi vähemal määral tekkima juba Frangi markides, algas massiline asustamine alles 12. sajandil (näiteks Ida-Holstein, Lääne-Mecklenburg, kesk- ja kagumargid) ja 13. sajandi alguses (näiteks Pommeri, Rügen), pärast sakside võimu taaskehtestamist vendide alade üle 1150. aastatel (Holsteini alal Holsteini krahv Adolf II, Brandenburgis Albrecht Karu, Mecklenburgis ja Pommeris Heinrich Lõvi). Saksa ordu riik julgustas sakslasi asuma suuresti inimtühjaks jäänud Preisi maadele.
Ostsiedlungi ajal asusid saksa keelt kõnelevad inimesed Elbe ja Saale jõest ida poole, piirkondadesse, kus elasid enamasti polaabi slaavlased. Samuti moodustusid sloveenidega asustatud Steiermargi ja Kärnteni aladele saksakeelsed kogukonnad.
Šveitsi Valais' oru elanike väljarändel aladele, kuhu roomlased olid juba varem asunud, olid mingil määral samad eeltingimused, kui idapoolsel koloniseerimisel. Need niinimetatud walserid rajasid külasid Alpi orgude ülemistes piirkondades, väljudes oma päritolu orust, kogu Põhja-Itaalias, Graubündenis ja Tiroolis.
Maaelu areng
Keskaegses Lääne-Euroopa põllumajanduses tehti teatavaid edusamme, mis viidi Ostsiedlungi käigus ida suunas. Nende hulka kuulusid:
Nende meetodite juurutamisega sai teraviljast peamine söök, mis moodustab keskmiselt 70% inimeste kalorikogusest. Selle tagajärjel ehitati arvukalt aitu ja veskeid. Arvukate uute vesiveskite jaoks kaevatud kanalid tähistasid esimest ulatuslikku inimeste sekkumist selle piirkonna varem puutumata veekogudesse.
Samuti suurenes haritava maa hulk, eriti metsade lageraie kaudu. Selle suurenemise ulatus erines piirkonniti: kui näiteks Poolas oli põllumaa pindala kahekordistunud (16% kogupindalast 11. sajandi alguses ja 30% 16. sajandil, kõrgeim kasvumäär 14. sajandil), suurenes põllumaa pindala paljudes Sileesia piirkondades Ostsiedlungi ajal 7–20 korda.
Muutused põllumajanduses käisid koos muudatustega talude paigutuses ja asustusstruktuuris, mis põhines maa jagamise ja klassifitseerimise süsteemil Hufenverfassung. Põllumaad jagunesid hufedeks (ka huben, mansi), kus üks hufe (25-40 ha olenevalt piirkonnast) varustas ühte talu küllaga. See viis uut tüüpi suuremate külade tekkele, asendades seni domineerinud väikeste külade tüübi, mis koosnes 4-8 talust.
Ostsiedlung viis ka kiirele rahvaarvu kasvule kogu Ida-Kesk-Euroopas. 12. ja 13. sajandil rahvastikutihedus (in/km²) kasvas, näiteks kahelt 20–25-ni tänapäeva Saksimaa piirkonnas, kuuelt 14-ni Böömimaal ja viielt 8,5-ni Poolas (30-ni Krakówi piirkonnas). Erinevalt Lääne-Euroopast säästis seda suurenenud elanikkonda 14. sajandi Musta surma pandeemia.
Erinevate saksa murrete kõnelejatega tulid ka uued maksusüsteemid. Kui vendi kümnis oli fikseeritud maks, mis sõltus küla suurusest, sõltus saksa kümnis tegelikust saagist, mis viis selleni, et asunikelt koguti rohkem makse kui vendidelt, ehkki asunikud olid pärast asula loomist esimestel aastatel vähemalt osaliselt maksudest vabastatud. See oli peamiseks põhjuseks kohalike valitsejate innukusele asunike kutsumiseks.
Linnaelu areng
Slaavi aladel olid linnad juba enne Ostsiedlungit olemas. Algselt moodustasid käsitöölised ja kaupmehed kindlustatud linnuste (grad) agulid või vendi-skandinaavia kaupmeesteasulad (emporia) Läänemere kaldal. Suured linnad olid 9000 elanikuga Szczecin (kus oli mitu templit), Kraków (Piastide Poola riigi pealinn) või Wrocław (mis eksisteeris juba ulatusliku riigihalduse ja kiriku olemasoluga). Poola suuremates linnades, nagu Kraków, Gniezno, Wrocław, Wolin, oli 12. sajandi algul keskmiselt 4000-5000 elanikku igas. Varasemad teooriad, mille kohaselt viisid sakslased linnaehituse sellistesse piirkondadesse, nagu Pommeri, Mecklenburg või Poola, Ostsiedlungi ajal, on nüüd kõrvale heidetud ning uuringud näitavad, et linnad eksisteerisid turupaikadena juba ammu enne saksa kolonistide saabumist, võõrustades poolakaid ja muid arvukaid rahvuseid. Ostsiedlung ahendas *gordъ tähendust ainult losside tähistamiseks, samas kui linnu nimetati sellest tulenevalt *město (algselt "koht", võrdle poola miast; piirkondades, mida Ostsiedlung ei mõjutanud, jäi linna mõiste *gordъ variandiks, võrdle vene город).
Ostsiedlungi ajal loodud linnatüüpi kutsusid selle kaasaegsed "vaba linn" (civitates liberae) või "uus linn". Uued linnad erinesid eelkäijatest järgmiselt:
Varsti pärast linnaõiguse andmist ja linnapiirkonna asustamist hakkasid paljud linnad hoolitsema oma huvide eest rohkem kui kohaliku valitseja huvide eest ning saavutasid osalise või täieliku majandusliku ja sõjalise iseseisvuse. Paljud neist liitusid Hansa Liiduga.
Asunikud
thumb|left|200px|Ostsiedlungit kujutav [[Saksi õiguspeegel. Lokator (spetsiaalse mütsiga) saab maaisandalt asutamisharta. Asunikud raadavad metsa ja ehitavad maju. Lokator tegutseb küla kohtunikuna]]
Enamik asunikest olid mitmesuguste saksa murrete kõnelejad. Põhjapoolsetes piirkondades oli domineeriv alamsaksa keel, keskmistes piirkondades osalesid tüüringi ja ülemsaksi keelte kõnelejad. Lõunapoolsetes piirkondades domineerisid idafrangi ja baieri murrete kõnelejad. Märkimisväärne arv hollandlasi osales, eriti 12. sajandi alguses Elbe keskjooksu ümbritseval alal. Vähemal määral osalesid ka taanlased, šotlased või kohalikud vendid ja prantsuskeelsed valloonid. Asunikud olid peamiselt maatud aadliperede nooremad lapsed, kes ei saanud vara pärida. Ettevõtjad-seiklejad, sageli alamaadli päritoluga, keda kutsuti lokaatoriteks, etendasid värbamis-, läbirääkimis- ja koordineerimisülesandeid ning rajasid uusi külasid, juriidiliselt ja geofüüsikaliselt. Muidugi kasutasid lindpriid põgenemisvõimalust, kuid neid ei hinnatud, sest edu sõltus distsipliinist ja solidaarsusest.
Asunikke kutsusid kohalikud ilmalikud valitsejad nagu hertsogid, krahvid, markkrahvid, vürstid ja (ainult mõnel juhul nõrgenenud keskvõimu tõttu) kuningas. Nende seas slaavi hertsogid (piastid) ja kuningad. Samuti olid asunikud kutsutud selliste usuasutuste poolt nagu kloostrid ja piiskopid, kellest olid kristliku misjoni käigus saanud vägevad maaomanikud. Sageli võis kohalik ilmalik valitseja anda tohutuid metsi ja kõnnumaid ning mõne küla ordule nagu Tsistertslaste ordu, kes püstitaks kloostri, kutsuks asunikke ja hariks maad.
Asunikele anti mõisad ja privileegid. Asustamist korraldas tavaliselt niinimetatud Lokator (maade eraldaja), kellele anti tähtis koht, näiteks külavanema (Schulte või Schulze) päritav ametikoht. Linnad asutati ja neile anti Saksa linnaõigus. Sisserändajate põllumajanduslikud, juriidilised, halduslikud ja tehnilised meetodid ning, samuti põliselanike edukas ristiusustamine tõid kaasa asustuspiirkondade järkjärgulise ümberkujundamise, kuna endised keeleliselt ja kultuuriliselt slaavi alad germaaniseeriti.
thumb|Etniliste sakslaste levik Kesk-/Ida-Euroopas aastal 1925
Lisaks keisririigiga külgnevatele markidele leidis saksa asustus aset ka kaugemates piirkondades, nagu Karpaadid, Transilvaania ja Liivi lahe ääres. Saksa kultuuriline ja keeleline mõju kestis mõnes piirkonnas kuni tänapäevani. Ungari, Böömimaa, Sileesia, Pommeri, Mecklenburgi ja Poola valitsejad julgustasid Saksa asundusi, et edendada oma valduste vähemasustatud osade arengut. Sisserände ergutamiseks ühendati Transilvaania saksid ja baltisakslased korporatiivselt ja privilegeeriti.
Kolmekümneaastane sõda vähendas suures osas saksakeelsete maade elanike arvu kohati kolmandiku võrra; näiteks enne sõda elas Tšehhi kuningriigis 2,6 miljonit inimest; pärast sõda oli kuningriiki jäänud vaid umbes 1,55 miljonit. Sellegipoolest võtsid mõned sakslased juba 18. sajandil vastu kutsed asuda elama nii kaugele kui Lõuna-Ukraina ja Volga jõe kaldad. Kui 17. ja 18. sajandil Ida-Preisimaa ida- ja lõunapoolsed osad sõdades ja epideemiates tühjenesid, koloniste Saksamaalt enam saadaval ei olnud, kutsusid Preisi hertsogid, hiljem kuningad, luterlikke austerlasi, poolakaid (masuurlased) ja leedulasi tühjadesse piirkondadesse asuma. Need kolonistid võtsid 19. sajandil ja 20. sajandi esimeses pooles suuresti kasutusele Saksa tavad ja keele ning seostusid sel viisil Ostsiedlungiga.
Sakslaste assimilatsioon
thumb|[[Podkarpacie vojevoodkond|Eel-Karpaatide (Małopolska) sakslased 15. sajandil]]
Sakslaste, kes olid 13. sajandist alates asunud sellistesse Poola linnadesse, nagu Kraków (Krakau) ja Poznań (Posen) keset Poola maid, poloniseerimisprotsess kestis umbes 2 sajandit. Nad moodustasid aristokraatia, kes ei suutnud jätkata oma isoleeritud positsiooni ilma jätkuvate uustulnukateta Saksa maadelt. Sorbid assimileerisid aja jooksul samuti saksa asunikke endi keskel, kuid samal ajal assimileeriti teised sorbid ümbritseva saksakeelse rahvastiku poolt. Paljud Kesk- ja Ida-Euroopa linnad jäid mõneks sajandiks paljurahvuselisteks sulatuskateldeks.
Vendide assimilatsioon, kohtlemine, kaasamine ja jäljed
Ehkki paljudes piirkondades ei olnud slaavi asustustihedus keisririigiga võrreldes kuigi kõrge ja see oli 10.–12. sajandil kestnud ulatusliku sõjategevuse tagajärjel veelgi langenud, hoidsid mõned tihedalt asustatud alad oma vendi asurkondi erineval määral, seistes germaniseerumisele pikka aega vastu.
Pommeri ja Sileesia territooriumil jätsid saksa asunikud vanad vendi külad kõrvale ja ehitasid oma uued külad slaavi aadli ja kloostrite poolt neile eraldatud pinnale. Kuid Odrast läände jäävates piirkondades, mille vallutas Saksa aadel või kus domineerisid slaavi aadlikud, kes tegid end sõltuvaks Saksa (Saksi) hertsogitest, on ka dokumenteeritud juhtumeid, kus vendid aeti välja, et küla asunikega uuesti üles ehitada. Sel juhul säilitas uus küla sellegipoolest oma endise slaavi nime. Näitena on Mecklenburgi Böbelini küla puhul dokumenteeritud, et väljasaadetud vendi elanikud tungisid korduvalt oma endisse külla, takistades ümberasustamist.