cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lembit Oll
Paul Kerese mälestusturniiridel
Oll mängis kuuel Tallinnas peetud Paul Kerese mälestusturniiril (klassikalises males): 1983. (7. koht), 1985. (8. koht), 1987. (12. koht), 1989. aastal esikoha jagamine koos Georgi Tõmošenko ja Ehlvestiga, 1996. aastal Pärnus A-turniiril jagas Oll viiendat kohta ning 1998. aastal Pärnus jagas turniiril koos Ehlvestiga 8.–9. kohta.
Kerese mälestusturniire korraldati ka kiirmales (Tallinn Rapid). Oll tuli 1995. aastal võitjaks ja 1998. aastal jagas esikohta koos Suat Atalıkiga, eespool Ehlvestist ja Boriss Spasskist.
Rahvusvahelistel turniiridel 1990. aastatel
1991. aastal jagas Oll esikohta Adelaide'is Austraalia lahtisel turniiril ja võitis ülekaalukalt turniiri Sydneys (kogus 8,5 punkti 9-st). 1992. aastal jagas ta esikohta Sevilla lahtisel turniiril. Helsingi lahtisel turniiril, kus osales üle 50 suurmeistri, jäi Oll jagama 3.–9. kohta (eespool Ehlvestist). 1993. aastal mängis Oll Tata Steeli turniiril (peeti nokautsüsteemis), kus veerandfinaalis võitis ta Aleksejs Širovsit, kuid poolfinaalis kaotas Miguel Illescasele.
3. tankiarmee (Saksamaa)
Ajalugu
Moodustati 16. novembril 1940. aastal tankigrupp 3 (saksa keeles Panzergruppe 3) nime all XV motoriseeritud korpuse staabist.
Lembit Oll
Rahvusvahelistel turniiridel 1990. aastatel
1994. aastal jagas Oll esikohta New Yorgi lahtisel turniiril (koos Ehlvestiga), 1996. aastal Peterburis peetud Mihhail Tšigorini mälestusturniiril ja 1997. aastal turniiril Køges (koos Jan Timmaniga).
3. tankiarmee (Saksamaa)
Ajalugu
1. jaanuaril 1942. nimetati ümber '''3. tankiarmeeks' (saksa keeles 3. Panzerarmee''). Võitles idarinde kesksektoris. Kapituleerus 3. mail 1945. aastal.
Allunud väeosad
19. juuni 1941.: 2. oktoober 1941.: 10 märts 1942.: 8. oktoober 1942.: 1. jaanuar 1943.: 5. august 1943.: 3. detsember 1943.: 15. aprill 1944.: 26. november 1944.: 12. aprill 1945.:
Lembit Oll
Rahvusvahelistel turniiridel 1990. aastatel
Elu viimase turniiri mängis Oll jaanuaris-veebruaris 1999 Nova Goricas, kus ta jagas Zdenko Kožuli järel 2.–8. kohta.
Highland Park
Highland Park on linn Ameerika Ühendriikides Michigani osariigis Wayne'i maakonnas. Asub Detroiti linna keskel, kagus on lühike lõik ühist piiri Hamtramcki linnaga.
Lembit Oll
MM-valikvõistlustel ja MM-turniiridel nokautsüsteemis
1990. aastal Olli esinemine Lvivi tsooniturniiril (võitis Aleksejs Širovs) ebaõnnestus, seevastu 1993. aastal Vilniuse tsooniturniiril (parim kvalifitseerus MM-ile) jagas Oll koos Vidmantas Mališauskasega esikohta. Järelmatš jäi aga viiki 1:1 ja edasi pääses Mališauskas tänu paremale koefitsiendile. FIDE pidas siiski vajalikuks korraldada kahepartiiline matš ühele täiendavale edasipääsukohale Olli ja naabertsoonis turniiri võitnud, kuid järelmatši kaotanud Aliaksiej Aliaksandraŭ vahel. Oll võitis matši tulemusega 1,5:0,5.
Juulis 1993 Bielis peetud FIDE MM-i tsoonidevaheliselt turniirilt (74 osavõtjat) kvalifitseerus FIDE pretendentide turniirile 10 paremat. Oll jäi jagama sel turniiril 21.–34. kohta (koos Viktor Korchnoi ja teistega, eespool Ehlvestist ja Veselin Topalovist). Detsembris 1993 Groningenis peetud PCA maailmameistrivõistluste valikturniiril (54 osavõtjat) kvalifitseerus PCA pretendentide turniirile seitse paremat. Oll jäi sel turniiril jagama 8.–19. kohta (koos Aleksejs Širovsi, Judit Polgári, Ehlvesti ja teistega, eespool Topalovist ja Korchnoist).
Highland Park
1930. aastal elas linnas 52 959 inimest, hiljem on elanike arv vähenenud. Highland Park oli autotööstuse keskus. Seal asus suur Fordi autotehas, kus 1913. aastal lasti käiku esimene konveier. 2000. aastal oli linna elanike arv 16 746 ning 93,44% linnaelanikest olid afroameeriklased.
1970. aastateni oli linn tiheda haljastusega, kuid siis tuli suur osa linnas kasvanud jalakatest haigestumise tõttu maha võtta.
Lembit Oll
MM-valikvõistlustel ja MM-turniiridel nokautsüsteemis
1995. aastal võitis Oll Riia tsooniturniiri (edestades punktiga teiseks-kolmandaks jäänud Ehlvestit ja Šarūnas Šulskist). Riia tsooniturniiri esikolmik kvalifitseerus detsembris 1997 Groningenis FIDE maailmameistrivõistluste nokautsüsteemis peetud turniirile (100 osavõtjat), kus Oll sai turniiritabelis 26. asetuse. Oll võitis avaringis Margeir Péturssoni, teises ringis Aleksandr Morozevitši, kuid kaotas kaheksandikfinaalis Vladislav Tkatšjovile.
1998. aastal peeti Tallinnas kolmas Balti tsooniturniir. Oll sellel ei osalenud, sest eeldas, et pääseb järgmisel aastal Las Vegases peetavale MM-turniirile tänu oma kõrgele reitingule.
Võistkondlik esinemine
Oll esines Eesti võistkonna koosseisus neljal maleolümpial (1992–1998), seejuures 1994. aastal Moskva maleolümpial ja 1998. aastal Elista maleolümpial mängis Oll esimesel laual (teisel laual Jaan Ehlvest).
Oll tegi kaasa ka Euroopa võistkondlikud meistrivõistlused 1997. aastal Pulas, kus ta mängis 13. kohale tulnud Eesti võistkonna teisel laual. Euroopa maleklubide karikavõistlustel võitis Oll Varssavi klubi Polonia võistkonna koosseisus kaks hõbemedalit (1997, 1998).
Isiklikku
Tema poeg Aivo Oll (sündinud 1988) on rendžumängija, tulnud 2008. aastal Euroopa meistriks.
Traiskirchen
Traiskirchen on linn (Stadtgemeinde) Austrias Alam-Austria liidumaal Badeni ringkonnas. See asub 20 km Viinist lõunas, Thermenlinie piirkonnas, ning on tuntud oma veini ja heurigeride poolest. Traiskirchenist on pärit korvpallivõistkond Traiskirchen Lions. Linnas on Alam-Austria vanim avalik astronoomiaobservatoorium. Linn on tuntud ka oma põgenikelaagri "Bundesbetreuungsstelle für Asylwerber" poolest.
Põgenikelaager (Bundesbetreuungsstelle für Asylwerber)
thumb|right|250px|Põgenikelaager 2015. aastal thumb|right|250px|Laager Traiskirchenis
Liitlasvägede okupeeritud Austrias asusid endistes hoonetes kuni 1955. aasta sügiseni Nõukogude armee kasarmud (u. 2000 Nõukogude soomusväelast) ja haigla.
Esmakordselt kasutas valitsus hooneid põgenikelaagrina aastatel 1956-1960. Laagrit kasutati esmakordselt 1956. aasta novembris Ungari revolutsiooni tagajärjel riigist lahkunud põgenike varjupaigana. Austriasse tuli 5. novembril 113 810 inimest, Traiskircheni laagrisse viidi 6000. See oli esimene suurem põgenikelaagrina kasutamine ja pärast seda otsustati majutada veel põgenikke üle maailma. 8. märtsil 1957 määras liidu siseministeerium hoone konstruktsioonide renoveerimiseks 20 miljonit šillingit (1,45 miljonit eurot). Pärast Praha Kevadet (1968) toodi sinna tšehhi ja slovaki põgenikke. 1970. ja 1980. aastatel majutati rohkem põgenikke – peamiselt Ida-Euroopast, kuid ka Ugandast, Tšiilist, Iraanist, Iraagist ja Vietnamist. Siin võeti algul vastu palju silmapaistvaid pagulasi, sealhulgas hilisem Viini Riigiooperi direktor Ioan Holender ja ajakirjanik Paul Lendvai.
1990. aasta mais teatas Traiskircheni linnapea, et vastavalt siseministri lubadusele suletakse instituut jäädavalt. See plaan lükati aga tagasi, sest 1990. aastal suudeti mujale majutada vaid üksikuid põgenikke; samuti eeldati, et 1991. aasta jaanuaris on vaja elamispinda uutele Nõukogude Liidust pärit põgenikele.
1993. aastal nimetati põgenikelaager ümber liidu siseministeeriumi varjupaigaametiks ("Bundesbetreuungsstelle für Asylwerber").
2015. aastal pidi varjupaigaamet Euroopa rändekriisi tagajärjel vastu võtma järjest rohkem illegaalseid immigrante. Pärast ajakirjanduse ja avalikkuse tugevat kriitikat kontrollis Amnesty International rajatist 6. augustil 2015. 2015. aasta juuli lõpuks oli majutatud üle 4500 inimese. 5. augustil, päev enne kontrolli, kuulutasid ametivõimud välja edasise vastuvõtu peatamise. Sellegipoolest oli kontrollimise ajal peavarjuta ligikaudu 1500 inimest, nende hulgas üle 500 järelevalveta lapse ja teismelise.
Amnesty raporti kohaselt olid tingimused põgenikelaagris julmad ja mitteinimväärsed: personali ja tõlkijate vähesus, organiseerituse puudumine, toiduga varustamise probleemid (kaks tundi ootamist), kohutavad sanitaartingimused, naistele ja meestele eraldi sektsioonide puudumine, ning punktisüsteem kaklemise, aga ka kaebuste eest karistamiseks, mille tulemuseks on mitu ööd väljaspool rajatist veetmist.
Probleemid
Traiskircheni põgenikelaager on Austrias sageli poliitiliste ja meediadebattide objektiks. Pagulaste viletsaid elutingimusi on kritiseeritud ning kinnipeetavaid on seostatud narkoäri, varguste ja vägivaldsete kuritegudega. Tihti süüdistatakse politseid poolseaduslike tegude läbiviimises haarangutes nii laagris kui ka väljaspool.
Algkool
Traiskircheni algkool on turvalisuse eesmärgil ümbritsetud aiaga.
Probleemid
Välismaalaste osakaal põhikoolis ja algkoolis ületab mõnikord 70% ja sellest räägitakse sageli avalikkuses. Traiskirchenis ei ole keskkooli ega kõrgkooli.
Franz-Kolleri observatoorium
See observatoorium on vanim Alam-Austria liidumaal ja on olnud avalikkusele avatud alates 1967. aastast. Erinevalt paljudest observatooriumitest on see linna keskel ja madalal kõrgusel, mistõttu on see vastuvõtlik piirkonda vaevavale talvisele udule.
Püha Nikolause kirik
See kirik on tähelepanuväärne oma vanuse poolest. See ehitati umbes 1400. aastal.
thumb|none|100px|Tribuswinkeli linnus
Püha Margareeta kirik
Kirik ehitati 1683. aastal pärast Viini piiramist ümber, toetub oma gooti vundamendile.
thumb|none|140px|Püha Margareeta kirik
Luteri kirik
thumb|none|120px|Traiskircheni luteri kirik
Geldscheisser
Kuulus "Geldscheisser" asub kesklinnas.
Linnasetehas
Linnasetehase omanik oli pankurr Max Mauthner (22. juuli 1838 Prahas - 28. detsember 1904 Viinis).
thumb|none|200px|Wienersdorfi linnasetehas
Moellersdorfi loss
Lossi püstitas u. aastatel 1690–1700 Thomas Zachäus Czernin von und zu Chudenitz. 1780. aasta paiku andis Joseph II rajatise kasarmuks.
thumb|none|200px|Moellersdorfi loss
Tribuswinkeli loss
Rajamine on dateeritud 1136. aastaga, kuid varasemad leidjad viitavad aastale 1120.
thumb|none|200px|Tribuswinkeli loss
Tõenäoliselt ehitati paistamm ümbritseva veelossina umbes aastatel 1120-1230. Lossi ümbritsevat müüri ja valli pole enam olemas.
Korvpall
Linnast on pärit Traiskirchen Lions, Österreichische Basketball-Bundesliga kolmekordne meister. Meeskond peab oma kodumänge Lions Dome'is.
Irena Degutienė
Irena Degutienė (sündinud 1. juunil 1949 Šiauliais) on Leedu arst ja poliitik.
Ta kuulub alates 1994. aastast kristlik-demokraatlikku Isamaaliitu.
Irena Degutienė lõpetas 1974. aastal Vilniuse Ülikooli arstiteaduskonna ja töötas seejärel mitmes haiglas, kui sai Vilniuse Ülikooli haigla peaarstiks.
Aastal 1994 sai temast tervishoiuministeeriumi kantsler. Aastal 1996 valiti ta seimi liikmeks. Aastatel 1996–2000 oli Irena Degutienė Leedu sotsiaalminister. Aastal 1999 oli ta kahel korral Leedu peaministri kohusetäitja: 4.–18. mail ja 27. oktoobrist 3. novembrini.
Ta valiti ka seimi järgmistesse koosseisudesse aastatel 2000, 2004, 2008, 2012 ja 2016. Alates 2008. aastast oli ta seimi asespiiker.
17. septembril 2009 valiti Irena Degutienė häältega 87:48 seimi esimeheks. Temast sai Leedu seimi esimene naisspiiker. Seimi esimees oli ta kuni 16. novembrini 2012. Seimi kahes järgmises koosseisus (2012–2016 ja alates 2016) on ta taas olnud asespiiker.
Ash-Shaţrah
Ash-Shaţrah on linn Iraagis Dhī Qāri kubernerkonnas.
Kuhu
Kuhu on küla Pärnu maakonnas Lääneranna vallas. Külas püsielanikke ei ole.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Koonga valda.
Ma‘īn ‘Abd al-Malik Sa‘īd
Ma‘īn ‘Abd al-Malik Sa‘īd (araabia keeles معين عبد الملك سعيد, läänepäraselt Maeen Abdulmalik Saeed; sündinud 1976) on Jeemeni poliitik, alates 18. oktoobrist 2018 Jeemeni peaminister. Enne seda oli ta Ahmed Obeid bin Daghri valitsuses avalike tööde minister.
Haridus
Tal on doktorikraad arhitektuuri- ja kujundusfilosoofias.
Peled
Peled (Coregonus peled) on lõhelaste sugukonda kuuluv mageveekala.
Ma‘īn ‘Abd al-Malik Sa‘īd
Karjäär
Saeed oli arhitekt ning töötas Kairos ehitusfirmas. Lisaks on ta olnud Dhamari ülikoolis abiprofessor. Saeed osales valitsuse poolel läbirääkimistel huthidega esimesel Genfi konverentsil, Bielis ning Kuveidis.
Peaministrina
18. oktoobril 2018 vallandas Jeemeni president ‘Abd Rabbuh Manşūr al-Hādī senise peaministri Ahmed Obeid bin Daghri, keda ta süüdistas majanduskriisi põhjustamises. Saeed määrati Daghri mantlipärijaks.
Peled
Eesti vetes elavad ainult introdutseeritud isendid, mida kasvatatakse vähesel määral Eesti kalakasvatustes.
Peled on suguluses omuliga Coregonus sardinella perekonnast.
Kirjeldus
Väiksemad peled meenutavad välimuselt väiksemaid rääbiseid, aga suuremaks kasvades, muutub nende keha laiemaks ning kandilisemaks.
Peledi keha on üldiselt hõbedane, mustad täpid külgedel, peas ja seljauimel, kõht on valge. Uimed värvuselt hallid kuni mustad, sabavarrel rasvauim. Kudevatel isastel tekib selja peale helmeskate. Seljajoon järsu kaarega. Suu otseseisuline. Alalõug on ülalõuast pikem. Kasvab u 45 cm pikaks ja kaalub maksimaalselt 1,5 kg. Peledil on lõpusepiisid 50–65.
Tiit Paaver
Ta lõpetas 1975. aastal Tartu Riikliku Ülikooli, kus ta oli õppinud bioloogiaosakonnas spetsialiseerumisega geneetikale.
Peled
Levik, eluviis ja toitumine
Külmaveeline mageveekala. Looduslik levik Mezeni jõest ida poole kuni Kolõma jõeni, erinevates magevee jõgedes, järvedes ja veehoidlates Euroopas ja Aasias. Sobivaim vee temperatuur on 14–22 kraadi. Elupaigana eelistab sügavat, selge veega jõge või järve. Pelaagilise eluviisiga.
Peled on omnivoor, peledi põhitoiduks zooplankton, surusääsklaste vastsed ning teised väiksemad kalad. Suuremad kalad toituvad ka limustest ja muust põhjaloomastikust.
Tiit Paaver
Ta oli Eesti Maaülikooli professor.
Isiklikku
Tema isa oli bioloog Kalju Paaver ja ema keemiaõpetaja Lia Paaver, vend Jaan Paaver on kooliõpetaja ning õde Ene Paaver on dramaturg ja ajakirjanik. Tema poeg on arhitekt Toomas Paaver.
Peled
Levik, eluviis ja toitumine
Eestisse toodi peled esimest korda 1958, kuid ümberasustamine ebaõnnestus. 1959. aastast on teda mitmel korral Eestisse toodud ning lastud 30 järve, kuid kohanemisega ei ole edu saatnud. Nüüdseks on peled Eestis haruldane.
Sigimine
Eestis saab suguküpseks kolmeaastaselt (L 30-32 cm). Enne kudemist oluline intensiivne toitumine. Kudemine oktoobri lõpust detsembrini kruusasele või taimejäänustega kaetud põhjale 2-3 m sügavuses, eelistatavalt põhjaallikate läheduses. Marjaterad sidrunkollased kuni, läbimõõduga 1,5–1,6 mm. Vastsed kooruvad aprillis või mais. Vastsetel tugev instinkt järvest lahkuda väljavoolu kaudu.
Kasv ja vanus
Siberi karmis kliimas aeglane kasvukiirus, kehamõõtmed väiksemad, pikkust kuni 40 cm ja mass 1 kg. Tiigis võib aastaga kasvada 100 g raskuseks. Isendid saavad suguküpseks umbes 3 aastaselt ja võivad elada kuni 14 aastaseks.
Suurim pikkus on 40-55 cm ja kaal 2–2,5 kg, heades oludes kasvavad kuni 6 kg raskuseks. Eesti Uljaste järvest 1991. aasta sügisel tabatud peledi isakalad olid keskmiselt 40,7 cm pikkused ja kaalusid keskmiselt 636 g, emaskalad umbes sama pikkusega, aga kaalult raskemad (720 g). Eestis on suurim peled kaaluga 2,8 kg püütud Liinjärvest.
Majanduslik tähtsus
Ei ole levinud söögikala, liha on pigem pehme ja maitsetu, kuid maitseb hästi suitsetatult või kuivatatult. Peledi liha on väga omega-3 rasvhapete rikas. Suuremaid peledi süüakse toorelt soolaga (gravad). Kalamajanduslikult olulised 7-aastased kalad.
Peipsi siig
Peipsi siig ehk ihes (Coregonus lavaretus maraenoides) on lõhelaste sugukonda kuuluva merisiia alamliik.
Peled
Majanduslik tähtsus
Teadlased on avastanud, et Peledi õli lisamine oma toitumiskavasse, aitab ülekaalulisuse vastu.
Peipsi siig
Peipsi siig on merisiiast veidi jässakam. Nagu nimigi ütleb, pärineb kala mandrijääst (pärast viimast jääaega) vabanenud Peipsi-Pihkva järvest. Teda on edukalt introdutseeritud mitmes Aasia järves (näiteks Sevani järv), Eestis pole ta teistesse veekogudesse lastuna enamasti järglasi andnud.
Algupärases levilas on ta nüüdseks säilinud vaid Peipsi järve põhjaosas, kus üldine eutrofeerumine ja hapnikutingimused on mõneti paremad.
1989
1989. aasta (MCMLXXXIX) oli 20. sajandi 89. aasta.
Sündmused Eestis
pisi|Vabariigi aastapäeva tähistamine Tartus pisi|[[Balti kett Eestis]] pisi|I ülemaailmsed eesti noorte päevad
Mena Suvari
Mena Suvari (Mena Adrienne Süvari; sündinud 13. veebruaril 1979 Rhode Islandis Newportis) on Ameerika Ühendriikide filminäitleja, modell ja moedisainer.
Mena isa oli eestlane Ando Süvari, ema osaliselt Kreeka päritolu Candice (Thompson). Tal on kolm vanemat venda.
Mena Suvari alustas karjääri 13-aastaselt modellina reklaamides osaledes. Ta töötas viis aastat modellina New Yorgis asuvas agentuuris Wilhelmina Models. Samal ajal mängis ta mitmes telesarjas kõrvalosi. Hiljem kolis ta California osariiki, kus lõpetas 1997. aastal Burbankis asuva Providence'i keskkooli (Provience High School).
Oma filmidebüüdi tegi ta aastal 1997 filmis "Nowhere". Läbimurde tuntud Hollywoodi näitlejate hulka tõid talle 1999. aastal linastunud filmid "Kuum pirukas" ja "Tabamatu ilu".
Aprillis 2021 sündis tal poeg.
thumb
Organum
pisi|Perotinus, kolmehäälne organum Alleluia nativitatis pisi|Paralleelorganum Tu patris sempiternus... traktaadis "Musica enchiriadis" pisi|Perotinuse neljahäälne organum "Viderunt omnes" Organum (vanakreeka keeles ὄργανον organon 'instrument', 'tööriist' ) on Lääne-Euroopa keskaja muusikas esinev varaseim polüfoonia tüüp. See rajaneb Gregoriuse koraali meloodial, mis on põhiviis (vox principalis) ja millele on lisatud üks või mitu kaunistushäält (vox organalis). 11. sajandi muusikateoreetilistes teostes nimetatakse neid ka vox praecedens ('eelnev või olulisem hääl') ja vox subsequens ('järgnev või kohanduv hääl').
Muusikaajaloo õpikutes kasutatakse sõna "organum" 10.–13. sajandil loodud mitmehäälse muusika kohta. Organumiks võidakse nimetada ka ajaloolist eeskuju matkivas stiilis loodud heliteost.
Mõiste
Sõna "organum" sidumine oreliga on muusikateadlase T. Siitani arvamuse kohaselt väga vaieldav, sest oreli laiem levik Euroopas algas alles 14. sajandil (varased orelid olid väga primitiivsed ja võimetud keerukat laulumeloodiat saatma, kuigi seda pilli tunti varem – esimene bütsantsi orel kingiti Pippin Lühikese õukonda 757. aastal ja esimene kirikuorel ehitati Winchesteris 10. sajandil). 11. sajandi traktaatides (näiteks "Musica enchiriadis", "Micrologus de disciplina artis musicae" jt) kasutatakse organumi sünonüümina sageli nimetust diaphonia ja selle all mõeldakse kokkukõlavat muusikat üldisemalt.
Kuigi sõna "organum" säilitas kogu oma käibeloleku aja tähenduse "polüfoonia üldiselt", kasutati seda juba alates 12. sajandist ka kitsamalt sellise polüfoonilise muusika tähenduses, kus gregooriuse koraalist laenatud meloodia kõlas pikemates ja ühetaolisemates vältustes cantus firmus 'ena tenoris ning kõrgemates häältes kõlasid lühemates vältustes liikuvad kaunistatud meloodiad.
Ajalugu
Muusikaajaloo käsitlustes eristatakse järgmisi organumi tüüpe:
Paralleelorganum
Varaseim organumi tüüp. Alates 10. sajandist, kaunistushääl vox organalis liigub paralleelselt vox principalis ' ega kvindi või kvardi võrra madalamal (puhas parafoonia), lubatud on ka mõlema hääle oktavis dubleerimine. Tegemist oli improvisatsioonilise laulmisega, üleskirjutatud muusikat on noodinäidetena vaid teoreetilistes traktaatides. Allikad: "Musica enchiriadis" 10. sajandist, sama tehnikat kirjeldab ka Guido 11. sajandil koostatud "Micrologus de disciplina artis musicae"
Vaba organum
Organumi tüüp, mida leidub allikais alates 11. sajandi teisest poolest. Vabas organumis on juhthääl vox principalis jäänud alumiseks ja vox organalis ei järgi enam tema meloodiajoonist. Võrdlemisi rangelt on määratud intervallid, põhiliselt kasutatakse ikka kvinti, kvarti ja oktavi, mida peeti täielikeks konsonantsideks, aga kohati juba ka tertsi ja seksti. Sekundit ja septimit on välditud ("... quia male sonant" 'sest kõlavad halvasti'). Vox organalis pole siiski veel iseseisev meloodia, vaid ettekirjutatud vertikaalikombinatsioonide tulemus. Iseloomulik on noot-noodi-vastu tehnika. Allikad: Milano anonüümne traktaat "Ad organum faciendum", Montpellier' traktaat organumist, Johannes Affligemensise "De musica" (nendes on vaid noodinäited) ja esimene suurem kahehäälsete laulude kogu Winchesteri tropaarium aastaist 1000–1050, mille lisa sisaldab 164 kahehäälset organumi.
Melismaatiline organum
Alates 11. sajandi lõpust, kui juhtivaks laulukooliks kujunes Limoges'i St. Martiali klooster Lõuna-Prantsusmaal. Sellise organumi põhitunnuseks on rikkaliku melismaatikaga kaunistatud vox organalis, samas kui vox principalis on jäänud otsekui vundamendiks (cantus firmus) ja kaotanud oma iseseisva tähtsuse, sest ta helide vältused hakkasid sõltuma ülemise hääle melismidest. Erinevalt vabast organumist on kaunistushääl saanud lendleva, elava meloodilise vokaalse karakteri. Allikad: Limoges'i käsikirjad, Codex Calixtinus 12. sajandi teisest veerandist).
12. sajandi lõpul võis organum olla juba ka kolme- või neljahäälne (Notre-Dame'i koolkond). Organume lõid Leoninus (kahehäälsed, väga liikuva ülemise häälega organumid) ja Perotinus (kolme- ja neljahäälsed organumid). Nad on ka esimesed nimepidi tuntud heliloojad.
4. Soomusarmee
Saksa '''4. Soomusarmee' (4. Panzerarmee'') oli Teise maailmasõja ajal Saksa vägede koosseisu kuulunud väliarmee.
Ajalugu
Formeeriti 17. veebruaril 1941 XVI motoriseeritud korpusest Soomusgrupp 4 nime all. 1. jaanuaril 1942 nimetati ümber '''4. Soomusarmeeks'''. Osales Stalingradi lahingus 1942. aasta lõpus. Detsembrist 1942 kuni jaanuarini 1943 eksisteeris armeegrupp Hoth nime all. 1943. aasta suvel osales Kurski lahingus, rünnates Kurski eendit lõuna poolt. 1944. aasta jooksul taganes läbi Põhja-Ukraina Vislani. 1945. aasta Nõukogude armee talvepealetungi ajal taganes läbi Poola Ülem-Sileesiasse. Kapituleerus 8. mail 1945.
Allunud väeosad
19. juuni 1941: 4. detsember 1941: 5. aprill 1942: 22. detsember 1942: 4. märts 1943: 6. juuli 1943: 3. detsember 1943: 15. aprill 1944: 13. oktoober 1944: 12. aprill 1945:
5. tankiarmee (Saksamaa)
Jaanuarist augustini 1944 kandis see nime tankigrupp West.
Põhja-Aafrika (1942–1943)
5. tankiarmee moodustati 8. detsembril 1942 Tuneesias LXXXX korpuse ümberformeerimisel. Armee nimetus oli pigem sümboolne, sest korpusest suuremaks ei õnnestunudki sellel kasvada. Selle põhiülesandeks oli kaitsta Tuneesiat novembris 1942 Alžeeria ja Maroko aladel maabunud ning kiiret pealetungi alustanud liitlasvägede eest.
Moodustamisest kuni veebruarini 1943 allus 5. tankiarmee väegrupi Süd ülemjuhatusele. 22. veebruaril 1943 allutati see äsja moodustatud väegrupile Afrika, mille juhatajaks nimetati märtsi alguses senine 5. tankiarmee juhataja Hans-Jürgen von Arnim.
13. mail 1943 kapituleerus 5. tankiarmee Banzarti lähistel Suurbritannia vägedele ja sama aasta 30. juunil likvideeriti 5. tankiarmee ametlikult.
Läänerinne (1944–1945)
24. jaanuaril 1944 moodustati Prantsusmaa põhjaosa ja Belgia ranniku kaitseks tankigrupp West. Tegemist oli reservarmeega, mis oli mõeldud liitlasvägede tagasitõrjumiseks teise rinde avamise korral. Kui 6. juunil 1944 toimus Normandia dessant, ei rakendatud tankigruppi kohe sõjategevusse, sest väejuhatus ei olnud jõudnud kokkuleppele, kuidas seda peaks tegema, ning Adolf Hitler oli keelanud ilma tema isikliku korralduseta tankivägesid lahingusse viia.
Hiljem Normandias lahingutegevuses osaledes kandis tankigrupp raskeid kaotusi. Juulis 1944 paistis tankigrupp silma Caeni lahingus, mis lõppes siiski liitlasvägede võiduga. 5. augustil 1944 nimetati tankigrupp West ümber 5. tankiarmeeks. Mõned päevad hiljem hävitati suur osa selle võitlusvõimelistest üksustest Falaise'i põrgus. Sealt alates pidas 5. tankiarmee taganemislahinguid Saksamaa suunas, septembris 1944 võideldi Lorraine'is USA 3. armee vastu.
Detsembris 1944 osales 5. tankiarmee Ardennide operatsioonis, kandes raskeid kaotusi Bastogne'i, Celles'i ja Dinant'i piirkonnas. Pärast operatsiooni läbikukkumist jätkas armee taandumist Antwerpeni kaudu Saksamaa suunas. Märtsis 1945 osales ta Remageni juures ameeriklaste Reini jõe ületamiskatsete takistamisel, kuid ei saavutanud edu.
Suurema osa oma eksisteerimise ajast kuulus 5. tankiarmee väegrupi B koosseisu, septembrist novembrini 1944 oli ta osa väegrupist G.
Allunud väeosad
1. jaanuar 1943:
9. aprill 1943:
15. juuli 1944:
31. detsember 1944:
19. veebruar 1945:
Varbla vald
Varbla vald oli kohalik omavalitsus Pärnu maakonnas.
2016. aastal sõlmisid Lihula, Hanila, Varbla ja Koonga valla ühinemislepingu. 2017. aasta Eesti omavalitsuste haldusreformi käigus moodustus nende nelja valla ühinemisel uus omavalitsusüksus – Lääneranna vald.
Varbla viimane vallavanem oli Kaido Selberg.
Külad
Varbla vallas oli 40 küla: Allika, Aruküla, Helmküla, Haapsi, Hõbesalu, Kadaka, Kanamardi, Kidise, Kilgi, Koeri, Korju, Kulli, Käru, Maade, Matsi, Mereäärse, Muriste, Mõtsu, Mäliküla, Nõmme, Paadrema, Paatsalu, Piha, Raespa, Raheste, Rannaküla, Rauksi, Rädi, Saare, Saulepi, Selja, Sookalda, Tamba, Tiilima, Tõusi, Täpsi, Vaiste, Varbla, Õhu ja Ännikse küla.
Paikuse vald
Paikuse vald oli vald Pärnu maakonnas. 2017. aastal sai Eesti omavalitsuste haldusreformiga osaks Pärnu linna omavalitsusest.
Paikuse vallavanem oli Kuno Erkmann.
Alev
Paikuse
Külad
Paikuse vallas oli 5 küla: Põlendmaa, Seljametsa, Silla, Tammuru ja Vaskrääma.
Ajalugu
24. oktoober 1991 – moodustati Paikuse vald. 1. november 2017 – jõustus Audru valla, Paikuse valla, Pärnu linna ja Tõstamaa valla ühinemine ning moodustus uus omavalitsusüksus Pärnu linn.
Murom
Murom (vene Муром) on linn Venemaa Vladimiri oblastis, Oka jõe vasakul kaldal. Geograafilised koordinaadid on 55°34' N, 42°02' E.
9. sajandil oli linn idaslaavlaste idapoolseim asula soome-ugri rahva muromate maal. Esmamainitud Nestori kroonikas 862. aasta kohal. 1097. aastast oli Muromi-Rjazani vürstiriigi pealinn. 15. sajandil liideti Moskva vürstiriigiga.
Elanike arv 2020. aasta alguses oli 106 984, 2005. aastal oli 123 600.
D'Artagnan
pisi|278x278px|d`Artagnani skulptuur [[Maastrichtis]]
Charles de Batz de Castelmore, ka d'Artagnan ja hiljem krahv d'Artagnan (umbes 1611–1615 – 25. juuni 1673) oli prantsuse kuninga Louis XIV aegne musketär ning 1667. aastast kuninga musketäride kompanii kapten-leitnant. Ta hukkus Maastrichti piiramise ajal Prantsuse-Hollandi sõjas.
Tõelisest d'Artagnanist on suhteliselt vähe teada. d'Artagnan ise ei kirjutanud midagi ja nagu tema dokumendid näitavad, oli ta üldiselt kirjaoskamatu. Temast on ainult üks portree, mille autentsus pole garanteeritud ja apokrüüfilised mälestused, mis avaldati 1700. aastal Kölnis, 27 aastat pärast mehe surma. Gatien de Courtilz de Sandrase teos tema elust andis inspiratsiooni Alexandre Dumas vanema d'Artagnani romaanidele, millest kõige kuulsam on "Kolm musketäri". Dumas' teostes ja nende hilisemates filmiversioonides esinev d'Artagnani tegelaskuju on nüüdseks palju rohkem tuntud kui tegelik ajalooline isik.
Nooruspõlv
pisi|Château de Castelmore, d`Artagnani sünnikodu Charles de Batz sündis Edela-Prantsusmaal Lupiaci maakonnas Château de Castelmore'is. Ta oli seitsmelapselise pere neljas poeg (peres oli neli poissi, kolm tüdrukut). Tema täpne sünniaeg on teadmata. Tema isa, Castelmore'i isand Bertrand de Batz oli aadlikuks saanud kaupmehe Arnaud de Batzi poeg, kes ostis Castelmore'i mõisahoone. Hoone, kus möödus Charles de Batzi lapsepõlv, on säilinud tänapäevani. Charles de Batz läks Pariisi 1630. aastatel, kasutades oma ema Françoise de Montesquiou d'Artagnani nime. D'Artagnan leidis 1632. aastal võimaluse saada Prantsuse kaardiväerügemendi Essartsi kompanii kadetiks oma onu Henri de Montesquiou d'Artagnani toel. Kuna käimas oli kolmekümneaastane sõda, osales rügement 1640. aastate alguses tihti lahingutegevuses hispaanlaste vastu. Tõenäoliselt osales lahingutes ka d'Artagnan, kuigi täpseid andmeid pole.
Karjäär
pisi|Kuninga musketäride 1.kompanii kapten-leitnant d'Artagnani univorm|282x282px Musketäride kompanii liikmeks sai d'Artagnan 1644. aastal tänu kompanii juhi kapten-leitnant de Tréville'i (Jean-Armand du Peyrer, krahv de Tréville(Troisville)) eestkostele, kes oli perekonnatuttav, samuti gaskoonlane. Musketärina teenis d'Artagnan ära mõjuka kardinal Mazarini, kes oli Prantsusmaa peaminister aastast 1643. aastast, soosingu. Arvatavasti olid sel ajal tema kompaniikaaslasteks Armand de Sillègue d'Athos d'Autevielle, Isaac de Portau ja Henri d'Aramitz, kes on prototüübid Dumas "Kolme musketäri" kangelastele Athosele, Porthosele ja Aramisele.
Kui 1646. aastal saadeti musketäride kompanii laiali, jätkas d'Artagnan oma karjääri Mazarini teenistuses. Louis XIV, kelle teenistuses oli d'Artagnan juba siis, kui kuningas oli alles laps, usaldas teda täielikult, andes talle täitmiseks diskreetsust nõudvaid missioone. 1652. aastal ülendati d'Artagnan Prantsuse kaardiväe leitnandiks, seejärel 1655. aastal kapteniks.
Kui 1657. aastal taasloodi Louis XIV eestvõttel prestiižikas musketäride väeüksus, sai D'Artagnan esimeses kompaniis leitnandi auastme, olles üksuse tegelikuks juhiks (ametlik juht oli Neversi hertsog, Mazarini vennapoeg). D'Artagnan oli kuulus oma rolli poolest Nicolas Fouquet' (markii de Belle-Île, vikont de Melun et Vaux) vahistamises. Fouquet oli Louis XIV rahandusminister ja püüdis asuda Mazarini kohale kuninga nõunikuna. Kuningas kahtlustas laia elustiiliga Fouquet´d, et too varastas kuninglikku riigikassat ning lasi d'Artagnanil Fouquet' arreteerida. Et vältida kahtlusaluse põgenemist, määrati d'Artagnan teda neljaks aastaks valvama, kuni Fouquet lõpuks eluks ajaks vangi mõisteti.
Tänu silmapaistva tegevuse eest Fouquet' kohtuasjas sai d'Artagnanist kuninga usaldusisik. Alates 1665. aastast on dokumentides teda nimetatud "krahv d'Artagnaniks". 1667. aastal sai ta esimese musketäride kompanii kapten-leitnandiks, mis tagas talle üheksasaja naelase kuupalga. Samal aastal määrati ta teenete eest Lille'i linna piiramisel selle linna kuberneriks. Kubernerina ei saavutanud d'Artagnan populaarsust, seetõttu naasis ta teenistusse. pisi|D'Artagnani kuju Alexandre Dumas'le pühendatud monumendi jalamil Pariisis Général-Catroux väljakul
Surm
D'Artagnan hukkus Maastrichti piiramise ajal 25. juunil 1673 musketikuuli tabamuse tagajärjel, avamaal toimunud rünnaku ajal. Tema matmiskoht on teadmata. Ühe hüpoteesi kohaselt võib ta olla maetud Maastrichti lähedal asuvasse Wolderi Saint-Pierre-et-Pauli kirikusse. D'Artagnani suure populaarsuse tõttu põhjustas tema surm õukonnas ja sõjaväes suure leina.
Pärast d'Artagnani surma üritati vaidlustada tema õigusi aadliseisusele ja tiitlitele kohtu kaudu, kuid Louis XIV andis käsu, et igasugune tagakiusamine lõpetataks ja d'Artagnani perekond jäetaks rahule.
Perekond
D'Artagnani abiellus 1659. aastal Anna Charlotte Christina de Chanles´ga (1624–31. detsember 1683).
Peipsi tint
Välisehituselt meenutab suuresti meritinti, kuid on sellest palju väiksem (kääbusvorm). Kalade keha on sale, enamasti hallikaskollakas, suu suhteliselt suur.
D'Artagnan
Perekond
Sellest abielust sündis kaks last: Louis de Batz de Castelmore (vanem) (1660-1709) ja Louis de Batz de Castelmore (noorem) (1661-1714). Mõlemad olid sõjaväeohvitserid ning kandsid krahv d'Artagnani tiitlit.
Peipsi tint
Peipsi tint on levinud mitmes Läänemere valgla veekogus (Eesti veekogudest on püsiv populatsioon Peipsi järves) ja mõnedes Petšora ja Volga jõe valgla järvedes.
Enamasti koeb kala vaid ühe korra elus, vähesed pikemaealised ka mitu korda.
Aedsalat
Aedsalat (Lactuca sativa) on korvõieliste sugukonda, salati perekonda, kuuluv tuntud köögivili.
Aedsalat ja tema teisendid (mida on teada sadakond) on üheaastased taimed, mille lehti kasutatakse toorelt toiduks.
Levila ja kasvukoht
Pärineb Vahemere idakaldalt ja Lääne-Aasiast. Eestis kasvatatakse köögiviljana, mõnikord esineb prahipaikadel ja mahajäetud aiamaadel.
Kasvatamine
Aedsalat on külmakindel, niiskusenõudlik lühipäevataim. Pika päeva tingimustes taim putkub ja hakkab õitsema.
Ajalugu
Aedsalatit kasvatati juba aastal 4500 eKr, kuigi siis oli peaeesmärk seemnetest õli saamine. Pärslased sõid aedsalatit juba seitse sajandit enne Kristuse sündi. Vanad roomlased ja kreeklased hindasid salatit nii toidu- kui ka ravimtaimena.
Tel Avivi ringkond
Tel Avivi ringkond on 1. järgu haldusüksus Iisraelis.
🇮🇱
Julius Tehver
Julius Tehver (14. detsember 1900 Uru küla, Tori vald – 7. veebruar 1990 Tartu) oli eesti loomaarstiteadlane.
Tema peamiseks uurimisvaldkonnaks oli loomade histoloogia.
Soxhleti ekstraktor
pisi|Soxhleti ekstraktor skemaatiliselt pisi|vasakul|Purustatud puuvilja ekstraktsioon Soxhletis Soxhleti ekstraktor (ehk Soxhleti aparaat) on laboratoorne seade vähe (mõõdukalt) lahustuva komponendi eraldamiseks tahkest materjalist sobivalt valitud solvendiga.
Parempoolsel joonisel on toodud Soxhleti ekstraktor skemaatiliselt: 1 – magnetsegaja; 2 – destillatsioonikolb solvendiga; 3 – solvendi aurude ülesjuhtimise toru; 4 – ekstraktoriosa; 5 – tahke ekstraheeritav materjal; 6 – sifooni ülaosa; 7 – sifoon juhib vedeliku kolbi tagasi; 8 – vahetükk; 9-11 – tagasivoolu jahuti vee sisse- ja väljavoolu otstega.
Julius Tehver
Ta oli Tartu Ülikooli üliõpilaskonna kuraator ja Akadeemilise Loomaarstiteadusliku Seltsi esimees.
Soxhleti ekstraktor
Soxhleti aparaadi ekstraktoriossa pannakse filterpaberi vahele tahke materjal. Ekstraktori alla paigutatakse destillatsioonikolb solvendiga, mille maht ületab 3 kuni 4 korda ekstraktoriosa mahtu, ja peale pannakse tagasivoolu jahuti. Solventi keedetakse, see valgub tahke materjaliga täidetud ekstraktoriossa ja kui selles vedeliku tase tõuseb sifooni ülemise otsani, siis viimane tühjendab ekstraktoriosa juhtides vedeliku tagasi destillatsioonikolbi. Selline ekstraktsioonitsükkel kordub automaatselt mitme tunni või ka mitme päeva jooksul, kusjuures sama solvendiports tsirkuleerib süsteemis korduvalt. Iga tsükli jooksul lahustub väike portsjon huvipakkuvat mittelenduvat komponenti, mis lõpptulemusena koguneb destillatsioonikolbi. Ekstraktsiooni lõpetamise järel võib kolvis oleva solvendi üle ajada näiteks rotatsioonaurustiga ja mittelenduv komponent jääb kolvi põhja.
Julius Tehver
Ta oli veterinaarteaduste doktor ja Eesti Põllumajanduse Akadeemia professor.
Isiklikku
Alates 1929. aastast oli ta abielus Gabriele Kristine Maurusega (1894–1978), kes oli enne olnud abielus Juhan Auliga. Taimeparasitoloog Anu Riispere on tema tütar.
Res Publica
res publica, ladinakeelne fraas tähendusega 'avalik asi'
Koer-kibuvits
Koer-kibuvits ehk roheliselehine kibuvits (Rosa canina L.) on roosõieliste sugukonna kibuvitsa perekonda kuuluv mitmeaastaste heitlehiste põõsaste liik.
Levik
Koer-kibuvits kasvab Euroopas, Põhja-Aafrikas, Lääne- ja Põhja-Aasias. Eestis on tema kasvukohtadeks liivased männikud, mererannad, kadastikud ja koduaiad.
Kirjeldus
Kasvab 1–3 m kõrguseks. Võrsed on püstised, hiljem kaarduvad; kollakat või rohekat värvi, kuid valguse pool punakad, vanemad võrsed on pruunid kuni hallid.
Ogad on rohkearvulised ja enam-vähem ühesugused sirged või nõrgalt kuni tugevalt kõverdunud, kuni 10 mm pikkused.
Koer-kibuvitsa pungad on väikesed ja pruunika kuni punaka värvusega.
Õitseb juunist augustini. Õied on põõsal enamasti kas üksikult või sarikpööristes, kuni 2,5 cm pikkused. Tupplehed on sulglõhised ja neid on viis, õitsemise lõppedes allakäändunud. Kroonlehti on viis, nende värvus on valge, varjus aga heleroosa. Tolmukaid ja sigimikke on õiel palju. Õiepõhi areneb marja meenutavaks mahlakaks viljaks – tõrsikuks (kibuvitsamarjad).
Lehed on paaritusulgjad, rootsulised ja kuni 11 cm pikkused; lehekesed aga munajad või elliptilised, lihtsaagja servaga. vasakul|pisi|Koer-kibuvitsa viljad Viljad on punased, 1,5-sentimeetrise läbimõõdu ning keskmiselt 3-grammise viljamassiga.
Kasutamine
Koer-kibuvitsa on kasutatud ravimtaimena.
Kulinaaria
Kuna viljad on tiheda viljaliha ja ühtlase suurusega, sobivad need töötlemiseks.
Biokeemiline koostis
Koer-kibuvitsa viljade C-vitamiini sisaldus on vahemikus 670–2820 mg 100 g toormassi kohta.
Kold
Kold (Lycopodium) on taimede perekond kollaliste sugukonnast.
Eestis on levinud kaks liiki:
Al-Ḩayy
Al-Ḩayy on linn Iraagis Wāsiţi kubernerkonnas.
Näitekirjanike loend
Ü
מחזאי
Spargelsalat
Spargelsalat (Lactuca sativa var. angustana) on korvõieliste sugukonda ja salati perekonda kuuluva üheaastase köögivilja aedsalati teisend.
Spargelsalat on peamiselt Hiinas tuntud köögivili, mille vart kasutatakse nii toorelt kui kuumtöödeldult, lehti aga enamasti kuumtöödeldult.
Päikesesüsteemi teke ja areng
pisi|300px|Kunstniku kujutus [[protoplanetaarne ketas|protoplanetaarsest kettast]] pisi|Animatsioon tähe ja planeetide moodustumisest Päikesesüsteemi teke algas 4,6 miljardit aastat tagasi, kui hiiglasliku molekulaarpilve väike osa iseenda raskuse all kokku langes. Suurem osa massist kogunes kokkulangenud piirkonna keskosasse, kus tekkis Päike; ülejäänud massist moodustus protoplanetaarne ketas, millest arenesid planeedid, nende kaaslased, asteroidid ja teised väikesed Päikesesüsteemi taevakehad.
Päikesesüsteem on pärast teket väga palju arenenud. Pöörlevatest gaasi- ja tolmupilvedest on moodustunud hulgaliselt planeetide kaaslasi. Lisaks on osa kaaslasi moodustunud planeetidest kaugemal ja hiljem nende gravitatsiooni mõjul kinni püütud. Mõni kaaslane, nagu näiteks Kuu, võib olla aga tekkinud kokkupõrke tagajärjel (Maa ja Kuu puhul kirjeldab seda hiiglasliku kokkupõrke hüpotees). Taevakehad on pidevalt omavahel kokku põrganud ja see on oluliselt mõjutanud Päikesesüsteemi arengut. Planeetide asukohad on gravitatsioonilise vastastikmõju tõttu korduvalt muutunud. Arvatakse, et planeetide asukohtade muutumine juhtis suuresti Päikesesüsteemi varajast arengut.
Umbes 5 miljardi aasta pärast Päike jahtub ja paisub praeguse läbimõõduga võrreldes mitmekordseks (muutudes punaseks hiiuks), mille järel heidab planetaaruduna kõrvale välised kihid ja muutub valgeks kääbuseks. Kauges tulevikus vähendavad mööduvad tähed aegamisi Päikese mõju planeetidele. Mõni planeet hävib ja mõni liigub edasi tähtedevahelisse keskkonda. Kümnete miljardite aastate pärast ei tiirle Päikese ümber ilmselt enam ükski algsetest taevakehadest.
Ajalugu
pisi|Üks nebulaarhüpoteesi rajajatest [[Pierre-Simon Laplace]] Maailma tekke ja saatuse üle on mõtiskletud juba kõige varasemates kirjutistes, kuid Päikesesüsteemi teket hakati käsitlema alles üsna hiljuti ja seda sel lihtsal põhjusel, et Päikesesüsteemi ei arvatud olemas olevat selliselt nagu tänapäeval sellest aru saadakse. Esimene samm Päikesesüsteemi tekketeooria suunas oli heliotsentrilise maailmasüsteemi laialdane tunnustamine. Mõte, et Päike on süsteemi kese ja Maa tiirleb Päikese ümber, on üle tuhande aasta vana, (Aristarkhos Samoselt käis selle välja vähemalt 250 eKr) aga laialdaselt tunnustati seda alles 17. sajandil.
Praegust Päikesesüsteemi standardset tekketeooriat ehk 18. sajandil Emanuel Swedenborgi, Immanuel Kanti ja Pierre-Simon Laplace'i rajatud nebulaarhüpoteesi on alates loomisest vaheldumisi pooldatud ja sellele on ka tugevalt vastu oldud. Hüpoteesi suurimaks probleemikohaks oli selle näiv suutmatus selgitada Päikese impulsimomendi puudumist planeetidega võrreldes. 1980-ndate alguses tehtud noorte tähtede uurimistöö tulemused näitasid, et neid ümbritseb tolmust ja gaasist koosnev jahe ketas, mis läheb väga hästi kokku nebulaarhüpoteesi ennustusega ning hüpotees sai seetõttu taas poolehoiu osaliseks.
Päikese tulevase arengu mõistmiseks on vaja saada aru, mis sellele jõudu annab. Albert Einsteini relatiivsusteooria tõestanud Arthur Eddington taipas, et Päikese energia tuleb tuumasünteesist, mille käigus vesiniku tuumad ühinevad, et moodustada heeliumi tuum. 1935. aastal pakkus Eddington välja, et ka teised elemendid võivad tekkida tähtedes. Sellele tuginedes väitis Fred Hoyle B2FH artiklis, et punane hiid toodab oma tuumas vesinikust ja heeliumist palju raskemaid elemente. Kui punane hiid välimised kihid lõpuks eemale heidab, moodustuvad osaliselt nendest elementidest uued tähesüsteemid.
Päikesesüsteemi-eelne udukogu
Nebulaarhüpoteesi järgi tekkis Päikesesüsteem, kui osa hiiglaslikust molekulaarpilvest iseenda raskuse all kokku langes. Molekulaarpilve suurus oli umbes 65 va ja kokkulangenud osade suurus ligikaudu 3,25 va. Osade edasise kokkulangemise tõttu tekkis neis tihe tuum, mille suuruseks oli 2000 – 20 000 aü. Ühest sellisest kokkulangenud osast areneski välja Päikesesüsteem. Piirkonna mass oli umbes sama kui tänapäeva Päikese mass ja see sisaldas Suure Paugu tulemusel tekkinud vesinikku, heeliumi ja väike koguse liitiumi, mis kokku moodustasid massist 98%. Ülejäänud 2% koosnes eelmiste põlvkondade tähtede tuumades sünteesitud raskematest elementidest, mille tähed elutsükli lõpus tähtedevahelisse keskkonda paiskasid. pisi|vasakul|Hubble’ kosmoseteleskoobiga tehtud pilt [[Orioni udus asuvast protoplanetaarsest kettast, mille sarnasest arenes ilmselt ka Päike]] Meteoriitides mineraalide moodustumisel nende sisse lõksu jäänud kõige vanema aine (mida peetakse esimeseks tahkeks aineks, mis Päikesesüsteemi-eelses udus moodustus) vanusele tuginedes arvatakse, et Päikesesüsteemi vanus on 4568,2 miljonit aastat. Iidsete meteoriitide uurimisel on leitud väikeses koguses lühikese elueaga isotoopide tütartuumi (näiteks 60Fe), mis moodustuvad ainult lühikese elueaga ja plahvatavates tähtedes. See viitab, et Päikese tekkimise ajal toimus selle lähedal vähemalt üks supernoova plahvatus. Supernoova lööklaine tagajärjel võis udus tekkida liiga suure tihedusega piirkondi, mis seejärel kokku langesid. Supernoovaks muutuvad ainult massiivsed lühikese elueaga tähed, mistõttu pidi Päike moodustuma suures tähtede moodustumise piirkonnas, mis võis sarnaneda Orioni uduga. Kuiperi vöö ja selles leiduvate anomaalsete ainete uurimise tulemusena arvatakse, et Päike tekkis 6,5–19,5 va läbimõõduga täheparves, kus oli 1000 – 10 000 tähte, mille kogumass oli 3000 Päikese massi. 135–535 mln aastat pärast teket hakkas täheparv lagunema. Mitme simulatsiooni tulemused, kus on vaadeldud noore Päikese ja selle lähedalt möödunud tähtede vastastikumõju, on andnud anomaalseid orbiite, millesarnaseid järgivad Päikesesüsteemi piiril liikuvad taevakehad.
Impulsimomendi jäävuse tõttu pöörles udukogu kokkulangemise järel kiiremini kui enne. Aatomid hakkasid üksteisega sagedamini kokku põrkama ja nende kineetiline energia muundus soojusenergiaks. Piirkonna kese, milles asuva aine kogumass oli kõige suurem, muutus ümbritsevast kettast aina kuumemaks. Umbes 10 000 aasta jooksul arenes kokkulangenud udukogu osast gravitatsiooni, gaaside rõhu, magnetväljade ja pöörlemise tõttu protoplanetaarne ketas, mille läbimõõt oli ligikaudu 200 aü, ning moodustus kuum ja tihe prototäht, mille tuumas ei toimunud veel vesiniku tuumade liitumist.
Arvatakse, et Päike sarnanes selles arenguetapis sõnni tähtkujusse kuuluva tähega T Tauri. T Tauri-tüüpi tähtede puhul on täheldatud, et neid ümbritseb tihtipeale protoplanetaarse aine ketas, mille mass on 0,001–0,1 Päikese massi. Ketta läbimõõt on mitusada aü (Hubble'i kosmoseteleskoobiga on Orioni udus leitud kuni 1000 aü läbimõõduga protoplanetaarseid kettaid) ja selle pinnatemperatuur on üsna madal, ulatudes kõige rohkem tuhande kelvinini. Järgneva 50 mln aasta jooksul tõusis temperatuur ja rõhk Päikese tuumas nii palju, et algas tuumasüntees, mille tulemusena tekkis sisemine soojuseallikas, mis tasakaalustas gravitatsioonilise kokkutõmbumise. Sellega sai Päikesest peajada täht, mida see on ka tänapäeval.
Planeetide teke
Arvatakse, et planeedid moodustusid Päikese tekke järel alles jäänud gaasist ja tolmust koosnevast udust. Tänapäeval peetakse planeedi tekkemooduseks akretsiooni, mille järgi on planeet algul keskse prototähe ümber tiirlev tolmukübeke. Teiste tolmukübekestega kokkupõrkamise tõttu moodustub kuni 200 m läbimõõduga kamakas, mis põrkub kokku suuremate tükkidega, mille järel tekib 10 km läbimõõduga planetesimaal. Viimane kasvab järgmiste miljonite aastate jooksul järk-järgult paar sentimeetrit aastas.
Päikesest kuni 4 aü kaugusele jääva piirkonna ehk päikesesüsteemi siseosa temperatuur oli kergesti lenduvate molekulide nagu vee ja metaani jaoks liiga kõrge, mistõttu moodustusid seal planetesimaalid ainult kõrge sulamistemperatuuriga keemilistest ühenditest nagu metallid (näiteks raud, nikkel, alumiinium) ja silikaadid. Neist tahketest taevakehadest tekkisid kiviplaneedid Merkuur, Veenus, Maa ja Marss. Mujal universumis on eelnimetatud ühendid suhteliselt haruldased ja moodustasid udukogu massist ainult 0,6%, mistõttu ei saanud kiviplaneedid kuigi suureks paisuda. Kiviplaneetide alged kasvasid, kuni olid umbes 0,05 Maa massi ja aine sadestumine neile lõppes ligikaudu 100 000 aastat pärast Päikese teket; kokkupõrked teiste piisavalt suurte taevakehadega võimaldas kiviplaneetide algetel kasvada nii suureks kui nad tänapäeval on.
Hiidplaneedid Jupiter, Saturn, Uraan ja Neptuun moodustusid kaugemal, kus kergesti lenduvad elemendid olid tahkes olekus. Hiidplaneetide koostisosad on levinumad kui kiviplaneetide metallid ja silikaadid, mistõttu kasvasid need piisavalt suureks, et püüda kinni kõige kergemaid ja levinumaid elemente, milleks on vesinik ja heelium. Piirkonnas moodustunud planetesimaalide mass kasvas umbes 3 mln aasta jooksul võrdseks 4 Maa massiga. Tänapäeval moodustab nelja hiidplaneedi mass peaaegu 99% Päikese ümber tiirleva aine massist. Teoreetikud usuvad, et Jupiter ei paikne juhuslikult piiril, millest edasi on kergesti lenduvad ained tahkes olekus. Piirile langeva tahkes olekus aine aurustumise tagajärjel tekkis sinna suur hulk vett, mille tulemusena tekkis madalama rõhuga ala, kus tõusis tolmuosakeste tiirlemiskiirus ja peatus nende liikumine Päikese poole. Seetõttu tekkis umbes 5 aü kaugusele Päikesest omamoodi tõke, kus aine hakkas kiiresti kogunema. Sellest üleliigsest ainest moodustus suur planeedi alge (mille mass oli võrdne 10 Maa massiga), mille ümber hakkas ümbritsevast kettast järjest kiiremini gaasi kogunema. Kui planeedi alge ja seda ümbritseva aine mass võrdsustus, jätkus kasv väga kiiresti – umbes 105 aasta järel oli planeedi mass 150 Maa massi ja kasvu peatudes lausa 318 Maa massi. Saturni mass võib olla märkimisväärselt väiksem seetõttu, et see tekkis Jupiterist mõni miljon aastat hiljem, kui oli vähem gaasi alles jäänud.