cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Dubingiai loss
Vytautase valitsemise ajal 15. sajandi alguses rajati vana lossi asemele uus. Aastaks 1430 oli selle juurde kujunenud asula ja lossi ehitatud ka katoliku kirik. Samal sajandil anti loss Radziwillide valdusse. Dubingiai sai üheks selle Biržai-Dubingiai suguvõsaliini keskustest. Dubingiaist sai ka Vilniuse vojevoodkonda kuuluva Dubingiai hertsogkonna keskus. Aastail 1547–1548 elas sealses lossis viis kuud Barbara Radziwiłłówna.
Aastal 1565 andis Mikołaj Radziwill Punane sealse kiriku kalvinistide valdusse ning Dubingiai kujunes üheks reformatsiooni keskuseks Leedu aladel. Aastal 1620 rajas Janusz Radziwiłł vana kiriku asemele uue kivist kirikuhoone, mis aga aastal 1735 maha põles.
XVIII sajandil jäeti loss maha. Napoleon Orda lossivaremeid kujutavate maalide põhjal võib oletada, et see oli lihtne nelja müüri ja ühe kõrge torniga ehitis.
Linnuse juures on korduvalt tehtud arheoloogilisi uuringuid. Esimesed neist leidsid aset aastal 1939, mil hoovil tegi kaevamisi Vytautas Suure kultuurimuuseum. Muuseum viis seal kaevamisi läbi ka aastail 1969, 1979 ja 1987. Kaevamistööde käigus avastati lossihoovist XV–XVI sajandil püstitatud kivihoonete jäänuseid ja tuvastati lossimüüride ning kiriku asukohad XVII sajandil.
Aastail 2003–2011 viidi linnusehoovis läbi arheoloogilised uuringud, mille käigus avastati mitme Radziwillide suguvõsa liikme matmispaigad. Nende ümbermatmistseremoonia ajal aastal 2009 lubasid Radziwillid sealse kalvinistliku kiriku taastada.
Kloogajärve oja
Kloogajärve oja on oja Harju maakonnas Lääne-Harju vallas.
Oja on 1,4 km pikk, valgla pindala on 10,9 km². Oja suubub paremalt poolt Vasalemma jõkke.
UNESCO maailmapärand Kreekas
Kreeka alal on UNESCO maailmapärandi nimistus 18 objekti ja 14 objekti kandidaati.
Nimistusse on kantud:
Enno Fels
pisi|Enno Fels. Enno Fels (sündinud 6. septembril 1954 Sõrandu külas Järvamaal) on Eesti omavalitsustegelane, aastast 2012 Keila linnapea.
Enno Fels kuulub Reformierakonda.
Esimest korda valiti Fels Keila linnavolikogusse 1993. aastal. 2004. aastal sai ta abilinnapeaks. 2006. aasta 4. aprillist kuni 25. aprillini oli ta linnapea asendaja.
4. septembril 2012 valiti ta Keila linnapeaks. Pärast 2013. ja 2017. aasta valimisi jätkas ta linnapeana. Pälvis aastal 2018 Keila teenetemärgi.
Muistis
Muistis (ka muinasjäänus) on inimese loodud või tema osavõtul kujunenud aineline objekt, mis on pärit kaugemast minevikust ja mida uurib arheoloogia.
Inimese loodud aineline kultuuripärand liigitatakse kinnismuististeks ja esemeleidudeks. Kinnismuistis on oma ümbrusest lahutamatu objekt – näiteks linnamägi, asulakoht, põld, tee, matmispaik, kultuskoht, ohvripaik, rauasulatuskoht või laevavrakk. Esemeleid ehk irdmuistis ehk vallasmuistis on üksikese – näiteks tarbeese, tööriist, ehe, relv, münt, luu vms – või selle osa, mis on leitud kinnismuistise väljakaevamisel või avastatud sellest eraldi, juhuslikult.
Werner Oldekop
Werner Oldekop (sündinud 1. jaanuaril 1927 Tallinnas) on Eesti päritolu füüsik ja tehnikateadlane.
Elulugu
Lahkus 1941 koos vanematega Saksamaale, teenis 1942–44 lennuväe abiteenistuses ja 1944–45 Saksa armees, 1945 viibis sõjavangis. Sooritas 1946 abituuriumi Flensburgis, 1947–51 õppis Göttingeni Ülikoolis füüsikat, ''dr. rer. nat.'' (1952, samas), väitekiri käsitles füüsikalisi protsesse pooljuhtides. Oli 1952–53 Kölni Ülikooli teoreetilise füüsika instituudi assistent, 1953–66 Siemens-Schuckertwerke AG teadur Erlangenis, ühtlasi 1963–65 Darmstadti Tehnikaülikoolis õppeülesande täitja. Kutsuti 1965 Braunschweigi Tehnikaülikooli vastloodud kosmoselennutehnika ja reaktoriteooria õppetooli professoriks, 1985–87 oli masinaehituse ja elektrotehnika teaduskonna nõukogu eesistuja ja 1988–90 ülikooli asepresident, aastast 1992 emeriitprofessor. Juhendanud 25 doktoritööd. Õppetöö kõrval täitis msg ametikohuseid teisteski teadusasutustes ja firmades: oli 1966–74 DFVLR-i elektriajamite ja energiavarustuse instituudi direktor, 1968–78 GKSS-i majandus-tehnilise nõukogu esimees ja 1978–87 Kraftwerk Union AG järelevalvenõukogu liige.
Teadustöö
Uurimisvaldkonnad: termoelekter, tuumareaktoritehnika, vahetu energiamuundamisega väikereaktorid, alternatiivenergeetika süsteemid, solaartehnika, satelliitide energiavarustus. Pidanud loenguid päikeseenergia kasutamisest ja päikeseelementidest ka Eestis. U 80 teadustrükist.
Muşţafá ‘Abd al-Jalīl
thumb|right|Muşţafá ‘Abd al-Jalīl Muşţafá ‘Abd al-Jalīl (araabia keeles مصطفى عبد الجليل‎; sündinud 1952 Al-Bayḑā’s) on Liibüa poliitik. Ta oli alates 2011. aasta 5. märtsist Liibüa kodusõjas Mu‘ammar al-Qadhdhāfīle vastanduva Rahvusliku Üleminekunõukogu esimees. 9. augustil 2012 andis ta võimu üle Liibüa Rahvuskongressi esimehele Mohammad Magariafile. 2007. aastast kuni Qadhdhāfī vastase ülestõusu puhkemiseni 2011. aasta veebruaris oli ta Liibüa justiitsminister.
Nooruses on ‘Abd al-Jalīl mänginud Al-Bayḑā’ linna jalgpalliklubis.
Ta õppis Liibüa Ülikoolis õigusteadust ja sai 1978. aastal kohtunikuks. Ta tegi korduvalt otsuseid, mis Qadhdhāfī režiimile ei meeldinud. Sellegipoolest edutati ta Qadhdhāfī poja Saif-al Islami toel 2007. aastal ministriks. Arvatakse, et seda tehti suhtekorralduslikel motiividel.
Ministrina reformis ‘Abd al-Jalīl kriminaalkoodeksit. Tema uuenduste kohaselt asendati mitmesugustel juhtudel kinnipidamine karistusmäärana trahvide või üldkasuliku tööga. Surmanuhtluse rakendamist võimaldas uus koodeks erinevalt vanast üksnes karistusena mõrva toimepanemise eest.
2010. aastal pani ‘Abd al-Jalīl kaasmaalased jahmatama, teatades televisiooni otseülekandes Üldise Rahvakongressi(?) kogunemiselt, et ei saa enam kohtusüsteemis töötada, sest tema tööl ei paista olevat mõtet: Sisejulgeolekuamet hoidis luku ja riivi taga sadu õigeksmõistetud poliitvange. Qadhdhāfī aga keeldus teda ametist vabastamast.
Rahutuste algul saadeti ‘Abd al-Jalīl Banghāzīsse ülestõusu vaigistama, kuid lahkus protestiks meeleavaldajate suhtes rakendatud vägivalla vastu Kõrgema Rahvakomitee koosseisust ja arvati mõni päev hiljem Rahvusliku Üleminekunõukogu koosseisu. Võimud kuulutasid ta reeturiks ja panid ta tabajale autasuks välja pool miljonit Liibüa dinaari (umbes 400 000 USA dollarit).
Veebruari lõpus ja märtsi algul tekkis ‘Abd al-Jalīlil Banghāzī juristi Abdel-Hafidh Ghogaga(?) rivaliteet mässuliste juhtorgani juhi koha pärast. 5. märtsil lahendati see Jalīli määramisega Rahvusliku Üleminekunõukogu esimeheks, tema konkurendist tehti aga organi eestkõneleja.
‘Abd al-Jalīli puuduseks peetakse vähest karismat. Ta on lubanud riigijuhi kohale mitte kandideerida. Samuti on ta teatanud, et peab vajalikuks seista kohtu ette Qadhdhāfī valitsuses teenimise tõttu.
Ta on pühendunud muslim.
Esiliiga 2016
Esiliiga 2016 on Eesti jalgpalli tugevuselt teise liiga, Esiliiga, 26. hooaeg, mis algas 25. veebruaril ning lõppeb 6. novembril 2016.
Hooaja eel
Eelmise hooaja tulemuste põhjal väljalangema pidanud Vändra JK Vaprus säilitas siiski koha Esiliigas, kuna 7. kohal lõpetanud Kiviõli FC Irbis otsustas taanduda II liigasse.
Tabelikohad voorude kaupa
Selles tabelis on välja toodud meeskondade positsioonid pärast igat vooru.
Esiliiga üleminekumängud
Hooajalõpus mängivad Esiliiga A 8. koht üleminekumänge karikasüsteemis kodus-väljas printsiibil Esiliiga B 3. kohaga.
Mängutulemused
Iga meeskond mängib kõikide vastastega 4 korda, kaks korda kodus ja kaks korda võõrsil, kokku 36 mängu.
Tallinna parandusvangla
Tallinna parandusvangla (saksa keeles Zuchthaus) oli 18.–19. sajandil Tallinna vanalinnas Rataskaevu tänaval majas nr 38 tegutsenud kinnipidamisasutus.
Tallinna parandusvangla ehitamiseks korraldati aastatel 1746–1748 loterii, millest saadud vahenditega omandati hoone Rataskaevu tänaval, mis kohandati vanglaks. Vangla tegutses 1820. aastateni, kui asutati uus eeluurimisvangla Vene tänaval.
Hindrek Older
Hindrek Older (sündinud 27. veebruaril 1938 Mäo vallas Järvamaal) on Eesti rohumaateadlane.
Elulugu
Hindrek Older on talupidaja poeg.
Lõpetas 1956 Paide Keskkooli, 1962 Eesti Põllumajanduse Akadeemia agronoomiateaduskonna ja 1968 aspirantuuri; põllumajanduskandidaat (1973, EPA), väitekiri "Lämmastikväetise norm, väetamise aeg ja efektiivsus kultuurkarjamaal", põllumajandusdoktor (1986, Skriveri, Läti), väitekiri "Рациональное использование биологических особенностей многолетних трав в условиях интенсивного возделывания для повышения их питательной ценности". Täiendas end 1993 USA-s. Oli 1962 EPA taimekasvatuse ja sordiaretuse kateedri tehnik, 1963–1965 Sootaga sovhoosi vanemagronoom, 1968–1973 EPA rohumaaviljeluse kateedri assistent ja vanemteadur, 1973–1984 EMMI vanemteadur ja sektorijuhataja, 1984–1988 kultuurrohumaade osakonna juhataja, 1988–1994 taimekasvatuse uurimiskeskuse juhataja ja EMMI teadusdirektor, ühtlasi 1989–1992 Juhtimise Kõrgema Kooli professor, aastast 1992 EPMÜ külalisprofessor, 1994–2000 Eesti Maaviljeluse Instituudi direktor, 2000– Piimandusühistu E-Piim konsultant.
Teadustöö
Põhiteadusala: rohumaaviljelus ja söödatootmine. Uurinud kultuurrohumaade rajamist, väetamist ja kasutamist, heintaimede toiteainesisaldust ja saaki, rohusöötade toiteväärtust ja tootmist. Oli Juuliku katsefarmi rajajaid, 1981–1988 kavandas ja juhtis seal piimakarja söötade uurimist. Oli 1993–1999 Eesti-Hollandi ühisprojekti "Piimakarjafarmide arendamine" Eesti-poolne vastutav täitja. Vene (end NSV Liidu) Põllumajandusakadeemia korrespondentliige (1991), välisliige (1992), Briti Rohumaade Ühingu liige (1994), Akadeemilise Põllumajanduse Seltsi asepresident (1992–1998) ja Eesti Rohumaade Ühingu president (1993–1999). Üle 120 teadustrükise.
Iowa maakond
Maakonna halduskeskus on Marengo.
Maakonna pindala on 1521 km², millest 2 km² moodustab veepindala.
Elanike arv oli 2010. aasta rahvaloenduse järgi 16 355. Aastal 2000 oli elanike arv 15 671.
Horvaatia-Sloveenia piirivaidlused
pisi|Horvaatia (rohelisega) ja Sloveenia (oranžiga) pisi|Vaidlustatud piirid Pirani lahes Horvaatia ja Sloveenia vahelised piirivaidlused kestavad alates 1991. aastast kui Horvaatia ja Sloveenia kuulutasid end iseseisvateks vabariikideks. Kuna riikidevaheline piir ei olnud pärast liitriigi Jugoslaavia lagunemist täpselt kindlaks määratud, siis vaieldi mitme piirilõigu üle nii maismaal kui ka merel, eriti Pirani lahes.
Iowa maakond
Ajalugu
Iowa maakond moodustati 17. veebruaril 1843 Washingtoni maakonna osast. Maakond on saanud nime Iowa jõe järgi, mis voolab läbi maakonna.
Horvaatia-Sloveenia piirivaidlused
Riigid on püüdnud vaidlust lahendada, seda eelkõige 2001. aasta Drnovšeki–Račani kokkuleppega, mille ratifitseeris küll Sloveenia, kuid mitte Horvaatia. Vaidlustatud piiri tõttu blokeeris Sloveenia Horvaatia liitumiskõnelused Euroopa Liiduga, kuni mõlemad riigid ja ühendus jõudsid kokkuleppele lahendada vaidlus siduva arbitraaži teel.
2017. aasta 29. juunil tegi Alaline Arbitraažikohus piiri puudutava siduva otsuse. Sellega tehti otsus maismaapiiri vaidlusaluste osade kohta, tõmmati piir Pirani lahes ja otsustati, et Sloveenial peaks olema otsepääs Aadria mere põhjaosa rahvusvahelistele vetele, kasutades Horvaatia veeteid ületavat koridori. Samuti otsustati sellega mitmed teised vaidlusalused piirialad.
AveNue
AveNue on Eesti venekeelne rokkbänd, mis asutati 1995. aasta talvel Narvas. Laulude autori ja esitaja Vladimir Tšerdakovi poole pöördusid äsja lahku läinud ansambli Absolute 2 noormehed ettepanekuga proovida end solistina. Uue bändi esialgne nimi AveNue Band on aja jooksul lihtsustunud ja tänapäeval kannab nime AveNue.
1990. aastad
1998. aastal ilmus ansambli esimene album „Päevad lendavad“ (“Dni poleteli”), mille arranžeeringu ja salvestuse teostas Sergei Bukin
2000. aastad
2001. aastal salvestas ansambel oma teise albumi „Sayonara“, mille tegi samuti Sergei Bukin. Alates 2002. aastast töötavad bändis Kirill Adõlin (akordion, kitarr, klahvpillid) ja Kirill Smirnov (basskitarr). Alates 2003. aastast bändi produtsent Grigori Malõškin. 2003. aasta detsembris esines bänd Moskvas festivalil „Rock-Deržava“, mis peeti praegu olematu Gorbunova kultuurimajas (legendaarne "Gorbuška").
2004. aastal ilmus bändi AveNue kolmas album, mis sai nime "Sula" („Kapel“). Salvestusest võtsid osa Sergei Tšigrakov ja Natalja Šatejeva (Tsvetõ (Lilled)). Albumit müüdi kogu Venemaal ja mitmed laulud olid ka Venemaa pearaadiojaamade valikus. Bänd sõlmis lepingu plaadifirmaga Prolog-music. Ansambel on osalenud paljudel festivalidel Eestis.
Bänd on korduvalt osalenud kontsertidel koos selliste Venemaa rokkbändidega nagu DDT, AlisA, Agatha Christie, Tšiž & Co, KremaTori jne.
Seejärel salvestati mitu akustilist albumit, mis määrasid bändi muusika stiili ja suuna – raskete kompositsioonide vahel ajuv folkrokk, brit pop, reggae, bardilugu jne.
2005. aastal tunnistati bändi Eesti parimaks venekeelseks rokkbändiks.
2005. aastal teeb bänd koostööd kunstnik Andrei Stolõpini ja fotograaf Andrei Fedetškoga.
06.08.05 Emmaus, Venemaa – rokkfestival “Nashevtvie”.
07.30.05 Jurmala, Läti – rokk-kontsert festivali „New Wave“ raames.
01.11.05 toimus 5. kanalil Saint-Petersburg populaarse rokkmuusikat käsitleva telesaate “Tšistõi zvuk” salvestus, mis oli pühendatud bändile AveNue. 2006. aasta maikuus osales bänd teleprojektis "Brat Živjom" („Kinni võtta elusalt“) Moskvas, kanalil O2TV, sama aasta suvel esines bänd Peterburis festivalil "Avatud aknad". Samal 2006. aastal kutsuti bändi Leningradi rokiklubi aastapäevale. Koos folklooriansambliga Suprjadki esines bänd AveNue kolm aastat järjest (2005–2007) rahvusvahelisel folgifestivalil Viljandis (Eesti).
2007. aasta novembris liitus bändiga trummar Mihhail Nikitin.
2008. aasta detsembris ilmus bändi uus album „Positiivid“.
2008. aasta märtsis käis bänd Ukrainas võõrusetendusi andmas. Juunis esines bänd festivalil „Vozduh“ ('õhk') Petroskois ja festivalil Rock-Line Permi linnas. Augustis Tallinna lauluväljakul esines bänd DDT kontsendi soojendamisel. Novembris külastasid Vladimir Tšerdakov ja Kirill Adõlin kontsertidega USA-d, kus andsid 7 kontserti ja esinesid 8. vene rokkfestivalil Ameerikas.
2009. aastal töötasid AveNue ja Suprjadki ühise albumi kallal, mis on pühendatud Petserimaa vanausulistele. Album ilmus 2009. aasta detsembris.
2010. aastad
Peaaegu kogu 2010. aasta jooksul andis bänd võõrusetendusi linnades ja külades. Etenduste geograafia on lai: Venemaa, Läti, Leedu, Rootsi, Inglismaa, Iisrael. Motofestid, bardlaulupeod, rokkfestivalid jne. 2011. aastal alustas bänd koostööd Narva Sümfooniaorkestri dirigendi Anatoli Štšuraga ning alustas ettevalmistusi ühisprojektiks. 17.12.11 toimus ühisprojekti AveNue & Symphony esmaettekanne!
Alates 2012. aastast töötab V. Tšerdakov paralleelselt folkansamblis Suprjadki.
2012. aastal jätkab bänd võõrusetendusi andmist motofestidel, vanglates, endise NSV Liidu linnades! 2013. aasta sügisel ilmus kauaoodatud album "Kilimanjaro".
2013. aastal valmistus bänd suvekontserdiks ja tegi koostööd Ivo Lillega, kes koondas enda tiiva alla mitmeid kutselisi Eesti muusikuid: Ivo Lille (saksofon), Martin Petermann (trummid), Jaak Vasar (trompet), Rain Rämmal (klahvpillid), Raul Ojamaa (kitarr), Martin Matt (kitarr), Margus Männa (saksofon), Vallo Mänd (trompet).
2014. aastal ilmus Vladimir Tšerdakovi raamat „Hei, Narva! All together!!!".
2014. aastal toimus ansambliga Suprjadki ühisesinemine Eesti piiri- ja politseijõudude puhkpilliorkestriga! Ka sel aastal andis Suprjadki võõrusetendusi Kreekas.
Aastatel 2015–2018 töötas bändis rahvalaulja Tatjana Kotšergina (Peterburi), kes on laiemale avalikkusele tuntud bändides Raduisja ja DDT osalemise poolest. Samuti on alates 2015. aastast bändis töötab helitehnik Maksim Romanovski.
2016. aastat alustas bänd oma 20. aastapäeva tähistava suurkontserdiga.
2017. aasta kevadel otsustasid Kirill Smirnov ja Vladimir Tšerdakov kätt proovida ka väljaspool AveNue bändi ning lõid AVENOVA projekti. Kampa kutsuti trummar Stas Lint.
2018. aastal esines Vladimir Tšerdakov koos inglise laulja Jordan Jacksoniga.
2019. aastal liitus bändiga akordionist Aleksei Kormin (Zimovje Zverei). Paralleelselt hakkas arenema ka akustiline duett Cherdakov & Kormin.
2019. aastal esinesid Vladimir Tšerdakov ja Aleksei Kormin Ženja Glucki külalisena raadios Russian Rock.
2020. aastad
2020. aastal lõi Vladimir akustilise bändi "CHE", mis koosneb neljast liikmest: Kirill Smirnov (basskitarr, süntesaatorid), Aleksei Kormin (harmoonika), Dmitri Šutov (cajon). Heliga tegeleb Maksim Romanovski.
Øyvind Rangøy
Øyvind Rangøy (sündinud 15. mail 1979 Kristiansundis, Norras ) on norra tõlkija ja luuletaja, kes on avaldanud ka algupäraselt eestikeelset luulet. Rangøy on Eesti Kirjanike Liidu liige aastast 2018.
Haridus
Aastast 2000 õppis Rangøy Tartu Ülikoolis eesti ja soome-ugri keeleteadust, lõpetades õpingud 2007. aastal cum laude. Seejärel õppis ta Volda kõrgkoolis magistrantuuris norra nynorsk'i kirjakultuuri ja sai magistrikraadi 2012. aastal.
2007. aastal sooritas ta Norra vandetõlgi eksami.
Loometöö
Rangøy on tõlkinud norra keelde Eeva Pargi romaani "Lõks lõpmatuses" ja Meelis Friedenthali romaani "Mesilased". Norra keelest eesti keelde on ta tõlkinud norra luuletaja Knut Ødegårdi luulet, mis 2018. a ilmus valikkogu "Olin imiku nutt varisenud keldris" näol. 2019. aasta märtsis avaldas ta alguspärast eestikeelset luulet sisaldava luulekogu "Sisikond". Sisikond olevat tema enda sõnul olnud esimene eestikeelne sõna, mille ta ära õppis.
Margarita Miglau
Margarita Miglau (16. märts 1926 – 18. märts 2013) oli vene ooperilaulja, sopran.
Pärast õpinguid töötas 1986. aastani Moskva Suures Teatris. Tema esimene roll ooperis oli Giuseppe Verdi "Rigolettos".
Rydzyna
Rydzyna (saksa keeles Reisen) on linn Poolas Suur-Poola vojevoodkonnas Leszno maakonnas, Rydzyna valla halduskeskus. Rydzyna asub Lesznost umbes 8 km kagus.
Ürikutes on Rydzynat esimest korda mainitud 1403. aastal. Linnaõigused sai 1422. aastal, need taaskinnitati 1551. aastal.
Aastatel 1704–1709 oli Rydzyna Poola kuninga ja Leedu suurvürsti Stanisław Leszczyński residents.
Uurimisasutus
Uurimisasutus on kriminaalmenetluse kohtueelset menetlust läbi viiv riigiasutus.
Rydzyna
Teise Poola jagamise tulemusel läks Rydzyna 1793. aastal Preisi kuningriigi võimu alla. 1919. aastal läks linn tagasi Poolale.
Järelkõla
[[Pilt:Akustik Entstehung Nachhall.svg|pisi|Järelkõla tekkimine:
Järelkõla suurendamiseks või vähendamiseks kasutatakse tehnilisi vahendeid. Tuntumad neist on reverberaatorid ja kajamasinad.
Järelkõla kestus
Järelkõla kestus ehk reverberatsiooniaeg on ajavahemik, mille vältel helienergia tihedus väheneb pärast heliallika poolt tekitatud heli järsku lakkamist miljon korda (vastavalt helirõhk väheneb tuhat korda) ehk 60 dB võrra.
Järelkõla kestus (tähis T60 või RT, ingl k sõnadest reverberation time) on ruumiakustika tuntuim tunnussuurus.
Järelkõla kestus sõltub ruumi mahust ja akustilistest omadustest, samuti helide loomusest. Kui ruumi heliväli on difuusne, on järelkõla kestusel, ruumalal ja neeldumispinnal   Sabine'i valemi kohaselt seos:
kus ruumi ekvivalentne neeldumispind A on ühikutes sabiin (m2 sab).
Harri
Eestis oli Harri 2021. aasta alguse seisuga esinemissageduselt 157. mehenimi. 1. jaanuari 2021 seisuga oli Eestis eesnimi Harri 1080 mehel. Harri oli keskmiselt 54 aasta vanune (mediaanvanus oli 61). Kõige populaarsem oli eesnimi Harri vanuserühmas 65–69, kus neid oli 10 000 elaniku kohta 18,57.
Johannes III Dukas Vatatzes
Johannes III Dukas Vatatzes (kreeka keeles Ιωάννης Δούκας Βατάτζης (Iōannēs Doukas Vatatzēs), ladinapäraselt Ducas; u 1193 – 3. november 1254), oli teine Nikaia keiser, kes valitses aastatel 1222–1254. Nikaia keisrid pidasid end Bütsantsi ehk Rooma keisriteks ning riik oli üks Bütsantsi järglasriikidest.
Tema pühakunimi on Johanne Armuline. Bütsantsi järeltulevad põlved kutsusid teda Kreeklaste Isaks.
Varasem elu
Johannes Dukas Vatatzes sündis umbes 1192. aastal Didymóteichos. Tema isa oli arvatavasti väejuht Basileios Vatatzes, kes suri lahingus 1194. aastal. Tema ema nimi pole teada, kuid ta oli keiser Isaak II ja Alexios III nõbu. Johannesel oli kaks vanemat venda. Vanim oli Isaak Dukas Vatatzes (1188–1261). Ta oli abielud Eudokia Angelinaga ning neil oli tütar Theodora Dukaina Vatatzaina, kes abiellus hilisema keisri Michael VIII Palaiologosega. Teine vend suri noorelt ning tema nimi pole teada, kuid tema tütar abiellus protovestiarios (kõrgeim rahandusametnik) Alexios Raouliga.
1216. aastal valis keiser Theodoros I Laskaris eduka sõjaväelase Johannese oma tütre Irene teiseks abikaasaks. Irene Laskarina esimene mees Andronikos Palaiologos oli surnud ning seega sai Johannesest keisri väimees.
Võimuvõitlus
Theodoros tundis Johannest väga hästi ja ta otsustas pärandada trooni talle. See tekkitas aga paljudes rahulolematust, nende seas olid ka Theodorose vennad Alexios ja Isaak. Keiser Theodoros I Laskaris suri 1221. aasta novembris. Johannes III Dukas Vatatzes kuulutati keisriks sama aasta detsembris. Ülejäänud Laskarise perekonna liikmed ei tahtnud leppida sellega, et võim läheb Johannesele, seetõttu pidi Vatatzes oma trooni pärast võitlema. Alexios ja Isaak põgenesid 1224. aastal Konstantinoopolisse ja palusid Ladina keisririigilt abi Johannese kukutamiseks. Nad läksid Vatatzese vastu suure rüütliväega. Võitlus Isaaki ja Alexiosega lõppes 1224. aasta Poimanenoni lahingus, kus Johannese vastased said lüüa. Alexios ja Isaak võeti vangi ning torgati pimedaks. Johannese võit oli väga suure tähtsusega, sellest sai murdepunkt bütsantslaste ja ladinlaste vastasseisus. Sellest alates asusid juba bütsantslased rünnakule ja ladinalased olid valdavalt sunnitud ennast kaitsma. Lisaks omandas Johannes III endale suure väepealiku kuulsuse. Johannes III võit viis 1225. aastal Ladina keisriigi terrotoriaalsete järeleandmisteni, millele järgnes Nikaia sissetung Euroopasse ja Adrianoopoli langemine Johannesele.
Pärast võimu kinnitamist asus keiser taastama Bütsantsi laevastikku. Seetõttu õnnestus Nikaial peagi tagasi vallutada Lesbos, Samos ja mõned teised saared. Nikaia keisririigi tugevnemine pingestas suhteid naabritega, Ladina keisririigi, Bulgaaria ja Epeirosega. Bütsants suutis oma diplomaatiaga hoida ära potentsiaalsete vastaste ühinemise.
Sisepoliitika
Keiser Johannes mõistis, et edukaks sõjaks peab riik olema heal majanduslikul ja sisepoliitilisel järjel. Eduka majanduse üheks olulisemaks võtmeks oli keisri hinnangul mõistlikud maksud.
Maksude optimeerimisele lisaks hakati ka kaitsma siseturgu ning keelati välismaiste luksuskaupade sissetoomine. Isegi keisri poeg sai noomida selle eest, et kandis välismaiseid rõivaid. Kõik need abinõud muutsid Bütsantsi tunduvalt jõukamaks ja soodustasid elanikkonna kasvu. Eelistades keisririigis kehtivaid soodsaid makse, põgenes sinna palju inimesi türklaste aladelt. Tegelikult põgeesid türklaste aladelt paljud ka tatarlaste-mongolite invasiooni tõttu. Nende riik ulatus peaaegu Nikaia keisririigini välja.
Johannes lIl ei tegelenud mitte ainult riigile esmaoluliste asjadega, vaid ka kunsti ning teaduse toetamisega. Suuri kingitusi sai temalt näiteks kirik, kuigi suhetes kirikuga oli ta tüüpiliseks Bütsantsi valitsejaks. Nii oli patriarhi ametikoht vahepeal tervelt nelja aasta jooksul täitmata, sest keiser ei leidnud sellele kohale endale sobivat kandidaati.
Välispoliitika
pisi|Nikaia keisririik umbes 1230. aastailNikaia kindel positsioon Balkanil ei püsinud kaua. Epeirose ja Tessaalia ja Thessaloniki valitseja Theodoros Komnenos Dukas tõrjus peagi nikaialased Adrianoopolist välja ning 1227. aastaks oli enamus Traakiast Theodorose käes. 1230. aastal tappis Bulgaaria tsaar Ivan Asen II Theodorose. Seega kadus Nikaia jaoks üks otsene ohuallikas ning Johannes III sõlmis Bulgaariaga liidu Ladina keisririigi vastu.
1235. aastal taastati liidu tulemusena Bulgaaria patriarhaat ning sõlmiti abielu Asen II tütre Elena ja Johannes III poja Theodorose vahel. Samal aastal korraldasid liitlased kampaania Ladina keisririigi vastu ja 1236. aastal üritati piirata Konstantinoopolit. Seejärel muutus Asen II poliitika neutraalseks, mis jättis Johannes III võitluses üksinda.
Mäss ja Konstantinoopoli vallutamisplaan
Teade mässust sundis Johannest tagasi Nikaiasse kiirustama. Keiser otsustas äsja ehitatud laevad maha põletada, et need ei satuks ladinlaste kätte. Mäss suruti edukalt maha ning keisri sugulane sandistati. Peale seda pöördus Johannes III tagasi oma Konstantinoopoli vallutamise plaani juurde.
Nikaial sõlmis lisaks Bulgaariaga liidu ka Saksa keisri Friedrich II-ga (1220–1250), kellega Johannest ühendas vaen paavst Gregorius IX vastu. Sõjapidamises oli Johannes ettevaatlik, vältis suuri lahinguid ning eelistas pigem kindluste piiramisi. Vallutatud asulates alustati kohe ehitustöid ja nendesse paigutati tugevad garnisonid. Samuti püüti oma huvides kasutada ka vange, saates neid elama sügavale keisririigi tagalasse.
Hoolimata mõningatest tagasilöökidest Ladina keisririig vastu 1240. aastal, suutis Johannes III peale Ivan Asen II surma 1241. aastal võtta järgneval aastal enda kontrolli alla Tessaloniki linn. Suurem osa Bulgaaria Traakiast liideti Nikaia riigiga 1246. aastal. Tema valitsemise viimastel aastatel ulatus Nikaia võim kaugele läände, kus Johannes püüdis ohjeldada Epeirose laienemist. Epeirose despoodi Michael II liitlased Kruja Golem ja Theodoros Petraliphas läksid 1252. aastal Johannese poolelel üle.
Johannese edukad ettevõtmised muutsid paavst Gregorius IX murelikuks. Ta pöördus keisri poole kirjaga, milles ähvardas teda uue ristisõjaga. Keisri mitte vähem teravatoonilises vastuses aga teatati, et ladinlased otsivad vaid võimu ja kulda.
Isiklikku
Johannes III oli väga huvitatud käsikirjade kogumisest ja kopeerimisest. Flaami misjonär William van Rubroeck väitis, et keisril oli isegi haruldased koopiad Ovidiuse "Fasti" kadunud raamatutest. Rubroeck oli kriitiline hellenistlike traditsioonide suhtes, millega ta Nikaia keisririigis kokku puutus. Johannesel oli epilepsia.
Viimastel valitsemisaastatel muutus keiser altiks ülistustele. Lisaks pühendas ta palju aega abieluvälistele suhetele. Keiser lakkas elu lõpus peaaegu kõiki usaldamast ning vahetult enne surma läks ta Nikaiast oma suveresidentsi, kuhu võttis kaasa ka riigikassa.
Surm
Johannese valitsemisaja lõpuks ulatus tema riik Mustalt merelt Aadria mereni ning Bütsantsi impeeriumi täielikuks taastamiseks oli puudu vaid Konstantinoopol. Pealinna tagasivõtmist Johannes ei näinudki. Johannes III Dukas Vatatzes suri 1254. aasta 3. novembril Nymphaionis. Ta maeti Sisandra kloostrisse, mille ta oli lasknud eelnevalt ehitada.
Perekond
Johannese esimene abikaasa oli keiser Theodoros I tütar Irene Laskarina. Nad abiellusid 1212. aastal. Paaril oli üks poeg, tulevane keiser Theodoros II Dukas Laskaris. Irene kukkus aga õnnetult hobuselt ning polnud enam võimeline lapsi saama. Ta suundus kloostrisse, võttis endale nimeks Eugenia ning suri 1240. aasta suvel.
Johannes III teine abikaasa oli Püha Rooma keisririigi keisri Friedrich II vallastütar Konstanze von Staufen, kelle nimeks sai Bütsantsis Anna. Neil ei sündinud lapsi.
Pärand
pisi|Püha Johannes Vatatzes Armuline, roomlaste keiser, Kreekaste Isa, õigeusu pühak Paljud ajaloolased peavad Johannes III-t Nikaia keisririigi kõige väljapaistvamaks valitsejaks. Kui tema järelkäijad teda saavutustega isegi ületavad, siis nende edu pandiks oli ikkagi Johannese varasem tegevus. Ta rajas soodsa aluspinna Konstantinoopoli tagasi võtmiseks 1261. aastal. Nikaia keisririik oli Johannese valitsemisaja lõpuks annekteerinud Tessaloniki kuningriigi ja laienenud ka Bulgaaria ja Epeirose arvelt. Samuti võeti kontroll suure osa Egeuse mere üle, annekteeriti oluline Rhodose saar ning tehti ettevalmistusi Kreeta tagasivõtmiseks Veneetsialt.
Johannes III ajal hakkas Nikaia majandus ja siseelu õitsema ning riigis tagati kord. Oma epilepsia haigusest hoolimata, suutis Johannes olla aktiivne nii sõjas kui rahus. Ta väitis kindlalt, et just tema riik on Rooma impeeriumi pärija. Järgnevad põlved suhtusid keisrisse kui "kreeklaste isasse".
Pool sajandit pärast keisri surma kanoniseeriti ta pühakuks Johannes Armulise nime all. Tema mälestuspäev on 4. novembril. Ajaloolane Georgios Akropolites märgib, et rahvas ehitas tema auks templi Nymphaionisse. Tema pühakukultus levis kiiresti Väike-Aasia lääneosa rahva seas. Alates 2010. aastast korraldab kohalik metropoliit samal päeval ka Didymoteichises Vatatzeia festivali. Ajaloolane Alice Gardner on märkinud, et Johannese kultus püsis Joonia kreeklaste seas veel 20. sajandi alguseni, ning kirjeldanud 20. sajandi kontrasti, kus kohalikud ja vaimulikud austasid tema mälestust igal 4. novembril, kuid need, kes tema hävinud templi ümber käisid, seostasid harva seda Johannese nimega.
Manturovo rajoon (Kurski oblast)
Manturovo rajoon (vene keeles Мантуровский район) on 2. järgu haldusüksus (munitsipaalrajoon) Venemaal Kurski oblastis, asudes oblasti kaguosas. Rajooni keskus on Manturovo küla.
Rajoon piirneb põhjas Timi rajooniga, idas Goršetšnoje rajooniga, lõunas Belgorodi oblastiga, edelas Pristeni rajooniga ja loodes Solntsevo rajooniga.
Rajooni pindala on 1010 km². Elanike arv oli 2012. aastal 13 743, 2007. aastal 14 241 ja 2002. aastal 16 758.
Manturovo rajoonis on 63 asulat, mis kuuluvad seitsme külaasunduse koosseisu.
Rajooni tähtsamad jõed on Seim ja Oskol.
Käsklause
Käsklause ehk imperatiivlause on kommunikatiivne lausetüüp, mis väljendab käsku, palvet, üleskutset või nõuet lausega märgitud sündmuse teostamiseks. Käsutähenduses sisaldub kas kohustuslikkuse, soovitatavuse või lubatavuse suhtumistähendus ja taotlus, et käsu adressaat sündmuse teoks teeks.
Eitavat käsku nimetatakse keeluks.
Käsu intensiivsus
Käsk on varieeruva tugevusega taotlus, mida pehmendavad kiilud, tingiv kõneviis ja võimalikkusmodaalsus.
Intonatsioon võib sõnastusega antud intensiivsust muuta: tugevdada leksikaalselt nõrka käsku või nõrgendada tugevat käsku.
Käsklause sekundaartähendused
Käsklause, mis sisu või kontekstisobivuse poolest käsku ei saa väljendada, vormistab soovi või väidet.
Käsklause baasil on kujunenud etiketi-, tekstikohased ja suhtumist väljendavad vormelid.
Võimalikkust väljendatakse veel kinnisehitusega lausete abil.
Kinnisehitusega (eks sa) katsu ~ hakka ~ proovi ... Vda/Vma-lausetest järeldub infiniittarindiga märgitud tegevuse mõttetus, ebasoovitavus.
Czerniejewo
Czerniejewo (saksa keeles Schwarzenau) on linn Poolas Suur-Poola vojevoodkonnas Gniezno maakonnas, Czerniejewo valla halduskeskus. Czerniejewo asub Gnieznost umbes 13 km edelas.
Libini vald
Libin on vald Belgias Luxembourgi provintsis Valloonia piirkonnas.
Valla keskus on Libin.
Valla piirides asuvad veel Anloy, Ochamps, Redu, Lesse, Smuid, Transinne, Glaireuse ja Villance.
Ristõieliste nuuter
Ristõieliste nuuter on ristõieliste perekonda (Brassicaceae) kuuluvate taimede parasiithaigus. Näiteks on haigustundlikud raps (Brassica Napus), valge peakapsas (Brassica oleracea), redis (Raphanus raphanistrum) ja kaalikas (Brassica Rapa). Rapsil väljendub haigus juurte paisumisena, mis võib põhjustada taime enneaegset suremist. Haigust põhjustab limaseen ( Plasmodiophora brassicae), mis võib mullas elujõulisena püsida ilma peremeestaimeta 1–8 aastat. Nuuter võib põhjustada väga suuri saagikadusid ning sellest on väga raske vabaneda. Haigus on maailma eri piirkondades suur probleem ja ka Eestis on sellest viimastel aastatel saanud üha tõsisem mure, sest rapsi kasvupind on tugevasti laienenud.
Haiguse areng
Patogeen talvitub mullas spooridena, mis hakkavad kevadel taime juurtest eralduvate sekreetide tõttu arenema. Nad arenevad ja transformeeruvad zoospoorideks. Zoospoorid sisenevad taime kas läbi juurekarvade või haavade ning moodustavad siis amööbilaadse raku. See anormaalne rakk paljuneb ja ühineb teistega, et moodustada plasmoodium. Plasmoodium jaguneb, et formuleerida mitmeid sekundaarseid zoospoore, mis vabanevad mulda pärast peremeesjuure lagunemist. Olles jõudnud juure kollenhüümi, amööbilaadsed rakud paljunevad või ühinevad ja moodustavad sekundaarse plasmoodiumi. Kui plasmoodium areneb, siis taime hormoonid muutuvad, mis põhjustab nakatunud rakkude paisumist. Patogeeni arenguks on optimaalne temperatuur 18...25 °C, mulla pH alla 6,5 ning suur mulla niiskus. Nakatumist soodustab ka väävli ja mikroelementide puudus.
Helle Tiikmaa
Helle Tiikmaa (sündinud 22. mail 1967 ) on eesti ajakirjanik.
1985–1990 õppis Tiikmaa Tartu Ülikoolis ajakirjandust (magistritöö "Perekonnaajakirjad "Eesti Kodu" ja "Kodu"", juhendaja Krista Aru).
1990–1993 töötas ta Eesti Televisioonis reporterina, 1993–2001 oli ta samas Euroopa Ringhäälinguliidu (EBU) kontaktisik, 1995–2007 välisuudiste toimetaja ja välispoliitikasaate "Välisilm" saatejuht Eesti Televisioonis ja 2007–2009 Eesti Rahvusringhäälingus. Aastail 1998–2009 tegi autorina kaheksa suurt dokumentaalsaadet (vt dokumentaalsaated).
2008. aastast õppis Tiikmaa Tartu Ülikooli doktoriõppes ajakirjanduse ja kommunikatsiooni instituudis, töö teema oli "Avalikkuse printsiip ringhäälingus: Briti (BBC) ja Eesti (ER, ETV) võrdlus" (juhendaja Maarja Lõhmus), kinnitust töö kaitsmise kohta ei ole.
2009. aastast on Tiikmaa vabakutseline. 2010. aastal töötas ta mõnda aega Arengufondis meediasuhete eksperdina. 2011. aastal avalikustas dokumentaalses mälestusteraamatus "Sõda nähtamatu vaenlasega" nende eestlaste lugusid, kes saadeti koristustöödele Tšornobõli tuumaelektrijaama piirkonda 1986. aasta katastroofi järel.
Coelestinus III
Coelestinus III, ka Celestinus III (Giacinto Bobo, ka Giacinto Bobone, Giacinto Bobbone või Hyacinthus; 1105 või 1106 – 8. jaanuar 1198) oli paavst 1191–1198. Ta oli 175. paavst.
Giacinto Bobo sündis Roomas aadlik Pietro Bobo peres. Tema suguvõsa võttis hiljem nimeks Orsini, kust pärinesid ka paavstid Nicolaus III ja Benedictus XIII.
Paavst Coelestinus II määras Bobo 1144 tuhkapäeval Santa Maria in Cosmedini kardinaldiakoniks. Ta oli 1154–1156 legaat Hispaanias, kus ta otsis toetust ristisõja korraldamiseks ja oli taas samas ametis 1172–1174, et lõpetada Toledo ja Braga peapiiskoppide vaheline vaidlus, olles ühtlasi Lérida sinodi eesistuja. 1158 oli ta legaat Saksa-Rooma keisri Friedrich I Barbarossa juures ja 1162–1165 oli legaadiks Prantsusmaal. 1164 määrati ta kardinal protodiakoniks. 1171 koostas ta Santiago de la Espada rüütliordu reeglistiku. Ta sai Aleksander III-lt ülesande vabastada Friedrich I Barbarossa ekskommunikatsioonist, keiser määras ta 1177 Veneetsia rahulepingu järel moodustatud komisjoni koosseisu, mille ülesandeks oli lahendada rahulepinguga lahtiseks jäänud küsimusi.
1191. aasta paavsti valimised
thumb|250 px Coelestinus III valiti Salvador Miranda andmetel paavstiks kas 30. märtsil või 10. aprillil 1191 Roomas Septizodiumis, ordineeriti vaiksel laupäeval 13. aprillil preestriks ja pühitseti ametisse 1. ülestõusmispühal 14. aprillil. Ta võttis nime Coelestinus II järgi.
1191 toimunud valimistel osales Salvador Miranda andmetel 33 kardinali.
Coelestinus III oli paavstiks saades 85-aastane. Ta oli teadaolevalt vanim paavstiks saanud isik pärast Agathot. Hiljem pole ükski isik nii kõrges eas paavstiks saanud.
Suhted Saksamaaga
250 px|pisi|vasakul| Coelestinus III (paremal) kroonib [[Heinrich VI (Saksa-Rooma keiser)|Heinrich VI Saksa-Rooma keisriks. Petrus Ebulus, "Liber ad honorem Augusti", 1196]] Coelestinus III kroonis 2. ülestõusmispühal 15. aprillil 1191 Rooma Peetri kirikus Saksa-Rooma keisriks Heinrich VI. Keiser siirdus seejärel paavsti manitsustele vaatamata Lõuna-Itaaliasse, et taotleda abikaasa Konstanze kaudu endale Sitsiilia krooni, kuid pidi Napoli lähistel Saksamaa siseprobleemide tõttu tagasi pöörduma ja oma abikaasa Itaaliasse jätma. Keisrile seni truudust vandunud alad asusid peatselt toetama Sitsiilia kuningaks kuulutatud Tancredi, kelle kätte Konstanze sattus pantvangi. Tancredi vabastas keisrinna alles paavsti nõudel.
Brabanti hertsogi Heinrich I vend Albert de Louvain valiti 1191 kapiitli poolt Liège piiskopiks. Keiser Heinrich VI ei tunnustanud teda piiskopina ja Albert siirdus õiguse saamiseks Rooma, kus ta apelleeris paavstile. Paavst ordineeris Alberti diakoniks, määras ta seejärel kardinaliks ning saatis Reimsi peapiiskopi Guillaume de Blois' juurde omapoolse soovitusega. Reimsi peapiiskop ordineeris Alberti piiskopiks, kuid Albert oli vaevalt Reimsist lahkunud, kui ta tapeti Saksa aadlike poolt.
Paavst polnud rahul, et Austria hertsog Leopold V vangistas Kolmandast ristisõjast tagasi pöördunud Inglise kuninga Richard I ja andis ta Heinrich VI kätte, kuid ta ei ekskommunitseerinud keisrit, vaid 1193 Leopoldi. Leopold V ei pööranud karistusele esialgu tähelepanu, kuid kui ta oli ratsutamisel murdnud jalaluu, saatis ta Salzburgi peapiiskopi Albert III Rooma, et saada absolutsiooni, kuid suri enne selle saamist gangreeni tagajärjel.
Paavst sõlmis Tancrediga 1192 Gravina lepingu (konkordaat), kuid pärast Tancredi surma 1194 soovis Heinrich VI leida paavstiga lepitust. Heinrich VI tegi paavstile ettepaneku korraldada ristisõda ja paavst saatis vastavad bullad Euroopa riikidesse. Keiser ja paavst pidasid oktoobrist novembrini 1196 läbirääkimisi, mille jooksul pakkus Heinrich paavstile katedraalidest saadavaid tulusid, kuid paavst keeldus neist, kartes kiriku sõltumatuse kaotamise pärast. Läbirääkimised lõppesid edutult ja 28. septembril 1197 suri Heinrich VI.
Suhted Hispaaniaga
Coelestinus III veenis Léoni kuningat Alfonso IX-t hülgama plaani abielluda kuninga sugulase Portugali printsessi Teresaga. Seejärel abiellus kuningas 1197 Kastiilia printsessi Berenguelaga, kes oli samuti tema sugulane, mistõttu paavst pani Léoni interdikti alla.
Vahepeal oli Léoni kuningas tunginud muhameedlaste abiga Kastiiliasse, mistõttu paavst ekskommunitseeris ta.
Suhted Inglismaaga
Coelestinus III saatis legaadina Inglismaale Ely Williami, kes osutus ebapopulaarseks.
Ta ordineeris 1192 Bathi piiskopiks Savarici. Ta nõustus Glastonbury kloostri ühendamisega Bathi piiskopkonna koosseisu, kuid kloostri mungad polnud selle otsusega rahul.
Suhted Prantsusmaaga
Coelestinus III ei tunnustanud Prantsusmaa kuninga Philippe II lahutust kuninganna Ingeburgest (Ingeborg), kes oli apelleerinud Rooma. Kuningas abiellus paavsti vastuseisust hoolimata Agnès de Méraniega.
Paavst püüdis vahendada Prantsusmaa ja Inglismaa vahelist konflikti.
Suhted Armeeniaga
Kiliikia vürst Levon II otsis paavsti toetust, et saada Armeenia kuninga tiitlit. Coelestinus III nõudis omakorda, et Kiliikia kirik tunnustaks Rooma jurisdiktsiooni ja saatis Mainzi peapiiskopi Konrad I Tarsusesse, kus sõlmiti kiriku unioon.
Suhted Norraga
Coelestinus III toetas Trondheimi peapiiskopi Eirik Ivarssoni võitlust Norra kuninga Sverre Sigurdssoniga. Paavst saatis 15. juunil 1194 peapiiskopile kirja, milles andis talle volituse kuningas ekskommunitseerida.
Coelestinus III ja Liivimaa
Coelestinus III saatis 27. aprillil 1193 Liivimaa (Ikšķile) piiskopile Meinhardile bulla "Auditis laudum praeconiis", milles ta tunnustas Meinhardi tegevust ja lubas tal värvata isikuid, keda ta peab misjoni läbi viimiseks sobivateks. Paavst võimaldas Meinhardil vabastada Liivimaale misjonitööle asunud vaimulikud oma ordude ettekirjutustest toidu, jookide ja riietuse osas (...dispensandi cum eis in cibis, potibus quia et vestibus...).
Henriku Liivimaa kroonika järgi saatis Meinhard 1195 või 1196 Rooma paavsti juurde saadikuna Toreida Theoderichi, kes andis paavstile ülevaate olukorrast Liivimaal. Kroonikas mainitakse Coelestinus III bullat, milles ta lubas kõigi pattude andeksandmist igaühele, kes lähevad Liivimaale misjonitööle. Paavst märkis ka, et ristituid tuleb sundida usust kinni pidama.
Sisepoliitika
Coelestinus III ajal hävitasid Rooma kodanikud Tuscolo linna. Linna hävitamises abistasid "Catholic Encyclopedia" andmetel roomlasi paavsti ja Saksa-Rooma keisri Heinrich VI väed.
Paavst sõlmis San Miniatos rahulepingu Kirikuriigi ja Toscana linnade vahel.
Viterbo piiskopkonna reorganiseerimine
Coelestinus III reorganiseeris 1192 Itaalias Viterbo piiskopkonna.
Liturgilised otsused
Coelestinus III lubas Coimbra prioril kanda piiskopi ametitunnuseid.
Munklus ja rüütliordud
Ta pani Monte Cassino benediktlaste kloostri interdikti alla, kuna klooster toetas Saksa-Rooma keisrit Heinrich VI-t.
Ta määras 1191 Pierre de Poitiers' vahendama St.-Eloi ja St.-Victori kloostri vahelist tüli.
Ta tunnustas 1193 Jeruusalemma hosptitaliitide naisordut, 1197 Alcántara rüütliordut, 4. novembril 1197 Monte Vergine kongregatsiooni ja 1198 Fiore Giacomo ordut.
Ta nõustus Glastonbury kloostri ühendamisega Bathi piiskopkonna koosseisu, kuid kloostri mungad polnud selle otsusega rahul.
Kristlik eetika ja moraal
Coelestinus III mõistis hukka duelli.
Kanoniseerimised
Coelestinus III kanoniseeris 7 isikut:
Onupojapoliitika
Coelestinus III määras kardinalideks oma sugulased Niccolò Bobone ja Bobone.
Surm
Coelestinus III suri 8. jaanuaril 1198 Roomas ja maeti Lateraani basiilikas. Ta oli surres 92-aastane. Hiljem on umbes sama vanalt surnult Gregorius XII, veel vanemana aga Gregorius IX ja Leo XIII.
Hinnang
Thomas Becket iseloomustas 2. juulil 1168 Giacinto Bobot mittekorrumpeerunud kardinalina. Samasuguse hinnangu andis ta ka kardinal Ubaldo Allucingolile (hilisem paavst Lucius III).
Friedrich-Alfred Olbrei
Friedrich-Alfred Olbrei VR I/3 (ka Fred Olbrei; 30. august (vkj 12. august) 1893 Tallinn – 25. märts 1972 Tallinn) oli Eesti tehnikateadlane, ringhäälingutegelane ja sõjaväeinsener (aastast 1938 kolonel).
Elulugu
Friedrich-Alfred Olbrei oli klaveritöösturi poeg.
Lõpetas Tallinnas gümnaasiumi, õppis 1915–1916 Riia Polütehnilise Instituudi mehaanika osakonnas, lõpetas 1916 eksternina Peterburi Nikolai I nimelise Inseneriakadeemia ning 1918 lendur-vaatlejana Jevpatoria sõjaväelendurite kooli.
Esimese maailmasõja ajal teenis Pirital Peeter Suure merekindluse Tallinna Merelennujaamas. 1918. aastal asutas koos Villem Tomingaga Tallinnas elektriinstallatsiooni ettevõtte «Elektri installatsiooni büroo Tomingas & Olbrei». Võttis osa Vabadussõjast, oli Kaitseministeeriumi sädetelegraafi valitsuse ning sädetelegraafikompanii ülem, pani aluse Eesti kaitseväe raadiosidele. Lõpetas 1925 Prantsusmaal Toulouse'i Ülikooli Elektrotehnika Instituudi. Oli 1926–1933 Kaitseväe Ühendatud Õppeasutiste (KVÜÕA) lektor ja õppetöökodade ülem, Kõrgema Sõjakooli õppejõud ning inseneriväeala erijuhataja, 1929–1931 ühtlasi Tallinna Tehnikumis raadiooperaatorite kursuse lektor, õpetas elektro-, side- ja raadiotehnikat, oli riikliku kutsekomisjoni liige. 1933–1934 Sidepataljoni ülem, 1934–1940 Riigi Ringhäälingu direktor, 1940–1941 Sidevalitsuse raadiokeskuse peainsener.
Sõja puhkemisel viidi Venemaale laskurdiviisi sideülemaks, töötas Uuralites Ivdeli mangaanikaevanduses ning oli Tjumeni sõjakooli sideala õppejõud. 1944. aastal saadeti Siberi vangilaagrisse, süüdistatuna spionaažis ja vandenõus osalemises. Naasis asumiselt Eestisse 1956, oli Vabariikliku Röntgenoloogiajaama ja Tervishoiuministeeriumi arstiriistade töökoja juhataja, aastast 1963 Rahvamajanduse Nõukogu tehnilise informatsiooni keskbüroo tehnikateabe- ja patendiekspert.
Teadustöö
Mõjutas põhjapanevalt raadioalase tehnilise mõtte ja hariduse ning ringhäälingu ja raadiotööstuse arengut Eestis. Tema eestvõttel ja osalusel asutati Riigi Ringhäälingu raadiolabor ja töökojad, ehitati ümber ja varustati ränikristall-pooljuhtsaatjaga Tallinna raadiojaam, rajati 1937 Türile 50 KW raadiosaatejaam koos Euroopa moodsaima 196,6 m kõrguse vabaltseisva mastantenniga, valmis Baltimaade esimene mobiilne ülekandekeskus – reportaažiauto Hõbehall, hangiti firmalt AEG Eestisse esimeste seas maailmas magnetofonid, raadioülekannete tarvis arendati välja Tallinna teatri- ja kontserdisaale ning spordiväljakuid ühendanud kaablivõrk, maal avati raadiokuulamise hõlbustamiseks ligi 250 tuulik-elektrigeneraator akulaadimispunkti, kavandati ja 1939–1940 püstitati Tallinnas Kreutzwaldi ja Faehlmanni tänava nurgale tehnika viimase sõna järgi Raadiomaja, mille elektrilise osa projekteeris koos insener A. Lossmanniga. Raadiotööstuse arendamisel ja selle teaduslikul korraldamisel toetus peamiselt ameeriklaste kogemustele.
Kuulus aastast 1927 Riigi Ringhäälingu juhatusse, oli OÜ Raadio-Elektrotehnika Tehase (RET) asutajaid ja juhatuse liige, kuulus Insenerikoja nõukogusse. Avaldas teadustrükiseid raadiotehnikast ja ringhäälingust.
Isiklikku
Kuulus korporatsiooni Rotalia.
Patoloogia
Patoloogia (ladina pathologia) on üldisemas mõttes kõrvalekalle määratud normist.
Wedding and Funeral Orchestra
pisi|300px|[[Goran Bregovići Wedding and Funeral Orchestra (täiskoosseisus) esinemas Ukrainas Donetskis (2006)]]
Friedrich-Alfred Olbrei
Isiklikku
Isa oli muusikaärimees, klaveritööstur ja Estonia seltsi eestseisuse liige Jaan Olbrei.
Wedding and Funeral Orchestra
Wedding and Funeral Orchestra, ka Wedding and Funeral Band ('pulma- ja matuseorkester') on 1990. aastate teisel poolel Goran Bregovići loodud muusikaansambel.
Friedrich-Alfred Olbrei
Isiklikku
Tema õde oli ballettmeister Rahel Olbrei, õemees arhitekt Hanno Kompus.
Patoloogia
Meditsiinis
Patoloogia on tänapäevase tõenduspõhise meditsiini tähtsaim baaseriala.
Wedding and Funeral Orchestra
Ansambel käib esinemas eri paigus üle maailma. Kontsertidel kõlavad peamiselt laivid Bregovići enda loodud filmimuusikast. Ansamblil on nn "väike orkester" ja "suur orkester". Väikse orkestri koosseisu kuuluvad lisaks ansambli põhikoosseisule ka kaks Bulgaaria folklauljat. Kui neile lisanduvad lauljad Serbia Õigeusu Kiriku Sarajevo katedraali meeskoorist, siis on laval esinemas nn "suur orkester".
Saalomonisaarte raudkull
pisi Saalomonisaarte raudkull (Accipiter albogularis) on linnuliik hauka perekonnast.