cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sambia
Kultuur
Üksteist tervitatakse alati südamlikult. Külalisele tehakse tihti kingitusi ja kingi tagasilükkamist loetakse ebaviisakaks. Mõrsjaluna (lobola) maksmine on laialt levinud. Pulmas osaleb terve küla ning pidustusteks valmistatakse suurel hulgal sööke ja õlut. Mängitakse trummi ja tantsitakse kaks või kolm päeva. Ka matused on suursündmus; kõik külaelanikud tulevad lahkunu perele appi ja osalevad kulude katmises. Leina väljendatakse nutulaulu ja tantsuga. Naised leinavad surnu majas, mehed aga õues. Seejärel meenutatakse lahkunut kõnesid pidades ja maetakse ta ühiselt maha.
Muusika ja tants
Muusikal ja tantsul on oluline rituaalne ja tseremoniaalne roll. Laulu ja tantsuga püütakse luua tervist, jõukust ja kaitset. Nendega pühitsetakse nii sündi, abielu kui ka surma.
Populaarseim muusikariist on trumm, levinud on ka mitmesugused keelpillid ja puhkpillid, kellad ja kõristid ning Aafrika klaveri vaste kalimba ja ksülofoni meenutav silimba.
Käsitöö ja kujutav kunst
pisi|[[Lozide valmistatud puidust kaas 19. sajandist]] pisi|Eluasemed Zambezi alamjooksul Sambia traditsiooniline käsitöö hõlmab peamiselt puidunikerdust, mida harrastavad mehed; keraamikat, mida harrastavad naised; ja korvipunumist, millega tegelevad nii naised kui ka mehed.
Punutiste valmistamine on väga laialt levinud. Eriti tunnustatud korvipunujad on Lääneprovintsis elavad lozid ja mbundad. Punutakse mitmesuguseid esemeid: korve, karpe, kalapüüniseid, õlle- ja jahusõelu, magamismatte, linikuid ja mitmesuguseid lauanõusid. Ka materjalide valik on suur, kasutatakse eelkõige oma kodukandile omaseid tooraineid, näiteks bambust, liaane, juuri, pilliroogu, rohttaimi, kõrsi, papüürust, puukoort, sisalit. Punutised kaunistatakse traditsiooniliste ornamentidega, mis maalitakse pinnasest, juurtest, puukoorest ja lehtedest saadud värvidega.
Puutöömeistrid valmistavad muu hulgas kanuusid, mööblit, jalutuskeppe, nõusid, maske, trumme, loomakujusid.
Käsitööga tegeldakse enamasti hooajaliselt, kui põlluharimises või kalapüügis tekib paus. Paljude jaoks on see ainuke viis raha teenida. Tihti valmistatakse käsitööesemeid vastavalt tellimusele ja vahetatakse neid seejärel endale tarviliku kauba vastu. Traditsioonilised oskused hakkavad aga kaduma, sest paljud varem käsitsi valmistatud majapidamistarbed asendatakse üha rohkem kättesaadavaks muutuva masstoodanguga. Traditsioonilise käsitöö elushoidmise eest seisavad mitmesugused organisatsioonid ja muuseumid, sealhulgas Zintu Handicrafts Lusakas, Nayuma muuseum Mongus, Tonga muuseum Chomas ja Moto Moto muuseum Mbalas.
Üks tuntumaid Sambia kunstnikke on Henry Tayali.
Ehituskunst
Külade ülesehitus ja ehitusstiil on eri hõimudel erinev. Ka materjalid sõltuvad traditsioonist ja sellest, mis on läheduses kättesaadav. Mõnes piirkonnas elatakse valdavalt õlgedest ja pinnasest ehitatud eluasemetes, teised hõimud aga põletavad telliseid või kuivatavad kiviplokke ja ehitavad püstiste laotud seintega majad. Seinad võidakse punuda ka bambusest. Katus valmistatakse peaaegu alati õlgedest või roost. Ehitiste konstruktsioon sõltub ka sellest, kui tuulises ja vihmases kohas elatakse.
Traditsioonilises külas on ühes majapidamises olnud vähemalt kolm majakest – eraldi naiste ja meeste eluruumid ning köök. Hoonete suurus ja arv on sõltuvalt jõukusest erinev. Viljakasvatajatel on enamasti olemas vähemalt üks ait või viljahoidla. Üldiselt koosneb majapidamine ühest suuremast elumajast ja mitmest väiksemast eri otstarbega ehitisest. Spetsiaalne ehitis on väike ja tihti poollahtine enamasti ringi- või ruudukujulise ristlõikega insaka. Insaka ' sid on kahte tüüpi – üks täidab köögi rolli ja teine on koosviibimisruum, kus suheldakse näiteks külalistega. Õue peal on enamasti ka eraldi asetsev kuivkäimla.
Kirjandus
Sambia tuntumate kirjanike hulgas on Binwell Sinyangwe, Namwali Serpell (kirjutavad inglise keeles), Euroopa päritolu Wilbur Smith, šoti päritolu Angus Buchan, Dominic Mulaisho, Charles Mwewa, Keith Nalumango, Zindaba Nyirenda.
Kultuuriasutused
Rahvusmuuseumid tegutsevad Livingstone'is ja Ndolas. Moto Moto muuseum Mbalas tutvustab bembade traditsioone. Mitme olulise kultuurimälestusmärgi juures on väike muuseum.
Lusakas tegutseb riigiarhiiv.
Kitwes ja Ndolas tegutsevad avalikud raamatukogud.
Toidukultuur
pisi|[[Nshima lisanditega]] pisi|[[Livingstone'i muuseum Livingstone'is]] Üks levinumaid toite Sambia köögis on maisijahust valmistatud paks puder (nshima), mille kõrvale süüakse mitmesuguseid liha- ja köögiviljaroogasid. Pudrust moodustatakse käega nõgus tõsteriist, mille abil seejärel lisandeid ja kastet süüakse. Palju süüakse ube, tomatit, rapsi, sibulat, kapsast, aga ka kuivatatud kala ja mitmesuguseid röövikuid. Levinud on vorsti valmistamine.
Maapähkleid, bataati ja maniokki süüakse hooajaliselt. Palju süüakse banaani, mangot, ananassi, papaiat.
Paljud tseremooniad ja traditsioonilised kombetäitmised on seotud toiduga. Näiteks ei tohi bemba pruut süüa muna, sest kardetakse, et see vähendab tema viljakust. Bembadel on kombeks ka vastabiellunutele serveerida kana ja seejärel anda luud pruudi emale. Lozi noorpaarid söövad kivile serveeritud putru.
Pruulitakse õlut. Maal on üks levinumaid jooke ibwatu, mida valmistatakse juurikate ja maisi kääritamise teel.
Linnades valitseb läänemaailma toidukultuur.
Pühad
Sambias peetakse 11 riiklikku püha:
Keeled
Sambia ametlik keel on põhiseaduse järgi inglise keel. Inglise keel on vähem kui 2% sambialaste esimene keel, kuid see on levinuim teine keel ja peamine asjaajamiskeel. Kokku kõneldakse Sambias 73 eri keelt või dialekti.
Peaaegu kõik kohalikud keeled kuuluvad bantu keelte hulka. Seitsmel keelel on ametlikult tunnustatud staatus. Need on bemba keel (peamiselt Põhjaprovintsis, Luapula, Muchinga ja Copperbelti provintsis), njandža keel (Idaprovintsis ja Lusaka provintsis), lozi keel (Lääneprovintsis), tonga keel (Lõunaprovintsis), kaonde, luvale ja lunda keel (Loodeprovintsis). Neis keeltes antakse algharidust, edastatakse tele- ja raadiosaateid ning antakse välja riiklikke väljaandeid. Haridusministeerium kiitis 1977. aastal heaks ühtsed õigekirjareeglid.
2010. aasta rahvaloenduse järgi oli levinuim bemba keel, mida kõneles 33,5% rahvast kas esimese või teise keelena; njandža keelt kõneles 14,8%, tonga keelt 11,4%, lozi keelt 5,4%.
Kõneldakse veel muu hulgas lamba, mambve, nkoja, šona ja tumbuka keelt.
Sport
Sambia sportlaste esinemine rahvusvahelisel areenil sai alguse 1964. aasta suveolümpiamängudel Tōkyōs. Mängudele saadeti Põhja-Rodeesia delegatsioon, kelle kojusaabumise ajaks oli aga juba loodud Sambia riik.
Populaarsed spordialad on ka ragbi, poks, kriket, võrkpall, golf ja kergejõustik.
Sambia sportlased on osalenud alates 1968. aastast kõigil suveolümpiamängudel, välja arvatud 1976. aastal Montréalis. Sambia sportlased on võitnud kaks medalit: poksija Keith Mwila võitis pronksmedali 1984. aasta suveolümpiamängudel Los Angeleses ja Samuel Matete hõbemedali 400 meetri tõkkejooksus 1996. aastal Atlantas. Taliolümpiamängudest Sambia osa võtnud ei ole.
Samuel Matete on ka esimene aafriklasest 400 meetri tõkkejooksu maailmameister (1991) ja esimene sambialasest maailmameister kergejõustikus. Tema nimel on ka selle ala Aafrika rekord.
Sambia sprinter Gerald Phiri sai 2014. aasta kergejõustiku sisemaailmameistrivõistlustel 60 meetri jooksus viienda koha.
Sambia tuntumate sportlaste hulka kuuluvad näiteks poksijad Michael Norgrove ja Charm Chiteule ning jalgpallurid Kalusha Bwalya ja Emmanuel Mayuka.
Tsuba pae
Tsuba pae (ka Tšuba pae) on aluspõhjapaljand Ahja jõe paremal kaldal.
Väikepütt
Väikepütt ehk punakael-pütt (Tachybaptus ruficollis) on pütlaste sugukonda kuuluv veelind. Ta on väikseim Euroopas pesitsev pütt.
Levila
Ta elab paljudel avavetel oma areaali ulatuses Euraasias, osadel Malai saartel, Uus-Guineal ja Aafrikas.
Välimus
Väikepüti üldpikkus on 25–29 cm, tiibade siruulatus 40–45 cm.
Väikepüttide hundsulestik on hõlpsasti teistest liikidest eristatav: kogu keha on valdavalt tumedate toonidega, roostepunased põsed ja kael ning nokalahulaik kollakas, linnu tagakeha on valkjas. Linnu nokk on teravdunud. Väikepüti puhkesulestik on heledam kui hundsulestik: siis on kurgualune valkjas, keha küljed, kael ja põsed aga kollakaspruunid. Häälitsused on heledakõlalised ja sageli trillerdavad.
Eluviisid
Väikepütt pesitseb oma laia levila ulatuses väikeste kolooniatena (Eestis küll mitte, sest siin on tema leviku piiriala). Väikepütt vajab pesitsemiseks varjupakkuva tiheda kaldataimestikuga veekogusid. Pesa teeb ta kalda lähedale, selles on tavaliselt neli kuni seitse muna. Väikepüti pojad on triibulised.
Väikepütt toitub kaladest ja veeselgrootutest, sukeldudes osavalt saagi järele.
Eestis on väikepüti vaatlemiseks head kohad Lääne-Eesti, Tartu ümbrus, Ilmatsalu kalatiigid ja Paljassaare linnuala.
Sándor Márai
pisi|Sándor Márai pisi|Sándor Márai. Lajos Tihanyi litograafia, 1924 pisi|Detail Sándor Márai monumendist [[Košices]] Sándor Márai [š'aandor m'aarai], kuni 1939 ametlikult Sándor Károly Henrik Grosschmid de Mára (11. aprill 1900 Kassa – 21. veebruar 1989 San Diego) oli ungari kirjanik ja ajakirjanik.
Elu
Sándor Márai sündis Austria-Ungaris Kassa linnas (saksa Kaschau, tänapäeval Košice Slovakkias) vanas saksi päritolu perekonnas. Tema isa oli advokaat Géza Grosschmid, ema oli õpetaja Kassa tütarlastekoolis. Tema vend oli ungari režissöör Géza von Radványi.
Noorusaastad
1919. aastal suundus Márai Saksamaale. Ta õppis Leipzigi ülikoolis ajakirjandust ning tegi samal ajal varjunimega Alexander Grosschmid de Márai kaastööd satiirilehele Der Drache (Draakon). Ta jätkas õpinguid Frankfurdis, kus tegi kaastööd ajalehele Frankfurter Zeitung, ning Berliinis.
1923. aastal abiellus ta Ilona Matzneriga (hüüdnimi Lola), kes oli pärit jõukast juudi perekonnast. Varsti pärast abiellumist suundusid nad elama Pariisi, kus Márai töötas mitme ajalehe korrespondendina. Pariisis sukeldus ta ka kirjandusmaailma, luges palju ning tõlkis teoseid ungari keelde.
30. märtsil 1926 asus Márai Marseille's laevale ning suundus reisile Lähis-Itta. Ta külastas Egiptust, Palestiinat, Süüriat ja Türgit ning naasis Kreeka ja Itaalia kaudu Prantsusmaale. Reisimuljeid avaldas ta Frankfurter Zeitungis ning mitmes ungarikeelses perioodikaväljaandes. Raamatuna ilmusid need 1927 pealkirjaga "Istenek nyomában" ("Jumalate jälgedes"). See on esimene raamat, mille Márai hiljem oma teosenimekirjadesse võttis, kuigi ta oli raamatuid (peamiselt luulekogusid) avaldanud ka varem.
Mõnd aega viibis Márai korrespondendina Londonis, ent naasis 1928. aastal Ungarisse, asudes elama Budapesti Krisztinavárosi linnajakku. Budapestis keskendus ta kirjandusele, avaldades nii luulet, romaane, näidendeid kui esseid.
28. veebruaril 1939 sündis Márai pere ainus poeg Kristóf Géza Gábor, kes suri kuuenädalaselt hemofiiliasse. Hiljem (erinevail andmeil kas 1945 või 1947) adopteeris paar poisslapse Jánosi.
Saksa okupatsioon
Ehkki Márai suhtus positiivselt sellesse, kui Natsi-Saksamaa ja fašistliku Itaalia sunnil andis esimene Viini arbitraaž 2. novembril 1938 Ungarile tagasi osa Lõuna-Slovakkiast ja Ruteenia, mille see oli kaotanud 1920. aastal Trianoni rahulepinguga, oli ta väga kriitiline natside suhtes ning teda peeti sügavalt antifašistlikuks inimeseks. Teises maailmasõjas toetas Ungari Saksamaad, ent 18. märtsil 1944 okupeeris Hitler riigi. See tõi kaasa Ungari juutide saatmise koonduslaagritesse, kus hukkusid ka Sándor Márai naiseisa ja paljud sugulased. Protestiks teatas Márai, et loobub kirjutamisest.
Ta kolis Budapestist umbes 25 km põhja pool asuvasse Leányfalu külla. 1944. aasta talvel toimunud üldmobilisatsioonist pääses ta tänu arstitõendile.
Kommunistlik Ungari
Pärast sõja lõppu naasis perekond Budapesti ning Márail õnnestus aegamisi taas kirjandusega tegelema hakata. Alguses hinnati teda kõrgelt. 1945. aastal valiti ta Ungari Kirjanike Liidu peasekretäriks ning kutsuti valitsust kultuuripoliitilistes küsimustes nõustanud kunstinõukogu liikmeks (viimasest Márai aasta möödudes loobus). 1947. aastal valiti ta Ungari Teaduste Akadeemia liikmeks.
1948. aastal kommunistide võim Ungaris tugevnes, viidi läbi sundriigistamine ning toimus vaba ajakirjanduse ja kultuuriasutuste tasalülitamine. Márai teoseid hakati ajakirjanduses kritiseerima ja teda ennast häbistama. Septembris 1948 otsustas Márai koos perega Ungarist lahkuda, takistusi talle selleks ei tehtud.
Elu eksiilis
Pere elas seitse nädalat Šveitsis, seejärel Itaalias Napoli eeslinnas Posillipos. Sealt tegi Márai kaastööd mitmele Euroopa, USA ja Lõuna-Ameerika ungarikeelsele ajalehele. Ühel külaskäigul Münchenisse, kus ta pidas läbirääkimisi oma Saksa kirjastajatega, võttis ta ühendust Raadio Vaba Euroopa toimetusega ning hakkas sellele kaastööd tegema. 1956. aasta Ungari ülestõusu päevil saatis ta raadio kaudu oma kaasmaalastele 25 "erisõnumit". Kaastöö Vaba Euroopale lõppes 1967. aastal.
Itaalia heitlikud sotsiaalsed ja poliitilised olud põhjustasid kirjanikule järjest suuremaid probleeme, pealegi polnud tal kindlat sissetulekut. 1957. aastal emigreerus perekond Ameerika Ühendriikidesse ning elas New Yorgis. Sel ajal ei kirjutanud Márai palju ning avaldas teoseid peamiselt oma kuludega väikestes tiraažides.
Vähemalt kord aastas reisis Márai koos perega Itaaliasse, aastail 1967–1980 elasid nad Salernos. Seda perioodi iseloomustab tihe kirjanduslik tegevus. 1980. aastal kolis pere lõplikult USA-sse, asudes elama California osariiki San Diegosse.
Kodumaal Ungaris hakati Máraid 1980. aastate lõpus taas hindama. Ungari Teaduste Akadeemia, kust ta oli 1949. aastal poliitilistel põhjustel välja arvatud, taastas 1989. aastal ta liikmesuse, niisamuti Ungari Kirjanike Liit. Talle pakuti lepinguid teoste taasavaldamiseks Ungaris, ent Márai teatas, et annab loa ainult juhul, kui Nõukogude väed maalt lahkuvad ning toimuvad vabad ja demokraatlikud valimised.
Elu lõpp ja surm
4. jaanuaril 1986 suri Márai vahepeal pimedaks jäänud naine vähki. Sama aasta novembris suri Ungaris kirjaniku režissöörist vend. Mõni kuu hiljem, 23. aprillil 1987, suri 46-aastaselt ootamatult ka Márai poeg János.
22. veebruaril 1989 sooritas Márai enesetapu, tulistades endale kuuli pähe. Tema tuhk puistati merre.
1990. aastal anti talle postuumselt Ungari kõrgeim autasu Kossuthi preemia.
Looming
Márai raamatuist on enamik romaanid, ent ta avaldas ka luulet ja päevikuid. Ka USA-s jätkas ta kirjutamist ungari keeles. Tõlgete kaudu sai ta tuntuks alles 1990. aastate keskel. Tänapäeval peetakse teda 20. sajandi Euroopa kirjanduse kaanonisse kuuluvaks autoriks.
Hirm
Haiguslikku hirmu nimetatakse ka foobiaks. Klassikalise tingimise teel tekib hirm, kui hirmutav olukord seostub neutraalse stiimuliga. Hirm motiveerib vältimiskäitumist – vältimine vähendab hetkeliselt hirmu ja see omakorda kinnitab vältimist ega lase reaktsioonil kustuda. Foobia tekkele aitavad kaasa puudulik kustumine, sünnipärane valmisolek, õppimine mudelilt ja vältiva käitumise kinnitamine.
Dovrefjell
Dovrefjell on mäeahelik Norra keskosas, mis moodustab looduslikku piiri Ida-Norra ja Trøndelagi vahel Trondheimi ümber.
Dovrefjelli asustus on väga vana. Juba keskajast on teada mitu Trondheimi suunduvate palverändurite tarbeks ehitatud mägionni. Piirkonna põhjaosast on teada leprosooriumi varemed.
thumb|Fokstumyra ja Dovrefjelli ahelik
Läbi Dovrefjelli kulgeb põhja–lõunasuunaline maantee (E6) ja Dovrebaneni raudtee. Maantee on kasutatav aastaringselt ning suletakse ajutiselt vaid väga keeruliste ilmaolude tõttu.
Dovrefjelli mäeahelik on mitut liiki haruldaste taimede ja loomade elupaik. 1911. aastal, mil võeti kaitse alla esimesed haruldased taimeliigid, loodi seal rahvuspark. Kui aastal 1921 rajati Oslo ja Trondheimi vahele raudtee, võeti kaitse alla üks soo. 1974 suurenes rahvuspark veelgi ning oma praegused piirid sai ta 2002. aastal. Lisaks Rondane piirkonnale elab Dovrefjellis üks Norra ja Euroopa viimaseid Beringia päritolu põhjapõdrakarju. Dovrefjellis elab ka muskusveiste kari, mis viidi Ida-Gröönimaalt sinna 1932. aastal. Peaaegu kogu Dovrefjelli territoorium on kaitse all. Dovrefjelli alal on kaks rahvusparki:
thumb|Muskusveis Dovrefjellis
Näolihased
Näolihased kujundavad näoilmet, need võivad alata luult ning kinnituda mingi avause piirkonna nahas, või algavad ja lõpevad pehmetes kudedes.
Dovrefjell
Piirkonna kõrgeim mägi on 2286 m kõrgune Snøhetta. Mäeahelik pakub suurepäraseid suusatamis- ja matkamisvõimalusi.
Näolihased
Eesti keeles – ladina keeles Otsmiku- ja kuklaümbruse lihased Kõrvaümbruse lihased Silmaümbruse lihased Ninaümbruse lihased Suuümbruse lihased Keelega seotud lihased Kaelaümbruse lihased
Dovrefjell
thumb|Pilgrimsleden – palverändurite tee [[Nidarosdomenisse]]
Pedro Pires
pisi|Pedro Pires Pedro Verona Rodrigues Pires (sündinud 29. aprillil 1934) on Roheneemesaarte poliitik.
22. märtsist 2001 kuni 9. septembrini 2011 oli ta Roheneemesaarte president.
Laululuik
Laululuik (Cygnus cygnus) on partlaste sugukonda kuuluv suur veelind.
Laululuik on aastast 1981 Soome rahvuslind.
Teeba
Teeba on kahe vanaaja linna nimi:
Laululuik
Levila
Eestis on laululuik haruldane, kuid suureneva arvukusega haudelind. Tema pesitsusaegset arvukust hinnatakse 70 - 100 paarile, talvist arvukust 100 - 2000 isendile.
pisi|left|Laululuiged [[Orkjärve looduskaitsealal.]] pisi|left|Laululuiged [[Kakerdi järvel.]]
Välimus
Laululuige üldpikkus on 145–160 cm, tiibade siruulatus 218–243 cm. Laululuige kaal on 8–15 kg.
Laululuik on üsna sarnane väikeluigega, ehkki on kõrvutamisel viimasest tunduvalt suurem. Laululuige nokal on kollane värv alati ülekaalus, väikeluigel aga vastupidi.
Eesti Kristlik-Demokraatlik Erakond
Eesti Kristlik-Demokraatlik Erakond (lühend EKDE) oli Eesti erakond aastail 1988–1992.
Eesti Kristlik-Demokraatlik Erakond asutati 23. juulil 1988 Kalvis Lääne-Virumaal. Järgmisel päeval, 24. juulil, kinnitati erakonna põhikiri. EKDE esimees oli kogu selle tegutsemise vältel 1988–1992 Aivar Kala (kelle maakodu juures erakonna asutamiskoosolek toimuski).
Erakonna tuumiku moodustas selle asutamise ajal 1988. aasta mais loodud poliitikahuviliste noorte ühendus Uus Eesti, millesse kuulusid Taivo-Ahti Adamson, Jaanus Betlem, Toivo Jürgenson, Aivar Kala, Aivar Kunman ja Andrus Villem. Pärast EKDE moodustamist reorganiseeriti ühendus Uus Eesti muinsuskaitse klubiks Tare, mille esimeheks sai Toivo Jürgenson. Klubi algatas näiteks Eestis trükitud lasteraamatute kogumise ja saatmise väliseesti koolidele.
Väiksema reklaami ja tagasihoidliku tegutsemise tõttu ei saanud EKDE asutamine nii suure tähelepanu osaliseks, kui seda oli ERSP asutamine sama aasta augustis. Laiemale avalikkusele tutvustas erakonda 9. märtsil 1989 Tallinnas märtsipommitamise miitingul peetud kõnega Jaanus Betlem.
1990. aastal oli EKDE-l 200 liiget ning erakond registreeriti nii Eesti Komitee kui ka Eesti Ülemnõukogu Presiidiumi juures.
1991. aastal tõlgiti ja kirjastati EKDE eestvõttel Saksamaa ühe suurema päevalehe Frankfurter Allgemeine Zeitung kauaaegse majandusanalüütiku ja peatoimetaja Fritz Ullrich Facki raamat "Sotsiaalne turumajandus". EKDE-le oligi suuresti poliitiliseks eeskujuks Saksamaa Kristlik-Demokraatlik Liit.
Kristlik-demokraatlik fraktsioon / ühendus
21. novembril 1992 ühinesid Eesti Kristlik-Demokraatlik Erakond, Eesti Konservatiivne Rahvaerakond, Eesti Kristlik-Demokraatlik Liit ja Vabariiklaste Koonderakond rahvuslikuks koonderakonnaks Isamaa.
1995. aastal, kui RK Isamaa ja ERSP ühinesid Isamaaliiduks, nimetati KDF Isamaaliidu põhikirja alusel ümber Kristlik-Demokraatlikuks Ühenduseks (KDÜ). Selle esimees oli 1995–1997 Toivo Külaviir, 1997–1999 Jaanus Betlem ja 1999-2003 Viivi Lokk. Seoses J. Betlemi väljaastumisega Isamaaliidust (2002) ning mitme teisegi kristlike demokraatide liidri eemalejäämisega aktiivsest poliitikast ühenduse tegevus soikus ja hääbus 2003. aastal.
Cathay Pacific
Cathay Pacific Airways Limited (lühend: CPA), ka Cathay Airlines, on Hongkongi rahvuslik lennufirma, mille kodulennujaam on Hongkongi rahvusvaheline lennujaam.
Koos oma tütarettevõttega Dragon Airlines Limited (Cathay Dragon) opereerib Cathay Pacific kauba- ja reisijateveoga 212 sihtpunktis ja 53 riigis Aasia ja Vaikse ookeani piirkonnas, Euroopas, Põhja- ja Lõuna-Ameerikas ning Lõuna-Aafrikas.
Aastal 2003, 2005, 2009 ja 2014 oli Cathay Pacific Skytraxi loetelus maailma parimate lennufirmade hulgas esikohal.
Töötajaid on 2019. aastal 23 000.
Lennukitüübid
pisi|Boeing 747-400 20. juuni 2018 seisuga kasutab Cathay Pacific nelja tüüpi lennukeid: Boeing 777, Boeing 747, Airbus A350 ja Airbus A330.
Ajalugu
Ettevõte asutati 1946. aastal Shanghais, kui kaks endist II maailmasõja sõjaväelast Sydney de Kantzow (Austraaliast) ja Roy Farrell (Ameerikast) panid kokku kapitali, et avada esimene tsiviillennunduslik lennuettevõte Shanghais. Hiljem liitusid nende ettevõtmisega ka kolm esimest aktsionäri Neil Buchanan, Donald Brittan Evans ja Robert Stanley Russell. Algkapital koos välisinvesteeringutega moodustas 10 miljonit Hongkongi dollarit.
Kuigi mõte ettevõtte asutamisest tuli juba 1944. aastal, kui mõlemad asutajad istusid Manila hotellis, võttis idee elluviimine aega. Tähelepanuväärne on, et samal aastal toimus Chicago rahvusvahelise tsiviillennunduse konventsioon, kus lepiti kokku rahvusvahelise lennunduse põhiprintsiipides.
1947. aastal liitus ettevõtmisega suur Hongkongi kaubandusettevõte Butterfield & Swire (tänapäeval The Swire Group), mis oli tol ajal suurim lastiveo teenust pakkuv firma.
1960ndatel oli ettevõte üks edukamaid lennuettevõtteid Aasia piirkonnas ja juba 1986. aasta aprilliks jõudsid selle ettevõtte aktsiad Hong Kong Stock Exchange’i turule.
Aasta hiljem sai Cathay Pacific ajakirja Air Transport World peaauhinna ja 1986. aasta parima lennufirma tiitli.
1997. aasta Aasia majanduskriis avaldas tugevat mõju lennuettevõte tegevustele, kuid juba 1999. aastaks, kui lennukompanii liitus Oneworldi lennufirmade ühendusega, tõi see suuremat kasumit kui kaks aastat tagasi. Kuna Cathay Pacific oli üks Oneworldi esiasutajatest, võimaldas see hoogsalt suurendada nende koostöövõrgustikku.
Skytraxi edetabel
Alates Skytraxi kliendi rahulolu uuringu kehtestamisest 1999. aastal ja kasutuselevõtmisest 2001. aastal on Cathay Pacific olnud 18 korda esikümnes ning 11 korda esikolmikus.
2018. aastal tõusis Cathay Pacific lennufirmade pingereas Skytraxi Top 10-s kuuendale kohale. Skytraxi kõrgema klassi lennufirmade nimekirjas on ettevõte hinnatud viie tärniga.
Koodijagamine
Cathay Pacific jagab koodi järgmiste lennufirmadega :
Caspar David Friedrich
Caspar David Friedrich (5. september 1774 Greifswald, Rootsi Pommeri – 7. mai 1840 Dresden) oli 19. sajandi saksa maalikunstnik, keda peetakse saksa romantismi teerajajaks. Ta on suurim ja iseseisvaim saksa romantik, keda tuntakse eelkõige tema nii vormilt kui sisult uuenduslike maastikumaalide järgi.
Elukäik
pisi|vasakul|Autoportree aastast 1800 Caspar David Friedrich sündis 5. septembril 1774 tänapäevase haldusjaotuse järgi Saksamaa põhjarannikul Taga-Pommeris Greifswaldi linnas küünlameistri ja seebikeetja Adolf Gottlieb Friedrichi kümnest lapsest kuuendana. Ta sai range luterliku kasvatuse ning oli surmaga tuttav juba lapseeast: tema ema Sophie Dorothea Bechly suri 1781. aastal, kui Friedrich oli vaid seitsmeaastane. Aasta hiljem suri tema õde Elisabeth ning teine õde Maria järgnes neile 1791. aastal.
Doktor Harrow
"Doktor Harrow" on Austraalia telesari, mille esimene, 10 jaost koosnev hooaeg esilinastus 9. märtsil 2018 ning sarja teine, samuti 10 jaost koosnev hooaeg esilinastus 12. mail 2019.
Caspar David Friedrich
Elukäik
1790. aastal sai temast kodulinna Greifswaldi ülikooli joonistusõpetaja käealune. Sel perioodil õppis ta muuhulgas rootsi professori Thomas Thorlildi käe all kirjandust ja esteetikat. Neli aastat hiljem astus ta mainekasse Kopenhaageni Akadeemiasse, kus ta enne maalikunstiga jätkamist valmistas antiikskulptuuride koopiaid. 1798. aastal asub Friedrich püsivalt elama Saksimaa pealinna Dresdenisse. Selles linnas sai temast kunsti- ja kirjandusringi liige, kuhu teiste hulgas kuulusid kunstnik Philipp Otto Runge ja kirjanikud Ludwig Tieck ja Novalis. Juba 1799. aastal olid tema teosed esitatud ühel linna näitusel. Aastatel 1801–1802 külastas ta oma kodulinna Griefswaldi ja ka Rügenit.
Doktor Harrow
Sarja keskne tegelane on igas jaos erinevaid juhtumeid uuriv patoloog dr Daniel Harrow (Ioan Gruffudd). Mõlema hooaja keskmes on ühe inimese vägivaldne surm ja selle asjaolude uurimine, mõlema hooaja lõpus selgub, et konkreetse inimese elu lõpetas dr Harrow, mis jätab vaatajatele küsimuse: kas mõrtsuka tapmine oma lähedaste elu kaitsel, olukorras kus politsei neile kaitset ei paku, on õigustatud?
Caspar David Friedrich
Elukäik
Laiema tuntuse kunstnikuna saavutas Friedrich 1805. aastal, kui võitis auhinna Johann Wolfgang von Goethe korraldatud Weimari võistlusel. 1810. aastal sai ta Berliini akadeemia liikmeks. Kuus aastat hiljem avanes Friedrichile võimalus külastada kunstimekat Roomat, kuid ta lükkas selle pakkumise tagasi. 21. jaanuaril 1818 abiellus Friedrich värvivalmistaja tütre, 25-aastase Caroline Bommeriga, kellega ta sai kolm last. 1824. aastal nimetati ta tollase Kuningliku Dresdeni Kunstiakadeemia erakorraliseks professoriks, seda küll väiksema koormusega, kui ta oli lootnud, kuid järgmisel aastal keeldutakse talle – arvatavalt poliitilistel põhjustel – andmast korralist professuuri.
Viimasel viieteistkümnel eluaastal langes Friedrichi maine stabiilselt. Suuresti oli see seotud romantismiideede moestminekuga ning realismi jõulise pealetungiga 1830ndatel. Teda hakati pidama ekstsentriliseks ja melanhoolseks isikuks, kes ei käi kunstivoolude arenguga kaasas. Järk-järgult lõpetasid tema toetamise ka Friedrichi patroonid. 1835. aastal tabas teda ajurabandus, millest kunstnik enam päriselt ei taastunudki. 1838. aastaks suutis ta töötada vaid väikese koormusega, tema pere elas vaesuses ning kunstnik hakkas aina enam sõltuma sõprade toetusest. Tema teoseid ei ostetud enam ning need ei saanud kriitikutelt mitte mingit tähelepanu. Romantism oli liikunud eemale varajasest idealismist, mida Friedrich oli aidanud leida. Caspar David Friedrich suri 7. mail 1840 Dresdenis.
Looming ja peamised teosed
pisi|"[[Rist mägedes", 1808]] vasakul|pisi|"[[Rändaja udumere kohal", 1818]] Romantikutele, kelle hulka Friedrich kahtlemata kuulub, ei paistnud universum mitte mõistatusliku süsteemina, vaid irratsionaalsena. Maailm on müsteerium, mida mõistus ei suuda hoomata. Ainult geniaalse kunstniku intuitsioonile võib midagi olulist avaneda ning romantikust kunstnik hindab eelkõige originaalset eneseväljendust. Läbi intensiivse ja emotsionaalse looduse kujutamise viisi, muutis Friedrich tugevalt maastikumaali olemust. Tema jaoks ei olnud loodus taust, mis täidab ära teose tagaplaani, vaid loodus asus tema maalidel kesksesse rolli. Looduse mõtestamine ning puude, mägede ja küngaste mõistete kaugemale viimine kui lihtsalt ilusatest objektidest, andsid neile spirituaalse ja sügavalt kristliku elemendi, mis on Friedrichile erakordselt iseloomulik. Tema kuulsaim soovitus kunstnikule kõlab järgmiselt: "Sule silmad, nii et sa näeksid oma tööd vaimusilmas. Seejärel mana päevavalgele see, mida enne nägid, ja too vaatajani nii, et see mõjutaks teda seestpoolt väljapoole."
Kopenhaageni akadeemias olid tema õpetajateks Christian August Lorentzen ja maastikumaalija Jens Juel. Need kunstnikud esindasid oma loominguga dramaatilise intensiivsuse ja ekspressiivse maneeriga romantismi esteetika ning klassitsistliku ideaali vahelist keskpunkti. Erinevalt paljudest teistest kunstnikest, ei ammutanud Friedrich inspiratsiooni varasemate meistrite loomingust, vaid pööras rohkem tähelepanu hoopis oma haridustee õpetajate loometööle. Noor Friedrich tegeleb peaasjalikult graafilise sügavtrükitehnikaga (ofordiga). Paljud ajaloolased ja psühholoogid on arvamusel, et raske lapsepõlv oli põhiliseks asjaoluks, mis kujundas Friedrichile omasele emotsionaalse stiili. Looduse ja maastiku abil väljendas ta oma usku Jumalasse. Pärast õpingute lõppu maalis Friedrich peamiselt tindi, vesi- ja seepiavärvidega. Eelnimetatud meediumid jäidki enamikku tema varajast loomekarjääri iseloomustama.
Lühikest aega pärast Weimari võistlust (u 1806) valmis Friedrichil esimene märkimisväärne teos – "Rist mägedes", mis on ka tema esimene tähtsaim õlimaal. See põhjustas kaasajal suurt poleemikat, kuna peamist tähelepanu oli pööratud maastiku kujutamisele ning Jeesus ristil oli jäätud pigem tagaplaanile – esimest korda kristliku maalikunsti ajaloos. Sellel – oma kõige viljakamal loominguperioodil – valmistas Friedrich muuhulgas visandeid mälestusmonumentidest ja lõi ka skulptuure mausoleumidele, mis peegeldas tema suurt huvi surma ja teispoolsuse vastu. 1810. aastal ostis temalt kaks maali Preisimaa kroonprints ning hiljem oli kunstniku kliendiks ka Vene keisrikoda, mis annab tunnistust Friedrichi võrdlemisi suurest tuntusest tema loomingu kõrgperioodil 1806. aastast 1820. aastate keskpaigani.pisi|"Mees ja naine kuud vaatlemas", u 1825|320x320px Küpse meistrina otsis Caspar David Friedrich oma kuulsate maastikumaalide kaudu "maailma hinge". Tema teostel on sageli näha Friedrichile väga omast joont: kujutada tihti mõtisklusse süvenenud inimkuju tagantvaates nn Rückenfigur, mille üheks kuulsaimaks näiteks on 1818. aastal valminud "Rändaja udumere kohal". Paljud isikud tema maalidel kannavad sageli nn vanasaksa riideid, mis on omamoodi truudusevanne minevikule, kus usuti peituvat jõud saksa riikide ühendamiseks. Erinevad looduskujundid nagu näiteks kuu ja pooleldi üleskistud tamm figureerivad tema teostes kristlike sümbolitena ühes tema tuntuimas teoses "Mees ja naine kuud vaatlemas". On oletatud, et sellel perioodil järsult suurenenud inimfiguuride arv tema maalidel on seotud Friedrichi suurenenud arusaamisest inimelu, perekonna ja sõprade olulisusest. Viimasel elukümnendil 1830. aastatel muutus Friedrichi stiil taas: enam ei väljendanud ta oma maastikega Jumala ilu, vaid keskendus nüüd surmale. Tema stiilis on läbivaks jooneks üksindus ning teispoolsuse teema muutus tema karjääris äärmiselt domineerivaks. Pärast 1835. aastal põetud insulti muutus tema parem käsi osaliselt töövõimetuks. Edaspidi ei saanud ta halvatuse tagajärjel enam õlivärvidega maalida ning piirdus vesivärvide ja vanade kompositsioonide ümbertöötamisega. Tema viimaseks suuremaks õlimaaliks jäi "Kuuvalguses mererand" 1836. aastal.
Friedrich oli viljakas kunstnik, kelle portfoolios on ligi 500 teost. Ta ei nimetanud ega dateerinud oma teoseid, vaid pidas hoopis väljapanekute kohta hoolikalt märkmikku, milles olevaid andmeid on kunstiteadlased aga sageli sidunud maalide valmimiskuupäevadega, mis ei pruugi alati eelmainituga kattuda. Pärast Friedrichi surma 1840. aastal langes tema looming ja selle unikaalsus pikaks ajaks unustuse. Alles 20. sajandi alguses avastas selle norra kunstiajaloolane Andreas Aubert, kelle kirjutised mõjutasid muuhulgas kaasaegse Friedrichi stipendiumi asutamist. 1930. aastatel kasutas Friedrichi teoseid enda ideoloogias ära Natsi-Saksamaa propagandamasin, mille põhjus seisnes peamiselt vanasaksa ideaalide kujutamises oma teostes. Tänapäeval on tema maine kunstimaailmas väga kõrge, kodumaal peetakse teda rahvuslikuks ikooniks ning kunstiajaloolased ja -kogujad hindavad tema teoseid kõrgelt. Caspar David Friedrich on kujunenud psühholoogilise komplekssuse figuuriks.
7. juuni
7. juuni on Gregoriuse kalendri 158. (liigaastal 159.) päev. Juliuse kalendri järgi 25. mai (1901–2099).
Álvaro Uribe Vélez
Álvaro Uribe Vélez (sündinud 4. juulil 1952) on Colombia poliitik.
7. augustist 2002 kuni 7. augustini 2010 oli ta Colombia president.
Theodoros II
Theodoros II (sünninimi Nikólaos Choreftákis (Νικόλαος Χορευτάκης); sündinud 25. novembril 1954) on õigeusu kiriku Aleksandria patriarh alates 24. oktoobrist 2004.
Ta õppis teoloogiat Thessaloníkis ning tegutses seejärel Kreetal. Alates 1985. aastast oli ta Aleksandria Patriarhaadi esindaja Vene Õigeusu Kiriku juures.
1997. aastal määrati ta Kameruni metropoliidiks ja 2002. aastal Zimbabwe metropoliidiks.
Copa América
pisi| Copa América on Lõuna-Ameerika jalgpalliliidu CONMEBOL-i korraldatud meistrivõistluste turniir. Esimene meister selgus 1916. aastal.
Võistlustel osalevad Argentina, Boliivia, Brasiilia, Tšiili, Ecuadori, Colombia, Paraguay, Peruu, Uruguay ja Venezuela koondised. Lisaks on 1993. aasta meistrivõistlustest alates on turniirile kutsutud meeskondi ka mujalt maailmast, kuid seni on võit jäänud alati Lõuna-Ameerikasse.
1997. aastani tunti vastavat võistlust nimega "Lõuna-Ameerika rahvuskoondiste meistrivõistlused" (Campeonato Sudamericano de Selecciones).
Paul Watt
Paul Watt (1451 – aprill 1505) oli saksa humanist ja usutegelane, kes tegutses Saksa ordu kõrgmeistri Friedrich von Sachseni lähikonnas.
Skienselva
Skienselva (ka Skieni jõgi) on jõgi, mis moodustab Skiensvassdrageti ehk Skieni valgla osa Norras Vestfold og Telemargi maakonnas. See algab Skieni linnast, Telemargi kanali esimesest lüüsist, ja voolab läbi Porsgrunni suubumiskohani Frierfjordi tööstuskompleksi Norsk Hydro juures.
Porsgrunni vallas nimetatakse seda jõge Porsgrunnselvaks ehk Porsgrunni jõeks.
Alkohoolik
Alkohoolik ehk joodik on alkoholismi põdev isik.
Alkoholismi mõju
Kuna alkohol tõstab sageli joobes inimese enesekindlust, kuid samal ajal hajutab tähelepanu ja aeglustab reaktsiooni, kalduvad alkohoolikud oma võimeid üle hindama ning seetõttu juhtub alkohoolikutega tihti õnnetusi. Alkoholi püsivam kõrvaltoime on maksa ja kõhunäärme kahjustused. Nende mõju ilmneb alles aastate jooksul, kuid tihtipeale saab sellest alkohoolikute surmapõhjus.
Üks levinud arusaamu on, et alkoholismist ei õnnestu kunagi täielikult vabaneda: alkohoolik võib küll pikka aega mitte juua, kuid ükskõik kui pika ajavahemiku järel võib saabuda tagasilangus, mil pisemale alkoholitarvitamisele järgnevad uued joomahood. Seda arusaama kinnistab ka rahvusvaheline Anonüümsete Alkohoolikute liikumine – alkohoolikute tugigruppide hajus organisatsioon, mis rõhutab abstinentsi ehk alkoholist täieliku hoidumise tähtsust, kui inimene soovib alkoholismi mõjust hoiduda.
Stereotüübid
Ehkki alkoholismi põevad üksikindiviidid, soosib seda paljudes ühiskondades ka kultuuritraditsioon. Kirjanduses, filmides ja folklooris kujutatakse sageli "tüüpilisi" alkohoolikuid. Nii on levinud näiteks alati napsiste kunstnike, uljalt purjutavate sõjaväelaste ja lüüriliste hulkurite stereotüübid. Ameerika Ühendriikide kultuuris on sage tegelane "meie linnakese joodik", millel põhineb ka Henry Youngmani nali: "Minu isa oli meie linna joodik. Enamasti ei olegi see nii hull – aga New Yorgis?" Pideva alkoholitarvituse humoorikas, kuid tihti ka vargsi imetlev kujutus võimaldab alkohoolikul stereotüübiga samastuda ning pidada ka enda olukorda pisut koomiliseks ja ehk isegi romantiliseks, vaatamata haiguse tegelikule mõjule.
Üks alkohoolikutüüpe, kelle rolli omaksvõttu nähakse vahel pigem positiivsena, kannab inglise keeles nime high-functioning alcoholic – "hästi toimetulev alkohoolik". USA alkohoolikute seas on neid hinnanguliselt 19,5%. Neile on omane suhete ja töö säilitamine ning isegi ületöötamine. Sageli liiguvad nad omasuguste keskkonnas, kus eitatakse enda alkoholismi ning ohtrat ja sagedast joomist peetakse vaid lõõgastumiseks. Sellist alkoholismi toetavad mitmed ühiskondlikud tavad, näiteks alkohoolsete jookide serveerimine pidulikel puhkudel ning tööjärgsed kohtumised alkoholi pakkuvates asutuses. Ka Eesti kultuuris levis 1990. aastail eestlaste kujutus krooniliselt ületöötavate ja eelkõige alkoholi abil lõõgastuvatena – tava, mida samaaegselt laideti ja ülistati.
Teises äärmuses on sotsiaalselt põhjakäinud kodutu alkohooliku stereotüüp, kellele on kõnekeeles leitud aegade jooksul ohtralt halvustavaid nimetusi, alates sopajoodikust ja lõpetades parmuga. Nõukogude ajal levis sõna bomž, mis tulenes venekeelsest juriidilisest terminist bez opredeljonnogo mesta žitelstva – "ilma kindla elukohata". Leidub inimesi, kes ka selle stereotüübiga teadlikult samastuvad, kuna see pakub kerget väljapääsu: kui kõik on niikuinii läbi, milleks siis pingutada probleemide lahendamisega, mis niikuinii ei õnnestu?
Alkohoolikud kultuuris
Alkoholitarvitamine on sage nii elus kui ka kunstis. Purjutajate kujutamisega on silma paistnud briti graafik William Hogarth ning prantsuse impressionistid Edgar Degas ja Henri de Toulouse-Lautrec, Eesti kunstis on üldtuntud Eduard Wiiralti selleteemalised gravüürid. Kirjanikest on alkohoolikuid ohtralt kujutanud näiteks Venedikt Jerofejev, Charles Bukowski, Hunter S. Thompson ja Veikko Huovinen.
''Selle artikli kirjutamisel on kasutatud ingliskeelset artiklit en:High-functioning alcoholic, ingliskeelset artiklit en:Alcoholism, venekeelset artiklit ru:Пьянство в России, ukrainakeelset artiklit uk:Пияцтво в Росії ja poolakeelset artiklit pl:Alkoholik seisuga 25. oktoober 2011.''
Jonathan Wolff
Jonathan Wolff (sündinud 1959) on Briti poliitikafilosoof.
Ta on University College Londoni (UCL) professor ja õppetooli juht.
Ta on kaasaja juhtivaid autoreid marksismi alal, samuti on avaldanud Robert Nozicki kriitikat ja juhtiva poliitikafilosoofia õpiku "An Introduction to Political Philosophy" (e.k. 2005).
Johannes Silvet
pisi|Johannes Silvet Johannes Silvet (kuni 1929 Johannes Schwalbe; 12. mai 1895 Tartu – 17. veebruar 1979 Elva) oli eesti keeleteadlane.
Õppis 1921–1925 Tartu Ülikoolis, mag. phil. 1925 (The Development of Milton's Blank Verse).
Tartu Ülikooli dotsent, sõnaraamatute koostaja.
Mihály Csíkszentmihályi
Taust
Csíkszentmihályi emigreerus 22-aastaselt Ameerika Ühendriikidesse. 1965. aastal sai ta Chicago Ülikoolist doktorikraadi. Csíkszentmihályi on uurinud õnnetunnet ja loovust, samuti tuntakse teda kui 'kulgemise' mõiste kasutuselevõtjat. Lisaks raamatutele on ta kirjutanud üle 120 teadusartikli ja raamatupeatüki. 1999. aastal asutas Csíkszentmihályi Claremont Graduate University juurde positiivse psühholoogia (s.t. optimismi, loomingulisuse, seesmise motivatsiooni ja vastutustunde) uurimisega tegeleva instituudi Quality of Life Research Center (QLRC). Ameerika Psühholoogide Assotsiatsiooni endine president Martin Seligman on teda kirjeldanud kui maailma juhtivat positiivse psühholoogia uurijat. Tema tööd on mõjukad ja laialdaselt tsiteeritud.
Kulgemine
pisi|Meeleseisund vastavalt oskuste ja väljakutse omavahelisele sobivusele. Kulgemine saavutatakse kui mõlemad on kõrgel tasemel
Oma tuntuimas raamatus "Kulgemine: optimaalse kogemuse psühholoogia" ("Flow: The Psychology of Optimal Experience) pakkus Csíkszentmihályi välja teooria, et inimesed on kõige õnnelikumad olles kulgemise seisundis – kui nad on mingile tegevusele täielikult keskendunud või mingist tegevusest täielikult haaratud. Kulgemise olekus on inimene hetkel käsil olevast tegevusest nii kaasa kistud, et talle tundub, et miski muu maailmas ei loe. Kulgemine on sisemise motiveerituse optimaalne seisund – inimene on tehtavast vaimustunud, ta tegutseb automaatselt ja spontaanselt. Sõltumata kultuurist tunnevad kõik inimesed mõnikord seda tunnet, mil tegevuseväline tundub ebaoluline.
Intervjuus ajakirjale Wired on Csikszentmihalyi kulgemist kirjeldanud kui "täielikku keskendumist tegevusele selle tegevuse enda pärast. Ego lahustub. Aeg lendab. Iga liigutus ja mõte tuleneb vältimatult talle eelnevast liigutusest ja mõttest [… ] Kogu su olemus on kaasa haaratud ja su oskused on täiel määral kasutusel". Üks ameerika helilooja on muusika kirjutamisel tekkivat kulgemist väljendanud nii: "Sa oled nii ekstaatilises seisundis, et tunned, nagu sind ei olekski olemas. Olen seda korduvalt kogenud. Mu käsi ei sõltu minust ja mina pole toimuvaga üldse seotud. Lihtsalt istun ja vaatan seda aukartuse ja hämmastusega. Ja [muusika] voolab iseenesest välja".
Kulgemist iseloomustavad järgmised jooned:
Motivatsioon
Paljud Csikszentmihalyi viimase aja tööd on seotud motivatsiooni uurimisega. Teda huvitas, millised faktorid mõjutavad inimese motivatsiooni, väljakutsetele vastamist ja edu. Csikszentmihalyi on põhjalikult sisemist motivatsiooni uurinud. Ta on leidnud, et seesmiselt motiveeritud inimesed on suurema tõenäosusega eesmärgile suunatud ja naudivad väljakutseid, mis viiksid üldise õnnetunde suurenemiseni.
Csikszentmihalyi jaoks on sisemine motivatsioon omadus, mis laseb positiivseid kogemusi, tundeid ja üldist keeruliste kogemustega hakkamasaamisest tulenevat heaolu optimeerida ja suurendada. Ta viitas uuele isiksuslikule konstruktile – tööle orienteeritusele – mida iseloomustavad "saavutustele orienteeritus, vastupidavus, kognitiivne struktuur, kord, mängimine ja madal impulsiivsus". Õpilase kõrge tööle orienteerituse taseme järgi saab tema hindeid ja pikaajaliste eesmärkide täitmist paremini ennustada kui kooli või kodu keskkonna mõju järgi.
Porsangeri vald
Porsáŋgu (norra Porsanger, kveeni Porsanki) on vald Norras Troms og Finnmargi maakonnas. Ta asub Porsangeri fjordi mõlemal kaldal.
Porsáŋgu on ainuke Norra vald, mis on ametlikult kolmekeelne. Pindalalt on see Norra kolmas vald.
Vallas asub valdav osa Stabbursdaleni rahvuspargist, kus on maailma põhjapoolseim männimets.
1964. aastani oli valla nimi Kistrandi vald.
2019. aastani kuulus vald Finnmargi maakonda.
AC/DC
AC/DC on Austraalia päritolu hard rock ' i ansambel.
Ansambli asutasid vennad Malcolm ja Angus Young Sydneys 1973. aastal. Lauljaks oli siis Dave Evans. Septembris 1974 asus Evansi asemele Bon Scott. Pärast Boni surma 19. veebruaril 1980 asus tema kohale Brian Johnson.
AC/DC tegutseb tänini, nende albumeid on müüdud üle 200 miljoni eksemplari.
Kuigi tavaliselt peetakse bändi hard rock ' i ja heavy metal ' i teerajajaks, liigitavad liikmed enda muusikat rohkem rock'n'roll ' iks.
Nimi AC/DC tuleneb ingliskeelsetest sõnadest alternating current/direct current, mis tähendab vahelduvvoolu/alalisvoolu. Väidetavalt soovitas seda vendadele Youngidele nende õde Margaret, lugedes seda lühendipaari õmblusmasinalt.
Endised liikmed
Bändi logol on kaldkriipsu asemel kõrgepinge sümbol (AC⚡DC).
Algus
1973. aasta viimasel päeval andis AC/DC oma esimese kontserdi Sydneys klubis The Chequers ja 1974. veebruaris salvestas esimese singli "Can I Sit Next To You Girl? / Rockin’ In The Parlour". Üsna peatselt vallandati trummar Colin Burgess, kuna ta kukkus laval kokku ja basskitarrist Larry van Kriedt. Trummari kohta täitis ajuti George Young.
Selleks ajaks oli Angus juba hakanud esinedes kandma tema tunnusmärgiks saanud koolivormi. Esialgu kasutas ta erinevaid kostüüme, näiteks gorilla, Zorro ja Super-Angi Supermani eeskujul. Samal aastal otsustasid vennad Youngid, et Evans ei ole neile sobiv laulja, kuna oli stiililt rohkem glämmroki poole, mis bändi suundumusega ei sobinud. Septembris paluti Evansil lahkuda ning asemele võeti Bon Scott, kes oli bändi esmakordselt näinud kontserdil kuu varem.
Koos Bon Scottiga
Scott, kel oli juba varasemast ajast mitmeid seaduserikkumisi, aitas luua bändile jõhkrat ja toorest kuvandit, mis on suures osas tänini säilinud. 1975. aastal anti välja album "High Voltage" ja samal aastal said bändi liikmeteks basskitarrist Mark Evans ja trummar Phil Rudd, kes lõpetas liikmete pideva vahetumise. Samal aastal ilmus ka teine album "T.N.T." – mõlemad anti välja ainult Austraalias. Järgmisel aastal pandi mõlema põhjal kokku album USA ja Suurbritannia turu jaoks, mis kandis samuti nime "High Voltage".
1976. aasta aprillis oli AC/DC esimene kontsert Euroopas – Londoni klubis The Red Cow. Sellest ajast hakkas bänd seal regulaarselt esinema ja sai populaarseks kohaliku publiku seas, kuna seostati punkliikumisega. Suurbritannias edu saavutamine pani aluse nende ülemaailmsele kuulsusele. Oktoobris tuuritas AC/DC Rainbow soojendusbändina Euroopas, mis sisaldas kontserte Taanis, Saksamaal, Belgias, Prantsusmaal, Šveitsis ja Hollandis. 1977. aastal anti esimesed kontserdid USAs, kus AC/DC esines endiselt veel soojendusbändina. Üles astuti koos selliste esinejatega nagu näiteks Moxy, Foreigner, Johnny Winter, KISS, Aerosmith, Styx ja Blue Oyster Cult.
1978. aastal anti välja album "Powerage", mis suurendas bändi edu ja kuulajaskonda veelgi. Sellel albumil astus esmakordselt üles uus basskitarrist Cliff Williams, kes asendas Mark Evasit, kuna Evansil olid vastuolud Angus Youngiga. Kontserte USAs oli võrreldes eelmise aastaga oluliselt rohkem. USAs Miamis salvestati ka järgmine album "Highway To Hell", mis tuli välja 1979. aastal. "Highway To Hell" osutus bändi seni kõige edukamaks albumiks, mis USA edetabelites jõudis 17. ja Briti edetabelites kaheksandale kohale. See oli ka AC/DC esimene miljonilise läbimüügiga album.
Bon Scotti surm
1980. aasta 19. veebruaril Londonis jõi Scott ohtralt ja jäi pärast sõbra autosse magama. Samal ööl ta suri, kuna lämbus omaenda okse tõttu. Ametliku teate kohaselt "jõi ta end surnuks". Scott maeti Fremantle'isse Lääne-Austraalias, kuhu ta lapsepõlves koos oma perekonnaga elama oli asunud.
Koos Brian Johnsoniga
Youngid hakkasid selle sündmuse järel kohe uue materjaliga töötama, et Scotti surmast paremini üle saada. Samal ajal hakati ka uut lauljat otsima. Mitmete kandidaatide seast valiti lõpuks välja Brian Johnson, kes seni oli olnud koos bändiga Geordie. Johnson oli ka Bon Scottile meeldejääva mulje jätnud – see oli ühes Londoni klubis, kus Johnson laulis Little Richardi laulu ja tegi seda täiest kõrist kuni ühel hetkel kokku varises. Scott arvas siis, et see oli osa etendusest, aga hiljem selgus, et tal oli pimesool lõhkenud.
Kristjan Laas
Kristjan Laas (sündinud 13. detsembril 1989) oli üks telesaate "Eesti otsib superstaari" teise hooaja finaliste.
Kristjan Laas langes välja kolmandas saates, nagu ka žürii oli ennustanud. Ta laulis stuudiovoorus Plain White T laulu "Hey There Delilah".
Ta on õppinud 9 aastat muusikakallakuga klassis ja käinud 8 aastat poistekooris Revalia. Kristjan Laas on olnud laulja Tallinna 32. Keskkooli bändis Uhvo.
Kuni 2008. aasta kevadeni õppis ta Tallinna 32. Keskkooli teatrikallakuga klassis.
Sergio Esteban Vélez
Sergio Esteban Vélez Peláez (sündinud 15. septembril 1983 Colombias Medellínis) on Colombia kirjanik ja ajakirjanik.
Heaven & Hell
thumb|Heaven and Hell 2009. aastal esinemas Heaven & Hell oli aastatel 2006–2010 tegutsenud Suurbritannia heavy metal ' i ansambel, mis koosnes muusikastiilile aluse pannud bändi Black Sabbath liikmetest.
Mats Tõnisson
Mats Tõnisson (23. märts 1853 Aidu vald – 23. september 1915 Petrograd) oli eesti kirjamees.