cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Eshel Ben-Jacob
pisi Eshel Rafael Ben-Jacob (13. aprillil 1952 Haifa – 5. juuni 2015) oli Iisraeli füüsik ja bakterioloog.
Ta on uurinud iseorganiseeruvusega seotud nähtusi ja bakterite kommunikatsiooni.
Ta töötas Tel Avivi Ülikoolis.
Marco Simoncelli
Marco Simoncelli (20. jaanuar 1987 Cattolica – 23. oktoober 2011 Sepang) oli Itaalia motoringrajasõitja.
Maailmameistrivõistlustel mootorrataste ringrajasõidus hakkas ta osalema 2002. aastal, esialgu 125 cm³ klassis. Esimesel aastal oli ta 3 punktiga 33., järgmistel aastatel tulemused muudkui paranesid: 2003. aastal 31 punktiga 21., 2004. aastal 79 punktiga 11. ja 2005 177 punktiga 5. Võistkonnad vahetusid, aga mootorratas oli alati Aprilia.
Seejärel jätkas Simoncelli veerandliitriste mootorrataste klassis. Sinna jäi ta 4 hooajaks ja sõitis Metis Gilera meeskonnas Gilera mootorrattaga. MM-sarja kokkuvõttes võitis ta kaks medalit. 2006 oli ta 92 punktiga 10., 2007 97 punktiga samuti 10., 2008 281 punktiga 1. ja 2009 231 punktiga 3.
RYB-mudel
RYB (lühend primaarvärvuste ingliskeelsetest nimetustest red–yellow–blue 'punane-kollane-sinine') on subtraktiivse värvisünteesi mudel, mida kasutatakse maali- ja tarbekunstis ning milles primaarvärvused on konkreetsetest värvipigmentidest saadavad punane, kollane ja sinine.
Ajaloost
See mudel oli esimene, millele rajasid oma värvisüsteemid 19. ja 20. sajandi värviteoreetikud, näiteks Moses Harris, Michel Eugène Chevreul, Johannes Itten ja Josef Albers, ning mida kasutavad paljud kunstnikud, kes töötavad pigmentvärvidega. RYB-värvimudelit kasutati ja õpetati Bauhausis, Ulmi disainikoolis Hochschule für Gestaltung Ulm ja enamikus Bauhausist mõjutatud kunstikoolides, näiteks IIT Institute of Design, Black Mountain College, Yale'i ülikooli disainiosakond, Shillito Design School Sydneys ja Parsons School of Design New Yorgis.
Kirjeldus
RYB-mudelis annavad primaarvärvused punane, kollane ja sinine kahekaupa segades sekundaarvärvusteks oranži, rohelise ja violeti. Olgugi et primaarvärvused võivad olla saadud eri värvipigmentidest, kehtib mudel siiski kõigi vastava värviga pigmentide puhul - ükskõik millist sinise pigmendi segamisel ükskõik millise kollase pigmendiga on tulemuseks alati mingi roheline toon. Kunsti- ja disainiõppes kasutatakse tavaliselt laiema värvigamma saamiseks lisaks kolmele primaarvärvusele ka musta ja valget pigmenti.
John Mackie
thumb|J.L. Mackie John Leslie Mackie [m'äki] (25. august 1917 Sydney – 12. detsember 1981 Oxford) oli Austraalia filosoof.
Ta andis olulise panuse religioonifilosoofiasse, metafüüsikasse ja keelefilosoofiasse ning on eriti tuntud oma metaeetika järgi, eriti moraaliskeptitsismi kaitsjana. Tema raamatutest on tuntuim "Ethics: Inventing Right and Wrong" (1977), milles ta väidab, et objektiivseid väärtusi ei ole ning eetika tuleb leiutada, mitte avastada.
Elukäik
Tema ema Annie Burnett Duncan oli õpetaja. Tema isa Alexander Mackie oli Sydney Ülikooli pedagoogikaprofessor ja Sydney Teachers College'i direktor ning andis suure panuse Uus-Lõuna-Walesi haridussüsteemi.
Mackie kasvas üles Wahroonga linnaosas ja õppis Knox Grammar Schoolis. Mackie õppis alates 1935. aastast Sydney Ülikoolis. Algul huvitus ta põhiliselt klassikalisest filoloogiast ja matemaatikast, John Andersoni mõjul nihkus huvikeskmesse filosoofia. Ta lõpetas ülikooli 1938, jagades medalit filosoofias Harold Glassiga. Ta sai stipendiumi Wentworth Travelling Fellowship, et õppida Oxfordi ülikoolis Oriel College'is õppekaval "Literae Humaniores". Ta lõpetas selle 1940. aastal (first-class honours).
Teise maailmasõja ajal õppis ta radarite ja raadiotehnika hooldust ning teenis korpuses Royal Electrical and Mechanical Engineers Lähis-Idas ja Itaalias, sealhulgas Monte Cassinos; sellest ta hiljem palju ei rääkinud. Pärast sõda oli ta Sydney ülikoolis Alan Stouti juhatatud moraali- ja poliitikafilosoofia osakonna õppejõud; osakonna profiil ei piiranud kuigi palju tema uurimis- ega õppetöö valdkondi. Ta oli 1955–1959 Uus-Meremaal Dunedinis Otago Ülikooli filosoofiaprofessor; ta sai seal kunstide ja muusika teaduskonna dekaaniks. Aastatel 1959–1963 oli ta John Andersoni järglasena Sydney ülikooli Challise filosoofiaprofessor. Aastal 1963 asus ta elama Suurbritanniasse. Ta oli 1967. aastani Yorki Ülikooli esimene filosoofiaprofessor. Aastal 1967 valiti ta Oxfordi ülikooli University College'i kolleegiumiliikmeks. Ta oli seal praelector. 1978. aastal sai ta ülikooli reader 'i ametikoha.
Ideed ja vaated
Mackie on tuntud eelkõige panuse järgi metaeetikasse, religioonifilosoofiasse ja metafüüsikasse.
Mackie oli John Locke'i vaimus realist ja empirist. Ta oli mõjutatud John Andersoni naturalismist ja ratsionalistlikust lähenemisest. Ta jäi puutumata tavakeelefilosoofiast ja Ludwig Wittgensteini filosoofiakritikast. Ta töötas filosoofilisi küsimusi kannatlikult ja kiretult läbi, püüdes probleemi selgelt esitada ja uuris hoolikalt argumente erinevate lahenduste kasuks.
Čiobiškis
pisi|left Čiobiškis on küla (endine alev) Leedus Širvintose rajooni territooriumil, Čiobiškise valla halduskeskus. Küla asub Širvintosest 22 kilomeetrit edelas, Nerise ja Musė ühinemispaigas.
Külas asuvad postkontor, kultuurimaja, põhikool ja raamatukogu. Vaatamisväärsusteks on sealse mõisa hoonetekompleks (sealhulgas tall, teenijatemaja ja peahoone, kus asub lastekodu), aastail 1810-1825 ehitatud katoliku kirik, kaks kabelit, pastoraadihoone, kaks kellatorni, kiriku sepisrauast aastal 1780 sepistatud väravad, aastal 1900 rajatud vesiveski ja aastal 1933 üle Musė rajatud sild.
Küla kohal käib üle Nerise jõe praam, ühendades Čiobiškist Padaliai külaga. Tegemist on ainsa käigusoleva jõepraamiga tänapäeva Leedu aladel.
Ajalugu
Čiobiškis on juba ammu asustatud - Nerise ja Musė ühinemispaigas asub muinasasula, küla lähedal männikus aga muinaskalmete grupp.
Esimest korda on küla mainitud aastal 1528 (Tiabiszki), sealne mõis pärineb XV sajandist. XVI sajandil oli Čiobiškis käsitööliste alev, kus kehtis Magdeburgi linnaõigus. Hiljem, kui rajati Vilniusest läbi Širvintose Jonavasse viiv tee ja Neris ei olnud liiklussoonena enam nii oluline, asula tähtsus langes. Tsaariajal oli asula venekeelne nimekuju Чабишки.
Aastal 1920 hõlvasid asula ajutiselt Poola väed. Teise maailmasõja järel tegutsesid küla ümbruskonnas Leedu metsavennad, nende staap asus mõisa häärberis. Hiljem rajati hoonesse lastekodu. Nõukogude perioodil oli küla kohaliku kolhoosi keskasulaks.
Poliitiline religioon
Poliitiline religioon (ka tsiviilreligioon, sekulaarne religioon) on interdistsiplinaarse analüüsi mõiste, mis peaks selgitama totalitaarse ühiskonna teket ja toimimist. Mõiste võeti kasutusele 1930. aastatel diktaatorlike režiimide (natsionaalsotsialism) ja totalitaarriikide iseloomustamiseks (stalinism).
Poliitiline religioon ei ole jumalavalitsus (teokraatia). Jumalavalitsuses legitimeerib poliitiline juhtkond võimu jumalale viidates. Poliitilise religiooni puhul võetakse võimu legitimeerimiseks üksikuid osi usunditest (nt valitseja jumalikustamine Rooma keisrikultuses).
Owen Richardson
pisi Owen Willans Richardson (26. aprill 1879 Dewsbury, Yorkshire – 15. veebruar 1959 Alton, Hampshire) oli inglise füüsik, Nobeli auhinna laureaat.
1928. aastal anti talle Nobeli füüsikaauhind töö eest termoemissiooni alal.
Bob Dudley
pisi|Bob Dudley (2011) Robert Dudley (sündinud 14. septembril 1955 New Yorgis) on endine ameerika tippjuht.
1979. aastast kuni ettevõtte ühinemiseni BP-ga 1998. aastal töötas Dudley Amocos, seejärel BP-s.
Steve Cook
Steve Anthony Cook (sündinud 19. aprillil 1991 Hastingsis) on Inglismaa jalgpallur, kes mängib kaitsjana Inglismaa Premier League'i klubis Nottingham Forest.
Ta alustas klubikarjääri Brighton & Hove Albionis. Klubi põhimeeskonnas debüteeris ta 24. septembril 2008 Inglismaa liigakarika mängus Manchester City vastu. Liigadebüüdi tegi ta League One'is 2009. aasta veebruaris.
Valtellina
pisi|Valtellina kaart pisi|Vaade Valtellinale pisi|[[Tresivio kirik]] Valtellina või Valtelline (inglise keeles vahel ka Val Telline); (lombardi keeles Valtulina, itaalia keeles Valtellina, saksa keeles Veltlin, romanši keeles Vuclina) on Itaalia põhjaosas Lombardia maakonnas asuv Šveitsiga piirnev org. Tänapäeval on org tuntud oma suusakeskuse, kuumaveeallikatega spaade, kuivatatud liha bresaola, juustude (eriti samanimelise jõe järgi nime saanud Bitto juust) ja veini poolest. Möödunud sajanditel oli tegemist Itaalia põhjaosa ja Saksamaa vahelise olulise Alpide ületamise kohaga ning Valtellina orgu on alati püütud kontrollida; eriti suur oli oru tähtsus Kolmekümneaastase sõja ajal.
Geograafia
Oru kõige olulisem omavalitsusüksus on Sondrio; teised suuremad keskused on Aprica, Morbegno, Tirano, Bormio ja Livigno. Kuigi Livigno asub Alpide veelahkmest põhja pool, peetakse teda Sondrio provintsi piiridesse jäämise tõttu siiski Valtellina osaks.
Poliitiline
16.–18. sajandini kuulus Valtellina Graubündeni ("Hallid Liigad") piirkonda. Kui tollal oli tegemist Šveitsist sõltumatu vastastikusel kaitsel põhineva piirkonnaga, siis nüüd on tegemist riigi kõige idapoolsema kantoniga. Graubünden on ala, kus räägitakse nelja keelt: saksa keel, romanši keel, lombardi keel ja itaalia keel. Sellest lähtuvalt sai piirkond 16. sajandil Graubündeni valitsemise all tuntuks eri nimedega: Veltlin, Westtirol (Lääne-Tirool) ja Welsche Vogteien ("Välisfoogtkonnad").
Kolmekümneaastase sõja jooksul oli Valtellina Prantsusmaa, Habsburgide jõudude ja kohalike võimude vahelise intensiivse sõjalise ja diplomaatilise võitluse tanner. Kaalul oli kontroll läbi Valtellina ala viivate Lombardia ja Doonau veelahkme vaheliste läbipääsudeni viivate teede üle.
Kolme Liiga Habsburgide-vastased jõud panid kokku kohtu, mis vahemikus 1618–1620 langetas hulga süüdimõistmisi (sageli tagaselja) nii Liigade alade kui Valtellina katoliiklaste vastu. Habsburgide-vastase Thusise kohtu karmid otsused viisid vandenõuni, mille eesmärgiks oli protestandid orust välja ajada. Salanõu eestvedajal Planta perekonnast pärit Giacomo Robustellil olid sidemed Madridi, Rooma ja Pariisiga. 1620. aasta 18./19. juuli õhtul marssis Austria ja Itaalia vägede poolt toetatud Valtellina mässajate väesalk Tiranosse ja hakkas protestante tapma. Olles seal lõpetanud, liikusid nad edasi Tegliosse, Sondriosse ja kaugemale allapoole orgu, tappes iga protestandi, kelle nad leidsid. Selle öö ja järgneva nelja päevaga tapeti vahemikus 500 kuni 600 inimest. Rünnak ajas pea kõik protestandid orust välja, hoidis ära täiendavad protestantide rüüsteretked ning eemaldas Valtellina Kolmest Liigast. Valtellina tapmised olid osa Graubündenis aset leidnud konfliktidest, mida tuntakse nimega Bündner Wirren ehk "Liigade segadus".
1623. aasta veebruaris allkirjastasid Prantsusmaa, Savoia ja Veneetsia vabariik Pariisi rahu, millega kõik osapooled nõustusid taastama Valtellina territooriumi, püüdes selleks eemaldada seal viibivad Hispaania väed.
Aastal 1797 rajas järjest suureneva võimuga Prantsusmaa Esimene Vabariik Põhja-Itaalias Tsisalpiini vabariigi. Sama aasta 10. oktoobril toetasid prantslased Valtellina vastuhakku Graubündeni (prantsuse keeles Grisons) vastu ja piirkond liitus samuti Tsisalpiini vabariigiga.
Tööstus
Tööstuse vallas on piirkond kuulus kui maailma esimese pealiini elektriraudtee asupaik. Valtellina liini elektrifitseerimine leidis aset aastal 1902 ja selleks kasutati kolmefaasilist toidet, mille pinge oli 3600 V ja mille suurim kiirus oli 70 km/h. Süsteemi projekteeris Ungari insener Kálmán Kandó, kes oli peatöövõtja, Budapestis baseeruva ettevõtte Ganz palgal.
Johann Christoph Clare
Johann Christoph Clare (1692 Weißenfels – 14. november 1743 Otepää) oli saksa päritolu eesti pastor ja keelemees.
Ta sündis aastal 1692 Weißenfelsis (praeguse haldusjaotuse järgi Burgenlandkreisis Saksi-Anhalti liidumaal). Ta on õppinud (immatrikuleeriti 9. mail 1713) Halle ja (immatrikuleeriti 10. mail 1719) Jena ülikoolis. Ordineeriti 23. augustil 1723 õpetajaks.
Ta oli aastatel 1723–1743 Otepää Maarja koguduse õpetaja.
Ta koostas muu hulgas tartu murde grammatika, mida kasutas August Wilhelm Hupel oma teoses "Esthnische Sprachlehre".
Eesti NSV Pioneeriorganisatsioon
Eesti NSV Pioneeriorganisatsioon oli Eestis Nõukogude okupatsiooni ajal tegutsenud kommunistlik noorteorganisatsioon, mis kuulus V. I. Lenini nimelisse Üleliidulisse Pioneeriorganisatsiooni.
Organisatsioon lõpetas tegevuse, kui Eesti taas iseseisvus; pioneeriorganisatsioon kujundati 1988. aastal ümber noorteorganisatsiooniks ELO.
Ajalugu
Eesti NSV Pioneeriorganisatsioon loodi 1940. aasta sügisel, peatselt pärast Eesti okupeerimist. Organisatsioon oli osa üleliiduisest V. I. Lenini nimelisest Pioneeriorganisatsioonist. Eesti NSV pioneeriorganisatsiooni tegevuse alguspäevaks võib pidada 14. augustit 1940, kui ELKNÜ keskkomitee juurde loodi pioneeritöö organiseerimisbüroo, millest kujunes vabariiklik pioneeristaap ja Eesti linnades ja maakondades hakkasid tegutsema kohalikud staabid. Esimesed 12 liiget võeti organisatsiooni vastu 1940. aasta suvel Koitjärvel korraldatud laagris, kus ka filmiti. 1941. aasta 15. jaanuaril asutati Eesti NSV Rahvakomissaride Nõukogu otsusega Tallinna Pioneeride Maja asukohaga Lai tänav 15.
Pioneeriorganisatsiooni tööd kureeris ELKNÜ Keskkomitee, kus laste kommunistlike organisatsioonide juhtimiseks oli komsomoliorganites loodud pioneeritöö osakonnad ja kooliosakond tegeles üldiselt ka pioneeriorganisatsiooni juhtimisega. 1946. aasta 13. juunil hakkas ilmuma ELKNÜ KK ja ENSV Pioneeriorganisatsiooni Nõukogu häälekandja ajaleht Säde. 1950. aasta jaanuaris toimunud ELKNÜ keskkomitee pleenumil kinnitati ENSV Vabariikliku Pioneeride Nõukogu koosseis (21 liiget) ning selle juurde loodi poliittöö, teaduslik-tehnilise töö, kultuuritöö ja sporditöö sektsioon. 1951. aasta ELKNÜ V kongress pani kohustusi väga paljudele valdkondadele sh. laste ja noorte ajakirjandus, agitatsioon ja ideelis-poliitiline kasvatustöö, pioneeride majad ja paleed, pioneerijuhid, pioneeri- ja linnalaagrite korraldamine ehk õpilaste suvepuhkuse organiseerimine ning propagandakunst.
1958. aastal loodi 40-liikmeline Pioneeriorganisatsiooni Nõukogu (algul Noorte Pioneeride Nõukogu), mis koosnes pioneeride majade jt lastega tegelevate asutuste juhatajatest, ajakirjanikest, pioneerijuhtidest. Nõukogu esimeheks valiti ELKNÜ KK sekretär, PONi tööd juhtis büroo. 1959. aastal võeti vastu Eesti NSV pioneeriorganisatsiooni põhikiri. Eesti NSV pioneeriorganisatsiooni põhikirja järgi oli pioneeriorganisatsiooni ülesanne korraldada tunnivälist ning pioneerimalevate ja -rühmade tegevust ning valmistada ette pioneerijuhte.
1967. aastal taasloodi ELKNÜ KK koolinoorsoo ja pioneeritöö osakond. Komsomoli põhiülesanneteks oli: abistada NLKP-d noorte kasvatamisel kommunismi vaimus, kaasata noori uue ühiskonna ülesehitamisse, kasvatada üles noor põlvkond igakülgselt arenenud inimesi, kes hakkavad elama ja töötama kommunismi tingimustes. Komsomol oli suunatud algul 15–25-aastastele, hiljem aga 14–28-aastastele noortele. Komsomolil, mis ise oli kommunistliku partei noorteorganisatsioon, oli omakorda allorganisatsioon. Selleks oli noorematele mõeldud pioneeriorganisatsioon. Pioneeride hulka kuulusid 10–(14)15-aastased lapsed ja noored. Pioneerid korraldasid tegevusi veel pioneerieast noorematele: oktoobrilastele.
Struktuur
Eesti NSV Pioneeriorganisatsiooni struktuur, sümboolika ja reeglistik olid samasugused kui kogu ülejäänud NSV Liidu pioneeriorganisatsioonidel. NSV Liidu Pioneeriorganisatsiooni tööd juhtisid ÜLKNÜ keskkomitee ning liiduvabariigi-, oblasti-, krai-, rajooni- ja linnakomiteed.
Eesti NSV Pioneeriorganisatsiooni tööd juhtis Eesti NSV Pioneeriorganisatsiooni Nõukogu.
Eesti NSV pioneeriorganisatsioon jagunes rajoonide ja linnade pioneeriorganisatsioonideks, mis omakorda jagunesid pioneerimalevateks ja malevad pioneerirühmadeks. Pioneerimalevasse kuulusid ühe kooli pioneerid, kes valisid endale malevanõukogu ja esimehe. Koolis tegeles pioneeride juhendamisega tavaliselt õpetaja, kes oli vanempioneerijuht. Pioneerirühma moodustasid ühe klassi pioneerid, kes omakorda jaotati pioneerisalkadeks. Salkadel oli salgajuht ja rühmadel rühmanõukogu.
Pioneerivorm ja -sümboolika
Vormi juurde kuulusid valge või sinine pluus, punane kolmnurkne kaelarätt ning V. I. Lenini portreega rinnamärk, mille all oli pioneeride venekeelne deviis "Всегда готов!" (eesti keeles "Alati valmis!").
Propaganda
1940. aasta oktoobris hakati välja andma noorteajakirja Pioneer. Ajakirja kõrval oli Eesti pioneeridel ka ajaleht Säde.
Jaagarahu lade
pisi|Lademe stratotüüp asub Jaagarahu karjääris Jaagarahu lade on siluri ladestu Wenlocki ladestiku regionaalne kronostratigraafiline üksus (lade). Jaagarahu lademe all lamab Jaani lade ja temal lasub Eestis Rootsiküla lade, Leedu aladel aga Gėluva lade.
Eesti NSV Pioneeriorganisatsioon
Propaganda
1986–1991 ilmus venekeelne rööpleht Iskra. pisi|left|Endine Tallinna [[Mererajooni pioneeride maja (nüüd Kanutiaia Noortemaja) Aia tn 12 (aprill 2010)]]
Jaagarahu lade
Ladet hakkas esimesena eristama Artur Luha aastal 1946. Enne seda kasutas ta lademe kivimite kohta nimetust Muhu-Kurevere lade. Lademe stratotüüp asub Jaagarahu murdudes ja Jaagarahu puuraugus, täiendav stratotüüp on pärit Kuressaare (Kingissepa) G1 puuraugust. Lade on saanud nime Jaagarahu sadama järgi. Üleilmses standardis vastab sellele alumises osas Sheinwoodi lade, ülemises osas aga Homeri lade.
Eesti NSV Pioneeriorganisatsioon
Pioneeride majad
Nõukogude Liidus ja teistes sotsialismimaades tegutsesid koolivälised laste- ja noorteasutused, kuhu olid koondatud mitmesugused huviringid ja -klubid. Noorte kooliväline koondamine pioneeride paleedesse ja -majadesse andis võimaluse pioneeriliku metoodika rakendamiseks noorsootöö läbiviimisel.
Jaagarahu lade
Lademe vanus on 427...424,6 miljonit aastat. Litostratigraafiliselt vastavad sellele Muhu kihistu, milles on eristatud Kesselaiu, Maasi ja Tagavere kihid, Jaagarahu kihistu, milles on eristatud Pangamäe ja Vilsandi kihid, ning Sõrve kihistu. Samuti kuuluvad sellesse Rīga kihistu Jugla kihid. Ka loevad osad autorid sellesse kuuluvaks Jamaja kihistut ja Riksu kihistut.
Eesti NSV Pioneeriorganisatsioon
Pioneeride majad
Pioneerimajade institutsioon allus üleliidulisele pioneeriorganisatsioonile ja koondas katusasutusena samas ja mujal töötavaid erikoolitusega pedagooge (pioneerijuhte), kes vastutasid ühtlasi varajases teismeeas koolinoorte ideoloogilise (kommunistliku ja prosovetliku) suunitlemise eest. Siiski oli neis asutustes käimine noortele hea võimalus erinevate huvialadega tegelemiseks ja enese arendamiseks sõltumata algsest ideoloogilisest ideest. Huviringid varieerusid kunstist tehnikani. Samuti tegutsesid tantsu- pilli- ja lauluansamblid. Narvas tegutses Viktor Kingissepa nimeline Narva Pioneeride Palee, endises  Narva raekojas, Valgas Valga Pioneeride Maja Aia tänav 12, Tallinnas Tallinna Pioneeride Palee ja Tallinna Mererajooni Pioneeride Maja.
Jaagarahu lade
Leedu idaosas eristatakse selles Jočionysi kihistut ja Paprieniai kihistut, millel lasuvad Birštonase kihistu ja Verknė kihistu. Leedu lääneosas eristatakse selles Ragainė kihistut, seal ja maa keskosas ühendatakse Jaani ja Jaagarahu lademed Leedus ühiseks Jaani-Jaagarahu lademeks.
Eesti NSV Pioneeriorganisatsioon
Pioneeride majad
Pärast nõukogude süsteemi kokkukukkumist ja noorsootegevuse depolitiseerimist on paljudest efektiivsematest pioneeride paleedest ja -majadest saanud noortekeskused. Tallinnas näiteks on jätkanud Tallinna Mererajooni pioneeride maja - Kanutiaia Noortemaja ja Tallinna Pioneeride Maja - Huvikeskus Kullo.
Jaagarahu lade
Lademe paksus Eestis on 32 kuni 139 m.
Eesti NSV Pioneeriorganisatsioon
Eesti pioneerilaagrid
1946. aastal tegutses Eestis 13 pioneerilaagrit, milles kokku käis 6000 last. 1972. aastal oli Eestis 35 alalist pioneerilaagrit.
Jaagarahu lade
Lademe avamusala on vöönd Põhja-Saaremaalt läbi Muhu Varbla lähisteni. Nagu siluri lademetele Eestis omane, ei ole selle kivimid devonis esinenud kulutuse tõttu esindatud Ida- ega Kagu-Eestis.
Lade paljandub näiteks Üügu pangal, Vilsandil, Vaika saartel ja Kesselaiul.
Lademe kivimkoosseisus on palju dolo- ja lubjakivi. Sõrve poolsaarel on sügavamates kihtides ka merglit.
Nyagatare
Nyagatare on linn Rwanda Idaprovintsis, Nyagatare ringkonna halduskeskus.
Nyagatare asub umbes 80 km Kigalist kirdes. Linn asub 1400 meetri kõrgusel merepinnast.
Linnas elas 2012. aastal hinnanguliselt 8500 inimest.
Nyagatares on 2006. aastal asutatud Umutara tehnikaülikool, haigla, turg ja mitu pangakontorit.
Uueturu
Uueturu on asum Tartu Kesklinna linnaosas Emajõe paremal kaldal.
Tõrva vald
Tõrva vald on 2017. aastal moodustatud omavalitsusüksus Eestis Valga maakonnas.
Vald moodustati 2017. aasta Eesti omavalitsuste haldusreformi käigus Tõrva linna, Helme, Hummuli ja Põdrala valla ning Puka valla Soontaga küla liitmisel.
Vald asub Lõuna-Eestis, ajaloolisel Mulgimaal ning selle ainus linn on Tõrva linn, mis on ühtlasi ka Mulgimaa suurim linn. Tõrva vald laiub endise Helme kihelkonna piiridel, mida on esmamainitud 1329 ja mis on seetõttu üks Eesti vanimatest kihelkondadest. Tõrva linn tunnustati suvituskohaks Vabariigi Valitsuse 21. aprilli1937. aasta otsusega.
Pinnamood
Valdav osa Tõrva valla territooriumist jääb Sakala kõrgustiku lõunaossa, kus valitseb ürgorgudest liigestatud lainjas moreentasandik siin-seal kerkivate kuplite ning seljakutega. Tõrva-Helme ümbrus on tasasem, kuid liigestatud Õhne ja tema lisajõgede orgudest. Paljudes paikades, nagu näiteks Tikste ürgorus, paljanduvad orgude nõlvade aluspõhja liivakivid. Tõrva põhjaosa kujutab endast lainjat tasandikku, mida läbivad üksikud põhja-lõunasuunalised suurvoored ja mõningate väiksemate jõgede orud. Valla lõuna- ja idapoolne osa on samuti valdavalt tasane, ent Hummuli kant on keskmisest künklikum. Hummuli aleviku kohal Valga–Uulu maanteelt on selge ilmaga näha 21 kilomeetri kaugusel asuv Kuutsemägi. Valla lääneosas Holdres ja Taageperas on pinnamood mitmekesine, künkad vahelduvad mõhnastike ja sootasandikega. Tõrva valla kõrgeim tipp (131,2 meetrit merepinnast) asub Ala külas. Valla kirdeossa jääb Võrtsjärve madalik.
Loomaaed
pisi|Maailma ühe suurima, [[San Diego loomaaia sissepääs Ameerika Ühendriikides California osariigis (juuli 2007)]] pisi|[[Tallinna Loomaaed, polaarium]] Loomaaed (termin "zoopark" pole soovitatav ) on asutus, kus loomi hoitakse piiratud alal, et neid külastajatele näidata, ja kus neid võidakse kasvatada ka paljundamiseks.
Lühendit "zoo" kasutas esimest korda loomaaed London Zoological Gardens, mis avati teadusuuringuteks 1828. aastal ja avalikeks külastusteks 1847. aastal.
Terminite päritolu
1828. aastal avatud Londoni loomaaed nimetas ennast esialgu sõnaga menagerie, mis tähendab loomaaia-rändtsirkust või loomade kogumikku, või zoological garden 'zooloogiaaed', mis on lühend nimest "Gardens and Menagerie of the Zoological Society of London". Lühendit zoo kasutati Suurbritannias esimest korda trükis 1847. aasta paiku Cliftoni loomaaia kohta. Samas läks veel 20 aastat enne, kui see sõna sai tuntuks tänu muusikaliartisti Alfred Vance'i esitatud laulule "Walking in the Zoo" ("Jalutades loomaaias"). Terminit zoological park kasutati suuremate rajatiste kohta Washingtonis (avati aastal 1891) ja Bronxis New Yorgis (avati aastal 1899).
20. sajandi lõpus mõeldi loomaaia kohta välja uued sõnad: conservation park ('looduskaitsepark') ja biopark. Uue nime kasutuselevõtt oli strateegia, mida kasutas mõni loomaaiaprofessionaal, et distantseerida oma asutused stereotüüpsest ja tänapäeval palju kritiseeritavast 19. sajandi loomaaiakontseptsioonist. Terminit biopark hakkas kasutama Washingtonis asuv riiklik loomaaed 1980. aastate lõpus. 1993. aastal võttis New Yorgi Zooloogiaselts oma uueks nimeks Wildlife Conservation Society ('eluslooduse kaitse selts') ja hakkas kasutama oma hallatavate loomaaedade kohta sõna wildlife conservation parks ('eluslooduse kaitsepargid').
Vanaaeg
Loomaaia eelkäija on loomaaia-rändtsirkus (menagerie). Kõige vanem teadaolev loomade kollektsioon avastati väljakaevamiste käigus Egiptusest Hierakonpolise linnast 2009. aastal. Kogu pärines umbes 3500 aastat eKr tegutsenud rändtsirkusest ning sinna kuulusid jõehobud, kongonid, elevandid, paavianid ja metskassid.
Hiina keisrinnal Tankil oli 2. sajandil eKr "hirvemaja" ning kuningas Wen Wang pidas 1500 aakri suurust loomaaeda, mida kutsuti nimega Ling-Yu ehk 'Tarkuse Aed'. Tuntud loomade kogujad olid ka kuningas Saalomon, kuningad Semiramis ja Assurbanipal ning Assüüria valitsejad ja Babüloni valitseja Nebukadnetsar II. 4. sajandil eKr eksisteerisid loomaaiad juba enamikus Kreeka linnades; Aleksander Suur oli saatnud sõjaretkedel leitud loomi Kreekasse. Rooma imperaatorid pidasid loomade erakollektsioone uuringute või areenide jaoks. 19. sajandi ajaloolane William Edward Hartpole Lecky on kirjutanud Rooma mängudest, mida peeti esimest korda aastal 366 eKr.
Keskaja Inglismaa
Inglismaa kuningas Henry I hoidis loomakollektsiooni oma palees Woodstockis. Oletatavalt leidus seal ka lõvisid, leoparde ja kaameleid. Keskaja Inglismaa kõige suurem kollektsioon, mille asutas 1204. aastal kuningas John I, oli Londonis Toweris. Henry III sai 1235. aastal Saksa-Rooma keisri Friedrich II käest pulmakingiks kolm leopardi. 1264. aastal viidi loomad Toweri läänepoolse peasissekäigu juures asuvasse Bulwarki, mis sai uueks nimeks Lion Tower ('lõvitorn'). See avati avalikkusele Elizabeth I valitsusajal 16. sajandil. 18. sajandi ajal oli külastamise hind kolm ja pool penni või siis lõvisöödaks toodud koer või kass. Kui avati Londoni loomaaed, asustati loomad sinna ümber.
Uusaeg
pisi|vasakul|180px|[[Ninasarvik – Philip Galle'i 1584. aasta graveering]] Maailma vanim tänini tegutsev loomaaed on Tiergarten Schönbrunn Viinis Austrias. Selle ehitas 1752. aastal Adrian van Stekhoven Saksa-Rooma keisri Franz I käsul. See asutati kui keiserlik loomaaed ja Schönbrunni lossi osa. Loomaaed oli esialgu mõeldud lahutama vaid keiserliku perekonna ja õukonna meelt, kuid 1765. aastal avati see ka avalikkusele. 1775. aastal avati Madridi loomaaed, 1795. aastal Pariisi loomaaed Jardin des Plantes, mille asutas Jacques-Henri Bernardin de Saint-Pierre peamiselt teaduslike uuringute ja hariduse jaoks. Loomad toodi sinna Versailles' kuninglikust rändtsirkusest. Esimene loomaaed Venemaal rajati Kaasanisse, selle asutas 1806. aastal Kaasani ülikooli professor Karl Fuchs. Londoni Zooloogiaselts, millele oli 1826. aastal aluse pannud Stamford Raffles, rajas 1828. aastal Regenti parki Londoni loomaaia, võttes sealjuures eeskujuks Pariisi loomaaia. See avati tavakülastajatele 1847. aastal. Esimene loomaaed Austraalias oli Melbourne'i loomaaed, mis avati 1860. aastal. Samal aastal avati ka Central Parki loomaaed New Yorgis, mis oli esimene avalik loomaaed Ameerika Ühendriikides. 1859. aastal asutas ka Philadelphia Zooloogiaselts loomaaia, aga selle avamine lükkus Ameerika Ühendriikide kodusõja tõttu edasi 1874. aastale. pisi|[[Versailles|Versailles' rändtsirkus Louis XIV valitsusajal 17. sajandil ]]
1907. aastal asutas Saksamaa ettevõtja Carl Hagenbeck Hamburgi Tierpark Hagenbecki loomaaia. Seda tuntakse kui esimest loomaaeda, kus kasutati puuride asemel avatud aedikuid, mida ümbritsesid vallikraavid.
Kui ökoloogia tõusis 1970. aastatel avalikkuse huviorbiiti, hakkas mõni loomaaed kaaluma võimalust võtta looduskaitse oma keskseks eesmärgiks. Seda diskussiooni juhtisid Gerald Durrell Jersey loomaaiast, George Rabb Brookfieldi loomaaiast ja William Conway Bronxi loomaaiast. Sealt alates said loomaaia professionaalid üha rohkem teadlikuks vajadusest osaleda looduskaitseprogrammides ning peagi teatas American Zoo Association, et looduskaitse on nende prioriteet. Et rõhutada looduskaitseprobleeme, loobusid paljud suuremad loomaaiad loomatrikkide näitamisest. Näiteks lõpetas Detroiti loomaaed 1969. aastal oma elevandietenduse ja 1983. aastal šimpanside etenduse näitamise, tunnistades ühtlasi, et treenijad oli tõenäoliselt loomi väärkohelnud, et neid soovitud moel tegutsema saada.
Inimeksponaadid
pisi|Giid metsikute inimeste ekspeditsioonist Mõnikord pandi koos loomadega puuri ka inimesi – oletatavasti selleks, et illustreerida erinevusi eurooplaste ja mitteeurooplaste vahel.
Septembris 1906 sai New Yorgi Bronxi loomaaia juhataja William Hornaday kokkuleppel New Yorgi Zooloogiaseltsi esimehega oma loomaaeda Kongo pügmee Ota Benga, kes pandi esialgu ühte puuri šimpansidega, hiljem orangutan Dohongi ja papagoiga. Väljapanek pidi illustreerima puuduvat lüli orangutani ja valge inimese vahel. See vallandas protesti linna vaimulikelt, kuid külastajad olevat tungelnud lausa parvedena, et seda näha.
Teine Balkani sõda
Teine Balkani sõda oli konflikt, mis puhkes, kui Bulgaaria, rahulolematu oma Esimese Balkani sõja saagi üle, ründas 16./29. juunil 1913 oma endisi liitlasi Serbiat ja Kreekat. Serbia ja Kreeka armeed tõrjusid Bulgaaria pealetungi ja tegid vasturünnaku, tungides Bulgaariasse. Kuna Bulgaarial oli ka varem tekkinud territoriaalne vaidlus Rumeeniaga, provotseeris see sõda Rumeeniat Bulgaariasse tungima. Ka Osmanite riik kasutas olukorda ära, et mõned eelmises sõjas kaotatud territooriumid tagasi võita. Kui Rumeenia väed lähenesid pealinnale Sofiale, palus Bulgaaria vaherahu, mille tulemuseks oli Bukaresti rahu, millega Bulgaaria pidi loovutama osi oma Esimese Balkani sõja saagist Serbiale, Kreekale ja Rumeeniale. Konstantinoopoli rahuga kaotas ta Osmanitele Edirne.
Taust
Esimeses Balkani sõjas õnnestus Balkani Liidul (Bulgaaria, Serbia, Montenegro ja Kreeka) lüüa Osmanite riik oma Euroopa provintsidest (Albaania, Makedoonia, Sandžak ja Traakia) välja, jättes Osmanitele vaid Çatalca ja Gallipoli poolsaared. 30. mail 1913 sõlmitud Londoni leping, mis lõpetas sõja, tunnistas uti possidetis põhjal Balkani riikide omandamisi Enos–Midia joonest läänes, mis tõmmati Midiast (Kıyıköy) Musta mere rannikul Enoseni (Enez) Egeuse mere rannikul, ja tekitas Sõltumatu Albaania.
Kuid suhted võidukate Balkani liitlaste vahel läksid kiiresti hapuks saagi jagamise pärast, eriti Makedoonias. Sõjaeelsete läbirääkimiste ajal, mille tulemusel loodi Balkani Liit, sõlmisid Serbia ja Bulgaaria 13. märtsil 1912 salakokkuleppe, mis määras nende tulevased piirid, jagades tegelikult Põhja-Makedoonia omavahel. Sõjajärgse mittenõustumise korral määrati ala Kriva Palanka–Ohridi joonest põhja pool (mõlemad linnad pidid minema bulgaarlastele) "vaidlusalusena" Vene vahendustegevuse alla ja ala sellest joonest lõunas määrati Bulgaariale. Tegelikult õnnestus serblastel sõja ajal vallutada ala kokkulepitud piirist kaugele lõunasse, kuni Bitola–Gevgelija jooneni (mõlemad Serbia käes). Samal ajal edenesid kreeklased põhja poole, okupeerides Thessaloníki veidi enne bulgaarlaste saabumist ja rajades ühise Kreeka–Serbia piiri.
pisi|vasakul|Serbia–Bulgaaria sõjaeelne Makedoonia jaotamine, sealhulgas vaidlusalune ala Kui Bulgaaria delegaadid Londonis keerutamata serblasi hoiatasid, et nad ei pea ootama Bulgaaria toetust oma Aadria mere nõuetele, vastasid serblased vihaselt, et see oli selge taganemine sõjaeelsest kokkuleppest vastastikusest arusaamisest laienemiseni Kriva Palanka-Aadria mere jooneni, kuid bulgaarlased rõhutasid, et nende arvates jäi Vardari Makedoonia osa kokkuleppes aktiivseks ja serblased olid siiski kohustatud ala loovutama, nagu kokku lepitud. Serblased vastasid bulgaarlasi maksimalismis süüdistades, märkides, et kui nad kaotavad nii Põhja-Albaania kui ka Vardari Makedoonia, oli nende osalemine ühises sõjas mitte millegi eest.
Kui Bulgaaria kutsus Serbiat üles sõjaeelset kokkulepet Põhja-Makedoonia suhtes austama, keeldusid serblased, pahased suurriikide nõudest loovutada omandatu Põhja-Albaanias, kaljukindlalt rohkem territooriumi loovutama. Arengud lõpetasid sisuliselt Serbia-Bulgaaria liidu ja tegid tulevase sõja kahe riigi vahel paratamatuks. Varsti pärast seda puhkesid väikesed kokkupõrked piki okupatsioonitsoonide piire bulgaarlaste ning serblaste ja kreeklaste vahel. Vastates tajutavale Bulgaaria ohule, alustas Serbia läbirääkimisi Kreekaga, kel oli samuti põhjust olla mures Bulgaaria kavatsuste suhtes.
pisi|Balkani riikide territoriaalsed omandused pärast Esimest Balkani sõda ja laienemisjoon vastavalt sõjaeelsele salakokkulepele Serbia ja Bulgaaria vahel 19. mail/1. juunil 1913, kaks päeva pärast Londoni lepingu sõlmimist ja vaid 28 päeva enne Bulgaaria rünnakut sõlmisid Kreeka ja Serbia salajase kaitseliidu, kinnitades olemasoleva demarkatsioonijoone kahe okupatsioonitsooni vahel nende ühiseks piiriks ja sõlmides liidu Bulgaaria või Austria-Ungari rünnaku puhuks. Selle kokkuleppega õnnestus Serbial teha Kreeka osaliseks oma vaidluses Põhja-Makedoonia üle, kuna Kreeka tagas Serbia olemasoleva (ja vaidlustatud) okupatsioonitsooni Makedoonias. Katses peatada Serbia-Kreeka leppimine sõlmis Bulgaaria peaminister Gešov Kreekaga 21. mail protokolli, leppides püsiva demarkatsiooniga nende vägede vahel, nõustudes tõhusalt Kreeka kontrolliga Lõuna-Makedoonia üle. Kuid tema hilisem vallandamine lõpetas Serbia diplomaatilise suunamise.
Tekkis uus hõõrumine: Bulgaaria keeldus Silistra kindlust Rumeeniale loovutamast. Kui Rumeenia nõudis selle loovutamist pärast Esimest Balkani sõda, pakkus Bulgaaria välisminister asemele mõne väikese piirimuudatuse, kuhu Silistra ei kuulunud, ja tagatisi kutsovalahhide õigustele Makedoonias. Rumeenia ähvardas okupeerida Bulgaaria territooriumi jõuga, kuid Vene vahekohtu ettepanek hoidis vägivalla ära. Valminud Peterburi protokollis 8. maist 1913 nõustus Bulgaaria Silistra loovutama. Saavutatud kokkulepe oli kompromiss Rumeenia kogu Lõuna-Dobrudža nõudmise ja Bulgaaria mistahes oma territooriumi loovutamisest keeldumise vahel. Kuid tõsiasi, et Venemaa ei suutnud tagada Bulgaaria territoriaalset terviklikkust, tegi bulgaarlased ebakindlaks oodatava Serbiaga vaidlemise Vene vahekohtu usaldusväärsuses. Bulgaaria käitumisel oli ka pikaajaline mõju Vene-Bulgaaria suhetele. Bulgaaria kompromissitu positsioon sõjaeelse kokkuleppe Serbiaga ülevaatamisel teise Vene initsiatiivi ajal nendevaheliseks vahekohtuks sundis lõpuks Venemaad katkestama oma liidu Bulgaariaga. Mõlemad teod tegid konflikti Rumeenia ja Serbiaga paratamatuks.
Bulgaaria sõjaplaanid
pisi|püsti|[[Ferdinand I (Bulgaaria)|Ferdinand I]] Aastal 1912 ületasid Bulgaaria riiklikud püüdlused, nagu väljendusid tsaar Ferdinand ja armee juhtkond tema ümber, 1878. aasta San Stefano rahu sätteid, mida peeti isegi siis maksimalistlikeks, kuna sisaldasid nii Ida- ja Lääne-Traakiat ning kogu Makedooniat koos Thessaloníki, Edirne ja Konstantinoopoliga. Varajane tõend realistliku mõtlemise puudumisest Bulgaaria juhtkonnas oli, et kuigi Venemaa oli saatnud 5. novembril 1912 esimest korda selge hoiatuse (enne Esimest Çatalca lahingut), et kui Bulgaaria armee okupeerib Konstantinoopoli, siis teda rünnatakse, jätkas Bulgaaria oma katseid linn ära võtta.
Kuigi Bulgaaria armeel õnnestus vallutada Edirne, osutus tsaar Ferdinandi ambitsioon enda Konstantinoopolis keisriks kroonimisest samuti ebareaalseks, kui Bulgaaria armee ei suutnud Çatalca lahingus linna vallutada. Veelgi halvem, keskendumine Traakia ja Konstantinoopoli vallutamisele põhjustas lõppkokkuvõttes suure osa Makedoonia kaotamise, sealhulgas Thessaloníki, ja sellega ei saanud kergesti nõustuda, mis viis Bulgaaria armee juhtkonna tsaar Ferdinandi ümber otsusele sõjast oma endiste liitlaste vastu. Kuid Osmanite soovimatusega nõustuda lõplikult Traakia kaotamisega (idas) ja raevunud Rumeeniaga (põhjas), oli otsus alustada sõda nii Kreeka (lõunas) kui ka Serbia (läänes) vastu pigem seikluslik, kuna mais nõudis Osmanite riik hädasti Saksa missiooni Osmanite armee ümberkorraldamiseks. Juuni keskpaigaks sai Bulgaaria teada Serbia ja Kreeka kokkuleppest Bulgaaria rünnaku puhul. 27. juunil teatas Montenegro, et asub Serbia-Bulgaaria sõja puhkedes Serbia poolele. 5. veebruaril lahendas Rumeenia oma erimeelsused Austria-Ungariga Transilvaania suhtes, sõlmides sõjalise liidu, ja hoiatas 28. juunil Bulgaariat ametlikult, et ei jää uues Balkani sõjas neutraalseks.
pisi|vasakul|püsti|[[Petar I]] Kui kokkupõrked Makedoonias jätkusid, peamiselt Serbia ja Bulgaaria vägede vahel, üritas tsaar Nikolai II peatada saabuvat konflikti, kuna Venemaa ei soovinud kaotada kumbagi oma slaavi liitlast Balkanil. 8. juunil saatis ta Bulgaaria ja Serbia kuningatele sama isikliku teate, pakkudes vahendust vastavalt 1912. aasta Serbia-Bulgaaria lepingu sätetele. Serbia küsis algse lepingu ülavaatamist, kuna ta oli juba kaotanud Põhja-Albaania suurriikide otsuse tõttu rajada Albaania riik (see ala oli tunnistatud sõjaeelse Serbia-Bulgaaria lepinguga Serbia laienemise territooriumiks) ja soovis vastutasuks Bulgaaria laienemisterritooriumi Põhja-Makedoonias. Bulgaaria vastus Vene üleskutsele sisaldas nii palju tingimusi, et see oli ultimaatum, viies Vene diplomaadid arusaamisele, et bulgaarlased on juba otsustanud Serbiaga sõtta minna. See sundis Venemaad vahekohtu algatuse katkestama ja oma 1902. aasta liidulepingu Bulgaariaga vihaselt hülgama. Bulgaaria purustas Balkani Liidu, Venemaa parima kaitse Austria-Ungari ekspansionismi vastu, struktuur, mis maksis Venemaale nii palju verd, raha ja diplomaatilist kapitali viimase 35 aasta jooksul. Venemaa välisministri Sazonovi sõnad Bulgaaria uuele peaministrile Stojan Danevile olid: "Ärge oodake meilt midagi ja unustage kõik meie kokkulepped 1902. aastast praeguseni". Tsaar Nikolai II oli juba Bulgaaria peale vihane, kuna viimane jättis täitmata hiljuti allkirjastatud kokkuleppe Rumeeniaga Silistra kohta, mis saavutati tänu Vene vahekohtule. Siis tegid Serbia ja Kreeka ettepaneku, et kõik kolm riiki vähendavad oma armeesid veerandi võrra, mis on esimene samm rahumeelse lahenduse hõlbustamiseks, kuid Bulgaaria lükkas selle tagasi.
Porkuni lade
Lademe avamusala algab Kesk-Hiiumaalt ja lõppeb Mustvee lähistel, kulgedes läbi Taebla, Risti, Kuimetsa, Porkuni ja Paasvere. Lade on avamusalast lõunas esindatud üle kogu Eesti, puududes üksnes Valmiera-Mõniste-Lokno kerkealal.
Lade paljandub näiteks Vohilaiul ja Porkunis.
Lademe kivimkoosseisus on palju dolo- ja lubjakivi. Läti aladel sisaldavad Porkuni lademe lubjakivid riigi lääneosas ka kohati naftat.
Sergei Rublevski
Rublevski võitis 1993. aastal Kozhikodes juunioride maailmameistrivõistlustel pronksmedali. Suurmeistriks sai ta 20-aastaselt 1994. aastal. Kaks aastat varem oli ta FIDE-lt saanud rahvusvahelise meistri nimetuse. 2004. aastal võitis ta Aeroflot Openi ja 2005. aastal tuli ta Venemaa malemeistriks. Rublevski on mänginud FIDE maailmameistrivõistlustel. Detsembris 1997 Groningenis (100 osavõtjat, nokautsüsteem) kaotas ta kolmandas ringis Alexander Beliavskyle. 1999. aastal Las Vegases sai ta turniiritabelis 13. asetuse. Ta võitis teises ringis Alex Yermolinskyt, kuid kaotas kolmandas ringis Aleksei Drejevile. 2004. aastal Tripolis kaotas ta kolmandas ringis Zdenko Kožulile ja kaheksandikfinaali ei pääsenud.
2002. aastal maailma karikaturniiril Hyderabadis (24 osavõtjat) kaotas ta veerandfinaalis Alexander Beliavskyle. 2005. aastal maailma karikaturniiril Hantõ-Mansiiskis (128 osavõtjat) kaotas ta veerandfinaalis Étienne Bacrole, kuid kvalifitseerus 10 parema seas juunis-juulis 2007 Elistas peetud pretendentide turniirile (16 osavõtjat, nokautsüsteem). Ta võitis seal kaheksandikfinaalis eksmaailmameistrit Ruslan Ponomarjovi tulemusega 3½:2½, kuid veerandfinaalis kaotas Aleksandr Grištšukile ja ei pääsenud nelja hulka, kes said edasipääsu 8 osavõtjaga MM-turniirile.
Novembris-detsembris 2007 Hantõ-Mansiiskis toimunud maailma karikaturniiril võitis ta teises ringis David Navarat, kuid kaotas 3. ringis Pjotr Svidlerile.
Rublevski on võitnud Venemaa võistkonna koosseisus võistkondlikel maailmameistrivõistlustel kaks kuldmedalit (1997, 2005) ja maleolümpiatel neli kuldmedalit (1996, 1998, 2000, 2002).
Maletreener
Rublevski määrati 2012. aastal Venemaa malenaiskoondise peatreeneriks. Tema juhtimisel on naiskond tulnud kahel korral naiste maleolümpia (2012, 2014) ja ühel korral naiste võistkondlike maailmameistrivõistluste (2017) võitjaks.
Musone
Musone saab alguse Macerata provintsis asuva Mazzolare mäe nõlvalt Matelicast idas ja Monte San Vicinost lõunas 975 meetri kõrguselt merepinnast. Jõgi voolab alguses kirdesse ja ületab Ancona provintsi piiri. Seejärel voolab ta kagusse, möödub Osimost lõuna poolt ja pöördub Loreto lähedal uuesti kirdesse. Jõgi suubub Aadria merre Numana ja Porto Recanati vahel, Numanast lõunas.
Geoturundus
Milliste klientideni geoturundusega jõutakse?
Kui ettevõte on huvitatud reklaamist, saab ta geoturunduse abil kindlaks määrata näiteks tunniajase sõiduteekonna kaugusel olevad kliendid ja saata reklaamflaierid just nendele. Kui ettevõte soovib laieneda, saab ta kindlaks määrata, millistes piirkondades on kõige suurem vastava toote või teenuse nõudlus. Kui ettevõte soovib välireklaami üles panna, aitab geoturundus määrata ära asukohad, kus on tõenäoliselt reklaamil kõige suurem mõju, võttes arvesse inimeste igapäevast liikumist ja teekonda. Veebipoodides ostlejate IP-aadresside põhjal saab kindlaks teha kliendi asukohariigi ja automaatselt suunata ta vastava keelega lehele. Lisaks saab IP-aadresside info põhjal suunata tarbijatele asjakohast reklaami (näiteks kuvataks Eesti IP-aadressiga tarbijale Eesti restoranide reklaami, mitte mõne naaberriigi omi) ja otsingumootorid kasutavad asukohta, hindamaks otsingutulemuste täpsust ja asjakohasust internetikasutajale. Näiteks tarbijale lähemal asuvad ettevõtted kuvatakse enne teisi.
Tarbijatele on võimalik saata sooduspakkumisi ja e-kuponge nende asukoha põhjal ükskõik mis ajal otse mobiilile.
Paljud suhtlusmeedia platvormid (näiteks Facebook, Instagram, Tripadvisor) võimaldavad klientidel oma asukohta määrata, näiteks märkida ära kohvikukülastus või restoranis söömine. Äriettevõtted saavad aga registreerijatele saata eripakkumisi ja reklaami.
Išlaužas
Išlaužas on küla Leedus Prienai rajoonis, Išlaužase valla keskus.
Küla on kalakasvatusmajandi „Išlaužo žuvis“ keskuseks. Išlaužases asuvad nii raamatukogu kui ka postkontor. Vaatamisväärsuseks on sealne aastal 1933 valminud katoliku kirik.
Küla tekkis endise Tyszkiewiczite mõisa juurde (mõisa peahoone ehitas Józef Godlewski). Aastal 1906 leidis aset mõisatööliste streik, ka aastal 1935 streikis seal ligi 300 kohalikku elanikku. Nõukogude ajal oli Išlaužas kalakasvatusmajandi keskasula.
Krimmi holm
Holm 21. sajandil
2000. aastate keskpaigas lõpetas töö Krimmi holmil tegutsenud kalatööstus Hako ja peagi osteti maa korruselamute ja ärihoonete rajamiseks. Esialgse plaani järgi pidid holmile tulema kuni 7-korruselised kortermajad, kuid linnaelanike ja looduskaitsjate vastuseisu tõttu kavandatud mahtusid vähendati. Aastaid viibinud ja 2008. aastal kinnitatud detailplaneeringu järgi jagati 7,5 hektari suurune ala 16 krundiks. Samal aastal alanud majandussurutise tõttu plaanid aga ei realiseerunud ja Krimmi holmil paiknesid lagunevad varemed kuni aastani 2022, mil maa soetas Scandium Kinnisvara AS. 2022. aasta suvel alustas Scandium Kinnisvara varemete lammutamisega, püsti jäeti märgiline veetorn ning sadamaait poolsaare lõpus. 2023. aastal plaanib ettevõtte alustada poolsaarel ehitustegevusega, et rajada esimeses etapis viis kortermaja. 2023. aasta kevadel püstitati poolsaare alguses seitse klaasmaja, et võimaldada huvilistel poolsaarel ööbida.
Asti ordulinnus
Asti linnuse piirkond ristisõdade ajal
pisi|Asti mõisa hoone linnuse kunagisel lõuna – edelaküljel
Linnuse rajamine
1281 asutasid Heermeister-Chroniki järgi ordumeister ja peapiiskop ühiselt Asti (Burtneck) kihelkonna.
1284. aastal ehitas ordumeister Wilhelm von Schauerburg (Wilken von Endorp) Asti linnuse. Selle daatumi linnuse tekkeks annavad baltisaksa (J. G. Arndt 1753) ja läti ajaloolased. , Hermann Warthberge kroonikas kirjutatakse, et see ordumeister rajas piirkonda mitmeid kirikuid, mis tollal sageli ehitati linnuste lähedusse. Hilisemate kroonikute väitel olevat see meister ehitanud 3 linnust: Volmari, Asti ja Trikāta.
1294 sõlmisid Riia peapiiskop ja Saare-Lääne piiskop kalastamiskokkuleppe Asti järvel. Kuigi peapiiskopkonna maad sinna ei ulatunud, näitab see seik piirkonna olulisust nii ordule kui ka peapiiskopile ja viimase pretensioone piirkonnale.
1305 kaebab peapiiskop paavstile, et ordu on hõivanud tema linnused ja Asti järve piirkonna, millele peapiiskop nähtavasti pretendeeris, kuna järve põhjaküljele ulatusid Metsepole maakonna liivlaste alad.
1305–1366 vahele paigutab Löwis of Menar linnuse rajamise aja. Arvatavast aluseks võttes sajandivahetuse suuremat sõjalist konflikti ordu ja peapiiskopi vahel.
1357 esines nimi mõningatel andmetel esimest korda dokumentides.
1366 mainitakse linnust (castrum Burtnik alias Astiyertwe) esimest korda kirjalikult peapiiskopi ja ordu vahelises tülis linnuse omandiõiguse üle.
1434 aastal väljaantud läänikirja järgi saab järeldada, et Asti linnus kuulus Võnnu komtuurkonda ("Welker landt und lantgudt belegen is im gerichte to Wenden und im kerspell to Burtenigh...").
15. sajandi kroonikates figureerib linnus pidevalt, kuna ordumeister peatus seal tihti ja andis välja hulga dokumente.
1523 esineb ordumeister Plettenbergi läänikirjas Asti kihelkond kujul Parochia Burtnicensis.
pisi|Linnuse põhjapoolses küljes asunud administratiivhoone põhjakülg. Jääb selgusetuks, kas on välikamina puhul kasutatud mingit linnuse ehitusdetaili või on lihtsalt improviseeritud
EMÜ SK
EMÜ SK ehk Eesti Maaülikooli spordiklubi on ülikooli juures tegutsev spordiklubi.
Asti ordulinnus
Linnus pärast orduriigi lõppu
1560. aasta 15. augustil tuli venelaste väesalk Viljandi alt, põletas hooneid Ruhja ja Asti ümbruses ja liikus edasi Riia Peapiiskopkonda. 18. augustil rüüstasid 40 000 venelast Volmari ja Võnnu ümbruses ja põletasid ka Asti (Burtnieki) mõisa (linnuse) maha.
EMÜ SK
Jalgpall
EMÜ SK jalgpall
Asti ordulinnus
Linnus pärast orduriigi lõppu
1562 läks Asti piirkond koos suurema osa Vana-Liivimaaga poolakate valdusse. Poola kuningas pantis selle koos kuue muu linnusega (Paide, Karksi, Helme, Ruhja, Härgmäe, Trikata) 8 aastaks Soome hertsogile Johanile, kes pani neid linnuseid valitsema ühe rahvusvahelise aferisti Johann Artzi. Kuna Rootsi kuningas hakkas Põhja-Liivimaal oma võimu kindlustama, vallutades Pärnu, Paide ja Karksi, hakkas Poola administraator Liivimaal Gotthard Kettler neid pandilinnuseid 1563. aastal tagasi vallutama.
EMÜ SK
Saalihoki
Eesti Maaülikooli SK mängib Saalihoki Meistriliigas
Aleksander Blumberg
Koostanud koos Neeme Laanepõlluga pioneerilaulikuid:
Asti ordulinnus
Linnus pärast orduriigi lõppu
1577 juulis–augustis vallutasid Vene väed Ivan Julma juhtimisel enamiku Põhja-Läti linnuseid, sealhulgas uuesti ka Asti.
1578–1582 oli Astis staarostiks rittmeister Johann Buering.
1582 sai linnus Poola kuninga Stefan Bathory loodud Võnnu piiskopkonna omanduseks. Burtnieki (Asti) staarostkonnas (Starostey Burtneck) elas ka palju piiskoppi esindanud inimesi
pisi|Linnusemäe põhjakülg. Mõisa ajal rajatud eenduv platvorm