cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ian Thorpe
Lapsepõlv
Lapsena oli Thorpe kloori vastu allergiline. Vesi ujumisbasseinis on aga klooritatud. Sellepärast osales ta elu esimesel ujumisvõistlusel alles 7-aastaselt koolipeol ja hoidis kogu distantsi jooksul pead veest väljas. Sellest kohmakast tehnikast hoolimata võitis ta ujumise. Pärastpoole sai ta allergiast üle.
1995 võistles ta Austraalia noorte meistrivõistlustel, võites pronksmedali 200 ja 400 m vabaujumises. Uus-Lõuna-Walesi noorte meistrivõistlustel võitis ta aga kõik 10 distantsi.
1996
1996 võitis Thorpe Austraalia noorte meistrivõistlustel Brisbane'is juba 5 kulda, 2 hõbedat ja 2 pronksi. Oma aegadega 400 m vabastiilis ja 200 m selili täitis ta Austraalia täiskasvanute meistrivõistluste normi, mis olid ühtlasi 1996. aasta suveolümpiamängude katsevõistlused. Thorpe oli kõigest 13 aastat ja 6 kuud vana ning tal polnud seetõttu šanssi medalile tulla: ta lõpetas neil aladel vastavalt 23. ja 36. kohaga.
Aasta lõpul kvalifitseerus Thorpe Austraalia meistrivõistlustele lühirajaujumises, mis olid ühtlasi 1997. aasta lühirajaujumise MM-i katsevõistlused. Thorpe pääses esimest korda Austraalia meistrivõistluste finaali, saades 400 m kompleksujumise kvalifikatsioonis 2. aja, aga finaalis ujus ta aeglasemalt ega pääsenud koondisse.
1997
Austraalia noorte meistrivõistlustel osales Thorpe kõigil 12 alal, pälvides 10 kulda ja 2 pronksi. Ühtlasi püstitas ta 6 Austraalia noorterekordit.
Austraalia meistrivõistlustel tuli ta 400 m ujumises pärast Kieren Perkinsi ja Daniel Kowalski vigastust (mõlemad olid sel alal olümpiamedali võitnud) ajaga 3.53,44 pronksmedalile, kaotades 16-aastasele Grant Hackettile. Thorpe püstitas oma vanuseklassi maailmarekordi ja arvati esimest korda Austraalia koondisse. 14 aasta ja 5 kuu vanusena oli ta läbi aegade noorim Austraalia koondislane. Selle rekordi eelmine valdaja oli lätlane Jānis Konrāds, kes oli olnud kuu aega vanem. Pääs koondisse ärgitas Thorpe'i keskenduma vabaujumisele ja loobuma muudest stiilidest.
Selle aasta Vaikse ookeani meistrivõistlused toimusid Jaapanis Fukuokas. Thorpe osales kahel distantsil. 200 meetris püstitas ta isikliku rekordi 1.51,46, millega ei pääsenud finaali, aga arvati teatekoondisse. Koos kaaslaste Michael Klimi, Ian van der Wali ja ankrumehe Hackettiga saavutas ta 4×200 m teateujumises ajaga 7.15,72 hõbemedali, kuld läks USA-sse 7.13,99-ga. 400 m vabaujumises pääses ta esimest korda individuaalselt rahvusvahelise võistluse finaali. Veel 300 m peal oli ta 5., aga vägeva lõpuspurdiga tõusis hõbemedalile, kaotades üksnes Hackettile (3.47,27 ja 3.49,64) ning püstitades isikliku rekordi.
1998
1998. aasta maailmameistrivõistlused ujumises toimusid Austraalias Brisbane'is. Thorpe osales kahel distantsil. 4×200 m teateujumises ujus ta nii eelujumises kui finaalis kolmandat vahetust. Austraalia sai eelujumiste parima aja. Finaali kaks parimat, sajandiku pealt võrset aega ujusid Michael Klim esimeses ja Thorpe kolmandas vahetuses. Austraalia tuli ülekaalukaks maailmameistriks Hollandi ja Suurbritannia ees, USA oli alles 5. Ühtlasi püstitas Austraalia meistrivõistluste rekordi 7.12,48. 400 m vabaujumise kvalifikatsioonis saavutasid parimad ajad Itaalia ujuja Emiliano Brembilla, Thorpe ja Hackett. Finaalis parandasid nad oma aegu veelgi. Hackett oli veel 300 m peal 2,29 sekundiga Thorpe'i ees liider ja veel 350 m peal oli vahe 1,53 sekundit, aga viimase käelöögiga suutis Thorpe võita. Thorpe tuli individuaalseks maailmameistriks 3.46,29-ga Hacketti (3.46,44) ees ja sai kõigi aegade noorimaks individuaalseks maailmameistriks ujumises.
Järgnesid Austraalia meistrivõistlused, mis olid ühtlasi 1998. aasta Rahvaste Ühenduse mängude katsevõistlused. Thorpe võitis 200 m 1.47,24-ga, mis oli kiirem kui Klimi võiduaeg maailmameistrivõistlustel. Ta võitis ka 400 m ja tuli 100 meetris 50,36-ga hõbemedalile. Seetõttu pääses ta Austraalia koondisse kolmel üksikalal.
Rahvaste Ühenduse mängud toimusid Malaisia pealinnas Kuala Lumpuris. 200 meetris said Thorpe, Klim ja Daniel Kowalski kolmikvõidu, Thorpe'i võiduaeg oli 1.46,70, mis oli kõigest sajandiksekundi võrra nõrgem Giorgio Lamberti maailmarekordist. Järgnes 4×200 m teateujumine, kus Daniel Kowalski, Ian Thorpe, Matthew Dunn ja Michael Klim püstitasid maailmarekordi 7.11,86. Eelmine rekord 7.11,95 oli 1992. aastast kuulunud SRÜ-le. 100 m vabaujumises sai Austraalia jällegi kaksikvõidu (Klim võitis), aga Thorpe jäi 50,21-ga alles 4. kohale. Kuid 4×100 m teateujumises saavutas Austraalia ülekaaluka võidu (Thorpe ujus kolmandat vahetust). Neljanda kulla sai Thorpe 400 m vabaujumises isikliku rekordi 3.44,35-ga, kolmikvõidu tõid Hackett ja Kowalski. Kieren Perkinsi maailmarekord jäi 0,55 sekundi kaugusele.
1999
1999. aasta algul ennustasid kommentaatorid, et Thorpe ületab nii 200 kui 400 m maailmarekordi. Esimene võimalus selleks saabus märtsis Brisbane'is Austraalia meistrivõistlustel, mis olid katsevõistlusteks maailmameistrivõistlustele lühirajaujumises. Thorpe võitiski 400 m isikliku rekordiga, kuid Perkinsi maailmarekord jäi 0,05 s kaugusele. Seevastu 200 meetris möödus Hackett viimasel 50 meetril Thorpe'ist ja võitis ise, kusjuures maailmarekord jäi püsima. Hackett ületas rekordi ise järgmisel päeval teateujumises. 100 m vabaujumises püstitas Thorpe samuti isikliku rekordi 49,98.
Maailmameistrivõistlused toimusid Hongkongis. 200 meetris püstitas Thorpe maailmarekordi 1.43,28 ja Klim tõi 1.43,78-ga kaksikvõidu, kolmas oli Hollandi ujuja Pieter van den Hoogenband. Ent 400 meetris võitis Hackett maailmarekordiga 3.35,01, jättes Thorpe'i 3.35,64-ga hõbemedalile, kolmas oli Itaalia ujuja Massimiliano Rosolino. 4×100 m teateujumises võitis Austraalia samuti, aeg oli 3.11,21. Ent USA oli kohal alamõõdulise võistkonnaga ja peale Jenny Thompsoni ei tulnud ükski ameeriklane medalile.
1999. aasta Vaikse ookeani meistrivõistlused ujumises toimusid Sydneys. Need olid ühtlasi eelolümpiaks. Esimest korda näitas Austraalia televisioon ujumisvõistlustest otseülekannet, sest oodati Thorpe'i ja teiste austraallaste edu. 400 meetris parandaski Thorpe maailmarekordit ligi 2 sekundiga, saades ajaks 3.41,83. Kaksikvõidu tõi Hackett 3.46,02-ga. Samal õhtul tõi Thorpe ankrumehena Austraalia võidule 4×100 m ujumises, edestades USA-d (3.16,08 ja 3.16,81). See oli esimene kord Vaikse ookeani meistrivõistlustel ujumises, mil USA selle ala kaotas. Järgmisel päeval püstitas Thorpe 200 meetri kvalifikatsioonis maailmarekordi 1.46,34, ületades Hacketti maailmarekordi 0,33 sekundiga. Järgmisel päeval parandas ta seda finaalis veelgi, saades ajaks 1.46,00. Klim tõi 1.47,40-ga kaksikvõidu. Ja veel üks päev hiljem ületas Austraalia 4×200 m meeskond maailmarekordi enam kui 3 sekundiga, edestades jällegi USA-d, kes samuti vanast rekordist jagu sai (7.08,79 ja 7.11,66). Thorpe ujus avavahetust ajaga 1.46,28, teisi vahetusi ujusid Bill Kirby, Grant Hackett ja Michael Klim. Seega püstitas Thorpe neljal järjestikusel päeval maailmarekordi.
2000
2000. aasta suveolümpiamängud toimusid Sydneys ja Thorpe oli ajakirjanduse tohutu surve all. Ajakirjandus ootas Thorpe'ilt palju maailmarekordeid ja pidas kuldmedalite saamist enam-vähem formaalsuseks. Näiteks Sydney ajaleht Daily Telegraph nimetas teda oma esilehel suurte tähtedega võitmatuks.
400 meetris kerkis tema peakonkurendiks Rosolino. Itaalia Olümpiakomitee enne olümpiat tehtud salajased testid näitasid Rosolino veres ebaloomulikult kõrget kasvuhormooni taset. Võistlused toimusid 16. septembril. Thorpe püstitas eelujumiste parima aja 3.44,65, ka Rosolino võitis oma eelujumise (3.45,65). Finaalis oli Rosolino veel 300 m peal kehapikkuse võrra ees, aga lõpuseinani jõudis Thorpe kolme kehapikkuse võrra ees, püstitades maailmarekordi 3.40,59. Pronksmedal läks Klete Kellerile USA-st (3.47,00) ja Grant Hackett oli 7.
4×100 meetris polnud USA veel kellelegi olümpiamängudel kaotanud, aga Klim püstitas avavahetuses maailmarekordi 48,18. Järgmisi vahetusi ujusid Ashley Callus ja Chris Fydler. Thorpe ujus viimast vahetust ja läks rajale koos ameeriklase Gary Hall nooremaga, viimasest käepikkuse võrra eespool. Alguses Hall sprintis ja läks poole maa peal liidriks, kuid Thorpe tegi vahe tagasi ja viimase käelöögiga tõi kuldmedali korraldajatele. Tulemuseks oli maailmarekord 3.13,67 (USA 3.13,86).
200 meetris oli Thorpe'i peakonkurent van den Hoogenband, kes enne võistlusi pidas Thorpe'i endast tugevamaks. Võistlused peeti 17. ja 18. septembril. Kumbki võitis oma eelujumise ja poolfinaali. Nii eelujumises kui poolfinaalis oli Thorpe'i järel teine Rosolino. Finaalis alustas Thorpe kiiremini kui tavaliselt, oli poole maa peal van den Hoogenbandil peaaegu kõrval ja 150 m peal võeti neile sama aeg, aga siis Thorpe väsis ja pidi leppima hõbemedaliga (1.45,35 ja 1.45,83). Rosolino sai pronksmedali.
4×200 meetris võitsid USA ja Austraalia 19. septembril oma eelujumise, Austraalia 3 sekundit parema ajaga (7.14,27 ja 7.17,22). Finaalis ujus Thorpe avavahetust ja saavutas seal enam kui 3-sekundilise edu. Ka ülejäänud austraallased edestasid oma vahetuse ameeriklast ja võitsid maailmarekordi 7.07,05-ga (USA 7.12,64). Ainult 6 sajandikku jäi USA-d lahutama pronksmedalist ja Hollandist.
23. septembril osales Thorpe ka 4×100 m kompleksi eelujumises, milleks Austraalia pani välja teise koondise. Thorpe'ist oli viimases vahetuses parem üksnes Rootsi ujuja Stefan Nystrand (Rootsi ei pääsenud finaali). Finaalis ujus Austraalia esinduskoosseis ja iga selle ujuja sai parema aja kui eelujumises olnud teise koosseisu mees, kuid USA võitis maailmarekordiga 3.33,73. Austraalia sai 3.35,27-ga hõbeda. Hõbemedal anti ka Thorpe'ile.
Kolme kuld- ja kahe hõbemedaliga oli Thorpe nende olümpiamängude edukaim sportlane. Aasta lõpul nimetati ta Austraalia aasta ujujaks, aga van den Hoogenband maailma aasta ujujaks.
2001
Märtsis toimusid Austraalia meistrivõistlused Hobartis. Need olid ühtlasi valikvõistlused Fukuokas toimuvatele selle aasta maailmameistrivõistlustele. Thorpe võitis hakatuseks 400 m, jäädes oma maailmarekordist maha kõigest 0,17 sekundit. Kuna MM-i kavasse oli võetud 800 m, siis proovis ta järgmisel päeval jõudu sellelgi alal. Viimasel sajal meetril tõrjus ta tagasi Hacketti rünnakud ja parandas alates 1994 Perkinsi nimel olnud maailmarekordit üle 4 sekundi. Lõpuks võitis ta 200 m maailmarekordiga 1.44,69, ületades van den Hoogenbandi maailmarekordi 0,66 sekundiga. Temast sai kolmas mees, kes hoidnud korraga enda käes kolme individuaalset maailmarekordit (kaks esimest olid Jānis Konrāds ja USA ujuja Tim Shaw). Seejärel võitis ta ka 100 m isikliku rekordiga 49,05, saades esimeseks Austraalia ujujaks pärast Jānis Konrādsit 1959, kes hoidnud enda käes kõiki Austraalia meistri tiitleid vabaujumises sajast kaheksasaja meetrini.
2001. aasta maailmameistrivõistlused ujumises algasid Thorpe'i jaoks 200 m vabaujumisest. Thorpe alustas tagasihoidlikult ja oli poolel maal oma maailmarekordist 2 sekundit maas ja veel viimases pöördes 0,93 sekundit maas, aga marulise spurdiga püstitas ta uue maailmarekordi 1.44,06. Samal õhtul ujuti 4×100 m vabalt ja Thorpe'i päralt oli viimane vahetus. Ta läks sellele väga väikese eduga USA ujuja Jason Lezaki ees, aga ujus kõigi aegade kiireima viimase vahetuse 47,87 ja Austraalia võitis ajaga 3.14,10, USA jäi seevastu medalita. 800 m ujumises saatis ta Hackettit esimesed 750 m, jäädes temast kehapikkusega maha, aga lõpuspurdiga edestas teda kehapikkuse võrra. Ta võitis ajaga 7.39,16, parandades oma maailmarekordit enam kui 2 sekundiga. Järgnes 200 m ujumine van den Hoogenbandi vastu, kus ta seekord ujus nii nagu tavaliselt: laskis Hoogenbandil kolmveerand distantsi juhtida ja võitis viimasel veerandil maailmarekordiga 1.44,06. 100 meetris püstitas ta isikliku rekordi 48,81, mis aga andis kõigest 4. koha. Edasi tuli 4×200 m teateujumine, kus Hackett, Klim, Kirby ja Thorpe parandasid maailmarekordit enam kui 2 sekundiga ja edestasid hõbeda pälvinud Itaaliat enam kui 6 sekundiga. Viimaseks osales Thorpe 4×100 m kompleksujumises ja läks viimasele vahetusele kehapikkuse võrra tagapool 100 m maailmameistrist Anthony Ervinist. Nende vahe oli samasugune ka poolel distantsil, ent viimasel viiel meetril suutis Thorpe mööduda ja ajaga 3.35,35 maailmameistritiitli Austraaliasse tuua.
Thorpe oli esimene, kes võitnud ühtedelt maailmameistrivõistlustelt 6 kulda, ja esimene pärast Shaw'd 1974, kes võitnud MM-il 200, 400 ja 800 meetrit. Ühtlasi aitas Thorpe tugevalt laasa sellele, et Austraalia oli selle MM-i parim ujumisriik (viimati oli Austraalia mõnel suurvõistlusel kõige rohkem kuldmedaleid võitnud 1956. aasta suveolümpiamängudel Melbourne'is).
2002
Märtsis toimusid Austraalia meistrivõistlused Brisbane'is, mis olid valikvõistlusteks 2002. aasta Rahvaste Ühenduse mängusele. Thorpe ei püstitanud ühtki maailmarekordit ja seda polnud juhtunud 1999. aastast saadik. Siiski võitis ta oma tavalised alad, sealhulgas 100 m, ja ujus prooviks ka 100 m selili, lõpetades teisena. See pani ajakirjanduse rääkima sellest, et ta võib korrata Mark Spitzi saavutust, seitset olümpiavõitu, mida Thorpe ise eitas.
Vähem kui kuu aega hiljem toimusid Yokohamas Vaikse ookeani mängud ujumises. Thorpe alustas võiduga 400 meetris ajaga 3.45,28 Hacketti ees (3.45,99), kolmas oli Klete Keller (3.48,40). Need ajad olid tavalisest märksa nõrgemad, kuid hiljem selgus, et Thorpe ja Hackett olid kokku leppinud mitte väga pingutada, vaid hoida jõudu samal päeval toimunud 4×100 m ujumiseks, kus Hackett ujus kolmandat ja Thorpe viimast vahetust. Austraalia võitis selle, kusjuures Thorpe ujus jällegi viimases vahetuses Lezakist mööda, ajad 3.15,15 ja 3.15,41. Järgmiseks võitis Thorpe 200 m meistrivõistluste rekordiga 1.44,75 Hacketti ees (1,45,84). Seejärel võitis Austraalia ka 4×200 m USA ees, mille eest ujus noor Michael Phelps (7.09,00 ja 7.11,81). Austraalia sai kaksikvõidu isegi 100 m vabastiilis (Thorpe 48,84 ja Callus 49,26). Üksnes viimast ala ei suutnud Phelps võita: kuigi ta ujus kõigi aegade teise tulemuse viimases vahetuses 47,20, tuli alla jääda maailmarekordi 3.33,48 püstitanud USA-le (Austraalia 3.34,84).
2003
2003. aasta Austraalia meistrivõistlused toimusid Sydneys. Thorpe ei ohustanud ühtegi maailmarekordit, võites 400 m üle 2 sekundi rekordist aeglasemalt ja 200 m üle 1 sekundi rekordist aeglasemalt, mõlemad Hacketti ees. 100 meetris jagas ta 49,05-ga koos Callusega esikohta. Siiski püstitas ta 200 meetri kompleksis Rahvaste Ühenduse rekordi ajaga 2.00,11.
2003. aasta maailmameistrivõistlused ujumises toimusid Hispaanias Barcelonas. Esimesel õhtul võitis Thorpe 400 meetrit ja Hackett tõi kaksikvõidu (3.42,58 ja 3.45,17). Kuigi Thorpe'i aeg oli tema maailmarekordist 2½ sekundit nõrgem, sai temast siiski läbi aegade esimene ujuja, kes samal alal kolm korda maailmameistriks tulnud. 200 meetris alustas van den Hoogenband märksa kiiremini Thorpe'i maailmarekordigraafikust, aga lõpuks pani Thorpe oma üleoleku maksma (1.45,14 ja 1.46,43). Hackett sai 1.46,85-ga pronksmedali. Esimest korda elus sai Thorpe suurvõistluste medali 100 meetris: ta kaotas küll Aleksandr Popovile Venemaalt (48,42) ja van den Hoogenbandile (48,68), kuid võitis 48,77-ga pronksi. 4×200 meetris kaotas Hackett avavahetuses Phelpsile, aga ülejäänud austraallased (Craig Stevens ja Nicholas Sprenger) oma vahetuse ameeriklast võitsid. Thorpe läks viimases vahetuses rajale tillukese eduga Kelleri ees, aga võitis teda 1,58 sekundiga ja lõpuks oli Austraalia edu 1,68 sekundit (7.08,58 ja 7.10,26). 4×100 meetri teatemeeskonda nõrgendas Michael Klimi vigastus ja Austraalia pidi leppima neljanda kohaga; võitis Venemaa USA ja Prantsusmaa ees. Lõpuks toimus 200 m kompleksujumine, kus Thorpe püstitas taas Rahvaste Ühenduse rekordi 1.59,66. See andis siiski üksnes hõbemedali, sest maailmarekordiomanik Phelps parandas oma tulemust veelgi ja võitis 1.56,04-ga, järgnesid Massimiliano Rosolino (1.59,71) ja senine maailmameistrivõistluste rekordi valdaja Jani Sievinen Soomest (1.59,98).
Maailmameistrivõistlustel kogusid Thorpe ja Hackett mõlemad kaks kulda, hõbeda ja pronksi, aga juba oli algamas Phelpsi ajastu, kes kogus 3 kulda ja 2 hõbedat, sealjuures oli Phelps ainsana kogunud 3 individuaalkulda. Naistest võitis 3 individuaalkulda Saksamaa pikamaaujuja Hannah Stockbauer. Thorpe ja Hackett valiti ühiselt Austraalia aasta ujujateks, aga maailma aasta parimaks ujujaks valiti Phelps.
2004
2004. aastal lubas Phelps võtta olümpiamängudelt 7 kuldmedalit. Thorpe väitis, et see olevat võimatu, ja selle märgiks loobus kompleksujumises olümpiakoha taotlemisest. Siiski võitis Phelps selle aasta olümpiamängudel 6 kulda ja 2 pronksi ning 2008. aastal koguni 8 kulda.
2004. aasta Austraalia meistrivõistlused toimusid Sydneys. Thorpe võitis 100 ja 200 m, kuid 400 m eelujumise stardis kummardus liiga kaugele üle basseini serva, kaotas tasakaalu ja kukkus vette. See loeti valestardiks ja Thorpe diskvalifitseeriti. Teise koha võitis Craig Stevens, kes sattus avalikkuse suure surve alla, et ta oma kohast loobuks. Sõna võttis isegi Austraalia peaminister John Howard, kes nimetas seda tragöödiaks. Lõpuks Stevens loobuski ja tegi selle avalikuks teleintervjuus, mille eest talle maksti. See omakorda tekitas avalikkuses arutelu, kas niisugune käitumine oli eetiline, ja seda tõlgendati nii, et Stevensi loobumisotsus oli ostetud.
2004. aasta suveolümpiamängud toimusid Ateenas. Thorpe ja Phelps olid vastamisi neljal alal: kummaski vabastiili teateujumises ning 100 ja 200 meetris.
Thorpe'i esimene ala oli 400 meetrit 14. augustil. Eelujumiste kiireima aja 3.46,36 ujus Hackett. Oma eelujumise võitsid ka Thorpe ja Rosolino. Lisaks neile pääsesid finaali näiteks USA ujuja Klete Keller ja Aasia rekordi ujunud jaapanlane Takeshi Matsuda, kes finaalis seda veelgi parandas. Thorpe suutis võita ajaga 3.43,10, aga lõpuspurt ei kukkunud seekord välja, vastupidi, Hackett sai ta peaaegu kätte (3.43,36). Keller sai USA rekordi 3.44,11-ga pronksi.
4×100 meetri teateujumine toimus 15. augustil. Eelujumise läbis Austraalia ilma Thorpe'i ja Klimita oma nimel olevast maailmarekordist 4 sekundit nõrgema ajaga 3.17,64, mis andis 6.–7. koha. Kuid finaalis tuli Klim avavahetuselt alles 4. kohal ja viimases vahetuses ei pingutanud Thorpe kuigivõrd, saades sellel alles 5. aja. Austraalia sai 3.15,77-ga 6. koha, kusjuures 4. koht jäi 0,02 sekundi kaugusele. Kulla võitis LAV maailmarekordi 3.13,17-ga, hõbeda Holland ja pronksi USA.
200 meetri eelujumised ja poolfinaalid toimusid 15. augustil. Eelujumiste parima aja 1.47,22 ujus Thorpe, järgnesid van den Hoogenband, Brembilla, Keller ja Phelps, Hackett oli seitsmes. Kõik nad said ka poolfinaalist edasi. Järgmisel päeval finaalis alustas van den Hoogenband kiiresti ja poolel maal edestas maailmarekordit enam kui sekundiga, kuid Thorpe möödus temast viimasel basseinipikkusel, võites olümpiarekordiga 1.44,71. Järgnesid van den Hoogenband (1.45,23) ja Phelps (USA rekord 1.45,32). Keller oli neljas, Hackett viies.
100 m vabalt ujuti 17. augustil. Thorpe ja van den Hoogenband võitsid oma eelujumise, kuid hollandlase 48,70 järel oli parim aeg leedulasel Rolandas Gimbutisel (48,85). Poolfinaalis oli Thorpe'i aeg halvem (49,21) ja ta pääses finaali viimasena, edestades 0,02 sekundiga Aleksandr Popovi. Gimbutis jäi 49,75-ga 14. kohale. Finaali alustasid kõige kiiremini lõuna-aafriklased, aga lõpuks suutis van den Hoogenband 48,17-ga tiitlit kaitsta. Thorpe võitis 48,56-ga pronksmedali ja temast sai esimene ujuja, kes võitnud olümpiamedali nii 100, 200 kui 400 meetri vabaujumises.
Samal päeval toimus 4×200 m vabaujumine. Varumeestega ujunud USA ja Austraalia võitsid kumbki oma eelujumise. Finaalis ujusid Hackett, Klim ja Sprenger välja 1,48-sekundilise kaotuse USA-le ja Thorpe ei suutnud seda Kelleri vastu tasa teha: puudu jäi 0,13 sekundit (7.07,33 ja 7.07,46). Austraallaste maailma- ja olümpiarekord jäid siiski püsima.
Ujujakarjääri lõpp
Pärast olümpiamänge lõpetas Thorpe võistlemise ja jättis vahele järgmise aasta maailmameistrivõistlused, kus Hackett võitis kolm pikemat vabaujumisdistantsi.
2006. aasta alguses kvalifitseerus ta Austraalia koondisse 2006. aasta Rahvaste Ühenduse mängudeks 100 ja 200 meetris, jättes vahele 400 meetrit, kuid ta ei osalenud mängudel bronhiidi tõttu.
21. novembril 2006 teatas 24-aastane Thorpe oma ujujakarjääri lõpetamisest.
2007. aasta märtsis kirjutas prantsuse spordileht L'Equipe Thorpe'i 2006. aasta mais antud positiivsest dopinguproovist. Lehe teatel näitas Thorpe'i dopinguproov ebatavaliselt kõrget hormoonitaset. Austraalia antidopingukomisjon ei selgitanud seda asja, kuid Rahvusvaheline Ujumisföderatsioon andis asja arutamise Rahvusvahelisele spordiarbitraaži kohtule. Thorpe ise lükkas kõik dopingu kasutamise süüdistused tagasi ja selgitas, et pole kunagi keelatud aineid kasutanud. 2007. aasta augustis vabastas Austraalia antidopingukomisjon Asada Thorpe'i dopingusüüdistusest ja novembris teatas ka FINA tema vabastamisest süüdistusest.
2. veebruaril 2011 teatas Ian Thorpe, et tuleb tippsporti tagasi, ja treenis 2012. aasta suveolümpiamängudeks. Austraalia katsevõistlustel osales ta 100 ja 200 meetri distantsil, kuid olümpiapääset lunastada ei suutnud.
Saavutused
pisi|Ian Thorpe'i šokolaad pisi|Ian Thorpe'i jook Jaapanis pisi|Ian Thorpe'i nimeline veekeskus Sydneys. Arhitekt [[Harry Seidler]]
Termodünaamika esimene seadus
Termodünaamika esimene seadus on sisuliselt energia jäävuse seadus.
See on edasiarendus mehaanilise energia jäävusest võttes arvesse ka kehade siseenergia ning soojuse kui energiaülekandevormi olemasolu. (Näiteks hõõrdumise esinemisel on mehaanilise energia jäävus rikutud, kuna osa mehaanilisest energiast muundub siseenergiaks - soojuseks.)
Termodünaamika esimest seadust võib ka sõnastatada järgnevalt: "Igiliikuri (perpetuum mobile) ehitamine on võimatu." See tähendab, et ei ole võimalik ehitada masinat (seadet), mis teeks tööd ilma väliskeskkonnast saadava soojuseta (energiata).
Termodünaamika esimene seadus sätestab, et keha siseenergia (U) saab muutuda tänu soojushulgale (Q), mis saadakse väliskeskkonnast ning tööle (A), mida süsteem teeb välisjõudude vastu:
kus Q on soojushulk, mille keha saab väliskeskkonnalt ning A on töö, mida keha teeb välisjõudude vastu (juhul kui keha annab soojust ära, siis on Q negatiivne; kui välisjõud teevad tööd, siis on A positiivne).
Kõige lihtsam töö vorm on mehaaniline töö. Näiteks gaas teeb paisumisel tööd
Diferentsiaalkujul saab esimest seadust esitada järgnevalt:
Kui teha lihtsustus ning vaadelda sama protsessi ühe mooli ühe kraadilise muutuse jaoks, siis saab termodünaamika I seaduse esitada kujul:
Universaalne gaasikonstant näitab tööd, mida teeb üks mool ideaalgaasi, paisudes isobaariliselt nii palju, et tema temperatuur tõuseb ühe kraadi võrra.
Hispaania Eurovisiooni lauluvõistlusel
Hispaania tegi oma debüüdi Eurovisiooni lauluvõistlusel 1961. aastal, jäädes üheksandaks.
Alates 1999. aastast kuulub Hispaania "Suurde nelikusse" (koos Prantsusmaa, Saksamaa ja Suurbritanniaga) ning on automaatselt lubatud osaleda kõigis finaalides olenemata tulemustest, sest Hispaania on üks neljast suurimast EBU majanduslikest toetajatest. 2011. aastast, kui osaleb jälle Itaalia, nimetatakse seda gruppi "Suureks viisikuks".
Hispaania on saavutanud võidu kahel korral. Esimese neist 1968. aastal lauluga "La, la, la", mida laulis Massiel ja teise kohe aasta hiljem, 1969, kui Eurovisiooni võitjaid oli neli. Sellel korral tõi Hispaaniale võidu Salomé, lauluga "Vivo Cantando". Hispaania on siiski korraldanud võistlust ainult ühel korral. Seda 1969. aastal. Kuna teisel korral jagas Hispaania võitu kolme riigiga, siis loosi tahtel sai korraldamisõiguse Holland.
Hispaaniat esindas 50. aasta juubelikontserdil – "Õnnitlused: 50 aastat Eurovisiooni, nende 1973. esinduslaul "Eres Tu", mida esitas sel ajal Mocedades. Laul valiti internetihääletuse ja telefonihääletusega läbi aegade neljateistkümne parima Eurovisiooni loo hulka.
1968. aastal oleks Hispaaniat pidanud esindama algselt Joan Manuel Serrat, kuid tema soov laulda katalaani keeles ei olnud francoistlikule režiimile vastuvõetav, mistõttu ta vahetati Massieli vastu, kes laulis sama laulu hispaania keeles.
Eelvalikud
Kuni 1999. aastani valiti Hispaania esindajad võistluseta rahvusringhäälingu TVE poolt. Olid ka erandeid nagu 1971. aastal korraldatud "Passaporte a Dublín". 2000. ja 2001. aastal korraldas TVE riikliku eelvooru "Eurocanción", kus valiti esitaja, kuid mitte laul. Aastatel 2000–2004 korraldati tõsielusaade "Operación Triunfo", kus valiti riiki esindav laul ja esitaja(d). Hiljem otsustas TVE, et seda enam ei korraldata. 2005. aastal korraldati rahvuslik eelvoor, kus rahvas valis laulu nende laulude seast, mis tundmatud artistid olid TVE-le saatnud. Tulemused ei olnud head ning 2006. aastal kasutati taas võistluseta valikut lõpetades lõppvõistlusel sama tulemusega. 2007. aastal tehti otsus, et esitaja leitaks saate "Misión Triunfo 2007" kaudu. Tulemus oli jälle sama.
Hääletamise ajalugu (1975–2019 finaalid)
Hispaania on andnud kõige rohkem punkte järgmistele riikidele:
Hispaania on saanud kõige rohkem punkte järgmistelt riikidelt:
Konqueror
Konqueror on Unixile ja Unixi-laadsetele operatsioonisüsteemidele loodud KDE keskkonnas toimiv arvutiprogramm, mis täidab nii brauseri kui ka failihaldusprogrammi ülesandeid.
Brauserina kasutab see veebilehtede kuvamiseks KHTML-esitlusmootorit.
Zheng Jie
Zheng Jie (hiina 郑洁 (Zhèng Jié), sündinud 5. juulil 1983 Chengdus) on Hiina naistennisist.
Zheng Jie on võitnud üksikmängus neli ITF turniiri ja kolm WTA turniiri. Paarismängus on ta võitnud 12 WTA turniiri ja 16 ITF turniiri. Tema kõrgeim koht WTA edetabelis on olnud 15. (18. mail 2009) üksikmängus ja 3. (10. juulil 2006) paarismängus. 19. aprilli 2010 seisuga on ta maailma 22. reket üksikmängus ja 14. reket paarismängus.
Tema läbilöök elukutselisse tennisesse toimus 2002, kui ta kõigepealt jõudis 50 000 USA dollari suuruse auhinnafondiga turniiril Jaapanis Fukuokas poolfinaali ning seejärel võitis järjest kaks 25 000 USA dollari suuruse auhinnafondiga turniiri, vastavalt Shanghais ja Tianjinis. Aasta lõpuks tõusis ta WTA edetabelis 183. kohale.
2005
Esimest korda jõudis Zheng WTA turniiri finaali 14. jaanuaril 2005 Austraalias Hobartis. Samal päeval pidas ta nii üksikmängu kui ka naispaarismängu finaali ja võitis mõlemad. Üksikmängus alistas ta Gisela Dulko (Argentina) 6:2, 6:0 ning paarismängus koos Yan Ziga Anabel Medina Garriguesi (Hispaania) ja Dinara Safina (Venemaa) 6:4, 7:5.
2006
2006. aastal tõusis ta koos Yan Ziga naispaarismängijate tippu, võites kaks suure slämmi turniiri. Austraalia lahtistel alistasid nad kolmandas ringis 7. asetusega Jelena Dementjeva (Venemaa) ja Flavia Pennetta (Itaalia) 6:1, 6:2, veerandfinaalis 4. asetusega Virginia Ruano Pascuali (Hispaania) ja Paola Suáreze (Argentina) 4:6, 7:5, 6:1, päästes teises setis kolm matšpalli, poolfinaalis 9. asetusega Shinobu Asagoe (Jaapan) ja Katarina Srebotniku (Sloveenia) 6:2, 7:6 (7:2) ning finaalis 1. asetusega Lisa Raymondi (USA) ja Samantha Stosuri (Austraalia) 2:6, 7:6 (9:7), 6:3. Finaalis päästsid nad teises setis 2 matšpalli.
Samal aastal Wimbledoni turniiril alistasid nad veerandfinaalis 7. asetusega Liezel Huberi (LAV) ja Martina Navratilová (USA) 4:6, 6:4, 6:0, poolfinaalis 2. asetusega Cara Blacki (Zimbabwe) ja Rennae Stubbsi (Austraalia) 6:2, 7:6 (7:3) ning finaalis Ruano-Pascuali ja Suáreze 6:3, 3:6, 6:2. Sellega said nad esimesteks hiinlasteks, kes iial Wimbledoni võitnud, ja Zheng sai läbi aegade esimeseks hiinlaseks, kes võitnud oma tennisekarjääri jooksul miljon dollarit auhinnaraha.
Samal turniiril osales Zheng ka segapaarismängus koos Maksim Mirnõiga (Valgevene). Nad olid asetatud teisena ning jõudsid poolfinaali, kus kaotasid asetamata Bob Bryanile ja Venus Williamsile (USA) 5:7, 5:7.
Lisaks WTA turniiridele võitis Zheng sel aastal veel kaks WTA turniiri üksikmängus ja koos Yan Ziga neli WTA turniiri paarismängus.
Detsembris osales Zheng Kataris Dohas Aasia mängudel. Ta saavutas seal esikoha nii üksikmängus kui koos Yan Ziga paarismängus.
Aasta lõpus osales Zheng veel Hiina meistrivõistlustel, kus tuli Hiina meistriks üksikmängus, alistades finaalis kolmes setis Yan Zi.
2008
thumb|Zheng Jie jõudis [[2008 USA lahtistel 3. ringi.]] 2008. aasta Wimbledoni turniiril pääses Zheng üksnes wild cardiga, sest eelmise aasta oli rikkunud vigastus, mis paiskas ta maailma edetabelis aasta lõpuks isegi 163. kohale. Sellest hoolimata jõudis ta läbi aegade esimese hiinlasena poolfinaali, kus kaotas Serena Williamsile (USA) 6:2, 7:6 (7:5). 3. ringis oli ta alistanud maailma esireketi Ana Ivanovići (Serbia) 6:1, 6:4. See oli tema elu esimene võit maailma esikümne mängija üle üksikmängus. Kogu oma võidusumma annetas ta oma koduprovintsis toimunud 2008. aasta Sichuani maavärina ohvrite heaks.
2008. aasta Pekingi olümpiamängudel võitis ta paarismängus koos Yan Ziga pronksmedali. Avaringis võitsid nad Slovakkia paari Daniela Hantuchová – Janette Husárová 6:1, 7:6 (11:9), teises ringis Šveitsi paari Emmanuelle Gagliardi – Patty Schneider 6:3, 7:6 (7:2) ja kolmandas Venemaa paari Svetlana Kuznetsova – Dinara Safina 6:3, 5:7, 10:8. Poolfinaalis kaotasid nad Hispaania paarile Anabel Medina-Garrigues – Virginia Ruano-Pascual 4:6, 6:7 (5:7). Pronksimängus võitsid nad Ukraina paari Aljona ja Katerina Bondarenko 6:2, 6:2.
Ka üksikmängus jõudis Zheng 3. ringi, kus kaotas 4:6, 3:6 Safinale.
Isiklikku
Zheng Jie on abielus oma treeneri Zhang Yu'ga.
Kahkjas tutik
Kahkjas tutik (Orthotrichum pallens) on tutiku perekonda kuuluv samblaliik.
Seda sammalt leidub puutüvedel, harva ka graniidil.
Andreas Schlütter
Andreas Schlütter (sündinud 17. augustil 1972 Suhlis) on Saksamaa endine murdmaasuusataja.
Hessen
Hessen on Saksamaa liidumaa.
Haldusjaotus
Hesseni liidumaa jaguneb halduslikult 3 ringkonnaks (Darmstadt, Gießen, Kassel), mis omakorda jagunevad 21 kreisiks ja 5 kreisivabaks linnaks.
150px|pisi|Hesseni lipp (Landesdienstflagge)
Hesseni valitsejad
Pärast Philipp Suuremeelse surma 1567. aastal jagati hertsogiriik tema nelja poja vahel Hessen-Kassel, Hessen-Marburg, Hessen-Rheinfels ja Hessen-Darmstadti maakrahvkondadeks. Järgnevate vürstiriikide juhtide surma järgse valduste jagamise tulemusel järeltulijate vahel jagunes piirkond veelgi väiksemateks valdusterritooriumiteks: Hessen-Homburgi, Hessen-Rumpenheimi, Hessen-Philippsthali, Hessen-Philippsthal-Barchfeldi, Hessen-Eschwege, Hessen-Rheinfelsi, Hessen-Rheinfels-Rotenburgi, Hessen-Rheinfels-Wanfriedi, Hessen-Butzbachi, Hessen-Braubachi, Hessen-Darmstadt-Itteri, Hessen-Marburgi ja Hessen-Hanau maakrahvkondadeks.
Suurema maa-ala ja võimsuse säilitas Hessen-Kasseli maakrahv, kes ka domineeris piirkonnas kuni 19. sajandi alguseni.
Harilik lõhistanukas
thumb|Harilik lõhistanukas
Harilik lõhistanukas (varem ka harilik rahnik; Schistidium apocarpum) on samblaliik lõhistanuka perekonnast.
Sammal kasvab valdavalt kividel, eriti lubjakividel, graniidil ja tahkunud tsemendil. Mõnikord võib teda kohata ka tolmustel puutüvedel.
Sambla Grimmia ovalis kohta vaata artiklit harilik rahnik.
Sale lühikupar
Sale lühikupar (Brachythecium salebrosum) on samblaliik.
Teda võib väga tihti kohata puutüvedel, kändudel ja maapinnal.
Tüvetutik
Tüvetutik (Orthotrichum speciosum) on tutiku perekonda kuuluv samblaliik.
Kasvab puutüvedel ja kividel, leidub Eestis väga sagedasti.
Cristian Zorzi
Cristian Zorzi (sündinud 14. septembril 1972 Cavaleses) on Itaalia endine murdmaasuusataja.
Maailma karikavõistlustel
Cristian Zorzi osales karjääri jooksul 186 maailma karika etapil ja jõudis poodiumile 12 korral, millest viiel korral kõige kõrgemale astmele.
Kivi-lühikupar
Kivi-lühikupar (Brachythecium populeum) on samblaliik.
Sammal kasvab lubjakivil, graniidil, kiviaedadel ja puude tüvealustel. Harvem leidub teda katustel.
Tšadobets
Pikkus 647 km, valgla pindala 19 700 km². Suudme lähedal kärestikuline. Toitub lumesulasmis- ja sademeteveest. Suurvesi mais-juunis, suvel üleujutusi. Jääkate oktoobrist maini.
Alinda-tüüpi asteroidid
Alinda-tüüpi asteroidid on asteroidide rühm, millel orbiidi pikem pooltelg on umbes 2,5 astronoomilist ühikut ning orbiidi ekstsentrilisus on umbes 0,4...0,65.
Nad on saanud nime asteroidi 887 Alinda järgi, mille avastas Max Wolf 1918. aastal.
Alinda-tüüpi asteroide hoiab selles piirkonnas orbitaalresonants 1:3 Jupiteriga, millest tuleneb resonants 4:1 Maaga. Sellise resonantsiga taevakehal suurendavad gravitatsioonilised vastasmõjud Jupiteriga pidevalt orbiidi ekstsentrilisust, kuni too lõpuks möödub lähedalt mõnest siseplaneedist, mis resonantsi rikub.
Mõningate Alinda-tüüpi asteroidide periheel on väga lähedal Maa orbiidile, mistõttu nad resonantsist 4:1 tulenevalt mööduvad lähedalt Maast peaaegu täpselt iga nelja aasta tagant.
Sellest tuleneb muuhulgas, et kui mõni Alinda-tüüpi asteroid satub Maast lähedalt möödumise ajal olema vaatlemiseks ebasoodsas asendis (näiteks väikesel eemaldumusel (nurkkaugusel) Päikesest), siis selline olukord võib jätkuda aastakümneid. Näiteks ei ole 2004. aasta seisuga Alinda-tüüpi asteroide (3360) 1981 VA ja 1915 Quetzálcoatl vaadeldud 1985. aastast saadik ning asteroidi 2608 Seneca ei ole vaadeldud 1994. aastast saadik.
Allpool on ära toodud mõned Alinda-tüüpi asteroidid:
Siginiit-pungsammal
Siginiit-nuttsammal (Ptychostomum moravicum, varem Bryum flaccidum) on samblaliik nuttsambla perekonnast. Liik arvati varem perekonda pungsammal.
Sammal kasvab leht- ja okaspuude tüve alumistes osades, kõduneval puidul ja varju jäävatel kividel. Harva võib kohata teda ka maapinnal.
Eestis on leitud siginiit-pungsammalt Hiiumaalt, Saaremaalt ja Harjumaalt.
René Sommerfeldt
Rene Sommerfeldt (sündinud 2. oktoobril 1974 Zittaus) on Saksamaa suusataja.
Maailma karikavõistlustel
René Sommerfeldt osales karjääri jooksul 219 maailma karikasarja etapil ja jõudis poodiumile 18 korral, millest neljal korral kõige kõrgemale astmele.
Baden-Württemberg
pisi|150px|Landesdienstflagge (väikse vapiga) pisi|Heilbronni elektrijaam Baden-Württemberg on Saksamaa liidumaa, mis asub Saksamaa edelaosas Reini jõe ülemjooksul. Baden-Württemberg on suuruselt ja rahvaarvult kolmas Saksamaa 16 liidumaast. Rahvastiku tihedus on 301 inimest km² kohta.
Baden-Württenbergil on ühine piir Prantsusmaa ja Šveitsi ning Rheinland-Pfalzi, Hesseni ja Baieri liidumaaga. Suurem osa Baden-Württenbergi tähtsamatest linnadest asub Neckari jõe kaldal, mis läbib esmalt Tübingeni, siis Stuttgardi, Heilbronni, Heidelbergi ja Mannheimi.
Reini jõgi moodustab liidumaa läänepiiri ja suure osa lõunapiirist. Schwarzwald on liidumaa peamine mäestik, mis asub Reini jõest idas. Švaabi Alpide kõrgplatoo, mis asub Schwarzwaldi, Neckari ja Doonau vahel, on tähtis Euroopa veelahe. Baden-Württembergi ja Šveitsi piir on Bodeni järve keskel ning samuti jagab liidumaa Baieriga Alpide jalamit.
Peaaegu poolt (47%) pindalast kasutatakse põllumajanduseks, 38% liidumaast katab mets ja 13% on inimasustuse all.
Doonau jõe läte asub Baden-Württembergis Donaueschingeni linna lähistel Schwarzwaldis.
Majandus
Kuigi Baden-Württembergil on vähe looduslikke maavarasid, on see üks jõukamatest liidumaadest Saksamaal ja Euroopas koos traditsiooniliselt madala töötustasemega. Liidumaal asuvad mitme tähtsa rahvusvahelise firma peakontorid, näiteks Daimler AG, Porsche, Robert Bosch GmbH (autotööstus) ja Carl Zeiss AG (optika). Sellest hoolimata domineerivad ettevõtlusmaastikku väikesed ja keskmise suurusega ettevõtted. Piirkond on tihedalt industrialiseeritud.
Läikulmik
Läikulmik ehk läik-ulmik (Hypnum cupressiforme) on ulmikuliste sugukonda ulmiku perekonda kuuluv samblaliik.
Baden-Württemberg
Turism
Baden-Württemberg on populaarne turismisihtkoht. Tähtsaimad vaatamisväärsused on Stuttgart, lossid, auto- ja kunstimuuseumid ning Stuttgart-Bad Cannstatti mineraalveeallikad.
Haridus
Baden-Württembergis asuvad ühes Saksamaa vanimad ja kuulsamad ülikoolid, nende hulgas Heidelbergi Ülikool, Freiburgi Ülikool ja Tübingeni Ülikool.
Läikulmik
Sammal kasvab metsades ning niitudel.
Baden-Württemberg
Haridus
Teised ülikoolilinnad on Ulm (Ulmi Ülikool) ja Mannheim (Mannheimi Ülikool). Stuttgardis asuvad Hohenheimi Ülikool ja Stuttgardi Ülikool.
Liidumaal on suurim haridusasutuste tihedus Saksamaal, v.a Berliin ja Hamburg.
Baieri
pisi|200px|Liidumaa lipp (triipudega variant)
Baden-Württemberg
Demograafia
Baden-Württembergi rahvaarv on 10 771 000 (2011), millest 5 460 000 on naised ja 5 290 000 on mehed. Natuke vähem kui 1,2 miljonit elanikku on pärit väljastpoolt Saksamaad. Vähemusrahvustest on kõige arvukamad türklased (289 000), endise Jugoslaavia kodanikud (227 000) ja itaallased (162 000).
Religioon
Württembergi on olnud traditsiooniliselt luterlik piirkond, kuid mõned liidumaa alad on ka katoliikluse toetajad.
Baieri
Baieri (saksa keeles Bayern, baieri keeles Baiern või Boarn) on Saksamaa liidumaa, mille pindala on 70 548 km². Seal elab peaaegu 12,5 miljonit elanikku. Baierimaa pealinn on München ning muud suuremad linnad on Nürnberg, Augsburg, Würzburg, Regensburg, Ingolstadt, Fürth ja Erlangen. Baierimaal on mitme suurfirma (Puma, BMW, Adidase, Siemensi) peakorter.
Baden-Württemberg
Ajalugu
Baden-Württenberg koosneb Badeni ja Württembergi ajaloolistest riikidest ning selle territoorium moodustab suure osa Švaabimaast.
Württenbergi vallutasid 1. sajandil pKr roomlased, et rajada sinna oma kindlustused. Kolmanda sajandi alguses ajasid Alemanni hõimud roomlased Reini jõe taha tänapäevasele Prantsusmaale. Aastal 496 vallutas frankide kuningas Chlodowech I piirkonna tagasi. Hiljem sai see ala (Švaabimaa hertsogkond, Švaabi ringkond) osaks Saksa-Rooma keisririigist. pisi|Unteruhldingeni ehitusmuusemum 2010. aastal Pärast Teist maailmasõda moodustasid liitlased kolm okupatsioonitsooni: Württemberg-Hohenzollern, Lõuna-Baden (mõlemat valitses Prantsusmaa) ja Württemberg-Baden (oli USA valitseda). 1949. aastal said need kolm liidumaad Saksamaa Liitvabariigi asutajaliikmeteks. Uue Saksa põhiseaduse artikli 118 järgi pidid need liidumaad ühinema. 16. detsembril 1951 toimus rahvahääletus, kus liidumaad hääletasid ühinemise poolt. Ametlikult sai Baden-Württembergist liidumaa 25. aprillil 1952.
Baieri
Baierlased armastavad rõhutada oma traditsioone. Erilistel puhkudel kantakse rahvariideid: mehed kannavad Altbayerni nahkpükse ja naised pihikut. Traditsioonilistel pidustustel on kombeks mängida sajanditevanust folkmuusikat.
Baierlased väärtustavad sööki ja jooki. Nad tarbivad palju sellist, mis mujal Saksamaal on ebatavaline, näiteks valget vorsti (Weißwurst). Baierlased olid uhked seaduse üle, mis lubas õllel sisaldada vaid kolme koostisosa: vett, otra ja humalat. Seadus kehtis, kuni Euroopa Liit selle kehtetuks kuulutas. Baierlased joovad maailmas kõige rohkem õlut, keskmiselt 170 liitrit inimese kohta aastas.
Baden-Württemberg
Välislingid
🇩🇪
Baieri
Alates märtsist 2018 on Baieri liidumaa peaminister Markus Söder.
Haldusjaotus
Baieri liidumaa jaguneb halduslikult järgmisteks ringkondadeks (Regierungsbezirke):
Ringkonnad jagunevad 71 kreisiks ja 25 kreisivabaks linnaks.
Ajalugu
Baieri on saanud nime bajuvaaride hõimu järgi, kes jõudis sinna 6. sajandil.
Baieri ristiusustas Püha Bonifatius 8. sajandi algul. Sellest ajast kuni tänapäevani on see piirkond olnud katoliiklik, jäädes puutumata ka reformatsioonist.
Hiljem moodustati seal Baieri hertsogkond, mille vallutas Karl Suur. 843. aasta Verduni lepinguga sai Baieri Ida-Frangi riigi osaks. Seejärel kujunes Baieri hertsogkond (907–1623), mis kuulus ka Otto Suure rajatud Saksa-Rooma riiki, 16. sajandist Baieri ringkonnas. Pärast Baieri hertsogi ülendamist kuurvürstiks tekkis Baieri kuurvürstkond (1623–1806) ning aastatel (1806–1918) Baieri kuningriik.
Aastatel 1180–1918 valitsesid Baierit Wittelsbachid. Nendelt pärineb ka Baieri lipp.
7. novembril 1918, oktoobrirevolutsiooni esimesel aastapäeval kõneles Saksamaa Iseseisva Sotsiaaldemokraatliku Partei (USPD) poliitik Kurt Eisner Theresienwiesel (praegune Oktoberfesti paik) rahvahulgale. Ta nõudis otsemaid rahu, 8-tunnist tööpäeva, töötuse leevendamist, Baieri kuninga Ludwig III ja keiser Wilhelm II troonilt tõukamist ning pani ette moodustada tööliste ja soldatite nõukogu. Rahvahulk marssis kasarmutesse ja võitis enamiku sõduritest revolutsiooni poolele. Samal ööl läks kuningas maapakku. Järgmisel päeval kuulutas Eisner Baieri "vabaks riigiks" (Freistaat Bayern) – sellega kukutati Wittelsbachi dünastia, kes oli valitsenud üle 700 aasta, ja Eisnerist sai Baieri peaminister. Ülejäänud Saksamaa keisririik jäi veel püsima.
Baieri maapäev ei kirjutanud ainsana alla Saksamaa Liitvabariigi põhiseadusele, kuna see ei taganud piisavalt võimu liidumaadele, kuid samas otsustas selle Baieris jõustada, kui sellele kirjutavad alla vähemalt kaks kolmandikku teistest liidumaadest.
Välislingid
🇩🇪
Tallinna teletorn
Tallinna teletorn on ringhäälingusaadete edastamiseks ehitatud rajatis, mis asub Tallinnas Pirita linnaosas. Torni kõrgus on 314 meetrit.
Tallinna teletorn on maailma kõrgemaid vaateplatvormiga ehitisi ühendava World Federation of Great Towersi liige.
ENSV Riikliku Televisiooni- ja Raadiokomitee Vabariikliku Raadio-Telekeskuse Tallinna teletorn valmis 1980. aasta Moskva suveolümpiamängude Tallinnas toimunud purjeregatiks ja ehitus oli osa programmist, kuid seda planeeriti juba enne olümpiamängude korraldusõiguse andmist Moskvale. Nurgakivi pandi paika 30. septembril 1975 või isegi viis päeva varem (25. septembril). Torn avati ametlikult 11. juulil 1980. 170 meetri kõrgusel asuv vaateplatvorm oli külastajatele avatud 26. novembrini 2007, mil see renoveerimiseks suleti. Torn taasavati külastajatele 5. aprillil 2012.
Teletorni arhitektid on David Bassiladze ja Juri Sinis, insenerid Vladimir Obõdov ja Jevgeni Ignatov. Ehituse töödejuhataja oli Aleksander Ehala.
Torn koosneb 190 meetri kõrgusest raudbetoontüvest ja sellele kinnitatud 124-meetrisest metallmastist. Torni all on kahekorruseline hoone seadmetele, vestibüülidele ja konverentsikeskusele. Torni läbimõõt on all 15,2 m ja seina paksus all on 50 cm. 140 meetri kõrgusel on torni läbimõõt 8,2 m. Ehitamiseks kulus 10 000 m3 betooni ja 1900 tonni terast. Torni kogumass on umbes 25 000 tonni.
Ideaaltingimustes saab signaali edastada kuni 90 km kaugusele.
Tallinna teletorni konstruktsioonierisused
pisi|Teletorn õhust Tallinna teletorni ehitusel osales 32 ehitusettevõtet. Teletorni projekti loojad olid Sideministeeriumi Riikliku Projekteerimisinstituudi spetsialistid Moskvas. Projekti peainsener oli Jevgeni Ignatov, peakonstruktor Vladimir Obõdov, arhitektid Juri Sinis ja David Baziladze.
Projekteerijatel oli kaks ülesannet, neil tuli valida teletorni konstruktsioon ja ehituskoht. Konstruktsiooniks valiti vabalt toetuv raudbetoonist alus koos terasest antenniosaga, üldkõrgusega 314 m. Raudbetoonist televisioonitorni sisemusse saab paigaldada kõik seadmed, ehitada vaateplatvormi koos restoraniga, kuhu võib tõusta tornis oleva kiirliftiga. Ideaaltingimustes võimaldab torni kõrgus edastada kvaliteetset raadio- ja televisiooniprogrammi 90 km raadiuses.
Koha valikul pidi arvestama kaugusega linna tihedasti asustatud elurajoonidest, et tagada saadete kvaliteetset vastuvõttu. Silmas peeti veel pinnasegeoloogiat, kaugust lennujaamast ja Tallinna siluetti. Teletorn otsustati ehitada kesklinnast 8 km kaugusele puhketsooni, botaanikaaia ja motoklubi lähedusse. Koha kõrgus on 23 m üle merepinna. Teletorn paistab üle ümbritseva maastiku. Torn on nähtav nii merelt kui ka linnast.
Konstruktsioonilt koosneb torn kolmest osast: vundamendist, 190 m kõrgusest raudbetoontüvest ja 124 m kõrgusest terasantennist. 150–182 m vahel asub torni ülaehitis, mille läbimõõt on 38 m. Seal asuvad vaateplatvorm, restoran ja kommertsraadiote aparaadiruum. All tornitüve ümber asub kahekorruseline alumine ehitis, mille läbimõõt on samuti 38 m. Seal asuvad tehnika- ja abiteenistusruumid.
Torni raudbetoonist vundamendiplaat, mille läbimõõt on 38 m ja paksus 2,5 m, asub 8,5 m sügavusel. Sellele plaadile toetub raudbetoonist tornitüvi, mille läbimõõt jalami juures on 15,2 m, 180 m kõrgusel 8,2 m. Tüve seina paksus on all 50 cm, üleval 35 cm, ja seda põhjusel, et torn püsiks stabiilne ka tugevate tormide puhul. Kuni 1967. aastani olid kõik Eesti kõrghooned projekteeritud nii, et peaksid vastu teise tuuletugevusrajooni tuulejõule, kuid võttes arvesse 1967. aasta tormi, mil tuule kiirus ulatus 42 m/s, arvestati torni projekteerimisel neljanda tuuletugevusrajooniga.
Peatöövõtja oli Tallinna Ehitustrust, alltöövõtjad Raudbetoontoodete Ehitustrust, Trust Metallkonstruktsioonid, Trust Raadioehitus. Tellija oli Eesti NSV Sideministeeriumi Teletorni Ehituse Direktsioon, mille eesotsas oli direktor Vootele Tõsine.
Ehituskäik
Torni ehitamisel kasutati uusi tehnilisi lahendusi. Raudbetoontüve valmistamisel kasutati liugvormi meetodit. Betoonvorm paigaldati 2,5 m kõrgusele, monteeriti armatuur ja valati betoon. Järgmise vöösektsiooni betoonimiseks tõsteti betoonivorm üles ja ahendati nõutava läbimõõduni. Praegugi võib näha tornitüvel iga 2,5 m tagant betoneerimisrõngaid. Betoneerimine kestis 8 kuud. Kasutati betooni mark M-400 põlevkivituha-portlandtsemendi alusel, mille töötasid välja Tallinna Polütehnilise Instituudi teadlased professor Verner Kikase juhtimisel. Betoon on arvestatud kolmesajale külmakindlale tsüklile. Edasised uuringud näitasid, et betooni tugevus on normatiivsest suurem.
Ülemise torniümbrise metallsõrestik massiga üle 120 tonni pandi kokku maapinnal, torni tüve ümber ja tõsteti siis 170 m kõrgusele. Ehitustöid juhtisid algusest lõpuni töödejuhataja Aleksander Ehala ja brigadir Väino Saar, kes lahendas ehitusel tekkinud probleeme ning kelle nõu projekteerijad alati kuulda võtsid.
Teletorn on keeruline rajatis ja seepärast toimub selle seisundi üle pidev geodeetiline kontroll, jälgimaks vundamendi vajumist, vertikaalhälvet, raudbetooni ja metallkonstruktsiooni seisundit ning muid parameetreid. Teletorni tipu lubatud kõrvalekalle tuule mõjul on 1,5 m, vaateplatvormil 90 cm. Peale tuule mõjutab torni ka päikesesoojus, mille mõjul tipp joonistab kõverjoone. Torni terasosas, kõrgustel 190 kuni 260 meetrit on kahte inimest mahutav lift ja luugid väljumiseks välisplatvormidele, millelt kontrollitakse ja parandatakse antenne. Tornitüve sees on 1050 astmega trepp keldrikorruselt kuni 190 m kõrgusele.
pisi|Restoran Galaxy 2006. aastal Ehituse kronoloogia
Konverentsikeskus
Torni all on kahekorruseline hoone seadmetele, vestibüülidele ja konverentsikeskusele.