cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
John Dalton
Teadustöö
John Dalton uuris õhu koostist. Ta võttis esimesena kasutusele aatommassid ja molekulmassid. 1803 avaldas ta keemiliste elementide aatommasside tabeli, kus aatommassiühikuks võttis vesiniku aatomi massi. Ta tähistas iga keemilist elementi lihtsa sümboliga (tavaliselt ringikujulisega) ja väljendas nende abil ka liitaine koostist. Kuna ta kasutas ebatäpseid aatommasse, ei vastanud kõik tema valemid ainete tegelikule koostisele. vasakul|pisi|Erinevad [[aatomid ja molekulid John Daltoni raamatus "A New System of Chemical Philosophy" (1808)]] Daltoni aatommasside teooria avaldati 1805, kuid suuliselt oli see avaldatud juba paar aastat varem.
Tema aatomiteooria koosnes viiest põhilisest postulaadist:
Dalton on sõnastanud ka Daltoni seadused:
Tunnustus
John Dalton oli Londoni Kuningliku Seltsi liige. Esimest korda palus Humphry Davy tal kandideerida 1810, kuid Dalton keeldus: ta ei suutnud maksta sisseastumismaksu. 1822 esitati ta seltsi kandidaadiks ilma enese teadmata ja ta osutus valituks. Siis suutis ta juba sisseastumismaksu tasuda.
Alanno
Alanno on vald Itaalias Abruzzo maakonnas Pescara provintsis.
Valla keskus on Alanno linn.
Otto Roots
Otto Roots (29. juuni 1914 – 12. jaanuar 1994) oli eesti õpetaja, ehitusteadlane ja laulutekstide autor.
Lõpetas 1932. aastal Tallinna Poeglaste Reaalgümnaasiumi, õppis aastatel 1936–1941 Tallinna Tehnikaülikoolis. Oli aastatel 1941–1945 mobiliseerituna Punaarmees.
Töötas TPI dotsendina.
Isiklikku
Tema poeg on keemik Ott Roots.
Otto Roots oli kuni 1983. aastani abielus Ida (Lass) Rootsiga ning aastatel 1984–1994 näitleja ja teatripedagoogi Ellen Alakülaga.
Siim Lill
pisi|Siim Lill Elvas. 4. mai 2016 pisi|Väljavõte kogust "Jeesusteippi". Peedu 2014 Siim Lill (pseudonüüm ka Slim Lill; sündinud 2. novembril 1987) on eesti luuletaja, kunstnik, muusik, etenduskunstnik ja kultuurikorraldaja.
Ta on üks rühmituste ISAH ja Svabariiklased asutajaliige ning performance-äng-art kollektiivi Iso Pullo liige.
2016. ja 2017. aastal nomineeriti Siim Lill koos Rauno Alliksaarega Tartu Kultuurikandja tiitlile.
Siim Lill on EYS Veljesto liige.
Teoseid
Luuletusi väljaannetes Postimees, Värske Rõhk ja Müürileht.
August Udras
Udras astus septembris 1924 sõjakooli. Ta langes 1. detsembri riigipöördekatse ajal, kui kommunistid üritasid vallutada Tondi kasarmuid.
Essen (aadlisuguvõsa)
thumb|Esseni suguvõsa aadlivapp Essen (varem ka Essen a.d. H. Nauckshen-Orrisaar) on Vestfaalist pärit baltisaksa põlis aadlisuguvõsa.
Essenite üks vanemaid valdusi Vana-Liivimaal oli Zemgales Madliena kihelkonna (Kirchspiel Sissegal) aladel asunud 40 adramaa suurune Essenhof-i nimeline mõis, mille oma isalt Johann von Essenilt pärinud Heinrich von Essen müüs 1470. aastal 4500 Riia marga eest Krüdeneride suguvõsale maha.
18. septembril 1643 sai Järvamaa Peetri kihelkonna Esna (Orrisaar) ja Liivimaa Ruhja kihelkonna (läti k Rūjiena) Naukšēni (eesti Nausküla, saksa Naukschen) mõisnik Alexander von Essen (1594–1664) renovatsiooni korras Rootsis aadlidiplomi.
18. detsembril 1717 sai Hans Heinrich von Essen (1674–1729) ja 25. juunil 1719 tema vend, Lellapere mõisnik Reinhold Wilhelm von Essen (1669–1732) Rootsis vabahärra tiitli, ning immatrikuleeriti 1720 Rootsi rüütelkonda (Nr. 158).
29. juunil 1809 sai vabahärra Reinhold Wilhelm von Esseni pojapoeg Hans Henrik von Essen (1755–1824) krahvitiitli ja immatrikuleeriti 12. märtsil 1812 Rootsi rüütelkonda (Nr. 118).
1745. a immatrikuleeriti Kalvi, Võrnu ja Oonurme mõisa omanikest Essenid Eestimaa rüütelkonda (Nr. 23).
1747. a immatrikuleeriti Ruhja kihelkonna Naukšēni mõisast pärit Essenid Liivimaa (Nr. 20) ja 1890 Võhmuta haru Saaremaa rüütelkonda (Nr. 26).
Wieluń
Wieluń on linn Poola kaguosas Łódźi vojevoodkonnas, Wieluńi maakonna ja Wieluńi valla halduskeskus. Linn asub 100 km kaugusel Łódźist.
Wieluń oli esimene linn, mida Saksamaa Luftwaffe 1. septembril 1939 Poola sissetungi ajal ulatuslikult pommitas. Kuigi linnas ei olnud sõjaväelisi sihtmärke, baseerus Saksa luure väitel seal Poola ratsaväebrigaad. Pommitamise tagajärjel hävis 70% linnast, hukkus 127–500 tsiviilisikut. thumb|200px|left|Wieluńi katedraal
Bolognano
Bolognano on vald Itaalias Abruzzo maakonnas Pescara provintsis.
Õiguse ennustusteooria
Õiguse ennustusteooria ehk halva inimese teooria on Oliver Wendell Holmesi õigusfilosoofia lähtekohaks. Selle järgi peaks õiguse uurimisel olema mõõdupuuks see, kuidas kohtud tegelikult toimivad.
Nimetus "halva inimese teooria" (bad man theory) tuleneb 1897. aastal Harvard Law Review's avaldatud artiklist The Path of the Law. Vastandina õiguse moralistlikele või loogilistele käsitlustele pakub Holmes "meie sõbra, halva inimese, seisukoha," kes "ei hooli kahe õlekõrre võrragi aksioomidest ega deduktsioonidest," kuid kes siiski "tahab teada, mida [...] kohtud tõenäoliselt tegelikult teevad." Holmes lisab: "Paljuski mõtlen nagu tema. Ennustused sellest, mida kohtud tegelikult teevad, ja ei midagi pretensioonikamat, on see, mida mina pean silmas õiguse all."
Teooria puuduseks on see, et paljuski puudub tal selgitusjõud. Nii ei suuda ta selgitada seda, kuidas teevad kõrgema astme kohtud otsuseid. Oleks kummaline väita, et nad lähtuvad sellest, mida kohtud (st nad ise) tegelikult teevad.
Halva inimese teooriat on võimalik vaadelda mitte kui teooriat õiguse iseloomust ja kehtivusest, vaid kui Holmesi soovitust mõttelaadi kohta, millega nii praktikud kui teoreetikud peaksid õigusele lähenema.
Panzerfaust 30
Panzerfaust 30 oli reaktiivgranaadiheitja ehk tankirusikas, mis oli mõeldud ühekordseks kasutamiseks jalaväe tankitõrjerelvana Wehrmachtis.
Uue relva väljatöötamise tingis jalaväe järjest kasvav võimetus liitlasvägede tankide vastu.
Tõsisteks puudusteks peale väikese laskekauguse olid sihiku puudumine ja lõhkepea rikošeteerumist soodustav kuju. Harjumisaega nõudis algul ka asjaolu, et laskehetkel pidi laskuri seljatagune reaktiivjoa tekke tõttu vähemalt mõne meetri ulatuses vaba olema.
Panzerfaustide ja Faustpatronede toodang oli algul ligikaudu 400 000 tükki kuus, mis teatud ajal isegi kasvas.
Giza püramiidid
thumb|Giza püramiidide panoraam Giza püramiidid on püramiidide grupp Giza platool Kairo linnast kagus.
Püramiidide hulgas on Menkaura, Hafra ja Hufu Suur püramiid.
Parabellum 08
Püstol Parabellum ehk P 08 (saksa keeles Parabellum-Pistole; Ameerika Ühendriikides ka Luger P08 ) on 9 mm kaliibriga poolautomaatne püstol.
P08 oli Wehrmachtis kasutusel standardkäsitulirelvana, mida kandsid peamiselt allohvitserid ja ohvitserid, aga näiteks lisarelvana ka kuulipildurid. Lugeri P08 oli seeriatootmises aastatel 1900–1999. Laskemoonana kasutatakse 9x19 mm Para(bellumi) padruneid.
Relva algtööpõhimõtte töötas välja relvakonstruktor Hugo Borchardt 1890. aastatel, vt Borchardt C-93. 1899 alustas Saksa firma DWM (Deutsche Waffen und Munitionsfabriken) Georg Lugeri (1849–1923) parandatud püstoliversiooni tootmist. Pärast mõningaid edasiarendusi võeti relv 1908. aastal Kaiserliche Heeris kasutusele püstolina Pistole 08. 1914–1917 relva moderniseeriti, mille tulemusena tekitati võimalus paigaldada püstoli käepideme külge õlatugi-kaba.
Esimese maailmasõja lõpuni toodeti P08-t Saksamaal DWM-is kuni 1,5 miljonit tükki. Pärast sõda jätkati püstoli tootmist väikeste partiidena. Samas müüdi neid Ameerika Ühendriikidele, Hollandile, Soomele, Lätile, Portugalile, Pärsiale, Hispaaniale, Peruule, Brasiiliale, Bulgaariale ja Türgile. Vahepeal toodeti ka 7,65 mm kaliibriga versiooni (7,65×21mm Parabellum), kuna suurem kaliiber oli sakslastel Versailles' rahuga ära keelatud. Uue padruni valmistasid sakslased aga pudelikujulise, mis suurendas kuuli algkiirust. 1930. aastal võttis relva tootmise üle Mauser AG.
P08-t loeti üldiselt täpseks ja töökindlaks relvaks. Seeriatootmise keerukuse tõttu hakati P08-t alates 1942. aastal aga asendama lihtsama Walther P38-ga. Kuna uusi püstoleid vanade asendamiseks sõja jooksul piisavalt toota ei jõutud, jäi P08 praktiliselt sõja lõpuni vägede relvastusse.
Viited
pisi| [[Georg Lugeri patent ]]
Georg Ots (laev)
Georg Ots (vene keeles Георг Отс) oli Eesti Merelaevanduse ja hiljem Venemaa riigiettevõtte Rosmorport parvlaev.
Ajalugu
pisi|left|Georg Ots Peterburis (2010)
1993. aastal reisilaev moderniseeriti ja üks tekk ehitati ümber autode veoks.
2002. aastal müüdi laev Venemaale ja sellest ajast alates tegi laev reise Kaliningradi (Baltiisk)–Peterburi liinil. 2010. aasta suve lõpul otsustas laevaomanik Rosmorport saata laeva Vladivostokki ning Georg Ots läbis selleks septembris Põhja-meretee ja saabus 9. oktoobril Vladivostokki. Seal laeva renoveeriti ning kasutati samuti kui ristluslaeva Legend of the Seas 1.-8. septembrini 2012 Russki saarel aset leidnud Aasia ja Vaikse Ookeani Majanduskoostöö (APEC) riikide tippkohtumisel ujuvhotellina.
2013. aasta algusest seisis laev Zhoushanis (Zhoushan Asia Pacific Dockyard Co., Ltd),  kus oli plaanis laev renoveerida. Selle asemel laev aga müüdi hoopis lammutamiseks.
2018. aasta 13. märtsil kõneleb Eesti meremuuseumis merefoorumi raames laevast üle 12 aasta selle kapten olnud Ülo Kollo.
Juhtumid
28. aprillil 2012 juhtus laevaremonditehases avarii, mille tõttu Georg Ots oli saanud kere- ja sõuseadme vigastuse. Laeva valmisolek külaliste vastuvõtmiseks oli kahtluse all.
Laeva üldandmed
Laevas on restoran ja neli baari. Laeva ristiema on õmbleja Elvi Koolmeister.
Popkultuuris
Laeva on mainitud Juice Leskineni loos "Eesti (On My Mind)".
Schleife
Kuni 2008. aastani kuulus vald Alam-Sileesia Oberlausitzi kreisi.
Vallaosad
Schleife (Slepo), Rohne (Rowno) ja Mulkwitz (Mułkecy).
ESC Clermont Business School
ESC Clermont Business School on Clermont-Ferrandis asuvate linnakutega Euroopa äriülikool. Ülikool asutati 1919. aastal.
Financial Timesi edetabelis platseerus ESC Clermont 2019. aastal Euroopa äriülikoolide seas 95. kohale.
Õppekavadel on kolm rahvusvahelist akrediteeringut: AMBA, EPAS ja AACSB. Õppeasutuse vilistlaste seas on tuntud ärimehi ja poliitikuid, näiteks Jean-Pierre Caillard (Groupe Centre-France La Montagnei tegevjuht) ja Claude Wolff (Chamalièrese linnapea).
Võžnõtsja
Võžnõtsja (ukraina Вижниця, rumeenia Vijnița) on linn Ukrainas Tšernivtsi oblastis, Võžnõtsja rajooni halduskeskus.
Võžnõtsjat on esmamainitud 1158. aastal, linnaõigused sai 1904. aastal.
Ukraina 2001. aasta rahvaloenduse andmetel oli Võžnõtsja elanikest ukrainlasi 94,61%, venelasi 4,13%, moldaavlasi 0,35% ja rumeenlasi 0,24.
Brittoli
Brittoli on vald Itaalias Abruzzo maakonnas Pescara provintsis.
Panzerfaust 60
pisi|Panzerfaust 60d originaalkastis Helsingi Sõjamuuseumis Panzerfaust 60 oli reaktiivgranaadiheitja ehk tankirusikas, mis oli mõeldud ühekordseks kasutamiseks jalaväe tankitõrjerelvana II maailmasõja ajal Wehrmachtis.
Panzerfaust 60 eelkäijateks olid Faustpatrone ja Panzerfaust 30, mille laskekaugus oli liiga väike. Relvade täiustamise käigus töötati firmas HASAG Hugo Schneider AG 1944. a suvel välja Panzerfaust 30-ga sarnanev, kuid suurendatud heitelaenguga (134 g) mudel Panzerfaust 60 efektiivse laskekaugusega 60 m. Täiustatud oli veidi ka pääste- ja lööknõela mehhanismi.
Panzerfaust 60 seeriatootmine algas 1944. a septembris ja toodeti vaatamata varsti tootmisse läinud uuele ja paremale mudelile sõja lõpuni. Panzerfaust 60st sai levinuim ja populaarseim mudel tankirusikate perekonnas.
1944. a novembris alustati täiustatud 160 g heitelaenguga mudeli Panzerfaust 100 tootmist. Uue Pantzerfaust 100 laengu algkiirus oli juba 60 m/s ja efektiivne laskekaugus 100 m.
Tankirusikad said sõja lõpupoole tõeliselt legendaarseteks tankitõrjerelvadeks. Odavus ja lihtsus võimaldasid masstootmist ja efektiivsus ning käepärasus laialdast kasutamist. Kokku toodeti erinevaid tankirusikaid sõja jooksul Saksamaal üle 2 miljoni eksemplari. Sõdurid, aga ka Volkssturmi ja Hitlerjugendi hakkajad tankihävitajad (vene tankistide kõnekeeles – "faustnik") valmistasid tankiüksustele tankirusikatega märkimisväärseid kaotusi, mis nõudis järjest enam tankide ja soomustehnika kasutamist koostöös jalaväejulgestusega.
Skandinaavia õigusrealism
Peamine osa skandinaavia õigusrealistide tööst seisnes õigusmõistete teiste, verifitseeritavate sotsiaalteaduste esemeks muutmises. Nii tehti sellistest mõistetest nagu "subjektiivne õigus", "kehtivus" ja "kohustus" psühholoogilised käitumise kallutatused. Õigusmõisted ise heideti kõrvale kui "müütilised" või "fiktsionaalsed" või arutati nende üle antropoloogialähedaselt: nende võim inimeste üle olevat "maagiline".
Õigusrealistid polnud kõiges selles ühel nõul: näiteks Ross ei pidanud õigusmõistete sõnavarast elimineerimist vajalikuks, leides, et need on mugavad lühendid; Olivecrona samas arvas, et Rossi selline seisukoht ei ole piisavalt skeptiline.
Paralleeli Ameerika õigusrealismiga ei tohiks ületähtsustada, kuna skandinaavia realistid tuginesid oma anti-metafüüsilistel seisukohtadel loogilisele positivismile.
Jaan Tänavots
Jaan Tänavots (15. märts 1935 Orutaguse küla, Undla vald – 8. august 2012) oli eesti botaanik.
Ta sündis asuniku väiketalus (maa lõigati mõisamaast isa Vabadussõjas olemise eest). Kooliteed alustas Neeruti koolis, edasi Kadrinas. Ta lõpetas 1950. aastal kiituskirjaga Kadrina mittetäieliku keskkooli (7. klassi). Seejärel õppis Rakvere Pedagoogilises Koolis, mille lõpetamise järel oli õpetaja Hiiumaal ning Tapa ja Rakvere rajoonis.
Ta oli 1964–1969 TRÜ bioloogia teaduskonna üliõpilane, lõpetas cum laude. Juba õppimise ajal asus tööle Tartu Ülikooli Botaanikaaeda ja töötas seal kuni pensionini 1996. aastal.
Botaanikaaias oli ta põhiliselt pargikogude kuraator, sekka tuli ajutiselt kureerida ka näiteks üheiduleheliste ja lähistroopiliste taimede osakondi. Ta juhendas üliõpilaste kursuse- ja diplomitöid, pidas mõningaid väiksemaid loengutsükleid (kooliaed, kultuur- ja ilutaimed). Aastast 1996 teadusmagister botaanika erialal (töö teemal "Taimede introduktsioonist Tartu Ülikooli Botaanikaaeda").
Alates 1996. aastast oli ta mittekoosseisuline lektor Eesti Maaülikooli aianduse instituudis kuni 2009. aastani.
Ta osales mitmel teadusekspeditsioonil Amuurimaale, Kesk-Aasiasse, Kaukaasiasse ja Karpaatidesse.
Enne ülikooli astumist avaldas ta aeg-ajalt luuletusi (ajakirjades Looming ja Noorus, samuti mõnes ajalehes), hiljem mitte, kuigi kirjutas pidevalt. Küll aga avaldas ta populaarteaduslikke ja ka teaduslikke artikleid erialaväljaannetes. 2012. aasta kevadel ilmus talt luulekogu "Elu kui keermes lõng".
Christian VI (täpsustus)
Christian VI nime all on tuntud kaks valitsejat:
Bussi sul Tirino
Bussi sul Tirino on vald Itaalias Abruzzo maakonnas Pescara provintsis.
Tura
Tura on alev Venemaal Krasnojarski krais, Evengi rajooni keskus. 1. jaanuarini 2007 oli Evengi autonoomse ringkonna keskus.
Pietro Perugino
Pietro Perugino ehk Perugino (u 1448 Città della Pieve, Itaalia – 1523 Fontignano, Itaalia) oli Itaalia renessansi maalikunstnik.
Elulugu
Perugino sündis Umbria pealinna Perugia lähedal Città della Pieves. Ta on üldtuntud oma sünnikoha järgi Perugino nime all; kunstniku sünninimi oli Pietro di Cristoforo Vannucci, kusjuures di Cristoforo on patronüüm ehk isanimi, sest tema isa oli Cristoforo Vannucci. Isa oli üks Perugia rikkamaid inimesi, kuigi Giorgio Vasari, kes kirjutas Perugino nagu paljude teistegi renessansiaegsete kunstnike eluloo, on väitnud vastupidist. Perugino sünniaasta ei ole teada, aga selle järgi, kui mitu aastat Perugino Vasari andmetel elas, jääb tema sünniaeg vahemikku 1446–1452. Tänapäeval usutakse, et ta oli sündinud pigem selle ajavahemiku alguses kui lõpus.
Esimesed õpipoisiaastad veetis tõenäoliselt Perugias. Sel ajal tegutsesid Perugias kunstnikud Bartolomeo Caporali ja Fiorenzo di Lorenzo ning kõige tõenäolisemalt õppis Perugino nendest emma-kumma juures. Kunstnikutee alguses elas ta pikemalt Firenzes, kus sai mõjutusi Pietro della Francescalt, eriti aga Verrocchiolt. Millal ta esimest korda Firenzesse jõudis, on teadmata. Pakutud on nii lapsepõlveaastaid kui 1466 või 1470, samuti nii hilist aega kui 1479. Vasari järgi oli ta õpipoiss Verrocchio töökojas koos Leonardo da Vinci, Domenico Ghirlandaio, Lorenzo di Credi, Filippino Lippi ja teistega. Perspektiivi võis ta õppida Piero della Francescalt. 1472. aastaks pidi ta olema õpipoisiaja läbinud, sest ta võeti vastu Luuka gildi liikmeks.
Umbes 1480. aastal jõudis Perugino Rooma, kus töötas Sixtuse kabeli freskode maalimise juures. Lisaks säilinud teostele maalis Perugino ka kolm freskot altariseinale, need aga hävitati 1535. aastal, et teha ruumi Michelangelo "Viimsele kohtupäevale".
Perugio oli üks esimesi, kes harrastas õlimaali. Tema varaste tööde hulka kuulusid mõned suured freskod, mis hävisid 1529–1530 Firenze piiramise ajal.
1486. aastal lahkus Perugino Roomast ja töötas kuni 1499. aastani peamiselt Firenzes. Seda aega peetakse Perugino õitsenguperioodiks. Siis valmisid ka tema muidu leebest stiilist erinev jõuline pietà-maal (1495) ja Santa Maria Maddalena dei Pazzi kiriku freskod (1496). Sel ajal tegi ta ühe reisi Rooma ja mitu Perugiasse. Tal oli kaks töökoda, üks Firenzes ja teine Perugias, ja ta sai hulgaliselt tellimusi.
1487. aastal mõisteti kaks Perugiast pärit kunstnikku, Perugino ja Aulista di Angelo, nende endi ülestunnistuse põhjal süüdi ühe isiku, kelle nimi kohtu dokumentidest ei selgu, varitsemises keppidega. Perugino tunnistas, et tahtis selle isiku läbi peksta, aga di Angelo tunnistas, et tahtis ta maha lüüa. Peruginole mõisteti 10 floriini trahvi, aga teisele mõisteti eluaegne pagendus.
pisi|"Võtmete andmine Peetrusele" (1481–1482), Sixtuse kabel, [[Vatikan]] Vasari kirjutas, et Peruginol oli väga vähe usku ja ta kahtles avalikult hinge surematuses. Kuid 1494. aastal maalis Perugino autoportree (asub tänapäeval Uffizi galeriis), mille juurde on kirjutatud "Timete Deum" ('kartke Jumalat'), mis avalikult uskmatu kohta on imelik.
1501. aastal sai Perugino Perugia prioriks.
1504. aastast töötas ta Firenzes vaid ajuti. Tema teostes hakkas ilmnema teatud langus, mis väljendus liigses sentimentaalsuses ja pehmuses. Michelangelo nimetas teda näkku vusserdajaks (goffo nell arte). Perugino kaebas ta laimamise eest kohtusse, aga ei saanud seal õigust.
Viimased freskod maalis Perogino 1521. aastal Trevi Madonna delle Lacrime kirikus ja 1522. aastal Castello di Fortignano kirikus; kumbagi neist teostest pole enam omal kohal. Olles ikka veel Fontignanos, suri ta 1523. aastal katku. Sarnaselt paljude teiste katkuohvritega maeti ta kiirustades ja märgistamata hauda, mille täpne asukoht ei ole teada.
Perugino suri suure varanduse omanikuna ja temast jäi järele kolm poega.
Looming
pisi|"Francesco delle Opere" (1494, [[Uffizi galerii, Firenze]] Perugino kuulus Umbria koolkonda. Tema piltidele on iseloomulik pehmus ja rahu, lüüriline meeleolu, selge sümmeetriline ülesehitus ja joonistuse rütmilisus. Ta viljeles samavõrra edukalt nii freskot kui tahvelmaali, olles üks esimesi õlimaali harrastajatest Itaalias.
19. veebruar
19. veebruar on Gregoriuse kalendri 50. päev. Juliuse kalendri järgi 6. veebruar (1901–2100).
Kaamellased
Perekonnad ja liigid
Kaamellaste sugukonda kuuluvad 7 retsentset liiki kahest perekonnast, sealhulgas 4 kodustatud liiki.
R PzB 54
Teise maailmasõja ajal oli Wehrmachtis kasutusel jalaväe tankitõrjerelvana.
Liitlasvägedelt 1943. aastal Tuneesias ja Idarindel sõjasaagiks saadud ameeriklaste reaktiivgranaadiheitjad M9A1 Bazooka tekitasid Saksamaal kohe ideid samalaadsete relvade omapoolseks tootmiseks. Juba samal aastal valmiski esimene mudel, R. PzB. 43. Vastukaaluks Bazooka 60 mm kaliibrile oli uue relva, mida ka Panzerschreckiks nimetama hakati, kaliiber 88 mm. Relval oli elektriline päästemehhanism ja seda oli odav toota. Eraldi olid kasutusel suvised ja talvised reaktiivgranaadid. Esimene mudel oli algul üsna ebapopulaarne, kuna kippus tekitama laskuri näole tugevaid põletushaavu. Esialgu lahendati see probleem gaasitorbiku näomaski kasutamisega. Rindeohvitseri Oberleutnant Riechersi 1943. aasta sügisel välja mõeldud sihtimisaknaga kaitsekilp oli probleemi lahenduseks. Uuendus võeti kohe ka tootmisse. Uue mudeli nimeks sai R. PzB. 54. Viimast toodeti sõja jooksul u 289 151 eksemplari. Toodeti ka mõningaid eriversioone. Näiteks versioon tankitõrjetankidele PzJäger Bren 731(e) (suurema kaliibriga) ja lühema ning pikema lasketoruga variante. Algul ei jõudnud uued granaadiheitjad kuidagi relvastusse. Veel 1944. aasta algul seisis enamus uutest toodetud relvadest ikka ladudes (39 526). Ühte relva teenindas 2 meest: granaadiheitur (sihtur) ja laadur. Kaks relvameeskonda moodustasid tankitõrjejao. Relv näitas end sageli efektiivsena. Sõjamehed kutsusid granaadiheitjat seoses selle sarnasusega punkriahju korstnaga "ahjutoruks" ("Ofenrohr").
Rossohhan
Rosohan (ukraina keeles: Росоха́н) on mägijärv põliste metsadega kaetud Metsa-Karpaatide kõrgustikkudel Ivano-Frankivski oblasti Rožnjativi rajoonis Lääne-Ukrainas.
Üldandmeid ja geograafiline asend
Järve pinna kõrgus merepinnast on 1120 meetrit, suurim sügavus 2,8 meetrit ja sõltuvalt sademete hulgast ka 4–4,5 meetrit.
Järv jääb Gorganõ eelmäestike Aršitsa mägialadelt voolava 12 km pikkuse Mšana jõe valglasse.
pisi|left |Rosohani järv maikuus Ukraina linnadest lähimad on Ivano-Frankivski oblasti suurimad Ivano-Frankivsk, Kaluš ja Kolomõja. Järvele pääseb talispordisõpradele tuntud Osmoloda külast, kust sinna läheb umbes 13 km pikkune looduskaunis ja tähistatud rada kõrvuti Mšana jõeoruga.
Tekkimine
Rosohan paikneb Mentšeliki (ka Üla-Mentšeliki) mäe (1557 m) jalamil ja lähim naaberjärv on Aršitsa. Karpaatides 1450–1800 meetri kõrgusel merepinnast on leidunud rohkem kui 30 alpine järve, mille tekkepõhjuseks peetakse nõgude täitumist iidsete liustike sulavetega. Pindalalt järved ei ole kuigi suured ja sügavus ulatub 1,5 – üle 3 meetri, aga need ”mägede silmad” veetlevad lummavate vaadete ja ümbritseva maastikega. Vastavalt kohalike elanike uskumustele järved kiiravad vaimset salapära ja ligipääsmatust, nad kutsuvad ja seejärel karistavad kõiki neid, kes langesid kiusatusse nende hüplevate lainete särast.
Nende suletud järvede tekke põhjuseks võib pidada nii maalihet kui ka meteoriiti.
Cappelle sul Tavo
Cappelle sul Tavo on vald Itaalias Abruzzo maakonnas Pescara provintsis.
Rossohhan
Iseloomustus
Järve vesi on kristallselge, külm ja läbipaistev. Veetemperatuur ei tõuse üle +15 kraadi. Põhi on kivine. Kaldanõlvadel on liustikest vabaneva sulavee üleujutustes kaadunud puid.
Järves ei leidu mikroorganisme ega kalu ning veealune floora on äärmiselt vaene. Seal ebaõnnestusid kõik katsed kasvatada kalu.
Järve kaldanõlvad on järsud ja kivised, kohati kaetud sajandivanuste mändidega. Järve ümber kasvab ülitihe mets, kus on valik alpine ja metsataimekooslusi.
20. sajand
pisi|[[New York|New Yorgi Park Row tänaval asusid varajased pilvelõhkujad, mis kuulusid peamiselt ajalehetoimetustele; foto umbes aastast 1906]] pisi|[[Sarajevo paar minutit enne atentaati Franz Ferdinandile; seda 28. juunit 1914. aastal peetakse Esimese maailmasõja vallandumise daatumiks]] pisi|20. sajand nägi mitmete sõltumatute rahvusriikide sündi Euroopas. [[Euroopa kaart aastast 1923]] pisi|[[Manhattanil asuv Atlase skulptuur avati Rockefeller Centeris aastal 1937]] pisi|[[II maailmasõda Euroopas 1942. aastal]] pisi|[[Auschwitz II-Birkenau koonduslaager]] pisi|[[HMS Malaya lahkub New Yorgi sadamast pärast torpeedorünnakust põhjustatud parandustöid 9. juulil 1941]] pisi|Aatomipomm oli [[Külm sõda|külma sõja aegne poliitriikide peamine heidutusvahend. Fotol on aatomipommi tekitatud "tuumaseen" Nagasaki kohal 9. augustil 1945, mis tõusis plahvatuse hüpotsentrist 18 km kõrgusele]] pisi|[[Kazimir Malevitši suprematistlik õlimaal "Must ruut", mis tähistavat maalikunsti surma, 1915, 79,5×79,5 cm, Tretjakovi galeriis Moskvas]] pisi|[[Nõukogude Liit ja selle poolt okupeeritud või selle kommunistliku režiimi mõjusfääris (vt raudne eesriie) olnud riigid Kuuba revolutsiooni ajal]] pisi|[[Lennart Meri koos Balti riigipeadega 1998. aastal Pentagonis USAs]] pisi|[[Balti kett|Balti keti 10. aastapäevale pühendatud Leedu postmargiplokk]] pisi|[[Anton Hansen Tammsaare|Tammsaaret kujutav Eesti Vabariigi 25-kroonine kupüür]] pisi|[[Jugoslaavia lagunemine]] 20. sajand ehk XX sajand pKr ehk m.a.j. on kristliku ajaarvamise kahekümnes sajand, mis algas 1. jaanuaril 1901 ja lõppes 31. detsembril 2000.
See sajand mängis algset rolli industrialiseerimisele ning militariseerimisele järgnenud informatsiooni ja kommunikatsiooni ajastul, mil 1950.–1970. aastatel algas pärast tuumarelvastumiste, reaktiivmootorite ja kosmosevallutuste ajajärkusid digitaalne revolutsioon. 1980. aastate lõpus hakkas Euroopa Tuumauuringute Keskuse CERN-i uurimislabori juhtimisel välja kujunema hüpertekstikeelel HTML põhinev internet.
Sajandi esimeses pooles toimusid mitmekümne miljoni hukkunuga natsionalismist kantud ülemaailmsed sõjalised konfliktid: Esimene maailmasõda (28. juuli 1914 – 11. november 1918) ja Teine maailmasõda (1. september 1939 – 2. september 1945). Nõukogude Liidu militaarne okupatsioon Balti riikides kestis 1991. aastani, taasiseseisvunud Eesti Vabariigist viidi väed lõplikult välja alles aastaks 1994.
Kümnendid ja aastad
1900. aastad: (1900), 1901, 1902, 1903, 1904, 1905, 1906, 1907, 1908, 1909
1910. aastad: 1910, 1911, 1912, 1913, 1914, 1915, 1916, 1917, 1918, 1919
1920. aastad: 1920, 1921, 1922, 1923, 1924, 1925, 1926, 1927, 1928, 1929
1930. aastad: 1930, 1931, 1932, 1933, 1934, 1935, 1936, 1937, 1938, 1939
1940. aastad: 1940, 1941, 1942, 1943, 1944, 1945, 1946, 1947, 1948, 1949
1950. aastad: 1950, 1951, 1952, 1953, 1954, 1955, 1956, 1957, 1958, 1959
1960. aastad: 1960, 1961, 1962, 1963, 1964, 1965, 1966, 1967, 1968, 1969
1970. aastad: 1970, 1971, 1972, 1973, 1974, 1975, 1976, 1977, 1978, 1979
1980. aastad: 1980, 1981, 1982, 1983, 1984, 1985, 1986, 1987, 1988, 1989
1990. aastad: 1990, 1991, 1992, 1993, 1994, 1995, 1996, 1997, 1998, 1999
2000
Christian I
Christian I (1426 – 21. mai 1481) oli Taani kuningas alates 1448, Norra kuningas alates 1450 kuni surmani ja Rootsi kuningas 1457–1464. 1460–1481 oli ta ka Schleswigi hertsog, 1460–1471 Holsteini krahv ning 1471–1481 Holsteini hertsog. Ta oli esimene Oldenburgi dünastia esindaja Taani troonil.
Christiani isa oli Oldenburgi ja Delmenhorsti krahv Dietrich Oldenburgist, ema aga Helwig Schleswig-Holsteinist. Et ta ema oli Taani kuninga Erik V, Rootsi kuninga Magnus I ja Norra kuninga Håkon V sugulane, siis tekkis Christianil võimalus Kalmari uniooni valitsejaks saamiseks. pisi|[[Kalmari uniooni kuulunud territooriumid 1500. aasta paiku]] 1448 suri unioonikuningas Christoffer III pärijateta ning uueks monarhiks otsustati kutsuda Christian. Norra ei tunnustanud Christianit aga kohe, kuna Rootsis trooni haaranud Karl Knutsson Bonde kuulutas end ka Norra kuningaks. Kuid kuna ta polnud seal kuigi populaarne ning ei omanud pärimisõigust troonile, siis otsustasid norralased 1450 samuti Christiani kasuks. 1457. aastal oli Bonde muutunud ebapopulaarseks ka Rootsis ning ta pidi maalt lahkuma. Nii sai Christian ka Rootsi kuningaks ning Kalmari unioon oli taastatud. 1460 päris ta Schleswigi hertsogkonna ning Holsteini krahvkonna, viimane muudeti 1471 samuti hertsogkonnaks.
1464 kukutati Christian aga Rootsis ning kuningaks kutsuti tagasi Karl Knutsson Bonde. Seal algasid sisevõitlused unioonimeelsete ja -vastaste vahel, mille käigus Christian püüdis oma võimu taastada, kuid see ebaõnnestus. Rootsi valitsejaks tõusis regendina Sten Sture Vanem ning Christian pidi leppima vaid edutute troonitaotluste esitamisega.
1469. aastal laulatati Christiani tütar Taani Margaret Šotimaa kuninga James III-ga. Abielust sündis kolm poega. Vanimast pojast sai Šotimaa kuningas James IV. Margaret oli populaarne kuninganna, teda peeti ilusaks, leebeks ja mõistlikuks ning paljude ajaloolaste arvates oleks ta olnud valitsemises oma abikaasast võimekam.
1481 Christian suri ning Taani ja Norra troon läksid tema pojale Hansule.
Vårdö vald
Vårdö on vald Soomes Ahvenamaal.
Vallas elab 404 inimest. Valla pindala 101,91 km².
94% Vårdö elanikest räägib rootsi keelt.
Külad
Bergö, Bussö, Grundsunda, Listersby, Lövö,Mickelsö, Sandö, Simskäla-Västerö, Simskäla-Österö, Töftö, Vargata, Vårdö, Ängö
The Wisdom of Insecurity: A Message for an Age of Anxiety
"The Wisdom of Insecurity: A Message for an Age of Anxiety" ('Ebaturvalisuse tarkus: sõnum ängi ajastule') on Alan Wattsi raamat 1951. aastast.
Kokkuvõte
Autor lähtub ümberpööratud pingutuse seadusest: kui püüad pinnale jääda, siis vajud, kui püüad vajuda, siis ujud. Kes tahab oma hinge päästa, see kaotab selle. Watts rakendab seda seadust psühholoogilisele turvatundele ning intellektuaalsele kindlustundele, mida püütakse leida religioonist ja filosoofiast. Tänapäeva inimese turvatunde puudumine tuleb sellest, et ta seda otsib, ning tema pääste ja tervemeelsus saaksid tulla tunnistamisest, et inimene ei saa end päästa. Watts püüab pealtnäha vasturääkival moel öelda sedasama mis raamatutes "Behold the Spirit" ja "The Supreme Identity". Ta püüab Laozi vaimus (need, kes end õigustavad, ei veena; tõe tunnetamiseks tuleb teadmisest lahti saada; pole midagi võimsamat ja loovamad kui tühjus) näidata, et religiooni ja metafüüsika tõdesid õigustab see, et nendeta saab läbi, ning ilmutab see, et need lõhutakse.
I. Ängi ajastu
Elu tundub olevat valgusesähvatus kahe igavese pimeduse vahel, hoolimata naudingust täis kannatust. Oleme harjunud uskuma, et elame tulevase elu nimel. Siinsel elul ei ole ju mõtet, kui pole igavest elu. Püüd leida mõtet näilisest kaosest on nagu soov saata ümbrikus vett. Eluvett ei saa korralikult ja kindlalt sisse pakkida. Kõik pakid on katki läinud. Elu probleemid on aina ilmsemalt keerulised ja pakid lähevad aina kiiremini katki. Meie ajal on traditsioonid lõhutud ja ebaturvalisus suur. Üha vähem on asju, mida pidada täiesti õigeks ja tõeseks alati. Mõnede jaoks on see vabanemine dogmade piirangutest, teiste jaoks ohtlik ja hirmutav lahtiütlemine mõistusest ja tervemeelsusest, mis võib elu lootusetusse kaosesse paisata. Enamiku jaoks on põgusa elevuse järel tulnud sügav äng, sest pole tulevikku ega lootust. Kui õnn sõltub alati sellest, mida tulevikult oodatakse, siis me jahime virvatulukest. Tegelikult ei ole meie aeg ebaturvalisem kui varasemad ajad, lihtsalt puudub nüüd usk. Teaduse autoriteet on usu kõikuma löönud. Usk on alla käinud ausa kahtluse tõttu. Soovmõtlemiseta maailmapilt tundub võtvat üksikinimeselt lootuse. Teadus on küll toonud imed sellesse ellu, kuid röövinud usu tulevasse elusse. Mõistus on rahul, süda on näljas. See on üldine arvamus teaduse kohta, kuigi kirjandus- ja usuringkondades tihti arvatakse, et teaduse ja usu vastuolu on ületatud.
Alfrēds Rubiks
Alfrēds Rubiks (sündinud 24. septembril 1935 Daugavpilsis) on Läti poliitik, Läti Sotsialistliku Partei esimees.
Ta on lõpetanud Riia Polütehnilise Instituudi energeetikateaduskonna 1963. aastal.
1982–1984 oli ta Läti NSV tööstusminister. 1984–1990 oli ta Riia linna RSN Täitevkomitee esimees.
1990–1991 oli ta NLKP Keskkomitee Poliitbüroo liige ja Läti Kommunistliku Partei Keskkomitee esimene sekretär.
1991. aasta augustis oli ta Läti eriolukorra komitee esimees ja vahistati pärast seda riigipöördekatses süüdistatuna. 1995. aastal mõisteti talle 8-aastane vanglakaristus, kuid ta vabastati ennetähtaegselt 1997. aastal.
1996. aastal kandideeris Läti presidendiks ja sai seimis 5 häält 100-st.
Aastast 1999 on ta Läti Sotsialistliku Partei esimees ja ühenduse Inimõiguste Eest Ühtses Lätis kaasesimees. 2009. aastal valiti ta Koosmeele Keskuse esinumbrina Euroopa Parlamenti. Ta valiti seal Euroopa Ühendatud Vasakpoolsete/Põhjamaade Roheliste Vasakpoolsete liitfraktsiooni juhatuse liikmeks.
Tema pojad Artūrs Rubiks ja Raimonds Rubiks on samuti poliitikud, seimi liikmed.
Lancia
Lancia on Itaalia autotootmisettevõte, mille asutas Vincenzo Lancia 1906. aastal ja mis kandis algselt nime Lancia & C. Fabbrica Automobili. 1969. aastal sai Lanciast Fiati osa. Tänapäeval on tegu FCA Italy tütarettevõttega, mis kuulub omakorda rahvusvahelisele korporatsioonile Fiat Chrysler Automobiles, millest on pärast PSA grupiga liitmist saanud suurkorporatsioon Stellantis.
Lancia on ka väga tuntud nimi motospordis: osaletud on Vormel 1 sarjas, ringirajavõistlustel ning ralliajaloost on kuulsaimad mudelid Lancia 037 ja Lancia Delta.
Oldenburgi dünastia
Oldenburgi dünastia oli Põhja-Saksamaa valitsejasuguvõsa, mis valitses Oldenburgi krahvkonda alates 11. sajandist. 15. sajandil tõusis koja tähtsus märgatavalt, kui Oldenburgi krahv Christian sai Taani ja seejärel ka Norra ja Rootsi kuningaks. Hiljem asusid Oldenburgide erinevad harud valitsema ka teisi riike. thumb|Oldenburgi suurhertsogite vapp thumb|Oldenburgi suurhertsogite [[Schleswig-Holstein-Sondenburg-Glücksburgi dünastia haru vapp]]
Mustakivi tee
pisi|Mustakivi tee talvel
Mustakivi tee on tänav Tallinnas Lasnamäe linnaosas. Tänav valmis 1996. aastal ning see ühendab Peterburi teed, Laagna teed (Lasnamäe kanalit) ja Narva maanteed. Mustakivi tee ristub Läänemere tee, Linnamäe tee, Osmussaare tänava ja Tähesaju teega, lisaks sellele Kivila, Mahtra ja Punase tänavaga.
Aastatel 1980–1989 kandis tee Juunipöörde auks ''21. Juuni tee nime (Eesti kohanimeandmebaasis — 21. Juuli tee'' ). Mustakivi teed rekonstrueeriti 2007. aastal, mille käigus muudeti 2-realine teelõik 4-realiseks, mida nüüdsest eraldab piklik ohutussaar. Uue tee projekteeris Sweco Projekt AS. Töid teostas Tallinna Teede AS. Tööde maksumuseks oli 37,8 mln krooni. Mustakivi tee laiendus Laagna tee ja Peterburi tee vahelisel lõigul ehitati neljarealiseks juba 2006. aastal.
Hoonestus
Mustakivi tee ääres paikneb mitu suurt kaubanduskeskust: Mustakivi Selver (Mustakivi tee 3a), Lasnamäe Centrum (Mustakivi tee 13), Mustakivi Prisma (Mustakivi tee 17), Mereakadeemia  (kuni 2009. a., Mustakivi tee 25) — nüüd korterelamu “Vega”.
Mustakivi tee pikendus
Kavandatav pikendus kulgeb Narva maanteelt Kose teeni. Planeeritava maa-ala suurus on 8,1 hektarit. Teekoridori laius Lasnamäe-poolses otsas 60 m, kõige kitsamas kohas enne Kose teed 15 m. Suures osas jääb koridori laiuseks 45 meetrit. Mõlemasse suunda planeeritakse ühte sõidurada. Autotee kõrvale ida poole rajatakse 3,5 meetri laiune jalgrattatee ning lääne poole 2 meetri laiune kõnnitee. Lasnamäe klinti lõhati Mustakivi tee pikenduse süvend juba 1980. aastatel. Üle süvendi on edaspidi kavas rajada sild Narva maantee jalgrattatee jaoks.
pisi|Mustakivi jalakäijate tunnel 2012. aastal
Mustakivi jalakäijate tunnel
7. detsembril 2007 avasid Tallinna linnapea Edgar Savisaar, abilinnapea Deniss Boroditš ja Lasnamäe linnaosavanem Kalle Klandorf Mustakivi tee jalakäijate tunneli. Mustakivi liiklussõlme ehituse lõplikuks maksumuseks kujunes 27 miljonit krooni.
M Klubi
Ühiste hästitegemiste kõrval ei unusta mehed ka klubi sügavamat tähendust – olla eeskujuks meestele ja suhteliselt kättesaamatuks ihaldusobjektiks naistele.
"M Klubi" stsenarist on Toomas Kall, lavastaja Roman Baskin. 1. hooaeg oli TV3-s ja seal oli 24 osa. Alates 2. hooajast näitas saadet ETV. "M klubi" tehti 4 hooaega aastail 1995–1998, kokku 100 osa.
Abigail Breslin
thumb|Abigail Breslin, 2007 Abigail Kathleen Breslin (sündinud 14. aprillil 1996 New Yorgis) on Ameerika Ühendriikide filminäitleja.
Breslini tuntumad rollid on Olive Hoover filmist Väike Miss Päikesepaiste, Nim Rusoe filmist Nim'i Saar, ja nimitegelane filmis Kit Kittredge: An American Girl. Ta uusim film on Tere tulemast Zombiemaale.
Isiklik elu
Breslin sündis New Yorgis. Tema vanemad on Kim, kes jälgib tütre karjääri, ja Michael Breslin, telekommunikatsiooni ekspert, arvutiprogrameerija ja konsultant. Tal on ka kaks vanemat venda, Ryan ja Spencer Breslin, kes on ka näitleja. Breslin elab oma perega New Yorgis. Ta on nimetatud Ameerika Ühendriikide esileedi Abigail Adamsi järgi ja kogub "American Girl" nukke, kaisuloomi, Webkinze ja "Hot wheels" automudeleid.
Georg Friedrich von Fölkersahm
pisi|George von Foelckersahm pisi|Suguvõsavapp Parun Georg Friedrich von Fölkersahm (vene keeles Егор Федорович Фелькерзам; 10. november 1766 Stelmužė mõis, Kuramaa – 18. november 1848 Riia) oli baltisaksa päritolu Venemaa keisririigi riigitegelane.
Kuni 1781 sai ta hariduse kodus, 1785 lõpetas Miitavi gümnaasiumi, 1786–89 õppis Göttingeni ülikoolis. 1792. aasta Vene-Poola sõja ajal oli ta Kuramaa valitseja Peter von Bironi kutsel Kuramaa lõunapiiril olevate Vene vägede varustamise peakomissar. Selle eest omistati 1795 talle kolleegiumiassessori aste ja Püha Vladimiri ordeni 4. järk. Samal aastal valiti ta Kuramaa rüütelkonna sekretäriks ja seetõttu oli ta üks 6 inimesest, kes kirjutasid samal aastal alla Kuramaa hertsogkonna Venemaa keisririigiga ühendamise dokumendile.
Kuni 1807 esindas ta korduvalt Venemaal Kuramaa rüütelkonda, sealhulgas Aleksander I kroonimispidustustel Moskvas 1801. 1809–12 oli ta Kuramaa valitsuse nõunik.
1826 omistati talle tõelise riiginõuniku teenistusaste.
1813 oli ta Liivimaa kindralkuberneri markii Filippo Paulucci kantseleiülem, Liivimaa tsiviilkuberner 11. maist 1829 kuni 13. veebruarini 1847 ja salanõunik (1835).
Talle kuulus Kuramaal Stelmužė mõis.
Perekond
Ta abiellus 1795 Benigna Gottlieb Voigtiga (1771–1861), kes oli Kuramaa hertsogi rahandusnõuniku ja rentmeistri Hermann Voigti ja Mežotne pastoraadist pärit Anna von der Horsti tütar. Abielust sündisid:
Veepomm paksule kõutsile
"Veepomm paksule kõutsile" on Läti-Eesti film aastast 2004.
Film esilinastus Lätis 5. märtsil 2004 ja Eestis 19. märtsil 2004.
Film pälvis Läti filmiauhinna Lielais Kristaps 2005. aastal.
Sisu
Tänapäevane lugu kahest väikesest õest, kes jäävad vanemate äraoleku ajal tädi hoole alla. Puhkev vägikaikavedu laste ja resoluutse lapsehoidja vahel viib läbi ootamatute keerdkäikude õnneliku lõpuni, kus kõik saavad seda, mida soovisid.
Benjamin Vasserman
Benjamin Vasserman (sündinud 11. juunil 1949 Venemaal Kirovi oblastis Sovetski linnas) on Eesti graafik ja digitaalkunstnik.
Elulugu
Ta sündis Eestist 1941. aastal küüditatud teenistuja perekonnas. Eestisse tuldi tagasi 1956. aastal, samal aastal alustas kooliteed Tallinna 30. Keskkoolis. Kuna represseeritutel ei lubatud tol ajal suuremates linnades elada, oli perekond sunnitud Tallinnast lahkuma 1957. aasta alguses ja koliti Tootsi.
Jätkas kooliteed sealses koolis, mille lõpetas 1964. aastal. Edasi viisid õpingud ta Tallinna Ehitus- ja Mehaanikatehnikumi, mille lõpetas 1968. aastal. Järgnes sõjaväeteenistus Nõukogude armees Armeenia NSV pealinnas Jerevanis. 1979. aastal lõpetas Eesti NSV Riikliku Kunstiinstituudi Tallinnas graafika erialal.
Eesti Kunstnike Liidu liige 1989. aastast. Eesti Vabagraafikute Ühenduse asutajaliige 1992. aastast. Kuulus kunstirühmitusse Para '89. Aastast 2008 Accademia Internazionale Greci-Marino, Accademia del Verbano, Vinzaglio, Itaalia korrespondentliige.
Näitused
Näitustel hakkas esinema 1978. aastal. Osalenud ligi 200 rahvusvahelisel näitusel ligikaudu 40 riigis ning mitmekümnel Eesti kunsti näitusel kodu- ja välismaal.
Isiklikku
Tema abikaasa on graafik Naima Neidre. Neil on tütar ja poeg ning neli lapselast.
Inimrööv
Inimrööv tähendab inimese vabaduse ebaseaduslikku võtmist. Tavaliselt inimene sunnitakse relva ähvardusel kaasa minema või ohver uimastatakse. Inimesi röövitakse tavaliselt väljapressimise eesmärgil.
15 cm schwere Feldhaubitze 18
15 cm schwere Feldhaubitze 18 ehk sFH 18 oli raske välihaubits, mida Wehrmacht kasutas standardvälisuurtükina. Selle suurtükiga oli relvastatud tavaliselt üks neljast pataljonist (abteilung) Wechrmachti jalaväediviisi suurtükiväerügemendis.
Kirjeldus
Haubits konstrueeriti aastail 1926–1930 kahe firma koostööna: suurtükisüsteemi projekteeris Rheinmetall-Borsig, lafeti aga Krupp. Kasutati hüdropneumaatilist taandurmehhanismi ja haarlafetti. Rännakuasendis olid lafeti sahad eraldatud ja haarade külgedele kinnitatud.
Haubitsa veoks kasutati tavaliselt kahte eraldi hoburakendit: ühte lafeti ja teist suurtükiraua jaoks. Relva kokkupanekuks tulepositsioonil sõideti-lükati raud tagantpoolt oma hällile peale. Motoriseeritud üksustes kasutati suurtüki vedamiseks tavaliselt ühte keskmist või rasket poolroomikveokit. Relva põhipuuduseks oli tema suhteliselt väike laskekaugus. Sellele suurtükile töötati ajaloos esmakordselt välja ja kasutati reaktiivabimootoriga mürske, mille maksimaalseks laskekauguseks oli 19 kilomeetrit. Samas vähenes reaktiivlaskemoonaga tunduvalt lasketäpsus ja kiirenes süsteemide kulumine, mistõttu see ei leidnud erilist kasutamist.
sFH 18 jäi kõigest hoolimata pärast sõja lõppu veel pikaks ajaks mõne riigi relvajõudude kasutusse. Soome ostis 1940. aastal 48 suurtükki, võttes need teenistusse tähistusega 150 H/40. Neid moderniseeriti 1988. aastal ja kasutati kuni 2007. aastani uue nimega 152 H 88-40.
Caramanico Terme
Caramanico Terme on vald Itaalias Abruzzo maakonnas Pescara provintsis.
LeFH 18
10,5cm le.FH.18 oli enne Teist maailmasõda Saksamaal valmistatud kerge välihaubits. Oli kasutusel Wehrmachti standardvälisuurtükina. Sellega olid relvastatud tavaliselt kolm neljast Wechrmachti jalaväediviisi suurtükiväerügemendi pataljonist.
Thames
Thames [t'emz] on jõgi Suurbritannias Inglismaal. Thames algab Cotswoldi kõrgustikult, voolab valdavalt itta ja kagusse ning suubub Põhjamerre, moodustades estuaari.
Thamesi pikkus on 346 km ja valgla 12 935 km². Sellega on ta pikim tervenisti Inglismaal asuv jõgi ning Suurbritannias Severni järel teisel kohal.
LeFH 18
Relva konstruktsioon oli traditsiooniline, aga kasutusele olid võetud avatavate haaradega haarlafett, kokkupandavad-ülestõstetavad lafetisahad ja kaheosaline hüdropneumaatiline taandurmehhanism, mille amortisatsiooniseadmed paiknesid kaheks jaotatuna raua all ja peal. Vastavalt omaaegsele tavale olid suurtükil metall- või puitvelgedega täiskummidega rattad.
Thames
Jõe ääres asuvad Oxfordi, Readingi ja Londoni linn.
LeFH 18
Relv oli konstruktsioonilt lihtne ja töökindel, kuid osutus manööversõjas armee jaoks siiski raskeks ja ebapiisavalt mobiilseks.
Thames
Thamesi-nimelisi jõgesid on ka endistel inglaste asumaadel, sealhulgas Põhja-Ameerikas.
LeFH 18
Sõja jooksul valmistati suurtükist mõningaid moderniseeritud versioone.
Haubitsa veoks kasutati eelik-kaarikut kuuehobuserakendiga. Motoriseeritud üksustes kasutati suurtükkide vedamiseks ka poolroomikmasinaid või roomikmasinaid, harvem veoautosid. Hoolimata oma puudustest jäi leFH 18 pärast sõja lõppu veel väga pikaks ajaks nii mõnegi riigi relvajõudude kasutusse (sh Soomes 2002. aastani).
Thames
pisi|tühi|Thamesi sillad [[Londonis]]
Giuseppe Farina
Emilio Giuseppe Farina [em'iilio džus'eppe far'iina] (30. oktoober 1906 Torino – 30. juuni 1966 Aiguebelle (Prantsusmaa)) oli Itaalia autosportlane.
Ta oli 1950. aasta Vormel 1 maailmameister, 1952. aastal teine ning 1953. aastal kolmas. Vormel 1 maailmameistrivõistlustel osales 1950–1955. Grand Prix' starte: 33. Grand Prix' võite: 5 Kogutud punkte: 127,3 Pole-positsion võite: 5 Kiireimaid ringe: 6 Vormel-1 autod: Alfa Romeo (1950–1951), Ferrari (1952–1955). Aastatel 1956 ja 1957 osales Farina vormel-1 maailmameistrivõistluste kalendrisse kuulunud Indy 500 võidukihutamistel Kurtis-Kraft 500D ja 500G masinate roolis esindades võistkondlikult Bardahl-Ferrarit ja Giuseppe Farina Racingut.
Celtic FC
Celtic FC on Šotimaa jalgpalliklubi, mille kodulinn on Glasgow. Celtci mängib Šotimaa jalgpalli kõrgliigas Scottish Premiershipis.
Celtic FC asutati 1887. aastal. Klubi on aastate jooksul tulnud 50 korda Šotimaa meistriks ning võitnud 41 Scottish Cupi ja 19 Scottish League Cupi. Celtic FC on ainuke Šotimaa klubi, mis on võitnud UEFA Meistrite karikavõistlused. Võit tuli 1967. aastal, kui finaalis võideti tulemusega 2:1 Itaalia klubi Milano Internazionale. See oli ühtlasi Suurbritannia klubide esimene võit Euroopa karikasarjas.
Klubi peamine konkurent on samuti Glasgow's tegutsev Rangers FC. Celticu ja Rangersi vaheline rivaliteet on tuntud nime Old Firm all.
Celticu kodustaadion on Celtic Park, mis on suurim staadion Šotimaal. See mahutab üle 60 000 pealtvaatajat. Klubi traditsioonilised värvid on valge ja roheline.
Praegune meeskond
''Seisuga 16. juuli 2021''
Mähma
Mähma on küla Viljandimaal Viljandi vallas.
Kuni 2013. aastani kuulus küla Viiratsi valda.
Külast voolab läbi Tänassilma jõgi. Küla idapiiril voolab ja suubub Tänassilma jõkke Mähma oja.
15 cm sIG 33
pisi|15 cm SIG 33 Raske jalaväesuurtükk '''15 cm s. IG. 33''' oli kasutusel Wehrmacht`i standardjalaväesuurtükina. Sellega oli relvastatud tavaliselt üks rühm jalaväerügemendi raskekompaniis.
Relva valmistas firma "Rheinmetall-Borsig" 1927. aastal leIG 18 "suure vennana". Tootmisse ja relvastusse jõudis suurtükk 1933. aastal. Relva positiivseteks omadusteks olid efektiivsus, lihtsus ja vastupidavus. Negatiivsena oli aga väikese suurtüki kohta tohutu kaal, mis tegi sageli eesliini lähedal paikneva relva liialt kohmakaks. Relva vedamiseks kasutati tavaliselt kuuehobuserakendit eelikvankriga või vedukmasinat, harvem veoautot. Suurtükile töötati sõja ajal välja eestlaetav ühekaliibriline stabilisaatoritega mürsk Stielgranate 42, mis sisaldas 30 kg lõhkeainet. Relva kaalu üritati vähendada kergemate materjalide jms-ga, kuid tulemuseks oli ainult 150 kg võitmine. Transpordi hõlbustamiseks hakati metallvelgedele paigaldama täiskummirehve.
Sõja ajal hakati sIG -e mobiilsuse tagamiseks monteerima ka vanemate tankide, nagu PzKpfw I, PzKpfw II ja PzKpfw 38(t) veermikele. Sõja lõpul vahetati üksustes sIG -e aga juba sageli kompaktsete ja efektiivsete 120 mm miinipildujate vastu.
Aastatel 1939 - 1945 toodeti sIG 33 -sid 4155 tk.
Rahvameditsiin
pisi|Ravitseja ([[Keenia)]] Rahvameditsiin (ka: pärimusmeditsiin, etnomeditsiin) on pärimus- ja kogemuspõhiste ravi- ja tervishoiuvõtete kogum. Arenenud kultuuriga ühiskonnas vastandatakse rahvameditsiinile professionaalset ehk tõenduspõhist meditsiini. Professionaalne meditsiin rahvameditsiini kas ei tunnusta või tunnustab mööndustega.
Rahvameditsiinis on suur tähtsus olnud loomulikel raviviisidel, sealhulgas ravimtaimede kasutamisel.
Rahvameditsiin on suurel määral kultuurispetsiifiline.
Mänsak
Mänsak (Nucifraga caryocatactes) on vareslaste sugukonnast mänsaku perekonda kuuluv lind.
Mänsaku rahvapäraseid nimetusi: pähklirääk, pähkliraag, pähklikull ja pähkliähk.