cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Wojciech Nowicki
2022. aasta maailmameistrivõistlustel Eugene’is 2022 võitis ta hõbeda tulemusega 81.03, kaotades kaasmaalasele Paweł Fajdekile 95 sentimeetriga. Euroopa meistrivõistlustel Münchenis tuli Nowicki tulemusega 82.00 teist korda Euroopa meistriks.
Isiklikku
Nowicki lõpetas 2013. aastal Białystoki Tehnikaülikooli magistrikraadiga masinaehituse erialal.
Wojciech Nowicki on abielus Anna Nowickaga. Neil on tütar Amelia.
Conchy-sur-Canche
pisi|Conchy-sur-Canche kirik
Conchy-sur-Canche on vald Põhja-Prantsusmaal Pas-de-Calais' departemangus.
Põllumajandusküla asub 37 km Arrasist lääneloodes, Canche jõe kallastel, teede D115 ja D102 ristumiskoha ümbruses.
pisi|tühi|
Grand Central Terminal
Grand Central Terminal (aruandlusmärgina GCT) on New Yorgi suurlinnapiirkonna lähialasid teenindava pendelrongiühenduse ning endine linnadevahelise ühendusega lõppjaam Midtown Manhattani keskuses Park Avenue puiesteel, täpsemalt East 42nd Streeti tagusel.
pisi|Grand Central Terminali eksterjöör (2017)
Maailma suurim raudteejaam võtab enda alla 19 hektarit ja seda teenindab 44 platvormi 67 rööpapaariga. Seal asub samuti linna oluline metroojaam, mida läbivad liinide 4, 5, 6 ja 7 ning süstikliini S ühendused.
Tegu on kolmanda jaamahoonega samal asupaigal ning see valmis aastal 1913.
Ajalugu
pisi|Grand Central Depot
Grand Central Depot (1871–1899)
Magnaat Cornelius Vanderbilti poolt 1860. aastate lõpuks omandatud Hudson River Railroad, New York and Harlem Railroad ja New York and New Haven Railroadi raudteevõrgud vajasid Manhattani keskosas ühist raudteejaama. Sellega seoses anti arhitekt John B. Snookile ja insener Isaac C. Buckhoutile tellimus projekteerida senise auruvedurite depoo asemele 42nd Streeti tänaval uus raudteejaam. Ehitus algas 1. septembril 1869 ja lõppes 1871. aasta oktoobris. Ehitis valmis teise keisririigi stiilis ja tänu uuele jaamale vähenes segadus pagasi loovutamisel.
Grand Central Station (1900–1910)
pisi|Grand Central Station 19. sajandil valminud hoone asemele ehitati uus rekonstrueeritud jaam arhitekt Bradford L. Gilberti juhendamisel. Kuna linnas keelati pärast 1902. aasta rongiõnnetust auruvedurid, tehti ruumi elektrifitseeritud raudteeliinidele, samuti lammutati alles valminud jaamahoone juba aastatel 1903–1910.
Grand Central Terminal (1913–tänapäev)
pisi|Grand Central Terminal pisi|Hoone esiplaan Grandioosselt pompoosne uusbarokses prantsuse beaux-arts stiilis rajatise ehitas ärimagnaat Cornelius Vanderbilti asutatud uus ettevõtte New York Central and Hudson River Railroad. See asub 19 hektari suurusel alal ning sellel on 44 platvormi, mida on rohkem kui ühelgi teisel raudteejaamal maailmas. Niinimetatud värav linna või värav mandrile valmis aastatel 1910–1913 varasema raudteejaama asemele. 1. veebruaril 1913 avatud uhke jaamahoone projekteerisid arhitektuuribürood Reed & Stem ja Warren & Wetmore, viimane vastutas dekoratiivse beaux-arts väljanägemise eest. Raudteevõrgu peakontoriks ehitati raudteejaama taha 1929. aastal valminud kõrghoone New York Central Building, mille projekteerisid samuti Warren & Wetmore. Grand Central Terminal on keeruka konstruktsiooniga nii seest kui ka väljast, lisaks sellele sisaldab tohutu interjöör keskset rahvakogunemisruumi. Selle maa-alused platvormid teenindavad ülemisel tasandil 41 liini ja alumisel tasandil 26 liini, kuigi kõikide liinide koguhulk platvormide ääres ja raudteedepoodes ulatub üle saja.
Tänapäev
Reisijatevedu Ameerika Ühendriikide raudteedel vähenes oluliselt pärast Teist maailmasõda, kui kasutusele võeti kiirteed ja lennuliinid. Sellepärast oli mitmeid kordi arutlusel üha kasutumaks muutunud raudteejaama lammutamine. 1954. aastal peeti tõsiseid plaane samale kohale ülikõrge pilvelõhkuja rajamine, sarnased plaanid kerkisid üles veel aastakümneid. Metropolitan Transportation Authority suutis siiski 1990. aastate alguses kavandada suured renoveermistööd, mis päästsid jaama lagunemast.
Aastatel 1994–2000 täielikult renoveeritud terminal teenindab tänapäeval tööle ja tagasi sõitjaid ehk pendeldajaid Metro-North Railroadi raudteevõrgus Westchesteri, Putnami ja Dutchessi maakonnas New Yorgi osariigis ning Fairfieldi ja New Haveni maakonnas Connecticuti osariigis. East Side Accessi projekt on teostamisel, et luua ühendus Long Island Rail Roadi liiniga Long Islandi saarelt Grand Central Terminali.
Terminal, mida külastab üle 750 000 külalise ja turisti päevas, on avatud kella 5.30st varahommikul kuni kella 2.00ni pärast südaööd.
Pärand
pisi|[[Jules-Félix Coutani loodud beaux-arts-stiilis katuseskulptuur "Kaubandushiilgus", mis kujutab antiikseid jumalusi Heraklest, Minervat ja Merkuuri]] Kuna raudteejaama ümbrus on Midtown Manhattani üks põhilisemaid turistilõkse, on ka terminalihoone üks maailma külastatumaid turismiatraktsioone. 2013. aastal külastas seda 21,9 miljonit inimest. Kui seda sooviti 1960 aastatel moderniseerimise käigus lammutada, tõmbas pidurit Jacqueline Kennedy isiklikult ning tänapäeval on see hinnatud kui üks põhilisi vaatamisväärsusi New Yorgi linnas.
Platvormid
Terminali lähistel asub mahajäetud maa-alune platvorm, mis teenindas Waldorf Astoria hotelli kõrgeid külalisi. Samuti asub terminali all linna sügavaim kelder, kuhu mahuks rohkem kui 10-korruseline hoone.
Balti keti mälestusmärk (Särevere)
pisi|Balti keti mälestusmärk Säreveres Türi-Arkma maantee ääres (juuli, 2008) Balti keti mälestusmärk on Järva maakonnas Türi vallas Säreveres asuv mälestusmärk, millega meenutatakse Balti ketti. Mälestusmärk asub maantee ääres kõrgel nõlval kohas, mille lähedalt läks mööda Balti kett.
Sama maantee ääres asub sarnane mälestusmärk ka Kärus.
Harilik vesikiil
Harilik vesikiil (Libellula quadrimaculata) kiililiste seltsi kuuluv putukaliik.
pisi|left|300px|Harilik vesikiil [[Kärevere looduskaitsealal.]]
Tooming
Tooming on eesti perekonnanimi.
Cockburn Town
Cockburn Town (/ˈkoʊbərn/ KOH-bərn, vahel ka sarnaselt saare nimega Grand Turk) on Kariibi meres asuva Turksi ja Caicose saarte pealinn. Tegemist on asuala vanima ja suurima järjepideva asustusega, kus pesitsevad ka asumaa valitsus, peamine rahvusvaheline lennujaam, hariduskeskused ning ainuke haigla. Cockburn Townis on umbkaudu 5000 elanikku.
Linn on saanud nime Sir Francis Cockburni järgi, kes oli aastatel 1837–1844 Suurbritannia teenistuses Bahama kubernerina.
Ajalugu
Asula rajasid Bermudast pärit soolakogujad 1681. aastal, sest linn asus heas kohas soolakogumiseks. Grand Turki vanalinn on seetõttu mõjutatud Briti koloniaalaja arhitektuurist. Samas on suur osa linnast mitu korda uuesti üles ehitatud, kuna linn asub orkaanide ohualal. Cockburn Town sai asumaa keskuseks 1766. aastal.
Dmitri Donskoi
Dmitri Donskoi (vene Дмитрий Иванович Донской; 12. oktoober 1350 – 19. mai 1389) oli 1359–1389 Moskva ja 1362–1389 Vladimiri suurvürst.
Burchard Sielmann
Burchard Georg Sielmann (8. juuli 1838 Straupe – 22. jaanuar 1913 Tallinn) oli Eesti vaimulik.
Õppis Cēsise lähedal asuvas Bērzaine Maagümnaasiumis (Livländisches Landesgymnasium zu Birkenruh bei Wenden). Õppis Tartu Ülikoolis aastatel 1858–1859 ajalugu ning aastatel 1859–1863 ja 1864–1865 usuteadust. Täiendas end Erlangeni Ülikoolis. Oli aastatel 1866–1869 koduõpetajaks. Oli prooviaastal Vändra Martini koguduses Ernst Johann Georg Sokolowsky juures. Ordineeriti 5. novembril 1872 õpetajaks.
Oli 1872–1873 Pilistvere Andrease koguduse adjunktõpetaja. 1872–1873 oli ta Tartu-, Pärnu- ja Viljandi praostkondade vikaarõpetaja. 1874–1877 oli ta (introdutseeriti 17. märtsil 1874) Tõstamaa Maarja koguduse õpetaja. ja 1877–1909 Palamuse Püha Bartholomeuse koguduse õpetaja, olles alates 1884 vaimulikuks koolirevidendiks ja oli aastatel 1887–1906 Tartu praostkonna praostiks. Jäi aastal 1909 emerituuri.
Isiklikku
Tema isa Woldemar Friedrich Sielmann oli Straupe koguduse õpetaja, poeg Woldemar Paul Sielmann oli Pärnu Nikolai koguduse ja Tallinna Oleviste koguduse abiõpetaja. Tema emapoolne vanaisa oli Straupe koguduse õpetaja Georg Gustav Sokolovsky, tema onu oli Vändra Martini koguduse õpetaja Ernst Johann Georg Sokolowsky.
Kirjanduslik prototüüp
Burchard Sielmann on ühe Oskar Lutsu Tootsi-lugude sarja kõrvaltegelase Paunvere kirikuõpetaja prototüüp.
Tootsi-lugude põhjal tehtud Arvo Kruusemendi filmis "Kevade" mängis kirikuõpetajat Arnold Kasuk.
Osvald Timmas
Osvald Timmas (17. september 1913 Paiküla, Saaremaa – 27. oktoober 2005 Toronto) oli väliseesti kunstnik.
Kunstiande sai Osvald Timmas tõenäoliselt oma isapoolsetelt vanematelt, kes pidasid kunstkanguri, kangakuduja ja värvija ametit.
Tema varaseimad teadaolevad illustratsioonid pärinevad 1930. aastatest ajakirjast Sõdur. Samal ajal ärijuhina Tartus töötades võttis ta 1939–1942 eratunde Nikolai Kummitsalt ja puutus kokku paljude pallaslastega. Aastatel 1942–1944 sai ta Tallinnas õpetust Günther Reindorfilt. 1944. aastal põgenes ta koos naise Erikaga Rootsi. Seal töötas Timmas Stockholmis elukindlustuse alal ja õppis aastatel 1947–1949 illustreerimiskursustel. Kuna poliitiline olukord oli endiselt ebakindel, suundus ta koos paljude teiste põgenikega 1951. aastal edasi Kanadasse, kus tegutses samuti elukindlustuse alal. 1956. aastal hakkas ta tõsiselt kunstiga tegelema ja pühendus sellele täielikult 1972. aastal, olles kuni 1980. aastate alguseni ka Crown Life'i kunstikogu konsultant.
Osvald Timmas on maetud Toronto Mount-Bleasenti kalmistule.
Looming
Osvald Timmas oli Eesti Kunstide Keskuse asutajaliige ning kauaaegne keskuse kunstikomitee juhataja. 1970. aastal valiti ta American Watercolour Society liikmeks. Aastatel 1961–1968 oli ta Colour and Form Society ja aastatel 1971–1975 Ontario Society of Artists asepresident ning 1973. aastast Kanada Kuningliku Kunstiakadeemia liige.
Tema teosed on eksponeeritud paljudel grupi- ja isikunäitustel nii Kanadas kui ka väljaspool seda (USAs, Prantsusmaal, Itaalias, Austraalias, Jaapanis jm). Timmase teoseid leidub arvukates erakogudes Kanadas, USAs, Saksamaal, Soomes, Eestis, Rootsis, Iisraelis, Austraalias, Egiptuses jne. Tema teoseid võib ka leida mitmest galeriist, muuseumist ja asutusest USAs, Inglismaal ja Kanadas. 1990. aastal, pärast isikunäitust Adamson-Ericu muuseumis, kinkis kunstnik 28 oma teost Eesti Kunstimuuseumile, seitse Tartu Kunstimuuseumile ja viis Saaremaa Muuseumile.
Erika ja Osvald Timmase mälestusfond
Osvald Timmase testamendiga asutati eesti kunsti toetuseks Erika ja Osvald Timmase mälestusfond. Seda on kasutatud arvukate tegevuste toetamiseks nii Kanadas kui ka Eestis eesmärgiga säilitada ja arendada eesti kunsti ja kultuuri üle maailma. Fond on toetanud Kumu ehitamist ja Tartu Kunstimuuseumi tegevust. Erika ja Osvald Timmase mälestusfond oli Tartus ja Tallinnas toimunud pagulaskunstinäituse suursponsor.
San Benedetto Belbo
San Benedetto Belbo on vald Itaalias Piemonte maakonnas Cuneo provintsis.
San Benedetto Belbo kõrgus merepinnast on 637 meetrit. Asustus­tihedus on keskmiselt inimest ruutkilomeetri kohta.
San Benedetto Belbo piirneb järgmiste omavalitsusüksustega: Bossolasco, Mombarcaro, Murazzano, Niella Belbo.
Mortoni maakond
Mortoni maakond (inglise Morton County) on kahe Ameerika Ühendriikide maakonna nimi.
Tugikaar
Tugikaar ehk arkbutaan (prantsuse keeles arc-boutant) on tugipiidast üle külglöövi kesklöövi katusealuse kõrgseinani ulatuv kivist laotud kaar, mille ülesanne on tasakaalustada kesklöövi võlvide külgsuunalist survet. Tugikaar on gooti arhitektuuris basilikaalse kiriku tugisüsteemi osa.
Ajaloost
Võlvi külgedelt toetamise süsteem seinast väljaspool asuva kaarekujulise toe abil oli tuntud juba hilisantiigis, tänapäeval seostatakse tugikaari kõige enam gooti arhitektuuriga 12.–16. sajandil, mil nende kasutuselevõtt koos teravkaarse roidvõlviga võimaldas ehitada kõrgeid ja suhteliselt õhukeste seintega võlvitud ruume, eelkõige kirikuid.
Varased näited
Hilisantiiksete tugikaarte kasutuse tuntuimad näited on Ravenna San Vitale basiilika ja Galeriuse rotund Thessalonikis. Teatavaks tugikaarte eelkäijaks arhitektuuris tuleb pidada ka Bütsantsi arhitektuurist romaanikasse jõudnud ehituslahendust, mille puhul kaarjad toed kannavad pealöövi kivivõlvi külgsuunalised jõud üle külglöövide massiivsetele välisseintele, jäädes ise empoore katva katuse alla – nii on näiteks Durhami katedraalis.
Vihma lõhn
pisi|Pinnase ja veeosakeste õhkupaiskumine vihmapiisa kokkupõrkel pinnasega Vihmalõhn ehk petrikoor on iseloomulik aroom, mis tekib vihmasajul teatud tingimuste kokkulangemisel.
Tugikaar
Gooti arhitektuuris
Hilisgootikas kuhjati tugikaartele raidkaunistusi, samuti võisid tugipiitade pinnad olla täidetud niššidega, milles asusid skulptuurid. Renessanssarhitektuur hülgas tugikaared, eelistades neile taas paksude müüridega võlvhoonete konstruktsioone.
Hilisemas arhitektuuris
Tugikaari kasutati uuesti gooti arhitektuuri vorme kopeerivas uusgootikas. 20. sajandil kasutas tugikaarte ideed Kanada insener William P. Anderson tuletornide projekteerimisel ja ehitamisel.
Vihma lõhn
Tingimused
Võimalikult suure aerosoolipilve tekitamiseks peaks piisad olema teatud suurusvahemikus: need ei tohiks olla liiga suured ega liiga väiksed, just seetõttu ei teki arvatavasti vihmavärsket lõhna äärmiselt tugevate või väga nõrkade sadude järel. Vihma lõhna tekkimiseks peab ka pinnas olema sobiva kuivustasemega, see ei tohiks olla liiga kuiv ega märg. Sobivate omadustega on näiteks savimuld.
Nimetus
Lõhnale on pandud 1964. aastal Austraalia teadlaste poolt nimetus petrichor – tuletis kreekakeelsetest sõnadest petra 'kivi' ja ichor 'kuldne vedelik, mis voolavat surematute soontes'.
Hõlmikpuu Eestis
Hõlmikpuid Eestis looduslikult ei esine, nad on võõrliigid ja neid kasvatatakse kas botaanikaaedades eksponaadina või ka koduaedades, tänavatel või linnaparkides haljastuspuuna. Avamaal kasvas Sanderi, Elliku ja Paiveli 1990. aasta teose andmetel 38 puud 15 paigas.
Tartu ja Tallinna botaanikaaias
Tartu Ülikooli Botaanikaaia direktori Nikolai Kuznetsovi andmeil kasvatati hõlmikpuid botaanikaaia kasvuhoones juba alates 1833. aastast ja avamaal 1897. aastast. Hilisemad andmed avamaa hõlmikpuu kohta puuduvad. 1911. aastal kasvas hõlmikpuu ka külmas kasvuhoones. Botaanikaaia juhataja Fedor Bucholtzi andmetel kasvas neil 1923. aasta seisuga avamaal kaks hõlmikpuud (üks geograafilises (Hiina) ja teine taimesüstemaatika osakonnas). Aia aedniku andmetel (1924) kasvas üks puu ka Rüteli aias, saadud botaanikaaiast potitaimena, kuid selle täpsem kasvukoht ei ole selge ja hilisemad andmed puu kohta puuduvad.(Sander, Elliku ja Paivel 9:1990)
Tallinna Botaanikaaias kasvatati 1960. aastate keskpaiku seemnest kaks hõlmikpuud ja istutati seejärel avamaale, kuid vesirotid hävitasid need.
1980. aastatel kasvas siin kaks 1981. aastal Taškendist toodud taime, kuid need hävisid 1987. ja 1988. aastal. (Sander, Elliku ja Paivel 17:1990)
Tallinnas
Tallinnas tuntakse hõlmikpuud 1860. aastate algusest, mil aednik Grigoroff esitas 1862. aasta aiandusnäitusele teiste taimede seas ka hõlmikpuu (Saliburia adiantifolia). (Ackermann, Dietrich, Hansen, Toll, 1963, viidanud Sander, Elliku ja Paivel 11:1990)
Dendroloog Eduard Viiroki (1903–1937) andmed Tallinna hõlmikpuude kohta pärinevad 1928. ja 1929. aasta suvisest inventariseerimisest ja need avaldati 1929. aastal. Viirok registreeris linna stipendiaadina Tallinna dendrofloorat inventeerides Tallinnas kolm hõlmikpuud. 7. Eesti metsateadlaste päeval 1929. aastal Viiroki tehtud ettekande kohaselt oli suurima hõlmikpuu kõrgus 4 m ja rinnasdiameeter 6 cm. (Sander, Elliku ja Paivel 10:1990)
Sama ajalehe 23. augusti 1930. aasta numbris avaldati baltisaksa arhitekti Ernst Gustav Kühnerti kirjutis ""Imepuu" Viruväravamäel". Kühnerti sõnul on "Kingu" Jaapani puu Ginkgo biloba, mille mõned eksemplarid tõi tema isa Heinrich Kühnert Saksamaalt ja ühe neist istutas Hugo Walker Virumäele ja teise H. Kühnerti koduaeda Vana-Pärnu mnt 19 (hilisem Süda tn 2) ja alles hiljem, 1913. aastal, istutati ümber tema praegusesse asukohta (vt Süda tänava hõlmikpuu). (Sander, Elliku ja Paivel 13:1990) Süda tänava hõlmikpuu on looduskaitse all.
Sauvo vald
Sauvo on vald Soomes Päris-Soome maakonnas. Sauvo elanike arv 30. aprill 2018 oli 3003. Sauvo hõlmab 299,47 km² suuruse maa-ala.
Hõlmikpuu Eestis
Tallinnas
A. Paivel registreeris 1950. aastate keskpaiku neli hõlmikpuud Hallivanamehe tänav 10 (Pärnu maantee lõik Kohila tänava ja Seebi tänava vahemikus) asuvas Kristo Reala koduaias. Need hõlmikpuud olid Antonie Reala isikliku teate kohaselt (1989) toodud Saksamaalt 1930. aastatel. Kui Reala koduaed 1965. aastal likvideeriti, maandusid kaks hõlmikpuud Tallinna Botaanikaaeda.
Sauvo vald
Sauvo valda liideti 1969. aastal Karuna vald.
Hõlmikpuu Eestis
Tallinnas
Hõlmikpuu on kasvanud Friedebert Tuglase koduaias Vabaduse puiestee 12. (Robert, 1968; viidanud Sander, Elliku ja Paivel 17:1990). Tuglasele kingitud puu hävis 1971/1972. aasta talvel.
Saksa sõduri Theodor Clausseni järeltulijad istutasid hõlmikpuu 27. juunil 2016 Vanasadamasse.
Saartel
Mitu hõlmikpuud kasvab ka Saaremaal Leisi külas Aleksander Heintalu dendroaias, 1989. aasta andmetel üks kuni kolm poole meetri pikkust puukest.(Sander, Elliku ja Paivel 18:1990) Sõrve poolsaare lõunaosas kasvab kaks poolemeetrist puud Ants Ilusa Torgu suvekodusse rajatud dendraariumis. Poolsaare keskosas, metskonna peahoone taguses aias, pandi 1981. aastal kasvama Ülo Eriku käest saadud hulk taimi; kaheksa neist hakkasid ka kasvama, kuid langesid välja ja 1989. aastaks oli alles üks puu.(Sander, Elliku ja Paivel 18:1990)
Saaremaa vallas Neemi külas asuvas Mihkel Ranna dendraariumis kasvab samuti hõlmikpuu.
Mujal Eestis
Tartu lähedal Muri külas Ülo Eriku suvekodus kasvas 1989. aasta teate kohaselt üksteist hõlmikpuud. (Sander, Elliku ja Paivel 21:1990)
A. von Siversi (1889) järgi kasvas hõlmikpuu ka Liivimaal Alt-Schwanenburgis. (Sander, Elliku, Paiveli 6:1990)
Wattens
thumb|Vaade üle Wattensi ja Inntali [[Karwendeli mägedele]]
Wattens on linn ja vald (Gemeinde) Austrias Tirooli liidumaal Innsbrucki ringkonnas, 564 m kõrgusel merepinnast. Valla pindala on 10,8 km², 1. jaanuaril 2016 elas seal 7882 inimest. See on peamiselt tuntud Swarovski kristallklaasiettevõtte järgi.
Asend
Wattens paikneb Unterinntalis Põhja-Tiroolis umbes 13 km Innsbruckist idas. Vald ulatub Inni jõe lõunakaldalt Wattentali kõrvalorgu, mis viib Wattentaler Lizumi otsa Tuxi Alpides.
Vallal on juurdepääs Inntal Autobahnile (A 12) ja seda teenindavad ÖBB rongid Fritzens-Wattensi jaamas Unterinntalbahni liinil.
Kolonialism
Kolonialism ehk koloniaalpoliitika on poliitika, mille eesmärk on laiendada riigi võimu väljapoole oma piire. Emamaast väljapoole jäänud alasid nimetatakse kolooniateks. Asumaad jäävad kolonialistidele alla sõjaliselt või teatud tehnoloogiate (transport, relvad) kasutamise poolest, mis võimaldab neid anastada ja seejärel sisse seada kestva ülemvõimu.
Kolonialism jaguneb asunduskolonialismiks (settler colonialism) ja sõltlaskolonialismiks ehk vasallkolonialismiks (dependencies colonialism). Esimese puhul asub osa kolonialistidest uuele territooriumile ümber, kohalikke võidakse hävitada rohkearvuliselt. Teise puhul valitseb emamaa kolooniat kohapeal elavate administraatorite kaudu.
Varane kolonialism
Kuigi enamasti mõeldakse kolonialismist kõneldes Euroopa kolonialismi, ulatub kolonialismi ajalugu ajas kaugele, näiteks foiniiklaste ja vanade kreeklasteni. Vahemere idarannikul elanud foiniiklased olid Vahemere regioonis äärmiselt võimas kaubandusjõud 1550–300 eKr, nad kauplesid nii Egiptuse kui Kreeka linnadega ning rajasid mitmeid kolooniaid kuni tänapäeva Cadizini Hispaanias. Ka Vanas Kreekas rajasid linnriigid sageli kolooniaid, et edendada kauplemist ning suurendada oma võimu ja jõukust. Enam kui 30 kreeka linnriigil oli Vahemere piirkonnas rohkem kui üks koloonia. Kõige aktiivsem koloniseerija oli Mileetose linnriik, mis rajas 90 kolooniat, mis ulatusid tänapäeva Türgist kuni tänapäeva Hispaaniani. Ka vanad roomlased rajasid oma võimu ja vallutuste kindlustamiseks kolooniaid: esmalt tänapäeva Itaalia ala kindlustamiseks ja hiljem ka mujal. Roomlased sisenesid koloniseeritavase linna sõjaväe toel ning koloniaalasunduse loomist tähistati spetsiaalsete tseremooniatega. Vallutatud linnas elavad Rooma kolonistid olid maksudest ja sõjaväekohustusest vabastatud. 2. sajandiks eKr sai koloniseerimisest omalaadne sotsiaalkindlustuse vorm Rooma riigis: näiteks anti endistele sõduritele õigus kolooniate rajamiseks. Selle õiguse võttis neilt keiser Julius Caesar, mille järel jäi kolooniate rajamine eksklusiivselt Rooma keisrite õiguseks. Alates 7. sajandist koloniseerisid araablased suure osa Lähis-Idast, Põhja-Aafrikast ja mõned Aasia ja Euroopa alad. 9. sajandil algas uus Vahemere kolonisatsioonilaine, mille käigus võistlevad riigid nagu Venezia, Genova ja Amalfi ründasid jõukaid endisi Bütsantsi või Ida-Rooma keisririigi alasid. Venezia alustas Dalmaatsia vallutamisega ning kontrollis oma ajaloo suurimat territooriumi Neljanda ristisõja lõpuks 1204. aastal.
Euroopa kolonialism
Varauusaegne ja uusaegne Euroopa kolonialism sai alguse aastal 1415, mil Portugal vallutas Põhja-Aafrikas muslimi sadamalinna Ceuta. Järgnenud aastakümnetel seilasid porgtugali maadeavastajad mööda Aafrika läänerannikut lõuna poole ning asutasid kauplemiskeskusi, sadamaid ja kindlusi. See kolonialismilaine, mida esmalt vedasid portugallased ja seejärel hispaanlased, jõudis nii Aafrikasse, Ameerikasse, Indiasse kui ka Ida-Aasiasse. Tegu oli esimeste globaalsete impeeriumitega, kuna need asusid samaaegselt mitmetel kontinentidel. 1580–1640 valitsesid Portugali ja Hispaania impeeriume personaalunioonis Hispaania monarhid. Inglismaa, Prantsusmaa ja Madalmaad rajasid oma esimesed kolooniad 17. sajandil. Need riigid võistlesid uute kolooniate rajamisel nii omavahel kui ka Hispaania ja Portugaliga. Põhja-Ameerika koloniseerimisel osutus erakordelt edukaks Inglismaa, kes rajas 13 elujõulist kolooniat. Walter Raleigh alustas Virginia koloniseerimist 1584. aastal, esimeseks inglaste asunduseks Ameerikas sai 1607. aastal Jamestown (algselt James Fort), mis aga hüljati aastal 1699, mil Virginia pealinn koliti Williamsburgi. Põhja-Ameerikas rajati nii kroonikolooniaid, kus kuninga määratud kuberner valitses koos kohaliku rahvaesindusega kui ka riigiga sõlmitud eralepingute alusel toimivaid erakolooniaid. 1640. aastaks elas Põhja-Ameerikas enam kui 25 000 inglise asunikku. Esimene dekoloniseerimisperiood sai alguse 18. sajandi lõpus ja 19. sajandi alguses, mil enamik Ameerika mandril asuvaid Euroopa kolooniaid saavutasid iseseisvuse. Suurbritannia, Prantsusmaa, Portugal ja Madalmaad pöörasid oma tähelepanu Lõuna-Aafrika, India ja Kagu-Aasia poole, kus neil olid juba mõningad rannikuenklaavid. 19. sajandil kiirenes koloniseerimine märkimisväärselt, eriti Aafrikas, mille koloniseerimisel osalesid lisaks eelmainitud riikidele ka Belgia, Saksamaa ja Itaalia. Teine dekoloniseerimisperiood algas pärast Teist maailmasõda, mil paljud endised koloniaalriigid iseseisvuse saavutasid.
Won Bin
thumb|Won Bin aastal 2010 Won Bin (korea keeles 원빈; sünninimi Kim Do-jin; sündinud 29. september 1977) on Lõuna-Korea näitleja.
Wattens
Ajalugu
1559. aastal rajati Wattensis paberivabrik, esimene Austria maadel. Kohalik majandus edenes veelgi, kui 1895. aastal asus sinna elama Daniel Swarovski (1862–1956), klaasilõikur Jiřetín pod Bukovoust Böömimaal, et alustada kristallehete tootmist. Wattens sai turuõiguse 1895. aastal.
Kolonialism
Kapitalistlik maailmasüsteem
Immanuel Wallersteini 1974. aasta teooria järgi kujunes just Euroopa kolonialismist alguse saanud arengute mõjul välja kapitalistlik maailmasüsteem ehk maailm, mis jaguneb kõrge ja madala majandusarengu ja elatustasemega piirkondadeks. Wallersteini järgi saab maailma rikkuse ja võimu alusel jagada kolmeks: tuumpiirkonnad, poolperifeeria ja perifeeria. Tuumpiirkonnad on enamasti koloniseerivad või koloniseerinud riigid, mida iseloomustab keerukas majandustegevus ning suur sõjaliste, tehnoloogiliste, majanduslike, poliitiliste, ideoloogiliste jmt ressursside arv. Poolperifeerias on rikkust ja võimu vähem, kuid ka need on tööstusriigid, mis oma toodangut ekspordivad. Perifeeriasse kuuluvad riigid, mil pole mingisugust majanduslikku ega poliitilist võimu ja kus tootmine on minimaalne, ent kust ülejäänud maailm saab oma tooraine. Need piirkonnad on sageli mõjutatud hävitavast sõltlassuhtest (endise) koloniseeriva emamaaga, mis on kohalikud võimustruktuurid süstemaatiliselt korrumpeerinud ja lammutanud, luues alused lõpututeks konfliktideks.
Wattens
Majandus
Swarovski firma on Wattensi peamine tööandja. 1995. aastal tähistas see oma sajandat aastapäeva Swarovski Kristallwelteni muuseumi rajamisega. André Heller disainis mitu harulduste kabinetti, mis kujundatud Ambrasi lossi ajalooliste kambrite järgi. Muuseum näitab kristallide tootmise ajalugu, Daniel Swarovski elu ja suurt kristallide kogu, sealhulgas tuntud kunstnike, nagu Brian Eno ja Niki de Saint Phalle, tööd. Täna on see üks suurtest turismisihtkohtadest Austrias, meelitades külastajaid kogu maailmast.
Teised muuseumid on kirjutusmasinamuuseum ja Museum Wattens, mis on pühendatud Swarovskile, paberivabrikule ja väljakaevamistele (esiaeg, antiikaeg) Wattensis, samuti naabruses Voldersis ja Fritzensis.
Ajalooline paberivabrik on vabriku Wattenspapier eelkäija, mis on üks juhtivaid sigaretipaberi tootjaid, 1980. aastast alates Soome Delfort Groupi omanduses. 97% sigaretipaberist eksporditakse rohkem kui 90 riiki.
Inimesed
thumb|Jakob Gappi portree Neitsi Maarja kihelkonnakirikus Wattens on marianistist preestri Jakob Gappi (1897–1943) sünnipaik. Olles avalikult vastu Austria anšlussile Natsi-Saksamaasse 1938. aastal, põgenes Gapp Prantsusmaale ja pärast Prantsuse kaotust 1940. aastal Valenciasse Hispaanias, kus ta jutlustas katoliku vastupanuvõitlejate tagakiusamise vastu natsivõimude poolt. 1942. aasta novembris püüti ta Gestapo agentide poolt Saksamaa poolt okupeeritud Prantsusmaal kinni ja deporteeriti Berliini. Ta mõisteti surma Rahvakohtu otsusega, mida juhtis president Roland Freisler, ja hukati Plötzensee vanglas. Katoliku kiriku märtrina kuulutas paavst Johannes Paulus II Gappi 1996. aastal õndsaks.
Eeslinnastumine
pisi|Eeslinna maakasutusmuster pisi|Dallas, Texas Eeslinnastumise ehk suburbanisatsiooni (inglise keeles suburbanization) all mõistetakse protsessi, kus rahvastik ning majandustegevus kandub keskuslinnast kaugemale, selle tagamaale või eeslinnadesse. Linna vahetust lähedusest tingituna säilib aga eeslinnadesse kolinud inimeste igapäevane seotus keskuslinna endaga, tuues kaasa igapäevase pendelrände.
Elevandiluuranniku lennujaamade ja lennuväljade loend
Siin loetletakse Elevandiluurannikul asuvaid lennujaamu ja lennuväljasid.
Eeslinnastumine
Kui linnastumise käigus kasvab linnalise piirkonna elanikkond (peamiselt sisserändajate arvelt), siis eeslinnastumine saab alguse relativistliku detsentralisatsiooniga ehk suhtelise hajumisega ning keskuslinna rahvaarvu kasv hakkab aeglustuma. Eeslinnastumiseprotsessist hakatakse rääkima siis, kui eeslinna rahvaarv hakkab keskuslinna rahvastikust kiiremini kasvama. Ajapikku võivad eeslinnad linnastuda nii, et piiri keskuslinna ja eeslinna vahel on raske eristada.
Eeslinna mõistele on üritatud omistada ka "regionaallinna", "valglinna" kui ka "galaktilise metropoli" nimetust.
Teke
Kui linnastumisele andis hoogu tööstuslik pööre, siis esimesed suured eeslinnad tekkisid 19. ja 20. sajandil ning seda ennekõike paranenud raudtee- ja maanteetranspordist tingituna, mis muutis inimeste mobiilsust märgatavalt.
19. sajandi tööstuslinnade kiire kasv linna sisserändajate arvelt pani toonaseid linnaehitusteoreetikuid mõtlema, kuidas ohjata linnade kasvu ning lahendada kasvavast elanikkonnast tingitud halvenenud elukeskkonna küsimust. Lahendusena leiti asulate loomist keskuslinnast välja poole. Nõnda anti algus satelliitasulate kujunemisele. Lisaks toetas keskuslinnast kaugemal elamist ühistranspordi areng, mis võimaldas inimestel töökohast kaugemal elada.
Kaasaegne arusaam looduslähedasest elustiilist väljaspool linna saastunud õhku ning müra, suuremast ruumist ja privaatsusest, mida võimaldab eeslinna kolimine, madalatest kuludest elamispinnale, elatustaseme kasv ning suurenenud mobiilsus, mis võimaldab vahemaade kiiret läbimist, on tinginud eeslinnade kasvu. Nõnda näevad linnainimesed eeslinnades võimalust elada meeldivas keskkonnas, seejuures kaotamata linnaelu hüvesid.
Tagajärjed
Taoline piirkonna elavdumine ja nõudluse nihkumine äratab huvi investorite ja ettevõtete seas. Nõnda kandub ka majandustegevus (nt tööstus-, kaubandus- ja teenindusasutused loodavate töökohtadega) eeslinna ning sealsetel elanikel väheneb vajadus keskuslinna külastamiseks. Eeslinnadesse loodud uued töökohad võivad veel omakorda suurendada inimeste lahkumist linnast. Selle tulemusena võib linnakeskus hakata kaotama oma atraktiivsust majandustegevuse ja kultuurikeskusena ning samuti luuakse alus linna polütsentrilise struktuuri väljakujunemisele.
Eeslinnastumine Ameerikas
Pärast Teist maailmasõda Ameerika Ühendriikide föderaalvalitsuse tehtud otsused välja arendada tõhus teedevõrgustik, luua kiirteid ning võimaldada riiklikku laenu peredele eluaseme soetamiseks, mängisid suurt rolli eeslinnastumise protsessis.
Toona suurenenud mustanahaliste sisseränne keskuslinnadesse, vaesema elanikkonna soov leida keskuslinnades parem elujärg, beebibuum ning niigi probleemiks olnud elukohtade nappus survestasid eeslinnastumist veelgi. Need, kes vähegi said lubada omale kvaliteetset elukeskkonda, kolisid tagamaale. Tekkinud eeslinnu iseloomustas homogeensus, mida soodustas ka Ameerika detsentraliseeritud valitsemissüsteem, kus omavalitsustel oli võimalik tsoneeringute läbi elamupiirkondade koosseisu mõjutada. 1960. aastatel ilmutas ka majandustegevus end eeslinnades ning seda nõnda intensiivselt, et 1973. aastaks oli eeslinnadesse loodud enam töökohti, kui keskuslinnadesse. Nõnda sai alguse eeslinna konkureerimine keskuslinnaga.
Üha suureneva eluaseme nõudluse tulemusena, hakati odavaid elamuid massiliselt tootma ning 1990. aastaks oli juba enam kui pool Ameerika kogurahvastikust kolinud eeslinnaaladele.
Eeslinnastumine Euroopas
Ka Euroopat iseloomustas suur rahvastiku ränne maalt linna, eluasemete vähesus ja beebibuum. Küll aga ei toimunud Euroopas eeslinnastumine nõnda intensiivselt kui Ameerikas. Näiteks pärssis eramajade massilist teket kõrge maamaks. Juhuslikku kinnisvaraarendust linnade tagamaal piirati rangete planeerimismeetmetega. See kõik tingis pigem juba olemasolevate asulate laienemist. Kui Ameerikas pöörati rõhku kiirteede ehitusele, siis Euroopa suund parandada ning ühistransporti efektiivsemaks muuta, võimaldas hoida asustused kompaktsed.
Eeslinnastumine Eestis
Pärast Teist maailmasõda suurenes linnarahvastiku osakaal maalt linna rändevoolu tõttu, mida tingis tööstuse kasv linnades. Kuna Eesti oli Nõukogude Liidule oluliseks tööstuspiirkonnaks, siis kasvas siinne linnade rahvaarv ka teiste impeeriumi osade tööjõu arvelt.
Ajapikku kujunesid suvituspiirkondadest välja ühepereelamute piirkonnad. Eesti puhul võiks näiteks tuua Nõmmet, mille kiiret elanikkonna kasvu toonaste tallinlaste arvelt on võrreldud lääneriikide eeslinnastumisega. Nõmmet iseloomustas vahetu lähedus Tallinnaga, odava maa võrreldes Tallinna kruntidega, hõre asustustihedus, eramajad ning mis peamine – meeldiv elukeskkond. Samuti jätkasid Nõmmele kolinud inimesed (peamiselt riigiametnikud, ärimehed) Tallinnasse tööle käimist.
Medvedevo rajoon
Medvedevo rajoon on 2. järgu haldusüksus Venemaal Mari Elis. Asub Vabariigi keskosas. Rajooni sees asub enklaavina Joškar-Ola.
Balti keti mälestusmärk (Tallinn)
pisi|Balti keti mälestustahvel Tallinnas (juuli 2014) Balti keti mälestusmärk Tallinnas on Harju maakonnas Tallinnas Harjumäel asuv mälestuskivi, millega meenutatakse Balti ketti. Mälestusmärk on kohas, mille lähedalt läks mööda Balti kett.
Medvedevo rajoon
Rajoon jaguneb 2 linna- ja 19 külaasunduseks (сельское поселение).
Venemaa 2010. aasta rahvaloenduse andmetel oli Medvedevo rajooni elanikest venelasi 48,31%, marisid 45,35%, tatarlasi 3,40% ja tšuvašše 0,85%.
Ecuadori lennujaamade ja lennuväljade loend
Siin loetletakse Ecuadoris asuvaid lennujaamu ja lennuväljasid.
Zirl
Zirl on vald (Gemeinde) Austrias Tirooli liidumaal Innsbrucki ringkonnas. Vald asub 622 m kõrgusel merepinnast. Valla pindala on 57,24 km², 1. jaanuaril 2016 elas seal 8022 inimest. Vald paikneb 10 km Innsbruckist läänes kuru põhjas Zirler Bergi küljel, mis viib Seefeldi ja lõpuks Saksamaale.
Kohta on kirjalikult esmamainitud 799. aastal. Zirl on mitu korda hävinenud üleujutustes ja tulekahjudes, kuid sellest hoolimata on rahvaarv viimastel aastatel kasvanud. Turulinna staatuse sai 1984. aastal.
Vaatamisväärsused
pisi|tühi|Zirl von Nordosten
Joosu savimaardla
Joosu savimaardla on üleriigilise tähtsusega savimaardla Põlva maakonnas Põlva vallas.
Joosu maardla savi kuulub rasksulava savi kategooriasse, savi sulamistemperatuur on 1530–1750 kraadi.
Joosu maardla savi on kasutatud 1920. aastatest telliste, šamottkivide, keraamika ja portselani tootmiseks. Nõukogude perioodil kasutasid Joosu savi tellisetehas Võrukivi ja Tallinna Ehituskeraamika Tehas.
Käesolevaks ajaks on maardla ammendatud. Karjäär on täitunud veega, tekkinud järve nimetatakse Savijärveks.
Mihhail Frunze (jõelaev)
Mihhail Frunze (vene keeles Михаил Фрунзе) on nelja tekiga Valerian Kuibõšev-klassi ainus Venemaa spaa-jõereisilaev, mis on ehitatud Národný Podnik Škoda Komárno laevatehases (slovaki keeles Slovenské Lodenice n.p. Komárno) Komárnos Tšehhoslovakkias 1980. aastal. Laev sai nime Nõukogude Liidu partei- ja riigitegelase ning sõjaväelase Mihhail Frunze auks.
Kiil pandi laevale tehasenumbriga 2005 Národný Podnik Škoda Komárno laevatehases Komárnos ning laev anti Nižni Novgorodis asuvale Volga Laevakompaniile (VORP) üle 1980. aastal. Volga Laevakompanii ja hiljem selle tütarettevõtted Volga-Flot-Tur ning Vodohod (vene keeles ВодоходЪ) kasutavad Mihhail Frunzet tänapäevani.
Katik
Katik on fotograafias kasutatav seade, mis suleb suletud olekus valguse pääsu filmile või sensorile. Kindlaks ajaperioodiks katikut avades jäädvustatakse valgustundlikule pinnale püsiv kujutis. Muutes katiku sulgumise ja avanemise kiirust, kontrollitakse katiku abil fotoaparaadi säriaega.
Optimaalne säriaeg sõltub valgusoludest ja pildistatava objekti liikumisest. Seda on võimalik ise käsitsi muuta või siis lasta fotoaparaadi automaatsel mõõtmissüsteemil ise määrata. Katikut saab kasutada ka vastupidi – valguse väljalaskmiseks. Nõnda kasutatakse katikut näiteks projektorites ja signaallampides.
Kaamerakatik
Modernsed kaamerakatikud saab liigitada kaheks: lehtkatik ja kardinasulgur.
Lehtkatik koosneb mitmest kattuvast metall-lamellist, mis avanevad ja sulguvad kas vedru abil või elektroonselt juhitavalt, lükates kiirte teed ekspositsiooni ajaks kõrvale. Kõige populaarsem lehtkatiku tüüp on keskkatik, kus katik asetseb läätse keskel. Lisaks on kasutatud ka lehtkatikuid, kus katik asetseb läätse taga või ees. Viimast neist kasutati fotograafia algusaegadel pika säriajaga pildistamisel, kui läätselt pelgalt eemaldati eest kork ning pandi hiljem tagasi. Kiireim säriaeg, mida on võimalik lehtkatikuga saavutada on 1/4000 osa sekundist ehk 0,25 ms.
Tänapäevastes kaamerates kasutatakse säriaja seadmiseks lehtkatikuga sarnast süsteemi aga hoopis fotoaparaadi ava suuruse seadmiseks. Ava suurus muudab pildi teravussügavust ja säritust. Lehtkatikut ennast kasutatakse tänapäeval ainult käsitööna valminud medium-format tipptoodetes.
Lapik-vesikiil
Lapik-vesikiil (Libellula depressa) kiililiste seltsi kuuluv putukaliik.
Katik
Kaamerakatik
Kardinasulgur asetseb otse valgustundliku pinna ees ning koosneb paarist kattuvast kardinast, mis liiguvad mehaaniliselt vedru abil elektroonselt ühes suunas üle valgustundliku pinna, säritades kaadri. Kardinad moodustavad muudetava suurusega akna või pilu, mille suurus määrab säriaja. Esimese kardina liikumine on enam-vähem konstantne kõikide säriaegade puhul, muutub ainult teise kardina liikumine. Kiireim säriaeg, mida on võimalik kardinasulguriga saavutada on 1/12000 osa sekundist ehk 0,0833 ms. Kardinasulguritel on lehtkatiku ees eelis, sest võimaldavad objektiive kaameral vahetada, vajamata objektiivisisest katikut. (Läätsetaguse lehtkatiku puhul on samuti see võimalus.)
Harilik paprika
Harilik paprika ehk punapipar ehk kaunpipar (Capsicum annuum; ka türgi pipar, hispaania pipar) on maavitsaliste sugukonna paprika perekonda kuuluv rohttaim.
Lapik-vesikiil
Putukas on Eestis vähearvukas.
Katik
Elektroonne katik
Varasemad katikud olid mehaanilised ning need on kasutusel enamikul kaameratel. Mõned lihtsamad kaamerad ja telefonid kasutavad aga elektroonset katikut. Selle puhul lülitatakse pärast pildistamist sensori valgustundlikkuse võimekus välja, et jäädvustatud kujutis sensorilt maha lugeda ning uueks säritamiseks andmetest puhastada. Elektroonne katik on hääletu ning võimaldab hoida kaamera kompaktsena. Profikaamerad seda siiski puhtal kujul üldiselt ei kasuta, kuna selle kasutamisega kaasneb müra. See tekib lisanduva võimsuse tekkimisest sensorile. Kõik, kes on tuttavad terminiga "ISO", teavad, et mida suurem võimsus, seda suurem müra. Selleks, et fotograaf pildistamisega endale tähelepanu ei tõmbaks, on uuematel kaameratel võimalus lülitada elektroonne katik hääletuks. Elektroonne katik suudab saavutada kõigist teistest kiireima säriaja 1/32000 osa sekundist ehk 0,03125 ms.
Harilik paprika
Kirjeldus
Taim on püstise varrega 20–125 cm kõrge. Lehed pikkade rootsudega, munajad kuni piklikmunajad, läikivad, hele- kuni tumerohelise värvusega.
Katik
Elektroonne katik
Tänapäevastes kaamerates on laialt levinud hübriidkatik, kus säriaja alustamine toimub elektroonselt ja lõpetamine mehaaniliselt. See on hea kompromiss kahe süsteemi vahel, sest mehaanilise katiku käivitumine võib potentsiaalselt lisada vibratsioone, mis muudab pikemate säriaegade puhul kujutise piirjooned häguseks.
Harilik paprika
Kirjeldus
Õied on valged, kollased või violetsed.
Katik
Vanemat tüüpi katikud
Esimesed fotoaparaadid kasutasid säriaja muutmiseks peamiselt objektiivikorki. Kui valgustundlikud pinnad muudeti ajapikku tundlikumaks ja säriaeg seetõttu aina vähenes, muutus katiku kasutamine aina vajalikumaks. Esimesed katikud olid kasutusel lisanditena, mille pidid fotograafid ise kaamera külge seadma, hiljem muutusid aga juba lahutamatuks osaks fotograafiast.
Varajane lehtkatik
Lehtkatik võeti kasutusele juba 1860. aastatel ning see lisati eestkätt maastiku jäädvustamiseks ette nähtud objektiividele. Need koosnesid väikesest lehekujulisest plaadist läätse ees, mida liigutati käsitsi.
Harilik paprika
Kirjeldus
Vili, rahvapäraselt kaun, on paljuseemneline 2–4 kambriline ebamari.
Maitse järgi eristatakse maguspipart ja kibepipart. Jaotuse aluseks on alkaloid kapsaitsiini sisaldus, mis võib kõikuda üsna suurtes piirides (0,007–1,9%). Üks kibedaid sorte on 'Jalapeño'.
Magusate sortide viljad on pikliku kuni ümmarguse kujuga, rohelise, kollase või punase värvusega. Kaaluvad 10–200 g. Kibedatel sortidel on tavaliselt ümmargused või piklikud terava otsaga viljad.
Kibepipra valmimata kuivatatud vilju (Capsici fructus) kasutatakse droogina.
Edda-Cary Vendla
Edda-Cary Vendla (sünninimi Edda-Cary Välja; 27. juuni 1933 – 26. november 2019) oli eesti arhivaar.
Kallavere savimaardla
Kallavere savimaardla (ka: Ülgase savimaardla) on üleriigilise tähtsusega savimaardla, mis asub Harju maakonnas Jõelähtme vallas. Maardla pindala on 36 ha.
Edda-Cary Vendla
Aastatel 1962–1989 oli ta Eesti NSV Tallinna Riikliku Keskarhiivi (hilisema Tallinna Linnaarhiivi) direktor.
Katik
Klappkatik
1860. aastatel võeti kasutusele ka klappkatik, mis koosnes ühest või kahest klapist objektiivi ees. Oma lihtsaimal kujul liigutati ühte klappi käsitsi eest ära ning kukutati tagasi ette. Keerukamates versioonides kasutati säriaja seadmiseks kummipaela või vedru. Kaheklapiline versioon, kus üks klapp paljastas läätse ja teine kattis selle kinni, võimaldas lühemaid säriaegu.
Kallavere savimaardla
Tootsa kihi paksus on 15–25 m ja geoloogiliselt on see Kambriumi ladestu Lontova kihistu aleuriitsavi. Maardla katendi paksus on maksimaalselt 3 m.
Katik
Pöörlevad katikud
1880. aastatel kasutusele võetud sektorkatik koosnes plaadist, millel oli üle objektiivi avaus. Kasutamisel liikus katiku avaus vedru või kummipaelu mõjul läätse eest ära. Lihtsamaid sektorkatikuid tuli pärast pildistamist algpositsiooni viimiseks käsitsi üles keerata. Hilisemad keerukamad sektorkatikud võimaldasid iseennast automaatselt üles keerata.
Kallavere savimaardla
Maardla savi saab kasutada näiteks telliste valmistamiseks.
Maardlast on savi kaevandatud (nt 2002).
Edda-Cary Vendla
Edda-Cary Välja sündis Arthur Johannes Välja ja Anette Välja (sünd Resev) ainsa lapsena Tallinn-Nõmmel. Õppis aastatel 1953–1958 Tartu Riiklikus Ülikoolis ajalugu. Hiljem lõpetas samas ülikoolis ka Voldemar Vaga kunstiajaloo kursuse.
Pärast ülikooli lõpetamist suunati noor ajaloolane tööle Siseministeeriumi arhiivide osakonda. Hiljem osakond reorganiseeriti, eraldati siseministeeriumist ning nimetati Ministrite Nõukogu juures asuvaks Arhiivide Valitsuseks. 1962. aastal asus Edda Vendla juhtima Tallinna Linnaarhiivi, mis kandis toona nimetust Tallinna Linna ja Harju Rajooni Riiklik Arhiiv, hiljem ka Tallinna Linna Riiklik Arhiiv ja Eesti NSV Tallinna Riiklik Keskarhiiv.
Katik
Pöörlevad katikud
1880. aastate lõpus võeti Kodak 1888 kaamerates kasutusele silindriline katik, mis koosnes säri tekitavast august silindris, mis pöörles 90-kraadisel teljel objektiivi ees. Sarnase ehitusega oli ka Photosphere'i kaamerates kasutatav poolkeraline katik, milles oli silindri asemel poolkera, mis pöörles objektiivi taga.
Edda-Cary Vendla
Arhiivihoone Rüütli tänaval oli sõja ajal hävinud. Arhiiv oli paigutatud Laia tanava majja number 40, mis sobis ainult ajutiseks lahenduseks. Otsides arhiivile sobivat hoonet, osutus valituks Tolli tanav 8, mille renoveerimist organiseeris Edda Vendla, lähtudes arhiivile kehtivatest nõuetest. Nii sai arhiiv 1973. aastal endale väärilise hoone.
Pühendunult töötas Edda-Cary Vendla arhiivi heaks 28 aastat ja läks pensionile 1989. aastal. Viimasteks suurteks töödeks olid arhiivi laiendamine Tolli tn 6 ja 4 hoonetesse ning 1944. aastal Saksamaale viidud Tallinna arhivaalide tagasitoomise korraldamine. Nende tööde vilju nägi juba järgmine arhiivi juhataja.
Katik
Giljotiinkatik
Keerukamad kasutasid aga kahte plaati ning jagunesid omakorda kaheks. Tavapärasema kahe plaadiga giljotiinkatiku puhul liikusid plaadid samas suunas väikese viivitusega, mis võimaldas sätestada säriaeg. Haruldasem oli aga kahe plaadiga giljotiinkatik, kus plaadid liikusid objektiivi ees hoopis vastastikuses suunas. Selle eeliseks oli võimalus pildi esiplaanile tekitada suurem säritus, kuna plaadid said olla keskelt laiemad. Kaheplaadiline giljotiinkatik on modernsema kardinasulguri otsene eelkäija.
Tagastuskatik
1880. aastate lõpus hakati keerukamates katikusüsteemides kasutama tagastuskatikut (return), mis koosnes ühest või kahest plaadist, mis liikusid läätse eest ära ning kukkusid pärast ise tagasi ette. Neist lihtsaim ja populaarseim tüüp üheplaadiline sirgjooneliselt liikuv tagastuskatik oli tuntud kui taastuv katik. Selle puhul hoiti plaati kummipaela abil läätse ees pinge all. Kui katik käivitada, tõukab kummipael katiku üles ning liigub ise asendist välja. Katik ise kukub aga gravitatsiooni mõjul tagasi läätse ette.
Guyana lennujaamade ja lennuväljade loend
Siin loetletakse Guyanas asuvaid lennujaamu ja lennuväljasid.
Rhynchocalamus melanocephalus
Rhynchocalamus melanocephalus on maoliik.
Klassifikatsioon
Maoliigil Rhynchocalamus melanocephalus klassifitseeritakse roomajate andmebaasis järgmised alamliigid :
Levila
Nad elavad Türgis, Süürias, Iisraelis, Jordaanias, Iraanis, Araabias, Venemaa aladel (Kaukaasia piirkond), Aserbaidžaanis ja Armeenias.
Armeenias leidub selle liigi alamliik Rhynchocalamus melanocephalus satunini Jerevanis ja Armaviri, Kotajkhi, Ararati, Vajotsh Dzori ja Sjunikhi maakonnas.
Välislingid
Selles artiklis on kasutatud prantsuskeelset artiklit fr:Rhynchocalamus melanocephalus seisuga 18.12.2013.
Katik
Tagastuskatik
Lisaks taastuvale katikule eksisteeris ka kaheplaadiline sirgjooneliselt liikuv, mille eeliseks oli see, et katik oli keskkatik – asetses läätse keskel. Üks plaat tõmmati selle puhul vedruga läätse eest ära alla ning teine plaat tõmmati vedru abil üles. Sarnaselt taastuva katikuga lõpetas särituse kaheplaadilise sirgjooneliselt liikuva katiku puhul plaadi gravitatsiooni poolt tekitatud kukkumine läätse ette. Tagastuskatiku alla kuulub ka täiendatud varajane lehtkatik, millest on eelnevalt juba mainitud. Plaadi tagastamiseks algasendisse kasutati vedru või kummipaela. Ülimalt populaarseks kujunes kaheplaadiline lehttagastuskatik.
Vahekatik
pisi|250px|paremal|Vahekatik suletud olekus
Ideaalne vahekatik avaneb ja sulgub hetkega. Suuremate säriaegadega nõnda ka on, sest katiku liikumise aeg on võrreldes avatud olemise ajaga tähtsusetu. Mida väiksemaks aga säriaeg läheb, seda vähem see tõele vastab – lõpuks pole katik suure osa säriajast avatud. See muudab pildi efektiivse ava väiksemaks ning võib pildi ääred tumedaks muuta.
Vahekatik on tänapäeval kasutusel objektiivide sees, et muuta ava suurust.
Katiku viivitus
Digitaalse sensori puhul koosneb katiku-sensori süsteem pildistamisel kuuest toimingust:
Katiku viivituse moodustavad selle protsessijada esimesed kolm sammu. Kui varasemates katikutes võis rääkida sekunditest, siis tänapäevased kaamerad on suutnud katiku viivituse palju väiksemaks viia. Näiteks on mõne Sony hübriidkaamera viivitus ainult 10 millisekundit.
Leich
Leich (germaani sõnast laikaz 'mäng', 'tants', liikumine') on keskülemsaksakeelse rüütliluule žanr, üks minnesingerite luule kolmest põhižanrist Liedi ja Spruchi kõrval, mis oli kasutusel 12. sajandi lõpust 14. sajandini ja vastab ligikaudu vanaprantsuse lai'le. Žanri õitseaeg jäi 1190. aastate (esimene säilinud Leich Heinrich von Ruggelt) ja 1350. aastate vahemikku.
Katik
Katiku tsükkel
Katiku töötsükkel koosneb kolmest liigutusest: avanemine, sulgumine ja algsesse asendisse tagasi liigutamine.
Katikute eluiga
Katik on mehaaniline seadeldis ja nagu iga liikuv osa, kulub ka katik lõpuks ära. Tänapäevaste odavama otsa kaamerate katikud kestavad umbes 100 000 kasutuskorda, kallimad mudelid tehakse aga piisavalt robustsed, et vastu pidada kuni 400 000 tsüklit. Katiku väljavahetamine on kallis tegevus, mis võib maksma minna kuni 300 eurot. Kutselised fotograafid võivad tihti ühe ürituse jooksul teha kuni 3000 fotot. Sellise kasutuse juures kestavad kaamerad ainult mõne aasta, misjärel peab arvestama kalli parandusega või uue kaamera ostuga.
Leich
Saksa Leich on vormilt mõjutatud truvääriluule lüürilisest laist, kuid pole vormis ja sisus sellega päris identne, veel sarnaneb see vormilt ladina sekventsi ja conductusega, Provence'i itkuga (planh) ja descort'iga, samuti estampiiga.