cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Cannes'i filmifestival
Ajalugu
Cannes'i filmifestivali korraldamise idee tekkis 1937.–1939. aastal. Seda sooviti korraldada inspireerituna Veneetsia filmifestivalist, mis oli esimene omataoline. Prantsusmaa ei soovinud enam sealsest filmifestivalist osa võtta, kuna Itaalias muutus poliitiline olukord ning ka Veneetsia filmifestivali mõjutatas Benito Mussolini valitsus. Esimene Cannes'i filmifestival pidi toimuma 2. septembril 1939, kuid see lükati edasi, sest Saksamaa tungis 1. septembril Poolasse ja algas teine maailmasõda. 1946. aastal Cannes'i festival lõpuks toimus. Selle idee oli toetada filmikunsti arengut ja julgustada riikide koostööd filmide tegemisel. Filme said festivalile saata ainult need riigid, kellega Prantsusmaal olid head diplomaatilised suhted. Asukoht Prantsuse Rivieras valiti rahvusvahelise tausta tõttu. See on koht, kuhu ajalooliselt kogunesid eri rahvustest inimesed, kes nautisid sealseid restorane, randasid, hotelle ning kultuuri. 1930. aastatel sai Rivierast koht, kus peale massiturismi hakati ka palju visuaalset kunsti looma. Cannes'i filmifestival pidi olema veel üks viis, kuidas rikastada Prantsuse Rivierat. Kõik see tegi Cannes'i ideaalseks filmifestivali asukohaks, kus turistid said ka filmitähti näha.
Korraldus
pisi|Cannes'i filmifestivali juhid Pierre Lescure ja Thierry Frémaux 2016. aastal Aastane eelarve festivali korraldamiseks on 20 miljonit eurot, mis tuleb nii riigilt kui ka eraettevõtetelt. Cannes'i filmifestivali püsiv korraldusmeeskond koosneb 30 inimesest. Ürituse ajaks kasvab meeskonna suurus 700 inimeseni. Filmifestivali meeskonda juhivad president Pierre Lescure, peadirektor Thierry Frémaux ja peasekretär Francois Desrousseaux.
Festivali ajaks valitakse neli žüriid, kes vastutavad ühe kindla filmifestivali osa autasustamise eest. Žürii moodustavad filmialaga seotud elukutseid esindavad professionaalid. Züriisse kuulumine, eriti selle esimees olemine, on suur au, mida võib võrrelda elutööauhinnaga.
Filmifestivali mõju
Cannes'i filmifestivali auhind pole rahaline. Osavõtjate auhind on pigem kommertslik. Võttes osa filmifestivalist saavad nad palju tähelepanu ja tuttavaks teiste filmitegijatega. Samuti on Cannes'i filmifestival üks pidepunkt teiste filmifestivalide ja üleüldse filmitööstuse jaoks. Paljud filmid, mis võibolla pole kinodes kassahitid, kuid on seotud Cannes'iga, saavad sellest kasu. Sellised filmid võivad tuntuks saada ka teistel filmifestivalidel ja neid võib tunnustada rahvusvaheline kriitika. Paljud filmifestivalil osalenud filmid saavad tihti järgneval aastal ka Oscari nominatsioone. Filmifestivali ajal koguneb Cannes'i ligikaudu 200 000 inimest. Suur osa neist on ajakirjanikud, ärimehed ja filmikunsti professionaalid ning õpilased.
Paparatsofotograafia
pisi|Cannes'i punane vaip 2001. aastal Pärast teist maailmasõda sai Cannes'ist koht, kus tavaelu ja kunst sulandusid. See aitas kaasa paparatsofotograafia kujunemisele, kus tehti kuulsustest pilte ilma, et nad poseeriksid. Cannes'i meediakajastus ja festivali suurus aitasid pärast sõda arendada fotograafiat. Hakati eristama punase vaiba fotograafiat ja kuulsuste pildistamist vabal ajal. Varem polnud ühelgi teisel üritusel kohal nii palju tuntud näitlejaid ja kuulsusi, keda kõiki oleks olnud võimalik ühes kohas pildistada. Filmifestivali korraldajad said aru, et ainuüksi filmide linastused ei saa nii palju tähelepanu. Seetõttu sai Cannes'i festivalist tänu meediale ning fotograafidele rahvusvaheline glamuurne suursündmus. Meedia kohalolu määras ka selle, kuidas toimusid paljud festivali tseremooniad. Maailmas on kuulsaks saanud Festivalide ja Kongresside palee pikk ja lai punane vaip, kus tutvustatakse staare ning filmiloojaid. Erilised külalised välismaalt, kuulsad näitlejad ning kõmufotograafide tehtud pildid said Cannes'i filmifestivali oluliseks osaks.
Poleemika
Enamik praegust kriitikat Cannes'i filmifestivali kohta hõlmab selle nüüdset korraldust ning tulevikku. Varem on oldud mures, et rahvusvahelisel filmifestivalil võivad kommerts ja kunst sulanduda või populaarseid Hollywoodi filme võidakse eelistada. Praegu on arutelu Netflixi toodetud filmide üle. Kritiseeritud on peadirektor Thierry Frémaux' otsust 2017. aasta festivalil linastada filme “Okja” ja “The Meyerowitz Stories”, mis on Netflixi toodetud. Peamine probleem on kohalike kinoomanike mure, et voogedastusteenust pakkuvad ettevõtted ohustavad väikeettevõtjaid ning ka filmikunsti kvaliteeti. See on tekitanud arutelu, et võibolla Netflixi ja teiste voogedastusteenust pakkuvate ettevõtete filmidel keelatakse filmifestivalidel osaleda. Plaanis on võtta kasutusele uued reeglid, mis nõuavad enne festivalil osalemist filmi linastumist ka kinosaalides.
Săcele
Săcele (ungari keeles Négyfalu, aastatel 1950–2001 Szecseleváros) on linn Rumeenias Brașovi maakonnas. Linn asub ajaloolises Transilvaania piirkonnas. Săcele asub Brașovist 15 km kaugusel.
Asulat on ürikutes esmamainitud 1366. aastal.
2011. aasta rahvaloenduse andmetel oli Săcele elanikest rumeenlasi 65,64%, ungarlasi 20,16%, mustlasi 1,06% ja muust rahvusest inimesi 0,31%. Rahvus teadmata oli 12,8%-l inimestest.
Alexios V Dukas Murzuphlos
Alexios V Dukas, ladinapäraselt Alexius V Ducas (kreeka keeles Ἀλέξιος Δούκας; u 1140 – detsember 1204), oli Bütsantsi keiser 1204. aasta jaanuarist aprillini. Tema hüüdnimi oli Murzuphlos (Μούρτζουφλος; Moúrtzouflos), mis tähendab tusane või karvaseid kulme. Alexios V tuli võimule paleepöörde tulemusena, tappes oma eelkäija Alexios IV. Keiser võitis küll Konstantinoopoli elanike poolehoiu, kuid kaugenes eliidist. Alexios V üritas kaitsta Konstantinoopolit ristisõdijate eest, ent tema sõjalised pingutused olid ebaõnnestunud. Pärast Konstantinoopoli langemist, rüüstamist ja okupeerimist torgati Alexios V pimedaks ning hiljem hukati uue ladinlaste võimu ajal. Ta oli viimane Bütsantsi keiser, kes valitses Konstantinoopolis kuni selle tagasivallutamiseni 1261. aastal.
Päritolu ja iseloom
Dukas oli üks juhtivamaid aristokraatlikke perekondi Bütsantsis. Samas on vähe teada keiser Alexios V Dukase põlvnemisest. Kõrgest soost Dukased polnud ainsad, kes seda perekonnanime kasutas, ka paljud madalamast soost klannid olid Dukased. On väidetud, et Alexios V oli keiser Alexios I Komnenose (valitses 1081–1118) lapselapselaps naisliini pidi. See võib olla tõsi, sest enamikul Bütsantsi toonastest usurpaatoritest ja võimule soovijatest oli sugulusside vere või abielu kaudu Komnenostega. Ühe täpsema teooria kohaselt oli Alexios Isaak Dukase poeg ning seega Alexios IV Angelose teise astme nõbu. Kirjas, mis saadeti paavst Innocentius III-le, on väidetud, et Alexios Dukas Murzuphlos mõrvas oma veresugulase Alexios IV Angelose.
Kaasaegne ajaloolane Niketas Choniates kirjeldas Alexiost äärmiselt targana, aga ka üleoleva ja kiuslikuna. Choniatese hinnangud pole ilmselt objektiivsed, sest keiser vallandas ajaloolase kõrgelt logothetēs tōn sekretōn 'i (fiskaalpoliitikat kontrolliv ametnik) kohalt. Alexios oli kaval ja julm, ent otsustusvõimeline, mida tõestab tema võimuletulek. Oma vaadetelt oli ta kindel ladinlaste vastane.
Alexios Dukas oli saanud endale hüüdnimeks Murzuphlos (Μούρτζουφλος; Moúrtzouflos), mis tähendab tõlkes tusane või karvased kulmud. Tusaseks kutsuti Alexiost tema kombe pärast pidevalt kulmu kortsutada.
Poliitilised intriigid ja võimuletõus
1204. aasta alguseks polnud keisrid suutnud tekitada Konstantinoopoli elanikes kindlustunnet nende kaitstuse osas ladinlaste ja veneetslaste eest ning rahvas muutus rahutuks. Ristisõdijad polnud samuti Alexios IV-ga rahul, sest keiser ei suutnud oma lubadusi täita. Kui tasu ristisõdijatele ei tulnud, otsustasid nad mässata ja süüdata linnaosasid põlema. Tulekahju tõttu hävis ligi kuuendik linnast ning kuni kolmandik elanikest jäi kodutuks. Lõpptulemusena vähendas see bütsantslaste soovi seista ristisõdijatele vastu. Kõige selle keskel kerkis ladinlastevastase liikumise juhiks Alexios Dukas. Ta võitis rahva poolehoiu oma vaprusega ladinlaste vastu suunatud rünnakus, kus tema hobune komistas ning Alexios oleks peaaegu tapetud või vangistatud, kui vibulaskjad poleks teda kaitsnud. Murzuphlos kasutas ära inimeste viha ristisõdijate vastu oma isiklike ambitsioonide jaoks.
1204. aasta 28. jaanuaril, mil linlased mässasid, kuulutati kaoses keisriks sõjamees Nikolaos Kanavos. Tema päritolu pole täpselt teada. Mõnede allikate järgi oli ta lihtsast soost, ent teised allikad kinnitavad tema aadliku seisust. Kanavos krooniti ka Sophia katedraaliks, kuid patriarh Johannes X Kamateros ei osalenud tseremoonial ja seega ei saanud temast ka täieõiguslikku keisrit. Teatud allikad väidavad, et Kanavos ise ei soovinudki keisrikrooni vastu võtta. Keisrid Alexios IV ja Isaak II varjusid Blachernae paleesse ning saatsid Alexios Dukas Murzuphlose ristisõdijate juurde abi paluma või vähemalt teavitasid Dukast oma kavatsustest. Selle asemel, et minna ladinlaste juurde, kasutas Murzuphlos ära oma juurdepääsu paleele ning ööl vastu 29. jaanuari 1204. aasta maksis ta altkäemaksu "kirvekandjatele" ehk varjaagi kaardiväele ning nende toetusel ka keisrid vahistati. Ajaloolane Choniates väidab, et Murzuphlosel aitas altkäemaksu anda üks eunuhh, kellel oli juurdepääs keiserlikule riigikassale. Varjaagid olid peamine jõud, mis aitas edukat riigipööret läbi viia, ent abiks olid ka Murzuphlose tutvused. Noor Alexios IV kägistati vanglas surnuks ning tema nõrk ja pime isa Isaak II suri umbes riigipöörde ajal hirmu, kurbuse või väärkohtlemise tõttu. Seega oli 1204. aasta jaanuari lõpus kolm võimupretendenti: Nikolaos Kanavos, Alexios V Dukas ja ristisõdijad. Alexiosel oli aga kaardiväe toetus, mis tegi temast tugevama kandidaadi. Nikolaos Kanavose elu säästeti ning talle pakuti isegi ametniku kohta Alexios V valitsuse all, ent Kanavos keeldus ning eiras ka kõiki järgnevaid keisri kutseid. Kanavos varjus Hagia Sophia katedraali, kust ta aga jõuga välja viidi ning katedraali trepil tapeti.
Valitsemine
vasakul|pisi|Alexios V Dukas Murzuphlos Alexios V Dukas kuulutati mõnede allikate järgi keisriks juba enne Isaak II ja Alexios IV kukutamist. Ametlikult toimus kroonimine 1204. aasta 5. veebruaril. Keiser leidis eest tühja riigikassa, seega otsustas ta konfiskeerida raha aristokraatidelt, et kasutada seda avalikes huvides. Need sammud kasvatasid keisri populaarsust lihtrahva seas, ent võõrandasid aadlikke.
Isaak II ja Alexios IV surm muutsid järsult ristirüütlite õiguslikku vahekorda Bütsantsiga. Nimetatud keisrite võimuloleku ajal puudus neil formaalne põhjus otseseks sekkumiseks keisririigi siseasjadesse. Nende Konstantinoopoli alla tuleku eesmärk – taastada Isaak II võim – oli täidetud ja seega kadus neil legaalne põhjus linna all viibimiseks. Uus riigipööre ja Alexios V võimuletõus muutis aga taas olukorda. Ladinlased said uue põhjuse sekkumiseks, sest toimunud oli ebaseaduslik riigipööre ning õiguslik valitseja tapetud. Teisest küljest kadus keisrite surmaga ka igasugune ametlik lootus lubatud rahale. Selleks ajaks oli ristisõdijatel tekkinud juba plaan Konstantinoopolis võimu võtmiseks ja riigi jagamiseks. Ladinlased otsustasid kätte maksta tapetud Alexios IV eest ning kuulutasid Alexios V kurjategijaks. Mõlemad pooled asusid otseselt valmistuma sõjategevuseks.
Olles saavutanud kindla kontrolli, andis Alexios V käsu sulgeda ristisõdijatele linnaväravad. Keiser andis käsu linna kindlustamiseks ja müüride parandamiseks. Kõik linlased maksustati erilise "sõjamaksuga". Üsna pea tundis Alexios V ennast juba niivõrd kindlana, et esitas ristisõdalastele ultimaatumi nõudmisega lahkuda Bütsantsi aladelt, millest ladinlased keeldusid. Keisri juhtimisel korraldasid bütsantslased rünnakuid toidumoona korjavate ristisõdijate salkade vastu. 1204. aasta 2. veebruaril juhtis Flandria Henri osa ristisõdijate armeest toiduvarusid hankima. Konstantinoopoli poole naastes ründas Alexios V tema järelväge. Bütsantslased said hävitavalt lüüa ning ristisõdijad said enda kätte keisririigi püha lipu Jumalaema kujutisega (Panagia Nikopoios). Bütsantslased kaotasid mõned oma parimad sõdurid ning keiser pääses napilt eluga. Umbes sellel ajal üritas keiser hävitada Veneetsia laevastikku, saates sinna põlema süüdatud laevad, mille eesmärk oli levitada tuld ka veneetslaste alustele. See katse andis vähe tulemusi. pisi|Alexios V läbirääkimiselt doodž [[Enrico Dandologa (Gustave Doré maal)]] Ikooni kaotamine, mida traditsiooniliselt nähti kui linna jumaliku kaitse füüsilist kehastust, oli tõsine psühholoogiline löök bütsantslastele. Paljud linnaelanikud uskusid, et ikooni sattumine ristisõdijate kätte on nende võidu jumalik kinnitus ning karistus bütsantslaste pattude eest.
Umbes 8. veebruaril kohtus keiser Alexios V rahuläbirääkimistel Veneetsia doodži Enrico Dandologa, kuid nende tingimused olid bütsantslastee looga karmid. Ajaloolane Choniates väidab, et kohtumine lõppes ristisõdijate ratsaväe ootamatu rünnakuga keisri ja tema saatjaskonna vastu. Alexios V pääses napilt vangistamisest. Tõenäoliselt tapeti ka Alexios IV Angelos samal päeval. Tõenäoliselt oli tapmise põhjuseks veneetslaste nõudmine, et endine keiser taas troonile tõstetakse. Kui uudis Alexios IV surmast ladinlasteni jõudis, halvenesid kahe osapoole suhted veelgi. Märtsis algas Konstantinoopolis sunniviisiline ladinlastest elanike väljasaatmine, mis kujunes ristisõdijate jaoks pöördepunktiks. Pärast seda hakkasid nad arutama Bütsantsi impeeriumi jagamist. Veneetsia, kes tundis Bütsantsi olusid kõige paremini, kavatses endale võtta kõige paremad piirkonnad. Valmistuma hakati ka viimaseks rünnakuks linnale, mis toimus ligi kuu hiljem.
Konstantinoopoli langemine ja keisri surm
Kolm päeva hiljem, 12. aprillil algas teine linna vallutamise katse tormijooksuga ning peatselt hõivati üks linnamüüri kaitsetorn teise järel. Samal ajal seisid täies relvastuses keisri kaardiväelased keset linna ja nõudsid Alexioselt lisaraha, milleta nad keeldusid võitlemast. Kuid raha Alexiosel polnud ning ta ei suutnud veenda sõdureid asuma viivitamatult võitlusesse. Linnas aga oli juba puhkenud paanika ning suur tulekahju - kolmas selle aasta jooksul. Ründajad murdsid läbi Petria värava lähedalt, sisenesid linna ning rüüstasid Balachernae palee. Keiser Alexios V üritas koondada linnaelanikke kaitsele, ent edutult.
Konstantinoopoli uuel režiimil seisis ees veel uue valitseja valimine. Pärast pikki vaidlusi sai selleks Flandria krahv Balduin I, kelles sai mõne aja pärast Bütsantsi aladele kujunenud Ladina keisririigi esimene keiser.
Alexios V Dukas paistis silma oma tegutsemisvõimega, sest alistuda ta ei kavatsenud. Alexios V ja tema lähikondlased jõudsid Mosynopolisesse, mille olid okupeerinud endine keiser Alexios III ja tema poolehoidjad. Algul võeti nad hästi vastu. Alexios V tegi Alexios III-le ettepaneku ühendada jõud võitluseks ladinlaste vastu, millega ka Alexios III nõustus. Uue liidu kinnituseks abiellus Alexios V oma armukese ja Alexios III tütre Eudokia Angelinaga. Mõlemad mehed ootasid aga juhust konkurendi kõrvaldamiseks ning oli kindel, et see liit ei saa kaua kesta. Otsustavamaks osutus Alexios III. Ühe peo ajal, kuhu oli kutsutud ka Alexios V, andis ta käsu nimekaim kinni võtta ja pimedaks torgata. Alexiose hülgasid ka tema senised toetajad. Kuigi Alexios V-l õnnestus põgeneda, langes ta 1204. aasta novembris vangi edasitungivate Thierry de Loosi juhitud ladinlaste kätte Mosynopolise lähedal (aga võibolla ka Anatoolias). Vangina Konstantinoopolisse naastes süüdistati teda vandenõus seadusliku valitseja Alexios IV vastu. Kohtuprotsessil vaidles pime Alexios V süüdistajatele vastu, väites, et just Alexios IV oli riigireetur, kui kutsus ristisõdijaid jõuga Konstantinoopolisse sisse murdma. Kohus mõistis endise keisri surma ning ta visati surnuks Theodosiuse samba tipust. See oli uus hukkamisviis.
Jüri Palm
Jüri Palm (14. aprill 1937 Tallinn – 27. aprill 2002 Tallinn) oli eesti graafik ja maalikunstnik.
Jüri Palm sündis kontsertmeistri ja viiuldaja Rudolf Palmi peres. Ta lõpetas 1956. aastal Tallinna 4. keskkooli ning õppis aastatel 1956–1963 ERKI-s keraamikat ja graafikat ning lõpetas kooli plakatikunstnikuna.
Graafikast viljeles ta peamiselt kõrgtrükki, kujundas ka raamatuid (umbes 100 trükist) ja plakateid. Alates 1960. aastate II poolest pühendus ta maalile.
Ta tegutses peamiselt vabakunstnikuna, oli 1965. aastast Eesti Kunstnike Liidu liige.
Isiklikku
Jüri Palmi isa oli viiuldaja Rudolf Palm.
Lauri Sutela
Lauri Sutela sai 1939. aastal Soome Kadetikoolist ohvitserihariduse ja osales seejärel Talvesõjas ja Jätkusõjas.
1950. aastatel juhtis ta Soome sõjaväeluure loomist.
15. aprillist 1974 kuni 11. oktoobrini 1983 oli ta Soome kaitseväe juhataja. Ta oli sõjajärgse aja Soome kõige kauem ametis olnud kaitseväe juhataja. 1970. aastate teisel poolel hoidis ta oma vastuseisuga ära sõjalise koostöö lepingud ja ühised õppused Nõukogude Liiduga.
Geir Moen
Geir Moen (sündinud 26. juunil 1969 Mossis) on Norra endine kergejõustiklane (100 m ja 200 m jooksja).
Euroopa meistrivõistlustel
1994 Euroopa meister 200 m jooksus (20,30) ; hõbemedal 100 m jooksus (10,20)
Stereodekooder
Stereodekooder on elektroonikalülitus, mis eraldab stereofoonilise raadiovastuvõtja detektori väljundsignaalist vasaku ja parema kanali helisagedussignaalid.
Stereosignaali edastamise põhimõtted
Ringhäälingusaatjad edastavad stereofoonilist helisignaali peamiselt ultralühilainel (ULL) sagedusmoduleeritult (FM), kuid stereosignaali on edastatud ka amplituudmoduleeritult.
Stereofooniline helisignaali koosneb kahest signaalist - vasaku kanali signaalist L (ingl k Left) ja parema kanali signaalist R (Right, Recht). Need signaalid (L ja R) sisaldavad raadiosaate või helisalvestuse režiiga määratud viisil põhilise osa vastavalt vasakpoolsest ja parempoolsest edastatava helipanoraami osast.
Vasaku ja parema kanali helisignaalid edastatakse saatjast ühel ja samal kandesagedusel. FM-sagedusalal rakendatakse selleks ITU soovitusel BS:450 põhinevat edastussüsteemi, mis tagab ühilduvuse monovastuvõtuga.
Täielik stereo-mono-ühilduvus tähendab seda, et
Niisugune ühilduvus saavutatakse sel teel, et saatja kandesagedust moduleeritakse kompleksse stereosignaaliga ehk nn. multiplekssignaaliga (MPX-signaaliga). See signaal saadakse niiviisi, et modulaatori sisendisse antakse (lülitatakse) standardse sagedusliku korrigeerimise (frequency emphasising) läbinud vasaku ja parema kanali signaalid sünkroonselt vahelduva abikandesagedussignaaliga. Modulaatori sisendisse antakse lisaks (summeeritakse) veel ka väikese amplituudiga abikandesagedusest kaks korda madalama sagedusega piloottoon.
Selliselt tekitatud nn.kompleksne stereosignaal on spektri mõttes vaadeldav koosnevana kolmest osast: pisi|300px|Moduleeriva signaali sagedusspekter
Märkus: joonisel peaksid "L – R" tähistusega külgribad olema kaks korda väiksema kõrgusega kui on "L + R" spektri osa; ka ei kajastu joonisel sageduslik eelmoonutus (pre-emphasis), mida sagedusmodulatsiooni puhul kasutatakse.
Stereodekoodri ülesanded ja põhimõttelised lahendused
Stereodekoodri ülesandeks on komplekssest stereosignaalist vasaku ja parema kanali signaalide (L ja R) eraldamine. See ülesanne täidetakse üldjuhul kahe alamülesande lahendamise teel. Need on järgmised:
Selleks on tänapäeval kasutusel põhiliselt kaks võtet.
Vanemates stereodekoodrites kasutatakse aga hoopiski kolmandat võtet, mis põhineb asjaolul, et kandesageduse taastamise korral osutub MPX-signaal polaarmoduleerituks. See aga tähendab, et vasaku ja parema kanali signaalid ilmnevad vastavalt signaali positiivse ja negatiivse (või siis vastupidi, negatiivse ja positiivse) poolperioodi tippväärtuste amplituudmodulatsiooni näol ja on seetõttu detekteeritavad tavaliste lihtsate amplituudmodulatsiooni või tippväärtuse detektorite abil. Detektorites kasutatavate dioodide ebalineaarse päripingelangu mõju vähendamiseks taastatakse kandesagedus sel juhul tavaliselt väga suure liiaga (mõnikord 10 ja enamgi korda algsest suuremana). Sellele vaatamata on seda tüüpi stereodekoodrite mittelineaarmoonutused kordades suuremad kui lülitirežiimis dekoodrite puhul, küündides harva 0,1% tasemeni. Amplituudi ülemäärasest kordistamisest tingituna kasvab mõnevõrra ka müratase. Meetodi eeliseks on see, et nõuded faseerimise täpsusele on väikesed.
Peamiselt Ida-Euroopas kasutusel olnud polaarmodulatsiooniga stereosüsteem erineb MPX-süsteemist vaid detailide poolest. Kuid need detailid, alates madalama abikandesageduse valikust (31,625 kHz MPX-signaali 38 kHz asemel) kuni selle vahesignaaliga (L – R) moduleerimise võteteni ei olnud stereosignaali edastamise kvaliteedi mõttes soodsa mõjuga. Kuna piloottooni ei kasutata, siis on abikandesagedus maha surutud vaid osaliselt (5 korda ehk 20% tasemeni). Abikandesageduse mahasurumine toimub ribafiltriga, mille hüvetegur on 100. See mõjutab signaali L – R spektrit madalate helisageduste osas. See on dekodeerimisel väga raskesti kompenseeritav. Lisaks tõstab kandesignaali taastamiseks vajalik 5-kordne võimendamine madalsagedusliku müra taset, mistõttu selle meetodi puhul stereofoonilise vastuvõtu müratase pole monofoonilise vastuvõtuga võrreldes mitte 2 korda (6 dB) halvem, nagu see tuleneb suuremast kasutatavast libalaiusest stereovastuvõtu puhul, vaid kuni 5 korda (14 dB) halvem.
Stereodekoodrist saadavad vasaku ja parema kanali signaalid peavad läbima sageduslikke eelmoonutusi korrigeeriva ahela (de-emphasis circuit), enne kui nad antakse edasi kahekanalilisse audiovõimendisse.
Monofoonilises vastuvõtjas jääb abikandja amplituudmoduleeritud signaal kõrgete sageduste alas asumise tõttu (üle 23 kHz) inimkõrva jaoks kuuldamatuks. Soodsalt mõjub siinjuures sageduslikke eelmoonutusi korrigeeriva ahela (de-emphasis circuit) olemasolu.
Tänapäeva FM-raadiotes on stereodekoodriks enamasti esimest liiki (demultiplekseeriv) seade, milles vasaku ja parema kanali signaalid eraldatakse demoduleeritud MPX-signaalist abikandesageduse (38 kHz) taktis dekoodri L ja R väljunditesse (helivõimendite sisenditesse) ümberlülitamise teel. Abikandesignaali taastamiseks kasutatakse piloottoonile lukustuvat faasiluku süsteemi sageduse kahekordistamisega varianti. Lukustumisele põhineb ka stereofoonilise saate äratundmise süsteem (indikatsioon ja/või mono/stereo-režiimi automaatlülitamine).
Signaaliprotsessori (DSP) kasutamise korral realiseeritakse dekodeerimine algoritmilisel teel, enamasti protsessori ressurssi säästvalt analoogdemultipleksimist jäljendaval viisil.
Stereofoonilises AM-raadioringhäälingus (USAs) on olnud kasutusel mitmeid süsteeme. Enamik neist põhineb raadiosagedusliku kandesignaali kahe omavahel kvadratuurse komponendi üheaegsel ärakasutamisel ühel või teisel viisil, näiteks nn kvadratuurse amplituudmodulatsiooni (QAM ehk QuAM) teel. Stereofoonilise helisignaali ülekande kvaliteet jääb alla FM-stereo puhul saavutatavale, seda eeskätt mittelineaarmoonutuste osas, kuid eeliseks oli AM sagedusala kuuldavus pikkade vahemaade taha.
Melissa F. Wells
pisi|Melissa F. Wells (tõenäoliselt 1998) Melissa Foelsch Wells  (sündinud 18. novembril 1932 Tallinnas) on Eesti päritolu USA diplomaat.
Ta on olnud üle 40 aasta USA välisteenistuses. 1998–2001 oli ta USA suursaadik Eestis.
Isiklikku
Tema ema oli ooperilaulja ja filminäitleja Miliza Korjus.
Journey
Journey on USA rokkansambel, mis tuli kokku 1973. aastal San Franciscos. Ansambli algkoosseisu kuulusid ansambli Santana endised liikmed kitarrist Neal Schon ning laulja ja klahvpillimängija Gregg Rolie, lisaks ansambli Frumious Bandersnatch endised liikmed bassimängija Ross Valory ja rütmikitarrist George Tickner ning The Tubesi trummar Prairie Prince.
Ansambli debüütstuudioalbum "Journey" ilmus 1975. aastal. Pärast seda on avaldatud veel 13 albumit. Ansambel jõudis endale omase rokiliku helini neljanda albumiga "Infinity". Ansambli kõige edukam periood on olnud aastatel 1978–1987, mil ansambli lauljaks oli Steve Perry. Sel ajal avaldati ka ansambli üks tuntumaid laule "Don't Stop Believin'" (1981). Laul ilmus ansambli kaheksal stuudioalbumil "Escape", mis jõudis USA plaadimüügiedetabeli Billboard 200 esikohale. Albumilt ilmus Journey teinegi tuntumaid laule, "Open Arms". Peaaegu sama edukaks osutus ka järgmine album "Frontiers", mis saavutas plaadimüügiedetabelis teise koha. Ansambli edu laienes ka Euroopasse ning "Frontiers" jõudis Briti plaadimüügiedetabelis kuuendale kohale. Ansambel saavutas edu ka 1990. aastate keskel, misjärel on ansambli esilaulja mitmel korral vahetunud. Ansambli praegusse koosseisu kuuluvad Schon, Valory, trummar Steve Smith, klahvpillimängija Jonathan Cain ja laulja Arnel Pineda.
Ansamblil on USA-s olnud kokku 18 esineljakümnesse jõudnud singlit, millest kuus on jõudnud esikümnesse ja kaks esikohale. Journey albumeid on USA-s müüdud 48 miljonit, millega on see plaadimüügilt 25. ansambel USA-s. Maailmas on selle ansambli albumeid müüdud kokku 75 miljonit, millega on see üks edukamaid ansambleid läbi aegade.
2017. aastal võetakse ansambel Rock'n'rolli Kuulsuste Halli liikmeks.
Pärija
Pärija on isik, kellele pärandaja vara (pärand) pärandaja surma korral tervikuna üle läheb. Pärimisseaduse (PärS) § 5 lg 3 järgi võib pärija olla füüsiline isik, kes pärandaja surma ajal on elus, või juriidiline isik, kes sel ajal on olemas. Eraõiguslik juriidiline isik on olemasolev siis, kui see on kantud seadusega ettenähtud registrisse, sest siis on see õigusvõimeline. Loomad ja asjad pärijad olla ei saa. Isik saab pärijaks siis, kui pärandaja on oma tahteavaldusega, st testamendiga (testamendijärgne pärija) või pärimislepinguga (pärimislepingujärgne pärija) tema selleks nimetanud või pärandaja tahteavalduse puudumisel siis, kui see tuleneb seadusest (seadusjärgne pärija). Testamendijärgne pärija on seega isik, kellele testaator on testamendiga pärandanud kogu oma vara või mõttelise osa (murdosa) sellest (PärS § 39 lg 1), pärimislepingujärgne pärija aga isik, kelle pärandaja on nimetanud pärimislepinguga oma pärijaks (PärS § 95 lg 1). Seadusjärgne pärija on isik, kes pärib pärandaja vara seadusjärgse pärimise reeglite järgi. Üks ja sama isik võib korraga osutuda nii seadusjärgseks, testamendijärgseks kui ka pärimislepingujärgseks pärijaks.
Kui pärija pärib kogu pärandaja vara üksi, võib teda nimetada ainupärijaks. Kui pärijaid on mitu, nimetatakse neid kaaspärijateks (PärS § 147). Tulenevalt pärandaja viimse tahte avalduses väljendatud korraldustest võib eristada ase- (PärS § 42 lg 1), eel- ja järelpärijat (PärS § 45 lg 1).
Pärimisvõime
Pärijaks saab olla vaid pärimisvõimeline isik. Pärimisvõime olemasolust hoolimata ei saa isik pärida, kui ta on pärimiskõlbmatuks tunnistatud.
Pärimisvõime on isiku võime olla pärija (PärS § 5 lg 1). Pärimisvõimeline on iga õigusvõimeline isik (PärS § 5 lg 2). Kuna pärandaja surma korral lähevad pärijale üle kõik pärandaja õigused ja kohustused, mis pärandaja surmaga ei lõpe, peab pärija olema pärandaja surma ehk pärandi avanemise ajal õigusvõimeline, et olla pärimisvõimeline. Siiski loetakse pärast pärandi avanemist elusalt sündinud laps pärandi avanemise ajal pärimisvõimeliseks, kui ta oli eostatud enne pärandi avanemist (eelõigusvõime) (PärS § 5 lg 4). Sihtasutus, mis luuakse testamendi või pärimislepingu alusel, loetakse pärandi avanemise ajal olemasolevaks, kui ta hiljem omandab juriidilise isiku õigused (PärS § 5 lg 4).
Roadracers
Roadracers oli Soome rockabilly-ansambel, mis tegutses aastatel 2001–2008, kuid on ka hiljem üksikuteks esinemisteks kokku tulnud.
Pärija
Pärimiskõlbmatus
Pärimiskõlbmatu on isik, kes:
Seadusjärgselt pärimiskõlbmatuks loetakse lapse suhtes ka tema vanem, kellelt kohus on hooldusõiguse täielikult ära võtnud (PärS § 6 lg 2).
Pärimiskõlbmatule pärijale pärandaja vara üle ei lähe, tema asemel on õigustatud pärima see isik, kes oleks pärinud siis, kui pärimiskõlbmatu isik oleks surnud enne pärandi avanemist (PärS § 7).
Vaidluse korral tunnistab pärimisvõimelise isiku pärimiskõlbmatuks kohus huvitatud isiku nõudel (PärS § 8 lg 1).
Jukagiiri keeled
pisi|Jukagiiri keelte leviala [[17. sajandil (vöödiline) ja 19. sajandil (punane)]] Jukagiiri keeled on väike keelkond kahe lähedase liikmega: lõunajukagiiri keel ja põhjajukagiiri keel.
Lõuna- ja põhjajukagiiri keelt peeti pikka aega ühe isolaatkeele peamurreteks, kuid tänapäeval suhtutakse neisse pigem kui kahte eri keelde, kuna põhisõnavara ja ka grammatika erinevused on niivõrd suured, et keelte kõnelejad teineteisest aru ei saa.
On oletatud, et lisaks kahele elavale keelele kuuluvad jukagiiri keelkonda ka 18. sajandi lõpus välja surnud tšuvaani ja omoki keel, mida kunagi kõneldi tänapäeva jukagiiride asukohtadest lõunapoolsemal alal.
Veel 17. sajandi alguses oli jukagiiri hõimude territooriumiks suur ala Kirde-Siberis Leena jõest läänes kuni Anadõri jõeni idas ning Põhja-Jäämerest kuni Verhojanski mägedeni lõunas. Nende hõimude arvukus vähenes 17. kuni 19. sajandini suuresti epideemiate, sõdade ja vene kolonisatsiooni tõttu, suur osa jukagiire assimileerus tšuktšide, jakuutide, eveenide ja venelastega, mis tõi kaasa ka jukagiiri keelest loobumise.
Kui jukagiirideks peavad ennast veel umbes 1 000 inimest, siis neist põhjajukagiiri emakeelekõnelejaid on alla 100 ja lõunajukagiiri kõnelejaid erinevate andmete järgi viis kuni kümme, kes on kõik vanemas eas. Nooremas põlvkonnas keeleoskus puudub, on vaid üksikuid, kes veel passiivset keeleoskust omavad ehk jukagiiri keelest aru saavad, kuid ise keelt ei räägi. Igapäevaseks keeleks on välja kujunenud vene keel, tihti kõneldakse ka jakuudi või eveeni keelt.
Uurali-jukagiiri hüpotees
pisi|Jukagiiri, soome-permi, ugri ja samojeedi keelte leviala {{legend|#FF00F0|jukagiiri}} {{legend|#FFCC00|[[samojeedi keeled|samojeedi}} {{legend|#009707|ugri}} {{legend|#50A6FE|soome-permi}}]] On oletatud ka, et jukagiiri keeled kuuluvad samuti nagu soome-ugri ja samojeedi keeled uurali keelkonda või siis moodustavad koos nendega nn uurali-jukagiiri keelepere.
Sugulusteooria pooldajaks oli teiste hulgas Björn Collinder (1965), kes tõi oma uuringutes välja mitmeid jukagiiri ja Uurali keelte sarnaseid jooni. Näiteks sarnanevad jukagiiri keeled oma deklinatsiooni poolest rohkem põhjasamojeedi keelega kui selle soome-ugri sugulaskeeled. Samas on imperatiivisufiksid jukagiiri, lõunasamojeedi ja mõnedes soome-ugri keeltes peaaegu identsed. Collinder väitis ka, et jukagiiri ja soome-ugri keeltel on rohkem kui 50 ühist sõna, mille puhul ei ole tegemist laensõnadega. Selleks on näiteks pronomeenid nagu me- 'mina' (uurali algkeeles *-mi), mit 'meie', tet 'sina' (uurali *-ti), tit 'teie'; aga ka teised sõnad nagu izie 'ise' (soome-ugri *iće), ki 'kes' (uurali *ke-, ki-), ei 'ei', eme 'ema' (uurali *emä), ecie 'isa' (uurali *äćä), nim 'nimi' ja ibi- 'imema' (uurali *ime-).
Samale järeldusele jõuab ka Johannes Angere, kes – püüdes tõestada jukagiiri ja uurali keelte sugulust – lepib siiski sellega, et jukagiiri keeltel ei ole rohkem ühist uurali keeltega kui indoeuroopa ja altai keeltel ning kui oletada, et jukagiiri ja uurali keeled kuuluvad ühte keelkonda, peaksid sinna kuuluma ka indoeuroopa ja altai keeled.
Jaakko Häkkinen leiab, et Uurali ja jukagiiri keelte morfoloogia on liiga erinev, et olla sama päritoluga, ning et jukagiiri keeltel on ühisosa ainult samojeedi keeltega, mitte aga Uurali algkeelega.
Jukagiiri tähestik
70ndatel töötas jukagiiri haritlane Gavriil Kurilov vene ja jakuudi kirjale toetudes välja jukagiiri kirjasüsteemi, mille võttis 1987. a ametliku jukagiiri ortograafiana vastu Jakuudi haridusministeerium ja mida seejärel kasutati kohalike väljaannete jukagiirikeelsetes kirjutistes.
See tähestik oli mõeldud pigem põhjajukagiiridele, kuna lõunajukagiiri keele kõnelejaid oli juba toona vähe ja keeleuurijad kasutasid lõunajukagiiri keele kirja panemiseks peamiselt ladina tähestikul põhinevat foneetilist transkriptsiooni.
Arvsõnad
Järgnevas tabelis on võrdlemiseks ära toodud nii lõunajukagiiri kui ka põhjajukagiiri ja tšuvaani keelte numbrite 1–10 nimetused.
Lõunajukagiiri keeles numbrite 6 ja 8 nimetused põhinevad vastavalt arvutamisel "2 korda 3" ja "2 korda 4" ning numbri 9 nimetuse tähenduseks on "10-st üks vähem".
Kuude arvestamine
Huvitavaks nähtuseks on ka jukagiiride kuude arvestamise viis käeliigeste abil: peast üle vasaku õla vasaku käe pöidlalülideni ja siis parema käe pöidlalülidest parema õlani. Jukagiiri ńe-molyił 'aasta' tähendabki sõna-sõnalt '(kõik) liigesed ühtekokku'.
Ado Lõhmus
Ado Lõhmus (sündinud 13. juulil 1983, Saaremaa).
Ta on lõpetanud Tallinna Tehnikaülikooli aastal 2005. Ta on olnud Keskkonnaministeeriumi asekantsler.
The Times
The Times on 1785. aastast Londonis väljaantav ajaleht, mis ilmub iga päev. The Times on Suurbritannia vanim päevaleht; esialgu ilmus see nimega The Daily Universal Register.
The Timesi sõsarleht The Sunday Times ilmub 1822. aastast. Lehtedel on eraldi toimetused, aga ühine omanik. 1981. aastast kuuluvad mõlemad väljaanded ettevõttele News UK & Ireland Ltd. Väljaande peakontor on Londonis The News Buildingus.
The Timesi peatoimetaja on alates 2013. aastast John Witherow. Ajalehel on korrespondente rohkem kui kahekümnes riigis üle maailma.
The Times oli esimene sellise nimega väljaanne, aja jooksul on sarnase nime võtnud mitme teise riigi väljaanded, näiteks The New York Times ja The Times of India. Seetõttu nimetatakse The Timesi tihti The London Timesiks.
The Times oli esimene, kes hakkas oma ajalehte avaldama internetis ja tellis 1931. aastal Stanley Morisonilt (1889–1967) kirjatüübi Times New Roman.
Ajalugu
The Timesi asutas 1. jaanuaril 1785 John Walter, ajalehe nimi oli toona The Daily Universal Register. Praeguse nime sai ajaleht 1788. aastal. Algul kirjutati ajalehes peamiselt tüpograafiast, sest Walter oli sellest enim huvitatud. Aastate vältel lisandus järjest rohkem uudiseid ja tähelepanekuid.
Pikalt anti The Timesi edasi põlvest põlve: John Walteri poeg John Walter II asus väljaannet juhtima 1803. aastal ning tema poeg John Walter III võttis juhipositsiooni üle 1848. aastal. 1908. aastal ostis raskustes oleva lehe ära Alfred Harmsworth. Järgmisena ostis väljaande 1922. aastal ära John Jacob Astor. 1967. aastal müüdi leht kanadalasele Roy Thomsonile. 1981. aastal ostis The Timesi Rupert Murdochile kuuluv News International.
Ajalehte toetasid mitmed tähtsad isikud poliitika-, teadus- ja kirjandusvaldkonnast, mis aitas kaasa lehe maine kiirele tõusule. Algul polnud The Timesil ka konkurente ning see oli oma aja kohta väga suur väljaanne, mis tasus hea informatsiooni eest heldelt ja maksis häid palku.
Väljaande sõsarleht The Sunday Times hakkas ilmuma 1822. aastal. Algusest peale on kahel lehel olnud erinev toimetus.
The Times hakkas esiküljele lugusid trükkima alles 1967. aastal, kui lehe ostis ära Roy Thomson. Enne seda olid esiküljel Briti jõukamale elanikkonnale suunatud reklaamid.
Vahemikus 1978–1979 ei trükitud väljaannet peaaegu terve aasta kestnud töövaidluse tõttu. Tollane omanik Roy Thomson soovis töökohti koondada, sest ei suutnud kahte lehte ülal pidada.
Lugejaskond
Väljaandel on igapäevaseid lugejaid kokku 1,13 miljonit. Uuringute kohaselt on The Timesi lugejad peamiselt jõukad, informeeritud, mõjukad ja tähelepanelikud inimesed. 91% lugejatest leiab, et elukestev õpe on oluline. Ajaleht on juhtival kohal Briti kõrgklassi seas.
Times 2 / T2
Times 2 on The Timesi peamine lisaväljaanne, mis sisaldab mitmesuguseid elustiiliveerge. 2005. aastal, pärast väikest pausi, jätkati lisaväljaande väljaandmist suunitlusega naistele. Times 2-s on näiteks tänapäevane moraaliveerg, kuhu lugejad saavad kirjutada küsimusi, et teada saada, kas nad elavad moraalselt. Siiski on lisa populaarne ka meeste seas, eriti meeldib neile, et Times 2 avaldab sudokuid ja ristsõnu.
Crème
Crème on lisaväljaanne sekretäridele, assistentidele ja kõigile teistele kontoritöö tegijatele. Assisteerivatel ametipostidel olevad inimesed loevad lisaväljaannet isegi rohkem kui The Guardiani või The Evening Standardit.
The Knowledge
The Knowledge sisaldub laupäevases ajalehes ning seal on informatsiooni meelelahutuse, televisiooni ja raadio kohta. Lisaväljaandes on teavet, näiteks kontsertidest, teatrietendustest, ooperitest ja muuseumide üritustest.
Body and Soul
Body and Soul on samuti laupäevase ajalehe vahel ning kujutab endast nädalast teejuhti tervislikuma elustiili suunas.
Times New Romani font
pisi|Times New Romani font 1929. aastal palkas The Times tüpograaf Stanley Morisoni ajalehele uut fonti välja töötama. Selle ajendiks sai Morisoni enda väide, et lehe font on ajast maha jäänud. Koostöös Victor Lardentiga loodi Times New Roman. Uuel fondil oli mitmeid eeliseid: ajalehe vajadusi silmas pidades oli see tavalisest kitsam ning nii mahtus igale leheküljele rohkem teksti. Samuti oli uus font kergemini loetav. Selle populaarsus kasvas kiiresti igapäevase ajalehes kasutamisega. Times New Roman võeti hiljem kasutusele ka mitmes muus väljaandes.
Comarnic
Linna haldusalasse kuulub neli küla: Ghioșești, Podu Lung, Poiana ja Posada.
Comarnic sai linnaõigused 1968. aastal.
Kõrveküla paisjärv
Kõrveküla paisjärv on järv Tartu maakonnas Tartu vallas Kõrveküla alevikus. Veekogu pindala on 1,1 ha. Veekogu kaldajoone pikkus on 544 m.
Nigel Haywood
Nigel Robert Haywood (sündinud 17. märtsil 1955) on Suurbritannia diplomaat.
Schwarme
Schwarme on vald Saksamaal Alam-Saksi liidumaal Diepholzi kreisis.
Nigel Haywood
2010. aasta oktoobrist kuni 2014. aasta veebruarini oli ta Falklandi saarte kuberner. ,
Schwarme
Vald paikneb Mittelweserregionis umbes 30 km Bremenist lõunas. Kaugus Achimist, Verdenist ja Bruchhausen-Vilsenist on umbes 15 km.
Valla pindala on 24,29 km². 31. detsembril 2015 elas seal 2534 inimest.
Schwarme kuulub valdade ühendusse Samtgemeinde Bruchhausen-Vilsen.
Mandanid
Mandanid (endanimetus Núú'etaare, varem Numá'kaaki) on tasandikuindiaanlaste hulka kuuluv rahvas Põhja-Ameerikas. Mandanid on üks kolmest liitunud hõimust, kes elavad USA Põhja-Dakota osariigis Fort Bertholdi reservaadis.
V-8 Fever
"V-8 Fever" on Soome rockabilly-ansambli Roadracers 2004. aasta album.
Lood
"V-8 Fever" ja "Iron Baby" on Roadracersi enda kirjutatud lood.
Heinrich George
pisi|Heinrich George oma maja ees Heinrich George (kodanikunimi kuni 1932. aasta oktoobrini Georg August Friedrich Hermann Schulz; 9. oktoober 1893 Stettin (tänapäeval Szczecin, Poola) – 25. september 1946 Sachsenhauseni vangilaager, Oranienburg) oli saksa näitleja.
Paremsektor
Paremsektor (ukraina keeles Пра́вий се́ктор) on poliitiline liikumine Ukrainas.
Heinrich George
Georg Schulz (hilisema nimega Heinrich George) oli pärit mereväeohvitser August Schulzi perest.
Paremsektor
Ajalugu
2014. aastal toimus Paremsektori sõjalise tiiva Ukraina Vabatahtlike Korpuse asutamine.
Heinrich George
Ta lõpetas näitlejaõpingud 1912. aastal ja töötas seejärel Kolbergi (tänapäeval Kolobrzeg), Brombergi (tänapäeval Bydgoszcz) ja Neustrelitzi teatrites.
1914–1917 võttis ta vabatahtlikuna osa Esimesest maailmasõjast ja sai raskelt haavata.
1917–1921 töötas ta Dresdeni ja Frankfurdi teatrites. 1921. aastal kutsus Max Reinhardt Heinrich George tööle Berliini Saksa Teatrisse (Deutsche Theater). Samal aastal tegi Heinrich George esimesed kõrvalrollid tummfilmides. 1922. aastal mängis ta külalisnäitlejana Viini Linnateatris (Wiener Burgtheater).
1923. asutas Heinrich George Berliinis koos Alexander Granachiga Näitlejate Teatri (Schauspieler-Theater), et vabaneda kommertslikust repertuaarist.
1923–1934 oli Heinrich George Preisi Riigiteatri (Preußisches Staatstheater) näitleja. Sel ajal sai temast üks Weimari vabariigi tunnustatumaid näitlejaid. Aastatel 1925–1928 mängis George ka Erwin Piscatori juhitud teatri Berliner Volksbühne lavastustes. Koos Piscatori ja Bertolt Brechtiga tegi George vasakpoolset agitatsiooniteatrit. Tol ajal oli George oma vaadetel lähedane Saksamaa Kommunistlikule Parteile. 1927. aastal mängis ta Fritz Langi lavastatud tummfilmis "Metropolis" esimese suurema filmirolli. 1931. aastal mängis ta peaosa filmis "Berliin Aleksanderplats" ja tõusis juhtivate saksa filminäitlejate hulka.
Natsionaalsotsialistide võimuletuleku järel 1933. aastal oli Stefan George lühikest aega poliitilistel põhjustel näitlejatööst Preisi Riigiteatris eemaldatud, kuid ta suutis oma suhted uute võimudega kiiresti korda seada. 1933. aastal mängis ta filmis "Hitlerinoor Quex". 1938–1944 oli George Berliini Schilleri Teatri (Berliner Schiller-Theater) intendant. Ta pakkus tööd ka näitlejatele, kes olid poliitilistel põhjustel taga kiusatud.
1937. aastal sai Heinrich George Joseph Goebbelsilt riiginäitleja aunimetuse.
Teise maailmasõja järel vahistas NKVD Heinrich George 1945. aasta juunis. Ta saadeti Sachsenhauseni vangilaagrisse, kus ta 1946. aasta septembris suri.
Ojamaa jõgi
Ojamaa jõgi on Purtse jõe parempoolne lisajõgi, mille pikkus on 27,2 km ja koos lisaharudega 31 km.
Jõgi asub Ida-Viru maakonnas. See saab alguse Koolma külas ja selle suue paikneb Unikülas. Läbib ka Ojamaa küla.
Alustades lähte poolt suubuvad Ojamaa jõkke Murakaraba kraav, Leppoja, Tarumaa peakraav, Ratva oja, Ojamaa peakraav ja Raudjõgi.
Liitesaarõ lomp
Liitesaarõ lomp on järv Põlva maakonnas Räpina vallas Meerapalu külas. Veekogu pindala on 1,2 ha. Veekogu kaldajoone pikkus on 834 m.
Marija Muzõtšuk
pisi|Marija Muzõtšuk (2022) Marija Muzõtšuk (ukraina keeles Марія Музичук; sündinud 21. septembril 1992) on Ukraina maletaja, rahvusvaheline suurmeister (2015).
Rahvusvahelise maleorganisatsiooni FIDE ELO-reitingus on tema parim saavutus 8. koht (2015). 2015. aasta märtsi seisuga oli tema reiting 2526 punkti, millega ta on naiste edetabelis 12. kohal.
2015. aasta naiste maailmameistrivõistlustel tuli ta maailmameistriks alistades finaalis Venemaa maletaja Natalja Pogonina 2,5:1,5.
Ka tema õde Anna Muzõtšuk on maletaja.
Liitpuistu
Liitpuistu (multi-storeyed stand) on mitmerindeline puistu. Puude võrad asuvad mitmes, kõrguses üle 20% erinevas, tasapinnalises kihis. Eestis on tavalised liitpuistud, kus valgusnõudlikud puuliigid kasvavad ülemises põhirindes ning harilik kuusk madalamas teises rindes.
Liinilaev (sõjandus)
Liinilaev on purjelaevade ajastu sõjalaev, mille peakaliibri suurtükid paiknesid laeva külgedel mitmel tekil luukide taga. Maksimaalse tõhususe andis seetõttu taktika, kus laevad sõitsid üksteise järel liinis ja andsid järjestikku sihtmärgi (näiteks kindlus või sadam) pihta kogupauke. Laevastikevaheliste lahingute puhul purjetasid laevade liinid samuti üksteisest mööda ja andsid kogupauke, aga tulenevalt tollaste laevade suurtükkide aeglasest laadimisest ja vähesest efektiivsusest läksid lahingud lõpuosas tihti käsitsivõitluse teel laevade vallutamiseni.
Terminit kasutati hiljem raudlaevade ajastul ka lahingulaeva tähenduses. Puulaevade ajastul olid liinilaevad peamised suuremad sõjalaevad - säilinud on näiteks admiral Nelsoni lipulaev HMS Victory ja Rootsis eksponeeritakse esimesel reisil ehitusvigade tõttu (ebastabiilne) uppunud liinilaeva Vasa.
Hunter S. Thompson
Hunter Stockton Thompson (18. juuli 1937 Louisville – 20. veebruar 2005) oli ameerika kirjanik ja ajakirjanik.
Hunter oli üsna konventsionaalne ajakirjanik, kuid aastal 1970 pärast artikli "The Kentucky Derby Is Decadent and Depraved" avaldamist sai temast kontrakultuuri tegelane, kes lõi modernse ajakirjanduse suuna "Gonzo". See oli eksperimentaalne viis kirjutada lugu, milles reporter hõivab nõnda palju loo sisust, et temast saab lahutamatu osa kirjutisest.
Tänapäeval tuntakse tema loomingust hästi romaani "Fear and Loathing in Las Vegas: A Savage Journey to the Heart of the American Dream" (1972). Teos kajastab 1960ndate kontrakultuuri läbikukkumist. Esmalt avaldati see järjejutuna ajakirjas Rolling Stone, millega Thompson oli sekulaarselt seotud. Romaanist tehti film 1998. aastal, peaosa mängis Johnny Depp ja režissöör oli Terry Gilliam.
Poliitiliselt meelestatud Hunter kandideeris 1970. aastal Colorado osariigi Pitkini maakonnas valimisplatvormiga Freak Power šerifiks, kuid teda ei saatnud edu.
Tema mõõtmatu viha Richard Nixoni vastu oli avalikult teada. Hunter pidas Nixoni "selleks tumedaks, äraostetavaks ja kohutavalt vägivaldseks Ameerika loomu pooleks". Ta iseloomustas Nixonit ka teoses "Fear and Loathing on the Campaign Trail '72", mida paljud peavad tema suurimaks panuseks ameerika kirjandusse.
Hunteri tööviljakus vähenes järsult 1970. aastate keskpaigas, sest ta sai liiga populaarseks, mistõttu oli ta kergesti äratuntav ega saanud enam reporterina töötada.
Rahvas teadis, et Hunter tarvitas kogu elu alkoholi ja illegaalseid aineid ning oli kiindunud tulirelvadesse ja põlgas autoritaarsust. Oma elukommete kohta ütles ta ise, et ei tahaks küll narkootikume, alkoholi ja vägivaldsust propageerida, kuid tema jaoks on need alati toiminud ("I hate to advocate drugs, alcohol, violence, or insanity to anyone, but they've always worked for me.").
Tohutute terviseprobleemide käes vaeveldes tegi Hunter 67-aastaselt enesetapu. Tema soovide kohaselt tulistati kremeeritud jäänused tseremoonia käigus kahurist õhku laiali. Kogu üritust rahastas sõber Johnny Depp; kohal viibisid teiste hulgas senaator John Kerry ja näitleja Jack Nicholson. Järelehüüdena kirjutas Hari Kunzru: "The true voice of Thompson is revealed to be that of American moralist ... one who often makes himself ugly to expose the ugliness he sees around him."
Lapsepõlv
Hunter sündis Kentucky osariigis Louisville'is keskklassi perekonnas, olles kindlustusnõustaja ja esimese maailmasõja veterani Jack Robert Thompsoni (4. september 1883 Horse Cave Kentucky – 3. juuli 1952 Louisville) ning raamatukoguhoidja Virginia Ray Davisoni (1908 Springfield Kentucky – 20. märts 1988 Louisville) kolmest pojast esimene. Vanemad tutvusid Jacki korporatsioonisõbra mahitusel Kentucky Ülikoolis 1934. aasta septembris ning abiellusid 2. novembril 1935.
Hunteri nimi pandi väidetavalt emapoolse esivanema, šoti kirurgi John Hunteri järgi.
2. detsembril 1943 kolis kuueaastase Hunteri perekond 2437 Randselli avenüüle, mis asus Highlandsi jõukas Cherokee Triangle'i piirkonnas.
3. juulil 1952 suri 14-aastase Hunteri isa raskekujulisse müasteeniasse 58-aastaselt. Seejärel kasvatas Hunterit ning tema vendi David Wheelerit (18. juuni 1940) ja James Garnetit (2. veebruar 1949 – 25. märts 1993) ema üksinda. Pärast abikaasa surma sai Virginiast alkohoolik.