cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
The Symbolic Species
Osutamise probleem
Ent ühes suhtes on mittekeeleliste näidete puhul tegu paratamatu assotsiatsiooniga: kui suhteliselt stabiilne korrelatsioon osutusega kaob, kaovad ka assotsiatsioonid. Sõnadega on teine lugu. "Kui meie sõnatarvitus ei oleks ülejäänud maailmaga kuidagi vastavuses, siis oleks sõnadest vähe kasu." Kuid vastavuse säilimiseks ei ole tarvis füüsilist korrelatsiooni. "Et sellest erinevusest aru saada, peame seega suutma kirjeldada erinevust tõlgendusvastuste vahel, mis suudavad sõna ja tema osutuse vahelisi assotsiatsioone alal hoida sõltumata nende korreleeritusest kogemuses ning nendest päheõpitud assotsiatsioonide vahel, mis kinnistuvad ja hajuvad kogemuse diktaadi all. Tõlgendades sõna või lause tähendust ja osutust, tekitame midagi enamat sellest, mida papagoi tekitab küpsist küsides või koer käsklust tõlgendades. See "midagi enamat" moodustabki meie sümbolipädevuse."
Chomsky kätelseis
Tundub, et keeleteadlased on jõudnud konsensusele, et keel on kaasasündinud võime ning võimet keelt ära õppida seletab ainult kaasasündinud teadmise oluline panus. Inimestel, erinevalt teistest liikidest, on tõepoolest võime keelt ära õppida, nii et inimaju on selleks spetsiaalselt varustatud. Aga paljud keeleteadlased ja filosoofid tõlgendavad seda nii, et emakeel omandatakse tänu kaasasündinud „keelepädevusele“. Tavaliselt omandatakse pädevus õppimise teel. Nii et kaasasündinud keelepädevus on võime täita teatud keeleülesandeid nii, nagu oleks see varem ära õpitud. Kui see on olemas, siis on keeleteadmine ajus olemas juba enne keelest kogemuse saamist. Kas see on nii? Inimajus on küll, midagi, mis võimaldab meil teha midagi, mida loomad mingil määral suudavad suure pingutusega ja väga taibuka koolitusega. Me suudame keerulise grammatika ja rikka sõnavaraga keele ära õppida ajal, mil arvutama õppida on väga raske. Grammatikateooriatel on raske adekvaatselt seletada nelja-aastase implitsiitset teadmist. Sellepärast ongi paljud keeleteadlased öelnud, et see on võimatu ning grammatikateadmine pidi ajus kohe olemas olema. Aga kuidas, ja kust see sinna sai? See jäetakse evolutsioonibioloogia ja neuroteaduse vastata. Kas see vastus on bioloogiliselt usutav ja kas pole alternatiive?
Seda, et universaalne grammatika on ainus viis keelevõimeid seletada, väitis esimesena Noam Chomsky. Esiteks näitas ta, et grammatika loogiline ehitus on keerukam ja raskemini kindlakstehtav, kui varem aimati, ning tavalised kõnelejad paistavad implitsiitselt teadvat tohutu palju keerukaid grammatikareegleid ning rakendusi. Teiseks väitis ta, et hoolimata keelte uskumatust mitmekesisusest pindstruktuuris on neil ühine süvaloogika (süvastruktuur), millest saab konkreetsed reeglid dedutseerida. See teeb aga reeglite avastamise veelgi raskemaks, sest keele õppija puutub kokku ainult reeglite rakendamise pindmiste järelmitega. Kolmandaks väitis ta, et nii peene ja keeruka loogilise süsteemi äraõppimine nõuaks ulatuslikku kogemust katsest ja eksitusest eksplitsiitse tagasisidega, aga seda keelt õppivatel lastel ei ole. Viimast punkti on edasi arendatud: isegi palju ulatuslikum selline kogemus ei oleks piisav loomuliku keele abstraktsete reeglite avastamiseks. Keelt ei saaks õppida samamoodi nagu näiteks presidentide nimesid, sest grammatika on liiga keeruline ja tuleb kõnenäidetest ainult kaudselt välja. On väidetud, et isegi teadlane ei avastaks grammatikat tekstide järgi induktiivselt, kui ta juba ei tunneks mõnd grammatikat. Teadlastelgi pole üksmeelt, kuidas grammatikat formaalselt kirjeldada, kuidas siis lapsed, kelle analüütilised võimed on palju väiksemad, saavad grammatika nii ruttu ära õppida?
Keskendudes ühe inimese elueale ja kiiretele muutustele keele õppimise ajal, peame seda paindlikuks ja keelt konstantseks. Aga evolutsiooni seisukohast on bioloogiline muutus palju aeglasem ja paindumatum kui keele muutumine. Aju evolutsioon toimub geoloogilisel ajaskaalal. Väikestegi muutuste lai levimine liigis võtab tõenäoliselt sadu tuhandeid aastaid ning aju ehituse põhijooned on selgroogsete ilmumise ajast säilinud. Keeled aga muutuvad mõne tuhande aastaga tundmatuseni. Keel evolutsioneerub tõenäoliselt tuhandeid kordi kiiremini kui aju.
Teine evolutsioon
Kui mõelda keeltest nii, nagu nad oleksid reeglite ja sümbolite leiutatud süsteemid, mis on meelega kokku pandud, et moodustada loogilisi süsteeme, siis me kaldume kas omistama kasulikkust ja otstarvet seal, kus seda pole, või tõlgendama idiosünkraatilise või ebaelegantsena seda, mille juures me ei näe kavaprintsiipi. Aga keeled sarnanevad rohkem organismide kui tõestustega. Nende konstruktsiooni põhiprintsiip ei ole kasu suhtlemiseks, vaid nende ja meie reprodutseerumine. Nii et keele ehituse analüüsimiseks ei ole vast kõige parem mitte uurida, kuidas neid kõige paremini modelleerida aksiomaatiliste reeglite süsteemidena, vaid uurida neid nagu organisme evolutsiooni seisukohast. Keeled peavad olema lapsesõbralikud. Lapsed ei pea olema eriti taibukad ja vanemad ei pea olema eriti andekad õpetajad. Kui keeleteadlastele tundub keele struktuur ebaloogiline, siis sellepärast, et nad võrdlevad seda ebakohaste mudelitega ning otsustavad nende konstruktsiooni üle funktsionaalsete kriteeriumide järgi, mis ei ole nii olulised, kui me arvame. Keele ehitus ei pea vastama kujuteldavale suhtlusvõimsuse ja tõhususe ideaalile ega järgima arvatavatest kaasasündinud mentaalsetest printsiipidest tuletatud valemeid, vaid lihtsalt peegeldavad valikusurveid, mis kujundasid nende reprodutseerumise. Keelt võib kujutada sõltumatu eluvormina, mis koloniseerib aju ja paratiseerib sellel, kasutades seda reprodutseerumiseks. Sarnaseid vaateid on avaldanud paljud mõtlejad. Autorile kõige lähemad vaated on tõenäoliselt Morton Christiansenil, kes samuti räägib keele ja peremehe koevolutsioonist. Kui mõelda keelest kui parasiidist, siis võib mõista reprodutseerumishuvide võimalikku vastuolu ning võimalust, et paljudel keele joontel on rohkem pistmist uude põlvkonda ülekandumisega kui info edastamisega.
Parasiidimudel on peaaegu kindlasti liiga äärmuslik, sest keele ja inimese vahel on sümbioos.
Aju, mis ei evolutsioneerunud
See lause Johannese evangeeliumist (1:14) peegeldab müstilist arusaama, et teatud sõnadel on maagiline vägi luua või hävitada. Deacon võrdleb seda imepärase evolutsioonilise protsessiga, mille saaduseks on inimaju. Asi pole ainult selles, et lihast ja verest arvuti tekitab inimvaimu, vaid selles, et tegu on sõnade tarvitamise otsese järelmiga. Sümbolilise osutamise tarvituselevõtt meie esivanemate poolt muutis viisi, kuidas looduslik valik oli hominiidide aju seni mõjutanud.
Inimaju muutis just säärane evolutsiooniprotsess. Küsimus on ainult selles, kui spetsiifilised ja ulatuslikud need muutused olid. Kas need viisid grammatika kaasasündinud tundmiseni, mida postuleerivad Noam Chomsky jt? Idee, et kaasasündinud universaalne grammatika arenes välja loodusliku valiku ja Baldwini efekti toimel, on kõige selgemalt esitatud Steven Pinkeri raamatus "The Language Instinct". Pinker mõtleb instinkti all käitumuslikku predispositsiooni, mis on preformeeritud ja valmis toimima enne igasugust kogemust. See vastab Chomsky kaasasündinud pädevuse või oskuse mõistele.
Keele omandamist lastel on paljuski võimalik seletada, kui võtta arvesse, et keeli on kujundanud loodusliku valiku kultuuriline ekvivalent, nimelt on laste õppimispredispositsioonid keelt kujundanud nii, et ta neile sobiks. Samuti on keele nõudmised kujundanud aju neile sobivaks. Selles peatükis on uurimise all, millised evolutsiooniprotsessid need suured muutused esile kutsusid. Esimene küsimus on, millised aju ja käitumise omadused sellele protsessile allusid. Kas ei võinud evolutsioon internaliseerida universaalse grammatika fundamentaalset loogikat?
Nii Pinker kui ka Deacon väidavad, et väga lihtne eelkeel võis varasel hominiidist eellasel kujuneda ka ilma spetsiifiliste kohastumisteta ajus, ning edasi võisid keele struktuuri teatud tunnused hakata valiku toimel internaliseeruma, et keel muutuks tõhusamaks ja kergemini omandatavaks. Erinevad seisukohad on neil selles, mis nimelt niimoodi internaliseerus ja mis üldse põhimõtteliselt sai internaliseeruda. Deacon väidab, et kuigi kaasasündinud grammatikatundmine aitaks keelt omandada ning seletaks, kuidas lastel õnnestub grammatikareeglid ära õppida, ning seletaks kõigile keeltele ühiseid jooni (keeleuniversaalid) ja keele struktuuri idiosünkraasiaid ning kuigi inimese ajul ja sensomotoorsetel võimetel on palju kohastumusi, mida kokku võiks nimetada keeleinstinktiks, ei kuulu nende hulka grammatikatundmine.
Mil määral võib Baldwini efekt seletada kaasasündinud keelevõimete neuroloogilist baasi? Baldwini efekti puhul on vajalikud valiku intensiivsus, nende tingimuste stabiilsus, millega adapteerutakse, ning adaptatsioonilise vastusreaktsiooni invariantsed omadused. Selleks et uus tunnus võiks saada liigi regulaarseks omaduseks, "peavad keskkonna poolt pealesunnitud adaptatsiooninõuded jääma muutumatuks sadadeks või isegi tuhandeteks põlvkondadeks. Küsimus on selles, kas keele evolutsiooniga on seotud säärased püsivad ja mittevastuolulised valikusurved." Selleks et mõni keele omadus mõjutaks aju evolutsiooni sel määral, et see kanduks liigi kõigile isenditele, peab ta jääma muutumatuks "isegi kõige drastilisema võimaliku keelemuutuse korral." See järeldub vältimatult aju evolutsiooni ja keele muutumise kiiruste erinevusest. Viimane on tõenäoliselt geneetilisest muutumisest suurusjärkude võrra kiirem. Sellepärast on vähe võimalust, et inimesel oleks geneetiline kohastumus konkreetse süntaksistruktuuriga. Ent keelel on palju omadusi, mis on ühised kõigile loomulikele keeltele, sealhulgas sõnade ja lausete olemasolu ning nimisõnaosa ja tegusõnaosa eristus. Keeleuniversaalid on võinud kõigis keeltes sadu tuhandeid aastaid säilida. Ent selleks, et leiaks aset geneetiline assimilatsioon, peab keele püsiv omadus ka esitama närviprotsessidele mittekooskõlalisi invariantseid nõudeid. Sellele kriteeriumile on keelestruktuuridel raskem vastata. Grammatika "süvastruktuur" piirab pindstruktuure väga vähe. Geneetiline assimilatsioon võib kõne alla tulla ainult juhul, kui süvastruktuurid korreleeruvad invariantsete neuraalsete arvutusprotsessidega. "Hoolimata asjaolust, et nimisõna on nimisõna ja muutus grammatilises ajas on muutus grammatilises ajas hoolimata sõnadest ja süntaksimanipulatsioonidest, mis neid funktsioone kodeerivad, ei saa evolutsiooniprotsessid nende funktsiooni assimileerida, kui neid funktsionaalseid erinevusi ei töödelda kõikides ajudes kõikidel tingimustel alati samamoodi." Geneetiline assimilatsioon nõuab, et adaptatsioonil oleksid mingid invariantsed sensomotoorsed omadused või invariantsed mälu omadused. Rohepärdikute alarmhäälitsuste puhul on see nõue täidetud.
"Geneetiline assimilatsioon on siin mitmeti analoogne assotsiatiivse õppimisega. Ka assotsiatiivne õppimine sõltub kinnitavatest vastusreaktsioonidest, mis antitsipeerivad teatud invariantseid seoseid ümbritseva keskkonna sündmuste vahel. Aga erinevused on kriitilised. Tingimisvahekorrad stiimuliparameetrite vahel geneetilise assimilatsiooni kestel peavad jääma sadadeks põlvkondadeks mittevastuolulisteks ja eri isendid peavad need assotsiatsioonid identsel moel internaliseerima. Sellepärast on need vahekordade tüübid, mida evolutsioon saab tõlkida närviarhitektuuri, ning detailsuse aste, millega need saavad olla sünnipäraselt ette kirjeldatud, karmilt piiratud. See paralleel õppimise ja evolutsiooni vahel on eriti asjakohane keele puhul, ja piirangud on isegi kriitilisemad. Probleem on selles: katkevus stiimuliassotsiatsioonide ja sümbolilise osutamise assotsiatsioonide vahel, mis on nende toimimise alus ja mis teeb sümbolilised assotsiatsioonid nii raskesti õpitavateks, teeb ka nende geneetilise assimilatsiooni võimatuks."
Keel ei saa evolutsioneeruda sel kombel nagu näiteks rohepärdikute indeksilised alarmhäälitsused, sest sõnade ja osutuste vaheline korrelatsioon on minimaalne ning grammatilised operatsioonid on maailma asjadega veel vähem vastavuses. Sellepärast ei ole keeleline osutamine kaasasündinud. Kas ehk ajus on invariantsed närviprotsessid, mis vastavad grammatika universaalsetele süvastruktuuridele? Need võiksid olla kujunenud Baldwini efekti ja geneetilise evolutsiooni kaudu. Närviarvutuslik invariantsus ei nõua keele omandamiseks vajalike struktuuride lokaliseeritust ajus. Ent vähemalt viis, kuidas nad on ajustruktuuride vahel jaotunud, peab olema invariantne. Ent selline invariantsus puudub: see jaotus oleneb pindstruktuuridest. Keelestruktuuri kõige universaalsemad omadused on pinnatasemel kõige mitmekesisemalt realiseeritud, mistõttu on just nende puhul kõige väiksem võimalus, et neil oleks evolutsiooniliselt kujunenud neuraalne tugi.
Noam Chomskyl on Deaconi järgi õigus, et kaasasündinud keelevõime ei ole darwinliku evolutsiooniga seletatav. Aga mis siis üle jääb?
Keelekohastumused
Üleminek sümbolilisele kommunikatsioonile nõuab teatud neuraalseid arvutusi, mis toimuvad prefrontaalses ajukoores. "Seega nõudis igasugune keelelaadne käitumine vältimatult sümbolite omandamisega seotud närviarvutusi; need esitasid ühele võrdlemisi alaarenenud kognitiivsele protsessile suure nõudmise; need olid invariantsed suurel sensomotoorsete rakenduste skaalal; ja need sõltusid konkreetsest ühisest neuraalsest substraadist kõigis ajudes. See on võimsa baldwinliku valikuprotsessi retsept."
Kas selline protsess nõudis keele olemasolu? Kas see võis toimuda enne keele teket mõne teise sotsiaalse või ökoloogilise nõudmise pinnalt? Teatud juhtudel on tõesti tarvis hoida tähelepanu millelgi lühimälus oleval, et teha midagi vastupidist või täiendavat. Need aga on loomade jaoks peaaegu kindlasti erandlikud olukorrad. Mida on tarvis seletada ja mis on ebaharilik, on siiski radikaalne nihe, mis suurendas selliste protsesside tähtsust. Deacon leiab, et "sümboliline osutamine ise on ainumõeldav valikusurve säärasele ulatuslikule ja muidu kontraproduktiivsele nihkele õppimise rõhuasetuses."
Peale sümbolilise tunnetuse on ka teisi keelekohastumisi. Geneetilisele assimilatsioonile on saanud alluda protsessid, mis on keele puhul seotud pindstruktuuridega, näiteks häälikujadade seostamine sümboliliste suhetega, loogilised operatsioonid sümbolitega ning info kättesaamine sümbolitest reaalajas. Suur osa kõne mõistmiseks ja kõnelemiseks vajalikest protseduurideks peab olema automatiseeritud. "(...) tõhusa kõneanalüüsi ja -tekitamise nõuetel on kõik omadused, et nad üha enam internaliseeruks närviarhitektuuri mustritesse. On isegi mõeldav, et mõningal määral on [aset leidnud] spetsiifiliste, väga regulariseeritud foneemieristusmehhanismide geneetiline assimilatsioon."
Keele kasutamine esitab vältimatuid nõudeid ka neuraalsete süsteemidele, mis ei osale otseselt kõne tekitamises ja tajus. Informatsiooni hulk ja selle töötlemise kiirus esitavad nõudeid lühimälule ja tähelepanule. "Näiteks paistab eksisteerivat naabrusenõue reeglite rakendamisele sõnade vahel ja fraasisuhete markeerimisele, mis tõenäoliselt peegeldab invariantseid mälunõudeid kõne töötlemisele. (...) Enamasti tuleneb lausete hierarhiline struktuur kõrgema järgu ühikute konstrueerimisest naaberosadest. Siin me saame võib-olla välja tuua sisend-väljundsüsteemi ühe invariantse omaduse; aga huvitaval kombel on see universaal just niisugune, millel võib olla rohkem pistmist valikusurvega, mida sensoorse analüüsi ja mälu protsessid avaldavad keele evolutsioonile, mitte ümberpöördult." Kuigi naabrus ütleb teatud määral ette, millised elemendid tuleb analüüsida suurema grammatilise üksuse osadeks, ei näita ta seda üheselt. Võib-olla sellepärast tekibki keeltes vältimatult väike kinnine markersõnade klass fraasipiiride näitamiseks.
"Veel üks keele õppimise aspekt, mida me kipume pidama enesestmõistetavaks, on võime ja predispositsioon jäljendada teiste kõnehäälikuid. (...) Erinevalt spetsialiseeritud modulaarsete võimete (...) evolutsioonist on õppimispredispositsioonide evolutsioon Baldwini efekti peenem ja kaudsem tulemus. Predispositsioon õppida mingit kindlat assotsiatsioonide klassi või pöörata rohkem tähelepanu stiimulite teatud omadustele või lihtsalt motivatsiooni kallutatus teatud õppimisvaldkondade poole võivad kõik olla evolutsiooni poolt valiku kaudu soositud." Õppimise erinevused ei ole tõenäoliselt nii kergesti lokaliseeritavad kui konkreetsed taju- ja käitumismustrid, sest õppimine põhineb neuraalsete süsteemide vahelistel sidemetel. Ent kui nõuded õppimise teatud aspektidele on püsivad ja osalevad närviringid on isenditi invariantsed, võib õppimisdispositsioon ikkagi tuleneda geneetilisest assimilatsioonist. Tuleb püüda mõista, kuidas konkreetsed õppimise kallutatused võivad ajus esindatud olla.
Õppimisvõime ei ole üldine funktsioon, mis oleks kõigile stiimulitele võrdselt rakendatav.
Evolutsiooniline anomaalia
Inimest määratlev atribuut on tunnetusvõime. Me mõtleme teistmoodi kui teised olendid Maa peal ning vahetame mõtteid palju paremini. Muus suhtes sarnaneme sadade ja tuhandete liikidega. Paistab, et ükski teine liik ei ela jagatud virtuaalses maailmas. Deacon omistab selle eripära keelele. "Ukse sellesse virtuaalsesse maailma avas meile üksnes keele evolutsioon, sest keel ei ole ainult kommunikatsiooniviis; ta on ka mõttelis-sümbolilise representatsiooni ühe ebahariliku viisi väline väljendus." Sümboliline mõtlemine ei ole kaasa sündinud, vaid areneb keele aluseks oleva sümbolilise protsessi internaliseerudes. Liikidel, millel pole sümbolilise kommunikatsiooni võimet, ei saa olla ka sümbolilise mõtlemise võimet.
Keel osutab ainulaadse ökonoomiaga. Ta võimaldab moodustada lõputult uusi representatsioone ning teha enneolematul moel järeldusi sündmuste ennustamiseks, mälu korrastamiseks ja käitumise kavandamiseks. Kõik inimese intellekti aspektid tunduvad olevat keele kujundatud ja lihvitud. Inimese päritolu uurimiseks on tarvis seletada seda inimese eripära ning kirjeldada evolutsiooniprotsesse, mis selle esile kutsusid.
Huvi inimese päritolu vastu motiveerib eelkõige küsimus, kust pärineb inimeste vaim. Me teame, et inimese teadvusel on algus, mis ei ole kaugemal kui kaks miljonit aastat tagasi. "Kui me saaksime kindlaks teha, mis oli teistmoodi kummalgi pool seda veelahet – erinevused ökoloogias, käitumises, anatoomias, eriti neuroanatoomias – siis me võib-olla leiaksime üles selle kriitilise muutuse, mis katapulteeris meid sellesse pretsedenditusse maailma, mis on täis abstraktsioone, lugusid ja võimatusi, mida me nimetame inimlikuks."
Osutuse hierarhiline loomus
Ferdinand de Saussure eksplitseeris eelduse, et tähenduse ja osutamise alus on sõnade ja objektide vaheline üksühene vastavus. Sõna tähendust modelleeris Saussure oma semioloogias tähistajate (sõnade) plaani ja tähistatavate (ideede, objektide ja sündmuste, millele sõnad osutavad) plaani elementide vahelise vastavusena. Rohepärdikute alarmhäälitsusi võib vaadelda tähistaja ning tähistatava vaheliste suhetena. Ent kui adekvaatne on see mudel sõna osutamise puhul? Sõnade vastavus objektide, kujutluste ja mõistetega ei ava sõna tähenduse sügavamaid aspekte. Selle kaudu ei avane erinevus viisis, kuidas koer ja inimene sõnade tähendusest aru saavad. Sõnade vastavus osutustega ei seleta sõna tähendust ka sellepärast, et kummagi plaani elemendid korreleeruvad tegelikult harva. Deaconi arvates on sõnade ja objektide seos sekundaarne ning allub hoopis teistsuguste assotsiatiivsete seoste võrgule, mis võimaldab osutada isegi võimatutele asjadele.
Filosoofid ja semiootikud on eristanud osutamisseose eri vorme. Charles Sanders Peirce eristas ikooni, indeksit ja sümbol. Need erinevad märgikandja ning tähistatava objekti tunnuste formaalse seose loomuse poolest: ikoone vahendab märgi ja objekti sarnasus, indekseid märgi ja objekti vaheline füüsiline või ajaline seos ning sümboleid formaalne või kokkulepitud seos, mis ei sõltu märgi ega objekti tunnustest. Siin peegelduvad kolm assotsiatsioonide võimalikku viisi: 1) sarnasus, 2) naabrus või korrelatsioon ning 3) seadus, põhjuslikkus või konventsioon. John Locke, David Hume, Georg Wilhelm Friedrich Hegel jt on väitnud, et tegu on kolme fundamentaalse vormiga, kuidas ideed assotsieeruvad. Peirce lähtus siin kommunikatsioonist, väites, et kõik mõtlemise vormid on kommunikatsioon (märkide ülekanne), mille loogika (mida ta nimetas semiotic (semiootika)) ei ole fundamentaalselt erinev ajus ja väljaspool aju. Nõnda saab mõtlemise loogikat uurida avatumas kommunikatsioonis toimuva märkide tekitamise ja tõlgendamise kaudu.
Kui me nimetame konkreetset skulptuuri ikooniks, spidomeetrit indeksiks või vappi sümboliks, siis me peame tavaliselt silmas, et nad mõeldud selleks, et neid nii tõlgendataks, või et on väga tõenäoline, et neid nii tõlgendatakse. Silmatorkav sarnasus ei tee veel üht asja teise ikooniks. Ikooniline suhe on olemas ainult juhul, kui ühe tunnused tuletavad selle sarnasuse tõttu meelde teise omad. See on sarnasuse äratundmisel põhinev järeldamisprotsess. Et sarnasus jääb ebamääraseks, saab peaaegu iga asja vaadelda peaaegu iga asja ikoonina. Sama lugu on indeksite ja sümbolitega. On näiteks vaieldud selle üle, kas ameerika viipekeele viiped on ikoonilised või sümbolilised. Osa uurijaid leidis, et need viiped, mis otseselt kujutavad objekti, on puhtikoonilise tähendusega ega ole sõnataolised. Ent asjaolu, et mingeid märke saab tõlgendada ikooniliselt või indeksiliselt, ei tähenda, nagu neid ei saaks tõlgendada ka sümboliliselt. Samad märgid võivad olla ikoonid, indeksid või sümbolid olenevalt tõlgendusest. Ent ikoonid, indeksid ja sümbolid pole omavahel seotud üksnes alternatiivsete tõlgenduste kaudu, vaid neil on ka oma olemuslikud omavahelised seosed.
Eri tõlgendajad võivad osata tõlgendada samu märke erineval määral. Oletame, et arheoloog leiab savitahvli märkidega. Ta oletab, et neid märke kasutati sümbolitena, võib-olla kirjana, kuid ta ei oska neid sümboliliselt tõlgendada. Ta lihtsalt järeldab, et neid võidi sümboliliselt tõlgendada, sest nad meenutavad teises mujal nähtud sümboleid. Seega ta tõlgendab neid ikooniliselt. Mõned kirjasüsteemid mõtestati lahti kontekstides, kus nende tähenduse kohta oli vihjeid. Väikesed saviesemed märgistati korduvate märkidega ning pitseeriti anumatesse, mis olid kaasas teele saadetud kaupadega. Naabrus teiste esemetega andis arheoloogidele indeksilise tõendi nende tõlgendamiseks. Erinevad märgid tähendasid nähtavasti saadetavate ühikute arvu, mille järgi saaja sai veenduda, et kõik ühikud on kohal. Nüüd sai neid tõlgendada mitte üksnes ikooniliselt, vaid ka indeksiliselt ning hüpoteetiliselt ka sümboliliselt.
See demonstreerib Peirce'i ideed, et erinevust osutamise viisides võib käsitada tõlgendustasandite kaudu. See laseb näha, kui erinevad on sõnad ja loomade hääitsused. Asi pole ainult inimese võimes sama märki mitmeti tõlgendada; tähtsam on et eri tõlgendused saab panna kasvavasse järjekorda, mis peegeldab varasemat pädevust ära tunda kõrgema tasandi assotsiatiivseid suhteid. Osutamine ise on hierarhilise struktuuriga; keerukamad osutamise vormid ehitatakse üles lihtsamatest. Hierarhiline ülesehitus laseb mõista eri osutamisviiside vahelisi suhteid. Kui ma ei mõista märgi sümbolilist osutust, võin ikkagi tõlgendada teda indeksina, ja kui ma ka indeksilisi vastavusi ei mõista, võin ma teda tõlgendada ikoonina.
Indeksiline osutamine sõltub ikoonilisest ja sümboliline indeksilisest. Pädevus tõlgendada midagi sümboliliselt sõltub eelnevast pädevusest tõlgendada paljusid teisi alluvaid suhteid indeksiliselt, jne. Pädevuse moodustab võime tekitada tõlgendavat vastusreaktsiooni, mis annab vajaliku infrastruktuuri fundamentaalsemate indeksiliste ja ikooniliste tõlgenduste näol. Et seletada sümbolilise kommunikatsiooni alust, peame kirjeldama, milles seisneb sümboliline tõlgend, kuid selleks tuleb kõigepealt seletada ikooniliste ja indeksiliste tõlgendite tekitamist ning seejärel, kuidas neid ümber kodeeritakse kõrgema järgu vormide tekitamiseks.
Ikoone seletatakse tavaliselt mingi aspekti kaudu, milles kaks asja on sarnased. Ent see sarnasus ei tekita ikoonilisust. Alles siis, kui oleme ikoonilise suhte ära tundnud, saame täpselt öelda, mida ühist me nägime, ja mõnikord ka siis mitte. Tõlgendussamm, mis paneb aluse ikoonilisele suhtele, on sellele olemuslikult eelnev, ja see on midagi olemuslikult negatiivset, midagi, mida me ei tee. See on nii-öelda mitteeristamise akt.
Koil on varjevärvus, tema tiivad meenutavad, kuigi mitte täiuslikult, selle puukoore tekstuuri ja värvi, millel ta istub. Kui lind on tähelepanematu ja tõlgendab koi tiibu puukoorena, siis koi jääb söömata. Kui koi oleks taustaga vähem sarnanenud või liigutanud või kui lind oleks olnud tähelepanelikum, oleksid need lisaerinevused teinud nähtavaks koi ja puu vahelised erinevused, mis oleks linnule näidanud, et on veel midagi peale puu. Kui lind oleks olnud mõtlikus meeleolus, siis ta oleks võib-olla mõelnud tiivamustri ja puukoore kerge sarnasuse üle, vähemalt murdosa sekundist enne koi allakugistamist. "Mõned koi tiivade tunnusjooned olid ikoonilised puukoore kohta, sõltumata nende sarnasusastmest, lihtsalt sellepärast, et mõne tõlgenduse korral (tähelepanematu lind) tiibu ei eristatud puukoorest."
Koi tiivad teeb ikooniliseks linnust lähtuv protsess, mitte midagi tiibade juures. "Lind võttis nende värvust ikoonina millegi tõttu, mida ta ei teinud." Ta rakendas koile sama tajuprotsessi mis puukoorele. Ta ei teinud neil vahet. See tekitas ikoonilise suhte koi ja puukoore vahele. Ikooniline osutamine on vaikimisi.
Isegi kui kujutleda, et lind mõtiskleb hetkeks tiibade ja puukoore kerge sarnasuse üle, teeb nende suhte ikooniliseks see osa tema reaktsioonist, mis ei tee tiibadel ja puukoorel vahet. "Ikooniline sarnasus ei põhine mingil eelneval füüsilise sarnasuse alusel, vaid tõlgendusprotsessi sellel aspektil, mis ei erine mõnest teisest tõlgendusprotsessil." Kuigi aspekt, milles kaks asja on sarnased, võib mõjutada viisi, kuidas nad kalduvad olema ikoonilises seoses, ei määra see nende ikoonilisust. Teatud punktis uute tõlgendite tekitamine peatud, olgu siis sellepärast, et võime erinevaid reaktsioone tekitada on piiratud, või sellepärast, et lihtsalt ei püüta enam neid tekitada. Kas siis tüdimuse või minimaalse närvisüsteemi piiratuse tõttu on mõnikord kõik ikooniline kõige kohta.
Ikoonilist osutamist tekitav tõlgendus on äratundmine (enamasti tajuline, kuid mitte tingimata). Ikoonilised suhted on kõigi teiste representatsioonivormide alus, tõlgendushierarhia põhi. "Märki tõlgendatakse, ja seega nähakse, et ta on representatsioon, taandades (st analüüsides komponentrepresentatsioonideks) ta punkti, kus ta pole edasi taandatav (pädevus- või ajapiirangute või pragmaatiliste kitsenduste tõttu), ning tõlgitakse seega lõpuks ikoonilisteks suheteks." See ei pea olema pingutav. Paljudel juhtudel tõlgenduspingutus lõpeb seal. Seal võib olla lihtsalt uue pingutuse lõpp, teadvuse piir, kus kogemus tuhmub liiasuseks.
Füüsiline naabrus (lähedus või seotus) või ennustatav koosesinemine on aluseks ühe asja tõlgendamisel teise indeksina, kuid need füüsilised seigad ei ole indeksisuhte põhjus. Peaaegu iga asi võib iga muu asjaga seotud olla, kui ruumilise või ajalise läheduse kogemust laiendada. Ühe asja teeb teise indeksiks tõlgendusreaktsioon, mille tõttu üks paistab teise peale näitavat. Erinevalt ikoonilistest tõlgendustest, mida saab sageli omistada tõlgenduslikule ebapädevusele või uute tõlgendite loomise lakkamisele, nõuavad indeksiaalsed tõlgendused millegi lisamist. Ikoonid tekivad sellepärast, et ei looda kriitilisi indekseid asjade eristamiseks.
Kui ma kohtan sümptomit, näiteks tunnen suitsu lõhna, siis ma kahtlustan, et midagi põleb. Võime võtta suitsu lõhna tule indeksina tekkis mul tõenäoliselt õppimise teel, sest mul on olnud kogemusi, kus selline lõhn tuleb põlevatelt asjadelt. Kordumisel sai sellest tuttav assotsiatsioon. Indeksipädevus on konstrueeritud ikoonidevaheliste suhete hulgast, ja indeksiaalne tõlgendus leiab aset, kui seda ikooniliste suhete kombinatsiooni hakatakse kasutama uute stiimulite hindamisel. Suitsu lõhn representeerib ikooniliselt varasemaid sarnaseid kogemusi. Varasemad kogemused meenuvad nende omavahelise sarnasuse tõttu ning sarnasuse tõttu praeguse sündmusega. Paljudel neist kogemustest on ka teisi sarnasusi. "Paljudel neist puhkudest ma täheldasin ka midagi põlevat, mis oli suitsu allikas, ja niiviisi olid need kogemused üksteise ikoonid."
Sümbolilävi
Uue sõna tähendusest arusaamise üks tunnus on see, kas seda saab kasutada uues lauses või uues kontekstis. See võime on küll hea tõend sümbolilisest arusaamisest, kuid ei pruugi seda tõestada. Sellised keerukamad indeksilise assotsiatsiooni vormid (assotsiatsioonide ülekanne ühelt stiimulilt teisele sarnasele stiimulile (stiimuli üldistamine) ja õppimismustri ülekanne ühest kontekstist teise sarnasesse konteksti) aetakse sageli segi sümboliliste assotsiatsioonidega. Need ei ole iseseisvad õppimise vormid, vaid põhinevad ühe stiimulitingimuse ikoonilisel projitseerimisel teisele. Need tekivad spontaanselt, sest alati on pisut kahemõtteline, mis on selle stiimuli olulised parameetrid, mida subjekt õpib assotsieerima järgneva soovitud või soovimatu tulemusena. Õppimine on alati ekstrapoleerimine lõplikult arvult näidetelt tuleviku näidetele, ja harva annavad nad aluse valikuks stiimuli kõigi võimalike variatsioonide vahel. Niivõrd kui uutel stiimulitel on tunnused, mis on ühised nende stiimulitega, mille najal õpiti, ja pole tunnuseid, mis nendega kooskõlas pole, on õpitud ka need uued stiimulid. Sageli esitatakse psühholoogias asja nii, nagu subjekt oleks ära õppinud reeglid assotsiatiivsete suhete äratundmiseks. Et aga see põhineb ikoonilisel suhtel, siis ei õpita mitte implitsiitset kriteeriumide nimekirja. Lihtsalt ei tehta vahet sellega, mida õppimisel pole eksplitsiitselt välistatud.
Sõnad asjade liikide kohta paistavad osutavat tervete rühmadega lõdvalt sarnastele objektidele, mida saab seostada stiimuli üldistamise teel, ja sõnad objektide omaduste kohta osutavad seda tüüpi tunnustele, mis on sageli stiimuli üldistuse alus. Stiimuli üldistamine põhineb ikoonilisel kattumisel, mis on ühise indeksilise osutamise alus, on sümbolilise osutamise juures üks allutatud komponent, kuid ei määra osutust.
Ka kui tuntakse ikoonilisus kahe õppimisülesande kui terviku vahel, õpitakse ära õppimismuster, siis on ikkagi tegu indeksiaalse assotsiatsiooniga, mis kantakse üle uuele stiimulile ikoonilise tõlgenduse teel. Selline assotsiatsioon ei pruugi kergelt tekkida, kui uus kontekst on vaatamata struktuursele sarnasusele väga erinev.
Sõna ja selle osutuse suhe on kahes aspektis väga erinev sõna kasutamise ülekandmisest uude konteksti. Esiteks, indeksisuhe saab püsida ainult seni, kuni püsib ajaline ja ruumiline korrelatsioon sõna ja objekti vahel. Sümboliline osutus jääb stabiilseks peaaegu sõltumatult säärastest korrelatsioonidest. Füüsiline korrelatsioon osutusega võib olla harv või üldse puududa, nagu inglite, ükssarvikute ja kvarkide puhul.
Teiseks, isegi kui loom on õppinud seostama teatud sõnu kasti eri seisunditega, on need assotsiatsioonidel omavahel enam-vähem sõltumatud. Sõnad aga on suhetes keele kõigi teiste sõnadega. Seletav sõnaraamat suhestab sõnu omavahel. Kui need suhted lõhkuda (näiteks kasutada slängis sõna '"halvasti"' tähenduses 'väga hästi'), siis osutamine ei õnnestu.
See sõnadevaheline osutussuhe (sõnad viitavad süstemaatiliselt teistele sõnadele) moodustab kõrgema järgu suhete süsteemi, mis võimaldab sõnadel käia indeksiaalsete suhete kohta, mitte olla lihtsalt ise indeksid. Sellepärast aga peavad ka sõnad olema teiste sõnade kontekstis, fraasides ja lausetes, et neil oleks määratud osutus. Nende indeksiaalne võime on nii-öelda jaotatud sõnadevahelistesse suhetesse. Sümboliline osutamine tuleneb kombinatoorsetest võimalikkustest ja võimatustest, ja sellepärast me sõltume nii selle õppimisel kui ka kasutamisel kombinatsioonidest. Sellepärast ei saa olla keelt, mis koosneb isoleeritud sõnadest ega sisalda kombinatsioonide võimalikkuse seaduspärasusi.
Sümbolilise osutamisega seonduv õppimisprobleem tuleb sellest, et sümboli ja objekti vahelise vastavuse määrab keeruline funktsioon selle sümboli suhtest teiste sümbolitega. Indeksilise osutamise alus on see, et asjadevahelised korrelatsioonid minevikus ennustavad asjadevahelisi korrelatsioone tulevikus. Sümbolisuhte puhul aga peavad indeksilised assotsiatsioonid olema allutatud sümbolitevahelistele suhetele. Sümbolite õppimist me alustame sümbolite ja objektide vahelistest korrelatsioonidest, kuid niiviisi õpitud korrelatsioone tuleb võtta kõigest võtmetena olulisemate suhete määramiseks. Ja nondel suhetel pole kõrgeid korrelatsioone, pigem vastupidi. Sarnase osutusliku funktsiooniga sõnu kasutatakse sagedamini alternatiividena, mitte korraga, ja väga erineva osutusliku funktsiooniga sõnad kalduvad lausetes külgnema. Väheseid fraase ja sõnu üldse korratakse täpselt samal kujul, ja konkreetsed sõnade kombinatsioonid korduvad väga harva.
Väikjärv
Väikjärv (ka Väitjärv) on järv Võru maakonnas Rõuge vallas, Haanjast 1,5 km lääne pool. Järv asub Haanja looduspargis.
Väikjärv on 10,3 ha pindalaga järv, mille suurim sügavus on umbes 15 meetrit, keskmine 4,5 m. Järv asub Haanja kõrgustikul 233 m üle merepinna.
Väikjärvest 200 meetrit loode pool asub Kurgjärv.
Termodünaamiline süsteem
Termodünaamiline süsteem on reaalse või kujuteldava piirpinnaga piiritletud füüsikaline keha või kehade süsteem, mis on termodünaamilise käsitluse aineks.
Selliseks süsteemiks võib olla näiteks kolbmootoris töötav gaas, organism või planeet.
Termodünaamilisi süsteeme liigitatakse vastavalt sellele, millises vastastikmõjus nad on oma ümbrusega (isoleeritud, soojuslikus kontaktis, adiabaatilises kontaktis jne):
Piisavalt kauaks omapead jäetud isoleeritud termodünaamilises süsteemis lakkavad kõik makroskoopilised protsessid ja süsteem saavutab termodünaamilise tasakaalu seisundi, kus süsteemi termodünaamiline olek on iseloomustatav teatava hulga olekumuutujatega (näiteks rõhk, temperatuur). Klassikaline termodünaamika tegelebki selliste tasakaaluliste süsteemide ning nendega toimuvate staatiliste protsesside (mis on vaadeldavad kui tasakaaluliste olekute jada) uurimisega.
Suletud termodünaamilise süsteemi näiteks võib olla biosfäär, sest selle ainevahetus oma ümbrusega on suhteliselt väga väike ning selle eksisteerimise jaoks mitteoluline. Samamoodi võib suletud süsteemidena käsitleda ökosüsteeme, mille ainevahetuse bilanss ümbrusega on nullilähedane.
Avatud termodünaamiliste süsteemide tüüpiliseks näiteks on organismid.
Eero Vainikko
pisi|Eero Vainikko 2012. aastal Eero Vainikko (sündinud 28. juulil 1963) on eesti matemaatik ja informaatik.
Ta on lõpetanud 1981. aastal Tartu 2. Keskkooli ning 1986. aastal Tartu Riikliku Ülikooli rakendusmatemaatikuna. Aastail 1987–1990 oli ta aspirantuuris Moskva Juhtimisprobleemide Instituudis, 1990. aastal kaitses ta seal füüsika-matemaatikakandidaadi väitekirja "Вынужденные периодические колебания в управляемых системах с обратными связями, зависящими от производных". 1997. aastal kaitses ta Norras Bergeni Ülikoolis doktoriväitekirja "Robust Additive Schwarz Methods – Parallel Implementations and Applications".
Saarkaar
Saarkaar ehk kaarsaarestik on vulkaaniline kaar, mis tekib ühe ookeanilise litosfääri ploki (laama) sukeldumisel (subdutseerumisel) teise ookeanilise litosfääriga laama alla.
Eero Vainikko
Ta on töötanud Tartu Ülikoolis lektori, teaduri, vanemteaduri ja erakorralise professorina. Alates 2008. aastast on ta Tartu Ülikooli hajussüsteemide professor.
Isiklikku
Tema isa on akadeemik, Tartu Ülikooli arvutusmatemaatika professor Gennadi Vainikko, ema oli matemaatik ja mehaanikateadlane Ivi Vainikko.
Saarkaar
Saarkaared on näiteks Aleuudid, Väikesed Antillid ja Kuriilid.
Sageli ei eristata saarkaari vulkaanilistest kaartest, mistõttu võidakse saarkaarteks nimetada kõiki vulkaaniliselt aktiivseid ning subduktsiooniga seotud saari ja saarestikke, nagu Jaapan, Filipiinid, Jaava jne, ehkki rangelt võttes ei ole nad saarkaared, sest nad paiknevad mandrilisel maakoorel.
Arc insulaire
Dielektriline läbitavus
Dielektriline läbitavus on aine omadus, mis iseloomustab dielektrikute elektrilise polarisatsiooni võimet. Eristatakse suhtelist ja absoluutset dielektrilist läbitavust.
Suhteline dielektriline läbitus näitab, mitu korda on elektrilaengute süsteemi elektriväli selles aines nõrgem kui vaakumis. Elektrivälja nõrgenemist põhjustab elektriline polarisatsioon. Ühesuunaliselt nihkunud positiivsed ja negatiivsed elektrilaengud moodustavad dipoolmomendi, mis mõjub vastu välisele elektriväljale.
Seega aine absoluutne dielektriline läbitavus
Absoluutse dielektrilise läbitavuse ühik on sama, mis elektrilisel konstandil: F/m.
Aly & AJ
Aly & AJ on teen-pop ansambel, mis koosneb kahest õest: Alyson Renae "Aly" Michalkast ja Amanda Joy "AJ" Michalkast.
Õed sündisid Ameerika Ühendriikides California osariigis Torrance'is, osa lapsepõlvest veetsid aga Washingtoni osariigis Seattle'is. Nad on mõlemad näitlejad, lauljad, kitarristid ja laulukirjutajad.
MTV premeeris neid nende filmi "Super Sweet 16: The Movie" eest 8. juulil 2007.
Lakk-lehtlalind
Lakk-lehtlalind on üks kontrastsema sulestikuga lehtlalindlasi. Pikkus umbes 27 cm. Isaslind on must, tal on tulioranžid laka taoliselt pikenenud suled pealael, tagakaelal ja ülaseljal, kuldkollane tiivalaik ja kollased silmad. Emaslind on pruun, pruunivöödilise valkja alapoolega. Lakk-lehtlalind toitub peamiselt viigipuude viljadest, sipelgatest ja putukatest.
Lakk-lehtlalind avastati 1928. aastal, emaslind sai teadusele tuntuks alles 1959. aastal. Liik on määratletud ohulähedaseks elupaiga vähenemise ja piiratud leviku tõttu.
August Kohver
Kohver oli Põhja-Liivimaa Põllutöö Keskseltsi põllutööinstruktor ja hiljem Võru esimese põllutöö talvekooli õpetaja ja juhataja.
1917. aastast Võru esimese ajutise maavalitsuse toitlus-varustusosakonna juhataja abi.
Aastatel 1919–1921 oli Võru maavalitsuse liige ja aastatel 1921–1940 Võrumaa maavanem. 1926–1929 oli ta III Riigikogu liige ja 1937. aastal Rahvuskogu liige.
1938. aastal kandideeris ta I Riigivolikogu valimistel Riigivolikogu 76. valimisringkonnas, kuid kaotas Albert Kendrale ja valiti maaomavalitsuste esindajana I Riiginõukogusse.
August Kohver arreteeriti NKVD poolt 2. jaanuaril 1941 Võrus, ta suri 19. augustil 1942 Permi oblastis Ussollagi vangilaagris.
Møysaleni rahvuspark
thumb|Møysaleni mägi Møysaleni rahvuspark on rahvuspark Põhja-Norras Hinnøya saarel. Pargile on iseloomulik mägise pinnamoega puutumatu rannikumaastik, kus teravad mäetipud kõrguvad ookeani ja fjordide kohal. Rahvuspargi kõrgeim tipp on Møysalen (1262 m).
Møysaleni rahvuspark on üks Norra vähestest mereni ulatuvatest rahvusparkidest; pargi koosseisu kuulub ka Vestpolleni fjordi haru. Lisaks mägedele on pargis ka inimtegevusest puutumata kasemetsi.
Järskudel mäenõlvadel ja rannikualadel pesitseb rikkalikult merelinde ja närilisi. See on hea jahimaa röövlindudele – pargis pesitsevad merikotkas, kaljukotkas, jahipistrik ja rabapistrik.
Rahvuspark loodi 2003. aastal. Selle pindala on 51 km².
Kreektürn
Kreektürn (Ziziphus) on taimeperekond türnpuulised sugukonnast.
Enamik liike on madalakasvulised puud või põõsad, söödavate viljadega. Eestis selle perekonna liike pärismaisena ei kasva.
Sündinud 27. augustil
''Siin loetletakse 27. augustil sündinud tuntud inimesi.
Hummuli Järve järv
Järve järv (ka Hummuli Järve järv) on järv Valgamaal Tõrva vallas.
Kadrioru staadion
Kadrioru staadion on 1926. aastal avatud Tallinna staadion, kus peetakse peamiselt jalgpalli- ja kergejõustikuvõistlusi. Staadionil on erinevatel andmetel istekohti 4700–5000 pealtvaatajale.
Kadrioru staadioni puittribüün valmis 1923. aasta kevadel VIII üldlaulupeo laululavaks. Arhitekt Karl Burmani projekti järgi rajatigi laululava sellisena, et teda oli kerge kasutada sporditribüünina. Puittribüün püsis 1936. aastani, siis hakati tegema ettevalmistusi raudbetoontribüüni ehitamiseks.
13. juunil 1926 avas staadioni 15 000 pealtvaataja ees riigivanem Jaan Teemant. Toimusid kergejõustikuvõistlused ning esimene jalgpallimäng Eesti ja Leedu vahel, mis lõppes Eesti 3:1 võiduga. Avavärava lõi 48. minutil Eduard Eelma.
Kadrioru staadion oli Eesti jalgpallikoondise kodustaadion 2001. aastani, kui avati A. Le Coq Arena. Viimane koondisemäng peeti 3. septembril 2000 Portugali vastu. FCI Levadia kodustaadion oli ta 2018. aastani. Samuti pidas siin 2008. aasta hooaja lõpuni kodumänge Meistriliiga meeskond FC TVMK, kes majandusraskuste tõttu lõpetas oma tegevuse.
Eesti NSV ajal kandis staadion nime Dünamo staadion.
Staadioni kompleksi kuulub ka kergejõustiku harjutusväljak ja jalgpalli harjutusväljak.
Staadioni tribüün on 1997. aastast kultuurimälestis.
Tuuleenergia
pisi|Aseriaru tuulepark [[Aseri vallas]] pisi|Tuulegeneraator
Tuuleenergia on taastuvenergia liik, mille puhul tuule kineetiline energia muundatakse mehaaniliseks energiaks või elektrienergiaks. Tuuleenergia muundavad mehaaniliseks näiteks tuuleveskid ehk tuulikud ja elektrienergiaks tuulegeneraatorid ehk elektrituulikud.
Tuul ei ole püsiv, seetõttu tuleb teda kas kasutada kombineeritult teiste energiaallikatega või salvestada energiat näiteks keemiliseks energiaks akupankadesse või mehaaniliseks energiaks, pumbates vett kõrgemal asuvatesse hoidlatesse. Energia muundamisel läheb aga alati teatud osa soojusest kaduma.
Tuuleenergia kui fossiilkütuste alternatiiv on taastuv, laialdaselt levinud ja puhas. Tuuleenergia ei tooda kasvuhoonegaase. Koormab keskkonda vähem kui teised energiaallikad. 2018. aasta seisuga kasutab üle 90 riigi tuuleenergiat ärilistel alustel, nendest 30 riigis ületab tuulegeneraatorite installeeritud võimsus 1000 MW ja 9 riigis 10 000 MW. 2017. aasta seisuga moodustas tuuleenergia 4,4% ülemaailmsest energiatarbest. Hind ühe toodetud energiaühiku kohta sarnaneb uue söe ja maagaasi installatsioonide maksumusega.
Ajalugu
pisi|14. sajandi illustratsioon tuulikust pisi|[[Aaspere mõisa tuuleveski]]
Mehaaniline energia
Purjepaadid ja -laevad on kasutanud tuuleenergiat tuhandeid aastaid ja arhitektid on sama kaua tuult majades loomuliku ventilatsioonina kasutanud. Kreeka insener Heroni tuulikut 1. sajandist kasutati esimesena teadaolevalt selleks, et masinat tööle panna.
Eriti laialt olid levinud tuuleveskid 15–19. sajandil Lääne-Euroopas, kus nad tootsid energiat erinevate ülesannete täitmiseks. Jahuveskid kasutati teravilja jahvatamiseks, kuivendusveskid vee jõkke või reservuaari pumpamiseks, õliveskid seemnetest õli eraldamiseks, paberiveskid paberi valmistamiseks, saeveskid puidu saagimiseks.
Esimesed teated tuuleveskite kohta Liivimaa alal pärinevad 14. sajandist. Tuuleveskite ehitamisel võeti eeskuju Lääne-Euroopast, kus valmistati kogu kerega tuuldepööratavaid pukktuulikuid. Sellised tuulikud esinesid Lääne-Eestis rannarootslaste aladel, Läänemaal, Pärnumaal ja Lõuna-Harjumaal, Saaremaal ja Hiiumaal. Ühtlasi olid tuulikud sealkandis ka talu iseolemise sümboliks.
Mujal Eestis kerkisid mõisate juurde suured peast pööratavad Hollandi tüüpi tuulikud. Nende ehitamine hoogustus eriti 19.–20. sajandi vahetusel, sest siis laienes taoliste tuulikute ehitamise õigus ka talupoegadele. Tuulikuid kerkis pea kõikjale üle Eesti ja veel 20. sajandi alguses olid nad väga levinud.
Eesti traditsioonilistes paekasutuspiirkondades (Harjumaal, Lääne-, ja Ida-Virumaal, Järvamaal Pandivere kõrgustikul ja Raplamaal) levisid enamasti üleni kivist tuuleveskikehandid, Lõuna-Eestis esines rohkem puitkerega Hollandi tüüpi tuulikuid.
Elektrienergia
pisi|James Blythi "tuulik" 1891. aastal suvemajas [[Marykirkis]] 1887 juulis ehitas Šoti akadeemik James Blyth oma suvemaja tagahoovi riidest tuuleturbiini ja kasutas sellest saadavat elektrit, et laadida akusid, mida oli vaja maja valgustamiseks. 1887/1888. aasta talvel tootis USA leiutaja Charles Bush elektrit, ehitades tuulegeneraatori, mis varustas energiaga tema kodu ja laboratooriumi kuni 1900. aastani. 1890. ehitas Taani teadlane ja leiutaja Poul la Cour elektri tootmiseks tuuleturbiine, mida ta kasutas, et toota elektrolüüsi teel vesinikku ja hapnikku. La Cour oli esimene, kes avastas, et kiiresti pöörlevad ja vähemate rootoritega tuuleturbiinid olid elektritootmiseks kõige efektiivsemad ning 1904 asutas ta Tuuleelektrikute Seltsi.
1920. aastate keskel hakkasid firmad nagu Parris-Dunn ja Jacobs Wind tootma ühe- kuni kolmekilovatiseid tuulegeneraatoreid, mis leidsid laialdast kasutust USA Suure tasandiku maapiirkondades. 1940. aastateks oli nõudlus elektri järele suurenenud ning elektrivõrkude ülesseadmine nendel aladel kaotas käibelt väikesed generaatorid.
Tuulegeneraatoreid hakati suuremas mahus tootma 1970. aastatel, kui oli naftakriis. 1975. aastal rahastas USA energeetikaministeerium projekti arendamaks kasuliku ulatusega tuuleturbiine. NASA tuuleturbiinide projektiga ehitati 13 eksperimentaalset turbiini, mis rajasid teed tänapäeval kasutatavale tehnoloogiale. Sellest ajast on turbiinid kõvasti suurenenud (nt Enercon E-126) ja on suutelised tootma kuni 7 MW. Aastal 2018 tõusis mõnede turbiinide võimsus kuni 10 MW. Tuuleturbiinide tootmine on jõudnud mitmetesse riikidesse ja eeldatakse, et tuuleenergia kasutamine kasvab 21. sajandil üle maailma. Praeguse tehnoloogia baasil ei ole otstarbekas rajada tuulegeneraatoreid piirkondadesse, kus tuule keskmine kiirus on alla 6 meetri sekundis.
Suured tuulepargid võivad koosneda sadadest individuaalsetest elektrituulikutest, mis on ühendatud elektrivõrguga. Avamere elektrituulikud on võimelised ära kasutama seal tihedamini esinevaid tugevamaid tuuli kui maismaa omad ja nii muudavad need maastiku ilmet vähem, kuid ehituskulud on sellevõrra tunduvalt kõrgemad.
Tuuleenergia Eestis
Tänu sellele, et Eesti on mereäärne riik, on Eestil tohutu suur tuuleenergia varu – hinnanguliselt üle 30 000 GWh aastas. Elektrienergia tootmiseks saab kasutada nii avameres kui ka maismaal püstitatud tuulegeneraatoreid – seal, kus aasta keskmine tuulekiirus kõrgusel 10 meetrit ületab 5 m/s.
Aastani 1997. Eestis oli vaid üksikud mõnekümne kilovatised tuulegeneraatorid sovhooside ja kolhooside keskustes.
Aastatel 1997–2001 töötas Eestis üks tuulegeneraator – Tahkuna tuulegeneraator. Eesti esimene tuulegeneraator hakkas tööle 1997. aastal Hiiumaal Tahkuna poolsaarel ja praeguseks see on seisatud.