cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Evolutsiooniline armastus
Esmapilgul. Kontraevangeeliumid.
Niisiis mõjub ihnur kogukonda edendava jõuna, kas pole? Samamoodi, veel suuremal määral, võib kuulutada Wall Streeti hai heaks ingliks, kes võtab raha hoolimatutelt inimestelt, kes tõenäoliselt ei hoiagi seda korralikult; kes hävitab jõuetud ettevõtted, mis ongi parem peatada; kes annab ettevaatamatutele teadusemeestele kosutavaid õppetunde, edastades neile väärtusetuid tšekke – nagu tegite teie hiljuti mulle, mu miljonärist isand Kelm, kui püüdsite kasutada mu tööd selle eest maksmata, jätmaks oma lastele isast midagi, millega nad saaksid teiste ees uhkustada, – ja kel on varuks tuhat riugast, millega rakendada raha omaenda isikus intelligentse ahnuse teenistusse. Bernard Mandeville väidab oma “Mesilaste valmis," et igasugused isiklikud pahed on avalikud hüved – ja tõestab seda sama veenvalt, nagu majandusteadlane tõestab oma seisukohta ihnuri kohta. Ta väidab koguni – kusjuures küllaltki teravalt –, et ilma pahedeta poleks tsivilisatsioon saanudki iial eksisteerida. Samas vaimus on olnud ja on tänapäevani laialt ja jõuliselt levinud hoiak, et kõik heategevuslikud ja heatahtlikud teod, olgu need privaatsed või avalikud, mõjuvad inimkonnale tõsiselt alavääristavalt. Darwini “Liikide tekkimine” laiendab poliitilis-majanduslikke käsitlusi arengust lihtsalt kogu looma- ja taimeelu valdkonnale. Valdav enamus meie kaasaegsetest looduseuurijatest on seda meelt, et nende suurepäraste ja imeliste looduse kohanduste tõeline põhjus – millena, kui mina olin veel poisike, ülistasid inimesed jumalikku tarkust – on see, et olendid on nii tihedalt koos, et need, kel juhtub teiste ees olema vähemgi eelis, sunnivad tagasihoidlikumad tunglejad olukordadesse, mis on neile paljunemiseks ebasoodsad või koguni tapavad nad enne sigimisikka jõudmist. Loomariigis muutub tühipaljas mehaaniline individualism isendi halastamatu ahnuse najal positiivseks edasiviivaks jõuks. Nagu ütleb Darwin oma tiitellehel, on see olelusvõitlus – ja ta oleks võinud oma motona lisada: “Igaüks iseenda eest ja kurat võtku mahajääjaid!” Jeesus väljendas oma mäejutluses teistsugust põhimõtet.
Häda seisneb niisiis selles. Kristuse evangeeliumi kohaselt toimub areng siis, kui iga üksikisik ühendab kaastundest ajendatuna oma individuaalse oma naabritega. Teisele poole jääb 19. sajandile omane veendumus, et areng leiab aset tänu sellele, et iga üksikisik seisab kogu väest iseenda eest ja trambib ligimese jalge alla kohe, kui selleks võimalus avaneb. Seda võib paikapidavalt nimetada Ahnuse Evangeeliumiks. Mõlemal poolel on palju öelda. Omaenda eelistust ei ole ma varjanud, pole saanudki varjata. Ilmselt šokeerib säärane ülestunnistus mu teadlastest ametivendi. Siiski kujutab minu arvates juba see tugev tunne iseenesest agapistliku evolutsiooniteooria kasuks arvestatava kaaluga argumenti – niivõrd, kui võib eeldada, et see osutab Mõistliku Südame elutervele otsustusvõimele. Kui oleks võimalik uskuda agapismi, uskumata sellesse soojalt, oleks see fakt kindlasti argument selle doktriini tõesuse vastu. Kuid kuna tunde soojus on olemas, tuleb seda igal juhul ausalt tunnistada – eriti kuna see loob minupoolse vastutuse vältida ühekülgsust, mille vastu minu lugejad ja mina peaksime mõlemad valvel olema.
Teine vaatenurk. Irenica.
Püüdkem määratleda erinevate evolutsiooniteooriate vahelisi loogilisi seoseid. Looduslik valik, nagu mõistis seda Darwin, on evolutsiooniviis, mille puhul ainsaks positiivseks teguriks kogu üleminekus kõige lihtsaimast organismist inimeseks on juhuslik variatsioon. Kindlustamaks edasiliikumist kindlas suunas peab juhusele lisanduma mõni toiming, mis takistab ühe variatsiooni levimisvõimet või stimuleerib teise oma. Loodusliku valiku puhul on selleks rangelt öeldes nõrgemate väljatõrjumine. Seksuaalses valikus on selleks peamiselt ilu külgetõmbejõud.
Juhuslikkusele rajanevale evolutsioonile on diameetriliselt vastupidised need teooriad, mis omistavad kogu arengu sisemise vajaduse põhimõttele või mõnes teises vormis avalduvale vajadusele. Paljud loodusteadlased on arvanud, et kui muna on määratud läbima teatud embrüoloogiliste muutuste jada, millest see kindlasti kõrvale kalduda ei saa, ja kui geoloogilises ajas esinevad järjestikku peaaegu täpselt samad vormid, nii et üks asendab teise aina samas järjekorras, võib kindlalt eeldada, et see hilisem järgnevus oli määratud toimuma sama kindlalt kui esimene. Nõnda arvab näiteks Nägeli, et esimesest liikumisseadusest ja protoplasma omapärasest, kuid teadmatust molekulaarsest ülesehitusest tuleneb kuidagi, et vormid peavad tegema end üha keerulisemaks. Kölliker paneb ühe vormi genereerima teist, kui on saavutatud teatud küpsus. Kuigi Weismann nimetab end darvinistiks, leiab ka tema, et miski ei tulene juhusest, vaid et kõik vormid kujutavad endast oma kahe vanema päritavuse otseseid mehaanilisi tagajärgi.* Nähtavasti püüavad nad kõik importida oma teadusse mehaanilist vajadust, olgugi et nende vaatluse alla kuuluvad faktid sellele ei viita. Ka need geoloogid, kes arvavad, et liikide varieerumine tuleneb kliima või õhu ja vee keemilise koostise kataklastilistest muutustest, sätestavad evolutsiooni peamiseks teguriks mehaanilise vajaduse.
Evolutsioon kui sport ja mehaanilise vajaduse põhine evolutsioon on teineteise vastu sõdivad kontseptsioonid. Nende heitluse ületab kolmas versioon, mis on leitav Lamarcki teoorias. Tema vaate kohaselt tuleneb kõik see, mis eristab kõrgeimaid orgaanilisi vorme kõige algelisematest, väikestest hüpertroofiatest või atroofiatest, mis on mõjutanud indiviide nende elu alguses ja kandunud ühtlasi edasi nende järglastele. Säärane omandatud tunnuste edasikandumine seisneb oma olemuselt harjumuse omandamises ning on mõistuse seaduse füsioloogilise valdkonna esindaja ja tuletis. Selle toime on oma olemuselt füüsilise jõu omast erinev – ja see teebki Weismanni-sugused nessessitaarid selle olemasolu tunnistamise suhtes tõrksaks. Veel oletavad lamarkistid, et kuigi mõned selliselt edasikanduvad vormimuutused võivad esialgu tuleneda mehaanilistest põhjustest, mõjutavad nende esimest produktsiooni peamiselt jõupingutusest ja harjutamisest tingitud ülekasv koos sellele vastupidiste toimingutega. Lõpp-põhjuse poole suunatuna on püüdlus niisiis oma olemuselt psüühiline, olgugi mõnikord teadvustamatu; ja harjutamisest tulenev kasv, nagu väitsin ka oma viimases artiklis, järgib mehaanika omaga küllaltki vastupidist loomuseadust. Lamarcki evolutsiooni jõustab niisiis harjumus. – See lause libises mu sulest paberile, kui üks neist naabritest, kelle funktsioon sotsiaalses kosmoses näib olevat olla Vahelesegaja, tuli minult jälle midagi pärima. See on muidugi jaburus. Harjumus on pelgalt inerts, aerude peale toetamine, mitte tõukejõud ise. Tegelikult on see energeetiline projakulatsioon – õnneks leidub selline sõna, vastasel juhul oleks pidanud see harjutamata käsi sellele vaste leiutama –, mille kaudu Lamarcki evolutsiooni tüüpilistel juhtudel uued vormielemendid esmakordselt luuakse. Harjumus aga sunnib neid võtma praktilisi vorme, mis sobivad kokku nende mõju aluste struktuuridega, asendades nii pärilikkuse kui ka muul kujul järk-järgult seda spontaanset energiat, mis neid alal hoiab. Seega on harjumusel kahekordne roll; see võimaldab luua uusi tunnuseid ning viia need kooskõlla nende loomade ja taimede, kelle sekka nad kuuluvad, üldise morfoloogia ja funktsiooniga. Aga kui lugeja nüüd vaevub lehekülje või paar lahkelt tagasi keerama, näeb ta, et see Lamarcki evolutsiooni kirjeldus langeb kokku armastuse tegevuse üldise kirjeldusega, mida temagi minu arvates toetas.
Nõnda on meie ette toodud kolm evolutsiooniviisi: evolutsioon juhusliku varieerumise kaudu, evolutsioon mehaanilise vajaduse kaudu ja evolutsioon loova armastuse kaudu. Me võime neid nimetada tühhistiliseks evolutsiooniks või tühhismiks, anankastseks evolutsiooniks või anankismiks ja agapistlikuks evolutsiooniks või agapismiks. Vastavaid doktriine, mis esindavad igaüht neist kõige tähtsamana, võime nimetada tühhismiks, anankismiks ja agapismiks. Teisest küljest võivad ka pelgalt väited, et absoluutne juhus, mehaaniline vajadus ja armastuse seadus on kosmoses ühekaupa toimivad, saada endale tühhismi, anankismi ja agapismi nimed.
Kõik kolm evolutsiooniviisi koosnevad samadest üldelementidest. Kõige selgemini väljenduvad need agapismis. Hea tulemuseni viib siin esiteks vanemapoolne spontaanse energia kinkimine järglastele ja teiseks viimase eelsoodumus tabada enda kohta käivad üldiseid ideid, järgides sedakaudu üldist lõpp-põhjust. Et väljendada tühhismi ja anankismi suhet agapismiga, lubage mul pöörduda geomeetria poole. Sirgjoonega läbitud ellips on omamoodi kuupkõver: kujutab ju kuupfunktsioon endast kõverat, mis on lõigatud sirgjoonega kolm korda; sirge võib lõigata ellipsit kaks korda ja sellega külgnevat sirget kolmandat korda. Siiski ei oleks ka sirgjoonega läbitud ellipsil kuupkõvera tunnuseid. Näiteks puuduks sellel vastupidine painutus, mis ühelegi tõelisele kuupkõverale ei sobi, ja sellel oleks ainult kaks sõlme, mida ühelgi tõelisel kuupkõveral ei saa olla. Geomeetrikud ütlevad, et see on degenereerunud kuupkõver. Samamoodi on ka tühhism ja anankism agapismi degenereerunud vormid.
Need, kes püüavad Darwini ideed ühitada kristlusega, märgiksid, et tühhistlik evolutsioon, nagu ka agapistlik, sõltub paljundavast loomest; kusjuures säilivad vaid need vormid, mis kasutavad neile antud spontaansust nii, et viivad need – üsnagi kristlikule skeemile kohaselt – harmooniasse oma algupärasega. Väga hea! See näitabki, et nii nagu armastusel ei saa olla vastandit, vaid ta peab selle, mis talle enim vastandub, võtma omaks kui omaenda mandunud juhtumi, nii on ka tühhism omamoodi agapism. Ainult et tühhistlikus evolutsioonis toimub edasiminek ainuüksi tänu kõrvale heidetud sulase peidetud ande edasikandumisele nende seas, kes ei ole kõrvale heidetud; samamoodi nagu lüüasaanud õnnemängurid jätavad raha lauale, et teha need, kes veel pole lüüa saanud, palju rikkamaks. Sisuliselt muudab see tallede õnne kitsede hukatuseks, ülekantuna võrrandi teisele poolele. Seevastu tõelises agapismis korraldab edasimineku loodute seas mõistuse järjepidevusest tulenev positiivne kaastunne. See on idee, millega tühhism toime tulla ei oska. Anankist võib siin sekkuda, väites, et see evolutsiooni viis, mille eest tema seisab, on agapismiga kooskõlas selles punktis, kus tühhism sellest lahkneb. Sest see paneb arengu läbima teatud faase, millega kaasnevad vältimatud tõusud ja mõõnad, kuid mis üldiselt kaldub ettemääratud täiuslikkuse poole. Selle saatusest väljendub niisiis olemuslik külgetõmbavus hea poole. Siinkohal tuleb tunnistada, et anankism väljendub laias määratluses ühe agapismi liigina. Mõnda selle vormi võibki kergesti segi ajada tõelise agapismiga. Selline anankism on Hegeli filosoofia. Oma ilmutusliku religiooni, oma sünehhismi (kuigi ebatäiuslikult esitatud), oma "peegeldusega" on kogu tema teooria idee poolest suurepärane, peaaegu et ülev. Ometi on selle meetodist praktiliselt välja jäetud elav vabadus. Kogu liikumine kujutab endast tohutut mootorit, mida ajendab vis a tergo ning mille pime ja salapärane saatus on jõuda kõrge eesmärgini. Tähendab, selline see mootor oleks, kui see tõesti töötaks, aga paraku on see Keely mootor. Kui see tõesti toimiks nii, nagu ta end väidab toimivat, ei saaks selle filosoofiaga mitte nõustuda. Kuid iial pole nähtud nõnda pikka argumentatsiooniahelat, – kas öelda, et veaga igas lülis? – ei, kus iga lüli kujutab endast unenäovormi pressitud peotäit liiva. Või öelgem, et see on filosoofia, mida tegelikkuses ei eksisteeri – pabermudel. Kasutades aga selles sisalduvat ühtainsat väärtuslikku asja, ideed sellest, ja kehtestades tühhismi, millele selle iga samm oma meelevaldsuses viitab ning tehes sellest tugipunkti elujõulisele vabadusele, mis on armastuse vaimu hingus, võime suuta luua tõelise agapismi, mille poole Hegel püüdles.
Kolmas aspekt. Õiglusetus.
Asjade olemuses endis ei ole piir kolme evolutsiooniviisi vahel täiesti selge. See ei takista seda tõesti olemas olemast – võib-olla see isegi ilmestab selle olemasolu. Asjade olemuses ei ole kolme põhivärvi – punase, rohelise ja violetse – vahel selget eraldusjoont. Kuid kõige selle juures on nad ikkagi erinevad. Peamine küsimus seisneb selles, kas kolm radikaalselt erinevat evolutsioonilist elementi on olnud töös; ja teine küsimus on, millised on nende mistahes töösolnud elementide kõige silmatorkavamad tunnused. Teen ettepaneku pühendada paar lehekülge nende küsimuste väga põgusale uurimisele inimmõtte ajaloolise arengu kontekstis. Esmalt sõnastan lugeja mugavuse huvides kolme mõeldava mõttearengu viisi võimalikult lühikesed definitsioonid, eristades ka kahte anankismi ja kolme agapismi liiki. Mõtte tühhistlik areng seisneb niisiis kergetes kõrvalekalletes harjumuspärastest ideedest eri suundades huvitult, üsna sihitult ja üsna piiramatult, olgu siis väliste asjaolude või loogika jõul; kusjuures uutele kõrvalekalletele järgnevad ettenägematud tagajärjed, mis kipuvad sätestama mõnesid neist harjumustena rohkem kui teisi. Mõtte anankastne areng koosneb uutest ideedest, mis võetakse omaks, nägemata sealjuures ette, kuhu need kalduvad, kuid mille tunnused on määratletud kas mõistusest väljaspool olevate põhjuste, nagu eluolude muutumine, või mõistuse sisemiste põhjuste kui juba omaksvõetud ideede, näiteks üldistuste, loogiliste edasiarenduste kaudu. Mõtte agapistlik areng on teatud mentaalsete kalduvuste omaksvõtt mitte täiesti järelemõtlematult nagu tühhismis ega ka mitte päris pimesi olude või loogika jõul nagu anankismis, vaid vahetu tõmbe kaudu idee enda vastu, mille olemust on kaastunde jõul, s.o. tänu meele järjepidevusele, hoomatud veel enne, kui mõistus on selle omastanud; ja nagu nüüd näitan, võib seda mentaalset kalduvust olla kolme erinevat tüüpi. Esiteks võib see mõjutada tervet rahvast või kogukonda selle kollektiivses isiksuses ja kanduda sedakaudu üksikisikutele, kes on kollektiivse rahvaga tugevalt kaastundlikus ühenduses, kuigi ei pruugi olla intellektuaalselt võimelised seda ideed oma isiklike arusaamade ega mõnikord isegi teadliku omandamise kaudu saavutama iseseisvalt. Teiseks võib see puudutada üksikisikut otseselt, kuid siinkohal saab ta ideed hoomata või selle atraktiivsust hinnata ainult tänu oma kaastundele naabrite vastu rabava kogemuse või mõttearengu mõjul. Näitena sellest, mida selle all silmas peetakse, võib võtta Püha Pauluse pöördumise. Kolmandaks võib see mõjutada indiviidi sõltumatult tema inimlikest kiindumustest tingituna külgetõmbest, mida see avaldab tema mõistusele isegi enne, kui ta seda võib taibata. Lähtuvalt inimese mõistuse ja Kõigekõrgema vahelisest järjepidevusest on seda fenomeni nimetatud tabavalt geeniuse ettekuulutuseks.
Mõelgem järgmiseks, milliste katsete abil võime neid erinevaid evolutsioonikategooriaid eristada. Asjade olemuses pole absoluutne kriteerium võimalik, kuna asjade olemuses puudub erinevate klasside vahel selge piir. Sellegipoolest leidub kvantitatiivseid sümptomeid, mille järgi mõtteergas ja kaastundlik inimloomuse hindaja saab hinnata ligikaudseid vahekordi, milles erinevad mõjud on segunenud.
Kuivõrd inimmõtte ajalooline areng on olnud tühhistlik, peaks see olema pidanud kulgema teadvustamatute või imeväikeste sammudega; sest just selline on juhuste olemus, kui need väljendavad mitmekordistamisel seaduspäraseid nähtusi. Oletagem näiteks, et 1880. aastal oli Ameerika Ühendriikides kohalikest valgenahalistest täiskasvanud meestest üks neljandik alla 5 jala 4 tolli pikk ja üks neljandik üle 5 jala 8 tolli pikk. Siis peaksime tõenäosuse põhimõtetest lähtuvalt kogu elanikkonna hulgas eeldama järgmist: 216 alla 4 jala 6 tolli,                           216 üle 6 jala 6 tolli. 48 alla 4 jala 5 tolli,                           48 üle 6 jala 7 tolli. 9 alla 4 jala 4 tolli,                            9 üle 6 jala 8 tolli. vähem kui 2 alla 4 jala 3 tolli,                       vähem kui 2 üle 6 jala 9 tolli.
Panin need arvud kirja, et näidata, kui tähtsusetult vähe leidub neid juhtumeid, kus juhuslikult ilmneb midagi tavapärasest väga erinevat. Kuigi ainult iga teise mehe pikkus jääb nelja tolli sisse vahemikus 5 jalga 4 tolli ja 5 jalga 8 tolli, siis kui seda intervalli pikendada kolm korda neli tolli üles- ja allapoole, hõlmab see (1880. aasta seisuga) juba kõiki meie ligikaudu 8 miljonit kohalikku päritolu valgenahalist meest, välja arvatud ainult 9 pikemat ja 9 lühemat.
Kui väikese variatsiooni katse ei ole rahuldatud, tühistab see tühhismi täielikult. Kui see on rahuldatud, leiame, et see tühistab anankismi, kuid mitte agapismi. Meie vajame positiivset katset, mida rahuldab ainult tühhism. Seega kus iganes me leiame, et inimeste mõtted võtavad märkamatult selliseid pöördeid, mis on vaatamata nende kõrgeimatele impulssidele vastuolus neid elavdavate eesmärkidega, võime julgelt järeldada, et on toimunud tühhistlik toiming.
* Vt Draper’s History of Intellectual Development, ptk X.
Anankastne evolutsioon areneb järjestikuste sammudega, mille vahele jäävad pausid. Põhjus on selles, et selles protsessis võtab aujärjelt tõugatud mõtteharjumuse üle tugevuselt järgmine. See tugevuselt järgmine on eelmisest kindlasti väga erinev ja mõnikord otse vastupidine. Mulle meenub meie vana tava, mille järgi teine kandidaat tehakse asepresidendiks. See tunnusjoon teeb anankismi tühhismist selgelt eristatavaks. Agapismist eristab seda selle eesmärgitus. Kuid välist ja sisemist anankismi tuleb uurida eraldi. Väliste asjaolude survel toimuv areng ehk kataklastiline evolutsioon on enamikel juhtudel küllalt eksimatu. Sellel leidub lugematu hulk intensiivsuse astmeid, alates toorest jõust, lihtsast sõjast, mis on pööranud maailma mõttevoolu rohkem kui korra, kuni tugeva tõendusmaterjalini või millegini, mida on selleks peetud ja mis on veennud inimesi hordide kaupa. Ainus kõhklus, mis sellise ajaloo tunnistamisel püsida võib, on kvantitatiivne. Mõistust ei mõjuta iial ainult väline ja nõnda peab jääma küsimus, kas antud liikumist tuleks pidada põhiliselt väljastpoolt juhituks või mitte, otsustuse küsimuseks, mille jaoks vaevalt tasub reegleid paika panna. Varakeskaegset mõtteviisi, ma mõtlen skolastikat ja samaaegseid arenguid kunstis, mõjutasid kahtlemata võimsalt ristisõjad ja Aristotelese kirjutiste avastamine. Skolastika areng Roscellinist Albert Suureni vastab täpselt Aristotelese teadmiste järjestikustele sammudele. Prantl arvab, et sellega lugu lõppeb ja vähesed mehed on lapanud rohkem raamatuid kui Carl Prantl. Vaatamata oma tormakatele hinnangutele on ta teinud head ja korralikku tööd. Kuid enne, kui tervikut pole süstemaatiliselt uurinud ja seedinud õpetlastest koosnev korrapäraselt organiseeritud ja asjakohaseid reegleid järgiv seltskond, ei saa me skolastikat korralikult mõistma hakatagi. Mis aga puudutab meie praegu vaadeldavat perioodi; seda, mis ühtlustas romaani arhitektuuri; on vastav kirjandus kergesti omandatav. Sellega lükkub ümber Prantli väite, et asjakohased autorid olid võimukandjatest orjalikus sõltuvuses. Pealegi hoidsid nad kõigi oma püüdluste juures silmapiiril kindlat eesmärki. Seetõttu ei saa ma käsitleda seda skolastika perioodi näitena puhtast välisest anankismist, mis näib samas olevat fluor intellektuaalsete elementide jaoks. Ehk võib selle puhtaimaks näiteks ajaloos pidada lääne ideede hiljutist omaksvõttu Jaapanis. Kombineerituna teiste elementidega võib siiski ka seda pidada täiesti tavaliseks. Kui pidada väliste faktide uurimisest sündinud ideede arengut väliseks anankismiks – see on välise ja sisemise vormi piiril –, on see kaasaegsetes uuringutes loomulikult peamine asi. Kuid Whewell, kelle meisterliku teadusajaloo käsitluse hindamiseks on kriitikud olnud liiga võhiklikud, näitab selgelt, et sealgi pole sel kaugeltki kõige esmasem mõju.
Sisemine anankism ehk loogiline kompamine, mis kulgeb ettemääratud rajal, võimetuna nägema ette, kuhu see on kandumas, võimetuna juhtima kurssi – just selline on filosoofia arengu põhimõte. Esimest korda veenis selles maailma Hegel, kes püüdis teha loogikast mitte ainult subjektiivset mõtte suunajat ja järelvaatajat – mis oli kõik, mis see seni oli olnud –, vaid mõtlemise – mitte ainult individuaalse mõtlemise, vaid ka arutluse, mõttearengu ajaloo, kogu ajaloo, kogu arengu – põhiallikat. Siin ilmneb positiivne selgelt näidatav viga. Olgu kõnealune loogika ükstahes milline: vajaliku või tõenäolise järelduse loogika (teooriat võib ju kujundada sobivaks mõlemale); igatahes eeldab see, et loogika on iseenesest ammendav tuletamaks antud eeldustest kindla järelduse; sest kui see nii ei ole, ei piisa sellest, kui selgitada, miks peab üks arutluskäik võtma just selle kursi, mis ta võtab – rääkimata mingitest teistest arengutest. Seega võtab see lähtekohaks, et antud eeldustest tuleneb loogiliselt vaid üksainus järeldus ja et vabaks valikuks ei ole seega mingit ruumi. See, et antud eeldustest tuleneb loogiliselt vaid üksainus järeldus, on aga üks neist valedest arusaamadest, mis pärineb loogikutelt, kes piiravad oma tähelepanu sellele üksikule mõttesaarele, mitte-sõltuvuslike tingimuste loogikale. Relatiivide loogikas ei ole see hea.
Mulle turgatab pähe üks mõte. Kui sisemise anankismi olemusest moodustab märkimisväärse osa ajaloo areng, peab see sarnanema üksikisiku arenguga; ning just nagu 33 aastat on ligikaudne loomulik ajaühik üksikisikute puhul, olles keskmine järglaste saamise vanus, nii peaks leiduma ka ligikaudne ajavahemik, mille lõpuks on üks suur ajalooline liikumine külvanud maha järgmise. Vaatame, kas võime midagi sellist leida. Võtame Rooma valitsuse arengu, mis on piisavalt pikk ja paneme paika peamised kuupäevad:
Viimane sündmus oli ajaloos üks olulisemaid, eriti Itaalia jaoks. Intervallid on 243, 483, 502, 486 ja 491 aastat. Huvitaval kombel on need kõik peaaegu võrdsed – välja arvatud esimene, mis moodustab teistest poole. Kuningate järjestikuse valitsemise ajad tavaliselt nii võrdse pikkusega ei ole. Pangem nüüd kirja mõned kuupäevad mõtte ajaloos:
Intervallid on 615, 499, 596 ja 418 aastat. Metafüüsika ajaloost võime võtta järgneva:
Kindlaid järeldusi nende arvude põhjal teha ei saa. Siiski viitavad nad, et loomulik ajastu pikkus võib ehk olla umbes 500 aastat. Leides selle kohta sõltumatuid tõendeid, võivad täheldatud intervallid omandada mingi tähtsuse.
Kui mitmeid kordi on kaasaegsed inimesed võinud olla tunnistajaiks suurtele avastustele, mis on tehtud iseseisvalt ja peaaegu samaaegselt! Esimene juhus, mis mulle meenub, on Leverrieri ja Adamsi avastus Uraanist kaugemalasuva planeedi olemasolust. Vaevalt keegi teab, kellele omistada energia säilitamise põhimõte, kuigi igati põhjendatult võib seda pidada suurimaks avastuseks, mis teaduses iial tehtud. Samal veebruarikuul 1850. aastal esitasid Rankine ja Clausius oma mehaanilise soojusteooria; kuid mitmed lugupeetud mehed omistavad selle suure sammu hoopis Thomsonile*. John Bernoulli algatatud gaaside kineetiline teooria oli vajunud unustusse pikaks ajaks, enne kui selle taasleiutasid ja rakendasid mitte ainult Boyle'i, Charlesi ja Avogadro seadustele, vaid ka difusiooni- ja viskoossusseadusele eraldiseisvalt vähemalt kolm nüüdisaegset füüsikut. Nagu teame, esitasid Wallace ja Darwin loodusliku valiku doktriini ühel ja samal Briti Teadusühingu koosolekul; ja Darwin näitab oma "Ajaloolistes visandites", mida kasutatakse tema raamatu hilisemate väljaannete eesliites, et mõlemaid olid inspireerinud teadmata eelkäijad. Spektrianalüüsi meetod omistati nii Swanile kui ka Kirchhoffile ning leidus teisigi, kel oleks olnud sellele ehk rohkemgi õigust. Keemiliste elementide perioodilisusseaduse autorsuse üle vaidlevad omavahel venelased, sakslased ja inglased; kuigi põhiteene kuulub kaheldamatult esimesele. Need ongi peaaegu kõik meie aja suurimad avastused. Samamoodi on leiutistega. Võib-olla pole üllatav, et telegraafi tegemiseni jõudsid iseseisvalt mitmed leiutajad, sest seda sai varem tehtud teaduslike faktide põhjal küllalt lihtsasti teha. Telefoni ja muude leiutistega see aga nii ei olnud. Eetrit, esimest anesteetikumi, tutvustasid iseseisvalt kolm erinevat Uus-Inglismaa arsti. Eeter oli aga olnud levinud artikkel juba terve sajandi. Ühes farmakopöas oli seda mainitud koguni kolm sajandit varem. Näib üsna uskumatu, et selle anesteetiline mõju olid jäänud teadmatuks; kuid sellest teati küll. Tõenäoliselt oli see levinud saladusena sosinate kaudu juba Basilius Valentinuse päevil; jäädes siiski pikaks ajaks pulcinellalikuks saladuseks.
* Thomson ise ei maini oma "Encyclopedia Britannica" artiklis soojuse kohta Clausiuse nime kordagi.
Uus-Inglismaal olid poisid seda enda lõbuks kasutanud juba palju aastaid. Miks ei olnud seda võetud siis tõsisesse kasutusse? Põhjus ei ole selge, kuid arvatavasti ei leitud selleks piisavat ajendit. Selle lükke stiimuliks võisid olla ainult kasu ja heategevus. Umbes 1846. aastal, mil eeter ametlikult kasutusse võeti, oli heategevus kahtlemata ebatavaliselt aktiivses olukorras. See eelmisel sajandil juurdunud tundelisus või sentimentalism oli läbinud küpsemisprotsessi, mille tagajärjel, ehkki varasemast tagasihoidlikumalt, mõjutas see nüüd mõtlematuid inimesi suurema tõenäosusega kui iial varem. Tõenäoliselt oli kõiki kolme eetri-esitlejat ajendanud kasu soov; kuid sellest hoolimata ei olnud nad kindlasti immuunsed ka agapistlikele mõjutustele.
Ramoni rajoon
Ramoni rajoon (vene keeles Рамонский район) on 2. järgu haldusüksus (munitsipaalrajoon) Venemaal Voroneži oblasti põhjaosas. Rajooni keskus on Ramoni alev.
Rajoon piirneb põhjas Lipetski oblastiga, kirdes Verhnjaja Hava rajoon rajooniga, idas Novaja Usmani rajooniga, lõunas Voronežiga ja läänes Semiluki rajooniga.
Rajooni pindala on 1300 km². Elanike arv oli 2012. aastal 32 049, 2009. aastal 28 912 ja 2002. aastal 33 230.
Ramoni rajoonis on 69 asulat, mis kuuluvad ühe linnaasunduse (Ramoni alevi) ja viieteistkümne külaasunduse koosseisu.
Rajooni tähtsamad jõed on Don, Voronež, Ivnitsa, Vereika, Usmanka ja Burovljanka.
Richard Rodgers
pisi|Richard Rodgers (1948) pisi|Richard Rodgers ja [[Oscar Hammerstein II|Oscar Hammerstein (1945)]]
Richard Rodgers (28. juuni 1902 New York – 30. detsember 1979 New York) oli ameerika helilooja (muusikalihelilooja ja laulukirjutaja).
Rodgers on loonud muusika 43 Broadway muusikalile ja kirjutanud viisi üle 900 laulule. 1920.–1930. aastatel tegi ta koostööd Lorenz Hartiga (eluaastad 1895–1943) ja 1940.–1950. aastatel Oscar Hammerstein II-ga (1895–1960). Hart ja Hammerstein olid libretistid ja laulutekstide kirjutajad. Koostöös Hartiga lõi Rodgers muusikalid "Pal Joey", "A Connecticut Yankee", "On Your Toes", "Babes in Arms" ja paljud teised. Koostöös Hammersteiniga loodud muusikalid olid näiteks "Oklahoma!", "Flower Drum Song", "Carousel", "South Pacific", "Kuningas ja mina" ning "Helisev muusika".
Atkinsoni maakond
Atkinsoni maakond (Atkinson County) on maakond Ameerika Ühendriikides Georgia osariigis.
Ajalugu
Maakond moodustati 1917. aastal.
Rahvastik
Elanike arv oli 2010. aasta rahvaloenduse järgi 8375.
Rahvaarvu muutus (hinnanguline 1. juuli seisuga) :
Jeffersoni maakond (Iowa)
pisi|Asend Iowa osariigis pisi|Jeffersoni maakonna kohtumaja Fairfieldis Jeffersoni maakond (Jefferson County) on maakond USA-s Iowa osariigis. Geograafilised koordinaadid on
Maakonna halduskeskus on Fairfield.
Elanike arv oli 2010. aasta rahvaloenduse järgi 16 843. Aastal 2000 oli elanike arv 16 181.
Ajalugu
Jeffersoni maakond moodustati 21. jaanuaril 1839. aastal. Maakond on saanud nime kolmanda Ameerika Ühendriikide presidendi Thomas Jeffersoni järgi.
Santarém
Santarém on kahe linna nimi:
Chomentów
Chomentów on küla Poolas Święty Krzyżi vojevoodkonnas 	Jędrzejówi maakonnas Sobkówi vallas. Chomentów asub Jędrzejówist umbes 17 km idakirdes ja Kielce kesklinnast ligikaudu 21,5 km lõunaedelas.
Martna kirik
pisi|Martna kirik märtsis 2011 Martna Püha Martini kirik on kirik Lääne maakonna Lääne-Nigula valla Martna külas.
Kirikut kasutab Martna Püha Martini kogudus.
Juulis 2005 lõppes kiriku altariruumis välja tulnud kolme kihi keskaegsete maalingute restaureerimine. Maalingud tulid välja 2004. aasta sügisel.
Materiaalne jalajälg
Materiaalne jalajälg (inglise keeles Material Footprint) on ressursikasutuse tarbimispõhine indikaator.
See on Thomas O. Wiedmanni ja tema kolleegide välja töötatud näitaja (2013), mis arvestab lisaks kodumaisele ressursikasutusele (domestic material consumption) ka imporditud materjali toormekasutust, mille suur osakaal on omane arenenud riikidele. Wiedmann ja tema kolleegid defineerisid materiaalse jalajälje indikaatori kui kaevandatud toorainete ülemaailmne jaotumine erinevate riikide lõpptarbimises. Lisaks on seda defineeritud kui näitajat, mis lubab arvesse võtta kõiki toormaterjale, mida üks riik kasutab enda sisetarbimise rahuldamiseks.
Indikaatori eesmärk on aidata paremini mõista seoseid kohtade vahel, kus toimub materjalide tootmine ja tarbimine – ühe riigi materiaalsesse jalajälge kuuluvad nii riigis sees kui riigist väljaspool kaevandatud materjalid. Materiaalne jalajälg annab parema pildi ühe riigi ressursikasutuse tõeliselt jalajäljest, võttes arvesse nii materjalid, mis ammutati riigi enda piiride sees kui ka piiridest väljaspool. Näiteks Prantsusmaa praegune indikaator, mis võtab arvesse ainult siseriikliku tooraine tarbimise, ei arvesta riigi tegelikku ressursikasutust.
OECD riikide materiaalne jalajälg kasvas aastatel 1990–2008 peaaegu 50%. Kui nendes riikides suurenes SKT 10%, kasvas nende materiaalne jalajälg samal ajal 6%. Euroopa Liit impordib enamik tarbitavatest fossiilkütustest ja metallidest, samal ajal biomass ja mineraalid on peamiselt Euroopa Liidu seest hangitud. Euroopa Liit sõltub aina enam imporditud materjalidest: kui 2010. aastal importis EL 48% materiaalse jalajälje toorainetest, siis 2019. aastal oli sama näitaja 53%.
Oxford University Press
thumb|200px|Logo Oxford University Press on Oxfordi Ülikooli juures tegutsev kirjastus. See on suurim ülikoolikirjastus maailmas.
Ülikool alustas trükiste kirjastamist 1480. aasta paiku ning kasvas piiblite, palveraamatute ja teadustööde peamiseks avaldajaks. Kirjastus asutati 1586. aastal.
19. sajandi lõpus alustas kirjastus projekti, millest sai Oxford English Dictionary. Kirjastus on välja andnud lasteraamatuid, õpikuid, muusikateoseid, ajakirju, ilukirjandusklassika sarja ja palju muud. Toodangu suurenedes on liigutud rahvusvahelisele turule ja avatud kontoreid ka väljaspool Suurbritanniat, esimene neist loodi New Yorgis 1896. aastal. Arvutiajastu saabumise ja karmide äritingimuste tõttu sulges kirjastus 1989. aastal oma trükikoja ning 2004. aastal paberitööstuse. Trükkimine ja köitmine ostetakse nüüd sisse.
Rooma õigus
Rooma õiguse ajalooline tähtsus väljendub ladinakeelsete õigusterminite kasutamisel tänapäeva õigusterminoloogias. Lisaks põhines Eestis varem kehtinud Balti eraseadustik Rooma õigusel.
Kuningriigi õigus
Rooma oli algusest peale maaharijate ja talupoegade linn, mille keskseteks kohtadeks olid turuplats ja foorum. Roomlased olid oma päritolu üle uhked ning see mõjutas ka tugevasti nende õiguskorda, muutes selle praktiliseks ja konservatiivseks. Kõrgelt hinnati varasemaid otsuseid ning kui olud olid muutunud, siis ei tehtud mitte uut otsust, vaid tõlgendati vana sobivalt ümber.
Kuningriigi ajajärgul kehtis reeglina tavaõigus. Kuna kuningad olid ka ülempreestrid, siis jäi nende ülesandeks õigusrahu taastamine. Konfliktide lahendamise eesmärgiks oli saavutada endine olukord (mitte karistada). Siiski oli olemas ka lisaks tavaõigusele kindel seadusloome. Algul olid seadused preestrite saladused, kuid 6. sajandiks eKr hakati õigust avaldama. Seadusloome sai alguse Numa Pompiliuse (teise kuninga) valitsemisajal. Kuigi seadustest ei ole palju meieni jõudnud, on säilinud aastatest 570–550 eKr pärit lapis niger’i katkend, mis on ainus sellest ajast pärit õiguslik tekst.
Vabariigi õigus
Vabariik tekkis pärast viimase kuninga, Tarquinius Superbuse minemaajamist. Rooma Vabariigi olulisem riigiorgan oli senat.
Tavaõiguse kõrval sai seadus oluliseks õiguse leidmise kohaks. Varem oli seadus laiemalt iga reegel, mis kindlat isikut sidus, kuid alles hiljem omandas see rahva käsu tähenduse. Seadusele omistati eelnõu esitaja (magistraadi) nimi ning pärast vastu võtmist seda otseselt välja ei kuulutatud, vaid avaldati seaduse tekstiga tahvlid. Kuna ühtseid põhiseaduseid ei olnud, siis hakati just vabariigi ajal välja andma hulgaliselt üksikseaduseid. Ka seetõttu ei leidunud sellel perioodil ühtseid koodekseid. Üks esimesi seaduseid, mis kirja pandi, olid XII tahvli seadused.
Pärast riigi territooriumi laiendamist ja maailmakaubandusse sisenemist loodi ka ius gentium (rahvusvaheline õigus), mille eesmärgiks oli lahendada roomlaste ja võõramaalaste konflikte. See õigus oli pigem praktiline ja ei sisaldanud formaalsusi, kuna tehinguid taheti sooritada kiirelt ja efektiivselt.
Printsipaadi õigus
Printsipaadi lõi vabariigi aja lõpus korraks ainuvalitsejaks tulnud, kuid seejärel hukatud Gaius Julius Caesari noorem sugulane Octavianus (hiljem Augustus). Kuigi vormiliselt jäi kehtima vabariik, siis tegelikult oli Augustusel keisrivõim.
Senatilt kandus osa poliitilist võimu keisrile ja seega said keisrid samuti seadusloome õiguse. Nende välja antud seaduste esialgseks eesmärgiks oli juba olemasolevate õigusaktide selgitamine ja täiendamine. Keisri õigust hinnati ja järgiti sama hoolega kui vabariigi õigust.
Sellel ajal hakkas arenema ka õigusteadus ning tekkisid kaks koolkonda, sabiniaanid ja prokuliaanid. Nende koolkondade juhid said keisrilt õiguse tema nimel protsessis arvamust avaldada ning hiljem loeti neid samu arvamusi seadustega võrdväärseteks.
Jurist Gaius kirjutas printsipaadi ajal (aastatel 117–178) tema kuulsaima neljast raamatust koosneva Gaiuse Institutsioonid, mille näol on tegemist eraõiguse õpikuga. Autorist ei ole informatsiooni säilinud, kuid tema teosel põhineb ka dominaadi ajal valminud „Corpus iuris civilise“ sissejuhatav osa. Seda peetakse ka kõige tähtsamaks õiguseallikaks sellel perioodil.
Dominaadi õigus
Absoluutne monarhia kestis Roomas aastatel 284–565. See algas keiser Diocletianuse võimule tuleku ja reformiga, millega ta lõpetas vabariiklikud traditsioonid. Edaspidi nähti keisris pigem jumalat ja isandat (dominus).
Dominaadis tekkis õiguse mandumine ja seni kehtinud klassikaline õigus asendus vulgaarõigusega. See kujutas endast germaani igapäevasemat õigust, millest oli lihtsam aru saada, kuid mis teenis läänegootide vajadusi. See oli võrreldes Rooma klassikalise õigusega primitiivsem.
Siiski oli dominaadil oluline roll õiguse arengus, kuna siis levis klassikalise õiguse ümberkirjutamine ja säilitamine. Oluliseks peeti õiguse puhastamist ja kooskõlastamist ning siis loodi ka „Corpus iuris civilis". See on seadusekogu, mis loodi aastatel 529–534 ning millega keiser Justinianus I kodifitseeris Rooma õigust. See koosneb neljast osast: "Institutiones", "Digesta seu Pandectae", "Codex" ja "Novellae". Kogumiku eesmärgiks oli kokku tuua Ida- ja Lääne-Rooma ning tutvustada Rooma pärandit, kuid see ei õnnestunud. Tegelikult tänapäeval Euroopale üht olulisimat õigusallikat ei võetud loomise ajal eriti kasutussegi.
Videomäng
Videomäng on elektrooniline mäng, mis annab mängijale tagasisidet videoekraani kaudu.
Videomänge mängitakse tavaliselt mängukonsoolil või arvutil (vt. arvutimäng). Neid juhitakse ühe või mitme mängukontrolleri abil, milleks võib olla näiteks juhtkang, mängupult, hiir või klaviatuur. Hiire ja klaviatuuri kombinatsioon on levinud just arvutimängude puhul.
Lisaks videopildile võivad videomängud mängijale tagasisidet anda ka helide või mängukontrolleri vibratsiooni abil.
Surnud 9. juulil
Siin loetletakse 9. juulil surnud tuntud isikuid.
Venemaa Teaduste Akadeemia Astrofüüsika Eriobservatoorium
pisi|220px|Peaobservatoorium BTA pisi|220px|[[Raadioteleskoop RATAN-600]]
Venemaa Teaduste Akadeemia Astrofüüsika Eriobservatoorium (vene keeles Специальная астрофизическая обсерватория РАН; akronüüm SAO) on Venemaa Teaduste Akadeemia teadusuurimisinstituut, mis asub Põhja-Kaukaasias Karatšai-Tšerkessias Zelentšukskaja rajoonis.
Observatoorium rajati 1966. aastal.
Observatooriumi põhihooned (adminkorpus, tehnilised hooned, laborihooned ja elamud) asuvad Nižni-Arhõzi teadusasulas.
600-meetrise läbimõõduga ringantenniga raadioteleskoop RATAN-600 paikneb staniitsa Zelentšukskaja äärealal (üle merepinna 970 m).
Pierre de La Rue
Pierre de La Rue (umbes 1452 – 20. november 1518) oli renessansihelilooja ja laulja franko-flaami koolkonnast. Ta on selle koolkonna üks tuntumaid ja mõjukamaid esindajaid.
Elulugu
Ta sündis arvatavasti Tournais ja sai hariduse kohalikus katedraalis. Aastatel 1469–1470 mainitakse ühes Brüsseli katedraalis tenorilauljat nimega Peter vander Straten. Kuna see on tema nime hollandikeelne variant, siis peetakse väga tõenäoliseks, et see oligi tema. 1471. aastal oli ta Genti Jacobskerkis osalise tööajaga laulja, kellele maksti tasu katedraali mitmeotstarbeliste kulude eelarvest. 1472–1477 töötas ta Nieuwpoortis.
Tema asukoht 1480. aastatel pole hästi teada. Varem on arvatud, et ta oli aastatel 1483–1485 Sienas Itaalias, kuid on kindlaks tehtud, et "La Rue" sealsetes dokumentides viitab ühele teisele lauljale. Pierre de La Rue ei käinud ilmselt kunagi Itaalias, mis teeb ta teistest oma põlvkonna tähtsamatest franko-flaami koolkonna heliloojatest eristuvaks.
Enne 1489. aastat oli ta mõnda aega Saksamaal. 1492. aastal liitus ta Saksa-Rooma keisri Maximilian I kooriga. Ta jätkas Habsburgide alluvuses töötamist kuni elu lõpuni.
De la Rue reisis kaks korda Hispaaniasse. Olles teisel reisil, sattus ta 1506. aastal La Manche'i väinas laevaõnnetusse ning veetis kolm kuud kuningas Henry VII õukonnas. Pärast seda oli ta kaks aastat Hispaanias Kastiilia kuninganna Juana teenistuses ning naasis Hollandisse 1508. aastal. Juana oli maksnud talle poole suuremat tasu kui teistele lauljatele ning määras ta koori juhiks.
Oma reisidel kohtus ta kaasmaalastest suurte heliloojatega, näiteks Josquin des Prezi, Heinrich Isaaci ja Robert de Féviniga. Need kohtumised võisid olla tema stiili väljakujunemise mõjutajad. 1515. aastal tegi õukond suure ringreisi läbi kõikide linnade, mis asusid vastse keisri Karl V valduste põhjapoolses osas. La Rue lahkus ametist järgmise aasta suvel ning asus elama Kortrijki, kus ta suri kaks aastat hiljem.
Pierre de La Rue oli surres üsna jõukas. Oma testamendis jagas ta oma varasid sugulastele, heategevusele, kooridele ja mujale. Ta oli ka määranud, et kuu vältel pärast tema surma tuleb igal päeval laulda reekviemi ning pärast seda veel 300 missat erinevates katedraalides. Ta palus ennast matta Kortrijki kirikusse, altarist vasakule.
Looming
La Rue kirjutas missasid, motette, Magnificat ' e, teoseid Nutulaulude tekstidele, šansoone jm. Tema loomingu žanririkkus peegeldab tema positsiooni ühe Euroopa tähtsama muusikakollektiivi (Habsburgide õukonnamuusikute) põhilise heliloojana. Mõned uurijad on väitnud, et ta kirjutas muusikat ainult oma elu 20 viimase aasta jooksul, peamiselt kui ta oli õukonna teenistuses, kuid teoste täpne dateerimine ei ole õnnestunud, kuigi on olnud võimalik neid teatud ajalistesse rühmadesse jagada.
Stiililiselt on La Rue looming tema kaasaegsetest kõige sarnasem Josquini omaga ning ekslikku autorsuse määramist on nende kahe suhtes toimunud mõlemas suunas. Siiski on La Rue loomingus mõningad just talle iseloomulikud jooned. Ta armastas äärmiselt madalaid hääli ning kasutas rohkem kromatismi kui enamik tema kaasaegseid. Kõikjal tema loomingus võib kohata rikkalikult dissonantse. Pikki ja tiheda faktuuriga lõike katkestas ta kontrastsete, ainult kahehäälsete osadega (seda võtet kasutasid mõnikord ka Ockeghem ja Josquin). Ta oli üks esimesi, kelle jaoks sai tavaliseks traditsioonilist neljahäälset kompositsiooni suurendada viie- ja kuuehäälseks. Üks tema kuuehäälsetest missadest, "Missa Ave sanctissima Maria", on vormi poolest tehniliselt keerukas kuuehäälne kaanon ning üldse esimene teadaolev kuuehäälne missa.
Kaanon on La Rue loomingus erilisel kohal, ta armastas neid kirjutada märkimisväärselt keerulistena, et mitte piirduda lihtsa imiteerimisega. Üks tema kahest "L'homme armé" missast algab ja lõpeb kaanoniga, milles kõik hääled esitavad sama meloodiat, kuid eri kiirusel. Lõpukaanon "Agnus dei" on ajastu ainuke selline kaanon neljale häälele. Kokku kirjutas La Rue kuus teost, mis on algusest lõpuni vaid kaanonivormis: kaks missat, kolm motetti ja üks šansoon. Lisaks kirjutas ta kolm missat, kaks motetti ja kolm šansooni, mis põhinevad kaanonil, kuid sisaldavad ka vabalt komponeeritud osi. Arvukalt on teoseid, mis sisaldavad kaanonilõike.
Missade kirjutamisel kasutas ta ka parodeerimist: kujundas hääled varem olemasoleva muusikalise materjali põhjal. Mõned missad kasutavad cantus firmus ' e tehnikat, kuid harva rangelt, sest tihti eelistas ta parafraseerimist. La Rue kirjutas ühe varaseima säilinud polüfoonilise reekviemi, mis on ka tema kõige tuntumate tööde seas.
Motette on temalt säilinud 25, peamiselt neljahäälsed. Neis esineb imitatsiooni, kuid tavaliselt mitte kõige alguses nagu Josquinil. Äratuntav stiilitunnus on ostinato kasutamine, mis võib olla üksik noot, intervall või meloodiline motiiv. Kokkuvõttes on La Rue motetid kontrapunktiliselt keerukad nagu ka Ockeghemil, kellest noorem helilooja tõenäoliselt eeskuju võttis. Üle pooltel motettidest on teemaks neitsi Maarja. La Rue oli esimene helilooja, kes kirjutas Magnificat ' e kõigis kaheksas helilaadis.
Sigulda ordulinnus
pisi|Vaade Sigulda ordulinnuse säilinud varemetele 2004. aasta suvel lõunakagust, II eeslinnuse alalt. Paremal pealinnuse kiriku säilinud müürid koos Templiordu Malta ristiga ja vasakul I eeslinnuse peaväravatorn
Sigulda ordulinnus (saksa Segewold an der Aa) oli Liivimaa ordu liivlaste asualadel paiknenud suurlinnus, mis asub Lätis, Vidzeme kultuuriajaloolises piirkonnas, 50 km kaugusel Riiast (Riga) ja 30 km kaugusel Võnnust (Cēsis), Koiva (Gauja) jõe vasakkalda ääres asuvas Sigulda linnas.
Asukoht
Linnus asetseb Koiva jõe ürgoru kõrgel kaldapealsel Sigulda linna loodeosas Gaujas iela ja Pils iela tänava vahel Krustakalnsi künkast (87 m) sadakond meetrit edelas. Linnuseala asub umbes 90 m kõrgusel üle merepinna.
Linnus kuulus ordu maamarssalile, seal resideerisid ka piirkonna foogt ja linnusekomtuur. Sigulda oli ordualade nn Koiva koridori suurlinnustest (Volmari ja Võnnu) kõige lõunapoolsem ja sellele allus omakorda lõuna pool vastu Riia Peapiiskopkonna piiri asetsev väiksematest majanduslinnustest koosnev kaitseliin – Ropaži, Malpils, Zaube, Skujene ja Nītaure. Peale Ropaži olid ülejäänud hiljem ka maamarssali lauamõisad. Sigulda linnusepiirkond (Burgsuchung/borchsokinge) oli jaotatud 5 väiksemaks linnusepiirkonnaks, mis moodustasid ka eraldi kirikutega kihelkonnad: Sigulda (Segewold), Mālpils (Lemburg), Nītaure (Nitau), Zaube (Jürgensburg) ja Skujene (Schujen).
Muinasajal kuulus Sigulda koivaliivlaste Satezele (Sattesele), Turaida (Toreida) ja Kipsala/Krimulda (Kubbesele) linnuste piirkonda. Venemaa keisririigi lõpuni kehtinud ajaloolise haldusjaotuse järgi asus linnus Liivimaa kubermangu Riia maakonna Sigulda kihelkonnas (Kirchspiel Segewold).
Ristisõdijate 3 linnust - Sigulda, Turaida ja Krimulda moodustasid seal oma asetusega võrdhaarse kolmnurga, mille "tipus" oli Turaida, ning temast enamvähem võrdsel kaugusel - 1,7 km Sigulda ja Krimulda. Viimased olid üksteisele lähemal: veidi üle kilomeetri. Ilusat ümbrust on peetud šveitsilikuks ja Koiva jõe maalilisi kaldaid võrreldud Reini jõe äärsetega.
100px|pisi|Sigulda vapp pisi|Sigulda linnuse ja ümbruskonna plaan XVII sajandist. Läänekaar asub allpool. Plaan Rootsi Sõjaarhiivist
Linnuse aadress: Sigulda piirkond, Sigulda, Pils iela 16, LV-2150.
Nimekujud
Sygewald – vanagermaani "võidu mets". M. Eiseni järgi 1914 kutsuti eesti keeles kohta ka nimega Siguldi.
pisi|Vaade Sigulda pealinnusele lõunakagust 1771. a, Brotze pisi|[[Sattesele linnuseküngas (Satezeles pilskalns) 2001 märtsis]]
Ajalugu
pisi|120px|vasakul|Templiordu rist, mis on kujutatud ka pealinnuse kabeli otsaakna kohal pisi|Sigulda pealinnuse läänetiib (edelatiib) – kirik – 2010. aasta juunis seestpoolt, põhjasuunast vaadates pisi|Pealinnuse läänesein 2008. aastal. Läänetiivas asus kirik
Linnus Mõõgavendade ordu ajal 1237. aastani
1206 suvel ründasid ristisõdijad liivlaste vanema Dabreli Sattesele linnust, kuid ei suuda seda vallutada ja pöörduvad tagasi Riiga. Linnus, praegune Lībukalnsi ("liivlaste mägi") linnamägi asus 1,5 km kaugusel kirdes hilisemast ordu Siguldast. Liivlaste vastupanu siiski murti ja aasta lõpupoole preester Daniel ristis Sattesele kihelkonna.
1207 jaotati sakslaste vallutatud liivlaste ja lätlaste alad Riia piiskopi, tema vasallide ja orduvendade vahel kolmeks. Piiskop Albert jättis endale oma vasallile Kaupole kuuluva Turaida. Ordu sai Koiva (Treyden, Aa) jõe vastaskalda alad Satteselega. Linnuse asupaigaks väljavalitud Koiva jõe ürgoru küngast hakati kindlustama, et sinna edasisteks vallutusteks tugipunkt rajada.
1207–1209 on oletatav linnuse 1. ehitusperiood Mõõgavendade ordu meistri Wenno von Rohrbachi ehk Venno valitsemisajal. Tegemist oli ühtlasi esimese mõõgavendade rajatud linnusega väljaspool Riia linna.
1210 on esimest korda mainitud Sigulda nime, kui eestlaste poolt Võnnu linnuse piiramise ajal saabus sinna Riiast ristisõdijate abivägi. Sellal pidi seal olema juba ka mingil kujul linnus püstitatud.
1211, kui eestlased Turaidat piirasid, siis saatsid teisel pool Koivat Sigulda linnuses (linnuste vahe u 2 km) olevad orduvennad teate Riiga abi saamiseks. Piiskopi rüütlid saabusid koos vägedega ja eestlastele lõppes üritus nurjumisega.