cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Teaduslik pilt
§1.3 Konstruktiivne empirism
Siin on tarvis neidsamu klausleid mis teadusliku realismi defineerimiselgi. On ka tarvis eksplitseerida empiiriline adekvaatsus. Van Fraassen piirdub esialgu märkusega, et teooria on empiiriliselt adekvaatne parajasti siis, kui see, mida ta ütleb vaadeldavate asjade ja sündmuste kohta selles maailmas, on tõene (parajasti siis, kui ta "päästab nähtused"). Sellel teoorial on vähemalt üks mudel, mis on kooskõlas kõigi tegelike nähtustega (mitte ainult nendega, mida millalgi vaadeldakse). Empiiriline adekvaatsus on tihedas seoses van Fraasseni käsitusega teooria struktuurist. Realismi ja antirealismi ta eristab ainult selle poolest, kui palju uskumist nad kätkevad. Teooriate (täielik, esialgne, teatud astmel jne) aktsepteerimine kätkeb peale uskumise muudki. Meil pole kunagi täielikku teooriat. Teooriat aktsepteerides kaasab teadlane end teatud uurimisprogrammi. Teine teooria tooks kaasa teistsuguse uurimisprogrammi, isegi kui need (väga ebatäielikud) teooriad on kõige vaadeldava suhtes seni samaväärsed. Aktsepteerimine kätkeb peale uskumise ka enese sidumist, sidumust käsitleda kõiki tulevasi nähtumusi selle teooria mõistestikus. See määrab, millistes terminites me hakkame seletusi otsima. Tugev aktsepteerimine avaldub selles, et inimene võtab seletaja rolli. Isegi see, kes teooriat ei aktsepteeri, saab arutleda kontekstis, milles keelekasutust suunab see teooria, aga aktsepteerimine loob niisuguseid kontekste. See sarnaneb ideoloogilise sidumusega. Sidumus ei ole tõene ega väär: ollakse veendunud, et see tasub end kunagi ära (vindicated). Umbes niisugune on teooria aktsepteerimise pragmaatiline mõõde. Erinevalt episteemilisest mõõtmest pole sel realisti ja antirealisti lahkarvamuses eksplitsiitset kohta. Et aga antirealistid omistavad tavaliselt uskumisele teooria aktsepteerimisel väiksemat rolli, siis pragmaatiliste aspektide roll kaldub nende meelest olema suurem. Uskumusest, et teooria on tõene või empiiriliselt adekvaatne, ei järeldu uskumus, et teooria täielik aktsepteerimine tasub end kunagi ära, ega ümberpöördult. Inimesel võivad olla määratletud uskumused inimsoo tuleviku kohta või teadlaste kogukonna ja seda mõjutavate tegurite ning praktiliste piirangute kohta. Võib-olla empiiriliselt adekvaatne teooria ei ole hästi ühitatav mõne teise teooriaga, mille oleme aktsepteerinud, võib-olla maailma lõpp jõuab enne kätte, kui teooria kinnitust leiab. Teine asi on see, kas uskumust, et teooria on tõene või empiiriliselt adekvaatne, saab võrdsustada uskumusega, et teooria aktsepteerimine tasuks end ideaalsetes uurimistingimustes pikapeale ära. See küsimus ei tundu van Fraassenile teadusfilosoofias asjakohane, sest jaatav vastus ei kaotaks ära erinevust tõese ja empiiriliselt adekvaatse vahel. (Pealegi eeldab see küsimus faktivastaste väidete tõesust või väärust, mida van Fraassen eitab.) Kuigi van Fraasseni meelest ei pruugi realistidel ja antirealistidel teooria aktsepteerimise pragmaatiliste aspektide asjus lahkarvamust olla, leiab ta, et tavaliselt siiski on. Näiteks mõnel seletuse küsimisel on realistide meelest tavaliselt objektiivne kehtivus, antirealistide meelest mitte.
§ 2. Teooria ja vaatluse "dihhotoomia"
Loogiline positivism oli teadusfilosoofias kolmkümmend aastat domineeriv. Kogumiku Minnesota Studies in the Philosophy of Science 1. köites 1960 ilmus Rudolf Carnapi artikkel "The Methodological Status of Theoretical Concepts", mis on positivistliku programmi kulminatsioon. Carnap seostab seal teadust vaatluskeelega (loomuliku keele postuleeritud osaga, milles puuduvad teoreetilised terminid). Aastal 1962 ilmus samas sarjas Grover Maxwelli "The Ontological Status of Theoretical Entities", milles väidetakse, et teooriat ja vaatlust ei saa eristada.
Sellised väljendid nagu "teoreetiline entiteet" ja "vaadeldava ja teoreetilise dihhotoomia" on kategooriavead. Terminid või mõisted on teoreetilised (need võetakse kasutusele teooria konstrueerimiseks); entiteedid on vaadeldavad või mittevaadeldavad. See jagab arutelu kaheks küsimuseks. Kas keele saab jagada teoreetiliseks ja mitteteoreetiliseks? Kas objektid ja sündmused saab liigitada vaadeldavateks ja mittevaadeldavateks? Maxwell vastab mõlemale negatiivselt, kuigi ei tee neil hoolikalt vahet. Esimese puhul toetub Maxwell Wilfrid Sellarsile ja Paul Feyerabendile, ja siin on van Fraassen täiesti nõus. Kogu meie keel on läbinisti teooriast nakatunud. Kui keele saaks teooriaga koormatud terminitest (kuni keele kujunemise eelajalooni välja) puhastada, ei jääks midagi kõlblikku järele. Jutuviisi suunavad pildid, mille annavad eelnevalt aktsepteeritud teooriad. Nagu rõhutas juba Pierre Duhem, käib see ka katsearuannete kohta. Positivistide keelepilt ei tööta. Kas me peame siis olema teaduslikud realistid? On rohkem valikuid. See, et me laseme teatud pildil oma keelt suunata, ei näita, kui palju me seda pilti usume. Kui me räägime, et päike hommikul tõuseb ja õhtul loojub, siis meid suunab pilt, mida me ei usu. Keele teooriast koormatusest ei saa teha otseseid järeldusi.
Aga Maxwelli põhiargument on suunatud vaadeldava ja mittevaadeldava eristuse vastu. Termin "vaadeldav" liigitab entiteete, mis võivad olemas olla või mitte. "Lendav hobune" on vaadeldav (sellepärast me olemegi nii kindlad, et neid pole), arv 17 ei ole vaadeldav. Nii peaks saama liigitada ka toiminguid: näiteks palja silmaga taju on vaatlus, osakese massi arvutamine selle järgi, kuidas tuntud jõuväli teda trajektoorist kõrvale kallutab, ei ole vaatlus. Tuleb ka eristada mingi asja, sündmuse või protsessi vaatlemist mingi asjaolu vaatlemisest (täheldamisest). Kiviaegse inimese jaoks ei ole tennisepalli või autoõnnetuse vaatlemine täheldamine, et see on tennisepall või autoõnnetus, sest tal puuduvad vastavad mõisted. Ta ei saa seda teada tajust, vaid peab enne palju õppima. Kuid ta näeb samu asju. Maxwell esitab vaadeldavuse kohta kahesuguseid argumente: ühed on suunatud nende eristuste võimalikkuse vastu, teised niisuguste eristuste tähtsuse vastu.
Esimene argument viitab sellele, et vaatlemise ja järeldamise vahel on pidev üleminek: vaatamine läbi vaakumi, läbi aknaklaasi, läbi prillide, läbi binokli, läbi nõrga mikroskoobi, läbi tugeva mikroskoobi jne, nii et meil pole mittemeelevaldset kriteeriumi vaatluse ja teooria eristamiseks. Van Fraassen väidab vastu, et sellele ei vasta otseselt pidevat üleminekut entiteedis, mida peetakse vaadeldavaks. Ühtesid ja sama asju võib näha kinnisest ja lahtisest aknast, teleskoobist ja lähedalt vaadates. Kui miski on vaadeldav, võivad ikkagi puududa õiged tingimused selle vaatlemiseks. Millegi vaadeldavuseks piisab, et on olemas asjaolud, milles seda saab vaadelda. Mis siis, kui ei saa täpselt öelda, kust läheb piir vaadeldavuse ja kaudse registreeritavuse vahel? Siis lihtsalt on vaadeldavas ebamäärane predikaat. Aga loomulikus keeles on peaaegu kõik predikaadid ebamäärased, ja nende kasutamine ei ole problemaatiline, küsimus on ainult nende kasutamise loogika sõnastamises. On tarvis ainult, et oleksid selged juhtumid ja selged vastujuhtumid. Palja silmaga nägemine on selge juhtum, ka Jupiteri kaaslaste vaatlemine teleskoobis on selge juhtum, sest astronaudid võivad neid lähedalt vaadata. Aga mikroosakeste väidetav vaatlemine udukambris on van Fraasseni arvates selgelt teistsugune näide. Kuigi osake registreeritakse udukambri abil ja registreerimine põhineb vaatlusel, ei ole tegu osakese vaatlemisega.
Teiseks juhib Maxwell tähelepanu sõnale "saab" lauses "seda, mis on vaadeldav, saab vaadelda". Objekt võib olla ajutiselt mittevaadeldav, kuid oleks soodsatel asjaoludel vaadeldav. Sellepärast tuleks keskenduda põhimõttelisele mittevaadeldavusele (see järelduks mingist teooriast). Aga Maxwelli meelest see kunagi nii ei ole, sest teistel asjaoludel meil võiks olla teistsugused meeleelundid, näiteks elektronmikroskoopsilmad. Van Fraasseni meelest on see teemavahetus. Kas Empire State Building on kaasaskantav, sellepärast et hiiglane võiks selle kaasa võtta? Inimese organism on mõõteriist, millel on oma piirid. Kui me räägime inimesest, siis "saab" vaadeldava definitsioonis käib inimese kohta.
Maxwell ütleb ka, et kui vaadeldavat ja mittevaadeldavat saabki eristada, siis sel eristusel pole tähtsust. Realisti jaoks on oluline see, kas teaduses postuleeritavad entiteedid on reaalsed. Selles suhtes pole vahet, kas nad on vaadeldavad. Vaadeldavus käib väidetavate entiteetide kohta ning sellel pole olemasoluga pistmist. Maxwell ütleb, et vaadeldava ja teoreetilise eristus on juhus, mis oleneb meie füsioloogiast, ja sel pole mitte mingit ontoloogilist tähtsust. Van Fraassen nõustub sellega, et vaadeldavus ja olemasolu on teineteisest loogiliselt sõltumatud. Aga teadusliku realismi puhul on asi teaduse eesmärgis ja episteemilistes hoiakutes. Selles küsimuses tundub olevat väga tähtis, mis on vaadeldav. See, et me teooriat aktsepteerime, tähendab, et me usume, et see, mida teooria meie jaoks vaadeldava kohta ütleb, on tõene. Võidakse vastu väita, et see, mida antirealist otsustab maailma kohta uskuda, sõltub osalt sellest, millised tõendid on tema meelest talle (õigemini episteemilisele kogukonnale) kättesaadavad. Praegu me loeme oma episteemiliseks kogukonnaks inimkonda, aga sinna saab arvata ka teisi (maiseid või Maa-väliseid) olendeid. Sellepärast peab antirealist lubama oma uskumuste muutust, kui muutub episteemiline kogukond. See oleks vastuväide antirealismile ainult juhul, kui nõuda, et meie episteemiline poliitika annab sama tulemuse sõltumata meie uskumusest selle kohta, millised tõendid on meile kättesaadavad. Van Fraassen ei pea sellist nõuet ratsionaalselt sundivaks.
§ 3. Parima seletuse järeldamine
Wilfrid Sellars, John Jamieson Carswell Smart ja Gilbert Harman on kaitsnud seisukohta, et ratsionaalse järeldamise kaanonid nõuavad teaduslikku realismi. Kui järgida selles küsimuses sama mustrit nagu teaduses endas, siis oleksime irratsionaalsed, kui me ei väidaks, et teooriad, mida me aktsepteerime, on tõesed. Peamine järeldusreegel, millele seda laadi argumentides apelleeritakse, on parima seletuse järeldamine. Lihtsustatud versioonis ütleb see, et kui meil on mingid tõendid ning on valida mitme hüpoteesi vahel, siis me peaksime eelistama seda hüpoteesi, mis tõendeid paremini seletab. (Alati tuleb püüda anda olemasolevale tõendmaterjalile kokku parim seletus.) Väidetakse, et me järgime seda reeglit kõigil "tavalistel" juhtudel, ja kui me seda igal pool järjekindlalt järgime, siis jõuame teadusliku realismile.
Kas see järeldusmuster viib mittevaadeldavatesse entiteetidesse uskumuseni? Van Fraassenil on kaks vastuväidet. Esiteks. Kui mõeldakse reeglite teadlikku järgimist, siis see on liiga tugev kirjeldus. Kui mõeldakse toimimist reeglitega kooskõlas, siis reegli järgimine tähendab, et ollakse nõus uskuma kõiki järeldusi, mida see võimaldab, ning ei olda nõus uskuma järeldusi, mis nendest lahknevad (või siis loobutakse eelduste uskumisest). Nii et väide, et me kõik järgime teatud juhtudel teatud reeglit, on psühholoogiline hüpotees selle kohta, mida me oleme nõus tegema, mida mitte. See on empiiriline hüpotees, mida tuleb kõrvutada andmete ja konkureerivate hüpoteesidega. Üks konkureeriv hüpotees on: me oleme alati nõus uskuma, et teooria, mis seletab tõendeid kõige paremini, on empiiriliselt adekvaatne. Nii saab van Fraassen kindlasti seletada paljusid juhtumeid, kus paistab, et teadlane põhjendab mõne teooria või hüpoteesi aktsepteerimist sellega, et see teooria seletab edukalt; sest van Fraassen võrdsustab teooria aktsepteerimist uskumusega, et see teooria on empiiriliselt adekvaatne. Nii et meil on nende teadusliku järeldamise juhtumite kohta kaks konkureerivat hüpoteesi, millest üks sobib realistlikku, teine antirealistlikku seletusse.
Võidakse arvata, et sellest lisaeeldusest on võimalik hõlpsasti lahti saada. Oletame, et seni vaadeldus faktid on teooriaga T kooskõlas. Siis see teooria on nende andmete üks võimalik seletus. Üks võistlev teooria on, et teooria T on väär; see teooria seletab andmeid väga halvasti. Nii et meil on alati mitu võistlevat hüpoteesi ning parima seletuse järeldamise reegel viib järeldusele, et T on tõene. Van Fraassen väidab vastu, et ikkagi ei pea alternatiivsete teooriate vahel valima, vaid võib jääda neutraalseks. Teiseks väidab van Fraassen, et pole üldse tõenäoline, et see reegel on niisuguste kunstlike võistlejate puhul rakendatav. Gilbert Harman loetleb kriteeriume hüpoteeside kui seletuste hindamiseks. Mõned on ebamäärased, nagu lihtsus (aga kas mitte lihtsus ei räägi teooria kasutamise kasuks ka juhul, kui teooriat ei usuta?) Täpsed kriteeriumid tulevad statistikast: H on E (ceteris paribus) parem seletus kui H′, juhul kui: a) P(H)>P(H′) (H tõenäosus on suurem kui H′) b) P(E/H)>P(E/H′) (E tinglik tõenäosus H suhtes on suurem kui E tinglik tõenäosus H′ suhtes). Aprioorsete tõenäosuste (tingimuses a)) usutavus on iseloomulik bayesiaanidele. Traditsioonilisele statistikale toetudes rakendataks ainult tingimust b). Aga seegi eeldab, et H ja H′ annavad E-le kindla tõenäosuse. Kui H′ on lihtsalt H eitus, siis see nii ei ole. (Oletame, et H ütleb, et E-l on mingi kindel tõenäosus. Selle eitus ei anna E-le mingit tõenäosust.) Bayesiaanid ületavad selle tõenäosuste puudumise raskuse oletusega, et igaühel on iga propositsiooni jaoks, mille ta sõnastab, mingi subjektiivne tõenäosus (uskumise aste). Siis on kõik need tõenäosused põhimõtteliselt olemas. Kuid see saavutatakse selle hinnaga, et tõenäosused on subjektiivsed. Van Fraassen ei usu, et realistid tahaksid rajada oma järeldused subjektiivsele aprioorsele tõenäosusele, et on olemas mittevaadeldavad entiteedid.
§ 4. Seletusnõude piirid
Van Fraassen möönab, et seletusjõud on üks teooria valiku kriteeriumidest, kuid väidab, et sellele apelleerivad argumendid realismi kasuks on veenvad üksnes juhul, kui seletusnõue on ülim, st kui teadus pole enne lõpule viidud, kui kõik üldised seaduspärad on ära seletatud. Van Fraasseni vastuväide on, et see nõuaks varjatud muutujate nõuet, mis on vastuolus vähemalt ühe 20. sajandi füüsika mõttekoolkonnaga. Van Fraassen ei usu, et realistid isegi selliseid järeldusi sooviksid, kuid paneb nende igatsused traditsioonilise metafüüsika ekslike ideaalide arvele.
John Jamieson Carswell Smart esitab raamatus "Between Science and Philosophy" kaks põhilist argumenti realismi kasuks. Esimene argument ütleb, et ainult realism saab arvesse võtta tähtsat eristust õigete ja lihtsalt kasulike teooriate vahel. Ta nimetab instrumentalismiks mis tahes vaadet, mis paneb teooriate tähtsuse ainult kasulikkuse arvele, nõudes ainult empiirilist adekvaatsust, mitte tõesust; kuidas saab instrumentalist seletada teooriate kasulikkust? Ühe teooria instrumentaalset kasulikkust saab seletada teise teooria tõesusest lähtudes, aga kui pidada kõiki teooriaid pelgalt instrumentaalseteks, siis see poleks võimalik. Van Fraassen väidab vastu, et tõesuse asemel võib seletus sama hästi lähtuda sellest, et seletuse aluseks võetud teooria ennustused on täpsed. Smart võib nüüd küsida, mis seletab selle teooria ennustuste täpsust? Nominalistid oleksid öelnud, et fundamentaalsetel seaduspäradel seletust ei ole. Van Fraasseni ettepanekul vastab antirealist, et vaadeldavate nähtuste seaduspärad on toores fakt, millel ei pruugi olla seletust mittevaadeldavate faktide kaudu "nähtuste taga": sellel pole teooria headuse ja maailma mõistmise seisukohast mingit tähtsust.
Smarti teine argument on niisugune. Oletame, et teooria T postuleerib otseselt mikrostruktuuri ja kaudselt makrostruktuuri. Statistilised ja ligikaudsed seadused makronähtuste kohta on formuleeritud võib-olla ainult osaliselt, ja igal juhul saab neid tuletada fundamentaalsetest (deterministlikest või statistilistest) seadustest fundamentaalsete entiteetide kohta. Teooria T′ on T osa ning ütleb ainult seda, mida T ütleb makronähtuste kohta. Realist ütleks Smarti järgi, et teooria T′ edukust seletab see, et T on tõene asjade kohta, mida ta postuleerib. Kui see nii poleks, siis oleks T′ edukus seletamatu; peaks oletama, et nende käitumises on vaatluslikus sõnavaras mainitud käitumises on loendamatult õnnelikke juhuseid, nii et nad käituvad imekombel nii, nagu neid kutsuksid esile olematud asjad, millest T teoreetilises sõnavaras räägib. Van Fraassen leiab, et selline seletusnõue on absurdne, sest teoorial T puudub samamoodi seletus. Kui on aga mingi piirang, milliseid seaduspärasid võib fundamentaalseteks postuleerida, siis pole ette selge, et T′ ei sobi fundamentaalseks. Van Fraassen leiab, et igatahes ei tohi võrdsustada õnnelikku juhust või kokkusattumust (näiteks sõprade sattumuslikku kokkusaamist turul) seletuse puudumisega. Teaduselt ei saa nõuda kokkusattumuste ja juhuslike korrelatsioonide teoreetilist kõrvaldamist.
§ 5. Ühise põhjuse printsiip
Wesley Salmon on märkinud, et kui võtta Hans Reichenbachi ühise põhjuse printsiipi nõudena teooriale selle kohta, mis on olemas, siis peame postuleerima mittevaadeldavate sündmuste ja protsesside olemasolu. Laias laastus ütleb printsiip järgmist. Oletame, et leitakse, et kahte sorti sündmuste vahel on korrelatsioon, näiteks et üks kaasneb alati teisega, või ainult statistiline korrelatsioon. Siis see nõuab selle leidmist, mida Reichenbach nimetab ühiseks põhjuseks. Aga sageli on nii, et vaadeldavate sündmuste seas selliseid ühiseid põhjuseid ei ole, järelikult nõuab teaduslik seletamine sageli mittevaadeldavate sündmuste olemasolu.
Reichenbach pidas teaduse metodoloogia printsiibiks, et iga statistilist (vähemalt positiivset) korrelatsiooni tuleb seletada ühiste põhjuste kaudu. Seega nõuab teadus vältimatult mittevaadeldava struktuuri sissetoomist, muidu poleks seletus võimalik, aga teaduse eesmärk on seletus, järelikult ei saa teaduse eesmärki täita, kui pole mittevaadeldavaid entiteet.
Van Fraasseni järgi 1) see pole teaduse üldine printsiip ja 2) ühiste põhjuste postuleerimine on mõistetav ka ilma realismita.
Reichenbach oli üks esimesi filosoofe, kes tunnistas füüsika radikaalset tõenäosuslikku pööret. Klassikalise teaduseideaali järgi tuli leida maailma nii peen kirjeldus, et see lubab allutada kõik protsessid deterministlikele seadustele. Reichenbach väitis, et sel ideaalil on faktiline presupositsioon; nii peene kirjeldusmeetodi põhimõttelinegi olemasolu ei ole loogiliselt paratamatu. Reichenbach kutsus filosoofe üles sellest klassikalisest ideaalist kui teooria täielikkuse standardist loobuma. Aga isegi kui teadus ei otsi deterministlikke seadusi, ta otsib mingeid seadusi. Reichenbachi ettepanek oli, et teadus otsib tõenäosuslikke ühiseid seadusi. Olgu A ja B kaks sündmust. P(A) on A toimumise tõenäosus, P(A&B) on A ja B toimumise tõenäosus. Öeldakse, et B on A jaoks statistiliselt relevantne, kui A tinglik tõenäosus B suhtes P(A/B) erineb A tõenäosusest P(A). Kui P(A/B) on suurem kui P(A), siis öeldakse, et on positiivne korrelatsioon. See seos on sümmeetriline. Kui meil on positiivne korrelatsioon praeguste faktide A ja B vahel, siis ühist põhjust otsime minevikust. Minevikusündmus C on selle korrelatsiooni "ühine põhjus", kui P(A/B&C)=P(A/C) ehk A ja B on statistiliselt sõltumatud informatsiooni suhtes, et C leidis aset. See, et C on A ja B vahelise korrelatsiooni ühine põhjus, tähendab, et C suhtes A ja B vahel korrelatsiooni ei ole. C seletab korrelatsiooni, sest me märkame korrelatsiooni ainult seni, kuni me C-d arvesse ei võta. Reichenbachi ühise põhjuse printsiip ütlebki, et iga positiivse relevantsuse seost tuleb niimoodi statistiliste mineviku ühiste põhjustega seletada.
Seda printsiipi võib vaadelda selle veendumuse sõnastusena, mis on näiteks Smarti nõudmiste taga, et teadus peab "kosmilise kokkusattumuse" kõrvaldama. Aga 20. sajandi teadus ei juhindu sellest nõudmisest, sest see on liiga lähedane deterministlike maailmateooriate nõudmisele, mille Reichenbach tahtis kõrvale heita. Van Fraassen näitab seda skemaatilise näite abil, kus on kvantmehaanikale omaseid mitteklassikalisi korrelatsioone, nagu mõtteekspeerimendis Albert Einsteini, Boriss Podolski ja Nathan Roseni artiklis "Can Quantum-Mechanical Description of Reality be Considered Complete?" (Einsteini-Podolski-Roseni paradoks). Selliseid korrelatsioone võib leida näiteks Comptoni hajumise ja footonite paari tekitamise puhul. Ühise põhjuse printsiipi ümber lükkavad korrelatsioonid peavad ilmuma peaaegu igas piisavalt keerukas mittedeterministlikus teoorias. Oletame, et objekt läheb pärast seisundit S alati teise seisundisse, mida iseloomustavad parameetrid F ja G, millest kummalgi on n väärtust, kusjuures kummagi parameetri puhul on juhuslik, mis on selle väärtus (iga väärtuse tõenäosus on 1/n), aga F-i ja G esimene väärtus esinevad alati koos, F-i ja G teine väärtus esinevad alati koos, ja nii edasi ka kõik teised väärtused. Kui see on taandumatu indeterministlik nähtus, kus S on algse seisundi täielik kirjeldus, siis ühise põhjuse printsiip on siin rikutud.
Kas Reichenbachi printsiipi rikkuvat teooriat saab muuta seda printsiipi järgivaks, rikkumata empiirilist adekvaatsust? Siis tuleks eitada, et S on süsteemi täielik kirjeldus, postuleerides varjatud parameetreid. Kvantmehaanika puhul saab näidata, et kui mõni varjatud parameetrite teooria on ortodoksse kvantmehaanikaga empiiriliselt samaväärne, siis esinevad seal ikkagi mitteklassikalised mittelokaalsed korrelatsioonid, mis rikuvad Reichenbachi printsiipi.
Kas saaks Reichenbachi printsiipi niimoodi nõrgendada, et siinsed järelmid kaoksid ära? Siis aga kaotab argument realismi kasuks jõu, sest mingisugune "kosmiline kokkusattumus" jäetakse seletamata.
Antirealismi jaoks on siin siiski üks probleem. Teaduses otsitakse sageli ühiseid põhjusi korrelatsioonide seletamiseks. Kas antirealist peaks eitama, et otsitakse seletavaid reaalsusi nähtumuste taga? Van Fraassen eristab kaht tähendust, milles ühiste põhjuste printsiip teaduses toimib, ja leiab, et kummagi mõistmiseks pole tarvis realismi. Antirealistil on tarvis, et teadlaste eesmärk oleks lõppkokkuvõttes lihtsalt saada rohkem teadmisi vaadeldava kohta, ja nii see van Fraasseni meelest ongi. 1) Kui näiteks postuleeritakse, et rohke suitsetamine on üks vähi põhjuslik tegur, siis peaks olema korrelatsioon ka vähi ja kopsude ärritumise vahel, vähi ja vere nikotiinisisalduse vahel vms. Nende korrelatsioonide leidmine õigustab postulaati ning on ühtlasi aidanud leida mastaapsemaid korrelatsioone vaadeldavate sündmuste vahel. Ühise põhjuse printsiip ei ole sel juhul mitte kogu teaduse regulatiivne printsiip, vaid taktikaline maksiim. 2) Ühise põhjuse printsiip võib ka anda nõu teooriate ja mudelite konstrueerimisel. Üks viis luua vaadeldavate korrelatsioonide mudel on tuua välja varjatud parameetrid, millega iga vaadeldav parameeter omaette on korrelatsioonis. Kui saadud mudel on empiiriliselt adekvaatne, siis ei pea kõik mudeli aspektid vastama "reaalsuse aspektidele".
§ 6. Seletuse piirid: üks mõtteeksperiment
Van Fraassen arutab mõningaid Wilfrid Sellarsi argumente, mis on suguluses äsja vaadeldud argumentidega. Sellars purustas positivistliku teadusepildi ("tasandite pildi"), mille järgi vaadeldavaid üksikfakte seletavad vaadeldavad üldised seaduspärad ("kõik varesed on mustad"), mida omakorda seletavad teoreetilised hüpoteesid, mis räägivad ka mittevaadeldavast: need on fakti, empiirilise seaduse ja teooria tasand. Sellars juhib tähelepanu sellele, et teooriad ei seleta empiirilisi seadusi, need isegi ei järeldu teooriatest, vaid teooriad ainult näitavad, miks vaadeldavad asjad alluvad empiirilistele "seadustele", niivõrd kui nad alluvad. Empiirilistel seadustel on erandid. Vaadeldava tasandil kehtivad seadused ainult kirjutamata ceteris paribus-klauslitega. Me ei oota, et teooriad "päästaksid" igapäevased üldistused, sest me ei pea neid rangelt üldisteks. Van Fraassen leiab aga, et teooriast, mis ütleb, et asjade mikrostruktuur allub täpsetele üldistele seaduspäradele, peab järelduma, et neile seadustele alluvad ka asjad ise. Sellars aga leiab, et vaadeldava kirjeldus üksinda on olemuslikult alaväärne ja ebatäielik, mistõttu tuleb sisse tuua mittevaadeldav reaalsus nähtumuste taga. Selle toob välja järgmine mõtteeksperiment. Kujutame ette, et varajases keemias leiti, et kulla eri näidised lahustuvad kuningvees eri kiirusega, kuigi näidised ja asjaolud on kõigi vaatluste piires identsete omadustega. Kujutame ette, et keemia postuleerib nüüd, et kummalgi näidisel on erinev mikrostruktuur. Kulla lahustumise kiiruse varieeruvust seletatakse nüüd nii, et näidised on kahe kindla lahustuvuskiirusega aine segud. Sellisel juhul kasutatakse Sellarsi väitel seletamiseks seadusi, millel pole sama rolliga vaatluslikke vasteid. Seletus on võimalik ainult mittevaadeldavate muutujate kaudu, aga teadus peab püüda seletada, nii et ta peab nõudma uskumist mittevaadeldavasse mikrostruktuurisse.
Van Fraassen esitab kolm küsimust. 1) Kas mikrostruktuuri postuleerimisel pole tõesti uus järelmeid vaadeldavate nähtuste kohta? 2) Kas teaduselt tõesti nõutakse, et ta seletaks, isegi kui see ei too kaasa uusi empiirilisi ennustusi? 3) Kas mikrostruktuuri-pildi kasutamisel ei või olla siin teistsugune eesmärk?
1) Van Fraasseni meelest postuleeriti siiski ka empiirilisi seaduspärasid. Oletame, et ainete A ja B lahustumiskiirused on x ja x + y ning kuld on alati nende kahe segu. Sellest järeldub, et kulla lahustumiskiirus on alati x ja x + y vahel, ja selles vahemikus võib sellel olla mis tahes väärtus. Kumbki ei järeldu andmetest, et erinevad kulla näidised lahustusid mitmesugustel kiirustel x ja x + y vahel. Nii et Sellarsi väide ei pea paika. 2) Oletame, et lahustumiskiiruse kohta rohkem midagi ennustada ei saa. Kas teaduselt nõutakse, et ta seda lahustumiskiiruste varieerumist tingimata seletaks? See nõue võib tähendada varjatud muutujate nõuet. Sellars möönis, et tema tees on kvantfüüsikas valitseva arvamusega vastuolus. Sellars lähtus eeldusest, et varjatud muutujad on kvantmehaanikaga vastuolus, ning kitsendas faktiliselt varjatud muutujate nõude juhtumitele, kus vastuolu ei ole. Selle tõestused, et kvantmehaanikat ei saa muuta deterministlikuks teooriaks, esitavad tegelikult mittevastuolulisest palju tugevamaid nõudeid, näiteks et eri muutujatel ei tohi olla sama tõenäosusjaotust. Seega eeldatakse, et kui ennustustes erinevust pole, siis ei ole tegelikult üldse erinevust. Kui asi oleks ainult vastuolude puudumises, siis oleksid varjatud muutujad võimalikud. Van Fraassen teeb järelduse, et erinevalt realismist ei pea teadus seletust oluliseks, kui empiirilistes tulemustes midagi ei muutu. 3) Antirealist võiks Sellarsi mõtteeksperimenti tõlgendada nii. Kujutledes kulla ja teiste metallide teatud laadi mikrostruktuuri, on võib-olla võimalik jõuda teooriani, mis käib paljude vaatluslikult erinevate ainete kohta; sellel võivad olla järelmid ainete vastastikuse toime uute empiiriliste seaduspärade näol. See on ainult lootus, aga asi on selles, et teaduselt ei nõuta tegelikult mitte seletust kui niisigust, vaid kujutlusi, millest võib saada ideid uuteks vaadeldavate seaduspärade väideteks ja vanade parandamiseks.
§ 7. Deemonid ja viimne argument
Hilary Putnam on esitanud mitu argumenti realismi kaitseks. Töös "Philosophy of Logic" esitab ta hädavajalikkuse argumendid: mitteelementaarses matemaatikas on matemaatiliste entiteetide mõisted hädavajalikud, füüsikas on teoreetilised mõisted hädavajalikud. Hans Vaihingeri ja Pierre Duhemi fiktsionalismi järgi näitab see ainult, et tegu on kasulike fiktsioonidega. Putnam kritiseerib kõigepealt halbu vastuargumente fiktsionalismile, seejärel esitab oma vastuargumendid. Peamine halb vastuargument lähtub loogilise positivismi verifikatsionismist (verifikatsionistlik tähendusteooria), mille järgi väite tähenduse määrab see, millised empiirilised tulemused seda verifitseeriksid või ümber lükkaksid: nii et sama empiirilise sisuga hüpoteesidel reaalset vahet ei ole. Verifikatsionismi järgi teevad Ernest Rutherfordi aatomiteooria ja Vaihingeri teooria, et kuigi võib-olla elektrone jne ei ole, on maailm ometi selline, nagu Rutherfordi teooria oleks tõene, täpselt sama välja. Kui hoolida sellest, et teooriad on mittevaadeldava koha pealt omavahel vastuolus, siis positivistide meelest ollakse sunnitud langema skeptitsismi, ja siis pole alust kõrvale jätta ka deemonite ja nõiduse võimalikkust. Putnam peab seda argumenti verifikatsionismi kasuks ekslikuks ning esitab vastuargumendi, mis on ühtlasi vastuargument fiktsionalismile. Skeptitsismi vältimiseks soovitab ta bayesiaanlikku epistemoloogiat, siis tuleb kõrvale jätta see hüpotees, mis ütleb, et kui kahel hüpoteesil on samad empiiriliselt kontrollitavad järeldused, siis tuleb kõrvale jätta see, mis on aprioorselt vähem usutav. Usutavuse skaala tuleneb meie metodoloogilisest hoiakust; ainult see hoiak võimaldab öelda, kas deemonite hüpotees on hullumeelne; seda hoiakut me peame ratsionaalsuse üldkehtivaks kriteeriumiks. Selle vaate järgi lahknevad Rutherford ja Vaihinger või Putnam ja Duhem selles, kui suure aprioorse usutavuse nad elektronidele omistavad. Van Fraassen leiab, et päris nii ei saa olla, et kumbki pool lihtsalt deklareerib oma hoiakut ja omistab sellele üldkehtivuse ratsionaalsuse kriteeriumina. Van Fraasseni järgi erineb Vaihingeri vaade Rutherfordi omast ainult selle poolest, et Vaihinger ei anna nõusolekut olemasoluväitele; järelikult ei saa Vaihingeri vaade olla aprioorselt vähem usutav kui Rutherfordi vaade; Putnami argument töötab paremal juhul "ateistliku" antirealisti vastu, kuid mitte "agnostilise" antirealisti vastu. Putnam lõpetab oma arutluse väitega, et muid põhjendeid teooria uskumise ratsionaalsusele (teooria tõesuse tõendeid) pole tarvis. Van Fraassen ütleb, et see ei saa veenda meid teooria mitteuskumise irratsionaalsuses, sest nagu Putnam ise näitas, võivad sama empiirilise sisuga teooriad olla erineva tõeväärtusega; realist peab tegema usuhüppe, mida mõistus ja tõendid ei dikteeri.
Artiklis "What is Mathematical Truth" esitab Putnam imeargumendi (realism on ainus filosoofia, mille järgi teaduse edu pole ime), mida van Fraassen nimetab viimseks argumendiks. Ta defineerib realismi alguses Michael Dummetti eeskujul nii: realist (mingi teooria või jutu suhtes) on seisukohal, et 1) selle teooria laused on tõesed või väärad ja 2) neid teeb tõeseks ja vääraks miski väline (mitte tegelikud või võimalikud meelteandmed, vaimu ehitus, keel jne). Van Fraassen nõustub, et Dummetti kõnepruugis (töös "Realism") seisneb teaduslik realism selles, kuid peab Dummetti kõnepruuki idiosünkraatiliseks. Dummett ütleb, et mõne realismivaidluse (näiteks mineviku reaalsus ja intuitsionism matemaatikas) ei ole keskseks küsimuseks mitte teatud tüüpi entiteetide reaalsus, vaid teatud tüüpi väidete objektiivse tõeväärtuse olemasolu. (Dummett märgib kohe, et nominalism on selles mõttes realist.) Dummetti mõttes ei ole ka van Fraasseni konstruktiivne empirism antirealistlik.
Pisut tagapool sõnastab Putnam teadusliku realismi Richard Boydi eeskujul nii: "terminid küpsetes teaduslikes teooriates" tavaliselt osutavad," ning lisab: "küpses teaduses aktsepteeritud teooriad on tavaliselt ligikaudselt tõesed" ning "sama termin võib osutada samale asjale, isegi kui ta esineb eri teooiates". Putnami järgi on need vaated "osa teaduse edu ainsast teaduslikust seletusest." Teaduse ennustuste seaduspärane täitumine on seaduspära, mis vajab seletust, ja see seletus seisneb teooria adekvaatsuses oma objektidele.
Van Fraassen leiab, et teaduslik seletus peab olema hoopis darvinistlik. Imet ei ole: ellu jäävad ainult need teooriad, mis on kõige paremas kooskõlas (latched on) looduse seaduspäradega.
Mare Palgi
pisi|Mare Palgi 2009. aastal Kose kalmistul pisi|Mare Palgi mälestustahvel Kose kirikus Mare Palgi (neiuna Mare Mägi; 10. november 1973 Tallinn – 3. november 2014) oli eesti vaimulik.
Ta lõpetas aastal 1991 Tallinnas Kopli Kunstikeskkooli. Aastatel 1992–1996 õppis ta Tartu Ülikooli usuteaduskonnas, mille lõpetas bakalaureuse astmega. Aastatel 1996–1997 oli ta Usuteaduse Instituudi pastoraalseminaris; ta oli praktikal Lääne-Nigula, Noarootsi ja Nõva kogudustes (Leevi Reinaru juhendamisel). Ordineeriti 20. oktoobril 1997 õpetajaks.
Ta oli aastatel 1997–2014 Kose Püha Nikolause koguduse õpetaja ja Tuhala Kaarli koguduse hooldajaõpetaja. Lisaks oli ta aastatel 2004–2007 Ida-Harju praostkonna abipraost; samuti on ta olnud Ida-Harju praostkonna praosti kohusetäitja.
Mare Palgi suri 3. novembril 2014 ja ta maeti 8. novembril 2014 (ärasaatmisega Kose kirikust) Kose kirikuaeda.
Isiklikku
Ta oli abielus ning poja ja tütre ema. Ta konfirmeeriti aastal 1989 Muhu koguduses; tema emapoolne vanaisa oli Muhu koguduse köster.
Reede (filmistuudio)
Reede on Eesti filmitootja. Ettevõtte asutas 2007 Tuuli Roosma, et toota telesaateid.
Osvald Eglit
Ta lõpetas 1919 aastal Tartu Linna Saksa Ühishumanitaargümnaasiumi. Seejärel õppis ta aastatel 1920–1924 Tartu Ülikooli õigusteaduskonnas, mille lõpetas; aastatel 1925–1927 õppis ta veel samas veel kaubandust. Akadeemiliselt oli ta Korporatsioon Fraternitas Estica liige.
Ta oli aastatel 1921–1924 Vara algkooli juhataja ja aastatel 1926–1934 vandeadvokaat Karl Pika abi.
Ta aastatel 1930–1934 Jõgeva alevivolikogu liige ning aastatel 1934–1940 vandeadvokaat Jõgeval. Ta oli ka Kaitseliidu Tartumaa maleva Jõgeva malevkonna juhatuse liige.
Põdraoja (Viljandi maakond)
Põdraoja on oja Sakala kõrgustikul, Viljandi maakonnas Viljandi vallas Porsa, Sooviku ja Villa külas, Tarvastu jõe vasakpoolne lisajõgi.
Oja pikkus on 4,4 km, valgla 11,9 km², langus 15,5 m ja lang 3,52 m/km. Oja saab alguse 50 m kõrgusel Porsa külas ning suubub Villa ja Sooviku küla piiril 34,5 m kõrgusel vasakult poolt Tarvastu jõkke 2,8 km kaugusel selle suudmest. Oja kuulub Ida-Eesti vesikonda ja Võrtsjärve alamvesikonda.
Thbilisi loomaaed
pisi|Thbilisi loomaaed Thbilisi loomaaed on Gruusia suurim ja vanim loomaaed, mis paikneb Vere jõe orus Thbilisis, jõe Kura jõega ühinemise koha lähedal. See avati 10. veebruaril 1927.
Vere jõele on iseloomulikud perioodilised äkktulvad. 20. sajandi teisel poolel toimusid need 1960., 1963., 1972. ja 1995. aastal. 1972. aasta kõrgvesi ujutas üle Thbilisi loomaaia, oli ka inimohvreid. Loomaaed sai tugevalt kannatada ka 14. juuni 2015 üleujutuses.
Loomaaia loomad
2007. aasta detsembris sündis loomaaias emaelevandi Malika ja isaelevandi Bacho poeg.
Inglismaalt Torquayst toodi 2014. aasta juulis Thbilisi loomaaeda 20 aafrika pingviini.
Thbilisi 2015. aasta üleujutus
14. juuni 2015 põhjustas Vere jõe üleujutus soovimatuid üleelamisi ka loomaaia loomadele: kiskjad pääsesid vabadusse, uppus ligi 300 looma umbes 600-st, osa loomi ka tapeti.
Loomaaiapõgenike hulka arvati jõehobu, seitse karu, kuus lõvi, kuus tiigrit, jaaguarid, kolmteist hunti, krokodill, hüään jmt loomad. Gruusia ja Aserbaidžaani piiril püüti võrkudega kinni üleujutuse tõttu loomaaiast vabadusse pääsenud ja ligi 60 km allavoolu ujunud aafrika pingviin.
Inimese tapnud valge tiiger, keda algul peeti lõviks, lasti maha politseiniku relvast või erijõudude (SWAT team 'i) poolt. Kokku kaotas loomaaed ligi poole oma loomadest ja ilmselt suure osa puuridest.
Pavel Darie
Pavel Darie (6. november 1930 Prajila – 19. november 2015) oli Moldova luuletaja, proosakirjanik ja tõlkija.
Ta töötas ajalehe Kolhoznik Moldavii toimetajana, nädalalehe Kultura Moldavii osakonnajuhatajana ning kirjastuse Karta moldovenjaske peatoimetajana.
1954. aastal debüteeris ta lasteluule kogumikuga "Mis oli metsas?", 1959 ilmus luule- ja proosaraamat lastele "Sputnik – meie täht" ning 1962 "Nisutera lugu". Ta avaldas ka mitu luulekogu ja muinasjutu "Nisutera".
Eesti keeles on ilmunud 1963. aastal tema värssjutustus "Nisuterake" (tõlkinud Heljo Mänd) ja 1975. aastal luulekogu "Emaarmastus" (tõlkinud Leelo Tungal).
Ta on maetud Chișinău katoliku kalmistule.
Buturlinovka
Buturlinovka on linn Venemaal Voroneži oblastis, Buturlinovka rajooni keskus. Asub Osseredi jõe ääres, Voronežist 195 km kagus.
Asula rajati 1740. aastal slobodaana. Linnaõigused sai 1917. aastal.
2020. aastal oli linnas 24 007 elanikku.
Jankai vald
Jankai vald (leedu keeles Jankų seniūnija) on 2. järgu haldusüksus (vald) Leedus Kazlų Rūda omavalitsuses. Aastani 1999 oli osa Šakiai rajoonist.
Valla pindala on 169 km². 2011. aasta seisuga elas vallas 1194 inimest. Valla keskus on Jankai küla. Vallamaja asub aadressil Mokyklos g. 6. Vallavanem on Jevgenij Kušnarenko.
pisi|Vallamaja pisi|Nemirai kirik pisi|Jankai
Johannes Raudava
Johannes Raudava (kuni 1940 Johannes Rosenfeldt; 30. oktoober 1894 Tallinn – 5. aprill 1944 Tallinn) oli eesti majandusteadlane.
1914. aasta kevadel hakkas Raudava õhtuti käima Tallinna Kaubanduskooli kursustel ja 1916. aasta jaanuaris lõpetas ta Tallinna Peetri Reaalkooli kaubandusosakonna eksternina. Alates septembrist 1915 kuni sõjaväeteenistuse kutseni jaanuaris 1916 töötas ta Tallinna Vene Põllupanga osakonnas raamatupidaja abina.
Raudava osales esimeses maailmasõjas. 1917. aasta kevadel lõpetas ta Pauli sõjakooli ja siis teenis Vitebski ja Eesti polkudes kuni Eestisse opteerimiseni 1920. aastal.
Eestis tagasi, õppis ta õhtuses õppes Tartu Ülikooli õigusteaduskonna kaubandusosakonnas, kuni lõpetas ülikooli majandusteaduskonna 1928. aastal. Akadeemiliselt oli ta Korporatsioon Fraternitas Estica liige.
1924. aastal abiellus ta Timotheus Kuusiku noorema lapse Agniaga (1904–1993) ning neil oli kolm tütart: Ingeborg (s. 1927), Astrid (s. 1929) ja Kristi (s. 1942). 1939. aastal ostis Raudava Lutheri perekonna käest Poska tänaval asuva Kadrioru lossi teenijate asunduses perele maja. ,
Raudava töö Eesti Pangas algas 1. mail 1921. 1922–1928 ta oli Eesti Panga laenude osakonna ametnik, 1928–1933 konto-korrentosakonna ja välisosakonna juhataja, 1933–1940 direktor ja juhatuse liige, 1941–1943 juhataja. 1943–1944 Eesti Peapanga direktor ja Eesti Majanduskoja pangandusala juhataja. Teda määrati 1933 aastal Eesti Panga esindajaks Riigihoiukassa nõukogusse.
Tema allkiri on Eesti 1937. ja 1940. aasta 10-kroonisel pangatähtedel ja 1935. aasta 100-kroonisel pangatähel.
Ta määrati 1939. aasta Eesti Panga kodaniku õhukaitse juhiks.
Isiklikku
Raudava isa oli Kurna mõisast pärit poodnik Mart Rosenfeldt (1865–1943) ja ema oli Rae mõisast pärit Leena Rosenfeldt (Krivel) (1872–1946).
Arnold Õunapuu
Arnold Õunapuu (8. oktoober 1902 Metsla, Võhmuta vald, Järvamaa – 4. august 1942 Sosva, Sverdlovski oblast) oli Eesti sõjaväelane (leitnant) ja advokaat.
Ta lõpetas 1927. aastal Tartu Ülikooli õigusteaduskonna, Eesti Üliõpilaste Seltsi vilistlane.
Ta oli 1928–1934 vandeadvokaadi abi Tallinnas ja 1934–1940 vandeadvokaat samas.
Vangistati NKVD poolt 14. juunil 1941, mõisteti 27. juunil 1942 tribunalil surma, hukati.
Sjöfartstidningen
Svensk Sjöfartstidning on Göteborgis ilmuv rootsikeelne laevandusajakiri, mis kuulub alates 1945. aastast Rootsi Laevaomanike Liidule. Alates 2011. aastast on ajakirja nimi Sjöfartstidningen.
Ajalugu
Alates 7. juulist 1905 ilmus Svensk Sjöfartstidning kuni 1970ndateni nädalalehena, seejärel ilmusid suvekuudel paarisnumbrid. Ilmumiskordade arv vähenes käesoleval sajandil seoses uudiste kolimisega internetti ning alates 2010. aastast ilmub 11 ajakirjanumbrit aastas. Ajakiri on muutunud mahukamaks: kui 1905. aasta esimese numbri maht oli kõigest 4 lehekülge, siis 2010. aasta nr 6 oli 112 lehekülge ning 2017. aastal oli kõigi ajakirjanumbrite maht 72 lk. 1970ndail hakati välja andma iga-aastast "Laevanduse aastaraamatut", hiljem lisandus iga-aastane ingliskeelne "Meretehnika aastaraamat".
1950. aastal ilmus ajakirja päisesse legendaarne purjelaev Calmare Nyckel, mis viis esimesed rootsi asukad 1638. aastal piki Delaware'i jõge Uus-Rootsi kolooniasse praeguses USA-s. Pärast ajakirja 100. aastapäeva suvel 2005 asendati see tänapäevase kaubalaeva siluetiga.
1999. aastal ametisse asunud peatoimetaja kapten Rolf Petrén Nilsson oli kogu ajakirja ajaloos alles neljas, 2012. aastal sai peatoimetajaks ajakirjas paarkümmend aastat töötanud Soome osakonnatoimetaja Pär-Henrik Sjöström. Tänapäeval on algusaja piirkondliku tähtsusega väljaandest kujunenud üks Euroopa juhtivaid laevandusajakirju. Rootsi Laevaomanike Liidu toel on see muuhulgas tellitud kõigile Rootsi lipu all sõitvaile laevadele.
Ingliskeelne ajakiri
Seoses Rootsi lipu all sõitvate laevade arvu ja seega ka Rootsi laevanduse töötajate arvu vähenemisega otsustas toimetus koos laevaomanike liiduga laiendada oma seni Põhjamaadega piirdunud piirkonda Põhja-Euroopasse ning asutas 2001. aastal ingliskeelse ajakirja Scandinavian Shipping Gazette. Sellest ajast alates suutis ajakiri hõlmata kõiki Läänemere maid, sealhulgas Eestit. 2009. aastal sai Scandinavian Shipping Gazette uue, Svensk Sjöfarts Tidningist erineva kujunduse ning uue nime Shipgaz, kuid tõmbus majanduskriisi tõttu samal aastal tagasi oma põhiturule Põhjamaadesse.
Soodla (perekonnanimi)
Soodla on eesti perekonnanimi.
Sjöfartstidningen
Merenduskirjastus
Svensk Sjöfartstidning andis alates 1970ndatest välja iga-aastast "Illustreeritud Rootsi laevaregistrit" ning aeg-ajalt teisigi raamatuid, kuni raamatute kirjastamine eraldati käesoleval sajandil tütarettevõttesse Breakwater Publishing. Sügisel 2009 müüdi kirjastus selle töötajaile.
Soodla (perekonnanimi)
Perekonnanime Soodla võeti nimede eestistamise käigus aastatel 1935–1937 55 korral. Seda võtsid isikud, kelle varasem nimi oli näiteks Bauermann, Bernthal, Joonas, Madisson, Maksimov, Preismann, Saba, Silber, Simmermann ja Veltmann.
Abava ürgoru looduspark
Abava ürgoru looduspark (läti Abavas senleja) on looduspark Lätis Kuramaal Tukumsi piirkonna Kandava linnas ning Kandava ja Matkule valla territooriumil, Talsi piirkonnas Sabile linnas ning Abava ja Gibuli valla territooriumil, Kuldīga piirkonnas Renda ja Rumba valla territooriumil ning Ventspilsi piirkonnas Ugāle, Zlēkase ja Usma valla territooriumil.
Kaitseala loodi 1957. aastal, kaitsmaks Ida-Kuramaa kõrgustiku Abava jõe orgu ja Abava ürgorgu. Toona võeti kaitse alla Kandava ja Renda vaheline lõik. Aastal 1977 laiendati kaitstavat ala, selle pindaks kujunes 6697 hektarit. Tänapäeval on kaitseala pindala 148,58 km², nõnda on tegemist suurima looduspargiga Lätis. Vanim looduskaitsealune osa on seal aga Čuža soo, mis võeti kaitse alla juba aastal 1927 kui Läti ainuke põõsasmarana kasvukoht, lisaks asus seal veel väävlirikka veega Kuradisilma allikas. Tänapäeval moodustab sealne soo looduspargi koosseisus oleva hoiuala.
Kaitseala eesmärk on kaitsta piirkonna maastikku, ökoloogilisi ja kultuuriloolisi väärtuseid, sealhulgas Sabile ja Kandava linnasid ja Pedvāle vabaõhumuuseumi. Loodusparki jäävad ka mitmed geoloogilised kaitsealad, nende seas ka Valgale kosk, Īvande kärestik, Abava Kuradikivi, Abava Kuradikoobas, Abava juga, Māra kambri koobas. Kaitsealal asub mitmeid Läti aladel haruldasi biotoope nagu loopealsed ja lubjarikkad allikasood. Ka on kaitseala looduslike kaitstavate rohumaade pindala suurem kui ühelgi teisel Läti kaitsealal, seal asub 13% Läti looduslikest rohumaadest. Sealt on leitud 252 looduskaitsealust liiki. Kaitstavaid biotoobitüüpe on maitsealal kokku 28. pisi|Loodusparki jääb ka Kandava linn
Sealsetest metsadest võib leida laialehist kareputke, mets-kuukressi, lood-angervart. Sealsetes vanades loodusmetsades kasvab Helleri ebatähtlehik, kohati ka kolmehõlmaline batsaania. Sealsetel paljanditel kasvab suur soomukas. Sealsed nõrglubja-allikad on ainsaks paigaks Lätis, kus kasvab looduslikult põõsasmaran, nende juures elavad ka teelehe-mosaiikliblikas, vasakkeermene pisitigu, suur-rabakiil, vareskaera-aasasilmik ja sõõrsilmik. Abava jões elab paks jõekarp, seal kasvab ka süstlehine konnarohi. Teised olulisemad haruldused on karvane maarjalepp, kaunis kuldking, soohiilakas, palu-karukell ja roheline hiidkupar.
Sealsest faunast on haruldasim linnuliik merikotkas, kes kaitsealal üksikutes kohtades vahel pesitseb. Looduspark on üks vähestest paikadest Lätis, kus esinevad kõik sealsed nahkhiireliigid. Sealne kaitseala on üks nahkhiirte poolest rikkamaid Läti kaitsealasid, jäädes alla üksnes Gauja rahvuspargile; neist levinuim on põhja-nahkhiir. Kaitsealal elab kohati ka eremiitpõrnikas.
Čuža soo
pisi|Čuža soo
Looduspark osa moodustab Kandava vallas asuv 96 hektari suurune Čuža soo ('maranasoo') hoiuala, mis võeti kaitse alla juba aastal 1927 kui Läti ainuke põõsasmarana kasvukoht, lisaks asus seal veel väävlirikka veega Kuradisilma allikas. Aastal 1957 oli sealse kaitseala pindala 70 hektarit. Aastal 1977 moodustati sinna 131,2 ha suurune botaaniline kaitseala. Tänapäevastes piirides on sealne hoiuala aastast 1999.
Soo põhjaosa asub Daugava lademe dolomiidil ja merglil, mis paiknevad 10 meetri sügavusel. Lõunapoolne osa asub Katlesi, Stipini, Ogre ja Amula kihistute liivakivil. Hoiualast katavad 62,1 hektarit metsad.
Sealsed väärtuslikud biotoobid on lubjarikkal mullal asuvad kuivad niidud, pärna-vahtra kooslustega nõlvade, rusukallete ja jäärakute metsad, mineraalainerikkad allikad ja allikasood ning aluselised ja nõrgalt happelised liigirikkad madalsood. Hoiualal elavad vasakkeermene pisitigu, suur-kuldtiib, teelehe-mosaiikliblikas ja rulltigu. Soos elab 1326 liiki päevaliblikaid, mis moodustab 53,5% kõigist Lätis leitud päevaliblikaliikidest. Väärtuslikemaks koosluseks loetakse seal aga põõsasmarana-loopealset. Kokku on hoiualal 25 biotoopi.
Lisaks põõsasmaranale kasvavad seal veel harilik rass, püramiid-akakapsas, pruun sepsikas, raudtarn, pääsusilm, Pallase kuslapuu, harilik käoraamat, tömbijuurene koeratubakas, hall käpp, aas-hundihammas, harilik võipätakas, siberi võhumõõk ja harilik porss. Sammaldest kasvavad seal laialehine pungsammal, ümaralehine peensammal, rabamüülia, harilik viherik, harilik meelik, harilik tiivik, harjastiivik, soovildik, harilik laanik, suur tömptipp, koldjas ebatömptipp, kahkjas peekersammal, kahehambuline kammtupik, erilehine kammtupik, väike raunik, sarnas-lehiksammal, harilik palusammal, niidukäharik, kivi-lõhiksammal, mets-lehiksammal, suur lehiksammal, harilik sanioonia, harilik punaharjak, harilik hellik, täht-kuldsammal, preissia, kähar pellia, kaunis skorpionsammal, kahetipuline niitsammal, suur niitsammal, harilik lumilehik, kivihärmik, hall rahnik, harilik korbik, korbasõõrik, läikulmik, roomav sõõrsammal, harilik paelsammal, harilik lõhistanukas, madal keerdsammal, habras keerdsammal, lood-keerdsamma, sõnajalg-nöörsammal, lood-jõhvsammal, kollakas barbula, punakas barbula, harilik teravtipp, erilehine kammtupik, lainjas kaksikhammas, Mülleri kottsammal, raba-kaksikhammas, püstlehine kaksikhambake, pisisuu-krässik, kitsalehine turbasammal, kännukatik, metsakäharik, pudelpõisik, lillakas turbasammal, pruun turbasammal, metsehmik, longus pirnik, väike sõrmiksammal, kähar sulgsammal ja harilik lõhistanukas.