cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
André Silva
Koondisekarjäär
Lisaks on ta Portugali koondises esindanud 2018. aasta maailmameistrivõistlustel ja 2021. aasta Euroopa meistrivõistlustel.
Pepeljajev
Sugupuu
Mihhail Pepeljejev (suri pärast 1858), riiginõunik
Sindi kirik
Sindi kirik on luteri kirik Pärnu maakonnas Sindis aadressil Paide maantee 7. Kirikut kasutab Sindi kogudus.
Varem kasutas see kogudus hoonet aadressil Kooli 9.
Tartu Kommunist
Tartu Kommunist : Eestimaa Kommunistliku Partei (bolševikkude) Tartu Komitee häälekandja, oli aastatel 1940–1941 Tartus ilmunud ajaleht.
Tartu Kommunist asendas ajalehte Postimees pärast tolle sulgemist okupatsioonivõimude poolt. Viimane Postimees ilmus 27. septembril 1940 ja esimene Tartu Kommunist 28. septembril 1940. Ajalehe vastutav toimetaja oli Max Laosson.
Viimane Tartu Kommunist ilmus 24. juulil 1941. Ajalehte jõudis ilmuda 162 numbrit. Ilmumissagedus oli 6 korda nädalas. Üksnumbri hind oli 7 senti, hiljem 10 kopikat. Kirjastaja oli Ajalehtede Kirjastus ehk endine Postimehe kirjastus.
Postimees taastati juulis 1941 ja ajaleht ilmus ka pärast uut nõukogude okupatsiooni 1944. aastal, kuni 1948. aastani, mil ta sai nime Edasi. Pärast II maailmasõda tegutses nime Tartu Kommunist all trükikäitis, algselt Postimehe toimetuse kõrvalmajas aadressil Ülikooli 21/23, seejärel 1950. aastatel Kastani tn 38.
Viikingilaev
Viikingilaev oli viikingite meresõiduk. Seda kasutati viikingiajal. Hiljem on tehtud viikingilaevadest koopiaid.
Jeeriko Pasun
Jeeriko Pasun / Luft, Schuft ja Ko oli huumoriajaleht, mis ilmus 1934. aastal Narvas.
Viikingilaev
Tüüpe
Nydami paat, Hjortspringi paat, Færing, Knarr, Pikklaev, Karve.
Jeeriko Pasun
Seda andis välja Narva Kirjastusühisus. Toimetajad olid Juhannes Killip ja Randolph A. Hearst.
Ilmus vaid üks number.
Saku paekivipaljand
Saku paekivipaljand on kaitsealune paljand Harju maakonnas Saku vallas Saku alevikus aadressil Pähklimäe 2. Paljand võeti kaitse alla 2006.
Tegemist on endise kivimurruga. Murru seinas paljandub 100 meetri ulatuses paas, mille jalamil on rusukalle. Kuna paljandit on kasutatud aiakujunduselemendina, pole see kinni kasvanud. Paeseina kõrgus on 3 meetrit, selle all on meetri jagu seina mattunud rusukalde alla. Põhjapoolsem osa paljandist on võsastunud ja kinni kasvamas. Aastal 1960 oli paljandi kõrgus 3.84 meetrit. Ülemised 1.24 meetrit koosnes õhukesekihilisest mergellubjakivist. Järgnes 43 cm lubjasegust liivakivi. Selle all oli 33 cm lubjakivi lubiliivakivi läätsedega ja mergli vahekihtidega. Seejärel oli paljandis 6 cm savi, selle all aga 38 cm kvartsiteradega lubjakivi. Seejärel oli murrus 34 cm peenekihilise lubiliivakiht, kõige all paljandus aga 1,05 meetri ultuses lubjakivi, mis oli alumises osas dolomiidistunud.
Gustav Võntso
Gustav Võntso (9. juuni 1880 Tallinn – 16. juuni 1970 Tallinn) oli Eesti sporditegelane.
Ta lõpetas Tallinnas Leysti rahvakooli.
Aastal 1913 korraldas ta koos Artur Kukega Paldiski–Tallinna maratonijooksu.
Türannosaurus
pisi|Türannosauruse skelett|alt=Aaaaaaaaa Türannosaurus (Tyrannosaurus) on hiliskriidi ajastul elanud dinosauruste perekond türannosauruslaste sugukonnast. Selle ainuke üldtunnustatud liik on Tyrannosaurus rex.
Türannosaurused elasid umbes 70 miljonit aastat tagasi. Üle 12 meetri pikkuse ning kolme inimese kõrgusena oli see üks suurimaid ja olendeid, kes kunagi maamunal elanud. Türannosauruse esijäsemed olid liiga väikesed, et nendega saaki püüda. Tema pea ja hambad olid aga nii tugevad, et ta saagi püüdmisel esijalgade abi ei vajanudki.
Seto Kongress
Seto Kongress (eesti kirjakeeles Setu Kongress) on setude üritus, kus setud arutavad Setumaaga seotud kultuurilisi, majanduslikke ja poliitilisi küsimusi ning valivad oma esinduskogu – Vanemate Kogu.
Antoni Tàpies
pisi|Antoni Tàpies 1945. aastal Barcelonas Antoni Tàpies i Puig, Tàpiesi I markii (13. detsember 1923 – 6. veebruar 2012) oli Hispaania maalikunstnik, skulptor ja kunstiteoreetik. Katalaanist virtuoos oli pärast II maailmasõda tekkinud informalismi kunstisuuna üks olulisimaid esindajaid ning teda peetakse üheks märkimisväärsemaks isikuks 20. sajandi Hispaania kunstis.
Kunstniku teoseid hinnatakse kõrgelt nii tema kodumaal kui ka rahvusvaheliselt. Kõige laiahaardelisem osa Antoni Tàpiesi teostest on eksponeeritud temanimelises muuseumis ja kultuurikeskuses (katalaani keeles: Fundació Antoni Tàpies) kunstniku kodulinnas Barcelonas. Muuseas on tema teostega võimalik tutvuda ka New Yorgi moodsa kunsti muuseumis, Londonis asuva kaasaegse kunsti galeriis Tate Modern ja Reina Sofia muuseumis Madridis.
Lapsepõlv ja noorus
pisi|Barcelona Ülikool, kus Tàpies 1944. aastal juurat õppima asus Tàpies sündis 1923. aasta 13. detsembril Barcelonas. Tema lapsepõlve kujundasid suuresti isa Josep Tàpies Mestrese avaliku elu tegelastest sõbrad, kellest paljud olid piirkonna poliitikud, ning ema Maria Puig Guerra Kataloonia iseseisvusmeelsus. Lugedes keskkoolis ajakirja D’ací i d’allà jõulunumbrit, puutus noormees esimest korda kokku modernse kunstiga ning tutvus seekaudu Picasso, Légeri, Miró jpt tegijate elu ja tööga.
Kunstnik hakkas ilma eraõpetajate ja muu väljaõppeta ise maalima ning kunsti looma ajal, mil Hispaaniat laastas kodusõda. Vabariigi kukkumine ja diktaator Franco võimuletulek jätsid Tàpiesi edasisse ellu, eeskätt loomingusse, tugeva jälje.
17-aastaselt tabas tuberkuloosi põdenud Antoni Tàpiesi südamerabandus, mistõttu veetis ta kaks järgmist aastat mägedes sanatooriumis. Tervenemisperioodil luges ta hunnikute viisi kunstiraamatuid, toites seeläbi enne teismeiga alanud huvi kunsti vastu. Kehv tervis ja pidev vajadus ravile naasta vedas kunstnikku alt tema niigi lünklikuks jäänud keskhariduses. Samas arendas noor end teisiti – maalis, püüdis matkida Van Goghi ja Picasso stiili, uuris filosoofia ajalugu, luges Nietzsche, Spengleri ja Ibseni teoseid ning avastas kire romantilise muusika, eriti Wagneri ja Brahmsi heliloomingu vastu.
Alates 1945. aastast hakkas Tàpies üha aktiivsemalt kunstiga tegelema, maalides hulganisti portreesid ning eksperimenteerides materjalide ja stiilidega. Juuraõpingute katkestamine ning pärast seda alguse saanud agar loometöö kulmineerus kunstniku esimese isikliku ateljeega Barcelonas 1946. aastal.
Elu kunstnikuna
Tàpiesi kunstnikukarjäär sai hoo sisse suuresti tänu uutele tutvustele, mis tekkisid pärast Barcelona Ülikoolist lahkumist ja oma stuudio asutamist. Mehe suhtlusringkonda kuulus palju ajakirjanikke ja kunstihuvilisi, kes innustasid Tàpiesi oma loomingut laiemale publikule tutvustama. Juba 1947. aastal avaldas Sebastià Gasch, kunstniku hea tuttav, ajakirjas Destino artikli "Unos dibujos de Tàpies" (“Mõned Tàpiesi joonistused”) – nõnda jõudis mehe loome esimest korda avalikkuse ette. vasakul|pisi|Antoni Tàpiesi loodud ja 1983. aastal avatud Picasso monument Barcelonas 1948. aastal tegi kunstnik oma näitusedebüüdi Barcelonas asuva Galeries Laietanes ruumides ning kaasasutas kunstiajakirja Dau al Set. Samal ajaperioodil hakkas ta huvituma ka sürrealismist, psühhoanalüüsist ja kaasaegsest teadusest ning püüdis neid teemasid ka oma loomingusse põimida.
II maailmasõja kümnendi viimasel aastal jõudis Antoni Tàpiesi loome ka kodulinnast välja – Madridi, kus tema teosed köitsid paljusid Prantsuse kunstnikke. Uue aastakümne algul töötaski hispaanlane pikemat aega Pariisis, aga reisis ka Belgias ja Hollandis, kus talle jäi külge marksistlik mõttelaad, mille tulemusel, olles mures Hispaania poliitilise olukorra üle, sündis tema sulest arvukalt sotsiaalsetest teemadest inspireeritud maale. pisi|Tàpies maalistuudios 2003. aastal 1952. aastal jõudsid Tàpies maalid 26. Veneetsia biennaalile, miskaudu sai talle taas osaks suur tähelepanu, ning tema teoseid nõuti näitusele nii Barcelonasse, Pittsburghi, Chicagosse ja New Yorgi hinnatud Martha Jacksoni galeriisse. Tàpies armus USA abstraktsesse ekspressionismi ning märkas selle sarnasust oma (just varasema) loominguga. Reis Ameerika Ühendriikidesse ning sealse kunstimaailma tundmaõppimine pani kunstnikku jälle uurima ebatavalisi materjale, millest kunsti luua.
1950. aastad olid Tàpiesi jaoks üliedukad ning kümnendi jooksul tema maine aina kasvas – kunstnik saavutas oma eripäraste teostega, mis kannavad kohati raskeid ühiskondlikke teemasid, tunnustuse pea kõikjal maailmas. Tema teoseid eksponeeriti lisaks Hispaaniale veel Prantsusmaal, Rootsis, Itaalias, Šveitsis, Suurbritannias, Saksamaal, Jaapanis ja Ameerika Ühendriikides. XXIX Veneetsia biennaalil pärjati Tàpies omanäoliste maali ja skulptuuri vahepealsete teoste eest UNESCO-auhinna laureaadiks. Tàpies kohtus sel perioodil mainekate kunstiinimestega (kunstnikud, kriitikud, luuletajad), näiteks Michel Tapié, Édouard Jaguer, Jacques Dupin, Emilio Scanavino, kellega kunstnik ideid vahetas ja kellest inspiratsiooni ammutas, osaga neist tekkis Tàpiesil tugev sõprussuhe, mis kestis elu lõpuni.
1959. aastal kirjutas kunstniku sõber Michel Tapié Antoni Tàpiesi loomest süvauuringu “Tàpies”, mille Juan Eduardo Cirlot ka aasta hiljem avaldas. Ajakiri Papeles de Son Armadans pühendas samal aastal terve väljaande Tàpiesi elule ja tööle. Tàpiesi teosed olid väljapanekul nii isiku- kui ka koostöönäitustel üle kogu maailma. pisi|Tàpies koos oma abikaasaga kunstnik [[Joan Miró isikunäitusel]] Ehkki Tàpiesi teosed olid niigi sotsiaalse ja poliitilise tagamaaga, oli ta 1960. aastatel lisaks kunstimaailmale aktiivne ka sotsiaalse ja poliitilise korra vastu võitlejana. Innukas tegutsemine hoopis teistsugusel pärusmaal päädis kunstniku jaoks 1966. aastal arreteerimisega, kui osales üliõpilaste ja intellektuaalide korraldatud salajasel kokkusaamisel Capuchini kloostris Barcelonas. Kohtumise eesmärk oli luua sõjajärgses Hispaanias esimene omanäoline demokraatlik diktaator Franco-vastane ülikoolide liit. Pärast kokkupuudet politsei ning kohtuga alustas Tàpies oma memuaaride kirjutamist ning muutus üha aktiivsemaks arvamuseavaldajaks ajakirjades, arutledes kaasaegse kunsti suhte üle ühiskonnas või väitles kunsti olulisuse üle Kataloonias, aga ka Hispaanias üleüldiselt.
vasakul|pisi|Fundacio Antoni Tàpies ehk Antoni Tàpiesi Sihtasutus Barcelonas 1970. aastatel jätkas Tàpies oma poliitiliste seisukohtade eest seismist ning osales salastatud miitingul Franco diktaatorluse vastu Monserrati kloostris, samuti ilmus kirjanduses rohkesti tema esseesid ja arvamuslugusid. Kunstnik protesteeris sel ajalõigul tugevalt ka surmanuhtluse kaotamise üle Hispaanias ning soovis amnestiat poliitilistele vangidele. Kunstimaailmas tegutses ta intensiivsemalt skulptuuride, kollaažide ja assamblaažide loomisega. 1972. aastal pärjati Tàpies muusuguste auhindade seas ka prestiižse Rubensi auhinnaga. Kümnendi lõpul avaldas kunstnik autobiograafilise romaani "Memòria personal" ("Isiklikud mälestused"), mis pälvis Ciutat de Barcelona ja Pablo Antonio Olavide auhinna. Järgneva aastakümne esiaastail hakkas kunstnik looma esmaseid jooniseid Pablo Picasso skulptuurist, millest sai Tàpiesi üks monumentaalsemaid ja olulisemaid teoseid, mis jõudis avalikkuse ette 1983. aastal. Hoolimata suurest rahvusvahelisest edust ja tosinatest näitustest igas maailma nurgas, jõudis Tàpies 1980. aastatel aina enam kodu poole tagasi. Ta disainis Sant Boi de Llobregat linnale sillutise Plaça de Catalunyale (Kataloonia plats) ning alustas oma initsiatiivil Fundació Antoni Tàpiesi ehk Antoni Tàpiesi sihtasutuse asutamist.
Seejuures iseloomustas ajajärku jällegi kunstniku poliitiline tegevus: ta lõi Maailma Apartheidivastaste Kunstnike Liidule (World Committee of Artists against Apartheid) rassilise diskriminatsiooni vastaseid postreid ning aitas korraldada Federació Sindical d’Artistes Plàstics de Catalunyas kampaaniat ehk Kataloonia Kujutavate Kunstnike Liidu hoogtegevuses kunstnike õiguse eest teha ise oma loome üle otsuseid. 1990. aastail keskendus Tàpies eelkõige keraamilistele skulptuuridele, millest "Núvol i cadira" ("Pilv ja tool") osutub üheks monumentaalsemaks. Ta maalis ka Kataloonia paleele seinamaali "Les quatre cròniques" ("Neli kroonikat"), mille eest teda samuti tunnustati. Tàpiesi elust ja tööst tegi Gregory Rood BBC-le dokumentaalfilmi ning Reina Sofia muuseumis Madridis avati tema loomingust mahukas näitus, kuid tema teoseid saab nautida pea igal kontinendil, mistõttu iseloomustab sel kümnendil kunstniku elu sage reisimine eri mitmes riigis toimunud näituste vahet. Tàpies sai suure tunnustuse osaliseks, kui teda pärjati kunstniku ühe suurima eeskuju UNESCO Picasso medaliga.
2000. aastatel maalis kunstnik hoolimata kõrgest vanusest viljakalt edasi ning tema tolleaegsed teosed jõudsid kiiresti ka näitustele. Seejuures sõitis ta avama tohutul hulgal põhjalikke isikunäitusi, millest suur osa leidis aset mehe kodumaal. Seejuures külastas ta kunstikõrgkoole ning andis intervjuu Kataloonia televisioonis näidatud dokumentaalfilmi jaoks. Samuti ilmus uue aastatuhande esimestel aastakümnel kunstnikust ka kirjateoseid: Xavier Antichi sulest "Antoni Tàpies. En blanc i negre (1955–2003)" ("Antoni Tàpies. Mustvalgelt (1955–2003)") ning koostöös Indiana ülikooli kirjastusega anti esmakordselt välja ingliskeelne versioon Tàpiesi memuaaridest, mis olid algselt ilmunud katalaani keeles 1977. aastal. Ka elu viimastel aastatel maalis ta edasi ning tema päramised teosed olid välja pandud nii Toni Tàpiesi galeriis Barcelonas, Lelongi galeriis Pariisis kui ka tema enda asutatud Antoni Tàpiesi Sihtasutuses. Tema kirjatööd kunstist, poliitikast ja ühiskonnast koguti teoseks "Antoni Tàpies Memòria personal. Fragment per a una autobiografia (Obra escrita completa. Volum I)" ("Antoni Tàpies. Memuaarid. Katkendeid autobiograafiaks (Kogutud teosed. Köide 1)"). Kaks aastat enne kunstniku surma andis Hispaania kuningas Juan Carlos I talle markiitiitli.
Stiil
vasakul|pisi|Tàpiesi 1990. aastal valminud seinamaal "Neli kroonikat" pisi|Tàpiesi maal "7. november" Tàpiesi looming rabab materjalide mitmekesisusega: liiv, tekstiilid ja marmoritolm muutsid teosed kontrastseks ja silmapaistvaks. Värvide osas jäi kunstnik maalähedaseks, kasutades enamjaolt pruune, halle, musti ja ookerkollakollaseid toone. Mitmesugused lõuendini kriimustatud hieroglüüfe meenutavad märgid, matemaatilised valemid ja tekstid, ent ka ühtselt mõistetavad sümbolid nagu ristid või lindude siluetid annavad Tàpiesi rahulikele ja kahemõõtmelistele maalitaustadele nii sala- kui ka eripära.
Kunstniku esmased teosed on tugevalt inspireeritud sürrealismist ja dadasismist. Tema selle aja loomingut iseloomustavad lapselikud kritseldused maalitud taustal ning annavad tugevalt tunda Joan Miró ja Paul Klee abstraktse ekspressionismi mõjutustest. Tàpiesi varasemad teosed, näiteks "Gran pintura" (1958) ehk "Suur maal", koos suuresti kollaažidest õhukestel papitükkidel.
Mida rohkem kunstnik tuntust kogus, seda enam liikus tema looming informalismi suunas, olles üks esimesi, kes maalidele mittetraditsioonilistest esemetest motiive loob. Ehkki tema loominguga võib paralleele tõmmata arte povera ehk vaese kunsti suuna levikuga Euroopas ning abstraktse ekspressionismiga Ameerika Ühendriikides, tõestab Antoni Tàpiesi korduvalt, et tema teosed on omanäolised ja uuenduslikud. Kunstniku käekiri, mida kutsutakse ka nimega pintura matèrica ehk maal materjalidest, on huvitav ka sellepoolest, et iga sõna ja sümboli kõrvutiolek või üleüldine paiknevus on kunstniku jaoks tähtsa kaaluga ja täielikult läbi mõeldud, ent ta keeldus seda selgitamast, toonitades, et igal kunstivaatlejal on tarvis sellest ise järeldusi teha ja peidetud sõnumitele oma tähendus leida.
Kunstniku teosed väljendasid suuresti universaalseid tõdesid ja motiive, kuid suur hulk loomest paljastas tema isikliku dialoogi oma identiteedi ja Kataloonia-vaimsuse vahel, viies nõnda kokku kaasaegse kunsti ja ajaloo. 1970. aastate teosed on eriliselt läbi immutatud poliitiliselt mässuliste teemadega ning kirjeldavad Tàpiesi vastumeelsust Franco režiimile. Üks hea näide seesugustest veendumustest on "l' esperit català" (1971) ehk "Kataloonia hing", maal kujutab oma kollase tausta ja veripunaste triipudega Kataloonia iseseisvuslippu, millele on omakorda kirjutatud grafiti-stiilis poliitilisi lühitekste: esile torkavad sõnad “kultuur”, “demokraatia” ja “vabadus”.
Mitmetähenduslikkuse armastajana oli Tàpiesi eesmärk dešifreerida loodust ja paljastada igapäevaesemete ilu. Olles inspireeritud idamaisest filosoofiast, keskendus ta oma hilisemates teostes inimeksistentsi tähendusse ning indiviidi ja looduse vahelisse suhtesse. Vanaduspõlves kirjeldas kunstnik oma teostes aja ja looduse möödasõitu ning ning kujutas ebatäielikke kehaosi, tuletades vaatajaile meelde inimkeha haprust.
Isiklikku
pisi|Antoni Tàpies Barcelonas 2002. aastal Antoni Tàpies abiellus 1954. aastal Teresa Barba Fabregasiga. Nende kooselust sündis 1956. aastal Antoni Tàpies Barba, kellest sai arst ja luuletaja. 1958. aastal sündis tütar Clara Tàpies Barba ning 1960. aastal poeg Miquel Tàpies Barba, kellest sai pärast isa surma Antoni Tàpiesi Sihtasutuse direktor. Antoni Tàpies suri 6. veebruaril 2012 Barcelonas.
Burtnieki
Burtnieki on küla (vidējciems) Lätis Valmiera piirkonnas, Burtnieki valla halduskeskus. Asub Burtnieki järve lõunakaldal, merepinnast 47 meetri kõrgusel.
Burtniekis on keskkool, kultuurimaja ja raamatukogu. Seal on Burtnieki bussipeatus.
Külas kasvavad Burtnieki paberikask (ümbermõõt 2,96  ja kõrgus 20,7 meetrit), Burtnieki paju (ümbermõõt 4,1 ning kõrgus 24,6 meetrit), pähklipuu ümbermõõduga 2,9 meetrit, pensilvaania saar ümbermõõduga 2,08 meetrit, mänd ümbermõõduga 3,89 meetrit, Dārznieka maja tamm ümbermõõduga 4,2 meetrit, Pikk vaher kõrgusega 29 meetrit ja Burtnieki vaher (ümbermõõt 3,69 ning kõrgus 21,1 meetrit) on looduskaitse all.
Ajalugu
Burtnieki piirkond oli XIII sajandil osa Tālavast, mida valitses Rameke. Aastal 1284 ehitas Mõõgavendade ordu sinna kivilinnuse, millest kasvas hiljem välja Astijärve mõis.
Asulas oli Astijärve mõisa (Burtneek) süda. Aastail 2009-2021 kuulus küla Burtnieki piirkonda, olles selle halduskeskuseks.
Asti ordulinnuse varemed ja Astijärve mõisa hoonetekompleks (sealjuures park, piirdemüür, väravad, tall, aidad ja sild) on muinsusmälestistena riikliku kaitse all.
Kyros Babülonis
"Kyros Babülonis" (originaalis "Ciro in Babilonia, ossia La caduta di Baldassare" – "Kyros Babü­lo­nis ehk Baldassare langemine") on Gioachino Rossini ooper (dramma con cori) kahes vaatuses Francesco Aventi libretole, mis osaliselt põhineb Vana Testamendi Taanieli raamatule. Esmaettekanne toimus suure tõenäosusega paastuajal 14. märtsil 1812 Ferrara Teatro Comunales ja oli oratooriumi vormis. Rossini esimene tõsine ooper.
Ajalugu
Noor Rossini sai ülesande Ferrara teatrilt, ilmselt tänu laulja Maria Marcolini toetusele, kes oli juba laulnud peaosa Rossini ooperis "L'equivoco stravagante". Teatro Comunale orkestris oli Rossini juba mänginud klavessiini Ferdinando Orlandi ooperi "Il podestà di Chioggia" etendustel ning komponeerinud sellele ka ühe aaria. Teatri direktor krahv Francesco Aventi kirjutas ooperile "Kyros Babülonis"  isiklikult libreto pärast seda, kui algselt kavandatud libreto Rossinile ei sobinud. Rossinil kulus komponeerimiseks vaid kaks kuud. Kuna etendus pidi toimuma paastuajal, mil teatrid olid tavaliselt suletud ja ooperietendused keelatud, esitati teos oratooriumina. Piibli teemalistele ooperitele tehti erand. "Ciro in Babilonia" on üks kahest Rossini paastuaja ooperist, teine oli "Mosè in Egitto". Rossini kasutas avamänguks  "L'inganno felice" avamängu. II vaatuse hüvastijätustseen on "Demetrio e Polibiost". 1815. aastal kasutas Rossini selle ooperi muusikat "Elisabetta regina d'Inghilterra" II vaatuse vanglastseenis. Ka Amaltea aaria „La pace mia smarrita" ooperis "Mosè in Egitto" on "Ciro" päritolu.
Kaasajal on esitatud mõni kord kontsertetendusena ja aeg-ajalt ka festivalidel. Esimene kaasaegne ettekandmine toimus 1988. aastal, kui oli ettekandmisel Savonas (1988), siis Wildbadi festivalil (2004), kontsertetendusena Pariisis (2008), Camrooni muusika- ja kunstikeskuses (2012) ning Pesaros Rossini festivalil (2012, 2016).
Stopiņi vald
Stopiņi vald (läti keeles Stopiņu pagasts) on vald Lätis Ropaži piirkonnas.
Kyros Babülonis
Ajalugu
Ooper on helisalvestatud 1988, 2004, 2008.
Stopiņi vald
Piirkond piirneb Riia linnaga läänes, Ropaži piirkonna Garkalne vallaga põhjas, Ropaži vallaga idas ja Salaspilsi piirkonnaga lõunas.
Valla keskus on Ulbroka.
Kyros Babülonis
Süžee
Tegevus toimub 539 e.m.a Babülonis. Pärsia kuningas Kyros II (Ciro, Cyros) on saanud lahingus Babüloni kuningalt Baldassarelt lüüa. Viimane püüab läheneda Cyrose vangis­tatud naisele Amirale, kuid viimane tõrjub ta eemale. Isegi siis, kui Cyros pannakse pärast ebaõnnestunud abikaasa vabastamise katset vangi. Baldassare otsustab siiski Ami­raga vastu tema tahtmist abielluda. Ta annab korralduse pulmapeo ettevalmistamiseks. Ootamatult puh­keb torm, mis takistab pidustuste läbiviimist. Prohvet Daniello tõlgendab seda kui jumalikku märki, kuid Baldassare ignoreerib tema ettekuulutusi. Ta saab hoopis oma maagilt soo­vituse, et Cyros ja Amira tuleb ohverdada. Sel ajal kui nad tapalavale juhitakse, tuleb teade Baldassare vägede täielikust kaotusest. Ciro (Cyros) saab vabaks ning vahetab Baldassare troonil välja.
Stopiņi vald
Valda läbivad Riia–Daugavpilsi elektriraudtee ja Riia–Ērgļi raudtee.
Ajalugu
1887. aastal moodustati praeguse valla aladel Dreiliņi, Ulbroka ja Stopiņi vald. 1900. aastal liideti kaks viimast ühiseks vallaks, mis hakkas kandma nime Ulbroka-Stopiņi vald. Dreiliņi valda kuulunud maadest liideti osa Riia linnaga 1924. aastal ja osa 1934. aastal. 1935. aastal oli Stopiņi valla pindala 8000 hektarit ja seal oli 1237 elanikku.
1945. aastal moodustati Stopiņi valla aladele Stopiņi ja Ulbroka külanõukogu, vald ise aga likvideeriti 1949. aastal. 1951. aastal liideti Stopiņi külanõukoguga likvideeritav Ulbroka külanõukogu, 1963. aastal aga Dreiliņi külanõukogu maad. 1974. aastal liideti külanõukoguga Salaspilsi külanõukogu Rumbula küla maad, osa maid arvati aga Salaspilsi külanõukogu koosseisu. 1975. aastal liideti Riiaga Jugla paberivabriku ümbruskond, Jugla karusloomakasvatus, Brekši, Franki, Pļavnieki ja osa Dreiliņi külast. 1990. aastal moodustati külanõukogust vald, mis kuulus Riia rajooni.
2005. aastal moodustati vallaga samades piirides Stopiņi piirkond (1. järgu haldusüksus). 2021. aastal liideti Stopiņi piirkond Ropaži piirkonnaga.
Suuremad asulad on veel Saurieši, Upeslejas ja Dreiliņi. Valla elanikest olid 2010. aasta andmetel 55% lätlased, 33% venelased ja 5% valgevenelased.
Mälestised
Muinsusmälestistest on kohaliku kaitse all Ulbroka kalmistu kabel. Regionaalse kaitse all on üle Mazā Jugla jõe viiv raudteesild.
Loodus
Valla idaosa asub Kesk-Läti madalikul, lääneosa Rannikumadalikul. Kõrgused ulatuvad 4,6–16 meetrini. 54% vallast katab mets.
Suuremad jõed on Mazā Jugla ja Piķurga. Valda jääb Ulbroka järv, mille pindala on 12 hektarit. Saurieši külas asub kipsimaardla, kus on kipsi kaevandatud 1913. aastast.
Looduskaitse all on Lielrutki hiidtamm, Avotiņi tee mänd, Saulieši tamm, Saurieši Atzari tamm, Tuberkuloosihaigla pärnad, Tuberkuloosihaigla esimene mänd, Laube hiidtamm, Lejaskulpji mänd ja Grīva tamm. Lisaks kasvab vallas veel kuusteist nimeta looduskaitsealust põlispuud.
Rahvastik
Vallas on järgmised külad.
Ülejäänud valla elanikud elasid külade koosseisu mitte kuuluvates taludes.
Uuskeel
Uuskeel (inglise keeles Newspeak) on tehiskeel George Orwelli teoses "1984", kus seda kasutatakse väljamõeldud totalitaarse Oceania riigikeelena. Uuskeele eesmärk on muuta riigis räägitav keel alluvaks valitsevale ideoloogiale – Inglise sotsialismile (Ingsoc). Uuskeel on kontrollitud keel, mille ülesandeks on piiratud sõnavara ja grammatikaga kontrollida mõtte- ja väljendusvabadust, seejuures välistada mõisted nagu vaba tahe, isikusamasus ja eneseväljendus, mida peetakse Suure Venna ja Partei režiimile ohtlikuks.
Raamatus nimetatakse inglise keelt "vanakeeleks" (inglise keeles Oldspeak).
Uuskeel erineb vanakeelest mitmete sõnade puudumise poolest. Kui uuskeeles tahetakse sõna tähendus vastupidiseks muuta, siis pannakse sõnade algusse eesliide "eba-" (un). Näiteks kasutatakse uuskeeles sõna "halb" asemel sõna "ebahea" (ungood).
Barbora Krejčíková
Barbora Krejčíková (sündinud 18. detsember 1995 Brnos) on Tšehhi profitennisist. Tema parim koht WTA edetabelis on üksikmängus 3. ja paarismängus 1.
Paarismängus tuli ta koos Kateřina Siniakovága 2020. aasta suveolümpiamängudel olümpiavõitjaks.
Svetlana Fedossejeva
Svetlana Aleksandrovna Fedossejeva (vene keeles Светлана Александровна Федосеева; 6. august 1936 Vladivostok – 30. juuli 2017 ) oli Sahha arheoloog, Jakuutia ja Kirde-Aasia esiaja uurija, Sahha teaduste akadeemia auliige.
Ta oli aastatel 2004–2017 Sahha TA arktilise arheoloogia ja inimese paleoökoloogia teaduskeskuse direktor. Teadlasena olid tema peamised uurimisteemad: biokultuurse inimese kohanemise põhietapid Arktika äärmuslikes tingimustes; adaptiivse radiatsiooni tekkimise põhjused Jakuutia rahvastel vanaaja erinevatel etappidel; Kirde-Aasia ja Ameerika asustamine inimese poolt ning primitiivse ateismi ja erinevate usuliste veendumuste tekkimine.
Ta oli osa võtnud paljudest arheoloogilistest väljakaevamistest. Ta avastas koos Juri Motšanoviga 1963. aastal Ihine asulakoha Aldani jõe ääres ja 1964. aastal Aldani jõe ääres seeria mitmekihilisi asulakohti. 2000. aastal avastas ta keskpaleoliitikumisse kuuluva Viljui asulakoha.
Haridus- ja töökäik
Ta lõpetas Kiievi Riikliku Ülikooli ajaloo-filosoofiateaduskonna. 1965. aastal kaitses ta Novosibirskis NSV Liidu TA Siberi osakonna ajaloo, filoloogia ja filosoofia instituudis kandidaadiväitekirja "Древние культуры Верхнего Вилюя". 1984. aastal kaitses ta samas ajaloodoktori kraadi väitekirjaga "Ымыяхтахская культура Северо-Восточной Азии".
Alates 1965. aastast oli ta juhtinud Prilenskoje arheoloogilise ekspeditsiooni erinevaid rühmi.
1972. aastal määrati ta NSV Liidu TA Siberi osakonna keele, kirjanduse ja ajaloo instituudi arheoloogialabori juhatajaks. Aastatel 1992–1994 käis ta USA ja Kanada ülikoolides (Bostoni, Washingtoni, Oregoni, Arkansase, Toronto ja Vancouveri ülikool ) pidamas loenguid Kirde-Aasia arheoloogiast. Alates 2004. aastast oli ta Sahha TA arktilise arheoloogia ja inimese paleoökoloogia teaduskeskuse direktor.
pisi|100px| [[Venemaa Föderatsiooni teeneline teadustegelane|VF teenelise teadustegelase rinnamärk ]]
Tunnustus
Ta oli valitud Sahha teaduste akadeemia auliikmeks.
Burnette'i kabeli tulistamine
Burnette'i kabeli tulistamine leidis aset 24. septembril 2017 Antiochis Tennessees (Greater Nashville'i piirkonna osa), kui relvastatud mees avas Burnette Chapel Church of Christ kabelis tule, tappes ühe ja vigastades seitset inimest. Hilisemad uuringud tegid kindlaks, et ründaja oli Emanuel Kidega Samson.
Tulistamine
Politsei andmetel kandis Emanuel endaga kaasas kahte relva ning pärast väljas viibiva naise surnuks tulistamist sisenes kirikusse tagaukse kaudu. Seejärel kõndis ta vaikselt läbi kiriku ja tulistas veel kuut inimest. Tol hetkel astus Emanuelile vastu uksehoidja Robert Engle (22-aastane), kes teda selle relvaga lõi. Järgneva võitluse ajal tulistas Samson kogemata ennast rindkerre. Engle jooksis oma autosse, et võtta sealt relv, ja suunas selle haavatud Samsoni pihta, kuni saabus politsei, kes hiljem kirjeldas Englet kui kangelast. Tulistamise ajal oli koguduses ligikaudu 50 vallaelanikku ning teenistus lõppes kell 11.15 hommikul.
Ohvrid
Tulevahetuses sai vigastada kuus (vanuses 60–83 eluaastat) ja surma üks inimene (39-aastane Melanie Smith).
Kahtlusalune
Metropolitan Nashville'i politseiamet tuvastas kahtlusaluse Emanuel Kidega Samsoni väga ruttu. Tegemist oli 25-aastase Sudaani kodanikuga, kes elas seaduslikult Ameerika Ühendriikides. Samsonil oli kaasas kaks käsirelva ja ta kandis rünnaku ajal suusamaski. Hiljem süüdistati Emanueli esimese astme mõrvas. Ta pidi ilmuma Davidsoni maakonna üldsessioonide kohtusse 27. septembril 2017 ja teda hoitakse maakoha vanglas ilma võlakirjata. Tal oli sõidukis väidetavalt veel relvi. 6. oktoobril teatati, et selle kuu esialgne kohtuistung lükatakse sama kuu teise poolde.
Järelkaja ja reaktsioonid
Nashville'i linnapea Megan Barry ütles: "See on meie linna jaoks kohutav tragöödia. Minu süda valutab nii surnu pere, sõprade kui ka haavatud ohvrite ja nende lähedaste pärast."
Tennessee kuberner Bill Haslam ütles, et ta "palvetas ohvrite eest ja pühendub Antioika kogukonna toetamisele selle tragöödia järel".
FBI on algatanud tsiviilõigusliku uurimise.
Suunatud graaf
Suunatud graaf on graaf, mille tippude vahelised servad on suunatud.
Kaar {u, v} on intsidentne tippudega u ja v, kus u on lähtetipp ja v on lõpptipp. Suunatud täisgraafi nimetatakse turniiriks.
James Irwin
James Benson Irwin (17. märts 1930 – 8. august 1991) oli Ameerika Ühendriikide astronaut, aeronautikainsener, katselendur ja Ameerika Ühendriikide õhuväe lendur. Ta osales NASA missioonil Apollo 15, mille raames sai ta kaheksandaks Kuu pinnal kõndinud inimeseks.
1972. aastal läks James Irwin erru ning veetis edasise elu kõikjal maailmas evangeelset sõnumit jagades. Ta rääkis, et Jeesus, kes kõndis Maa peal, on palju enam tähelepanuväärne kui see, et mees kõndis Kuu peal.
1973. aastal juhtis ta mitut ekspeditsiooni Araratile, et otsida jälgi Noa laevast. Külastas juunis 1978 Tallinna ning jutlustas 12. juunil Oleviste kirikus.
Irwin suri 1991. aastal infarkti.
Väike-vesimardikas
Väike-vesimardikas (Hydrobius fuscipes) on mardikaliste seltsi kuuluv putukaliik.
Putukat on ka Eestis.
Fanny Ardant
pisi|Fanny Ardant (2004) Fanny Marguerite Judith Ardant (sündinud 22. märtsil 1949 Saumuris) on prantsuse näitleja. Ta on eriti tuntud filminäitlejana, ent on mänginud rolle ka teatris ja televisioonis.
Faggen
Faggen on vald (Gemeinde) Austrias Tirooli liidumaal Landecki ringkonnas. Vald asub 900 m kõrgusel merepinnast. Valla pindala on 3,63 km², 1. jaanuaril 2016 elas seal 373 inimest. Vald paikneb 10,5 km Landeckist lõunas Kauneri oru suudme juures, mis on kõrvalorg Inni jõe ülemjooksul.
Vallas on kuus asundust, valla struktuur on väga nõrk. Peamiseks sissetulekuallikaks on mahepõllumajandus, kuid paljud elanikud on pendeldajad, kuna Faggenis on raske tööd leida.
Latikalaid
Latikalaid on Saare maakonnas Saaremaa vallas Saastna lahes asuv 1,6 hektari suurune saar (laid). Laiu rannajoone pikkus on 603 meetrit.
Laiu koordinaadid on.
Laid on pikliku kujuga ja liivase pinnamoega. Laiul kasvab rohttaimestik.
Laid kuulub Kahtla-Kübassaare hoiuala koosseisu ja on looduskaitse all.
Lehmlaid
Lehmlaid on Saare maakonnas Saaremaa vallas Unguma küla lähedal asuv väike saar (laid).
Laiu koordinaadid on.
Kaja nalja ja pilke-lisa Siil
pisi|Kaja nalja ja pilke-lisa Siil – juuni 1910 Kaja nalja ja pilke-lisa Siil oli huumoriajaleht, mis ilmus Narvas (jaanuar – detsember 1910) ajalehe Kaja lisana. Vastutav toimetaja ja väljaandja oli Tõnu Martin Franzdorf. Ilmus sagedusega 1 kord kuus.
Abū Qīr
Linnas asub kindlus, mida 19. sajandi alguses kasutati vanglana. Abū Qīri teiste vaatamisväärsuste seas on Vana-Egiptuse, Vana-Kreeka ja Vana-Rooma ehitiste varemed.
pisi|tühi|Abū Qīr
Paraskeví Papahrístou
Paraskeví Papahrístou (kreeka keeles Παρασκευή Παπαχρήστου; sündinud 17. aprillil 1986 Ateenas) on Kreeka kergejõustiklane, kolmikhüppaja.
Aastatel 2009 ja 2011 tuli ta kolmikhüppes Euroopa U23 vanuseklassi meistriks.
Kreeka olümpiakomitee jättis ta kõrvale 2012. aasta suveolümpiamängudest Londonis, kuna ta oli enne olümpiamänge teinud Twitteris ühe postituse, mis tekitas tema kodumaal rassismiskandaali.
2016. aasta sisemaailmameistrivõistlustel Portlandis võitis ta 14.15-ga pronksmedali. Pronksmedali sai ta ka sama aasta Euroopa meistrivõistlustelt Amsterdamis, kui hüppas 14.47.
2016. aasta suveolümpiamängudel Rio de Janeiros sai ta 14.26-ga kaheksanda koha.
2017. aasta Euroopa sisemeistrivõistlustel Belgradis sai ta 14.24-ga pronksmedali.
2018. aastal tuli ta Euroopa meistriks tulemusega 14.60.
Kolmikhüppes on ta tulnud Kreeka meistriks aastatel 2009, 2011 ja 2015–2016 ning sisemeistriks aastatel 2008, 2009, 2011, 2016 ja 2017. Kaugushüppes on ta tulnud Kreeka meistriks aastatel 2011, 2012 ja 2016.
Isiklikud rekordid
Allikas: IAAF
Daniel Dumonstier
Daniel Dumonstier (14. mai 1574 Pariis – 22. juuni 1646 Pariis) oli prantsuse kunstnik.
Ta joonistas paljude 17. sajandi Prantsusmaa oluliste inimeste portreed.
2006. aastal toimus Chantillys tema säilinud teoste näitus. Neist enamikku hoitakse Chantillys Musée Condé‎s.
Pontecurone
Pontecurone on vald Itaalias Piemonte maakonnas Alessandria provintsis, Curone jõe kallastel.
Lemmik
Lemmik on mitmetähenduslik sõna:
Pontecurone
104 meetri kõrgusel merepinnast asuva Pontecurone asustustihedus on keskmiselt inimest ruutkilomeetri kohta.
Pontecurone piirneb järgmiste omavalitsusüksustega: Casalnoceto, Casei Gerola (PV), Castelnuovo Scrivia, Rivanazzano Terme (PV), Tortona, Viguzzolo, Voghera (PV).
3. liin
3. liin on kõrvaltänav Tallinnas Põhja-Tallinna linnaosas Kopli asumis, üks Kopli liinidest.
Tänav sai nime 16. oktoobril 1951. Nimepanekul on eeskujuks olnud Vassili saare liinid Peterburis.
Ajalugu
Tänava hoonestus tekkis Vene-Balti laevaehitustehase ametnike ja tööliste elamutena ning on ehitatud tüüpprojektide järgi ja rühmitatud tüüpide kaupa.
Laevaehitustehase tööliste elubarakid ehitati nn liinidele (1., 2., 3. liin, 4., 5.) ja Sepa ning Kaevuri tänavale paralleelselt reastatud kompaktsete rühmadena. Elamud on kitsa keskkoridoriga kahekorruselised puumajad, igal korrusel 16 kööktoa-tüüpi 12 m² korterit.
Valga Keskraamatukogu
pisi|Valga Keskraamatukogu [[Zenckeri villas Aia tänav 12]] thumb|Nõupidamisruum thumb|Raamatukogu peasissekäik koos mänguväljakuga thumb|Lastesosakonna lugemissaal thumb|Laenutusosakonna lugemissaal thumb|Avakogu thumb|Raamatukogu talvel thumb|Raamatukogu suvel thumb|Säde pargi tiik ja raamatukogu thumb|Valga Keskraamatukogu asukoht aastatel 1948–1996. Aia 18/20 Valga Keskraamatukogu on maakonnaraamatukogu staatuses ja raamatukogu täidab Valga valla keskraamatukogu ülesandeid. Aastast 2018 kuuluvad raamatukogu struktuuri ka haruraamatukogud: Hargla raamatukogu, Kaagjärve raamatukogu, Koikküla raamatukogu, Laatre raamatukogu, Lüllemäe raamatukogu, Sooru raamatukogu, Tagula raamatukogu, Tsirguliina raamatukogu ja Õru raamatukogu.
1996. aastast tegutseb raamatukogu renoveeritud Zenckeri villas Aia tn 12. Hoone pindala on 765 m².
Ajalugu
Valga Linnaraamatukogu (saksa keeles Walksche Stadt Bibliothek) põhimääruse kinnitas Valga linna raad 8. veebruaril 1865. Suuri teeneid raamatukogu asutamisel oli selle eestseisjate komitee liikmel, Liivimaa kihelkonnakooliõpetajate ja köstrite seminari juhatajal Jānis Cimzel. Raamatukogu asus raekojas ja raamatuid laenutati kahel päeval nädalas.
Valga Linnaraamatukogu eksisteeris 1911. aastani, mil linn oma raamatukogu Valga Eesti Karskuse Seltsile üle andis. Teist korda avati Valga Linna Avalik Raamatukogu (tolleaegses kirjaviisis Walga Linna Awalik Raamatukogu) 21. aprillil 1925. Raamatukogu ruumid asusid postimaja III korrusel. Kogus oli 563 raamatut, enamik neist eesti kirjanike teosed. Esimene juhataja oli Peeter Grabinsky. Lühemat aega (1929–1932) juhatas raamatukogu Jaak Utt. Aleksander Ojakäär oli juhataja aastatel 1932–1941.
Raamatukogu arenes ja kolis paaril korral avaramatesse ruumidesse. 1940. aastaks oli Valga Linna Avalik Raamatukogu täielikult väljakujunenud kultuuriasutus, millel oli tähtis osa linna elanike vaimses elus. Raamatufondis oli üle 5000 köite, lugejate arv püsis stabiilselt 900 piirides. Noortele ja täiskasvanutele olid määratud erinevad laenutusajad.
Nõukogude okupatsioonivõimu kehtestamisel nimetati Valga Linna Avalik Raamatukogu 1940. aastal ümber Valga Maakondlikuks Keskraamatukoguks.
Pärast 1944. aasta lahinguid oli Valga raamatukogu laastatud. Laenutama hakati 23. oktoobril 1944. Kindlaid ruume ei olnud. Lühikese aja jooksul koliti kuus korda. 1948. aastal koliti Aia tänav 20 asuvasse majja ja sinna jäädi 48 aastaks. 1950. aastal sai raamatukogu nimeks Valga Rajooni Raamatukogu.
Sõjajärgne aeg ei olnud raamatukogule soodne. Töötajatel puudus eriharidus ja vajalik ettevalmistus tööks raamatutega ning kasuks ei tulnud ka sage juhatajate vahetumine. Ametis oli seitse juhatajat, mõni neist oli tööl aasta või paar. Olukord stabiliseerus, kui 1970. aastal sai juhatajaks Salme Vainlo, kes oli selles ametis 29 aastat. See aeg oli stabiilselt edukas ja tulemuslik.
1975. aastal toimunud raamatukogude tsentraliseerimise tulemusena nimetati Valga Rajooniraamatukogu ümber Valga Keskraamatukoguks. Valga Rajooni Lasteraamatukogu baasil moodustati lastekirjanduse osakond. Lisaks lastekirjanduse osakonnale moodustati komplekteerimise ja läbitöötamise ning lugejate teenindusosakond, mille koosseisu kuulus raamatukoguväline teenindus (raamatubuss). 1979. aastal lisandus metoodika- ja bibliograafiaosakond.
1993. aastal sai raamatukogust linnavalitsuse allasutus. Algas raamatukogu arvutiseerimine. Alustati elektronkataloogi koostamist ja avati avalik internetipunkt. 2000. aastal mindi üle arvutilaenutusele ja raamatukogu sai esimese kodulehe. 2005. aastal alustati Valgamaa koduloolise andmebaasi ISIK koostamist. 2004. aastast tegutseb venekeelne raamatusõprade klubi. Koostöös Valga Linnavalitsusega antakse 2009. aastast välja August Gailiti nimelist novelliauhinda.
Bizana
Bizana on linn Lõuna-Aafrika Vabariigis Ida-Kapimaa provintsis Alfred Nzo ringkonnas, Mbizana valla halduskeskus.
Bizana kuulus kuni 1994. aastani Transkei bantustani koosseisu.
Lõuna-Aafrika Vabariigi 2011. aasta rahvaloenduse andmetel oli Bizana elanikest mustanahalisi aafriklasi 98,51%, värvilisi 0,59%, India või Aasia päritolu inimesi 0,28%, valgeid 0,23% ja teisi 0,38%. Koosa keelt pidas emakeeleks 90,28% inimesi, suulu keelt 3,15%, inglise keelt 2,78%, sotho keelt 0,66%, viipekeelt 0,61%, pedi keelt 0,43% ja afrikaani keelt 0,35%.
Korporatsioon Vironia ajalugu
Korp! Vironia asutamine
19. sajandi teisel poolel oli ülikooliharidusest huvitatud eestlastel võimalik valida laias laastus kolme õppimisvõimaluse vahel – Tartu Ülikool, Riia Polütehnikum või mõni Peterburi akadeemiatest. Valdav enamus valis Tartu Ülikooli, põhjuseks rahaküsimus, kuna nii elamine kui ka õppemaks väljaspool Eestit kujunes Tartust tunduvalt kallimaks. 1870. aastaks oli Tartu Ülikoolis õppivate eestlaste hulk juba nii suur, et osutus võimalikuks moodustada oma organisatsioon – Eesti Üliõpilaste Selts (EÜS), mis kahel korral, 1881 Vironia ja 1890 Fraternitas Viliensise nime all, korporatsioonina avalikkuse ette tulla üritas. Kui see esimest korda kohalike saksa korporatsioonide ja teist korda Riia õpperingkonna kuraatori Lavrovski vastuseisu tõttu aga ebaõnnestus, tegutseti edasi seltsina.
Korp! Vironia Riias
Kevadel 1909 lahkusid poliitilisel pinnal tekkinud vastuolude tõttu Vironiast 8 liiget, kes lõid Riia Eesti Üliõpilaste Seltsi, hilisema Liivika.
1915 algatas Vironia Eesti Korporatsioonide Liidu (EKL) asutamise idee, et edendada omavahelist läbikäimist ja koostööd. Selleks ajaks oli Tartus asutatud kolm uut eesti korporatsiooni Fraternitas Estica, Sakala ja Ugala, mida Tartu Chargiertenconvent (Ch!C!) ei tunnustatud. Koos Peterburis asutatud Rotaliaga said antud viis korporatsiooni EKLi asutajateks.
Korp! Vironia Moskvas
Oktoobris 1915 evakueeriti Riia Polütehnikum Moskvasse. C!C! tegevus otsustati peatada ja värvides mitte esineda. Ajutiselt katkes ka Vironia tegevus. Saksa okupatsiooni ajal 1918 asus Riia Polütehnikum Riiga tagasi, kus jätkus ka korporatsioonide tegevus.
Korp! Vironia Eesti Vabadussõjas
Ehkki Vironia kogu oma tegevuse vältel alati Eesti ja kodumaa huve oli kaitsnud, ja tegelikult kunagi oma kaastööd ega abi ei keelanud kui selleks oli vajadus, ilmnes korporatsioonis valitsev meelsus ja isamaa-armastus kõige kujukamalt Vabadussõja puhkemisel.
Esimesel teatel, et Saksa okupatsiooniväed jätavad maha Eesti, vabastades piire, mida nemad seni olid kaitsnud ja et Vene enamlaste väed juba sakslastele on kallale tunginud, ning ainult ootavad soodsat hetke Eesti ründamiseks, kutsuti Vironia ruumidesse 30. novembril 1918 aega viitmata kokku koosolek, millest paluti osa võtma ka kõiki teisi Riia eesti üliõpilasi. Sellele koosolekule jõudsid ka Tartu üliõpilasorganisatsioonide asemikkude kogu esindajana ksv! Kaiv ja sõjaväe organisatsioonide poolt kapten Konrad Rotschild. Need mõlemad tõid ligemaid teateid üldisest olukorrast kodumaal. Ajutine Valitsus oli otsustanud piiride kaitset sakslaste taandumisel oma kätte võtta ja selle teostamiseks üleskutse avaldanud vabatahtlike kaitseväkke astumiseks. Sellele üleskutsele aga suhtuti nähtavasti umbusklikult ja loiult. Vabatahtlik mobilisatsioon ei edenenud kuigi hoogsalt. Kaitseväkke astujaid tuli kokku vähe. Tartu üliõpilased olid otsustanud olukorra parandamiseks minna igale poole maale laiali agiteerima, et selgitada noore riigi asutamise ja selle kaitsmise vajadust idast ähvardava hädaohu vastu.
Täiesti aru saades selgitustöö kasulikkusest ja hädavajalikkusest, pooldas Riia üliõpilaste koosolek siiski enam tegelikku kaitseväkke astumist, vist küll lõkkele löönud isamaa-armastusest ja sissekasvatatud kohusetruudusest tingitult. Kõik tahtsid isiklikult käed külge panna ja teistele eeskujuks olla. Koosoleku protokollidest nähtub, et peale kodumaa esindajate võtsid sõna ainult viroonlased, kes soovitasid otsekohest rahvaväkke astumist. Sellekohaseks kujunes ka koosoleku lõppotsus, mille järele kõik kohustusid 4. detsembri õhtul kell 8 kokku tulema Tallinnas, Estonia teatrimajas spordiseltsi Kalev ruumes. Peale selle otsustati Vironia ja Riia Eesti Üliõpilasseltsi nimel polütehnikumi tahvlile välja panna vastav teadaanne ja kaasakutse kõigile eesti üliõpilasile.
Vahepeal saabus Tallinnast 27 vilistlase allkirjaga kiri tegevkonvendile, milles soovitati in corpore võimalikult ruttu astuda loodavasse Eesti sõjaväkke. 2. detsembril 1918 peeti Vironias esmalt lahtine ja hiljem kinnine konvent, kus eelkirjeldatud avaliku koosoleku seisukoha kinnitamiseks otsustati ühel ajal ja lõplikult in corpore astuda Eesti rahvaväkke ja eelnimetatud tähtpäevaks kõigil ilmuda Tallinna.
4. detsembril ilmusid kõik kaasvõitlejad kokkulepitud ajaks Estoniasse. Seal küsis vil! Gustav Jonson veel kord, kas ei leidu soovijaid maale agiteerima minemiseks. Kõik eranditult eelistasid aga otsest rahvaväkke astumist ja rindele võitlusse minekut.
29. novembril oli Ajutise Valitsuse Sõjaminister endise kaitseliidu ratsaosakonna nimetanud ratsarügemendiks ja selle ülemaks ning formeerijaks määranud rittmeister Jonsoni. Vististi tahtest võidelda oma kaasvõitleja juhatuse all, avaldasid kõik viroonlased soovi astuda ratsarügementi. Et aga hobuste ja varustuse puudusel ratsarügemendi formeerimine ei edenenud küllalt kiirelt, ja vahepeal lahingtegevus rindel täie hooga oli alanud, siis osa kärsitumaid astus teisisse väeliigesse.
Nii sai juba esimesil detsembripäevil soomusrongi nr 1 dessantkomando esimeses lahingus enamlasiga Vaivara mägedes haavata sv! Aleksander Kahro, kes saadud haavadesse ka varsti Tallinna haiglas suri. Nimetatud lahingut juhatas dessantkomando ülemana sv! Viktor Arak (alamkapten vanusega 1.07.1917). Need viroonlased, kes alles Tallinnas ootasid lahingväljale saatmist, said oma esimese langenu matusest osa võtta.
Kaheksa viroonlast astusid admiral Pitka soovitusel mereväkke, kus neid määrati teenistusse sõjalaevale Lembitu ja kui ustavaid mehi mitmesse osakonda laiali paigutati enamluseohu tõkestamiseks meeskonnas. Pea kõik püsisid laevadel kuni sõja lõpuni lahinguist osa võttes. Peale selle teenisid kaks viroonlast Peipsi laevastikus.
Et ratsarügemendi komplekteerimine tehnilisil põhjusil ikka veel ei arenenud nii kiirelt, nagu seda soovis lahinguhimuline noorus, siis paljud läksid üle soomusrongidele, millega pääses ajaviitmatult rindele.
Lõplikult kujunes viroonlaste osavõtt Vabadussõjast arvuliselt ja väeliikide järele järgmiseks:
Ratsarügemendis võitlesid oma lugupeetud ja hiljem üldiselt tuntud ja kõrgelt hinnatud vilistlase Gustav Jonsoni all 18 viroonlast – nendest eskadroni ülematena ohvitserid Martin Holberg, Boris Jakob Leemann; sideülemana K. Riisikamp; nooremohvitserina A. Balin. Teised teenisid allohvitseridena ja reameestena peamiselt koondatult ühte kuulipildurrühma, nende hulgas ka pärast üldiselt tuntud kauaaegne rahaminister Leo Sepp ja arhitekt Edgar Kuusik.
Kümne mereväes teeninud viroonlase hulgas väärib erilist tähelepanu ksv! Voldemar Selling, kes PKÜ Estonia selleaegse juhatuse liikmena, kui varustaja, kohustatud ei olnud rahvaväkke astuma, kuid siiski raskeil sõjaalgpäevil lahingutest ja dessantidest kuulipildurina osa võttis.
Soomusrongide koosseisu kuulusid kakskümmend kolm viroonlast, nendest paljud ohvitseridena, – teiste hulgas Krediitpanga president Peeter Kurvits; siseministri adjutant Aleksander Tilger; Tallinna tolliülem Erich Espe; Põllutöökoja direktor Tõnis Kind; Estonia teatri kauaaegne direktor Hanno Kompus, kes alglahingud kaasa tegi Ratsarügemendiga; ja teised.
Suurtükiväes oli 11 viroonlast, tähtsamail kohtadel kauaaegne rahaminister Georg Vestel, raske suurtüki divisjoni ülemana Narva rindel; 2. diviisi suurtükiväe ülem Paul Borkman, raskepatarei ülemana; samuti Paul Kuusik.
Jalaväes oli üheksa viroonlast, Tartu Panga direktor Felix Tannebaum 2. polgu pataljoni ülemana, samuti kolonel Eduard Liibus. 5. rügemendis teenis vastutusrikkail kohtadel ja oli tuntud tubli lahingumehena kapten Voldemar Karing, hilisemas elus kolonel. 6. rügemendis leiame sv! Reinhold Täht'i,hilisemas elus poliitilise politsei ülema Tallinnas.