cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Dmitri Šepilov
Karjäär nõukogude riigiaparaadis
Pärast instituudi lõpetamist 1933 määrati ta omal valikul ühe suure Lääne-Siberi loomakasvatussovhoosi poliitosakonna ülemaks. Seal valiti ta partei kraikomiteesse. Kui maal muudeti poliitosakonnad tavalisteks parteiorganisatsioonideks, määrati Šepilov 1935. aastal ÜK(b)P Keskkomitee põllumajandusosakonna põllumajandusteaduse sektori juhataja asetäitjaks osakonnajuhataja Jakov Jakovlevi alluvuses. Varsti viidi sektor üle teadusosakonda, mida hakkas juhatama Karl Bauman (sektorijuhataja oli Ivan Dorošev). Samal ajal töötas ta Punase Professuuri Agraarinstituudi poliitilise ökonoomia õppejõuna ning Suure nõukogude entsüklopeedia teadusliku toimetajana. Mälestustes kirjeldab ta, kuidas teda saadeti Ježovi käsul ühele looduskaitsealale Astrahani lähedal "prahti koristama", tema aga päästis töötajad, kelle vastu oli salakaebus esitatud.
1941. aasta alguses tegi ÜK(b)P KK sekretär Nikolai Voznessenski Šepilovile ja mõnele teisele Majanduse Instituudi vanemteadurile ettepaneku hakata tööle NSV Liidu Plaanikomitees, millest Šepilov keeldus.
Juulis 1941, pärast Teise maailmasõja algust astus Šepilov vabatahtlikuna maakaitseväkke. Moskva lahingu ajal 1941–1942 oli ta Moskva maakaitseväe komissar (173. laskurdiviisi (endise Moskva Kiievi rajooni maakaitseväe 21. diviisi) poliitosakonna juhataja). Aastatel 1942–1943 oli ta 23. Kaardiväearmee ja 1944–1946 4. Kaardiväearmee poliitiline juhendaja. Ta osales lahingutes Kurski kaare all, Stalingradi all ja Jugoslaavias. Sõja lõpuks ülendati ta 1945. aastaks auastme kaardiväekindralmajor. Maist 1945 veebruarini 1946 oli Šepilov üks tähtsamaid Nõukogude ametiisikuid okupeeritud Viinis. Austrias valmistati 4. Kaardiväearmeest ja Šepilovist film. Detsembris 1945. aastal kutsuti ta Moskvasse ning Keskkomitees pakuti talle TASS-i direktori kohta, millest ta keeldus. Mõne päeva pärast pakkus Aleksei Kossõgin talle Vene NFSV tehniliste kultuuride rahvakomissari ametikohta, millest ta samuti keeldus. Selle asemel palus ta Keskkomiteelt võimalust pöörduda tagasi teadusliku töötaja kohale.
Karjäär Stalini ajal
Veebruaris 1946 määrati Šepilov NSV Liidu Relvajõudude Poliitilise Peavalitsuse propaganda- ja agitatsiooniosakonna ülema asetäitjaks.
2. augustil 1946 sai ta ajalehe Pravda propagandaosakonna toimetajaks ning seejärel propagandaosakonna juhatajaks. Ajalehe juures tuli töötada puhkepäevadeta ja unevaeguses. Ta kirjutas mitmed ulatuslikud poliitilised artiklid, sealhulgas "Uus ajastu inimkonna ajaloos", "Suur nõukogude rahvas" (Великий советский народ; see avaldati kolmes trükis brošüürina), "Salajane sõda Nõukogude Venemaa vastu", "Nõukogude patriotism" ning "Põllumajandussaaduste külluse loomine – nõukogude riigi ülitähtis ülesanne". Samal ajal oli ta õppejõud Poliitilises Sõjaväeakadeemias.
1947. aasta keskel kritiseeriti ÜK(b)P Keskkomitee propaganda- ja agitatsioonivalitsuse juhatajat Georgi Aleksandrovit ja tema asetäitjaid avalikult ebapiisava valvsuse eest ning nad kõrvaldati oma ametikohtadelt. Šepilov, kelle Andrei Ždanov oli septembris enda juurde kutsunud, määrati 18. detsembril (?) 1947 selle valitsuse ülema esimeseks asetäitjaks. Kuna valitsuse juhatajal Mihhail Suslovil olid teised kohustused, kontrollis Šepilov osakonna igapäevast tegevust peaaegu täielikult.
Moskvas sai Šepilovist, kes oli tuntud oma peaaegu eideetilise mälu, eruditsiooni ja lihvitud maneeride poolest, kommunistliku ideoloogia asjatundja ning Stalini ideoloogiajuhi Andrei Ždanovi protežee. 1. detsembril 1947 määrati Ždanovi poeg Juri Ždanov valitsuse koosseisus oleva teadussektori juhatajaks ja Šepilovist sai oma protežeerija poja ülemus. Juri Ždanov abiellus varsti Stalini tütre Svetlana Allilujevaga.
Aprillis 1948 kiitis Šepilov heaks üleliidulisele lektorite seminarile kavandatud Juri Ždanovi ettekande, mis kritiseeris Stalini soosikut Trofim Lõssenkot. Seminari programmist kandis ta eelnevalt ette ka osakonna juhatajale Suslovile. Šepilovi mälestuste järgi helistas järgmisel päeval pärast seminari talle Malenkov ning küsis ettekande stenogrammi. Šepilov vastas, et stenogramm valmib mõne päeva pärast ning seejärel peab autor seda redigeerima. Malenkov aga nõudis stenogrammi kohe, öeldes, et ta ei räägi ainult enda nimel. Andrei Ždanov heitis Šepilovile ette, et too on ilma temaga nõu pidamata lubanud sellise ettekande pidada. Järgmisel õhtul kutsuti Andrei Ždanov, Suslov, Šepilov ja Juri Ždanov Stalini kabinetti Poliitbüroo istungile. Šepilovi mälestuste järgi võttis Šepilov vastutuse enda peale ning kritiseeris Lõssenkot ka Stalini ees. Suslov vabandas end sellega, et ta polnud asjaga kursis. Stalin moodustas Lõssenko kaitseks Keskkomitee komisjoni eesotsas Malenkoviga. Sellest sai alguse poliitiline võitlus Andrei Ždanovi ning tema rivaalide vahel, kes püüdsid seda seika ära kasutada Ždanovi diskrediteerimiseks. 1. juulil 1948 võttis Ždanovi peamine rivaal Georgi Malenkov üle partei sekretariaadi; Ždanov saadeti kahekuulise puhkusele, mille ajal ta (31. augustil) suri. 10. juulil 1948 reorganiseeriti propaganda- ja agitatsioonivalitsus propaganda- ja agitatsiooniosakonnaks ning Šepilov sai selle juhatajaks. 10. juulil saatis Juri Ždanov Stalinile kirja, milles ta ütles, et on teinud terve rea tõsiseid vigu, kuid kordas, et pole nõus mõningate Lõssenko teoreetiliste teesidega. Kuu aja pärast avaldati see kiri Pravdas. Stalin mõistis oma vastuses talle mendelismi-morganismi tingimusteta hukka.
Ülekoormuse tõttu osakonnajuhataja ametikohal varises Šepilov töö juures kokku ja kaotas teadvuse. Kremli haiglas diagnoositi tal peaaju vereringe dünaamiline häire närvisüsteemi kurnatuse pinnal.
Kui võimult kõrvaldati Poliitbüroo liige Nikolai Voznessenski (kes hiljem hukati), kujutasid Voznessenski vaenlased Šepilovit Voznessenski pooldaja ning järgijana. Šepilov läks Malenkovi jutule, et too lubaks tal naasta teaduslikule tööle. Šepilovi mälestuste järgi vastas Malenkov rahulikult ja peaaegu heasüdamlikul toonil: "Мы давно добираемся до вас. Но всё не удавалось. А теперь не сорветесь," ning tegi rusikaga liigutuse, mis kujutas kala rabelemist õnge otsas. 13. juulil 1949 tegi Poliitbüroo otsuse "Ajakirja Bolševik kohta". Selles oli kaks süüdistust Šepilovi aadressil: "Märkida, et sm Šepilov kui ÜK(b)P KK propaganda- ja agitatsiooniosakonna juhataja osutus ajakirja Bolševik kontrollimisel mitte oma ülesannete kõrgusel olevat" (jutt oli Voznessenski raamatu avaldamisest ajakirjas) ning "Juhtida sm Šepilovi tähelepanu sellele, et ta tegi jämeda vea, lubades ÜK(b)P KK propaganda- ja agitatsiooniosakonnal soovitada N. Voznessenski raamatut õpikuna tööks partei rajoonikomiteede sekretäridega ja propagandistide kaadritega. Tühistada need juhtnöörid kui ekslikud." Varsti vabastati Šepilov oma ametikohalt.
Olles tööta ja kartes arreteerimist, kogus ja töötles Šepilov materjale NSV Liidu põllumajanduse kollektiviseerimise ajaloo kohta, harjutas inglise keelt ning luges üle Hegeli "Loogikateadust", Tšehhovit, Bloki ja Jesseninit. Samuti luges ta rõõmuga Vjatšeslav Šiškovi raamatuid "Sünge jõgi" ja "Jemeljan Pugatšov".
Talumata tööta olekut, palus ta Keskkomiteel anda endale mingisugustki, kas või ajutist tööd. Talle öeldi, et ta võib esialgu aidata toimetada ajakirja Bolševik materjale. Ta hakkas materjale redigeerima ning kirjutas artikli "Ameerika imperialismi kannupoisid".
Jaanuaris 1950 kutsuti Šepilov Keskkomitee Orgbüroo istungile ning talle määrati Keskkomitee inspektori ametikoht. Selle sündmuse taust oli Šepilovi mälestuste järgi järgmine. Poliitbüroo istungil ütles kord Stalin: "Aga kus on meil Šepilov? Mida ta teeb? Millega tegeleb?" Malenkov ütles: "Tahtsimegi teiega nõu pidada, teilt küsida, seltsimees Stalin, mida teha Šepiloviga." Stalin: "Me kritiseerisime Šepilovit. Aga ta on marksistlikult haritud inimene. Niisuguseid inimesi ei tohi raisata." Järgmisel päeval määratigi ta Keskkomitee inspektoriks. Mõne päeva pärast kutsus Stalin ta pikale neljasilmavestlusele ning tegi talle ülesandeks kirjutada uus poliitilise ökonoomia õpik, mis põhineks Stalini äsja avaldatud traktaadil "Sotsialismi majandusprobleemid NSV Liidus". Mais 1950 vabastati Šepilov, Konstantin Ostrovitjanov, Pavel Judin, L. A. Leontjev ning mõne aja pärast ka I. D. Laptev ja A. I. Paškov Moskva lähedale Gorkisse Savva Morozovi ehitatud majja, kus oli elanud Maksim Gorki, õpikut kirjutama. Seal elati terve aasta. Aeg-ajalt peeti Staliniga nõu. Stalin vastas küsimustele ning redigeeris teksti. Novembris 1951 toimus Keskkomitee klubis üleliiduline diskussioon õpiku projekti üle. Tehti palju täiendus- ja parandusettepanekuid. Selle alusel esitati Stalinile õiend. 1. veebruaril 1952 vastas Stalin tööga "1951. aasta novembridiskussiooniga seotud märkused majandusküsimustes." 15. veebruaril 1952 toimus nõupidamine Poliitbüroo liikmete, õpiku autorite ja majandusteadlaste osavõtul. Stalin vastas küsimustele. Poliitbüroo otsustas anda autoritele tööks veel ühe aasta aega. Seekord oli töökohaks Keskkomitee puhkekodu Nagornoje Kurkino küla lähedal, hiljem Keskkomitee sanatoorium Puškino.
NLKP XIX kongressil 1952 valiti Šepilov NLKP Keskkomitee liikmeks. Ta jäi selleks 1957. aastani.
20. oktoobril toimus ideoloogiaalane nõupidamine. Moodustati NLKP KK alaline ideoloogiaküsimuste komisjon, mille esimeheks määrati Šepilov. Ta sai endale endise Stalini kabineti Keskkomitee viiendal korrusel. Ta töötas seal paralleelselt tööga õpiku koostamisel.
18. novembril 1952 määrati Šepilov Pravda peatoimetajaks, sest Stalin ei olnud rahul Leonid Iljitšoviga. Ka seda tööd pidi ta algul tegema paralleelselt õpiku koostamisega. Ta jäi sellele ametikohale 1956. aastani.
Hruštšovi-aegne karjäär
Pärast Stalini surma märtsis 1953 otsustati, et Šepilov peab katkestama töö poliitilise ökonoomia õpiku kallal ning keskenduma Pravdale.
Temast sai uue parteijuhi Nikita Hruštšovi liitlane ja protežee, kes toetas teda ideoloogiliselt võitluses NSV Liidu Ministrite Nõukogu esimehe Georgi Malenkoviga. Šepilovist sai 1953 NSV Liidu Teaduste Akadeemia korrespondentliige. Malenkov pooldas tarbekaupade tootmise suurendamist, Šepilov aga rõhutas raske- ja kaitsetööstuse rolli ning iseloomustas Malenkovi positsiooni järgmiselt: "Üldarusaadavas keeles tähendab see: me loovutame rasketööstuse, masinaehituse, energeetika, keemiatööstuse, elektroonika, raketitehnoloogia, juhtimissüsteemide jne forsseerimise eelise imperialistlikule maailmale (...) Raske on ette kujutada teadusevastasemat, roiskunumat teooriat, mis võiks meie rahvast rohkem relvituks teha."
Veebruaris 1955 vabastati Malenkov Ministrite Nõukogu esimehe ametikohalt. Šepilov valiti 12. juulil 1955 Keskkomitee sekretäriks, kusjuures ta jäi edasi Pravda peatoimetajaks. Ta aitas ette valmistada Hruštšovi ettekannet, milles ta NLKP XX kongressil veebruaris 1956 paljastas Stalinit.
Välispoliitiline tegevus
Kuigi Šepilovi valdkond oli ideoloogia, hakkas ta varsti tegelema ka välispoliitikaga. Ka tegevus Pravdas oli välispoliitikaga seotud, sest Pravdas avaldati diplomaatilise tähtsusega artikleid.
Mai lõpus 1955 saatis ta uut Ministrite Nõukogu esimeest Nikolai Bulganinit visiidil Jugoslaaviasse. Visiidi eesmärk oli teha lõpp kahe riigi vahelisele konfrontatsioonile, mis oli alanud 1947–1948. Tollal Jugoslaavia juhtkonda kuulunud Dragoljub Mićunović on meenutanud, kuidas einel Titoga 1955 palus Hruštšov mitu korda Šepilovil kinnitada juhtumit, millest Hruštšov oli äsja jutustanud. "Šepilov võttis salvrätiku ära, tõusis lauast ning vastas otsekui ametlikult raporteerides: "Just nii, Nikita Sergejevitš!" ning istus uuesti laua taha. Mulle tundus Šepilovi niisugune käitumine ülimalt ebaharilik, samuti see, et Hruštšov seda sallis."
Juulis 1955 sõitis Šepilov Ülemnõukogu rahvusvaheliste asjade komisjoni esimehena (selleks ta sai suvel 1955) Egiptusse läbirääkimistele Jamāl ‘Abd an-Nāşiriga ning tagas relvatehingu, mis tähendas Egiptuse sõjaväelise režiimi de facto tunnustamist Nõukogude Liidu poolt ja sillutas teed tulevasele Nõukogude-Egiptuse liidule. See andis ka signaali, et Nõukogude Liit on suhetes mittesotsialistlike kolmanda maailma riikidega Stalini ajaga võrreldes paindlikumaks muutunud. Tema poliitika Egiptuses erines Nõukogude suursaadiku omast.
NLKP XX kongressil kutsus Šepilov üles sotsialismi vägivaldselt eksportima: maades, "kus on kujunenud kodanliku diktatuuri reaktsioonilis-bürokraatlik aparaat, kus on arenenud militarism ja ekspluataatorlikud klassid, hakatakse avaldama meeleheitlikku vastupanu töörahvale selle võitluses ühiskonna ümberkujundamise eest uutel sotsialistlikel alustel, on proletaarne diktatuur sunnitud murdma selle vastupanu vägivaldsete meetmetega". Ta osales ka Hruštšovi ettekande "Isikukultusest ja selle tagajärgedest" koostamises, kuid Hruštšov kasutas tema kirjutatust vaid üksikuid lõike.
1. juunil 1956 sai Šepilov Vjatšeslav Molotovi asemel Nõukogude Liidu välisministriks. Ajendiks oli vajadus Moskvas vastu võtta Jugoslaavia delegatsiooni. Ta lahkus Pravda peatoimetaja kohalt, kuid jäi kuni Keskkomitee pleenumini 24. detsembril NLKP Keskkomitee sekretäriks.
Juuni alguses 1956 läks Šepilov jälle Egiptusse ja pakkus Nõukogude Liidu abi Aswāni tammi ehitamisel. Kui USA ja Maailmapanga võistlev ettepanek Lääne ja Egiptuse halvenevate suhete taustal juulis 1956 tagasi võeti, võttiski Egiptus vastu Nõukogude Liidu abipakkumise.
27. juulil 1956, järgmisel päeval pärast Suessi Kanali Kompanii natsionaliseerimise väljakuulutamist Jamāl ‘Abd an-Nāşiri poolt kohtus Šepilov Egiptuse suursaadikuga Nõukogude Liidus ja pakkus Egiptuse positsioonile üldist toetust, mille Hruštšov tegi oma 31. juuli kõnes ametlikuks. Kuigi Nõukogude Liit oli 1888. aasta Konstantinoopoli konventsioonile allakirjutajana kutsutud Londonis augusti keskel peetud rahvusvahelisele konverentsile Suessi küsimuses, kõhkles Šepilov algul, kas võtta see pakkumine vastu. Kui aga tehti otsus osaleda, juhtis Šepilov sellel konverentsil Nõukogude delegatsiooni. Kuigi konverents võttis 18 poolt- ja 4 vastuhäälega vastu USA resolutsiooniprojekti Suessi kanali internatsionaliseerimise kohta, õnnestus Šepilovil sõlmida liit India, Indoneesia ja Tseiloniga, nagu Nõukogude juhtkond oli ette näinud. Hruštšov helistas talle ja käskis konverentsi viimasel päeval "imperialistidele vastu lõugu anda". Ta keeldus seda tegemast, et saavutatut mitte ära rikkuda.
Šepilov esindas Nõukogude Liitu ÜRO Julgeolekunõukogus Budapesti ülestõusu ja Suessi kriisi ajal oktoobris ja novembris 1956, kuigi kõik tähtsad poliitilised otsused tegid Hruštšov ja teised.
Uuesti ideoloogiasekretär
14. veebruaril 1957 sai Šepilov uuesti NLKP Keskkomitee sekretäriks ideoloogia alal. 15. veebruaril sai tema asemel välisministriks Andrei Gromõko. Šepilov eemaldati välisministri ametikohalt liigse iseseisvuse tõttu.
Ideoloogiasekretärina kureeris Šepilov teist heliloojate kongressi märtsis 1957. Seal, nagu ka esimesel kongressil jaanuaris 1947, häbimärgistati Dmitri Šostakovitšit ja teisi modernistlikke heliloojaid. Kui Šostakovitš hiljem samal aastal eraviisiliselt komponeeris satiirilise kantaadi "Rajok" (avaldati 1989), siis oli üks bassipartiidest Šepilovi karikatuur. Šepilov häbimärgistas kongressil ka džässi ja rokki, hoiatades "metsikute koopainimese orgiate" ning "ürginstinktide ja seksuaaltungide plahvatuse" eest.
Langus
Šepilov oli ainus Keskkomitee sekretär, kes vastustas Hruštšovi, kui nn parteivastase grupi afääri ajal juunis 1957 püüdis enamik Keskkomitee Presiidiumi liikmeid Hruštšovi kukutada. Ta olevat vandenõuga liitunud viimasel hetkel, kui Lazar Kaganovitš talle kinnitas, et vandenõulased on presiidiumis enamuses. Kui Hruštšov saavutas Keskkomitee pleenumil ülekaalu, oli ta vihane Šepilovi reetmise üle. 29. juunil 1957 vabastati Šepilov Keskkomitee sekretäri ametikohalt ning arvati välja NLKP Keskkomitee Presiidiumi liikmekandidaatide ja NLKP Keskkomitee liikmete seast "partei leninlike printsiipidega ühitamatu fraktsioonilise tegevuse eest". Teda halvustati ajakirjanduses koos Molotovi, Malenkovi ja Kaganovitšiga (teisi ei mainitud). Laialt läks käibele väljend "ja nendega liitunud Šepilov" (и примкнувший к ним Шепилов). Šepilov oli Georgi Žukovi sõber ning võib-olla sellepärast vabastati mõne kuu pärast ametist ka Žukov.
Šepilov saadeti Kirgiisi NSV TA Majanduse Instituudi direktoriks. Varsti alandati ta asedirektoriks. Aastal 1960 kutsuti ta tagasi Moskvasse, heideti Teaduste Akadeemiast välja ja saadeti NSV Liidu Ministrite Nõukogu juures asuvasse Arhiivide peavalitsuse teadus-kirjandusosakonda arhivaariks, kus ta anonüümsena koostas dokumentide kogumikke. Seal töötas ta pensionile minekuni 1982.
Pärast teist parteivastase grupi halvustamise lainet NLKP XXII kongressil novembris 1961 heitis NLKP Moskva Linnakomitee ta 21. veebruaril 1962 "parteivastase fraktsioonilise lõhestava tegevuse eest" NLKP-st välja. 18. veebruaril 1976 võeti ta parteisse tagasi, kuid jäi tagaplaanile.
Šepilov suri 1995 Moskvas. Ta maeti Novodevitšje kalmistule.
Memuaarid
Kui Hruštšov oktoobris 1964 kukutati, hakkas Šepilov kirjutama mälestusi, mille algpealkiri oli "Hruštšovštšina". Ta töötas nende kallal vaheaegadega umbes 1970. aastani. Pärast tema surma oli käsikiri algul kadunud, kuid see leiti ja avaldati 2001 pealkirjaga "Mitteliitunu" ("Непримкнувший").
Isiklikku
Šepilov armastas väga klassikalist muusikat, eriti muusikateatrit. Ta teadis peast kõiki partiisid ooperites "Näkineid", "Deemon", "Jevgeni Onegin", "Faust", "Carmen", "Padaemand", "Traviata", "Rigoletto", "Corneville'i kellad", "Aida", "Boriss Godunov", "Pajatsid" ja "Vürst Igor". Samuti armastas ta kammermuusikat, eriti Tšaikovski ja Rahmaninovi oma.
Tabivere
Tabivere (1582 Tabrafer, Tabberfer, 1627 Tabifehr, 1638 Tabaferre kylla, 1684 Tappifer) on alevik Tartu maakonnas Tartu vallas Piibe maantee ääres, enam-vähem võrdsel kaugusel Tartust ja Jõgevalt. Tabivere paikneb Vooremaal, Saadjärve ääres.
Asula keskelt kulgeb läbi Tapa–Tartu raudteelõik, millel asub ka Tabivere raudteejaam.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal oli alevik Tabivere valla halduskeskus.
Alevikus asuvad Tartu vallavalitsuse Tabivere teeninduspunkt, Tabivere Põhikool, Tabivere Huvikool, lasteaed, raamatukogu, rahvamaja ja noortekeskus, sotsiaalkeskus, perearstipraksis, hambaravikabinet, apteek, kaks kauplust (Coop Saadjärve kauplus, Meie toidukaubad), postkontor, lillepood, päästekomando, tööstusettevõtted Same (põllutöömasinad), Mayeri Industries (tarbekeemia), Baltic Connection (puutööd). Tuulikus tegutseb Juhuse pruulikoda.
Tabivere alevik sai ametlikuks nimeks 1977. aastal, enne seda oli Voldi alevik. Nii Tabivere kui ka Voldi on olnud sama mõisa nimi: Voldi eesti keeles, Tabbifer saksa keeles. Et Voldi nimi pärines mõisaomaniku nimest (Adam Otto Wolffeldt), saksa tarvituses oli aga kasutusel algupäraselt eesti nimi, propageerisid M. J. Eisen ja Akadeemiline Emakeele Selts 1920. aastatel Tabivere nime ning 1925 nimetatigi kohalike elanike vastuseisust hoolimata Voldi raudteejaam Tabivere jaamaks.
Niidu mõis (Rääma)
Niidu mõis (saksa keeles Oskarshof, alates 1839. aastast Nitau, ka Nido) on tänapäeva Pärnu territooriumil, omaaegses Pärnu Elisabethi kihelkonnas asunud endise Rääma mõisa kõrvalmõisana tegutsenud karjamõis.
Väärismetallid
Väärismetallid on haruldased metallid, millel on majanduslikult kõrge ja suhteliselt stabiilne väärtus. Tänapäeval loetakse väärismetallideks kulda, hõbedat, plaatinat, pallaadiumi ja nende sulameid. Vahel loetakse väärismetallideks ka muid plaatinametalle – peale plaatina ka osmiumi, iriidiumi, pallaadiumi, roodiumi ja ruteeniumi.
Väärismetallide käitlemise kohta on sätestatud riiklikud reeglid, mida Eestis reguleerib väärismetalltoodete seadus.
Ajalooliselt on väärismetallide hulka kuulunud näiteks alumiinium, kuigi ta on kõige levinum metall maakoores, oli teda raske saada puhtal kujul. Seetõttu oli alumiinium 19. sajandi I poolel kallim kui kuld.
Marián Hossa
thumb|Marián Hossa thumb|Marián Hossa Marián Hossa (sündinud 12. jaanuaril 1979 Stará Ľubovňas) on endine Slovakkia jäähokimängija.
NHL-is mängis ta aastatel 1997–2017 Ottawa Senatorsi, Atlanta Thrashersi, Pittsburgh Penguinsi, Detroit Red Wingsi ja Chicago Blackhawksi ridades.
Aastatel 2010, 2013 ja 2015 võitis ta Blackhawksiga Stanley karika.
Järise (Lääneranna)
Järise (on kasutatud vigast nimekuju Järvise) on küla Pärnu maakonnas Lääneranna vallas.
Aastatel 1991–2017 oli küla Lääne maakonnas Lihula vallas.
Kolmikduubel
USA korvpalliassotsiatsiooni NBA tegevmängijatest on parim kolmikduublite tegija Jason Kidd, kes on 79 korraga NBA läbi aegade kolmas.
Oscar Robertson suutis NBA-s ainsana ajada oma hooaja kolm statistilist näitu 10-ni. Hooajal 1961–1962 viskas "Suur O" 30,8 punkti, noppis 12,5 lauapalli ja andis 11,4 resultatiivset söötu.
NBA kolmikduublite liidrid
Pikk jada on kolmikduublid hooaegade kaupa. Larry Bird mängis 13 hooaega, sh esimesel ja viimasel hooajal sai ta kirja ühe kolmikduubli.
Välislingid
Double (Basketball) Double (basketball)
Kiruma
Kiruma on küla Saare maakonnas Saaremaa vallas.
Aastal 1976 jäi küla tühjaks. Praegu elab seal kaks peret.
Schoppernau
Schoppernau on vald Austria Vorarlbergi liidumaal Bregenzi ringkonnas.
Kiruma
16. juunil 2010 sai küla tagasi ka elektrivarustuse. Enne seda olid külaelanikud 19 aastat võidelnud Eesti Energiaga, kes ei tunnistanud külasse viivaid elektriliine enda omaks ning nõudis, et külaelanikud maksaksid elektriliinide renoveerimise eest ise.
Schoppernau
Ajalugu
Kuni 10. sajandini näib Schoppernau olevat põline džungel. Selline olukord kestis läbi kogu keskaja. Schoppernau ja Au olid viimased külad, mis Bregenzerwaldis asustati. Alguses kasutati Schoppernaud ilmselt lammaste karjamaana, vähemalt nimi ("Schappernouw" = Schafau) osutab sellele. Geograafilise läheduse tõttu arenesid Schoppernau ja Au sarnaselt.
Kultuur
Schoppernau on osa Bregenzerwald Umgangist (sõna otseses mõttes "Bregenzerwaldi jalutuskäik"). Jalutuskäik näitab 12 traditsiooniliselt ehitatud küla Bregenzerwaldis. Maastiku, avalike hoonete, elamute ja igapäevaste objektide abil saavad jalutajad kogeda tüüpilist Bregenzerwaldi arhitektuuristiili läbi aegade. Mõned üheksast Schoppernau jalutuskäigu jaoks valitud hoonest on järgmised: Bergkäserei Schoppernau, talumajad, vana saeveski, tuletõrje ja algkool.
Franz Michael Feldermuseum tutvustab kirjaniku, põllumehe ja ühiskondliku reformi läbiviija Franz Michael Felderi elu ja tööd. Teda peetakse üheks kõige kuulsamaks ajalooliseks isikuks Bregenzerwaldist.
Schoppernau kihelkonnakirik ehitati 1710. aastal arhitekt Johann Brenner von Gräsalpi (1664-1749) poolt. 1838. aastal paigaldati orel. 1917. aastal võeti Esimese maailmasõja tõttu ära kõik neli kirikukella.
Tühiasi
Austrias on Schoppernau tuntud Bregenzerwaldi bändi Holstuonarmusigbigbandclub laulust "Vo Mello bis ge Schoppornou" (alemanni murdes: Mellaust Schoppernausse).
Põltsamaa jõgi
Põltsamaa jõgi (ka Paala jõgi, lõiguti Mustjõgi, Vakkjõgi, Vorstijõgi; saksa keeles Pahle) on jõgi Eestis, Pedja jõe parempoolne lisajõgi. Varem on Põltsamaa jõge käsitletud ka Emajõe lisajõena ja Pedja suhtes peajõena.
Põltsamaa jõgi saab alguse Pandivere kõrgustiku edelaserva allikatest. Jõe pikkus on 136 km ja valgla 1297 km². Jõe langus on 72 m ja lang 0,53 m/km. Põltsamaa jõgi kuulub veemajanduslikult Ida-Eesti vesikonna Peipsi alamvesikonda.
Põltsamaa jõe ääres asub Põltsamaa linn.
Põltsamaa jõgi on ainus jõgi Eestis, mis voolab nelja maakonna piires. pisi|Põltsamaa jõgi ordulinnuse juurespisi|Jõgi Põltsamaal [[1809. aasta joonistusel]] pisi|Droonivideo Põltsamaa jõest ja ordulinnusest 2021. aasta oktoobris pisi|Põltsamaa jõgi [[Kiltsis]]
Jõe kulg
Põltsamaa jõe ülemjooks asub Lääne-Virumaal tiheda asustusega põllustatud piirkonnas. Jõe lähteks peetakse selle põhjapoolseima haru lätteid Vao ürgorus Väike-Maarja-Tamsalu teest lõunas. Selle jõeosa eri lõigud on kohalikus kõnepruugis kandnud eri nimesid vastavalt küladele, mida nad läbivad: Vao oja, Kiltsi oja, Vorsti jõgi, Ao jõgi, Piibe jõgi. Aos on jõel kaks paisu, millest üks on kujundatud kärestikuks ja teisele on rajatud kalapääs. Ülemjooksul suubuvad Põltsamaa jõkke paremalt poolt Ilmandu oja ja vasakult Nõmme jõgi.
pisi|Vana-Vorsti jõeharu [[Endla looduskaitsealal]] Põltsamaa jõe keskjooksu ülemine osa kulgeb Jõgevamaa ja Järvamaa piiril hõreda või puuduva inimasustusega valdavalt soistel ja metsastel aladel. Piibest kuni Jõekülani voolab jõgi Endla soostiku suurte soode ja rabade vahel, sealt edasi kuni Rutikvereni domineerivad maastikus madalsood, kuusikud ja soostunud niidud. Piibest allvoolu jäävat aeglase vooluga ja looklevat jõeosa tunti veel 19. sajandil Mõhkjõena.
Nava soosaare lähedal hargneb jõgi kaheks. Parempoolne Vanajõeks või Vana-Vorsti jõeks kutsutud jõeharu on süvendamata ja säilitanud ürgse ilme. Sinna suubuvad Preedi ja Oostriku jõgi. Vasakpoolne jõeharu on osaliselt inimtekkeline ja algab Endla järvele viivast Nava jõest. 19. sajandi teisel poolel kaevati järve veetaseme alandamiseks ja ümbruskonna heinamaade kuivendamiseks kanal (tuntud kui Räägu kanal või Uusjõgi) Endla järvest Sinijärve kaudu Põltsamaa jõkke ning rajati Nava jõele tamm, kuid loodimisvigade tõttu alanes veetase vaid 30 cm. 1950. aastatel läbi viidud kanali süvendamise tagajärjel langes järvede veetase sedavõrd, et enamik Endlast ja kogu Sinijärv kadus ning vool parempoolses jõeharus (Vanajões) aeglustus tunduvalt. Nava jõgi, mis varem võis sõltuvalt veetasemete erinevusest voolata mõlemas suunas, voolas nüüd vaid Endla poole. 1968. aastal rajati Sinijärvele algeline pais, mis mõlemad järved suures osas taastas. 1997. aastal ehitati sinna kindlam pais ja 2005. aastal ka kalatrepp. Pärast seda voolab põhiosa Põltsamaa jõe veest Vanajõe kaudu ja Nava jõgi võib jälle mõlemas suunas voolata. Vanajõgi ja Räägu kanal ühinevad veidi enne Jõeküla ja sealt alates ei suubu Põltsamaa jõkke enam ühtegi suuremat lisajõge. Jõekülast Rutikvereni on jõgi lai ja kiirevooluline ning seda on lõiguti kutsutud ka vastavalt Jõeküla ja Rutikvere jõeks. Vahetult enne Rutikveret (alates Päinurmest) oli vanasti kolm jõeharu, kuid pärast süvendustöid on kõrvalharud kinni kasvamas.
Põltsamaa jõe keskjooksu alumine osa Rutikverest Kamarini läbib tihedamini asustatud põllumajanduspiirkondi. Endist Pajusi valda läbivat Põltsamaa jõge oli kujutatud valla lipul ja vapil. Põltsamaa linna juures oli kunagi kaks jõeharu, kuid pärast seda kui linna läbiva haru põhjast hakati ehitusmaterjaliks paekivi murdma ja seda nõnda ühtlasi süvendati, siis parempoolne Kuningamäe alt Kamarisse suunduv jõeharu ajapikku kadus. Kunagise paemurdmise tõttu on jõekallas linnas kohati kõrge ja järsk. Põltsamaal asub mitu jõesaart: Naistesaar (ehk Naissaarik), Saunasaar, Roosisaar (endine Kaubasaar) ja Kirikla saar ning puhastusjaama piirkonnas 3 nimetut saart. Rutikveres, Põltsamaal ja Kamaris on jõele rajatud paisud (Kamaris kaks) koos kalapääsudega. Varem Kamari paisudest allavoolu asunud ebaseaduslik paisrajatis oli 2014. aasta lõpuks likvideeritud. 2015. aastal eemaldati sealt 2 km edasi paiknenud Külmoja paisuvare, mis koos samal aastal kalatee saanud Rutikvere paisuga olid viimased takistused Põltsamaa jõel, mida rändavatel kaladel oli raske ületada.
pisi|Jõgi [[Rõikal]] Jõe alamjooks kulgeb vähese asustusega metsade ja rabade piirkonnas Viljandi maakonnas. 1790. aastatel ehitati Rõikale ja Meleskisse peegli- ja klaasivabrikud, mille tarvis vee-energia saamiseks jõge süvendades ja laiendades veehoidla rajati. Nõukogude ajal lasti veehoidla tamm maade kuivendamiseks alla. Põltsamaa jõgi suubub Pedja jõkke 4,3 km kaugusel selle suudmest Emajõkke.
Ajalugu
Aastail 1843–1844 puhastati jõgi alamjooksul kividest-kändudest ja Tartust hakkas Rõika-Meleski peeglivabrikuni kurseerima aurulaev Karl.
Aastail 1923–1924 loeti jõe alamjooksu laevatatavaks veeteeks. Toona pidi veetee nõuetele vastav jõgi olema teatava laiuse ja sügavusega (mitte alla 0,5 meetri), kärestikuvaba ja piisavalt sirge. Ka lõiku ülevalpool Rõikat loeti parvetatavaks veeteeks, kuigi lõik ülevalpool Põltsamaad oli seda ainult ajutiselt.
Jõeelustik
Katsepüükide põhjal on Põltsamaa jões väga laialt levinud kalaliikideks hinnatud haugi, särge ja lepamaimu, laialt levinud liigiks võldast. Ülemjooksul on tavaliseks liigiks ka jõeforell, kesk- ja alamjooksul säinas, luts ja ahven. Alates 1997. aastast tehtud vaatlustega on veel kindlaks tehtud järgmiste kalaliikide esinemine: ojasilm, roosärg, teib, turb, mudamaim, linask, rünt, viidikas, tippviidikas, latikas, trulling, luukarits, angerjas ja tõugjas. Tõenäoliseks on peetud, et püsivalt või regulaarselt leidub ka kokre, hõbekokre, hinki, vingerjat, kiiska ja nurgu. Jõe eri lõikude liigirikkust ja mõnede liikide arvukust on pärssinud jõele rajatud kalade rännet takistavad paisud. 2015. aasta lõpuks olid kõik jõe paisud saanud kalapääsu, kujundatud ümber kärestikuks või likvideeritud.
Põltsamaa jõgi on olnud periooditi vähirikas, kuid nende populatsiooni on korduvalt laastanud katk (1897–1901, 1935, 2004–2005). Alates 2005. aastast pole katsepüükidel enam ühtegi vähki tabatud, kuid on arvatud, et mõnes kohas võib neid vähesel hulgal siiski säilinud olla.
Tšatša
pisi|Tšatša rütm Tšatša ehk tša-tša-tšaa (cha-cha-cha) on 1940. aastate lõpus Kuubal sündinud 4/4 taktimõõdus Ladina-Ameerika tantsu ja muusikastiil, mis kogus Kuubal populaarsust 1950. aastatel.
Tšatšat kirjeldati algselt kui "rumbat ühe lisalöögiga" ja "mambot guiro rütmiga". On arvatud, et tšatša sulatas kokku elemente kahest varasemast Kuuba tantsust – danzonist ja montunost, kuid teise versiooni järgi on tšatša edasiarendus kolmesest mambost, kus ühel taktil tehakse viis sammu.
Tšatša loojaks on peetud Enrique Jorrini ja Euroopasse toojaks Briti tantsuõpetajat Pierre Margoliet.
Tantsu nimetus pärineb tõenäoliselt Haitilt, kus see tähistas kellataolist pilli. Teiste seletuste järgi tuleb tšatša nimetus tempokast Kuuba tantsust guarachast või tšatša sammudele iseloomuliku chassé tantsimisel tekkiva heli või Kuuba rahvapärase rütmipilli guiro raputuse onomatopoeetilisest kirjeldusest.
Tšatša tempo on 28–30 takti (u 120 lööki) minutis. Tantsimisel on keharaskus ees, sammud astutakse varbale, ülakeha on väheliikuv, kuid sammudega kaasneb intensiivne puusade liikumine, põlved sirutuvad löökide vahel. Neljandast esimese löögini tehakse chassé, mille viimane samm on veidi pikem, rõhutades esimest lööki.
Võistlustel tantsitakse tšatšat Ladina-Ameerika tantsude seas teisena.
Tuuba
Tuuba (itaalia keeles tuba) on vaskpillirühma suurim ja madalaim pill. Heli tekib õhu liikumisel läbi huulte, mille tagajärjel hakkavad huuled vibreerima. Tekkinud vibratsioon suunatakse kausshuulikusse. Tekkinud vibratsioone võimendab pillitoru.
Sümfooniaorkestris kasutatakse tuubat enamasti bassi- ja saatepillina, kuid mõnikord annavad heliloojad talle ka värvikaid meloodialõike. Harva juhusena on tuubale kirjutatud ka solookontserte. Neist vaieldamatult kõige tuntum on Ralph Vaughan Williamsi tuubakontsert f-moll.
Ajalugu
Tuuba varasemad eelkäijaid, sirged, laia kõlalehtriga signaaltorud, olid kasutusel juba antiikajal. Ilmselt oli selle riistapuu hääl niivõrd sisendava kõlaga, et ta nimi ja tähendus mingi teate või signaali andjana-toojana kandus edasi keskaega. Tuba mirum (ladina keeles 'viimsepäevapasun') pidi inglite käes kõlama sel päeval, kui maailm lõpeb.
19. sajandi algul, mil toimus suur areng vaskpillide ehituses, paigaldati ka tuubale helikõrguste mugavamaks muutmiseks ventiilid. Tuubal on neid kolm kuni kuus.
Orkestri basstuuba (orkestrituuba) patenteeris Johann Gottfried Moritz 1835. aastal ja Hector Berlioz palus kirjastajal asendada "Fantastilise sümfoonia" partituuris (1830) ofikleidid tuubadega. Esimesed tuubad tõrjusid välja serpenti, bassmetsasarve ja ofikleidi.
19. sajandi keskel valmistas tšehhi pillimeister Václav Cerveny pöördventiiliga tuubasid, mida kasutati Austrias ja Saksamaal. Teistes maades eelistasid pillimehed pumpventiiliga tuubasid.
Harilikult on sümfooniaorkestris üksainus tuuba, kus ta täidab bassi- ja rütmipilli rolli, andes põhja vaskpillirühmale. See on ka põhiline basspill puhkpilliorkestrites.
Tänapäeval valmistatakse tuubasid neljas põhihäälestuses. Nendeks on F, C, Es ja B. F- ja C-pillid on põhiliselt kasutuses sümfooniaorkestris, Es ja B aga puhkpilliorkestris.
Tuubad valmistatakse messingist ehk valgevasest. Üldiselt on pillid kuldse või hõbedase värvusega.
Tuuba on mittetransponeeriv pill, mis tähendab, et noodipilt ja tegelik kõla langevad kokku. Tuuba noodid kirjutatakse bassivõtmes. Tuuba heliulatus sõltub mängija meisterlikkusest; professionaalse mängija heliulatus on umbes 5 oktavit.
Kęstutis Navickas
pisi|Kęstutis Navickas (2015) Kęstutis Navickas (sündinud 13. juunil 1970 Kaunases) on Leedu keskkonnakaitsja ja poliitik. Ta oli 13. detsembrist 2016 kuni 7. detsembrini 2018 Leedu keskkonnaminister. Ta on alates 11. detsembrist 2020 Leedu põllumajandusminister
Ta lõpetas aastal 1988 Kaunase 25. Keskkooli. Seejärel lõpetas ta Kaunases elektromehaanikuna 40. tehnikakooli. Ametikoolis õppides astus ta Kaunase noorteturismiklubisse "Sakalas", kus ta reisis Karakumi kõrbesse, Kaukaasiasse, Altai mägedesse ja Karjalasse.
Soontaimed
Soontaimed (ka vaskulaartaimed, trahheofüüdid, kõrgemad taimed; Tracheophyta ehk Tracheobionta) on taimede suurtakson, millesse kuuluvad tänapäevastest taimerühmadest koldtaimed, sõnajalgtaimed ja seemnetaimed.
Soontaimede nimetus tuleneb juhtkudede ehk soonte olemasolust neil taimedel. Teistel, soonteta taimedel juhtkimbud puuduvad.
Juhtsooned on puidukiude (ksüleemi) ja niinekiude (floeemi) sisaldavad taimekoed, mille kaudu liiguvad taime sisemuses vesi, mineraalid ja fotosünteesi saadused. Juhtsooned võimaldavad taime organitel spetsialiseeruda ja suuremaks kasvada. Kõik soonteta taimed on üsna pisikesed.
Soontaimede elutsükli peamise osa moodustab sporofüüdifaas, mis on diploidne, igas rakus on kaks komplekti kromosoome. Ainult lühike gametofüüdifaas on haploidne. Seevastu soonteta taimede elutsükli peamise osa moodustab gametofüüdifaas, kus igas rakus on ainult üks komplekt kromosoome. Näiteks sammaltaimedel on ainult eoskupar ja selle jalg diploidsed.
Seega on soontaimedel toimunud rõhuasetuse muutus: enamik elust ei toimu haploidses, vaid diploidses faasis. See võib olla põhjustatud asjaolust, et keerukamad diploidsed struktuurid suudavad tõhusamalt eoseid levitada. Teiste sõnadega: kui sammaltaimesarnane taim kasvatas endale suurema, keerulisema ja vastupidavama eoskuprajala, siis suutis ta kasvatada ka rohkem eoseid ning neid kaugemale levitada. Pikkamööda arenesid diploidsele struktuurile oma juured ja tekkis puitunud tugistruktuur, mis omakorda võimaldas haruneda ja rohkem eoseid kasvatada, lõpuks suurenes järjest selle osa pindala, milles toimus fotosüntees.
Vee ja toitainete liikumine
Vesi liigub soontaimedes nii ksüleemi kui floeemi kaudu. Ksüleem kannab anorgaaniliste ühendite lahust ja selles olevaid toitaineid juurtest ülespoole, lehtede suunas, aga floeem kannab taimes kõikjale muid aineid, näiteks fotosünteesi käigus tekkinud sahharoosi, mis on taime kasvamiseks ja seemnete moodustamiseks vajalik materjal ja energiaallikas.
Ksüleem koosneb trahheedest ja trahheiididest. Need koosnevad tavaliselt kõva rakuseinaga surnud õõnsatest rakkudest, mis moodustavad vedeliku transpordiks vajalikud peened torukesed. Trahheiidide rakuseinad sisaldavad tavaliselt ligniini.
Floeem seevastu koosneb elusatest rakkudest. Need on erilised rakud, sest neis puuduvad rakutuum ja mitokonder ning seetõttu pole nad muul moel eluvõimelised kui nende naaberrakkude abil, mis floeemi hulka ei kuulu. Floeemi rakkude vahelistes vaheseintes on poorid, mis lubavad tsütoplasmal ühest rakust teise minna.
Toitainete, suhkru ja vee liikumist mõjutavad oluliselt vee imamine, liikumine taime kudedes ja aurumine.
Vitali Teleš
Vitali Teleš (sündinud 17. oktoobril 1983 Tallinnas) on Eesti jalgpallur (väravavaht), kes mängib Eesti klubis Nõmme JK Kalju. Varasemad meeskonnad on TJK, Tallinna FC TVMK ja FF Jaro.
Soontaimed
Vee ja toitainete liikumine
Vesi siseneb taime kudedesse juurte kaudu ja juurtesse satub vesi omakorda juurekarvade kaudu. Vesi imendub juurte elusatesse rakkudesse osmoosi mõjul, mida soodustab vee aurumisest taime maapealses osas tekkiv tõmbejõud. See jõud on väiksem siis, kui aurumine on väiksem, näiteks suure õhuniiskuse, pimeduse või põua ajal.
Vesi aurub taime lehtedest õhulõhede kaudu. Lehtedesse jõuab see algul taime kambiumis asuvate soonte ja siis leheroodude kaudu. Koos veega jõuavad juurtest lehtedesse ka vees lahustunud soolad ja muus toitained. Mõningase üllatusena nõuab vee tõstmine mööda sooni ülespoole, lehtedesse taimelt väga vähe ressursse. Vee aurumine põhjustab lehtedes ja kogu taimes tõmbejõu, mille täpsemalt tekitab taimerakkudes oleva vee pindpinevus. Vee molekuli vahel eksisteerivad vesiniksidemed, mistõttu nad on kindlas järjekorras ja kui äärmine molekul õhulõhe kaudu aurustub, siis tõmbab ta enda kohale järgmise molekuli ja see omakorda tõmbab järgmise enese kohale.
Wilt Chamberlain
Wilton Norman Chamberlain (21. august 1936 – 12. oktoober 1999) oli elukutseline korvpallur, kes mängis korvpalliliigas NBA kokku 15 hooaega. Kahel korral NBA meistriks tulnud Chamberlain püstitas paljud praeguseni kehtivad NBA rekordid, sealhulgas viskas ta ühes mängus 100 punkti. Chamberlaini peetakse läbi aegade üheks parimaks korvpalluriks.
Keskkool
Wilt Chamberlain käis aastatel 1951–1955 Overbrooki keskkoolis. Oma esimese 16 mänguga viskas ta 800 punkti (keskmiselt 50 punkti mängus). Roxborough' keskkooli vastu viskas ta 90 punkti, sealhulgas 10 minutiga 60 punkti. 1954. ja 1955. aastal juhtis ta kooli linna meistriks. Nelja aasta jooksul viskas ta keskkoolis kokku 2252 punkti (keskmiselt 37,4 punkti mängus).
Ülikool
Wilt Chamberlain käis Kansase ülikoolis 1955–1958. Ülikooli korvpallimeeskonna eest mängis ta kaks hooaega: 1956–1958. Chamberlain viskas 48 mänguga kokku 1433 punkti (keskmiselt 29,9 mängus) ja võttis 877 lauapalli (keskmiselt 18,3 mängus). Tema rekorditeks jäid 52 punkti Northwesterni ülikooli vastu ja 36 lauapalli Iowa ülikooli vastu.
Mõlemal hooajal valiti Chamberlain USA üliõpilaskorvpallurite sümboolsesse koondisse, lisaks ka 1957. aasta NCAA kõige silmapaistvamaks mängijaks.
NBA tipphetked
Wilt Chamberlain tuli NBA meistriks 1967. ja 1972. aastal. Ta viskas karjääri jooksul 1045 mänguga kokku 31 419 punkti (keskmiselt 30,1 mängus) ja võttis 23 924 lauapalli (22,9 mängus). Kui punktirekordid on vahepeal üle löödud, siis lauapallide koguarvu ja keskmise näitaja poolest hoiab Chamberlain siiani NBA rekordit.
Chamberlain viskas uustulnukana keskmiselt 37,6 punkti ja võttis 27 lauapalli mängus, mis on NBA uustulnukate rekordid. Vähemalt 50 punkti mängus viskas Chamberlain karjääri jooksul 118 korda, aga 2. märtsil 1962 viskas ta New York Knicksi vastu 100 punkti. Seegi on NBA rekord, mis püsib praeguseni.
Chamberlain oli NBA resultatiivseim mängija aastatel 1960–1966. 1962. aastal viskas ta NBA rekordit tähistavad 50,4 punkti mängus. 11 korda oli Chamberlain NBA parim lauapallide hankija (1960–1963, 1966–1969 ja 1971–1973). 1968. aastal viskas ta keskmiselt 24,3 punkti, hankis 23,8 lauapalli ja andis 8,3 resultatiivset söötu mängus. Karjääri jooksul tegi ta 78 kolmikduublit, mis on NBA paremuselt kuues tulemus.
1960. aastal valiti Chamberlain NBA tähtede mängu kõige väärtuslikumaks mängijaks, kui ta viskas 23 punkti ja noppis 25 lauapalli. Tema käes on tähtede mängu lauapallide rekord (197). Chamberlain on võtnud kõige rohkem lauapalle NBA finaalis (41 Boston Celticsi vastu).
Tegelaskujud sarjas "Varjatud elud"
"Tegelaskujud sarjas "Varjatud elud"" räägib lähemalt populaarse Soome telesarja "Varjatud elud" (1999–...) väljamõeldud tegelastest.
Seppo Taalasmaa
Seppo Juhani Taalasmaa figureeris sarjas aastatel 1999–2013 ja 2017. Osatäitja on Jarmo Koski.
Seppo on Pihlajakatu (Helsingi väljamõeldud tänava) majahoidja. Seppo töötas ka kaupluseketis Stellans. Lehes avaldatud alusetute kuulujuttude tõttu läks Seppo oma naisest Ullast lahku. Hiljem abiellus ta Helena Kuulaga, kuid aastal 2013 nad läksid lahku. Tal on kasutütar Elina, keda ta pidas oma bioloogiliseks tütreks, ja poeg Kari. Seppol on ka lapselapsed Oona, kelle vanemad on Kari ja Laura, ning Onni, kelle vanemad on Elina ja Tuomo. Seppo kolis Helsingist ära sügisel 2013, pärast lennuõnnetust, mille tagajärjel ta sattus koos tollase teise naise Helena Kuula ja tema perekonnaga Siberisse.
Aastatel 2011–2012 olid Seppol süümepiinade tõttu alkoholiprobleemid, kuid ta on suutnud neist lahti saada.
Praegu elab Seppo Kittilä vallas.
Perekond
Seppo oli peaaegu 30 aastat abielus Ulla Taalasmaaga. Nad lahutasid 2005, kui selgus, et Elina isa on Ulla noorpõlvearmastus Martti Viljanen. Seppo tundis end kahekordselt petetuna, sest Martti oli olnud tema hea sõber. Sügisel 2006 väljendas Seppo soovi endise naise juurde naasta. Aprillis 2007 hakkasid nad koos elama, kuid peagi mindi lahku ja Ulla kolis ära.
Kari on pere ainus poeg. Pärast Kari sündi pidi Ulla pikka aega lapsega üksi hakkama saama, sest Seppo oli palju ära. See väsitas Ullat. Naine otsis lohutust Martti Viljaselt, ja nii sündiski Elina. Seppol on Kariga alati olnud palju pahandust. Kari on isegi vangis istunud. Kari suhtest Laura Kivirantaga sündis Seppo esimene lapselaps Oona. Kari elas mõnda aega koos tüdruksõber Katja Vainioga Tamperes, kuid kolis siis Helsingisse tagasi.
Elina on Martti Viljase ja Ulla tütar. Elina on aga Seppot lapsena isaks pidanud ning nad on väga lähedased. Elina on olnud abielus Markus Ekholmiga, kes suri narkootikumide üledoosi tõttu. Elinal on Tuomo Tervajokiga laps Onni.
Oona on Seppo esimene lapselaps, Kari tütar. Oona kolis isaga Tamperest tagasi Pihlajakatule.
Tale on Seppo teine lapselaps, Elina poeg. Onni kolis koos emaga Tamperest tagasi Pihlajakatule, kuid hiljem koliti tagasi Tamperesse. Teismelisena Onni kolis üksinda Seppo juurde ja hakkas elama koos Seppo ja tema tollase teise naise Helena Kuulaga.
Ulla Taalasmaa
Ulla Taalasmaa (sünninimega Tuomi) oli sarjas tegev aastatel 1999–2007, 2010. ja 2013. aastast uuesti, kus teda kehastab Maija-Liisa Peuhu.
Ullal on kaks last - Kari ja Elina Taalasmaa.
Ullal on kaks lapselast - Oona Kiviranta, Benjamin ja Tale Taalasmaa
Ulla Taalasmaal on nõbu Ulpu, kelle tegelasekuju on olnud ühes teises sarjas. Ulpu osatäitja oli samuti Peuhu. Ulpul on mees Jorma, poeg Torsti ja pojapoeg Santeri. Ulpu perekond oli nähtav samuti selles teises sarjas.
Ullal oli Martti Viljasega ja Yrjö Merilägä. Ulla oli abielus Seppo Taalasmaaga. Praegu elab ta koos Gunnar Mustavaaraga.
Elina Taalasmaa
Elina "Lellu" Marjaana Taalasmaa (endine Ekholm) osales sarjas aastatel 1999–2008. Tema osa mängis Sanna Luostarinen.
Elina elukaaslane on Tuomo Tervajoki ja neil on poeg Onni Taalasmaa.
Elina poolvennad on Kari Taalasmaa ja Juha Viljanen.
Tal on varem olnud suhe ka Markus Ekholmiga (abielus, mis lõppes Markuse narkootikumide üledoosist surmaga), Esko Heikkilägä, Ossi Puolakkaga, Danjel Ojalaga, Juha Viljasega (kes osutus ta poolvennaks), Jasu Taavitsaineniga ja Aleksi Saliniga.
Kari Taalasmaa
Kari Matias Taalasmaa figureeris sarjas aastatel 1999, 2001–2004, 2005, 2007–2010, 2014, 2015-2018 ja 2019-. Osatäitja Tommi Taurula.
Tal on tütar Oona Kiviranta ja kasupoeg Benjamin Taalasmaa.
Karil oli seksuaalsuhe Maarit Saliniga. Tal on varem olnud suhe Katja Vainioga, Isabella Holmiga, Laura Kivirantaga ja Noora Autioga. Ta oli abielus Linda Eerikäineniga.
Kari suurim vihavaenlane on Aaro Vaalanne.
Tale Taalasmaa
Onni "Tale" Juhani Taalasmaa figureeris sarjas aastatel 2007–2008 ja 2011-2018. Teda mängis Väinö Ahonen aastatel 2007–2008 ja praegu tema osa mängib Emill Hallberg alates aastast 2011.
Tale isa on Tuomo Tervajoki ja ema Elina Taalasmaa.
Kevadel 2011 kolis ta teismelisena Helsingisse oma kasuvanaisa Seppo Taalasmaa ja Seppo tollase teise naise Helena Kuula juurde ning hakkas seal koolis käima. Tema head sõbrad ja klassikaaslased olid Janne Haukkala, Elias Vikstedt, Iida Mustonen, Siru Honkanen, Matleena Rintala, Lari Väänänen ja Sanni Pohjonen.
Varem oli tal suhe Siru Honkaneniga, Iida Mustosega ja Matleena Rintalaga.
Tema tegelaskuju on olnud nähtav ka mitmes teises sarjas.
Tuomo Tervajoki
Tuomo Juhani Tervajoki figureeris sarjas aastatel 2006–2008, 2011 ja 2014. Tuomo oli politseinik. Ta on kihlatud Elina Taalasmaaga ja neil on poeg Onni Taalasmaa.
Laura Kiviranta
Laura Saara Johanna Kiviranta figureeris sarja osades 1999–2008 ja 2012. Tema osa mängis Piitu Uski.
Ta on praegu vaimuhaiglas.
Tal on kaks last – tütar Oona Kiviranta ja poeg Sauli Kiviranta.
Laura oli ametilt jurist.
Laura ema on Eila Kiviranta.
Laura tädi on Mirja Mattila.
Laura nõbu on Salla Laitela.
Oona Kiviranta
Oona Eila Marjaana Kiviranta figureeris sarjas aastatel 2003–2006 ja 2007–2010. Näitlejateks on olnud Anni Weppling ja Linnea Lindström vaheldumisi (2003–2004), Wilhelmiina Seppä (2004–2006) ning Sara Lohiniva (2007–2010).
Oona on Laura Kiviranta ja Kari Taalasmaan tütar. Tal on poolvennad Sauli Kiviranta ja Benjamin Taalasmaa. Tema isapoolsed vanavanemad on Ulla ja Seppo Taalasmaa. Tema emapoolne vanaema on Eila Kiviranta.