cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ateena
Majandus
Ateena põhilised majandusharud on laevandus, turism ning tekstiili- ja ravimitööstus.
Keskikylä
Keskikylä on küla Soomes Lõuna-Pohjanmaa maakonnas Alajärvi linnas.
Aastani 2008 oli küla Lehtimäki valla keskus.
Keskikyläst 1,5 km põhja pool asub Peräkylä ja 3,5 km lõunas Lehtimäki kirikuküla.
Ballistiline rakett
Ballistiline rakett on vertikaalsuunas suurele kõrgusele väljatulistatud rakett, mille viimane aste või lõhkepea langeb ballistilisel trajektooril etteantud sihtmärgile. Ballistiline trajektoor on lähedane paraboolile. Enamus ballistilise raketi teekonnast möödub raskusjõu ja õhutakistuse mõjus, raketile kiirenduse andnud mootori tõukejõud on lühiajaline. Pikema vahemaa ballistilised raketid lendavad enamus ajast väljaspool atmosfääri tihedamaid kihte, samas lühema vahemaa raketid jäävad kogu lennu vältel atmosfääri piiridesse. pisi|Minuteman III laskeprotsessi skeem
Ajalugu
pisi|[[V-2]]
Esimene ballistiline rakett oli sakslaste V-2, mille loomist Saksamaal Teise maailmasõja ajal juhendas Wernher von Braun. V-2 arendati välja Teise maailmasõja lõpupoole. Tänapäevaste ballistiliste rakettide konstruktsioon põhineb just sellel raketil. V-2 raketi pikkus oli 14 meetrit, läbimõõt 1,65 meetrit, stardimass 12,7 tonni. Suurim lennukõrgus oli 80 kilomeetrit ja -kaugus 300 kilomeetrit. Saksa sõjavägi kasutas seda raketti Teise maailmasõja ajal Londoni pommitamiseks. Kuna V-2 lõhkepeas oli lõhkeainet (tollel ajal umbes 1 tonn), siis oli ka raketi purustusulatus piiratud. Siiski on ballistilised raketid saanud vajalikuks moodernse sõjapidamise kaugmaa relvaks. Selliste rakettide eeliseks on kõrge lennutrajektoor, mis teeb nende avastamise ja kaitseks reageerimise aja lühikeseks. Rakettide tekitatav kahju sõltub paljuski vastase (ohvri) kaitsevõimest.
Sakslaste raketiarendus pani alguse raketitööstusele ka Ameerika Ühendriikides ja Nõukogude Liidus. Osa saksa raketiteadlasi ja tehnikuid deporteeris NSV Liit pärast Saksamaa kapituleerimist Venemaale, Saksamaalt viidi välja ka kättesaadud raketid, et välja töötada oma ballistilised raketid. Ameeriklased palkasid oma raketisüsteemi arendamiseks V-2 raketi looja Wernher von Brauni ja tema meeskonna sakslastest spetsialistid. pisi|LGM-118 Peacekeeper pisi|[[ATACMS ja mitmikraketiheitjasüsteem M270 MLRS]] pisi|[[Topol-M/SS-27 Sickle B]] Esimene kontinentidevaheline ballistiline rakett oli NSV Liidu R-7, mis tegi oma esimese lennu aastal 1957. R-7 ballistilist raketti kasutasid venelased satelliitide orbiidile saatmiseks umbes pool sajandit, sama mootorit kasutab Venemaa mehitatud kosmoslaevade kanderakettide mootoritena praegugi. Esialgne R-7 oli kaheastmeline rakett, 31 meetrit pikk ja kaalus 280 tonni, lennukaugus oli 8500–8800 kilomeetrit. Raketi tabamisraadius oli 2,5–5 kilomeetrit. Muutmata kujul kasutas NSV Liit R-7-t ka esimese NSV Liidu satelliidi Sputnik 1 lennutamiseks kosmosesse. Sputnik 1 oli ka Maa esimene tehiskaaslane. R-7 muudetud kujul Vostok 1 käis Juri Gagarin esimesel kosmoselennul Maa-lähedasel orbiidil. R-7 pere hulka kuuluvat mitmeotstarbelist Sojuz raketti kasutatakse siiani. R-7 rakette on kasutatud rohkem kui kõiki teisi raketitüüpe kokku.
Militaarseid ballistilisi rakette on praeguseks 30 riigil. 2010. aastal sõlmisid Ameerika Ühendriikide ja Venemaa valitsused kokkuleppe, et mõlemad vähendavad oma kontinentidevaheliste rakettide arvu 7-aastase perioodi jooksul 1550-ni.
Liigitamine
Ballistilisi rakette jagatakse gruppidesse nende lennukauguse järgi. Erinevad riigid jagavad ballistiliste rakettide lennukaugust erinevate skeemide kohaselt.
Näiteks Ameerika Ühendriikides jagatakse sellised raketid nelja klassi :
Vahepealse distantsi ballistiline rakett
Vahepealse distantsi ballistiline rakett (IRBM, Intermediate-range Ballistic Missile) 3000–5500 kilomeetrit. Nt. RSD-10 Pioneer/SS-20 Saber (GRAU indeks 15Ž45), R-14 Tšusovaja/SS-5 Skean (GRAU indeks 8K65), PGM-17 Thor,
Juuni 2020
Juuni 2020, kroonika.
Ballistiline rakett
Keskmaa ballistiline rakett
keskmaa ballistiline rakett (MRBM, Medium-range Ballistic Missile) 1000–3000 kilomeetrit. Nt. MGM-31 Pershing 1a, MGM-31B Pershing II, PGM-19 Jupiter, R-5 Pobeda, R-12 Dvina, RT-15
Lühimaa ballistiline rakett
lühimaa ballistiline rakett (SRBM, Short-range Ballistic Missile) kuni 1000 kilomeetrit. Nt SS-21 Skarabeus, R-11 Zemlja/SS-1B Scud-A, R-17 Elbrus/SS-2 Scud-B, ATACMS,
Venemaa sõjaväe ballistilised raketid jagatud viieks rühmaks :
Tööpõhimõte
pisi|[[MIM-104 Patriot õhutõrjemitmikraketiheitjasüsteem]]
Enamasti kasutatakse rakettide juhtimiseks inertsiaalset juhtimissüsteemi, mis kogu aeg liikumistrajektoori kontrollib ja vajadusel ettenähtud väärtustega võrreldes trajektoori parandab. Raketi juhtimissüsteemilt ja GPS-ilt saadud informatsiooni võrreldakse tuntud taevatähtede asukoha suhtes. Sellise juhtimissüsteemiga langeb lõhkekeha suure tõenäosusega kuni 50 meetri kaugusele määratud sihtmärgist. Sarnast autopiloot-juhtimissüsteemi asendi säilitamiseks ruumis kasutatakse ka piloodita lennukil. Lühimaarakettide korral kasutatakse täpsuse parandamiseks GPS-seadmeid, mille abil saavutatakse täpsus umbes 10 meetrit. Suur täpsus ja madal hind muudavad lühimaaraketid väga ohtlikeks relvadeks. Samas on õhutõrjesüsteem Patrioti nüüdseks piisavalt arendatud, et ballistilised raketid enne alla lasta, kui need sihtmärgini jõuavad.
Ballistilise raketi erinevus tavalisest raketist
Kuna ballistiline rakett lendab osaliselt oma trajektooril ka väljaspool atmosfääri, on selle lennukõrgus ja -kaugus palju suurem kui tavalise raketil. Ballistilise raketi tootmine ja hooldamine on tavalisest raketist umbes 10 korda kallim.
Vene päritolu SCUD-rakett
SCUD-raketid pärinevad otseselt sakslaste raketiarendusest ning neid rakette kasutavad tänapäeval oma relvastuses mitmed riigid. SCUD-rakette (R-11 Zemlja - NATO koodnimetus SS-1B Scud-A, R-11M (GRAU indeks  8K11),  R-11FM, R-17 Elbrus  (GRAU indeks 9K72) - NATO SS-1C Scud-B, R-17 NATO SS-1d Scud-C, R-17 VTO - NATO SS-1e Scud-D)) peetakse NSV Liidu versiooniks sakslaste V-2 raketist, mida sakslased Teise maailmasõja aegadel kasutasid.
Raketi pikkus on 12,3 meetrit, läbimõõt 0,88 meetrit. Selle stardimass on 6500 kilogrammi, millest lõhkepea mass on 985 kilogrammi. Üheastmelise vedelkütusmootoriga raketi lennukaugus on 300 kilomeetrit. Poolte rakettide tabamisraadius on 50 meetrit. Iraak on suutnud sama raketi lennukauguse viia 600 kilomeetrini, kuid tabamisraadius on sellel kõigest 1 kilomeeter.
Ameerika Ühendriikide päritolu rakett Trident D-5
pisi|UGM-133 Trident II Rakett Trident D-5 on ameeriklaste uusima põlvkonna allveelaevalt lastav kontinentidevaheline ballistiline rakett. Esimene selle raketi lend toimus aastal 1990. Alates aastast 1989 on D-5 raketiga tehtud 150 edukat katselendu, mis on kõige parem näitaja võrreldes teiste suurte ballistiliste rakettidega. Kogu raketi kasutusaja jooksul on ebaõnnestumisi olnud 5, nendest viimane 1989. aastal.
D-5 raketi pikkus on 13,6 meetrit ja mass 59 tonni, lennukaugus 11 100 kilomeetrit.
Gabriele Reinsch
pisi|Gabriele Reinsch 1988. aastal Gabriele Reinsch (sündinud 23. septembril 1963 Cottbusis) on endise Saksa DV kergejõustiklane (kettaheitja). Ta on kehtiva naiste kettaheite maailmarekordi 76.80 omanik.
Forest Silence
Forest Silence on Ungari black metal ' i bänd, mis moodustati 1996. aastal Szombathelys.
Koosseis
Endised liikmed
Diskograafia
Täispikk album
Demo
EP
Akademija (Kėdainiai)
Akademija on alev Leedus Kėdainiai rajoonis Dotnuva vallas. Alev asub merepinnast 65–75 meetri kõrgusel Dotnuvėlė jõe kaldal.
Akademijas on Leedu maaviljelusinstituut, gümnaasium ja raamatukogu. Vaatamisväärsuseks on Dotnuva mõisa hoonetekompleks.
Ajalugu
Dotnuva mõisa on esimest korda kirjalikult mainitud 1545. aastal. 1911. aastal avas Pjotr Stolõpin mõisas keskharidust andva põllumajanduskooli. 1922. aastal avati seal esimene taimede sordiaretusjaam Leedu aladel. 1923. aastal osales kolm sealset õpilast Klaipėda ülestõusus ja Väike-Leedu alade Leedu külge liitmises.
Aastail 1924–1945 tegutses alevis põllumajanduskoolist välja kasvanud Leedu Põllumajanduse Akadeemia, nüüdne Aleksandras Stulginskise Ülikool. Kooli järgi sai ka alev nime. 1946. aastal kolis kool Kaunasesse, ent Akademija nime ei muudetud. 1925. aastal võtsid sealsed katoliiklased üle juba varem püstitatud õigeusu kiriku; Nõukogude perioodil kirik aga suleti. Tänapäeval on alevis kabel, mis kuulub Dotnuva kihelkonda.
Salla vald
Salla valdu on olnud mitu.
Jekaterinburgi keskstaadion
pisi|Jekaterinburgi keskstaadion Jekaterinburgi keskstaadion (vene keeles Центральный стадион) on suurim Venemaal Jekaterinburgis asuv spordirajatis. Pärast viimast rekonstrueerimist aastail 2014–2017 on tegu üksnes jalgpallistaadioniga, varem oli staadion mitmeotstarbeline.
Tänapäevane staadion ehitati 1953–57. 2003 lõpetati sellel jalgpallivõistluste korraldamine. 2006–11 staadion rekonstrueeriti ja spordivõistlusi seal ei korraldatud. Esialgu kavatseti ümberehitustööd lõpetada juba järgmisel aastal, aga need venisid märksa pikemaks ja staadion taasavati alles 19. augustil 2011.
Kergejõustikuvõistluste korraldamiseks on staadionil 8 jooksurada ning kaugushüppe- ja kuulitõukesektor.
Velodroom suleti 1925. Osalt põhjustas seda asjaolu, et 350-meetrise ellipsi sisse ei mahtunud täismõõtmetes jalgpalliväljak, osalt pealtvaatajakohtade vähesus. Tema kohale rajati uus staadion, mis sai nimeks V. I. Lenini nimeline Uurali oblasti staadion. Jalgpalliväljaku ja jooksuradadega staadion avati pidulikult 22. juulil 1928. Staadioni lõunaservas paiknesid puidust tribüünid 5 tuhandele pealtvaatajale.
1953 hakati taas uut staadioni ehitama. Vana, puidust staadion ei vastanud tuleohutuse nõuetele, samuti oli vaja rohkem pealtvaatajakohti. Staadioni projekteeris arhitektuuribüroo "Promstroiprojekt". Projekti peaarhitekt oli Sergei Vassiljev, selles osalesid ka arhitektid Konstantin Vassiljev ja Juri Vladimirski ning konstruktorid A. Kovalenko ja Boriss Maslennikov. Staadion valmis 26. juunil 1957. Staadioni projektijärgne nimi oli "Metallurg Vostoka" ('ida metallurg'), aga lõppkokkuvõttes kinnitati staadionile see nimi, mida ta kannab tänapäeval: keskstaadion.
See staadion oli oma aja tipptase. Staadionil oli kaks tribüüni, ida- ja läänetribüün, mis kokku mahutasid 27 tuhat pealtvaatajat. Läänetribüüni all asusid võimlemis- ja jõusaalid, arstikabinetid, kohtunike ruum, pressikeskus, riietehoiud, sportlaste puhkeruumid ja puhvetid. Idatribüüni all olid võõrastemaja, kohvik, raadiosõlm ja staadioni hooldamise ruumid. Lisaks olid spordikompleksis harjutusväljakud, väike staadion jääpalli jaoks (samuti tribüünidega), maahoki- ja tenniseväljakud ning korvpalli- ja võrkpalliväljak.
Stiililt on keskstaadion stalinistliku arhitektuuri näide.
Keskstaadionil toimusid 1959. aasta maailmameistrivõistlused kiiruisutamises naistele, kus NSV Liidu sportlased saavutasid üldkokkuvõttes nelikvõidu.
Staadionil ei ole toimunud Venemaa täiskasvanute jalgpallikoondise mänge, küll aga peeti seal 2012 kolm Venemaa noortekoondise 2013. aasta EM-valikturniiri mängu. Venemaa sai neist ühe võidu ja kaks viiki ning võitis valikgrupi.
Jekaterinburgi keskstaadionil plaanitakse korraldada 2018. aasta maailmameistrivõistluste kohtumisi jalgpallis. Kuna staadioni viimane ümberehitus ei olnud kuidagi seotud maailmameistrivõistlustega, siis tuleb staadion veel kord ümber ehitada. Selle käigus paigaldatakse staadionile ajutised konstruktsioonid, et viia staadion vastavusse FIFA nõuetega maailmameistrivõistluste korraldamiseks. Niimoodi suurendatakse staadioni mahutavus 44 130 pealtvaatajani. Pärast maailmameistrivõistlusi need ajutised konstruktsioonid kõrvaldatakse ja järele jääb 33 000 pealtvaatajakohta.
Jekaterinburgi keskstaadion on jalgpalliklubi FK Ural kodustaadion.
Bryan Ferry
Bryan Ferry (sündinud 26. septembril 1945 Washingtonis Suurbritannias) on inglise laulja ja laulukirjutaja. Ta on tunud sarmika visuaalse ja vokaalse stiiliga pälvides hüüdnime 'The Electric Lounge Lizard'.
Ferry sai tuntuks 1970-ndate alguses ansambli Roxy Music solisti ja peamise laulukirjutajana. 1973. aastast on tal olnud ka edukas soolokarjäär. 2001. aastal oli ta Grammy-auhinna nominent.
Võidu prospekt
Võidu prospekt on tänav Narvas Soldina ja Kerese linnaosa piiril. Algab Paul Kerese tänavalt, kulgeb kirde poole, ristub Mõisa tänavaga ja lõpeb Tallinna maanteega ristudes. Tänava pikkus on 810 m.
Enne 1990. aastaid kandis tänav nime Pobedõ prospekt (vene keeles проспект Победы).
Tiruchchirāppalli
thumb Tiruchchirāppalli (tamili திருச்சிராப்பள்ளி (Tiruchchirāppaḷḷi) 'austatud Chira linn' ehk திருச்சி (Tiruchchi); inglise keeles ka Tiruchirapalli, Tiruchi, Trichy; Hunteri transkriptsioonis Tiruchchirāppalli) on linn Indias Tamil Nadu osariigis, Tiruchchirāppalli ringkonna halduskeskus. Asub Kaveri jõe ääres.
Tiruchchirāppalli on Nobeli füüsikaauhinna laureaadi Chandrasekhara Venkata Ramani sünnilinn.
Ubajärv
Ubajärv (ka Ubahaava järv, Pikkjärv) on järv Võrumaal Rõuge vallas Koemetsa külas. Järv ja selle ümbrus kuulub Karula rahvusparki.
Järv asub Hargla nõos.
Taimestik on liigirohke: esineb umbes 23 liiki makrofüüte.
Kaladest domineerib särg, haug, ahven, mõnevõrra vähem on kokre, latikat, mudamaimu jt.
Christopher Reeve
thumb|Christopher Reeve, 2. märts 2003
Peningi vald
Peningi vald oli vald Harju maakonnas aastail 1939–1950. Vallamaja asus tänapäeva Peningi küla aladel.
Peningi vald moodustati 1939. aasta vallareformiga senise Peningi valla ja Alavere valla aladest. pisi|300px|Eesti valdade kaart. Musta kontuuriga vanad vallapiirid, punasega 1939. aastal moodustatud vallad Peningi vald moodustati maa-alaga: a) senise Peningi valla maa-alast, välja arvatud Kurgla küla piirkond, seniste Raasiku ja Rae valla vahel oleva osa maa-ala kuni Nõmme nr. 28 ja Kaasiku nr. 28 taludeni, viimased kaasa arvatud, ning Kiviloo mõisa järgi oleva Soo-otsa talu ja metsakvartaalide nr. 25, 26, 29, 30, 31 maa-alad; b) senise Alavere valla Rooküla küla ning Rooküla ja Nõmbra asunduste maa-aladest.
1939. aastal oli vallas 2222 elanikku, territooriumi suurus oli 16 751,90 ha.
1939. aastal kuulusid Peningi valla koosseisu Igavere, Kalesi, Igavere-Sauna ja Kalesisauna, Kalesi asundus, Perila, Silmsi, Kasakaotsa ja Metsnurga külad, Peningi, Rätla, Perila asundus ja Härma asundused, Salu, Urvaste, Seli, Kivioja, Andi, Mallavere, Suurevälja külad ja Suursoo asundus, Liivaaugu, Kiviloo, Kaugemäe, Kännu, Juurika, Rooküla ja Lükati külad, Kiviloo asundus ja Nõmbra asundus.
Külanõukogude moodustamine ja valla likvideerimine
8. augustil 1945 moodustati Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidiumi seadlusega vallas Kiviloo külanõukogu, Peningi külanõukogu ja Pikavere külanõukogu.
26. septembril 1950 arvati vald Kose rajooni koosseisu.
Mükobakter
Mükobakter (Mycobacterium) on perekond happekindlaid grampositiivseid, eoseid mittemoodustavaid pulgakujulisi baktereid. Nad on looduses laialdaselt levinud ja võtavad osa mitmesuguste orgaaniliste ainete lõhustamisest.
Tuberkuloosi kirjeldas esimesena Hippokrates ning juba Aristoteles kahtlustas haiguse põhjusena halba nakkavat õhku. Esimese mükobakterite liigina avastas Norra arst Gerhard Armauer Hansen 1873. aastal Mycobacterium leprae ja ligi 10 aastat hiljem leidis saksa teadlane Robert Koch tuberkuloosi tekitaja Mycobacterium tuberculosis ' e. Mycobacterium bovis ' e avastas T. Smith 1896. aastal.
Klassifikatsioon
Looduses leidub ja teadlased on tuvastanud üle 100 mükobakteri liigi. Kuid nende süstemaatika pole päris selge.
Rakuseina ehitus
Tundlikud UV-valgusele ja kõrgele temperatuurile. Efektiivseimad desinfektandid 70% alkohol ja 2–5% fenoolilahused.
Elisabeth Rehn
thumb|Elisabeth Rehn (1993) Märta Elisabeth Rehn (sünninimi Märta Elisabeth Carlberg; sündinud 6. aprillil 1935 Helsingis) on Soome poliitik ja diplomaat.
Haridus
Elisabeth Rehn lõpetas 1957. aastal Svenska handelshögskolani majandusteaduse erialal. Ta on nii Svenska handelshögskolani kui ka Åbo Akademi audoktor.
Poliitiline tegevus
Elisabeth Rehn kuulub Rootsi Rahvaparteisse. Aastatel 1979–1995 oli ta Eduskunna liige. Aastal 1990. sai temast kaitseminister Harri Holkeri valitsuses ja 1991. aastal Esko Aho valitsuses. Tema ministriks olemise ajal anti naistele õigus ajateenistuses osaleda ning hangiti Soome õhujõududele esimesed F/A-18 Hornet-hävitajad.
Elisabeth Rehn oli Rootsi Rahvapartei presidendikandidaat 1994. ja 2000. aastal. Aastal 1994 kaotas ta teises voorus Martti Ahtisaarile, 2000. aastal ei pääsenud aga teise vooru.
Aastatel 1995–1996 oli ta Euroopa Parlamendi liige.
Rahvusvaheliselt sai Elisabeth Rehn tuntuks ÜRO inimõiguste eksperdina. Aastatel 1995–1997 jälgis ta ÜRO esindajana inimõiguste olukorda endise Jugoslaavia maades; aastatel 1998–1999 oli ta ÜRO eriesindaja Bosnias ja Hertsegoviinas.
Isiklikku
Elisabeth Rehn oli alates 1955. aastast abielus Ove Rehniga, kes suri 2004. aastal. Neil on neli last. Tütar Veronica Rehn-Kivi on samuti poliitik, Eduskunna liige.
1960. aastate alguses oli Elisabeth Rehn esimene Tupperware toodete müüja Soomes.
Anssi Koivuranta
Anssi Einar Koivuranta (sündinud 3. juulil 1988 Kuusamos Soomes) on Soome suusahüppaja ja endine kahevõistleja.
Hea suusahüppajana tuntud Koivuranta on jõudnud viis korda maailmakarikavõistlustel poodiumile. 2006. aasta Torino olümpiamängudel sai ta kahevõistluse meeskonnavõistluses pronksmedali. 2005. aasta maailmameistrivõistlustel Oberstdorfis sai Koivuranta sprindivõistlustel 6. koha. 2007. aasta MM-il Sapporos tuli ta kahevõistluse meeskonnavõistluse koosseisus maailmameistriks.
4. jaanuaril 2014 võitis ta Nelja hüppemäe turnee Innsbrucki osavõistluse.
Kasepää vald (1939)
Kasepää vald oli vald Tartumaal aastail 1939–1949. Vallamaja asus Kasepää külas. pisi|300px|Eesti valdade kaart. Musta kontuuriga vanad vallapiirid, punasega 1939. aastal moodustatud vallad Vald moodustati senise Kasepää valla maa-alast; senise Pala valla Saare metskonna Halliku metsandiku osa ja Halliku mõisa järgi olevate talude nr. 24, 25, 32, 33, 38 ja 46 heinamaatükkide maa-aladest; senise Ranna valla Omedu ja Hansu külade piirkonnast ning osa Saare metskonna Halliku metsandiku ja osa Ranna ja Roela mõisade järgi olevate talude heinamaatükkide maa-aladest.
Vald kuulus Riigivolikogu 48. valimisringkonda, kust valiti August Jürima.
Vald kuulus Alatskivi põllumeeste konvendi tegevus- ja valimispiirkonda.
8. juunil 1949 vald likvideeriti ja ühendati Saare vallaga.
Dotnuva
Dotnuva on alev (endine linn) Leedus Kėdainiai rajoonis, Dotnuva valla halduskeskus. Saksa keeles kasutati asula kohta vanasti nimekuju Dotnau, žemaidikeelne nimekuju on Duotnova. Alev asub merepinnast 48 meetri kõrgusel Dotnuvėlė jõe kaldal, mille järgi on ka nime saanud. Dotnuva on kõige kuivem paik Leedus, sealne aastane keskmine sademete hulk on vaid 572 mm.
Dotnuvas on põhikool. Vaatamisväärsusteks on XVIII sajandil ehitatud hollandi tuulik, aastal 1810 valminud katoliku kirik ja selle juures asuv kaputsiinlaste kloostri hoonetekompleks.
Alevi järgi on nimetatud Birštonase kihistu Dotnuva kihistik.
Ajalugu
Dotnuvat mainitakse esimest korda kirjalikult aastal 1382 (Datinen). Taas on sealset küla mainitud aastal 1568.
Aastal 1582 sai Dotnuvast alev. Aastal 1636 ehitati alevisse esimene kirik, aga juba järgmisel aastal sai Dotnuvast linn. Aastal 1701 rajati alevisse klooster (algselt kuulus see bernardiinidele). Algselt peeti linnas kaks korda aastas laata, aga aastal 1777 sai see õiguse pidada laata aastas neli korda.
Aastal 1707 läks Dotnuva mõisale kuulunud linn Brzostowskitelt Sczyttide valdusse. Sajandi lõpus said Dotnuva omanikeks Chrapowickid.
Aastail 1773–1810 ehitati kloostri juurde uus kirik. Aastal 1796 hakkas selle juures tegutsema ka kool. Kuna kloostriasukad osalesid ülestõusudes tsaarivõimude vastu, siis aastal 1864 klooster suleti ja kaks selle asukat viidi Siberisse sunnitööle.
Aastail 1821, 1833, 1896 ja 1911 Dotnuva põles. XIX sajandi teisel poolel rajati asula lähedusse Liibavi–Romno raudtee. Tsaariajal kasutati Dotnuva kohta vene keeles nimekujusid Датновъ, Датново, Датнов. Leedu keeles oli aastani 1925 kasutusel ka nimekuju Dotnava.
Pärast Teist maailmasõda tegutsesid alevi ümbruses Leedu metsavennad. Nõukogude ajal oli Dotnuva kohaliku kolhoosi keskasulaks. Sealne kolhoos asutati 26. veebruaril 1947 ja see oli esimene kolhoos Leedus. Kolhoos tegutses aastani 1992.
28. detsembril 1956 sai vahepeal alevi staatuses olnud Dotnuvast taas linn. Linnaõigused kaotas see aastal 1996. Aastal 1990 alustas endise bernhardiinide kloostri ruumides tegevust kaputsiinide klooster.
Peter Fill
pisi|Peter Fill Peter Fill (sündinud 12. novembril 1982 Kastelruthis, Bolzano provintsis) on Itaalia mäesuusataja. Fill alustas mäesuusatamist juba kolmeaastaselt ja esimesel võistlusel osales kuueaastaselt.
Fill sai 2001. aastal juunioride maailmameistrivõistlustel Verbieris pronksmedali suurslaalomis ja 2002. aastal Tarvisios ülisuurslaalomis kuldmedali. 2006. aasta taliolümpiamängudel Torinos oli ta Alpi kahevõistluses üheksas. 2009. aasta maailmameistrivõistlustel Val-d'Isère'is jäi Fill ülisuurslaalomis 0,99 sekundilise kaotusega Didier Cuche'i järel teiseks. Alpi kahevõistluses oli ta viies. 2011. aasta MM-il Garmisch-Partenkirchenis võitis Fill suures Alpi kahevõistluses pronksmedali ja sai ülisuurslaalomis 9. koha.
Maailma karikavõistlustel osales Fill esimest korda 7. märtsil 2002 Zauchensees, kus ta sai ülisuurslaalomis 12. koha. Kümne parema hulka jõudis ta esimest korda 15. detsembril 2002 Val-d'Isère'is ülisuurslaalomis, kui ta sai 6. koha. Esimese poodiumikoha sai ta Wengenis 13. jaanuaril 2006 suures Alpi kahevõistluses, kui ta oli kolmas. 29. novembril 2008 võitis Fill esimese MK-võistluste etappi Lake Louise'is kiirlaskumises.
Maailma karikavõistlustel
Peter Fill on osalenud ( <FONT COLOR=Purple>seisuga 25. märts 2018</FONT> ) 340 MK-etapil ja jõudnud esikolmikusse 22 korral, neist kolm etappi on ta võitnud.
Ernst Raiste
Tema isa oli raudteelane. Aastatel 1939–1942 õppis Raiste Tartu 5. gümnaasiumis ja tantsu Vanemuise õpperühmas. Oli 1941–1966 Vanemuise tantsija ja ballettmeistri assistent ning 1966–1983 muusikalavastuste assistent, 1995–2004 koosseisuline töökeskkonnaspetsialist.
Ta on mänginud sõnalavastustes ning osalenud operettide ja ooperilavastuste tantsunumbrites.
Oli 1944–1960 abielus Linda Ainlaga (1919–1984).
Kavastu vald
Kavastu vald oli vald Tartumaal aastail 1939–1950. pisi|300px|Eesti valdade kaart. Musta kontuuriga vanad vallapiirid, punasega 1939. aastal moodustatud vallad Vald kuulus Riigivolikogu 51. valimisringkonda, kust valiti Jüri Uluots.
Rudolf Säre
Rudolf Säre (ka Särre; 15. veebruar 1909 Tartu – 2. detsember 1982 Tartu) oli Eesti Põllumajanduse Akadeemia veterinaariaprofessor.
Kavastu vald
Vald moodustati senise Kavastu valla maa-alast, välja arvatud Kavastu asunduse, Sooranna ja Mõisanurga talude ning Peipsi järve ääres asuvate kinnistusüksuste Varnja nr. 21, Paju nr. A-101, Õigeusu koguduse kirikumaa, Jakobi nr. A-102, Jussi nr. A-103, Maksi nr. A-104 ja Sirge nr. A-105 maa-alad; senise Alatskivi valla Kirepi, Sipelga, Vene ja Sahvka külade, Väänastu metsavahi, Piiri metsavahi, Kasepää, Puiandi ja Kõnnu talude maa-aladest ning Metsakivi küla maa-alast, välja arvatud Kärdi nr. 94 talu maa-ala; senise Tammistu valla Lepiku küla ja Põrgunurga piirkonnast; senise Kastre-Võnnu valla Praaga küla maa-alast; mitmete valdade lahus-heinamaatükkide maa-aladest põhja pool Emajõge.
Rudolf Säre
Ta lõpetas aastal 1928 Tartu Reaalgümnaasiumi ja aastal 1934 kiitusega Tartu Ülikooli loomaarstiteaduskonna. Oli seejärel loomahistoloogia ja -embrüoloogia kateedri assistent, oli aastatel 1937–1938 Rootsis ja Taanis stipendiaat (täiendas ennast hobuserautamise ja kabjahaiguste alal). Aastatel 1938–1945 oli Tartu Ülikooli loomaarstiteaduskonna õpetatud sepa kohustetäitja ja õppesepikoja juhataja.
Isiklikku
Tema tütar Helju Vasar (1932–2013) oli psühhiaater, väimees Elmar Vasar oli Tartu Ülikooli füsioloogiaprofessor. Tütrepoeg Eero Vasar on Tartu Ülikooli füsioloogiaprofessor, detsembrist 2010 Eesti Teaduste Akadeemia liige, tütrepoeg Veiko Vasar oli Tartu Ülikooli psühhiaatriaprofessor, tütrepoeg Olavi Vasar on veresoontekirurg.
Aloja
Aloja on linn Lätis Limbaži piirkonnas. Asub Läti põhjaosas Eesti piiri lähistel.
Ajalugu
Asula varasem saksakeelne nimi oli Allendorf. Kirjalikult on seda esmamainitud 1449. aastal, 1534. aastal ehitati sinna esimene puidust kirik. Kivist kirik rajati sinna 1776. aastal. 1950. aastal sai Alojast alev, linnaks sai 1992. aastal. Linn kuulus aastatel 1992–2009 Limbaži rajooni. Aastatel 2009–2021 oli linn Aloja piirkonna keskus.
Linna läbis varem laiarööpmeline Tallinn–Pärnu–Mõisaküla–Riia raudteeliin. Aloja raudteejaamani liiklesid reisirongid 1990. aastate keskpaigani, amortiseerunud raudtee likvideeriti 2005. aastal.
Aloja keskkool kannab läti ärkamisaja luuletaja Auseklise (1850–1879) nime, koolimaja ees on tema ausammas. Rahvusromantismi suurmees ise on maetud Aloja kalmistule.
Kaitstavad objektid
Looduskaitse all on Aloja tamm ümbermõõduga 4,12 m, Aloja pärn ümbermõõduga 3,63 m ja Aloja seedermänd ümbermõõduga 2 m. Muinsusmälestistest on riikliku kaitse all Aloja luteri kirik, selle kantsel, orel ja altar. Regionaalse kaitse all on muinaskalmete kohal asuv küngas.
Ema
222px|pisi|"Ema lapsega". ([[Gustaaf Soreli maal)]] Ema on naissoost lapsevanem.
Ema on naine, kes on lapse sünnitanud või on lapseootel. Ema ja isa koos nimetatakse tema lapsevanemateks. Õiguslikus mõttes võib emaks nimetada ka naist, kes on lapse lapsendanud. Sotsiaalses mõttes on võimalik rääkida ema rollist, mida samuti ei pea kandma (ainuüksi) bioloogiline ema.
Tavapäraselt on ema üks ülesandeid oma lapse rinnaga toitmine (selles võib teda asendada amm) imikueas ning lapse üleskasvatamine koos isaga kuni lapse täisealiseks saamiseni. Last võib kasvatada ka kasuema, näiteks kui lapse ema on surnud või on jäänud ilma oma vanemlikest õigustest. Kasuema võidakse kutsuda emaks.
Austamaks emasid ja emadust, tähistatakse maailmas aastast 1908 emadepäeva, jagatakse välja aasta emade tiitleid jne.
Ema – nii kutsutakse austavalt ka kõrgeid naisvaimulikke.
Emaduse bioloogiline külg
Peale inimese võidakse ka paljude teiste organismide puhul kõnelda ühest organismi vanemast kui emast, seda nii emaslooma kui ka emataime puhul.
Finströmi vald
Finström on vald Soomes Ahvenanmanneri saarel Ahvenamaa maakonnas. Valla pindala on 172,5 km², millest maad on 123,26 km². Valla keskus on Godby küla. Valla elanikest 94% räägib emakeelena rootsi keelt.
Külad
Bamböle, Bartsgårda, Bastö, Bergö, Bjärström, Brantsböle, Emkarby, Enbolsta, Finström, Godby, Grelsby, Kulla, Markusböle, Ottböle, Pettböle, Pålsböle, Rågertsböle, Strömsvik, Stålsby, Svartsmara, Tjudö, Torrbolsta, Tärnbolsta, Västanträsk, Ämnäs
Jaroslav Targa õigusülikool
Rahvuslik Jaroslav Targa Õigusülikool (ukraina keeles Національний юридичний університет імені Ярослава Мудрого) on õigusharidust andev kõrgkool Ukrainas Harkivis.
Anija mõis
pisi|Anija mõisa härrastemaja pisi|[[Anija mõisa park]] pisi|Anija mõisa moonakamaja pisi|Anija mõisa aednikumaja Anija mõis oli rüütlimõis Harjumaal Harju-Jaani kihelkonnas. Tänapäeval asub endine mõisasüda Harju maakonnas Anija vallas.
Ajalugu
Anija mõis (saksa keeles Hannijöggi, hiljem Annia) asutati pärast 1355. aastat. Mõisast on esimesed kirjalikud teated 1482. aastast, mil mõis kuulus rüütel Hermann Zoegele. Zoegede kätte jäi mõis kuni 1671. aastani, mil selle ostis Liivimaa maamarssal kindralmajor Jakob Staël von Holstein (1628–1679). Pärast ostmist laskis uus omanik Anijale püstitada kahekorruselise kivist mõisa peahoone (häärberi), kuid juba siis on seal märgitud ka vanema, tõenäoliselt keskajast pärineva mõisamaja varemete olemasolu. Staël von Holsteinide aadliperekonnaga jäi Anija seotuks järgmiseks 170 aastaks, välja arvatud lühike periood 1770ndatel, mil mõis oli panditud Maydellidele. Pärast Jakob Staël von Holsteini hukkumist jäi mõis tema abikaasa valduseks, kes abiellus vabahärra Reinhold Johann von Ferseniga, keda on ka 1684 omanikuna märgitud. 1723 ostis Jakobi poeg Fabian Ernst Staël von Holstein (1672–1730) mõisa Fersenilt, pärast tema pärijast tütre Hedvig Margaretha surma päris 1771. aastal mõisa tütrepoeg, Eestimaa rüütelkonna peamees Fabian Ernst Staël von Holstein (1727–1772), kellelt omakorda poeg Matthias Staël von Holstein (1769–1853).
Mõisahooned
Praegune klassitsismisugemetega barokne kahekorruseline Anija mõisa peahoone valmis aastatel 1800–1802, mil mõisa omanik oli Matthias Staël von Holstein. 19. sajandi teisel poolel pikendati hoonet vasakpoolsest otsast köögiploki juurdeehitamisega. Heimatstiilis veranda (praegu varemeis) lisati tagaküljele 20. sajandi alguses. 18.–19. sajandist pärineb mõisas ka hulk kõrvalhooneid, nende hulgas ka kaaristuga Anija mõisa ait (harvaesinevalt kahekorruseline) ning sisehooviga talli-tõllakuuri karjakastell (viimane on meieni säilinud osaliselt ja tugevalt ümberehitatud kujul).
1840. aastal panditi mõis Konstantin August von Ungern-Sternbergile (1813–1889), kes mõisa kolme aasta pärast ka endale päriseks ostis.
1858. aastal olid mõisas talurahvarahutused, mis on saanud tuntuks Eduard Vilde romaani "Kui Anija mehed Tallinnas käisid" põhjal.
Aasta pärast 1905. aasta revolutsiooni müüs parun Arthur von Ungern-Sternberg (1853 -1923 ) mõisa Kuramaa kubermangu Lielblīdene mõisa pärijannale, vürstinna Mary von Wahlile (sünd. vürstinna Lieven; 1886–1967), kes oli samal aastal abiellunud Pärnu-Viljandi kreisisaadiku Nikolai von Wahli poja Otto von Wahliga (1871–1936).
Mõisa viimaste maareformieelsete omanike Wahlide omandusajal suurendati Anija mõisa parki 2–3 korda ja sinna istutati võõrpuuliike, mis on mõisapargi uhkuseks tänini. Lisaks suurendati mõisavaldusi, ostes 1909. aastal Kodasoo mõisast 322 tessatiini suurune Kõrve maatükk ja 1915 Paasiku mõisast 43 tessatiini suurune Pappisilla maatükk.
Võõrandamise järel kolis 1924. aastal peahoonesse kool, mis tegutses seal kuni 1975. aastani. Nõukogude perioodil kasutas mõisa peahoone ruume osaliselt Anija kolhoosi kontor ning alates 1975. aastast sovhoosi osakonnakontor. Kool avati taas 1990. aastal ja tegutses mõisas 2002. aastani. 2009. aastal loodi Anija volikogu poolt SA Anija Mõisa Haldus, kes arendab mõisa tegevusi. 2018. aastal algavasid mõisa peahoone ja aida rekonstrueerimised ning 2020. aastal plaanitakse avada mõisaajastu külastuskeskus "Mõisa aja lugu". 2017 avati renoveeritud Prantsuse stiilis vana mõisapark ning 20. augustil 2017 avati 9 ha Inglise pargis õpperada "Meelte ja kogemuste tee". Mõisas asuvad kohvik, käsitöötuba ja raamatukogu.
Hyperloop
pisi|301x301px|Hyperloop 'i kapsel Hyperloop on arendamisel olev reisijate ja lasti transpordivahend. Selle algse kontseptsiooni mõtles välja Tesla Motorsi ja SpaceX-i ühistiim 2013. aastal.
Hyperloop on inspireeritud Robert Goddardi vaakumrongi ideest. See liigub suletud vaakumtorudes, mistõttu puuduvad õhutakistus ja hõõrdumine. Teoreetiliselt peaks selline lahendus võimaldama hyperloop 'il saavutada tippkiirust 1200 km/h.
Mõned eksperdid on skeptilised ning väidavad, et selline transpordivahend on väga kulukas ja riskantne ning ka idee ise on ebapraktiline. Ette heidetud on ka seda, et hyperloop on liiga tundlik elektrikatkestuste ja terrorirünnakute suhtes.
Tööpõhimõte ja rakendus
Kiirrongide arendus on olnud läbi aegade keeruline, kuna kiiruse suurenedes kasvavad hõõre ja õhutakistus, mis pärsivad sõiduki kiirust. Hyperloop 'i idee peaks selle probleemi lahendama, kuna rong paikneks vaakumkeskkonnas ja hõljuks magnetitel. Suurim probleem selle idee realiseerimisel on selle maksumus, kuna magnetlevitatsiooni ja vaakumi kasutamine pikkadel vahemaadel ei ole odav.
pisi|Hyperloop ' i kapsli võimalik lahendus Hyperloop ' i idee järgi liiguvad eriliselt disainitud kapslid terastorus, kus on tekitatud osaline vaakum. Elon Muski algses projektis hõljub iga kapsel 0,5–1,3 mm kõrgusel toru pinnast. Tema pakutud idee sarnaneb sellega, kuidas litter liigub õhuhokis: mängulaudadele on lisatud ventilaator, mis puhub lauale pisikeste aukude kaudu õhku, et vähendada hõõrdumist ning suurendada litri liikumiskiirust.
Ettevõtte Hyperloop One (Virgin Hyperloop One) idees kasutatakse passiivset magnetlevitatsiooni, mille puhul torus asetsevad lineaarinduktsioonmootorid kiirendavad ja aeglustavad kapsli kiirust vastavalt sellele, kui suur peaks kiirus torulõigus olema. Näiteks, kui rong hakkab jõudma peatusesse, toimub aeglustumine. Kuna hõõrdumine on tänu hõljumisele eemaldatud ning õhutakistus vaakumi tõttu vähenenud, libisebki kapsel läbi terastoru sihtkohta.
Muski algses idees on kapsli etteotsa paigutatud sissetõmbeventilaator ja kompressor, mille ülesanne on toimetada kõrgema rõhuga õhk sõiduki esiosast selle taha. Tänu sellele ei "kuhju" õhk sõiduki ette ega aeglusta seega kiirust, sest õhk liigutatakse eest ära.
Idee varases staadiumis on reisijatele mõeldud kapslite diameeter 2,2 m ja eeldatav tippkiirus 1200 km/h. Reisijad kogeksid sel juhul raskuskiirendust 0,5 g, mis on 2–3 korda suurem kui tavalise reisilennuki õhkutõusmisel või maandumisel.
Los Angeles – San Francisco
Hyperloop Alpha idee avalikustati 2013. aasta augustis, kui pakuti rongi võimalikuks teekonnaks marsruuti Los Angeles – San Francisco. Hyperloop võimaldaks reisijatel sõita 560 km pikkusel rajal, kus keskmine kiirus oleks 970 km/h ning tippkiirus 1200 km/h. Reis kestaks 35 minutit. Seega oleks see teiste maa- või õhutranspordivahendite omast märgatavalt kiirem. Kui ehitada ainult reisijate kapslid, oleks projekti ligikaudne maksumus 6 miljardit dollarit. Maksumus suureneks, kui ehitataks ka suurema diameetriga kapsleid lasti jaoks – siis oleks maksumus umbes 7,5 miljardit dollarit. Eri eksperdid arvavad, et esialgsed hinnangud projekti kulude kohta on liiga optimistlikud, ning võttes arvesse arendustööd, seadmete ja raja ehitust ning jooksvaid kulusid, peaks maksumus olema mitu miljardit dollarit suurem.
Tallinna ja Helsingi vaheline tunnel
Tallinna ja Helsingi vaheline tunnel viitab ideele ehitada Soome lahe alla tunnel, mis ühendaks omavahel Eesti ja Soome pealinna. Tunneli pikkus sõltub sellest, milline võimalikest teekondadest valitakse. Lühimaks distantsiks on pakutud 50 km. Tunnel oleks valmimisel maailma pikim merealune tunnel.
Marss
Elon Muski arvates oleks hyperloop ' i kasutamine Marsi pinnal väga kasulik, sest atmosfääri rõhk Marsi pinnal on keskmiselt 600 Pa, mis moodustab umbkaudu 0,6% keskmisest rõhust Maa merepinnal. Seetõttu poleks tarvis Marsil vaakumtorusid kasutada, samas kui Maal on need suure kiiruse saavutamiseks vajalikud.
New York – Washington
2017. aasta suvel teatas Elon Musk Twitteris, et tema ettevõte The Boring Company sai suulise heakskiidu ehitada New Yorgi ja Washingtoni vahele hyperloop. Täpsemalt sai ta valitsuselt suulise loa ehitada hyperloop New Yorgi, Philadelphia, Baltimore'i ja Washingtoni vahele.
Hyperloop Pod Competition
Aastatel 2015–2017 on toimunud kolm vooru: disainivoor 2016. aasta jaanuaris ning sellele järgnenud katsevoorud, kus katsetati prototüüpide sooritust rajal. Disainivoorus osales kokku 115 võistkonda, kellest edasi pääses 30. Esimene katsevoor toimus 27.–29. jaanuaril 2017. aastal ja teine sama aasta 25.–27. augustil. Nendes voorudes tehti katsesõite SpaceX-i rajal, kuhu mahub 1,83 m diameetriga kapsel. Esimese katsevooru võitis Saksamaalt pärit võistkond WARR Hyperloop. Pärast esimest katsevooru valiti nende 30 võistkonna hulgast välja 24, kellele anti võimalus osaleda augustis teises katsevoorus. Võistluse võitis taas WARR Hyperloop, kelle prototüüp saavutas tippkiiruse 324 km/h.
2018. aasta kolmandas kvartalis toimub SpaceX-i katserajal kolmas võistlus, kuhu on oodatud osalema ka uued võistkonnad.
Igor Starõgin
thumb|Igor Starõgin 2008. aastal
Igor Vladimirovitš Starõgin (vene Игорь Владимирович Старыгин; 13. juuni 1946 Moskva – 8. november 2009 Moskva) oli Nõukogude Liidu ja Venemaa teatri- ja filminäitleja, eelkõige tuntud Aramise rolli järgi Mosfilmi Musketäride filmides.
Igor Starõgin sündis Moskas. Tema isa oli lendur ja vanaisa NKVD töötaja. Noorena tahtis ta saada luurajaks, kuid pärast kooli lõpetamist läks koos klassikaaslastega Teartriinstituuti katsetele, ning ka endale üllatuseks sai sinna sisse.
Igor Starõgin lõpetas Riikliku Teatriinstituudi (GITIS) 1968. aastal. Pärast seda töötas ta 1983. aastani Moskvas Noore Vaataja Teatris (vene keeles ТЮЗ), samal ajal ka Mossoveti-nimelises teatris, aastail 1983–1996 Mark Rozovski teatris "Nikitski väravate juures" ja Gorki-nimelises Moskva Akadeemilises Kunstiteatris 1996–2000 .
20. septembril 2009 sai ta insuldi ning ta viidi haiglasse. Igor Starõgin suri haiglas 8. novembril 2009, olles 63-aastane. Ta maeti 12. novembril Moskva Trojekurovo kalmistule.
Isiklikku
Igor Starõgin oli neli korda abielus. GITIS-es õppides abiellus ta oma kursuseõega. Abielu lahutati aasta pärast. Seejärel oli ta 12 aastat abielus näitlejanna Mika Ardovaga. Sellest abielust sündis tütar Anastasija. Hiljem abiellus ta veel kahel korral, kuid need abielud jäid lühikeseks.
Batman (film 1989)
"Batman" on 1989. aasta USA mängufilm.
Süžee
Cotham City linnas hakkab kurjategijatega võitlema salapärane Batman, kes näib pigem üleloomuliku olendi kui superkangelasena. Kelle või millega on tegu asuvad uurima ajakirjanikud Vicki Vale ja Alexander Knox. Niidid viivad erakliku miljonääri Bruce Wayne'i jälile, kelle vanemad mõrvati, kui ta oli alles laps. Samal ajal tahab maffiapealik maksta kätte oma nartsissistlikust psühhopaadist palgamõrvarile Jack Napierile, kes on tema naise armuke. Sündmuste ahela, millesse sekkub ka Batman, tõttu Jacki välimus moondub ja temast saab sarimõrvar Jokker. Batman nurjab tema musta huumoriga planeeritud massitapmisi, samal ajal jätkub Bruce Wayne ja Vicki Vale'i armastusliin, mis viib selleni, et Bruce Wayne paljastab, et tema tegutseb tipptehnoloogiat kasutades Batmanina. Jokker röövib Vicki Vale'i ja vanas katedraalis toimub Batmani ning Jokkeri viimane kokkupõrge.
Intel 4004
thumb|Intel 4004
Intel 4004 ehk 4004 oli 4-bitine Inteli keskprotsessor, mis tuli müügile 1971. aastal. Tegemist oli esimese mikroprotsessoriga, mille tegi võimalikuks räni laialdasem kasutuselevõtt loogikalülituste tootmisel. 4004 loojaks oli Federico Faggin, kes juhtis projekti algusest lõpuni 1971. aastal. Marcian Hoff sõnastas ja juhtis arhitektuurilist ettepanekut 1969. aastal ning Masatoshi Shima andis oma panuse arhitektuuri ja hiljem ka loogika kujundamises. Täielikult töötava 4004 esimene tarnimine toimus 1971. aasta märtsis Jaapani ettevõttele Busicom Corp, 141-PF printimiskalkulaatori tehnilise prototüübi jaoks.
4004 oli esimene juhuslik loogikalülitus, mis oli integreeritud ühte kiipi, kasutades MOS (metalli-oksiid-pooljuht) silicon gate tehnoloogiat (SGT).
November 1971 tehti prohvetliku reklaamiga: "Uue ajastu kuulutamine integreeritud elektroonikas", 4004 turul üldsusele kättesaadavaks. 4004 oli esimene monoliitne protsessor, mis oli täielikult integreeritud ühte väikesesse kiipi. Selline integreerimine oli võimalik tänu uue silicon gate tehnoloogia kasutusvõtule integraallülituste jaoks.
Mikroprotsessor 4004, 4001 ROM, 4002 RAM ja 4003 Shift Register moodustasid Intel MCS-4 kiibikomplektis neli kiipi. Nende komponentide abil saab ehitada väikeseid arvuteid erineva mälumahuga ja I/O-võimalustega.pisi|Intel 4004 arhitektuuriline plokkskeem pisi|Intel 4004 DIP kiibi pinout
Pakendid
MCS-4 protsessorite versioone valmistati mitmeid. Varaseimad versioonid, tähistatud C-ga (nagu C4004), olid keraamilised. Kiipide järgmine põlvkond oli tavaliselt valged keraamilisest (samuti tähisega C) ja seejärel valmistati tumehallid keraamilisest (D). Paljud MCS-4 perekonna uuematest versioonidest toodeti ka plastist (P).
Valmimise lugu
Jaapani firma Busicom soovis välja töötada uut arvutipõhist kalkulaatorit. Busicom ja Intel sõlmisid 1969. aasta aprillis Inteliga ajutise lepingu kalkulaatorile kohandatud kiibikomplekti arendamiseks. Insener Masatoshi Shima pakkus välja kaheksakiibilise süsteemi: kolm kiipi välisseadmete (klaviatuur ja printer) liidestamiseks, üks kiip andmete salvestamiseks, üks kiip programmi koodi salvestamiseks ja kaks kiipi, mis koos moodustaksid protsessori.
Inteli rakenduste osakonna juhataja Marcian Hoff oli mures, et Intel ei tule toime nii suure koguse kiipide tootmisega. Ta tegi ettepaneku vähendada kiipide arvu poole võrra: üks 256-baidine programmi mälukiip, nimega 4001, üks 40-baidine andmemälu kiip 4002, perifeerse liidese kiip 4003 ja üks CPU kiip 4004. See süsteem sai endale nimeks MCS-4. Süsteem oli 4-bitine, mis vähendas oluliselt kiipide ühendamiseks vajalike tihvtide arvu. Hoff tõi sisse kolmanda inseneri: Stanley Mazor. Koos nad panid kokku iga kiibi jaoks spetsifikatsioonide komplekti ja kavandatud tootmisgraafiku.
Intel esitas oma ettepaneku järgmisel koosolekul 1969. aasta oktoobris. Busicomi oli nõus ja Shima naasis Jaapanisse uue kalkulaatori prototüübi jaoks, veendumaks, et MCS-4 arhitektuur oleks kooskõlas Busicomi vajadustega. Kokkulepe sõlmiti 1970. aasta veebruaris ja kiibid viidi tootmisse.
Shima ja Busicomi teadmata oli 4004-projekt juba 1970. aasta alguses peatunud. Probleem seisnes selles, et Hoff ja Mazor ei olnud kiibidisainerid – inimesed, kes saavad spetsifikatsioone koostada ja üksikasjalikke loogikaväravaskeeme luua. Neid diagramme kasutatakse omakorda selleks, et täpselt välja töötada, kuidas ja kus transistorid ja muud komponendid tuleb füüsilisel kiibil mustrisse panna. Tegelikult polnud Intelis kedagi, kes oleks olnud selle ülesandega võimeline toime tulema, kuna ettevõte oli sellel ajal keskendunud mälukiipide arendamisele. Lõpuks palkas Intel Frederico Faggini: noore inseneri, kes sobis ainulaadselt selleks tööks.
Algne ajakava sobis ainult mälukiipide tootmise jaoks, mis kasutasid paljusid korduvaid elemente, mitte protsessorikiipide jaoks, mis kasutavad keerulisi ja mitmekesiseid loogikalülitusi. Lisaks polnud Fagginil abipersonali ega ühtegi tööriista ja infrastruktuuri, ettevõtted kasutasid digitaalse loogika kujunduse loomisel ja testimisel.
Mõni päev pärast Faggini tööleasumist läks Shima Ameerika Ühendriikidesse tehtud tööd kontrollima. Shima eeldas, et ta näeb kiipide jaoks tarviliku loogikatasemelist plaani, mida ta saaks kontrollida vastavalt kokkulepitud spetsifikatsioonidele. Kuid Shima pidi vihastama, sest tegelikult polnud viimase viie kuu jooksul midagi saavutatud.
Faggin koostas uue ajakava ja Intel palkas rohkem inimesi projekti jaoks. Faggin hakkas töötama 80 tundi nädalas. Ta töötas läbi kiibid nende keerukuse järjekorras: 4001 ROM, järgnedes 4003 liidese kiip, siis 4002 RAM ja lõpuks 4004 CPU. Shima kontrollis kiipide loogikat ja andis tagasisidet, kuidas need sobiksid Busicomi kalkulaatori tehnilisse lahendusse. 1970. aasta lõpus oli kiibi kujundus valmis. Faggin lisas protsessori serva oma initsiaalid, mikroskoopilise “F.F.”, mis sai söövitatud igasse valminud 4004-sse. Busicomil oli lõpuks täielik komplekt MCS-4 kiipe 1971. aasta märtsis.
Kuna Busicom oli kiibistiku tellinud, oli neil disainilahendusele ainuõigus, mis takistas Intelil müüa protsessorit kellelegi teisele. Pärast Hoffi veenmist protsessori võimekuses, tegi Intel Busicomile pakkumise alandada kiipide maksumust, juhul kui Intel saab võimaluse 4004 perekonda müüa rakenduste jaoks, mis ei olnud kalkulaatorid. Busicom nõustus, ja Intel alustas 1971 novembris 4004 reklaamimist, kuulutades välja integreeritud elektroonika uue ajastu.
Konguta vald (1939)
Konguta vald oli vald Tartumaal aastail 1939–1950. pisi|300px|Eesti valdade kaart. Musta kontuuriga vanad vallapiirid, punasega 1939. aastal moodustatud vallad Vald kuulus Riigivolikogu 55. valimisringkonda, kust valiti Mart Rõigas.
Vald moodustati senise Konguta valla maa-alast; senise Aru valla maa-alast; senise Meeri valla Verevi küla piirkonnast; senise Kirepi valla talude nr. 48 ja A-108 ning osa Konguta metskonna maa-aladest.
16. detsembril 1939 valiti vallavanemaks K. Kütt.
1790
1790. aasta (MDCCXC) oli 18. sajandi 90. aasta.
Alan Turing
Alan Mathison Turing OBE FRS (23. juuni 1912 London – 7. juuni 1954 Wilmslow) oli inglise informaatik, matemaatik, loogik, krüptoanalüütik, filosoof ja bioloogiateoreetik.
Turing oli väga mõjukas teoreetilise informaatika valdkonna väljakujunemisel, formaliseerides muuhulgas algoritmi ja arvutatavuse mõisted Turingi masinaga, mida peetakse arvuti eelkäijaks, ning sõnastades Churchi-Turingi teesi. Teda peetakse teoreetilise informaatika ja tehisintellekti isaks.
Teise maailmasõja ajal töötas Turing Bletchley Parkis Suurbritannia dešifreerimiskeskuses, täpsemalt Briti valitsuse kodeerimis- ja šifreerimiskeskuses (Government Code and Cypher School, lühendatult GC&CS), mille töö tulemusena toodeti Ultraks nimetatav luureinfokogum. Turing juhtis mõnda aega Majas 8 asunud osakonda, mis tegeles Saksa mereväeside krüptoanalüüsiga. Ta aitas Saksa šifrite dešifreerimise kiirendamiseks välja töötada mitmeid seadmeid ja tehnikaid, sh sõjaeelse Bombe-meetodi edasiarendused ja elektromehaanilise masina Enigma masinate seadete väljaarvutamiseks. Turingi kaaluka panuse tõttu kodeeritud sõnumite murdmisel õnnestus liitlasvägedel teljeriike võita mitmetes olulistes lahingutes, sh Atlandi lahingus.
Pärast sõda töötas Turing Londonis Briti rahvuslikus füüsikalaboratooriumis (National Physical Laboratory), kus võeti ette universaalse arvutusmasina ehitamine. Turingi 1945. aastal valminud tekstis "Proposed Electronic Calculator", mis sisaldas ka ACE tehnilist lahendust, pakuti esimest korda välja salvestust kasutava programmiga elektronarvuti (an electronic stored-program digital computer) üsna terviklik kirjeldus. Aastal 1948 liitus ta Max Newmani arvutilaboriga Victoria University of Manchesteris, kus aitas välja töötada Manchesteri arvutit ja hakkas huvituma matemaatilisest bioloogiast. Tollal populaarse vaidluse tõttu, kas masin võib asendada inimest, sõnastas ta Turingi testi, mille abil saab otsustada, kas tehisintellekt suudab mõelda nii nagu inimene.
Alan Turing mõisteti 1952. aastal süüdi homoseksuaalsuses. Vanglasse sattumise vältimiseks nõustus ta hormoonraviga. Turing jäeti ilma turvapääsmetest ja võimalusest töötada valitsuse heaks krüptograafiakonsultandina GCHQ-s, Valitsusside Peakorteris.