cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sõjategevus Eestis (1944)
Saaremaa lahingud
Saaremaal liikus 921. laskurpolk Tagalahe suunas Saaremaa looderannikul, et ühineda seal 131. laskurdiviisi üksustega ja ära lõigata Saksa väed Saaremaa põhjarannikul. 917. ja 925. laskurpolk liikusid aga Kuressaare suunal ning 7. laskurdiviisi 27. ja 300. laskurpolk Kuresaare suunas piki Saaremaa lõunarannikut ning 7. eesti laskurdiviisi väeosad koos 952. liikursuurtükkide polguga hõivasid 7. oktoobri pärastlõunaks Kuressaare.
Tehumardi lahing
Saksa üksused taganesid Sõrve poolsaare algusesse rajatud kaitseliinide taha. Saksa üksuste taganemise tõkestamiseks Sõrve poolsaarele kindlustatud kaitseliinidele moodustati 307. tankihävitusdivisjoni ülema major Vladimir Milleri juhtimisel mehhaniseeritud löögiüksuse tankide, liikursuurtükkide, suurtükkide, kahe tugevdatud jalaväeroodu jt toetusüksustega. Ööpimeduses puhkenud lahing muutus mõlema poole jaoks ohvriterohkeks käsitsivõitluseks. Tehumardi lahing seiskas Nõukogude vägede seni kiirelt kulgenud pealetungi Saaremaal enam kui ööpäevaks ja see võimaldas Saksa vägedel asuda edukalt Sõrve poolsaart kaitsma. Pärast sakslaste vastupealetungi taanduti Sõrve poolsaare maakaela kõige kitsamale kohale Pagila ja Ungru küla vahelisel alal.
Vintri dessant
pisi|[[Kuramaa Kuramaa kott. Kaardi ülaosas Sõrve poolsaar]] 12. oktoobri varahommikul tehti 7. eesti laskurdiviisi 300. laskurpolgu 700 mehega ebaõnnestunud Vintri dessant Vintri küla juures Sõrve idarannikul Saksa kaitseliini selja taha. Dessantoperatsiooni käigus sai surma vähemalt 300. laskurpolgu 230 sõdurit ja ohvitseri, 215 meest langes vangi.
Sõrve lahingud
19. oktoobril jätkus pealetung Sõrves, esimeses ešelonis ründas 249. eesti laskurdiviis kõigi laskurpolkudega soomusüksuste ja suurtükiväe toetusel ja teises ešelonis 109. laskurkorpuse 131. laskurdiviis ning 20. oktoobril murdis Punaarmee pärast tugevat ettevalmistustuld tankide toetusel läbi Ariste kaitseliinist ja jõudis Lõpe-Kaimri tankitõrjeliinini. 22. oktoobril saatis 16. armee Sõrve täiendavalt üks tugevdatud grenaderirügement ja raskesuurtükiväge. 24. oktoobril jõudis Sõrve läänerannikule veel Saksa mereväe 2. lahingugrupp (ristlejad Prinz Eugen, Admiral Scheer, Leipzig, Emden koos väiksemate laevadega, mille laevasuurtükid pidid kompenseerima maal puuduvad raskesuurtükid ja lennuväe toetuse Saksa Sõrve väegrupile. 23. oktoobri õhtust jõudsid Sõrve ka 12. Luftwaffe välidiviisi üksused: 23., 24. ja 25. jäägrirügement, 12. füsiljeepataljon. 24. oktoobril alustaid 109. laskurkorpuse 131. laskurdiviisi ja juurde toodud 64. kaardiväe laskurdiviisi uut pealetungi, kuid ka nüüd ei suudetud Saksa kaitset murda ja 25. oktoobril pealetung katkestati. Saksa väed tõid Sõrvele täienduseks kümme 202. brigaadi ründesuurtükki ja 26. oktoobril jõudsid Ventspilsist Sõrve veel 6. õhutõrjediviisi 127. divisjoni neli patareid.
18. novembril 1944 alustas Punaarmee Lõu kaitseliinilt uut pealetungi. Pealetungi alustas 109. laskurkorpus, mille alluvuses olid lahingus 109. ja 131. laskurdiviis ning 249. eesti laskurdiviis. 19. novembril alustas Punaarmee pealetungi ka Saksa vägedele 18. armee lõigus Kuramaal, Kuramaa kotis. 19. novembri sai kindralleitnant Schirmer korralduse taganeda Mõntu ja Sääre sadamasse, moodustada seal sillapead ja 23.–24. novembril evakueeriti Sõrvest 7087 meest, 758 haavatut, 169 sõjavangi, tsiviilisikut ja vabatahtlikku.
Eesti Saarte Kogu
MTÜ Eesti Saarte Kogu (lühend ESK) inglise k. The Association of Estonian Islands (lühend AEI)on Kuressaares registreeritud iseseisev eraõiguslik kasumit mittetaotlev organisatsioon, mille põhieesmärk on kaasa aidata  Eesti saarte  elu ja üldise arengu järjepidevusele ja ning kestlikkusele,  teadvustades saarte kogukondade arengut takistavad tegurid ja probleemid ning võimalikud lahendused.
ESK liikmeskonna moodustavad vabatahtlikkuse alusel ühinenud füüsilised ja juriidilised isikud, kes kuuluvad Eesti saarte  endistesse või praegustesse kogukondadesse. ESK on avalikes huvides tegutsev saarte kogukondade liikmete konsultatiivne organisatsioon, kes   teeb oma põhikirjaliste eesmärkide saavutamiseks koostööd riigiasutuste, kohalike omavalitsuste ja nende liitudega, mittetulundusühingute, ettevõtjate ja üksikisikutega.
ESK asutati 5. detsembrisl 1992.a Muhus Mark Soosaare, Ants Varblanese, Laine Tarvise, Leo Filippovi ja Aado Keskpaikga eestvedamisel. Organisatsiooni on juhtinud Aado Keskpaik ja Hants Kipper Muhust, Arvo Kullapere Vilsandilt, Reet Kokovkin  Hiiumaalt ning Laine Tarvis ja Leo Filippov Saaremaalt.
Tegevus
Möödunud kahekümne viie tegevusaasta jooksul on organisatsioonil rida sisulisi saavutusi:
ESK on algatanud ise ja olnud partneriks mitmetes arendusprojektides: − EL Interreg projektid “Vakka-Soome ja Väinamere jätkusuutliku kalamajanduse arengukava”, “Tuletornid turismitooteks”, “Rohelised saared” jt. - Analüütiline uuring “Püsiasustusega väikesaarte seaduse mõju ja teiste püsiasustusega saarte vajadused”, 2009;
- KÜSK-i poolt toetatud projekt “Eesti Saarte Kogu suutlikkuse tugevdamine”, 2014;
- Väikesaarte programmist EAS-i kaudu toetust saanud projekt ” Kestlik loodus-ja kultuuripärandi kasutamine väikesaarte majanduses /turismis”, 2015.
Organisatsiooni juhtimine
ESK kõrgeimaks organiks on liikmete üldkoosolek ehk üldkogu, kuhu otsuste hääletamiseks iga saare ESK  liikmed  valivad  oma hulgast volitatud hääleõigusliku esindaja. Hääletamisel- otsustamisel on pariteetsuse põhimõte, st  igal saarel on üks hääl, sõltumata saare kogukonna suurusest. Üldkogude vahelisel ajal juhib ESK-d kolmeliikmeline eestseisus. Eestseisuse liikmed on valdavalt väikesaartelt. ESK eestseisuse abistamiseks  tegutseb selle juurde moodustatud kaastöönõukogu, kuhu kutsutakse-kaasatakse ühiskonna erinevate valdkondade asjatundjaid. Kaastöönõukogus on osalenud Mark Soosaar, Maret Pank, Ain Sarv, Eva Touluze, Kai Võlli jt. Palgalised töötajad organisatsioonil puuduvad. Sekretariaadi tööd tegid Saarte Instituuti töötajad vabatahtliku tööna. ESK liikmete, saarte elanike ja saarte sõprade teavitamiseks töötab ESK üle-eestiline internetivõrgustik. Seisuga 01.01.2018 on ESKs liikmetena esindatud Eesti saarestiku 19 püsiasustusega saart.
Adamson-Eric
pisi|Adamson-Ericu majamuuseum Tallinnas vanalinnas, [[Lühike jalg 3 (2011)]] Adamson-Eric (kodanikunimega Erich Carl Hugo Adamson; 18. august 1902 Tartu – 2. detsember 1968 Tallinn) oli eesti maali- ja tarbekunstnik.
Elukäik
Adamson-Eric sündis pere kuuest lapsest neljandana. Tema isa oli Jaan Adamson, Tartu riidekaupmees ja ema Anna (neiupõlvenimega Lachmann). Kuuest lapsest jõudsid täiskasvanuikka veel kaks: Aurora (kellest sai muusikateadlane ja kirjanik Johannes Semperi abikaasa) ja Renate (kes abiellus skulptori Ernst Jõesaarega).
Adamson-Eric õppis Tartu Aleksandri gümnaasiumis, viiendast klassist alates Hugo Treffneri gümnaasiumis.
Aastal 1923 siirdus Adamson-Eric Berliini sooviga õppida tarbekunsti. Temast sai aastaks Berlin-Charlottenburgi Tarbekunsti- ja Käsitöökooli õpilane, kus ta õppis professor Harald Bengeni käe all pinnadekoratsiooni erialal. Jõudnud 1924. aastal Pariisi, asus Adamson-Eric linna ja selle kunstielu tundva skulptori Jaan Koorti soovitusel kunstiharidust omandama F. Colarossi vabaakadeemias Charles Guérini õpilasena. Oma meenutustes kirjeldab kunstnik sama aasta kevadel koos õpingukaaslasega ette võetud maalimissessioone idüllilisel ja pitoresksel Montmartre'i künkal. Pariisis õppis Adamson-Eric veel mitmetes teistes eraakadeemiates (Naudin'i, Bissiei, Kislingi, Lhote'i ja Šuhhajevi ) joonistust ja maalimist. Peaaegu kõik Adamson-Ericu Pariisis maalitud teosed on aga kas hävinud või maailma eri paigus laiali (näiteks 25 Pariisi perioodi teost asub USAs). 1929 ja 1930 oli ta Pariisis Kujutava Kunsti Sihtkapitali Valitsuse stipendiaadina.
1933. aastal tegi kunstnik pikema Euroopa rännaku. Ta külastas Lätit, Leedut, Poolat, Tšehhit, Slovakkiat, Ungarit ja Rumeeniat ning jäi pooleks aastaks peatuma Kreekasse. Kreekas oli Adamson-Ericul võimalus viibida Athose kloostris ja tutvuda seal asuvate rikkalike kunstivaradega. Tagasi Tallinna jõudis ta 1934. aasta hilissuvel. Sama aasta sügisel toimus vastvalminud Tallinna Kunstihoone avanäitus. Samaaegselt avanäitusega või mõnevõrra hiljem korraldas Adamson-Eric Kreekas maalitud tööde väljapaneku oma uues avaras ateljees, mis paiknes Kunstihoone neljandal korrusel. 1936 oli ta Eesti Kunstinäituse komissar Moskvas.
1936. aastal toimus Helsingis Strindbergi galeriis Adamson-Ericu isikunäitus, pärast mida jäi kunstnik mõneks ajaks Soome ja maalis mitu portreed kirjanik F. E. Sillanpääst. Ta külastas ka kirjanik Hella Vuolijoki Marlebäcki mõisas, 1938. aastal veetis Adamson-Eric terve suve koos abikaasa Mari Adamsoniga Klippulas, maalides sarja kauneid suvemaastikke.
1940. aasta suvest oli Adamson-Eric kunstnike liitu organiseerivas toimkonnas sekretär ning töötas ajalehes Sirp ja Vasar kujutava kunsti lehekülje toimetajana. II maailmasõja laienedes evakueeriti ta Nõukogude Liidu tagalasse. Aastal 1942 sai ta Kuibõševis (Samaras) asutatud Eesti NSV Riiklike Kunstiansamblite peakunstnikuks. Aastal 1943 pälvis ta Jaroslavlis teenelise kunstitegelase nimetuse.
Pärast sõda pöördus Adamson-Eric tagasi Tallinna. 1943. aastal sai ta Eesti NSV Kunstnike Liidu esimeheks ning ta võttis osa kunstikombinaadi Ars asutamisest. Temast sai 1945. aastal asutatud Tallinna Riikliku Tarbekunsti Instituudi direktor. Kuigi ta töötas nõukoguliku kunstielu korraldamisel kaasa, leidis uus režiim Adamson-Ericu olevat "aktiivse formalisti". Aastal 1950 toimunud Eestimaa Kommunistliku Partei VIII pleenumil langes Adamson-Ericu looming ja isik hävitava kriitika alla. Adamson-Ericult võeti ära tema aunimetus ja ta visati parteist välja, nimetades teda "ekslikult vastuvõetuks". Ta heideti Eesti NSV Kunstnike Liidust välja, võeti ära ateljee ja praktiliselt võimalus kunstnikuna töötada. Et leiba teenida, läks ta tööle naha- ja jalatsikombinaati.
Aastal 1955 tabas Adamson-Ericut parempoolne halvatus. Pärast seda ei suutnud kunstniku parem käsi pintslit hoida, seepärast hakkas ta maalima vasaku käega. Kõik Adamson-Ericu hilisperioodi maalid on tehtud vasaku käega.
Aastast 1953 kuni elu lõpuni töötas Adamson-Eric Eesti NSV Riiklikus Kunstiinstituudis nahkehistöö professorina, koolitades mitut põlvkonda eesti nahakunstnikke.
Adamson-Eric on maetud Tallinna Metsakalmistule.
Looming
Oma maaliloomingu peamises osas esindas Adamson-Eric hilis-impressionistlikku prantsuspärast suunda, mis saavutas Eestis õitsengu 1930ndail. Tarbekunstnikuna kujunes temast uuendaja, kes mõjutas kogu eesti tarbekunsti käekäiku. Tema looming haarab tekstiili-, naha- ja metallikunsti, keraamikat, portselanimaali, ehtekujundust jm.
1920. aastate lõpupoole, pärast õpinguid Berliinis ja Pariisis ning Pariisis elades, maalis Adamson-Eric palju natüürmorte ja portreid. Nende maalilises teostuses on tähelepanu esemelikkusel, erinevatel materjalidel ja vormidel. Teosed on märgistatud uusasjalikust stiilist, tihti pruunikas värvigammas ning ateljeelikud. Sageli on kunstniku varasemates teostes täheldatav irooniline hoiak. Tuntuim neist on "Autoportree silmusega" (1929).
1930. aastatel pool aastat Kreekas elades jõudis kunstnik otsusele oma suhetes loodusega ja pöördus veendunult vabaõhumaali poole. Ta maalis Hispaania, Baskimaa ja Kreeka maastikke. Näiteks 1934. aastal Kreekas maalitud maastikke on säilinud seitseteist. Naasnud Eestisse maalis kunstnik raugeid päikesepaistes kümblevaid nais- kui ka meesakte Eesti looduses, linnavaatega ühendatult, aga ka interjööris. Valmisid natüürmordid lilledest aknalaual ning maalid äärelinna hoovidest ning taluõuedest. Järjest enam köitis tema tähelepanu atmosfääri, valguse ja õhu muundumiste edasiandmine maalikunstis. Tema teostest kaob irooniline noot ning kujuneb välja Adamson-Ericule omane hilisimpressionistlik maalilaad.
Maalikunsti kõrval oli oluline ka Adamson-Ericu tegevus tarbekunstnikuna. Tarbekunstnikuna alustas ta tekstiili vallas, aastast 1937 hakkas tegelema metallehistöö, keraamika, portselanimaali ja nahkehistööga. Varasematele geomeetrilise lahendusega vaibakavanditele lisandusid elegantselt arhailise kujundusega metallehistööd, erksavärvilised ja joonistuslike motiividega nahkehistööd, omapärased portselanimaalingud, ehted jpm. 1930. aastad olid Adamson-Ericu jaoks esimeseks kõrgperioodiks, kus rahvusvahelise tunnustuse saavutas nii tema maal (riiklikud ostud eesti kunsti välisnäitustelt Helsingis, Pariisis ja Moskvas) kui ka tarbekunst (auhinnad 1937. aasta Pariisi maailmanäitusel ja Berliini rahvusvahelisel käsitöönäitusel 1938). Sellal loodud "Koopaelaniku serviis" kuulus toonase Euroopa kunsti kõrgliigasse.
II maailmasõja ajal tagalas moodustatud Eesti Kunstiansamblite juures said kunstnikud edasi töötada ja seda tegi ka Adamson-Eric. Tema tolleaegsed teosed on kasina ja karmi ilmega, kuid endiselt kõrgetasemelised. Üheks sündmuseks eesti kunstnike jaoks tagalas oli Jüriöö ülestõusu 600. aastapäeva tähistav kunstinäitus Moskvas, millele Adamson-Eric esitas mitu kompositsiooni eesti naistest 14. sajandil. Pärast sõda oli Adamson-Eric kunstielu juhtimises ühel kõige tähtsamatest positsioonidest, kuid pärast Kunstnike Liidust väljaviskamist kaotas ta võimaluse esineda ning kõigele lisaks haigestus.
Viimased kümme aastat kunstniku elust kujutasid endast uut suurt loomingulise tõusu aega. 1960ndatel, pooleldi halvatuna, leidis ta uuesti tee kunsti juurde. Tema looming muutus intiimsemaks ja ekspressiivsemaks. Kunstnik armastas neil aastail kujutada kirjuid lillekimpe, natüürmorte aia- ja metsasaadustest, väikeses formaadis maastikke. Viibides suvekodus Laulasmaal, valmis seal palju jäädvustusi ümbritsevast loodusest. Uue nähtusena ilmus tema loomingusse dekoratiivmaal, mis kujunes ühenduslüliks maali- ja tarbekunsti vahel. Tema töödes korduvad sageli lemmikmotiivid nagu päike, inimfiguuride grupp ja linnud.
Aastal 1964 alustas uue loominguliigi – dekoratiivplaatidega. Need olid keraamika vahenditega, glasuurvärvidega teostatud pisimaalid, mis kujunesid kunstnikule omapäraseks loominguliseks laboratooriumiks. Adamson-Ericu loomingu suurim murrang leidis taset elu lõpus, viimastel aastatel enne surma. Maali peen värvikultuur ja tarbekunsti hillitsetud geomeetrilisus ühinesid ja sellega nagu meister oleks täitnud oma eluülesande. See toimus pisimaalide seeriaga, mida ta lõi kohvik Tallinna tarvis.
Lisaks kunstialasele tegevusele paistis Adamson-Eric silma ka viljaka kirjutajana, kelle mõtteavaldusi säilitatakse Eesti Kirjandusmuuseumis.
Jillur Rahmān
Jillur Rahmān (ka Zillur Rahman; bengali জিল্লুর রহমান; 9. märts 1929 – 20. märts 2013) oli Bangladeshi poliitik, alates 12. veebruarist 2009 kuni surmani Bangladeshi president.
Jillur Rahmān oli Bangladeshi vasakpoolse Rahvaliiga (Awami League) liige. Ta õppis Dhaka Ülikoolis ajalugu ja õigusteadust.
Ta osales 1952. aastal kulmineerunud bengali keele tunnustamise eest peetavas võitluses tolleaegses Pakistanis. Aastal 1970 valiti ta Rahvaliiga esindajana Pakistani parlamenti. Koos teiste Rahvaliiga liidritega osales ta Bangladeshi iseseisvumiseni viinud sõjas.
Pärast Bangladeshi iseseisvumist sai Jillur Rahmānist 1972. aastal Rahvaliiga peasekretär. Aastal 1973 valiti ta parlamenti. Pärast Bangladeshi esimese presidendi Sheikh Mujibur Rahmāni tapmist 1975. aastal Jillur Rahmān vangistati ning ta viibis neli aastat vanglas.
Aastatel 1996–2001 oli ta Rahvaliiga juhitavas valitsuses haldus- ja maaeluminister.
Veebruaris 2009, kui eelmise presidendi Iājuddīn Āhmedi ametiaeg täis sai, oli Jillur Rahmān presidendi kohale ainuke kandidaat, ning valimiskomisjon kuulutas ta 11. veebruaril 2009 presidendiks. Selles ametis oli Rahmān kuni oma surmani 20. märtsil 2013.
Togliatti
thumb|AvtoVAZi peahoone Togliatti (vene Тольятти) on linn Venemaal Samara oblastis. Asub Volga jõe ääres Kuibõševi veehoidla lähedal 60 km kaugusel Samarast. Togliatti on Stavropoli rajooni keskus.
Asutatud 1737, linnaõigused 1780. aastast. 1950. aastatel jäi linna territoorium rajatava veehoidla alla ja linn ehitati uuesti üles veidi kaugemal. Kuni 1964. aastani kandis linn nime Stavropol (Ставрополь), mitteametlikult ka Stavropol Volga ääres või Volga-äärne Stavropol (Ставрополь-на-Волге või Ставрополь-Волжский). Linn nimetati ümber Itaalia Kommunistliku Partei peasekretäri Palmiro Togliatti järgi.
Elanikke oli 2005. aastal 704 800 ja 2007. aastal 705 300. Togliatti on suurim Venemaa linn, mis ei ole Venemaa föderatsioonisubjekti keskus. Halduslikult jaguneb linn kolmeks (linna)rajooniks.
31. oktoobril 2007 plahvatas hommikuse tipptunni ajal ühes Togliatti linnaliini bussis pomm. Hukkus 8 inimest, vigastada sai 60.
Thobias Fredriksson
pisi|Thobias Fredriksson (2010) Thobias Fredriksson (sündinud 4. aprillil 1975 Dals Rostockis) on rootsi murdmaasuusataja (sprinter).
Tema vend on Mathias Fredriksson.
Maailma karikasarjas
Thobias Fredriksson osales karjääri jooksul 102 maailma karikasarja etapil ja jõudis poodiumile 20 korral, millest viiel korral kõige kõrgemale astmele.
Angela Lansbury
thumb thumb|Lansbury 2007. aastal Angela Brigid Lansbury (16. oktoober 1925 London – 11. oktoober 2022) oli Suurbritannia päritolu USA näitleja ja laulja.
Tema ema oli Põhja-Iirimaalt pärit näitleja Moyna MacGill, isa ettevõtja Edgar Lansbury ning vanaisa endine leiboristide liider George Lansbury.
Angela Lansbury mängis 264-osalise krimisarja "Mõrv sai teoks" peategelast Jessica Fletcherit.
Gregorius XVI
Gregorius XVI (Bartolomeo Alberto Cappellari, mungana Mauro Cappellari; 18. september 1765 – 1. juuni 1846) oli paavst aastatel 1831–1846. Ta oli 254. paavst.
Bartolomeo Alberto Cappellari sündis Bellunos juristist alamaadliku Giovanni Battista Cappellari ja Giulia Pagani Cesa peres. 23. augustil 1783 siirdus ta vanemate vastuseisust hoolimata benediktiini kamalduleeslaste ordu San Michele di Murano kloostrisse ja võttis omale munganimeks Mauro. Ta andis 1786 mungatõotused, ordineeriti 1787 preestriks ja õpetas seejärel kloostris noori munki. Cappellari siirdus 1795 Rooma, kus elas esmalt Piazza Veneta kandis, seejärel San Gregorio al Celio kloostris. Ta pühendas 1799 avaldatud teose "Il trionfo della Santa Sede" vangistuses viibivale Pius VI-le, rõhutades selles teoses paavsti ilmeksimatust ja tunnistades paavsti kui ilmaliku võimu kandjat. 4. veebruaril 1801 sai temast üks katoliikliku akadeemia (Accademia della Religione Cattolica) asutajatest. Pärast San Michele kloostri sulgemist Pius VII vangistamise järel õpetas Cappellari Murano kolleegiumis ja seejärel Padova kolleegiumis. Talle pakuti kahel korral piiskopiametit, kuid ta keeldus sellest mõlemal korral. Leo XII määras ta Perugia, Camerino, Macerata ja Fermo ülikoolide visiitoriks. Cappellari osales 1827 konkordaadi sõlmimisel Madalmaade Kuningriigiga ja 1829 lepingu sõlmimisel Osmanite riigiga. Kardinal Cappellari osales 2 konklaavil 1829–1831.
Ametid
pisi|Gregorius XVI vapp
Konklaav 1830–1831
Gregorius XVI valiti paavstiks küünlapäeval, 2. veebruari hommikul 1831 Roomas Quirinali palees, pühitseti kardinal Bartolomeo Pacca poolt piiskopiks ja krooniti 6. veebruaril kardinal Giuseppe Albani poolt. Ta võttis nime Gregorius XV järgi. Gregorius XVI oli viimane paavst, kes polnud paavstiks valimise hetkel piiskop. Hiljem on regulaarvaimulikest paavstiks valitud Franciscus.
14. detsembrist 1830 2. veebruarini 1831 toimunud konklaavil osales 45 kardinali. See oli pikim konklaav pärast 1799–1800 toimunud konklaavi, kus valiti Pius VII. Hiljem pole ükski konklaav nii kaua kestnud. Sellel konklaavil oli suurimaks soosikuks kardinal Giacomo Giustiniani, kuid tema vastu esitas kardinal Juan Francisco Marco y Catalán Hispaania kuninga Fernando VII nimel veto. Gregorius XVI valiti paavstiks 31 häälega 83 hääletusvoorus Zelanti fraktsiooni toetusel. Ta jäi viimaseks Zelanti fraktsiooni paavstiks.
Välispoliitilised suhted
Püha Tool rajas tema ajal välisesindused 17. detsembril 1832 Iraagis, 1834 Kreekas ja 28. mail 1839 Egiptuses.
Suhted Austriaga
Gregorius XVI saatis 1832 hilisema Austria keisri Ferdinand I abikaasale Marie-Annele kuldroosi.
Suhted Preisimaaga
Gregorius XVI ajal jätkus Preisimaaga Pius VIII ajal alanud vaidlus katoliiklaste ja luterlaste segaabielude õigsuse üle. 27. märtsil 1832 ja 12. septembril 1834 kinnitas Gregorius XVI Pius VIII otsust selliste abielude kohta. Preisimaa võimud ei tunnustanud paavsti otsuseid, kuid Kölni peapiiskop Clemens August Droste zu Vischering otsustas paavsti otsuseid järgida ja arreteeriti 20. novembril 1837. 12. detsembril 1837 protesteeris paavst peapiiskopi vangistamise üle. 1838 järgis paavsti otsust Gniezno peapiiskop Martin von Dunin, kellele paavst avaldas 13. septembril 1838 tunnustust. Droste vabastati 1839 ja 1841 saavutati kokkulepe taoliste abielude sõlmimise osas. 1840 pidi paavsti nõudel sama probleemi pärast tagasi astuma Breslau piiskop Leopold von Sedlnitzki.
Suhted Hispaaniaga
Gregorius XVI taunis Hispaania regendi Maria Cristina teostatud radikaalset religioonipoliitikat, mille järgi peatati 1835 Hispaanias ordude tegevus, konfiskeeriti preestrite tulud ja 22 piiskopkonnas ei määratud piiskoppe. Kirikureformi teostamiseks moodustatud komitee etteotsa määrati väga liberaalsete vaadetega preester. 1840 otsustati Hispaanias ametist tagandada kõik piiskopid.
Suhted Portugaliga
Kui kuninganna Maria II taastas Portugalis oma võimu, saatis ta nuntsiuse Lissabonist minema ja katkestas diplomaatilised suhted Püha Tooliga. Portugalis tühistati kiriklikud privileegid, peatati ordude tegevus ja kuningas Migueli poolt määratud piiskoppide jurisdiktsioon tunnistati kehtetuks. Kui Gregorius XVI protesteeris Maria II tegevuse vastu, rakendati Portugalis vaimulike vastu karmimaid meetmeid. Gregorius XVI saatis 1842 kuningannale kuldroosi. Paavst saatis 1843 laiali Lissaboni katedraali kapiitli.
Suhted Venemaaga
Gregorius XVI taunis Venemaa karme meetmeid ruteenlaste represseerimisel, mille käigus küüditati 160 preestrit Siberisse, Minski basiliaani nunnad saadeti sunnitööle ja hulk piiskoppe vangistati. Kui Venemaa keiser Nikolai I külastas 1845 Roomat, protesteeris Gregorius XVI Venemaa võimude tegevuse vastu.
Suhted Poolaga
Osalt Vene võimude soovil ja edasise verevalamise vältimiseks 9. juunil 1832 avaldatud entsüklikas "Cum primum" mõistis Gregorius XVI hukka 1830–1831 toimunud poolakate ülestõusu ja kohustas poolakaid kuuletuma legitiimsele valitsejale – Vene võimule.
Suhted Mõlema Sitsiilia kuningriigiga
Püha Tool sõlmis 1834 konkordaadi Mõlema Sitsiilia kuningriigiga.
Suhted Savoiaga
Püha Tool sõlmis 1841 konkordaadi Savoiaga.
Suhted Iirimaaga
Gregorius XVI kohustas 15. oktoobril 1844 Iiri vaimulikkonda hoiduma poliitilisest tegevusest.
1831. aasta ülestõus Kirikuriigis
Gregorius XVI nägi natsionalismis ohtu katoliku kiriku ühtsusele ja Kirikuriigi iseseisvusele. Tal tuli aga oma ametiaja esimestest päevadest tegeleda ülestõusnud rahva meelsusega ja vabariigi väljakuulutamise ideega.
3. veebruaril 1831 vahistas Modena hertsog Francesco IV karbonaaride juhi Ciro Menotti koos kaaslastega, mille tõttu vallandus Reggios mäss ja hertsog pidi põgenema Mantovasse. Järgmisel päeval puhkes ülestõus Bolognas ja laienes seejärel kogu riigis. Kui Roomas suudeti kardinal Tommaso Bernetti otsustava tegevusega 12. veebruaril ülestõus ära hoida, siis Romagnasse saadetud kardinal Giovanni Antonio Benvenuti vangistati ülestõusnute poolt. Ülestõusu laienedes pöördus Gregorius XVI abipalvega Austria poole, mille väed tungisid 25. veebruaril Kirikuriiki, surusid ülestõusu 3. aprilliks maha ja tõmbusid 15. juulil 1831 Kirikuriigist välja.
Detsembris 1831 puhkes taas ülestõus. Kardinal Giuseppe Albani pöördus palvega Austria kindrali Josef Wenzel Radetzky poole, mille tulemusena ühinesid Austria väed paavsti üksustega Cesena juures ja sisenesid jaanuaris 1832 Bolognasse. Austria tegevus polnud meelepärane Prantsusmaale, mille väed tungisid Anconasse ja lahkusid sealt alles 1838.
Sisepoliitiline tegevus Kirikuriigis
Gregorius XVI keelustas Kirikuriigis raudteede ehitamise ja gaasilaternate kasutamise, kuid ta soosis aurulaevade kasutamist.
Mais 1831 otsustasid Austria, Preisimaa, Venemaa, Prantsusmaa ja Suurbritannia esindajad Roomas, et Kirikuriigis tuleb läbi viia olulised reformid. Gregorius XVI nõustus teostama mitmeid reforme, kuid ta ei soostunud esinduskogu valimisega ega aadlikest koosneva esinduskogu moodustamisega. 5. juulil, 5. oktoobril ja 21. novembril 1831 teostatud administratiivreformiga ja kohtureformiga moodustati kolm kohtuinstantsi. 1835 teostas Gregorius XVI rahareformi, mille järgi 1 skuudo võrdus 100 baiocchiga, 1 baiocchi võrdus 5 quattriniga.
Augustist oktoobrini 1841 tegi Gregorius XVI siseriikliku visiidi, mille käigus ta külastas Umbriat, Loretot, Anconat, Fabrianot, Assisit, Viterbot ja Orvietot. 1843 toimusid Romagnas ja Umbrias mässud, kuhu kardinalid Luigi Vannicelli Casoni ja Francesco Saverio Massimo saadeti taastama korda. Septembris 1845 puhkes mäss Riminis.
Gregorius XVI ajal rajati Monte Catillo tunnel, et vältida Tivolis üleujutusi. Roomas rajati statistikabüroo. Tema ajal avati Roomas mitmed varjupaigad ja avalikud saunad.
Suhted kiriku institutsioonidega
Kuuria
Gregorius XVI reorganiseeris Signatura gratiae.
Billiarti õed
Ta tunnustas 1844 Julie Billiarti rajatud Notre-Dame de Namuri Instituuti.
Bufalo selts
Desservandid
Ta tunnustas 1845 desservante.
Halastuse Instituut
Ta tunnustas 20. detsembril 1838 Antonio Rosmini rajatud Halastuse Instituuti (Institutum Charitatis, I.C.), millele ta andis ametliku tunnustuse 20. septembril 1839.
Halastuse Isade Selts
Ta tunnustas 18. veebruaril 1834 Jean-Baptiste Rauzani rajatud Halastuse Isade Seltsi (S.P.M.).
Jarico õed
Ta tunnustas 1840 Pauline Marie Jaricot rajatud seltsi (l’œuvre de la Propagation de la Foi).
Jesuiidid
Prantsusmaa kuningas Louis-Philippe I soovis jesuiitide keelustamist. Siseminister François Guizot saatis 1845 Rooma saadikuks Pellegrino Rossi, kuid paavst ei soostunud tema nõudmistega.
Maristid
Ta tunnustas 29. aprillil 1836 Jean-Claude-Marie Colini rajatud mariste (Societas Mariae, S.M.).
Ta rajas 1837 mauristide Prantsusmaa kongregatsiooni.
Notre-Dame-des-Victoires vennaskond
24. aprillil 1838 tunnustas ta Notre-Dame-des-Victoires vennaskonda.
Pelletieri kongregatsioon
16. jaanuaril 1835 tunnustas ta Rose-Virginie Pelletieri rajatud Angersi kongregatsiooni (La Congrégation des Sœurs de Notre-Dame de Charité du Bon-Pasteur).
Providentsiaaliõed
Ta tunnustas 2. oktoobril 1831 Jacques Hector Nicholas Joubert de la Muraille rajatud oblatisti providentsiaaliõdede kongregatsiooni.
Püha Perekonna vennad
Ta tunnustas 28. augustil 1841 Gabriel Taborini rajatud Püha Perekonna vendade kongregatsiooni (F.S.F.).
Püha Viatori vaimulikud
Ta tunnustas 27. septembril 1838 Louis Querbesi rajatud Püha Viatori kongregatsiooni (Congregatio Clericorum Parochialium seu Catechistarum S. Viatoris, C.S.V.).
Vincent de Pauli Selts
Ta tunnustas 10. jaanuaril 1845 ja 12. augustil 1845 Frédéric Ozanami rajatud Vincent de Pauli Seltsi (S.V.D.P.).
Xaveriaani vennad
1838 kohtus ta xaveriaani vendade kongregatsiooni (X.B.S.S.) rajaja Theodore James Rykeniga.
Liturgilised otsused
Gregorius XVI tunnustas 11. juulil 1835 noveenide palvetamist.
15. augustil 1837 pühitses ta sisse ikooni Rooma Santa Maria Maggiore katedraalis.
Ta andis 7. detsembril 1838 Pariisi peapiiskopkonnale õiguse tähistada Neitsi Maarja Pärispatuta Saamise Püha advendi teisel pühapäeval.
Ideoloogilised ja teoloogilised vaidlused
15. augustil 1832 avaldatud entsüklikas "Mirari vos" mõistis Gregorius XVI hukka südametunnistusvabaduse, trükivabaduse ja kiriku eraldamise riigist.
Oktoobris 1831 andis ta audientsi teoloog Félicité Robert de Lamennais'le, kuid kui Lamennais taunis teoses "Paroles d'un croyant" paavsti entsüklikat "Mirari vos", mõistis Gregorius XVI tema arvamuse entsüklikas "Singulari nos" hukka.
Gregorius XVI taunis entsüklikas "Inter praecipuas" liberalismi, Londoni piibliseltsi ja New Yorgi kristlaste alliansi antikatoliiklikke hoiakuid.
Ta mõistis 26. septembril 1835 avaldatud kirjas "Dum acerbissima" filosoofiliste vaadetena hukka ratsionalismi ja fideismi.
Ta toetas vendade Allignolide teoloogilisi vaateid.
Ta mõistis 1843 hukka Michel Vingtrasi teose "La Miséricorde".
Kristlik eetika
3. detsembril 1839 avaldatud kirjas "In supremo" mõistis Gregorius XVI hukka orjanduse ja orjakaubanduse, kui kristlase jaoks vääritu tegevuse.
Kanoniseerimised
pisi|Paavst kuulutas [[Alfonso Liguori pühakuks]] Gregorius XVI kuulutas juulis 1843 austusväärseks (venerabilis) Jean-Gabriel Perboyre.
Gregorius XVI kuulutas pühakuks 9 isikut.
Gregorius XVI kuulutas õndsaks 36 isikut
Kardinalide pühitsemised
Gregorius XVI pühitses kardinaliks 75 isikut 26 konsistooriumil. Tema ajal sai kardinaliks hilisem paavst Pius IX. Lisaks itaallaste said kardinalideks 4 prantslast, 2 portugallast, 1 austerlane, 1 belglane ja 1 inglane. Seni polnud ükski paavst pidanud kardinalide pühitsemiseks nii arvukalt konsistooriume. Hiljem on veel rohkem konsistooriume pidanud Leo XIII. Gregorius XVI pühitses 35 kardinali in pectore, kuid jättis avaldamata 6 kardinali, keda ta pühitses in pectore.
Gregorius XVI rajas 8. juunil 1839 Santi Andrea e Gregorio al Monte Celio titulaarkiriku San Eusebio titulaarkiriku asemele. 25. novembril 1841 laiendas ta Sabina kardinalpiiskopi jurisdiktsiooni Farfa kloostri üle.
Gregorius XVI kultuuriloos
Gregorius XVI edendas Rooma foorumi ja katakombide uurimist. Tema ajal avastati apostel Pauluse matmiskoht. Vatikanis rajati etruski ja egiptuse muuseumid ning Lateraanis kristlaste muuseum.
Ta tunnustas 13. septembril 1833 Leuveni ülikooli taastamist.
Ta toetas tulekahju tagajärjel kannatada saanud Rooma San Paolo fuori la Mura basiilika ja Assisis asuva maavärina tagajärjel kannatada saanud Santa Maria degli Angioli basiilika taastamist. Ta toetas ka Colosseumi renoveerimist.
Ta külastas 1837 Iiri kolleegiumi Roomas ja sulges ajutiselt 1831 poliitiliste olude tõttu Tiberina akadeemia.
Ta asutas 31. oktoobril 1841 Püha Silvesteri ordeni.
Luigi Pichler tegi temast portree ja Luigi Amici püstitas tema hauamonumendi.
1831.aasta komeet
Gregorius XVI vapil on kujutatud jaanuaris 1831 ilmunud hele komeet.
Surm
Gregorius XVI tervis halvenes roosi tagajärjel tekkinud tüsistuste tõttu 20. mail 1846, ta suri 1. juunil 1846 kell 9.45 hommikul ja maeti 6. juunil Rooma Peetri kirikusse.
Otsus Eesti riiklikust iseseisvusest
Eesti Vabariigi Ülemnõukogu otsus Eesti riiklikust iseseisvusest võeti vastu 20. augustil 1991. aastal kell 23.03 Eesti Vabariigi Ülemnõukogus. Sama dokumendiga moodustati Põhiseaduslik Assamblee.
Otsus ilmus 21. augustil 1991 Riigi Teatajas nr 25:
UNESCO Eesti Rahvuslik Komisjon
UNESCO Eesti Rahvuslik Komisjon (lühemalt UNESCO ERK) on UNESCO üks rahvuslikke komisjone, mis tegutseb Eestis. UNESCO ERK on ühenduslüli ja ühtlasi koordineerija UNESCO peakorteri ja UNESCOga seotud isikute ja asutuste vahel Eestis.
Eesti liitus UNESCOga 1991 ja UNESCO ERK moodustati 17. augustil 1992 Vabariigi Valitsuse korraldusega. Aastast 1999 on UNESCO ERK õiguslikult vormilt sihtasutus.
UNESCO ERK struktuuriüksused on nõukogu, nõukoda ja sekretariaat.
Ullo Toomi
Ullo Toomi (1935. aastani Ulrich-Aleksander Taumi ; 14. september 1902 – 26. november 1983) oli eesti rahvatantsupedagoog ja tantsujuht.
Ta oli I Eesti mängude (15.–17. juunil 1934) liikumise üldjuht.
Töökäik
Ullo Toomi kogus ja kirjeldas rahvapärimuslikke tantse. Näiteks 1939. aastal sõitis ta mootorrattal läbi kaheksa maakonna ühtekokku 2182 kilomeetrit ning pani kirja 9 rahvatantsu koos viisidega, 11 rahvatantsukatkendit, 41 rahvatantsuviisi, 32 rahvalauluviisi, 26 rahvalaulu ning muid mitmesuguseid muistendeid ja andmeid kokku üle 125. Erinevalt varasematest kogumisretkedest saadi selle kogumise käigus Ingerist üks pikem seitsmetuuriline tants ja mitmed muud omapärased tantsud (nt "Kadreli", "Ümberiko" ja Wiron Weräja ehk Viru värav); varem ei olnud Ingerist rahvatantse kogutud. Viljandimaal pandi kirja "Ringvalts", Saaremaal "Mustjala paadimees", "Keigapere tants", "Varese tants", "Massaka Minni polka" jt.
Kaljukitse pöörijoon
thumb|300px|Maailma kaart (lõunapöörijoon on märgitud punase jooniga) Kaljukitse pöörijoon ehk lõunapöörijoon on pöörijoon, mille laiuskraad on 23,5° S. Selle paralleeli peal on päike seniidis üks kord aastas – 22. detsembril. Sel ajal on põhjapoolkeral talv ja lõunapoolkeral suvi. Lõunapöörijoon on tinglik piir palavvöö ja parasvöö vahel.
Ullo Toomi
Töökäik
Aastal 1945 ilmus tema koostatud "Valimik eesti rahvatantse". Aastal 1950 ilmus Ullo Toomi raamat "Eesti rahvatantsud", mida kutsutakse "tantsupiibliks" ning mis on siiani esimeseks õppematerjaliks tantsujuhtidele. Ullo Toomi on loonud mitmeid rahvapärimisel põhinevaid tantse (näiteks Kosjatants, Kolhoositants, Tuisuline).
Kaljukitse pöörijoon
Geograafia
Lõunapöörijoon läbib järgmiste riikide territooriumi:
Vaata ka
Wendekreis (Breitenkreis)
Ullo Toomi
Töökäik
Aastatel 1951–1961 oli Ullo Toomi Tööjõureservide Peavalitsuse, hilisema Kutsehariduse Komitee tantsurühma juhendaja. Tantsurühma noorema rühma baasil arenes Ullo Toomi tantsija Ilma Adamsoni juhendamisel välja tänapäevani tegutsev tantsuansambel Sõprus.
Alates 1987. aastast annab Ullo Toomi Fond välja Ullo Toomi nimelist rahvatantsustipendiumi.
Kotšetšum
Kotšetšum (vene Кочечум) on jõgi Aasias. Algab Putorana mägismaalt. Seejärel voolab Kesk-Siberi kiltmaal valdavalt kagusse. Alamjooksul pöördub edelasse. Suubub paremalt Alam-Tunguskasse.
Pikkus 733 km, valgla 96 400 km².
Giuliano Cesarini
pisi
Giuliano Cesarini (ladinapäraselt Julianus; 1398 Rooma – 10. november 1444 Varna lähedal) oli itaalia kirikutegelane, kardinal 1426. aastast.
Ta sündis Rooma väikeaadlike perekonnas ühena viiest vennast.
Kui Suur skisma lõppes ning Martinus V sai üldtunnustatud paavstiks, naasis Giuliano Rooma, saades kardinal Branda Castiglione kaaskondlaseks. Kontsiliaaride laialdase kirikureformi ettepanekud olid küpsenud, ning Cesarini pühendus kiriku välise ühtsuse põhimõtetele ja kiriku sisemisele reformimisele. Aastal 1419 saatis Cesarini kardinal Castiglionet raskel missioonil Saksamaal ja Böömimaal, kus hussiidid kiriku vastu avalikult mässasid. Aastal 1422 sai ta Rota Romana audiitoriks. Hiljem oli ta Signatura gratiae referent, apostellik protonotar, nuntsius Prantsusmaal ja Inglismaal.
Haupa
Haupa (Haupa GmbH & Co. KG) on Saksamaa elektritööde tööriistade tootja. Ettevõte alustas tegevust 1961. aastal, tootmisala olid kaabli töötmistööriistad. Tänapäeval on ettevõttel 4 tehast Saksamaal. pisi|tühi|Haupa kaablirihmad
Giuliano Cesarini
24. mail 1426 ülendas paavst Martinus V Cesarini kardinaliks (San Angelo in Pescheria kardinaldiakoniks) ning saatis ta Saksamaale kutsuma üles ristisõjale sealsete reformaatorite liialduste vastu. See missioon ebaõnnestus.
Kardinal Cesarini osales 1431 toimunud konklaavil, millel valiti paavstiks Eugenius IV.
Cesarini määrati Baseli oikumeenilise kirikukogu eesistujaks. Ta seisis edukalt vastu paavst Eugenius IV katsetele kirikukogu laiali saata. Aastal 1437 asus ta laialisaatmist pooldama, leides, et reformaatorid tegelevad rohkem paavsti alandamisega kui reformidega. Paavst Eugenius IV kutsus kokku võistleva kirikukogu Ferraras, mis 1439 viidi katku tõttu üle Firenzesse Firenze kirikukogu). Cesarini määrati hussiitidega nõu pidava komisjoni juhuks. Ta etendas ka väljapaistvat osa läbirääkimistes kreeklastega.
Aastal 1438 määrati Cesarini tsistertslaste San Pastore kloostri kloostri abtiks ja frantsiskaanide protektoriks. Veebruaris 1439 sai temast Grosseto administraator ja Vatikani basiilika ülempreester. Aastal 1440 sai temast Santa Sabina kardinalpreester ja Tarento administraator.
Pärast Firenze kirikukogu lõppu saadeti Cesarini 1443 paavsti legaadina Ungarisse korraldama ristisõda türklaste vastu. Ta vastustas Poola ja Ungari kuninga Władysław III rahulepet sultan Murad II-ga ning veenis esimest rahu murdma ja uuesti sõtta minema. See tõi kaasa kristlaste lüüasaamise Varna lahingus 10. novembril 1444. Cesarini ise sai selles lahingus surma.
Pius II teostekogus on ära toodud kaks Cesarini tuntud kirja tulevasele paavstile Baseli kirikukogu ja paavsti suhete kohta.
Nicolaus Cusanuse teosed "De docta ignorantia" ja "De coniecturis" on pühendatud Cesarinile, kes oli tema õpetaja Padova ülikoolis. Hiljem puutusid nad kokku Baseli kirikukogul.
Hinnangud
Cesarinit on kirjeldatud väga targa sarmika ja diplomaatilise mehena. Ta oli sügav õpetlane ja pühendunud humanist. Tema eraelu oli vaga ja range.
Kardinal Branda Castiglione leidis, et kui kogu kirik häviks, oleks Cesarinile jõukohane selle taastamine.
Cesarini etendas tähtsat osa paavsti huvide kaitsmisel Baseli kirikukogul. Jacques-Bénigne Bossuet nimetas teda katoliku kiriku tugevaimaks kantsiks Firenze kirikukogul.
Hiiu – Harku karjääri raudtee
pisi|Hiiu–Harku raudtee Astangul enne demonteerimist (2008) Hiiu – Harku karjääri raudtee oli raudteeharu, mis algas Harku karjäärist, läbis Astangu, kulges Tihniku viadukti alt läbi ning oli ühenduses Tallinna–Keila raudteega Hiiu raudteepeatuse lähedal. Raudteelõik Tähetorni tänavast Hiiu jaamani paiknes kunagise Liiva–Vääna raudtee raudteetammil. Raudtee oli kuni 1990. aastani ühenduses ka Kopli kaubajaamaga.
Hiiu – Harku karjääri raudteeharu likvideeriti Tallinna üldplaneeringu soovituste järgi kaubavedude mahu vähenemise ja linna transpordiehituslike vajaduste tõttu.
Rööpad võeti üles aastatel 2007–2008.
Tänapäeval painkeb kunagise raudteeharu kõikidel Tallinna piiresse jäävatel lõikudel kergliiklustee. Lõik Järveotsa tee ja Astangu tänava ristmiku lähedal asuvast endisest raudtee hargnemiskohast kuni Tähetorni tänavani kannab nime Harkumetsa tee. Kunagisel Liiva–Vääna raudtee raudteetammil paiknenud lõik (Tähetorni tänavast kuni Hiiu jaamani) on osa Kitsarööpa tee nimelisest tänavast.
Veini valmistamine
pisi Veini valmistamine on protsess, mis algab viinamarjade valikust ja lõpeb valmisveini pudeldamisega. Vein saadakse viinamarjamahla või virde hapendamise abil, mis omakorda on käärimisprotsessi algatamise aluseks. Veiniteadust ja -valmistamist nimetatakse önoloogiaks.
Saagikoristus
Veini valmistamise esimene staadium on viinamarjakoristus. Saak korjatakse kui suhkru ja happe vahekord viinamarjades on saavutanud teatud kindla taseme. Saagikoristuse õigeaegsus on väga oluline, kuna viinamarjakobarate küpsemise lõpufaasis toimuvad biokeemilised protsessid ja ainevahetusmuutused väga kiiresti ning avalduvad hiljem tulevase veini omadustes. Viinamarjakoristus toimub kas masinatega või käsitsi. Mehaaniline koristus sobib harilikult tasasel või veidi lainjal maal. Marjade kvaliteet on peaaegu sama hea kui käsitsi koristamisel, ent miinusteks on saagi hulka sattuvad lehed, hallitanud viinamarjad, praht, kivid ja isegi väikesed loomad ning linnupesad. Mõned veiniviinamarjakasvatajad eemaldavad enne mehaanilise koristuse alustamist viinamarjaväätidelt lehed ja koristavad ära prahi, et vältida nende sattumist koristatud saagi hulka. Käsitsikorjamine on küll aeglane ja töömahukas, kuid võimaldab korjajatel välja valida parimad kobarad, ilma et mahl hakkaks jooksma, mis on jõuliste koristusmasinate puhul peaaegu paratamatu.
Pressid
Presse on kujult erinevaid. Kõige traditsioonilisem on korvpress, mis sobib kiireks, kuid õrnaks pressimiseks. Uuemal ajal on leiutatud vaslinpress – silinder, mille otsakettad metallkettidega kokku tõmmatakse, nii et need viinamarju pressivad. Raskete kettide liikumine pressi kokkutõmbumise ja avanemise ajal purustab viinamarjakesti ja teeb pressimise kergemaks.
Tänapäeval on kõige harilikum lõõtspress. Viinamarjad pannakse silindrisse, mille põhjas on paks kummimembraan. Siis puhutakse membraan alt õhku täis, nii et see surub viinamarjad kokku ja mahl jookseb neist välja.
Fermenteerimine ehk kääritamine
pisi|Pinot Noir fermenteerumas Fermenteerumise käigus muutub viinamarja mahl pärmi toimel alkoholiks. Fermenteerimisel peab silmas pidama mitmeid tegureid. Kõige olulisem on veinivirde temperatuur. Kuna kääritamisprotessis aset leidvad biokeemilised protsessid toodavad kuumust, on oht, et veini virde temperatuur võib väljuda ideaalsest temperatuurivahemikust. Kuumuse kontrolli alla saamiseks kasutatakse jahutusseadmeid. Valge veini kääritamistemperatuur jääb vahemikku 18–20 °C. Punase veini puhul on temperatuur kõrgem kerkides kuni 29 °C. Fermenteerumine toimub kas suurtes roostevabast terasest tsisternides, avatud puidust vaadis, veinitünnis või -pudelis.
Küpsemine
Kõik veinid peavad pärast fermenteerimist mõni aeg seisma ja sel ajal võib nende töötlemine jätkuda. Kergete värskete veinide puhul kestab küpsemine vaid mõni nädal, aga mõnel veinil kulub selleks enne pudelisse villimist kuni kolm aastat. Küpsemine võib toimuda mitmel moel:
Vaadis
pisi|Tammepuidust vaadid Vaadid on harilikult valmistatud tamme või kastanipuust, vahel harva ka mõnest muust puidust. Vaadid veini laagerdamiseks võivad olla mitme suurusega. Mida väiksem vaat, seda tammisem maitse-efekt. Standardne veinivaat mahutab 225 liitrit veini. Tammepuust vaadis saab vein läbi vaadilaudade hapnikku, mis aitab veini stabiliseerida ja arendab maitsekomponente. Hapniku piiratud juurdepääs läbi puidupooride aitab veinil küpseda. Vaadi ehituse iga üksikasi mõjutab seal laagerduva veini maitset. Puit on väärismaterjal, mis selle õige kasutamise korral lisab veinile väärtust. Puidust mahutid (eri tüüpi suured ja väikesed vaadid) mõjutavad toodet oluliselt, näiteks:
Ankrus
Tegu on suurte roostevabast terasest veiniankrutega, mis on täiesti inertsed, nii et vein võib neis pikka aega seista, ilma et kaotaks oma värskust. Roostevaba teras on muutunud väga tähtsaks: see võimaldab säilitada täpset temperatuuri ja veini puhtust. Kiirendatud stabiliseerimisprotsess võimaldab toota nooremaid, puuviljamaitselisi, odavamaid veine.
Pudelis
Pikemat aega säilitatakse veini pudelis harva. Tootmise ökonoomsuse huvides on saata vein pärast pudeldamist ruttu kauplusse. Teisalt, pudelites vein ei vanane. Pudelisse võib läbi korgi sattuda vaid tähtsusetu hulk hapnikku. Varem arvati, et hapnemisprotsess toimub pudelites. Tegelikult toimub vastupidine protsess – hapnikusisaldus väheneb teatud aja möödudes. Tänu sellele omandab pudelivein parima võimalikest bukettidest.
Assamblaaž
Peaaegu kõik veinid, kaasa arvatud maailma kalleimad aastakäigud, on mingil määral segatud. Oluline on, et iga segu oleks paremini tasakaalustatud ja täielikum kui ükski selle koostisosadest. Enamasti on veinid segatud mitme viinamarjaistanduse ja mitme sordi marjadest. Kriitilise tähtsusega on veini stabiliseerimine, mis võib seisneda mitmes protseduuris:
Korgid
Küll aga võivad korgid vahel põhjustada veini saastumist. Kuna seda juhtub tihti, uurivad paljud firmad muid võimalusi nagu sünteetilised korgid ja isegi pudelite pitseerimine.
Laagerdamine
Veini muutumist pudelis on veel vähe uuritud. Põhiliselt toimub seal aeglane oksüdeerumine. Oht seisneb selles, et oksüdeerumise käigus võib vein muutuda maitsetuks vedelikuks või koguni äädikaks. Veini laagerdumisel on oluline roll happelisusel, mis aeglustab oksüdeerumismuutusi ja hoiab veini värskena. Valge veini puhul avaldub aja toime värvi tumenemises sidrunikollasest kuldkollaseks ja lõpuks merevaigukollaseks. Punase veini puhul on protsess vastupidine: aja jooksul muutub see sügavpurpursest rubiinpunaseks, seejärel mahagonipunaseks ja lõpuks pruunikaspunaseks (tawny). Mõlemal juhul näitab veini pruun värv, et protsess on jõudnud liiga kaugele ja vein on oksüdeerunud, kui pole tegemist kangestatud veiniga, mille puhul pruun värv võib olla vastuvõetav.
Valge veini valmistamine
pisi|Riesling viinamarjad
Valged viinamarjad
Valgeid veine valmistatakse puhtast mahlast, mis pressitakse marjade viljalihast ja on igal juhul hele, seetõttu võib valge veini valmistamiseks kasutada nii heleda- kui ka tumedakestalisi viinamarju. Et saada head valget veini, tuleb saaki eriti ettevaatlikult korjata, kuna heledad viinamarjad on väga haprad ja marju on lihtne kergesti vigastada. Et tagada viinamarjade kvaliteet, tuleb need ettevaatlikult võimalikult ruttu pärast koristamist viinamäelt veinitehasesse transportida.
Valge vein on noorena on helerohekas, seejärel tumeneb, muutudes kollasest kuldseks, siis merevaigu värvi ja lõpuks hägusaks pruuniks.
Nõrutamine
Mahla nõrutatakse, et seda puhastada suurematest kõvadest osadest. Nõrutatakse enne käärima panemist. Saadud mahl pannakse 12–48 tunniks seisma suurtesse anumatesse. Selle aja jooksul settivad väiksemad kivikesed ja muud heljumid, kui neid veel mahla sisse jäi, anuma põhja.
SuperSeaCat
SuperSeaCat oli Tallinna-Helsingi liinil tegutsenud kiirlaevafirma.