cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
35. strategeem
Põhimõtte selgitus
"Sidudes sõlmi nööridel, punus (Bao Xi ehk Fu Xi) võrke ja linge (püüniseid) jahiks ja kalastamiseks. Ilmselt võttes selle gua'st Li. (See on kokkuvõetud kuusmärgis 30. Seotus (sära).)"("Xici Zhuan" II 2.)
Strategeemi on tõlgendatud mitmetest vaatepunktidest:
Kangrussaare
Kangrussaare (ka: Kangrusaare) on küla Viljandi maakonnas Põhja-Sakala vallas. Külas on olnud Kangrusaare karjamõis.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Kõo valda.
35. strategeem
Tsitaat Muutuste raamatust
Osa kuusjoon 7. Shi (Sõjavägi) II joone tekstist.
Näiteid
Tegevuste ahel. Wang Yun, saamaks lahti Dong Zhuost, tõmbas oma plaanidesse kaunitar Diao Chani. Siis pani ta Dong Zhuole üles Diao Chani näol "iluduse lõksu". Samas kasutas ära ka ta kasupoja Lu Bu armastust Diao Chani vastu, tarvitades Diao Chani juba kahe kildkonna vahele lahkhelide külvamiseks ja nende täielikult lõhkiajamiseks ning lõpuks ka Dong Zhuo tapmiseks. Vaenlase aheldamine. Liu Bei ja Sun Quani edukas pettus Cao Cao vastu Punase Kalju lahingus. Neil õnnestus lasta talle anda nõu, ja hiljem seda ka kinnitada, laevad jõelahingus omavahel kettidega kokku siduda. (Cao Cao põhjast pärinevatel sõjameestel oli veepeal sõdimine võõras ja nad kannatasid merehaiguse all.) Selle tulemusena sai need edukalt süütelaevade abil soodsa tuule ajal süüdata.
Omade võrgustik. Juutide ülestõusude järgse juutide hajutamise läbi toimus kristluse kiire levik kogu Rooma alal. Enne Constantinus Suure algatatud juutide kristlastest lahutamist olid need kaks leeri omavahel tihedalt seotud. Kuna juudid hoidsid omavahel tihedalt ühte ja neid oli nii 8-9% kogu Rooma elanikkonnast, siis langes hajutamise tulemusena Rooma kaubandus nende kätte. See oli aeg, kui ka Rooma enesegi kaupmehed hakkasid meeleldi (tänu oma rohketele sidemetele) juutideks.
Kārlis Ulmanis
Kārlis Augusts Vilhelms Ulmanis (4. september 1877 praegune Bērze vald, Dobele piirkond – 20. september 1942 Krasnovodski vangla NSV Liit) oli Läti poliitik, president aastail 1936–1940.
Elulugu
Kārlis Ulmanis sündis (praeguse haldusjaotuse järgi) Bērze vallas, Dobele piirkonnas, tollases Jelgava kreisis, Kuramaa kubermangus. Ta õppis Šveitsis ja Saksamaal põllumajandust, 20. sajandi alguses tuli aga tagasi Lätti ning tegutses põllumajanduslikes ametites. Ta võttis osa ka 1905. aasta revolutsioonist, mille järel pidi ta eksiili minema. See andis talle võimaluse Nebraska ülikoolis oma põllumajandusõpingud lõpetada. 1913. aastal tuli Ulmanis Lätti tagasi.
Läti iseseisvumine
19. novembril 1918 sai Ulmanisest Läti esimene peaminister, kelleks ta jäi kuni 18. juunini 1921. Puhkenud Läti Vabadussõja ajal sattus riik aga väga raskesse olukorda: Punaarmee ründas, kuid Lätil polnud sõjaväge. Seetõttu pidi Ulmanis appi paluma baltisakslaste Landeswehri, millest sisuliselt saigi Läti armee. Lisaks toetasid Ulmanist esialgu ka Rauddiviis Rüdiger von der Goltzi juhtimisel ja mitmed Kuramaal tegutsevad Saksa vabakorpused. Sakslaste huvides oli peatada Punaarmee enne Saksamaa piire, seega soovitatavalt Lätis. Ulmanis aga lootis, et sakslased aitavad kaitsta ka Riiat. Seetõttu kuulutas ta, et kõik sakslased, kes aasta Läti eest sõdivad, võivad riigi kodanikeks saada ja maad omada. See otsus oli lätlaste seas aga väga ebapopulaarne.
Läti Vabadussõda
1919. aasta alguses pidi Ulmanis Riiast taanduma ning see langes Punaarmee kätte. Ulmanise valitsus asus ümber Liepājasse, kuid 16. aprillil toimus seal sakslaste korraldatud riigipööre, mille tulemusena sai võimule pastor Andrievs Niedra juhitud saksameelne valitsus. Ulmanise valitsus põgenes Suurbritannia laevastiku kaitse alla. Pärast Eesti ja sakslaste vahel toimunud Landesveeri sõda K. Ulmanise võim aga taastati ning ta naasis Riiga.
Läti iseseisvusaeg
1921. aastal pidi Ulmanis peaministrikohast loobuma, kuid ta jäi jätkuvalt mõjukaks poliitikuks ning oli uuesti samas ametis aastatel 1925–1926, 1931 ja 1934–1940. 1934. aasta 15. mail viis Ulmanis läbi autoritaarse riigipöörde: saatis laiali seimi ning keelustas parteide tegevuse. Ta asus valitsema kitsa kildkonna toel, kuhu kuulus ka sõjaväe ülemjuhataja Jānis Balodis. 1936. aastal liitis ta peaministri ametiga ka presidendi oma, tõustes nõnda ka riigipeaks.
Läti okupeerimine ja vangistus
1940. aastal, kui Nõukogude Liit Lätit okupeerima asus, pidi Ulmanis kõigepealt 20. juunil peaministri ametist loobuma. 21. juulil sunniti ta loobuma ka presidendi kohast ning 22. juulil küüditati ta Venemaale. Sõja ajal viidi ta Turkmeeni NSV-sse, kus ta vanglas düsenteeriasse suri.
Isiklikku
Kārlis Ulmanis oli hilisema Läti presidendi Guntis Ulmanise vanaonu. Ta ei abiellunud kunagi ning teda väideti olevat abielus Lätiga. thumb|Kārlis Ulmanis Läti 2001. aasta [[postmark|postmargil]]
Cockfosters
Cockfosters on Londoni äärelinn. Ta on halduslikult jaotatud Enfieldi linnaosa ja Barneti linnaosa vahel.
Karl August Senff
Karl (ka Carl) August Senff (12. märts 1770 Kreypau, Preisimaa – 14. jaanuar 1838 Tartu) oli baltisaksa graafik ja maalikunstnik.
Elukäik
Senff sündis Kreypaus Merseburgi lähedal kohaliku pastori Karl Friderich Senffi ja tema abikaasa Rosina Dorothea kaheteistkümnest lapsest kolmandana. 1774. aastal sai kunstniku isast Halle St Moritzi kiriku ülempastor ja 1808 Halle ülikooli audoktor. Pärast ladina kooli lõpetamist Halles alustas Karl August isa soovitatud meditsiiniõpingute asemel kunstiõpinguid Leipzigi Kunstiakadeemias. Õppinud A. Fr. Oeseri juhitud akadeemias lühikest aega, jätkas 1795 Dresdenis Christian Leberecht Vogeli, hilisema Dresdeni Kunstiakadeemia professori eraõpilasena. Kuigi Senffi lemmikõppeaineks oli maastiku joonistamine, asus ta Anton Graffi juures ka portreekunsti õppima. Senffi meelistehnikateks kujunesid pastell, graveerimine ja söövitamine (akvatinta).
1800. aastal abiellus Senff Dresdenis Juliane Albrechtiga. 1803. aastal kutsus õemees, Tartu tütarlastekooli juhataja, hilisem ülikooli matemaatikaprofessor ja Tartu tähetorni observaator Ernst Christoph Friedrich Knorre Senffi Tartusse taasavatud ülikooli joonistusõpetajaks. Kunstnik saabus Liivimaale 1803. aasta sügisel ja alustas tööd Raekoja platsil paiknevas nn vanas ülikoolihoones.
pisi|Karl August Senffi haud Tartus Raadil Tartu Ülikool palkas Senffi joonistamise ja vaselõike õpetajaks. Lisaks anatoomia- ja botaanikaõppuritele õppisid 1804. aastast tema käe all ka gümnaasiumide kunstiõpetajad. 1809. aastast hakkas ülikool oma eelarvest eraldama raha õppevahendite muretsemiseks ja 1810. aastast oli kunstiosakonna nimetuseks "joonistuskool". Vene-Prantsuse sõja ajal 1813 lähetati kunstnik Dessausse, kus ta tegi pastellmaali vene väejuhist A. P. Wittgensteinist. 1818 sai ta erakorralise professori kutse joonistamise ja graveerimiskunsti alal. 1823. aastal võttis ta ette reisi Peterburi litograafiaid trükkima. 1824. aastast on teada, et ta õpetas ka õlimaali.
Senff võttis osa esimese kunstinäituse korraldamisest 1835. aastal Tartus, kus olid välismaa meistrite kõrval väljas ka tema enda ning ka August Matthias Hageni ja Friedrich Ludwig von Maydelli tööd. Elu lõpupoole kogunesid igal neljapäeval professori majja tema lähemad sõbrad ja mõttekaaslased, kelle hulgas oli ka Faehlmann. 1837. aasta suvel sündis Senffi aias idee asutada Õpetatud Eesti Selts. Senff ise enam asutajateliikmete hulgas ei olnud, kuna suri järgmise aasta 2. jaanuaril. Postuumselt sai ta teenete eest Anna ordeni.
Kuigi ülikooli joonistuskooli õpetus oli ennekõike suunatud loodusteaduste ja meditsiinitudengitele käelise tegevuse arendamiseks, mitte niivõrd kunstnike koolitamiseks, oli Senffi õpilaste hulgas ligi 30 Eesti kunstiajaloos hiljem tuntuks saanud kunstnikku ja kunstiõpetajat, teiste seas August Philipp Klara, August Matthias Hagen, August Georg Wilhelm Pezold, Friedrich Ludwig von Maydell ja Woldemar Friedrich Krüger. Tartus viibimise ajal õppis Senffi juures joonistamist ka Vene luuletaja Vassili Žukovski.
Isiklikku
Senffi poeg ja õpilane Karl Julius Senff (1804–1832) oli lootustandev arhitekt, kelle varajane surm Milanos õppereisi ajal mõjus isale rängalt. Senffi tütrest Karoline Schillingust (1801–1840) sai samuti kunstnik, peamiselt lillemaalija. Ka kunstniku noorem vend Karl Adolph Senff (1785–1865) oli lillemaalija.
Looming
pisi|"Professor Lorenz Ferdinand Ewersi portree", õli lõuendil, 19. sajand Pearõhk Senffi enda loomingus langeb graafikale. Ta viljeles vaselõiget, punktiirmaneeri, pliiatsimaneeri, akvatintat, oforti ja litograafiat. Ta on loonud ka pastelle, seepiajoonistusi, guašše, akvarelle ning arvatavasti ka õlimaale.
Senffi Tartu-perioodi loomingust enamiku moodustavad portreed. Juba 1805. aastal valmis kunstiajaloolase Johann Joachim Winckelmanni portree. 1807. aastast on teada Tartu ülikooli kuraatori ja tuntud saksa kirjaniku Friedrich Maximilian von Klingeri portreegravüür. 1813. aastal komandeeriti Senff Dessausse, eesmärgiga portreteerida feldmarssalit krahv Peter Wittgensteini. Tänapäeval Tartu Kunstimuuseumis säilitatava pastellmaali alusel valmis peagi vasegravüüris portree. Juba 1810 oli ta joonistanud kindralsuperintendenti J. G. Sonntagi ning Liivi-, Kura- ja Eestimaa kindralkuberneri markii Filippo Pauluccit. 1816 joonistas ta feldmarssal Michael Andreas Barclay de Tolly portree, mille alusel valminud portreegravüüri kasutas inglise maalikunstnik George Dawe Barclay de Tolly täisfiguurilise portree maalimiseks Talvepalee Sõjagalerii jaoks. See portree oli omakorda eeskujuks V. I. Demut-Malinovskile Barclay de Tolly monumendi loomisel Tartusse. Senffi katsetustest litograafiaga on teada arstiteaduse professori Johann Friedrich Erdmanni portree, mis trükiti Peterburis.
Tema elumaja Tartus asus Tiigi tänava alguses, selle juurde rajatud treppe hakati kutsuma Senffi treppideks.
Koksvere
Koksvere (18. sajand kaartidel Koksfer) on küla Viljandi maakonnas Põhja-Sakala vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Kõo valda.
Küla paikneb Põltsamaa–Võhma maantee ääres.
2000. aasta rahvaloenduse andmetel elas külas 231 elanikku.
Koksveres tegutseb Koksvere Maanaiste Selts.
Peamine Muhu väina laevatee
Peamine Muhu väina laevatee on umbes 50 meremiili pikkune põhja–lõunasuunaline faarvaater läbi Väinamere.
Laevatee algab Hiiumaa ja Vormsi vahelt Apollo madala juurest (11 meremiili Tahkuna ninast kagus) ja läheb läbi Hari kurgu. Edasi kulgeb veetee ida pool Heinlaidu, Kõverlaidu ja Muhu saart ja lääne pool Kumari laidu, Sipelgarahu, Papilaidu ja Kesselaidu. Läbi Viire kurgu jõuab laevatee Liivi lahte.
Laevatee on tähistatud poidega. Raugi tulepoi oli Venemaa Keisririigi esimene tulepoi. Tähtsamad kaldal asuvad meremärgid on Harilaiu tuletorn, Harilaiu alumine tulepaak, Raugi ülemine tulepaak, Raugi alumine tulepaak, Kessu ülemine tulepaak, Kessu alumine tulepaak ja Viirelaiu tuletorn.
Laevatee sügavus on vähemalt 4,7 meetrit.
Lühikest aega oli laevatee madalamaks alternatiiviks Kumari kanalile (tänapäeval ei kasutata; varasem sügavus vähemalt 7,5 m).
Rohuküla–Heltermaa ja Virtsu–Kuivastu laevatee vaheline ala suletakse talvel laevaliikluseks, et lasta tekkida jääteede jaoks piisavalt paksul merejääl.
Ajalooliselt on seda kasutanud Vene sõjalaevad, et lühendada Kroonlinna (Piiteri) ja Riia vahelist teekonda.
Pihkva vürstiriik
Pealinn Pihkva Pihkva järve lõunakaldal, mida on esmamainitud 903. aastal, paiknes umbes 100 miili Suur-Novgorodist läänes ja umbes 150 miili Nyenist edelas.
Valitsemine
Pihkva vürstiriigi valitsemine oli seotud Novgorodi vabariigi valitsemisega. Tihedad sidemed Pihkvaga olid Novgorodile vajalikud, samas polnud Pihkvale sugugi kasulik Novgorodile rahuajal alluda.
Ajalugu
Arheoloogiliste leidude põhjal on Pihkva vürstiriigi inimasustus ligi 8400 aastat vana. Läbi Pihkva vürstiriigi läksid mitmed suured kaubateed (Kaubatee varjaagide juurest kreeklasteni). Pihkva piirkonna esimesteks asukateks olid arvatavalt soome-ugri hõimud. 7. sajandil saabus Velikaja jõe basseini idaslaavlaste hulka kuulunud krivitšite hõim. Nende asula kujunes hiljem linnaks. 862. aastal on vanades leetopissides esmamainitud Irboskat. Irboska linnuse asutamise ajaks on 7.–13. sajand. Vanim asula ja Truvori linnus asus praegusest Irboska kindlusest 1 km loodes.
13. sajand
Pihkvalased osalesid koos Riia piiskopi ja riialastega ka sõjaretkedel Eestisse (1210/1211. aasta talvel Soontaganasse). 1212. aastal tungisid sakalased Lembitu juhtimisel Pihkvasse ja rüüstasid linna.
1228. aastal, mõõgavendade ordu ja Novgorodi valitseva vürsti Jaroslav Vsevolodovitši vahelise sõjategevuse ajal, kui vürst oli kogunud kokku sõjaväe nii Novgorodist kui ka naabervürstiriigist Pereslavl-Zalesski vürstiriigist, keeldusid formaalselt Novgorodi alla kuuluva Pihkva vürstiriigi esindajad bojaarid liitumast sõjakäiguga ning ei lasknud linna juurde tulnud vürsti linnagi. Kättemaksu kartuses sõlmisisd nad liidulepingu mõõgavendade ordu ja Riia piiskopkonnaga, mille kohaselt pidi ordu ja piiskopkond osutama Pihkvale sõjalist abi Novgorodi sõjalise kallaletungi korral. Pihkva aga lubas hoiduda vahele segamast Riia ning ordu ja Novgorodi vahelisse sõjalisse konflikti.
Uneapnoe
Sündroomi iseloomustus
Hingamispausidega norskamine (ülemiste hingamisteede täielik või osaline lõtvumine ja kokkuvajumine) on tegelikult krooniline hapnikudefitsiiit, mille käes vaevleb uneajal rakutasemel kogu organism, võideldes "nähtamatu kägistava vaenlasega" iga hapnikusõõmu pärast. Nende rohkearvuliste episoodidega kaasneb iga kord vere hapnikusisalduse järsk vähenemine ja süsihappegaasi sisalduse suurenemine: organismis käivitub SOS-signaal, paisates keset täielikku unerahu verre adrenaliini ja teisi stressihormoone "päästetöödeks". Aju ärkab ja adrenaliin kiirendab südametööd, tõstab vererõhku, stimuleerib ainevahetust, neerude ja teiste organite tööd. Nii möllab lõõgastava ja kosutava ööpuhkuse asemel tõeline keemiavabrik. Hommikuti ärgatakse rampväsinuna, suu kuivab, pea on uimane või valutab, süda peksleb ja vererõhk on kõrge. Pärastlõunal hakkab seletamatu ja üha süvenev väsimus küsima lõivu tukastamise näol. Unevaeguse kumuleerudes halvenevad ajapikku keskendumisvõime, meeleolu ja mälu, häirub ka seksuaalfunktsioon, ajapikku võivad areneda kõrgvererõhktõbi, südame rütmihäired, südame- ja ajuinfarkt, diabeet.
Pihkva vürstiriik
13. sajand
Novgorodi vürsti saadetud saadikuga, kes tõi vürstipoolse kutse osaleda sõjakäigus Riia peale, vastasid Pihkva esindajad: Samuti ei toetanud osa Novgorodi bojaare pärast seda Jaroslav Vsevolodovitši sõjakäiguplaane ning vürst oli sunnitud Novgorodist lahkuma tagasi Vladimirisse, Pihkvast aga aeti minema vürsti toetajad. Novgorodi vürstiks valiti Tšernigovi vürst Mihhail, kes jättis Novgorodi oma poja Rostislavi, ise aga läks tagasi Tšernigovisse.
Uneapnoe
Sündroomi iseloomustus
Adrenaliini öine ületootmine soodustab rasvkoe teket. Kuna tervis halveneb pikkamisi, otsitakse väsimuse põhjust sageli vananemisest või ebapiisavast puhkusest. Seevastu tuleks aga teadvustada norskamisega seotud terviseriske ja otsida abi.
Sündroomi kandjad
Noortel inimestel on uneapnoe suhteliselt haruldane nähtus. Kõige tavapärasem magamisaja hingamatuse sündroomi põdeja on keskaealine, ülekaaluline, lühikese kaela ja mitteesile küündiva lõuaga suitsetav mees. Tihti süveneb sündroom tänu sellele, et inimesed püüavad päevast unisust kompenseerida kaloririkka toidu söömisega. Liigsed kalorid aga põhjustavad tüsedust ning see on üks peamisi uneapnoe tekitajaid, seega ei paranda söömine apnoed, vaid süvendab seda veelgi.
Pihkva vürstiriik
13. sajand
1230. aastal aga novgorodlased ei olnud rahul Rostilavi ja tema kaaskondlaste valitsemisega ning kutsusid vürstiks jälle Vladimiris valitseva vürsti Jaroslav Vsevolodovitši. Pärast Jaroslavi valimist vürstiks põgenesid Novgorodist ja ka Pihkvast ordu ja Tšernigovi vürstiga liitu toetanud bojaarid ning Novgorodi possaadnik Vadovik Vnezd. Pihkvas aga võeti kinni Jaroslavi asemik Vjatšeslav, kes visati jääauku, mille peale Jaroslav lasi pantvangiks võtta kõik põgenenud novgorodlaste ja pihkvalaste sugulased ja nende vara ning nõudis oma asemiku vabastamist. Pärast Jaroslavi-poolseid majandussanktsioone 1232. aastal Pihkva suhtes (sulges sõjasalkadega kaubateed ning takistas Pihkva kaubandust) vabastasid osapooled vangid ja palusid saata Pihkvasse valitsejaks Jaroslavi poja Fjodori, kuid Jaroslav saatis valitsema oma naisevenna Juri. Pihkvast aga põgenesid jällegi Jaroslavi vastased – osa Tšernigovisse ja osa mõõgavendade ordu valdustesse, kus leidsid varjupaiga Otepääl koos Mstislav Udalõi õe- või vennapoja Jaroslav Vladimirovitšiga, kes oli paar aastat enne seda olnud vürst Pihkvas.
Uneapnoe
Ravi
Diagnoositud uneapnoe raviks on välja töötatud spetsiaalne seade, mille tähis on CPAP. Nina kaetakse maskiga, mille küljes on rõhutoru, mis jookseb spetsiaalsesse aparatuuri, mis kontrollib pideva positiivse rõhu andmist hingamisteedele. Operatsiooni kasutatakse siis, kui apnoe põhjuseks on ninapolüübid, adenoidid, pikk pehme suulagi jne.
കൂര്‍ക്കം വലി
Pihkva vürstiriik
13. sajand
1233. aastal pöördusid mõõgavendade ordu kaitse alla põgenenud tagasi koos orduvägedega ning vallutasid Irboska (Izborski), kuid mõne aja pärast vallutasid Pihkva ja Perejaslavli väed linna tagasi ja võtsid Jaroslav Vladimirovitši vangi ning saatsid vangina Perejaslavli, kust viimane varsti aga ordu juurde tagasi põgenes. Teise versiooni kohaselt õnnestus 1233. aasta suvel otepäälastel vangistada üks Novgorodi bojaar, et selle vastu vürst Jaroslav Vladimirovitš Pihkvast välja vahetada. See sündmus sai uue sõjakäigu ajendiks. 1234. aasta alguses tungis Vladimiri suurvürst Jaroslav Vsevolodovitš koos novgorodlaste ja osa pihkvalastega Tartu piiskopkonda ja rüüstas selle idaosa.
1238. aastal purustasid mongolite väed väejuht Burundai juhtimisel Vladimiri suurvürsti Juri II armee Siti lahingus ja vallutasid Vsevolod Suurpesa järglase Vladimiri suurvürsti, Juri II Vsevolodovitši dünastia esindajate poolt valitsetud linnad. Mongolite sõjakäik jätkus märtsikuus läänesuunal Novgorodi vabariiki, kuid peatati umbes 250 km kaugusel Novgorodist.
Vladimiri-Suzdali vürstiriigi suurvürsti Jaroslav Vsevolodovitši surma 1247. aastal ning tema järglase Svjatoslav Vsevolodovitši troonilt tõukamist reisis Aleksander Jaroslavitš koos venna Andrei II Jaroslavitšiga Karakorumi, kus nad viibisid kuni 1249. aastani, mil Aleksander Jaroslavitš sai Kuldhordi valitsejalt Batu-khaanilt 1252. aastal loa tema vasallina valitseda Novgorodi vürstiriiki ja Pereslavl-Zalesski vürstiriiki. Andrei II Jaroslavitšile anti jarlõkk Vladimiri-Suzdali vürstiriigi valitsemiseks Vladimiri suurvürstina. Vennad tegid mongolitega koostööd, säilitades seeläbi vürstitiitli ja nominaalse võimu. 1252. aastal anti Kuldhordi khaani poolt jarlõkk Vladimiri vürstiriigi valitsemiseks Aleksander Jaroslavitšile.
Aastatel 1266–1299 valitses Pihkva vürstiriiki, leedu päritolu Pihkva vürst Daumantas. Novgorodi vürstile Jaroslav Jaroslavitšile see ei meeldinud ning ta püüdis mitmel korral Daumantast Pihkvast minema kihutada, kuid see ei õnnestunud. Pealegi osutus Daumantas väejuhina väga edukaks, mistõttu tema toetus linnas oli väga suur. 1268. aastal osales Daumantas Pihkva-Novgorodi sõjaretkel Eestisse, sealhulgas Rakvere lahingus. Hiljem pidi ta aga Pihkvat kaitsma Liivimaa ordu piiramise vastu. 1299. aastal, kui Liivimaa ordu taas Pihkvat ründas, suri Daumantas ootamatult ilmselt mingisse haigusse.
14. sajand
pisi|left|[[Pihkva Kreml oli vürstiriigi administratiivseks keskuseks.]]
thumb|200px|left|Leedu suurvürstiriigi ja Pihkva piirialad 13.–15. sajandil 14. sajandil toimus Leedu suurvürsti Gediminase eestvõttel Leedu, Vene ja Žemaitija suurvürstiriigi laiendamine. Suurvürstiriigiga liideti Valge-Vene, Polotski vürstiriik (1307), Minsk, Pinsk (1318), Brest (1319), Mogiljov, Turov, Vitebsk (1330), Orša, Mozõr ja Ukrainas, Kiiev (1321). Algirdase poolt liideti Vitebski vürstiriik, Brjanski vürstiriik (1356). Algirdase valitsemise ajal (1345–1377) olid Leedu, Vene ja Žemaitija suurvürstiriigi kontrolli all tänapäeva Smolenski, Brjanski, Kaluga, Tula, Orjoli, Moskva, Pihkva ja Novgorodi alad. Gediminase ajal muutus Leedu, Vene ja Žemaitija suurvürstiriik suurriigiks, mis ulatus merest mereni (Läänemerest Musta mereni).
Alates 14. sajandist asusid Pihkva vürstiriik ühelt poolt ning Tartu piiskopkond teiselt poolt täpsemalt paika panema oma mõjupiire. Pihkva vürstid kindlustasid 1330. aastatel Irboska linnust Zeravje mäel, Vastseliina linnuse.
Stanisław Dziwisz
pisi|Stanisław Dziwisz pisi Stanisław Jan Dziwisz (sündinud 27. aprillil 1939 Krakówi lähedal Raba Wyżna külas) on katoliku kiriku vaimulik. Ta on 2005. aastas Krakówi peapiiskop ja 2006. aastast kardinal.
Pihkva vürstiriik
14. sajand
Pihkvat valitsesid Gediminase dünastia esindajad Daumantas (1266–1299), Andrei Polotskist (Polotski vürstiriigi 1342–1387 ja Pihkva vürst 1341–1343, 134?–1348, 1377–1379, 1394–1396) jt.
Stanisław Dziwisz
Dziwisz sündis raudteetöölise Stanisław Dziwiszi ja Zofia Bielarczyki peres. Ta oli pere seitsmest lapsest viies, tal on neli venda ja kaks õde. Teise maailmasõja ajal peitis perekond endi juures juudi meest. Kui Dziwisz oli üheksa-aastane, sai tema isa surma, kui sai raudteed ületades rongilt löögi.
Pihkva vürstiriik
Liivimaa-Pihkva sõda
1341. aastal alanud Liivi ordu ja Pihkva vürstriigi vahelise sõjategevuse põhjuseks oli Liivi ordu esindajate poolt Lätimaal Pihkva vürstriigi saadikute solvamine (peksmine), millele pihkvalased vastasid 1341. aasta detsembri lõpus sõjaretkega Lätimaale, Pihkva valitud vürsti Vsevolod Aleksandrovitši juhtimisel. Pärast sõjaretke aga vürst Vsevolod Aleksandrovitš lahkus Pihkvast. 1341. aastal tegi Liivi ordu vastusõjakäigu Pihkva suunal, ja Tartu piiskop ehitas 1342. aastal (koostöös Liivimaa orduga) Pihkva suunal strateegilisel kohal, Piusa jõe kõrgel kaldal kohas, kus Meeksi oja Piusasse suubub, 1342. aasta kevadel linnuse (Vastseliina). pisi|Saksa ordu, Tartu piiskopkonna ja Pihkva vürstiriigi piirid 1410. aastal Pihkvalaste vägi aga sooritas sellel ajal sõjaretke Kirde-Eestisse, kus 1. aprillil 1342 põletasid Pihkva vürstiriigi väed Narva linna, tungides missa ajal lossi ja tappes kõik linlased. Pärast Narva vallutamist jätkasid Pihkva väed sõjaretke Tartu suunal, kus toimus ka kokkupõrge Emajõel orduvägedega. Samaaegselt sõjaretkega Eestimaale, saatsid pihkvalased ka abipalve Vitebskis valitsevale Leedu suurvürsti Algirdasase pojale Vitebski vürstile Andreile, kes saabus Pihkvasse oma väega 20. juunil 1342. Andrei tuli koos oma isa Algirdase ja onu Kęstutisega Pihkvasse. Pihkvalaste palvel, kes lootsid saada abi võitluses Liivi orduga, määrati Andrei Pihkva vürstiks. 1342. aastal sai temast jõukama Leedu, Vene ja Žemaitija suurvürstiriigi Polotski vürst, kuid ta jätkas valitsemist ka Pihkvas.
Stanisław Dziwisz
Ta sooritas 1957. aastal küpsuseksamid Nowy Targi lütseumis, õppis Krakówi seminaris filosoofiat ja teoloogiat ning seejärel Krakówi ülikoolis teoloogiat. Ta spetsialiseerus liturgiale ja omandas 1967 litsentsiaadi teoloogias ning 1981 kaitses doktorikraadi. Dziwiszi doktoritöö teema oli "Il culto di Santo Stanislao Vescovo a Cracovia fino al Concilio di Trento" ("Krakówi peapiiskopi Stanisław Szczepanowski kultus enne Trenti kirikukogu").
Pihkva vürstiriik
Liivimaa-Pihkva sõda
2. augustil 1342 suundus vürst Andrei vojevood väesalgaga piirialale, kus aga väesalk purustati orduväe poolt, kes seejärel piiras viis päeva Irboskat, kuid ei vallutanud linnust. 1343. aastal kogusid pihkvalased ja irboskalased umbes 5000-mehelise sõjaväe ning tegid sõjakäigu Otepääle. Venelased piirasid Otepää linnust viis ööpäeva ja rüüstasid ümberkaudseid maid, kuid ei vallutanud linnust. Orduväed jõudsid taganevale Pihkva väele Vastseliina juures järele ning tekitasid pihkvalastele suuri kaotusi.
1374. ja 1375. aastal juhtis vürst Andrei sõjaretki Vana-Väina ordulinnusesse. Pärast sakslaste rünnakut Leedule 1375. aasta veebruaris, rüüstas Andrei märtsis koos kolme venna, Kęstutise ja Smolenski vürsti pojaga (Svjatoslavitšiga) Riia peapiiskopi ja Liivimaa rüütlite valdusi. 1376. aasta augustis ründas Räisaku (Rēzekne) ordulinnust. 1377. aasta märtsis osales vene-leedu vägede sõjaretkes Kuramaale.
Stanisław Dziwisz
Dziwisz andis Johannes Paulus II-le 31. märtsil 2005 viimse võidmise sakramenti ja oli tema juures, kui paavst 2. aprillil 2005 suri. 8. aprillil 2005 asetas ta Johannes Paulus II mälestuseks peetud reekviemimissal tema näole valge siidrätiku. See oli tema viimane sümboolne tegu paavsti teenistuses. Vastavalt Johannes Paulus II eeskirjale oli Dziwisz see, kes pakkis kokku paavsti asjad ja vabastas tema ametiruumid, enne kui camerlengo need pitseeris.
Pihkva vürstiriik
Kodusõda Leedus
Andrei oli Leedu suurvürsti Algirdase vanim poeg, kuid kasuema Tveri Juliana pojad ei lubanud teda pärast tema isa suurvürst Algirdase surma 1377. aastal Vilniusesse ja ta asus teenistusse Moskva vürstiriiki, olles sõlminud lepingud suurvürst Dmitri Donskoi ja Serpuhovi vürsti Vladimir Andrejevitšga. Moskva dokumentides nimetati Andreid suurvürstiks. Dmitri loal hakkas ta taas valitsema Pihkva vürstiriiki. 1378. aastal osales Andrei Polotskist Voža jõe lahingus, milles vene väed alistasid Kuldhordi väejuhi Begetši. thumb|250px|Leedu suurvürstiriigi territoorium ja Pihkva piirialad aastatel 1386–1434 1379.–1380. aasta talvel võitles Andrei koos venna Brjanski Dmitriga oma poolvendade (Juliana poegade) vastu, et kaitsta neile ühiselt kuuluvat Brjanski, Starodubski, Trubetševski, Novgorod-Severski regioonis asuvat vürsti maavaldust. 1380. aastal tõid nad oma polgud Dmitri Donskoi vägede koosseisu, et osaleda Kulikovo lahingus.
Stanisław Dziwisz
Arvatavasti oli Johannes Paulus II soovinud määrata Dziwiszi Krakówi peapiiskopiks, kuid see koht ei vabanenud tema paavstiks oleku ajal. Pärast seda, kui eelmine peapiiskop Wojtula paavstiks sai, täitis seda ametikohta Franciszek Macharski, kes elas paavstist kauem. 3. juunil 2005 astus ta ametist tagasi, jäädes siiski kardinaliks, ja juba samal päeval määras paavst Benedictus XVI Dziwiszi Krakówi peapiiskopiks. See võis olla üks Johannes Paulus II viimastest soovidest. 2006 nimetas Benedictus XVI Dziwiszi kardinaliks.
Pihkva vürstiriik
Kodusõda Leedus
1399. aastal hukkus Leedu suurvürsti Vytautase vägedes Vorskla jõe lahingus Kuldhordi vägedega Gedimiinide dünastiast, vürst Andrei Olgerdovitš.
15. sajand
Andrei Olgerdovitši surma järel kutsus Pihkva veetše Pihkvasse valitavaid, piiratud võimuga vürste Moskva suurvürstiriigi ja teiste Rjurikovitšite valitsejadünastiast. Pihkvale oli poliitilise liitlasena kasulik Moskva suurvürstiriik, sõdades Liivi ordu ja Leedu suurvürstiriikgiga, selle püüdlustes laieneda slaavi vürstiriikide arvel idasuunal. Moskva suurvürstiriigile oli kasulik liit Pihkvaga nõrgendamaks Moskva konkurendi Suur-Novgorodi ja Novgorodi vabariigi mõju Loode-Venemaal. 1456. aastal, kui Moskva suurvürst Vassili II suundus sõjakäiguga Novgorodi vastu, toetasid Pihkva maakaitsevägi Novgorodi, kuid kaotasid siiski lahingu Moskva vägedele ja olid sunnitud tunnistama Moskva suurvürsti ülemvõimu. 1461. aastal saatis suurvürst Pihkvasse oma asevalitseja vürst Vladimiri, ilma Pihkva veetše kutseta ning nõusolekuta. Vassili II surma järel, asevalitseja pagendati Pihkvast, kuid uue suurvürsti Vassili III ajal Pihkva alluvusvahekord Moskvaga ei muutunud, sest Moskva valitsejad jätkasid "kogu Venemaa koondamist" oma valitsemise alla.
1473. aastal rajati Kamenka oru nõlvadele Petseri klooster, mis võis kaasa tuua ka Petseri ümbruses elavate setude venestumise. Irboskas asuvad veerohked allikad ehk Slaavi lätted. Legend jutustab, et kui saabub maailma lõpp ning vesi kõikjalt kaob, jäävad Irboska ümbruse Slaavi lätted ainsateks veesilmadeks.
1510. aastal likvideeris Pihkva vürstiriigi veetšekorra ja piiratud iseseisvuse lõplikult Vassili III.
Stanisław Dziwisz
Ametid
pisi|Stanisław Dziwisz (2006) pisi|Stanisław Dziwisz (2006)
Pihkva vürstiriik
15. sajand
Vene-Poola sõjas (1562–1582) vallutasid 1581. aastal alad Stefan Batory väed ning see läks umbes aastaks Rzeczpospolita kontrolli alla. 17. sajandi aluses Moskva tsaaririigis olnud Segaduste ajal olid Pihkva piirkonna alad, aastatel 1608–1611 Vale-Dmitri II ja aastast 1611 kuni 18. maini 1612 Vale-Dmitri III kontrolli all.
pisi|[[Stefan Batory Pihkvas (Jan Matejko maal).]]
Tenno Sooster
Tenno Sooster (kodanikunimega Tennopent Sooster; sündinud 28. detsembril 1957 Moskvas) on eesti-juudi päritolu graafik, maalikunstnik ja animaator.
Ta on kunstnik Ülo Soosteri poeg.
Detsembrist 1990 elab Tenno Sooster Iisraelis. Eestis kuulub talle Pendi talu Hiiumaal, mis on tema isa sünnikodu.
Greenwich
Greenwich on paikkond Londonis Greenwichi linnaosas Thamesi lõunakaldal.
Seal asub Greenwichi observatoorium, mida läbib nullmeridiaan.
Ilmi Laur-Paist
Ilmi Laur-Paist (sündinud 28. novembril 1980 Jõhvis) on eesti graafik ja kunstiõpetaja.
2003. aastal lõpetas ta Tallinna Pedagoogikaülikoolis kunstiõpetaja bakalaureuseõppe. Aastatel 2003-2004 õppis Rootsis Alsta Folkhogskolas kujutavat kunsti. 2005. aastal astus Eesti Kunstiakadeemia graafilise disaini magistriõppesse. Ta on alates 2005. aastast Sally Stuudios juhendaja.
Angelo Bagnasco
pisi|Angelo Bagnasco (2005)
Angelo Bagnasco (sündinud 14. veebruaril 1943 Pontevicos) on katoliku kiriku vaimulik. Ta on kardinal ja aastast 2006 Genova peapiiskop.
Bagnasco sündis kondiiter Alfredo Bagnasco peres noorima lapsena. Tema perekond pärines Genovast, kuid oli Teise maailmasõja tõttu siirdunud Pontevicosse. Sõja lõppedes naasis pere Genovasse.
Bagnasco teenis 6-aastaselt kirikus altaripoisina. Ta õppis Genova peapiiskoplikus seminaris ja Genova ülikoolis filosoofiat. Bagnasco ordineeriti 29. juunil 1966 Brescias kardinal Giuseppe Siri poolt preestriks. Ta omandas 1979 litsentsiaadi.
Bagnasco pidas 2. mail 2006 riikliku matuse 27. aprillil 2006 An-Nāşirīyah's langenud Itaalia sõduritele.
Kristlik eetika
Bagnasco taunis aprillis 2007 peetud jutluses samasooliste kooselu. Tema jutlusele järgnes seksuaalvähemuste protestilaine, mistõttu politsei pidi peapiiskopi võtma oma kaitse alla. Bagnascole tehti tapmisähvardusi ja talle saadeti pakke, milles sisaldusid kuulid.
Oma esimeses pastoraalses kirjas Genova peapiiskopina väitis ta: "Ilma palveta me tegutseme tulemusteta. See oleks kui meile meeldiks teha ise, ilma Temata, kes kasvatab, mida me külvame."
Kaitseliidu Narva malev
Kaitseliidu Narva malev oli Kaitseliidu malev enne Kaitseliidu laialisaatmist 1940. aastal.
Aastatel 1926–1938 oli maleva pealikuks Jaan Lepp. 1936. aastast oli Ernst Soomuste pealiku ajutine kohusetäitja ning 1939–1940 pealik.
Ajalugu
13. novembril 1918. aastal peeti Narvas eesti ohvitseride koosolek, millest võtsid osa umbes 15 isikut sh Heinrich Laretei, Robert Tuisk, Richard Övel, Richard Taalder, Karl Rostfeldt, Richard Ulm, R. Õiglane, August Pahla, Heinrich Tarto, Voldemar Palitser, Jaan Treufeldt jt. Koosolekul selgitati poliitilist momenti ja otsustati asuda enda organiseerimisele, astudes asutatavasse Virumaa ja Narva Linna Kaitseliidu Narva osakonda ja avada vastuvõtmise büroo Viru tänaval nr. 6.
13. novembril 1918. aastal määrati Virumaa Kaitseliidu ülemaks ja formeerijaks staabikapten Heinrich Laretei ja 14. novembril avaldas Narva Kaitseliidu ülem üleskutse linna elanikele müürikuulutustel ja kohalikus "Meie Elus":
15. novembril anti Kaitseliidu Narva osakonna ülema poolt välja esimene käskkiri Kaitseliidu Narva osakonnale, millega määrati: Kaitseliidu Narva osakonna ülemaks staabikapten Heinrich Laretei, K/L. Narva osakonna adjutandiks lipnik Robert Tuisk, linna komandandiks Richard Övel, ajutiseks linna miilitsaülemaks Voldemar Palitser, K/L. büroo juhatajaks Richard Ulm.
Kuni 22. novembrini käis registreerimas keskmiselt 15–20 inimest päevas, kokku registreeriti 120 kaitseliitlase ümber. Sakslaste poolt Kreenholmi puuvilla aitadest anti sakslaste poolt 200 jaapani vintpüssi ja piiratud arvul padruneid, ehkki saadud 200 püssist olid paljud kõlbmatud, kuid paar kasti oli tuliuusi. Kaitseliidu korraldamisele asuti ka Narva ümbruse valdades ja Narva-Jõesuus: lipnik Nurk kogus Vaivara vallas umbes 20 meest, nooremleitnant Johannes Remmel Narva-Jõesuus – 18 meest. 21. novembril alustas Narvas polkovnik Aleksander Seiman „4-da Eesti Rahvaväe polgu" formeerimisele. 22. novembril saabus Narva Vaivara kaitseliitlaste salk – 54 meest alamkapten Nikolai Steinmanniga eesotsas, salk oli ka aluseks 4. jalaväepolgule, moodustades polgu I kompanii.
Pärast Punaarmee taandumist Nõukogude Venemaale ja kogu Virumaa vabastamist 19. jaanuaril 1919. aastal muudeti Narva ja Narva-Jõesuu kaitseliit iseseisvaks üksuseks ning seda hakkas juhtima, Narva linna komandant kapten Eduard Freudenstein.
Oscar Wilde
Oscar Fingal O'Flahertie Wills Wilde (16. oktoober 1854 Dublin – 30. november 1900 Pariis) oli iiri kirjanik. Luuletaja, romaani- ja näitekirjanikuna sai temast üks tuntumaid ja samas ka kõige vastuolulisemaid kirjanikke Victoria ajastul.
Lapsepõlv
Oscar Wilde'i isa William Wilde oli silma- ja kõrvaarst ning mitme arstiteadusliku ja arheoloogiaraamatu autor. Tema ema Jane oli ametilt tõlkija. Ta osales pseudonüümi Speranza (Lootus) all Noore Iirimaa liikumises ja teda peeti revolutsiooniliseks luuletajaks. Wilde'idel oli kaks poega ja üks tütar: William Charles Kingsbury (s 1852), Oscar (s 1854) ja Isola Francesca (s 1858, suri kümneaastaselt).
Tema vanemate tegevus ja eriti ema salong Dublinis võimaldasid Wilde'ile varakult kokkupuudet kunstnike ja kirjanikega. Aastatel 1864–1871 käis ta Enniskillenis Portora Royal School internaadis.
Õpingud
Aastatel 1871–1874 õppis Wilde Dublini ülikooli Trinity kolledžis klassikalist kirjandust. Suvel sõitis ta koos William Gouldingi ja tema sõbra, pastor John Pentland Mahaffy, Trinity kolledži klassikalise filoloogia õpetajaga, Põhja-Itaaliasse, kus külastas muu hulgas Milanot, Veneetsiat, Padovat ja Veronat.
Pärast 95 naela suuruse aastastipendiumi saamist õppis Wilde aastatel 1874–1878 Oxfordi Magdaleni kolledžis. Selle aja jooksul liitus ta vabamüürlaste loožiga. Tema isa oli juba varem olnud aktiivne vabamüürlane Dublinis.
Oxfordis äratas Wilde kiiresti tähelepanu oma vaimukuse ja huumoriga: kui tal paluti ühe üliõpilasklubi sisseastumiseksamil tõlkida kreeka keelest osa Jeesuse kannatuste loost, teatas Wilde, et peab tingimata teadma loo lõppu ja jätkas selle tõlkimist ka pärast seda, kui oli ülesande juba edukalt täitnud. Peagi tunti teda kui esteeti.
Õpingute ajal inspireerisid teda ühtviisi Walter Pateri esteetilised ideaalid, mis kaldusid l'art pour l'art 'i suunas, ja John Ruskini sügavalt moraalne, religioosne ja sotsiaalselt pühendunud kunstivaade, kuigi nad esindasid uut estetismi väga erinevalt.
1878. aasta juunis võitis Wilde'i luuletus "Ravenna" Newdigate'i auhinna, mis oli esimene tunnustusavaldus Wilde'i kirjandusloomingule. Luuletuses, mis kujutab kunagisest suurusest olematusse vajunud linna, olid tema teise reisi Itaaliasse muljed võtnud kunstilise kuju.
Wilde lõpetas kooli 1878. aastal bakalaureusekraadiga (Bachelor of Arts, B.A.). Järgmisel aastal kolis ta Londonisse ja jagas seal kuni 1881. aastani pastellmaalri Frank Milesiga korterit Strandi ja Thamesi vahel Salisbury tänava majas, mida tänapäeval enam ei eksisteeri ja mida Wilde nimetas "Thames House'iks".
Hohenstein-Ernstthal
Hohenstein-Ernstthal on linn Saksamaal Saksimaa liidumaal Zwickau kreisis.
Oscar Wilde
Aastad eduka kirjanikuna
pisi|Ajakirja Punch [[karikatuur Wilde'ist, 1881]] Wilde'i imetleti omal ajal kirjanikuna ja tal oli kombelises Victoria ajastu Suurbritannias skandaalse kirjaniku ja dändi maine. Ta oli kuulus oma kõneoskuse ja silmapaistva välimuse poolest, mida ta tõstis esile oma ebatavalise riietusega (nt sametist põlvpükste ja siidisukkadega). Varakult sai ta satiirilise ajakirja Punch pilkamise osaliseks: teda tunti kui esteetide esteeti, kellele heideti ette ebainimlikku pühendumust kunstile.
Wilde'i luuletusi avaldati Dublini ülikooli ajakirjas enne tema esimesi raamatuväljaandeid. Ta avaldas oma esimese lavastuse "Vera; or the Nihilists" (1880) eratrükina. Tema esimese luulekogu "Poems" (1881) avaldas tema Londoni kirjastaja David Bogue kolmes väljaandes, millest igaühe tiraaž oli 250 eksemplari.
Hohenstein-Ernstthal
Kuni 2008. aastani kuulus see Chemnitzi kreisi.
Oscar Wilde
Abiellumine
Wilde abiellus 29. mail 1884 30-aastaselt 26-aastase Constance Lloydiga, jõukast perekonnast pärit lastekirjanikuga, kellega ta veetis koos mesinädalad Pariisis ja Dieppe'is. Seejärel asusid nad elama Londonisse Chelsea linnaossa. Neil sündis kaks poega: Cyril (1885–1915) ja Vyvyan (1886–1967).
Toimetaja ja näitekirjanikuna
pisi|Oscar Wilde, W. & D. Downey foto, 1889 Wilde töötas aastatel 1887–1889 The Pall Mall Gazette'i jaoks ja seejärel ajakirja Woman's World toimetajana. Neil aastail avaldas ta oma poegadele kirjutatud muinasjutukogumiku "Õnnelik prints" ("The Happy Prince and Other Tales", 1888) ning romaani "Dorian Gray portree" ("The Picture of Dorian Gray", 1891), mida peetakse Wilde'i peamiseks proosateoseks. Selles teoses, mis on tema ainus romaan, leidsid kriitikud ühest küljest autobiograafilisi elemente, teisest küljest otsese vaste prantsuse sümbolismile, eriti Joris-Karl Huysmansi romaanile "À rebours".
Hohenstein-Ernstthal
Linn on kirjanike Karl May ja Werner Legère'i sünnikoht.
Oscar Wilde
Toimetaja ja näitekirjanikuna
Sestpeale kirjutas Wilde peaaegu igal aastal uue teose, peamiselt ühiskondlikke komöödiaid. Tuntuimad nendest on "Leedi Windermere'i lehvik" ("Lady Windermere's Fan", 1892), "Tähtsusetu naine" ("A Woman of No Importance", 1893), "Ideaalne abikaasa" ("An Ideal Husband", 1895) ja "Kui tähtis on olla tõsine" ("The Importance of Being Earnest", 1895), mis pilkab kõrgklassi ja mida peetakse üheks tema parimaks teoseks.
Loopre
Loopre on küla Viljandi maakonnas Põhja-Sakala vallas.
Oscar Wilde
Toimetaja ja näitekirjanikuna
Tema 1891. aasta näidendi "Salome", mis põhineb Piibli Salome legendil (Aubrey Beardsley kuulsate, osaliselt väga paljastavate juugendstiilis illustratsioonidega), lükkas tsensor tagasi ja seetõttu ei leidnud Wilde Inglismaal kirjastajat. 1894. aastal esietendus see Pariisis, peaosas Sarah Bernhardt.
Loopre
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Kõo valda.
Oscar Wilde
Süüdimõistmine
pisi|For Oscar Wilde posing Somdomite, Marquis of Queensberry Wilde oli alati homoseksuaalsusesse vabalt suhtunud, kuid esimest korda praktiseeris ta seda 1886. aastal koos 17-aastase Oxfordi ülikooli õpilase Robert Rossiga, kes sellest ajast saati oli Wilde'i elus püsival kohal. Homoseksuaalsus õhutas teda ennast otsima ja sestsaadik sättis ta oma abielu plussid ja miinused oma teoste keskmesse. Tema abielu Constance Lloydiga, kes sünnitas talle kaks poega, võib vihjata Wilde'i biseksuaalsele orientatsioonile.
Loopre
Küla lähedal on olnud Loopre mõis (18. sajand→ kaartidel Loper).
Oscar Wilde
Süüdimõistmine
Wilde, kes oli nüüdseks pereisa, rääkis oma homoseksuaalsusest tolle aja kohta suhteliselt avalikult. Tema homoseksuaalsed partnerlussuhted, näiteks oma teismelise sõbra ja hilisema toimetaja Robert Rossiga, ei olnud tundmatud. Wilde'i pikaajaline suhe temast 16 aastat noorema Alfred Douglasega viis lõpuks ühiskondliku skandaali, kolme kohtuprotsessi ja Wilde'i allakäiguni Douglase isa John Sholto Douglase, 9. Queensberry markii, provokatsiooni tõttu.
Hohenstein-Ernstthal
Sachsenringil on korraldatud mootorrattaspordi maailmameistrivõistlusi.
Oscar Wilde
Süüdimõistmine
18. veebruaril 1895 jättis markii oma visiitkaardi Albemarle'i klubisse, mille regulaarne külastaja Wilde oli, koos käsitsi kirjutatud järelkirjaga: "For Oscar Wilde posing Somdomite" [sic!] ("Oscar Wilde'ile, poseerivale sodomiidile"). Pärast seda, kui Alfred Douglas oli talle moraalse ja rahalise toetuse taganud, esitas Wilde laimuhagi markii vastu, kes pakkus enda kaitseks tõendeid oma süüdistuste tõesuse kohta.
Wilde muutus hagejast kostjaks, kui selgus, et ta oli olnud seksuaalvahekorras noorte meeste, sealhulgas meesprostituutidega. Ristküsitluse käigus küsitles Wilde'i Edward Carson, tema endine kursusekaaslane Trinity kolledžis, mitmete tema kirjutiste, peamiselt "Dorian Gray portree" kohta, mida tauniti "ebasündsaks". Wilde'i retooriline hiilgus ei suutnud siiski takistada vandekohust Queensberryt õigeks mõistmast.
Wilde arreteeriti seejärel ja teda süüdistati kõlvatuses (gross indecency). Kuna kohus esialgu siiski piisavat enamust õigeks- või süüdimõistmiseks ei leidnud, vabastati Wilde kautsjoni vastu vahi alt. Teisel kohtuprotsessil mõisteti ta 25. mail 1895 kaheks aastaks vangi koos sunnitööga. Otsustavaks teguriks ei olnud mitte tema suhe lord Douglasiga, vaid tema läbikäimine meesprostituutidega, kellest mõned olid ka tunnistajatena ära kuulatud. Pärast eeluurimisvanglast vabanemist soovitasid sõbrad Wilde'il Inglismaalt põgeneda, kuid mees keeldus. William Butler Yeats, kes samuti tal põgeneda soovitas, kirjutas hiljem Wilde'i otsuse kohta: "Ma ei kahelnud hetkekski, et ta oli teinud õige otsuse ja et ta võlgneb pool oma kuulsusest just sellele otsusele."
See skandaal tõi kaasa rünnakud ajakirja The Yellow Book ja selle illustraatori Aubrey Beardsley vastu, kuigi Yellow Book ei olnud kunagi midagi Wilde'i sulest avaldanud.
Sunnitöövangla
pisi|Wilde'i kong Readingi vanglas Järgnevad kaks aastat rasket sunnitööd mõjusid Wilde'i tervisele väga rängalt. Kõigepealt viidi Wilde Londoni Wandsworthi linnaosa karistusasutusse, kus ta pidi veetma mitu kuud haiglas. Seejärel, 20. novembril 1895, viidi ta Readingi vanglasse alandavates tingimustes üle. Ta pidi pool tundi ootama perroonil käeraudades ja vangiriietuses. Tema naine Constance, kes külastas teda 19. veebruaril 1896 selleks, et teda isiklikult tema ema surmast teavitada, oli oma abikaasa seisundist šokeeritud.
Paar aastakümmet enne Wilde'i vangistust võeti Ühendkuningriigis kasutusele üksikvangistuse süsteem. Readingi vangla, nagu ka 54 muud tolleaegset briti vanglat, võttis eeskujuks 1842. aastal Londonis avatud Pentonville'i vangla, kus ka Wilde enne üleviimist viibis. Need kõik järgisid samasugust eraldamise põhimõtet. Seega tuli kaotada vanglate ülerahvastatud magamisruumid, mida peeti nn kuritegevuse koolideks. Üksikkambriga ei pidanud süüdimõistetut enam ainult karistama, vaid ka rehabiliteerima, ja isolatsioon tundus olevat sobivaim vahend. Paljudel kinnipeetavatel tekkisid psühholoogilised probleemid: "igaüks omaette põrgus", nagu Wilde väljendas oma teoses "Readingi vangla ballaad".
Readingi vangla ehituskava pärineb George Gilbert Scottilt. Hoone põhiplaan oli kujundatud ladina risti kujuliselt, mis on kõige tavalisem läänemaailma kirikutes, ning hoone keskteljel asuvate avatud koridoride ristumiskoht oli mõeldud kõigi vangide tähelepanelikuks jälgimiseks. Vangla sisekujundus oma gooti teravkaartega näib samuti olevat laenatud pühakodade arhitektuurist. Scott oli üks juhtivaid uusgooti stiili arhitekte ja paljude kirikute looja. Readingi vangla oli kavandatud puhastamise kohana. Piinamisvahendina kasutati hoonekompleksis asuvat sõtkeveskit, millel vangid pidid tegema sunnitööd. Wilde'i ajal olid aknad ainult veidi suuremad kui laskepilud. Vanglas oli kinnipeetavatel keelatud rääkida. Samuti ei tohtinud nad üksteisele otsa vaadata. Õue minnes pidid nad kandma kapuutsi, mis kattis täielikult nende nägu. Vangid olid valvurite pideva järelevalve all. Niipea kui nad vanglasse sisenesid, näidati igale vangile keldris olevaid pimedaid konge. Isegi väikseimate eksimuste puhul ähvardas neid sinna täielikku vaikusse ja pimedusse saatmine. Wilde'ki kannatas seda ükskord neliteist päeva, mis olevat tundunud nagu üks öö. Vaid paarist sõnast, mida ta vahetas teise vangiga kabelisse minnes, piisas selleks, et ta keldrisse saadetaks. Aastatel 1845–1913 oli Readingi vanglas kasutusel ka surmanuhtlus poomise teel. Hiljem jutustas Wilde, millist õudust ja hirmu peatselt toimuv hukkamine kaasvangide seas tekitas. pisi|Oscar Wilde ja Alfred Douglas, 1893 Readingi vanglas kirjutas Wilde 50 000 sõnast koosneva kirja Alfred Douglasele, mille ta pärast vanglast vabanemist Robert Rossile saatis, et teda hävingu eest kaitsta. Lord Douglas on hiljem alati eitanud, et ta seda kirja kunagi saanud on. Kiri avaldati postuumselt (1905) pealkirja all "De profundis". Välja jäeti võimalikud ebasündsad lõigud. 1949. aastal avaldas Vyvyan Holland, Wilde'i poeg, kirja pikema, kuid vigase versiooni, mille allikaks oli Rossi ärakiri. 1962. aastal koostasid kirjandusteadlased Briti Muuseumis säilitatavast originaalkäsikirjast lähtununa korrektse ja täieliku trükiversiooni, mis avaldati kogumikus "Oscar Wilde'i kirjad" ("The Letters of Oscar Wilde"). Lisaks suhete lahtiseletamisele Douglasega käsitletakse seal muuhulgas ka ebainimlikke tingimusi vanglas. Pärast vanglast vabanemist oli ta selle teema kahes kirjas ajalehes Daily Chronicle esile toonud.
Elu pagenduses
Halva tervisega Wilde vabastati vanglast 19. mail 1897. Kui tema esialgne plaan kuueks kuuks patukahetsuseks jesuiitide kolleegiumi tagasi pöörduda direktori keeldumise tõttu nurjus, põgenes ta sama päeva õhtul ühiskondliku tõrjutuse eest Pariisi. Ta ei astunud enam kunagi Briti territooriumile ja ei kirjutanud peale "Readingi vangla ballaadi" ("The Ballad of Reading Gaol") enam mitte midagi. Ta veetis oma elu viimased kolm aastat vaesuses ja üksinda Prantsusmaal Sebastian Melmothi varjunime all (tema onu Charles Maturini romaani "Melmoth the Wanderer" järgi).
Wilde kohtus samal aastal Napolis lord Douglasega. Ta tahtis oma sõpra uuesti näha ja suhte lõpetada. Pärast järjekordset lahkuminekut sõitis ta 1898. aasta veebruaris Pariisi ja elas odavas hotellis Rue des Beaux-Artsi tänaval. Endised sõbrad, kellelt ta oma sagedaste rahaprobleemide tõttu abi palus, nägid teda kui üksildast ja masendunud nohikut. Kuigi ta oli täiesti ilma rahata, paigutas hotelli omanik ta parimasse tuppa ning andis talle parimat toitu ja veini. Wilde'i viimased sõnad olid: "Läheb kas see jõle tapeet või lähen mina."
Tema abikaasa Constance suri Genovas aasta pärast mehe vabanemist, 7. aprillil 1898. Ta oli koos lastega Inglismaalt lahkunud, elas Nürnbergis ja muutis oma nime Constance Hollandiks. Hoolimata oma abikaasa ilmselgetest kõrvalsuhetest ei olnud ta kunagi abielu lahutamist taotlenud. Constance'i pärandist sai Wilde igal aastal 150 naela, millest oleks piisanud elamiseks, kui ta ei oleks kaldunud luksuslikuma eluviisi poole. Pärast tema surma ulatusid tema võlad 400 naelani, mille maksis ära tema sõber ja kirjandusliku pärandi hoidja Robert Ross.
Mälestus
pisi|[[Oscar Wilde'i ja Eduard Vilde skulptuur (Tiiu Kirsipuu, 1999) Tartus]] Tartus Vallikraavi tänaval on pronksist skulptuur, mis kujutab Oscar Wilde'i koos Eduard Vildega.
Lobitöö
Lobitöö (inglise lobby 'fuajee') ehk lobi ehk kuluaaripoliitika ehk koridoripoliitika ehk tagatreplus on avalike otsustajate kavakindel mõjutamine mingi huvirühma (suurettevõte, ettevõtlusorganisatsioon, kutsealaliit, poliitiline liikumine vm) esindajate poolt selles suunas, et vastu võetavad otsused (seadused, poliitikad, hanked, toetused jms) oleksid kooskõlas selle rühma huvidega. Lobitöö tegijaid nimetatakse ka lobistideks, lobitöö tegemist on nimetatud lobeerimiseks, lobimiseks või lobistamiseks.