cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jevgeni Nikonov
Mälestuse jäädvustamine
Jevgeni Nikonovi mälestuseks nimetati Tallinna 17. Keskkool Jevgeni Nikonovi nimeliseks Tallinna 17. Keskkooliks (1975. aastal); Kohtla-Järvel internaatkool ja NSV Liidu Merelaevanduse ministeeriumile kuulunud laev. Tema nime kandis ka Tallinna 1. Keskkooli pioneerimalev.
Soo tänav Tallinnas Kalamaja asumis nimetati 1951. aastal ümber Jevgeni Nikonovi tänavaks.
Kadriorus püstitati 1960. aastal Pirita tee ja mereranna vahelisse parki Russalka monumendi lähedale mälestusmärk Jevgeni Nikonovile (autor Erika Haggi).
Maarjamäe memoriaalkompleksis asuva haua juures eksponeeriti isegi puud, mille küljes kangelast olevat väidetavalt põletatud. Teistel andmetel olevat seda puud eksponeeritud ka Punalipulise Balti Laevastiku Muuseumis Narva maanteel.
1992. aastal viidi mälestusmärgi juures maetud kangelase säilmed sõjaväelennukiga Venemaale Nižni Novgorodi ning maeti pärast omanimelise õppelaevaga Togliattisse transportimist 2. märtsil 1992 kodukohta Vassiljevkasse.
Vasturääkivused väidetava kangelasteo osas
Dokumentaalsed tõestused Nikonovi kangelasteo kohta puuduvad. On teada, et 19. augustil 1941, ehk väidetaval hukkamispäeval, olid Saksa väed veel kümnete kilomeetrite kaugusel Harkust. Kogu lugu võib põhineda ühel sõjaaegsel propagandalendlehel, mille autorid olid Viktor Ivanov ja Olga Burova, mis kujutas üht madrust laevalt Minsk, kelle sakslased olid puu külge sidunud ja põlema pannud. 1943. aastal sattus lendleht politruk Grigori Ševtšenko kätte, kes tundis sellelt joonistuselt ära Jevgeni Nikonovi, kes oli talle tuttav. Esmakordselt avaldati Ševtšenko sõnade põhjal kirja pandud lugu Nikonovi kangelaslikust surmast 26. märtsil 1943 Balti laevastiku ajalehes. Langenute andmebaasi sisestati andmed Nikonovi surma kohta alles 24. aprillil 1943, s.o pärast seda, kui kangelasteo lugu oli juba avaldatud. Venemaal olevat hiljem tuvastatud ka Jevgeni Nikonovi nimeline sõjaveteran, kes tõepoolest oli osalenud 1941. aastal Tallinna kaitsmisel. See veteran olevat käinud 1980. aastal seoses olümpiaregatiga Tallinnas ning isegi külastanud omanimelist hauaplatsi ning hiljem (nüüd juba samanimelise sugulasena) osalenud ka säilmete ümbermatmisel Venemaal. Jevgeni Nikonovi väidetavat matmiskohta hooldanud haljastustrusti töötajate väitel olnud neil olemas ka varu-puu, mille küljes kangelast põletati. Mõnede mitteametlike allikate põhjal ei leitud 1992. aastal matmiskohast Jevgeni Nikonovi säilmeid ja Venemaale viidi kaasa vaid hauast võetud mulda.
Nimetatud asjaolud on tekitanud tõsise kahtluse, et kogu kangelaslugu on propagandistlik väljamõeldis, silumaks tagantjärele Punaarmee ränki ebaõnnestumisi Tallinna kaitsmisel ja evakueerimisel ning heroiseerimaks Nõukogude ühiskonnas (sealhulgas Eesti NSV-s) Suure Isamaasõja pärandit.
Urva tänav (täpsustus)
Urva tänav on tänava nimi mitmes Eesti asulas:
Postitempel
Postitempel on harilikult ümmargune ja sellel on peale postiasutuse nime ka südamikus muudetavad kuupäevad.
Esimest korda kasutati postitemplit Inglismaal 1661.
Välislingid
Tem chết Damgalar (posta)
Anne Reintamm-Laantee
Anne Reintamm-Laantee (1. juuni 1930 Tallinn – 31. oktoober 2013 Tallinn) oli eesti ja Rootsi geoloog.
Elulugu
Lõpetas 1950 Stockholmi eesti keskkooli ja 1957 Stockholmi Ülikooli loodusteaduskonna; (1957, Stockholmi Ülikool), ''fil. lic.'' (geoloogia, 1965, Uppsala Ülikool), väitekiri "Microfossils from the Swedish Alum Shale Formation". Töötas 1953–1966 ja 1973–1994 Rootsi geoloogiateenistuse geoloogina Stockholmis ja Uppsalas, 1966–1970 USA-s ja Peruus, 1970–1973 Uruguays, 1973–1975 ka Rootsi Loodusmuuseumis, 1994– talupidaja Eestis.
Teadustöö
Uurimisvaldkond: vana- ja keskaegkonna kivimite mikropaleontoloogia.
Zaļā vārna
Zaļā vārna (läti keeles 'siniraag', sõna-sõnalt 'roheline vares') oli Läti kunsti- ja kirjandusrühmitus, mis tegutses Riias aastail 1925–1939.
Tegevus
Tegemist oli ühega esimestest kunstnikerühmitustest iseseisvas Läti Vabariigis. See koondas noori ja vähetuntud loomeinimesi, kes tundsid huvi 20. sajandil tekkinud uuenduslike suundade vastu kunstis ja kirjanduses. Zaļā vārna ajakirjas, mida andis välja kirjandussektsioon (1929. Nr.1 – 6; 1931. Nr. 1), avaldati lisaks kirjanduslikule omaloomingule kunsti- ning teatrikriitikat. Noored kunstnikud said organisatsiooni kaudu võimaluse hakata esinema näitustel.
Zaļā vārna püüdis siduda ja lähendada erinevaid kultuurivaldkondi ja selles oli mitu sektsiooni. Neis ei tegutsenud mitte üksnes maalikunstnikud ja graafikud, vaid kirjanikud, muusikud ja näitlejad. Rühmituse kõneisik ja juht oli kirjanik Kārlis Štrauhs. Rühmitus oli uhke oma korraldatud atraktiivsetele kunstinäitustele ning korraldas muid tähelepanu äratavaid üritusi, näiteks temaatilisi balle ja muud. Üle kogu Riia levisid uudised Zāļa vārna boheemlikest kirjandusõhtutest, karnevalidest, loteriidest, väljamüükidest ning üksteisele ülistavas vormis kirjutatud luuletustest. Kirjandusõhtuid külastas alati palju kunstnikke.
Kujutava kunsti sektsioon
Kunsti sektsiooni kuulus ligi 60 liiget. Juhatasid maalikunstnik Jānis Plase ja tema järel Kārlis Baltgailis. Teisi liikmeid: ja teised.
Kirjandussektsioon
Kirjanike sektsiooni juhatas Fridrihs Gulbis. Teisi liikmeid: ja teised.
Čyrvonaja Słabada
left|thumb|Čyrvonaja Słabada Čyrvonaja Słabada (kasutusel on ka nimekujud Tšõrvonaja Slabada ja Krasnaja Slabada (Красная Слабада), vana nimega Vyzna) on alev Valgevenes Minski oblastis Salihorski rajoonis. Alev on Čyrvonaja Słabada külanõukogu halduskeskus.
Alan Lloyd Hodgkin
Sir Alan Lloyd Hodgkin (5. veebruar 1914 – 20. detsember 1998) oli Suurbritannia füsioloog ja biofüüsik.
Čyrvonaja Słabada
Alevis tegeletakse metsandusega ja töödeldakse puitu, seal on ka toiduainetööstus. Alevi lähedal asuvas veehoidlas kasvatatakse kala (latikat, haugi, karpkala). Suurimaks vaatamisväärsuseks on XIX sajandi lõpus ja XX sajandi alguses ehitatud mõisakompleks.
Vuhlehirsk
Asula kõrgus merepinnast on 293 meetrit.
Alan Lloyd Hodgkin
1932. aastal astus Hodgkin Cambridge'i Ülikooli, mille lõpetas 1935. aastal füsioloogia erialal.
Čyrvonaja Słabada
Ajalugu
Asulat on esimest korda mainitud XVI sajandil. Toona kandis see nime Vyzna (Вызна) ja oli toona osa Słucki vürstiriigist, mis kuulus Olelkowiczitele, aastast 1612 aga Radziwillidele. Toona oli Vyzna juba alev. XVIII sajandil ehitati sinna katoliku kabel.
Vuhlehirsk
Elanikkond
Ukraina 2001. aasta rahvaloenduse andmeil elas asulas 10 693 inimest, kellest 58,94% emakeeleks oli vene keel, 40,10% emakeeleks ukraina keel ja 0,50% emakeeleks valgevene keel. 2014. aasta 1. jaanuaril elas asulas 7671 inimest, asustustihedus inimest ruutkilomeetri kohta.
Alan Lloyd Hodgkin
Pärast ülikooli lõpetamist jäi ta Cambridge'i Ülikooli tööle. 1936. aastal kutsus Herbert Gasser Hodgkini New Yorki Rockefelleri Ülikooli, kus ta aastatel 1937–1938 töötaski.
Vuhlehirsk
Ajalugu
Donbassi sõja ajal, 2014. aastal, läks asula valitsusvastaste relvajõudude kontrolli alla. 2014. aasta 12. augustil võtsid valitsusväed asula taas oma kontrolli alla. .
Čyrvonaja Słabada
Ajalugu
Poola jagamisel läks Vyzna aastal 1793 Venemaa koosseisu. Seal kuulus Vyzna Minski kubermangu. Alev läks koos ümbruskonna asulatega XIX sajandi alguses Wittgensteinide valdusse, hiljem aga kuulus Hohenlohedele. XIX sajandi lõpus oli seal kaks sünagoogi ja viis poodi.
Vuhlehirsk
Ajalugu
2015. aasta 18. jaanuaril tabas mürsk elumaja, 7- ja 16-aastased vennad hukkusid ning nende 8-aastane õde sai raskelt vigastada.
Alan Lloyd Hodgkin
Pärast Cambridge'i naasmist asus ta koostööd tegema Andrew Huxleyga. Aastatel 1951–1969 töötas Hodgkin Cambridge'is professorina. Aastatel 1970–1975 oli ta Londoni Kuningliku Seltsi president.
Hodkgin määras koos Huxleyga neuroni matemaatilise mudeli koos vastavate parameetritega ning 1963. aastal sai ta koos Huxley ja John Ecclesiga Nobeli meditsiiniauhinna. 1972. aastal löödi ta rüütliks.
Vuhlehirsk
Ajalugu
29. jaanuaril ründasid valitsusvastased relvajõud tankide toel asulat. Killuhaavadesse suri vähemalt kaks rahulikku elanikku. Järgmiseks päevaks olid valitsusvastased relvajõud nende endi väitel linna oma kontrolli alla võtnud. URJKN Info-analüütilise keskuse pressiesindaja, polkovnik Lõssenko 30. jaanuari keskpäevasel teatel oli linn siiski valitsusvägede kontrolli all. Väljaanne KorrespondenT.net avaldas 30. jaanuaril kell 20:03 artikli, milles viidatakse eripataljoni "Azov" ametlikule Facebooki lehele, millelt lähtub, et öösel läks asula valitsusvastaste relvajõudude kontrolli alla. Infovastupanu avaldas kell 20:30 artikli, millest lähtus, et linnas käivad tänavalahingud.
Port St. Johns
Port St. Johns on linn Lõuna-Aafrika Vabariigis Ida-Kapimaa provintsis OR Tambo ringkonnas. Linn asub India ookeani rannikul Mzimvubu jõe suudmes.
Vuhlehirsk
Ajalugu
UNIAN-i poolt 4. veebruaril 2015 avaldatud artiklist lähtus, et üks osa linnast on valitsusjõudude kontrolli all.
Port St. Johns
Aastatel 1976–1994 kuulus Port St. Johns Transkei bantustani koosseisu.
Vuhlehirsk
Ajalugu
Infovastupanu poolt 5. veebruari õhtul avaldatud artiklis kinnitati, et valitsusväed lahkusid linnast.
Port St. Johns
Lõuna-Aafrika Vabariigi 2011. aasta rahvaloenduse andmetel oli Port St. Johns'i elanikest mustanahalisi aafriklasi 94,67%, värvilisi 3,49%, valgeid 1,10%, India või Aasia päritolu inimesi 0,62% ja teisi 0,11%. Koosa keelt pidas emakeeleks 89,66% inimesi, inglise keelt 6,22%, afrikaani keelt 0,99% ja suulu keelt 0,52%.
Vuhlehirsk
Ajalugu
8. veebruaril 2015 avaldas BBC World News reportaaži valitsusvastaste relvajõudude kontrolli alla läinud linnast, kus reporter James Reynoldsi teatel polnud näha ühtki elanikku. Järgmisel päeval avaldatud artiklist selgus, et BBC reporter kohtus nelja asulapaigas viibitud tunni jooksul kahe kohaliku elanikuga.
Väike-Konguta mõisa kalmistu
Väike-Konguta mõisa kalmistu on kalmistu Puhja kihelkonnas Tartumaal, tänapäevase haldusjaotuse järgi Majala külas Elva vallas Tartu maakonnas.
Kirjeldus
Kalmistu jääb mõisa südamest linnulennult 3,3 km kaugusele idakirdesse. Seal on kolme haua tähise osasid. Kalmistu on jäetud maha, kuid seda on hooldatakse vähesel määral.
Arvamus Pala kõrvalmõisa kalmistust
Kuna kalmistule hoopis lähemale jääb Väike-Konguta mõisa Pala kõrvalmõis (kalmistult linnulennult 500 meetri kaugusele põhja), mis sel ajal kuulus samuti Stokkebydele, siis on kalmistut peetud ka Pala kõrvalmõisa kalmistuks.
Eesti Õiguskeskus
Eesti Õiguskeskus (lühend EÕK) oli sihtasutus, mis tegutses - Tartus. EÕK loodi eesmärgiga toetada varaliselt Eesti õigusteaduse ja õigussüsteemi arendamist. EÕK kustutati äriregistrist 21. oktoobril 2009.
Kalev Kudu
Kalev Kudu (sündinud 26. augustil 1961 Võrus ) on eesti teatrilavastaja.
Ta alustas lavastajana tegevust aastal 1980 Võru teatritrupis Grupp 80. 1989 oli ta üks Tartu Lasteteatri asutajaid ning töötas seal näitleja ja lavastajana kuni teatri sulgemiseni 2000.
1999. aastal asutas ta Tartu Ülikooli draamastuudio baasil Tartu Üliõpilasteatri.
3. veebruaril 2014 asus ta tööle Thbilisi Akhmeteli-nimelisse draamateatrisse, kus lavastas Valgevene autori Pavel Prjaško näidendi "Alukad" ("Trusi").
Kudu on end täiendanud Grenland Friteateris Norras, Epinalis Prantsusmaal ja Berliinis teatrikeskuses AKT ZENT.
Isiklikku
Kudu on olnud abielus. Tal on poeg Uku ja tütar Minna-Triin.
Irboska nulk
Irboska nulk (ka Truba nulk) on üks kaheteistkümnest Setumaa nulgast.
Tortolì Arbataxi lennujaam
Tortolì Arbataxi lennujaam on lennujaam Itaalias Sardiinia maakonnas Ogliastra provintsis, umbes 140 km kaugusel Cagliarist ja 100 km kaugusel Nuorost.
Tortoli ja selle mereäärse Arbataxi fraktsiooni keskustest umbes 2 km kaugusel asuv lennujaam paikneb Sardiinia saare igarannikul, Ogliastra ajaloolis-geograafilises piirkonnas.
Dolguntša
Ta oli Jakuudi ANSV Ülemnõukogu V koosseisu saadik. Ta tegutses 20 aastat kütina (töötas sovhoosis Iskra ).
Isiklikku
Tema kasulaps on ansambli Dolguntša looja Svetlana Dmitrijeva. Jevdokija Sleptsova lapselaps Dmitri Dmitrijev on balletipedagoog, Sahha rahvakunstnik.
Mälestuse jäädvustamine
2000. aastal maalis maalikunstnik Afanassi Ossipov tema portree. Jevdokija Sleptsova auks on nimetatud 2007. aastal loodud eveeni etnofolklooriansambel Dolguntša.
HK Zemgale/LLU
HK Zemgale/LLU on Läti jäähokiklubi, mis tegutseb Jelgavas. Klubi mängib Soome tugevuselt teises liigas Mestis ja Optibet Hokeja Līgas. Klubi asutati 2002. aastal
Reiger Park
Reiger Park (afrikaani keeles Reigerpark) on linn (township) Lõuna-Aafrika Vabariigis Gautengi provintsis Ekurhuleni linnaringkonnas.
Lõuna-Aafrika Vabariigi 2011. aasta rahvaloenduse andmetel oli Reiger Parki elanikest mustanahalisi aafriklasi 51,66%, värvilisi 46,62%, India või Aasia päritolu inimesi 0,87%, valgeid 0,33% ja teisi 0,52%. Afrikaani keelt pidas emakeeleks 43,12% inimesi, koosa keelt 13,41%, pedi keelt 12,60%, sotho keelt 7,29%, inglise keelt 7,24%, suulu keelt 7,01% ja tsonga keelt 2,90%.
Gustav Moritz Santo
Gustav Moritz Santo (2. juuni 1802 Schlichtingsheim – 13. juuli 1856 Tartu) oli Eesti saksastunud itaalia perekonnast pärit baltisaksa ajaloolane, keeleteadlane ja kirjandusloolane.
Elulugu
Ta sündis Sileesias Poseni lähistel. Õppis Breslau Ülikoolis. Oli aastani 1837 Saksamaal kooliõpetaja ja pastor. Tulnud Liivimaale, oli algul Riias koduõpetaja, 1839–1846 Kuressaare kreiskooli õpetaja ja inspektor, 1846–1856 Tartu Kubermangugümnaasiumi ajaloo ülemõpetaja.
Teadustöö
Võttis osa Õpetatud Eesti Seltsi (ÕES-i) tegevusest, oli 1853–1856 ÕES-i esimees. Astus välja eesti rahva loomisvõime kaitseks, aitas kaasa "Kalevipoja" väljaandmisele. Tutvustas eesti lugejatele õppetööd gümnaasiumis. Avaldas ajaloolisi, keeleealaseid ja kirjandusloolisi kirjutisi, millest tähelepanuväärseimad on uurimus katoliikliku vastureformatsiooni aja kirjameestest ja kommenteeritud eelteade "Kalevipoja" ilmumisest.
Manni tüvijalg
Manni tüvijalg ehk Manni tsüaatea (Cyathea manniana) on tüvijalaliste sugukonda tüvijala perekonda kuuluv puu.
Manni tüvijalg on sõnajalgpuu, mis kasvab mägedes 920–2000 meetri kõrgusel varjulistes metsades jõgede kallastel.
Manni tüvijala kasvukohad on Aafrikas, teadaolevalt järgmistes piirkondades: Angola, Burundi, Kamerun, Kesk-Aafrika Vabariik, Kongo Vabariik, Elevandiluurannik, Kongo DV, Ekvatoriaal-Guinea (sealhulgas Annobón ja Bioko), Etioopia, Gabon, Ghana, Guinea, Keenia, Libeeria, Malawi, Mosambiik, Nigeeria, Rwanda, São Tomé ja Príncipe, Sierra Leone, Tansaania, Uganda, Sambia, Zimbabwe.
Taime kirjeldas esimesena saksa botaanik Gustav Mann.
Puu kasvab umbes seitsme meetri kõrguseks. Taime tüvi on kaetud püstiste teravate ogadega.
Eve-Külli Kala
thumb|Suursaadik Eve-Külli Kala ja OSCE peasekretär Lamberto Zannier Eve-Külli Kala (sündinud 10. novembril 1959 Tartus) on Eesti diplomaat ja riigiametnik.
Ta on lõpetanud Tallinna Pedagoogilise Instituudi inglise ja saksa filoloogia erialal. 1992. aastal lõpetas ta Eesti Diplomaatide Kooli diplomaatia ja rahvusvaheliste suhete erialal. Ta on õppinud ka Oxfordi Ülikoolis ja Genfi Rahvusvaheliste Uuringute Instituudis.
1992. aastal asus tööle Välisministeeriumi. Aastatel 1992–1996 töötas ta Välisministeeriumi poliitikaosakonnas, aastatel 1996–1999 Eesti esinduses Euroopa Nõukogu juures Strasbourgis, aastatel 1999–2001 oli ta Välisministeeriumi Kesk- ja Põhja-Euroopa büroo direktor.
Aastatel 2002–2006 oli ta Eesti erakorraline ja täievoliline suursaadik suursaadik Tšehhi Vabariigis, aastatel 2006–2011 Välisministeeriumi personaliosakonna peadirektor. Aastatel 2011–2015 oli ta Eesti erakorraline ja täievoliline suursaadik Austrias, Slovakkias, Kosovos ning ÜRO ja teiste rahvusvaheliste organisatsioonide juures Viinis. 2015–2020 oli ta Eesti erakorraline ja täievoliline suursaadik ja alaline esindaja Euroopa Julgeoleku- ja Koostööorganisatsiooni (OSCE) juures Viinis.
Alates 1. septembrist 2020 on Kala Rahvusvahelises Aatomienergia Agentuuris (IAEA) tehnilise koostöö Euroopa regiooni direktor.
Lehelis
Lehelis ehk leeliselahus (saarte ja läänemurdes leelis, lõunaeesti murretes libe) on leeliseline (pesu)vedelik, harilikult tuhavesi.
Vanasti kasutati tuhalehelist kodudes pesupesemisel, põrandate küürimisel ja seebikeetmisel. Seepi keedeti 19. sajandini loomsetest rasvadest kanges lubjaga segatud tuhalehelises. Lehelist tehti sõelutud lehtpuutuhast, segades seda kuuma veega, siis keedeti ja selitati või kurnati.
Söögi-kobarheinik
Söögi-kobarheinik (Lyophyllum shimeji) on kobarheiniku perekonda kuuluv seeneliik.
Eestis kasvab söögi-kobarheinik liivastes männimetsades.
Seen on söödav värskelt.
Riigimets
Riigimets on mets, mis kuulub mingi riigi omandisse.
Eestis kuulub riigile praegu u 40% metsast.
Eestis on riigimetsa majandamist ja säästlikku kasutamist organiseerinud Riigimetsa Majandamise Keskus.
José Dolores Estrada
José Dolores Estrada Morales (1869 – 6. aprill 1939) oli Nicaragua poliitik ja sõjaväelane, 1910. aastal Nicaragua president.
Aastal 1903 lõpetas ta sõjaväelise karjääri. Seejärel sai temast Irineo ja Aurelio järel Managua linnapea. Tema alustas linna haljastamist, ühtlasi rajas Estrada pere Managua Parque Centrali.
Riigi üle-eelmise presidendi José Santos Zelaya poliitika ohustas USA huvisid piirkonnas ja see asus koos Guatemala valitsusega toetama Nicaragua konservatiivseid jõude. Aastal 1907 alustas USA laevastik Nicaragua sadamate hõivamist. Aastal 1909 hukati mitmed tabatud USA sõdurid. See tõi kaasa suurema USA interventsiooni, mille tagajärjel loobus Zelaya aasta lõpus võimust ja otsis varjupaika Mehhikost, andes võimu üle José Madriz Rodriguezele.
Zelaya võimult lahkumine aga konflikti muutusi ei toonud. Moskiitorannikul alguse saanud Revolución de la Costa Atlántica haaras üha suuremat osa riigist. 19. augustil 1910 hõivasid ülestõusnute väed Managua ja Rodriguez loobus võimust. Ka tema põgenes Mehhikosse, kus ta järgmise aasta 14. mail suri.
Pärast Rodrigueze pagemist määras liberaalne partei presidendi kohusetäitjaks José Dolores Estrada, kes oli selles ametis seitse päeva.
José Dolores Estrada suri 6. aprillil 1939, külastades New Yorki.
Epidermofüütia
Epidermofüütia on naha seenhaigus. Haigustekitaja on seen Epidermophyton floccosum. Nakatumine toimub otsese kontakti teel haige inimese, tema riietusesemete või niiskete põrandapindade (duširuumis, pesuruumis) kaudu. Haigusnähtudeks on varvaste- ja sõrmedevahelised põletikulised lõhed, põletikuline-valulik nahk, nahavillikesed, lagunevad-kahjustatud varba- ja sõrmeküüned, tugev sügelus. Kaugelearenenud vormi korral on ravi väga raske ja võib viia töövõime tugevale langusele. Tõrjevahendiks on oma puhtad jalanõud ja jalgade-käte hügieen ning vaid oma riiete, jalanõude ja kammi-hambaharja-raseerimisvahendite kasutamine, liighigistamise vältimine.
Oskar Fischer
pisi|Oskar Fischer (1989) Oskar Fischer (19. märts 1923 Aš, Tšehhoslovakkia – 2. aprill 2020 Berliin) oli Saksa DV riigitegelane.
Oskar Fischer sündis Tšehhoslovakkias sudeedisaksa töölisperekonnas. Rahvakooli lõpetamise järel õppis ta aastatel 1937–1940 rätsepaks. 1941–1944 teenis ta Wehrmachtis. 1944. aastal langes ta Punaarmee kätte sõjavangi ja oli kuni 1946. aastani sõjavangis. Vangistusest tagasipöördumise järel töötas ta Tšehhoslovakkias kivimurrus, 1947. aastal saadeti aga välja Saksamaale Nõukogude okupatsioonitsooni. Ta astus Saksamaa Sotsialistlikku Ühtsusparteisse ja Saksa Vaba Noorsoo Liitu. 1947–1949 töötas ta Saksa Vaba Noorsoo Liidu Sprembergi allorganisatsiooni juhina. 1949. aastal sai ta Saksa Vaba Noorsoo Liidu Brandenburgi allorganisatsiooni eestseisuse liikmeks, 1949–1952 oli ta ka Saksa Vaba Noorsoo Liidu Kesknõukogu liige ja 1951–1952 Rahvusvahelise Demokraatliku Noorsoo Föderatsiooni sekretär
Alates 1952. aastast oli ta Rahvusvahelise Noorte Nõukogu liige. 1955–1959 oli Oskar Fischer Saksa DV suursaadik Bulgaarias ja seejärel kuni 1962. aastani Saksamaa Sotsialistliku Ühtsuspartei Keskkomitee sektorijuhataja. 1962–1965 õppis ta Moskvas NLKP Kõrgemas Parteikoolis. 1965–1975 töötas Oskar Fischer Saksa DV välisministri asetäitjana.
20. jaanuarist 1975 kuni 12. aprillini 1990 oli Oskar Fischer Saksa DV välisminister.
1971–1989 oli ta Saksamaa Sotsialistliku Ühtsuspartei Keskkomitee liige ja 1976–1990 Rahvakoja (parlamendi) liige.
SA Eesti Välispoliitika Instituut
SA Eesti Välispoliitika Instituut (lühend EVI) on aastast 2000 tegutsev Eesti sihtasutus, mis tegeleb välispoliitikaga (sh Eesti välispoliitikaga) seotuga.
Sihtasutuse juhatuse esimees on aastast 2013 Lauri Mälksoo.
Atlatlahucani apostel ja evangelist Matteuse klooster
Atlatlahucani apostel Matteuse klooster (Ex Convento de San Mateo Apóstol) on endine apostel ja evangelist Matteusele pühitsetud klooster Mehhikos Morelose osariigis Atlatlahucanis. Kloostrikompleks kuulub ühena Popocatepetli kloostritest UNESCO maailmapärandi nimistusse.
Ajaloost
Kloostri asutas 16. sajandi keskpaigas augustiinlaste ordu munk Jorge de Avila, kes hiljem asutas kloostrid ka Tlayacapanis, Ocuitucos, Yecapixtlas ja Totolapanis.
Kirjeldus
Kloostrikompleks on nelinurkse kujuga. Kloostrikirik on kindlust meenutava väljanägemisega nagu teised 16. sajandi Mehhiko kloostrid, müüre kroonib vaid püramiidjate tippudega kreneleering. Kiriku põhjaküljel asub kolmest kaarest koosneva arkaadiga capilla abierta, mis on ühtlasi kompleksi vanim ehitis. Kiriku läänefassaadil on lihtsa kaunistamata kaarega sissepääs, ukse kohal nelinurkne aken kolmnurkkaarses nišis, mida kahelt poolt raamivad peened poolsambad, ja selle kohal samuti poolsammastest raamitud ümarkaarne nišš. Fassaadi ülaosas on rida kellakaari (espadaña), fassaadi keskel viilu tipus on 19. sajandi lõpust pärinev kell. Kiriku põhjaseinas on samas stiilis, aga hilisemast ajast pärinev kellatorn. Kahekorruseline ristikäik on lihtne ja kaunistusteta. Kloostrimüüri nurkades on säilinud kaks kabelit (capillas posas) algsest neljast.
Kiriku siseruum on lihtne ühelööviline liigendamata saal veidi kitsama altariruumiga. Kirikus, kabelites, ristikäigus ja kloostri ruumides on heas seisukorras säilinud 16.–19. sajandi seinamaalingud.
Kloostri templipüha apostel Matteuse päeval tähistatakse 21. septembril.
Peipsiääre külanõukogu
Peipsiääre külanõukogu oli külanõukogu Tartu rajoonis. Külanõukogu moodustati 1949 Kasepää ja Kolkja külanõukogu liitmise tulemusena. Külanõukogu pindala oli 18 km² (1977).
Jan Weiler
pisi|Jan Weiler Leipzigi raamatumessil (2014) Jan Weiler (sündinud 28. oktoobril 1967 Düsseldorfis) on saksa ajakirjanik ja kirjanik.
Elu
Jan Weiler kasvas üles Meerbuschis. Kooliajal tegi ta kaastööd Westdeutsche Zeitungile. Pärast abituuriumi ja tsiviilteenistust kolis ta Düsseldorfi ühiskorterisse ning töötas alates 1987. aastast reklaamitekstide loojana, kuni lõpetas 1993. aastal Münchenis Saksa ajakirjanduskooli (Deutsche Journalistenschule). Weiler oli 1994. aastast Süddeutsche Magazini toimetaja ning 2000–2004 koos Dominik Wichmanniga selle peatoimetaja. 2002. aastal kirjutas ta Itaalia erinumbri jaoks artikli oma äiast, kes tuli kunagi võõrtöölisena Itaaliast Saksamaale. Autor ise oli artikli suhtes skeptiline, ent pärast avaldamist leidis see ootamatult positiivset vastukaja. Aasta hiljem sõitis ta äia Antonioga Itaaliasse, et lasta seal endale tema elulugu jutustada. Sellest sündis raamat "Maria, ihm schmeckt’s nicht!" ('Maria, talle ei maitse!'), mida ta soovitab võtta väljamõeldise, mitte eluloona. Raamatus segunevad humoorikal moel väljamõeldud elemendid äia jutustuste ja Weileri muljetega oma Itaalia perekonnast. 2005 ilmus raamatule järg "Antonio im Wunderland" ('Antonio imedemaal').
2004. aastast reisib ta mööda Saksamaad ringi ja loeb oma raamatuid ette. Nii sündinud reisipäevik "In meinem kleinen Land" ilmus kirjanduslikult töödelduna aastal 2006. Alates 2007 kirjutab Weiler iganädalast kolumni "Mein Leben als Mensch" ('Minu elu inimesena'), mis ilmus esialgu sternis ja alates 2009 ilmub Welt am Sonntagis. Alates 2012 loeb ta oma kolumne ka raadiojaamas Bayern 2 ja alates 2019 on need saadaval podcast’ina.
2009 jõudis Saksa kinodesse film "Maria, ihm schmeckt's nicht", millele Weiler kirjutas stsenaariumi. Samuti on film tehtud romaanist "Antonio im Wunderland" ("Antonio, ihm schmeckt's nicht!"), "Das Pubertier – der Film" ning "Kühn hat zu tun" ("Kühnil on tegemist").
Tagajev
Tagajev on türgipärane perekonnanimi. Nime naissoost vorm on Tagajeva.
Rohumaaviljelus
Eesti alal tekkis algeline rohumaaviljelus u 500 a eKr.
Duduza
Duduza on linn (township) Lõuna-Aafrika Vabariigis Gautengi provintsis Ekurhuleni linnaringkonnas.
Duduza on asutatud 1964. aastal.
Lõuna-Aafrika Vabariigi 2011. aasta rahvaloenduse andmetel oli Duduza elanikest mustanahalisi aafriklasi 98,94%, värvilisi 0,39%, India või Aasia päritolu inimesi 0,20%, valgeid 0,07% ja teisi 0,41%. Suulu keelt pidas emakeeleks 64,69%, sotho keelt 16,16%, koosa keelt 5,81%, pedi keelt 2,62%, tsvana keelt 2,23%, inglise keelt 1,90% ja ndebele keelt 1,80%.
Genivolta
70 meetri kõrgusel merepinnast asuva Genivolta asustustihedus on keskmiselt inimest ruutkilomeetri kohta.
Genivolta piirneb järgmiste omavalitsusüksustega: Azzanello, Casalmorano, Cumignano sul Naviglio, Soncino, Soresina, Villachiara (BS).
pisi|tühi|Villa Settala, haldushoone
Peningi külanõukogu
Peningi külanõukogu oli külanõukogu Eesti NSV-s aastatel 1945–1954.
Peningi külanõukogu moodustati 1945 augustis Harjumaal Peningi vallas. Külanõukogu keskus asus Peningi asunduses.
Seoses maakondade ja valdade likvideerimise ning maarajoonide moodustamisega arvati Peningi külanõukogu 1950 septembris Kose rajooni koosseisu.
1954 juunis Peningi külanõukogu likvideeriti ja selle territoorium liideti Pikavere külanõukoguga.
43 eKr
Aasta 43 eKr
Sajandid: 2. sajand eKr - 1. sajand eKr - 1. sajand
Kümnendid: 90. aastad eKr 80. aastad eKr 70. aastad eKr 60. aastad eKr 50. aastad eKr 40. aastad eKr - 30. aastad eKr - 20. aastad eKr 10. aastad eKr 0. aastad eKr 0. aastad
48 eKr 47 eKr 46 eKr 45 eKr 44 eKr - 43 eKr - 42 eKr 41 eKr 40 eKr 39 eKr 38 eKr
Vallooni Brabandi provints
Vallooni Brabandi provints on prantsuskeelne provints Belgia keskosas Valloonias. Provints moodustati 1995. aastal endise Brabandi provintsi jagamisega hollandikeelseks Flaami Brabandi provintsiks, prantsuskeelseks Vallooni Brabandi provintsiks ning eraldiseisvaks hollandi- ja prantsuskeelseks Pealinna Brüsseli piirkonnaks.
Vallooni Brabandi provints piirneb põhjas Flaami Brabandi, idas Limburgi, lõunas Namuri ja edelas Hainaut' provintsiga.
Haldusjaotus
Tervikuna Nivellesi haldusringkonda kuuluv provints jaguneb 27 omavalitsusüksuseks. pisi|Provintsi vallad
Päevaraamat
Päevaraamat (inglise keeles daybook, saksa keeles das Grundbuch; ka põhiraamat, žurnaal) on raamatupidamises kronoloogiline raamatupidamisregister. Päevaraamatusse kantakse kõik päeva jooksul toimunud majandustehingud- nii sissetulekud, väljaminekud, kui muud tehingud, ükshaaval ja kronoloogilises järjekorras.
Majandustehingute kohta koostatakse algdokumendil või algdokumentide alusel koostatud koonddokumendil päevaraamatukirjend.
Päevaraamatu asemel võib pidada mitut spetsialiseeritud kronoloogilist registrit. Kronoloogiline ja süstemaatiline arvestus on lubatud ühendada üheks registriks- pearaamat-päevaraamatusse, sest päevaraamatu kirjendid kantakse hiljem kõik pearaamatusse.
Viimsi Ettevõtlike Daamide Assotsiatsioon
MTÜ Viimsi Ettevõtlike Daamide Assotsiatsioon (lühend VEDA) on Harju maakonnas Viimsi vallas tegutsev naisorganisatsioon. Organisatsioon annab igal aastal välja aunimetust Viimsi Aasta Naine.
Organisatsioon asutati 2005.
Saarte Hääl
2010. aastal oli ajalehe tiraaž 4500 ning ajaleht ilmus viis korda nädalas (teisipäevast laupäevani).
2011. aastal sai Saarte Hääl kaks Eesti ajakirjanduspreemiat. Päevaleht oli Eesti Ajalehtede Liidu žürii valikul parima kujundusega ajaleht alla 20 000 tiraažiga lehtede seas ning lisaks pälvis ajaleht aasta kujundusuuenduse preemia.
Ajalehe esimene peatoimetaja oli Tiina Luks, seejärel oli ametis Merike Pitk. 2021. aasta sügisel sai Gunnar Siineri asemel peatoimetajaks Mele Pesti, kes töötas seal neli kuud, kuni koondati. Saarte Hääle peatoimetaja kohusetäitjaks määrati siis tegevtoimetaja Andres Sepp.
Kasakova (Oudova rajoon)
Kasakova (vene keeles Kazakovets) on küla Venemaal Pihkva oblasti Oudova rajooni Samolva vallas. 20. sajandi alguse haldusjaotuse järgi oli see Peterburi kubermangus Oudova maakonnas Rämeda vallas.
Hiie Hinrikus
Hiie Hinrikus (sündinud 2. novembril 1934 Tallinnas) on eesti füüsik, tehnikadoktor ja Tallinna Tehnikaülikooli raadiotehnika professor.
Kasakova (Oudova rajoon)
Pärimuse järgi läksid esimesed eesti asukad Suure Põhjasõja ajal sinna sõjapakku. 1918. aastal oli seal 7 külast (nende seas ka Kasakova) koosnev asundus, kus kokku elas umbes 2000 eestlast ja mille keskus oli Luuküla.
Hiie Hinrikus
Ta on lõpetanud 1953. aastal kuldmedaliga Tallinna 7. Keskkooli ja 1960. aastal Moskva Riikliku Ülikooli füüsikateaduskonna raadiofüüsika erialal. Aastatel 1962–1965 oli ta aspirantuuris Üleliidulises Füüsikalis-Tehniliste ja Raadiotehniliste Mõõtmiste Teadusliku Uurimise Instituudis (Mendelejevos Solnetšnogorski rajoonis Moskva oblastis). 1966. aastal kaitses tehnikateaduste kandidaadi väitekirja (kinnitati 1967). 1989. aastal kaitses ta NSVL TA Raadiotehnika- ja Elektroonika Instituudis (Moskvas) tehnikateaduste doktori väitekirja.
Kasakova (Oudova rajoon)
Asunduse (ka Kasakova küla) kirik ja kalmistu olid Luukülas, mis enne 1920. aastat oli tollase Mehikoorma abikoguduse (tänapäeval Mehikoorma kogudus) kaudu oli Räpina kihelkonna koosseisus.
Hiie Hinrikus
Ta töötas aastatel 1960–1962 raadiotehases Punane RET insenerina. Aastatel 1965–1968 oli ta Üleliidulises Füüsikalis-Tehniliste ja Raadiotehniliste Mõõtmiste Teadusliku Uurimise Instituudis vaneminsener ja vanemteadur. 1968. aastal asus tööle Tallinna Polütehnilisse Instituuti: aastatel 1968–1970 oli ta raadiotehnika kateedri vanemõpetaja, 1970–1973 dotsendi kohusetäitja, 1973–1976 vanemteadur, 1976–1989 dotsent, 1989–1991 professori kohusetäitja, 1991–1992 professor. Aastatel 1992–1994 oli ta raadio- ja sidetehnika instituudi raadio- ja lasertehnika professor ning õppetooli juhataja. Aastatel 1994–2002 oli ta Biomeditsiinitehnika keskuse asutaja ja juhataja, raadiofüüsika professor ja õppetooli juhataja. 2002. aastast on ta TTÜ emeriitprofessor ja 2007. aastast TTÜ Tehnomeedikumi biomeditsiini instituudi juhtivteadur, aastatel 2002–2006 oli ka erakorraline vanemteadur.
Tema teadustöö põhisuundadeks on elektromagnetkiirguse mõju aju rütmidele, bioelektromagnetiliste signaalide interpreteerimine, mikrolaine radiomeetria vähidiagnostikas, elektromagnetlainete koosmõju laseri aktiivkeskkonnas, laserite kasutamine infoedastus- ja mõõtesüsteemides, mürad kvantelektroonikas ning mikrolaine vastuvõtusüsteemide tundlikkus. Ta on avaldanud üle 200 teaduspublikatsiooni, sealhulgas 3 monograafiat ja 2 õpikut. Ta on 10 leiutise autor või kaasautor. Lasersüsteeme ja mikrolaine radiomeetrit on eksponeeritud 15 rahvusvahelisel näitusel ja messil 12 välisriigis. Tema juhendamisel on kaitstud 6 magistri- ja 5 doktoritööd.
Penuja külanõukogu
Penuja külanõukogu oli külanõukogu Abja rajoonis. Külanõukogu eksisteeris 1945–1954 ja seejärel liideti see Abja külanõukoguga.
Arved Reinvald
Arved Reinvald (12. juuni 1921 Sootaga vald, Tartumaa – 26. november 2003 Tallinn) oli eesti arstiteadlane ja pulmonoloog.
Elulugu
Arved Reinvald oli talupidaja poeg.
Lõpetas 1941 Tallinna 12. Keskkooli, õppis 1942–49 TÜ-s, 1949 küüditati Omski oblastisse, lõpetas 1951 Omski Meditsiiniinstituudi ja 1959 Leningradi Arstide Täiendusinstituudi aspirantuuri; meditsiinikandidaat (1960, samas), väitekiri "О функциональном состаянии нервой системы у больных туберкулёзом легких в условиях клинического и санаторного лечения", meditsiinidoktor (1971, TÜ), väitekiri "Туберкулёз легких у лиц в возрасте старше 50 лет". Oli 1951–56 Omski oblastis jaoskonnahaigla peaarst. 1960–81 Eksperimentaalse ja Kliinilise Meditsiini Instituudi pulmonoloogia osakonna vanemteadur, aastast 1981 Valkla internaatkodu arst. Nõukogude Eesti preemia (1977 kollektiivis).
Teadustöö
Uurimisvaldkond: kopsutuberkuloosi teke, levik ja ravi; eakate kopsutuberkuloos, bronhiaalastma immunodepressiivravi. 89 teadustrükist.
Päevaraamatukirjend
Päevaraamatukirjend  on raamatupidamises kasutatava kronoloogilise registri ehk päevaraamatu kirjend, milles peavad kehtiva raamatupidamise seaduse (2005) järgi sisalduma järgmised rekvisiidid :
Hiidürask (perekond)
Hiidürask (Dendroctonus) on putukaperekond. Eestis leidub perekonnast vaid üks liik – hiidürask.
Klassifikatsioon
Hiidüraskite perekonda liigitatakse järgmised putukaliigid:
Välislingid
Selles artiklis on kasutatud prantsuskeelset artiklit fr:Dendroctonus seisuga 03.02.2014.
Tekla
T(h)ekla (vanakreeka keeles Θέκλα (Thékla); 30 pKr – 1. sajand pKr) oli varakristlik pühak, kes arvatavasti oli apostel Pauluse järgija.
Roomakatoliku kirik tähistab tema päeva 23. ja õigeusu kirik 24. septembril.
Ildike Jaagosild
Ildike Ahutar Jaagosild (neiuna Liiv; 31. august 1933 – 4. jaanuar 2020 ) oli eesti etnoloog.
1956. aastal lõpetas ta Tartu Riikliku Ülikooli etnograafia erialal lõputööga "Kollektiivse töö ja vastastikuse abistamise kombed põllutöödel" (juhendaja Erna Normann).
1957. aastal asus ta tööle Etnograafiamuuseumis (tänane Eesti Rahva Muuseum), kus ta töötas vanemteaduri, peavarahoidja ja direktori kohusetäitjana teaduse alal.
1973–1993 töötas ta Eesti Põllumajandusmuuseumis vanemteaduri ja peavarahoidjana ning 1995–2001 ajakirja “Muuseum” tegevtoimetajana.
Tema uurimisteemadeks on loomapidamine (nii 19. sajandil kui ka nõukogude perioodil), taluarhitektuur ning museoloogia (muuseumikogude täiendamine).
Tunnustus
Ta on Eesti Muuseumiühingu auliige.
Isiklikku
Ildike Jaagosild oli Jakob Liivi lapselaps. Tema abikaasa on Ado Jaagosild, neil on kaks poega.
Juan José Estrada
Juan José Estrada Morales (1872 – 11. juuli 1947) oli Nicaragua poliitik ja sõjaväelane, aastatel 1910–1911 Nicaragua president.
Úštěk
Úštěk (saksa keeles Auscha) on linn Tšehhis Ústí maakonnas Litoměřice ringkonnas. Úštěk asub Litoměřicest umbes 16 km idakirdes ja Ústí nad Labemist ligikaudu 23 km idakagus.
Juan José Estrada
Juan José Estrada sündis aastal 1869 Managuas. Tema vend oli José Dolores Estrada, kes oli enne teda presidendi kohusetäitja, ka oli tal veel kaks venda, Aurelio ja Irineo. Poliitilistelt vaadetelt oli Juan José Estrada liberaal.
Úštěk
Úštěkit on esmamainitud 1218. aastal. Linnaõigused sai Úštěk 1361. aasta paiku.
Juan José Estrada
Riigi varasema presidendi José Santos Zelaya poliitika ohustas USA huvisid piirkonnas ja see asus koos Guatemala valitsusega toetama Nicaragua konservatiivseid jõudusid. Aastal 1907 alustas USA laevastik Nicaragua sadamate hõivamist. Aastal 1909 hukati mitmed tabatud USA sõdurid. See tõi kaasa suurema USA interventsiooni, mille tagajärjel loobus Zelaya aasta lõpus võimust ja otsis varjupaika Mehhikost, andes võimu üle José Madriz Rodriguezele.
Úštěk
Úštěki vanalinn on alates 1980. aasta oktoobrist linnakaitsereservaat.
Juan José Estrada
Zelaya võimult lahkumine aga konflikti muutusi ei toonud. Moskiitorannikul alguse saanud Revolución de la Costa Atlántica haaras üha suuremat osa riigist. 19. augustil 2010 hõivasid ülestõusnute väed Managua ja Rodriguez loobus võimust. Ka tema põgenes Mehhikosse, kus ta järgmise aasta 14. mail suri.
Pärast Rodrigueze pagemist määras liberaalne partei presidendi kohusetäitjaks José Dolores Estrada, kes oli selles ametis seitse päeva. Mõlema konfliktipoole läbirääkimiste tulemusel sai sellesse ametisse siiski Juan José Estrada, kes kuulus küll liberaalide parteisse, aga toetas siiski USA poliitikat ja valmistas ette võimu ülemineku Adolfo Díazele. Pärast seda, kui Diazest sai president, jätkas Juan José Estrada mõnda aega asepresidendina.
Juan José Estrada suri 11. juulil 1947 Managuas.
Peeter Saan
pisi|Peeter Saan esinemas [[Harjumägi|Harjumäel 20. Augusti väljakul Foto: Ave Maria Mõistlik, 20. august 2019 ]] Peeter Saan (sündinud 16. aprillil 1959) on Eesti dirigent, klarneti- ja saksofonimängija ning arranžeerija.
Alates 1996. aastast on ta Kaitseväe orkestri peadirigent.
Saan oli XXIV üldlaulupeol (2004) kutseliste puhkpilliorkestrite üldjuht ja XXV üldlaulupeol (2009) puhkpilliorkestrite liigijuht.
Tal on kolonelleitnandi auaste.
Ta leiab, et olukord, kus kaitseväe orkestri baaseelarve väheneb poole võrra ja suurem osa orkestrante hakkab tööle osakoormusega, pole lahendus kaitseväe orkestri tulevikule. Tema hinnangul toob see kaasa suure kaadrivoolavuse ja seab muusikud olukorda, kus neil tuleb äraelamiseks töötada mitmel töökohal.
WeMos D1 Mini
pisi|WeMos D1 Mini ülemine pool pisi|WeMos D1 MIni tagumine pool D1 Mini on Hiina tootja WeMos valmistatud arendusplaat, mis on populaarne eelkõige oma hinna ja sisseehitatud WiFi-võimekuse tõttu. D1 Mini baseerub populaarsel ESP-8266 mikrokontrolleril, mille tõttu on tema sisend- ja väljundviigud vastavusse seatavad ESP-8266 viikudega.
Tehnilised andmed
WeMos D1 Mini töövool on 3,3 V, kuid tänu pingeregulaatorile saab seda toita ka 5 V vooluga.
D1 Mini-l on 11 digitaalset sisend- ja väljundviiku ning 1 analoogsisend.
Taktsignaal on valitav 80 MHz või 160 MHz ja välkmälu on 4 MB.
D1 Mini on 25,6 mm lai, 34,2 mm pikk ja kaalub umbes 10 g.
Komponendid
WeMos D1 Mini plaadil paiknevad ESP-12S moodul, mida juhib ESP-8266EX mikrokontroller, CH340G USB-UART kiip, Micro-USB pesa, pingeregulaator, lüliti (reset), LED, kaks transistori ja hulk passiivseid komponente.
Sisend- ja väljundviigud
D1 Mini viigud on vastavuses ESP-8266 kiibi viikudega vastavalt alltoodud tabelile. Enamikul viikudel on lisaks GPIO funktsioonile ka lisafunktsioon. Kõik viigud töötavad 3,3 voldil ja kõigil peale D0-i on olemas katkestuste, PWM-i, I2C ja ühejuhtmelise suhtluse võimekus.
Programmeerimine
D1 Mini on võimalik programmeerida kasutades populaarset Arduino IDE-d või NodeMCU-d. Õpetused mõlemas alustamiseks on võimalik leida WeMos-i kodulehelt.
Håvard Nordtveit
Ta alustas klubikarjääri kodumaal Haugesundis, millega liitus 2006. aastal. Järgmisel aastal liitus ta Inglismaa kõrgliiga klubiga Arsenal, kuid liigadebüüdi tal klubi meeskonnas teha ei õnnestunud.
Klubikarjääri jooksul on Nordtveit mänginud veel Hispaania esiliigas Salamancas, Norra kõrgliigas Lillestrømis, Saksamaa kõrgliiga klubides 1. FC Nürnberg ja Mönchengladbachi Borussia ning Inglismaa kõrgliigas West Ham Unitedis ja Fulhamis. Hoffenheimi ridadesse kuulub ta 2017. aastast.
Debüüdi Norra jalgpallikoondises tegi Nordtveit 7. juunil 2011 sõprusmängus Leedu vastu. Koondisekarjääri esimese värava lõi ta 29. veebruaril 2012 sõprusmängus Põhja-Iirimaa vastu.
Grigori Zinovjev
Grigori Zinovjev (vene keeles Григорий Евсеевич Зиновьев, sünninimi Radomõslski (Радомысльский, Евсей Герш Аронович); 23. september (vkj 11. september) 1883 Jelõssavetgrad, Hersoni kubermang Venemaa Keisririik – 25. august 1936 Moskva, NSV Liit) oli Venemaa kommunistlik revolutsionäär, Nõukogude Venemaa ja Nõukogude Liidu poliitik (Petrogradi Nõukogu esimees) ja riigitegelane.
Tekla (eesnimi)
T(h)ekla on naisenimi. Nime päritolu pole teada, ent see võib olla kreeka päritolu.
Maduhaugas
Maduhaugas (Spilornis) on haugaslaste sugukonda kuuluv lindude perekond.
Klassifikatsioon
Maduhauka perekonda liigitatakse järgmised liigid :
Eraldi liikidena on vaadeldud ka aasia maduhauka alamliike:
Venemaal tapetud ajakirjanikud
Venemaal tapetud ajakirjanikud. Ajakirjanike (reporterid, toimetajad, operaatori, fotograafid) tööga seotud ohud Venemaal olid teada alates 1990. aastate algusest, kuid mure mittelahendatud mõrvade pärast tõusis esile alles pärast Anna Politkovskaja mõrva 7. oktoobril 2006. aastal. Kui rahvusvaheliselt räägiti vaid mõnest tosinast tapetust, siis mõned Venemaa allikad on toonud ära üle kahesaja juhtumi.
Grigori Zinovjev
Elulugu
Pärast partei lõhenemiskongressi suunati G. Zinovjev Venemaale, et kindlustada bolševike juhtroll ka Venemaal asuvates illegaalsetes sotsiaaldemokraatlikes organisatsioonides, kuid juba 1904. aastal naasis G. Zinovjev välismaale ning asus õppima Berni Ülikooli keemiateaduskonnas.
1905. aastal pärast poliitiliste rahutuste algust Venemaa keisririigis suundus G. Zinovjev Peterburi, kus ta aastatel 1905–1907 tegutses VSDTP Peterburi Komitee koosseisus ja osales ka illegaalsete bolševistlike ajalehtede toimetamises. 1908. aastal politsei vahistas ta ja ta saadeti administratiivasumisele Valgevenesse, kust aga põgenes välismaale.
Venemaal tapetud ajakirjanikud
1993-2009 ajavahemikus tapetud ajakirjanike tabel.
Grigori Zinovjev
Elulugu
1908. aasta sügisest kuni 1917. aasta aprillini viibis G. Zinovjev koos V. Leniniga, olles tema lähimaks kaastööliseks emigratsioonis. Elatist teenis Zinovjev laboriabilisena ühes Berni keemialaboris.
Venemaal tapetud ajakirjanikud
Mõned ajakirjanikud jäid peale erinevate raskusastmete traumasid ellu. Tapetute statistika peegeldab ainult hirmutamise ja sundimisega seotud spektri ekstremaalseid juhtumeid. Tabeli aastanäidud on võetud andmebaasist „Ajakirjanikud Venemaal”. Sealt võib leida ka iga surmajuhtumi kirjelduse.
Grigori Zinovjev
Revolutsioonid Venemaal
1917. aasta kevadel saabus G. Zinovjev koos v. Leniniga Venemaale. Koos G. Zinovjeviga saabusid tagasi Venemaale ka tema abikaasa (Zlata) ja endine abikaasa (Sara), kes olid aktiivsed VSDTP liikmed.
Venemaal tapetud ajakirjanikud
Tabelis pole ära toodud mõningaid olulisi kategooriaid: teadmata kadunud (14 inimest) ; hukkumisjuhud, mille tüüpi pole suudetud kindlaks määrata („mittekinnitatud intsidendid”, 28 inimest) ; töö juures toimunud õnnetusjuhtumite läbi hukkunud ajakirjanikud (37 inimest).
Kohtuasjade veerg näitab, peale kolme juhu, tapmistega seotud kohtuotsuste arvu.
Grigori Zinovjev
Revolutsioonid Venemaal
1917. aasta kaksikvõimu ajal Venemaal toiminud poliitilises võitluses esseeride ja konstitutsiooniliste demokraatidega ei pooldanud G. Zinovjev V. Lenini üleskutset (aprilliteese) võimu haaramisest ja sotsialistliku revolutsiooni läbiviimisest ning koos Lev Kameneviga ei olnud nõus vägivaldse võimuhaaramisega oktoobris 1917.
Venemaal tapetud ajakirjanikud
2010-2014 tapetud ajakirjanikud
2010    11    10  + 1              (8 mõrvatut ja 2 autoõnnetust)    (+ 1 poodu või poonu)
Grigori Zinovjev
Revolutsioonid Venemaal
Pärast 1917. aasta juunis bolševike organiseerimisel toimunud Ajutise Valitsuse ja sõjavastaseid massidemonstratsioone Petrogradis ning nendele reaktsiooniks bolševike tegevuse keelustamisel emigreerusid G. Zinovjev ja V. Lenin Soome Suurvürstiriiki Razlivi, kus viibisid kuni oktoobrirevolutsiooni alguseni.
Venemaal tapetud ajakirjanikud
2011      7  (6 mõrvatut, 1 uppunu)
Tüvi-kobarheinik
Tüvi-kobarheinik ehk hall kobarheinik (Lyophyllum fumosum) on kobarheiniku perekonda kuuluv seeneliik.
Venemaal tapetud ajakirjanikud
2012      4  mõrvatut.
2013      1 mõrvatu.
2014      2  hukkunut (üks olmetülis, teine leiti surnult (eelnevalt tappa ähvardatud))
Tüvi-kobarheinik
Eestis kasvab tüvi-kobarheinik liivastes männimetsades.
Seen on söödav värskelt.
Grigori Zinovjev
Revolutsioonid Venemaal
Pärast Petrogradi bolševike võimuhaaramist saabusid G. Zinovjev ja V. Lenin Soomest Petrogradi, kus liitusid võimuhaaramisega. G. Zinovjev ei toetanud bolševike ainuvõimu haaramist ka pärast oktoobrirevolutsiooni ning pärast II Ülevenemaalisel Tööliste ja Soldatite Saadikute Nõukogude Kongressil 27. oktoobril vkj /8. novembril 1917 Vene SFNV Rahvakomissaride Nõukogu moodustamist ainult VSDT(b)P esindajatest astus ta protesti märgiks välja VSDT(b)P KK koosseisust.
Perametsa külanõukogu
Perametsa külanõukogu oli külanõukogu Võru rajoonis. Külanõukogu eksisteeris 1945–1954 ja seejärel liideti see Vastseliina külanõukoguga.
Grigori Zinovjev
Tegevus Petrogradis
13. detsembril 1917 valiti Grigori Zinovjev V. Lenini soovitusel Nõukogude Venemaa pealinna Petrogradi Tööliste ja Soldatite Saadikute Nõukogu esimeheks. G. Zinovjevi saamisel Petrogradi esinduskogu juhiks oli linn pärast kolmeaastast sõda ning senise majanduskorralduse lagunemist suures varustuskriisis (puudud oli kütte- ja toiduvarudest, mida ei toimetatud linna). Kuni 1918. aasta kevadeni asus Venemaa bolševistlik valitsus Petrogradis, 1918. aasta märtsis aga pärast Saksa keisririigi vägede pealetungi linnale evakueeriti valitsus Moskvasse. Saksa vägede pealetung lõppes joonel Narva – Peipsi järv – Pihkva.
G. Zinovjevi juhtimisel moodustati Petrogradis Petrogradi Töörahva Kommuun ja Venemaa põhja- ja loodeosa sovetivalitsustega piirkondadest Põhja Oblasti Kommuunide Liit, kus G. Zinovjev oli kesktäitevkomitee ja komissaride nõukogu esimees.
G. Zinovjevi juhtimisel kehtestati seoses raskustega linna elanikkonna toitlustamisel linna toitlustuskomissariaadi poolt toitlustuskaardid ning linnaelanikud jaotati 1918. aasta juulis gruppidesse:
1918. aasta sügisel pärast Vene kodusõjas bolševike võimu vastastega lahingute laienemist Venemaa lõunaosasse, kus bolševike võimu vastaste kontrolli all olevatel territooriumitel asusid toidutagavarad tekkis Petrogradis tõeline toidupuudus. 1918. aasta sügisel toiduainete riiklik jaotus 4. ja vahel ka 3. kategooria linnaelanikele katkes (vabakaubandus oli keelatud). Toitlustusolukorra parandamiseks suunati linna töölistest moodustatud toitlustussalgad maapiirkondadesse toiduainete rekvireerimisele.
Alanud Vene kodusõja ajal muutus G. Zinovjevi juhitavas Petrogradis katastroofiliseks linna tööstuse olukord, Petrograd oli senini suurim Venemaa sõjatööstuse keskus, kus asusid suured relva- ja laevaehitustehased, mis aga katkenud toitlustus- ja toorainetarnete tõttu. Suleti metallitehas ning Obuhhovi ja Putilovi tehas, kaotas üle poole oma proletariaadist. 1917. aasta detsembris oli Petrogradi elanikkond umbes 2 000 000 elanikku, kellest 1920. aasta augustiks oli linna jäänud umbes 700 000 elanikku, sh mobiliseeriti 1918. aasta juunist kuni 1920. aasta aprillini Punaarmeesse üle 170 000 petrogradlase.
1919. aasta kevadel vene valgekaartlaste Põhjakorpuse pealetungi ajal (Operatsioon Valge Mõõk), kuulus G. Zinovjev linna kaitset organiseerinud 7. armee Revolutsioonilisse Sõjanõukogusse ja Petrogradi kaitsekomiteesse.
G. Zinovjevi juhtimisel taastati Petrogradis (1924. aastast Leningradis) suurtööstus ning 1925. aastaks oli linna elanikkond suurenenud taas 1 500 000 elanikuni.
Võimuvõitlus parteis
Pärast V. Lenini surma 1924. aastal moodustas G. Zinovjev koos Lev Kameneviga ning Petrogradi parteiorganisatsiooniga ajutise liidu Jossif Staliniga ning nad suutsid kõrvaldada juhtivatelt kohtadelt NSV Liidus 1925. aastal Lev Trotski.