cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
18. strategeem
Põhimõtte selgitus
Mida keerulisem ja hierarhilisem on süsteem ning kitsamalt spetsialiseeritud selle osad, seda vähem inimesi korraldab kogu süsteemi tegevuse tervikut. Just nemad on pädevad vahetama ka süsteemist väljalangevaid osi. Puhtformaalses süsteemis võib liidri kõrvaldamine tuua ka vastasleeris ta koha taotlejate vahelise võitluse. Nõrga liidri kõrvaldamine aga võib osutuda ohtlikuks, kui see avab tee tugevama uue liidri võimuletulekuks. Tavaline on esimest lööki kavandada vaenlase staabi ja sidesõlmede pihta. Liidri rolli on tunnistatud kõikidel aegadel. Ainult leninism-marksism vähendas justkui suitsukatte tegemiseks teoorias üksikisiku osa ajaloos, et seda suurema innuga praktikas oma vastasleeri liidritega arveid õiendada. Riigiaparaadis kasutatakse atentaadi asemel vallandamist, kui lahutamist vahendeist mille abil võib allumatu liider ohtlikuks osutuda.
Tsitaat Muutuste raamatust
Kuusjoone 2. Kun (Teostamine) kuuenda joone tekst.
Näiteid
Tangi dünastia ajal, aastal 756 eKr piiras Yin Ziqi juhitud mässuliste vägi strateegiliselt tähtsat linna Suiyang. Kaitse ülem Zhang Xun märkas, et Yin Ziqi piiramisrõngas oli asetatud samahästi kui väljaspoole vibuga tabamise võimalusi Ta uskus, et kui ta võiks lüüa mässuliste liidrit, siis langeks vastaspoole moraal ja see käivitaks nende leeri lagunemise. Oma plaani teostamiseks valis ta oma parimad vibulaskjad. Kui mässulised järjekordselt linnamüüre ründasid tulistasid nad vastu kasutades selleks nooltena puude oksi. Kui Yin Ziqi kuulis, et kaitsjate vastutulistamine on vaibumas ja nad selleks vaid oksi kasutavad, uskus ta et linn on samahästi kui võetud. Enne järgmist rünnakut liikus ta lähemale, et paremini jälgida lõplikku võitu. Ratsutades jõudis ta nooleulatuspiirkonda. Selleks hetkeks varutud nool tabas Yin Ziqi vasakusse silma ja tappis ta kohe. Juhi surma nägemine demoraliseeris mässulisi sedavõrd, et nad jooksid laiali.
Selles loost on netis kättesaadaval vähemalt viis varianti (alljärgnevad välislingid ja viide). Mõnel juhul tuuakse ka arve (aasta, aastad ja ajastu, vägede suurus, langenute arv) ja muid üksiasju (valitsev keiser, provints, linn, aeg (ajastu, rünnakuaeg öö), vastuolu, ametinimetused). Nimed on kõikidel juhtudel samad. Aeg on üks kord sõdivate riikide ajastu, teistel täpsustamata või Tangi dünastia aeg. Kord lastakse kõrkjatest nooltega, kord nisuvartega ja kord puuokstega. Kord saab väejuht surma, kord haavata. Haavamise korral ta kord pageb jättes väe, kord koos väega. Jne. Peale nimede kordub see, et nool tabab vasakusse aga mitte paremasse silma. (Tegemist on vana arheotüüpse kujundiga.)
Võimumängudes loetakse teiste veenmisel oluliseks mitte rääkida üldist juttu, vaid esitada ühene mõnede kindlate üksikasjadega üldistav näide. Jättes mulje, et neid on veel varukas piisavalt. Hea on see lõpetada mingi sümbolini ülenduva kujundiga. Kehvemad demagoogid mõtlevad vajaduse korral kohapeal „fakte” välja. Paremad kasutavad olemasolevaid, valides neist vaid neile vajalikud küljed ja üksikasjad. Tähtis on panna vastaspoolele vastu pead eluga, näidates ta asjatundmatust selles! Ühene konkreetsus ja piisav nappus, alati tuleb öelda vähem kui vajalik, ergastab kujutlust ja juhib tegelikult probleemilt fantaasia udulaamadesse. Eriti oluline on see rahvahulkade juhtimisel, et avalikkuse silmis tähenduslikku positsiooni omada. Iga oma tegu tuleb vormistada avalikkusele tähenduslikus vormis. (Näiteks lavastada avalikkusele oma koloniaalpoliitika alustamiseks Kolumbuse poolne Ameerika, milleni olid tuuled juba varem Portugali laevu viinud, avastamine.)
Selle kohta ühest jaapani filmist nähtud ilma üksikasjadeta anekdoot, kuidas üks samurai üksinda talupoegade mässu lõpetas. Need, juhituna vaimulikest, olid kolonnis kuhugi teel ja kandsid enda ees mingit oma püha sümbolit. Seistes väljakutsuvalt keset teed ees esitas ta selle kohta küsimuse ja lasi siis noolega selle „panni” (ding) puruks. Kuna midagi hirmsat ja üleloomulikku temaga ei juhtunud pudenes õudusesse sattunult kogu kari laiali. Lüüa peamises tähendab ka selle elule ja tegevusele tähenduse andava allika äravõtmist.
Nikolai Viitak
Nikolai Viitak VR I/3 (14. november 1896 Kivi-Alliku, Pärnumaa – 24. aprill 1942 Sevurallag, Sverdlovski oblast) oli Eesti poliitik ja sõjaväelane.
Õppis Peterburi Ülikoolis ja Riia Polütehnikumis, osalev ohvitserina I maailmasõjas ja Vabadussõjas kapteni auastmes (1. diviisi sideülem).
1925. aastal lõpetas Darmstadti tehnikaülikooli, töötas ehitusinsenerina.
Majandusministri abi aastail 1936–1937. 4. juulil 1936 valiti ta aktsiaseltsi "Telliskivitehased" nõukogu esimeheks. Teedeminister 1937. aasta augustist kuni 1940. aasta juunini Konstantin Pätsi viiendas valitsuses, Kaarel Eenpalu valitsuses ja Jüri Uluotsa valitsuses.
Arreteeriti NKVD poolt 1941. aastal, mõisteti surma ja hukati. Pere küüditati NSV Liitu.
Isiklikku
Tema abikaasa Leeni isa Anton Teetsov oli Jaan Tõnissoni kolmandas valitsuses rahaminister.
Victor Neggo
Alexander Victor Woldemar Neggo (ka Viktor Neggo; 24. detsember 1890 Kuressaare vald, Saaremaa – 15. juuni 1942 Ussollag, Solikamsk, Molotovi oblast) oli Eesti poliitik, pedagoog ja haridustegelane.
Elukäik
Töötas õppejõuna Kuressaares, Tartus, Tallinnas, sõjakoolis, Narvas ja Valgas.
Võttis osa Kaitseliidu tegevusest alates selle loomisest, olles mitme maleva propagandapealik ja vanem. Oli Noorte Kotkaste üks ellukutsujatest ja lühiajaliselt esimene peastaabi ülem.
1932–1934 oli Valga Ühisgümnaasiumi ja 1934–1940 Tartu Poeglaste Gümnaasiumi direktor.
Väikesemõõtkavaline kaart
thumb|300px|[[Maailma poliitiline kaart on väikesemõõtkavaline kaart]] Väikesemõõtkavaline kaart on kaart, mille mõõtkava on 1:1 000 000 ja vähem.
Nendel kaartidel kujutatakse suure pindalaga maa-alasid.
Väikesemõõtkavalise kaartide hulka kuuluvad maailmakaardid, mandrite või nende osade kaardid, riikide kaardid jne.
Igapäevaelus on väikesemõõtkavalised kaardid nt seinakaardid, "Maanteede atlase" kaardid jm.
Hiina Kommunistlik Partei
1979. aastal Deng Xiaobingi algatusel käivitatud majanduslike reformide poliitika (eraettevõtluse ja välisinvesteeringute julgustamine) on aidanud saavutada Hiina majandusel püsiva kiire kasvutempo, samas kui kriitikud vasakult on nimetanud seda poliitikat kapitalismi restaureerimiseks. Tänapäeva Hiinat on iseloomustatud kui riigikapitalistlikku majandust.
Ehitusmaterjalide loend
''Siin on loetletud ehitusmaterjale.
Nikolai Talts
Nikolai Talts (26. november 1890 Laiksaare vald, Pärnumaa – 26. jaanuar 1949 Tallinn) oli Eesti advokaat ja poliitik.
Nikolai Talts sündis Laiksaare vallas Pärnumaal talupidajate pojana. Õppis Laiksaare vallakoolis, 1900–1902 Jõhvi ministeeriumikoolis, 1902–1910 Riia vaimulikus koolis ja seminaris ning Varssavi ülikoolis õigusteadust (lõpetas 1914).
Oli vandeadvokaadi abi Pärnus, Pärnumaa miilitsaülem, Pärnu Maakonnavalitsuse ja Pärnu Linnavolikogu liige, Asutava Kogu liige, Põllutööministeeriumi juriskonsult ja põllutööministri abi.
Cotonou
Cotonou on Benini suurim linn, Littorali departemangu keskus ning riigi haldus-, äri- ja kommunikatsioonikeskus. Asub Atlandi ookeani kaldal.
Nikolai Talts
Nikolai Talts oli Konstantin Pätsi viiendas valitsuses põllutööminister (1933–1938) ja Rahvuskogu liige.
Cotonou
Cotonou kuulus 18. sajandist alates Dahomee kuningriigile. 1851. aastal rajasid prantslased sinna kaubanduspunkti. 1883. aastal okupeeris Prantsuse merevägi linna, et takistada Suurbritannia mõju kasvu piirkonnas.
Nikolai Talts
Ta vahistati 16. novembril 1944 NKVD poolt ja mõisteti tribunali otsusega 25. veebruaril 1946 §58-3 alusel viieks aastaks vangi. Vabanes vangistusest 1949. aasta jaanuaris.
Cotonou
Cotonous asuvad mitmed Benini valitsusasutused ja välisesindused.
pisi|tühi|Cotonou
James Cronin
pisi|James Cronin (2010) James Watson Cronin (29. september 1931 Chicago – 25. august 2016 Saint Paul) oli Ameerika Ühendriikide tuumafüüsik.
1980. aastal sai ta koos Val Logsdon Fitchiga Nobeli füüsikaauhinna.
Aleksandr Gutškov
pisi|Aleksandr Gutškov Aleksandr Gutškov (Александр Иванович Гучков; 26. oktoober (vkj. 14. oktoober) 1862 Moskva – 14. veebruar 1936 Pariis) oli Venemaa poliitik ja majandustegelane.
Noorus
Aleksandr Gutškov oli pärit kaupmeheperekonnast, õppis ja lõpetas Moskva Ülikooli ajaloo-filoloogiateaduskonna.
Aastatel 1899–1901 osales Gutškov vabatahtlikuna Inglise-Buuri sõjas, buuride poolel Suurbritannia ja Iirimaa Ühendkuningriigi vägede vastu, oli haavatud ning sattus sõjavangi, 1903. aastal osales Gutškov Makedoonias toimunud Ottomani impeeriumi / türklastevastases relvakonfliktis, 1904.–1905. aastal Vene-Jaapani sõjas oli Venemaa Punase Risti Ühingu ja Suurvürstinna Jelizaveta Fjodorovna Komitee ülemvolinik, sattus Jaapani vägede sõjavangi.
Poliitiline tegevus
Aleksandr Gutškov oli üks 17. oktoobri Liidu Partei ja Venemaa vabamüürlase looži asutajaid. Aastatel 1910–1911 oli Aleksandr Gutškov Venemaa Keisririigi IV Riigiduuma esimees, poliitilises tegevuses toetas Pjotr Stolõpini reformide läbiviimist.
Esimese maailmasõja ajal oli Gutškov Venemaa Keisririigi Riiginõukogu liige ja Sõjalistööstusliku Keskkomitee esimees, üks peamisi veebruarirevolutsiooni organisaatoreid, kes võttis keiser Nikolai II vastu troonist loobumise akti, Pihkvas 2. märtsil 1917.
Venemaa Ajutises Valitsuses
2. märtsist kuni 30. aprillini 1917 oli Gutškov Venemaa Ajutise Valitsuse sõja- ja mereminister, kes oma tegevusega (kõrvaldas sõjavägede – armeede ja rinnete juhtimisest 8 kogemustega Keisriarmee juhti, 35 korpusekomandöri 68-st, 75 diviisiülemat 240) nõrgendas märgatavalt Venemaa sõjalist potentsiaali Esimeses maailmasõjas Saksamaa Keisririigiga.
Protesti märgiks Petrogradi Nõukogu sekkumisele Ajutise Valitsuse tegevusse läks erru Ajutisest Valitsusest ning asutas «Venemaa majandusliku taassünni ühingu», osales Aleksandr Kerenski vastases sõjaväelises riigipöördekatses.
Pärast Venemaa kodusõda emigratsioonis ei liitunud ühegi emigratsiooniparteiga, kuid võttis osa bolševikevastastest üritustest:
Isiklikku
Aleksandr Gutškovi isa Ivan Jefimovitš Gutškov oli 1860. aastail Moskva kaupmeeste gildi vanem, seejärel Kaubanduse ja manufaktuuride nõukogu Moskva allosakonna liige ja Moskva aurahukohtunik ning Moskva börsikomitee vanem.
Cassagne'i sild
thumb|Cassagne’i sild Pont de Cassagne (Cassagne’i sild või Gisclardi sild) on 1909. aastal valminud ja 1910. aastal avatud 253 meetri pikkune rippsild, mis asub Lõuna-Prantsusmaal Püreneedes de Sauto ja de Planès’ raudteejaama vahel. Sild kuulub nn kollase rongi (Train Jaune, Ligne de Cerdagne) raudteeliini Villefranche-de-Conflenti – Gare de Latour-de-Carol-Enveitgi koosseisu.
Sild projekteeriti aastatel 1905–1908 Ferdinand Arnodini arhitektuuribüroos, selle autor on arhitekt Albert Gisclard.
Valev Mere
Valev Mere VR I/3 (kuni 1936 Vassili Martson, 16. detsember 1893 Seli vald, Pärnumaa – 12. detsember 1949 Göttingen, Lääne-Saksamaa) oli Eesti sõjaväelane (mereväekapten, 1936), Eesti merejõudude juhataja aastail 1938–1939.
Elulugu
Vassili Martson sündis Pärnumaa Seli vallas Aleksander (Aleksei) ja Irina Martsoni (neiupõlves Riho) õigeusklikus peres, kus oli viis last.
Martson õppis Kuressaare merekoolis, mille rannasõidu tüürimehe eksamid ta lõpetas mais 1912 teise auhinnaga (20 rbl), ja Paldiski 3 kl. merekoolis. Ta sai 29. märtsil 1914 kaugsõidutüürimehe diplomi pärast eksamite sooritamist Riia eksamikomisjoni ees.
Vassili Martson alustas oma laevastiku teenistuskäiku Vene Balti laevastikus, mille ekipaaži ta mobiliseeriti 1. november 1914. Ta määrati lahingulaevale Pavel I roolimeheks 23. veebruaril 1915. Mereväelipniku kursuse ta lõpetas Kroonilinnas 28. detsembril 1915 ja ülendati lipnikuks 10. jaanuaril 1916 (praporštšik) ning pärast seda teenima Balti mere miinitraaleritele vahiülemana. Algul teenis ta miinitraaleril nr 17 ja siis aastal 1917 traaleril nr 14. Sõja ajal tema laev traalis Riia faarvaatreil miine vahel ka suurtükitule all. Vene laevastikus Martson pälvis Stanislause 3. järgu aumärgi.
Eesti rahvaväkke ta liitus vabatahtlikuna 26. novembril 1918 ning auaste muutus mitšmanist leitnandiks. Martson määrati suurtükilaeva Lembit vanemmiiniohvitseriks. Lembitul ta osales Eesti Mereväe esimesse dessanti 23. detsembril 1918. Pärast Vabadussõda autasustati teda Vabadusristiga (VR I/3).
Esimesena rahuaja määramisena ta määrati 16. jaanuaril 1923 miiniristleja Vambola komandöriks, millena ta tegutses kuni 3. märtsini 1927. Tollal ta suunati teenima merekindluste staapi ja alates juunist temast sai merekindluste ülema ajutine kohusetäitja. Ta oli alustamas Eesti-Soome merekindluste vahelist koostööd, mis jätkus kuni 1940. aasta okupatsioonini. Martson ülendati kaptenleitnandiks 24. veebruaril 1928. Eestistas oma perekonnanime 22.02.1936 ja eesnime 3.03.1936.
Martin Ryle
Sir Martin Ryle (27. september 1918 Brighton – 14. oktoober 1984 Cambridge) oli inglise raadioastronoom, kes arendas ja kasutas uuenduslikke raadioteleskoopsüsteeme. Ta arendas terve hulga uusi raadioteleskoobi süsteeme. Ta oli esimene astronoom, kes pälvis Nobeli füüsikaauhinna. See juhtus 1974. aastal, kui ta jagas auhinda koos Antony Hewishiga.
Valev Mere
Elulugu
Alates 29. septembrist 1936 oli ta merejõudude staabiülema ajutine kohusetäitja ning alates 10. detsembrist ka merekindluste ülema ametikohuseid. 16. jaanuarist kuni 21. maini 1937 viibis ta komandeeringus Inglismaal, kus oli lõpule jõudmas allveelaevade ehitus. Ta võttis vastu vastuvõtukomisjoni esimehena allveelaeva Kalevi 12. märtsil. Inglismaal olemise ajal kinnitati Mere merejõudude juhataja ajutiseks kohusetäitjaks ning alaliseks 1. novembril 1938.
Martin Ryle
Ryle lõpetas 1939. aastal Oxfordi Ülikooli füüsika alal. Teise maailmasõja ajal osales ta radari arendamise juures. Pärast sõda asus ta tööle Cavendishi laboratooriumi Cambridge'i Ülikoolis, kus tema uurimisrühm uuris Päikeselt kiirgavat raadiokiirgust. Ryle osales paljude mõõdeseadmete väljatöötamise ja edasise täiustamise juures ning oli võtmeisik Tehisavaradari ja astronoomilise interferomeetria arendamise juures.
Ryle oli aastatel 1972–1982 Briti kuninglik astronoom.
Valev Mere
Orzełi juhtum – karjääri lõpp
Orzełi juhtumist sai Mere edukalt arenenud karjääri häbiväärne lõpp-punkt. Soonpää kajastab ka seda, et Eesti sõjaväe juhtkond nägi paljus Meres süüd, et Eesti sattus Nõukogude Liidu survepoliitika keerisesse. Kolonelleitnant Alfred Luts mainib oma mälestustes lakooniliselt, et "Poola allveelaeva põgenemise asjus toimetati kohe juurdlus ja süüdi leiti olevat Merejõudude juhataja mereväekapten V. Mere ja Merejõudude staabi ülem mereväekapten R. Linnuste. Mõlemad ohvitserid tagandati ametist ja vabastati sõjaväeteenistusest." Samas Martin Kelder kurtis, et "Mere ei saa ise aru, missugune põgenemise fakti tähtsus." Sõjaminister kindral Paul Lill ütles Soonpääle, et "üks rumal inimene, nagu Mere, võib teha väga suurt kahju riigile".
Pärast Eesti okupeerimist Nõukogude Liidu poolt 1940. aastal Mere tegutses kaubalaevastiku kirjas meremehena. Eesti NSV Meretranspordi Keskuse juhataja August Hansen nimetas ta mootorpurjeka Õrne kapteniks. Saksa okupatsiooni ajal ta töötas kaubalaevakaptenina näiteks Kriegsmarine puksiiril Steinort.
Mere läks Saksamaale 22. septembril 1944 suure põgenemise ajal. Viimased eluaastad Mere põdes pahaloomulist aneemiat ja ta suri Göttingeni ülikooli kliinikus.
2. veebruar
2. veebruar on Gregoriuse kalendri 33. päev. Juliuse kalendri järgi 20. jaanuar (1901–2100).
107
107. aasta
Sajandid: 1. sajand - 2. sajand - 3. sajand
Aastakümned: 50. aastad 60. aastad 70. aastad 80. aastad 90. aastad - 100. aastad - 110. aastad 120. aastad 130. aastad 140. aastad 150. aastad
Heliopora coerulea
pisi Nahkkoralliline Heliopora coerulea on koralliliik ainuõõssete hõimkonna õisloomade klassi nahkkoralliliste alamklassi seltsist Helioporacea, sugukonna Helioporidae ning perekonna Heliopora ainus retsentne liik.
Liiki kirjeldas Peter Simon Pallas 1766.
Ta sarnaneb välimuselt korallidega seltsist Scleractinia. Ta on haruldane ning elab India ja Vaikses ookeanis ekvaatori piirkonnas. Tema eluks on vajalik, et veetemperatuur oleks alaliselt vähemalt 22 °C (teistel andmetel 24 °C).
Väga sarnased vormid on teada Tethyse ookeanist kriidiajastust.
Heliopora coerulea 'l on massiivne kaltsiumkarbonaadist toes.
Kolooniad võivad moodustada suuri plokke plaaditaoliste harudega. Väljastpoolt on nad pruunid, toes on mitmesuguste rauasoolade tõttu sinine.
Astrid Reinla
pisi|Astrid Reinla 1993. aastal Foto: Jaan Künnap Astrid Reinla (aastast 1971 kodanikunimi Astrid Kabur; 1. märts 1948 Tallinn – 1. jaanuar 1995 Tallinn) oli eesti kirjanik.
Elulugu
Ta sündis kirjandusteadlase Oskar Kuninga peres. Tema õde on maletaja ja ajakirjanik Merike Rõtova.
Aastatel 1955–1961 õppis Tallinna 29. Keskkoolis, 1961–1966 Tallinna 7. Keskkoolis. Aastail 1969–1974 õppis Tartu Riiklikus Ülikoolis ajaloo-keeleteaduskonnas, mille lõpetas eesti filoloogia erialal.
Aastatel 1966–1969 töötas Eesti NSV Riiklikus Raamatukogus (nüüd Eesti Rahvusraamatukogu) bibliograafina. 1974–1976 oli kirjastuse Eesti Raamat korrektor, 1976–1979 ajakirja Horisont keeletoimetaja.
Astrid Reinla oli abielus eesti kirjaniku Boris Kaburiga.
Ta on maetud Tallinna Metsakalmistule.
Looming
Astrid Reinla kirjutas ka artikleid ja teinud kriitikutööd. Ta oli telesarja "Õnne 13" idee autor ja esimene stsenarist (pärast teda on sarja stsenaristiks olnud Kati Murutar, Teet Kallas, Urmas Lennuk ja Andra Teede).
Ainuõõssete loend
''Siin on loetletud ainuõõsseid.
Selles nimekirjas on ainuõõssete liigid ja teised -taksonid. Muud zooloogia mõisted on loetletud loendites zooloogia mõisteid ja anatoomia mõisteid. Kogu bioloogias käibel olevad mõisted on loetletud loendis Bioloogia mõisteid.
Joosep Toome
Joosep Toome (sündinud 21. juunil 1985 Tartus) on eesti korvpallitreener ja endine elukutseline korvpallur.
Haridus
Toome lõpetas 2004. aastal Tallinna 21. kooli ja 2016. aastal füsioteraapia erialal Tartu Ülikooli kehakultuuriteaduskonna. Korvpallitreeningutega alustas 10-aastaselt Heino Rebase käe all.
Klubikarjäär
Joosep Toome on mänginud kogu oma karjääri Eesti klubides.
Toome hakkas meistriliigas mängima 2005. aastal BC Kalev/Cramo meeskonnas, kellega tuli 2006., 2011., 2012. aastal ka Eesti meistriks. Aastatel 2008–2010 TTÜ korvpallimeeskonda kuulunud Toome mängis karjääri viimased hooajad Tartu Ülikool/Rockis, kellega tuli 2015. aastal Eesti meistriks, võitis 2013. aastal Eesti karika ja 2014. aastal Balti liigas 3. koha.
Koondisekarjäär
Toome on kuulunud aastatel 2009–2015 Eesti koondisse, kellega saavutas 2015. aasta Euroopa meistrivõistlustel 20. koha.
Treenerikarjäär
Toome on 2016. aastast tegutsenud Eesti meeste ja noortekoondiste abitreenerina, 2016. aastast Tartu Ülikooli Akadeemilises Spordiklubis noortetreenerina ja 2017. aastast Tartu Ülikooli meeskonna abitreenerina.
Muqtadā aş-Şadr
Muqtadā aş-Şadr (araabia مقتدي الصدر) (sündinud Iraagis arvatavasti 1974) on Iraagi šiiidi vaimulik, kuulsa šiiidi vaimuliku Mohammad Sadeq aş-Şadri poeg.
Tema ametlik nimi on Hojatoleslam Sayyid Muqtadā aş-Şadr. Hojatoleslam märgib kesktaseme vaimulikku, kellel ei ole õigust koraani tõlgendada ega teha religioosseid üleskutseid (fatwa). Sayyid märgib šiiitide hulgas isikut, kes põlvneb otseselt prohvet Muḩammadist. Põlvnemisliin käib 6. ja 7. šiia imaami, Džafar al-Sadiqi ja tema poja Mussa al-Kadimi kaudu. Ta on üks väheseid islamimaailma viimaste sajandite avaliku elu tegelasi, kelle põlvnemine Muḩammadist on nii hästi tõendatud, ehkki enda põlvnemist Muḩammadist on väitnud paljud ilmalikud ja usujuhid.
2004. aasta alguse seisuga oli ta Bagdadi Aş-Şadri linnaosa faktiline valitseja ning talle allus mässuline Iraagis võimule pürgiv al-Mahdi armee. Aprillis toimusid kokkupõrked USA vägedega. Juunis sõlmiti relvarahu. Aş-Şadr pidi oma üksused laiali saatma ja hakkama tegutsema poliitiliste vahenditega.
Okupatsioonivõimud ähvardasid mitu korda aş-Şadri kurjategijana vahistada ja 2004. aasta aprilli alguses andsidki välja vastava käsu. Juunis kinnitati, et teda ei arreteerita ja tal lubatakse kandideerida 2005. aasta valimistel, kuid augustis ründasid teda USA ja Iraagi väed.
Põhjaekspeditsioon
Põhjasõjaretk (lihtsustatud hiina kirjas 国民革命军北伐; hiina keeles 國民革命軍北伐; pinyinis guómín gémìng jūn běi fá) oli aastatel 1926–1928 toimunud Guomindangi sõjaretk, mida juhtis generalissimus Jiang Jieshi. Peamised eesmärgid oli kogu Hiina ühendamine oma kontrolli alla, mille tegemiseks tuli kukutada võimult Beiyangi valitsus ja alistada kohalikud sõjasalgad. Retk viis Hiina taasühendamiseni aastal 1928 ja Nanjingi valitsuse võimuletulekuni.
Aasta treener
Aasta treener on aunimetus, mida antakse aastast 1988. Aasta treener valitakse interneti vahendusel toimunud rahvaküsitluse, spordiliitude hinnangute ja spordiajakirjanike valikute liitmisel. Võitja kuulutatakse välja Eesti Olümpiakomitee auhinnagalal Spordiaasta Tähed.
Kambja valla vapp
pisi|Kambja valla vapp Kambja valla vapp on Tartu maakonnas asuva Eesti haldusüksuse Kambja valla vapp.
Vapp on kinnitatud vallavolikogu poolt 2020. aasta augustis.
Vapi kirjeldus
Rohelisel kilbil on kuldset värvi püstine helihark ja seda ümbritsev viljateradest moodustuv võru.
Alice (Hesseni suurhertsoginna)
pisi Alice, Hesseni suurhertsoginna (Alice Maud Mary) (25. aprill 1843 Buckinghami palee – 14. detsember 1878 Darmstadt, Hesseni suurhertsogkond) oli kuninganna Victoria ja prints Alberti kolmas laps ja teine tütar ning Hesseni suurhertsog Ludwig IV abikaasa.
Printsess Alice oli prints Philipi emapoolne vanavanaema.
Ristimine ja suhted pereliikmetega
Printsess Alice'i ristis 2. juunil 1843 Buckinghami palee erakabelis Canterbury peapiiskop William Howley ning printsessi ristivanemad olid Hannoveri kuningas Ernst August I, Saksi-Coburgi ja Gotha hertsog Ernst II, Suurbritannia ja Iiri Sophia ja Hohenlohe-Langenburgi printsess Feodora. Sünnijärgselt sai Alice tiitli Suurbritannia ja Iiri printsess (Tema Kuninglik Kõrgus; Her Royal Highness The Princess).
Alice'i õpetas kodus tema vanem õde printsess Victoria, kuid eriti oli Alice kiindunud oma vanemasse venda, prints Albert Edwardisse. Pärast printsess Victoria abiellumist lootis kuninganna Victoria, et Alice võtab koduse abistamise ja vanema õe kohustused enda peale. 18-aastane Alice põetas oma isa, prints Albertit kuni viimase surmani 1861. aasta detsembris.
Abielu ja lapsed
1. juulil 1862 abiellus printsess Alice Hesseni ja Reini printsi Ludwigiga (1837–1892) ning pulmapäeval andis kuninganna Victoria prints Ludwigile tiitli Kuninglik Kõrgus, mis kehtis ainult Suurbritannias. Alice ja Louis kolisid Darmstadti. Hessenis said Ludwig ja Alice kuninglikeks kõrgusteks 20. märtsil 1877, pärast Ludwigi isa, pärusprints Karli surma.
Alice'i kaudu kandus edasi kuninganna Victorialt saadud hemofiiliageen.
Lapsed:
Hilisem elu
Austria-Preisi sõja ajal 1866 asutas Alice Naiste Ühenduse (Alice-Frauenverein), kus koolitati medõdesid ja abitöölisi. 13. juunil 1877 sai prints Ludwigist Hesseni ja Reini suurhertsog ja Alice'ist suurhertsoginna. 1878. aasta novembris haigestus suurhertsog ja ta lapsed peale printsess Elisabethi difteeriasse ning samal aastal suri haiguse tagajärjel printsess Marie. Kurnatuna pereliikmete põetamisest alistus ka Alice haigusele ning suri Darmstadt'is 14. detsembril, oma isa surma-aastapäeval. Printsess Alice maeti Hesseni suurhertsogite mausoleumi Rosenhöhes.
Anšluss
pisi|250px|Austria märtsis 1938 Anšluss (saksa keeles Anschluss: 'ühendamine, liitmine', enne 1996. aasta keelereformi kirjutati kujul Anschluß) oli Austria de facto annekteerimine Saksa Kolmanda Riigi poolt märtsis 1938.
Anšlussiga sai Austriast Suur-Saksamaa osa Ostmark.
Austria varasemad katsed Saksamaaga ühineda
Saksamaa ühendamisel 1871. aastal jäi Austria sealt eemale peamiselt Hohenzollernide ja Habsburgide rivaalitsemise tõttu, sellepärast nimetati tolleaegset Saksa riiki mitteametlikult "Väike-Saksamaaks" (Kleindeutschland). Pärast mõlema dünastia langemist esimese maailmasõja lõpul ja mittesaksa rahvusriikide Austriast eraldumist püüdsid austerlased uuesti Saksamaaga rahvaste enesemääramise õiguse alusel ühineda, kuid see keelati Versailles' ja Saint Germaini lepingutega.
Koadjuutorivaenus
Koadjuutorivaenus (ka: koadjuutoritüli, koadjuutorisõda) oli viimane suurem sisekonflikt Vana-Liivimaal, mis leidis aset aastatel 1556–1557 Riia peapiiskopi ja Liivi ordu vahel. Selle põhjusteks olid lisaks sisepingetele aga ka välismaiste valitsejate, eestkätt Preisimaa hertsogi Albrechti, Mecklenburgi hertsogi Johann Albrecht I ja Poola kuninga Zygmunt II Augusti huvid, Christoph von Mecklenburgi Riia peapiiskopi koadjuutoriks määramisel. pisi|Riia viimane [[Riia peapiiskop|peapiiskop Wilhelm]]
Anšluss
Hitleri esimesed sammud
25. juulil 1934 korraldasid Austria natsionaalsotsialistid juuliputši, mille käigus tapeti Austria kantsler Engelbert Dollfuß, plaanis oli ta asendada endise haridusministri Anton Rinteleniga, kes toetas natsionaalsotsialiste. Kuid Austria rahva ja armee enamus jäi ustavaks Isamaarinde valitsusele, lisaks toetas Austriat ka fašistlik Itaalia, kuna Benito Mussolini kartis, et Saksamaa võib hakata nõudlema Itaalialt kunagi Austria valitsetud alasid. Ta andis mõista, et on valmis ka sõdima, kui Saksamaa ründab Austriat, mispeale oli Hitler sunnitud sellest plaanist loobuma, käskides natsionaalsotsialistliku partei sidemed Austria haruga katkestada.
Koadjuutorivaenus
Eellugu: koadjuutoriplaan ja konflikti teke
Konflikti põhjustas Riia peapiiskopi Wilhelmi ning tema välismaiste liitlaste: tema venna, Preisimaa hertsogi Albrechti, Mecklenburgi hertsogi Johann Albrecht I ja Poola kuninga ning Leedu suurvürsti Zygmunt II Augusti tegevus, mis läks vastuollu Liivi ordu ja Liivimaa piiskoppide poliitikaga. 1546. aastal olid Liivimaa seisused (maaisandad: Liivi ordu, peapiiskop, Saare-Lääne, Tartu ja Kuramaa piiskop; nende vasallid ning kolm suuremat linna Tallinn, Tartu ja Riia) Liivimaa maapäeval otsustanud, et ilma kõigi maaisandate nõusolekuta ei või kohalike riikide abilisteks ja järglasteks (koadjuutoriteks) saada ilmalikud valitsejad või nende pärijad (vürstisoo esindajad), selle lepingu kinnitas ka peapiiskop Wilhelm. thumb|250px| [[Saksa ordu kõrgmeister Albrecht von Hohenzollern]] Esialgu peeti lepingust kinni, kuid 1550. aastate alguses hakkas peapiiskopi venna hertsog Albrechti mõjuvõim Läänemere ääres tänu keisrivõimu nõrgenemisele (Karl V oli 1552. aastal sunnitud sõlmima protestantlike vürstidega Passau rahu, 1555 sõlmiti Augsburgi usurahu ja reformiti keisririigi valitsemist nõnda, et keisri mõjuvõim oluliselt vähenes) ja headele suhetele uue Poola kuninga Zygmunt II-ga taas kasvama. Ta otsustas uuesti sekkuda jõulisemalt ka Liivimaa poliitikasse. 1553. aasta sügisel pakkus Mecklenburgi hertsog Johann Albrecht peapiiskopile välja, et esimese vennast Christophist võiks Wilhelmi koadjuutori teha. Peapiiskopi esialgne reaktsioon oli küll pigem äraütlev, sest ta kartis ordu vastutegevust, kuid vend Albrecht veenis teda 1554. aasta alguseks plaani toetama. Pole päris selge, kas Albrecht ja Johann Albrecht olid koostööd teinud juba 1553. aasta sügisel, kuid igal juhul asusid nad 1554. aasta jooksul tihedale ühistegevusele ning püüdsid Christophi koadjuutoriks tegemise plaanile kõikjalt toetust saada. Sama aasta sügiseks lubas seda Zygmunt II, kes oli hertsog Albrechtile juba 1553. aastal teinud ülesande leida vahendeid Liivimaa mõjutamiseks, et teda enda poliitika kiiluvette tõmmata. Kuningas uskus tõenäoliselt, et koadjuutoriplaani abil see ka õnnestub.
Pärast seda, kui Venemaaga oli 1554. aastal sõlmitud ebasoodus rahu (Ivan IV hakkas nõudma Tartu maksu), otsustas peapiiskop Wilhelm lõplikult koadjuutoriplaani kasuks. Ta asus taotlema Christophi kiiret maalesaatmist ja esitas koos Turaida stiftifoogti Georg Taubega koguni plaani Liivimaa ründamiseks: Taani ja Poola peaksid Preisimaa abil maa vallutama ja seejärel poliitilise olukorra peapiiskopile soodsalt ümber korraldama. Zygmunt II, veel vähem aga Taani kuningas Christian III, sellist plaani ei toetanud. Ka Mecklenburgis ei kiirustatud Christophi teelesaatmisega. Ordu sai vahepeal plaanist teada ja püüdis Wilhelmit sellest loobuma sundida. See siiski ei õnnestunud ja 1555. aasta novembris saabus 18-aastane Mecklenburgi hertsog Christoph maale. Christophi positsioon polnud siiski kuigi tugev, sest tema vastu olid kõik Liivimaa maaisandad peale peapiiskopi ja isegi Riia toomkapiitel ei tahtnud teda ametlikult koadjuutoriks valida. 28. jaanuaril 1556 lubas kapiitel teda küll koadjuutoriks valida, ent ametlikku kinnitust sellega arvatavasti siiski ei kaasnenud. Seejärel püüti konflikti lahendada maapäeval.
Anšluss
Hitleri esimesed sammud
1935. aastal ründas Itaalia Abessiiniat, kuid Hitler toetas Abessiiniat. Itaalia sattus Rahvasteliidu kriitika alla ja riigi vastu hakati rakendama sanktsioone. Isolatsiooni sattununa oli Mussolini sunnitud kurssi muutma – 6. jaanuaril 1936 teatas ta Saksamaa suursaadikule Itaalias Ulrich von Hasselile, et ei ole vastu iseseisva Austria Saksamaa satelliitriigiks saamisele, ei oma vastuväiteid Reinimaa remilitariseerimisele ja ei austa Locarno konverentsi otsust, kui Saksamaa peaks seda rikkuma. Seepeale sõlmiti 11. juulil 1936 Saksa-Austria leping, millega Austria läks Saksamaa mõjusfääri ja natsionaalsotsialistid lubati Austria parlamenti, kui Saksamaa loobub Austria kallal vägivalda tarvitamast. Mussolini avaldas ka Austria kantsler Kurt Schuschniggile survet, et ta Saksamaaga suhteid parandaks. 28. oktoobril 1937 teatas Mussolini, et toetab Saksamaa esimeses maailmasõjas kaotatud kolooniate tagasivallutamist Aafrikas, ja lõpuks taganes Austria iseseisvuse toetamisest.
1938. aasta alguseks olid Hitleri positsioonid nii Saksamaal kui ka rahvusvahelises poliitikas sedavõrd tugevnenud, et ta võis asuda ellu viima oma.
Koadjuutorivaenus
Eellugu: koadjuutoriplaan ja konflikti teke
Selleks ajaks olid peapiiskopi ja ordu suhted äärmiselt halvad ka seetõttu, et ordul õnnestus kinni pidada mõningaid Wilhelmi läkitatud salakirju oma vennale, kus ta palus uuesti Liivimaa ründamist. Ordu otsustas seepeale kokku kutsuda maapäeva, mis juuni alguses peapiiskopile vaenuse kuulutas. Maapäeva lõppotsuses väideti, et Wilhelm polnud kunagi tõeliseks peapiiskopiks olnud, vaid püüdnud ainult oma dünastia (Wilhelm ja Albrecht kuulusid Hohenzollernide ehk Brandenburgi ja Ansbachi valitsenud suguvõsasse) huve teiste liivimaalaste kahjuks läbi suruda.
Ordu sõjakäik ja olukord 1556. aasta suvel
Ordu oli sõjaks valmistunud tegelikult juba varem: 1556. aasta veebruaris saadeti Dünaburgi komtuur Gotthard Kettler Saksamaale vägesid koguma, kuid polnud selge, kas ta kogub neid Venemaa või peapiiskopi vastu. Wilhelm oli samal ajal Danzigist (Gdańskist) 10 000 taalrit laenu võtnud, kuid sellegi puhul polnud selge, milleks ta raha täpselt kasutada tahab. Juuni alguseks olid aga asjaolud selgunud. Peapiiskopil polnud sisuliselt mingit sõjaväge, ordu tugevdas oma ridu aga Saksamaalt saabuvate palgasõduritega.
Ehkki Poola ja teised välisjõud püüdsid ordut mõjutada peapiiskopivastasest sõjakäigust loobuma, algas see siiski 18. juunil 1556. Juba 24. juuniks oli peapiiskopi üks pealinnustest, Rauna, alistatud. Seejärel liikus orduvägi koadjuutor Fürstenbergi juhtimisel Koknese alla, kus olid ka peapiiskop ja hertsog Christoph. Pärast lühikesi läbirääkimisi end ordu kätte andnud Christophiga 29. juunil andis ka peapiiskop alla. 30. juunil võttis ordu Koknese üle, Wilhelm viidi aga vangi. Esialgu oli ta Smiltenes, hiljem Koivaliinas (Gaujienas). Christophit kohtles ordu paremini: ta oli ametlikult vaba ja võis resideerida Turaidas, kuid ei tohtinud maalt lahkuda, sest ta ei lubanud orduvastasest tegevusest loobuda.
Anšluss
Hitleri esimesed sammud
Pärast pikka aega kestnud survet Saksamaa poolt kohtus Austria kantsler Kurt Schuschnigg 12. veebruaril 1938 Berchtesgadenis Hitleriga. Viimane esitas ultimaatumi, nõudes vangistatud natsionaalsotsialistide vabastamist ja nende juhi nimetamist valitsuse etteotsa, vastasel juhul lubas ta kasutada sõjalist jõudu.
Schuschnigg täitis Hitleri nõudmised ning nimetas siseministriks Arthur Seyß-Inquarti ja portfellita ministriks teise natsionaalsotsialisti Edmund Glaise-Horstenau.
Schuschnigg oli juba enne veebruarikuist kohtumist Saksa surve all. 1938. aasta jaanuaris eemaldati Hitleri nõudmisel Austria armee ülemjuhataja Alfred Jansa, kelle juhtimisel oli loodud plaan Austria kaitseks Saksa rünnaku eest. Hitler soovis igal juhul vältida Austria ründamist.
Koadjuutorivaenus
Ordu sõjakäik ja olukord 1556. aasta suvel
Wilhelmi ja Christophi vennad Albrecht ja Johann Albrecht alustasid aga nii keisririigis kui ka mujal massiivset kampaaniat peapiiskopile toetuse saamiseks. Samas võitles Saksamaal enda huvide eest ka ordu, sest Kettler kogus seal jätkuvalt mehi ja toetust. Keiser asus tänu Albrechti ja Johann Albrechti kampaaniale esialgu siiski pigem peapiiskopi poolele, nõudes tema vangistusest vabastamist ja ametisse ennistamist. Kuid diplomaatilistel vahenditel esialgu erilist mõju polnud. Pommeri hertsogite saadikud püüdsid konflikti juba sama aasta juulis-augustis küll lahendada, kuid vastaspoolte seisukohad olid selleks liialt erinevad. Järgmisena võttis teatepulga üle Taani, kes saatis oma saadikud esialgu Preisimaale, kust nad liikusid edasi Liivimaale, jõudes sinna novembriks.
Taani vahendus ja Poola vastuseis. Sõjaoht 1557. aasta suvel
Taani saadikute eesmärgiks oli ära hoida nii ordu ülemäärane tugevnemine kui ka Poola sekkumine Liivimaa asjadesse. Seega pakkusid nad liivimaalastele välja kompromissi: peapiiskop Wilhelm küll ennistataks, kuid ta peaks oma kohast kohe loobuma ja oma koadjuutorile Christophile loovutama, kes aga pidi nii 1546. aasta retsessi kui ka teisi Liivimaa lepinguid tunnustama ning ei tohtinud peapiiskopkonda sekulariseerida. Ordu nõustus selle pakkumisega ilmselt seetõttu, et noort Christophit oli endale soodsas suunas lihtsam mõjutada kui Wilhelmit, pealegi oli tema vend Johann Albrecht tunduvalt kaugemal kui Wilhelmi vend Albrecht. Lisaks sellele loodeti, et Taani kuningas suudab Liivimaaga lepitada ka Poola kuninga, kes oli Wilhelmi vangistanud ordule ainsaks otseseks ohuks.
Teine Ühendatud Rinne
Teine Ühendatud Rinne oli lühiaegne liit Hiina Rahvusliku Partei (Guomindang või KMT) ja Hiina Kommunistliku Partei (HKP) vahel. Liit loodi, et peatada jaapanlaste sissetung teise Hiina-Jaapani sõja ajal. Liidu ajal oli Hiina kodusõda aastatel 1937–1946 peatatud.
Koadjuutorivaenus
Taani vahendus ja Poola vastuseis. Sõjaoht 1557. aasta suvel
Kuid Zygmunt II keeldus Taani vahendust aktsepteerimast ja nõudis 1557. aasta aprillis Wilhelmi ja Christophi täielikku ennistamist ning liitu endaga. Hertsog Albrecht läks nõudmistes isegi kaugemale: Liivimaast pidi tehtama sarnaselt Preisimaaga Poola-Leedu protektoraat. Taani projekt oli seega mõlemale vastumeelne ja neid huvitas taanlaste kõrvaletõrjumine asjaajamisest. Et kuningas Christian III polnud valmis Zygmunt II-ga vastuollu minema, siis tõmbusidki taanlased 1557. aasta suvel tagasi. Liivimaa lõunapiirile koondusid aga suured Poola-Leedu väed, mille suuruseks on kaasaegsetes kroonikates peetud 70 000 – 80 000 meest, kuid tõenäoliselt oli neid umbes kolm korda vähem (umbes 20 000 – 25 000). Nende vastu suutsid liivimaalased panna arvatavasti umbes 5000 sõjaväelast, kindlasti aga mitte rohkem kui 7000. Seetõttu otsustas pärast Heinrich von Galeni surma ordumeistriks saanud Fürstenberg järgi anda ja Zygmunt II-ga rahuleping sõlmida. Kuningas oli sellega ka nõus, mistõttu võib arvata, et tal tegelikult ei olnud tõsisemat plaani Liivimaaga sõda alustada.
Posvoli lepingute sõlmimine
5. septembril 1557 jõuti Zygmunt II sõjalaagris Posvolis (tänapäeva Pasvalys) nii kaugele, et Saksa-Rooma riigi saadikute vahendusel esitati liivimaalastele kaks rahulepingut: esimene taastas peapiiskopi ja Christophi positsioonid ja varad, kuigi keelas neil maad sekulariseerimast, teisega sõlmiti aga Zygmunt II ja Liivimaa vahel rahuleping, lahendades nende pikaajalise piiritüli ja kaubandusvastuolud. 14. septembril, kui ordumeister Fürstenberg lepinguid kinnitama tuli, sõlmiti kuninga ja tema vahel ka kolmas, salajane leping, liit Venemaa vastu. See ei rakendunud aga enne ellu, kui mõlema rahuleping Venemaaga oli lõppenud, seega sai see realiseeruda mitte varem kui alles viie aasta pärast. Seega oli liidu tähendus suhteliselt tühine, ent see aitas Liivimaad tihedamalt siduda Zygmunt II poliitikaga. Hoolimata kõigest ei saanud Liivimaast Posvoli lepingute järel Zygmunt II sõltlast. 7. oktoobril, kui hertsog Christoph pidulikult koadjuutoriks valiti, oli ka koadjuutorivaenus lõplikult läbi.
Anšluss
Hitleri esimesed sammud
Järgnevate nädalate jooksul taipas Schuschnigg, et tema äsja ametisse nimetatud ministrid töötasid selle nimel, et saavutada võim tema üle. Ta püüdis koguda toetust kogu Austria elanike seas. Esimest korda pärast 12. veebruari 1934 võisid sotsialistid ja kommunistid ilma seadust rikkumata esineda avalikkuse ees. Kommunistid teatasid oma tingimusteta toetusest Austria valitsusele. Sotsialistid nõudsid Schuschniggilt enne viimasega koalitsiooni astumist mõningaid järeleandmisi.
Kavandatud Austria iseseisvusreferendum
Viimase võimalusena säilitada Austria iseseisvus kuulutas Schuschnigg välja referendumi. Selleks, et rahvahääletus õnnestuks, seadis Schuschnigg valimiseaks 24 eluaastat, sest noorte seas oli palju neid, kellele meeldis natsionaalsotsialistide ideoloogia. Hitler ei saanud pealt vaadata olukorda, kus Austria deklareerib oma iseseisvust referendumi teel. Saksa propagandaministeerium kuulutas pressiteates, et Austrias on puhkenud tänavarahutused ja Austria elanikud soovivad Saksa sõjaväe abi korra tagamiseks. Schuschnigg teatas selle peale viivitamatult, et teated rahutustest on väärad.
11. märtsil 1938 esitas Hitler Schuschniggile ultimaatumi, milles nõudis, et kogu võim Austrias antaks üle Austria natsionaalsotsialistidele. Vastasel juhul lubas ta kasutada sõjalist jõudu. Ultimaatumile sooviti vastust keskpäevaks, seda pikendati veel kaks tundi. Vastust ootamata oli Hitler juba kella üheks allkirjastanud direktiivi vägede sissesaatmiseks Austriasse.
Schuschnigg otsis meeleheitlikult abi Prantsusmaalt ja Inglismaalt, kuid kuna kumbki ei olnud valmis astuma samme Austria iseseisvuse päästmiseks, astus Schuschnigg kantsleri ametist tagasi. Oma tagasiastumisest teatas Schuschnigg ka raadioeetris, kus ütles, et lubas natsionaalsotsialistidel valitsuse üle võtta, vältimaks verevalamist. Samal ajal keeldus Austria president Wilhelm Miklas ametisse nimetamast natsionaalsotsialistlikult meelestatud Arthur Seyß-Inquarti ja palus ametisse astuda teistel Austria poliitikutel, näiteks Michael Skublil ja Sigismund Schilhawskyl.
Natsionaalsotsialistid olid hästi organiseeritud. Mõne tunniga õnnestus neil üle võtta mitu Viini ala, muu hulgas Austria siseministeerium, ja kontrollida nii kohalikku politseid. Kuna Miklas keeldus jätkuvalt ametisse nimetamast natsionaalsotsialistlikult meelestatud valitsust eesotsas Seyß-Inquartiga, ei saanud viimane Austria valitsuse nimel esitada Hitlerile palvet saata Austriasse korra tagamiseks Saksa vägesid. Hitler sattus raevu. Umbes kella kümne ajal õhtul katkes Hermann Göringi ja Hitleri kannatus ning Austria valitsuselt oodatud telegramm abipalvega saata väed Austriasse korda tagama võltsiti. Umbes keskööks olid kõik kriitilise tähtsusega ametiasutused ja hooned Viinis langenud natsistide kätte. Tähtsaimad poliitikud ja valitsusliikmed (sealhulgas Kurt Schuschnigg) olid vangi langenud. Viimaks oli ka Miklas valmis Seyß-Inquarti kantslerina ametisse nimetama.
Saksa vägede sissetung
Hitleri auto ületas piiripunkti pärastlõunal, läbides Hitleri sünnikodu Braunau Inni ääres. Õhtupoolikul saabus ta Linzi ja pidas kohalikus raekojas innuka tervituskõne. Sealsete inimeste meeleolu oli sedavõrd ülev, et Göring ütles oma telefonikõnes: "Siin toimub uskumata juubeldamine. Me isiklikult ei arvanud, et meie saabumine on niivõrd meeliülendav."
Anšlussi referendum
pisi|Referendumi hääletussedelil oli jah-vastuse väli oluliselt suurem kui ei-vastuse oma
10. aprillil 1938, pärast seda kui Austria oli Saksamaa täieliku kontrolli all olnud terve kuu, korraldati anšlussi legitimeerimiseks referendum. Referendum toimus ühel ajal nii Austrias kui ka Saksamaal, samal päeval Saksa Riigipäeva valimistega, kuhu oli lubatud ainult Natsionaalsotsialistlik Saksa Töölispartei. Referendumile pandud küsimus kõlas: "Kas Sina oled 13. märtsil 1938 korda saadetud Austria taasühinemisega Saksa Riigiga nõus ning kas hääletad meie Füüreri Adolf Hitleri nimekirja poolt?"
Hääletusele eelnes agressiivne kampaania variandi "Jah" toetuseks; vastaspoolele sõna ei antud. Hääletussaladuse printsiibist ei peetud kinni. Hääletamispunktides täitsid paljud valijad hääletusametnike ees lahtri "Jah" avalikult, hääletustelki sisenemata, selleks et neid ei oleks võimalik režiimivastastes meeleoludes kahtlustada. Hääletusel ei saanud osaleda juudid ega vastsed poliitvangid (kommunistid, sotsialistid, austrofašistid), kokku umbes 8% elanikkonnast.
10. aprilli õhtul kuulutas riigikomissar Josef Bürckel Viini kontserdimajast Austria hääletuse tulemused. Ametlike andmete järgi olevat kohale ilmunud 99,71% hääleõiguslikest kodanikest, neist 99,73% olevat anšlussi poolt hääletanud.
Kuivõrd need numbrid elanikkonna tegelikku meelestatust peegeldasid, jääb vaieldavaks. Kuigi on selge, et Hitleri korraldatud referendum rikkus kõiki demokraatia põhimõtteid, on mõned ajaloolased avaldanud hinnangu, et ka vabal ja ausal hääletusel oleks enamik austerlasi Saksamaaga liitumist pooldanud. Objektiivsed arvamusküsitlused tollest ajast siiski puuduvad. Briti ajaloolane Richard J. Evans seostab referendumi tulemusi esmajoones "massiliste manipulatsioonide ja ärahirmutamisega" ning toob näite, et Viinis ei olevat Gestapo aruannete järgi anšlussi poolt hääletanud mitte üle 99%, vaid üksnes kolmandik linnaelanikest.
Saksamaa anšlussieelsel territooriumil (Altreich, 'vanariik') olevat vastavalt ametlikele andmetele hääletusest osa võtnud 99,59% hääleõiguslikest kodanikest ning neist 99,08% nõustunud Austria inkorporeerimisega riigi koosseisu.
Rahvusvaheline reaktsioon
pisi|150px|"[[Mehhiko oli 1938. aasta märtsis ainus riik, mis esitas Rahvasteliidus protesti Austria vägivaldse liitmise vastu natsionaalsotsialistliku Saksa Riigiga." Mälestusmärk Viini Mehhiko platsil]] Hoolimata sellest, et tegemist oli nii Versailles' kui ka Saint-Germaini lepingu ilmse rikkumisega, jäi rahvusvaheline reaktsioon anšlussile suurelt jaolt neutraalseks, kohati oli see koguni positiivne. Teiste hulgas hoidus toimunu hukkamõistmisest Austria endine liitlane fašistlik Itaalia.
Alles 1943. aasta Moskva deklaratsiooniga tunnistasid Suurbritannia ja Ameerika Ühendriigid koos Nõukogude Liiduga Austriat "esimese vaba maana, mis hitlerliku agressiooni ohvriks langes". See dokument arvatakse olevat kaasa mänginud Austria ühiskonnas siiani levinud niinimetatud ohvriteesi väljakujunemisel, millega on püütud muu hulgas minimeerida austerlaste rolli teise maailmasõja inimsusvastaste kuritegude toimepanemises.
Koadjuutorivaenus
Posvoli lepingute sõlmimine
Traditsioonilise arusaama järgi näitas koadjuutorivaenus naaberriikidele selgelt, et Vana-Liivimaa sisekorraldus on nõrk ning selle osariigid ei suuda enam kuidagi vastu seista välissurvele. On ka arvatud, et see kiirendas Ivan IV otsust alustada Vene-Liivi sõda. Siiski tundub, et Venemaa-Liivimaa sõja vallapäästmises polnud Posvoli lepingul otsustavat rolli, kuna tsaar ei saanud lepingu sisust detailsemat teavet.
Martin Viiask
Martin Viiask (sündinud 27. aprillil 1983 Tartus) on Eesti elukutseline korvpallur.
Hooajal 2007–2008 on tema keskmised näitajad G4S Eesti Korvpalli Meistriliigas 9 punkti keskmiselt mängus, Baltic Basketball League'is 4.1 punkti keskmiselt mängus ning Uleb Cupil 1,6 punkti keskmiselt mängus.
Martin Viiask kuulub ka Eesti korvpallikoondisse.
Tuscania
Tuscania (kuni 1911 Toscanella ) on omavalitsusüksus (comune) Itaalias Lazio maakonnas Viterbo provintsis Maremmas. Asub Marta jõe ääres.
Ühe legendi kohaselt asutas Tuscania linna Aineiase poeg Ascanius kohale, kust ta leidis kaksteist koerakutsikat (etruski Tus–Cana).
Tuscana oli omal ajal etruskide tähtsaim keskus, mille Rooma vallutas 300. aastal e.Kr.
Rudolf Vaharo
Rudolf Vaharo VR I/3 (endine nimi Rudolf Freudenstein, 17. aprill 1897 Hageri vald, Harjumaa – 28. mai 1942 Sevurallag, Sverdlovski oblast) oli Eesti sõjaväelane (kolonelleitnant).
Osales Vabadussõjas.
Kodanliku õhukaitse ja tuletõrje juhataja (ühtlasi Eesti Tuletõrje Korpuse pealik) alates 1. veebruarist 1937.
Arvutihiir
pisi|Juhtmega arvutihiir pisi|Juhtmevaba arvutihiir
Arvutihiir ehk hiir on arvuti riistvaraline osutusseade. Hiirt kasutades saab paljud käsud arvutile edastada ilma täiendavate tööriistadeta, väheneb klaviatuuri kasutamise vajadus, kuid see ei kao täielikult.
Nimetus
Arvutihiire esimene nimetus oli inglise keeles X-Y Position Indicator for a Display System ehk tõlgituna 'X-Y-asukoha ekraanil näitamise süsteem'. Nimetus "hiir" tuli aga sellest, et esimeste hiirte tagaosast tuli välja juhe, mis meenutas hiire saba ja ühendas hiirt arvutikorpusega. Ka suuruselt on ta üksnes pisut suurem oma närilisest nimekaimust. Viimasel ajal on hakatud tootma juhtmeta hiiri, kuid nimetus on jäänud samaks.
Ajalugu
Xerox PARC lisas hiire oma Alto arvutile 1973, kuid kuna see süsteem oli eksperimentaalne, ei saanud arvutihiir laiemalt tuntuks. 1979 kutsuti mitu inimest Apple'ist, kaasa arvatud Steve Jobs, tutvuma Alto süsteemi ja tarkvaraga, millel see jooksis.
Arvutihiirest hakkas nähtavat kasu olema alles graafilise kasutajaliidesega arvutitega töötades. Hiirega arvuteid hakati müüma alles 1981 revolutsiooniliselt uudse arvuti Xerox Stari koosseisus. See oli esimene äriliselt turustatav arvuti, mis sisaldas ühtlasi esimesena paljusid tänapäeval enesestmõistetavaid vahendeid: akendel põhinev graafiline kasutajaliides, ikoonid, kaustad, Etherneti toetus, failiserverid ja e-post. Sellegipoolest jäi hiir üsna haruldaseks kuni Apple Macintoshi turuletulekuni.
1982 leiutas Steve Kirsch esimese optilise hiire, mis vajas töötamiseks hiirematti, millele oli prinditud ruudustik. Kuigi need hiired olid väga täpsed, ei saanud nad väga populaarseks.
1983 turustas Apple oma esimese hiire osana Apple Lisa arvutikomplektist. Hiirel oli vaid üks nupp, millest sai Apple'i hiiri iseloomustav ja neid teistest tootjatest eristav tunnusjoon.
1986. aastal oli kooliarvuti Juku üks esimesi hiirega laiatarbearvuteid Nõukogude Liidus. Hiire projekteeris Arvo Eller.