Political_Philosophy
Loomupärane alluvus
Loomupärase alluvuse ideed ka kritiseeritakse. Mõte, et ta vajab hooldamist, on enamikule inimestele solvav ning põhjustab sageli viha ja isegi vägivalda. Mõte, et keegi vajab eluks ajaks isa, on paternalistlik. Institutsionaliseerituna (näiteks Jim Crow' seadused, seksistlikud töökeelud) kujundab see inimeste eluväljavaateid ning mõjutab nende võimalusi elada väärikalt. Miks see idee on väär? Esiteks, tõendid näitavad, et valitsemiseks oluliste omaduste poolest on inimesed võrdsed. Loomupärase alluvuse idee pooldajad tavaliselt ei täpsustagi, milles kõnealune ebavõrdsus seisneb. Inimestevahelised erinevused on küll olemas, kuid sellest ei tundu piisavat poliitilise valitsemise õigustamiseks. Aristotelese järgi loeb ainult võime oma elu mõistuspäraselt suunata. Enamik teisi loomupärase alluvuse pooldajaid jätab tähelepanuta, et seda saab õigustada ainult teatud liiki ebavõrdsusega. Aristoteles toob välja kaks mõistuspärase enesesuunamise võimetuse liiki, mis alluvust õigustavad: võimetus kaalutleda (orja võimetus) ja võimetus tõhusalt kaalutleda (naise võimetus). Aga ta ei tõesta kumbagi ega tõesta, et meestel, kelle ta teeks isandateks, seda võimetust ei ole. Tal ei õnnestu ka legitimeerida orjandust, sest majanduslikud ülesanded, mida naised ja orjad täitsid, eeldasid just sellist tõhusa kaalutlemise võimet, mis õigustab nende poliitilist võrdsust. Kuidas saab olla, et orjal on piisavalt mõistust, et olla inimene ja suuta täita orjalt nõutavaid ülesandeid, aga enesesuunamiseks ei ole? Paljud kommentaatorid on väitnud, et Aristotelese õpetus loomupärastest isandatest ja loomupärastest orjadest on vastuoluline. Kui orjal jätkub mõistust, et saada aru mõistuspärasest käsust ja seda täita, miks ta ei saa siis ise selliseid käske koostada? Ja kuidas saab tõestada, et naised teevad elu kavandamisel ja tegude suunamisel tõenäoliselt rohkem vigu või neil on ebapiisav võime oma elu mõistuspäraselt suunata, kui Aristotelese järgi peavad naised kasvatama Ateenas vabu poisse, et nad oleksid võimelised linna juhtima hakkama? Knox ja Rousseau väidavad ilma empiirilise toega enesekindlalt, missugused naised on. Valitseva rühma tõendamata väide, et nad teavad, et nood inimesed on meist halvemad, näitab, et argument põhineb rohkem soovmõtlemisel ja võimu saavutamise soovil kui tõenditel, et allutatud rühm vajab valitsemist. Võib-olla kartes oma empiiriliste väidete nõrkust, on loomupärase alluvuse toetajad korraldanud neile, keda nad valitseda tahavad, keskkonna, mis muudaks nad "alamateks" olenditeks, kes paistavad sellist valitsemist vajavat ning aktsepteerivat ja tervitavat. Inimestele, kelle üle tahetakse valitseda, tagatakse halb toit, halvad õppimisvõimalused, halb eluase, halb juurdepääs korralikele töökohtadele jne. See on nagu räkit, mida võib olla raske läbi näha. Peaaegu kõigi moodsate moraali- ja poliitikafilosoofide järgi on tõsi see, et selle võime poolest me oleme kõik enam-vähem võrdsed, nii et pole erinevust, mis õigustaks, et ühed oleks teiste hooldajad. See väide põhineb osalt selle pooldajate arvates empiiriliselt kinnitatavatel faktidel: vaatlused ja moodsate demokraatiate kogemus näitavad, et pole inimeste rühma (peale väikeste laste, sügava vaimse puudega inimeste, teadvuseta inimeste ja raskete vaimuhaigete), kelle mõtlemisvõime, elukogemus või kirgede kontrollimise võime oleks nii vilets, et nad ei saa oma elu ise suunata. On küll inimesi, kes ei ela teiste silmis edukalt (sest nad rikkuvad seadusi, jäävad vaeseks või hätta), kuid seda ei saa seostada ühegi inimrühmaga. Veel enam, Hampton väidab, et see edutus ei tule mitte mõistuspärase enesesuunamise võime puudumisest, vaid inimese vabast valikust elada teatud liiki elu, mille eest me peame teda moraalselt vastutavaks (see näitab, et me ei pea teda vaimselt võimetuks). Moodsa demokraatia kaitsjad lükkavad tagasi igasuguse loomupärase alluvuse teooria, kuigi neis ühiskondades on olemas räkit (näiteks rassistlikud ja seksistlikud praktikad).