Uneasy_Virtue
1. Teadmisetingimus
Voorusliku teo mõiste on tuletatud voorusliku tegutseja mõistest: "tegusid nimetatakse õiglaseks ja enesevalitsuslikuks, kui need on niisugused teod, mida sooritaks õiglane või ennastvalitsev inimene" (1105b4–8). Kuid vooruslik inimene peab tegutsema nii: "tegu ei sooritata õiglaselt või ebaõiglaselt või enesevalitsusega, kui tegu ise on teatud laadi, vaid ainult juhul, kui ka tegutsejal on teatud tunnused, kui ta seda sooritab: esiteks peab ta teadma, mida ta teeb; teiseks peab ta tegema valiku nii, nagu ta teeb, ja ta peab selle valiku tegema selle enda pärast; ja kolmandaks, tegu peab tulenema kindlast ja muutumatust iseloomust" (1105a28–34). Kindla ja muutumatu iseloomu joon on voorus. Aga voorus ei saa olla dispositsioon, mis viib millelegi muule peale sellele iseloomule vastava teo. Tegutseja, kes teeb midagi õilsat teadmatult või tahtmatult või tujukalt, ei ilmuta sellega mingit voorust. Selleks et toimija oleks õnnelik ehk õitsev, ei piisa vooruslikust dispositsioonist, vaid ta peab ka vooruslikult tegutsema. Aristoteles eristab mitut laadi tarkust, voorusesse puutub ainult praktiline tarkus ehk phronēsis. See on moraalse tegutseja intellektuaalne võime, mida üldiselt peetakse voorust reguleerivaks. Seda arendatakse aja jooksul. Erinevalt teoreetilisest tarkusest puudutab see tegevust. Pole täpselt selge, kuidas voorus ja praktiline tarkus on seotud. Ühes kohas märgib Aristoteles, et "voorus tagab, et eesmärk on õige, ja praktiline tarkus vahendid eesmärgiks" (1145a). Praktiline tarkus on laias laastus praktiline terve mõistus. Ilma selleta ei saa tegutsejal olla voorust. See nõuab, et tegutseja kaaluks hästi selles mõttes, et nii kaalumise eesmärk kui ka arutlemine peavad olema head (1141b9–13). Tegutseja peab suutma võtta arvesse olulisi fakte, neid kaaluma, võtma arvesse alternatiive ja jõudma õige otsuseni. Et praktiline tarkus tegeleb definitsiooni järgi ainult konkreetsete juhtumite ja olukordadega, siis tundub, et õige mõistusega inimene peab igal juhtumil, kui on tarvis moraaliotsust, kirjeldatud protseduuri läbi tegema. (Ühe alternatiivse tõlgenduse järgi ei pea vooruslik tegutseja praktilist mõistust igal üksikjuhtumil kasutama, piisab sellest, et ta tegutseb praktilise mõistusega kooskõlas. Kui näha praktilises mõistuses ainult kalkuleerimist, siis see tundub õige, sest Aristoteles kirjutab julguse puhul, et parimatel juhtudel kalkuleerimist ei toimu, sest tegutseda tuleb väga kiiresti. Ent ta kirjutab ka, et voorusliku tgutsemise juurde kuulub kaalumine, ja hea kaalumine on praktilise mõistuse ülesanne. Tundub siis, et praktilist mõistust küll kasutatakse iga voorusliku teo puhul, kuid eesmärgi saavutamise parimat viisi ei pruugita teadlikult kalkuleerida. Richard Sorabji, "Aristotle and the Role of Intellect in Virtue".) Teadmistingimus nõuab, et inimene teaks, mida ta teeb, moraalselt asjakohase kirjelduse all, nii et tegu on tõeliselt tahtlik (mitte teadmatuses tehtud, III raamat) ja nii et see on õige tegu. Et valik on kaalutlemise tulemus ja praktilise mõistuse juurde käib hea kaalutlemine, siis vooruslikku tegu suunab praktiline mõistus. Julge inimene oskab hinnata, et olukord nõuab julget tegu, ja kaaluda, missugune tegu on kohase eesmärgi saavutamiseks parim. Ta teab, et see, mida ta teeb on ohtlik, aga ta teab ka, et just seda tuleb teha. iisugust teadmist pidas Aristoteles praktiliseks, sest see ei puuduta puhast kontemplatsiooni, vaid tegu. Tegusid ei tule teha mitte ainult teadvalt, vaid kaalutletud valiku tulemusel. Nagu Richard Sorabji ("Aristotle and the Role of Intellect in Virtue") märgib, ei käi kaalutlemise juurde tingimata kalkuleerimine iga kord, kui tegutsetakse. Igal juhul reguleerib tegu tegutseja arusaam heast elust. Seda saab mitmeti mõista, kuid Driveri meelest on mõeldud seda, tegu peab toetama tegutseja arusaama hüvest või vähemalt sellega kooskõlas olema. Ent selleks et eristada julgeid liigutusi mittekavatsuslikest liigutustest, tuleb väita, et ka tegutseja peab vooruslikku tegu selle tegemise ajal hüve toetavaks. Muidu piisaks sellest, kui tegutseja tegu tagantjärele ratsionaliseeriks. Nii tuleks välja, et Aristotelese arusaam voorusest on tugevalt intellektualistlik, nõudes teadmist ja kaalumist. Tegutseja peab ka tegutsema ja tundma kesktee järgi: voorusjoon ei ole liiane ega puudulik ega vii liiaste ega puudulike tegude ja tunneteni. Aristotelese järgi pole võimalik anda kesktee valemit (1106a14–b28), vaid vooruslik tegutseja peab tuginema eetiliselt tundlikule tajule. Ta peab igas olukorras leidma eetiliselt olulised tegureid ja tegutsema neid arvesse võttes (Nancy Sherman, The Fabric of Character, ptk 2). Kui John McDowell ("Virtue and Reason") väidab, et voorus seisneb tajutundlikkuses olukorra moraalselt oluliste joonte suhtes, siis ta taaselustab selle vaate. Ta peab seda alternatiiviks vaatele, et voorus seisneb selles, et tegutsejal on eetilise käitumise internaliseeritud reeglid või printsiibid. Reeglid on liiga jämedad ja liiga üldised. Martha Nussbaum (Love's Knowledge) peab selgeks, et Aristoteles panebki selleks rõhku tajule, et näidata, et tuginemine üldistele reeglitele on jäme ega võialda reageerida uudsetele olukordadele. Nussbaum peab niisugust peent taju ka heaks eluks tarvilikuks. Mõned kommentaatorid on aga leidnud, et vooruse võti ei ole Aristotelesel aru, vaid puhtmehaaniline harjumus, pannes rõhku Aristotelese väitele, et voorused on muutumatud jooned (selle kohta Richard Sorabji, "Aristotle and the Role of Intellect in Virtue”; Julia Annas, The Morality of Happiness). Nii et siis praktilist mõistust ei tule tingimata iga kord kasutada. (W. W. Fortenbaugh (Aristotle on Emotion) ütleb, et Arstotelese järgi ei pruugi küpsetel meestel, kes on praktilise mõistuse omandanud, seda tarvis minna: nad ei pruugi alternatiivsete tegutsemisviiside üle mõelda.) Mõned mõtlejad on hakanud pidama Aristotelese mõttes voorust mehaaniliseks ja selle kujundamist programmeerimiseks. (Julia Annas (The Morality of Happiness) küsib, kuidas saab õigusega kiita või laita selle eest, mida tehakse mõtlematult. Annase meelest ei peaks Aristoteles voorust jäigaks harjumuseks.) Tõsi küll, Aristoteles ütleb, et vooruse kujundab harjumus (1103a17–b25). Võib-olla siis on selleks, et olla vooruslik, tarvis lihtsalt harjumust tabada keskteed. Inimene oskab tegutseda, mitte ei tea, igal juhtumil, et tegu on vooruse ja praktilise tarkusega kooskõlas. Isegi kui see Aristotelese järgi nii oleks, on siin üks nõrgem teadmistingimus. Tegutsemine on siiski teadev (oskav), kuigi tegutseja ei mõtle, milline valik on parim.