cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ferdinand von Tiesenhausen
Elulugu
Krahv Ferdinand von Tiesenhausen sai 02. detsembril 1805. aastal Austerlitzi lahingus surmavalt haavata. Kuna 1773. aastast oli Katariina II käsul kirikutesse matmine Venemaal keelatud, taotles ta isa riigikrahv Hans Heinrich von Tiesenhausen, kes oli tollal katedraali eestseisja, keisrilt luba poja matmiseks perekonnahauda Tallinna Toomkirikus. Luba saabus 18. aprillil 1806 ja matust tähistab tänapäevani klassitsismile väga tüüpiline hauatähis – marmorist obelisk koori põhjaseina ääres. Obeliski ülaosal on lahkunu heatasemeline portreemedaljon, soklil aga kohmakavõitu reljeef surmageeniuse ja raamatut lugeva naisega.
Perekond
Ferdinand von Tiesenhausen abiellus 1802. aastal krahvitar Jelizaveta Kutuzovaga (1783–1839; vene Елизавета Михайловна), kes oli Venemaa kindralfeldmarssal Mihhail Kutuzovi tütar. Abielust sündisid:
Peale Ferdinandi surma abiellus lesk Jelizaveta Tiesenhausen 1811 aastal kindralmajor Nikolai Fjodorovitš Hitrovoga (surn. 1819). Temast ja ta tütardest said vene luuletaja Aleksandr Puškini sõbratarid.
Jõulutäht
thumb|Jõulutähe õied Jõulutäht ehk kaunis piimalill (Euphorbia pulcherrima) on piimalilleliste sugukonda piimalille perekonda kuuluv taim.
Robert Reed
Robert David Reed (sündinud 9. oktoobril 1956 Omahas Nebraska osariigis Ameerika Ühendriikides) on Ameerika ulmekirjanik, Hugo ulmeauhinna võitja.
Reed kaitses bakalaureusekraadi bioloogias Nebraska Wesley Ülikoolis ning töötas seejärel kümmekond aastat bioloogina, 1987. aastal hakkas aga elukutseliseks kirjanikuks.
Jõulutäht
Jõulutäht on põõsas või madal puu. Ta kasvab 0,6–4 meetri kõrguseks.
Robert Reed
Tema sulest on ilmunud üle tosina romaani (neli neist sarjas "Marrow"), mitu jutukogu ja üle paarisaja lühijutu või jutustuse. Reedi teosed ilmuvad sageli ajakirjades Asimov's Science Fiction, Fantasy & Science Fiction ja Sci Fiction.
Jõulutäht
Enamik taimelehti on saagja servaga ja tumerohelised, 7–16 cm pikad. Seevastu iga võrse ülemised lehed on eredalt värvunud: tavaliselt erepunased, vahel ka oranžid, roosad, valged, kreemikad või lihtsalt kahvaturohelised. Nad tunduvad kroonlehtedena ja asendavadki kroonlehti. Tegelikult on jõulutähe õielehed väga pisikesed, kollased ja paiknevad hulgakaupa iga punase lehekobara keskpaigas.
Robert Reed
Tunnustus
1987. aastal oli Reed nomineeritud John W. Campbelli parima ulmedebüüdi auhinnale, aga ei võitnud seda.
Jõulutäht
Oma loodusliku esinemise aladel armastavad inimesed seda toataimena kasvatada. Kõige soodsam on teda kasvatada nii, et hommikupäike paistaks otse taimele peale, aga palava lõunapäikese ajal oleks ta varjus. Ta ei salli öise temperatuuri langemist alla 10 °C ja sellistest kohtadest ta kaob. Niisugustes kohtades saab teda üksnes kasvuhoones pidada. Kasvuhoonetingimusi talub jõulutäht edukalt.
Robert Reed
Marrow' sari
Romaanisari jutustab hiiglaslikust kosmoselaevast, mille on loonud tundmatu võõrtsivilisatsioon ja mille juhtimise võtavad üle inimesed, ning selle sisemuses peituvast planeedist, millele inimesed panevad nimeks Marrow ('üdi').
Jõulutäht
Jõulutähe lehed muutuvad punaseks fotoperiodismi käigus. Selleks on vaja ereda valguse ja pilkase pimeduse perioodide vaheldumist, nagu nende looduslikus elukohas on. Valguseperioodi ajal kogub taim energiat, pimeduseperioodi ajal muundab selle abil lehti punaseks. Pimeduseperioodid peavad vältama vähemalt 12 tundi. Jõulutähe kasvatamisel kasvuhoones on keelatud öösel isegi lühikeseks ajaks tuld põlema panna: see takistab oluliselt lehtede punaseks muutumist.
Jõulutäht hangitakse sageli koju jõulude tähistamiseks. Hulk legende seob jõulutähte Jeesuse eluga. Antiikses Iisraelis jõulutäht ei kasvanud.
Jõulutäht ei ole mürgine
Levinud arvamuse kohaselt on jõulutäht mürgine. See ei ole tõsi. See arvamus võib tuleneda sellest, et jõulutäht kuulub piimalille perekonda, kus on tõepoolest mürgiseid taimi. See väärarusaam hakkas levima 1919. aastal linnalegendi abil, mille järgi kaheaastane laps olevat surnud pärast jõulutähelehe ärasöömist. 20-kilone laps peaks mürgistuse saamiseks sööma mitusada taimelehte, aga nende ebameeldiva maitse tõttu on see ebatõenäoline.
Ühikarotid (album)
"Ühikarotid" on Eesti samanimelise seriaali muusikaline album, mis anti välja 2010. aastal.
Jõulutäht
Jõulutäht ei ole mürgine
Kuigi jõulutäht pole mürgine, pole see siiski ka toidutaim. Lateksi suhtes allergilistel inimestel võib see põhjustada allergilisi reaktsioone ja niisugused inimesed ei tohiks jõulutähte kasvatada. Taim võib nahka või kõhtu kergelt ärritada, taimelehtede söömine suures koguses võib põhjustada nohu või oksendamist. Kui taimemahl silma satub, võib see muuta ajutiselt pimedaks.
Välislingid
Julestjerne
RPM
RPM või Rpm või rpm on lühend, mis võib tähendada:
Eeriksaare poolsaar
pisi|Külmunud järv Eeriksaare poolsaarel pisi|Vaade Eeriksaare poolsaarel Kuusnõmme lahe suunas Eeriksaare poolsaar (nimetatud ka: Eeriksaar) on poolsaar Saaremaal. Kuni 2014. aastani jäi poolsaar administratiivselt Lümanda valda, pärast seda kuni 2017. aastani Lääne-Saare valda ja alates 2018. aastast Saaremaa valda.
Eeriksaare poolsaar kuulub Vilsandi rahvuspargi koosseisu.
Eeriksaare  külas  on  mitmed  väärtuslikud ehitised ja üks mälestis – hollandi tüüpi tuulik. Küla  asustusstruktuur  koosneb  hajataludest, millest enam kui pooled on hävinud.
Zonnebeke
Zonnebeke on asula Belgias Lääne-Flandria provintsis, Zonnebeke valla keskus.
Nõukogude väeosad Eestis
Siin on ülevaade Eesti NSV / Eesti territooriumil aastatel 1944–1994 paiknenud NSV Liidu relvajõudude (mille hulka kuulusid Nõukogude armee, NSV Liidu merevägi, NSV Liidu Piirivalve ja NSV Liidu Siseministeeriumi siseväed) väeosade ja nende asukohtade kohta.
Nõukogude Eestis oli ligi 800 paigas 1565 sõjaväeobjekti kogupindalaga 87 147 hektarit, mis moodustas ligikaudu 1,9% kogu Eesti territooriumist.
26. juulil 1994 kirjutasid Venemaa president Boriss Jeltsin ja Eesti president Lennart Meri Moskvas alla Vene vägede Eestist väljaviimise lepingule. 30. juulil 1994 allkirjastati Eesti ja Venemaa kokkulepe Paldiskis asunud Vene Paldiski mereväebaasi likvideerimiseks. NSV Liidu õigusjärglase Venemaa Föderatsiooni Relvajõud lahkusid lõplikult Eestist 31. augustil 1994.
Baaside leping
Eesti Vabariigi ja NSV Liidu vahelise vastastikuse abistamise pakti alusel rajati Eestis NSV Liidu sõjaväebaasid, millele lisandusid veel hajusalt paigutatud väeüksused.
Nõukogude okupatsioon Eestis (1940–1941)
17. juunil 1940 okupeerisid NSV Liidu relvajõud Eesti ligikaudu 100 000 punaväelase ja laevastiklasega. Okupatsioonivägede olulisemateks kontsentratsioonialadeks olid Saare- ja Hiiumaa, Pakri poolsaar ja Pakri saared, Haapsalu, Tallinn ja Rapla. Relvajõudude ehituspataljonide poolt algas ka Raadi lennuvälja laiendamine Tartus. Saarte elanikud olid sunnitud vastavalt Riigikaitseliste sundkoormatiste seadusele baaside alla minevatelt aladelt evakueeruma. Sama seaduse alusel evakueeriti Paldiski elanikkond ning võeti sundrendile Paldiski elanike hooned, mis anti üle Nõukogude sõjaväevõimudele.
Punaarmee ja Nõukogude armee maaväed
1945. aasta juunis moodustati Punaarmee Leningradi rinde välijuhatusest Leningradi sõjaväeringkonna juhatus.
Eesti NSV territoorium kuulus aastatel 1945–1956 koos Leningradi, Novgorodi ja Pihkva oblastiga Nõukogude armee Leningradi sõjaväeringkonda. Läti NSV, Leedu NSV ja 1946. aastast Kaliningradi oblast kuulusid Balti sõjaväeringkonda.
Punaarmee üldvägede armeele allus 1944–1945 3–4 laskurkorpust 7–12 laskurdiviisiga, 3–4 suurtüki- ja miinipildujapolku või suurtükibrigaadi, üksikud tankipolgud ja eriväeosi, sõjaaegne isikkoosseis oli keskmiselt 100 000 meest. Laskurkorpuses oli sõja lõpul 3 laskurdiviisi (27 laskurpataljoni), suurtükipolk või -brigaad, inseneri-, side- jm pataljonid ning üksikroodud.
8. Eesti Laskurkorpus
28. juunil 1945 anti 8. Eesti Laskurkorpusele uus nimetus: 41. Kaardiväe Eesti Tallinna Laskurkorpus. 7. diviis nimetati 118. ja 249. diviis 122. kaardiväe laskurdiviisiks. 41. Kaardiväe Eesti Tallinna Laskurkorpus likvideeriti 6. mail 1946, 118. kaardiväe laskurdiviis paiknes Eestis kuni laialisaatmiseni 1956. aasta suvel. Diviisis läbis ajateenistuse suurem osa Eestist Nõukogude armeesse sundaega teenima võetud meestest. Pärast diviisi likvideerimist saadeti eestlased sundaega teenima üle kogu Nõukogude Liidu.
6. mai 1946 NSV Liidu Relvajõudude Kindralstaabi otsusega deformeeriti 41. kaardiväe eesti Tallinna laskurkorpus. Laskurkorpus, kui selline, lõpetas oma eksistentsi. Niinimetatud rahvusväeosad jäid Eesti pinnale kuni 1956. aastani, nendes teenisid aega kutsealused: 1946–1951 22. kaardiväe Eesti üksikus laskurbrigaadis ja 1951–1956 118. kaardiväe Eesti laskurdiviisis.
1944. aasta jaanuaris muudeti Nõukogude Liidu kaitse rahvakomissariaat üleliidulis-liiduvabariiklikeks, see tähendab, ka liiduvabariikides moodustati vastavad rahvakomissariaadid. 1945. aastal määrati okupeeritud Eestis ENSV kaitse rahvakomissariks (1946 muudeti rahvakomissariaadid ministeeriumideks, siis Eesti NSV relvajõudude ministriks ja Eesti NSV sõjakomissariks) Eesti laskurkorpuse juhataja kindralleitnant Lembit Pärn, kes jäi sellele ametikohale kuni NSV Liidu kaitseministeeriumi taastamiseni liidulise NSV Liidu Kaitseministeeriumina 1951. aastal.
8. armee
Detsembrist 1944 juunini 1945 asusid Eestis 8. armee staap (Tallinnas) ning selle 6. laskurkorpus (80., 125. ja 374. laskurdiviis) ja 109. laskurkorpus (109., 131. ja 64. kv laskurdiviis). 1945. aasta juunis lahkus 8. armee juhatus Eestist ning 9. juulil 1945 formeeriti selle baasil Lääne-Siberi Sõjaväeringkonna juhatus Novosibirskis. Eestist lahkus ka osa selle armee väekoondisi ja -üksusi ning osa väeosi anti üle saabunud 10. kaardiväearmee alluvusse.
10. kaardiväearmee
1945. aastal allusid 10. kaardiväearmeele: 26. maini 1946 allus 15. kaardiväe laskurkorpusele ka 29. kaardiväe Jelnja laskurdiviis (s/o 20636), mis paigutati 1945. aasta suvel Kuramaa läänerannikult Rakvere piirkonda. Diviisi ülem oli kuni juunini 1946 polkovnik Venedikt Mihhailovitš Lazarev.
Sõjajärgne vägede vähendamine
Teise maailmasõja lõpule järgnenud demobiliseerimise käigus vähenes Nõukogude armee sõjaväelaste arv Eestis tunduvalt. Enamik väeosi saadeti laiali või viidi mujale juba 1945. aasta jooksul. 1946. aastal likvideeriti 7 laskurdiviisi ning Eesti laskurkorpus, millest jäeti alles vaid 118. kaardiväe Eesti Tallinna Punalipuline laskurdiviis. 1947. aastal saadeti laiali kahe allesjäänud korpuse juhtkonnad ja 1 diviis, 118. Eesti laskurdiviis muudeti üksikuks laskurbrigaadiks, selle suurtükibrigaad polguks ja selle laskurpolgud pataljonideks. 10. kaardiväearmeele oli 1947. aastaks jäänud üksnes 2 diviisi ja 2 üksikbrigaadi, 1948. aastal muudeti 10. kaardiväearmee 4. kaardiväe laskurkorpuseks, mille koosseisu kuulusid:
4. kaardiväe laskurkorpus nimetati 1957. aastal ümber 4. kaardiväe armeekorpuseks, 8. kaardiväe laskurdiviis ja 36. kaardiväe mehhaniseeritud diviisi muudeti motolaskurdiviisideks. 11. kuulipilduja-suurtükiväediviis muudeti 1958. aastal 132. motolaskurdiviisiks. 1960. aasta suvel saadeti laiali 4. kaardiväe armeekorpus ja 132. diviis Saaremaal ja üks diviis Tallinna piirkonnas.
1967. aastal saadeti 8. kaardiväe motolaskurdiviis Kirgiisiasse ja Kasahstani, kuid enne seda moodustati motolaskurdiviisi koosseisust 144. motolaskurdiviisi juhatus. 144. motolaskurdiviisii koosseisu anti 254. A. Matrossovi nimeline polk ja veel mõned väeosad, motolaskurdiviisile anti üle kõik endise 36. diviisi autasud-aunimetused ning ta nimetati 144. kaardiväe Jelnja motolaskurdiviisiks. 1967. aastast jäi Eestisse vaid 144. kaardiväe motolaskurdiviis, millel oli 2–3 polku Tallinnas, 2–3 polku Kloogal ja Keilas 228. tankipolk, lisaks veel diviisi varustuslaod ja harjutusalad Männikul ning Aegviidu lähedal.
13. õhuarmee
Lennuväekorpuse staap Tartus Barclay platsil (Ülikooli tänav18) (hiljem vähendati diviisiks). 281. ründelennuväediviis (s/o 49748), allus 13. õhuarmeele; koosseisus:
Sõjaväelennuväljad Eestis 1945. aastal: Putkaste, Käina vald, Hiiumaa; Rohuküla; Põltsamaa; Sinalepa; Leetse mõis; Nehatu; Kuusiku; Kehtna; Olgina
Punaarmee ja Nõukogude armee õhukaitse
Septembris 1945 formeeriti sõja ajal moodustatud Leningradi õhukaitsearmee ümber õhukaitse erikorpuseks. 1944. aasta sügisel pärast Tallinna vallutamist toodi Leningradi oblastist Eestisse 77. õhukaitsediviis, mille suuremad üksused asusid Tallinnas, Tartus ja Tapal.
Diviisi koosseisu kuulusid:
Veebruaris 1945 toodi Narva piirkonda ja Jõhvi õhuvaatlus-, teadustamis- ja sideroodu vaatluspostid, sinna paigaldati raadiolokatsioonijaamad Redut (mis suutsid avastada lennukeid 200–300 km kauguselt). 77. õhukaitsediviisile allunud väeosi 1945. aastal:
27. juunist 1946 tehti Eesti NSV Ministrite Nõukogu määrusega nr 034 Harju rajoonis 423,2 ha suurune maaeraldus sõjaväebaasi loomiseks. Nimetatud alale asus õhukaitseüksus nr 03115, hiljem tuntuks saanud kui Keila-Joa raketibaas.
NSV Liidu merevägi
, Punalipuline Balti laevastik, NSV Liidu merevägi
NSV Liidu SARKi ja RJM Siseväed
1947. aastal allutati seni NSV Liidu Siseministeeriumile allunud siseväed NSVL RJM-ile, NSV Liidu RJM Sisevägedena. Eestis asunud siseväed allusid läbi RJM Sisevägede valitsuse otse NSV Liidu Riikliku Julgeoleku Ministeeriumi Sisevägede Peavalitsusele, mitte kohalikule Eesti NSV RJM-le.
1949. aasta märtsiküüditamise ajal osales NSV Liidu Siseministeeriumi Konvoivägede 48. konvoivägede diviisi 392. konvoipolk ja 51. raudteeehitiste valve polk, küüditatavate valves ning transpordil NSV Liitu.
NSV Liidu Riigikaitse Rahvakomissariaadi ehitusväeosad
Sõjas purustatu taastamiseks moodustati tööpataljone. Osa neist formeeriti sõjaaegsete lahinguväeosade vanema isikkoosseisu baasil, kes 1945. aastal veel demobiliseerimisele ei kuulunud. 289. üksik tööpataljon asus 1945. aastal teisel poolel Tallinnas ning tegeles sadama taastamisega. Mitu tööpataljoni oli ka põlevkivikaevanduste alal.
Maavägede meditsiiniväeosi ja -asutusi
1945. aastal asus Eestis kümneid evakuatsiooni- ja välihospidale, sealhulgas: 13. evakuatsioonihospidal Tallinnas (nimetati ümber 13. sõjaväehospidaliks ja eksisteeris selle nime all 1994. aastani) (praeguses Eesti Kaitseväe Peastaabi hoones Juhkentali tänav 58 või hoones Tatari tänav 39).
Sõjakomissariaadid
Eestis oli 1945. aastal 1 vabariiklik ning 14 linna- ja maakonnasõjakomissariaati: Sõjakomissariaadid moodustati Venemaal 1944. aasta kevadel ning algselt oli nende seas ka Petseri maakonna sõjakomissariaat.
, Eesti NSV sõjakomissar
Leningradi sõjaväeringkond
1945. aasta 9. juulil pärast rindemoodustiste likvideerimist, Leningradi sõjaväeringkond taastati ning sõjaväeringkonna koosseisu lülitati Leningradi oblast, Pihkva oblast, Novgorodi oblast ja Eesti NSV. Eesti NSV territoorium kuulus Leningradi sõjaväeringkond kuni 1956. aastani, misjärel liideti Balti sõjaväeringkonda.
1980. aastate keskel oli Eestis sõjaväelasi umbes 122 480, kellele lisandusid perekonnaliikmed. Neid oli rohkem kui kümnendik Eesti püsielanikkonnast. Suuremad garnisonid olid Paldiski garnison (ligikaudu 25 000), Tallinna garnison (umbes 20 000) ja Tartu garnison (ligikaudu 9000 sõjaväelast).
NSV Liidu relvajõudude maaväed
Balti sõjaväeringkonna:
NSV Liidu relvajõudude merevägi
, NSV Liidu merevägi Eestis
1955. aastal toimunud rahvusvahelise desarmeerimisprotsessi tulemusena liideti Põhja- ja Lõuna-Balti laevastik jälle ühiseks Punalipuliseks Balti laevastikuks. 1965. aastal anti Punalipulisele Balti Laevastikule aunimetus Kahe Punalipuga Balti laevastik.
NSV Liidu relvajõudude õhuvägi
, NSV Liidu õhuvägi Eestis, NSV Liidu õhuväe 10. hävituslennuväe diviis (1980–1986): 425., 655. ja 656. hävituslennuväepolk. 27. hävituslennuväe diviisi (в/ч 17294, s/o 17294) staap asus Tallinna vanalinnas Uus tänav 19/Vene tänav 28, diviisile allusid kuni 1978. aastani 425., 655. ja 656. lennuväepolgud Haapsalu, Pärnu ja Tapa lennuväljal. Aastatel 1978–1986 allus 14. õhukaitse diviisi hävituslennuväepolgud eksperimentaalprojekti korras Balti sõjaväeringkonna õhujõududele. NSV Liidu õhuvägede 15. õhuarmee (1968–1977), Balti Sõjaväeringkonna õhujõudude 15. õhuarmee (1977–1988). 15. õhuarmee lennupolgud allusid 1977–1988, eksperimentaalprojekti korras Balti sõjaväeringkonna õhujõududele (ВВС ДКБФ).
NSV Liidu relvajõudude strateegilised raketiväed
right|pisi|300px|R-12 Dvina
NSV Liidus võeti 1959. aastal vastu otsus teistest väeliikidest eraldiseisva relvaliigi strateegiliste raketivägede moodustamisest. Eestis asusid strateegilistest rakettidest ainult keskmaa ballistiliste rakettide R-12 Dvina (vene keeles Р-12, NATO klassifikatsioon SS-4 Sandal) ja R-12U (vene keeles Р-12У (унифицированная unifitseeritud)) raketikompleksid. R-12 raketibaasid (Ракетная Операционная База (РОБ) rakettoperatsioonibaas ROB) tegutsesid paarikaupa: Lintsi-Piirsalu, Kadila-Rohu, Uniküla-Rooni ja Nursi-Sänna. Erand oli ainult maa-alune R-12U baas Valgamaal Vilaski baasis. See oli ainus baas, kus raketid paiknesid seal asuvates maa-alustes vertikaalsetes raketišahtides (vene keeles Шахтная пусковая установка, ШПУ).
Raketibaasi koosseisu kuulusid standardselt rakettide ja kütuse ladustamiseks angaar, stardiplatvormid ning tugiüksused (transpordi- ja juhtimisüksused jm).
Lisaks lahinguvägedele paiknesid Eestis ka raketivägede juhtimis- ja selleks vajalike radari- ehk pelengaatorikeskused. Juhtimiskeskused asusid Tallinna lähedal Vana-Pääskülas ning Harjumaal Humala kõrgendikul. Eestis, Lätis, Leedus, Valgevenes ja Venemaa lääneoblastites asunud strateegiliste raketivägede diviisid kuulusid NSV Liidu relvajõudude strateegiliste raketivägede 50. raketiarmee (в/ч 55135, s/o 55135) üldjuhtimisele ning koosseisu. 50. raketiarmee saadeti laiali NSV Liidu ja USA 1987. vahel sõlmitud aastal kesk- ja lähimaarakettide likvideerimise lepingu kohaselt.
Eesti NSV territooriumil paiknes 1960.–1970. aastail neli 23. kaardiväe Orjoli-Berliini raketidiviisi (23. гвардейская ордена Ленина Краснознамённая Орловско-Берлинская ракетная дивизия ) (s/o 2120, в/ч 21201, позывной "Трубач")strateegiliste raketivägede raketipolku. 23. kaardiväe raketidiviisi, juhtkond ja staap asus Läti NSV Valka linnas Ausekļa tn 1.
NSV Liidu Piirivalve
ja NSV Liidu Piirivalve
NSV Liidu sõjaväeluure
NSV Liidu relvajõudude (NSV Liidu Relvajõudude Kindralstaabi Luure Peavalitsuse) eriettevalmistusega spetsialiseeritud luure- ja diversiooniväeosade (ОсНАЗ ja СпН ГРУ) GRU Spetsnazi kuulus NSV Liidu õitsengu tippajal oli NSV Liidu relvajõududes 24 eriotstarbelist ründeüksust, kuhu kuulus ligi 25 000 eriettevalmistusega sõjaväelast, kes oma ettevalmistuse poolest ületasid NSV Liidu õhudessantvägesi (VDV) kvaliteedilt.
Balti Sõjaväeringkonnas asus 1962. aastal moodustatud 4. üksik eriotstarbeline brigaad (4-я Отдельная Бригада спецназа ГРУ ГШ (4 ОБрСпН), 4 ОБрСпН ГРУ ГШ МО (в/ч 77034), s/o 77034), Viljandis ja polügoon Välustes. Kaugluure- ja diversioonisuunitlusega 4. üksik eriotstarbelise brigaadi koosseisus oli 3 luurepataljoni (3. pataljon asus Riias), sidepataljon, mineerimisrood, erirelvarühm, autorood, materiaaltagamisrood (sõjaaegne koosseis kokku u 1700 meest, rahuaegne kaadrikoosseis 200–300), brigaadile allus ka Riias asunud 330. üksik SpetsNaz’i salk. Brigaad saadeti laiali 1. oktoobriks 1992. Raadi sõjaväelennuväljal baseerunud 196. kaardiväe Minski transpordilennuväepolgu üheks lahinguülesandeks oli ka Viljandis asunud GRU 4. üksiku eriotstarbelise brigaadi inim- ja varustusdessandi tagamine, polk kasutas varulennuväljana Võhma lennuvälja.
Leningradi sõjaväeringkonna luurevalitsuse 146. raadiotehnilisele brigaadi 962. üksik eriotstarbeline raadiotehniline keskus asus Miiduranna külas (luurepunktidega Murastes, Viimsi lähedal Lubja külas ja Neemel) ja 737. üksik eriotstarbeline raadiotehniline keskus Narva lähedal Olginas.
NSV Liidu Relvajõudude Kindralstaabi Luure Peavalitsuse 6. Valitsuse (elektrooniline ja raadiotehniline luure) 1. osakonna, Balti sõjaväeringkonna luurevalitsuse 139. eriotstarbelise raadiotehnilise brigaadi Ventspilsi pataljoni 910. üksik eriotstarbeline luurekeskus Kuressaares ja Liepājas/Bukultis asunud 139. üksiku raadiotehnilise brigaadi (139-я ортбр ОСНАЗ (ПрибВО), 139-я Отдельная радио-техническая Бригада Особого назначения ГРУ ГШ ВС СССР, в/ч 11143) tehnilisest luurepunktidest (РТЦ И РПЦ - в/ч 31849, 61259, 25607, 10147, 20053, 86623 (Liepājas), 86625, 71255, 51135) asus Saaremaal, Jõelähtme lähedal Vandjala külas 678. raadiopeilingu keskus (s/o 10147).
6. üksiku õhukaitsearmee luureosakonna 1477. üksiku luurepataljoni allüksused Haapsalu lähedal ja Pärnu ümbruses (Reiu, Võiste, Nurme külades).
NSV Liidu ALMAVÜ
, ALMAVÜ Eesti NSV Keskkomitee ALMAVÜ (vene k. DOSAAF), Armee, Lennuväe ja Mereväe Abistamise Vabatahtliku Ühingu peamine ülesanne oli kutsealuste ettevalmistamine kohustuslikuks sõjaväeteenistuseks Nõukogude Armees, aga ka reservistide sõjalise kvalifikatsiooni säilitamine. NSV Liidu ALMAVÜ rahastamine oli sõjalise riigieelarve varjatud osa. Hiljem lisandus sõjalisele küljele organisatsiooni töös ka vabam tehnikaspordialade arendamine. Kuni organisatsiooni tegevuse lõpuni õpetati osa noori inimesi enne sõjaväe kutseealiseks saamist ja ajateenistusse kutsumist ALMAVÜ kursustel poolkohustuslikus korras välja veoautojuhtideks, radistideks, tuukriteks, lenduriteks, koerajuhtideks jne.
OSOAVIAHIM (Riigikaitse ning lennunduse ja keemia-alase töö abistamise ühing) oli üleliiduline sõjaväestatud massiorganisatsiooni organiseerimisbüroo alustas Eesti NSV-s tegevust 15. november 1940. aastal. Struktuuri kuulusid linnanõukogud vabariikliku alluvusega linnades ja maakonnanõukogud, mille koosseisu kuulusid kohalikud bürood. 1941. aasta suvel organisatsiooni tegevus katkes, see taastati 1945. aastal 1948. aastal jätkas OSOAVIAHIM-i tegevust ALMAVÜ vabariiklik organisatsioon.
Eesti NSV-s jätkas 1944. aastal tegevust 1940. aastal asutatud Kaitse, Lennuväe ja Keemiatööstuse Abistamise Ühingute Liidu Eesti Vabariiklik Kesknõukogu, 1948. aastal jagati see kolmeks iseseisvaks organisatsiooniks. Eestis moodustati Armee Abistamise Vabatahtliku Ühingu Eesti Vabariiklik Komitee, Laevastiku Abistamise Vabatahtliku Ühingu Eesti Vabariiklik Komitee, Lennuväe Abistamise Vabatahtliku Ühingu Eesti Vabariiklik Komitee. pisi|ALMAVÜ AMK logo [[Pirital. NLKP 24. kongressile pühendatud ringrajasõidu võistluse võitjad]] 1951. aastal moodustati ühingute liitmisega Armee, Lennu- ja Mereväe Abistamise Vabatahtlik Ühing ja selle Eesti Vabariiklik Organiseerimiskomitee, 1953. aastal moodustati Üleliidulise Armee, Lennu- ja Mereväe Abistamise Vabatahtliku Ühingu Eesti Vabariiklik Komitee (ALMAVÜ Eesti Vabariiklik Komitee). Organisatsioonil olid kohalikud rajoonikomiteed, auto-, moto-, mere- ja raadioklubid, kuni 1971. aastani tegeldi ka vetelpäästega. 21.-24. detsembril 1971 toimus Moskvas ALMAVÜ VII Üleliiduline Kongress, mille otsusel muudeti osaliselt ALMAVÜ põhikirja, ühtlustati ja tsentraliseeriti organisatsiooni. 1971. aastal nimetati Üleliidulise ALMAVÜ Eesti Vabariiklik Komitee ümber NSV Liidu ALMAVÜ Eesti NSV Keskkomiteeks.
Eestis allus ALMAVÜle rida tehnikaspordiklubisid, näiteks Auto-Moto- ja Raadiospordi Klubi, Eesti Vabariiklik Tehnika- ja Spordiklubi (Lai tänav 1), ALMAVÜ ENSV Keskkomitee Spordiklubi "Sõprus", ALMAVÜ Vabariiklik Teenistuskoerte Kasvatajate Klubi (Rataskaevu tänav 6), Laskespordiklubi Männiku, ALMAVÜ ENSV Keskkomitee Spordiklubi "Võit" tiir Kullassepa tänav 4 jne.
/(Üleliidulise otsealluvusega), Nehatu lennuväljal, Lasnamäe lennuväljal ja Kuusiku lennuväljal, /Tartu Lennuspordiklubi, Ridali lennuväljal Jõhvi (Tammiku) Narva (Olgina) lennuväljal , Leineri tänav 8 ja veespordijaam Masti tänav 7
Võru rajoonis Meegomäel asus ALMAVÜ/Eesti Tehnika- ja Spordiliidu Võru Tehnikakool.
ALMAVÜ tegevust Eesti NSVs juhtis ALMAVÜ Eesti NSV Keskkomitee (Центральный Комитет ДОСААФ Эстонской ССР). ALMAVÜ Eesti NSV Keskkomitee esimehed: Eduard Nooska, kindralmajor Jüri Raudsepp (1961 - 1989), polkovnik Eedu Pallase (endine Eesti NSV Sõjakomissariaadi poliitosakonna ülem). Keskkomitee asus Tallinnas Uus tänav 19/Vene tänav 28 hoonetes. ALMAVÜ ENSV Keskkomitee Tallinna Linnakomitee ning Tallinna Linna Kalinini Rajooni Komitee, Mererajooni Komitee, Oktoobrirajooni Komitee asusid Kinga tänav 3, Tallinna Linna Lenini Rajooni Komitee asus Pärnu maantee 9 ja Harju Rajooni Komitee Toom-Kooli tänav 2.
Eesti NSV ALMAVÜ kokkukutsutud konverentsi otsusega 17. mail 1990 lõpetas Eesti NSV ALMAVÜ Eestis tegevuse. Moodustati Eesti Tehnika- ja Spordiliit, mis vastavalt põhikirjale oli ka ALMAVÜ Eesti NSV Keskkomitee õigusjärglane.
ENSV Tsiviilkaitse Staap
, Eesti NSV Tsiviilkaitse Staabile allusid enam kui 20 rajooni- ja linnastaapi. Tsiviilkaitse jagunes neljaks: vastase rünnaku märkamine ja rahva teavitamine, elanikkonna kaitsmisega seotud ülesanded, objektide ja rahvamajandusharude sõjaaegse töökindluse tagamine ning pääste- ja esmataastetööde korraldamine.
Tsiviilkaitsesüsteemi kuulusid Balti sõjaväeringkonna ülema asetäitjale tsiviilkaitse alal, Eestis allunud: 258. üksik mehhaniseeritud tsiviilkaitsepolk Jõhvis (enne 1970. aastat Raplas), 704. tsiviilkaitse sidesõlm Vardjas, 5565. tsiviilkaitse materiaal-tehnilise varustuse ladu kontoriga Jõhvis ning laokompleksiga Kehra lähedal Palmimäel jmt.
Eesti NSV-s tegutses 1944. aastal loodud Eesti NSV Siseasjade Rahvakomissariaadile alluv Kohaliku Õhukaitse Osakond, mis korraldas tsiviilobjektide kaitset. Tsiviilkaitse tähtsus tõusis 1950. aastatel seoses tõusnud tuumasõja ohuga. 1951. aastal reorganiseeriti tsiviilkaitse Eesti NSV Siseministeeriumi Kohaliku Õhukaitse Valitsuseks. 1956. aasta augustist nimetati Kohaliku Õhukaitse Staabiks ja kuni 1960. aastani tegutses tsiviilkaitse asemel NSV Liidu Siseministeeriumi Kohalik Õhukaitse.
Jaanuaris 1960 allutati KÕ NSV Liidu Kaitseministeeriumile ja vastavalt NSVL MN määrusele 13.07.1961. aastal nimetati KÕ ümber Tsiviilkaitseks. Eesti NSV tasemel juhtis tegevust Eesti NSV Rahvamajanduse Nõukogu Tsiviilkaitse Staap. 10. detsembril 1964 ühendati Tallinna Linna Tsiviilkaitse Staap, ENSV Tsiviilkaitse Staabiga ja nimetati ENSV ja Tallinna Linna Tsiviilkaitse Staabiks. 1971. aasta septembris ENSV Ministrite Nõukogu määrusega nr 440, 8. septembrist 1971 eraldati Tallinna Linna Tsiviilkaitse Staap ning ENSV Ministrite Nõukogu määrusega nr 339, 30. juulist 1973 jällegi ühendati ENSV ja Tallinna Linna Tsiviilkaitse Staabiks. Vastavalt NSV Liidu Relvajõudude Peastaabi direktiivile 14. jaanuarist 1977 nr 314/12/0133 ja NSVL Tsiviilkaitse ülema direktiivile 18. aprillist 1977 nr 235/4/0153 loodi Tallinna Linna Tsiviilkaitse Staap ja ENSV Tsiviilkaitse Staap. ENSV Tsiviilkaitse Staabile allusid komandopunkt, vabariiklikud tsiviilkaitsekursused, mõõteseadmete ja raadioside töökojad, tsiviilkaitse varustuse laod, samuti regionaalsed tsiviilkaitsestaabid linnades. pisi|Sissepääs Eesti NSV Tsiviilkaitse Staabi juhtimispunkti, vaade [[Rannamäe tee poolt, 2011. aasta kevad]] ENSV Tsiviilkaitse Staabi ülema haldusala tsiviilkaitseobjektide põhiosa moodustasid kodanikukaitse otstarbeks rajatud või selleks kohandatud ja sisustatud varjendid. 1986. aasta seisuga oli Eestis tsiviilkaitse jaoks arvele võetud 543 varjendit (enam kui 100 000 inimesele), 7343 lihtradiatsioonivarjet (780 000 inimesele) ning 21 000 keldrit (kokku 1,8 miljonile inimesele). ENSV Tsiviilkaitse süsteemi kuulusid ka kõigi tsiviilametkondade ning suuremate ettevõtete, asutuste ja organisatsioonide tsiviilkaitse staabid, mida juhtisid enamasti eru- või reservohvitserid ning mis allusid asukohajärgseile linnade või rajoonide tsiviilkaitsestaapidele. Vastavate keskasutuste ja käitiste juhte nimetati tsiviilkaitseülemateks, tegelikku tsiviilkaitsetegevust kohtadel juhtisid staabiülemad ,kes olid ühtlasi vastavate tsiviilkaitseülemate asetäitjad. Väiksemates käitistes, kus tsiviilkaitsestaape polnud, olid palgal üksikud ametnikud.
Eesti NSV tsiviilkaitse staabi ülematena tegutsesid: Elmar Paulman (1964–1976), Vello Vare (1976–1988), Harry Hein (1989–1991). ENSV Tsiviilkaitse staabis teenis ka luureülem, staabiülema asetäitja väljaõppe alal ja lõpuks staabiülema I asetäitjana, Raul Luks
Amsterdami Schipholi lennujaam
Amsterdami Schipholi lennujaam (IATA: AMS, ICAO: EHAM) on Hollandi peamine rahvusvaheline lennujaam ja rahvusliku lennuettevõtte KLM baasjaam. Lennujaam asub Amsterdami kesklinnast 9,1 kilomeetrit edela pool Haarlemmermeeri poldris umbes 3 meetrit allpool merepinda.
Nõukogude väeosad Eestis
ENSV Tsiviilkaitse Staap
Tallinnas Rannamäe tee 11, Rannamäe Skoone bastioni all asuvates varjendites asus Eesti NSV Tsiviilkaitse Staabi juhtimispunkt. Eesti NSV juhtorganite linnaväline maa-alune juhtimispunkt asus Kose alevikus (tänapäeval Kose vald, Kose alevik, Hariduse tn 2), Vardjas paiknes tsiviilkaitse Eesti NSV Tsiviilkaitse Staabi linnaväline juhtimispunkt.
Nõukogude armee valduses olnud objektid
NSV Liidu relvajõudude 180. sidepolügoon (Kopli tänav 76a), Miinisadam (Tööstuse tänav 54), Tondi sõjaväelinnak (Tondi 51/57) ja Järve tänava äärsete tankikuurideta, 119. hüdrometeoroloogiajaam (Lume tänav 9), laod (Marati tänav 14), sõjaväehaigla kompleks (Juhkentali tänav 58), Männikul asuv 144. laskurdiviisi laskeväljak, Balti laevastiku juhtimispunkt (Kose tee 9), Eesti NSV Sõjakomissariaadi hoone (Narva maantee 8), Balti laevastiku ekipaaži hoone (Erika tänav 11), hoone (Maneeži tänav 3), hotell «Tšaika» (Pärnu maantee 123),  Madruste Klubi (Kopli tänav 93), tootmisbaas (Marja tänav 4), NSV Liidu õhukaitsevägede 1104. komandopunkt Pääskülas, hoone (Toompuiestee 15), garaažid (Loole 6), sõjaväelinnak (Magasini tänav 31), Aegna saare sõjaväelinnak.
Amsterdami Schipholi lennujaam
Lennujaam avati 16. septembril 1916 sõjaväelennuväljana. Aastal 1919 rajati Schipholi lennujaama lähedale Fokkeri lennukitehas. Esimese maailmasõja lõpus alustati tsiviillende ja lennujaam kaotas oma sõjalise rolli täielikult. 1949. aastal valmis lennujaama uus terminal, misjärel otsustati, et Schipholist saab Hollandi peamine lennujaam. Lennujaama laiendamiseks lammutati väikelinn Rijki.
Schipholi lennujaam on Euroopas suuruselt kolmas ja maailmas 14. transporditud lasti poolest. Samuti on see reisijate arvu poolest Euroopas suuruselt viies ja maailmas 14. lennujaam.
Tallinna ja Amsterdami vahelist liini on teenindanud neli ettevõtet. Estonian Air kõigepealt 1993 – 10. jaanuar 2006 ning seejärel 7. juunist 2009 sügiseni 2015, mil Estonian Air lõpetas lennutegevuse. Päevapealt võttis liini üle Nordica. Aastail 2005–2009 teenindas liini KLM Cityhopper, 2016. aasta algusest airBaltic.
Jooksvate Sündmuste Kroonika
Jooksvate Sündmuste Kroonika (vene keeles Хроника текущих событий) oli aastatel 1968–1983 ilmunud omakirjastuslik perioodiline väljaanne, mida ilmus 63 numbrit.
Kroonika koosnes kuivas ja informeerivas stiilis esitatud kokkuvõtlikest teadetest sündmuste kohta Nõukogude Liidus. Püsirubriigid olid näiteks "Arreteerimised, läbiotsimised, ülekuulamised", "Kohtuvälised repressioonid", "Vanglates ja vangilaagrites", "Samizdati uudised", "Repressioonid Ukrainas", "Leedu sündmused" jne.
Ehkki kroonika koostajad viitasid pidevalt Nõukogude Liidu konstitutsioonile ja oma tegevuse legaalsusele, arreteeriti sellega seoses Natalja Gorbanevskaja, Juri Šikanovitš, Pjotr Jakir, Viktor Krassin, Sergei Kovaljov, Aleksander Lavut, Tatjana Velikanova jpt. Osaliselt koostati ja toimetati Jooksvate Sündmuste Kroonikat mõnda aega ka Eestis.
Jooksvate Sündmuste Kroonika eeskujul hakkas ilmuma teisigi põrandaaluseid ajakirjandusväljaandeid, sisaldades inimõiguste kaitse probleemikat, poliitvangide tutvustusi, ajaloolisi fakte, mida ametlik meedia maha vaikis jne.
Tallinnas levitati venekeelseid väljaandeid, aga ka põrandaaluseid ajakirju Eesti Rahvuslik Hääl (1970–1974) ja Eesti Demokraat (1972–1974). Suunitluse ja ülesehituse poolest oli Jooksvate Sündmuste Kroonikaga kõige sarnasem väljaanne Lisandusi mõtete ja uudiste vabale levikule Eestis (1978–1986, mille toimetajaiks olid esmalt Jüri Adams, seejärel Viktor Niitsoo, Arvo Pesti ja lõpus Mati Kiirend). Tartus ilmus Poolpäevaleht (1978–1979, Hubert Jakobs); Kohtla-Järvel Isekiri (1983–1985, Holger Kaljulaid); siis juba MRP-AEG Infobülletään (1987–1989, Eve Pärnaste, Viktor Niitsoo).
Brutoproduktsioon
Brutoproduktsioon ehk kogutoodang on mõiste ökoloogiast, mille all mõeldakse mingil perioodil fotosünteesil ja kemosünteesil assimileerunud energia kogust või sellele kogusele vastavat biomassi. Brutoproduktsiooni alla arvatakse ka see orgaaniline aine, mida mõõtmise käigus kasutatakse rakuhingamiseks.
Corleone
Corleone (itaalia keeles 'lõvisüda'; sitsiiliakeelne nimi Cunigghiuni) on asula Itaalias Sitsiilias Palermo suurlinnapiirkonnas ja on Corleone valla keskus.
Elanike arv on umbes 12 000.
1020. aastad
1020. aastad
1020. aastad on aastad 1020–1029 pKr.
Sajandid: 10. sajand - 11. sajand - 12. sajand
Kümnendid: 970. aastad 980. aastad 990. aastad 1000. aastad 1010. aastad - 1020. aastad - 1030. aastad 1040. aastad 1050. aastad 1060. aastad 1070. aastad
Aastad: 1020 1021 1022 1023 1024 1025 1026 1027 1028 1029
Tejen
Tejen (vene Теджен Tedžen) on linn Türkmenistanis Ahali vilajetis.
Tejen sai linnaõigused 1925. aastal.
Leukotsüüt
Leukotsüüt ehk valgelible (ka immuunrakk; vere valgelible, ladina leucocytys; lüh WBC) on koondnimetus vere ja sidekoe granulotsüütide, lümfo- ja monotsüütidele ning mitmetele teistele rakkudele.
Leukotsüüdid on paljude selgroogsete lümfisüsteemi (lümfoid(-immuun)süsteemi) rakud, kes liiguvad mitmete kehavedelikega: normaalselt vere ja lümfiga.
Leukotsüütide areng, morfoloogia ja patoloogia võivad erineda nii liigiti, indiviiditi kui ka arenguastmeti.
Leukotsüüdid ujuvad ühtses voos, kuid sarnanevad üksteisega väga vähe. Leukotsüütide ülesanne on leida, jälitada ja hävitada baktereid, viirusi ja kõike, mis tundub organismile ohtlikuna.
Leukotsüütide füsioloogiline tähtsus seisneb rakuliste kaitsefunktsioonide (rakuline immuunsus) tagamises, milleks on peamiselt fagotsütoos ja antikehade moodustamine.
Enamikul leukotsüütidel on ekspresseeritud CD62L ehk L-selektiin, nende funktsioon on leukotsüütide adhesioon ja migratsioon nakkus- või põletikukoldesse.
Leukotsüütidele omistatakse ka tähtis roll kasvajate metastaseerumisel.
Maolistel
Madude leukotsüütide terminoloogia pole seni päris selge, kuid arvatakse, et madude vere valgeliblede populatsioon sarnaneb imetajate omaga: eosinofiilid, monotsüüdid, basofiilid, lümfotsüüdid. Paljudel roomajatel esinevad lisaks ka azurofiilid ja heterofiilid (ekvivalent imetajate neutrofiilidele).
Leukotsüüdid on, ka liigist lähtuvalt, teistsuguse morfoloogiaga.
Terminoloogia
Varem arvati leukotsüütideks ka tüümuse sisesed T-rakud – tümotsüüdid.
Leukotsüüdid on kantud inimese tsütoloogia ja histoloogia standardsõnavarasse Terminologia Histologica.
Liigitus
Leukotsüüdid jaotatakse lihtsustatult kaheks:
Leukotsüütide arv
Leükotsüütide tase veres on küllalt kõikuv ja varieeruv näitaja, mis sõltub geneetilistest teguritest, ööpäevaringlusest, soost, vanusest, tööst, toidust ja paljudest muudest teguritest. Naistel kõigub leukotsüütide arv ka menstruaaltsükli, raseduse ja rinnaga toitmise ajal.
Vere automaatuuring
Leukotsüütide arvu vereproovis määratakse automatiseeritud laboratoorse diagnostika meetodeid kasutades.
Leukotsüütide normväärtused vere automaatuuringu põhjal
Märkus. Lühend väljatrükil on enamasti WBC (inglise White Blood Cells) ehk leukotsüütide absoluutarv ja ühikuks Nx 109 /l.
Hematoloogia
Leukotsüütide alamliikidega seostatakse inimestel mitmesuguseid haiguslikke seisundeid. Nii näiteks seostatakse ainuüksi T-rakkude puudulikkusega inimestel mitmesugused sündroome, mille patogenees ja geneetilise defekti iseloom pole seni veel selgeks saanud.
T-rakud ja ülitundlikkusreaktsioonid
T-rakud osalevad IV tüübi ehk aeglastes ülitundlikkusreaktsioonides, kus sensibilseerunud T-lümfotsüüdid produtseerivad tsütokiine, mis tekitavad põletikulist reaktsiooni, koekahjustust ja nekroosi.
Balti erikord
pisi|[[Eestimaa kubermang]] pisi|[[Liivimaa kubermang]] Balti erikord oli baltisaksa aadli seisuslikel privileegidel põhinev autonoomne omavalitsussüsteem Läänemere-äärsetes provintsides Eestimaal, Liivimaal, Saaremaal ja Kuramaal.
Leukotsüüt
Leukotsütoos
Leukotsüütide arvu suurenemine veres (leukotsütoos ehk rohkevalgeliblesus) võib olla füsioloogiline (tugeva füüsilise pingutuse korral, enne sünnitust, vastsündinutel, erutuse korral, pärast söömist jpm) või patoloogiline. Patoloogiline leukotsütoos esineb põletikuliste haiguste, kudede nekroosi ja kasvajate korral. Leukotsütoos võib esineda pärast mõningate ravimite manustamist. Suhtelise leukotsütoosi korral on muutunud üksikute valgeliblede vahekord. Absoluutse leukotsütoosi korral on suurenenud valgeliblede üldhulk, erinevate leukotsüütide vahekord on jäänud samaks.
Leukopeenia ehk valgeliblede arvu vähenemine veres võib olla põhjustatud vereloomeelundite talitluse häiretest, ägedast infektsioonist või ravimitest.
Kasvaja
Kui leukotsüüdid muutuvad düsfunktsionaalseks või ebanormaalseteks, näiteks verevähi haigetel, kelle luuüdi ei suuda toota enam valgeid vereliblesid, siis isegi kerge külmetuse põhjustaja võib viia surmani.
Balti erikord
Balti erikord kinnistus Vene võimu ajal. Pärast Balti provintside vallutamist Moskva tsaaririigi poolt kinnitas Peeter I 30. septembril 1710 Liivimaa rüütelkonna ja 1. märtsil 1712 Eestimaa rüütelkonna eriõigused ning pärast Põhjasõja lõppu kehtestati Balti erikord. Kuna elukorraldus Balti provintsides erines ülejäänud Venemaa sisekubermangude omast, tuli uuel võimul kohalike aadlike privileegid säilitada. Sellega sooviti vältida baltisaksa opositsiooni tekkimist, mis oli tekkinud Rootsi ajal Rootsi võimude vastu.
Leukotsüüt
Kasvaja
Leukeemia on mõne leukotsüütide alaliigi pahaloomuline paljunemine.
Balti erikord
Pärast Vene keisririigi ülemvõimu kehtestamist 1721. aastal, algas Baltimaade seisusliku omavalitsuse – Balti erikorra – kõrgaeg, mis kestis kuni asehalduskorra kehtestamiseni 1783. aastal. Asehaldusaeg ning sellega kaasnenud seisuslike omavalitsusõiguste järsk piiramine kestis vaid kolmteist aastat, mille järel varasem valitsuskord põhijoontes taastus, kuid isegi pärast seda jäi kõrgemaks poliitiliseks võimuks keisrivõim ning kohaliku baltisaksa aadli mõjuvõim hakkas nõrgenema.
Järgmine Balti erikorra nõrgendamise etapp oli keisririigi poolt linnade omavalitsusseaduse muutmine, mis võimaldas osaleda eestlastel senises sakslaste juhitavate linnade omavalitsustes.
Balti erikord kehtis põhijoontes kuni 19. sajandi lõpu venestamissreformideni. Vaheajaks oli 1783–1796 kehtinud nn asehalduskord, mil Baltimaade õiguslikku korraldust taheti lähendada muu Venemaa korraldusele.
Kubermangude omavalitsus
Aadlike omavalitsust teostasid rüütelkonnad, mida oli 4: Eestimaa, Liivimaa, Kuramaa ja Saaremaa. Tähtsamaid küsimusi arutasid rüütelkonnad maapäevadel. Balti erikorrale olid suureks toeks tsaariõukonnas kõrgeid ametikohti täitvad baltisakslased, eriti Friedrich Georg von Bunge, kes oli 1865. aastal kehtima hakanud Balti provintsiaalseadustiku kolmanda jao (Balti eraseaduse) koostaja.
Linnade omavalitsus
Linnades säilis omavalitsus, kuid väiksematel linnadel olid tunduvalt väiksemad õigused kui suurematel – Tallinnal, Tartul, Narval ja Pärnul. Säilisid tihedad sidemed Lääne-Euroopaga, mis tagas piirkonna kiirema arengu.
Risti
Risti on alevik Lääne maakonnas Lääne-Nigula vallas.
Ajalugu
Ristil asub kaitsealune Risti tarandkalme.
Tööstuse ja kaubanduse algusajaks Risti alevikus loetakse sajandi esimest kümnendit, mil ehitati valmis Keila–Haapsalu raudtee (1903–1905). Asula edasine areng oli väga kiire kuni 1931. aastani, mil valmis Rapla–Virtsu kitsarööpmeline raudtee. Pärast seda Ristit läbiv Tallinna ja Saaremaa vaheline liiklus vähenes. Liiklusvoog taastus järk-järgult pärast seda, kui Rapla–Virtsu raudtee 1968. aastal suleti.
Risti oli aastatel 1992–2013 eksisteerinud Risti valla halduskeskus.
Transport
pisi|[[Soorebane|Soorebase disainmast asub Risti aleviku külje all Rõuma küla territooriumil]] Ristit läbib Ääsmäe–Haapsalu–Rohuküla maantee ning sealt saavad alguse Risti–Virtsu–Kuivastu–Kuressaare maantee ja Risti–Kuijõe tee. Eesti kõrvalmaanteedest asuvad seal veel Risti tee ja Risti jaama tee.
Ristil on Risti bussipeatus.
Alevikku läbib Harku–Lihula–Sindi kõrgepingeliin. Samasse on liinile püstitatud ka disainmast Soorebane, mis on pälvinud tähelepanu kui Eesti esimene kõrgepingeliini disainmast.
2024. aastaks kavandatakse taastada Turba–Risti raudteelõik, mis on osa Tallinna–Haapsalu raudteeliini taastamisprotsessist.
Muu
Ristil asub RMK Läänemaa metskonna keskus.
Endises Risti raudteejaamas asub mälestusmärk “Raudteerööpad mäletavad…” kõigile Lääne-Eestist pärit küüditatutele.
Alevikus kasvav Risti mänd on looduskaitse all.
Filmi Keskpäevane praam algusstseen on filmitud Risti kaupluses ja selle kõrval asuval ristmikul.
Eikeland
Eikeland on asula Norras Agderi maakonnas Gjerstadi vallas Risøri valla piiri lähedal.
Asula pindala on 0,63 km².
Elanike arvu dünaamika:
Asula keskus ümbritseb vana Egelandi metallurgiatehast. 20. sajandil laienes asula maantee E18 vana trassi ümber Fianesse. Nüüd läheb E18 uut trassi mööda, ning Eikelandis aastaid töötanud kohvik Cinderella on üle viidud valla uude ärikeskusesse Brokelandsheias E18 ääres.
Metallurgiatööstus on Eikelandis alles.
2001. aasta ujumise maailmameistrivõistlused
2001. aasta ujumise maailmameistrivõistlused olid 9. maailmameistrivõistlused ujumises, mis toimusid 16.–29. juulini Fukuokas Jaapanis. Võistlused korraldas Rahvusvaheline Ujumisföderatsioon (FINA).
Võisteldi ujumises (meestel ja naistel oli kavas 23 ala), kus olid esimest korda kavas nii naiste kui ka meeste 50 m distantsid selili-, rinnuli- ja liblikujumises ning meeste 800 m vabaujumine ja naiste 1500 m vabaujumine. Avaveeujumises oli nii meestel kui ka naistel kavas 5 km, 10 km (esimest korda kavas) ja 25 km distants, vettehüpetes (5 ala nii meestel kui ka naistel), kujundujumises (naistele 3 ala) ja veepallis (nii mehed kui ka naised). right|150px right|150px right|150px right|150px
50 m vabalt
Finaal: 23. juuli Osavõtjaid: 91 Maailmarekord: 21,64 (2000) Aleksandr Popov, Venemaa <br style="clear:left"/>
100 m vabalt
Finaal: 27. juuli Osavõtjaid: 88 Maailmarekord: 47,84 (2000) Pieter van den Hoogenband, Holland <br style="clear:left"/>
200 m vabalt
Finaal: 25. juuli Osavõtjaid: 55 Maailmarekord: 1.44,69 (2001) Ian Thorpe, Austraalia <br style="clear:left"/>
Dreamfall
"Dreamfall" on seiklusmäng, mis on välja antud Windowsi ja Xboxi platvormidele 17. aprillil 2006. See on järg Funcomi välja antud mängule "The Longest Journey".
2001. aasta ujumise maailmameistrivõistlused
800 m vabalt
Finaal: 24. juuli Osavõtjaid: 25 Maailmarekord: 7.41,59 (2001) Ian Thorpe, Austraalia <br style="clear:left"/>
1500 m vabalt
Finaal: 29. juuli Osavõtjaid: 26 Maailmarekord: 14.41,66 (1994) Kieren Perkins, Austraalia <br style="clear:left"/>
Dreamfall
1. märtsil 2007 teatas Funcom "Dreamfalli" järjest.
2001. aasta ujumise maailmameistrivõistlused
50 m selili
Finaal: 25. juuli Osavõtjaid: 58 Maailmarekord: 24,99 (1999) Lenny Krayzelburg, USA <br style="clear:left"/>
Taisto Bussid
pisi|Taisto buss Taisto Bussid AS on 1993. aastal asutatud Eesti ettevõte. 2001. aastal asuti teenindama Eesti-siseseid kaugliine (toonase nimega Taisto Liinid).
2001. aasta ujumise maailmameistrivõistlused
100 m selili
Finaal: 23. juuli Osavõtjaid: 57 Maailmarekord: 53,60 (1999) Lenny Krayzelburg, USA <br style="clear:left"/>
Taisto Bussid
Taisto märgiks on kollased bussid ja piletid alates 1 eurost. Taisto teenindab 11 bussiliini üle neljakümne väljumisega päevas. Kõige rohkem näeb Taisto liinibusse Tallinnas, Tartus, Pärnus, Rakveres, Viljandis ja Valgas. Ettevõtte ligi 25 liinibussijuhti teenindavad aastas üle 400 000 reisija.
2001. aasta ujumise maailmameistrivõistlused
200 m selili
Finaal: 27. juuli Osavõtjaid: 42 Maailmarekord: 1.55,87 (1999) Lenny Krayzelburg, USA <br style="clear:left"/>
50 m rinnuli
Finaal: 29. juuli Osavõtjaid: 58 Maailmarekord: 26,70 (1998) Mark Warnecke, Saksamaa <br style="clear:left"/>
100 m rinnuli
Finaal: 24. juuli Osavõtjaid: 62 Maailmarekord: 59,97 (2001) Roman Sludnov, Venemaa Poolfinaalis ujus Roman Sludnov uue maailmarekordi ajaga 59,94. <br style="clear:left"/>
200 m rinnuli
Finaal: 26. juuli Osavõtjaid: 40 Maailmarekord: 2.10,16 (1992) Mike Barrowman, USA <br style="clear:left"/>
50 m liblikat
Finaal: 28. juuli Osavõtjaid: 80 Maailmarekord: 23,60 (2000) Geoff Huegill, Austraalia Poolfinaalis ujus Geoff Huegill uue maailmarekordi ajaga 23,44. <br style="clear:left"/>
100 m liblikat
Finaal: 26. juuli Osavõtjaid: 74 Maailmarekord: 51,81 (1999) Michael Klim, Austraalia <br style="clear:left"/>
200 m kompleksi
Finaal: 26. juuli Osavõtjaid: 44 Maailmarekord: 1.58,16 (1994) Jani Sievinen, Soome <br style="clear:left"/>
400 m kompleksi
Finaal: 29. juuli Osavõtjaid: 31 Maailmarekord: 4.11,76 (2000) Tom Dolan, USA <br style="clear:left"/>
Robinho
Robson de Souza (mängijanimega Robinho; sündinud 25. jaanuaril 1984 São Vicente vallas São Paulo osariigis) on Brasiilia jalgpallikoondise endine ründaja.