cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
20. sajand Eestis
Vabadussõda (1918–1920)
Nõukogude vägede poolt okupeeritud Eesti alal asus tegutsema Eesti Töörahva Kommuun, mis paiknes Narvas. Eesti Töörahva Kommuuni Nõukogu juhiks oli Jaan Anvelt. Kommuuni poliitika jätkas enamlaste varasemat poliitikat, millega kaasnes senisest ägedam terror, maha lasti mitmeid eesti rahvuslasi ja avaliku elu tegelasi, sealjuures esimene eesti õigeusu piiskop Platon. Eesti Töörahva Kommuun polnud tegelikult iseseisev poliitiline moodustis, sest sõltus täielikult Punaarmeest ja Moskvast tulevatest käskudest, kuid oli vajalik, loomaks illusiooni Eestis toimuvast kodusõjast. Kui punaväed Eesti territooriumilt taganema sunniti, jätkas kommuun tegevust Ingerimaal. See saadeti laiali 1919. aasta augustis, kui oli selge, et Punaarmee ei suuda Eestit vallutada ja toimusid esimesed katsed sõlmida rahu.
1919. aasta jaanuariks oli Eesti vägede olukord tunduvalt paranenud, maale olid jõudnud välisriikide (peamiselt Soome, Rootsi ja Taani) vabatahtlikud ning Eesti vetes tegutses Suurbritannia laevastik. Sõjaväe ülemjuhataja Johan Laidoner andis 7. jaanuaril käsu vastupealetungiks, mis osutus edukaks. Juba 14. jaanuaril vabastasid Eesti väed Tartu, 18. jaanuaril Narva ja veebruari lõpuks oli Punaarmee Eesti territooriumilt välja paisatud. Eesti vabastamisel oli ilmselt kõige otsustavama tähtsusega ohvriterohke Paju lahing, kus Julius Kuperjanovi juhitud eesti ja Hans Kalmu poolt juhitud soome vabatahtlikud võitsid Punaarmee eliitüksust, läti punaseid kütte.
Märtsiks olid lahingud kandunud Venemaa ja Läti territooriumile, kuid siis püüdis Punaarmee eestlaste kaitset murda ning alustas kahekuulist rünnakuseeriat. Ehkki lõunarindel saavutas see ka teatavat edu, vallutades ajutiselt Petseri, lõppes kogu aktsioon Punaarmeele siiski läbikukkumisega. Mais alustasid eestlased vastupealetungi ja vallutasid kuu lõpus Pihkva. Seejärel olukord idarindel stabiliseerus, suuresti ka seetõttu, et aktiivset kommunistidevastast lahingutegevust alustas Vene valgete Põhjakorpus, hilisem Loodearmee. Aprillis toimus ka Saaremaa mäss, kus kommunistliku propaganda mõjul alustasid valitsusvastast mässu Saaremaal mobiliseeritud. See suruti siiski kiiresti maha.
Sama aasta juunis puhkes aga Landeswehri sõda, sest Saksa kindral Rüdiger von der Goltz oli riigi- ja baltisaksa vägedega kukutanud Läti seadusliku valitsuse ning okupeerinud enamiku Lätist, ainult maa põhjaosa oli eestlaste ja idaosa kommunistide käes. Goltz nõudis, et eestlased lahkuksid Läti territooriumilt ja tema väed alustasid Eesti-vastaseid aktsioone. Laidoner pidas lahkumist Põhja-Lätist võimatuks ning Landeswehri Eesti julgeolekule ohtlikuks. Nii puhkes relvakonflikt, mis kulmineerus Võnnu lahinguga 23. juunil, mille Eesti väed võitsid. Eesti soomusrongid jõudsid seejärel peagi Riiani; Goltzi vägedel tuli sealt taanduda ja Kārlis Ulmanise valitsus sai võimule naasta.
Järgnevalt toimusid lahingud enamasti Venemaa pinnal. Oktoobris toetasid Eesti väed Loodearmee suurpealetungi Petrogradile, mis siiski ebaõnnestus. Samal ajal aitasid Eesti väed likvideerida ka Pavel Bermondt-Avalovi katse Läti valitsust kukutada. Novembris pidid Eesti väed aga Loodearmee kokkuvarisemise tõttu kaitsesse tõmbuma. Detsembris toimusidki ägedad lahingud, eriti Narva all, kuid Eesti kaitse pidas vastu. Juba augustis alanud puhutised rahuläbirääkimised said õige hoo novembri lõpust ning 1920. aasta 3. jaanuaril kell 10.30 otsene sõjategevus lõpetati. Ametlikult lõppes Vabadussõda aga alles kuu aega hiljem, Tartu rahu sõlmimisega 2. veebruaril 1920.
Eesti sisepoliitika (1920–1940)
1920. aastal, mil rahu oli sõlmitud, võis Eestis hakata omariiklust ulatuslikumalt välja ehitama. Samal aastal võeti Asutava Kogu poolt ilma rahvahääletuseta vastu esimene korraline põhiseadus, millega loodi ka ühekojaline Riigikogu ning kehtestus väga parlamentaarne valitsussüsteem, kus valitsusjuhi ja riigipea kohused olid ühendatud ja neid täitis riigivanem. Üldiselt oli selline süsteem küllaltki ebastabiilne, tulenevalt valimisseadusest sai parlamenti korraga suur hulk erakondi ja koalitsiooni oli keerukas moodustada. Valitsused vahetusid kiiresti ja vähesed neist pidasid vastu rohkem kui aasta. Samas olid riigivanemateks siiski küllaltki piiratud hulk inimesi erakondade eliidi seast; neist ajaliselt oli kõige kauem ametis Konstantin Päts; kõige pikem järjestikune ametiaeg (1925–1927, peaaegu 2 aastat) oli enne 1934. aastat aga Jaan Teemantil. Täidesaatva võimu nõrkuse ning kiire valitsuste vahetumise tõttu hakati kehtivat põhiseadust peagi kritiseerima ja juba 1920. aastate lõpus oli tõsiselt päevakorral selle muutmine. Esimese põhiseadusega tagatud demokraatlikke vabadusi kitsendas mõnevõrra kaitseseisukord, mis kehtis 1918–1920, 1924–1926 ja 1933 kogu riigi maa-alal ning pidevalt pealinnas, piiriäärsetel aladel ja laiarööpmelistel raudteedel.
Lisaks põhiseadusele oli teine olulise tähtsusega seadus, mille Asutav Kogu juba Vabadussõja ajal vastu võttis, maaseadus ehk maareform, millega riigistati valdav osa mõisavaldustest. Enamasti jäi endistele omanikele mõisasüda, kuid põllumaad jagati talude vahel laiali. Uued moodustatud talud kas müüdi asuniketaludena enamasti pikaajalise laenutähtajaga või jagati Vabadussõjast osavõtnutele. Ühtlasi kaotati ka seisused, mis tähendas rüütelkondade ning teiste seisuslike korporatsioonide eksistentsi lõppu Eestis. Esimese uuel alusel moodustatud asutatud kutsealase omavalitsusena asutati Advokatuur, hiljem Kaubandus-Tööstuskoda ja Põllutöökoda. 1925. aastal asutati vähemusrahvuste (saksa ja juudi) kultuuromavalitsused.
Majanduslikult oli riigi seis esialgu vilets, kuid abi saadi mitmetelt lääneriikidelt. Lootus majanduslikule koostööle Nõukogude Venemaaga nurjus ning 1923. aastal puhkes majanduskriis, mis andis Nõukogude Venemaa poolt toetatavatele kommunistidele võimaluse teha edukamat propagandatööd. Kommunistid püüdsid koguni 1924. aasta 1. detsembril riigipöörde korraldada, ent see kukkus läbi. Selleks ajaks oli Eesti positsioon ka välispoliitilisel areenil kindlustunud, sest 1922. aastaks olid riiki ametlikult (de iure) tunnustanud olulisemad lääneriigid, sealhulgas Suurbritannia, Prantsusmaa ja Ameerika Ühendriigid, ning Eesti võeti Rahvasteliidu liikmeks. Peagi paranes ka majanduslik olukord, Eesti muutus oluliseks toiduainete eksportijaks Lääne-Euroopasse.
1929. aastal algas aga ülemaailmne majanduskriis, mis tabas peagi ka Eestit. Seetõttu muutus poliitiline elu veelgi ebastabiilsemaks, tekkis paremäärmuslik Eesti Vabadussõjalaste Keskliit, mis kritiseeris häälekalt kogu senist poliitilist süsteemi ning nõudis presidentaalse riigikorra kehtestamist. 1933. aasta augustis kehtestas valitsus järjekordselt kuni sama aasta oktoobrini kehtinud üleriigilise kaitseseisukorra ning sulges vabadussõjalaste liikumise koos teiste poolsõjaväeliste organisatsioonidega. Sellest hoolimata võeti sügisel rahvahääletusel suure häälteenamusega (416 878 versus 156 894 häält) vastu vabadussõjalaste esitatud uus põhiseadus, mida vahetult enne referendumit asusid toetama ka Pätsi juhitud Põllumeestekogud ning mis andis riigipeale väga laiad volitused. Vabadussõjalaste uus organisatsioon Eesti Vabadussõjalaste Liit sai 1934. aasta jaanuaris toimunud kohalike omavalitsuste valimistel 14,88% volikogude kohtadest, linnades toetas neid aga umbes 60% hääletanutest. Seejärel algas äärmiselt äge valimiskampaania Riigikogu ja laiade volitustega riigivanema valimisteks, mille peamisteks soosikuteks tõusid vabadussõjalaste kandidaat Andres Larka, Asunike Koondise kandidaat Johan Laidoner ning Põllumeestekogude kandidaat Konstantin Päts. Riigivanema kandidatuuri jaoks koguti ka toetushääli ning neid oli 1934. aasta märtsiks enim kogunud Larka.
Kuid 12. märtsil 1934, veidi enne toimuma pidanud riigivanema valimisi, kehtestas riigivanem Päts taas üleriigilise kaitseseisukorra, mida ta põhjendas vabadussõjalaste diktatuuri ohuga. Esialgu suleti Vabadussõjalaste Liit, kuid hiljem peatati kõigi poliitiliste organisatsioonide tegevus. Alates 1934. aasta sügisest ei kutsutud enam kokku ka 1932. aastal valitud V Riigikogu, mis viidi nn vaikivasse olekusse. Algselt 6 kuud kehtima pidanud, kuid seejärel kuni 1940. aastani kehtinud kaitseseisukorrale tuginedes kitsendati ka mitmeid kodanikuvabadusi, näiteks kehtestati valitsuse kontroll trükisõna ja olulisemate organisatsioonide (kiriku, noorsooühingute ja ametiühingute) üle. Uusi valimisi ei korraldatud, ametisse jäi 1933. aastast riigivanemaks olnud Konstantin Päts ning tema juhitav üleminekuvalitsus. Valitsuse vastased hakkasid tekkinud autoritaarset riigikorda nimetama Vaikivaks ajastuks.
Järgnevate aastate jooksul kujundas valitsus välja kutsealaste ja kohalike omavalitsuste struktuuri ja 1937. aastal võttis Rahvuskogu rahvahääletuse alusel vastu uue põhiseaduse, mille alusel nimetati Riigivanem Vabariigi Presidendiks ja muudeti Riigikogu kahekojaliseks (Riigivolikogu ja Riiginõukogu), uues põhiseaduses rõhutati ka kutsealaste omavalitsuste tähtsust riigielu korraldamisel. Esimeseks presidendiks valiti Konstantin Päts, kes kuulutas esimese seadusena välja amnestia poliitilistele vangidele. Ent jätkuvalt jäi kehtima kaitseseisukord ja sellega rakendatavad piirangud ning poliitilisi erakondi moodustada ei lubatud; seetõttu autoritaarne riigikord tegelikult jätkus.
Välispoliitika (1918–1939)
Eesti välispoliitika esimeseks eesmärgiks oli saavutada riigi tunnustamine teiste Euroopa riikide poolt. 1918. aasta suvel tunnustasidki Eesti iseseisvust de facto Suurbritannia, Prantsusmaa ja Itaalia, et oma vastase Saksamaa positsioone nõrgendada. Kuid kuni 1920. aastani ei andnud Eestile ametlikku tunnustust (de iure) ükski riik. Alles Tartu rahuga pidi Nõukogude Venemaa Eesti iseseisvust ametlikult tunnustama, kuid lääneriigid ei kiirustanud seda tegema, sest seal loodeti endiselt, et õnnestub Vene valgete abiga taastada ühtne Venemaa selle vanades piirides. Alles 1922. aastast hakkasid need seisukohad muutuma ja nii tunnustasid Eestit ühe aasta sees nii Suurbritannia, Prantsusmaa, Itaalia kui ka Ameerika Ühendriigid. Eesti võeti ka Rahvasteliidu liikmeks.
Seejärel püüti Ida-Euroopas luua Balti liitu, mis oleks pidanud tagama uutele riikidele julgeoleku suurriikide Saksamaa ja Venemaa vahel. Suurest Balti koostööst ei saanud siiski asja, sest ilmnesid mitmed riikidevahelised vastuolud, millest teravaim oli Poola-Leedu tüli Vilniuse pärast. Seetõttu loodi 1923. aastal vaid Eesti ja Läti sõjaline liit. Soome ei soovinud Eestiga küll otsesesse liitu astuda, kuid omavaheline läbikäimine oli siiski 1920. aastatel väga tihe. Head suhted olid Eestil ka Rootsiga, kuningas Gustav V külastas 1929. aastal ka Eestit.
Mure julgeoleku pärast muutus olulisemaks taas alates 1933. aastast, kui Saksamaal tõusis võimule Adolf Hitler ja Nõukogude Liit hakkas samuti üha agressiivsemat välispoliitikat ajama. 1934. aastal moodustasid Eesti, Läti ja Leedu Balti Liidu (ka Balti Antant), kuid see ei olnud sõjaline ning ka poliitilise ühendusena jäi see suhteliselt lõdvaks ja mõjutuks. 1937. valiti Eesti-sõbraliku Pehr Evind Svinhufvudi asemele Soome presidendiks Kyösti Kallio ja ka Rootsiga jahenesid suhted märgatavalt. Samal ajal kasvasid Ida-Euroopas pidevalt Saksamaa ja Nõukogude Liidu ambitsioonid ja Eesti jäi 1930. aastate lõpuks välispoliitilisse isolatsiooni. Sarnaselt teiste Balti riikidega otsustas Eesti loota neutraliteedipoliitikale.
Kultuur
1918. aasta sügisel võeti vastu Ajutise Valitsuse määrus, mille kohaselt tunnistati õppekeeleks õpilaste emakeel ning 1. oktoobrist 1919 kehtestati üldine 4-aastane koolikohustus 9–14-aastastele lastele. 1930. aastast kehtestati 6-klassiline koolikohustus. 1937. aasta koolireformiga seadustati kaks paralleelset teed algkoolist gümnaasiumini. Esimesel juhul läbis õpilane 6-klassilise algkooli, millele järgnes 3-klassiline reaalkool ja 3-klassiline gümnaasium. Teisel juhul läbis õpilane esmalt 4-klassilise algkooli, siis 5-klassilise progümnaasiumi ja 3-klassilise gümnaasiumi.
Esimeseks oluliseks sündmuseks oli eestikeelse Tartu Ülikooli (rahvusülikooli) avamine 1. detsembril 1919. Suures osas tänu Soome ja Rootsi professoritele ehitati üles tugev rahvusülikool, mis umbes kümme aastat pärast selle avamist muutus ka reaalselt eestikeelset kõrgharidust andvaks. 1938. aastal asutati Eesti Teaduste Akadeemia.
1928. aastal etendus esimeseks arvestatavaks eesti ooperiks loetav Evald Aava "Vikerlased".
Eestlased olid tulemuslikud ka spordis. Väga edukad olid 1936. aasta suveolümpiamängud Berliinis.
Majandus
pisi|Eesti eksportvõi kast
Vabadussõja järel oli Eesti majandus küllaltki halvas seisus, sest endisaegsed tööstusettevõtted olid laostunud või ei sobinud väikeriigi majandusstruktuuri, samuti oli Vabadussõja jooksul tekkinud küllaltki suur välisvõlg. Soome, Suurbritannia ja teiste riikide käest saadi siiski välisabi ning 1920. aastate keskpaigaks oli majandus peamiselt Otto Strandmani juhtimisel edukalt ümber korraldatud. 1928. aastal võeti seniste markade asemel kasutusele stabiilsem rahaühik Eesti kroon.
1929. aastal alanud ülemaailmne majanduskriis jõudis Eestisse 1930. aastal. Peagi põimus majanduslangus poliitilise kriisiga, mis lõppes erivolitustega ulatuslike võimupiiridega erakondadeülese rahvusliku usaldusvalitsuse moodustamise ja Konstantin Pätsi autoritaarse riigikorra kehtestamisega 1934. aastal. 1930. aastate teine pool oli Eesti majandusele taas edukas, peamisteks väljaveokaupadeks olid põllumajandussaadused; kaubanduspartneriteks aga Soome, Prantsusmaa, Saksamaa ja Suurbritannia. Majanduskriisis kehtestas valitsus range kokkuhoiu- ja koondamispoliitika. Eelarve tasakaalustamiseks kehtestati uusi makse, kärbiti koosseise ja vähendati riigiametnike palku. Tööpuuduse vastu võideldi hädaabitöödega. , Suur depressioon Eestis
Baaside leping, juunipööre ja anneksioon
23. augustil 1939 sõlmisid Saksamaa ja Nõukogude Liit vastastikuse mittekallaletungi lepingu ehk Molotovi-Ribbentropi pakti, mille salajases lisaprotokollis jagati rahvusvahelist õigust eirates omavahel ära Ida-Euroopa, Eesti läks NSV Liidu mõjusfääri. Peagi puhkenud Teises maailmasõjas esineski NSV Liit Saksamaa liitlasena ning tungis Poolale ida poolt kallale. Koos teiste Balti riikidega kuulutas Eesti end sõjas neutraalseks. Nõukogude Liit leidis siiski ettekäände Eesti survestamiseks, sest 18. septembril põgenes Tallinna sadamast seal interneeritud Poola allveelaev Orzeł. Väites, et Eesti ei suuda oma neutraalsust tagada, nõudis Nõukogude Liit 24. septembril sõjaliste baaside lubamist Eesti territooriumile. Et tugevaid liitlasi polnud kusagilt leida, oli Eesti sunnitud nõudmised vastu võtma ja 28. septembril sõlmitigi Moskvas Eesti Vabariigi ja NSV Liidu vaheline vastastikuse abistamise pakt ehk baaside leping. Sellega toodi Eestisse 25 000 Nõukogude Liidu sõjaväelast ja nende käsutusse anti mitmeid territooriume, peamiselt Eesti rannikualadel. Eesti siseellu väed esialgu siiski ei sekkunud ja Eesti säilitas vormiliselt oma iseseisvuse.
Suuri vastuolusid Eestis tekitas Soome Talvesõda, sest ehkki Eesti oli neutraalne, ründasid tema territooriumil paiknevatest baasidest Soomet Nõukogude väed. Eesti valitsus püüdis selle vastu protestida, kuid edutult. 1940. aasta kevadel asus NSV Liit Eestiga suhteid pingestama, süüdistades Eestit baaside lepingu rikkumises. 16. juunil esitas Nõukogude Liit Eestile ultimaatumi, nõudes kümnete tuhandete Nõukogude sõjaväelaste täiendavat sisselaskmist Eestisse ning valitsuse vahetust. Järgmisel päeval võttis Eesti nõudmised vastu ja nõnda toimus sisuliselt riigi okupeerimine. Seejärel saabus 19. juunil Eestisse Stalini emissar Andrei Ždanov, kes asus võimu ülevõtmist ja Eesti sovetiseerimist juhtima.
21. juunil seati Eestis NSV Liidu nõudmisel ja ettekirjutusel ametisse Johannes Varese nn "rahvavalitsus" ning lavastati "rahvademokraatlik riigipööre", millega Eesti muutus poliitiliselt NSV Liidust sõltuvaks. 14.-15. juulil toimusid nõukogulikult korraldatud 1940. aasta Riigivolikogu valimised, kus opositsioonikandidaatidel osaleda ei lastud ning NSV Liidu meelsetele fabritseeriti 92,9%-ne rahva toetus. Seejärel kuulutas Riigivolikogu Eesti nõukogude vabariigiks ja "palus" selle Nõukogude Liitu vastu võtta. Anneksioon toimus 6. augustil, mil NSV Liidu Ülemnõukogu "palve" rahuldas.
Nõukogude okupatsioon (1940–1941)
Nõukogude okupatsioon Eestis, mida on nimetatud ka esimeseks Nõukogude aastaks, kestis Eestis kuni 1941. aasta suveni, mil Saksamaa Eesti alad vallutas. Aastatel 1940–1941 toimus Eesti kiire sovetiseerimine, kaotati Eesti riigivõimu sümbolid, raha, ning rahvuslikud seltsid ja organisatsioonid likvideeriti. Samuti vangistati ja represseeriti avaliku elu tegelasi, eriti poliitikuid, kellest vaid üksikutel õnnestus end varjata või välismaale põgeneda. 1941. aasta 14. juunil, vahetult enne Saksa-Nõukogude sõja algust, toimus Juuniküüditamine, millega saadeti Nõukogude Liitu üle kümne tuhande eestlase.
Nõukogude okupatsiooni ajal algas aktiivne vastupanuliikumine ehk metsavendlus, mis sai eriti suure hoo sisse Suvesõjas.
Suvesõda
22. juunil 1941 astus Saksamaa sõtta Nõukogude Liiduga ja juba juuli alguseks jõudsid Saksa väed Eesti territooriumile. Esialgu liikusid sakslased väga kiiresti edasi, neid abistasid ka eestlaste Nõukogudevastased üksused. Juuliks oli pool Eestit Saksa vägede kontrolli all. Seejärel Punaarmee vastupanu siiski tugevnes, Tallinn vallutati sakslaste poolt augusti lõpus. Oktoobri lõpuks oli Eesti mandriala sakslaste valduses, detsembriks langesid nende kätte ka kõik Lääne-Eesti saared.
Saksa okupatsioon (1941–1944)
Ehkki eestlased olid lootnud, et Saksamaa lubab Eesti Vabariigi taastada, tuli neil peagi pettuda. Eesti alal läks kõrgem võim Saksamaa sõjaväelise valitsuse kätte, sellele allus täielikult ka väheste volitustega tsiviilvalitsus – Eesti Omavalitsus. Saksa okupatsioonile tekkis samuti opositsioon, ent see ei tegutsenud sakslaste vastu siiski sõjaliselt, sest veelgi enam kardeti Nõukogude võimu tagasi tulemist.
Nii nagu Nõukogude okupatsiooni ajal, pandi ka Saksa okupatsiooni ajal Eestis toime inimsusvastaseid kuritegusid ja sõjakuritegusid: tegutsesid koonduslaagrid, tapeti juute, mustlasi ja kommuniste. Saksa võimud represseerisid ka Eesti rahvuslasi, kuid viimased pääsesid enamasti vaid vangistamisega.
1944. aasta lahingud Eestis ja Otto Tiefi valitsus
pisi|Otto Tiefi valitsuse poolt välja antud Riigi Teataja esikülg
1944. aasta veebruaris jõudsid Nõukogude väed uuesti Eesti piiridele. Peamised lahingud algasid Narva ümbruses, kust Punaarmee lootis kiiresti läbi tungida ja Tallinna jõuda. Sakslastele oli eluliselt tähtis rinnet hoida, et Soome Saksamaa poolel sõda jätkaks. Ka Eesti rahvuslased otsustasid toetada Punaarmee eemalehoidmist Eestist, lootes sõja lõppedes Eesti Vabariigi taastada. Seetõttu õnnestus Eestis ka sakslaste korraldatud üldmobilisatsioon ning tuhanded eestlased saadeti sõdima Narva alla. Seal algas peagi Narva lahing, mis hiljem jätkus Sinimägede lahinguna, kus eesti ja saksa väeosad suutsid punaarmeelasi pool aastat kinni hoida.
Augustis alustas Punaarmee pealetungi lõuna poolt ja murdis seal, suuresti tänu eestlastest koosnevale 8. Eesti Laskurkorpusele, Saksa rindest läbi. Ka eesti väeüksused ei suutnud läbimurret peatada ning peagi vallutas Punaarmee Tartu. Oli selge, et sakslased ei suuda enam rinnet hoida ning nad alustasid oma vägede Eestist väljatõmbamist. Sel ajal otsustasidki Eesti rahvuslased teha katse riikliku iseseisvuse taastamiseks: 18. septembril nimetas viimane seaduslik Eesti peaminister ja presidendi kohuseid täitev Jüri Uluots Tallinnas ametisse Otto Tiefi valitsuse. Pika Hermanni torni tõmmati sinimustvalge lipp ning valitsus püüdis korraldada pealinna kaitset. Sellest siiski eriti midagi välja ei tulnud, taganevad sakslased eestlastele relvi ei andnud ning Punaarmee ülekaal oli liiga suur. 22. septembril vallutasid Nõukogude väed Tallinna, Otto Tiefi valitsuse liikmed põgenesid, kuid enamik neist tabati, mõned jõudsid ka Rootsi. Oktoobri alguseks oli Punaarmee käes kogu Eesti mandriala, saartel lahingud veel jätkusid. Viimased Saksa väeosad taandusid Sõrve säärelt alles 24. novembril. Nii oli kogu Eesti ala taas sattunud Nõukogude okupatsiooni alla. Eestlaste jaoks polnud ka Teine maailmasõda veel läbi, sest eestlasi võitles nii Saksamaa kui ka Nõukogude Liidu poolel sõja lõpuni Euroopas.
1944. aasta sügisel, Nõukogude vägede tuleku eel, põgenesid kümned tuhanded eestlased Suure põgenemise lainega Läände, peamiselt Rootsi ja Saksamaale. Põgenike seas oli palju haritlasi, poliitikuid ja avaliku elu tegelasi, kes panid hiljem aluse Välis-Eesti liikumistele, mis taotlesid Eesti Vabariigi taastamist. Tegutses ka Vabariigi Valitsus eksiilis, mis aga ametlikku tunnustust üheltki riigilt ei saanud.
Nõukogude võim pärast Teist maailmasõda (1944–1953)
Nõukogude võimuorganid hakkasid ennast kehtestama juba enne Saksa okupatsiooni lõppu, augustis 1944 oli Eesti NSV ajutine pealinn Võru. Kohe pärast Tallinna vallutamist asus valitsus sinna ümber. Sõjajärgsetel aastatel oli väga suur tegevusvabadus julgeolekuorganitel, mida Eestis juhtis siseminister Boris Kumm. EK(b)P KK 1. sekretäriks sai 1944. aastal Nikolai Karotamm, Eesti NSV Rahvakomissaride Nõukogu esimeheks Arnold Veimer. Kommunistlik valitsus teostas inimsusvastaseid kuritegusid toime pannes äärmiselt brutaalset repressiivpoliitikat, arreteeriti ja põlu alla pandi kümneid tuhandeid inimesi. Selline poliitika tipnes kahe sündmuse, märtsiküüditamisega 1949. aastal ning EK(b)P VIII pleenumiga 1950. aastal, kui valitsus täielikult staliniseeriti ning mitmed haritlased ja avaliku elu tegelased pandi põlu alla ja keelati nende tööde avaldamine. Eestimaa Kommunistliku (bolševike) Partei uueks juhiks sai Venemaa eestlane Ivan Käbin (hiljem Johannes Käbin), kes jäi sellele kohale 28 aastaks.
Äärmine rahuolematus valitsuse repressiivpoliitikaga väljendus metsavendade väga aktiivse tegutsemisega ajavahemikus 1944–1953. Ka linnades tekkisid mitmed vastupanuorganisatsioonid, sealhulgas koolinoorte omad.
28. jaanuaril 1949 võttis NSV Liidu Ministrite Nõukogu vastu määruse «Abinõudest põllumajanduses Eesti, Läti ja Leedu NSV-s» ning järgmisel päeval, 29. jaanuaril 1949 otsuse kulakute, bandiitide ja natsionalistide väljasaatmise kohta. 25. märtsil 1949 Balti riikides alanud küüditamise ohvriks langes üle 20 000 Eesti elaniku. Aastatel 1950–1951 korraldati küüditamisi Eestisse jäänud sakslastele ja Jehoova tunnistajatele, keda loeti eriti rahvavaenulikuks elemendiks.
Kõige räigemad Nõukogude repressioonid lõppesid Jossif Stalini surma järel 1953. aastal, kuid ühiskond jäi jätkuvalt tugeva ideoloogilise surve alla.
Sulaajastu
Nõukogude võimu poolne surve hakkas märgatavalt leevenduma pärast 1956. aastat, mil Nikita Hruštšov Stalini kuriteod NLKP XX kongressil hukka mõistis, ehkki see avalikkuse eest veel ametlikult 33 aastaks saladusse jäi. Eestis on lõdvema ideoloogilise survega 1960. aastaid nimetatud ka "sula-ajastuks". Peamiselt avaldus ideoloogilise surve nõrgenemine kultuurielus.
Stagnatsioon
1980. aastal toimus Tallinnas ka Moskva suveolümpiamängude purjeregatt. Seetõttu korrastati Tallinna vanalinna ja rajati mitmeid ehitisi, sealhulgas linna kõrgeim hotell Olümpia.
Nõukogude võimu perioodil muutus oluliselt ka Eesti elanikkonna rahvuslik koosseis. Eriti 1960. aastatest 1980. aastateni toimunud võõrtööjõu sissetoomisega langes eestlaste osakaal Eesti elanikkonnas 1989. aastaks 61,5%-ni.
Perestroika ja laulev revolutsioon
1985. aastal Nõukogude Liidu juhiks saanud Mihhail Gorbatšov alustas 1987. aastal kriisis oleva riigi päästmiseks perestroika ja glasnosti kampaaniat, millega lubati inimestel teatud määral kritiseerida ka kehtivat režiimi. Eestis kritiseeriti esialgu valitsuse konkreetset poliitikat, eriti kava rajada Kirde-Eestisse fosforiidikaevandusi (fosforiidisõda), samuti esitati omapoolseid ettepanekuid, näiteks IME projekt. Peagi liitusid põhiliselt majanduslike nõudmistega aga ka rahvuspoliitilised, juba 1988. aasta alguses toodi välja Eesti rahvuslipud ja loodi Eesti Muinsuskaitse Selts, mis hakkas lisaks kultuurväärtuste kaitsmisele tegelema ka rahvuspoliitikaga. Toimus loomeliitude ühispleenum, millel eesti kultuuritegelased avaldasid sügavat nördimust Eestis valitseva olukorra üle. Loodi Eesti Rahvusliku Sõltumatuse Partei (ERSP), mis võttis otseselt suuna Eesti iseseisvuse taastamisele. Sama aasta suvel toimusid ka öölaulupeod, kus sajad tuhanded inimesed laulsid rahvuslikke laule ja nõudsid senise parteijuhi Karl Vaino tagasiastumist. See saigi teoks, uueks EKP juhiks sai reformimeelne Vaino Väljas, Ministrite Nõukogu esimeheks aga Indrek Toome. Uus juhtkond püüdis leida keskteed impeeriumi- ja iseseisvusmeelse poliitika vahel ja võttis suuna Eesti NSV muutmisele suure autonoomiaga liiduriigiks. Seda poliitikat toetas ka samal aastal loodud Eestimaa Rahvarinne.
Suveräänsusdeklaratsioon, Kodanike Komiteed ja Balti kett
Eesti NSV suveräänsusdeklaratsioon, Kodanike Komiteede liikumine ja Balti kett
Oluliseks sammuks Eesti autonoomsuse suunas oli deklaratsioon Eesti NSV suveräänsusest, mis võeti vastu 16. novembril 1988. Moskva seda ei tunnustanud. 1989. aastal hakkasid radikaalsemad rahvuslased moodustama Eesti Kodanike Komiteesid, mis pidid taastama Eesti Vabariigi õigusliku järjepidevuse alusel. Eesti NSV juhtkond sellega aga veel ei nõustunud, vaid taotles NSV Liidu muutmist võrdsete riikide liiduks liidulepingu alusel. Mõlemad suunad olid vastuvõetamatud aga nii Gorbatšovile kui ka tagurlikele kommunistidele, viimased organiseerisid Eestis Interliikumise (ka Interrinne), mis asus ägedalt NSV Liidu terviklikkust kaitsma ja püüdis eestlaste rahvuslikke püüdlusi lämmatada. 23. augustil 1989, Molotovi-Ribbentropi pakti (MRP) 50. aastapäeval, toimus Tallinnast Vilniuseni ulatuv Balti kett, kus eestlased, lätlased ja leedulased protesteerisid MRP tagajärgede vastu. Alates sellest hakkas ka Eesti NSV juhtkond liikuma pigem Eesti täieliku iseseisvuse toetamise suunas.
Suund iseseisvumisele
pisi 1990. aastal toimusid Eestis esimesed enam-vähem vabad valimised pärast Teist maailmasõda, kus valiti Eesti NSV Ülemnõukogu XII koosseis, milles selge enamuse said reformikommunistid ja neid toetav Rahvarinne, sest rahvusradikaalsed ERSP ja selle toetajad keeldusid jätkuva okupatsiooni tingimustes valimistel osalemast. Peaministriks sai Edgar Savisaar, Eesti NSV nimetati samal aastal ümber Eesti Vabariigiks, ehkki NSV Liidust väljaastumisele otseselt veel ei asutud. Valitsus kuulutas välja üleminekuperioodi, mis plaaniti tõenäoliselt lõpetada Eesti iseseisvuse täieliku taastamisega. Rahvusradikaalid valisid samal aastal Eesti Kongressi, mis pidi samuti hakkama ette valmistama Eesti iseseisvuse taastamist. Ülemnõukogu ja Eesti Kongressi vahel puhkesid vaidlused, kas taastada sõjaeelne või luua "uus" iseseisvus.
3. märtsil 1991 korraldati Eesti iseseisvuse küsimuses referendum, mis näitas Eesti elanike selget toetust iseseisvuse ideele. Interrinne ja teised impeeriumimeelsed jõud püüdsid veel iga hinna eest vana korda säilitada, ehkki ka Gorbatšov oli sunnitud järele andma ja nõustus juba liidulepingu ideega. Balti riikidele, Gruusiale ja mitmele teisele liiduvabariigile tuli viimase järeleandmine aga juba liiga hilja ning nad lükkasid selle tagasi, nõudes Gorbatšovilt nõustumist nende lahkumisele NSV Liidust.
Eesti Vabariigi iseseisvuse taastamine
Gorbatšov lootis siiski liidulepingu sõlmimise saavutada, kuid enne seda toimus 19. augustil augustiputš. Gorbatšov suleti koduaresti ning vanameelsed putšistid püüdsid võimu üle võtta. Ka Eestisse saadeti väeosad, et need isemeelse valitsuse kukutaks. Eesti Ülemnõukogu ja rahvusmeelsed suutsid ähvardavas olukorras lõpuks kokku leppida ning esimene kuulutas 20. augustil Eesti iseseisvuse taastatuks. 21. augustil kukkus ka putš läbi ning Eesti koos Läti ja Leeduga sai võimaluse ka oma iseseisvus reaalselt taastada. Pärast iseseisvuse taastamise otsuse vastuvõtmist sai Eesti kiiresti tunnustuse mitmetelt lääneriikidelt, kellest esimene oli Island, ja ka Boriss Jeltsini juhitud Venemaalt. Nõukogude Liit tunnustas Balti riikide iseseisvust 6. septembril, varsti pärast seda võeti Eesti, Läti ja Leedu ka ÜRO-sse.
Eesti Vabariik alates 1991. aastast
pisi|Eesti haldusjaotus
1990. aastal Eesti NSV ministrite nõukogu esimeheks valitud Edgar Savisaare valitsus jätkas ametis ka Eesti Vabariigi taastamise järel 20. augustil 1991, toimides kuni tagasiastumiseni 29. jaanuaril 1992 de facto Eesti Vabariigi valitsusena. Üleminekuaastatel algatati arvukalt reforme, millest mitmeid jätkasid järgmised valitsused. Tollal loodud erakondadest üks pikaealisemaid on 1991. aastal Savisaare algatusel asutatud ja 2017. aastani valdavalt tema juhitud Eesti Keskerakond.
1992. aasta suvel hakkas kehtima rahvahääletusel heaks kiidetud uus põhiseadus ning võeti kasutusele oma rahaühik, Eesti kroon. Sügisel valiti esimene Teise maailmasõja järgne Riigikogu ning president. Presidendiks valiti senine välisminister Lennart Meri, peaministri kohuseid hakkas täitma valimised võitnud valimisliidu Isamaa juht Mart Laar. Eestis asuti läbi viima kiireid ja radikaalseid reforme, mis viisid kiirele turumajanduslikule arengule, kuid tekitasid ka mitmeid probleeme, mille tõttu kannatasid vaesemad ning maaelanikkond. 1993. aastal toimusid ka esimesed vabad kohalike omavalitsuste valimised pärast Teist maailmasõda.
1994. aasta 31. augustil viis Venemaa vastavalt Lennart Meri ja Boriss Jeltsini kokkuleppele ("juulilepped") oma väed Eestist välja, sellega sai läbi 55 aastat kestnud pidev võõrvägede asumine Eesti pinnal. Sama aasta 28. septembril hukkus aga Läänemerel parvlaev Estonia, mis oli suureks hoobiks Eesti mainele. Varsti pärast seda kukkus Mart Laari esimene valitsus ning ametisse sai Andres Tarandi valitsus, mida on nimetatud ka "jõulurahuvalitsuseks".
1995. aastal toimusid VIII Riigikogu valimised, kus edu saatis seni valitsenud parempoolsetele vastanduvat tsentristlikku Koonderakonda ning tolle liitlasi, peaministriks sai Tiit Vähi. Sama aasta oktoobris puhkes aga lindiskandaal, mis sundis siseminister Savisaare tagasi astuma ja valitsuse mainet tugevalt õõnestas. 1997–1999 valitseski Mart Siimanni vähemusvalitsus. Siimanni ajal realiseerus üks Eesti olulisemaid eesmärke, saadi Euroopa Liidu kandidaatliikmeks. Samuti asuti liikuma NATO liikmestaatuse suunas. 1996. aastal valiti Lennart Meri teiseks ametiajaks presidendiks.
1999. aastal, IX Riigikogu valimistel, tulid võimule taas parempoolsed eesotsas Laariga. Valitsus viis lõpule liitumiskõnelused Euroopa Liidu ja NATOga, kaotas ettevõtete tulumaksu, juurutas Eesti ID-kaardi ja algatas Tiigrihüppe projekti. Ehkki majanduses oli tõusuaeg, sattus valitsus siiski raskustesse ning kukkus 2002. aastal, järgmise valitsuse moodustasid parempoolne Reformierakond ja vasaktsentristlik Keskerakond, peaministriks sai Siim Kallas. Aasta varem oli presidendiks valitud endine Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidiumi esimees Arnold Rüütel.
Kalev Pärna
Kalev Pärna (sündinud 7. jaanuaril 1950 Kõpu vallas Viljandimaal) on eesti matemaatik.
Ta lõpetas 1967 C. R. Jakobsoni nimelise Viljandi 1. Keskkooli, 1972 Tartu Riikliku Ülikooli arvutusmatemaatika erialal ja 1978 kaugõppes aspirantuuri. Ta kaitses 1987 Vilniuse Ülikoolis füüsika-matemaatikakandidaadi kraadi väitekirjaga "Оптимальное разбиение метрического вероятностного пространства". Täiendas end Moskva (1983), Vilniuse (1988), Amsterdami (1992), Umeå (1993), (Rootsi Instituudi stipendiaadina) Stockholmi (1993), Würzburgi (1994) ja Aacheni (2005) ülikoolis.
Teadustöö
Tema uurimisvaldkonnad on tõenäosusteooria, matemaatiline statistika ja finantsmatemaatika. Ta on käsitlenud jaotuste lähendamist hulkade abil, teinud kindlaks parimate lähendhulkade omadusi, sh nende olemasolu ja koonduvust funktsionaalruumides ning selgitanud kahe barjääriga riskiprotsesside käitumist.
Teoseid
Ta on avaldanud üle 50 teadustrükise.
Pūrkalni
Pūrkalni (ka Purkalni) on küla (skrajciems ehk hajaküla) Lätis Ventspilsi piirkonnas Tārgale valla keskosas. Pūrkalni jääb valla keskusest Tārgalest 11,1, piirkonna keskusest Ventspilsist 7 ja Riiast 183,4 kilomeetri kaugusele.
Küla asub maantee A10 ääres.
Zõrjanka
Zõrjanka (vene keeles Зырянка) on alev Venemaa kirdeosas Sahha Vabariigis, Verhnekolõmski ulussi halduskeskus. Ta asub Kolõma jõe vasakkaldal Jassatšnaja jõe suudmealas.
Rahvaarv on 3375 inimest (2009), 2010. aasta rahvaloenduse andmeil 3166.
Asulast 5 km kaugusel asub Verhnekolõmski alevik, mis on rajatud 1647. aastal kasakate talvitamiseks.
Majandus
Piirkonna peamine majandusharu on kivisöetööstus. Söega varustatakse Sahha, Magadani oblasti ja Tšuktšimaa tarbijaid.
Zõrjankas on avatud aktsiaseltsi Kolõma laevakompani (ОАО «Колымская судоходная компания») baas. See aktsiaselts tegeleb söe veonduse ning tööstus- ja toidukaupade sisseveoga.
Alevis on lennujaam ja jõesadam.
Ajalugu
Zõrjanka on asutatud 1930ndatel seoses kivisöeleiukoha kasutuselevõtuga. Alevis oli Zõrjanlagi juhtkond. 1940. aastal sai ta aleviõigused.
Kandela ruutmeetri kohta
Kandela ruutmeetri kohta (cd/m2) on heleduse ühik SI-süsteemis.
SI-süsteemi väliselt kasutatakse selle ühiku kohta ka nimetust nitt (nt).
Ühikut kasutatakse tihti erinevate elektrooniliste seadmete kuvarite heleduse mõõtmiseks. Vedelkristallkuvarite (LCD) heledus on tavaliselt vahemikus 200–300 cd/m2, HDR võimekusega kuvarite puhul 450 kuni 1600 cd/m2.
Piia
Piia on soome ja eesti naisenimi.
Levik
1. jaanuari 2019 seisuga oli Eestis eesnimi Piia 651 naisel. Piia on Eestis populaarsuselt 252. naisenimi. Vanim Piia oli vanuserühmas 80–84, noorim vanuserühmas 0–4. Kõige populaarsem on eesnimi Piia vanuserühmas 45–49, kus neid oli 10 000 elaniku kohta 12,47 ning Põlva maakonnas, kus neid oli 10 000 elaniku kohta 7,49. Piia oli keskmiselt 41 aasta vanune (mediaanvanus oli 45).
Šimski rajoon
Rajoonis on Šimski linnaasundus ja 3 külaasundust (сельское поселение).
Bodenwerder
pisi|Bodenwerder
Bodenwerder on linn ja vald Saksamaal Alam-Saksi liidumaal Holzmindeni kreisis. Valla pindala on 28,92 km². 31. detsembril 2017 elas seal 5562 inimest. Linn on tuntud parun Münchhauseni sünni- ja elupaigana (Münchhausenstadt).
Linn asub Weseri jõe ääres, Hamelnist ülesvoolu, kohas, kus jõgi küngaste vahelt läbi pressib.
Ajalugu
Asula sai linnaõiguse 1287. aastal rüütel Heinrich II von Homburgilt. 1289. aastal oli seal juba oluline sild üle jõe, mis ühendas Hameln-Paderborni ja Einbeck-Frankfurti. 1340. aasta paiku oli mõisahärraks üks Homburgi Bodo, kes algatas linnaplaani müüride ja tornidega. Temalt sai linn nime, mis tähendab Bodo saart.
1750. aastal jäi parun Münchhausen, kes oli sündinud Bodenwerderis, seal pensionile ja jutustas sõpradele oma kuulsaid lugusid. Ta suri 1797. aastal ja maeti sinna. Linn omandas tema maja 1935. aastal ja seda kasutati raekojana; lisati Münchhauseni tubamuuseum.
Transport
Rongiühendus peatati 1982. aastal.
Tõde ja õigus IV
"Tõde ja õigus" IV on Eesti kirjandusklassiku A. H. Tammsaare romaanisarja "Tõde ja õigus" eelviimane osa, mis ilmus 1932. aastal.
Teosest
Teose peategelasteks on kooliõpetaja Indrek Paas ja tema naine Karin, kes on jõuka Vesiroosi ainuke tütar. Tähtsat osa etendab ka teenija Tiina, kelle ülesandeks on hoolitseda Indreku ja Karini kahe lapse Tiki ja Miia eest.
Ann Ojarand
Ann Ojarand (sündinud 20. jaanuaril 1977 Tallinnas) on eesti põllumajandusteadlane.
Tõde ja õigus IV
Teosest
Teoeses on äärmiselt palju dialooge, lugejani jõuavad abielupaari omavahelised probleemid ning läbi kohtuprotsessi ja pihtimuste saab vaadata ka tegelaste teadvusesse ning hinge.
Ann Ojarand
Elulugu
Lõpetas 1995 Tallinna Lilleküla Keskkooli, 1999 Eesti Põllumajandusülikooli agronoomiateaduskonna, 2001 EPMÜ-s magistrantuuri, M.Sc. keemilises bioloogias (2001, EPMÜ), väitekiri "Feromooni komponentide suhte mõju taramähkuri Archips podana Scop. (Lepidoptera: Tortricidae) kommunikatsioonile" (Tartu, 2001). Täiendas end 2000 (magistrandina) Umeå Ülikoolis Rootsis, 2001–04 (vaheaegadega) külalisteadurina MTT-s Soomes. Oli 1998–99 EPMÜ loomakasvatusinstituudi ökokeemia labori laborant, 1999–2003 teadur, 2003–10Eesti Maaviljeluse Instituudi uurimiskeskuse EVIKA teadur, alates 2010 Eesti Põllumajandusülikooli Polli Aiandusuuringute Keskuse tehnik.
Tõde ja õigus IV
Teosest
Tegelased kujutavad endast Esimese maailmasõja ajal rikkaks saanud ja Eesti Vabariigis tõusikseltskonnaks saanud inimesi. Romaanis valitseb ängistav meeleolu, mille loovad majanduskriis, hoolimatus riigi ja isamaa suhtes, riigi ja rahva paljaksröövimine, lokkav korruptsioon, mustad tehingud ja isiklike kirgede rahuldamine. Sellises atmosfääris peab Indrek rasket võitlust iseenda ja oma õnne pärast.
Indrek kehastab justkui uustestamentlikku lunastajarolli. Mari teadvuses olid Jussi surm ja Indreku visatud kivi ühinenud ja Indrek on Mari kohtumõistjaks, mistõttu peab just tema halastama ja lunastuse tooma. Nii jääbki Indreku kanda Mari süü, kuid Indrekule on läbi kannatuste antud ka lunastaja roll. Neljandas köites loodabki Indrek oma süü lunastada Karinile süüd tekitavate saladuste avaldamise kaudu ja ta räägibki naisele, kuidas ta oma ema kiviga viskas ja kuidas ta talle tolle palvel surmava annuse valu vaigistavat rohtu andis. See saladus on justkui Karini ja Indreku abielu sakraalne alus, kuid kui nende abielu on karile jooksnud, paiskab Karin selle Indrekule võõra inimese kuuldes näkku.
Ann Ojarand
Teadustöö
Uurimisvaldkond: taimehaiguste ning taimede genofondi pikaajalise säilitamise uurimine, puuviljandus. 23 teadustrükist.
Tõde ja õigus IV
Teosest
Indreku ja Karini suhetes peegeldub ka üks Tammsaare lemmikteemasid – mehe-naise võimetus teineteist mõista. Karin tunneb tühjust uue ajastu sunnil, mil armastus ja pere on muudetud seltskondlikuks formaalsuseks ja inimsuhteid mõõdetakse nende fassaadi järgi. Ta tunneb, et on jõuetu tegemaks end Indrekule mõistetavaks. Karin ja Indrek moodustavad samasuguse vastandite paari nagu Andres ja Pearugi. Nimelt tahab Indrek maailma mõistusega kontrollida, seda süstematiseerida ja analüüsida, kuid Karin on kahtleja ja tõdedega mängija. Tema eesmärk on jõuda lõpliku tõeni ning paljastada ka kõik varjatu, kuid samas ei rahuldu ta ühegi tõega. Tihti peegeldab Karin lugejale Indreku sisemaailma. Karinis ilmnevad inimest juhtivad irratsionaalsed tungid: armastus, võimuiha ja süütunne ning ta vallandab neid ka teistes. Indreku provotseerimisega saavutab ta viimase vabanemise sisemisest paigalseisust ja avab tema hingeelu keerukuse.
Teos on tõlgitud saksa (1940 ja 1988), prantsuse (1947), vene (1967), tšehhi (1982), soome (2010) ja läti (1936, 1938, 1957) keelde, 2019. aastal ka leedu keelde.
Kultuuriministeeriumi toetusprogrammi "Eesti kirjandus" tulemusel saab selle teose Eesti Rahvusraamatukogu digiarhiivist DIGAR tasuta alla laadida
Hinnangud
Ilmumisjärgne kriitika võttis romaani IV köite vastu märksa üksmeelsema tunnustusega, kui oli osaks saanud varasematele raamatutele, IV köite ilmumine tunnistati suursündmuseks eesti kirjanduselus. Võrreldes varasemate köidetega on analüüsides märgatav uus joon – esmakordselt tõmmatakse mõningaid paralleele maailmakirjanduse eepiliste suurteostega, eriti Fjodor Dostojevski ja John Galsworthy loominguga.
Sõna võtsid ka Friedebert Tuglas ja Johannes Semper, tolleaegse kriitilise mõtte olulised esindajad. J. Semper kirjutas, et "...teos pakub psühholoogilise romaanina peenekoelisimat ja sügavaimat, mis meil üldse sel alal pakkuda on olnud".
Henrik Visnapuu hinnang: "Ses köites Tammsaare sagedasti suudab vaadata nii sügavasse inimloomuse põhja, et hakkab pisut õudne..."
F. Tuglas märkis, et "Tammsaare suurromaan on oma pessimismiga masendavamaid maailma kirjanduses" ning "Kõik inimesed siin on mandumas, läbi põlemas, otsekui mingi hukatuse ootel".
Marta Sillaots nimetas Karinit "...õudselt-mõjusamaks kujuks meie kirjanduses....kelle ülimaks ja ainsaks sooviks on olla alati võluv, ilus ja noor ning kes ei hooli oma mehe tundeist ega laste olemasolust...".
Mõned kriitikud hindavad "Tõe ja õiguse" IV raamatut parimaks osaks pärast I jagu, mõned on seda pidanud lausa terve romaanitsükli parimaks osaks, kuid Kanada filmirežissöör Bernard Émond, kes peab "Tõe ja õiguse" I osa šedöövriks, hindab IV osa abielusaagat "erakordselt halvaks".
Indreku naise Karini iseloomus on nähtud sarnasusi Tammsaare naise Käthe Hanseni omaga ja tegelikult ongi teos pühendatud Käthele. Tammsaare tütar Riita leiab, et Karini loomisel on olnud kolm prototüüpi: Käthe Hansen, Marta Simsivarti (neiupõlvenimega Uibopuu) ja Karin Bauman.
Bosnia ja Hertsegoviina serblased
pisi|Serblaste enamus on tähistatud sinisega Bosnia ja Hertsegoviina serblased (bosnia ja serbia keeles Srbi u Bosni i Hercegovini / Срби у Босни и Херцеговини, horvaadi keeles Srbi Bosne i Hercegovine) on üks kolmest riigi põhiseaduslikust rahvusest, kes elavad põhiliselt poliitilis-territoriaalses üksuses Serblaste Vabariigis. Teistes üksustes moodustavad nad enamuse Drvari, Glamoči, Bosansko Grahovo ja Bosanski Petrovaci linnas. 2013. aasta rahvaloenduse andmetel elab föderatiivses riigis 1 086 733 serblast. Elanikkond on valdavalt õigeusklik.
Riin
Riin on eesti naisenimi.
2018. aasta 1. jaanuari seisuga oli Eestis eesnimi Riin 403 naisel. Riin oli populaarsuselt 343. naisenimi. Riin oli keskmiselt 31 aasta vanune (mediaanvanus oli 30). Kõige populaarsem oli eesnimi Riin vanuserühmas 30–34, kus neid oli 10 000 elaniku kohta 8,51.
Orléansi hertsog
Orléansi hertsog (prantsuse keeles Duc d'Orléans) oli Prantsuse aadlitiitel, mille tavaliselt andis Prantsusmaa kuningas mõnele lähisugulasele (tavaliselt nooremale vennale või pojale) või mida päriti meesliini pidi. Tiitli asutas 1344. aastal kuningas Philippe VI oma nooremale pojale Philippe'ile, hiljem taaslõi selle kuningas Charles VI oma pojale Louis'le. Louis' kaudu läks tiitel pärimise teel tema poja kaudu pojapojale, kellest sai hiljem kuningas Louis XII. Orléansi hertsogi tiitlit loodi ja taasloodi kokku kuus korda, 1661. aastal andis Louis XIV selle enda pojale Philippe'ile, kelle järeltulijatest said Bourbonide Orléansi dünastia hertsogid. Tiitli viimane kandja oli Ferdinand-Philippe, kes suri 13. juulil 1842.
Palais-Royalis resideerinud hertsog Louis Philippe II seadis Louvre'is võimul olnud Louis XVI võimu kahtluse alla. Tema pojast sai 1830. aastal viimaks kuningas Louis-Philippe I. Selle haru järeltulijad olid Prantsusmaa trooni orléanistidest pretendendid.
Kanada saar Île d'Orléans on nime saanud Orléansi hertsogi Henri II järgi. Ameerika Ühendriikide linn New Orleans on nime saanud hertsog Philippe II järgi.
Kadri Eliisabet Põder
Kadri Eliisabet Põder (neiupõlvenimi Torsus, sündinud 3. novembril 1975 Tallinnas) on Eesti teoloog.
Armilde
2019. aasta seisuga oli see Eestis esinemissageduselt 997. naisenimi. 1. jaanuari 2019 seisuga oli Eestis eesnimi Armilde 61 naisel.
Kadri Eliisabet Põder
13. jaanuaril 2015 valis Eesti Evangeelse Luterliku Kiriku (EELK) kirikukogu ta konsistooriumi liikmeks. Uus kirikuvalitsus alustas tööd 2. veebruaril 2015. Assessorina on Kadri Eliisabet Põdra vastutusvaldkonnaks kiriku välissuhted. Koos konsistooriumi kantsleriks valitud Ülle Keelega on nad esimesed kirikuvalitsusse valitud naised EELK ajaloos.
Kadri Eliisabet Põder õppis aastatel 1982–1993 Tallinna 44. Keskkoolis inglise keele eriklassis ning 1993–1995 Tartu Ülikoolis inglise filoloogiat ja 1995–1999 teoloogiat (lõpetas cum laude), jätkates õpinguid samas ülikoolis teadusmagistrantuuris 1999–2001 (lõpetamata). Aastatel 2001–2005 õppis ta täiendavalt Saksamaal Tübingeni Ülikooli evangeelses usuteaduskonnas, õpingute raskuspunktideks olid dogmaatika ja patristika.
Kadri Eliisabet Põder on töötanud alates 2005. aastast EELK välissuhete referendina ja olnud ka EELK konsistooriumi välissuhete komisjoni liige. Alates 2012. aastast on ta ühtlasi Luterliku Maailmaliidu nõukogu nõunik (huvikaitse ja avalikkuse tunnistuse valdkonnas). 2014. aastal tunnustati teda EELK aukirjaga.
Armilde
2023. aasta 1. jaanuari seisuga oli eesnimi Armilde 26 naisel. Armilde oli esinemissageduselt 1620. naisenimi. Armilde oli keskmiselt 73 aasta vanune (mediaanvanus oli 89).
EAM
EAM on lühend, mis võib tähendada järgmist:
Nuevo Leóni osariigi lipp
thumb|[[Pilt:FIAV 111111.svg|23px Nuevo Leóni lipp Proportsioonid on 4:7]]
Soltsõ rajoon
Soltsõ rajoon on haldusüksus (munitsipaalrajoon) Venemaal Novgorodi oblasti lääneosas. Piirneb läänes Pihkva oblastiga.
Nuevo Leóni osariigi lipp
Nuevo Leóni lipp on Mehhiko Nuevo Leóni osariigi lipp.
Soltsõ rajoon
Rajooni läbib Šeloni jõgi.
Nuevo Leóni osariigi lipp
Praegune lipp on kasutusel 2000. aastast alates.
Soltsõ rajoon
Rajoonis on Soltsõ linn ja 7 külaasundust (сельское поселение).
Nuevo Leóni osariigi lipp
Endised lipud
thumb|[[Pilt:FIAV 111111.svg|23px Uus-Nuevo Leóni lipp (2020) Proportsioonid on 4:7]]
Marburgvirus
Marburgvirus (lühend MBGV) on viiruseperekond.
Marburgvirus ' e perekonna looduslikud liigid on endeemsed Kesk-Aafrikas.
Klassifikatsioon
Perekonda Marburgvirus liigitatakse järgmised viiruseliigid:
Baltimore'i klassifikatsioon: miinusahelaline RNA-viirus – (-)ssRNA.
Valk VP24
Viiruse paljunemistsüklis mängib teatud rolli VP24, mille sarnasus Ebolavirus 'e perekonna viiruste valguga on 30%, lisaks ei evi Marburgi viiruste valk immunosupressiivset toimet.
Peremeesorganismid
Viiruseliikide looduslikeks peremeesorganismideks on tõenäoliselt inimesed, mitmed ahvid ja nahkhiired.
Eksperimentaalseteks peremeesorganismideks on mitmed laborihiired, -merisead ja reesusahvid.
Arvatakse, et viirus võib kehas ringelda 2–9 kuud.
Paljunemine
Peremeesrakku siseneb viirus retseptor-vahendatud endotsütoosi teel. Arvatakse, et sfingolipiidiainevahetuse häiret Niemanni-Picki tõve tüüp C1 põdevad inimesed võivad marburgviirustele immuunsed olla, kuna viirus vajab rakku sisenemiseks kolesterooli transportervalku Niemann-Pick C1.
Asti (eesnimi)
Asti on naisenimi.
Marburgvirus
Paljunemine
Transkriptsioon toimub nakatunud rakkude tsütoplasmas.
Asti (eesnimi)
2019. aasta seisuga oli see Eestis esinemissageduselt 1412. naisenimi. 1. jaanuari 2019 seisuga oli Eestis eesnimi Asti 31 naisel.
Marburgvirus
Paljunemine
Täiesti nakatumisvõimelised viirused (virionid) vabastatakse 'puhkemisel' (ingl k budding) rakumembraani kaudu.