cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Prantsuse kolmas vabariik
Välispoliitika
Välispoliitika 1871–1914 põhines liitude aeglasel ülesehitamisel Venemaa ja Suurbritanniaga, et tõrjuda Saksamaa ohtu. Bismarck tegi 1871. aastal Alsace'i ja Lorraine'i vallutamisega vea, käivitades aastakümnete pikkuse populaarse Saksamaa-vihkamise ja kättemaksu nõudmise. Bismarcki otsus tuli vastuseks rahva nõudmisele ja armee nõudmisele tugeva piiri järele. See polnud vajalik, kuna Prantsusmaa oli sõjaliselt palju nõrgem kui Saksamaa, kuid see sundis Bismarcki orienteerima Saksamaa välispoliitikat, et blokeerida Prantsusmaad suuremate liitlaste hankimisel. Alsace ja Lorraine olid mõne aasta jooksul nurisemise põhjuseks, kuid 1890. aastaks oli prantslaste arusaam, et nostalgia pole nii kasulik kui moderniseerimine, suuresti kadunud. Prantsusmaa ehitas oma armee ümber, rõhutades sellist moderniseerimist nagu uus suurtükivägi, ja pärast 1905. aastat investeeris ta suuresti sõjalennukitesse. Prestiiži taastamisel oli kõige olulisem tugev rõhk kasvaval Prantsuse impeeriumil, mis tõi prestiiži hoolimata suurtest rahalistest kuludest. Väga vähesed prantsuse perekonnad asusid kolooniatesse ning need olid loodusvarade ja kaubanduse osas liiga vaesed, et kogu majandusele olulist kasu tuua. Sellegipoolest olid nad Briti impeeriumi järel suuruselt teisel kohal, pakkudes prestiiži maailmaasjades, ja andsid katoliiklastele võimaluse (olles parlamendis vabariiklaste tugeva rünnaku all) pühendada oma energia prantsuse kultuuri ja tsivilisatsiooni levitamiseks kogu maailmas. Äärmiselt kallis investeering Panama kanali ehitamisse oli täielik läbikukkumine raha, paljude haigussurmade ja poliitilise skandaali osas. Bismarck vallandati 1890. aastal ning pärast seda oli Saksamaa välispoliitika segane ja valesti juhitud. Näiteks katkestas Berliin tihedad sidemed Peterburiga, võimaldades prantslastel siseneda suurte finantsinvesteeringute kaudu, ning Pariisi ja Peterburi vahelise sõjalise liiduga, mis osutusid oluliseks ja vastupidavaks. Saksamaa vaenutses Suurbritanniaga, mis julgustas Londonit ja Pariisi loobuma oma erimeelsustest Egiptuse ja Aafrika üle, jõudes kompromissini, mille kohaselt prantslased tunnistasid Briti ülimuslikkust Egiptuses, Suurbritannia tunnustas Prantsuse ülimuslikkust Marokos. See võimaldas Suurbritannial ja Prantsusmaal läheneda, saavutades lõpuks mitteametlikud sõjalised suhted pärast 1904. aastat.
Diplomaadid
Prantsuse diplomaatia oli siseasjadest suuresti sõltumatu; majanduslikud, kultuurilised ja usulised huvigrupid pöörasid välissuhetele vähe tähelepanu. Alalised kutselised diplomaadid ja bürokraadid olid välja töötanud oma traditsioonid, kuidas Quai d'Orsay (kus asus välisministeerium) tegutseda ning nende stiil muutus põlvest põlve vähe. Enamik diplomaatidest olid pärit kõrge staatusega aristokraatlikest peredest. Kuigi Prantsusmaa oli üks väheseid vabariike Euroopas, segunesid selle diplomaadid sujuvalt kuninglike õukondade aristokraatide esindajatega. Peaministrid ja juhtivad poliitikud pöörasid välissuhetele üldiselt vähe tähelepanu, võimaldades käputäiel vanematel meestel poliitikat kontrollida. Esimese maailmasõja eelsetel kümnenditel domineerisid nad kümne suurema riigi saatkondades, kus Prantsusmaal oli suursaadik (mujale saatsid nad madalama astme ministreid). Nende hulka kuulusid Théophile Delcassé, välisminister 1898–1905; Paul Cambon, Londonis 1890–1920; Jean Jules Jusserand, Washingtonis 1902–1924; ja Camille Barrère, Roomas 1897–1924. Välispoliitika osas jõuti üldiselt kokkuleppele kõrgete kaitsetollide osas, mis hoidsid põllumajanduse kõrgeid hindu. Pärast sakslastelt lüüasaamist tekkis tugev laialt levinud saksavastane meelsus, mis keskendus revanšismile ning Alsace'i ja Lorraine'i tagasisaamisele. Impeerium oli suure uhkuse küsimus ning administraatorite, sõdurite ja misjonäridena teenimine oli kõrge staatusega amet. Prantsuse välispoliitika aastatel 1871–1914 näitas dramaatilist muutumist alandatud sõpradeta ja vähese impeeriumiga võimult aastal 1871 õitseva koloniaalimpeeriumiga, mis oli Suurbritannia järel suuruselt teine, Euroopa liidusüsteemi keskpunktiks aastal 1914. Ehkki religioon oli sisepoliitikas tuliselt vaidlustatud küsimus, muutis katoliku kirik kolooniates misjonitöö ja kiriku ehitamise eriliseks. Enamik prantslasi eiras välispoliitikat; selle küsimused olid poliitikas madala prioriteediga.
1871–1900
Prantsuse välispoliitika põhines Saksamaa-hirmul – mille suuremat suurust ja kiiresti kasvavat majandust ei suudetud omavahel sobitada – koos revanšismiga, mis nõudis Alsace'i ja Lorraine'i tagastamist. Samal ajal oli teguriks imperialism. Aafrika rüseluse keskel sattusid konflikti Prantsuse ja Briti huvid Aafrikas. Kõige ohtlikum episood oli 1898. aasta Fashoda intsident, kui Prantsuse väed üritasid nõuda Lõuna-Sudaani ala ja saabusid Egiptuse kediivi huvides tegutsevad Briti väed. Tugeva surve all prantslased taganesid, tagades Inglise-Egiptuse kontrolli piirkonna üle. Status quo tunnistati kahe riigi vahelise kokkuleppega, millega tunnistati Suurbritannia kontrolli Egiptuse üle, samas Prantsusmaa sai domineerivaks võimuks Marokos, kuid Prantsusmaa kannatas üldiselt alandavat lüüasaamist.
Suessi kanal, mida algselt ehitasid prantslased, sai 1875. aastal Briti-Prantsuse ühisprojektiks, kuna mõlemad pidasid seda oma mõjuvõimu ja impeeriumide säilitamiseks Aasias ülitähtsaks. 1882. aastal ajendasid Egiptuses jätkuvad rahvarahutused Suurbritanniat sekkuma, ulatades käe Prantsusmaale. Valitsus lubas Suurbritannial võtta tõhusa kontrolli Egiptuse üle.
Prantsusmaal olid Aasias kolooniad ja nad otsisid liite ning leidsid Jaapanist võimaliku liitlase. Jaapani palvel saatis Pariis Jaapani armee moderniseerimiseks sõjalisi missioone aastatel 1872–1880, 1884–1889 ja 1918–1919. Konfliktid Hiinaga Indohiina üle kulmineerusid Hiina-Prantsuse sõja ajal (1884–1885). Admiral Courbet purustas Hiina laevastiku, mis oli ankrus Fuzhous. Sõja lõpetanud leping andis Prantsusmaale protektoraadiks Põhja- ja Kesk-Vietnami, mis jagati Tonkiniks ja Annamiks.
1900–1914
thumb|left|[[Marianne (vasakul), Emake Venemaa (keskel) ja Britannia (paremal) isikustamas Antanti, mis vastustas Kolmikliitu]]
Püüdes Saksamaad isoleerida, tegi Prantsusmaa suuri pingutusi Venemaa ja Suurbritannia kosimiseks, kõigepealt 1894. aasta Prantsuse-Vene liidu abil, seejärel 1904. aastal Entente Cordiale Suurbritanniaga ja lõpuks 1907. aastal Inglise-Vene kokkulepe, millest kujunes Antant. See liit Suurbritannia ja Venemaaga Saksamaa ja Austria vastu viis lõpuks Venemaa ja Suurbritannia astumiseni esimesse maailmasõtta Prantsusmaa liitlastena.
Esimese maailmasõjani viinud aastate Prantsuse välispoliitika põhines suuresti vaenulikkusel ja hirmul Saksamaa võimu ees. Prantsusmaa sõlmis liidu Venemaa keisririigiga 1894. aastal pärast seda kui Saksamaa ja Venemaa vahelised diplomaatilised kõnelused ei olnud suutnud töötavat lepingut sõlmida. Prantsuse-Vene liit oli Prantsuse välispoliitika nurgakivi 1917. aastani. Lisasideme Venemaaga pakkusid ulatuslikud Prantsuse investeeringud ja laenud enne 1914. aastat. 1904. aastal pidas Prantsuse välisminister Théophile Delcassé Entente Cordiale läbirääkimisi Suurbritannia välisministri Lord Lansdowne'iga lepingu üle, mis lõpetas pikaajalised Inglise-Prantsuse pinged ja vaenulikkuse. Entente Cordiale'i, mis toimis mitteametliku Inglise-Prantsuse liiduna, tugevdasid veelgi Esimene (1905) ja Teine Maroko kriis (1911) ning salajased sõjaväelaste ja mereväelaste kõnelused. Delcassé' lähenemine Suurbritanniale oli Prantsusmaal vaieldav, kuna 20. sajandi alguse paiku oli silmapaistev anglofoobia, neid tundeid oli palju tugevdanud 1898. aasta Fashoda intsident, milles Suurbritannia ja Prantsusmaa olid peaaegu sõtta läinud, ja Buuri sõda, milles Prantsuse avalik arvamus oli väga Suurbritannia vaenlaste poolel. Lõppkokkuvõttes oli hirm Saksa võimsuse ees lüliks, mis sidus Suurbritannia ja Prantsusmaa omavahel.
Olles tegelenud siseprobleemidega, pööras Prantsusmaa perioodil 1912. aasta lõpu ja 1914. aasta keskpaiga vahel välispoliitikale vähe tähelepanu, ehkki pikendas sõjaväeteenistust kahelt aastalt kolmele pärast tugevaid sotsialistide vastuväiteid 1913. aastal. 1914. aasta juulis kiiresti eskaleerunud Balkani kriis üllatas Prantsusmaad ning esimese maailmasõja puhkemiseni viinud tingimustele ei pööratud kuigi palju tähelepanu.
Ülemere kolooniad
thumb|Mälestusmärk [[Bonifacios Prantsuse Võõrleegioni sõdurite mälestuseks, kes tapeti teenistuses Prantsusmaa ees Lõuna-Orani kampaania ajal (1897–1902)]]
Kolmas vabariik arendas kooskõlas Euroopas levinud päeva imperialistliku eetosega välja Prantsuse koloniaalimpeeriumi. Suurimad ja olulisimad olid Prantsuse Põhja-Aafrikas ja Prantsuse Indohiinas. Prantsuse haldurid, sõdurid ja misjonärid olid pühendunud Prantsuse tsivilisatsiooni toomisele nende kolooniate kohalikele rahvastele (mission civilisatrice). Mõned Prantsuse ärimehed läksid välismaale, kuid püsiasustust oli vähe. Katoliku kirik osales sügavalt. Selle misjonärid olid vallalised mehed, kes olid pühendunud püsivalt viibimisele, kohalike keelte ja tavade õppimisele ning põliselanike ristiusku pööramisele.
Prantsusmaa tõi kolooniad edukalt oma majandussüsteemi. 1939. aastaks läks kolmandik ekspordist oma kolooniatesse; Pariisi ärimehed investeerisid suuri summasid põllumajandusse, mäetööstusse ja laevandusse. Indohiinas avati uued istandused riisi ja kautšuki jaoks. Alžeerias kasvas rikaste asunike valduses olev maa 1 600 000 hektarilt 1890. aastal 2 700 000 hektarini 1940. aastal; koos sarnaste toimingutega Marokos ja Tuneesias sai Põhja-Aafrika põllumajandusest üks tõhusamaid maailmas. Prantsusmaa emamaa oli suletud turg, nii et suured maaomanikud said Pariisis laenata suuri summasid põllumajandustehnika moderniseerimiseks traktorite ja mehhaniseeritud seadmetega. Selle tulemuseks oli nisu, maisi, virsikute ja oliiviõli ekspordi järsk kasv. Prantsuse Alžeeriast sai maailmas tähtsuselt neljas veinitootja. Nikli kaevandamine Uus-Kaledoonias oli samuti oluline.
Vastuseis koloniaalvalitsusele viis mässudeni Marokos 1925. aastal, Süürias 1926. aastal ja Indohiinas 1930. aastal, koloniaalarmee surus kõik kiiresti maha.
Esimene maailmasõda
thumb|Prantsusmaal olid esimeses maailmasõjas liitlastest [[Esimese maailmasõja kaotused|kõige suuremad kaotused]]
Sõttaastumine
Prantsusmaa astus esimesse maailmasõtta, kuna Venemaa ja Saksamaa olid sõtta läinud ning Prantsusmaa täitis oma lepingulisi kohustusi Venemaa ees. Kõik otsused tegid kõrgemad ametnikud, eriti president Raymond Poincaré, pea- ja välisminister René Viviani ning suursaadik Venemaal Maurice Paléologue. Otsuste tegemisse ei kaasatud sõjaväejuhte, relvatootjaid, ajalehti, survegruppe, parteijuhte ega Prantsuse natsionalismi eestkõnelejaid.
Suurbritannia soovis jääda neutraalseks, kuid astus sõtta, kui Saksa armee tungis oma teel Pariisi Belgiasse. Prantsuse võit Marne'i lahingus 1914. aasta septembris tagas Saksamaa välksõja strateegia ebaõnnestumise. Sellest sai pikk ja väga verine kurnamissõda, kuid võitjate poolel kerkis esile Prantsusmaa.
Prantsuse haritlased tervitasid sõda, et kätte maksta lüüasaamise ja 1871. aasta territooriumi kaotamise alanduse eest. Rohujuuretasandil oli madalamas keskklassis tegutsev Paul Déroulède'i profašistlik liikumine Isamaaliit propageerinud alates 1880. aastatest kättemaksusõda. Tugev sotsialistlik liikumine oli pikka aega sõja ja sõja ettevalmistamise vastu olnud. Ent kui selle juht patsifist Jean Jaurès sõja alguses mõrvati, loobus Prantsuse sotsialistlik liikumine oma antimilitaristlikest seisukohtadest ja ühines rahvusliku sõjaga. Peaminister René Viviani kutsus üles ühtsusele "Union sacrée" ("Püha liit") kujul ja Prantsusmaal oli vähe teisitimõtlejaid.
Võitlus
Pärast seda, kui Prantsuse armee kaitses 1914. aastal edukalt Pariisi, muutus konflikt Läänerindel kaevikusõjaks, kus hukkunute arv oli väga kõrge. Sellest sai kurnamissõda. Kuni 1918. aasta kevadeni, mis näib hämmastav, peaaegu kummagi poole jaoks ei olnud territoriaalset kasu ega kaotusi. Georges Clemenceau, kelle metsik energia ja sihikindlus teenisid talle hüüdnime le Tigre ("Tiiger"), juhtis pärast 1917. aastat koalitsioonivalitsust, mis otsustas Saksamaad lüüa. Vahepeal langesid suured Kirde-Prantsusmaa alad Saksa okupantide jõhkra kontrolli alla. Kurnamissõja veresaun jõudis oma kõrgpunktini Verduni ja Somme'i lahingutes. 1917. aastaks oli mäss õhus. Sõdurite seas saavutatud üksmeel nõustus igasugustele Saksamaa rünnakutele vastu seisma, kuid lükkas Prantsuse rünnakud edasi kuni ameeriklaste saabumiseni.
Sõjamajandus
1914. aastal rakendas valitsus kontrollimise ja normatiividega sõjamajanduse. 1915. aastaks läks sõjamajandus kiirele käigule, kui miljonid Prantsuse naised ja koloniaalmehed asendasid 3 miljoni sõduri tsiviilrolle. Märkimisväärne abi tuli ameeriklaste toidu, raha ja toorainete sissevooluga 1917. aastal. Sellel sõjamajandusel oli pärast sõda olulisi järelkajasid, kuna see oli esimene sekkumisvabaduse liberaalsete teooriate rikkumine.
Laskemoona tootmine osutus silmatorkavalt edukaks, edestades Suurbritanniat või USA-d või isegi Saksamaad. Väljakutsed olid tohutud: tööstusliku südamaa vallutamine Saksamaa poolt kirdes, tööjõupuudus ja mobilisatsioonikava, mis jättis Prantsusmaa lüüasaamise piirile. Sellegipoolest tootis Prantsusmaa 1918. aastaks oma lahingumoona ja suurtükke rohkem kui liitlased, varustades samal ajal praktiliselt kogu saabuva Ameerika armee vajaminevat rasket varustust. (Ameeriklased jätsid rasked relvad koju, et kasutada saadaolevat transporti võimalikult paljude sõdurite saatmiseks.) Sõja esimestel kuudel pandud alusele toetudes sobitas sõjaministeerium tootmise armee operatiivsete ja taktikaliste vajadustega, pöörates erilist tähelepanu suurtükiväe rahuldamatute nõudmiste rahuldamisele. Tööstuse ja armee hoolikalt läbimõeldud seos ning nõutud koguse ja kvaliteediga suurtükkide ja mürskude tarnimiseks tehtud kompromissid osutusid Prantsuse edu jaoks lahinguväljal ülioluliseks.
Lõpuks moodustasid sõja põhjustatud kahjud umbes 113% 1913. aasta sisemajanduse kogutoodangust (SKT), peamiselt tootliku kapitali ja eluasemete hävitamise eest. Riigivõlg kasvas 66%-lt SKT-st 1913. aastal 170%-ni 1919. aastal, kajastades võlakirjade emiteerimise ulatuslikku kasutamist sõja eest tasumisel. Inflatsioon oli tõsine, frank kaotas üle poole oma väärtusest Briti naela suhtes.
Moraal
Prantsuse rahvusliku vaimu ülendamiseks hakkasid paljud haritlased patriootlikku propagandat kujundama. Union sacrée püüdis prantsuse rahvast tegelikule rindele lähemale tõmmata ja seeläbi sõduritele sotsiaalset, poliitilist ja majanduslikku tuge saada. Sõjavastane tunne oli elanikkonna hulgas väga nõrk. Intellektuaalide seas oli aga patsifistlik Ligue des Droits de l'Homme (inimkonna õiguste liit) (LDH). See hoidis esimesel kahel sõja-aastal madalat profiili, korraldades oma esimese kongressi novembris 1916, taustal Prantsuse sõdurite tapatalgud Läänerindel. Teemaks oli "kestva rahu tingimused". Arutelud keskendusid Prantsusmaa suhetele oma autokraatliku, ebademokraatliku liitlase Venemaaga ja eriti sellele, kuidas toetada tugevalt kõike seda, mille eest LDH seisis, Venemaa rõhutud vähemuste, eriti poolakate halb kohtlemine. Teiseks soovisid paljud delegaadid nõuda läbirääkimiste teel rahu. See lükati tagasi alles pärast pikka arutelu, mis näitas, kuidas LDH jagunes enamuse vahel, kes arvas, et vahekohtu saab kasutada ainult rahu ajal, ja vähemuse vahel, kes nõudis tapatalgute viivitamatut lõpetamist. 1918. aasta kevadel ebaõnnestus Saksamaa meeleheitlik rünnak ja liitlased surusid edukalt tagasi. Kõigi klasside prantslased koondusid peaminister Georges Clemenceau nõudmise taha täielikust võidust ja karmidest rahutingimustest.
Rahu ja kättemaks
thumb|Nelja nõukogu 1919. aastal Versailles's: [[David Lloyd George Suurbritanniast, Vittorio Emanuele Orlando Itaaliast, Georges Clemenceau Prantsusmaalt ja Woodrow Wilson Ameerika Ühendriikidest]]
Ameerika Ühendriikide liitlaste poolel sõtta astumine põhjustas 1918. aasta hilissuvel ja sügisel õnne pöördumise, mis tõi kaasa Saksamaa lüüasaamise I maailmasõjas. Kõige olulisemad tegurid, mis viisid Saksamaa alistumiseni, olid selle kurnatus pärast neli aastat kestnud lahinguid ja suure hulga vägede saabumine USA-st, mis algas 1918. aasta suvel. Suur nelik kehtestas Saksamaale rahu tingimused: Suurbritannia, Prantsusmaa, Ameerika Ühendriigid ja Itaalia. Clemenceau nõudis kõige karmimaid tingimusi ja võitis neist suurema osa Versailles' rahuga 1919. aastal. Saksamaa tehti suures osas relvituks ja sunniti sõja eest täielikku vastutust võtma, mis tähendab, et eeldati, et see maksab suuri reparatsioone. Prantsusmaa sai tagasi Alsace-Lorraine'i ning okupeeris Saksamaa tööstusliku Saarimaa kivisöe- ja terasepiirkonnna. Saksa Aafrika-kolooniad, nagu Kamerun, jaotati Prantsusmaa ja Suurbritannia vahel. Saksamaa liitlase esimeses maailmasõjas Osmanite riigi jäänustest, mis samuti konflikti lõpus kokku varises, sai Prantsusmaa mandaadid Süürias ja Liibanonis.
Sõdadevaheline periood
thumb|Prantsuse sõdurid jälgimas Reini [[Deutsches Eckis Koblenzis Reinimaa okupatsiooni ajal]]
Aastatel 1919–1940 valitses Prantsusmaad kaks peamist poliitiliste liitude rühmitust. Ühelt poolt paremtsentristlik Bloc national Georges Clemenceau, Raymond Poincaré ja Aristide Briandi juhtimisel. Bloc sai toetust ettevõtjatelt ja rahanduselt ning ta oli sõbralik armee ja kiriku suhtes. Selle peamised eesmärgid olid kättemaks Saksamaale, majanduslik heaolu Prantsuse ettevõtetele ja stabiilsus siseasjades. Teiselt poolt vasaktsentristlik Cartel des Gauches, milles domineeris Édouard Herriot' Radikaalne sotsialistlik partei. Herriot' partei ei olnud tegelikult ei radikaalne ega sotsialistlik, pigem esindas see väikeettevõtluse ja madalama keskklassi huve. See oli intensiivselt antiklerikaalne ja seisis katoliku kiriku vastu. Cartel oli aeg-ajalt nõus moodustama koalitsiooni Sotsialistliku parteiga. Demokraatiavastased rühmitused, nagu kommunistid vasakul ja rojalistid paremal, mängisid suhteliselt väikest rolli.
Reparatsioonide voog Saksamaalt mängis Prantsuse rahanduse tugevdamisel keskset rolli. Valitsus alustas sõjaaja kahjustuste parandamiseks laiaulatuslikku rekonstrueerimisprogrammi ja seda koormati väga suure riigivõlaga. Maksupoliitika oli ebatõhus, laialt levinud maksudest kõrvalehoidmisega, ja kui finantskriis 1926. aastal veelgi süvenes, kehtestas Poincaré uued maksud, reformis maksude kogumise süsteemi ja vähendas drastiliselt valitsuse kulusid eelarve tasakaalustamiseks ja frangi stabiliseerimiseks. Riigivõla omanikud kaotasid 80% võlakirjade nimiväärtusest, kuid kiiret inflatsiooni ei toimunud. Aastatel 1926–1929 oli Prantsuse majandus jõukas ja tootmine õitses.
Ülemaailmne majanduskriis
Ülemaailmne majanduskriis mõjutas Prantsusmaad veidi hiljem kui teisi riike, saabudes 1931. aasta paiku. Kui SKT kasvas 1920. aastatel väga kiiresti, 4,43% aastas, siis 1930. aastate SKT langes ainult 0,63%-ni. Võrreldes selliste riikidega, nagu Ameerika Ühendriigid, Suurbritannia ja Saksamaa, oli majanduskriis suhteliselt pehme: tööpuuduse tipptase oli alla 5% ja toodangu langus oli maksimaalselt 20% madalam kui 1929. aasta toodang. Lisaks ei olnud panganduskriisi.
1931. aastal nõudis ja sai hästi organiseeritud veteraniliikumine sõjaaegse teenistuse eest pensioni. Seda rahastas loterii – esimene, mida Prantsusmaal alates 1836. aastast lubati. Loterii sai kohe populaarseks ja sellest sai aastaeelarve oluline alus. Ehkki ülemaailmne majanduskriis ei olnud veel raske, kutsus loterii üles heategevuslikke impulsse, ahnust ja veteranide austamist. Need vastuolulised impulsid tootsid raha, mis tegi võimalikuks Prantsuse heaoluriigi heategevuse, turu ja avaliku sfääri ristumiskohas.
Gerard
Gerard on mehenimi.
Prantsuse kolmas vabariik
Välispoliitika
Huvi Prantsusmaa välispoliitika vastu kasvas sõdadevahelisel perioodil üha suuremaks, eesotsas Saksamaa militarismi hirmudega. Sõja kohutavad laastamised, sealhulgas 1,5 miljoni Prantsuse sõduri surm, suure osa terase- ja söepiirkondade laastamine ning veteranide pikaajalised kulud jäid alati meelde. Prantsusmaa nõudis, et Saksamaa kannaks paljud sõjaga seotud kulud iga-aastaste hüvitistena. Prantsuse välis- ja kaitsepoliitika kasutas jõudude tasakaalu ja liidupoliitikat, et sundida Saksamaad täitma oma Versailles' rahust tulenevaid kohustusi. Probleem oli selles, et USA ja Suurbritannia lükkasid kaitseliidu tagasi. Ida-Euroopa potentsiaalsed liitlased, nagu Poola, Tšehhoslovakkia ja Jugoslaavia olid Saksamaa vastasseisuks liiga nõrgad. Venemaa oli olnud Prantsusmaa pikaajaline liitlane idas, kuid nüüd kontrollis seda Pariisis sügavalt umbusaldatud valitsus. Prantslaste üleminek 1924. aastal lepitavale poliitikale oli vastus Suurbritannia ja USA survele ning Prantsuse nõrkusele.
Gerard
See pärineb germaani algkeelest, kuid paljudes germaani ja romaani keeltes on sellest oma variante. Itaalias, Hispaanias ja Portugalis levinud vasted on Gerardo ja Geraldo. Prantsuspärane nimevorm on Gérard ning Ungaris kasutatakse nime Gellért. Saksamaal ja Hollandis on levinud Gerhardt ning Gerhart ja Gerhard. Nime lühivormidena on Saksamaal kasutusel Gerd, Hollandis Gert ja Geert ning angloameerika maades Gerry ja Jerry.
Prantsuse kolmas vabariik
Välispoliitika
Prantsusmaa ühines 1919. aastal innukalt Rahvasteliiduga, kuid tundis end president Woodrow Wilsoni poolt reetuna, kui Ameerika Ühendriikide kongress lükkas tagasi tema lubadused, et Ameerika Ühendriigid kirjutavad alla kaitselepingule Prantsusmaaga ja liituvad Rahvasteliiduga. Prantsuse välispoliitika peamine eesmärk oli säilitada Prantsusmaa võim ja neutraliseerida Saksamaa tekitatud oht. Kui Saksamaa jättis 1923. aastal hüvitise maksmise ära, hõivas Prantsusmaa tööstusliku Ruhri piirkonna. Briti leiboristist peaminister Ramsay MacDonald, kes pidas reparatsioonide edukat maksmist võimatuks, survestas Prantsuse peaminister Édouard Herrioti Saksamaale järeleandmisi tegema. Kokku sai Prantsusmaa Saksamaalt 1600 naelsterlingit miljonit enne reparatsioonide lõppu 1932. aastal, kuid Prantsusmaa pidi maksma sõjavõlgu Ameerika Ühendriikidele ja seega oli puhaskasum vaid umbes 600 miljonit naelsterlingit.
Bit (täpsustus)
BIT tähendab järgmist:
Bit tähendab järgmist:
Prantsuse kolmas vabariik
Välispoliitika
Välispoliitika peamine eesmärk oli diplomaatiline reageerimine Prantsuse armee nõudmistele 1920. ja 1930. aastatel moodustada liidud Saksa ohu vastu, eriti Suurbritanniaga ja väikeriikidega Kesk-Euroopas.
Bit (täpsustus)
bit tähendab järgmist:
Prantsuse kolmas vabariik
Välispoliitika
Üha enam hakati leppima sellega, kui Saksamaa pärast 1933. aastat tugevnes, sest Prantsusmaa kannatas seisva majanduse, rahutuste pärast kolooniates ja kibedate sisepoliitiliste võitluste pärast. Leppimine, ütles ajaloolane Martin Thomas, ei olnud sidus diplomaatiline strateegia ega brittide kopeerimine. Prantsusmaa rahustas Itaaliat Etioopia küsimuses, kuna ta ei saanud endale lubada riski Itaalia ja Saksamaa vahelise liiduga. Kui Hitler saatis väed Reinimaale – Saksamaa osa, kus ei olnud sõjavägi lubatud – ei riskinud ei Pariis ega London sõjaga ja midagi ei tehtud. Sõjaline liit Tšehhoslovakkiaga ohverdati Hitleri nõudmisel, kui Prantsusmaa ja Suurbritannia nõustusid tema tingimustega Münchenis 1938. aastal.
Rahvarinne
1920. aastal sotsialistlik liikumine lõhenes, enamus moodustas Prantsusmaa Kommunistliku Partei. Léon Blumi juhitud vähemus säilitas nime "sotsialistlik" ja 1932. aastaks edestas suuresti halvastikorraldatud kommuniste. Kui Jossif Stalin käskis 1934. aastal Prantsuse kommunistidel vasakpoolsetega koostööd teha, sai võimalikuks Rahvarinne, rõhuasetusega fašismivastasele ühtsusele. 1936. aastal moodustasid sotsialistid ja radikaalid koalitsiooni, kommunistide toetusega, et see ellu viia.
Rahvarinde napp võit 1936. aasta kevadvalimistel tõi võimule valitsuse, mida juhtisid sotsialistid liidus radikaalidega. Kommunistid toetasid selle sisepoliitikat, kuid ei võtnud ühtegi kohta valitsuses. Peaminister oli Léon Blum, tehnokraatlik sotsialist, kes vältis otsuste tegemist. Kahe ametiaasta jooksul keskendus see ametiühingute taotletud tööõiguse muudatustele, eriti kohustuslikule 40-tunnisele töönädalale, 48 tunni asemel. Kõigile töötajatele anti kahenädalane tasustatud puhkus. Kollektiivläbirääkimiste seadus hõlbustas ametiühingute kasvu; liikmeskond kasvas aastaga 1 000 000-lt 5 000 000-ni ja töötajate poliitiline tugevus suurenes, kui kommunistlikud ja mittekommunistlikud ametiühingud ühinesid. Valitsus riigistas relvatööstuse ja üritas haarata kontrolli Banque de France üle, et murda riigi 200 rikkaima pere võimu. Põllumajandustootjad said kõrgemaid hindu ja valitsus ostis nisu ülejäägi, kuid põllumajandustootjad pidid maksma kõrgemaid makse. Laine laine järel streike tabas 1936. aastal Prantsuse tööstust. Palgamäärad tõusid 48%, kuid töönädalat kärbiti 17% ja elukallidus tõusis 46%, seega oli keskmise töötaja jaoks vähe reaalset kasu. Prantsuse toodete kõrgemad hinnad tingisid välismaise müügi languse, mida valitsus püüdis neutraliseerida frangi devalveerimisega, meetmega, mis viis võlakirjade ja hoiukontode väärtuse vähenemiseni. Üldine tulemus oli Prantsusmaa majanduse oluline kahjustus ja madalam kasvutempo.
Enamik ajaloolasi hindab Rahvarindet läbikukkumiseks, ehkki mõned nimetavad seda osaliseks õnnestumiseks. Üldiselt ollakse nõus, et see ei vastanud vasakpoolsete ootustele.
Poliitiliselt lagunes Rahvarinne Blumi keeldumise tõttu sekkuda hoogsalt Hispaania kodusõtta, nagu nõudsid kommunistid. Kultuuriliselt sundis Rahvarinne kommuniste leppima prantsuse ühiskonna elementidega, mida nad olid juba ammu naeruvääristanud, nagu patriotism, veteranide ohverdused, armeeohvitseriks olemise au, kodanlik maine ning sotsialistliku partei ja parlamentaarse vabariigi juhtkond. Ennekõike kujutasid kommunistid end Prantsuse rahvuslastena. Revolutsiooniajastu kostüümidesse riietatud noored kommunistid ja teadlased ülistasid jakobiine kui kangelaslikke eelkäijaid.
Konservatism
Ajaloolased on pööranud oma tähelepanu parempoolsusele sõdadevahelisel perioodil, uurides konservatiivide ja katoliku rühmituste erinevaid kategooriaid, samuti paremäärmuslikku fašistlikku liikumist. Konservatiivsed vana korra pooldajad olid seotud haute bourgeoisie (ülem keskklass), samuti rahvusluse, sõjalise jõu, impeeriumi säilitamise ja rahvusliku julgeolekuga. Lemmikvaenlane oli vasakpoolne, eriti kui seda esindasid sotsialistid. Konservatiivid olid suhtumises välisasjadesse jagunenud. Mitu olulist konservatiivset poliitikut toetasid ajakirja Gringoire, nende seas André Tardieu. Maineka mineviku ja teravate artiklitega Revue des deux Mondes oli peamine konservatiivne organ.
Korraldati suvelaagreid ja noortegruppe, et edendada töölisklassi peredes konservatiivseid väärtusi ja aidata neil kujundada karjääritee. Croix de feu/Parti social français (CF/PSF) oli eriti aktiivne.
Suhted katoliiklusega
Prantsusmaa vabariiklik valitsus oli pikka aega olnud tugevalt antiklerikaalne. Kiriku ja riigi eraldamise seadus 1905. aastal oli välja saatnud paljud usulised ordud, kuulutanud kõik kirikuhooned valitsuse omandiks ja viinud enamiku kirikukoolide sulgemiseni. Sellest ajast peale oli paavst Benedictus XV otsinud lähenemist, kuid seda ei suudetud saavutada enne paavst Pius XI valitsemisaega (1922–1939). Paavsti entsüklikas "Maximam Gravissimamque" (1924) lahendati vaikimisi paljud vaidlusalad ja tehti võimalikuks talutav kooseksisteerimine.
Katoliku kirik laiendas oma ühiskondlikku tegevust pärast 1920. aastat, eriti noorteliikumiste moodustamise kaudu. Näiteks oli noorte töötavate naiste suurim organisatsioon Jeunesse Ouvrière Chrétienne/Féminine (JOC/F), mille asutas 1928. aastal progressiivne ühiskonnaaktivist preester Joseph Cardijn. See julgustas noori töötavaid naisi võtma kasutusele katoliiklikke lähenemisviise moraalile ja valmistuma tulevasteks emarollideks, edendades samal ajal vaimse võrdsuse mõisteid ja julgustades noori naisi võtma aktiivseid, iseseisvaid ja avalikke rolle praeguses olukorras. Noorterühmade mudelit laiendati täiskasvanute hulka jõudmiseks: Ligue ouvrière chrétienne féminine ("Töötavate kristlike naiste liit") ja Mouvement populaire des familles.
Paremäärmuslikud katoliiklased toetasid mitut räiget, kuid väikest rühmitust, kes kuulutasid fašismiga sarnaseid õpetusi. Kõige mõjukam oli Action Française, mille asutas 1905. aastal salvav kirjanik Charles Maurras. See oli väga natsionalistlik, antisemiitlik ja reaktsiooniline, nõudes monarhia taastamist ja katoliku kiriku domineerimist riigi üle. 1926. aastal mõistis paavst Pius XI Action Française hukka, kuna paavst otsustas, et Prantsuse kiriku jaoks on rumal jätkata oma õnne sidumist monarhia taastamise ebatõenäolise unistusega ja umbusaldas liikumise kalduvust kaitsta katoliku usku üksnes utilitaarses ja natsionalistlikus mõttes. Action Française ei taastunud denonsseerimisest kunagi täielikult, kuid Vichy ajastul oli see aktiivne.
Kolmanda vabariigi allakäik
thumb|1940. aastal hävitatud Prantsuse [[Char B1 tank]]
Natsi-Saksamaa ähvardav oht Prantsusmaale lükkus edasi 1938. aasta Müncheni konverentsil. Prantsusmaa ja Suurbritannia jätsid Tšehhoslovakkia maha ja rahustasid sakslasi, andes järele nõudmistele Sudeedimaa omandamise osas (saksakeelse enamusega Tšehhoslovakkia osa). Intensiivsed taasrelvastusprogrammid algasid 1936. aastal ja kahekordistusid 1938. aastal, kuid vilja kandsid need alles 1939. ja 1940. aastal.
Ajaloolased on arutanud kaht teemat seoses Prantsuse valitsuse ootamatu kokkuvarisemisega 1940. aastal. Rõhutatakse laia kultuurilist ja poliitilist tõlgendust, osutades läbikukkumistele, sisemistele erimeelsustele ja halvale enesetundele, mis valitses kogu Prantsuse ühiskonnas. Teiseks süüdistatakse Prantsuse ülemjuhatust halvas sõjalises planeerimises. Briti ajaloolase Julian Jacksoni sõnul oli Prantsuse kindrali Maurice Gamelini kavandatud Dyle'i plaan läbikukkumine, kuna see arvestas drastiliselt valesti Saksa Väegrupp B järgnenud rünnakut Kesk-Belgiasse. Dyle'i plaan kehastas Prantsuse armee peamist sõjaplaani Wehrmachti väegruppide A, B ja C eemalehoidmiseks Madalmaadest, koos nende austusväärsete soomusdiviisidega. Kuna Prantsuse 1., 7. ja 9. armee ning Briti ekspeditsiooniarmee liikusid Belgiasse kohtuma väegrupiga B, haaras Saksa väegrupp A Liitlasi tiivalt 1940. aasta Sedani lahingus, tulles läbi Ardennide, ebatasase ja tiheda metsaga kaetud maastiku, mida peeti soomusüksuste jaoks läbimatuks. Samuti kiirustasid sakslased piki Somme'i orgu La Manche'i ranniku suunas, et püüda Liitlased suurde kotti, mis sundis nad katastroofilisse Dunkerque'i lahingusse. Plaanis "Fall Gelb" sisalduva geniaalse Saksamaa strateegia tulemusel võideti Liitlasi jahmataval moel. Prantsusmaa pidi nõustuma Adolf Hitleri seatud tingimustel Teise Compiègne'i vaherahuga, mis sõlmiti 22. juunil 1940 samas raudteevagunis, milles sakslased sõlmisid 11. novembril 1918 vaherahu, mis lõpetas esimese maailmasõja.
Kolmas vabariik lõppes ametlikult 10. juulil 1940, kui Prantsuse parlament andis täielikud volitused marssal Philippe Pétainile, kes kuulutas järgnevatel päevadel välja État Français ("Prantsuse riigi"), üldtuntud kui Vichy režiim või Vichy valitsus pärast selle ümberpaigutamist Vichy linna Kesk-Prantsusmaal. Charles de Gaulle esitas 18. juuni üleskutse varem, manitsedes kõiki prantslasi mitte nõustuma lüüasaamisega ja koonduma Vaba Prantsusmaa alla ning jätkama võitlust koos Liitlastega.
Kolmanda vabariigi tõlgendamine
Kolmanda vabariigi esimene president Adolphe Thiers nimetas vabariiklust 1870. aastatel "valitsemisvormiks, mis jagab Prantsusmaad kõige vähem". Prantsusmaa võis olla nõus vabariigiks olemises, kuid ei aktsepteerinud kunagi täielikult Kolmandat vabariiki. Prantsusmaa kõige kauem kestnud valitsemissüsteem 1789. aasta revolutsioonist saati, Kolmas vabariik, saadeti ajalooraamatutesse kui armastamata ja lõpuks soovimatu. Kuid selle pikaealisus näitas, et see oli võimeline toime tulema paljude tormidega, eriti esimese maailmasõjaga.
Kolmanda vabariigi üks üllatavamaid aspekte oli see, et see oli esimene stabiilne vabariiklik valitsus Prantsuse ajaloos ja esimene, kes võitis enamuse elanikkonna toetuse, kuid see oli mõeldud ajutise valitsusena. Thiersi eeskujul koondas enamik orléanistidest monarhiste end järk-järgult vabariigi institutsioonidesse, toetades sellega suurt osa eliiti vabariiklikust valitsusvormist. Teisest küljest jäid legitimistid karmilt vabariiklaste vastaseks, samal ajal kui Charles Maurras asutas 1898. aastal Action française. See paremäärmuslik monarhistlik liikumine sai 1930. aastatel mõjukaks Ladina kvartalis. Sellest sai ka eeskuju erinevatele paremäärmuslikele liitudele, kes osalesid 1934. aasta 6. veebruari putšis, mis kukutas teise Cartel des gauches valitsuse.
Dekadentsi historiograafia
thumb|upright=1.45|"Rahu märgina vabariiki tervitama tulevad välisriikide esindajad", 1907, [[Henri Rousseau maal]]
Kolmanda vabariigi viimaseid aastaid käsitlev suur historiograafiline arutelu puudutab mõistet la décadence (dekadents). Selle mõiste pooldajad on väitnud, et Prantsusmaa 1940. aasta kaotuse põhjustas see, mida nad pidasid Prantsusmaa sünnipäraseks dekadentsiks ja moraalseks mädanikuks. Mõiste la décadence lüüasaamise selgitusena algas peaaegu kohe, kui 1940. aasta juunis vaherahu sõlmiti. Marssal Philippe Pétain väitis ühes raadiosaates: "Režiim viis riigi hävinguni". Ühes teises ütles ta, et "Meie lüüasaamine on karistus meie moraalsete ebaõnnestumiste eest", mille Prantsusmaa oli "määndanud" Kolmanda vabariigi ajal. 1942. aastal peeti Riomi protsess, kus toodi mitu Kolmanda vabariigi juhti kohtu ette sõja kuulutamise eest Saksamaale 1939. aastal ja süüdistati neid selles, et nad ei teinud piisavalt Prantsusmaa sõjaks ettevalmistamisel.
John Gunther teatas 1940. aastal enne Prantsusmaa kaotust, et Kolmandas vabariigis ("demokraatia reductio ad absurdum") on olnud 103 kabinetti keskmise pikkusega kaheksa kuud ja et 15 endist peaministrit elab. Marc Bloch väitis oma raamatus "Kummaline lüüasaamine" (kirjutatud 1940. aastal ja avaldatud postuumselt 1946. aastal), et pärast Rahvarinde võitu 1936. aastal lakkasid Prantsuse ülemklassid uskumast Prantsusmaa suursugususse ja lasid nii endid langeda fašismi ja lüüasaamise lummusse. Bloch ütles, et Kolmas vabariik kannatas sügava sisemise "roiskumise" all, mis tekitas kibedaid sotsiaalseid pingeid, ebastabiilseid valitsusi, pessimismi ja lüüasaamist, kartlikku ja seosetut diplomaatiat, kõhklevat ja lühinägelikku sõjalist strateegiat ning hõlbustas lõpuks Saksamaa võitu 1940. aasta juunis. Prantsuse ajakirjanik André Géraud, kes kirjutas pseudonüümi Pertinax all oma 1943. aasta raamatu "Prantsusmaa hauakaevajad", süüdistas sõjaeelset juhtkonda selles, mida ta pidas täielikuks ebakompetentsuseks.
Pärast 1945. aastat võtsid Prantsuse erinevad poliitilised fraktsioonid laialdaselt omaks mõiste la décadence kui konkurentide diskrediteerimise viisi. Prantsusmaa Kommunistlik Partei süüdistas lüüasaamist "korrumpeerunud" ja "dekadentliku" kapitalistliku Kolmanda vabariigi vastu (varjates mugavalt Prantsuse sõjategevuse sabotaaži Molotovi-Ribbentropi pakti ajal ja oma vastuseisu "imperialistlikule sõjale" Saksamaa vastu aastatel 1939–40).
Teisest küljest nimetasid gollistid Kolmandat vabariiki "nõrgaks" režiimiks ja väitsid, et kui Prantsusmaal oleks enne 1940. aastat olnud režiim, mida juhtinuks tugev president nagu Charles de Gaulle, oleks võinud lüüasaamist vältida. Võimule saades tegid nad täpselt seda ja algatasid Viienda vabariigi. Siis oli rühm Prantsuse ajaloolasi ümber Pierre Renouvini ning tema soosikute Jean-Baptiste Duroselle'i ja Maurice Baumonti, mis alustas uut tüüpi rahvusvahelist ajalugu, et võtta arvesse Renouvini nimetatud forces profondes (põhjalikke jõude), näiteks sisepoliitika mõju välispoliitikale. Kuid Renouvin ja tema jüngrid järgisid siiski mõistet la décadence, kus Renouvin väitis, et Prantsuse ühiskonnal Kolmandas vabariigis oli "väga puudulik initsiatiiv ja dünaamilisus" ja Baumont väitis, et Prantsuse poliitikud lasid "isiklikel huvidel" alistada "...mistahes üldised huvid".
1979. aastal avaldas Duroselle tuntud raamatu "La Décadence", mis mõistis kogu Kolmanda vabariigi täielikult hukka, kui nõrga, argpüksliku ja mandunud. Veelgi enam, kui Prantsusmaal, aktsepteeriti mõistet la décadence ingliskeelses maailmas, kus sellised Briti ajaloolased nagu A. J. P. Taylor kirjeldasid Kolmandat vabariiki sageli kui kokkuvarisemise äärel toimivat totaalset režiimi.
"La décadence'i" teesi silmapaistev näide oli William L. Shireri 1969. aasta raamat "Kolmanda vabariigi kokkuvarisemine", kus Prantsusmaa lüüasaamist selgitatakse Prantsuse juhtide moraalse nõrkuse ja arguse tagajärjena. Shirer kujutas Édouard Daladier'd heatahtliku, kuid tahtejõuetuna; Georges Bonnet'd korrumpeerunud oportunistina, kes oli isegi natsidega valmis koostööd tegema; marssal Maxime Weygandi reaktsioonilise sõdurina, kes oli rohkem huvitatud Kolmanda vabariigi hävitamisest kui selle kaitsmisest; kindral Maurice Gamelini ebakompetentse ja allaandjana; Pierre Lavali kelmika krüptofašistina; Charles Maurras'd (keda Shirer esitas Prantsusmaa kõige mõjuvõimsama intellektuaalina) "drivel" jutlustajana; marssal Philippe Pétaini Lavali ja Prantsuse rojalistide seniilse marionetina ning Paul Reynaud'd pisikese poliitikuna, keda kontrollis tema armuke, krahvinna Hélène de Portes. Kaasaegsete ajaloolaste hulka, kes nõustuvad la décadence argumendiga või suhtuvad väga kriitiliselt Prantsusmaa 1940. aasta eelsesse juhtimisse, ilma et nad tingimata la décadence teesiga nõustuksid, kuuluvad Talbot Imlay, Anthony Adamthwaite, Serge Berstein, Michael Carely, Nicole Jordan, Igor Lukes ja Richard Crane.
Esimene ajaloolane, kes la décadence kontseptsiooni hukka mõistis, oli Kanada ajaloolane Robert J. Young, kes oma 1978. aasta raamatus "Prantsusmaa käsul" väitis, et Prantsuse ühiskond ei olnud dekadentlik, et 1940. aasta lüüasaamine oli tingitud ainult sõjalistest teguritest, mitte moraalsest ebaõnnestumisest, ja et Kolmanda vabariigi juhid olid andnud endast parima 1930. aastate rasketes tingimustes. Young väitis, et dekadents, kui see eksisteeris, ei mõjutanud Prantsuse sõjalist planeerimist ja võitlusvalmidust. Young leiab, et Ameerika ajakirjanikud kujutasid 1930. aastate lõpus rahulikku, ühtset, asjatundlikku ja enesekindlat Prantsusmaad. Nad kiitsid prantsuse kunsti, muusikat, kirjandust, teatrit ja moodi ning rõhutasid prantslaste vastupidavust ja rõhutasid Prantsuse vastupidavust ja südidust kasvava natside agressiooni ja jõhkruse taustal. Miski artiklite toonis ega sisus ei ennustanud 1940. aasta juunis purustavat sõjalist lüüasaamist ja kokkuvarisemist.
Youngile on järgnenud teised ajaloolased, nagu Robert Frankenstein, Jean-Pierre Azéma, Jean-Louis Crémieux-Brilhac, Martin Alexander, Eugenia Kiesling ja Martin Thomas, kes väitsid, et Prantsuse nõrkus rahvusvahelisel areenil tulenes struktuurilistest teguritest, kuna ülemaailmne majanduskriis avaldas mõju Prantsuse taasrelvastumisele ja sellel ei olnud midagi pistmist sellega, et Prantsuse juhid olid liiga "dekadentlikud" ja argpükslikud, et Natsi-Saksamaa vastu seista.
Eddy maakond (Põhja-Dakota)
thumb|Asend Põhja-Dakota osariigis Eddy maakond (Eddy County) on maakond USA-s Põhja-Dakota osariigis. Geograafilised koordinaadid on 47°72' N, 98°90' W.
Maakonna halduskeskus ja suurim linn on New Rockford.
Maakonna pindala on 1800 km², millest 36 km² moodustab veepindala.
Elanike arv oli 2010. aasta rahvaloenduse järgi 2385. Aastal 2000 oli elanike arv 2757.
Ajalugu
Eddy maakond moodustati 31. märtsil 1885. aastal Fosteri maakonna osast. Maakond on saanud nime Fargo pankuri Ezra B. Eddy järgi.
Vladimir Parol
Vladimir Parol (8. november 1935 Leningrad – 19. oktoober 2009) oli Eesti ajaloolane ja sotsioloog.
Haridus
Lõpetas 1953 Tallinna 32. Keskkooli, 1957 TPedI vene keele ja kirjanduse erialal, 1962 A. I. Herzeni nim Leningradi Pedagoogilise Instituudi ajalooõpetaja kutsega (cum laude), 1967 Eesti TA-s aspirantuuri, ajalookandidaat (1972, Eesti TA), filosoofiadoktor (1985, Rostovi Riiklik Ülikool), väitekiri "Социалистичeская урбанизация и образ жизни горожан".
Täiendusõpe
NSV Liidu TA Etnograafia Instituudis sotsioloogia alal 1980, 1989.
Brekti
Brekti on küla (mazciems) Lätis Cēsise piirkonnas Vecpiebalga vallas.
Vladimir Parol
Teaduskraad ja -kutse
Ajalookandidaat 1972 (Eesti NSV TA); dotsent 1977; filosoofiadoktor 1985 (Rostovi Riiklik Ülikool); professor 1987.
Brekti
Küla asub valla kirdeosas. Brekti jääb vallakeskusest Vecpiebalgast 8 ning Riiast 136,2 kilomeetri kaugusele. Aastail 2009-2021 jäi küla Vecpiebalga piirkonda.
Vladimir Parol
Teenistuskäik
Oli 1957–61 Tallinna keskkoolides ajalooõpetaja, 1964–67 Tallinnas Marksismi-Leninismi Õhtuülikooli õppejõud, 1967–70 AI sotsioloogia sektori nooremteadur. TTÜs 1965–1991: teadusliku kommunismi kateedri õppejõud (kohakaaslus) 1965–1969/70, assistent 1970, vanemõpetaja 1972–75, dotsent 1975–85, professor 1985–89; politoloogia/sotsiaalteaduste kateedri professor 1989–91; ühiskonnateaduste teaduskonna dekaan 1988–91. Eesti-Ameerika Majanduskolledži professor 1992-99; Rahvusvahelise Sotsiaalteaduste Ülikooli "LEX" professor 1999–2001; Sotsiaal-Humanitaarinstituudi professor 2001.
Brekti
Aastal 2007 oli külas 14 elanikku.
Vladimir Parol
Teadustöö põhisuunad
Politoloogia, majandus- ja linnasotsioloogia, sotsiaalökonoomika. Uurimisvaldkond: urbaniseerumine, linnade sotsiaalne keskkond ja linlaste elulaad; sotsiaalsed struktuurid; töösotsioloogia; sotsiaalfilosoofia. Väljaande Utšonõje Zapiski Russkogo Akademitšeskogo Obštšestva |(Ученые записки Русского Академического Общества) peatoimetaja (aastast 2001).
Teadusorganisatoorne ja ühiskondlik tegevus
Osales Tallinna linna sotsiaalse arengu planeerimise nõukogu tegevuses; ühingu Teadus lektor; Vene Akadeemilise Seltsi (Eestis) asutajaid, president 1999. aastast.
Tõnno Lepmets
1956. aastal tuli ta Nõukogude Liidu koolinoorte meistriks.
Ta on üheksakordne Eesti meister korvpallis: 1961–1966 TPI (praegune TTÜ KK), 1968 ja 1971 Tallinna Kalevi ja 1974 Harju KEKi meeskonnaga.
Andrzej Byrt
18. märtsil 2002 anti talle Valgetähe II klassi teenetemärk, tunnustades tema tööd Poola välisministeeriumi aseriigisekretärina.
Pisarajärv
Pisarajärv ehk lakrimaaljärv (ladina keeles lacus lacrimalis) on paljude loomade peas silma sisenurgas paiknev ala. Pisarajärve täidab pisaralihake. Pisarajärvest voolab pisaravedelik pisaratäppide abil pisarateedesse.
Pisarajärve areng, anatoomia, füsioloogia, morfoloogia ja patoloogia võivad erineda nii liigiti kui ka indiviiditi.
Inimestel
Inimestel on pisarajärv pisaraaparaadi osa, mille kaudu liigub pisaravedelik pisaratäppide abiga pisarakanalikesse ja edasi pisarakotti.
Norbert Kaareste
pisi|Norbert Kaareste Norbert Kaareste (sündinud 15. septembril 1986 Kärdlas) on eesti kommunikatsiooniekspert ja õhtujuht.
Töö
On töötanud ka ajakirjanikuna ajalehes Postimees, Tartu raadios Sun FM (endine Tartu Raadio), ajakirjas Arvutimaailm.
Töötab ühtlasi ka pulmaisa ja õhtujuhina
Isiklikku
Tal on neli last.
Claude
Claude on prantsusepärane mehenimi, mis tuleneb ladinakeelsest nimest Claudius.
Seda võidakse vahel kasutada ka naistenimede või perekonnanimede puhul.
Louis-Claude
Louis-Claude on mehenimi.
Teesklased
Teesklased (Ptinidae) on sugukond mardikalisi.
Teesklaste hulka kuulub alamsugukond tooneseplased (Anobiinae).
Hellenurme puhkeala
Hellenurme puhkeala on kaitstav puhkeala Tartu maakonnas Elva vallas Hellenurme külas. Ala eesmärk on kaitsta muu hulgas sealset virgestuseks kasutatavat parki, settetiik-puhastuslodu ja läbivoolukraave, samuti säilitada pärandkultuurmaastikku. Ala pindala on 2,3 ha.
Ala moodustati 2007.
Raivo Raid
Raivo Raid (sündinud 8. juunil 1957 Tartus) on eesti bioloog-tsütoloog.
Elukäik
Raivo Raid on Hubert Raidi poeg.
Ta on lõpetanud 1975. aastal Tartu 5. Keskkooli ja 1980. aastal Tartu Riikliku Ülikooli (TRÜ); bioloogiakandidaat (1989, TRÜ), väitekiri "Реорганизация клеток PC12 во время начального этапа дифференцировки под влиянием фактора роста нервов". Täiendas end 1995 New Jersey Meditsiini ja Stomatoloogia Ülikoolis ja 1996 Göttingeni Ülikoolis.
Aastatel 1980–1981 töötas ta Tartu Riikliku Ülikooli eksperimentaalfüüsika kateedris,1981–1988 oli geneetika ja tsütoloogia kateedri insener ja vaneminsener, 1988–1990 elutegevuse hormonaalse regulatsiooni labori teadur ja vanemteadur, 1991–1993 Tartu Ülikooli molekulaar- ja rakubioloogia instituudi vanemteadur ja vanemõpetaja, 1993–2009 üldzooloogia dotsent Tartu Ülikooli Zooloogia ja hüdrobioloogia instituudis ning Ökoloogia ja maateaduste instituudis, 2009–2015 arengubioloogia dotsent TÜ molekulaar- ja rakubioloogia instituudis.
Teadustöö
Uurimisvaldkond: arengubioloogia, elektronmikroskoopia, histoloogia, loomade embrüo- ja histogenees, rakkude diferentseerimine in vivo ja in vitro, rakkude ultrastruktuurid.
Andrzej Towpik
Andrzej Kazimierz Towpik (sündinud 1. veebruaril 1939 Brestis) on Poola diplomaat.
18. märtsil 2002 anti talle Valgetähe II klassi teenetemärk, tunnustades tema tööd Poola kaitseministeeriumi aseriigisekretärina.
Raharinglus
Raharinglus on rahaliste vahendite pidev ringlus majanduses. See on protsess, mille keskmes on raha jätkusuutlik liikumine. Ringluses on sularaha, ülekanderaha ja väärtpaberid. Ringluses oleva raha hulk sõltub majanduse olukorrast, ringluskiirusest ja kaupade hindadest. Iga riigi pank reguleerib oma raharinglust iseseisvalt.
Raharinglus koosneb juhuslikest ostudest ja müümistest, mis toimuvad samal ajal. Müüja esindab kaupa ja ostja raha ning kaupa ostes toimub juba üks raharingluse etapp.
Ajalugu
Raha on põhiline osa raharinglusest. Raha olemasolu alus on ühiskondlik kokkulepe millegi kasutamiseks vahetusvahendina. See kokkulepe võib olla kas otsene või kaudne, vabatahtlik või sunduslik. Raha väärtus võib muutuda inflatsiooni ja deflatsiooni tõttu.
Raharinglus sai alguse Ameerikast, kus hakati esimest korda väljastama võlakirju.
1990. aastal ületas maailmas ringluses olev rahahulk ühe triljoni USA dollari künnise.
2002. aastal oli ringluses olev rahahulk kasvanud kahe triljonini ja 2008. aastaks nelja triljoni USA dollarini.
Raharinglus Eestis
Eestis on olnud ringluses erinevad valuutad, nagu näiteks Eesti mark ja Eesti kroon. Praegu ringleb Eestis peamiselt euro.