cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tartu Elementaarkooliõpetajate Seminar
Tartu Elementaarkooliõpetajate Seminari asutamine
Elementaarkooliõpetajate seminari õpilaste arvuks määrati 10, sest mõnekümnes elementaarkoolis arvati vabanevat igal aastal kolm õpetajakohta. Kuna seminarile ei leitud sobivat juhatajat (inspektorit), kes oleks olnud nõus väikse palga eest seda tööd tegema, jäi uus õppeasutus kaheksaks aastaks ainult paberile. Inspektor ja vanemõpetaja (Hauptlehrer) leiti alles 1828. aastal. Selleks oli Tartu ülikooli lõpetanud eesti soost teoloogiharidusega hilisem Tartu ülikooli eesti keele lektor Dietrich Heinrich Jürgenson. Õppetöö Tartu Elementaarkooliõpetajate Seminaris algas kaheksa õpilasega 7. augustil 1828.
Ķemeri lade
Ķemeri lade on alamdevoni ladestiku regionaalne lade. Ķemeri lade lasub Tilžė lademel ja see lamab Rēzekne lademe all. Lademe vanus on 408...400 miljonit aastat.
Tartu Elementaarkooliõpetajate Seminar
Kooli esimene ajajärk (1828–1842)
Esialgu allus seminar kubermangukoolide direktorile Tartus. Õpperingkonna koolikomisjoni liikmed revideerisid õppeasutust vähemalt kord aastas. Järelevalvet usuõpetuses teostas Liivimaa konsistoorium. Kui õpperingkonna koolikomisjon 1830. aastate keskel tegevuse lõpetas, allusid koolid, sh seminar, üksnes kubermangukoolide direktorile ja õpperingkonna kuraatorile.
Ķemeri lade
Ladet hakkas esimesena eristama P. Liepiņš aastal 1960. Üleilmses standardis vastab sellele Praha lade, osalt ka Emsi lade, litostratigraafiliselt vastab sellele Eesti aladel aga tõenäoliselt umbkaudu Ķemeri kihistu (kuna selles puuduvad fossiilid, on taoline määratlus siiski oletuslik). . Lademe stratotüübiks on Ķemeri puurauk, millest kuuluvad lademesse meetrid 461-547,65.
Tartu Elementaarkooliõpetajate Seminar
Kooli esimene ajajärk (1828–1842)
Õpilased võeti vastu eksamitega. Neilt nõuti kaheklassilise kreiskooli õppekursusele vastavat haridust. Juhtus sedagi, et kreiskooli lõpetanud õpilane kukkus sisseastumiseksamitel läbi ja vastu võeti hoopis kihelkonnakooli lõpetanud noormees.
Ķemeri lade
Lademe paksus Eestis on kuni 6–8,4 m. Lätis on see Balti sünekliisi aladel kohati üpris paks, Skrīveri all on selle paksus 127 meetrit, Baldone all 169 meetrit, Vaiņodes 163 meetrit, Ezere all aga 172 meetrit.
Tartu Elementaarkooliõpetajate Seminar
Kooli esimene ajajärk (1828–1842)
Päevakord oli üldiselt korraldatud Saksa seminaride eeskujul. Puudusid ainult kindlad ühised töötunnid. Need osutusid üleliigseteks, sest õpilased elasid kahekaupa.
Ķemeri lade
Lademe kivimkoosseisus on Eestis palju kvartsirikast liivakivi. Läti aladel sisaldab lade ka ohtralt punakaspruuni aleuroliiti ja savi. Lademe savi sisaldab suhteliselt palju illiiti, liivakivi aga tsirkooni ja turmaliini. Ladestut eristataksegi selle mineraalse koostise järgi. Lade avandub üksnes väikesel alal Talsi ümbruskonnas.
Tartu Elementaarkooliõpetajate Seminar
Kooli esimene ajajärk (1828–1842)
Õppetöö jagunes neljaks. Esimese osa moodustasid need õppeained, mida seminaristid peavad tulevikus õpetama (usuõpetus, laulmine, lugemine, kirjutamine, arvutamine, saksa ja vene keel). Teine osa hõlmas algõpetuse metoodikat, sh didaktika ja kateheetika. Kolmandasse osasse kuulusid seminaristide üldhariduse seisukohalt olulised ained, nt ajalugu koos kristliku kiriku ajalooga, maa- ja loodusteadus, geomeetria algõpetus. Neljas osa kuulus muusikaõpetusele, sh lihtne ja harmooniline koraalilaul, orelimäng ja muusikateooria.
Kõige rohkem aega ja energiat kulutati loomulikult pedagoogikale. Lühikese seminaris viibimise jooksul pidid kasvandikud kujunema iseseisvateks õpetajateks. Enamikul neist tuli juba ameti alguses kooli juhatada ega olnud loota vanema vilunud ametivenna toele koolitöö esimestel aastatel. Oma harjutuskooli puudumine takistas õpilaste pedagoogilist ettevalmistust. Tuli leppida võimalusega anda proovitunde seminari juures asunud Tartu Abiseltsi algkoolis, sama kooli õpilasi kasutati ka üksikult harjutusmaterjalina. Alguses harjutati üksikute õpilastega. Alles viimastel semestritel töötati kogu klassiga. Abiseltsi kooli organiseerimises puudus seminari inspektoril aga mõjujõud. Koolil oli üksainus kaheks jaotatud kitsas klassiruum. 1838. aastal laiendati ruumi ümberehituse teel. Kuni 1836. aastani õppisid selles koolis poisid ja tüdrukud koos. 1836. aasta sügisel muudeti kool poisslastekooliks.
Neid õppeaineid, mida tulevane õpetaja oma ametis otsekohe ei vajanud – üldist ajalugu, maateadust, looduslugu ja geomeetriat –, oli võimalik seminari õpilastele õpetada üksnes pealiskaudselt.
Eriline rõhk langes muusikaõpetusele. Muusikaõpetaja ettevalmistus oli ette nähtud ka seminari põhikirjas. Selles distsipliinis pidid õpilased omandama teatavad oskused. Lauluõpetus algkoolis eeldas muusikalist ettevalmistust. Peale selle pidid seminaristid saama vajaliku ettevalmistuse organisti ja kantori ametiks. 1839. aastal võeti kuraatori korraldusel õppekavasse ka võimlemine.
Kirjeldatud ilme säilitas seminar kuni 1840. aastani. Kubermangukoolide direktor ja õpperingkond tundis õppeasutuse vastu elavat huvi ning seminari külastati sageli ja revideeriti korrapäraselt.
1840. aastal laiendati Tartu seminari pisut. Keisri loal suurendati õpilaste arvu nelja võrra, tingimusel, et iga kahe aasta tagant saadetakse neli sobivat õpilast Peterburi Õpetajate Instituuti, kus nendest pidid kahe aastaga saama sobivad vene keele õpetajad Tartu õpperingkonna kreiskoolidele.
Õiguslikult oli seminar samal tasemel kreiskoolidega. Inspektor Jürgenson püüdis saada seminarile suuremaid õigusi, sest kool baseerus ju ise kreiskoolil ja oli seetõttu kõrgema astme kool, kuid tema sooviavaldused jäeti tähelepanuta.
Inspektor Dietrich Heinrich Jürgenson suri 10. augustil 1841, olles juhtinud seminari 13 aastat. Tema asemele astus 31. detsembril 1841 Johann Heinrich Ferdinand Kölpin. Kölpin oli õppinud Neustettini gümnaasiumis, lõpetanud seminari Preisimaal ja sooritanud kreiskooliõpetaja eksami Tartus. 1842. aastal alustas seminari vene keele õpetaja ja inspektori abina tööd Hermann Carl Ernst Clemenz.
Kooli teine ajajärk (1843–1865)
1843. aastal normiti uue põhikirjaga seminari välissuhteid ja muudeti osaliselt õppetegevust. Tartu seminari ülesanne oli esiteks avalike algkoolide õpetajate ettevalmistamine ja teiseks Tartu õpperingkonna kreiskoolide vene keele õpetajate ettevalmistamise kasvulavaks olemine. Õppeasutust pidas ülal riik ja see allus koos teiste Tartu direktoraadi koolidega kohaliku kubermangugümnaasiumi direktorile. Seminaris õppis 14 kasvandikku. Neli neist, kes vene keeles hästi edasi jõudsid, määrati kreiskoolidesse vene keele õpetajaks ja saadeti pärast kursuse lõpetamist kaheks aastaks Peterburi Õpetajate Seminari täiendõppele. Seminari õppekursus kestis kaks aastat ja iga kasvandik pidi pärast seminari lõpetamist töötama kuus aastat Tartu õpperingkonnas õpetajana. Vene keele õpetajate ettevalmistamiseks oli olemas eriklass, neile oli ette nähtud neli lisatundi vene keelt nädalas.
Seminari inspektoril olid samasugused õigused nagu kreiskoolide inspektoritel. Ta juhtis ka seminari juures tegutsevat harjutuskooli. Peale inspektori, kes oli ühtlasi ka kooli vanemõpetaja, töötasid koolis veel vene keele õpetaja (ühtlasi inspektori abi ja asetäitja) ning laulu- ja muusikaõpetaja.
Kasvandikke võeti vastu üks või kaks korda aastas. Sisseastuja pidi olema vähemalt 17-aastane, ilma õppetööd takistavate kehaliste vigadeta, heade vaimuannetega, musikaalne ja selge diktsiooniga; eksamitel eeldati kreiskooli kursusele vastavaid teadmisi.
Õppetöös pandi erilist rõhku vene keele õppele. Eeldati, et õpilased võiksid vallata vene keelt korrektselt nii kõnes kui ka kirjas. Vene keele õpetaja pidi rääkima kasvandikega ainult vene keeles. Muusikaõpetus seisnes ühe- ja mitmehäälses koraalilaulus, kuid andekamad õpilased pidid laulmises ja instrumentaalmuusikas jõudma nii kaugele, et nad vajaduse korral õpetajaameti kõrval ka kantori- ja organistiametit pidada võisid.
Kodu- ja päevakorda muudeti uue põhikirjaga vähe, kuid üldine kord muutus karmimaks. Ka üldine koolikord muutus sel perioodil karmimaks, aga seminaris põhjustas seda ka inspektori isik, kes oli oma kasvatuse saanud Preisimaal ja lapsepõlvest peale harjunud täitma sõjamehe täpsusega maksvat korda.
Õpetajaskond muutus samuti. Õpperingkonna kuraator määras 1843. aastal ametisse kohaliku kreiskooli joonistusõpetaja Woldemar Friedrich Krügeri, kellele maksti palka väljaspool seminari eelarvet olevatest summadest. Samal aastal kinnitati senine inspektori kohusetäitja Kölpin täisõiguslikuks juhatajaks. 1849. aastal järgnes ametist lahkunud inspektor Kölpinile Valmiera (Volmari) kreiskooli inspektor Johannes Aloys von Berg, kes jäi sellesse ametisse 1853. aastani. Temale järgnes senine teaduste õpetaja Pärnu kõrgemas kreiskoolis Henrich Eisenschmidt, kes lahkus sellelt ametikohalt haiguse tõttu 1857. aastal. Nüüd tuli tagasi endine inspektor Berg, kes vahepeal oli olnud Viljandi kreiskooli juhataja. 1855. aastal vabastati vene keele õpetaja Hermann Clemenz omal soovil ametist ja tema asemele tuli õppeameti kandidaat Nikolai Ivanov. Samal aastal lahkus haiguse tõttu muusikaõpetaja Biedermann ja asemele tuli ülikooli muusikaõpetaja Friedrich Brenner.
1855. aastal muudeti oluliselt ka õppekava. Kogemused näitasid, et jõupingutustest ja õpilaste suurest töökoormuses (45 õppetundi nädalas) hoolimata on väga raske kahe aastaga kõiki kohustuslike õppeaineid ettenähtud ulatuses ja korralikult läbida. Kuna nõudmiste vähendamine üksikuis õppeaineis oleks muutnud nende üldharidusliku väärtuse väga küsitavaks ja kogu õppetöö pealiskaudseks, tuli vähendada õppeainete arvu. Kõrvale jäid kõik need õppeained, mis seminari teise ajajärgu alguses lisandunud olid, peale nende veel üldine ajalugu ja geograafia, füüsika ja geomeetria. 1856. aastal suurenes kasvandikkude õppepraktika, sest sama aasta septembris viidi Tartu Abiseltsi „Eesti algkool" (asutatud 1836. aastal) seminari kõrvalhoonesse ja seda hakkas juhtima seminari inspektor. Nii oli seminaril kaks algkooli: üheklassilisse võeti vastu algajaid, kaheklassilise aga edasijõudnuid. Seminari kasvandikkude praktilise töö juhatamine mõlemas algkoolis jäi endiselt kogu ulatuses inspektori ülesandeks. Nii paisus praktika küll kvantitatiivselt, mitte aga kvalitatiivselt. Sageli tuli praktikantidel anda tunde täiesti omapäi, kasutades seejuures võtteid, mis ei vastanud pedagoogika nõuetele.
Kooli kolmas ajajärk (1865–1889)
Seminari olukorda püüdis parandada ja tähtsamaid puudusi kõrvaldada 1865. aasta põhikiri. Seminar muudeti kolmeklassiliseks ja kursus kolmeaastaseks. Inspektor Bergile tulid teise õpetaja ja inspektori abina appi Adolf Eduard Maass Königsbergist, kolmanda õpetajana, k.a muusikaõpetajana, Friedrich August Hermann Lange Frauenburgist. Vene keelt hakkas õpetama Tartu Kubermangugümnaasiumi õpetaja Schmidt.
Klasside ja õpetajate arvu suurenemisega tõusid seminari kulud, kuid riigikassast tulev summa jäi endiseks. Muutumatuks jäi ka riigi kulul õppijate arv (10). Peale nende lubati aga võtta vastu piiramatul arvul õpilasi, kes maksid ise kooliraha (24 rubla aastas). Tulude suurendamiseks suleti mõlemad seminari juures olevad algkoolid, mis kui vaestekoolid olid pakkunud tasuta haridust 1350 poeg- ja 50 tütarlapsele, ja avati kaheklassiline harjutuskool, mille õpilased pidid maksma kooliraha 6 rubla aastas. Palkade maksmise ja kulude katmisega oli siiski tõsiseid raskusi. Raamatukogu täiendamine näiteks jäeti hoopis ära.
1867. aasta esimesel semestril lahkus seminarist senine inspektor Johannes Aloys von Berg ja tema asemele astus senine inspektori abi Adolf Eduard Maass. Inspektori abiks sai F. A. H. Lange, kelle asemele määrati kolmandaks õpetajaks vene keele õpetaja I. Belov. Pool aastat õpetas Wilhelm Werther ja siis tema järeltulejana Otto Kronwald.
1869. aastal muudeti jälle põhikirja: loodi neljanda õpetaja ametikoht vene keele õpetaja jaoks ja suurendati riigi kulul õppivate kasvandike arvu nelja võrra, 10-lt 14-le, nimelt venelaste jaoks, kellest pidid pärast saama Tartu õpperingkonnas vene keele õpetajad. Ent need õppekohad jäid enamasti täitmata. Ka suurenes riigilt seminarile eraldatud summa.
Peale kohustuslike ainete õpetati veel piisava huviliste arvu korral ladina keelt ja stenograafiat Gabelsbergeri süsteemi järgi.
1869. aastal muudeti seminari algkool kolmeklassiliseks. Nii tagati seminari õppuritele piisav võimalus tundide jälgimiseks ja ise tundide andmiseks. Ühtlasi oli seminari algkool sellisena eeskujuks teistele algkoolidele.
Seminari teise klassi kasvandikud olid kohustatud mõni tund nädalas õpetajate ja ülemise klassi kasvandike tunde jälgima. Ülemise klassi kasvandikud andsid nädalas 6–8 tundi, käisid kindla kava järgi tunde jälgimas ja harjutasid erilistes proovitundides didaktiliselt raskemaid ülesandeid. Kasvandike antud tunde arvustati iganädalastel koosolekutel, kus osalesid seminari õpetajad ja kahe vanema klassi õpilased.
Kooli kolmandas ajajärgus uuendati sageli õppeviise ja vahetati õpperaamatuid. Ka püüti laiendada õppekava. Seega võib seda ajajärku nimetada seminari õitseajaks. Paraku ei jätnud venestamislaine puudutamata ka õpetajate ettevalmistust. 1878. aastal avati Tartu II Õpetajate Seminar (venekeelse õppekeelega) ja 1886. aastal tegi õpperingkonna kuraator M. Kapustin ettepaneku Tartu Elementaarõpetajate Seminar ehk Tartu I Õpetajate Seminar sulgeda. 1887. aastal keelas haridusminister Tartu Elementaarõpetajate Seminaril uusi õpilasi vastu võtta ja seminar anti Tartu II Õpetajate Seminari direktori järelevalve alla.
9. juunil 1889. aastal kinnitas keiser riiginõukogu otsuse sulgeda Tartu I Seminar 1. juulil 1889. Kuraatori korraldusel anti Tartu Elementaariõpetajate Seminari mööbel ja õppevahendid üle Tartu II Õpetajate Seminarile kui eelmise funktsioonide jätkajale, seega loomulikult pärijale, hooned anti Tartu neljaklassilisele linnakoolile. Alles jäi seminari harjutuskool. Peale selle tuli sulgemisel vabanenud rahast anda Tartu II Õpetajate Seminarile iga aasta 420 rubla usuõpetaja palkamiseks luteriusulistele ja muusikaõpetuse edendamiseks.
Koolihoone
Kuna kooli avamine 1820. aastatel venis, kogunes kooli ülalpidamiseks ettenähtud raha nii palju, et 1825. aastal õnnestus osta parun Ungern-Sternbergilt 33 000 rubla eest Riia tänava lõpus ühekorruseline kivimaja kahe kõrvalehitise ja suure aiaga. Maja oli küllalt ruumikas: viies mansardtoas elas ja magas igaühes kaks seminariõpilast. Igaühel oli kasutada roheliseks värvitud voodi madratsi ja vaibaga, voodi kõrval punane pesulaud kausi ja kannuga, riidekapp, üks nahaga kaetud tool. Akna all seisis kahe toanaabri ühine töölaud.
Alumisel korrusel oli raamatukogutuba ja saal, kus toimusid hommikupalvused, õppetunnid, muusikaharjutused ja 1840. aastatel ka õpilaste töötunnid. Nn klassi sisseseade moodustasid sahtlitega lauad, 12 tooli, klaver ja väike orel (200 rubla maksva viie registriga 4,5 oktavi ulatusega oreli tellis Jürgenson 9. märtsil 1829 Riia orelimeistrilt Stratmannilt ). Teine klaver oli ülemisel korrusel.
Kooli esimesel ajajärgul puudus õppuritele eraldi söögisaal, sest seminaristid sõid avaras söögitoas koos inspektori perega. Hiljem kasutati seda ruumi ka võimlemistundide läbiviimiseks. Alumisel korrusel oli ka inspektori korter. Ühte kõrvalhoonesse asus juba 1826. aastal Tartu Abiseltsi vaestekool (die Armenschule des Dorpater Hilfsvereins), millest sai 1829. aastast seminaristide harjutuskool.
1860. aastatel muutus ruumide suurendamine hädavajalikuks. 1872. aastal ühendati seminari peahoone kahekorruselise juurdeehituse abil kõrvalhoonega ja ühele osale ehitati peale teine korrus. 1876. aastal muudeti kogu seminari peahoone kahekorruseliseks. Nii saadi juurde saal ja raamatukogutuba. Nüüd olid kooliruumid rahuldavad, samuti olid rahuldavad ka kolm õpetajate korterit. Ruumikitsikus valitses jätkuvalt hoovipealses puumajas, kus oli õpilaste söögituba ja kus elas kooli majandusjuhataja, kelle ülesanne oli alates 1873. aastast kasvandike toitlustamine.
Šoorid
pisi|Šooride lipp Šoorid (varem ka šorid, šoori keeles шор-кижи, тадар-кижи) on turgi rahvas Venemaal Lääne-Siberis Kemerovo oblastis ja naaberaladel. Šooride põhilised asualad paiknevad Kuznetski Alatau eelmäestikus. Kõnelevad vene keelt ja turgi keelte uiguuri-oguusi rühma kuuluvat šoori keelt. 2010. aasta rahvaloenduse andmetel elas Venemaal 12 888 šoori, neist Kemerovo oblastis 10 672.
Eestis elas 2011. aasta rahvaloenduse andmetel 1 šoor.
Šooride olulisteks tegevusaladeks olid ka karusloomajaht ja kalapüük, maaviljelusega hakati tegelema alles 19. sajandi lõpus. Formaalselt olid šoorid 19. sajandi keskpaigast alates õigeusklikud, kuid šamanismi elemente säilis kuni 20. sajandi alguseni.
Kalmer Poopuu
Kalmer Poopuu (sündinud 15. jaanuaril 1959 Kingissepas) on eesti omavalitsustegelane, koolijuht ja harrastusnäitleja.
Šoorid
Tänapäeval on šoorid venestumas. 2010. aasta rahvaloenduse andmetel valdas Venemaal šoori keelt ainult 2839 inimest. 1926. aastal loodud šoori kirjakeelt praegusel ajal enam ei kasutata. Kirjakeelena kasutavad šoorid vene keelt ja vähesel määral hakassi keelt.
Kalmer Poopuu
Ta on lõpetanud 1977. aastal Viktor Kingissepa nimelise Kingissepa Keskkooli ja seejärel Tallinna Polütehnilise Instituudi toiduainetööstuse mehaanikainsenerina.
Ta on töötanud Saaremaa Liha- ja Piimakombinaadis, Sõrve sovhoosis peaenergeetiku ja direktori asetäitjana, Salme valla abivallavanemana ja vallavanemana, AS Läätsa tegevdirektori ja juhatajana, 1999. aastast oli ta taas Salme vallavanem.
Alates augustist 2019 töötab ta Salme Põhikooli direktorina.
Poliitiline tegevus
Kalmer Poopuu oli aastatel 2004–2018 ning on uuesti aastast 2021 erakonna Isamaa liige.
Ta kandideeris 2023. aasta valimistel Riigikokku, kogus valimisringkonnas nr 5 (Hiiu-, Lääne- ja Saaremaa) 113 häält ning ei osutunud valituks.
Isiklikku
Tema isa oli Augustin Poopuu.
Kalmer Poopuu on abielus, peres on kaks tütart ja poeg.
Ristiküla peakraav
Ristiküla peakraav on peakraav Pärnu maakonnas Saarde vallas. Kraavi pikkus on 7,9 km. Kraavi valgla suurus on 16,3 km².
Ryan Serhant
Ryan Matthew Serhant (sündinud 2. juulil 1984 Texase osariigis Houstonis) on USA kinnisvarategelane, näitleja ja teleprodutsent.
Elukäik ja haridus
Ryan on sündinud Texase osariigis Houstoni linnas, kuid üles kasvanud Bostoni lähedal. Ta lõpetas 2006. aastal Hamilton College'i inglise kirjanduse ja teatri erialal. Seejärel suundus ta New Yorki, et saada näitlejaks.
Töö kinnisvaraäris
2008. aastal alustas Serhant tegevust New Yorgi kinnisvaraturul. Esimesel aastal teenis ta 9000 dollarit (ehk ligi 8000 eurot). Esimese märkimisväärse müügitehinguni, mille suurus oli 8,5 miljonit dollarit, kulus tal mitu aastat. Serhant oli 2012. aastal New Yorgi kinnisvaramaaklerite seas müügiedult viieteistkümnes.
2008. aastal sai temast Nest Seekers Nationali asepresident ja tegevdirektor. 2012. aastal moodustas ta enda maaklerimeeskonna (Serhant Team), mis koosneb enam kui 60 inimesest New Yorgis, New Jerseys, Los Angeleses, Miamis ja The Hamptonsis. Tema meeskond on spetsialiseerunud tipptasemel elamukorterite ja ühistute müügile, kodudele ning uute arenduste müügile.
Ryan Serhant asutas 2020. aastal oma kinnisvarafirma SERHANT. Ettevõte muutus kiiresti üheks aktiivsemaks kinnisvaraettevõtteks USA-s: juba esimese poole aasta keskmine käive oli 100 miljonit dollarit kuus.
Töö televisioonis
Teledebüüdi tegi Serhant tõsielusaates "Million Dollar Listing", seejärel osales saates "Inside Amy Schumer". 2014. aastal mängis ta kõrvalosa Noah Baumbachi filmis "When We're Young". Serhant on esinenud telekanalites CNN, CNBC, FOX, NBC, ABC ja CBS.
2017. aastal algatas ja produtseeris Serhant telesaate "Sell It Like Serhant", kus ta õpetab saamatutele müüjatele, kuidas parandada müügioskusi ja teha tulemuslikku müügitööd.
Serhant tegi oma kodu renoveerimisest, mis kestis kolm aastat, miniseriaali "Million Dollar Listing: Ryan's Renovation".
Isiklikku
Serhant elab koos advokaadist abikaasa Emilia ja tütre Zenaga (sündinud 2019) New Yorgis. Paar abiellus 2016. aastal Kreekas.
Sambliku-koimärslane
Sambliku-koimärslane (Dahlica lichenella) on märslaste sugukonda kuuluv liblikaliik.
Liblikas esineb ka Eestis.
147 eKr
Aasta 147 eKr oli 147. aasta enne meie ajaarvamist, Vana-Rooma ajaarvamise järgi ab urbe condita DCVII (607).
Donald E. Knuth
pisi|Donald Knuth (2005) Donald Ervin Knuth (sündinud 10. jaanuaril 1938) on matemaatik, infotehnoloog ja Stanfordi ülikooli emeriitprofessor.
Ekker
Ekker (prantsuse équerre < ladina quadrare 'nelinurkseks tegema') on geodeesiainstrument, millega määratakse ja märgitakse maastikul täisnurka. Ekkereid kasutatakse peamiselt situatsioonielementide mõõdistamisel või projektpunktide mahamärkimisel ristjoonte meetodil, nende täpsus on kuni 0,1°.Eristatakse liht- (rist-, silinder-) ja optilisi (peegel-, prisma-) ekkereid.
Amin Asikainen
Harrastajana
Asikainen võistles harrastajana 1988–2001. Tema esimene treener oli endine tuntud poksija Olli Mäki, alates 1995. aastast on tema treener Olli Mäe poeg Pekka. Ta osales kokku 175 kohtumisel, millest võitis 135 ja kaotas 40.
Asikainen oli kokku neljakordne Soome meister aastatel 1996, 1998 ja 1999 II kergekeskkaalus (kuni 67 kg) ning 2001. aastal I keskkaalus (kuni 71 kg).
Ekker
Ajalugu
Kahepeegliline leiutas Londoni mehaanik George Adams 18. sajandi teisel poolel. Ühepeegliline ekker – 1809. aastal Winkleri poolt (Austria).
Donald E. Knuth
Knuth on tekstilaosüsteemi TeX looja. Teda tuntakse kui algoritmide analüüsimise isa. Ta on aidanud kaasa rangete analüüside arvutuskeerukuse arendamisele. Selle käigus on Knuth süstematiseerinud matemaatilisi meetodeid ja populariseerinud asümptootilisi tähistusi. Lisaks on ta andnud olulise panuse mitmes teoreetilise arvutiteaduse valdkonnas. Ta on mitmeköitelise teose "The Art of Computer Programming" autor.
Ekker
Ajalugu
Optiline ekker (ühe ja kahe ristkülikukujulise prismaga) leiutas Karl Bauernfeind (saksa: Karl Maximilian von Bauernfeind) 19. sajandi keskel.
Donald E. Knuth
Knuth on loonud programmeerimise süsteemid WEB ja CWEB. Need on disainitud, et julgustada ja lihtsustada kirjaoskuslikku programmeerimist, kus tavakeeles on kirjeldatud programmi loogikat. Knuth on koos oma õpilase Peter B. Bendixiga loonud Knuthi-Bendixi algoritmi, mida peetakse üheks põhilisemaks algoritmiks algebraliste struktuuridega töötamisel.
Ekker
Mõõtetelg
Mõõdistusteljeks on mõõdistuskäigu külg (AB), mida mööda pingutatakse mõõdulint. Kasutatakse olukorras, kus kaugus mõõdistuskäigu küljest mõõdistatavate objektideni ei ületa ruleti pikkust. Liikudes punktist A punkti B leitakse ekkeri abil ristjooned mõõdistatavate kontuuripunktideni. Mõõdulindilt võetakse lugem (alguspunktist A) kuni ristjooneni. Piki ristjoont mõõdetakse kaugus mõõdistatava objektini.
Donald E. Knuth
Knuth on tarkvara patenteerimise vastane. Ta on väljendanud oma erimeelsusi, saates kirju nii Euroopa Patendiametile kui ka USA patendi- ja kaubamärkide ametile.
Elulugu
Donald Ervin Knuth sündis Wisconsini osariigis Milwaukees. Knuthi isa pidas väikest trükikoda ja oli kohalikus luterlikus keskkoolis raamatupidamise õpetaja. Samas koolis käis ka Knuth. Knuth oli väga andekas nii matemaatikas kui ka muusikas, millest viimane omas suurt rolli tema edasises arengus. Ta kasutas oma intelligentsust väga omapärasel viisil, näiteks kaheksandas klassis osales võistlusel, kus fraasist "Ziegler's Giant Bar" tuli leida kõikvõimalikud sõnad. Knuth leidis üle 4500 sõna, kui samal ajal oli kohtunikel leitud ligikaudu 2500. Sellega teenis ta saatelõigu televisioonis ja šokolaadi tervele koolile.
Keskkoolis huvitus Knuth rohkem muusikast kui matemaatikast. Teda huvitas nii muusika mängimine kui ka komponeerimine. Seega otsustas ta pärast keskkooli õppida muusikat. Oma kooli bändis mängis Knuth saksofoni ja hiljem ka tuubat. 1956. aastal lõpetas Knuth keskkooli kõige kõrgema keskmise hindega selle kooli ajaloos.
Ekker
Metroloogia
Kasutatuna koos autokollimaatori või nurgadekoraatori ja peegliga, saab seda kasutada tööpinkide telgede ruutude kontrollimiseks ja pindade ruutude mõõtmiseks. Sellel on kaks peeglit, mis on üksteise suhtes 45° nurga all. Üks on pool hõbetatud, mida nimetatakse horisontaalseks klaasiks, ja teine ​​on täielikult hõbetatud, mida nimetatakse indeksklaasiks. See mõõdab nurka vastavalt peegeldusele. Optilise ruuduna saab kasutada kahte prismat.
Donald E. Knuth
Elulugu
Pärast keskkooli asus Knuth õppima füüsikat Case Institute of Technology ülikoolis. Otsus eelistada füüsikat muusikale ei tulnud kergelt.
Ülikoolis õppides tutvus ta ühe esimese suuravuti – IBM 650ga. Pärast arvuti juhendi läbilugemist otsustas Knuth kirjutada sellele arvutile uue assembleri ja kompilaatorikoodi. 1958. aastal lõi Knuth süsteemi, mis analüüsis korvpallimängijaid. See süsteem aitas kohalikul korvpallitreeneril oma meeskonnaga võita meistrivõistlused.
Oma ülikooli teisel aastal vahetas Knuth peaeriala matemaatika vastu. Tema töö ülikoolis oli nii silmapaistev, et samaaegselt bakalaureusekraadi saamisega tegi teaduskond ennenägematu otsuse anda talle ka magistrikraad.
Pärast magistrikraadi saamist asus Knuth õppima California Tehnoloogiainstituudis, mille ta lõpetas kolm aastat hiljem doktorikraadiga. Lõpetamise järel liitus ta sealse teaduskonnaga. Samal ajal oli Knuth ka nõustaja Burroughs Corporationis, kirjutades kompilaatoreid eri programmeerimiskeelte jaoks, sealhulgas ALGOL 58 ja FORTAN II-le. 1968–1969 töötas ta Institute of Defense Analyses. 1969. aastal asus Knuth emeriitprofessorina tööle Stanfordi ülikooli.
Knuthi suur armastus muusika vastu jätkus ning 1965. aastal astus ta muusikute ühendusse American Guild of Organists. Ta jätkas muusika komponeerimist ja mängimist ning töötas välja oma oreli.
Teosed
Knuthi üheks kõige tähtsamaks teoseks on "The Art of Computer Programming" (TAOCP), millest on ilmunud kolm köidet. Neljandast köitest on ilmunud esimene peatükk. Teos on terviklik süvauurimus, mis hõlmab programmeerimise algoritme ja nende analüüse.
Knuth alustas teose kirjutamist 1962. aastal, plaaniga luua raamat kompilaatoritest. 1966. aastaks oli ta käsitsi kirjutanud üle 3000 lehekülje. Kuna materjali ja tööd oli palju rohkem, kui algul arvatud, otsustas Knuth luua seitsmeköitelise teose, mis ei keskendu ainult kompilaatoritele.
Lisaks on Knuth kirjutanud matemaatilise lühinovelli "Surreal Numbers", mis keskendub John Conway hulgateooria ehitusele. Teoses proovib Knuth lisaks teema seletamisele näidata, kuidas arendada matemaatilist mõtlemist. Knuthi soov oli selle teosega suunata õpilasi tegema ise originaalseid ja loomingulisi uurimistöid.
1990. aastal ilus Knuthi raamat "3:16 Bible Texts Illuminated", milles oli uuritud Piibli iga kolmanda peatüki kuueteistkümnendat rida.
Huumor
pisi|Knuthi poolt välja antud tšekk Knuth maksis igaühele, kes leidis tema raamatutest kirja- või muid vigu, 2,56 dollarit ja väärtusliku soovituse eest 0,32 dollarit. Vigade eest makstavad summad ei olnud Knuthil niisama lihtsalt välja mõeldud, vaid vastasid kuueteistkümnendsüsteemis ühele dollarile ja 20 sendile. 2008. aastal lõpetas ta tšekkide saatmise pangapettuste tõttu ning nüüd väljastab ta igale vea leidjale hoiusesertifikaadi tema väljamõeldud pangas.
2010. aasta TUG konverentsil teatas Knuth, et annab välja TeX-i uue XML-il põhineva versiooni iTeX, mis toetab 3D-printimist, animatsioone ja stereoheli.
1990. aasta 1. jaanuaril otsustas Knuth lõpetada e-posti kasutamise. Pärast seda on ta avalikult tunnistanud, et tunneb ennast palju õnnelikuma. Knuth oli kasutanud e-posti 15 aastat ning tema arust on seda ühe eluaja jaoks piisavalt. Hetkel soovitab Knuths temaga kontakti saamiseks saata kiri posti teel.
Tunnustus
Ta on valitud ka Norra Teaduste Akadeemia välisliikmeks.
Mälestuse jäädvustamine
Alates 1996. aastast antakse välja Donald E. Knuthi nimelist auhinda. Selle saab isik, kelle panus infotehnoloogia alustesse on olnud kõige silmapaistvam.
Edmontoni Eesti Selts
Edmontoni Eesti Selts (inglise keeles Edmonton Estonian Society) on Kanada eestlaste selts, mis tegutseb Kanadas Alberta provintsis Edmontonis. Seltsi esimees on Eda McClung.
Amin Asikainen
Harrastajana
Ta osales kolm korda Eesti–Soome maavõistlustel, kus võitis aastatel 1998 ja 2000 oma kohtumise ning kaotas 1995. aastal oma kohtumise.
Elukutselisena
Asikainen poksis detsembrist 2001 kuni märtsini 2011 elukutselisena ning pidas 32 kohtumist, millest võitis 28 (neist 19 nokaudiga) ja kaotas 4 kohtumist (kõik need nokaudiga).
Tema mänedžer oli Pekka Mäki, kes oli ühtlasi ka tema varasem treener.
Isiklikku
Tema ema on soomlane ja isa on pärit Marokost.
Vilma (eesnimi)
Vilma on naisenimi.
Dinkad
Dinkad on arvukuselt suurim rahvas Lõuna-Sudaanis.
Vilma (eesnimi)
1. jaanuari 2018 seisuga oli Eestis eesnimi Vilma 789 naisel. Vilma on Eestis populaarsuselt 219. naisenimi. Kõige populaarsem oli eesnimi Vilma vanuserühmas 85+, kus neid on 10 000 elaniku kohta 82,71 ning Hiiu maakonnas, kus neid on 10 000 elaniku kohta 15,66. Vilma oli keskmiselt 79 aasta vanune (mediaanvanus oli 82).
Lätis elas 2018. aasta 31. märtsi seisuga 765 Vilma-nimelist isikut.
Dinkad
Dinkad kõnelevad Niiluse-Sahara keelte Lääne-Niiluse rühma kuuluvat dinka keelt. Suurem osa dinkadest elab riigi maapiirkondades, nende koguarv on 2,5–3 miljonit.
pisi|Dinkade [[rahvuslipp]]
Saareküla oja
Saareküla oja (ka Saareküla kraav) on peakraav Põlva maakonnas Räpina vallas. Kraavi pikkus on 2,2 km. Kraavi valgla suurus on alla 10 km².
Gegham Alekhsanjan
Gegham Alekhsanjan (armeenia keeles Գեղամ Ալեքսանյան; sündinud 1962. aastal) on armeenia päritolu kunstnik ja skulptor, kes töötab tunnustatult Ameerika Ühendriikides aastast 2004. Magistrikraadi sai ta Jerevani Riiklikust Kaunite Kunstide Akadeemiast aastal 1984.
Liiklusskeem
Hea liikluskorralduse aluseks on hästi koostatud ning kõigi osapooltega läbi mõeldud liiklusskeem või liikluskorraldusprojekt, mis aitab suurendada liiklustohutust ehitusobjektidel, parandada liikluse sujuvust, optimaalselt koormata tänavavõrku ja vähendada liiklusest tulenevaid keskkonna mõjusid. Liiklusskeem sisaldab infot teetööde ajutisest liikluskorraldusest ja vajaminevatest märgistus- ja ohutusvahenditest. Liiklusskeem peab olema üheselt mõistetav ja kergesti loetav. Liiklusskeemid on vajalikud ja näiteks teetööde kooskõlastamiseks.
Ajutise liikluskorralduse projektis kirjeldatakse kavandatud tegevusi ajutise liikluskorralduse teostamiseks. Liikluskorralduse projekt koosneb seletuskirjast, joonistest ja lisadest ning peab sisaldama tööpiirkondade üldist liikluskorralduse lahendust ja olulisemate tööetappide liikluskorralduse jooniseid.
145 eKr
Aasta 145 eKr oli 145. aasta enne meie ajaarvamist, Vana-Rooma ajaarvamise järgi ab urbe condita DCIX (609).
Kilpjala-eistekedrik
Kilpjala-eistekedrik (Pharmacis fusconebulosa) on eistekedriklaste sugukonda kuuluv liblikaliik.
Liblikas on Eestis laialt levinud.
Induse kultuur
Induse kultuur koosneb Harappa kultuurist ja Mohenjo-Daro kultuurist. Teaduskirjanduses on kasutatud ka nimesid "Induse Ghaggar-Hakra tsivilisatsioon" või "Induse-Sarasvati tsivilisatsioon; viimane neist põhineb Ghaggar-Hakra jõe samastamisel "Rigvedas" "Nadistuti suktas" mainitud Sarasvati jõega, kuid see oletus on lingvistiliselt ja geograafiliselt vaieldav.
Induse kultuur koondus Induse jõeoru ja Pandžabi regiooni ümber, hõlmates ka Ghaggar-Hakra jõeoru ning Gangese ja Yamuna jõe vahelise ala.
Harappa kultuuri nimi tuleneb tõigast, et kultuuri esimene linn avastati 1920. aastatel Pakistanis tänapäeva Harappa linna lähedal. Induse kultuuri asulakohtade arheoloogiline uurimine on jätkunud sellest saati ning olulisi avastusi on tehtud veel 1999. aastalgi. Teine hästi tuntud Induse kultuuri asula on Unesco maailmapärandi nimistusse kuuluv Mohenjo-Daro, mis asub samuti tänapäeva Pakistanis.
Harappa keelest puuduvad tänapäeval otsesed teadmised, kuid seda on seostatud protodraviidi, elami-draviidi, (para-)munda ja indoeuroopa keeltega. Harappalaste etniline kuuluvus tekitab tänini Lõuna-Aasias tuliseid vaidlusi.
Induse kultuur oli eelkõige linnakultuur. Säilinud kirjalikke allikaid pole tänini lõplikult dešifreeritud. On teada, et Induse ja Mesopotaamia vahel toimus merekaubandus. Induse kultuur hääbus seni selgitamata põhjustel umbes 1500. aasta paiku e.m.a ja selle viimased alad langesid aarjalaste sissetungi ohvriks. Siiski on Induse kultuuril olnud pikaajaline mõju hilisemale India kultuurile.
Avastamine ja väljakaevamised
pisi|Vara-Harappa, u 3300–2600 e.m.a pisi|Kõrg-Harappa, u 2600–1900 e.m.a pisi|Hilis-Harappa, u 1900–1300 e.m.a Esimest korda kirjeldas Harappa varemeid Inglise maadeuurija Charles Masson aastal 1842 oma teoses "Narrative of Various Journeys in Balochistan, Afghanistan and the Punjab", kus kohalikud inimesed jutustasid iidsest linnast, mis ulatus üle 13 kosi (ligi 40 kilomeetrit).
1856 külastas uurija Alexander Cunningham Harappat, kus inglise insenerid John ja William Brunton ehitasid Ida-India Kompanii raudteed, mis ühendas omavahel Karachi ja Lahore linnu. Neile oli räägitud varemeis iidsest linnast, mida kutsuti Brahminabadiks. Linna külastades leidis John sealt hulgaliselt hästi põletatud telliseid, mida plaanis kasutada raudtee ehitamisel. Mõni kuu hiljem leidis Johni vend William kaugemal põhjas teise varemetes linna, millest korjatud põletatud telliseid olid kasutusse võtnud lähedalasuva Harappa asula elanikud.
Alexander Cunningham avalikustas esimese Harappa pitsati aastatel 1872–1875. Pool sajandit hiljem, aastal 1912, avastas J. Fleet veel Harappa pitsateid, mis ajendas Sir John Hubert Marshalli alustama põhjalikumate väljakaevamistega. Aastatel 1921–1922 avastasid Marshall, Rai Bahadur Daya Ram Sahni ja Madho Sarup Vats Harappa tsivilisatsiooni. Mohenjo-daro linna avastas Rakhal Das Banerjee. Aastaks 1931 oli enamus Mohenjo-Daro linnast välja kaevatud.
Pärast India iseseisvumist jäid suurem osa arheoloogilistest leidudest Pakistanile. Selle territooriumil asus suurem osa Induse kultuurist.
Induse kultuuri läänepoolseim leiukoht on Sutkagan Dor Pakistanis, põhjapoolseim Shortugai Afganistanis, idapoolseim Alamgirpur Indias ja lõunapoolseim Malawan Indias.
2010. aastal tabas Haryana piirkonda Indias suured üleujutused, kahjustades Jognakhera arheoloogiliste väljakaevamiste alasid, kust oli leitud 5000 aasta vanuseid vase sulatamise jälgi. Induse tsivilisatsiooni alad jäid ligi kolmemeetrise veekihi alla, kui Sutlej Yamuna Linki kanal üle kallaste tõusis.
Kronoloogia
pisi|Induse tsivilisatsiooni keraamika, 2500–1900 e.m.a Harappa tsivilisatsiooni kõrgaeg oli 2600–1900 e.m.a. Sellele eelnes ja järgnes vastavalt Vara-Harappa ja Hilis-Harappa periood. Kokkuvõttes kestis kogu Harappa ajastu 33.–14. sajandil e.m.a. Induse kultuuri periodiseerimisel kasutatakse kahte mõistet: periood ja ajastu. Vara-Harappa, Kõrg-Harappa ja Hilis-Harappa perioode nimetatakse vastavalt regionaliseerumise, integreerumise ja lokaliseerumise ajastuks. Regionaliseerumise ajastu ulatub tagasi neoliitikumi perioodi.
Geograafia
Induse oru tsivilisatsioon hõlmas enamiku Pakistanist ning osa Loode-Indiast, Afganistanist ja Iraanist. Induse oru geograafiline asend lõi Induse tsivilisatsiooniga sarnased olud Egiptuse ja Peruu kultuuridega, kus põllumaid ümbritsevad mäed, kõrb ja ookean.
Paljud Induse kultuuri asukohad on avastatud piki Ghaggar-Harka jõesängi. Sealhulgas Rupar, Rakhigarhi, Sothi, Kalibangan ja Ganwariwala.
Mõnede arheoloogide väitel on piki Ghaggar-Hakari ja selle harujõgede kuivanud jõesänge avastatud rohkem kui 500 Harappa asulat, seevastu üksnes 100 asulat piki Induse ja selle harujõgede kallast. Osad arheoloogid arvavad aga, et need arvud on liialdatud.
Varajane Harappa
Vara-Harappa Ravi periood on nime saanud lähedalasuva Ravi jõe järgi ning kestis aastail 3300–2800 e.m.a.
Varaseimad näited Induse kirjast on dateeritud aastasse umbes 3000 eKr. Arheoloog K. N. Dikshiti avastused Bhirrana külast, Rajasthanis Indias näitavad, et sellest piirkonnast leitud Hakra keraamika on üle 9500 aasta vana.
Varasemat külakultuuri esindavad Rehman Deri ja Amri leiukohad Pakistanis. Kot Diji asula (Harappa 2) esindab ülemineku perioodi Kõrg-Harappale, kus tsitadell on märk keskvõimust ja linliku eluviisi süvenemisest. Teine sellele perioodile iseloomulik linn on leitud Hakra jõe ääres Kalibanganis, Indias.
Kaubateed sidusid seda kultuuri teiste piirkonna kultuuridega ning kaugemate piirkondadega, kust hangiti tooreaineid. Sealhulgas lasuriiti ja muud ehete valmistamiseks vajalikku materjali. Asukad olid selleks ajaks kodustanud mitmeid põllukultuurid, näiteks oad, seesamiseemned, datlid ja puuvilla, aga samuti ka loomad, näiteks vesipühvlid. Vara-Harappa kogukonnad muutusid aastaks 2600 e.m.a suurteks linnakeskusteks, kust kasvas välja Kõrg-Harappa kultuur.
Linnad
Keerukad ja tehnoloogiliselt arenenud linnakultuur on tõestuseks sellest, et Induse oru linnad oli esimesed selle piirkonna keskused. Kommunaalse linnaplaneerimise kvaliteet viitab teadmistele linnaplaneerimisest ja tõhusale linnavalitsusele, mis seadis kõrged prioriteedid hügieenile või, teise teooria kohaselt, religioossete rituaalide vahendite ligipääsetavusele.
Nagu Harappas nähtud, Mohenjo-Daro ja hiljuti osaliselt kaevandatd Rakhigarhi, on see linnaplaan sisaldanud maailma esimest teadaolevat kanalisatsiooni süsteemi. Linnas olid eramajad või maja ühendused, mis omasid vett kaevudest. Ruumist, mis ilmselt oli vanni kõrval, juhiti kasutatud vesi kaetud kanalisatsiooni, mis läks peatänavatele. Majad avati ainult siseaedadesse ja väiksematele tänavatele. Maja ehitus mõnedes külades meenutab Harappa ehitusstiili.
Iidsed induse reovee ja torustiku süsteemid arenesid ja neid kasutati linnades üle kogu Induse ala ning olid täpsemad kui kuskil kaasaegsemas linnades Lähis-Idas ja ka palju tõhusamad kui need, mis on paljudes piirkondades Pakistanis ja Indias täna. Täpsemat Harappa arhitektuuri on näha nende muljetavaldavatel laevaehitustehastes, aitades, hoidlates, tellisplatvormidel ja kaitsemüüridel. Induse tohutud seinad enamasti kaitsesid Harappat üleujutuste eest ja vähendasid militaarseid konflikte.
Kindluse eesmärk on teadmata. Induse tsivilisatsioon on teravas kontrastis oma kaasaegsete Mesopotaamia ja Egiptuse tsivilisatsioonidega – monumentaalseid struktuure ei ehitatud. Ei ole veenvaid tõendeid templitest, kuningatest, armeedest või preestritest. Mõned hooned on arvatavasti aidad. Ühes linnas leiti tohutu korralikult ehitatud vann, mis võis olla avalik vann. Kuigi kindlused olid müüridega pole kaugeltki selge, et need struktuurid olid kaitsvad. Need võisid olla ehitatud, et suunata üleujutusi.
Paljude linnade asukad on ilmselt olnud kauplejad või käsitöölised, kes elasid teiste püüdlejatega samadele ametitele hästi määratletud naabrustes. Materjale kaugematelt aladelt kasutati linnades pitsatite, pärlite ja teiste objektide konstrueerimisel. Käsitöölised leiutasid viisi glasuuritud fajansspärlite valmistamiseks. Pitsatitel on pildid loomadest, inimestest (võib olla jumalad) ja teistsugustest kirjutistest, sealhulgas veel avastamata Induse oru tsivilisatsiooni kirjutamissüsteemid. Mõned pitsatid olid kasutusel, et tembeldada savi kaupadele ja tõenäoliselt oli sellel ka muid kasutus viise.
Kuigi mõned majad olid teistest suuremad, olid Induse tsivilisatsiooni linnad silmnähtavalt tähelepanuväärsed, kuid suhteliselt egalitaarsed. Kõikidel majadel oli juurdepääs veele ja kanalisatsioonisüsteemile. See jätab mulje suhteliselt madala jõukustasemega ühiskonnast, kuigi sotsiaalne kihistumine on näha isiklikest ehetest.
Võimud ja juhtimine
Arheoloogilised tulemused ei anna koheseid vastuseid kesksele võimu kohta või inimeste võimu kujutamine Harappa ühiskonnas. Aga seal on näidustused keerulistest otsustest ja nende rakendamisest. Nagu näiteks erakordne ühtsus Harappa käsitööliste seas, tõenduseks on keraamika, tihendid, massid ja tellised. Need on põhilised teooriad:
Oli ühtne riik, käsitööliste sarnastega, tõendid planeeritud asundsest, standardsed tellise suurused ja ametikohtade asundus toore materjali lähedale. Induse kultuuris polnud üht kindlat keskust, vaid mitu: Mohenjo-Daro, Harappa jt.
Tehnoloogia
Induse tsivilisatsiooni rahvas saavutas suure täpsuse pikkuste, massi ja aja mõõtmistes. Nad olid ühed esimestest, kes arendasid ühtse kaalu- ja mõõtühikute ja süsteemi. Erinevate objektide võrdlus näitab Induse ala raames mõõtühikute laiaulatuslikku variatsiooni. Nende väikseim mõõtühik, mis on märgitud Lothalist leitud elevandiluust skaala peale, oli umbes 1,704 mm. See ongi teadaolevalt pronksiaja lühim mõõtühik. Harappani insenerid järgisid kõikidel praktilistel puhkudel kümnendsüsteemi, kaasa arvatud massi mõõtmisel. Seda näitavad nende kuustahukalised kaaluvihid.
Need ränist kaaluvihid olid suhetes 5:2:1 kaaludega 0,05, 0.1, 0.2, 0.5, 1, 2, 10, 20, 50, 100, 200 ja 500 ühikut, iga ühik kaalub umbes 28 grammi, sarnanedes Inglismaa või Kreeka untsiga. Väiksemaid objekte kaaluti samasugustes suhtes olevate 0,871-ühikuliste vihtidega. Nagu ka teistes kultuurides ei olnud aga tegelikud kaaluvihid kogu ala ulatuses ühtsed. Hiljem Kautilya uurimuses Arthashastra (4. saj e.m.a) kasutatud kaalu-ja mõõtühikud on samad, mida kasutati Lothali linnas.
Harappalased arendasid uusi tehnikaid metallurgias ja valmistasid vaske, pronksi, pliid ja tina. Harappalaste tehnilised oskused olid märkimisväärsed, eriti sadamasildade ehitamises.
Aastal 2001 tegid arheoloogid kindlaks, et neil olid teadmised hambaravist. 2006. aasta aprillis kuulutati teadusajakirjas Nature, et vanimad tõendid elusolendi hamba puurimisest oli leitud Mehgrah’st. Mergharis asuvast neoliitikumiajast jäänud surnuaialt, mis pärineb 7500–9000 aasta tagusest ajast, avastati üksteist puuritud täiskasvanu purihammast.
Banawalist leiti kullavöötidega proovikivi (basaniit), mida tõenäoliselt kasutati kulla puhtuse testimiseks (sellist tehnikat kasutatakse mõnes India osas tänini).
Kunst ja käsitöö
Mitmeid käsitööliike nagu (teo)karpide töötlemine, keraamika ning ahhaadist ja klaasistunud steatiidist helmete valmistamine, kasutati kaelakeede, käevõrude ning teiste ehete tegemisel kõikides Harappani etappides ning mõnda neist käsitööliikidest praktiseeritakse seal alamkontinendil ka tänapäeval. Mõnedel jumestus- ja tualett-tarvetel nagu erilised kammid (kakai), silmapuhastusvedeliku kasutamine ja eriline "kolm ühes" tualett-tarbevidin, mis leiti Harappanist, on tänini moodsas Indias sarnaste toodetena kasutusel. Leitud on põletatud savist naisterahvaste kujukesi (u 2800–2600 a e.m.a), kellel on "manga" (juukselahu joon) punaseks värvitud.
Mohenjo-Darost on leitud kujusid, kus kujutatakse olendit pea peal seistes või rätsepistmes istudes. Seda kujukest, keda on vahel nimetatud ka Pashupatiks, on erinevalt identifitseeritud. Härra John Marshall tuvastas sarnasuse Hindu jumala Shivaga. Kui seda kinnitataks, oleks see tõestus, et mõned hinduismi aspektid on vanemad kui varaseimad hinduismi tekstid, veedad.
Induse pitseritel on kujutatud harfitaolist instrumenti, mis viitab sellele, et olid kasutusel keeltega muusikainstrumendid. Harappanlased tegid ka erinevaid mänguasju ja mänge, üks nendest on näiteks täring.
Kaubandus ja transport
pisi|Sadamasild Lothalis Induse tsivilisatsiooni majandus paistab olevat oluliselt sõltunud kaubandusest, millele aitas kaasa hästiarenenud transporditehnoloogia. Induse oru tsivilisatsioon võis olla esimene tsivilisatsioon, mis kasutas ratastel transpordimeetodit. Nende edusammud võisid kaasa aidata härjavankrite kasutamisel transpordiks, mis on identsed tänapäeva Lõuna-Aasia omadega, ning ka paate. Enamik neist paatidest olid tõenäoliselt väikesed lamedapõhjalised alused, võimalik, et purjedega, nagu neid võib näha tänapäeval Induse jõe peal. On ka teisejärguline tõend meresõidualuste kohta. Arheoloogid on avastanud massiivse süvendatud kanali ja sadamaks arvatud ehitise rannikulinnast Lothalist ida Indias (Guarati osariigis). H.-P. Francfort avastas ka laiaulatusliku kanalite võrgustiku, mida kasutati põldude niisutamiseks.
Vaseajastu perioodil, aastal 4300–3200 e.m.a olid induse oru tsivilisatsiooni keraamika sarnane lõuna Türkmenistani ja põhja Iraaniga, mis vihjab märkimisväärsele liikuvusele ja kaubandusele. Varase Harappani perioodi ( 3200–2600 e.m.a) sarnasused saviesemetes, pitserites, kujukestes, ornamentides/ehetes jne dokumenteerivad intensiivset kaubandust Kesk-Aasia ning Iraani platooga.
Induse tsivilisatsiooni järeletehtud esemed integreerusid kaubandusvõrgustikus majanduslikult tohutul alal, hõlmates osasid Afganistanist, rannikupiirkondi Pärsiast, põhja ja lääne Indiat ning Mesopotaamiat. Harappasse maetud inimeste hambaemailide uuringud vihjavad sellele, et mõned elanikud olid migreerunud linna Induse orust väljaspool. On mõningaid tõendeid, et kaubanduslikud kontaktid ulatusid Kreetale ning võimalik ka, et Egiptusse.
Harappani etapi keskosas toimis Harappani ja Mesopotaamia tsivilisatsioonide vahel laiaulatuslik merekaubanduse võrk, suur osa kaubavahetusest käis läbi "vahendajate Dilmunist" (kaasaja Bahrein ja Failaka Pärsia Lahes). Nõnda pikki vahemaid hõlmav merekaubandus sai võimalikuks tänu innovatiivsele palkidest ehitatud aluse arendamisele, millel oli üks tsentraalne kootud kangast purjega mast.