cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Dmitri Andreikin
Ta mängis edukalt 2013. aastal Tromsøs maailmakarikavõistlustel (128 osavõtjat, nokautsüsteem), kus ta jõudis finaali. Kaotas seal eksmaailmameister Vladimir Kramnikule tulemusega 1½:2½, kuid turniiri kaks paremat pääsesid 2014. aastal Hantõ-Mansiiskis 8 osavõtjaga pretendentide turniirile. Andreikin sai seal 5. koha. FIDE Grand Prix 2014–2015 sarjas sai ta 16 osavõtja seas 9. koha.
Andreikin võitis Venemaa võistkonna koosseisus 2013. aastal pronksmedali Euroopa võistkondlikel meistrivõistlustel ja 2019. aastal Astanas kuldmedali võistkondlikel maailmameistrivõistlustel.
Erik Paartalu
pisi|Erik Paartalu (2009) Erik Endel Paartalu (sündinud 3. mail 1986 Sydneys) on eesti päritolu Austraalia jalgpallur. Tema mängupositsioon on kaitsev poolkaitsja.
2006–08 mängis Paartalu Šotimaa klubis Gretna F.C. Esimesel hooajal võitis Gretna Šotimaa tugevuselt teise divisjoni ja tõusis esimest korda kõrgeimasse divisjoni. Teisel hooajal jäi Gretna Šotimaa kõrgeimas divisjonis Premier League'is 12. kohale ehk viimaseks, läks pankrotti ja likvideeriti.
Aastatel 2010–13 mängis ta Austraalia kõrgliiga klubis Brisbane Roar ja aastatel 2014–16 Melbourne Citys. Ta tuli Brisbane Roariga kahel korral Austraalia kõrgliiga põhihooaja meistriks ja hooajal 2010–11 finaalseeria võitjaks. Hooaja 2010–11 finaalis kohtus Brisbane Roar Central Coast Marinersiga. Brisbane Roar viigistas mängu lisaajal Paartalu väravast 2:2 ning tiitel kindlustati järgnenud penaltiseerias, kus Paartalugi oli täpne. Aastatel 2017–19 mängis ta India kõrgliiga klubis Bengaluru FC, kellega tuli hooajal 2018–19 India meistriks.
Lisaks on Paartalu mänginud Hiina, Tai, Lõuna-Korea ja Katari klubides.
Austraalia jalgpallikoondises pidas ta kaks mängu, mõlemad 2013. aasta Ida-Aasia meistrivõistluste finaalturniiril nelja parema seas. 20. juulil 2013 mängis Austraalia avaringis korraldajate Lõuna-Korea vastu väravateta viiki. Teises voorus, kus Paartalu ei osalenud, kaotas Austraalia Jaapanile 2:3 (poolaeg 0:1). Viimases kohtumises 28. juulil mängis Paartalu taas, kuid Austraalia kaotas ikkagi Hiinale 3:4 (1:1) ja jäi viimaseks, neljandaks.
Lielstāpeles
Lielstāpeles on küla (mazciems) Lätis Madona piirkonnas Liezēre vallas.
Lielstāpeles asub valla kaguosas Ogrīte jõe kaldal.
Chay Genoway
Charles Genoway (sündinud 20. detsembril 1986 Mordenis, Manitobas) on Kanada jäähokimängija, kes mängib kaitsjana Rootsi kõrgliiga klubis Brynäs.
2012. aasta aprillis sõlmis ta lepingu NHL-i klubiga Minnesota Wild. Ta asus mängima American Hockey League'is Wildi noorteklubis Houston Aeros. NHL-is tegi ta Wildi meeskonnas debüüdi 7. aprillil 2012 mängus Phoenix Coyotesi vastu, kuid see on jäänud seni tema ainsaks mänguks NHL-is. Hooajal 2012–13 jätkas Genoway mängimist Aeroses. 2013. aasta märtsis asus ta mängima Hershey Bearsis.
Nisu tänav (Tallinn)
Nisu tänav on tänav Tallinnas Põhja-Tallinna linnaosas Pelgulinna asumis.
Chay Genoway
Hooajal 2018–19 mängis ta Rootsi kõrgliiga klubis Frölunda HC, kellega tuli samal hooajal Rootsi meistriks. Väljalangemismängudes oli Genoway Linus Hultströmi kõrval resultatiivseim kaitsemängija (5+8). Lisaks võitis ta 2019. aastal Frölundaga Jäähoki Meistrite Liiga. Meistrite Liigas oli ta hooajal 2018–19 kõige resultatiivseim kaitsemängija (6+10).
Gorodenka kärestiku paljand
Gorodenka kärestiku paljand on paljand Gorodenka oja vasakul kaldal, halduslikult Ida-Viru maakonnas Alutaguse vallas. Paljand on arvele võetud ürglooduse objektina. Paljandist 600 m ülesvoolu asub Gorodenka ülemine paljand.
Chay Genoway
2019. aasta mais sõlmis ta üheaastase lepingu KHL-i klubiga Nižni Novgorodi Torpedo. Hooaeg 2019–20 tema seni edukaim KHL-is, kui ta lõi kuus väravat ja andis 25 väravasöötu. Hooajal 2020–21 mängis ta Jekaterinburgi Avtomobilistis. Aastatel 2017, 2018 ja 2020 valiti Genoway KHL-i tähtede mängule.
Nisu tänav (Tallinn)
Nisu tänav on ligikaudu 690 meetri pikkune.
Nisu tänav sai nime 25. veebruaril 1941.
Chay Genoway
2021. aasta juulis naasis ta Rootsi kõrgliigasse, sõlmides lepingu Brynäsiga.
2018. aasta taliolümpiamängudel võitis Genoway Kanada jäähokikoondise koosseisus pronksmedali.
Priiuse seltsimaja
Priiuse seltsimaja on kultuurikeskus Tartu maakonnas Kastre vallas Kurepalu külas.
Seltsimaja ehitasid 1904 kohaliku karskusseltsi Priius liikmed.
Aleksandr Lenderman
pisi|Aleksandr Lenderman (2011)
Aleksandr Lenderman (vene keeles Александр Лендерман; sündinud 23. septembril 1989 Leningradis) on Ameerika Ühendriikide maletaja, rahvusvaheline suurmeister (2010).
Lenderman elab 1993. aastast USA-s. Ta tuli 2005. aastal Belfortis noorte maailmameistriks U16-vanuseastmes. Suurmeistriks sai ta 21-aastaselt 2010. aastal. Viis aastat varem oli ta saanud FIDE-lt rahvusvahelise meistri nimetuse.
Kampsun
Kampsun võib olla ümara, V-kaeluse või kõrge kaelusega. Kampsunil võivad olla taskud.
Üle pea selga käivat kõrge kraega kampsunit võidakse nimetada sviitriks. Üle pea tõmmatavat kraeta kampsunit nimetatakse pulloveriks, eest nööbitavat õhemat kampsunit nimetatakse kardiganiks.
Etnograafia
Eesti etnograafias oli kampsun villasest riidest tehtud naistejakk, mida kanti särgi peal, ulatusega veidi üle vöökoha. Ta oli avara rinnalõike, pikkade varrukate ning haagitavate hõlmadega, krae puudus. Nimetatud ka pihtkuub, vähekuub, kampsik, Saaremaal abukäised, Hiiumaal vähejäku, läänemurdes pelts, Tartu ja Võru murdes pihtsärk.
Kampsun oli Euroopas laialdaselt tuntud, samuti Baltikumis. 18. sajandil kasutati kampsunit rahvarõivana Saaremaal ja Lõuna-Eestis, 19. sajandi lõpuks oli levinud aga üle kogu Eesti, v.a. Setumaa. Traditsiooniline riideese oli ta Tartumaal ning Võrumaal. Vanemad kampsunid olid lõikelt sarnased pikk-kuue ülaosaga. Eesti mandriosas tehti kampsunitel küljeõmblus keha järgi, voltidega seljal, lisaks õmmeldi kampsuni alläärde riideriba, milles olid kas ühtlaselt või rühmiti voldid ehk seesid. Saaremaal erinesid kampsunid kihelkondade kaupa.
19. sajandi lõpus hakati kandma kampsuneid, mida kooti villasest lõngast.
Sirli Väinsar
Sirli Väinsar (sündinud 6. juulil 1971 Tallinnas) on eesti eripedagoog ja koolijuht.
Karjäär
1995–2005 töötas ta juhiabina Tolaram Grupis ning 2005–2015 juhatajana osaühingus Pravi Investeeringud. 2006–2015 oli ta ka klassiõpetaja lihtsustatud õppe tasemel Tallinna Tondi Põhikoolis.
Isiklikku
Vabal ajal meeldib lugemine, teater, purjetamine ja matkamine. Sirli Väinsar on abielus, kahe lapse ema ja ühekordne vanaema.
Ühiskondlik tegevus
MTÜ Tolaram Foundation (2001) – üks asutajaliige; erivajadustega laste ja noorte huvitegevus.
Malle Leis
Malle Leis (7. juuli 1940 Viljandi – 9. august 2017) oli eesti maalikunstnik.
Elukäik
Malle Leis jätkas kunstiõpinguid Tartu Kunstikoolis aastatel 1958–1961 ja ERKIs aastatel 1961–1967. Tema põhiliseks maaliõpetajaks oli Lepo Mikko.
Alates 1969. aastast oli ta Kunstnike Liidu liige, mis andis võimaluse tegutseda vabakutselise kunstnikuna.
Looming
Malle Leis hakkas näitustel esinema 1964. aastal. Kohalikel suurtel näitustel esines ta esimest korda 1967. aastal vabariiklikul noortenäitusel, mille arvustuses märgiti ära tema maali hea värvikäsitlus. Esimene isikunäitus oli 1969. aastal Tallinna Kunstisalongis Võidu väljaku ääres; esimene suurem, ligi 80 teosega isikunäitus, oli Tartu Kunstnike Majas 1973. aastal. Esimene esinemine üleliidulisel näitusel oli 1972. aastal Moskva Kunstiakadeemia noortenäitusel õlimaaliga „Milvi“.
Malle Leis kuulus rühmitusse ANK 64. 1964. aastal korraldati näitus, mis oli nende esimene ning tähtsaim eneseväljendusavaldus. Koos rühmituses osalenud Tõnis Vindi, Jüri Arraku, Marju Mutsu, Kristiina Kaasiku, Aili Vindi, Tiiu Pallo-Vaigu, Enno Ootsingu ja Tõnis Laanemaaga sai alguse ka Malle Leisi loominguline kujunemine. Kõigile neile noortele kunstnikele oli iseloomulik laiahaardeline hariduslik õpetatus ning maitsekalt erk tegelikkustaju ning seda püüti väljendada viimistletud vormisüsteemi kaudu.
1970. aastate algul ilmus Malle Leisi teostesse inimese kuju. Kunstniku lillemaalid olid publiku seas küllaltki menukad. 1970. aastal valmis esimene siiditrükitehnikas töö. Koostöös abikaasa Villu Jõgevaga loodi täiesti unikaalne, väga suurel käsitöömahul põhinev siiditrükitehnoloogia, mida kasutati pidevalt aastani 2000. Uue motiivina tulid Malle Leisi loomingusse 1972. aastal hobused. Vikerkaarte ja hobuste kõrval on armastatud motiiviks olnud ka maasikad, tuules õõtsuvad rohukõrred ning lopsakalt õitsele puhkenud lilled. Leis võttis kasutusele ka motiivi katkestamise, kus näiteks keskosal paiknev motiiv on läbi lõigatud pinnaga, ning see jätkub külgosal. Omalaadseks elemendiks Leisi kompositsioonis on suurte tühjade pindade rakendamine. Suur kaal Leisi loomingus on üksikute detailide konkreetsus. On töid, kus nimetus ja kujutatu viitab sellele, et kunstnik on hakanud üha enam armastama tagasipöördumist. Seda võib märgata ka kunstniku enda poolt teostele pandud nimedes, mis korduvad ning kus Rooma number viitab sellele, et tegu on juba kord kujutatud teema uue variandiga.
Koostöös kirjastusega Kunst ilmus 1972. aastal Malle Leisi illustratsioonidega värviraamat lastele, mis kandis pealkirja „Lilleraamat“. Samalaadse raamatuna ilmus ka 1974. aastal „Pöial-Liisi“.
Isiklikku
Malle Leisi abikaasa Villu Jõgeva töötas patendijuristina. Malle Leisi poeg on graafiline disainer Henrik Jõgeva. Tütar Sandra Jõgeva on kunstnik, kuraator ja filmirežissöör.
Credo (festival)
"Credo" on aastast 1994 Tallinnas toimuv õigeusu vaimuliku muusika festival.
Festivali kunstiline juht on Valeri Petrov.
Murano
pisi|Päikeseloojang Muranol, Rio dei Vetrai kanalilt vaadatuna (2015) pisi|Veneta laguun Murano on Itaalia põhjaosas Veneta laguunis asuvate omavahel sildadega ühendatud saarte rühm. Murano asub Veneetsiast ligikaudu 1,5 kilomeetri kaugusel, selle läbimõõt on umbes 1,5 kilomeetrit ning seal elab 2004. aasta andmetel veidi üle 5000 inimese. Murano on tuntud oma klaasivalmistamise poolest. Kunagine sõltumatu vald (comune) on nüüd üks Veneetsia valla osasid (frazione).
Asukoht
pisi|Murano seitse saart pisi|Murano saari eraldavad kaheksa kanalit Murano koosneb seitsmest sildadega ühendatud saarest, mida eraldavad kaheksa kanalit.
Ajalugu
pisi|Vaade ühelt Murano sildadest üle Canal Grande di Murano kanali pisi|Santa Maria e San Donato kirik Muranol Murano asustasid kõigepealt roomlased. Alates 6. sajandist asusid saartele elama Altinumist ja Oderzost pärit venetid. Esimese edu saavutas piirkond kalasadamana ja tänu soola tootmisele. Kuna Murano hoidis enda kontrolli all ka Sant'Erasmo saarel olevat sadamat, oli tegemist kaubavahetuse keskpunktiga.
11. sajandil asusid saareelanikud järjest elama Dorsodurole ja Murano tähtsus hakkas vähehaaval vähenema. Muranol oli küll algul sarnaselt Veneetsiaga oma nõukogu, kuid alates 13. sajandist valitses Muranot Veneetsiast määratud kõrgem ametnik (podestà). Erinevalt teistest laguuni saartest vermiti Muranol oma münte.
2. aastatuhande alguses hõivasid Camaldolese ordu erakud ühe Murano saartest ning rajasid sinna Miikaeli mungakloostri (S. Michele di Murano), millest sai oluline teaduste ja trükikunsti keskus. Kuulus kartograaf Fra Mauro, kelle koostatud kaartidel oli suur tähtsus eurooplaste maadeavastuste jaoks, oli sealsesse kogukonda kuulunud munk. Ajal, mil Prantsusmaa väed olid Napoleoni juhtimisel all Itaaliasse tunginud, hakati kloostrit aastal 1810 survestama ja aastal 1814 aeti mungad sealt välja. Alast sai seejärel Veneetsia tähtsaim kalmistu.
Aastal 1291 pidid kõik Veneetsia klaasivalmistajad tulekahjude ohu tõttu Muranole ümber asuma. Järgneval sajandil algas klaasi eksport ja saar sai maailmakuulsaks – esialgu oma klaashelmeste ja peeglite poolest. Saarel leiutati ka nn aventuriinklaas (itaalia keeles avventurina) ja mõnda aega oli Murano Euroopa peamine klaasi valmistamise koht. Veel hiljem oli saar tuntud seal valmistatud kroonlühtrite poolest. Kuigi 18. sajandil läks tööstus langusse, on klaasi valmistamine veel tänapäevalgi saare peamiseks tööstusharuks.
15. sajandil sai Murano veneetslaste seas populaarseks puhkepaigaks ja sinna ehitati paleesid; hiljem see komme hääbus. Saare hõredama asustusega kohad olid kuni 19. sajandini tuntud oma puu- ja juurviljaaedade poolest, kuid seejärel ehitati need alad järk-järgult täis.
Saare tähtsamad vaatamisväärsused:
Klaasiga seotud vaatamisväärsuste hulka kuuluvad paljud töökojad, millest mõned pärinevad keskajast ja millest enamus on ka publikule avatud. Suures saarel asuvas Palazzo Giustiniani palees asub ka Murano klaasimuuseum (Museo del Vetro). Muuseumis on välja pandid nii klaasi valmistamise ajalugu tutvustavad eksponaadid kui ka klaasi näidiseid alates Egiptuse aegadest kuni tänapäevani välja.
Murano klaasivalmistamise ajalugu
pisi|[[Klaasi valmistamine Muranol]] Murano sai klaasivalmistamise keskusena tuntuks siis kui Veneetsia vabariik, kartes tulekahjusid ja linna peamiselt puidust ehitiste hävimist, käskis 1291. aastal klaasivalmistajatel oma töökojad Muranole kolida. Murano klaasi seostatakse tänaseni Veneetsia klaasiga.
Peagi oli Murano kõige prominentsemate kodanike seas ka hulk klaasivalmistajaid. 14. sajandiks oli neil lubatud kanda mõõka, nad nautisid Veneetsia riigi poolset puutumatust ja nende tütred abiellusid Veneetsia kõige jõukamatesse perekondadesse. Ent kuigi nad nautisid teatud seaduses ettenähtud privileege, oli neil keelatud vabariigist lahkuda. Paljud neist siiski riskisid ümberasumisega seotud ohtudega ja rajasid klaasisulatusahjusid nii ümberkaudsetesse linnadesse kui kaugemalegi (näiteks Inglismaale ja Hollandisse).
Kõrge kvaliteediga klaasi valmistamise monopol oli sajandeid Murano klaasivalmistajate käes. Nad töötasid välja ja täiustasid paljusid tehnoloogiaid – sealhulgas nähtavalt läbipaistev klaas, glasuuritud klaas (smalto), kullaniitidega klaas (aventurine), mitmevärviline klaas (millefiori), piimklaas (lattimo), mida kasutati filigraanklaasitehnikas, ja klaasist valmistatud kalliskivide imitatsioonid. Ka tänapäeval rakendavad Murano käsitöölised neid sajanditevanuseid tehnikaid, valmistades kõike kaasaegsest kunstklaasist ja klaasehetest kuni Murano klaasist lühtrite ja veinipudeli sulguriteni.
Veneetsia püüdis klaasi ja kristalli valmistamise saladust küll kaitsta, kuid hoolimata sellest kaotas vabariik 16. sajandi lõpus oma monopoli. Mõned sealsed klaasivalmistajad tutvustasid selle kunsti saladusi muudeski Euroopa riikides.
Mõnede Murano ajaloolisi klaasitehaseid omavate ettevõtete näol on tegemist ka maailma kõige olulisemate klaasivalmistamise kaubamärkide omanikega. Nende ettevõtete hulka kuuluvad Venini, Ferro Murano, Barovier & Toso, Simone Cenedese ja Seguso. Et kaitsta tõelist Murano klaasi välisturgudel valmistatu eest, on saare kõige kuulsamad tehased kasutusele võtnud kaubamärgi, millega tõendatakse, et tooted on valmistatud just Murano saarel.
Kõige vanem siiani tegutsev Murano klaasitehas on 1866. aastal asutatud Pauly & C. – Compagnia Venezia Murano.
Valitsusepoolne kaitse Murano klaasivalmistamisele
Kuna klaas on Veneetsia ajaloolise ja kultuurilise pärandi loomulik osa, panustab Veneto regioon palju sellesse, et kaitsta traditsioonilist Muranol valmistatud kunstilise väärtusega klaasi. Loodud on ka vastav kaubamärk Vetro Artistico Murano, mille kasutamist reguleerib regionaalne seadus nr 70-1994.
Side Varssaviga
17. sajandil sai Muranol sündinud Simone Giuseppe Belottist (poolapäraselt Szymon Józef Bellotti) Poola kuninglik arhitekt ja ta osales mõnede Varssavi kõige olulisemate hoonete loomisel. Palee, mille ta enda jaoks ehitas, sai tema kodusaare järgi poolapäraselt nimeks Muranów. Lõpuks andis palee nime kogu seda ümbritsevale linnaosale. Muranów oli ja on üks Varssavi tuntumaid piirkondi, mida eriti seostatakse linna juutide ajalooga.
Diaea
Diaea on perekond krabiämbliklasi.
Ameerika alligaator
Ameerika alligaator ehk mississippi alligaator (Alligator mississippiensis) on suur roomaja krokodilliliste seltsist. Ta elab Ameerika Ühendriikide kaguosas. Ameerika alligaator on suurem kahest elavast alligaatori perekonda kuuluvast liigist, väiksem liik on hiina alligaator.
Diaea
Perekonnas on 73 liiki. Enamik liike elab Aafrikas, Aasias ja Austraalias. Ameerikas elab kolm liiki, Euroopas kaks.
Ameerika alligaator
Isased alligaatorid kasvavad 3,4–4,6 m pikkuseks ja võivad kaaluda kuni 453 kg. Emased on väiksemad ja kasvavad umbes 3 meetri pikkuseks. Ameerika alligaatorid elavad mageveega märgaladel, sealhulgas padurates ja küpressisoodes USA Texase osariigist Põhja-Carolinani. Alligaatorid eristuvad ameerika krokodillidest laiema koonu ja tumedama värvi poolest. Kui nende lõuad on suletud, siis erinevalt krokodillidest pole nende hambad nähtaval. Alligaatorid taluvad merevett kehvemini, kuid jahedamat kliimat paremini kui ameerika krokodillid, keda on leitud vaid troopilise kliimaga piirkondadest.
Alligaatorid on tippkiskjad, kes söövad kala, kahepaikseid, roomajaid, linde ja imetajaid. Vastkoorunud pojad toituvad peamiselt putukatest. Alligaatorid mängivad olulist rolli märgalade ökosüsteemis, sest tekitavad "alligaatoriauke", mis pakuvad teistele organismidele nii märjemaid kui ka kuivemaid elutingimusi. Paaritumisajal isased möirgavad ja kasutavad emaste ligimeelitamiseks infrahelisid. Emane muneb munad taimedest, okstest, mudast ja lehtedest pessa, mis asub varjatud kohas vee läheduses. Vastsündinute kehade ümber on kollased vöödid ja ema valvab järeltulijaid tavaliselt aasta, aga vahel ka kaks-kolm aastat.
Rahvusvaheline Looduskaitseliit loeb ameerika alligaatorit soodsas seisundis liigiks. Ajalooliselt on küttimine nende populatsiooni oluliselt kahjustanud ja 1973. aastal loeti nad ohustatud liigiks. Tänu looduskaitsjate pingutustele nende arvukus uuesti kasvas ja nad eemaldati 1987. aastal nimekirjast. Tänapäeval kütitakse alligaatoreid nende naha ja liha pärast. Ameerika alligaator on Florida, Louisiana ja Mississippi osariigi tunnusroomaja.
Taksonoomia ja fülogenees
pisi|vasakul|[[Alligator prenasalis'e fossiil]] Prantsuse zooloog François Marie Daudin oli esimene, kes ameerika alligaatorit klassifitseeris, andes talle 1801. aastal nimeks Crocodilus mississippiensis. Georges Cuvier klassifitseeris 1807. aastal alligaatorite perekonna (Alligator). Sinna kuulub peale ameerika alligaatori ka hiina alligaator. Nad on koos kaimanitega grupeeritud alligaatorlaste (Alligatoridae) sugukonda. Ülemsugukonda Alligatoroidea kuuluvad kõik krokodillilised (elavad ja väljasurnud), kes on ameerika alligaatoriga lähemas suguluses kui niiluse krokodilli või gaavialiga.
Selle ülemsugukonna liikmed ilmusid esimest korda hilisel kriidi ajastul. Albertast leitud Leidyosuchus on varaseim teadaolev perekond. Alligatoroidea fossiile on leitud kõikjalt Euraasiast, kuna maismaasillad üle Beringi väina ja Põhja-Atlandi ühendasid Põhja-Ameerikat Euraasiaga kriidi-, paleogeeni ja neogeeni ajastul. Alligaatorid ja kaimanid lahknesid Põhja-Ameerikas hilisel kriidiajastul ja jõudsid paleogeeni ajal Lõuna-Ameerikasse enne Panama maakitsuse ühendumist neogeeni ajal. Hiina alligaatorid pärinevad ilmselt sugupuust, mis ületas Beringi maasilla neogeeni ajal. Tänapäeva ameerika alligaator esineb juba pleistotseeni fossiilileidudes. Alligaatori täielik mitokondriaalne DNA järjestati 1990. aastatel ja sellest nähtub, et nad arenesid sarnases tempos imetajatega ning kiiremini kui linnud ja teised kõigusoojased selgroogsed.
Kirjeldus
pisi|Alligaatori kolju Metsikute alligaatorite kehaehitus varieerub pikast ja saledast kuni lühildase ja jässakani, tõenäoliselt erisuste tõttu kasvukiiruses, dieedis ja kliimas. Alligaatoritel, eriti vangistuses kasvanutel, on lai koon. Nagu prillkaimanitel. Hambaid on 74–80. Selja poolt võivad täiskasvanud alligaatorid olla oliivikarva, pruunid, hallid või mustad, kõhualune on kreemjat värvi.
Mõnedel alligaatoritel puudub melaniini tootmiseks vajalik geen ja nad on seetõttu albiinod. Selliseid alligaatorid on looduses üliharuldased. Kuna nad on kiskjate ja päikese suhtes haavatavad, jäävad nad vaid vangistuses ellu.
Suurus
Ameerika alligaatorid on suhteliselt suured krokodillilised: isased kasvavad kuni 4,6 m pikkuseks ja kaaluvad kuni 453 kg (1000 naela), emased kasvavad kuni 3 m pikkuseks. Harva võivad vanad isased veelgi pikemad olla. 19. ja 20. sajandil on esinenud teateid erakordselt suurtest 5–6-meetristest isasloomadest. Teade kõige suuremast tapetud isendist pärineb 1890. aastast Louisiana osariigist Marsh Islandilt: väidetavalt oli lastud looma pikkuseks 5,8 meetrit, kuid ühtegi tõendit selle kohta ei esitatud. Korjus jäeti pärast mõõtmist mudasele kaldapealsele, kuna see oli liigutamiseks liiga raske. Kui teatatud suurus ka tõele vastas, võis see alligaator ligi tonni kaaluda. Suurim Floridas lastud alligaator oli Evergladesi rahvuspargi teatel 5,31-meetrine. Keskmiselt ameerika alligaatorid siiski nii suured pole. Isaste keskmine pikkus on umbes 3,4 meetrit ja kaal on veidi üle 227 kg (500 naela). Emaste keskmine pikkus on 2,7 meetrit ja keskmine kaal veidi üle 91 kg (200 naela). Kaal sõltub pikkusest, east, tervisest, aastaajast ja toidu kättesaadavusest. Sarnaselt teiste roomajatega on levila põhjapoolsetes osades (Lõuna-Arkansases, Alabama ja Põhja-Carolina osariigis) elavad ameerika alligaatorid kasvult väiksemad. Suurim Alabamast püütud alligaator oli ainult 3,86 m pikk ja kaalus 306,2 kg.
Füsioloogia
pisi|[[Röntgenikiirgus|Röntgenvideo emasest ameerika alligaatorist näitab kopsude tööd hingamise ajal]] pisi|Kõrge kõnd Maal liiguvad alligaatorid kas roomates või kõndides. Viimase puhul tõstab alligaator kõhu maast lahti. Alligaatorid ja teised krokodillilised ei rooma samamoodi nagu salamandrid ja sisalikud, vaid teevad seda sarnasemalt kõndimisega. Seega saab kahte maal liikumise viisi jagada "madalaks kõnniks" ja "kõrgeks kõnniks". Vees liiguvad alligaatorid nagu kalad, liigutades vaagnapiirkonda ja saba küljelt küljele. Ameerika alligaatoritele kuulus kõige tugevama laboris mõõdetud hammustuse rekord (9452 njuutonit). Tuleb märkida, et sama eksperimenti polnud avaldamise ajal korraldatud teiste krokodilliliste peal ja sama labor mõõtis suurema tulemuse harikrokodillide puhul. Hingamise ajal on õhuvool ühesuunaline, käies sisse- ja väljahingamisel läbi kopsude.
Levila
pisi|Alligaator [[Blue Hole's Big Pine Key's Floridas]] Ameerika alligaatoreid leidub ainult Ameerika Ühendriikide kaguosas. Levila ulatub alates Great Dismal Swampi soost Põhja-Carolina osariigis lõunas Evergladesi rahvuspargini Florida osariigis ja läänes Texase osariigi lõunatipuni. Alligaatoreid leidub Põhja-Carolina, Lõuna-Carolina, Georgia, Florida, Louisiana, Alabama, Mississippi, Arkansase, Texase ja Oklahoma osariigis. Nad elutsevad soodes, ojades, jõgedes, tiikides ja järvedes. Emaseid ja noorloomi võib leida ka Carolina orvadest ja teistelt hooajalistelt märgaladelt. Kuigi nad eelistavad magevett, liiguvad nad vahel ka riimvees. Siiski taluvad nad soolast vett halvemini kui krokodillid, kuna nende keelel asuvad soolanäärmed ei funktsioneeri. Ühe Põhja- ja Kesk-Florida alligaatoritega tehtud uuringu järgi eelistavad isased kevadel järvede avavett, samal ajal kui emased liikusid nii avaveel kui ka soistel aladel. Suvel eelistasid isased jätkuvalt avavett, kuid emased püsisid soistel aladel, et pesi ehitada ja muneda. Mõlema soos esindajad võivad talvel kallaste või puutüvede all pesitseda.
Eesti Kunstiseltsi joonistuskursused
Eesti Kunstiseltsi joonistuskursused oli aastatel 1912–1914 tegutsenud Eesti Kunstiseltsi asutatud kunstiõppeasutus.
Ameerika alligaator
Levila
Ameerika alligaatorid taluvad külma paremini kui ameerika krokodillid. Krokodillid külmuvad ja upuvad vees, mille temperatuur on 7,2 °C, alligaatorid võivad sellist temperatuuri ilma vaevata mõnda aega taluda. Arvatakse, et see kohastumus on põhjuseks, miks ameerika alligaator on levinud kaugemale põhja kui ükski teine Ameerika krokodilliline. Ühtlasi on ameerika alligaator kõigist krokodillilistest ekvaatorist kõige kaugemale levinud ja kõige külmemat kliimat taluv. Kui vesi hakkab jäätuma, siis torkavad alligaatorid ninad pinnale, mis võimaldab neil jää kohal hingata.
Eesti Kunstiseltsi joonistuskursused
Eesti Kunstiseltsi joonistuskursused kandsid küll kursuste nime, kuid õppeasutusel oli oma kindel kolmeaastane programm, mille eesmärgiks oli anda õpilasele terviklik kunstiline haridus. Kursustel õpetati pliiatsi-, söe-, sule- ja tušijoonistust, õlivärvide, seepia ja akvarellidega maalimist, voolimist, joonestamist, varjude ja perspektiivi teooriat, kunstiajalugu, stiilide ajalugu, kompositsiooni, nikerdamist, naha- ja metallitööd.
Ameerika alligaator
Ökoloogia ja käitumine
pisi|Alligaator [[härgkonnaga]] Tasastel aladel, nagu Evergladesis, muudavad alligaatorid märgala keskkonda ehitades väikseid tiike, mida tuntakse "alligaatoriaukudena". Alligaatoriaukudes säilib vesi ka kuival perioodil ja veeorganismid, mis neis varju leiavad, panevad aluse uuele populatsioonile, kui kuiv periood lõppeb. Pesade ehitamine aukude ümber ja kaevamisest tekkinud pinnase kuhjad tekitavad kuivemad kohad teistele roomajatele pesitsemiseks ning üleujutusi mittetaluvatele taimedele koloniseerimiseks. Selle tõttu loetakse alligaatoreid tugiliigiks. Küpressisoodes lubjakivialangutes asuvad alligaatoriaugud kipuvad olema suured ja sügavad, samas kui mergelpreeriates ja kivistel tasandikel on need tavaliselt väikesed ja madalad ning turbarabades varieerub nende suurus rohkem.
Evergladesi looduskaitseala taastamistööde hindamisel mängivad alligaatorid olulist rolli bioloogiliste indikaatoritena. Nad on ülimalt tundlikud muutuste suhtes, mis puudutavad hüdroloogiat, vee soolsust ja ökosüsteemi produktiivsust: kõik need faktorid peaksid taastamise käigus muutuma. Alligaatorid võivad kontrollida märgalade pikaajalist vegetatsioonidünaamikat vähendades väikeimetajate populatsiooni, eriti nutriat, mis muul juhul kurnaks soo taimestiku liigselt. Sellistena võivad nad mängida olulist ökoloogilist rolli Louisiana ranniku märgalade kahanemise kiiruse vähendamisel.
Porkuni rahvamaja
Porkuni rahvamaja on rahvamaja Lääne-Viru maakonnas vallas Porkuni külas. Rahvamaja eesotsas on Hiile Hiie.
Ameerika alligaator
Ökoloogia ja käitumine
Alligaatorid kaitsevad omamoodi veelinde, kes pesitsevad mageveesoodes asuvatel saartel. Nende kohalolu takistab röövloomadest imetajatel jõudmast saartel asuvatesse pesitsuspaikadesse. Vastutasuks söövad nad toidujääke ja pesadest välja kukkunud linde. On täheldatud, et soolinde, nagu näiteks kurvitsalisi, tõmbab piirkondade poole, kus leidub alligaatoreid. Turismiatraktsioonide juures, kus on palju alligaatoreid, pesitseb ka palju linde.
Lisaks kallastele peesitavad alligaatorid ka puude otsas, kui sobiv kaldapealne puudub. Seda õnnestub aga harva näha, sest alligaatorid pagevad oma õrrelt kiiresti vette, kui kedagi lähenemas märkavad.
Toitumine
Ameerika alligaatorit loetakse kogu tema levila ulatuses tippkiskjaks. Nad on oportunistid ning nende dieedi määrab suuresti nende vanus, kasv ja saagi saadavus. Enamik alligaatoreid sööb oma elutsükli jooksul mitmesuguseid loomi, nagu selgrootuid, kalu, linde, kilpkonni, madusid, kahepaikseid ja imetajaid. Vastkoorunud toituvad peamiselt selgrootutest, nagu putukad, vastsed, teod, ämblikud ja ussid. Kasvades hakkavad alligaatorid jahtima järjest suuremat saaki. Kui alligaator on saanud täiskasvanuks, on iga vees elav või vee äärde jooma tulnud loom potentsiaalne saak. Siiski on enamik alligaatori saagiks langevatest loomadest temast märgatavalt väiksemad. Alligaatorite mao sisu uurimine näitab, et kohalike imetajate seas on ondatrad ja pesukarud ühed levinumad saakloomad. USA-s Louisiana osariigis, kus sisse toodud nutriad on tavalised, on nad ka alligaatorite tavalisimad saakloomad, kuigi neid söövad ainult suuremad täiskasvanud alligaatorid. pisi|Alligaator krabi söömas (Lõuna-Carolina) Aeg-ajalt võivad toiduks langeda ka teised loomad, isegi suured hirved või metssead, kuid tavaliselt nad alligaatori menüüsse ei kuulu. Vahel langevad saagiks ka koduloomad, nagu koerad või vasikad, kuid seda vaid juhuse tekkides ja põhitoidu moodustavad teised metsloomad. Võimalusel söövad alligaatorid veelinde, nagu haigurlased, toonekurglased ja partlased. Mõnikord langevad saagiks ettevaatamatud täiskasvanud, kuid peamiselt püütakse kogenematuid noorlinde, kes suve lõpus hakkavad vee ääres lendamist õppima. Täiskasvanud isendid söövad vahel ka madusid, sisalikke ja selgrootuid.
Kalad ja muud vees või vee ääres elutsevad loomad moodustavad suurema osa alligaatori dieedist ning neid võidakse püüda igal ajal, päeval ja öösel. Täiskasvanud alligaatorid veedavad üsna palju aega ka maa peal küttides, varitsedes maismaaloomi kuni 50 meetri kaugusel veest radade ääres ja teepeenardel. Maismaal peavad alligaatorid jahti tavaliselt öösiti ja sooja ilmaga. Maismaaloomi küttides võivad alligaatorid neid ka veepiiril varitseda: alligaator haarab kaldal olevast saagist kinni ja lohistab selle vette, nagu teevad suured krokodillid. Alligaatori hambad on mõeldud saagist kinni haaramiseks, kuid ei sobi liha rebimiseks või närimiseks nagu näiteks koerlaste ja kaslaste hambad. Alligaator on võimeline hammustama läbi kilpkonna kilbi või keskmise suurusega imetaja luu.
Florida puumade jahtimine pole alligaatoritele omane, kuid seda on dokumenteeritud. See juhtub tavaliselt siis, kui puumad üritavad veekogu ületada või tulevad sohu või jõe äärde jooma. Alligaator on florida puuma ainus looduslik vaenlane. On täheldatud baribalide jahtimist alligaatorite poolt, kuid pole teada, kas rünnati täiskasvanud looma. Täiskasvanud karud on piisavalt tugevad, et alligaatori rünnakut edukalt tõrjuda. Kuigi alligaatorid on kantud lamantiine jahtivate kiskjate nimekirja, on vähe tõendeid, et nad ka tegelikult lamantiine või isegi nende vasikaid jahiks.
2013. aastal selgus, et alligaatorid ja teised krokodillilised söövad muuseas ka puuvilju. Puuviljade söömist on nähtud ja tõendeid on leitud ka isendite mao sisu uurides. Alligaatorid söövad metsikuid viinamarju, leedrimarju ja tsitruselisi otse puudelt. See ootamatu avastus näitab, et alligaatorid võivad kaasa aidata seemnete levitamisele.
Tööriistade kasutamine
Ameerika alligaatoreid on dokumenteeritud saagi, näiteks lindude, ligimeelitamiseks peibutisi kasutamas. See teeb neist ühed esimesed roomajad, kes teadaolevalt tööriistu kasutavad. Hoides pea peal oksarisu, õnnestub ameerika alligaatoritel ligi meelitada ja süüa linde, kes pesamaterjali otsivad. Sama taktikat kasutavad ka sookrokodillid ja see on eriti edukas pesitsushooajal.
Häälitsused
Krokodillilised on roomajate seas kõige häälekamad ja tekitavad olenevalt east, suurusest ja soost erinevaid helisid. Ameerika alligaatorid tekitavad spetsiifilisi helisid, et territooriumi märgistada, hädaohust teatada, konkurente peletada ja paaritumiseks kaaslasi leida. Alaealised alligaatorid oskavad tekitada kiledat häält (see on omane paljude krokodilliliste noorloomadele), et emale märku ande, et nad on pesast väljumiseks valmis. Pojad teevad häda korral häält, et ema appi kutsuda. Kuigi alligaatoritel pole häälepaelu, häälitsevad nii emased kui ka isased valjult, et oma territooriumi märgistada ja paarilisi kutsuda. Nad imevad õhu kopsudesse ja tekitavad selle väljapuhumisel vahelduvaid madala häälega möiratusi. Ameerika alligaatorite möiratused erinevad teiste suurte krokodilliliste möirgamisest ja seda peetakse unikaalseks. Isased kasutavad paaritumishäälitsuste tegemisel infraheli. Möirates hoitakse "pea üleval ja saba kaardus" asendit. Infrahelide lained panevad vee isase alligaatori kohal ja külgedel pritsima ja seda nimetatakse "veetantsuks". Sigimishooajal tekkivad suured mörisevate alligaatorite "koorid" algatavad emased ja isased liituvad nendega. Suuri mörisevaid koore vaadelnud isikud on öelnud, et nad tundsid rohkem kui kuulsid, seda isaste tekitatud intensiivsete infrahelide tõttu. Ameerika alligaatorid mörisevad si-bemollis ja nende koori võib initsieerida ka tuubamängija, helilöök või suurem lennuk.
Paljunemine
pisi|vasakul|Pesa ja noorloomad Floridas Sigimishooaeg algab kevadel. Sügisöödel kogunevad alligaatorid kurameerimiseks, niinimetatud "alligaatori tantsuks", suurematesse gruppidesse. Emane ehitab taimedest, oksarisust, lehtedest ja mudast pesa varjulisse kohta vette või selle lähedusse. Seejärel muneb ta sinna 20–50 valget muna, mis on umbes samas mõõdus hanemunadega ja katab selle veel taimedega, mis oma kõdunemissoojusega mune soojendavad. See erineb niiluse krokodillide käitumisest, kes munevad aukudesse.
Munade haudumise keskkonna temperatuurist sõltub, mis soost alligaatorid neis arenevad (temperatuuril 34 °C või üle selle – isased; 30 °C või alla selle – emased). Kaldavallile ehitatud pesad on soojemad ja seega arenevad neis isased, samas kui niiskesse sohu rajatud pesadest tulevad emased. Emane jääb kogu 65-päevase inkubatsiooniperioodi jooksul pesa lähedusse ja kaitseb seda sissetungijate eest. Kui pojad hakkavad kooruma, kaevab ema pesa kiiresti lahti ja kannab pojad suus vette. pisi|Alligaatoripoeg, näha on iseloomulikud kollased triibud Noored on täiskasvanud alligaatori minikoopiad ja neil on maskeerimiseks rida kollaseid vööte ümber keha. Vastkoorunud kogunevad parvedesse. Ema valvab neid ja nad hoiavad temaga kontakti häälitsuste abil. Kile "kisa" on appihüüuks (paljude krokodilliliste noorloomadel esinev omadus), mispeale ema tõttab appi. Seda võib harva kuulda vahetult enne munast koorumist. Sisin on agressiooni märgiks ja tavaliste urahtustega hoiavad noorloomad omavahel kontakti. Noored alligaatorid söövad väikseid kalu, konni, jõevähke ja putukaid. Neile endile peavad jahti suuremad kalad, linnud, pesukarud ja täiskasvanud alligaatorid. Aja jooksul muutuvad emad oma poegade suhtes agressiivsemaks, mis julgustab neid laiali minema. Noored alligaatorid kasvavad 7,6–20 cm aastas ja saavad täiskasvanuks 1,8 m pikkusena. Alligaatori eluiga looduses on 30–50 aastat.
Kokkupuuted eksootiliste liikidega
Nutriad toodi rannikuäärsetele märgaladele 20. sajandi keskel Lõuna-Ameerikast ja tänapäevaks on nende populatsioon plahvatuslikult kasvanud, koosnedes miljonitest isenditest. Nad põhjustavad rannikul paiknevates soodes suuri kahjustusi ja võivad kaldatammidesse urge kaevata. Louisiana on seetõttu välja pannud preemia, et proovida nende arvukust piirata. Suured alligaatorid söövad aga palju nutriaid ja võivad seega aidata nende arvukust piirata ning veelgi enam, lausa takistada nende edasist levikut Evergladesi. Kuna aga jahimehed eelistavad püüda just suuri alligaatoreid, kes on nutriate arvukuse piiramisel kõige olulisemad, võib olla vajalik muuta alligaatorite püüdmise süsteemi, et maksimaalselt ära kasutada neid nutriate arvukuse kontrollimiseks.
Kaitsestaatus
Ajalooliselt on küttimine ja elupaikade häving alligaatorite populatsioonile kogu levila ulatuses laastavalt mõjunud ning mingil ajal seati liigi säilimine lausa kahtluse alla. Alligaatorid lisati 1967. aastal ohustatud liikide nimekirja (seaduse alusel, mis oli Endangered Species Act of 1973 eelkäija), kuna arvati, et see on väljasuremisohus kas osas või terves levilas.
Rünnakud inimeste vastu
pisi|Ameerika alligaator kaitseasendis Alligaatorid on võimelised inimesi tapma, kuid on tavaliselt piisavalt ettevaatlikud, et inimesi mitte saagiks pidada. Alati on võimalik, et alligaator ründab inimest ekslikult mõne saakloomaga segi ajades, seda eriti sogases vees või selle läheduses. Alligaatorid on inimeste suhtes üldiselt vähem agressiivsed kui suured krokodilliliigid, kellest mõned (peamiselt niiluse ja harikrokodill) võivad inimesi teatava regulaarsusega jahtida. Alligaatori hammustused teeb ohtlikuks hammustusjõud ja infektsioonioht. Isegi ravimise korral võib alligaatori hammustus infektsiooni tõttu surmaga lõppeda.
Kuna inimeste populatsioon kasvab ja nad ehitavad maju madalatele aladele või kalastavad ja kütivad vee läheduses, on intsidendid, kus alligaatorid kas ohustavad või näivad ohustavat inimeste elusid, vältimatud. Inimesed kipuvad ebatavalisi surmapõhjuseid liialdama. Alligaatorid saavad seetõttu suurema tähelepanu osaliseks kui tavalisemad surmapõhjused, nagu autoõnnetused ja uppumine. Alates 1948. aastast on Floridas dokumenteeritud 275 alligaatorirünnakut inimese vastu (umbes viis rünnakut aastas), millest vähemalt 17 lõppesid surmaga. Ainult üheksa rünnakut lõppesid surmaga 1970., 1980. ja 1990. aastatel, kuid aastatel 2001–2007 tapsid alligaatorid 12 inimest. Mais 2006 tapsid alligaatorid vähem kui nädalaga kolm Florida elanikku.
Alligaatorimaadlus
pisi|Alligaatorimaadluse illustratsioon Alates 1880. aastate lõpust on alligaatorimaadlus Ameerika Ühendriikides meelelahutuseks. Selle lõid mikasuki ja seminoli rahvad juba enne eurooplaste saabumist ja tänapäeval on see turismiatraktsiooniks vaatamata loomaõiguslaste kriitikale.
Alligaatorite kasvatamine
Alligaatorite kasvatamine on suur ja kasvav tööstusharu Georgia, Florida, Texase ja Louisiana osariigis, kus toodetakse kokku 45 000 alligaatorinahka aastas. Alligaatorinahk on kallis: ühe umbes 2-meetrise naha hind on 300 dollarit. Ka alligaatoriliha turg kasvab ja aastas toodetakse umbes 140 tonni alligaatoriliha. Üks portsjon (85 g) toorest alligaatoriliha sisaldab 200 kalorit, millest 27 kalorit annab lihas sisalduv rasv.
Sümbol
Ameerika alligaator on USA Florida, Louisiana ja Mississippi osariigi tunnusroomaja. Lisaks on Florida ülikooli spordivõistkondi alates 1911. aastast gator'iteks hüütud. Tol aastal otsustas üks trükkal trükkida ülikooli jalgpallivimplitele alligaatori embleemi ning see maskott jäigi külge. Võimalik, et kaasa aitas jalgpallimeeskonna kapteni Neal Storteri hüüdnimi "Bo Gator". Spordijook Gatorade töötati välja Florida ülikoolis oma Ameerika jalgpalli võistkonna jaoks.
Johannes Langhedes
Johannes Langhedes oli Taani kuninga vasall Eestimaal 14. sajandil.
Ta oli majaomanik Tallinnas 1338. aastal koos oma naisega ja ka 1341. aastal.
Juba 10. märtsil 1336, mil Odewardus de Lode Lante mõisa ja küla (curiam et villam Langhedes) Henricus dictus Haveswordele müüs, oli see võõrastes kätes, seega võis Johannes de Langedes olla allvasall. Taani hindamisraamatu koostamise ajal kuulus küla (lanthi vii) Hiltæle. 20. sajandil kuulus küla Hulja mõisale Kadrina kihelkonnas.
Gabriel Gudmundsson
Gabriel Johan Gudmundsson (sündinud 29. aprillil 1999 Malmös) on Rootsi jalgpallur, kes mängib vasakkaitsjana Prantsusmaa kõrgliigaklubis Lille ja Rootsi jalgpallikoondises.
Ta alustas klubikarjääri Rootsi klubis Halmstads BK. 2016. aastal debüteeris ta klubi põhimeeskonnas Rootsi esiliigas. 2017. aastal mängis ta klubiga Rootsi kõrgliigas.
Aastatel 2019–2021 mängis Gudmundsson Hollandi kõrgliigaklubis Groningen.
2021. aasta augustis sõlmis ta viieaastase lepingu Lille'iga.
Rootsi jalgpallikoondises tegi Gudmundsson debüüdi 9. juunil 2022 UEFA Rahvuste Liiga mängus Serbia vastu.
Tema isa Niklas Gudmundsson on endine jalgpallur.
Kėdainiai rajoon
Kėdainiai rajoon on 1. järgu haldusüksus (rajoon) Leedu keskosas endise Kaunase maakonna aladel. Rajooni territooriumile jääb Leedu geograafiline keskpunkt.
Rajooni pindala on 1677 km². 2014. aasta seisuga elas seal 50 906 inimest.
Rajoon moodustati 1950. aastal. Rajoon koosneb järgmistest valdadest: Dotnuva, Gudžiūnai, Josvainiai, Kėdainiai, Krakėse, Pelėdnagiai, Pernarava, Surviliškise, Šėta, Truskava ja Vilainiai vald.
pisi|tühi|Kėdainiai rajooni omavalitsused
Halduskeskus on Kėdainiai linn. Teised tähtsamad asulad on Akademija, Dotnuva, Gudžiūnai, Josvainiai, Krakėse, Pagiriai, Pernarava, Surviliškise, Šėta ja Truskava alevid. 2011. aasta seisuga olid elanikest 95,78% leedulased, 2,17% venelased, 0,61% poolakad, 0,28% ukrainlased, 0,26% valgevenelased, 0,07% mustlased, 0,03% sakslased ja 0,8% oli teistest rahvustest.
Rajooni suurimad jõed on Nevėžis ja selle lisajõed Šušvė, Liaudė, Dotnuvėlė, Smilga, Barupė ning Obelis koos Lankesaga. Madalaim koht asub rajooni lõunaosas Nevėžise kaldal (21 meetrit), kõrgeim koht asub aga Gudžiūnai lähistel (113 m). Rajooni territoorium jääb osaliselt Krekenava regionaalpargi territooriumile.
Kėdainiai rajooni läbib Via Baltica.
Sidus rannikukorraldus
Sidus rannikukorraldus (inglise integrated coastal zone management, lühendatult ICZM) on valdkondadevaheline käsitlus rannikuressursside tasakaalustatud majandamiseks, kui üheaegselt on vaja rahuldada kaitse, säilitamise, kasutuse ja arendamise vasturääkivaid huve ja nõudmisi. Sidusa rannikukorralduse kiire areng on toimunud alates 1990. aastatest.
Sveiļi
Sveiļi on küla (mazciems) Lätis Madona piirkonnas Liezēre vallas.
Sveiļi asub valla kaguosas. Sinna jääb Sveiļi bussipeatus.
Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia sügisfestival
Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia sügisfestival (nimetatud ka: Värske heli festival "Sügisfest" ) on aastast 1999 Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia korraldatav festival. Festivalil esitatakse nüüdismuusikat.
Rahanduse ja krediidi kateeder
Rahanduse ja krediidi kateeder toimis Eestis Tallinna Polütehnilise Instituudi majandusteaduskonna (1944. aastal kujundati eriharu, loodi kateeder, juhataja professor Johann Vaabel) ja pärast eriala ületoomist Tartusse, Tartu Ülikooli juures (eriharu aastast 1954, kateeder loodi 1958. aastal). Kateedris korraldati peaasjalikult järgmiste distsipliinide õpetamist: riigirahandus; rahateooria, pangandus ja laenundus; ettevõtete rahandus ja investeeringud. Kateedrijuhatajatena töötasid professor Raimund Hagelberg (1958–1982) ning professor Vambola Raudsepp (1982–1992). Kateeder reorganiseeriti 1992. aastal kaheks õppetooliks (raha ja pangandus, õppetooli juhataja professor Mart Sõrg; ärirahandus ja investeeringud, õppetooli juhataja professor Vambola Raudsepp) ning üheks lektoraadiks (riigirahandus). Kateedri õppejõud on koostanud mitmeid monograafiaid, arvukalt õppevahendeid ja -materjale, avaldanud teadusartikleid ning juhendanud kandidaadi- ja doktoriväitekirju. Põhilisteks õppekoormuse kandjateks olid Raimund Hagelberg, Ülo Kauer, Elvi Ulst, Heino Siigur, Arno Susi, Vambola Raudsepp, Mart Sõrg, Nadežda Ivanova, Margus Hanson jt., kes kõik omasid teaduslikke kraade ja kutseid.
Hiiemäe rike
Hiiemäe rike on rike Hiiemäe idanõlval paekaldal, halduslikult Ida-Viru maakonnas Lüganuse vallas. Rike on arvele võetud ürglooduse objektina.
Paekaldal on näha Volhovi ja Kunda lademe lubjakivide lasumusriket.
Elli Schmidt
pisi|Elli Schmidt (paremal), tema kõrval [[Otto Nagel, 1952]] Elli Schmidt (9. august 1908 Berliin – 30. juuli 1980 Ida-Berliin) oli saksa poliitik ja Saksa DV riigi- ja ühiskonnategelane.
Elli Schmidt oli pärit politseiametniku perekonnast. Põhikooli lõpetamise järel õppis ta aastatel 1922–1926 rätsepaks ja töötas selles ametis kuni 1932. aastani. 1926. aastal astus ta töölisspordiühingusse "Fichte" ja 1927. aastal Saksamaa Kommunistlikku Noorsooliitu ning Saksamaa Kommunistlikku Parteisse. Ta kuulus ka SKP Berliini-Brandenburgi piirkonna allorganisatsiooni juhtkonda. Aastatel 1932–1934 õppis ta Moskvas Kominterni Rahvusvahelises Lenini Koolis. Kuni 1937. aastani oli ta illegaalsel parteitööl Saksamaal. Aastatel 1935–1946 kuulus ta Saksamaa Kommunistliku Partei Keskkomiteesse. 1937–1940 töötas ta Saksamaa Kommunistliku Partei juhtkonnas Prahas ja Pariisis. Seejärel elas ta Nõukogude Liidus, kus tegi pseudonüümi Irene Gärtner all kaastööd Moskva raadio saksakeelsetele saadetele ja oli tegev Vaba Saksamaa Rahvuskomitees.
1945. aasta juunis pöördus Elli Schmidt Saksamaale tagasi. Ta juhatas Suur-Berliini linnavalitsuse naiskomisjoni. Aastatel 1945–1946 kuulus ta Saksamaa Kommunistliku Partei Suur-Berliini piirkonna juhatusse. Kui sotsiaaldemokraadid Saksamaa Kommunistliku Parteiga liideti, sai ta Saksamaa Sotsialistliku Ühtsuspartei liikmeks. Aastatel 1946–1953 oli Elli Schmidt Saksamaa Sotsialistliku Ühtsuspartei Parteijuhatuse/Keskkomitee liige. Kuni 1948. aastani oli ta ka Berliini linnavolikogu liige. 1946. aasta aprillist kuni 1949. aasta maini juhatas ka koos Käthe Kerniga Saksamaa Sotsialistliku Ühtsuspartei naissekretäriaati.
Alates 1947. aastast kuulus ta Saksamaa Demokraatliku Naiste Liidu juhtkonda. 1948. aastal sai ta sama organisatsiooni Berliini piirkonna juhatajaks. 8. märtsil 1949. aastal sai ta Saksamaa Demokraatliku Naiste Liidu esinaiseks. Sellel ametikohal oli ta kuni 11. septembrini 1953. Samuti oli ta Rahvusvahelise Demokraatliku Naise Föderatsiooni Kesktäitevkomitee liige. Aastatel 1950–1954 oli ta Rahvakoja (parlamendi) liige. 1950. aasta juulis sai ta Saksamaa Sotsialistliku Ühtsuspartei Keskkomitee Poliitbüroo liikmekandidaadiks.
1953. aastal kritiseeris ta teravalt Saksa DV parteijuhti Walter Ulbrichtit ja toetas Ulbrichti oponente Wilhelm Zaisseri ja Rudolf Herrnstadti. Selle tagajärjel kaotas ta oma ametikohad Saksamaa Sotsialistlikus Ühtsusparteis ja Saksamaa Demokraatlikus Naiste Liidus. 1954. aastal tehti talle parteiline noomitus ja ta arvati välja Saksamaa Sotsialistliku Ühtsuspartei Keskkomiteest.
Phyllis Nelson
Phyllis Nelson (3. oktoober 1950 Indiana osariik – 12. jaanuar 1988 Los Angeles, California) oli USA laulja.
Tema poeg Marc Nelson on laulja ja plaadiprodutsent.
Kalypso
pisi|[[Arnold Böcklini maal Odysseus und Kalypso (1883)]] Kalypso (vanakreeka keeles Καλυψώ) on vanakreeka mütoloogias nümf, kes elas Ogygia saarel ning hoidis seal mitmeid aastaid vangistuses Odysseust. Teda peetakse üldiselt titaan Atlase tütreks.
Etümoloogia
Kalypso nimi tuleneb vanakreeka verbist καλύπτω, mis tähendab 'katma', 'peitma', 'varjama'. See on vastandsõna verbile ἀποκαλύπτω, mille tähendus on 'nähtavale tooma'. Selle põhjal on välja pakutud, et Kalypso võis algselt olla surnute jumalanna.
Odüsseia
Kalypsot tuntakse peamiselt tänu Homerose eeposele "Odüsseia", milles ta hoiab oma saarel kinni legendaarset Kreeka kangelast Odysseust, et teha temast oma surematu abikaasa. Homeros kirjutab, et Odysseus oli vangistuses seitse aastat, aga Pseudo-Apollodorose väitel oli tegemist viie aastaga. Lisaks on hilisem Rooma kirjanik Hyginus öelnud, et tegemist oli vaid ühe aastaga. Vangistuse ajal magab Odysseus Kalypsoga, aga soovib peagi olukorra muutumist.
Odysseus ei taha ega suuda enam kauem olla lahus oma naisest Penelopest ning kavatseb seda Kalypsole öelda. Tema patroon jumalanna Athena palub Zeusil anda käsk Odysseus saarelt vabastada ning seda viimane ka teeb. Zeus saadab Hermese Kalypsole ütlema, et too laseks Odysseusel saarelt lahkuda, sest nende kahe saatus pole elada igavesti koos. Kalypso reageerib sellele vihapurskega ning väidab, et jumalad vihkavad jumalannade suhteid surelikega. Tundes siiski muret oma armastatu Odysseuse pärast, annab Kalypso talle paadi, veini ning leiba. Viimaks sõnab Odysseus, et on teadlik Kalypso ilust, mis ületab Penelope oma, aga ta tahab koju jõuda teistel põhjustel.
Homeros ei maini, et Kalypsol oleks olnud lapsi. Hiljem on väidetud, et Kalypso sünnitas Odysseusele poja Latinuse, kelle emaks on harilikult peetud Kirket. Teiste andmete põhjal sünnitas Kalypso Odysseusele kaks last, Nausithouse ja Nausinouse.
Kalypso popkultuuris
Prantsuse teadlane Jacques-Yves Cousteau nimetas oma uurimislaeva Kalypso järgi.
Populaarses filmisarjas “Kariibi mere piraadid“ kujutatakse Kalypsot jumalannana, kes on jäänud lõksu inimkehasse.