cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Villtakjas
Kasutamine
Haljastuse tarbeks on takjast aretatud ka spetsiaalseid dekoratiivseid vorme.
Hermosillo
Hermosillo on linn Mehhikos, Sonora osariigi keskus. Asub Sonora jõe ääres.
Linn loodi 1700. aastal indiaanlaste maale rajatud küladest ja kandis algul nime Villa de Pitic, kuid 1828. aastal nimetati see kindral José María González de Hermosillo auks Hermosilloks. Mehhiko revolutsiooni ajal oli Hermosillo viis kuud Mehhiko pealinn.
Hermosillo on tööstuslinn, kus asub muuhulgas Ford Motor Company autotehas.
Välislingid
Hermosillo koduleht
Kilovatt-tund
Kilovatt-tund (tähis kWh) on energia ühik, mida kasutatakse peamiselt elektri- ja soojusenergeetikas. Üks kilovatt-tund on energia, mida tarbib (või toodab) ühtlasel võimsusel üks kilovatt töötav seade ühe tunni jooksul.
Kilovatt-tund on vattsekundi kordühik:
Suuremad kordühikud:
Itškeeria Tšetšeeni Vabariigi vapp
thumb|Itškeeria Tšetšeeni Vabariigi vapp
Itškeeria Tšetšeeni Vabariigi vapp on endise tunnustamata Itškeeria Tšetšeeni Vabariigi riigivapp.
Vapil on kujutatud tõstetud peaga poollamav hunt. Ta paikneb rahvuslikul ornamendil, mis läheb üle poolkuukujuliseks ringiks, mille alumises osas on üheksa üheksaharulist tähte, mis vastavad tšetšeeni üheksale tukhum 'ile.
Sündinud 2. detsembril
''Siin artiklis loetletakse 2. detsembril sündinud tuntud inimesi.
Seitse Elisabeth Kulmanni laulu luuletaja mälestuseks
"Seitse Elisabeth Kulmanni laulu luuletaja mälestuseks" (saksa keeles Sieben Lieder von Elisabeth Kulmann zur Erinnerung an die Dichterin) on Robert Schumanni vokaaltsükkel Elisabeth Kulmanni tekstile oopus 104 aastast 1851. Laulud tsüklis:
Tekst
<td width="50%" align=left>
Mond, meiner Seele Liebling
Du nennst mich armes Mädchen.
Der Zeisig
Reich mir die Hand, o Wolke.
Gekämpft hat meine Barke.
Kuu, minu hinge armastatu
Head teed, pääsukesed!
Sa kutsud mind vaeseks tüdrukuks
Siisike
Viimased lilled on surnud
Minu laev on võidelnud vihase merega
Tarmo Kink
Tarmo Kink (sündinud 6. oktoobril 1985 Tallinnas) on Eesti jalgpallur. Kink on vasakujalgne ründav poolkaitsja või ründaja.
Klubikarjäär
Kingi profikarjäär algas 2002. aastal Narva Transis. Aasta hiljem sõlmis ta Venemaa kõrgliigaklubi Moskva Spartakiga 2-aastase lepingu, olles 17-aastane. Põhikoosseisu esindas ta kahel korral. Spartakis pingile jäädes tuli ta lepingu lõppedes Eestisse tagasi ja liitus 2006. aastal FC Levadiaga.
Győri ETO
Teisel hooajal lõi ta 28. mängus 12 väravat, millega oli Győri edukaim. Hooaeg lõpetati kolmanda kohaga, mis tagas pääsu Euroopa Liiga eelringile.
Mezőkövesd-Zsóry
2016. aasta juulis sõlmis ta lepingu Ungari kõrgliigasse tõusnud Mezőkövesd-Zsóryga.
Koondisekarjäär
Koondisedebüüdi tegi Kink 31. märtsil 2004 sõpruskohtumises Põhja-Iirimaaga (0:1). Väravatearve avas 27. mail 2008 sõprusmängus Gruusiaga, realiseerides penalti. 14. augustil Tallinnas andis ta söödu Indrek Zelinskile 2:1 võidumängus Andorra üle. Väravale oli ta lähedal 6. juunil 2008 Tallinnas Inglismaa vastu, kuid pealelöögi suutis napilt enne väravajoone ületamist blokeerida John Terry.
Vint (perekond)
Vint (Fringilla) on lindude perekond vintlaste sugukonnast.
Eestis elavad järgmised perekonda kuuluvad liigid:
Stavropoli krai lipp
Stavropoli krai lipp on Venemaa haldusüksuse Stavropoli krai lipp.
Ametlikult võeti lipp kasutusele 15. mail 1997.
Lipu kirjeldus
Stavropoli krai lipuks on kollane kangas, mida läbib valge rist, mille vertikaalne haru on nihutatud varda poole. Väljad on jagatud vertikaalselt 5,5:4,1:5,5 ning horisontaalselt 7,5:4,5:13. Risti keskel on kujutatud värvilist Stavropoli krai vappi, mis moorustab 16/6 lipu laiusest ning 25/5 lipu pikkusest.
Lipu laiuse ja pikkuse suhe on 2:3.
Zeppelin
Zeppelin oli algselt saksa perekonnanimi, mis on saanud mitme asja nimeks:
Riina Aal
Riina Aal (sünninimi Riina Leis; 17. juuli 1952 – 12. mai 2012) oli eesti füsioterapeut.
Richard Villems
pisi|Richard Villems 2010. aastal Richard Villems (sündinud 28. novembril 1944 Pärnus) on eesti geneetik, Tartu Ülikooli professor, Eesti Teaduste Akadeemia liige (alates 1987), Eesti Teaduste Akadeemia president 2004–2014.
Elukäik
pisi|Eesti Vabariigi teaduspreemiate, F. J. Wiedemanni keeleauhinna, spordi- ja kultuuripreemiate kätteandmine 24. veebruaril 2012 Tartu Ülikooli aulas. Tervituskõnega esineb akadeemik Richard Villems Ta on lõpetanud 1962. aastal Lydia Koidula nimelise Pärnu 2. Keskkooli ja 1968. aastal Tartu Riikliku Ülikooli arstiteaduskonna. Aastatel 1968–1971 oli ta Tartu Riikliku Ülikooli aspirant, millele järgnes meditsiinikandidaadiväitekirja kaitsmine 1972. aastal biokeemia alal. Bioloogiadoktori väitekirja kaitses Richard Villems 1984. aastal Moskva Riikliku Ülikooli juures biokeemia alal ja professorikutse anti talle 1987. aastal.
Pärast ülikooli lõpetamist töötas Richard Villems 1968. aastal arstina Tallinna sadamahaiglas ja Pärnu linnahaiglas. Aastail 1970–1977 oli ta Tartu Riikliku Ülikooli teadur (sh töötas aastatel 1972–1973 Novosibirskis ja 1975–1976 Uppsala Ülikoolis), 1977–1980 Eesti NSV TA Füüsika Instituudi teadur (sh aastatel 1977–1978 Edinburghi Ülikoolis), 1981–1986 Keemilise ja Bioloogilise Füüsika Instituudi vanem- ja peateadur, 1987–1992 Tartu ülikooli molekulaargeneetika professor, 1993–1997 molekulaarbioloogia professor, 1997–2004 evolutsioonibioloogia professor, alates 2004 arheogeneetika professor. Aastatel 2014-2017 oli Eesti Biokeskuse juhtivteadur, 2018-2020 Tartu Ülikooli genoomika instituudi populatsioonigeneetika juhtivteadur. Käesoleval ajal on ta Tartu Ülikooli molekulaar- ja rakubioloogia instituudi evolutsioonilise bioloogia õppetooli juhataja, arheogeneetika professor ning Tartu Ülikooli genoomika instituudi populatsioonigeneetika professor.
Richard Villems on Eesti biokeskuse üks loojaid ja oli aastatel 1986–2014 selle direktor.
Villems on kuulunud paljudesse teadusorganisatsioonidesse ja -nõukogudesse nii Eestis (Vabariigi Presidendi mõttekoda, Teadus ja Arendusnõukogu (1995–2001, 2004–2014) jpt) kui ka mujal.
Teadustöö
Richard Villemsi uurimistöö peasuundadeks on olnud molekulaarbioloogia, molekulaarevolutsioon ja populatsioonigeneetika. Koos legendaarse akadeemiku Artur Linnuga alustas ta 1960. aastate lõpus molekulaarbioloogia alase teadus- ja õppetöö arendamist Tartu Ülikoolis, mis viis Tartu molekulaarbioloogia koolkonna kujunemiseni. Tema esimesteks uuritavateks olid RNA-valgud ja ribosoomid. 1970ndatel vahetas ta uurimissuunda ning fokuseerus geenitehnoloogiate ja kloneerimise uuringutele. Edinburghi ülikoolis tegeles ta bakterite plasmiidide struktuuri uurimisega. 1995. aastast keskendus Richard Villems evolutsioonibioloogiale, millest on välja arenenud arheogeneetika professuur. Erilist tähelepanu on pälvinud tema teaduspublikatsioonid rahvaste põlvnemisest ja rännetest ajaloo eri etappidel, meie geneetilisest arengust ning sellest, kus ja millal on tekkinud erinevad mutatsioonid ja nende tagajärjel inimkonna geneetiline evolutsioon. Tema rahvusvahelise teadlaskollektiivi töö tulemusi avaldatakse maailma tippteadusajakirjades, ta on üks enim viidatud teadlasi Eestis. Avaldanud üle 200 teaduspublikatsiooni.
Tunnustus
pisi|Richard Villems 1982. aastal mägedes Foto: Jaan Künnap
Kirjandus
Eesti Teaduste Akadeemia liikmeskond II : 1938–1998. Tallinn, 1998, lk 136–137
Margus Maidla. Akadeemik Richard Villems – Eeesti Teaduste Akadeemia paraaduks. – Teaduste Akadeemia – Eesti kollektiivne aju. Tallinn, 2014, lk 233–243
Ahjuliha
Ahjuliha on liha, mida on ahjus hautatud või küpsetatud.
Küpsetusahjus küpsetatakse ahjulihatükke tavaliselt fooliumi sisse mähituna, et liha ühtlaselt küpseks.
Aukonsul
Aukonsul on konsulaarülesandeid täitev eraisik. Tal puudub konsulaarametniku kutse või erikutse. Ta on harilikult asukohariigi kodanik ja püsielanik.
Aukonsuli kandidaat ei tohi olla teise riigi välis- ega riigiteenistuses, välja arvatud akadeemiline tegevus õppe- või teadusasutuses.
Aukonsul ei saa üldjuhul konsulaarülesannete täitmise eest tasu. Asukohariigis on aukonsul sageli seotud muude ettevõtmistega ja lähetajariiki esindab ta osaajaliselt. Aukonsulitel on tähelepanuväärne positsioon ja erinevate valdkondade ametiesindajatega tihedad sidemed, mistõttu hoolimata töötasu puudumisest on aukonsuli amet neile omal moel kasulik. Kuigi aukonsulile harilikult palka ei maksta, saadab esindatav riik konsulaadile sageli kõik tehnilised vahendid ning asukohariik toetab vajaduse korral ka omalt poolt.
Töötajate omamine on aukonsulil pigem haruldane. Aja puudumisel võivad aukonsulid oma ülesandeid delegeerida ka karjäärikonsulaadile või saatkonnale, kus nendega tegelevad vastavad inimesed.
Maailmas oli 2011. aastal hinnanguliselt umbes 20 000 aukonsulit, Eestil oli 2012. aastal 144 aukonsulit 66 riigis.
Ülesanded
Üldisel tasemel reguleerib aukonsuli tegevust konsulaarsuhete Viini konventsioon, millega ka Eesti on liitunud. Eri traditsioonides võivad aukonsuli staatus ja ülesanded mõnevõrra erineda. Viini konventsioonis aukonsuli ühest määratlust pole, kuid eeldatakse, et diplomaatilise ametikoha täitja või kutselise konsulaarametnikuga võrreldes on tema tegevus enam piiratud. Ülesannete reguleerimisel arvestatakse ka lähetaja- ja asukohariigi teisi õigusakte ning rahvusvahelist kogemust.
Harilikult on aukonsuli põhiülesanded lähetaja- ja asukohariigi vaheliste majanduslike, kultuuriliste ja teaduslike suhete edendamine ning lähetajariigi ja tema kodanike huvide kaitsmine konsulaarpiirkonnas.
Eesti aukonsul
pisi|Eesti aukonsulaadi asukohta tähistav silt [[Zagrebis]]
Eesti aukonsul osutab konsulaarseaduse järgi välisministri määratud pädevuse piires konsulaarteenust ja konsulaarabi. Ta kooskõlastab oma tegevuse asukohariigis oleva Eesti välisesindusega – üldjuhul saatkonnaga – või välisministeeriumi Eestis asuvate struktuuriüksustega.Välisminister nimetab ta ametisse tähtajaliselt või määramata ajaks. Eesti iga aukonsuli pädevuse määrab välisminister käskkirjaga.
Eesti aukonsul ei pea olema esindatava riigi kodanik ja ta ei saa oma töö eest palka. Ta juhib konsulaarasutust ja katab selle kulud. Aukonsuli äraolekul konsulaarpiirkonnast konsulaarteenust ei osutata. Eesti aukonsulit ei loeta diplomaadiks, kuna konsulaarseaduse järgi pole ta välisteenistuses.
Ülesanded Eesti konsulaarseaduses
Eesti konsulaarseaduses on põhirõhk aukonsulaadi administratiivsetel ülesannetel. Aukonsuli kohustusteks on peamiselt isikutunnistuste, juhilubade (lähetajariigi, rahvusvaheline või esmane) väljastamine asukohamaal viibivatele kodanikele: isiku kirjalikul taotlusel tellib aukonsul vajaliku dokumendi, selle kinnitamise lähetajariigi ametiasutuselt, edastab dokumendi ametiasutusele. Aukonsulil on õigus tõlkida välisriigis või Eestis välja antud dokumente (haridust, tervislikku seisundit tõendav dokument jms), kui ta valdab piisavalt mõlemat keelt ning selleks on põhjendatud vajadus.
Isiku vigastustest, haigusest või surmast tuleb aukonsulil viivitamatult teatada perekonnale või teistele lähedastele ja välisministeeriumile. Vajaduse korral peab abistama lähedasi isiku või põrmu kodumaale toomise korraldamisel. Põrmu toimetamisel kodumaale pitseerib aukonsul kirstu või urni seda saatva isiku kirjalikul taotlusel pärast kirstu või urni sisu õiguspärasuses veendumist ning annab saatjale sellekohase tõendi. Aukonsul on kohustatud kaitsma konsulaarpiirkonnas viibiva piiratud teovõimega hädasolija õigusi ja huve tema seadusliku esindaja puudumise ajal. Konsulaarpiirkonnas kinnipeetud või karistust kandva kodaniku või välismaalasega peab aukonsul kohtuma ja teda esindama kinnipeetu, tema volitatud esindaja, perekonna või teiste lähedaste põhjendatud taotlusel.
Shindaiwa
Valmistab nii kahetaktiliste kui ka neljataktiliste väikemootoritega professionaalseks kasutamiseks sobivaid masinaid.
Tootevalikusse kuuluvad mootorsaed, võsalõikurid, trimmerid, lehepuhurid, hekilõikurid, elektrigeneraatorid.
Paelusstõbi
pisi|Taenia saginata ehk [[nudipaeluss on tavaliselt kuni 10m pikkune paeluss ning elab nakatunud inimese peensooles]] pisi|[[Laiuss ehk Diphyllobothrium latum on suurim kõigist paelussidest, ulatudes 10–20 meetrini]] Paelusstõvedeks ehk tsestodoosideks (ladina keeles cestodoses) nimetatakse paljudel loomadel ja ka inimestel paelusside poolt põhjustatud helmintoose (helmintiaase).
Paelusstõved jaotatakse tekitaja arengujärkude alusel imaginaalseteks ja larvaalseteks.
Imaginaalsed tsestodoosid
Imaginaalsete ehk valmikutekkeliste tsestodooside (Cestodoses imaginales) põhjustajateks peetakse täiskasvanud (imaginaalseid) paelusse.
Imaginaalsed tsestodoosid on difüllobotrioos, anoplotsefalidoosid, moniesioos, davaineoos, raillietinoos, hümenolepididoosid, dipülidioos, tenioosid, multisepsoos, ehhinokokoosid, mesotsestoidoos.
Peremeesorganismid
Olenevalt liigist on paelusside peremeesorganismiks harilikult karnivoorsed loomad: inimesed, koerad, kassid, haugid, ahvenad, lutsud, kiisad, hobused, lambad, veised, kanad, kalkunid, rotid, hiired, veelinnud jpt. Vaheperemeesorganismid on teod, sipelgad, mardikad (jooksiklaste, põrniklaste, süsiklaste ja pehmekoorlaste sugukondadest).
Inimestel
Inimesed nakatuvad paelusstõvega kõikjal maailmas, enim juhtub seda siiski piirkondades, kus pinnas või vesi on saastunud väljaheidetega ning kohalikud inimesed kasutavad toiduks toorest või väheküpsetatud liha ja kala. Paelusstõbe on võimalik saada nakatunud sigade ja veiste toorest või halvasti küpsetatud liha, mageveekalu ja lõhet süües.
Nakkus on levinud Ladina-Ameerikas, Aafrikas, Lähis-Idas ja Kesk-Aasias, Ida-Soomes (1940. aastatel).
Diagnoos
Paelusstõved liigitatakse RHK-10-s helmintiaaside ehk nugiusshaigustena.
Ravi
Paelusstõve raviks on parasiidivastane suukaudu manustatav ravim, üldjuhul Niclosamide. Silma sattunud tsüstid ei pruugi sellele ravimile reageerida ning need tuleb eemaldada kirurgiliselt.
Priit Raudkivi (ajaloolane)
Priit Raudkivi (sündinud 4. novembril 1954) on eesti ajaloolane, ajalookandidaat.
Ta lõpetas aastal 1980 Tartu Riikliku Ülikooli ajaloolasena. 1987. aastast on ta ajalookandidaat.
Aastatel 1980–1981 töötas ta Keskarhiivis. Alates 1981. aastast töötab Raudkivi Ajaloo Instituudis. Ta on loenguid pidanud nii Tartu Ülikoolis, Eesti Humanitaarinstituudis kui ka Tallinna Ülikoolis, teemadeks Eesti ja Euroopa keskaeg ning Läänemere maade varasem ajalugu.
Raudkivi tegeleb peamiselt Eesti, Läti ja Britannia ajaloo uurimisega. Tema sulest on ilmunud mitu teost Inglismaa kuningate kohta, samuti kaalukas uurimus Liivimaa maapäeva algusest. Ta on ka mitme kooliõpiku autor.
Isiklikku
Tema isa Priit Raudkivi oli näitleja ja ema Hilda Raudkivi oli raadioajakirjanik.
Vares
Vares (Corvus) on lindude perekond vareslaste sugukonnast.
Varesed elavad kõigil mandritel, välja arvatud Antarktikas ja Lõuna-Ameerika lõunaosas.
Liigid
Vareste liikide ja alamliikide eristamises pole üksmeelt. Vareseliike on üle 60. Teada on üle 10 väljasurnud liigi, kellest enamik on välja surnud inimtegevuse tagajärjel.
Eesti liigid
Eestis elavad järgmised vareseliigid:
Fossiilsed varesed
Vareslaste sugukonda kuuluva perekonna Miocorvus säilmeid on leitud Prantsusmaalt 17 miljoni aasta vanustest miotseeni kihtidest. See perekond on varestele lähedane. Veel pole teada, kas see perekond on vareste eellane või põhjustab sarnasusi konvergents.
Takjas
pisi|Jääkristallidega takjas Saksamaal Takjas (Arctium) on astrilaadsete seltsi korvõieliste sugukonda kuuluv kaheaastaste rohttaimede perekond.
Vares
Fossiilsed varesed
Varese perekonda kuuluvate väljasurnud liikide säilmeid on leitud miotseeni ja pliotseeni piirilt.
Takjas
Takjad kasvavad pärismaisena Euraasia parasvöötmes, aga mitu liiki on inimese abil levinud teistelegi mandritele. Eestis kasvab neli takjaliiki:
Minevikus arvati takja perekonda palju liike, aga tänapäeval on enamik neist eraldatud perekonda Cousinia. Nende kahe perekonna omavahelist piiri on raske määrata. Teised lähedased perekonnad on väärtakjas ja rabarber.
Vares
Süstemaatika
Esimesena kirjeldas vareste perekonda Carl von Linné 1758. Tema kirjeldas perekonda küll mõnevõrra laiemana, arvates sinna ka näiteks haraka.
Tänapäeval ei eksisteeri head vareslaste jaotust alamperekondadesse. Üldiselt arvatakse, et samas maailmajaos elavad vareseliigid peaksid üksteisega lähemalt sugulased olema, mistõttu vareseid rühmitatakse maailmajagude järgi, aga eriti Austraalia ja Okeaania vareste kohta võib see oletus ekslik olla.
Takjas
Esimesena kirjeldas takjaid teaduslikult Carl von Linné.
Vares
Toitumine
Elupaiga ja toidu suhtes pole varesed nõudlikud. Enamasti on nad segatoidulised ja kõigesööjad. Seetõttu on mitu vareseliiki hästi kohanenud inimtegevusega, elades linnades ja toitudes inimtegevuse jäätmetest. Talviti rändavad mitmed varesed linnadesse, kus näiteks hakk, hallvares ja künnivares moodustavad seltsinguid.
Mõistus
Vareste aju ja kehamassi suhe on umbes võrdne ahvide ja koerte omaga, jäädes siiski maha inimesest. Vareslaste pojad kasvavad kaua aega vanematega koos ja võivad õppida oma vanematelt, aga parvelindudena ka teistelt lindudelt. Mitmel vareslaste liigil on keeruline parvesisene hierarhia. Seetõttu on varesed õppimisvõimelised ja taibukad linnud.
Takjas
Takja vili on piklik külgedelt kokkusurutud seemnis, mis on justkui mahalõigatud otsaga. Seemnis on ribidega ja ribide vahelt tavaliselt krimpsus, eriti alusel ja tipuosas, harvem sile. Seemnisel on lühike pappus, mille karvakesed asuvad mitmes reas, on karedad ja eri pikkusega. Pappus kinnitub seemnisele selle alusel ja eraldub seemnisest kergesti.
Vares
Mõistus
Juba antiikajast, Aisopose valmidest peale on vareseid kujutatud nutikate lindudena, nii ka eesti rahvaloomingus.
Takjas
Takja juur on võimas, kuni 1½ m pikk. Juured on söödavad. Jaapanis kasvatatakse takjat köögiviljana ja takjajuur kuulub traditsiooniliste delikatesside hulka.
Takja nutid jäävad kergesti loomade karvastiku ja inimeste rõivaste külge kinni. Niimoodi tema seemned levivad. Enamik loomi väldib takjanuttide allaneelamist, aga kui see siiski juhtub, võib see põhjustada karvapallide tekkimist looma sisikonnas.
Rahvameditsiinis on takjat kasutatud kuse- ja higieritust soodustava ning verd puhastava vahendina. Takjast valmistatakse juuksekasvu soodustavaid šampoone. Seda on kasutatud ka muu hulgas akne, ekseemide ja psoriaasi raviks. Takjat nimetatakse antioksüdantiks ning ta ravib põletikku, bakterite tekitatud haigusi ja eemaldab kehast mürke.
1940. aastate alguses sai takjalt inspiratsiooni Šveitsi insener Georges de Mestral, kes kõikjale takerduvaid haagikesi mikroskoobiga uurides tuli mõttele, et ka teisi asju saab samal viisil kinnitada. Sama põhimõtet rakendades leiutas ta takjakinnise Velcro.
Kahekõnelus (2)
Martin Buberi raamatu "Kahekõnelus" teise osa "Piirang" kokkuvõte
PIIRANG
Sfäärid
Kahekõnelise (dialoogilise) ja monoloogilise elu sfäär ei lange kokku dialoogi ja monoloogi sfääriga isegi mitte juhul, kui pidada silmas neid dialoogi ja monoloogi vorme, milles puuduvad häälikud ja žestid. On olemas mitte ainult suured dialoogilise elu sfäärid, mis ei ilmne dialoogina, vaid ka dialoog, mis ei ole seda eluliselt: kuigi ta ilmneb dialoogina, puudub tal dialoogi olemus. Ma tean kolme liiki dialoogi. Tõeline dialoog (kahekõnelus) võib väljenduda nii sõnades kui ka vaikimises. Selle puhul peab iga osaleja tõepoolest silmas teisi osalejaid ning pöördub nende poole, taotledes elavat suhet. Tehniline dialoog tuleneb üksteisest objektiivse arusaamise vajadusest. Kolmas dialoogi liik on dialoogiks maskeeritud monoloog. Esimest liiki dialoog on muutunud haruldaseks; seal, kus ta esineb, on tegemist inimvaimu orgaanilise substantsiga. Teist liiki dialoog kuulub "tänapäeva elu" juurde, kuid mõnikord vilksatab selles ka tõeline dialoog. Kolmanda tüübi näideteks on diskussioon, milles inimestest ei nähta isiksusi; vestlus, mille eesmärgiks on edevuse rahuldamine või enesekindluse suurendamine; sõprade vestlus, milles igaüks peab ennast absoluutseks ja legitiimseks ning teisi suhteliseks ja kahtlaseks; armunute kõnelus, milles kumbki naudib oma hinge suurust ja kallihinnalisi elamusi.
Agroökoloogia
pisi|Puhverribadega terrasspõld [[Ameerika Ühendriigid|Ameerika Ühendriikides Iowa osariigis]]
Kahekõnelus (2)
Elu dialoogis ei tähenda elu, millel on palju tegemist inimestega, vaid elu, milles inimestega tegemist tehes tõepoolest nendega tegemist tehakse. Sellele, kes elab dialoogis, kogu aeg midagi öeldakse, ja ta püüab vastata, isegi kui ta täiesti üksinda mägedes ringi rändab.
Agroökoloogia
Agroökoloogia ehk põllumajandusökoloogia ehk agraarökoloogia on ökoloogia (ja ühtlasi rakendusökoloogia) haru, mis tegeleb agroökosüsteemide ja laiemalt ökosüsteemide majandamise uurimisega.
Kahekõnelus (2)
Dialoogiline elu leiab isegi äärmises üksinduses vastastikkuse sügava eelaimuse, mis annab talle jõudu. Monoloogiline elu ei välju kõige õrnemaski suhtlemises oma ise piiridest.
Asi ei ole siin mitte egoismis ja altruismis. On inimesi, kes sukelduvad "ühiskondlikku töösse", ent pole võimelised rääkima teise inimesega tema olemust tabades. On inimesi, kellel on isiklikud suhted vaid vaenlastega, kuid ainult vaenlastest sõltub see, et nende elu ei omanda dialoogilist iseloomu.
Agroökoloogia
Ökoloogiline strateegia
Agroökoloogid uurivad mitmesuguseid agroökosüsteeme ja tegevusala ei ole seotud ühegi konkreetse põllumajandusviisiga – olgu see mahepõllumajandus, tavapõllumajandus, intensiivne põllumajandus või ekstensiivne põllumajandus. Samuti ei ole agroökoloogia defineeritud kindlate hooldusviisidega, nagu näiteks insektitsiidide asendamine looduslike vaenlastega või polükultuuride kasutamine monokultuuride asemel.
Kahekõnelus (2)
Dialoogiline suhtlemine ei ole sama mis armastus. Ajalikus maailmas ei saa keegi kõiki armastada. Jeesuski armastas üksnes järeleandlikke "patuseid", kes käsuõpetust rikkusid, mitte isade õpetusele ustavaid tõrksaid, kes patustasid tema ja tema missiooni vastu. Kuid nii ühtedesse kui ka teistesse suhtus ta vahetu avatusega. Kuigi armastus ei ole sama mis dialoogilisus, on armastus ilma teise juurde minemiseta, teiseni jõudmiseta ja teise juures viibimiseta armastus, mis jääb iseendasse, see, mida nimetatakse Luciferiks.
Agroökoloogia
Ökoloogiline strateegia
Peale selle ei ole agroökoloogid ühehäälselt tehnoloogia vastu, vaid hoopis hindavad, kuidas, millal ja kas tehnoloogiat saab kasutada koos looduslike, sotsiaalsete ja inimressurssidega. Agroökoloogia pakub välja konteksti või kohatäpse meetodi, kuidas õppida agroökosüsteeme tundma ja tõdeb, et ei ole universaalset eduvalemit maksimaalsele heaolule agroökosüsteemides.
Kahekõnelus (2)
Tõsi küll, selleks et teise juurde minna, on tarvis olla iseenda juures. Dialoog lihtsalt indiviidide vahel on vaid visand, teoks võib see saada üksnes isiksuste vahel. Ja mis võib nõnda olemuslikult muuta indiviidi isiksuseks kui range ja helge dialoogikogemus, mis õpetab talle piiri piiritut sisu?
Agroökoloogia
Ökoloogiline strateegia
Selle asemel võivad agroökoloogid uurida agroökosüsteemide nelja põhiomadust: produktiivsust, stabiilsust, jätkusuutlikkust ja tasakaalukust. Vastandina teadusharudele, mis huvituvad ainult ühest või mõnest neist omadustest, näevad agroökoloogid kõiki nelja omadust omavahel seotud ja lahutamatute osadena agroökosüsteemi edus. Agroökoloogid, tõdedes, et need omadused on seotud erinevate ruumimastaapidega, ei limiteeri end uurima agroökosüsteeme ainult ühel skaalal.
Kahekõnelus (2)
Alusliigutused
Alusliigutuseks ma nimetan inimese olemuslikku toimingut (seda võib mõista "seesmisena", kuid seda pole, kui see ei läbista kuni silmalihaste pingeni ja seda pole tunda jalatallas), mis on olemusliku käitumise aluseks. See ei ole ühekordne toiming enne pikaajalist käitumist; alusliigutus sooritatakse alati ilma kindla kavatsuseta, kuigi ka mitte harjumuslikult. Muidu oleks tal esteetiline või poliitiline tähendus kui ilusal või tegusal valel. Tuntud maksiim, mille kohaselt algul on vaja omandada käitumismaneer, kõik muu tuleb iseenesest, ei leia kinnitust, kui jutt on olemuslikust toimingust ja olemuslikust käitumisest, seega siis isiksuse terviklikkusest.
Alusliigutus dialoogis on pöördumine. Igapäevase füüsilise ja hingelise pöördumise puhul kellegi poole on olemuslik toiming see, et esile astub ainult see isiksus ning saab ligiolevaks ning siis ei ole maailm meie jaoks enam ükskõikne punktide mitmekesisus, millest ühele me hetkeks tähelepanu pöörame, vaid lõputu lainete surve kitsale, selgete piirjoontega tugevale tammile. See surve on lõputu, kuid tamm peab lainetele vastu, kuigi mitte haarates neid igast küljest, aga ometi sundides neid tundma mingit piiri, võtma mingi kuju ja vabanema oma ükskõiksusest! Ja ikkagi ei saa ühtki neist iga minut aset leidvatest puudututest pidada väärituks olla tajutud meie olemusega niivõrd, kui see võimalik on. Ei ole ju inimest, kellel täielikult puudub väljendusjõud, ja meie pöördumine tema poole kutsub esile kas või kõige märkamatuma, kiiresti vaibuva vastuse päris sügavale jäävalt, ent siiski olemasolevalt võimelt vaadata, kuulatada. Tänapäeva inimese ettekujutus, nagu pöördumine oleks sentimentaalne ega vastaks tänapäeva elu iseloomule, on groteskne eksitus, nagu ka väide, just nagu meie elu askeldustes oleks pöördumine teostumatu, on vaid maskeeritud ülestunnistus, et enda algatusvõime on aja palge ees nõrk. Tänapäeva inimene lubab oma ajal talle dikteerida, mis on võimalik ja lubatav, selle asemel et eneses kindla partnerina jõuda kokkuleppele selles, mis on ühitatav mis tahes aja tingimustega, nimelt millist ruumi ja millist vormi on ta loodud elule valmis pakkuma.
Monoloogiline alusliigutus ei ole mitte ärapöördumine kui pöördumise vastand, vaid pööre tagasi.
Kui ma 11-aastaselt veetsin suve vanaisa ja vanaema mõisas, hiilisin ma sageli, niipea kui mul õnnestus seda märkamatult teha, talli, et silitada oma lemmikut hobust. See ei olnud mulle pinnapealne nauding, vaid suur, meeldiv ja sügavalt erutav sündmus. Kui praegu anda sellele tõlgendus lähtudes säilinud tundest minu käes, siis ma pean ütlema: seda looma hellitades tundsin ma Muud, Teise tohutut teistsugusust, mis ei jäänud siiski võõraks nagu härja või oina lähedus, vaid lubas mul juurde minna, end puudutada. Kui ma siis silitasin võimsat, mõnikord hämmastavalt siledat, mõnikord sama hämmastavalt turris lakka ning tundsin oma käe puudutuses elusat elu, siis mulle tundus, et minu nahaga piirneb elulisuse enda element, miski, mis ei olnud mina, üldsegi mitte mina, üldsegi mitte tavapärane mina, vaid tuntavalt Teine, mitte lihtsalt miski teine, vaid tõesti Teine ise. Ja see laskis mind ikkagi enda juurde, usaldas end minule, lihtsalt suhtles minuga nagu Sina Sinaga. Hobune tõstis pehmelt oma massiivse pea juba enne, kui ma hakkasin kaera sõime puistama, korskas tasa nagu vandenõulane, kes annab teisele vandenõulasele ainult temale mõistetava signaali, ja ma sain oma tundele kinnitust. Kuid kord (ma ei tea, kuidas see poisile pähe tuli, ent igal juhul oli see lapsikus) mõtlesin ma hobust silitades sellest, millist naudingut see mulle valmistab, ning tundsin järsku oma kätt. Mäng jätkus nagu tavaliselt, ent miski oli muutunud, miski oli juba korrast ära. Ja kui ma järgmisel päeval rikkalikult sööta varudes oma sõbral kaela silitasin, siis ta ei tõstnud pead. Juba mõni aasta hiljem seda meenutades ma enam ei arvanud, et loom minu reetmist märkas, kuid siis tundsin ma seda kohtuotsusena.
Pööre tagasi on midagi muud kui egoism või "egotism". See ei seisne mitte selles, et inimene tegeleb iseendaga, kaeb ennast, kombib ennast, naudib ennast, austab ennast, haletseb ennast. Kõik see võib lisanduda, nagu ka pöördumisse võib seda täiustades lisanduda, et me kujutame teist endale ette tema erilises olemasolus, haarame teda, nii et temaga ühises olukorras me saame olukorrast teada ka tema poole pealt, ent pööre tagasi ei seisne mitte selles. Pöördest tagasi ma räägin siis, kui inimene keeldub tegelemast teise isiksusega tema erilisuses ja näeb teises vaid omaenda elamust.
Sõnatu sügavus
Mõnikord öeldakse mulle, et jutud Minast ja Sinast on pinnapealsed, sügaval nende all ei ole enam sõnu ega vastuseid, seal on ainult algne olemine, millel ei seisa midagi vastas, ja sellepärast tuleb meil sukelduda vaikivasse ühtsusse, ülejäänus aga jätta elavale elule tema suhtelisus, koormamata seda absolutiseeritud Minaga ja absolutiseeritud Sinaga ning nende dialoogiga.
Ma tean omast unustamatust kogemusest, et on seisundeid, kus isiksuslikkuse köidikud just nagu langevad meilt ära ja me kogeme lahutamatut ühtsust. Kuid ma ei tea (kuigi mu hing seda kunagi uskus), kas ma sellega saavutasin ühinemise algse olemuse või Jumalusega. Seda väita tähendaks vastutustundliku tunnetuse piiridest lubamatult üle astuda. Vastutustundlikult, reaalsusest kinni pidava inimesena, võin ma selle elamuse kohta öelda üksnes seda, et ma tundsin selles iseenese lahutamatut, kujutut, sisutut ühtsust. Ma võin seda ühtsust nimetada algseks, oma biograafiale eelnevaks, ning eeldada, et ta jääb muutumatuks, peitudes minu biograafia kõikide muutuste taga, minu hinge arengu ja kõikide soppide taga. Ent andes endale ausalt ja kainelt aru oma tunnetuse vastutusest, peab ma tunnistama, et see pole midagi muud kui minu hinge ühtsus. Minu hinge ühtsus on küll eraldunud minu elu mitmekesisusest, ent mitte maailma hingede mitmekesisusest. Minu hing on üks inimhingedest, mitte "kõikhing". Eriline olemine, mitte olemine.
Inimesele on iseenda iseduse ühtsus eraldamatu ühtsusest üldse, sest see, kes on sukeldunud allapoole hinges toimivat paljust, ei saa seda, et seda paljust enam ei ole, kogeda teisiti kui ühtsust ennast, mis ongi mitmekesisuse puudumine, olemise kahesuse puudumine.
Tegelikult ei ole inimene taolisel hetkel dialoogist kõrgemal, vaid madalamal. Ta ei ole lähemal Jumala varjatusele, mis kõrgub Mina ja Sina kohal, ning on kaugemal Jumala pööratusest, mis antakse Sinale, kes annab end Minale, ja Minale, kes annab end Sinale, kaugemal kui see teine, kes palves, teenimises, elus ei välju "palgest palgesse seismisest" ega tunne sõnatut ühtsust, kui just mitte seda, mille avab ihulik surm.
Ent läbielatav ühtsus on tuttav ka sellele, kes elab kahekõneluses. See on just elu ühtsus, mis on kord tõeliselt leitud, mida mitte mingite muutustega ei saa lõhkuda loodu argipäevas ega "jumalikustatud" ülevatel hetkedel; lõhkumatu, möödumatu konkreetsuses viibimise ühtsus, milles me kuuleme sõna ja võime laliseda vastuse.
Mõtlemisest
See, et kunst on oma olemuses algselt dialoogiline, et muusika apelleerib alati kuulmisele, mitte muusiku enda kuulmisele, maalikunst vaatamisele, mitte maalikunstniku enda vaatamisele, arhitektuur sellele, kes käib ümber hoone, ja et nad kõik ütlevad nende tajujale midagi, mida saab öeldakse ainult selles keeles (mitte "tunnet", vaid tajutud saladust), mis on avatud mis tahes mõistmisele, millel pole eelarvamusi. Ent nagu näib, on mõttele omane midagi monoloogilist, selle juurde tuleb teade kui miski teine, teisane; mõte otsekui tekib monoloogiliselt. Kas on tõsi, et siin (kus, nagu väidavad filosoofid, vabaneb konkreetsest isiksusest puhas subjekt, et rajada endale maailm ja seda uurida) kõrgub kättesaamatuna dialoogilise elu kohal torn, milles üksinda kannatab ja triumfeerib inimene?
Platon on korduvalt nimetanud mõtlemist hinge hääletuseks kõneluseks iseendaga. Igaüks, kes on tõesti mõelnud, teab, et selles omapärases protsessis on staadium, milles esitatakse küsimus mingile "sisemisele" instantsile ja see vastab. Ent see ei ole mõtte tekkimine, vaid juba tekkinud mõtte esimene kontroll. Mõtte tekkimine ei toimu monoloogis. Monoloogiline iseloom ei ole ei nende põhitingimuste mõistmisel, millest tunnetav mõtlemine alguse saab, ei mõistmise taipamisel, piiramisel ja keskendamisel, ei tema juurutamisel iseseisvasse mõistelisse vormi, ei selle vormi vastuvõtmisel mõistete süsteemi ega lõpuks ka selle väljendamisel ja tõlgitsemisel keeles. Pigem võib siin leida dialoogilisi elemente: mõtte kujunemise staadiumidel ei pöördu mõtleja oma vastutuses mitte iseenda poole, vaid alussuhte poole, mille palge ees ta oma mõistmise eest vastutust kannab, või korra poole, mille ees ta vastkujunenud mõistekuju eest vastutab. Arvata, et see pöördumine naturaalselt või ideeliselt olemasoleva poole on "õigupoolest" kõnelused iseendaga, tähendab mitte mõista mõtlemisprotsessi dünaamikat.
Kuid ka kujunenud mõtte esimesel kontrollil seesmise instantsi poolt, monoloogilisel astmel Platoni mõttes, on peale tavalise ka teine tähtis dialogiseeriv, Platonile hästi teada olev ilmnemiskuju: seal ei tee otsustust mitte empiiriline ise, vaid geenius, vaim, kellele uus mõte ette kantakse, et saada teada, kas ta kiidab selle heaks, kas ta tahab seda oma lõpule viidud mõtlemisse lülitada.
Ja siis ilmub dimensioonist, mida ka see võimutäius veel ei rahulda, nõue, et leiaks aset uus, puhtdialoogiline kontroll, kus otsustav amet antakse mitte enam Sina-Minale, vaid tõelisele Minale, mis kas jääb oletatavaks ja sealjuures ometi ülimal määral tuntavaks elavaks ja "teiseks" või kehastub teises isikus. Oma tuntud uurimuses Duaalist ütleb Wilhelm Humboldt: "Inimene püüdleb isegi (...) puhta mõtte vallas Sina poole, mis vastab tema Minale; talle tundub, et mõiste omandab määratletuse ja täpsuse ainult juhul, kui ta on peegeldunud võõralt mõtlemisvõimelt. Mõiste tekib rebides end lahti kujutluste liikuvast massist, muundudes subjektile vastanduvaks objektiks. Ent objektiivsus osutub veel täielikumaks, kui see lõhestumine ei toimu mitte ühes subjektis, vaid kui kujutleja näeb mõtet tõepoolest väljaspool ennast, mis on võimalik ainult siis, kui on olemas teine olend, kes kujutleb ja mõtleb sarnaselt tema endaga. Ent kahe võime vahel ei ole teist vahendajat peale keele." Seda kordab 1841. aastal aforismi kujul Ludwig Feuerbach: "Tõeline dialektika ei ole üksildase mõtleja monoloog iseendaga, see on dialoog Mina ja Sina vahel."
Ent see ütlus viib säärase "peegeldamise" piiride taha; ta sunnib eeldama, et juba õige mõtlemisakti algstaadiumil suundus seesmine liikumine tõelise, mitte ainult "seesmise" (Novalis) Mina poole. Ja tänapäeva filosoofias, seal, kus ta kõige tõsisemalt tahab küsida lähtudes inimese eksistentsist. sutuatsioonist, kaasajast, on teatud kõrvalekalletega astutud tähtis samm edasi. Jutt ei ole üksnes Sinast, kes on võimeline tajuma ja kaldub ühisele filosofeerimisele, vaid eelkõige vastas seisvast tõesti Teisest, kes mõtleb teisiti ja muud, järelikult mitte stseenist pilvetaguse lossi tornis, vaid kohustavast eluülesandest kindlal maal, kui vastuvaidlematult tajutakse Teise teistsugusust, kuid selle teistsugususega ei võidelda kui enda vastasega, selle struktuur tuuakse sisse iseenda mõtlemisse, sellest mõeldakse ja mõeldes seda öeldakse.
Ent kas see tänapäeva filosoofia inimene, kes ei mõtle enam puhaste ideede kättesaamatus vallas, vaid tegelikkuses, mõtleb tõepoolest tegelikkuses või väljamõeldud tegelikkuses? Kas see teine, keda ta tunnistab, pole mitte väljamõeldud teine, järelikult ikkagi mittetegelik? Kas mõtleja, kellest on jutt, vastab teistsuguse tõelisusele?
Kui me tõsiselt jaatame Mina ja Sina vahelist mõtlemist, siis ei piisa teise mõttesubjekti mõtlemisest, tuleb elada, mõeldes, just mõeldes, teist – mitte väljamõeldud, vaid ihulikult olemasolevat inimest, tema konkreetsust; mitte teist mõtlejat, kellest ei taheta teada mitte midagi peale mõtlemise, vaid isegi juhul kui see teine ongi mõtleja, mõelda teda mitte kui mõtlejat, vaid kui isiksust, kellele kuulub ka mõtlemistegevus.
Millal aga hakkab mõtlemisprotsess taluma seda, kes on kõrval, teda arvesse võtma? Millal muutub mõtlemise dialektika dialoogilisuseks? Saab sentimentaalsuseta, mittelagunevaks, rangeks mõtteluseks dialoogiks olevikus antud inimesega?
Eros
Kreeklased eristasid tugevat Erost, kes tekitas maailma, ja kerget Erost, kes valitseb hingede üle, ning samuti taevast ja maist Erost. See jaotus ei ole minu meelest absoluutne. Sest algne jumal, iha, millest maailm on tekkinud, tungib Jakob Grimmi õrna viirastusliku vaimu näol hingedesse ja ajab siin deemonliku suvaga oma kosmogoonilist asja olendeid viljastades, ta on suur, õietolmu kandev liblikas, psühhogeenius. Ja "Pandemosel", kui eeldada, et ta on tõepoolest Eros, mitte Priapos, kes jultunult esitab end sellena, kes on temast kõrgemal, pruugib vaid tiibu liigutada, ja kehalistes mängudes süttib algne tuli.
Tõsi küll, sellest ongi jutt: kas ta mitte ei ole kaotanud lennujõu ja kas ta mitte ei ole nüüd määratud elama surelike keskel, suunates nende surelikkuse nappe armuliigutusi. Sel juhul avaldavad armastavate inimeste hinged teineteisele küll oma tavalist toimet, kuid tiivutult tiivutu võimu all, sest tolle jõud ja jõuetus avalduvad neis alati, nad on peitu pugenud sinna, kus nad on, kumbki oma nurgas, selle asemel et lennata armastatud hinge juutde ja teda "tundma saada" teispoolses, mis on saanud siinpoolseks.
Need, kes on ustavad dialoogilisele, tugevate tiibadega Erosele, saavad armastatud olendit tundma. Nad tunnevad tema erilise elu tagasihoidlikus olevikus ära mitte nähtava ja kombitava asjana, vaid minnes innervatsioonidelt üle selle liikumistele, "seesmiselt" "välisele". Ent selle all ei mõelda midagi muud kui bipolaarset kogemust, midagi enamat kui hetkelist ülehüppamist – rahulikku üheaegsust. Sa tunned, kuidas seal, peakallutuses, on kohal hing, tunned mitte oma kaelal, vaid just tollel, teisel, armastatud kaelal, kuid sa ei ole kõrval, sa oled siin, selles tundes, ja tajud peakallutust, teadet, mille see sulle saadab vastuseks sinu vaikimise sõnale. Sa pead dialoogi ja tunned seda selles paigalseisvas üheaegsuses. Kumbki neist kahest inimesest, kes on ustavad Erose dialoogile, armastavad teineteist, tunneb ühist sündmust ka teise poolelt, seega mõlemalt poolt, ja ainult siis nad taipavad seda sündmust kehaliselt. Tiivutu Erose riik on peeglite ja peegelduste maailm. Ent seal, kus valitseb tiivuline Eris, peegeldused ei toimi; seal mõtlen mina, armastaja, seda teist, armastatud inimest tema teistsugususes, tema iseseisvuses ja tegelikkuses ning mõtlen teda kogu oma hinge jõiga. Muidugi mõtlen ma teda kui seda, kes on kohal minu poole pööratuna, kuid sellessamas minu sisse mitte mshtuvas, vaid mind hõlmavas reaalsuses, milles ma olen kohal tema poole suunatuna. Ma ei kandu hingega sellesse, mis elab minu kõrval, ma tõotan selle enesele ja enda sellele, ma tõotan, ma usun.
Dialoogilisel Erosel on lihtsuse täius; monoloogiline on mitmekesine. Ma olen palju aastaid rännanud inimeste maal, kuid ei ole ikkagi lõpuni uurinud kõiki erootikute alaliike (nõnda nimetavad end mõnikord need, kes on murtud tiibadega Erose võimu all). Mõni armunud mees on pea kaotanud, kuid on armunud vaid oma kiresse. Keegi kannab endas oma erinevaid tundeid nagu ordenilinte. Keegi naudib seiklust, mille on loonud tema võlumisvõime. Keegi vaatab vaimustusega etendust, mida mängib tema enda kujutletav valmidus anduda. Keegi kogub erutusi. Keegi lubab mängida "võimul". Keegi tunneb rahuldust, tundes end samaaegselt iseendana ja endale mittesarnaneva iidolina. Keegi eksperimenteerib. Ja nii edasi – kõik kõige usalduslikuma dialoogi toas mitmekesiselt peeglitega monologiseerijad!
Sonora osariik
Sonora on osariik Mehhiko põhjaosas. Piirneb põhjas Ameerika Ühendriikidega, idas Chihuahua osariigi, lõunas Sinaloa osariigi, loodes Baja California osariigi ja läänes California lahega.
Kahekõnelus (2)
Ma rääkisin prügikaladest, aga pean veel rohkem silmas suuri kalu. Nende seas on ka selliseid, kes kinnitavad objektile, keda nad kavatsevad ära süüa, et see on nende püha õigus ning kannatus on teise isiku püha kohus, mida nimetatakse kangelaslikuks armastuseks. Ma tean "juhte", kes oma haardega mitte ainult et toovad kujuneva inimese plasmasse korratust, vaid laostavad selle täielikult, võtavad sellelt plastilisuse, naudivad oma mõju jõudu, ent sisendavad sealjuures endale ja teistele, et nad kasvatavad moori hingi, ja apelleerivad Erosele kui oma jumalikule kaitsjale, kes pole lihtrahvale kättesaadav.
Kõik nad püüavad tühjust. Ainult see, kes peab tõesti silmas teist inimest ja andub temale, leiab temas rahu. Ainult olend, kelle teistsugusus, mille minu olemus vastu võtab, elab kõrval kogu oma eksistentsiga, toob mulle igaviku sära. Ainult siis, kui kaks inimest kogu oma olemusega ütlevad teineteisele: "See oled sina!", viibib nende vahel olev.
Agroökoloogia
Ökoloogiline strateegia
Agroökoloogid uurivad neid nelja omadust läbi interdistsiplinaarse spektri, kasutades loodusteadusi, et mõista agroökosüsteemide elemente, näiteks mulla omadusi ning taimede ja putukate vahelisi interaktsioone, kuid lisaks kasutades ka sotsiaalteadusi, et paremini mõista erinevate põllumajandusviiside efekte maakohtade kogukondadele, majandusalastele piirangutele uute tootmismeetodite puhul või kultuurilistele teguritele, mis määravad põllumajanduslikke tavasid.
Kahekõnelus (2)
Ühisus
Üldlevinud, politiseeritud suhtumise puhul kõigesse olemasolevasse seisneb gruppide tähtsus nii tänapäeval kui ka ajaloos üksnes selles, mille poole nad püüdlevad ja mida nad saavutavad. Sellele aga, mis nendes toimub, pööratakse tähelepanu ainult niivõrd, kuivõrd see mõjutab grupi eesmärgistatud toiminguid. Seltsimehelikkust riigivõimu haaramisele suunatud vandenõulaste liidus kiidetakse heaks, sest see suurendab liidu jõudu; muide, see saavutatakse ka vastuvaidlematu kuuletumisega, kui innukas drill korvab liidu liikmete võõrust üksteisele; on isegi piisavalt alust eelistada säärast tardunud süsteemi. Kui aga grupp püüdleb ühiskondliku elu kõrgema vormi poole, siis võib millegi sarnase tärkamine grupi elus endas tekitada kartuse, et enneaegne, liiga tõsine suhe võib nõrgestada "teostatavat" puhangut. Nähtavasti arvatakse, et see, kes viibib külalisena oaasis, on kaotatud Sahara niisutamise projekti jaoks.
Sellise lihtsustatud hindamismeetodi puhul jääb grupi tõeline tähtsus sama mõistetamatuks nagu siis, kui me otsustame inimese üle ainult tema tegude, mitte tema omaduste põhjal. Petlikkus suureneb, kui algavad jutud eluohvrist, eneseteostusest loobumisest, kusjuures mõnikord kasutatakse lemmikvõrdlust väetisega; võib loobuda õnnest, varast ja võimust, kuid eluohver on sublimeeritud mõttetus. Ükski hetk ei saa oma suhtes tegelikkusega viidata mingile hilisemale, tulevasele ajale, mille pärast, seda paremaks teha soovides, on ta jäänud nõnda tühiseks. "Tulevaste tähtkujude saatused ei õigusta, et miski jääks olemata, kõik hetked on oma tähtsuses vahetud."
Kes küll võib arvata, mida kõikide nende massiliste, tunglevate, marssivate kollektiivide seas kujutab endast see, mille poole ta püüdleb, magu talle tundub, mida kujutab endast ühisus! Igaüks neist on andnud end ühisuse vastase meelevalda. Kollektiivsus ei ole side, see on seotus; indiviid indiviidi kõrval, ühtmoodi varustatud, ühtmoodi joondatud, inimeste seas on elu vaid nii palju, kui on tarvis marsi elavdamiseks. Ent ühisus, kujunev ühisus (seni on meile teada vaid niisugune) ei ole mitte hulga inimeste üksteisega kõrvuti olemine, vaid nende olemine üksteise juures; isegi kui nad koos liiguvad ühe sihi poole, tajuvad nad kõikjal liikumist üksteise poole, dünaamilist suunatust üksteise poolr, laineid, mis liiguvad Minalt Sinale. Ühisus on seal, kus saab teoks ühisus. Kollektiivsus põhineb isiksuslikkuse orgaanilisel nõrgenemisel, ühisus selle kasvul ja kinnitamisel üksteise poole püüdlemisel. Praeguse aja kollektiivsusehullus on isiksuse põgenemine katse eest proovida ühisust, pühendada end ühisusele, põgenemine väljendust otsiva elulise dialoogilisuse eest maailma südames.
Kollektiivi liikmed vaatavad üleolekuga eelmise põlvkonna sentimentaalsusele, "noorsooliikumisele". Siis tegeldi palju ja sügavalt kõikide eluliste suhete problemaatikaga, püüeldi "ühisuse" poole ning samal ajal seati seda küsimuse alla, tiireldi ümber selle ega liigutud paigast. Nüüd aga käsutatakse ja marsitakse, sest nüüd on olemas "üritus". Inimesed on jätnud subjektiivsuses ekslemise ning jõudnud objektivismi sihikindlale teele. Ent nii nagu seal oli pseudosubjektiivsus, sest puudus isiksuse olemise elementaarne jõud, on siin pseudoobjektiivsus, sest inimene ei kuulu mitte maailma, vaid parteisse. Nii nagu seal kõik hümnid läksid tühjusesse, sest inimesed taotlesid üksnes köidikutest vabanemist, mitte vabanemist vastutuse jaoks, nii on praegu kõige õilsamadki hümnid autoriteedi auks lihtsalt arusaamatus, sest faktiliselt nad tugevdavad vaid autoriteedi näivust, mis on väljendatud sõnades ja hüüatustes; laiavoldilisse tähtsusesse rüütatud kindluse maski all peitub ebakindlus; aga tõeline autoriteet, millest neis hümnides lauldakse, autoriteet, mis on omane tõeliselt karismaatilisele tegelasele, kes karisma valitsejana on pidevalt vastutav, on kaasaja poliitikasfäärile jäänud tundmatuks. Välistelt tunnustelt on need kaks põlvkonda iseloomult täiesti erinevad, koguni vastandlikud, tegelikult aga on nad uppunud ühte ja samasse kaosesse. Noorsooliikumise problematiseeriv osaline tegeles alati, millest ka poleks jutt olnud, ainult oma osalemisega selles, ta "elas läbi" oma Mina, toomata sellesse oma ise, et mitte siduda end vajadusega vastata või vastutada; kollektiivse ettevõtmise aktiivsel kaastöölisel on seni õnnestunud olla vaba, st täielikult hoiduda oma ise sissetoomisest lahendatavasse küsimusse. Ei saa eitada teatavaid edusamme. Seal esitas monoloog end dialoogina, siin käib kõik palju lihtsamalt: enamikul inimestel aetakse nende endi soovil monoloogilisus välja või kõrvaldatakse harjumus selleks, teistel aga, nendel, kes annavad käske, puudub vajadus teeselda dialoogilisust. Dialoog ja kõnelus iseendaga jäävad vait. Ilma Sinata, kuid ka ilma Minata marsivad üksteisega seotud inimesed, vasakul need, kes tahavad mälu kõrvaldada, paremal need, kes tahavad seda reguleerida, vaenuga lahutatud rahvahulkades, liikudes koos kuristiku poole.
Agroökoloogia
Erinevaid seletusi
Agroökoloogid ei ole alati üksmeelel, mis agroökoloogia on või peaks olema. Selle definitsioon on üldjoontes seotud sellega, kui täpselt määratleda termin "ökoloogia" ja selle poliitiline kaastähendus. Seega, agroökoloogia definitsioonid võib esmalt jagada vastavalt konkreetsele kontekstile, millega neid põllumajandusse asetatakse. OECD defineerib agroökoloogia kui "põllumajanduslike saaduste ja keskkonna seose uurimine". See definitsioon viitab "-ökoloogia" osale agroökoloogias lihtsalt kui looduslikule keskkonnale. Seda tähendust järgides uuriks üks agroökoloog põllumajanduse erinevaid suhteid mulla, vee ja õhu kvaliteediga ning meso- ja mikrofaunaga, ümbritseva flooraga, toksiinidega ja teiste keskkonnaalaste kaastekstidega.