cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Trait du Nord
Trait du Nord, varem tuntud ka kui Ardennais du Nord või Ardennais de type Nord, on tugev veohobuse tõug, mis on aretatud Hainaut' piirkonnas Lääne-Belgias ja Kirde-Prantsusmaal. Algselt peeti seda ardenni alatüübiks, seda tunnustati aga eraldi tõuna 1903. aasta tõuraamatus. See on aretatud viljakatel flaami rohumaadel põllutöödeks suuruse ja veojõu tõttu. 1855. aastaks pidasid mõned veterinaarid Hainaut' lähedal kasvatatud hobuseid teistest flaami tõugu hobustest paremaks. Trait du Nordi kasutati 19. sajandi lõpust kuni 1920. aastani ulatuslikult kaevandamisel, vähemal määral jätkati seda kuni 1960. aastateni.
Trait du Nordi kasutati põllumajanduses laialdaselt ka II maailmasõja ajal, kuid pärast sõda selle kasutamine ja tõu populatsioon vähenes märkimisväärselt, kuna põllumajandus muutus üha rohkem automatiseeritumaks. 20. sajandi keskpaigas oli tõug suures nõudluses hobuseliha tootmise tõttu ning sellepärast aretati see hobused suuremaks ja raskemaks. 1970. aastate alguses hakkas hobuseliha populaarsus vähenema ja Trait du Nord, nagu paljud sarnased Euroopa tõud, oli väljasuremisohus. Alles 1990. aastal võis täheldada väikest taassündi tänu suurenenud huvile hobustega sõitmise vastu
Trait du Nord on suur, täkud kaaluvad üle tonni ning on aretatud veohobuseks. Tõugu leidub paljudes ühtlastes värvides, ning on teadaolevalt õrn ja hõlpsasti käsitletav hobune. On kahte veidi erinevat tüüpi Trait du Nordi: suuremat tüüpi raskemate koormate vedamiseks ja kergemat tüüpi kiiremate tööde jaoks. Prantsuse valitsus peab seda tõugu ohustatuks, kuna aastas sünnib vähem kui sada varssa. Prantsusmaal tegutsev riiklik tõuregister teeb koostööd kohalike rühmadega, et edendada selle tõu käekäiku ja taastada arvukus.
Andreas von Langell
Andreas von Langell (Андрей Андреевич фон Лангель; surnud 1808) oli Venemaa riigitegelane.
Andreas von Langell oli keisrinna Katariina II ja keiser Paul I aegne riiginõunik, Eestimaa kubermangu asekuberner 23. oktoobrist 1786 kuni 25. jaanuarini 1797, ning seejärel keiser Paul I ja Aleksander I aegne salanõunik, Eestimaa kuberner 25. jaanuarist 1797 kuni 14. juunini 1808.
Luulehuviline Orina (Orgena) mõisnik Fabian Wilhelm von Schilling kirjutas tema kiituseks saksakeelse juhuluuletuse, mis 1798. aasta sügisel kutsus esile paroodiaid.
MacGyver
"MacGyver" on Ameerika Ühendriikide telesari ülimalt leidlikust salaagendist Angus MacGyverist, keda kehastab Richard Dean Anderson.
Esimest korda jooksis sari telekanalis ABC 29. septembrist 1985 29. jaanuarini 1992. Sarja 139 osast kolm on kaheosalised, lisaks toodeti 1994. aastal televisioonis näitamiseks veel kaks iseseisvat filmi.
Telesarja on filmitud näiteks Ameerika Ühendriikides California osariigis ning Kanadas Briti Columbia provintsis, sealhulgas Vancouveris.
Eestis on telesarja näidanud Kanal 2 ja Kanal 12.
Tutvustus
MacGyver eelistab keerukate küsimuste lahendamisel toorele jõule mõistust. Tema suurimaks varaks on ta laiapõhjalised teadmised, loogiline mõtlemine ning võime lihtsaid vahendeid, kaasa arvatud alati kaasasolevat Šveitsi nuga, väga leidlikult kasutada. Sarja peamiseks tõmbenumbriks on pealtnäha väljapääsmatud ja tihtipeale eluohtlikud olukorrad, millest MacGyver kähku keerulisi seadeldisi kokku pannes välja tuleb.
Gvelfid ja gibelliinid
Gvelfid ja gibelliinid (itaalia keeles guelfi e ghibellini) olid omavahel vaenujalal olevad poliitilised rühmitused Itaalia kesk- ja põhjaosas. Gvelfideks nimetati vastavalt paavsti ja gibelliinideks keisri toetajaid.
MacGyver
Tutvustus
Kõik MacGyveri katsed ja leiutatu põhinesid näiliselt järele kontrollitud teaduslikel seaduspärasusil. Tegelikult andsid aga sarja kirjutajad endale aru, et enamiku MacGyveri ideede õnnestumiseks on vaja erakordselt palju õnne. Mõnel juhul, kui sarjas kodustest vahenditest lõhkeainet või muud ohtlikku valmistati, jäeti detailid meelega ähmaseks, et need ei ärgitaks vaatajaid kodus sama proovima.
Esimesest kolmanda hooajani räägib telesari MacGyveri seiklustest, kui ta töötab algul Ameerika Ühendriikide valitsuse ja hiljem Fööniksi sihtasutuse (Phoenix Foundation) heaks. Alates neljandast hooajast keskendub tegevustik rohkem sotsiaalsetele probleemidele – näiteks jaos pealkirjaga "Võõrad" päästab MacGyver amišite küla, mille kohale kinnisvaraarendust plaanitakse.
Gvelfid ja gibelliinid
Paavsti ja Saksa-Rooma riigi vaheline võimuvõitlus algas 1057. aastal investituuritüliga, mille lõpetas 1122. aasta Wormsi konkordaat. Gvelfide ja gibelliinide vaheline võitlus haaras kogu Põhja- ja Kesk-Itaalia Itaalia ja sai sealsete tugevate linnade poliitilise elu teljeks. Gvelfid olid enamasti jõukad kaupmehesuguvõsad, samas kui gibelliinid olid reeglina aadlikest maaomanikud. Gvelfide linnade huvidele oli keiser tavaliselt suuremaks ohuks kui paavst; samas kui gibelliinide linnadele kujutasid keisrist suuremat ohtu paavstiriigi laienemispüüdlused.
MacGyver
Tegelased
MacGyver on äärmiselt intelligentne ja elurõõmus telekangelane, kes, kui vähegi võimalik, lahkhelide juures vägivallatuid lahendusi eelistab. Ta keeldub lapsepõlves juhtunud õnnetuse tõttu relva kandmast. Muuhulgas seisab ta relvapoliitika karmistamise, loodushoiu, rasside võrdse kohtlemise ja vaeste abistamise eest. Ta näeb Fööniksi sihtasutuses töötamises head alternatiivi riigipalgal olemisele, kuna kahtleb valitsuse militaristlike võtete paslikkuses.
Gvelfid ja gibelliinid
Gvelfide ja gibelliinide vastasseis kestis Itaalias 15. sajandini.
MacGyver
Tegelased
Teised tegelased, kes esinevad enam kui ühes jaos
Gvelfid ja gibelliinid
Konfliktide algus
Guelfo (itaalia keeles, mitmuses Guelfi) on Welfide dünastia, kuhu kuulusid Baieri hertsogid (sealhulgas Welf II ja Heinrich Lõvi), nime itaaliakeelne kuju. Legendi järgi olevad Welfid kasutanud 1140. aastal toimunud Weinsbergi lahingu ajal oma nime sõjahüüuna. Samas lahingus olevat nende vastased Švaabimaa Hohenstaufenid (keda juhtis Konrad III) kasutanud oma hüüuna Waiblingeni lossi nime. Waiblingeni nimi, mida tollal võidi hääldada ja kirjutada pigem kui Wibellingen, sai itaalia keeles kujuks Ghibellino. Tõenäoliselt läksid need nimed Itaalias käibele keiser Friedrich I Barbarossa valitsemisajal. Kui keiser sooritas sõjaretki Itaaliasse, eesmärgiga Saksa-Rooma riigi keiserlikku võimu seal laiendada, said tema toetajad tuntuks kui gibelliinid (Ghibellini). Lombardia Liiga ja selle liitlased, kes kaitsesid Itaalia keskaegsete kogukondade iseseisvust keisri sissetungide vastu, said tuntuks kui gvelfid (Guelfi).
Seega olid gibelliinid keisri ja gvelfid paavsti toetajad. Üldjoontes tulid gvelfid pigem jõukatest kaupmeeste suguvõsadest ja gibelliinid olid enamjaolt need, kelle rikkused põhinesid põllumajanduslikel valdustel. Gvelfe toetavad linnad asusid pigem piirkondades, kus kohalike huvisid ähvardas rohkem keiser kui paavst ning gibelliinide linnad asusid seal, kus oli suuremaks ohuks kirikuriigi laienemine. Friedrich I tunnustas Lombardia Liigasse kuulunud linnade täielikku autonoomiat temanimelise süseräänsuse all alles pärast seda, kui Lombardia Liiga Friedrich I 1176. aasta Legnano lahingus alistas.
Selline jaotus tõi keskaegse Itaalia poliitikas kaasa oma dünaamika, mis püsis veel kaua pärast keisri ja paavsti vahelise otsese vastasseisu lõppugi. Kui läheduses asus mõni suurem gvelfe toetav linn, kippusid väiksemad linnad olema gibelliinide toetajad – aastal 1260 toimunud Montaperti lahingus võitlesid omavahel just gvelfide hulka kuuluv Firenze vabariik ja gibelliinide hulka kuuluv Siena vabariik. Ka Pisa linn säilitas kõigutamatult gibelliinliku positsiooni oma kõige raevukamate vastaste, gvelfide hulka kuuluvate Genova vabariigi ja Firenze vastu. Seega võis ühe või teise osapoole poolehoid olla motiveeritud ka kohalikest või regionaalsetest poliitilistest põhjustest. Linnades erinesid toetused gvelfidele või gibelliinidele nii gilditi kui ka linnaosade (itaalia keeles rione) kaupa ning pärast seesmisi muudatusi võis linn kerge vaevaga poolt vahetada. Veelgi enam, juhtus ka seda, et traditsiooniliselt gibelliine toetavad linnad moodustasid liidu Kirikuriigiga, samal ajal kui gvelfide hulka kuuluvaid linnu võis paavst kirikuvande alla panemisega karistada.
Terminit gvelfid ja gibelliinid enne 1250. aastat väga ei kasutatud ning kui seda tehtigi, siis vaid Toscanas, kus see traditsioon alguse oli saanud. Mõnedes piirkondades eelistati selliseid väljendeid nagu "kiriku pooldajad" ja "keisririigi toetajad".
13.–14. sajand
pisi|250px|Bologna gvelfide ja gibelliinide fraktsioonide vaheline sõjaline konflikt 14. sajandist. Joonistus Lucca'st pärit Giovanni Sercambi teosest "Croniche" 13. sajandi alguses konkureerisid Hohenstaufenite dünastiasse kuulunud Švaabi Philipp ja tema väimees, Welfide dünastia liige Otto IV, mõlemad keisritroonile. Kuna Philipp oli Friedrich I sugulane, toetasid teda gibelliinid; gvelfid toetasid Welfide suguvõssa kuulunud Ottot.
Pärast Friedrich II surma 1250. aastal toetas gibelliine Saksa ja Sitsiilia kuningas Konrad IV ja seejärel Sitsiilia kuningas Manfred. Gvelfe toetas aga Anjou hertsog Charles. 1260. aastal toimunud Montaperti lahingus suutsid Siena vabariigi gibelliinid tähelepanuväärsel moel alistada Firenze gvelfid.
Pärast seda, kui Charles lasi 1268. aastal hukata Hohenstaufenite dünastia viimase esindaja Konradini, hakkasid terminid gvelfid ja gibelliinid rohkem seostuma üksikute perekondade ja linnadega, mitte enam keisririigi ja paavstivõimu vahelise võimuvõitlusega. Sel ajajärgul oli Itaalia gibelliinide tugipunktiks Romagna piirkonnas asuv Forlì. Kuigi Forlì kuulus tegelikult Kirikuriigi valduste hulka, jäi linn lojaalseks gibelliinidele: osaliselt seetõttu, et nii loodeti säilitada oma iseseisvus. Sajandite jooksul püüdis paavstivõim korduvalt uuesti Forlì üle kontrolli saavutada, tehes seda vahel vägivalla ja vahel ahvatluste abil.
Kuigi gvelfide ja gibelliinide omavahelised mässud ja võimuvõitlus leidsid aset ka paljudes teistes Põhja-Itaalia linnades, oli nende omavaheline võitlus eriti olulisel kohal Firenzes. Peaasjalikult võitlesid need kaks poolt nüüd kas Saksa mõjutuste (gvelfide puhul) või paavsti võimu (gibelliinide puhul) vastu. Nii Firenzes kui mujal kuulusid gvelfide hulka tavaliselt kaupmehed ja kodanikud ning gibelliinide leeris olid pigem aadlikud. Mõlemad osapooled võtsid vastavalt kuuluvusele omaks ka erilised kombed – sule kandmine kübara teatud küljel ja puuvilja erilisel viisil lõikamine.
Pärast seda, kui gvelfid olid viimaks gibelliinid 1289. aastal Campaldinos ja Capronas alistanud, hakkasid nad isekeskis rivaalitsema. Aastaks 1300 olid Firenze gvelfid jagunenud mustadeks ja valgeteks gvelfideks. Mustad jätkasid paavsti toetamist ning valged olid paavsti mõjuvõimu, eriti paavst Bonifatius VIII mõjuvõimu, vastu. Valgete gvelfide toetajate hulka kuulus ka Dante Alighieri, kes pagendati Firenzest pärast seda, kui mustad gvelfid linna aastal 1302 enda kontrolli alla võtsid. See, kumb gvelfide fraktsioon linnas parajasti võimul oli, mõjutas ka neid, kes ei olnud kummagi poolega seotud või kellel ei olnud sidemeid ei gvelfide ega gibelliinidega. Kui Saksa-Rooma keiser Heinrich VII aastal 1310 Itaaliat külastas, äratasid mõlema osapoole toetajad temas vastikust ning aastal 1334 ähvardas paavst Benedictus XII ükskõik kumma nime kasutajad kirikust välja heita.
Sitsiilia lipp
thumb|Sitsiilia lipp Sitsiilia lipp on Itaalia haldusüksuse (maakonna) Sitsiilia lipp.
Gvelfid ja gibelliinid
13.–14. sajand
Aastal 1325 võitlesid Bologna (gvelfid) ja Modena (gibelliinid) linnriigid puidust ämbri pärast, mille Modena sõdurid olid varastanud. See tõi kaasa nn "Tammepuust ämbri sõja", mille osana võideldi ka kuulus Zappolino lahing. Modena võit nii selles lahingus kui ka kogu sõjas pani aluse gibelliinide uuele edule.
Sitsiilia lipp
Lipukangas on jagatud diagonaalselt (vardapoolsest ülanurgast lehvipoolsesse alanurka) kaheks väljaks. Vardapoolne, alumine väli on kollane ning lehvipoolne, ülemine punane. Lipu keskel on kujutatud antiikne sümbol, triskele, kolme mehe jalast moodustatud niinimetatud kolmjalg.
Sarnast sümbolit (kolmjalga) on kasutatud ka Mani lipul.
Gvelfid ja gibelliinid
Hilisem ajalugu
Milanos tegid gvelfid ja gibelliinid küll omavahel ka koostööd, rajades aastal 1447 Ambrosiuse vabariigi, kuid järgmised aastad möödusid siiski pingeliste vaidluste tähe all. Pärast algset gibelliinide juhtimist haarasid Milanos võimu gvelfid. Gvelfide valitsus muutus järjest autokraatsemaks, tuues kaasa Giorgio Lampugnino ja Teodoro Bossi juhitud gibelliinide vandenõu. See kukkus aga läbi ja aastal 1449 paljud gibelliinid tapeti. Ülejäänud põgenesid Milanost, sealhulgas prominentne gibelliin Vitaliano Borromeo, kes leidis pelgupaiga Arona maakonnas. Avalik arvamus pöördus seejärel gvelfide vastu ja järgmistel valimistel olid võidukad gibelliinid. Viimaste edu ei kestnud aga kaua – pärast gvelfide juhtide Giovanni Appiani ja Giovanni Ossona vangistamist kõrvaldati nad peagi ametist. Pärast seda, kui Francesco Sforza 1450. aastal Milano senati poolt hertsogiks määrati, taastati paljude põgenenud silmapaistvate gibelliinide, sealhulgas Filippo Borromeo ja Luisino Bossi positsioonid.
Itaalia sõdade alguses 15. sajandil toetasid gvelfid Itaaliasse tunginud Prantsusmaa kuningat Charles Kaheksandat. Gibelliinid toetasid samas Saksa-Rooma keisrit Maximilian Esimest. Gvelfide ja gibelliinide nimede kasutamine jätkus seni kuni keiser Karl V aastal 1529 Itaalias tugeva võimu kehtestas.
Aastatel 1494–1559 toimunud Itaalia sõdade ajal muutus poliitiline maastik niivõrd, et endine gvelfide ja gibelliinide vaheline jaotus muutus iganenuks. See ilmneb ka aastal 1605 ametisse määratud paavsti Paulus V vapist – esimese paavstina oli tema vapil kujutatud ka gibelliinide sümboliks olnud kotkast.
Heraldika
12. ja 13. sajandil kasutasid gibelliine toetavate linnade armeed tavaliselt Saksa-Rooma riigi sõjalippu: valget risti punasel põhjal. Gvelfide armeed aga kasutasid tavaliselt vastupidist kombinatsiooni: punane rist valgel taustal. Need kaks skeemi on Põhja-Itaalia linnade heraldikas laialt levinud ja näitavad sel viisil seda, millise jõu poole linn minevikus kaldus. Traditsioonilised gibelliinide linnad Pavia, Novara, Como, Treviso ja Asti kasutavad jätkuvalt gibelliinide risti. Gvelfide risti võib leida Milano, Vercelli, Alessandria, Padova, Reggio ja Bologna linnade vappidelt.
Mõned isikud ja perekonnad näitasid oma eelistusi ka oma vappidel, lisades sinna sobiva ülemise osa. Gvelfid kasutasid Anjou vapi (capo d'Angio) ülemist osa (vt kollane fleurs-de-lys sinisel taustal, millel mainitud punane heraldiline "märgis") ning gibelliinid keisri vapi (capo dell'impero) oma, millel oli must Saksa keiserlik kotkas kuldsel taustal.
Perekonnad näitasid kuuluvust ka paleede, tornide või kindluste arhitektuuri kaudu – gibelliinide ehitistel olid pääsukese saba kujulised sakmed ning gvelfide ehitiste sakmed olid nelinurksed.
Gvelfid ja gibelliinid kultuuris
Gvelfide ja gibelliinide vahelistest võitlusest on kirjutanud paljud kirjandusajaloo olulisemad autorid. Neid mainitakse muuhulgas Dante Alighieri "Jumaliku komöödia" "Põrgu" osas ja Giovanni Boccaccio teoses "Dekameron" bibg neist on ainest saanud ka Mary Shelley, Ezra Pound ja Carlo Levi.
Kahe osapoole võitlusest on valminud ka filme. 1950. aasta filmis "Leek ja nool" ("The Flame and the Arrow") mängis peaosa Burt Lancaster ning filmi tegevus toimus gvelfide ja gibelliinide aegses 12. sajandi Lombardias.
Eesti autoritest on gvelfide ja gibelliinide vastasseisu kujutatud Karl Ristikivi romaanis "Põlev lipp".
Eesti fotograafide loend
''Siin on loetletud kutselisi või näitustel esinenud fotograafe, kes on eesti rahvusest või Eestis elanud, ning Eesti fotograafia ajaloo seisukohast huvi pakkuvaid eesti ja Eesti fotograafe.
Tagasi paradiisis.2
"Tagasi paradiisis 2" on ansambli Kollane Allveelaev G 1992. aastal ilmunud teine helikassett. Väljaandjaks AS Giga ja tootjaks Tallinna Helikassetitehas.
Esitajad: Arne Saluveer, Agu Tammeorg, Ain Varts, Harri Kõrvits Jr., Ivo Linna, Jaak Joala, Jaan Karp, Karl Madis, Margus Kappel, Meelis Punder, Riho Sibul, Tiit Kõrvits, Vesa Aaltonen.
Köppeni kliimaklassifikatsioon
Köppeni kliimaklassifikatsioon on kliimaklassifikatsioon, mille lõi 20. sajandi algul saksa klimatoloog Wladimir Köppen.
Tõenäoliselt on see kõige laiemalt kasutatav kliimaklassifikatsioon maailmas. Seda on edasi arendanud Köppeni õpilased Geiger ja Pohl. Köppeni süsteemi eeliseks on objektiivsus: iga kliimatüüp on määratletud kas sademete hulga või õhutemperatuuri järgi. Igale kliimatüübile vastab kuni kolmetäheline kood. Kõige üldisemalt liigitatakse kliimatüübid viide gruppi: A, B, C, D või E.
Viis kliimatüüpi
pisi|400px|Köppeni-Geigeri klimmaklassifikatsiooni järgi uuendatud maailma kliimakaart A – troopiline vihmane kliima B – kuiv kliima
C – niiske kliima maheda talvega
D – niiske kliima külma talvega
Grupid A, C, D ja E on defineeritud keskmise temperatuuri alusel, ainsana on B defineeritud sademete ja aurumise suhte alusel. Gruppidel A, C ja D on piisavalt metsadele ja rohumaadele vajalikku soojust ja sademeid. Peale nende tuuakse eraldi kliimatüübina välja H ehk mäestikukliima, selles kliimavöötmes muutub kliima väga kiiresti seoses kõrgusvööndilisusega.
Need viis kliimatüüpi jaotatakse 12 gruppi järgmiste koodidega:
Eespool kirjeldatud tähtkoodide kombineerimisel saame järgmised kliimatüübid:
Lisaks kahele eelnevale kasutatakse ka kolmandat tähte, mis täpsemalt iseloomustab temperatuurirežiimi. Vastavad tähed on:
Kõo vald
Kõo vald oli vald Viljandi maakonna põhjaosas. 21. oktoobril 2017 moodustati Võhma linna ning Suure-Jaani, Kõo ja Kõpu valla liitumisel Põhja-Sakala vald.
Valda läbis Navesti jõgi. Asustus on koondunud Põltsamaa–Võhma maantee äärde.
Valla aladel tegutsevad Pilistvere Rahvamaja, Koksvere maanaiste selts, Kõo külaselts, Eakate klubi Ajaratas ja Kõo jahiselts. Valla ainuke kool oli Kirivere Kool. Raamatukogud asuvad Pilistveres ja Kõos. Pilistveres asub hooldekodu.
Vallavanemad
1992–1992 oli Kõo vallavanem Ain Vahtra, 1992. aastast on vallavanem Tarmo Riisk.
Biebersteini kadakkaer
Biebersteini kadakkaer (Cerastium biebersteinii) on taimeliik, nelgiliste sugukonda kadakkaera perekonda kuuluv mitmeaastane igihaljas rohttaim.
Põõsasjas Biebersteini kadakkaer moodustab tiheda padjandi. Varred lamavad, siidjad lehed on kujult lineaalsed või piklik-lineaalsed, väikesed. 15–20 cm kõrgustel vartel asuvad õied on valged, 1,5 cm diameetriga, koondunud poolvihmavarjuna kobarasse. Õitseb mais-juunis 25–30 päeva.
Karksi vald
Karksi vald oli vald Viljandi maakonnas.
2017. aasta haldusreformi käigus liitus see Mõisaküla linna ning Abja ja Halliste vallaga uueks Mulgi vallaks.
Karksi vald moodustati 14. oktoobril 1997, kui senine Polli vald nimetati Vabariigi Valitsuse määrusega ümber Karksi vallaks.
Asustus
Vallas oli 1 linn (Karksi-Nuia) ja 20 küla:
Ainja, Allaste, Hirmuküla, Karksi, Kõvaküla, Leeli, Lilli, Metsaküla, Morna, Muri, Mäeküla, Oti, Polli, Pärsi, Pöögle, Sudiste, Suuga, Tuhalaane, Univere, Äriküla.
Vallavanemad
Karksi vallavanemad on olnud Arvo Maling (1997–1999), Mati Ilisson (1999–2000), Aarne Tae (2000–2001), Piret Koorep (2001–2002) ja Arvo Maling (2002–2014). 2014. aastast oli vallavanemaks Taimo Tugi.
Varia
Valla volikogu esimees on olnud Hendrik Agur.
The Mummy's Ghost
"The Mummy's Ghost" on 1944. aasta USA õudusfilm.
Metsküla
Metsküla on mitme koha nimi Eestis:
Kõpu vald
Kõpu vald oli vald Viljandi maakonna lääneosas. 21. oktoobril 2017 moodustati Võhma linna ning Suure-Jaani, Kõo ja Kõpu valla liitumisel Põhja-Sakala vald.
Valla pindala oli 258,78 km², ulatus põhjast lõunasse oli 18 km ja idast läände 30 km. Kõput ümbritsesid Suure-Jaani vald (põhjas), Viljandi vald (idas), Halliste vald (lõunas), Saarde vald (lõunas) ja Paikuse vald (läänes). Läänes olid lühikesed lõigud ühist piiri ka Surju ja Tori vallaga.
Loodus
Kõpu vald paiknes Sakala kõrgustiku lääneserval ja Pärnu tasandikul. Valla idaosa hõlmas põhiliselt vooreline ala, mida Kõpu ürgorg eraldab kõrgustikust. Läänealad on niisked ja metsarikkad, asustus levib seal vaid jõgede kallastel. Seal on säilinud palju rikkumata loodust.
Kõpu valla pindalast 94,9 km² hõlmas Soomaa rahvuspark, mis oli valla põhiline turismiobjekt. Soomaa rahvuspargi külastuskeskus asub Tipu külas Kõrtsi-Tõramaal, mis avati 6. augustil 1998. Külastuskeskus tutvustab külastajatele Soomaa rahvusparki ja korraldab ekskursioone. Hoones saab korraldada konverentse ja seminare. Valla territooriumile jäävad veel Öördi (7154 ha) ja Kikerpera sookaitsealad. Muudest vaatamisväärsustest saab veel nimetada Laiakivi, Kullese künnapuud, Ristimännit, Upsi tamme, Torga mändi ja Halliste puisniidu botaanilist kaitseala. Turistidele pakuvad huvi ka Soomaal eelkõige kevaditi toimuvad ulatuslikud üleujutused.
Ajalugu
Kõpu nime päritolu ei ole täpselt teada. Friedrich Kuhlbars on kirjutanud, et Kõpu nimi tähendab aiaga piiratud kohta. 1481. aastal on Viljandist Kõppu viivat teed nimetatud Koppesche Wegiks (saksa keeles on Koppe tipp, latv või hari). Mõisa kohta on teateid aastast 1593 (Kepa; hiljem Gross-Kõppo ehk Suure-Kõpu).
Asustus
Vallas oli üks alevik (vallakeskus Kõpu) ning üheksa küla: Iia, Kuninga, Laane, Punaküla, Supsi, Seruküla, Tipu, Uia ja Vanaveski.
Majandus
Peamised tegevusalad Kõpus olid põllumajandus, metsamajandus ja puidutööstus. Riigimetsa haldamisega tegeles vallas kaks metskonda: Kõpu ja Soomaa.
Suure-Kõpu mõis
pisi|378x378px|Suure-Kõpu mõis 1847. aastal valmis Suure-Kõpu mõisa kivist kahekorruseline hilisklassitsistlikus stiilis härrastemaja. Mõisahoonele on iseloomulik suur keskne vestibüül, Pompei maalingutega söögisaal ja kunstmarmorist seintega ballisaal. Mõis pakub külastajatele rahvuslikku toitu koos muusikaga ning mõisa ruumid sobivad hästi eri ajastute stiilipidude korraldamiseks.
Kõpu külastuskeskus
8. märtsil 2014 avati Kõpu külastuskeskus, mis asub Kõpu alevikus Viljandi–Pärnu maantee ääres endises meiereihoones. Külastuskeskus jagab infot Viljandimaa turismipiirkonna ja turismiettevõtjate kohta ning vahendab kohalike turismiettevõtjate teenuseid ja koostatud teenusepakette. Samuti kogutakse ja jagatakse teavet piirkonna vaatamisväärsuste ja sündmuste kohta.
Vallavanemad
Aastatel 1991–1998 oli vallavanem Martin Alas, 1998. aastast oli vallavanem Tõnu Kiviloo. 2016–2017 oli vallavanem Siim Avi.
Louis XII
Louis XII (27. juuni 1462 – 1. jaanuar 1515) oli Prantsusmaa kuningas alates 1498. aastast. Ta kuulus Valois' dünastia Orleansi harusse.
Louis abiellus oma eelkäija Charles VIII lese Bretagne'i Anne'iga, et kindlustada Bretagne'i hertsogkonna kuulumine Prantsusmaa ülemvõimu alla.
Peale selle tungis ta Cambrai liiga sõjas Itaaliasse ning vallutas Milano. Tal oleks peaaegu õnnestunud vallutada ka Napoli, kuid Lõuna-Itaaliat valitsenud Aragóni kuningas Fernando II kuulutas talle seepeale sõja ning 1512 pidi Louis ka Milanost taanduma. Louis XII oli pärast Hispaania sõjalist edu sunnitud Blois' lepinguga tunnistama Napoli kaotust Hispaaniale, sõlmides kolmeaastase vaherahu, mis peatas sõjategevuse Itaalias. Vaherahu järgi jäid Hispaania väed Napolisse ning seega oli Apenniini poolsaarele levinud Hispaania ülemvõim esmalt kehtestatud Lõuna-Itaalias.
Ka pereelus ei läinud tal kõige paremini: poega ta Anne'iga ei saanud, vaid kaks tütart: Claude'i ja Reneé, kellest esimesest sai järgmise Prantsusmaa kuninga François I abikaasa.
Kristinebergi loss
Kristinebergi loss on malmgård-tüüpi härrastemaja Kungsholmeni saarel Stockholmis Kristinebergi linnaosas.
Lossi laskis 1750. aasta paiku ehitada kaupmees R. Schröder. Arvatavasti hõlmas tema valdus ka Fredhälli talu. Hoone projekteeris arvatavasti Carl Hårleman. Lossi ümber olid suured iluaiad, inglise park ja kahekordne pärnaallee, mis viis Ulvsundasjönini.
Aastal 1864 ostsid lossi Rootsi vabamüürlased oma lastekodu (Frimurarbarnhuset) jaoks ning lasid teha ümber- ja juurdeehitusi. Tiibhoonetes elas 120 poissi ja 50 tüdrukut. Aastal 1907 ehitati krundile veel hooneid.
Aastal 1920 ostis Stockholmi linn lossile kuulunud maad, kuhu hakati rajama Kristinebergi linnaosa. Aastal 1921 ostis Stockholmi linn ka lossihoone, kuid lastekodu jäi sinna edasi aastani 1928, mil see kolis Blackebergi.
Peahoones on praegu korterid. Tiibhoonetes on koolid Stefanskolan ja Andreasgymnasiet.
Pühapäeviti on tiibhoonetes Stockholm Vineyardi jumalateenistused.
The Mummy's Hand
"The Mummy's Hand" on 1940. aasta USA õudusfilm.
Malle Leht
Malle Leht (neiupõlvenimi Arend; sündinud 11. detsembril 1953 Tartus) on eesti botaanik; filosoofiadoktor (PhD; 1997).
Elukäik
Aastal 1972 lõpetas ta Tartu 2. Keskkooli ja aastal 1977 Tartu Riikliku Ülikooli bioloogia erialal.
Aastast 1977 töötab ta EPMÜ Zooloogia ja Botaanika Instituudis. Aastatel 1992–1998 oli ta Tartu ülikoolis ja 1992–1995 EPMÜs õppejõud.
Teadustöö
Oma teadustöös on ta eeskätt uurinud roosõieliste (Rosaceae) ja liblikõieliste (Fabaceae) bioloogiat, eriti süstemaatikat ja morfoloogiat.
Ta on üks 1998. aastal ilmunud "Eesti punase raamatu" autoreid, samuti osalenud teose "Balti floora" koostamisel ning 1999. ja 2007. aastal ilmunud "Eesti taimede määraja" toimetaja.
Isiklikku
Tema isa oli meditsiiniteadlane Ülo Arend (1928–1991), ema Õie Arend (1927–2017) oli Tartu Ülikooli arstiteaduskonna lõpetanud mikrobioloog, vend Andres Arend on Tartu Ülikooli arstiteaduskonna professor.
Botuliin
pisi|280px|Botuliin Botuliin on mürkaine, mida eritavad ainetegevuse käigus grampositiivsed anaeroobsed bakterid (eriti Clostridium botulinum, aga ka Clostridium baratii ja Clostridium butyricum).
Mürgistust, mida põhjustab Clostridium botulinum'i toodetav botuliin, nimetatakse botulismiks.
Hrodna oblast
Hrodna oblast (valgevene-eesti transkriptsioonis Grodna oblast, venepäraselt Grodno oblast) on 1. järgu haldusüksus (oblast) Valgevenes. Asub riigi lääneosas. Grodno oblast moodustati 20. septembril 1944.
Botuliin
Mürgil on seitse alatüüpi, mida tähistatakse tähtedega A kuni G.
Keemiliselt toimelt on botuliin tsinkproteaas, mis lagundab pöördumatult valke, mille abil koliinergilises sünaptilises ülekandes toimub atsetüülkoliini vabanemine vesiikulitest sünaptilisse pilusse.Tulemuseks on lihaste lõtv halvatus.
Hrodna oblast
Rahvastik
Oblasti rahvastikust elab 63,6% linnades ja teistes linnalistes asulates, 36,4% maal. Naisi on 52,9%.
Rahvastiku enamuse – 62,3% – moodustavad valgevenelased, poolakaid on 24,8%, venelasi 10,1%, ukrainlasi 1,8%, leedulasi 0,2%, tatarlasi 0,2%, juute 0,4% ja teisi 0,4%.
Botuliin
Tegemist on kõige kangema loodusliku mürgiga, mille LD50=1 ng/kg kõhuõõnde süstituna ja LD50=3 ng/kg inhaleerides. (Ühe grammiga saab tappa miljon 100-kilost inimest).
Hrodna oblast
Rahvastik
Oblasti alal tegutseb 18 konfessiooni 449 kogudust/usulist ühendust, kaks õigeusu kloostrit ja neli katoliku kloostrit, on 377 kultushoonet (neist 169 katoliku ja 165 õigeusu kirikut, lisaks sünagooge ning mošeesid).
Haldusjaotus
Hrodna oblast jaguneb alljärgnevateks rajoonideks:
Botuliin
Meditsiiniline kasutus
Botuliin on meditsiiniliselt kasutusel tüübina A ja tüübina B. Esimest tüüpi kasutatakse esmajoones järgmistel näidustustel: blefarospasm; näo hemispasm ja muud fokaalsed düstooniad; spastiline kõõrkaelsus; laste tserebraalparalüüsist tingitud dünaamilist hobupöida tekitava spastilisuse leevendamine alates teisest eluaastast; insuldijärgse küünarvarre ja labakäe lihaste spastilisuse leevendamine täiskasvanutel; püsiv raske primaarne aksillaarne hüperhidroos, mis häirib elukvaliteeti ja on resistentne paiksele ravile.
Hrodna oblast
Haldusjaotus
Lisaks rajoonidele on oblastis üks oblastilise alluvusega linn - Hrodna
Välislingid
🇧🇾
Botuliin
Botuliin tüübina A
Botuliini sisaldavaid iluprotseduure viivad kosmeetiliselt läbi vaid sertifitseeritud tervishoiutöötajad. Ka ohutusnõuetele vastavates kliinikutes teostatakse täitesüstimisi enamasti näopiirkondadesse, et silendada nahakortse. Sarvkihti läbivate pindmiste süstetega (0-2 mm) või sügavate süstetega (2-10 mm) viiakse aine hoolikalt nahakihtide alustesse näolihastesse. Nende kangestumisega vähenevad eluaastatega miimikast tekkinud kortsukesed. Esteetilisel eesmärgil kestev efekt taandub paraku umbestäpselt kolme kuuga kuni poole aastaga. Terviseohtlikud on protseduurid lehmapiimavalgu-allergia või ka neuromuskulaarsete häirete või neuroloogiliste haiguste all kannatavatele inimestele. Samuti ei sobi protseduurid rasedatele ning rinnaga toitvatele naistele. Ilusüsted nooremate kui 18-aastastele on mitmetes riikides keelatud.
2010. aastaist on botuliini süstimisele püütud leida alternatiive nagu frotox.
Habenelk
Habenelk (Dianthus barbatus) on taimeliik nelgiliste sugukonnast nelgi  perekonnast.
Habenelk on tavaline ilutaim, mis metsistub Eestis harva. Liigist on aretatud palju sorte, mille õite värvitoon on valge, roosa või punane erinevate mustritega.
Habenelgi looduslik levila ulatub Lõuna-Euroopas Püreneedest Karpaatide ja Balkanini. Teine alamliik kasvab Lõuna-Venemaal, Koreas ja Hiinas.
Habenelgi õisi peetakse söödavateks.
Pelgulinna asum
Pelgulinn on asum Tallinnas Põhja-Tallinna linnaosas. Asum piirneb Kalamaja, Karjamaa, Kelmiküla, Kassisaba, Lilleküla, Merimetsa, Pelguranna ja Sitsi asumiga. Pelgulinna asumi pindala on 2,38 km2.
Pelgulinn on koos Kalamaja ja Kelmikülaga määratletud Tallinna üldplaneeringus miljööväärtuslikuks piirkonnaks.
Pelgulinna asumis tegutsevad Pelgulinna Selts ja Telliskivi Selts, mis tegutseb ka Kalamajas.
Nimi
Robert Nermani arvates sai asum kujundliku nime pelgupaiga tähenduses. Seal varjasid inimesed end Tallinnas toime pandud kuritegude pärast või vaenuvägede eest.
Teine tõlgendus on vaese piirkonna pilkenimi, sest selliseid Pelgulinnu on Eestis teisigi. Näiteks Peetri kihelkonnas asus selline saunaküla, kus elasid need peremehed, kes ei suutnud makse tasuda ja pidid pelgu minema. Teine tõlgendus tundub usutavamana, sest veel 1930-ndailgi tajuti nime sageli halvustavana.
Wiedemanni sõnaraamat annab tõlke saksa keelde pelgulinn 'Freistadt' (see tähendab vabalinna).
Elanikkond
Pelgulinna näol on tegemist Põhja-Tallinna linnaosa kõige rahvarohkema asumiga. 2016. aastal moodustasid 0–17 aasta vanused asumi elanikkonnast 18–22%, üle 68 aasta vanused aga 10–19%. Eestlasi oli asumi elanike seas 50–79%.
Olulisemad objektid
pisi|vasakul|[[Kopli kaubajaam jalakäijate sillalt 1994. aastal]] Pelgulinnas asub AS Lääne-Tallinna Keskhaigla Pelgulinna polikliinik ja Pelgulinna sünnitusmaja. Asumi territooriumile jääb Tallinna Peeteli kirik.
Piirkonna olulisemateks ettevõteteks on AS Tallinna Vesi (Ädala 10), AS Eesti Raudtee Kopli Kaubajaam (Kopli tänav 23), Mööblimaja AS (Mulla tänav 1), AS Hiieko ja Estel Pluss AS.
Aastatel 1923–2022 tegutses seal ka Tallinna Hipodroom.
Haridus ja kultuur
Pelgulinna asumis asub neli kooli: Ehte Humanitaargümnaasium (Ehte 9), Tallinna Heleni Kool (Ehte 7), MTÜ Kool 21. Sajandil Haabersti Vene Eragümnaasium (Sõle tänav 40) ja Pelgulinna Gümnaasium (Mulla 7). Pelgulinnas tegutsevad Pelgulinna Rahvamaja ja Sõle raamatukogu.
pisi|Maisi 4 (ehitatud 1929)
Pelgulinna asumi tänavad
pisi|Heina tänav Pelgulinnas 2011. aasta suvel. Allee rohelust ääristav sõjaeelsest ajast pärit puitarhitektuur on Pelgulinnale iseloomulik, silma torkavad kivist trepikodadega puumajad Pelgulinna tänavanimedes esineb kolm läbivat teemat.
Ehete temaatika esineb sellistes tänavanimedes nagu Aarde, Ehte, Helme, Preesi, Sõle, Vaniku (varem Pärja).
Kõrreliste temaatika väljendub nimedes nagu Kaera, Kõrre, Luste, Maisi, Nisu, Roo, Rukki, Õle.
Heinamaa-rohumaa temaatika järgi on nimed saanud sellised tänavad nagu Heina, Härjapea, Kesa, Lible, Orase, Ristiku, Rohu, Söödi, Taime, Timuti, Ädala.
Telliskivi tänav nimetati Johann Grabby tellisetehase järgi.
Asumis on veel Aru tänav, Auna tänav, Hipodroomi tänav, Kolde puiestee, Mulla tänav, Mullamaa tänav (varem Mulla põik), Nabra tänav, Paavli tänav, Pebre tänav, Ristiku põik, Saue tänav, Sõmera tänav.
Ajalugu
19. sajandi keskel asusid tänase Pelgulinna aladel rabad vaheldumisi kanarbikuliste küngaste ja männikutega. Piirkonna väheseid rohumaid kasutati karjamaadena. Piirkonna hoonestus tekkis esimesena Paldiski maantee äärde, kus varaseimad andmed elamute kohta on 18. sajandi keskpaigast. Piirkonna vanim hoonestus tekkis Haapsalu ja Paldiski suunalise maantee äärde, kus tänase trollipargi kohal asus ülemöödunud sajandi keskpaigas Eestimaa kubermangu maamõõtjale Johann Heinrich Schmidtile kuulunud suvemõis. 1879. aastal asutas ettevõtja Johann Grabby Telliskivi tänava äärde suure Grabby tellisetehase. Tellisetehas muutis piirkonna ajaloo ja mõni aasta hiljem nimetati telliskivitööstuse juurde viivat tänavat juba töösturi järgi Grabby tänavaks (Grabbysche Strasse). Suur tellisetehas andis tööd ja leiba, ümberringi kerkinud asustuse laste jaoks loodi 1912. aastal Pelgulinna esimene kool, mida kutsuti Grabby järgi Krabi kooliks. thumb|Vankrimäärdevabrik, asus aadressil Paldiski mnt 46, omanik Martin Böckler (19. sajandi lõpp) Pelgulinna kujunemist ja arengut kiirendas Tallinna–Peterburi raudtee rajamine, mis algas 1869. aastal. Raudteetöölised asusid meelsasti elama lähimasse eeslinna ja nii tekkisid lisaks Paldiski maanteele ka Telliskivi, Härjapea, Heina ja Õle tänav.
Pelgulinna tänapäevane elamupiirkond tekkis 19. ja 20. sajandi vahetusel töölisagulina. Sellest ajast pärinevad põhiliselt kahekorruselised puitelamud. Nõukogude aja algupoolel käsitleti puumajade piirkonda kõdurajoonina, nüüd aga nähakse selles miljööväärtuslikku piirkonda. Esimese maailmasõja alguseks oli hoonestatud ala, mis ühelt poolt piirnes Kolde puiestee ja teiselt Roo tänavaga. Pelgulinna esimene kool rajati 1912. aastal. 1928. aastal valmis Tallinna tolle aja kõige moodsam koolimaja, kus praegu asub Ristiku Põhikool. 1923. aastal ehitati Paldiski maantee 50 krundile, proua Dehnile kuulunud maja, suure aia ja heinamaaga alale Tallinna hipodroom.
Piirkonna Kolde tänava aedlinnastiilist lähtuv hooneehitus arenes tänu soodsale ehituslaenule 1920. aastail. Eelkõige kujunesid nii Kolde puiesteel asuv ühistu Oma Kolle ja Maisi tänava linnateenistujate elamud.
Piirkond arenes jõudsalt 1930. aastatel. Märkimisväärselt suurenes linnaosa elanikkond. 1926. aastal elas Pelgulinnas 7326 elanikku, mis moodustas 5,8% tolleaegsest Tallinna elanike arvust, 1934. aasta rahvaloenduse andmeil juba 10 135 inimest ehk 7,3% Tallinna elanikest.
Sellel ajavahemikul laienes oluliselt Pelgulinna hoonestusala. Raudtee kõrval olev ala Ristiku tänava (tollase Oskari tänava) piirkonnas täitus põhiliselt eramutega. 27. augustil 1930 võeti vastu Aarde, Preesi, Sõle ja Pärja (tänapäeval Vaniku), 18. septembril 1931 Sõmera ning 26. oktoobril 1932 Muru (tänapäeval Auna), Orase, Söödi, Taime ja Aru tänava hooned.
Pelgulinna uusasumi elamute ilmet mõjutas 22. aprillil 1931 vastu võetud Tallinna ehituse sundmäärus, mille järgi lubati puitmajadel kahe puutrepi asemel ehitada üks kivitrepp, mis pidi asuma maja keskel ja ulatuma pööninguni. Ühe kivitrepiga puust elumajas võis kolmandal korrusel olla kuni kaks korterit.
1939. aasta lõpul valmisid hooned Härjapea tänaval. 1930. aastate lõpus asus Pelgulinnas 566 krunti, millel paiknes 545 elumaja. Tüüpilised olid 1–2 majaga kinnistud. Sõle tänava ääres, Kolde puiestee ja Heina tänava lõpus, Taime, Orase ja Nurme (Maisi) tänava piirkonnas ning mitmel pool mujalgi puudus veel hoonestus. Osa krunte olid päris tühjad, osa kasutati aiamaana. 1939. aastal valmis ka Peeteli kirik. thumb|left|Paldiski maantee 38b (1967) Pelgulinna miljööga haakuvad ka 1940. aastate lõpus ja 1950. aastate algul ehitatud elamud Ristiku tänava lõpus ja Rukki tänava piirkonnas.
Mitmed asumi piirkonnad said tugevalt kannatada 1944. aasta märtsipommitamise käigus. 1950. aastatel ehitati Nisu ja Kaera tänava kanti hulgaliselt kahekorruselisi elumaju ning asumisse loodi, Telliskivi tänava äärde Kalinini rajooni kolhoositurg.
Pärast teist maailmasõda rajati 1953. aastal Sitsi tänavast Kopli tänavani admiral Admiral Makarovi tänav (nimetatud Stepan Makarovi auks) seda ääristava uhke stalinistliku hoonestusega.
Homieli oblast
Homieli oblast (eesti keeles on kasutatud ka nimekuju Gomeli oblast ) on 1. järgu haldusüksus (oblast) Valgevenes. Asub maa kaguosas.
Pelgulinna asum
Ajalugu
1953. aastal sai valmis Pelgulinna haigla (Sõle tänav 16) vanem osa. Haigla sai uue neljakorruselise peahoone 1964. aastal. Pelgulinna sünnitusmaja (Sõle tänav 23) valmis 1970. aastal.
Homieli oblast
2009. aasta rahvaloenduse andmetel oli Homieli oblasti elanikest valgevenelasi 88,22%, venelasi 7,71%, ukrainlasi 2,15%, mustlasi 0,17%, juute 0,16% ja poolakaid 0,14%.
Haldusjaotus
Homieli oblast jaguneb järgmisteks rajoonideks:
Lisaks rajoonidele on oblastis 1 oblastilise alluvusega linn: Homiel.
Välislingid
🇧🇾
Rüiu
Rüiu (ka sõlmnarmaspõime) on sõlmtehnika liik, mille puhul sõlmenarmad on pikad ja sõlmeread paiknevad hõredalt; samuti on ta selles tehnikas kootud narmaline vaip ehk rüiuvaip.
Ajaloost
Rüiut on kasutatud Skandinaavias kõrgemate seisuste poolt alates 15. sajandist, algselt voodi vaibana (narmad allküljel), 17. sajandi lõpust dekoratiivvaibana (narmad pealpool). Soomes sai laialdaselt tuntuks 17.–18. sajandil, ka talurahva hulgas.
Eesti olud
Eestis tegid peamiselt rannarootslased ühevärvilisi ja valge-pruuniruudulisi rüiusid. Nende 7–9 cm pikkused narmad paiknesid võrgukujuliselt, mitte tihedate ridadadena nagu Rootsis. Vähesel määral on rüiut tuntud Põhja-Eesti rannikul, kus narmastega kaeti vaid osa vaiba mustrist. Hiiumaa rüiude narmad olid kahe sõrme laiused ja sõrmepikkused riideribad (nukud).
Tehnika
Rüiu tekib lõime lõngade ümber sõlmitud koelõngakimpudest. Iga narmarea vahele kootakse lihtsat(labast) taustakudet. Sõlmimisviise on mitmesuguseid, näiteks põhjamaised vaibad sõlmitakse nn smürna sõlmega, kus narmaste kimp kinnitatakse keeruga ümber kahe lõimelõnga.
Muud
Jaan Elkenil on 2007 aastal loodud maal «Rüiu. Rüiu. Rüiu», kus autor kasutas maalimisel oma ema rüiu-tehnikas vaipu, mis kunagi kaunistasid kunstniku vanematekodu.
Nurmnelk
Nurmnelk (Dianthus deltoides) on taimeliik nelgiliste sugukonnast nelgi perekonnast.
Lillade õitega kuni 40 cm kõrgune nelgiliste sugukonna taim, mille vars ja lehed on kergelt sinakasrohelised. Nurmnelgi õied on rohumaadel alati hästi nähtavad. Õite kroonlehed on punakad ja hambulise servaga. Nurmnelk kasvab kuival ja mõõdukalt niiskel heinamaal, sageli muudes elupaikades – metsaservadel ja hõredates kuivades metsades. Eestis paiguti sage. Õitseb juunist septembrini.
Nurmnelgi rahvapärased nimetused on metsnelk, pirdirohi, näälike, silmalilled, pääsukesesilmad, verelilled.
Kose–Purila maantee
pisi|Maantee Vaopere külas
Kose–Purila maantee (registrinumbriga 14) on üks Eesti tugimaanteedest.
See saab alguse Kose–Jägala maantee kolmandal kilomeetril Kose alevikus. Tee pikkus on 39,1 km. Tee lõpeb Tallinna–Rapla–Türi maantee 37. kilomeetril Röa külas.
Sillad Kose–Purila maanteel
Sildade nimistu pärineb Maa-ameti andmebaasist
François Villon
pisi|François Villon 1489. aasta puugravüüril pisi|François Villoni skulptuur [[Utrechtis (skulptor Marius van Beek, 1964)]] François Villon [franssu'a vijj'o(n)] (sündis umbes 1431, suri pärast 5. jaanuari 1463) oli prantsuse luuletaja, varas ja hulgus.
Tema sünninimi oli François de Montcorbier, aga kuna teda kasvatas üles vaimulik, kelle nimi oli Villon, võttis luuletaja selle endale kunstnikunimeks.
Tema tuntuimad teosed on "Väike testament" (Le Lais) ja "Suur testament" (Le Grand Testament).
Luulenäide
Je suis Françoys, dont il me poise, Né de Paris emprés Pointoise, Et de la corde d'une toise Sçaura mon col que mon cul poise.
Johannes Semperi tõlkes:
Ma prantslane, Pariisi kodanik ja selle üle olen õnnelik. Ent varsti köie kaudu, süld mis pikk. saab teada kael, mis kaalub tagumik.
Aleksander Reinke
Reinke oli seitsmekordne Eesti meister keskkaalus (kuni 160 naela ehk 72,6 kg) aastatel 1932–1936, 1938 ja 1942.
Reinke osales poolraskekaalus (kuni 175 naela ehk 79,4 kg) 4. Euroopa meistrivõistlustel (Budapest, 1934), kuid kaotas veerandfinaalis oma kohtumise hilisemale kuldmedalivõitjale ja Euroopa meistrile Hans Zehetmayerile (Austria) ja jäi edasisest medaliheitlusest välja ning 5. Euroopa meistrivõistlustel (Milano, 1937), kuid kaotas veerandfinaalis oma kohtumise hilisemale kuldmedalivõitjale ja Euroopa meistrile Luigi Musinale (Itaalia) ning jäi edasisest medaliheitlusest välja.
Isiklikku
Tema isa oli saksa aladelt pärit kangur Karl Albert Robert Reinke-Menzel.
Tal oli isa tõttu Saksa kodakondsus ning alles 3. aprillil 1937 sai ta Eesti kodakondsuse.
Evelin Võigemast
Evelin Võigemast (neiupõlvenimi Evelin Pang; sündinud 22. mail 1980 Tallinnas) on eesti näitleja.
Ta õppis Tallinna 21. Keskkoolis ja lõpetas Tallinna 49. Keskkooli. Tallinna Lastemuusikakooli lõpetas ta klaveri erialal.
Näitlejahariduse sai ta Eesti Muusikaakadeemia Kõrgemas Lavakunstikoolis (XX lend; 1998–2002, kursuse juhendaja oli Elmo Nüganen). Seejärel asus 2002. aastal tööle näitlejana Tallinna Linnateatris.
2013. aasta kevadel osales Võigemast TV3 telesaates "Su nägu kõlab tuttavalt" ja võitis selle esimese hooaja. Lisaks sellele valisid kohtunikud tema Edith Piafi kehastamise oma lemmikuks, sest etteaste jättis neile saatesarja jooksul kõige sügavama mulje.
Kassiopeia
Kassiopeia oli Aithiopia kuninga Kepheuse naine. Aithiopiat ei tohi segi ajada tänapäeva Etioopiaga, mida antiikajal kutsuti Aksumiks.
Kassiopeia olevat uhkustanud korduvalt, et on ilusam kui merenümfid nereiidid. Nereiidid kaebasid merejumalale Poseidonile ja too maksis solvangu eest kätte, saates riiki laastama uputuse ning merekoletise Ketose. Täieliku hävingu ärahoidmiseks otsustati kuningatütar Andromeda oraakli käsul Ketosele ohverdada ja seoti kettidega kalju jalami külge kinni. (Pärimuse kohaselt asub see kalju Tel Avivi sadamas.)
Õnnekombel sattus parajal ajal sinna Perseus, kes armus neiusse otsekohe. Ta jäi kaldale koletist ootama ja kui see tuli, lõi tal pea maha. Perseus viis Andromeda vanemate juurde ja palus neilt tütre kätt, mida need talle ka rõõmsalt lubasid, kuigi Andromeda oli juba lubatud Phineusele.
Perseusest sai Argose kuningas ja Andromedast tema naine.
Kivertsi
Kivertsi (ukraina Ківерці, poola Kiwerce) on linn Ukrainas Volõõnia oblastis, Kivertsi rajooni halduskeskus. Kivertsi asub Lutskist umbes 13 km kirdes.
Kassiopeia
Pärast surma tõsteti Andromeda, Perseus, Kassiopeia, Kepheus ja Ketos taevasse tähtkujudeks (Andromeeda, Perseus, Kassiopeia, Kepheus ja Vaal).
Kivertsi
Kivertsi on asutatud 1870. aastal seoses raudteejaama rajamisega, linnaõigused sai 1951. aastal.
Ukraina 2001. aasta rahvaloenduse andmetel oli Kivertsi elanikest ukrainlasi 96,49%, venelasi 2,81%, valgevenelasi 0,21% ja poolakaid 0,12%.
Lazar (Gurkin)
Lazar (eestipäraselt ka Laatsarus; vene keeles Лазарь; kodanikunimega Aleksandr Nikolajevitš Gurkin; vene keeles Александр Николаевич Гуркин; sündinud 13. märtsil 1969 Staroje Drakino külas, Kovõlkino rajoonis, Mordvas) on Vene Õigeusu Kiriku munk ja vaimulik (piiskop).
27. mail 2009 nimetati ta Vene Õigeusu Kiriku Püha Sinodi otsusega Narva piiskopiks ja Moskva Patriarhaadi Eesti Õigeusu Kiriku (MPEÕK) Tallinna piiskopkonna abipiiskopiks. Enne seda oli ta olnud Saranski mungakloostri ülem Venemaal. Tema hirotoonia toimus Moskva Päästja Kristuse katedraalis 21. juulil 2009, piiskopiametisse pühitsemise viis läbi Moskva ja kogu Venemaa patriarh Kirill.
30. mail 2011 nimetati ta seoses MPEÕK Narva ja Peipsiveere piiskopkonna moodustamisega Narva ja Peipsiveere piiskopiks.
19. aprillist kuni 3. juunini 2018 oli ta seoses metropoliit Korneliuse surmaga Moskva Patriarhaadi Eesti Õigeusu Kiriku eestseisja kohusetäitja.
Brian Friel
pisi|Brian Friel Brian Friel (9. jaanuar 1929 – 2. oktoober 2015) oli Põhja-Iirimaalt pärit iiri näitekirjanik ja lavastaja. Hiljem elas ta Iirimaal.
Eestlaste lavastusi tema näidendite põhjal
Tema näidendi "Imearst" lavastas esmakordselt Eestis 1992. aastal Eesti NSV Riiklikus Noorsooteatris Priit Pedajas. Teist korda lavastas Pedajas sama näidendi Krista Kaera tõlkes Tartu teatris Vanemuine – seda mängiti 12.–28. juunini 2009 Tammistu mõisas.
Pedajas ongi eesti lavastajatest kõige enam Frieli lavastanud – aastal 1984 lavastas ta Pärnu teatris Endla Frieli "Tõlkijad", aastal 2000 tõi ta Eesti Draamateatris lavale Frieli näidendi "Aristokraadid" ja aastal 2001 tõi ta lavale lavastuse "Lõikuspeo tantsud" Moskvas Pjotr Fomenko Stuudioteatris. Frieli näidendit "Kodukoht" mängis Eesti Draamateater Pedajase lavastuses 2006. aastal Keila-Joa mõisas.
Tema "Jalta mängu" lavastasid Peeter Tammearu ja Kaarin Raid Ugalas, see esietendus Viljandis Kondase Keskuses 23. jaanuaril 2004.
Kartuusia nelk
Kartuusia nelk (Dianthus carthusianorum) on taimeliik nelgiliste sugukonnast nelgi  perekonnast.
Eesti looduses võib kohata väga harva tulnuktaimena.
Valeri Gergijev
thumb|Valeri Gergijev ja Vladimir Putin Valeri Gergijev (osseedi Гергиты Абисалы фырт Валери; vene Валерий Абисалович Гергиев; sündinud 2. mail 1953 Moskvas) on osseedi päritolu Venemaa dirigent.
Ta on aastast 1996 Peterburi Maria teatri peadirektor ja kunstiline juht ning oli aastatel 2015–2020 Münchner Philharmonikeri peadirigent.
Gergijev kasvas üles Ordžonikidzes ja läks õppima Leningradi Konservatooriumi, kus ta õppis klaverit ja dirigeerimist Ilja Mussini juhendamisel 1972–1977. Juba tudengina võitis ta Berliinis korraldatud rahvusvahelisel Herbert von Karajani dirigentide konkursil teise preemia ja Moskvas korraldatud üleliidulisel dirigentide konkursil esikoha.
1978 sai ta Kirovi ooperiteatri (praegu Peterburi Maria teater) abidirigendiks (peadirigent oli Juri Temirkanov), debüteerides Sergei Prokofjevi ooperiga "Sõda ja rahu". Ta oli 1981–1985 Armeenia Filharmooniaorkestri peadirigent ja 1988, pärast Temirkanovi lahkumist, sai Kirovi ooperiteatri peadirigendiks. 1995–2008 Rotterdami Filharmooniaorkestri peadirigent, alates 1996 Maria teatri kunstiline juht ja alates 2007 Londoni sümfooniaorkestri peadirigent.
21. augustil 2008 dirigeeris ta Tshinvali keskväljakul Lõuna-Osseetia sõjas hukkunute mälestuskontserti.