cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Reaalajakell
Ehitus
Samuti võib olla juba reaalajakella sisse integreeritud kvartskristall koos selle juurde kuuluvate kondensaatoritega. Mainitud lähenemise puuduseks on see, et korpuse temperatuuri muutused mõjuvad kristalli temperatuurile, mille tagajärjel võib kristalli täpsus kõikuda. Samas vähendab selline viis oluliselt trükkplaadi disainija vaeva.
Tavaliselt sisaldab reaalajakella kivi ostsillaatorit. Sel puhul on vaja väliselt ühendada kristall koos kondensaatoritega.
Tööpõhimõte
Reaalajakellad töötavad põhimõttel, et võnkeid loetakse kindla sagedusega resonaatori sisendist ning vastavalt sellele, kas otse või suurendatakse mingi arv korda mälus asuvat kellaaega ja kuupäeva. Kellaaega ja kuupäeva säilitatakse tavaliselt SRAM- (Static Random Access Memory) mälus, mille poole pöördudes saab mikrokontroller või protsessor selle sealt välja lugeda.
Funktsioonid
Reaalajakella funktsioonid sarnanevad kella ja kalendri omadega, järgides täpset kuupäeva ja kellaaega alates hetkest, mil vastavale reaalajakellale programmeeriti hetkeaeg sisse. Hetkeaja programmeerimisest alates loeb lülitus iseseisvalt aega seadme keskprotsessori abi vajamata. See tähendab, et keskne protsessor saab kasutada ressurssi muudeks tegevusteks.
Teine oluline reaalajakella funktsioon on hoida kellaaeg õige ka siis, kui seade ühendatakse vooluvõrgust lahti või esineb elektrikatkestus. Selleks kasutavad reaalajakellad eraldi varutoiteallikat, milleks on enamasti väike liitium-ioon patarei, tänapäeval võib selleks olla ka superkondensaator, mille eeliseks on uuesti laaditavus.
Reaalajakellade suur eelis on nende väga madal voolutarve, mis suudab toita varutoitena kasutatavaid väikesemõõtmelisi patareisid piisavalt, et patareid kestaks terve oma eluea ehk 10 aastat. Patarei toitevõimelisus sõltub nii patarei mahtuvusest kui ka sellest, kui suure osa ajast saab reaalajakell voolu põhitoitest ja kui suure osa ajast peab kasutama varutoiteallikat. Väike voolutarve saavutatakse ka sellega, kui põhitoitelt lülitatakse kell varutoitele, mis tagab ainult õige kellaaja arvestamise, muud funktsioonid varutoite ajal ei toimi. Olenevalt patarei ühendusest võib olla võimalik patareid vahetada, mis tähendab, et kellaaeg tuleb uuesti seadistada.
Reaalajakellad pakuvad enamasti ka kalendri funktsiooni, see tähendab, et kella on võimalik kasutada kuupäeva jälgimiseks. Selleks on reaalajakellades riistvaraliselt implementeeritud kalender, mis arvestab automaatselt nii liigaastate, erinevate kuude pikkuste kui ka iga 100 aasta tagant puuduva liigaastaga. See kõik võimaldab seadme programmeerija vabastada küllaltki tülikast kalendri programmeerimisest ning ühtlasi vabaneb selle võrra keskprotsessori ressurss.
Enamik reaalajakellasid sisaldab ka alarmi funktsiooni, see tähendab, et on võimalik salvestada alarmi aeg, mis säilib sarnaselt kellaajaga ka voolukatkestuste korral. Alarmist teavitamine, siis kui hetkeaeg on saanud võrdseks seadistatud alarmi ajaga, toimub enamasti ühe reaalajakella väljaviiguga, mis seatakse vastavalt seadmele kas kõrgeks või madalaks. Selline funktsioon vabastab protsessori pidevast kellaaja kontrollimisest, selle asemel saab kasutada riistvaralist katkestust.
Osades reaalajakellades on sisse ehitatud väike varumälu, mis samuti säilib voolukatkestuse korral. Seega võib sinna kirjutada kriitilisi andmeid, mis jäävad alles sõltumata seadme toites olevatest häiretest. Enamasti kasutatakse selleks sama mälu, kus hoitakse ka kuupäeva ja kellaaega.
Seadmed võivad sisaldada ka valvetaimerit (ingl watchdog timer), mille eesmärk on teha protsessorile taaskäivitus, juhul kui protsessor peaks ootamatult mõne funktsiooni taha kinni jääma.
Mitmed reaalajakellad võimaldavad veel kellaaja kalibreerimist, mis kujutab endast ostsillaatori võnkeringi modifitseerimist. See võimaldab parandada kristalli võimalikku ebatäpsust, mis võib olla tingitud kristalli vananemisest, temperatuuri erinevustest või valesti valitud kondensaatoritest kristalli juures.
Kasutus
Kuigi lihtsat ajapidamist on võimalik saavutada ka ainult tavalise mikrokontrolleriga, kasutades sisemisi taimereid, on see ebamugav, sest kontrolleri igal taaskäivitamisel algab loendamine jälle algväärtusest (s.t kellaaeg ja kuupäev tuleb iga kord uuesti seadistada). Kui uuesti seadistamine pole probleemiks või kui ei olegi vaja lugeda absoluutset aega, polegi tegelikult vajadust reaalajakella järele.
Küll aga, kui tegu on juba natuke keerulisema seadmega, kus on nõutud täpne ajaarvestus, mis peab säilima ka toite kadumisel, on hea kasutada reaalajakella, seda nii statsionaarsetes seadmetes kui ka kaasaskantavates akutoitega seadmetes, kus kuupäev ja kellaaeg peaksid jääma õigeks ka aku tühjenemise korral.
Saadavus
pisi|241x241px|Reaalajakella moodul Adafruitilt Reaalajakelli toodavad paljud tuntud integraallülituste tootjad, sealhulgas näiteks Maxim Integrated Products, Intersil, Texas Instruments, STMicroelectronics ja Epson. Varem oli väga populaarne reaalajakellade tootja ka Dallas Semiconductors, mille toodetud kellasid võib leida paljudelt vanematelt personaalarvutite emaplaatidelt.
Lisaks eraldi reaalajakellalülitusele on saadaval reaalajakellamoodulid, mis sisaldavad patareiühendust ja kristalli ning on juba trükkplaadile joodetud. Selliste moodulite olemasolu teeb mugavaks prototüüpimise ning seadmete kasutamise hobielektroonikute hulgas, kuna neid on võimalik lihtsalt oma skeemi ühendada, kasutades näiteks makettplaati.
Babruiski FK Belšina
Babruiski FK Belšina (valgevene keeles ФК Белшына Бабруйск) on Valgevene jalgpalliklubi, mis tegutseb Babrujskis. See mängib riigi kõrgliigas.
Klubi asutati 1976. aastal nime all Belšina Šinnik. Klubi ainus Valgevene meistritiitel pärineb 2001. aastast. Aastatel 1997, 1999 ja 2001 on võidetud Valgevene karikas.
Klubi peasponsor on rehvitootja Belšina.
Chariton
Chariton [har'itoon] (vanakreeka keeles Χαρίτων, tuntud ka lisanimedega Aphrodisieus või Aphrodisios; täpne eluaeg ei ole teada) oli vanakreeka kirjanik, vanima täielikult säilinud kreeka romaani autor.
Chariton oli pärit Früügia linnast Aphrodisiasist, ent tema elust ei ole midagi teada. Ta kirjutas kaheksast osast koosneva teose "Chaireas ja Kallirhoe" (kreeka keeles "Τὰ περὶ Χαιρέαν και Καλλιῤῥόην"), mis on ilmselt vanim terviklikult säilinud vanakreeka romaan. Papüüruseleidude põhjal võis teos olla kirjutatud 1. sajandi lõpus või 2. sajandi alguses. Teos on säilinud ainult ühes käsikirjas, mis pärineb 13. sajandist. Selle tekst avaldati alles 18. sajandil.
VDSL2
VDSL2 (Very high speed Digital Subscriber Line 2 'väga kiire digitaalne kliendiliin 2') on uusim ja täiuslikem tehnoloogia andmesideks üle tavaliste vaskkaablite, võimaldades andmesidekiirusi kuni 100 Mbit/s nii üles- kui ka allalaadimisel.
Siiski sõltub maksimaalne võimalik kiirus liini pikkusest ja kvaliteedist, nii nagu ADSL-gi puhul. Võrreldes ADSL2+-ga, on viimasest suurem kiirus saavutatav vaid liini pikkusel kuni u 1,5 km. Alates sellest pikkusest on maksimaalne kiirus võrdne ADSL2+ kiirusega sama pika liini puhul. Seega on VDSL2 kasutamisel mõtet eelkõige seal, kus liinide pikkus tarbijate ja teenusepakkuja seadmete vahel ei ole suur, näiteks kortermajade trepikodades. Kuid erinevalt VDSL-ist, mis ei tööta pikematel vahemaadel üleüldse, toimib VDSL2 nende puhul vähemalt sama hästi kui ADSL2+, ühendades seega VDSL-i ja ADSL2+ parimad omadused.
VDSL2 tehnoloogiat hakkas Eestis kasutama Elion, asendades aegamööda ja vastavalt vajadusele ADSL2+ tehnoloogiat.
Alexander von Güldenstubbe (1801−1884)
Magnus Alexander Ludwig von Güldenstubbe (Venemaal tuntud kui Aleksandr Ivanovitš, vene keeles Александр Иванович Гильденштуббе) (7. (ukj 19. jaanuar) 1801 Kaunivere mõis – 23. märts (ukj 4. aprill) 1884 Peterburi) oli baltisaksa päritolu Venemaa sõjaväelane.
Päritolu ja varasem elukäik
Põlvnes Kaarma-Loona mõisaomanike suguvõsast. Tema isa oli porutšik Johann Gustav von Güldenstubbe (1765−enne 1828), ema Johanna Luise von Ekesparre (1770–1804). Alghariduse omandas Kuressaare koolis. Aastatel 1814−1818 õppis Peterburis 1. kadetikorpuses.
Sõjaväeteenistus
1819. aastal astus Venemaa sõjaväeteenistusse ja ülendati praporštšikuks. Teenis Varssavis dislotseerunud Volõõnia kaardiväepolgus. 1831. aastal osales Poola Novembriülestõusu mahasurumises. Ülendati 1832. aastal polkovnikuks ja läks kahe aasta pärast sõjaväeteenistusest erru. 1836. aastal naasis aga teenistusse ja teenis kaardiväe jäägripolgus. 1837. aastal viidi üle Soome kaardiväepolku, kus oli lühikest aega 1. pataljoni komandör. 1843. aastal anti talle kindralmajori auaste ning ta teenis kaardiväe- ja grenaderikorpuste ülemjuhatuse staabis. 1845. aasta nimetati ta 1. grenaderidiviisi 1. brigaadi komandöriks. 1848−1853 oli ta Semjonovski kaardiväepolgu komandör. 1849. aastal anti tema juhtimise alla 1. kaardiväe jalaväediviisi 1. brigaad. 1853. aastal ülendati kindralleitnandiks ja temast sai kaardiväe reservpataljoni ülem. 1854. aasta alguses määrati 1. grenaderidiviisi komandöriks, kellena osales Krimmi sõjas. Paistis välja Sveaborgi kaitsmisel ja teda autasustati Püha Vladimiri II klassi ordeniga. Alates 1855. aastast oli ta 1. kaardiväe jalaväediviisi komandör ja 1859. aastal nimetati kindraladjutandiks. 1862−1864 oli Üksiku grenaderikorpuse ja seejärel III reservkorpuse komandör. 1864−1879 oli ta esimene Moskva sõjaväeringkonna vägede ülemjuhataja. 1879. aastal nimetati Riiginõukogu liikmeks. Suri Peterburis, kuid maeti Saaremaale Kaarmale.
Enno Kross
Enno Kross (18. veebruar 1935 Viljandimaa – 26. veebruar 2018 ) oli eesti arst, karskusliikumise tegelane ja terviseedendaja, üks esimesi Eesti neuroanestesiolooge ja intensiivraviarste.
Kross lõpetas 1961. aastal TRÜ arstiteaduskonna ning asus tööle tol ajal Eesti ainsas intensiivraviosakonnas Tartu närvikliiniku hingamiskeskuses. See oli ka üks vähestest intensiivraviüksustest kogu Nõukogude Liidus.
Aastatel 1964–1996 oli ta hingamiskeskuse (nüüd TÜ Kliinikumi anestesioloogia ja intensiivravi kliiniku neuroanestesioloogia osakond) juhataja. Tolle aja plaanimajanduse tingimustes oskas ta luua vajalikke sidemeid ning osakond oli oma aja kohta hästi varustatud kunstliku hingamise aparatuuri ja muude vajalike vahenditega, muu hulgas ka importkaubaga lääneriikidest.
2001. aastal koostas Kross brošüüri "Lapsed, noorukid ja alkohol", mis on üks vähestest sel teemal ilmunud trükistest Eestis. Nendel teemadel on ta esinenud ka mitmetel rahvusvahelistel üritustel. Sotsiaalministeeriumi korraldatud ideekonkursil "Turvaline Eesti" sai Krossi projekt ergutuspreemia.
Kross on entusiastlikult osalenud paljudel liigse alkoholi tarbimise ja riskikäitumise vähendamisele suunatud üritustel ning korraldanud neid. Ta on olnud mitmete sellealaste õppefilmide konsultant ja ise osalenud nendes.
Enno Krossi tegevus turvalisuse edendajana on leidnud tunnustust kogu Eestis. Ta sai 2008. aastal Ruta Kruuda Fondi peastipendiumi. Eesti Tervisedenduse Ühing autasustas teda 2013. aastal kuldmärgiga. Ta on Eesti Anestesioloogide Seltsi asutajaliige.
Krossi juhendamisel on valminud 3 doktori- ja 10 kandidaadiväitekirja, samuti rohkelt publikatsioone ja konverentsiettekandeid. Enno Kross on paljude ettekannete ja publikatsioonide kaasautor või autor.
Roman Eremenko
Roman Eremenko (vene keeles Роман Алексеевич Ерёменко Roman Aleksejevitš Jerjomenko; sündinud 19. märtsil 1987 Moskvas) on Soome jalgpallur, kes mängib Venemaa kõrgliiga klubis Rostov poolkaitsjana.
Aastatel 2011 ja 2014 on ta valitud Soome aasta jalgpalluriks.
Tema vennad Alexei Eremenko juunior ja Sergei Eremenko ning isa Aleksei Eremenko seenior on ka jalgpallurid.
Jo Cox
Helen Joanne Cox (sünninimega Helen Joanne Leadbeater; 22. juuni 1974 Batley, West Yorkshire – 16. juuni 2016 Leeds) oli Suurbritannia leiboristlik poliitik. Ta mõrvati 16. juuni 2016 töövisiidi ajal Leedsis 52-aastase Tommy Mairi poolt.
Ta sündis aastal 1974 Batleys Kirkleesi ringkonnas West Yorkshire'i krahvkonnas, õige pea kolisid tema vanemad Heckmondwike'i. Tema ema oli kooli sekretär, isa töötas hambapasta- ja juukselakivabrikus. Heckmondwike'is sai ta keskhariduse; koolivaheaegade ajal töötas ta hambapasta- ja juukselakivabrikus toodangu pakkijana. Aastal 1995 lõpetas ta Cambridge'i Ülikooli sotsiaal- ja poliitiliste teaduste alal bakalaureuse kraadiga. Hiljem õppis ta London School of Economics and Political Science'is.
Pärast ülikooli lõpetamist töötas ta Joann Valley nõunikuna (enne tema saamist Euroopa Parlamendi liikmeks), seejärel oli ta Euroopa Parlamendi liikme Glenys Kinnocki nõunik.
2015. aasta Suurbritannia parlamendivalimistel sai ta Leiboristliku Partei esindajana Suurbritannia parlamendi liikmeks Batley ja Speni ringkonnas (West Yorkshire'i krahvkonnas).
Deklaratsioon
Deklaratsioon on ametlik või pidulik avaldus.
Kannel (rahvatantsurühm)
Kannel on Võru maakonnas Võrus tegutsev rahvatantsurühm.
Rühm asutati 1983.
Dagerrotüüpia
thumb|Dagerrotüüpiakaamera pisi|Seni teadaolev vanim Eestis tehtud dagerrotüüp. Autor oli arvatavasti [[Charles Borchardt. Fotol on Tallinna raehärra Alexander Hoeppener u 1850. aastal (Järvamaa muuseum).]] Dagerrotüüpia on esimene laiemalt levinud fotomenetlus, mida esitleti 1839. aastal ning mis oli kasutusel peamiselt 1860. aastateni.
Louis Jacques Mandé Daguerre’i (1787– 1851) ja Joseph Nicéphore Niépce’i (1765–1833) fotograafiakatsetused andsid soovitud tulemuse esmakordselt 7. jaanuaril 1839. Fotograafilist kujutist hõbetatud vaskplaadil – dagerrotüüpi – tutvustati avalikkusele mõned kuud hiljem, 19. augustil Prantsuse Teaduste Akadeemias Pariisis. Teade leiutisest, mille abil oli võimalik valmistada detailne ja elutruu kujutis, leidis kohe suurt kõlapinda ning levis juba 1839. aasta lõpuks nii Ameerikasse kui üle kogu Euroopa. Menetlust täiustati 1840. aastate alguses veel mitmete fototehniliste edasiarendustega ning dagerrotüübid võitsid kiiresti ja jäägitult publiku südame. Dagerrotüüpia ei olnud ainus sel ajal arendatav fotomenetlus: samal ajal hakati kasutama ka pabernegatiive ja -fotosid.
Dagerrotüüpia tõukaski fotomaterjalide turult negatiiv-positiivmenetluste (kalotüüp, märgkolloodiummenetlus) kasutuselevõtt. Pabernegatiividest valmistatud soolapaberfotodest ei olnud kujutise teravuse poolest dagerrotüüpidele esialgu küll vastast, ent 1850. aastate lõpuks pidi dagerrotüüpia siiski märgkolloodium-klaasnegatiivide kasutuselevõtuga lõplikult taanduma ning dagerrotüübi luksuslikku esteetikat hakkasid edasi kandma odavamad ja lihtsamini vaadeldavad ambrotüübid, samuti paberfotod.
Dagerrotüüp on fotokujutis hõbetatud vaskplaadil. Hõbedakihi töötlemisel joodiga tekkis valgustundlik hõbejodiidi kiht. Plaat säritati, seejärel töödeldi elavhõbedaauruga. Valgustatud hõbejodiid reageeris elavhõbedaga ja moodustas hõbeamalgaamist kujutise. Valgustamata hõbejodiid pesti maha. Valminud pilt oli ainukordne – seda ei olnud võimalik reprodutseerida. Kujutis oli peegelpildis.
Dagerrotüübi pind on väga õrn, seetõttu kaeti foto enamasti klaasiga ja asetati ilukarpi või -raami. Kujutis on vaadeldav vaid kindla nurga alt – kui sellelt peegeldub tume pind.
Dagerrotüüpia hiilgeaeg kestis 1860. aastateni, kui selle vahetas välja tunduvalt odavam ja lihtsam märgkolloodiummenetlus.
Leiutamine
Renessansiajast alates kasutasid kunstnikud oma töö lihtsustamiseks camera obscurat, mis projitseeris kujutise paberile, kuid „kinnitama“ pidi selle üle joonistades ikkagi inimene. Vaid osav kunstnik sai originaalilähedase pildi. Lisaks camera obscura kasutuselevõtule eelnes fotograafia tekkimisele rida vajalikke leiutisi meetodite ja ainete vallas.
1822. aastal saavutas prantslane Joseph Nicéphore Niépce (1765–1833) esimesena edu ühe gravüüri kopeerimisel valguse abil. 1824. aastal valmistas ta esimese heliograafi, mis praeguseks on hävinud. Esimene säilinud fotokujutis pärineb aastast 1826 (vaade aknast siseõue). Niepce'i leiutis ei leidnud aga ametlikku tunnustust.
Louis Jacques Mande Daguerre oli ärimees, teatrikunstnik ja maalija ning üks dioraama leiutajatest. Kuulnud Niépce edusammudest, võttis Daguerre temaga Pariisi optiku Charles Chevalier' vahetalitusel ühendust ning mehed otsustasid 14. detsembril 1829. aastal ühendada jõud. Paraku esialgu midagi märkimisväärset ei saavutatud. 1833. aastal Niépce suri. Lepingulist vahekorda Daguerre'iga jätkas Niépce'i poeg Isidore.
Suure läbimurde saavutas Daguerre õnneliku juhuse abil 1835. aastal. Kapis katki läinud elavhõbetermomeetrist eraldunud aurud olid reageerinud hõbejodiidiga säritatud, kuid praagiks arvatud plaadil ja toonud nähtavale latentse, seni peidus olnud kujutise. Vajalik säritusaeg lühenes selle avastuse tõttu kaheksalt tunnilt 30 minutile. Esialgu kasutas Daguerre säritamata hõbejodiidi eemaldamiseks tavalise keedusoolalahust, alates 1839. aasta kevadest inglise keemiku ja matemaatiku John Herscheli soovitusel naatriumtiosulfaati.
Daguerre pakkus oma esimest õnnestunud pilti, 1837. aastal stuudios tehtud natüürmorti (vaata pilti), Louvre’i kunstimuuseumi direktorile Alphonse de Cailleux’le lootuses, et kunstnikud tunnevad leiutise vastu elavat huvi ja ostavad litsentse, kuid tema lootused ei täitunud. Seepeale pöördus Daguerre Prantsuse Teaduste Akadeemia sekretäri Francois Arago poole. Arago nägi leiutises potentsiaali kunsti ja teaduse arenguks ning teatas sellest leiutisest akadeemia töökoosolekul juba 7. jaanuaril 1839. Arago pakkus, et Prantsuse riik ostab leiutise ja kingib selle õigused kogu maailmale; Daguerre’ile ja Isidore Niépce'ile määrati eluaegne pension.
Prantsuse Teaduste Akadeemia pidulikul koosolekul 19. augustil 1839 otsustati avaldada leiutis trükis ja teha kättesaadavaks kõigile fotohuvilistele. Seda päeva loetakse fotograafia sünnipäevaks.
Õitseaeg
thumb|Vanem naine [[gobelääni ees biidermeieri riietuses. Dagerrotüüpia umbes aastast 1840]] Patendi avalikku kasutusse andmine tõi kaasa hulga parandusi menetluses: paremad kemikaalid (1841: Franz Kratochwila teatas, et kloori ja broomi aur teeb jodeeritud plaadi veel tundlikumaks; samal aastal sai Antoine Claudet väga häid tulemusi joodi ja kloori ühenditega, mis lühendasid säriaega 12 sekundini varjus), paremad läätsed (1840: Joseph Petzval; Friedrich Voigtländer), väiksemad plaadid. Ameeriklased poleerisid hõbetatud plaate masinaga, see tagas piltide väga kõrge kvaliteedi. 1841. aastal patenteeris ameeriklane Alexander Wolcott kumera peegliga kaamera. Koos partneri John Johnsoniga avasid nad 1840. aasta märtsis New Yorgis maailma esimese fotostuudio.
Esimese fotostuudio Suurbritannias ja arvatavasti kogu Euroopas avas 23. märtsil 1841 Richard Beard. Esimesed stuudiod Pariisis avati 1841. aasta teisel poolel. Daguerre ise ei osalenud aktiivselt fotograafia arendamises. Juhendite ja fotoaparaatidega tegelemise delegeeris ta oma naise sugulasele, paberi- ja kunstikaupmehele Alphonse Giroux’le.
Fotograafideks hakkasid inimesed paljudelt elualadelt, kõige enam miniatuurimaalijad, kelle sissetulekuid uus ala kõige enam ohustas. Näis, et pildistamiseks polnud vaja kuigi suurt väljaõpet ega annet. Piltnikke tuli ka teistelt elualadelt: graveerijate, juveliiride, inseneride, lukkseppade, optikute hulgast. Kuid pooled fotograafiaga alustanutest loobusid uuest ametist esimese aastaga.
Menetlus ja stuudiod
Et aidata sageli otse päikesesse vaatavatel poseerijatel liikumatult paigal püsida, kasutati mitmesuguseid tugesid ja poste, stabiilseid asendeid. Ka silmi tuli lahti hoida. Tulemuseks olid sageli pildid pinges ja põrnitsevatest inimestest. Iga pildile lisanduv inimene suurendas ebaõnnestumise riski ja tõstis hinda. Dagerrotüübilt ei saanud, erinevalt hilisemast kolloidmenetlusest, iluvigu retušeerides eemaldada.
Richard Beardi stuudio
thumb|250px|"Varane fotostuudio dagerrotüüpide valmistamiseks. George Cruikshanki puulõikel (1842) on kujutatud 1841. aastal avatud Inglismaa esimese kutselise fotograafi Richard Beardi stuudio Londonis Regent Streetil
pisi|left|Ümbrises dagerrotüüp [[Tallinna Linnamuuseumi kollektsioonis]] Sõltuvalt ajast ja kohast võis dagerrotüüpide „pakend“ olla väga luksuslik. Tavaliselt tehti meenedagerrotüüpe mõõdus 8×10 cm.
Järeltöötlus
1840. aastal hakkas Hippolyte-Louis Fizeau dagerrotüübi viimistlemiseks kasutama kuldamist. Töötlemiseks kasutatud kuldkloriid tegi pildi eriti säravaks ja aitas ära hoida hõbeda oksüdeerumist.
Richard Beard patenteeris juba 1852. aastal dagerrotüüpide käsitsi toonimise. See tegi pildid niihästi originaaliga sarnasemaks kui muutis ka dagerretüübile omase metalse väljanägemise soojemaks.
Värvimiseks kaeti dagerrotüübi pind kummiaraabiku või kalaliimi õhukese kihiga. Kui kiht oli kuivanud, soojendati pind sellele peale hingates, et see muutuks kleepuvaks. Kuiv värvipigment kanti ülima hoolikusega peale väga peene pintsliga.
Oli ka eritehnikaid: mõnikord kaeti kliendi ehete kujutis tõelise kullaga või kraabiti peene nõelaga välja hõbedakiht, et anda teemantidele või pärlitele erilist sära.
Pildid
Dagerrotüüpia kujutist ei moodusta raster, seetõttu on see detailne ka väga suure suurendusega vaadates. Paraku oli sel omaaegsel tehnikaimel ka rida vigu: Dagerrotüüpide mõõtude valik oli lai: Daguerre’i originaalplaadi mõõdud olid 16,5×21,5 cm, kuid seda jaotati väiksemateks tükkideks, kuni saadi ka prossidesse ja medaljonidesse sobivad mõõdud. Teiselt poolt ulatusid laiemalt kasutatavad mõõdud 50×41 sentimeetrini. Vajaduse korral ka tehti gigantseid plaate, nagu Londoni teadusmuuseumi fotoosakonnas eksponeeritav 50×60 cm eksemplar.
1842. aastani olid kasutusel ühtlased neutraalsed taustad, hiljem ka rikkalikult maalitud.
pisi|left|Stereograaf [[Tartu Ülikooli Raamatukogu kollektsioonis]] 1851. aasta Londoni maailmanäitusel esitleti David Brewsteri leiutatud läätsedega stereoskoopi – abivahendit stereograafide vaatamiseks. Inimese ajus tekib kolmemõõtmeline pilt, kui kummagi silmaga eraldi vaadata paarilisest kergelt erinevat pilti. Spetsiaalselt stereograafide tegemiseks mõeldud kaamera ehitati 1855. aasta paiku Pariisis. Paraku olid pildid katva klaasplaadi plaadi suuruse tõttu (tavaliselt 17,3×8,4×0,2 cm ) haprad ja ka rasked, nii et tõelise populaarsuse saavutasid stereograafilised pildid alles paberpositiivide ilmudes.
Hall teetigu
Hall teetigu (Arion circumscriptus) on teeteo perekonda kuuluv liik nälkjaid.
Dagerrotüüpia
Pildid
Omaette fotograafiaharuks kujunes pildistamine teaduslikel eesmärkidel. Meelispaikadeks said Egiptus, Aafrika, Kaug-Ida.
Hall teetigu
Eestis elab pärismaisena.
Dagerrotüüpia
Dagerrotüüpia lõpp
Daguerre suri südameatakki 10. juulil 1851. Kolm kuud varem oli inglane Frederick Scott Archer avalikustanud märgkolloidmenetluse üksikasjad. Kogu maailmas on alles vaid 18 Daguerre’i tehtud pilti.
Tänapäeval on maailmas vähem kui sada tegutsevat dagerrotüpisti, näitused on korraldatud 2009. aastal Bry Sur Marne'is Prantsusmaal ja 2013. aastal New Yorgis.
Dagerrotüüpia ja Eesti
pisi|Vanim dagerrotüüp, mis Eestis teada ([[1844) – valmistamiskohaks ilmselt Peterburi. Eesti Kirjandusmuuseumi kogu]]
Esimene kaamera toodi Tallinna Pariisist juba 1840. aastal, seega õige varsti pärast seda, kui Giroux' firma neid üldse tootma hakkas. Kuhu aga kaamera jäi, pole teada. Esimeste Maarjamaal liikunud dagerrotüpistidena on seni tuntud Benno Lipschütz, Georg Kleinschneck, Carl Borchardt, Carl Neupert jt. Nende tehtud pilte aga on raske identifitseerida, sest tollal polnud kombeks oma autorsust rõhutada – nimesid dagerrotüüpidele ei kirjutatud.
Vanim dagerrotüüp, mis Eestis teada, pärineb aastast 1844; see tehti ilmselt Peterburis. Suurim säilinud dagerrotüüp (12,1×16,2 cm) on valmistatud arvatavasti samas linnas. Mõlemad nimetatud dagerrotüübid asuvad praegu Tartus Eesti Kirjandusmuuseumis.
Seni teadaolev vanim Eestis valmistatud dagerrotüüp (u 1850. a) asub Järvamaa muuseumis. Oletatavasti on dagerrotüübi autoriks Eestimaa esimene paikne kutseline fotograaf Carl Borchardt (avas ateljee Tallinnas 1844). Pildil on jäädvustatud Tallinna raehärra Alexander Hoeppener.
Eesti mäluasutuste fotokogudes on praegu teadaolevalt 23 dagerrotüüpi, seejuures on enamik neist valmistatud väljaspool Eestit. Enamikul meie dagerrotüüpidel on jäädvustatud inimesed, neil pole ainsatki looduse- või linnavaadet.
Sakla seltsimaja
Sakla seltsimaja on kultuurikeskus Saare maakonnas Saaremaa vallas Sakla külas. Seltsimaja eesotsas on Agnessa Sepp.
Nestorius
Nestorius ehk Nestorios (kreeka keeles Νεστόριος; u 386 – 450) oli Konstantinoopoli peapiiskop 10. aprillist 428 kuni 431. aasta augustini, mil keiser Theodosius II kinnitas tema vaadete hukkamõistu Aleksandria Kyrillose pooldajate poolt Ephesoses 22. juunil. Tema järgi on saanud nime nestoriaanlus.
Nestorius tahtis, et loobutaks neitsi Maarja ammusest tiitlist Theotokos ("Jumalaema"), mida paljud mõistsid nii, et Nestorius ei uskunud Kristuse jumalikku loomusse. Tegelikult muretses Nestorius sellepärast, et Theotokose kultus lähenes tema arvates Maarja austamisele jumalannana. Seetõttu sattus ta konflikti teiste tolleaegsete tähtsamate usumeestega, eelkõige Aleksandria Kyrillosega, kes süüdistas teda ketserluses.
Nestorius püüdis end kaitsta esimesel Ephesose kirikukogul 431. aastal, ent enamik piiskoppe mõistis ta hoopis süüdi ketserluses ning ta jäi piiskopitoolist ilma. Omal soovil taandus ta oma endisse kloostrisse Antiookias või selle läheduses. 435. aastal saatis Theodosius II ta pagendusse Ülem-Egiptusse, kus Nestorius elas 450. aastani, kaitstes endiselt oma seisukohtade ortodokssust. Tema viimane kaitsja Rooma keisririigis Kyrrose Theodoretos nõustus lõpuks kirikuvandega Kalchedoni kirikukogul 451. aastal.
Idakirik (st Ida-Mesopotaamia ja Assüüria kirik Sassaniidide Pärsias) ei nõustunud kunagi Nestoriuse hukkamõistmisega. Seepärast hakkasid Lääne kristlased nimetama idakirikut nestoriaanlikuks, ehkki Nestoriust pole seal kunagi kirikuisaks peetud.
20. sajandi algul avastati ja avaldati Nestoriuse teos, mistõttu tema vaated ümber hinnati. Tänapäeval arvatakse üldiselt, et Nestoriuse seisukohad ei erine oluliselt neist, mis jäid kehtima ortodokssetena, kuid tema sõnastus Kristuse doktriinist on endiselt vaieldav. Teine Konstantinoopoli kirikukogu 553. aastal kinnitas Nestoriuse hukkamõistu, lükates tagasi Iba kirja, milles too väitis, et Nestorius mõisteti süüdi ilma korraliku uurimiseta.
Vahid Hashemian
Vahid Hashemian (sündinud 21. juulil 1976 Teherans) on endine Iraani jalgpallur (ründaja).
Nestorius
Nestoriuselt pärineb ka võrdkuju, milles inimese püüdlust kommete paranemisele võrreldakse kivi viskamise ülespoole: see on võimalik üksnes ajutiselt, kuna inimeste loomusse kuuluvad kired kisuvad nad taas tagasi nende loomupärasesse olekusse.
Vahid Hashemian
Ta mängis sellistes klubides nagu Hamburger, Bochum, Müncheni Bayern ja Persepolis.
Iraani jalgpallikoondises osales ta 2006. aasta maailmameistrivõistlustel ning 2000. ja 2007. aasta Aasia meistrivõistlustel.
Rava metsandik
Rava metsandik on metsandik Järvamaa metskonnas. Rava metsandik hõlmab täielikult või osaliselt Tapa ja Järva valla ning Paide linna riigimetsi.
Dzeņi (Liezēre vald)
Dzeņi on küla (mazciems) Lätis Madona piirkonnas Liezēre vallas.
Dzeņi asub valla idaosas. Dzeņi muinaskalmed on muinsusmälestistena kohaliku kaitse all. Looduskaitse all on külas kasvav põline remmelgas.
Aastal 2007 oli külas 13 elanikku.
Campenhausen
pisi|Campenhauseni suguvõsa aadlivapp pisi|Campenhauseni suguvõsa vabahärravapp Campenhausen (varem ka Kamphusen ja Kampfhausen) (vene keeles Кампенгаузен) on Lübeckist pärit Rootsi, Liivimaa ja Venemaa kaupmehe- ja aadlisuguvõsa.
Päritolu ja varasem ajalugu
Campenhauseni suguvõsa päritolu on jäänud ebaselgeks. Perekonnatraditsiooni järgi olid nad pärit Madalmaadest. XVI ja XVII sajandi vahetusel on nende kohta teateid Lübeckist. Suguvõsaliin algab Lübecki kaupmehe Hermann Kamphuseniga (Kampfhausen) (suri 1627). Tema poeg Hermann Kamphusen (suri enne 1656) asus Lübeckist elama Rootsi Stockholmi, kus tegutses veinikaupmehena. Tema vanem poeg ooberstleitnant Lorenz Campenhausen (u 1629−enne 1672) tõsteti 1665. aastal Rootsi aadliseisusse ja introdutseeriti 1672. aastal rüütelkonda; tema liin suri välja juba järgmises põlves. Tema vend ooberst ja Riia viitsekomandant Johann Hermann Campenhausen (1641−1705) sai samuti 1675. aastal Rootsi kuningalt aadlitiitli; temaga jätkus suguvõsa pealiin. Kolmanda liini rajas vendadest noorim leitnant Carl Gustav Campenhausen (1644−1697).
Poola liin
pisi|Vabahärra Balthasar von Campenhausen (1745–1800) Selle liini rajajaks oli Johann Hermann von Campenhauseni (1641−1705) vanem poeg Johann Michael von Kampenhausen (1680−1741), kes tegi karjääri Poola sõjaväes, oli mitme kindluse komandant ja sai lõpuks kindralmajoriks. Ta omandas märkimisväärse maavalduse ning oli ühtlasi Rastawica ja Sielce staarost. Kindral ja tema järeltulijad kasutasid Poolas nimekuju von Kampenhausen. Selle liini vanem haru kustus meesliinis 1890. aastal Stanisław Jan von Kampenhauseniga (1843−1890), noorem haru suri samuti välja XIX sajandi lõpul.
pisi|vasakul|Kindralporutšik ja Liivimaa maanõunik vabahärra Johann Balthasar von Campenhausen (1689–1758)
Liivimaa vanem liin
Johann Hermann von Campenhauseni noorema poja kindralporutšik ja Liivimaa maanõunik Johann Balthasar von Campenhauseniga (1689–1758) läks edasi suguvõsa Liivimaa vanem liin. Viimane sai 1744. aastal Rootsi kuningalt vabahärra tiitli, kuid Rootsi rüütelkonda teda ei introdutseeritud. Tema ja tema järeltulijad tegid hiilgavat karjääri Venemaa sõjaväe- ja riigiteenistuses ning omandasid Venemaa valitsejate heldete donatsioonide ja ostutehingute kaudu suure maavalduse. Vabahärra Johann Christoph von Campenhausen (1716–1782) teenis välja tõelise salanõuniku teenistusastme. Tema vend salanõunik vabahärra Balthasar von Campenhausen (1745–1800) valiti Liivimaa maanõunikuks ning teenis Liivimaa viitse- ja tsiviilkubernerina. Kapten Johann Christoph von Campenhauseni (1780−1841) poegadest said alguse Veselauska, Ungurmuiža, Lēdurga ja Ravlicasi-Ilzene liinid.
pisi|Salanõunik vabahärra Balthasar von Campenhausen (1772–1823)
Veselauska liin
Selle liini rajas vabahärra Theophil Aurel von Campenhausen (1808−1863), kes sai 1842. aastal pärandijagamislepinguga Veselauska mõisa, mis jäi tema järeltulijatele kuni võõrandamiseni 1920. aastal. Tema järglaste hulgas oli mitu nimekat Liivimaa rüütelkonnategelast. Poeg vabahärra Balthasar Christoph Heinrich von Campenhausen (1840–1909) oli aastatel 1902−1906 Liivimaa maanõunik. Ajavahemikul 1890−1902 oli selles ametis tema vend vabahärra Heinrich Eduard Paul von Campenhausen (1846–1906), kes mõrvati revolutsioonääride poolt. Pärast mõisate võõrandamist asusid sellest harust pärit liikmed ümber Saksamaale, kus nad elavad tänini.
Rootsi liin
Veselauska harust pärit kunstnik vabahärra Boltho (Bodo) Balthasar Franz von Campenhausen (1898−1988), kes töötas Berliinis kunstikõrgkooli professorina, asus hiljem elama Rootsi ja rajas suguvõsa Rootsi liini. Tema haru kustus küll meesliinis 2014. aastal, kuid professori tütre Anita Wahlströmi (sündinud 1956) pojad kannavad perekonnanime Campenhausen.
Campenhauseni suguvõsa mõisavaldused
pisi|Ungurmuiža mõis Eugen Dückeri maalil "Mõis tammede all" (1862). Campenhauseni suguvõsa keskne valdus 1728−1920 pisi|Veselauska mõis. Suguvõsa valdus 1797−1920
Abolitsionism
Abolitsionism oli poliitiline liikumine, eelkõige Ameerika Ühendriikides, Suurbritannias ja Prantsusmaal 18. ja 19. sajandil, mis taotles orjanduse kaotamist. Abolitsionistlik liikumine oli eksisteerinud ühel või teisel moel 16. sajandist saadik, kui algas massiline orjakaubandus Aafrikast Põhja- ja Lõuna-Ameerikasse, ent intensiivistus 19. sajandi esimesel poolel Ameerika Ühendriikides president Abraham Lincolni valitsemisajal ning kulmineerus Ameerika Ühendriikide kodusõja puhkemisega, mille tulemusena kaotati 1865. aastal 13. konstitutsiooniparandusega ametlikult orjandus. Suurbritannias keelustati Briti impeeriumi piires orjakaubandus 1807. aastal, aga kuna orjapidamine jätkus endiselt ka pärast seaduse kehtestamist, kaotati orjandus täies ulatuses ametlikult 1833. aasta seadusega. Prantsusmaal kaotati orjakaubandus algselt 1794. aastal, ent see taastati Napoleoni eestvedamisel 1804. aastal. Orjandus taaskaotati Prantsusmaal 1848. aastal teise vabariigi ajal.
Abolitsiolistlik liikumine inspireeris ka paljusid tolle aja kunstnikke ja kirjanikke, nagu näiteks Walt Whitmani, Ralph Waldo Emersoni ja Henry David Thoreaud. Tuntuim romaan mustanahaliste orjade kohtlemisest 19. sajandil on Harriet Beecher-Stowe "Onu Tomi onnike", mida on peetud ka mõjuvõimsaimaks orjandusevastaseks kirjutiseks. Kunstnikest maalis orjakaubanduse ja -pidamise koledustest William Turner ja William Blake.
Türi metsandik
Türi metsandik on metsandik Järvamaa metskonnas. Türi metsandik hõlmab täielikult või osaliselt Türi valla, Paide linna ja Järva valla riigimetsi.
Aegruumi meetriline tensor
Aegruumi meetriline tensor, sageli lihtsalt meetrika, (inglise keeles metric tensor in general relativity; vene keeles Метрика пространства-времени) on fundamentaalne uurimisobekt üldrelatiivsusteoorias. Seda võib vabalt pidada Newtoni gravitatsiooni gravitatsioonilise potentsiaali üldistusena. Meetrika hõlmab aegruumi kogu geomeetrilist ja põhjuslikku struktuuri ning kasutatakse selliste mõistete määratlemiseks nagu aeg, kaugus, maht, kõverus, nurk ning tuleviku ja mineviku eraldamine.
Matemaatiliselt esitatakse aegruumi neljamõõtmelise diferentseeruva muutkonnana M, aegruumi meetriline tensor on antud kui M-i kovariantne teise järgu sümmeetriline tensor, mida tavapäraselt tähistatakse g-ga. Muutkond M on Lorentzi muutkonna (Lorentzi meetrika) tüüpi.
Homöotermia
Homöotermia ehk püsisoojasus (varasemas eesti keeles ka soojaveresus) on teatud selgroogsete (lindude ja enamiku imetajate) võime hoida oma kehatemperatuuri sõltumatuna ümbritseva keskkonna temperatuurist.
Homöotermia vastand on poikilotermia, nende kahe mõiste piirjuhuks on heterotermia.
Homoötermia on homöostaasi üks peamisi eelduseid. Loomade homöotermia saavutatakse üldjuhul metabolismi kiirust muutes; jämedalt võttes võib öelda, et kui ümbritseva keskkonna temperatuur langeb, siis organismi ainevahetus kiireneb, ja vastupidi.
Et homöotermia kui organismide kehatemperatuuri püsimine võib olla ka passiivne, keskkonnatemperatuuri püsimisest põhjustatud, siis et rõhutada erinevust passiivse ja aktiivse temperatuuri hoidmise vahel, eristatakse ektotermiat (passiivne) ja endotermiat (aktiivne).
Dünastia
Dünastia (kreeka sõnast δυναστεία) on rida samast suguvõsast põlvnenud ja üksteise järel valitsenud monarhe.
Camp Shorabak
Camp Shorabak, endine Camp Bastion on Afganistani õhujõudude baas.
Baas asub Helmandi provintsi keskusest Lashkargāhist loodes ning on Helmandi provintsi operatsioonide logistikakeskus.
See on suurim Briti meretagune sõjaväelaager pärast Teist maailmasõda. 2006. aastal ehitatud baas asub kõrbes, eemal kohalikust asustusest. Baas hõlmab 6,5 km pikkuse ja 3 km laiuse ala. Seal on lennuväli ja sõjaväehaigla.
Līvli
Līvli ('liivlane') on liivikeelne ajaleht, mis ilmub korra kuus. See on vanim liivikeelne ajaleht.
Lehe esimene number ilmus 1931. aastal ja selle tiraaž oli 500 eksemplari.
Lehte toimetas Andrejs Štālers. 1933–1939 oli lehe peatoimetaja Kārlis Stalte.
1939. aastast katkes lehe väljaandmine II maailmasõja tõttu.
Anttempel
pisi|Anttempli põhiplaan pisi|Ateenlaste varakamber Delfis, Ateenas (6.–5. saj eKr) Anttempel ehk antidega tempel (ladina keeles anta 'piilar') on Antiik-Kreeka ehituskunstist lihtsaim templivorm. Arenenud välja megaronist. Anttempel koosneb kahest osast: Templi tagaküljele võis tekkida veel teinegi pisikene ruum ehk opisthodomos, kus antide vahel võis samuti paikneda kaks sammast. Sellisel juhul on tegemist kaksikantidega templiga.
Veiko Tubin
pisi|püsti|Veiko Tubin (2018) Veiko Tubin (sündinud 1. juunil 1983 Tallinnas) on eesti lavastaja, näitleja ja helilooja.
Anttempel
Eestis on anttempli tüüpi ehitis Keila kirikuaias Vääna ehk Stackelbergide matusekabel.
Välislingid
Vääna matusekabel kultuurimälestiste riiklikus registris.
Veiko Tubin
Ta õppis Tallinna 21. Koolis ja 2006. aastal lõpetas Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia lavakunstikooli (XXII lennus, kursuse juhendaja Priit Pedajas).
Ta töötas Tallinna Linnateatris 2017. aastani. Pärast seda on vabakutseline.
Veiko Tubin oli 2017. aastal toimunud XII noorte laulupeo algideekavandi "Noored juured" üks autoreid ja laulupeo lavastaja.
Ta on loonud muusikalise kujunduse ja originaalmuusika rohkem kui 30 teatrilavastusele. Lisaks on ta juhtinud Eesti Televisioonis teatrisaadet "Kontakt" ning juhib taskuhäälingusaateid "Armastusest".
Endla järvestik
pisi|[[Männikjärv ]]
Endla järvestik on järvestik Endla soostikus, halduslikult Jõgeva maakonnas Jõgeva vallas. Järvestiku moodustavad kaheksa järve, millest suurimad on Endla järv ja Männikjärv ning väiksemate hulka kuuluvad Sinijärv, Tulijärv, Kaasikjärv, Kaurijärv, Jämedasarve järv ja Pätsulaugas.
Pärast mandrijää sulamist oli praeguse järvestiku järvede asemel suur jääpaisjärv, millest hiljem tekkisid jäänukjärvedena Endla järvestiku järved.
Vööt-teetigu
Vööt-teetigu (Arion fasciatus) on teeteo perekonda kuuluv liik nälkjaid.
Eestis elab pärismaisena.
Woldemar Paul Sielmann
Woldemar Paul Sielmann (23. märts 1875 Tõstamaa – 3. august 1942 Burgdorf Hannoveri lähedal) oli baltisaksa päritolu Eesti vaimulik.
Ta õppis aastatel 1888–1892 Cēsise lähedal asuvas Bērzaine Maagümnaasiumis (Livländisches Landesgymnasium zu Birkenruh bei Wenden) ja 1892–1894 Kuressaare gümnaasiumis. Tartu Ülikooli usuteaduskonnas õppis ta aastatel 1894–1899. Prooviaastal oli ta Puhja ja Palamuse koguduses. Ordineeriti õpetajaks 23. novembril 1901.
Siirdus aastal 1919 Saksamaale. Oli aastal 1919 kirikutööl Vienenburgis (Alam-Saksi liidumaal), 1919–1923 oli ta Iberi (Einbecki lähedal, Alam-Saksi liidumaal) ja 1923–1942 Frankfurdi Püha Luuka kirikus pastor.
Isiklikku
Tema isa Burchard Georg Sielmann oli Tõstamaa ja Palamuse Püha Bartholomeuse koguduse õpetaja, vanaisa Woldemar Friedrich Sielmann oli Straupes luterlik vaimulik, äi Elieser Traugott Hahn oli Valjala, Rõuge ja Tallinna Oleviste koguduse õpetaja, naisevend märterpastor Traugott Hahn oli Tartu Ülikooli usuteaduskonna professor, naisevend Carl Hugo Hahn oli Risti ja Nissi Maarja koguduse pastor, hilisem Saksimaa piiskop.
Jānis Kreicbergs
Ta sündis 1864. aastal Eleja vallas Dobele kreisis. Ta õppis Sesava kihelkonnakoolis, Jelgava gümnaasiumis (kust pidi lahkuma), sooritas 1885. aastal Tartus gümnaasiumieksamid. 1890. aastal lõpetas ta Moskva ülikooli (õppis õigusteaduskonnas).
Ta on töötanud advokaadina Liepājas (1891–1900), Riias (1901–1915), notarina Riias (1921–1933) ja Jēkabpilsis (alates 1933). Ta oli aktiivne Riia läti seltsis, valiti kirjutamisõhtute juhiks ning teatri- ja teaduskomitee juhiks.
Teise maailmasõja ajal emigreerus Rootsi, ta suri 13. aprillil 1948 Stockholmis.
Artur Kapi tänav
thumb|Artur Kapi tänav
Artur Kapi tänav on tänav Tallinnas Kesklinna linnaosas Kassisaba asumis. Artur Kapi tänav algab Wismari tänavalt ja lõpeb umbtänavana Artur Kapi 7 asuva maja hoovis.
Hoonestus
Korterelamu A. Kapi 5 hoone on erinev tänava hooneansamblist ja esindab 1930. aastatel levima hakanud funktsionalistlikku kivikasti majatüüpi.
Ajalugu
Tänava esialgne nimi oli Vaestekooli põik, 1935. aastal sai uueks nimeks Wismari põik, 1950. aastal aga Mitšurini põik.
Praeguse nime sai Artur Kapi tänav 25. septembril 1959 eesti helilooja Artur Kapi mälestuseks.
Edikt
Edikt on riigi valitseja, enamasti monarhi tähtis määrus või käskkiri. Praegu on ainus edikte välja andev valitseja paavst.
Saka rahvamaja
Saka rahvamaja on rahvamaja Ida-Viru maakonnas Toila vallas Saka külas. Rahvamaja juhataja on Renna Nõmmiste.
Vaikne järv
pisi|Vaikne järv udus [[Elva-Vitipalu maastikukaitsealal]] Vaikne järv on järv Elva orundis, halduslikult Tartu maakonnas Nõo vallas. Järv on arvele võetud ürglooduse objektina.
Järve pindala on 1,1 ha.
Järve läheduses paiknevad Väike Väerada, Elva kalmistu, Elva paisjärv ja Tartumaa Tervisespordikeskus.
Andrew Oldenquist
Andrew G. Oldenquist (1932–) on USA filosoof, Ohio Osariigi Ülikooli emeriitprofessor.
Ta on tegelnud moraalifilosoofia ja poliitikafilosoofiaga.
Elulugu
Oldenquist sai bakalaureusekraadi Northwestern Universityst 1953, magistrikraadi Browni Ülikoolist 1955. Aastatel 1957–1958 oli ta Fulbrighti stipendiumiga Lääne-Saksamaal ja 1960–1962 õpetas ta filosoofiat Connecticuti Ülikoolis. Doktorikraadi sai ta 1962 Ohio Osariigi Ülikoolist.
Aastatel 1962–1990 oli ta Ohio Osariigi Ülikooli professor, 1990. aastast on ta emeriitprofessor.
Lojaalsused
Artiklis "Loyalties" algatab Oldenquist analüütilises filosoofias arutelu lojaalsusest ning kaitseb lojaalsust amoraalsuse süüdistuse eest, pidades seda moraaliprintsiipidest fundamentaalsemaks.
Viimase aja moraalifilosoofias peetakse hindavat otsustust paratamatult universaliseeritavaks korratavate tunnuste alusel. Sel juhul ei ole hindavad ei juriidilised otsustused, sest nad viitavad olemuslikult konkreetsele seadusandlusele, ega egoistlikud otsustused, sest nad viitavad olemuslikult konkreetsele isikule. Sama põhjendiga välistataks normatiivsed otsustused, mis põhinevad lojaalsusel oma perekonna, kogukonna või rahvuse suhtes, kui filosoofid neid ei ignoreeriks. Ometi on kõige tavalisem asi, et midagi otsustatakse teha või tegemata jätta lojaalsusest oma perekonna, sõbra, organisatsiooni, kogukonna, kodumaa või liigi suhtes. Tõenäoliselt põhineb lojaalsusel rohkem põhimõttekindlat, ennastohverdavat ja muusugust isetut käitumist kui moraaliprintsiipidel ja moraaliideaalidel. Kui see on tõsi, siis angloameerika filosoofia on ignoreerinud normatiivsuse tähtsat valdkonda. Huligaansus, hoolimatus ja võõrandumine tulevad nähtavasti rohkem lojaalsuse kui tavalise moraalse kohusetundlikkuse puudumisest. Lojaalsust tuleb eristada nii ebaisikulisest moraalist kui ka omahuvist ning teda tuleb kaitsta süüdistuse eest, et ta pole midagi muud kui kallutatus ning lojaalsuse kaitsja kaitseb amoraalsust. Oldenquist käib välja mõtte, kuidas kogu ühiskondlik moraal võib sõltuda lojaalsusest ning kaitseb selle valguses lojaalsusel põhinevaid kohustusi.
Oldenquist pakub välja idee, et meie lojaalsused määratlevad moraalikogukonnad, mille raames me tahame moraaliotsustusi universaliseerida, kohelda võrdseid võrdselt, kaitsta ühist hüve jne, nagu ebaisikulise moraali puhul. Iga lojaalsus määratleb moraalikogukonna, mida iseloomustab ühine hüve ja eriline kohustus seda hüve jagava grupi liikmete vastu. Ühine hüve on selle grupi (minu hõimu) õitseng, ja sellepärast me tunnistamegi ühiskondliku moraali süsteemi, mille eesmärk on hõimu julgeolek ja õitseng ning mis kehtib erapooletult hõimu liikmete suhtes. Ma kuulun üheaegselt mitmesse moraalikogukonda. Kui inimkonna hüve kui moraalne eesmärk ei ole mitte ühine ideaal, vaid liigilojaalsus, siis ta on loogiliselt sama laadi kui perekonnalojaalsus ja rahvuslojaalsus. Ühiskondlik moraal on ebaisikuline ja erapooletu, kui ta piirdub hõimusiseste kaalutlustega. Eri lojaalsused on omavahel konfliktis. Iga lojaalsus on ühtaegu minast sõltuv väärtus ühiskondadevahelises võistluses ja on aluseks ebaisikulisele, ühiskondlikule moraalile ühiskonnasiseste konfliktide lahendamisel. Kas igasugune moraal on hõimumoraal? Kui oleks tõsi, et on olemas kõige laiem lojaalsus ning et laiad lojaalsused on kõige paremad, siis võiksime ette näha hierarhia. Ent kumbki väide ei osutu tõeseks ega isegi usutavaks. Väide, et igasugune moraal on hõimumoraal, ei tähenda selle eitamist, et me väärtustame teatud omadusi kui niisuguseid. Lojalist soosib konkreetset gruppi teatud kirjelduse all. Ja see kirjeldus peab olema oluline ning puudutama keelt, geograafiat, kultuuri ja meie elu põhilisi tegevusi. Mis on meie meelest oluline, seda seletavad inimese ühiskondlikkuse keskkondlikud ja evolutsioonilised determinandid. Pealegi ei ole inimesed uhked oma kogukonna või rahvuse kõigi omaduste üle. Tundub näiteks, et vabadust, ratsionaalsust, õnnelikkust, vägevust, mitmekesisust ja ilu väärtustatakse nende eneste pärast ning nad etendavad osa selles, kas ma pean mingit ühiskondlikku üksust enda omaks või mitte. Nii et lojalist ei väärtusta midagi lihtsalt selle pärast, et see on tema oma. Sel peavad olema omadused, mis teevad ta omamise vääriliseks, ning see võib minna nii halvaks, et lojaalsusest loobutakse häbi pärast. Ent moraal jääb siiski hõimumoraaliks, kui meie hõimud loevad rohkem kui teised hõimud, millel on samad seesmiselt väärtustatavad omadused. On kiusatus öelda, et kuna kaks kogukonda pole kunagi täpselt ühesugused, siis ma pean teatud erinevusi pidamagi "relevantseks". Ent osutub, et see nähtavasti nii ei ole. Kas isegi kantiaanid on hõimumoralistid? Mööname, et mõistuspärane loomus on kantiaanile väärtus omaette, ja küsime, kas alati on võimalikke olukordi, milles kantiaanid oleksid lojaalsed ühtedele mõistusega olenditele ja mitte teistele. Oletame, et on palju mõistusega olendite tsivilisatsioone, kes konkureerivad ressursside pärast. Oldenquist oletab, et kantiaan hakkaks siis vahet tegema meie mõistusega olendite ja nende mõistusega olendite vahel. Selle vaate järgi on igasugune moraal hõimumoraal ning igale lojaalsusele vastab oma ühiskondliku moraali süsteem.
Marksismi järgi toimub võõrandumine siis, kui töö tingimused ja saadused on muutunud töötajatest, sõltumatuks, sest neid määravad turujõud, millel on oma elu. Oldenquist kasutab laiemat võõrandumise mõistet: esialgse määratluse järgi on inimene millestki võõrandunud juhul, kui tema olukorra puhul on normaalne oodata, et ta on sellele lojaalne, aga tegelikult ei ole. Et olla millestki võõrandunud, ei pea olema olnud sellele lojaalne. Raske on eristada põhjuslikku keskkonda, mis aitab kaasa lojaalsusele, põhjuslikust keskkonnast, mille puhul me kunagi ei oota lojaalsust. Lojaalsus on põhjustatud, kuid lojaalsus ja võõrandumine on siiski normatiivsed mõisted. Kui me nimetame kedagi võõrandunuks, siis peame silmas, et soovitavas ja võimalikus põhjuste masinavärgis läks midagi valesti, samas aga kritiseerime teda kodanikulojaalsuse puudumise pärast. Võõrandumise mõiste jääb ebalojaalsuse ja võõraste vahele. Kummalgi juhul me ei saa midagi teha, aga erinevalt võõrastest, me ootame võõrandunutelt lojaalsust, ja erinevalt reeturitest, me leiame, et nad ei ole reetnud, aga midagi on valesti läinud. Võõrandunud on halvad kodanikud, ja nii nagu argpüksi puhul Aristotelese eetikas, kuigi muudetavad ühiskondlikud korraldatused on neid suuresti sellisteks teinud, me ikkagi laidame neid. Kogukonnad tuleb korraldada niiviisi, et inimesed saaksid neid omaks pidada. Selleks et inimesed oleksid head kodanikud, aitab paremini kaasa grupilojaalsus kui moraalimotiivid.