Love_as_a_Moral_Emotion
Nüüd on meil mõlemad pooled lahendusest lapsepõlvemõistatusest armastatud olemise kohta. Üks pool on see, et kui meid armastatakse, siis meid ei väärtustata mitte meie eristavate omaduste alusel, vaid isik olemise alusel, milles me teistest isikutest ei erine. Teine pool on see, et väärtustatud olemine vaid isikutena on ühitatav väärtustatud olemisega erilisena, sest meie kui isikute väärtus ei ole mitte hind, vaid väärikus. Eristus hinna ja väärikuse vahel põhineb eristusel reaktsioonide vahel, mis on nende tõeline hindamine. Hind õigustab hindamisviisidena eelistust ja valikut. Väärikus õigustab motiive ja tundeid, millega me allume objekti reaalsusele, mitte ei püüa neid realiseerida. Hindamisviiside erinevus omakorda põhineb erinevusel objekti väärtuse hindamise vahel ja otsustuse vahel, et tal on see väärtus. Kui Kant ütleb, et väärikusega objektil ei saa olla ekvivalente, siis ta ei räägi sellest, kuidas objekti üle otsustada, vaid sellest, kuidas teda hinnata. Kõigi isikute üle tuleb otsustada ühe ja sama väärtuse, nimelt mõistuspärase loomuse alusel. Kohane ei ole vastata sellele väärtusele isikute võrdlemise või võrdsustamisega. Väärtus, mille peame isikule omistama, seab tema kohtlemisele absoluutsed piirangud, käskides motivatsioonilist reaktsiooni isikule iseeneses ja omaette. Nende piirangute seas on keeld allutada isikut võrdlusele, mis implitsiitselt tähendaks tema allutamist mõnele edasisele või hõlmavamale väärtusele. Me peame vastama igale isikule eraldi, võrdlemata teda teistega, vaatlemata teda mõne klassi elemendina. On väidetud, et isikutele väärtuse omistamine kui klassi elementidele ei ole ühitatav nende kui indiviidide hindamisega. Siis justkui austuse puhul isikule endale ei pöörataks tähelepanu ning isikud oleks selles mõttes omavahel asendatavad. Siin aetakse segi otsustusetegemine ja hindamine. Austuse puhul reageeritakse tõepoolest väärtusele, mis isikul on ühine teistega. Aga see reaktsioon võib selegipoolest seisneda isikule endale tähelepanu pööramises. Kuigi me omistame isikule väärtuse üldises suhtes, saame ometi väärtustada teda asendamatuna. Tema väärtustamine asendamatuna on hindamisviis, mille puhul me ei ole nõus teda asendama ega potentsiaalsetele asendustele eelistama. Ja selle reaktsiooni alused võivad olla samad mis teiste puhul. Sama väärtuse omistamine mitmele objektile ei pea kaasa tooma nendevahelise asenduse õigustamist. Hindade puhul on küll asendus õigustatav, sellepärast eeldab tees, et miski on asendamatu ainult juhul, kui ta on ainulaadselt väärtuslik, et väärtuseks ei ole mitte väärikus, vaid hind. Sellepärast me umbusaldasimegi täiskasvanuid, kes ütlesid, et me oleme nende armastuse jaoks asendamatud sellepärast, et me oleme kvalitatiivselt ainulaadsed. Jutt oli sellest, et nende armastusekriteeriumid on väga kitsad nagu töökohale sobivuse kriteeriumid, mida rahuldab ainult üks kandidaat. See, et kedagi hinnatakse erilisena, ei tähenda, et teda hinnatakse teistega võrreldes soodsalt, vaid et temas nähakse väärtust, mis keelab võrdluse. Kui sa juba taipad, et võidakse armastada just sind, võtmata aluseks sinu erijooni, siis on sul võimalik taibata, et viimast laadi armastus oleks tegelikult ebasoovitav. Kui keegi armastaks sind sinu veidruste pärast, siis ta oleks veidrustearmastaja, midagi fetišisti poole. Muidugi võib loota, et armastus avab armastaja silmad kõigele sinus, sealhulgas veidrustele, ning ta näeb neid sinu tõelise väärtuse peegeldunud säras. Aga kui sa teaks, et veidrused ongi armastaja armastuse väärtusalus, tunneksid end trivialiseerituna.