Good_and_Evil:_An_Absolute_Conception
2 Akadeemilise moraalifilosoofia ulatus
Filosoofid alustavad tavaliselt filosoofias püstitatud probleemist ning apelleerivad siis meie refleksioonieelsetele, teooriaeelsetele intuitsioonidele või tava-moraaliteadvusele, et toetada probleemipüstitust ja oma lemmiklahendust. Filosoofiaeelset mõtlemist peetakse üleolevalt liigendamatuks ja ebamõtlikuks. Kui eristada ainult filosoofilist teooriat ja teooriaeelseid intuitsioone ning kirjeldada neid intuitsioone ainult filosoofilise vaidluse raamides, siis on filosoofide isolatsioon peaaegu piiritu. Ignoreeritud on seda, mis pole ei teooria ega intuitsioonide väljendus. Filosoofid kalduvad arvama, et nende teooriaid piirab miski filosoofiaväline ning ignoreerivad filosoofiavälist mõtlemist, mille ees filosoofia peaks vastutama. Kaplani katkend ei ole mõeldud naiivsuse teesklemisena, vaid selleks, et filosoofia tuttav mängumaa seda ei omastaks. Isegi filosoofid kaebavad suure osa moraalifilosoofia pealiskaudsuse üle. Praktiline eetika on tekitanud lootuse, et asjad liiguvad paremuse poole. Nüüd peavad poliitikud ja bürokraadid "eetikutega" nõu. Meie kultuuris ei tehta enam selget vahet tarkuse ja asjatundmise vahel, mistõttu arvatakse, et praktilise eetika professoril on avalikku ja poliitilist huvi pakkuvates eetilistes küsimustes midagi tõsist öelda. Inimesed usuvad, et just filosoofia sobib niisuguste asjade arutamiseks kõige paremini ning peabki seda tegema ega täitnud seda kohustust tavakeelefilosoofiana ja analüütilise filosoofiana. Niisugused arvamused tulevad sellest, et aetakse segi Sokratese praktiseeritud filosoofia ning meie filosoofia, kus rumal ja pealiskaudne inimene saab olla väljapaistev moraalifilosoof. Sellepärast ei pea mittekutselised mõtlejad, keda parema puudumisel nimetatakse intellektuaalideks, filosoofidest lugu. Osalt on asi nii filosoofia kui ka akadeemilise praktika loomuses. On ka raske aru saada, milles moraalifilosoofia pealiskaudsus seisneb. Võib-olla meil on tunne, et filosoofia kui metafüüsika peabki olema kuiv, sest ta tungib pealispinna alla. Oscar Wilde on öelnud, et ainult pealiskaudsed inimesed ei otsusta pealispinna järgi. Stuart Hampshire kiidab raamatus "Morality and Conﬂict" selle heaks ning ütleb, et Wilde pidas pealispinna all silmas taju otseseid objekte, sealhulgas väljendusstiile. Hampshire tahab öelda, et pind ei ole alati lihtsalt pind ning filosoofia kaldub mõnikord sügavatel põhjustel seda unustama ning otsustama liiga ruttu, et teatud asjad on kõigest pealispind. Jutt on ajalooliselt kujunenud kommetest ning konkreetsete inimeste maneeridest, rituaalidest ja väljendusviisist. Raske on muidugi ära tunda, kas pind on kõigest pealispind. Filosoofias on raske aru saada, kuidas sügavuse ja pinnapealsuse mõistet teatud vallas üldse rakendada. Moraalifilosoofias pole tõsiselt püütudki sellest aru saada. Peavoolu filosoofiad on pidanud pealispinnaks peaaegu kõike, mis teeb meid inimeseks. Enamik vaimufilosoofiaid peab keha mitteolemuslikuks, ja enamik materialismi vorme huvitub mateeriast, mitte elavast inimlikust vormist. Enamikus vaimu- ja keelefilosoofiates peetakse kõne olemuse mõistmisel ebaoluliseks näiteks seda, et kui inimesed räägivad üksteisest mööda, ei hakka nad üksteise sees kruvikeerajaga sorkima. Asjaolu, et targaks saamine võtab aega, peetakse moraalist arusaamise seisukohast juhuslikuks, sest kognitiivset mõistetakse valdavalt millegi niisugusena, mille Jumal võis ühe hetkega meile pähe panna nagu arvutiprogrammi masinasse. Filosoofid ei pööra sellele tähelepanu, osalt sellepärast, et kõigega võib harjuda, ja osalt sellepärast, et sellega ei peagi tõsiselt harjuma, sest see on kõigest filosoofia, kõigest jutt. Väljastpoolt vaadates on filosoofide arusaam sellest, mis on paratamatu, mis juhuslik, väga pealiskaudne ja ebahuvitav. Filosoofide meelest on see filosoofia suur voorus, ja osalt on neil õigus. Nad tunnevad filosoofia ajalugu. Sellise perspektiivi tõttu on filosoofidel raske suhestuda kultuuri konkreetsete ja kohalike aspektidega. F. R. Leavise järgi on filosoofid ülbed filistrid. Ta leidis, et hoolimata keelelisest pöördest ei saa filosoofia keelest sügavuti aru, sest ta ei pea oluliseks, et keel on loomulik keel. Filosoofid nimetasid seda tavakeeleks ja sellist keelt austavat filosoofiat nimetati tavakeelefilosoofiaks või terve mõistuse filosoofiaks, millega oponendid vihjasid pinnapealsusele. Kui palju sellest on filosoofiale juhuslik? See on keeruline küsimus, sest tuleb eristada filosoofiat kui distsipliini ja filosoofiat sellisena, nagu Sokrates seda praktiseeris. Distsipliinil saab olla tunnustatud valdamine, ja selle valdajad määravad, mis on kindlaks tehtud, mis on vaieldav, mis on keskne, mis on perifeerne jne. Siit saab ainet ka mõte kohasest või parimast alguspunktist ning parimast meetodist probleemide lahendamiseks. See eeldab kogukonda, millel on autoriteet ja tunnustatud pädevus määrata päevakord, määrata, mida peab võtma tõsiselt igaüks, kes asja tunneb, ja mida saab võtta tõsiselt ainult ebapädev või koguni veidrik. Sarnased piirangud puudutavad iga teooriat, mis oleks võrreldav teadusliku teooriaga: nähtuste või andmetega peavad nõus olema need, kelle nõusolekut austatakse, sest on tunnustatud, et nad valdavad distsipliini. Ainult siis on mõtet rääkida võistlevate teooriate seas parimast. Tänapäeva moraalifilosoofidel on vähe üksmeelt selles, mis on kõige tõsisemad probleemid ning selles, mis on kõige paljutõotavam suund edasiminekuks. Arvamused on lõhestunud. Kas see on distsipliini iseloomu seisukohast juhuslik või näitab see midagi olulist? Artiklis "Modern Moral Philosophy" ütles Elizabeth Anscombe, et igaüks, kes "ette" mõtleb, et teatud asjaoludel võib olla lubatud kohtulikult karistada inimest, kellest on teada, et ta on süütu, (seega igaüks, kes võtab konsekventsialismi tõsiselt) ilmutab rikutud vaimu, ning see tähendab suurema osa uusaja moraalifilosoofia hukkamõistmist. Distsipliin kubiseb konsekventsialismi variantidest, ja üliõpilast ei loeta distsipliini omandanuks, kui ta pole valmis arutama konsekventsialismi tõsiselt võetava teooriana. Tõenäoliselt poleks 99% filosoofidest Anscombe'iga nõus. Kas siis Anscombe'il on omamoodi lameda maa teooria? Küsimus on retooriline, sest pole autoriteeti, mis siin otsustaks. Enamik filosoofe leiaks, et see, kas teatud asjaoludel võib süütut inimest kohtulikult karistada, on keeruline küsimus, mille lahendamiseks on tarvis usaldusväärset teooriat, mida on testitud lihtsamatel ja vähem vaieldavatel näidetel. Anscombe aga leiab, et see küsimus saab olla vaieldav ainult rikutud kultuuris ning konsekventsialism ei vääri seda kohta, mille ta on distsipliinis omandanud. Gaita meelest ei ole distsipliini valdajate pädevuses määrata, kas Anscombe'il on õigus. Kui see on nii, siis on küsitav, et moraalifilosoofia on distsipliin, sest distsipliini puhul on fundamentaalne, et selle valdajad otsustavad, mis on väärt sinna kuuluma. Võib küll olla, et tegu on allakäiva distsipliiniga, mille üks sümptomeid võib olla see, et mõnedel teooriatel või küsimustel on seal ebaproportsionaalselt suur koht või et neil seal üldse koht on. Aga allakäiva distsipliini mõiste nõuab, et selle diagnoosi paneksid need, kes seda valdavad, seda valdamist praktiseerides. Aga see valdamine ei võimalda öelda autoriteetselt, kas see, kes ette kaalutleb, kas on lubatav kohtulikult karistada süütut inimest, ilmutab rikutud vaimu. Moraalifilosoofias stiili või hääle leidmise probleem ei tule lihtsalt problemaatilisest suhtest moraalifilosoofia ja mittefilosoofiliste distsipliinide (või mittefilosoofilise mitteakadeemilise mõtlemise) vahel, vaid ka sellest, et moraalifilosoofia on rohkem kui teised filosoofia harud pinge filosoofia kui distsipliini ja Sokratese moodi filosoofia vahel. Bernard Williams ütleb raamatus "Eetika ja filosoofia piirid", et küsimus "Kuidas peaks elama?" (Sokratese küsimus) peaks olema moraalifilosoofia alguspunkt, ja kuigi ta märgib, et filosoofia ei olnud Sokratese jaoks distsipliin, ei rõhuta ta Sokratese filosoofia ja meie filosoofia vahelist kontrasti. Ta peab silmas moraalifilosoofia kui distsipliini alguspunkti. "Peaks" ei pea silmas mingit kindlat laadi põhjendit. See on isiklik praktiline küsimus ja see puudutab elu tervikuna. See küsimus ei ole enamikul inimestel enamasti ehtne, see tekib mõnel inimesel mõnel puhul. See juhtub kõige loomulikumal moel, kui vaadatakse oma elule tagasi: kas see, millele ma elu pühendasin, oli seda väärt, kas raha ja edu tähendavad nii palju, kas filosoofia on väärt eluaegset pühendumist? Pole selge, mida tehakse, kui seda küsitakse või kutsutakse üliõpilasi ja kolleege seda küsima lahus neist puhkudest. On kaheldav, kas Sokratesel oli see iga kord tõeline küsimus, sest on kaheldav, kas ta kunagi võttis Thrasymachose või Polose või Kalliklese vastuseid tõsiselt. Aga ta vähemalt soovis, et see oleks tema vestluskaaslastel ehtne küsimus. Williams toob Sokratese küsimuse näitena arutelu Sokratese ja Thrasymachose vahel "Riigis". Parem näide on "Gorgiases", kus Kallikles esitab ühe tugevama vastuväite Sokratese elule. Sokrates väitis Polosele, et parem on kannatada kurjuse käes kui teha kurja. Polos pidi, hambad ristis, nõustuma, sest järeldus tehti eeldustest, mida ta uskus. Kalliklest ärritas ja hämmastas see. Kui Sokratesel on õigus, on inimese elu pea peale pööratud. Kallikles on hämmastunud ka sellepärast, et Sokrates ei saa aru, et filosoofiline elu ei ole õilsate püüdlustega inimese vääriline. Noorukil on kohane filosoofiat õppida ja seeläbi õilsaks saada, aga vanem inimene väärib filosoofiaga tegelemise eest piitsa, sest ta ei osale poliitilises elus. Sokratese õpilased suhtuvad Kalliklese jutusse üleolevalt ja peavad teda filistriks. Aga Kallikles kiidab filosoofia õppimist, sest see teeb peeneks ja õilsaks. Me ei usu tema siirust ainult sellepärast, et meil on raske lepitada seda kiitust põlgusega nende vastu, kes pühendavad filosoofiale kogu elu. Aga selles seisnebki tema väljakutse tõsidus. Sokrates võtab seda tõsiselt ning vastab, et kõigist uurimistest kõige õilsam puudutab seda, mis peaks inimene olema ning mida tegema ja mil määral, nii vanana kui ka noorena. Meil on raske Sokratest näha vajununa pimedasse nurka, sosistades kolme-nelja poisiga, sest ta särab oma ajaloolise prestiižiga ning filosoofia ja akadeemiline uurimine üldse on institutsionaliseerudes omandanud prestiiži. Kui Sokrates oleks saanud olla kuulsa ülikooli professor ja üle maailma konverentsidel kõnelda ning olla riikide ja teiste avalike asutuste eetikanõunik, siis oleks Kallikles võib-olla teisiti arvanud. Sel juhul mitte au ja prestiiži pärast akadeemilises elus, vaid ta oleks hakanud uskuma, et selline elu väärib au. Meie arvame, et kui üldse mõni filosoof väärib au, mida maailm teadlastele ja kunstnikele avaldab, siis see on Sokrates. Gaita arvab, et Sokrates poleks sellega nõustunud. Sokrates ja Kallikles olid ühel meelel, et filosoofiline elu ei vääri maailma auavaldusi. Lahkarvamus puudutab seda, kas õilis inimene võib valida sellise elu. Sellises arutelus tähendab "peaks" lihtsalt "peaks", nagu Williams ütleb. Sokrates ei tagane aga sellest, et selle jaoks, kes mõistab kurjuse loomust, ei tule teatud teod kõne alla. See ei järeldu küll rangelt uskumusest, et see, kes teab, mis on kuri, ei saa kurja teha, kuid mõistlik on eeldada, et Sokrates uskus seda. Igatahes saab seda kaitsta. Mõne asja uskuminegi on kurjus, ja üks neist on see, et hea ja kuri on illusioon. Filosoofilt ei saa nõuda, et ta küsiks tõsiselt küsimuse, mis tema arvates tõenäoliselt ahvatleb ta rikutud või kurjadele mõtetele. Aga kui me võtame tõsiselt küsimust, mida Williams soovitab meil küsida, siis see võib juhtuda. Ja kui me ei küsi seda tõsiselt, mis see küsimus siis peaks tähendama? Mõnd distsipliini, näiteks selle ajalugu, võib muidugi näha niisuguse küsimuse valguses, mis on olnud fundamentaalne, kuid pole kellegi jaoks reaalne küsimus. Sellised on näiteks välismaailma probleem ja teiste vaimude probleem. Aga Williams peab silmas, et moraalifilosoofia on tõsises segaduses ning on tarvis ideed, kuidas korda luua. Ta soovitab selleks küsimust, kuidas me peaksime elama. Selleks peab küsimus olema seda küsivale filosoofile reaalne. Pelgalt "metodoloogiline" küsimus ei ole lubatud. Sokrates nõudis, et vestluskaaslased ütleksid seda, mida nad tõsiselt usuvad. See nõue on küsimuse "Kuidas peaks elama?" iseloomust lahutamatu. See ei vasta täielikult küsimusele, kas moraalifilosoofia soovimatu pealiskaudsus tuleb sellest, et see on distsipliin. Paistab igatahes, et filosoofiline mõtisklus moraali üle ei saa end isoleerida mõtisklusest, mis pole äratuntavalt professionaalne ega võimalda vastandada asjatundjaid ja võhikuid, meistreid ja algajaid. Sellepärast on vähe alust uskuda, et moraalifilosoofia akadeemilisel praktikal on autoriteet määrata parim stiil ja meetod mõtlemiseks moraaliasjadest või isegi sellest, mis on kõige tõsisemad probleemid ja kuidas neid iseloomustada.