cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Põdrala vald
Põdrala vald oli vald Valga maakonnas.
21. oktoobril 2017 moodustati Helme valla, Tõrva linna, Põdrala valla, Hummuli valla ja Puka valla Soontaga küla ühinemisel uus omavalitsus Tõrva vald.
Põdrala valla omavalitsuslik staatus kinnitati aastal 1991.
Külad
Põdrala vallas oli 14 küla (elanike arv 1.1.2014):
Riidaja (214), Leebiku (109), Pikasilla (92), Reti (61), Lõve (65), Pori (57), Kungi (41), Rulli (40), Voorbahi (35), Uralaane (38), Vanamõisa (31), Liva (19), Kaubi (7), Karu (7).
Ajalugu
Riidaja asulat on mainitud Liivimaa vanemas riimkroonikas Paderiale nime all.
"Nicolaus Radzivil, Jumala armust Olina ja Nilvischi vürst, Vilniuse vojevood, Leedu Suurvürstkonna ülemmarssal ja kantsler teeb käesolevaga teatavaks kõigile, et tema kuningliku kõrguse ja tema Hiilguse vürst Gotthard Kettleri, Kuramaa, Semgali ja Liivimaa hertsogi läbirääkimistel on kokku lepitud, et Saksa ordusse kuuluvatele isikutele antakse teatud valdusi, mille eest vastutav isik on kohustatud Tema Majesteedile vankumatut truudust üles näitama. Nii lisatakse Heinrich Stryki senisele valdusele Vendenis Kuningliku võimu poolt veel 35 peret Helme piirkonnast, kusjuures tema endine valdus säilib. Tava järgi peab ta oma piirkonnast andma sõjaväeteenistuslasi ja kõike seda tegema, mis ühele truule ja kuulekale alamale kohuseks on.”
Dokument on pitseeritud ja välja antud Riia lossis 16. märtsil 1562.
20. mail 1593 pärast Johann Stryki surma kinnitas kuningas Sigismund III Varssavis, et Morsel Podrigel läheb tema vennale Gotthard Strykile. See on esimene kord, kui Morsel Podrigeli ehk hilisemat Riidajat on mõisana mainitud. 1762. aastal laskis leskproua Gerdruta von Stryk ehitada härrastemaja, mis on säilinud tänapäevani.
Maastik
Põdrala valla põhjaosa kujutab endast lainjat tasandikku, mida liigestavad üksikud põhja-lõunasuunalised suurvoored ja mõningate väiksemate jõgede ja ojade orud. Selles piirkonnas on valdavalt põllumaad, ulatuslikke metsamassiive ei ole, esineb mõnekümnehektarilisi segametsalappe. Looduslikest oludest tingitult on tegu peamiselt hajaasustusega. Valla idaosa (umbes kolmandik valla territooriumist), mis asub Õhne jõe ja Väikese Emajõe orgude vahel, on looduslikult tunduvalt erinev. Suured alad on kaetud okasmetsaga, esineb väiksemaid soostunud alasid. Asustus on koondunud mõnesse suuremasse külasse.
Veekogud
Veekogude poolest on Põdrala vald suhteliselt vaene. Leidub neli väikejärve, mis on suuremal või vähemal määral soostumisstaadiumis. Riidajast 6 km lõunaedela poole jääb 0,5 ha suurune väljavooluga Mustjärv, 4,0 ha suurune väljavooluga Kurvitse järv asub Riidajast samas suunas 5,5 km kaugusel. Tanijärv on Riidajast 5 km edela pool Riidaja-Tõrva maantee ääres asuv 1,2 ha suurune külmaveeline umbjärv, neljas järv on Lõve paisjärv. Neist Mustjärv ja Kurvitse järv on avalikult kasutatavad järved.
Põdrala vald asub Võrtsjärve valglas, kuhu koguvad vett Väike Emajõgi ja Õhne jõgi. Põdrala valda kuulub ka Võrtsjärve lõunaosa koos Pähksaarega.
Jõgesid on Põdrala vallas viis:
Lisaks neile jäävad valla territooriumile ka Koriste oja, Pikasilla oja, Ennuse oja ja Vooru oja.
PzKpfw I
PzKpfw I ehk Panzerkampfwagen I (tänapäevaselt ka Panzer I) oli Saksamaal 1934–1939 (väikestes seeriates ka 1942) toodetud kergetank. Peamiselt toodeti tanki A- ja B-mudelit, väikestes seeriates ka C- ja F-mudelit. D-mudelist valmis ainult prototüüp.
Number I tanki nimes viitab sellele, et see oli Saksamaa esimene seeriatootmises olnud tank pärast Esimest maailmasõda. Saksamaa soomustehnika Teise maailmasõja aegse klassifikatsiooni järgi kandis tank koodi '''SdKfz. 101. NSV Liidus nimetati tanki harilikult T-1'''.
Põdrala vald
Asutused
Tegutsevad järgmised isetegevus- ja huviringid:
PzKpfw I
Eellugu
pisi|vasakul|Esimene prototüüp Krupp-Traktor
1932. aastal andis Saksa Relvastusamet käsu projekteerida kuulipildujatega relvastatud kergetank, mille kaal oleks 4–7 tonni. Selle ülesande said ettevõtted Rheinmetall-Borsing, Krupp, Henschel, MAN ja Daimler-Benz. Konkursi võitis Kruppi tank, mille koodnimi oli LaS (Landwirtschaftlicher Schlepper – põllumajandusveduk). 1934. aasta juulis läks see tank LaS Kruppi nime all tootmisse ning 1935 sai nimeks Panzerkampfwagen I. Seeriaviisiliselt toodeti seda tanki 1937. aastani ja kokku toodeti 1574 tanki. Seejärel asuti tootma täiuslikumaid tanke.
Panzer I A- ja B-mudeli ehitus ja tehniline lahendus
PzKpfw I üldehitus oli omane Teise maailmasõja eelsete ja -aegsete Saksa tankide ehitusele. Käigukast, ülekande osad ja vedavad rattad paiknesid masina ninaosas, mootor aga tagaosas. Ülekande- ja mootoriruumi vahele jäi meeskonnaruum, kus paiknesid juht-mehaanik ja laskur. Juht-mehaanik istus vasakul, torn koos laskuriga paiknes paremal.
Korpus
Tanki korpus oli valmistatud kroomnikkelteraslehtedest. Juht-mehaaniku istekoha peal ja küljel oli kahepoolne luuk. Meeskond sai ümbrust jälgida läbi kolme suletava vaatepilu. Peale nende oli juht-mehaaniku ees üks tripleksklaasiga kaetud ja vaatlusseadmega varustatud vaatepilu. Tanki juhtimiseks olid siduri-, gaasi- ja piduripedaali ja kaks juhtkangi, mis olid ühendatud külgmiste hõõrdajamitega. Juhiistme vastas paiknes näidikupaneel, kus olid õlitemperatuuri näidik, tahhomeeter, pöördenäidik skaalaga 0–3000 pööret minutis (alates 2500 p/min algas ohtlik tsoon) ja spidomeeter, mille skaala oli 0–50 km/h. Spidomeetril olid näidatud ka kiirused, millal käike vahetada: esimene käik kuni 5 km/h, teine kuni 11, kolmas kuni 20, neljas kuni 32 ja viies kuni 42 km/h.
Torn
pisi|250px|PzKpfw I Ausf. A pisi|250px|PzKpfw I Ausf. B Keevitatud torni läbimõõt oli 911 mm ja see oli nihutatud korpuse paremale küljele. Torni pöörati käsitsi. Katusel oli tanki ülemale, kes oli ühtlasi ka kuulipildur, suur ühepoolne luuk, millel oli veel üks pisike luuk lippudega signaliseerimiseks. Ümber torni olid 4 väikest vaatepilu, millest kaks külgmist olid kaetud soomusluukidega. Kuulipilduri iste pöördus koos torniga.
Mootor ja ülekanne
A-mudelitele oli paigutatud 4-silindrilised õhkjahutusega karburaatormootorid Krupp M305, mille võimsus oli 57 hobujõudu (42 kilovatti) ja mis tegid kuni 2500 pööret minutis. Silindri läbimõõt oli 90 mm ja kolvikäik 130 mm. Kütuseks kasutati etüülbensiini oktaanarvuga 76. Masinal oli 2 bensiinipaaki, mis asusid korpuse tagaosas mootori järel ning mahutasid 144 liitrit kütust. Tank ise kulutas maanteel sõites 100 kilomeetri peale keskeltläbi 100 liitrit bensiini. Karburaatori mark oli Solex 40 JEP.
B-mudelile oli paigutatud 6-silindriline vedelikjahutusega karburaatormootor Maybach NL 38TR võimsusega 100 hobujõudu (73,9 kilovatti). Silindri läbimõõt oli 90 mm ja kolvikäik 100 mm, töömaht 3791 cm³. Kaks bensiinipaaki olid paigutatud mootoriruumi mootorist paremale ja mahutasid kokku 146 liitrit kütet. 100 km läbisõiduks maanteel kulus keskeltläbi 125 liitrit. Karburaatoriks oli Solex 40 JEF II.
Ülekanne koosnes kahekettalisest hõõrdsidurist, millest anti edasi pöördmoment kardaani kaudu käigukastile, pöördemehhanismidest, külgfriktsioonidest, ülekandeosast ja pidurist. Käigukast oli mehaaniline, ZF Aphon FG35 (mudel A) või Aphon FG31 (mudel B), mõlemad viiekäigulised (5+1).
Veermik
A-mudeli veermik koosnes ühel küljel 4 suurest kanderattast läbimõõduga 530 mm, veidi suuremast juhtrattast ja ühest hammastega rattast, mille ülesandeks oli haakuda roomikutega. Esimesel kanderattal oli individuaalne spiraalvedrustus, ülejäänud koos juhtrattaga olid ühendatud latiga ning varustatud ellipsvedrulehtedega vedrustusega. Tugirullikuid oli 3.
Kuna B-mudel oli 400 mm pikem, lisati sellele viies kanderatas. Vedrustus sarnanes A-mudeli omaga, kuid nüüd olid lati all neli kanderatast, juhtratas oli eraldi ega toetunud enam maha. Tugirullikute arvu suurendati ka neljale.
Roomikud olid väikeste lülidega, laiusega 280 mm.
PzKpfw I Ausf. A
A-mudel oli baasmudel. Selle korpus ja torn olid keevitatud. Veermik koosnes viiest kanderattast mõlemal küljel, millest viimane oli ühtlasi ka juhtratas. Mootor asus masina tagaosas ja käigukast koos vedavate ratastega esiosas. Panzer I meeskonda kuulus 2 meest, kellest üks oli juht-mehaanik ja teine komandör-radist-kuulipildur. Tankil oli õhuke, vaid 6–18 mm soomus, mis kaitses vaid kuulide ja miinikildude eest. Tanki pöörlevas tornis oli kõrvuti kaks 7,92 mm kuulipildujat MG13.
pisi|250px|PzKpfw I Ausf. A
B-mudel
1935. aasta augustist läks tootmisse järgmine mudel PzKpfw I Ausf. B. Uus masin sai endale uue, viie kanderattaga veerimiku ning võimsama, 100 hobujõulise mootori, mis andis tankile kiiruseks 40 km/h. Tanki käiguvaru maanteel oli 170 km, maastikul 115 km. Masina kaal oli 5,8 tonni ning relvastuseks oli algul kuulipilduja MG13 ja hiljem MG34.
pisi|250px|PzKpfw I Ausf. B
C-mudel (n.A VK 601)
15. septembril 1939 otsustas Saksa relvastuse kõrgem juhtkond luua kerge lahingumasina, mida oleks saanud kasutada nii luureülesannete täitmiseks, kui ka õhudessandiks. Sobivaks transpordilennukiks valiti välja Me-321 Gigant. Projekteeritav tank sai nimetuseks PzKpfw. I nA VK 601 (nA – neuer Art – uus mudel, VK – Vollkettenkraftfahrzeug – roomiksõiduk) ning seda hakati projekteerima kahes firmas – Krauss-Maffei ja Daimler-Benz.
1942. aastal juunist läkski see masin nimetuse all PzKpfw I Ausf. C tootmisse. Sellel oli võrreldes eelmiste mudelitega täiesti uus veermik, kummalgi küljel viis suurt paaris kanderatast, mis paiknesid nn. malekorras nagu hiljem tootmisse läinud Panthril ja Tigril. Vedav ratas paiknes ees ja juhtratas taga. Vedrustuseks oli individuaalne torsoonvedrustus. Tanki korpus oli valmistatud valtsitud soomusteraslehtedest maksimaalse paksusega kuni 30 mm. Tornis paiknesid kõrvuti 20 mm automaatkahur EW 141 ja kuulipilduja MG34. Vertikaalselt oli võimalik liigutada neid −10 kuni +20 kraadi, horisontaalselt aga koos torniga 360 kraadi. Relvadest sihtimiseks oli masinale paigaldatud teleskoopsihik TZF 10. Jõuallikaks oli 6-silindriline Maybachi karburaatormootor HL45P ja kaheksakäiguline käigukast (8+2), mis andsid masinale maksimaalkiiruseks kuni 79 km/h. Tanki toodeti firmas Krauss-Maffei juulist detsembrini 1942 kokku 40 (46) masinat.
D-mudel (n.A VK 602)
PzKpfw I Ausf. D, tehasenimetusega VK 602 sarnanes eelmise mudeliga, kuid sellele oli paigutatud veidi võimsam, 180 hobujõuline ning 6 silindriline mootor Maybach NL38TR. Relvastuseks sai see masin nagu ka eelmine mudel 20 mm kahuri ja ühe kuulipilduja MG34. Torn pöördus käsitsi 360 kraadi ning kahuri tõstenurk oli −10 kuni +20 kraadi.
F-mudel (n.A VK 1801)
pisi|250px|PzKpfw I Ausf. F
PzKpfw I sõjategevuses
Esmakordselt kasutati tanke Panzer I 1936 Hispaania kodusõjas leegioni "Kondor" koosseisus Franco juhitud natsionalistide poolel, kuhu esialgu saadeti 41 A- ja 19 B-mudelit (1939. aastani kokku 132 tanki). Maavägede koosseisu kuulunud leegioni juhtis Wilhelm Ritter von Thoma. Ritter von Thoma ülesandeks polnud ainult leegioni juhtimine ja loodavate Franco tankivägede väljaõpetamine, vaid ka saksa tankide ja nende meeskondade katsetamine otseses sõjategevuses. Sakslaste PzKpfw I kandsid suuri kaotusi võitluses vabariiklaste käsutuses olnud Nõukogude tankidega T-26 ja BT-5.
1939. aastal oli Wehrmachtis 1445 Panzer I, mis moodustas 46,4% Panzerwaffe tankipargist. Panzer I soomusest said jagu nii Poola armee 37 mm tankitõrje- kui ka 75 mm kahur. Tanki sai hävitada ka kuulipildujaga, lastes läbi soomuse nii mootorit kui ka bensiinipaaki. Poola-kampaania lõpuks oli Wehrmacht kaotanud 320 Panzer I, neist 89 jäädavalt.
22. juunil 1941 pani Saksa armee välja 410 PzKpfw I, neist kõigest 74 eesliinile. Veel 245 masinat oli remondis või ümberseadistamisel. Aasta lõpuks oli kaotatud peaaegu kõik tegevuses olnud Pz. I-d: 428 masinat. Lahingutes neid peaaegu enam ei kohanudki ja järgneval aastal hävitasid Nõukogude väed veel 92 tanki. 1942. aastal võeti Panzer I-d relvastusest maha. Mõningaid masinaid kasutati edasi politseijõududes partisanide vastu ja õppemasinatena.
1943. aastal saadeti kaks masinat PzKpfw I Ausf. C idarindele 1. tankidiviisi käsutusse, ülejäänud selle mudeli masinad arvati aga 58. reservtankikorpuse koosseisu. Samal aastal saadeti ka 8 Panzer I Ausf. F-i katsetusteks 1. tankidiviisi koosseisu (mõningatel andmetel sai ka 12. tankidiviis 1. juulil 1943 7 masinat). Ülejäänud masinad jäid aga Jugoslaaviasse ja Nõukogude Liidu okupeeritud aladele võitluseks partisanide vastu.
PzKpfw I kasutati baasmasinana ka liikursuurtükkide, komandörimasinate, laskemoona veokite, sillapaigaldajate ja teiste masinate valmistamiseks.
Eksport ja kasutus teistes riikides
Ainuke riik, kuhu Panzer I eksporditi, oli Hiina, kes 1936. aastal ostis Saksamaalt 17 PzKpfw I Ausf. A-d. Pärast ümberrelvastamist Nõukogude päritolu kuulipildujatega DT läksid need masinad 3. tankipolgu koosseisu. Ühe masina ostis ka Ungari. Mõned masinad jäid pärast Saksa vägede lahkumist ka Hispaaniasse, kus neid kasutati kuni 1950. aastate lõpuni.
Panzer I tänapäeval
Tänapäevani on teadaolevalt muuseumides säilinud viis tanki A mudelit, neli B mudelit ja kaks mudelit F. Üks Panzer I Ausf. A või B mudeli vrakk asub kuskil Venemaal.
Maria Theresia taaler
pisi|450px| Maria Theresia taaler on suur hõbedast kaubandusmünt, mida vermitakse alates 1741. aastast.
Tema läbimõõt on 39,5 mm, kaal 28,0668 grammi, proov 833 ja puhta hõbeda sisaldus 23,389 grammi.
Pärast Maria Theresia surma vermitud Maria Theresia taalrid kannavad uuendamata aastaarvu 1780. Varem vermiti neid paljudes Euroopa riikides ja ka väljaspool Euroopat, aastast 1962 aga ainult Viinis. 2000. aastaks oli neid kokku vermitud umbes 389 miljonit.
Kuni 31. oktoobrini 1858 oli taaler seaduslikult käibel Austrias, hiljem paljudes Aafrika ja Lähis-Ida riikides.
Felipe II
pisi|Felipe II Felipe II (21. mai 1527 – 13. september 1598) oli Habsburgist Aragóni ja Kastiilia ehk Hispaania kuningas 1556–1598, Portugali kuningas (Filipe I) alates 1580. Tema võttis esimest korda kasutusele tiitli "Hispaania kuningas", mis tema käsitluse järgi tähistas kogu Ibeeria poolsaare (ehk siis tänapäeva Hispaania ja Portugali) valitsejat. Tema pojapoeg Felipe IV kasutas seda aga vaid Kastiilia ja Aragóni kohta (1621–1665), misjärel see nimetus neile ka kinnistus.
Felipe ehk Philipp von Habsburg oli Saksa-Rooma keisri Karl V ning Portugali Isabella poeg ning sai juba aastal 1555 Madalmaade valitsejaks. Esialgu püüdis Karl teda enda järel seada ka Saksa-Rooma troonile, kuid see katse siiski ebaõnnestus.
Abielu Mary I-ga
Philipp von Habsburgi isa Saksa-Rooma keiser Karl V oli otsustanud poja Felipe naita Inglismaa kuninganna (1553–1558) Mary I-ga. Et Felipest pidi saama Hispaania kuningas, oleks Habsburgide võim sisuliselt Prantsusmaa sisse piiranud. Habsburgide võimalik hegemooonia kohtas tugevat vastupanu ka Inglismaal, kus kardeti Hispaania mõjualuseks jääda. Viimaks nõustusid briti aadlikud abieluga, kuid nõudsid, et Philippi ei kroonitaks mingil juhul Inglismaa kuningaks ega antaks talle üldse otsustusõigust Inglismaa kuningriigi asjadega tegelemiseks. Seega pidi tema roll jääma puhtsümboolseks. 1554. aastal saigi (1556. aastal Madalmaade valitsejaks saanud) Philipi ja Mary abielu teoks, aastatel 1556–1558 oli Mary ka Hispaania kuninganna. Kuid abielust lapsi polnud ning seega ei õnnestunud Habsburgidel Inglismaa kuningriigi troonile tõusta. Abieluga Inglismaa kuninganna Mary Tudoriga sai ta aga endale Napoli kuningriigi, millega kaasnes üliprestiižne Jeruusalemma kuninga tiitel. pisi|Euroopa poliitiline kaart [[1560. aastal. Habsburgide Austria liini (Saksa-Rooma riik) Kesk-Euroopas ja Hispaania liini valdused Pürenee poolsaarel ja Madalmaadel kollase värviga]]
Karl V hakkas tasapisi oma võimust loobuma, pärandades pojale järgemööda Milano ja Burgundia ehk Madalmaade hertsogi tiitli, 1556. aastal sai Felipe enda kanda ka Hispaania kuninga kohused. Karl V hoidis imperaatori tiitlit enda käes kuni oma surmani, 1558. aastal.
Philipp von Habsburgist sai Hispaania ja Madalmaade valitsejaks Felipe II-na, kes sai üleüldiselt tuntuks oma sügava katoliikluse, isegi usufanatismi tõttu ning võitles protestantismi vastu kõikmõeldavate vahenditega. Felipe II kohta öeldi, et ta oli suurem katoliiklane kui paavst ise. Ta seadis sisse ülirange inkvisitsiooni, 1556. aastal läksid Madalmaad Hispaania kuninga ja Burgundia hertsogiks saanud katoliku usku Felipe II võimu alla.
Madalmaade ülestõus
1555. aastast oli reformatsiooni tulemusena Madalamaades levinud kalvinism. 1561. aastal toimunud rahvarahutustele vastasid Hispaania võimud vägivallaga. Reformatsiooni Põhja-Madalmaades toetasid ka Hispaania ülemvõimuga rahulolematud aadlikud, milles juhtivat osa aga reformatsioonis etendasid Oranje Willem, krahv Egmont ja krahv Hoorn. 1565. aastal sõlmiti opositsiooniliste aadlike liit ning 1566. aastal esitati manifest, milles nõuti Madalmaade vabaduse taastamist, protestantide vastaste seaduse pehmendamist, generaalstaatide kokku kutsumist. 1565. aasta augustis algas ülestõus, mille rahustamiseks lubas Parma Margarete lõpetada inkvisitsiooni tegevuse ja anda amnestia ülestõusnutele.
1567. aastal saabus Hispaania karistusvägedega Madalmaadesse hertsog Alba ning kehtestas terrorirežiimi, saades ka Madalmaade asevalitsejaks. 1572. aastal puhkes uus Hispaania-vastane ülestõus. Sõda kulges vahelduva eduga, kuid lõpuks said Põhja-Madalmaad iseseisvaks, kuna Hispaania ei saanud meritsi palju jõude sinna saata (Inglismaa tõttu) ja Prantsusmaaga olid suhted väga halvad (toona oli seal kuningaks Henri IV). , Kaheksakümneaastane sõda, Hispaania Madalmaad
Hispaania kuningana
Samas Felipe II reformis ja tsentraliseeris tunduvalt riigikorraldust ning tal õnnestus 1580. aastal saada ka Portugali kuningaks. Nii oli kogu Ibeeria poolsaar ühe valitseja võimu all ning Habsburgide võim Euroopas laiem kui kunagi varem, kuid et puudusid Karl V sarnane ühendav isiksus ning Saksa-Rooma ja Hispaania koordineeritud koostöö, siis ei suutnud nad oma ülekaalu Prantsusmaa suhtes ära kasutada.
Felipe II ajal oli Hispaania Euroopa võimsaim riik, kuid tema ambitsioonikas ning äärmuslikult vastureformatsiooniline poliitika tekitasid riigile tõsiseid probleeme ning põhjustasid 1581 Põhja-Madalmaade ehk Hollandi vabariigi iseseisvumise.
Hispaania koloniaalimpeeriumi võitlus Inglismaa kuningriigi ja Elizabeth I ülemvõimu pärast merel lõppes 1588. aastal Hispaania "Võitmatu Armaada" hukuga.
Vaata ka
Eelnev: Henrique Portugali kuningas 1580 või 1581 – 1598 Järgnev: Felipe III Eelnev: Karl V Aragoni ja Kastiilia kuningas 1556–1598 Burgundia hertsog 1555–1598 Milano hertsog 1554–1598
Georg Westenberg
Georg Westenberg (ka Georg Vestenberg; 31. jaanuar 1902 Tallinn – 18. oktoober 1980 Stockholm) oli eesti graafik.
Ta sündis 31. jaanuaril Tallinnas postiametniku perekonnas. 1915. aasta sügisel asus õppima Tallinna Kunsttööstuskooli nahatöö ja raamatuköitmise erialale. Õpingute ajal teenis ta 1918. aasta detsembrist 1919. aasta oktoobrini vabatahtlikuna Tallinna Kooliõpilaste Pataljonis. Pärast kooli lõpetamist 1921. aastal õppis ta maalikunsti Anatoli Kaigorodovi ateljees.
Alates 1. augustist 1921 töötas ta Riigi Trükikojas graafikuna, hiljem ka valerahaeksperdina.
Ta on kujundanud münte ja paberrahasid:
1944. aasta sügisel põgenes ta Saksamaale, kust tal õnnestus 1945. aasta mai algul pääseda koos Eduard Viiralti ja Aleksis Ranniti perekonnaga Rootsi Punase Risti bussiga Taani kaudu Rootsi.
1945. aasta suve veetis ta Kummelnäsi põgenikelaagris, seejärel elas ja töötas elu lõpuni vabakutselise graafilise disainerina Stockholmis. Ta kujundas raamatuid, postmarke, auaadresse jms ning korraldas näitusi Eesti posti ja postmarkide ajaloost.
Tema õetütar oli Kaia Varrak ja õetütre tütar on Anu Kannike.
Johan Unt
Kindralmajor Johan Unt, ka Johann Unt VR I/2 ja III/2 (24. märts 1876 Viljandimaa – 7. aprill 1930 Tallinn) oli Eesti sõjaväelane.
Elulugu
Johan Unt astus vabatahtlikuna sõjaväkke, et saada ohvitseriks. Sooritas 1897. aastal Pihkva kadetikorpuse juures vabatahtliku eksamid ning asus sama aasta sügisel teenima 113. Starorusski jalaväepolku, mis paiknes Vilno kubermangus Šiauliai linnas. Seal ülendati ta aasta pärast jefreitoriks, seejärel nooremallohvitseriks ning pärast seda vanemallohvitseriks.
Väeosa juhtkonnale silma hakanud eestlane suunati 1899. aasta sügisel Vilno sõjakooli. Ta lõpetas selle 1901. aastal ning sai alamlipniku auastme. Vene-Jaapani sõjas võttis Unt osa kindlustustöödest ning kuulus ajutiselt 85. Viiburi jalaväepolgu koosseisu. 1905. aasta sügisel autasustati Unti Püha Stanislavi ordeni 3. järguga, mis oli esimene teenetemärk mille ta sai.
Teenistus Eesti rahvusväeosades
1917. aasta detsembris naasis polkovnik Johan Unt Eestisse, kus ta määrati Eesti rahvusväeosade 2. Eesti ehk Sakala Polgu ülemaks. Saksa okupatsiooni ajal saadeti laiali eesti rahvusväeosad ning Unt asus looma põrandaalust Kaitseliitu.
Eesti Vabadussõjas
1918. aasta novembris lahkusid Saksamaa väed Eestist ning Johan Unt määrati Eesti Rahvaväe 1. Eesti Jalaväediviisi juhi kt. J. Sootsi korraldusega 2. Jalaväepolgu formeerijaks ja ülemaks.
1919. aasta jaanuaris määrati ta 1. Diviisi brigaadiülemaks ning sama aasta aprillis diviisi ülema abiks ja Viru rinde kindlustustööde juhatajaks. Oktoobris määrati Unt Kaitseliidu ülemaks ning sel ametikohal teenis ta Vabadussõja lõpuni. Teenete eest Vabadussõjas autasustati Unti Vabadusristi I liigi 2. järguga. Samuti sai ta 300 000 marka ja Päri mõisasüdame Viljandimaal, mille ta nimetas Mäeotsa taluks. Läti Vabariik autasustas Unti Vabadussõjas ülesnäidatud teenete eest Karutapja ordeni 2. klassiga.
1920. aasta märtsis nimetati Unt sõjaväeringkonna ülemaks ning Tallinna garnisoni ülema kohusetäitjaks. 1922. aasta veebruaris ülendati ta kindralmajoriks.
Johan Unt oli aastatel 1920–1924 Vabariigi Ohvitseride Kogu juht, Vabadusristi Vendade Ühenduse Tallinna osakonna juhatuse esimees, Sõjaväe Majandusühisuse juhtkonnas 1921–1930 ja Vabadussõja Mälestamise Komitee juhatuses 1925 aastast kuni surmani.
1. detsember 1924
1924. aasta märtsis määrati ta ranna-, õhu- ja sisekaitseülemaks, Ranna-, Õhu- ja Sisekaitse Staabi ning Tallinna garnisoni ülemaks. Unt võttis osa 1924. aasta 1. detsembri riigipöördekatse mahasurumisest. Selle eest autasustati teda Vabadusristi III liigi 2. järguga. Samal ajaperioodil kuulus Unt ka Sõjanõukokku. 1928. aasta oktoobris määrati ta 3. Diviisi ülemaks ning ta jätkas ka Tallinna garnisoni ülemana.
Atentaat
1930. aasta 4. aprillil tulistas tundmatu isik Tallinnas Kreutzwaldi tänaval Unti selga. Unt suri saadud vigastustesse Tallinna Kaitseväe Keskhaiglas. Kindralmajor Johan Unt maeti riiklike austusavalduste saatel Tallinna Kaitseväe kalmistule. Tapja jäi tabamata.
Ühe versioonina pakuti kommunistide kättemaksu 1. detsembri riigipöördekatse mahasurumise eest. Veel 1940. aasta juunis kuulas Eesti sõjaväeatašee Lätis Kurt Mollin üle Riia keskvanglas kinnipeetava, eluaegse sunnitööga karistatud Joonas Kasuka, kellelt ta soovis informatsiooni Johan Undi mõrva kohta, kuid Kasuk väitis, et tema sai Undi mõrvast teada ainult ajalehtedest. Küll aga märkis Mollin oma aruandes Sõjavägede Staabi II osakonnale: "Tallinna keskvanglas viibimisel juhtinud teised vangid Kasuk`a tähelepanu vanglaõues jalutavale Baumanile, kelle kohta vangid kõnelnud, et temaga /Bauman`iga/ käib kuulsus, et ta on Unt`i tapja". 1940. aasta juunis alanud Nõukogude okupatsioon takistas mõrva edasist uurimist ja see jäigi lahendamata.
Teise versiooni järgi oli Undi tapjaks OGPU agent Robert Johanson.
Hauamonument
1933. aastal püstitati Johan Undi hauale Edgar-Johan Kuusiku loodud hauamonument, mis hävitati pärast Teist maailmasõda Nõukogude võimu poolt. Taastatud monument avati 22. veebruaril 1998.
Teenistuskäik ja ühiskondlik tegevus
Oma põhitöö kõrvalt oli korduvalt Ohvitseride Keskkogu juhatuse esimees ning Sõjaväe Majandusühisuse organiseerija ja juhatuse esimees.
Johannes Carlblom
Johannes Carlblom (13. november/24. november 1793 Noarootsi – 8. november/20. november 1861 Noarootsi) oli Eesti vaimulik.
Ta õppis Tallinna toomkoolis, Tartu ülikooli usuteaduskonnas õppis ta aastatel 1813–1815. Ordineeriti õpetajaks 13. augustil/25. augustil 1816.
Oli aastatel 1816–1861 (kutsuti 27. augustil/8. septembril 1814, kuus kuud pärast isa surma) Noarootsi Püha Katariina koguduse õpetaja. Sai aastal 1859 Saarte-Lääne praostkonna praostiks. Läänemaa ülemkirikueestseisjaameti liikmeks ja Peterburi luteriusu kindralkonsistooriumi liikmeks sai juunis 1848, konsistooriumi assessoriks sai jaanuaris 1849.
1572
1572. aasta (MDLXXII) oli 16. sajandi 72. aasta.
Arnold (aadlisuguvõsa)
pisi|175px|Arnoldi suguvõsa aadlivapp Arnold (vene keeles Арнольд) on Nassaust pärit aadlisuguvõsa. Tänapäeval elavad suguvõsaliikmed Rootsis ja Venemaal.
Johannes Carlblom
Carlblom jätkas oma isa alustatud tegevust Noarootsi kihelkonna rahva lugemisoskuse edendamisel. Ta oli 9. septembrist/21. septembrist 1842 Eestimaa Kirjanduse Ühingu liige. Oli 23. juulist/4. augustist 1859 Noarootsi abipiibliseltsi eestseisja. Ta huvitus meteoroloogiast, tegi ilmavaatlusi ja kirjutas 16. novembril/28. novembril 1827 toimunud maavärinast.
Isiklikku
Tema isa Gustav Carlblom ja vanaisa Jonas Laurentii Carlblom olid Noarootsi Püha Katariina koguduse õpetajad, teine vanaisa Joachim Heinrich Dahl oli Kullamaa Püha Johannese koguduse õpetaja, vanavanaisa Andreas Hollming oli Vormsi Püha Olavi koguduse õpetaja, onu Johannes Carlblom vanem oli Tõstamaa Maarja koguduse õpetaja. Tema vend Paul Carlblom oli Tarvastu Peetri koguduse õpetaja, vend Peter Carlblom oli Risti koguduse õpetaja, vend Friedrich Carlblom oli Viljandi Pauluse koguduse õpetaja, venna Peteri poeg Wilhelm Gustav Johann Carlblom oli Alatskivi ja Kodavere Mihkli koguduse õpetaja, venna Pauli poeg Oskar Emil Carlblom oli Häädemeeste ja Tahkuranna koguduse õpetaja.
Arnold (aadlisuguvõsa)
Arnoldid rüütelkonna matriklis
1841. aasta 28. veebruaril (vkj) immatrikuleeriti Eestimaa rüütelkonna matriklisse vennad Wittgenstein Reinhold Sergei Gregor von Arnold (1812–1880), Gustav Reinhold Alexander von Arnold (1813−1873) ja Karl Alexander Friedrich von Arnold (suri 1846). Suguvõsa Venemaa liin võeti 15. novembril (vkj) 1890 Simbirski kubermangu aadlisuguvõsaraamatusse.
Russowi sõrmkäpp
Russowi sõrmkäpp (Dactylorhiza russowii) on käpaliste sugukonna sõrmkäpa perekonda kuuluv mitmeaastaste ühekojaliste rohttaimede liik.
Süstemaatika
19. sajandil kirjeldas Johannes Klinge, kes elas ja töötas ka Eestimaal, ohtrasti Russowi sõrmkäpa vorme, teisendeid ja alamliike. Hilisemad süstemaatikud ei ole siiski seda jaotust tunnustanud. Lääne-Euroopas kasvab ahtalehine sõrmkäpp (D. traunsteineri), mis sarnaneb äravahetamiseni Russowi sõrmkäpaga.
Viimastel aastatel on paljud uurijad tegelenud selle perekonna süstemaatika probleemidega, kasutades biokeemilisi meetodeid.
Välimus
pisi|vasakul|Õied Varre kõrgus jääb tavaliselt alla 40 cm. Sageli hoiduvad taime lehed pisut kaardu, on enamasti pruunitäpilised, aga täpid võivad ka puududa.
Liigile on iseloomulikud kitsad lehed (enamasti alla ühe sentimeetri) ja suhteliselt suured õied hõredas õisikus. Õied, kandelehed ja ka varre ülemine osa on enamasti intensiivselt lillakaspunased. Taime õitseaeg kestab juuni lõpust juuli alguseni.
Kasvukoht
Taim kasvab enamasti soistel niitudel ja soodes.
Kaitsestaatus
Eestis on Russowi sõrmkäpp II kaitsekategooria soontaimeliik.
Lääne-Eesti
Lääne-Eesti on Eesti lääneosa, millele maastikuteaduslikult vastab suuresti Lääne-Eesti maastikuvaldkond. Lääne-Eesti hulka arvestatakse ka Soomaa maastikurajoon, mis aga kuulub Vahe-Eesti maastikuvaldkonda.
Mõnikord, kui tahetakse täpsemalt määratleda mingi geograafilise objekti vms asukohta Eesti territooriumil, räägitakse ka Edela- ja Loode-Eestist.
Elizabeth Lane Beardsley
Ta õpetas Lincolni Ülikoolis ja hiljem Temple'i Ülikoolis, kus ta 1968. aastast oli eetika professor.
Isiklikku
Ta oli abielus filosoof Monroe C. Beardsleyga.
Hugo Kauler
Hugo Eduard Kauler VR I/2 (2. oktoober 1893 Väinjärve vald, Koeru kihelkond – 22. september 1942 Norillag, Norilsk, NSV Liit) oli Eesti sõjaväelane (kindralmajor).
Ta lõpetas Tallinna Reaalkooli 1913. aastal.
Eesti Vabadussõjas 1. suurtükiväepolgu (1918), suurtükiväe kindralinspektor (1928–1938), Kaitseliidu likvideerimiskomisjoni esimees, 1940.–1941. aastal 182. Eesti Laskurdiviisi suurtükiväe ülem.
28. juuni 1941 vahistati ta NKVD agentide poolt, lasti maha Norilskis Norilski parandusliku töö laagris.
Henri Becquerel
Antoine Henri Becquerel (15. detsember 1852 Pariis – 25. august 1908) oli prantsuse füüsik, Nobeli auhinna laureaat.
Ta pälvis 1903. aastal koos Marie ja Pierre Curiega elementide radioaktiivsuse avastamise eest Nobeli auhinna.
Tema järgi on nimetatud bekrell – radioaktiivse preparaadi aktiivsuse ühik.
Elulugu
Becquereli isa oli füüsik. Suguvõsas oli mitu põlvkonda nimekaid teadlasi ning ka Henrist ja ta vennast Jeanist said teadlased. Henri õppis reaalaineid École polytechnique'is ja inseneriteadust École des Ponts et Chaussées's.
1890. aastal abiellus ta Louise Désirée Lorieux'ga.
Teadustöö
Becquerel huvitus fluorestsentsist. Pärast röntgenikiirguse avastamist uuris ta, kas fluorestseerivad uraanikristallid kiirgavad ka röntgenikiiri. Tema hüpotees leidis 24. veebruaril 1896 kinnitust ja hiljem avastas ta, et kristallid kiirgavad ka ise. Seda nähtust hakati kutsuma radioaktiivsuseks.
Wilhelm Konstantin Petersen
Wilhelm Konstantin Frommhold Petersen (12. juuni 1854 Lihula – 3. veebruar 1933 Tallinn) oli baltisaksa päritolu Eesti liblikateadlane ja pedagoog.
1884. aastast töötas Petersen õpetajana Tallinna Peetri Reaalkoolis, oli 1890–1915 sama kooli, 1916–1917 aga Tallinna Toomkooli direktor.
Entomoloogina tegeles Petersen liblikaliste morfoloogia, süstemaatika ja leviku uurimisega. Ta koostas kaheköitelise ülevaate Eesti liblikafaunast. Tänu tema uurimistööle said genitaalide tunnused putukaliikide eristamisel üldkasutatavaiks. Tegeles liigiprobleemiga, oli liigi tuvastuskontseptsiooni eelkäija.
Ta oli Eestimaa Kirjanduse Ühingu asepresident aastail 1900–1908 ja president aastail 1908–1918.
1573
1573. aasta (MDLXXIII) oli 16. sajandi 73. aasta.
Esimese astme linn
pisi|Tartu linnavalitsus asus Tartu raekojas Esimese astme linn oli 1. mail 1938 jõustunud linnaseaduse järgi linn, kus oli üle 50 000 elaniku.
Esimese astme linnu oli Eestis ainult üks ja see oli Tartu (59 986 elanikku 1. mail 1938), sest Tallinn, kuigi suurem, oli pealinnana astmetest väljaspool.
Laev
pisi|350px|Reisilaev [[Queen Mary 2]] pisi|350px|Maailma suurimate laevade võrdlus. Tanker, konteinerilaev, puistlastilaev, reisilaev, lennukikandja.
Laev on veekogul liiklemiseks (sõitmiseks) valmistatud, piisavalt stabiilse ja hüdrodünaamilise kerega ning üldjuhul suurem veesõiduk. Laeval on reeglina vähemalt üks laevatekk ja vähemalt kajut (laevaruum) või tekiehitis.
Laevast väiksemat sarnaste omadustega veesõidukit nimetatakse tavaliselt kaatriks või paadiks.
Laeva ehitus ja omadused kavandatakse ja kujundatakse vastavalt kasutusotstarbele. Laevu kasutatakse peamiselt majanduslike, teaduslike, hariduslike või riiklike (sealhulgas sõjaliste) ülesannete täitmiseks, samuti rekreatsiooniks või spordiks veekogudel.
Laevade kasutamisega seonduvaid tegevusi ja vajadusi nimetatakse üldistavalt laevanduseks.
Laeva õiguslik määratlus Eestis
Eesti Vabariigi õiguse järgi on laev veesõiduk, mida kasutatakse majandustegevuseks, riigihaldusülesannete täitmiseks või kutsekoolituseks. Selles tähenduses ei käsitata laevana väikelaeva, seevastu laevana käsitatakse ka üle 24 m pikkust veesõidukit, mida kasutatakse vaba aja veetmiseks. Üldjuhul käsitatakse laevana kõiki üle 24 m pikkusi veesõidukeid, 1990. aastatel käsitati laevana kõiki üle 12 m pikkusi veesõidukeid.
Venemaa keisririigis ja Eesti Vabariigis enne 1940. aastat ning samuti Nõukogude okupatsiooni lõpuni kanti registrisse laev alates 20 brutoregistertonnist.
Hedwig
Hedwig oli J. K. Rowlingu romaanisarjas "Harry Potter" Harry Potteri lumekakk. Rubeus Hagrid ostis selle ja kinkis Harryle tolle 11. sünnipäevaks suvel, enne kui Harry asus õppima Sigatüükas. Hedwig suri 1997. aasta suve lõpus, kuna üks surmasööjatest saatis Hedwigi pihta tapva needuse.
Laev
Üldist
Laev on olnud ajalooliselt peamine veesõiduk ja veekogude ületamise vahend.
Algsed laevad nägid välja nagu suured paadid ja olid sõltumata otstarbest üsna sarnase ehitusega. Aja jooksul on laevade mõõtmed oluliselt suurenenud, omadused paranenud ja väliskuju vastavalt otstarbele märgatavalt eristunud.
Hedwig
Harry Potter (postava) Magical creatures in Harry Potter Harry Potter (personaggio) Magiske vesener i Harry Potter-bøkene Magiczne stworzenia z cyklu Harry Potter Magiska varelser i Harry Potter Sihirli Yaratıklar (Harry Potter)
Laev
Üldist
Uuema laevanduse ajaloos võib suures osas eristada laevade peamise liikumisjõu järgi purjelaevade ajastut (kuni 19. sajandi lõpuni), aurulaevade ajastut (19. sajandi keskpaigast 20. sajandi keskpaigani) ja mootorlaevade ajastut.
Kuni õhusõidukite massilise kasutuselevõtmiseni 20. sajandil oli laev ainus vahend suurte veekogude ületamiseks ja ühenduste pidamiseks. Sellele vaatamata on laevad tänapäevalgi peamised kaubavedude teostamise vahendid – enamus maailma kaubaveomahust langeb jätkuvalt meretranspordile. See on tingitud sellest, et võrreldes muude transpordivahenditega on laevad märksa suurema mahutavuse ja madalama kasutushinnaga.
Liikumisjõud
Liikumapaneva jõu järgi eristatakse:
Jõuseade
Jõuseadme tüübi järgi eristatakse diisel-, auru-, turbiin-, elektri- ja aatomilaevu. Peale eelmainitute võidakse laevadel kasutada nende mootoritüüpide kombinatsioone.
Jõuseadmega laeva käituriks võib olla sõuajam (sõukruvi, sõuratas, tiivikkäitur), (aero-)propeller, reaktiivmootor või jugakäitur.
Purjelaevad
Purjelaevu liigitatakse peamiselt taglase iseärasuste, sealhulgas purjestuslahenduse ja mastide arvu ning asetuse järgi. Samuti võib purjelaevatüüp tuleneda kere kuju iseärasustest. Purjelaevatüüpe on olnud aegade jooksul kasutusel kümneid, kui mitte sadu erinevaid. Näiteid purjelaevatüüpidest: Viikingilaev, Džonki, Jahtlaev, Galeoon, Fregatt, Kaljas, Kuunar, Prikk,Korvett.
Kere omadused
Vees liikumise põhimõtte ja kere kuju järgi eristatakse veepinnal ujuvaid süvislaevu, glisseerivaid (glisserid), tiibureid, hõljukeid, ujuklaevu, laugureid ja allveelaevu. Kerede arvu järgi eristatakse ühe- ja mitmekerelisi (katamaraan, trimaraan).
Laevade liigitamine vastavalt otstarbele
pisi|Moodsa kemikaalitankeri lõige pisi|Külmutuslaev
Laeva iseloomustavad näitajad
Nendest näitajatest tuleneb laevaklass.
Laeva kere
pisi|Laeva kere talastiku põhiosad. 1 - kiil; 2 - stringer; 3 - kaar; 4 - floor; 5 - piim; 6 - parras; 7 - tekk; 8 - vahesein. Laevakere ehitusmaterjalina kasutatakse puitu, terast, alumiiniumi, raudbetooni, plastmasse või nende materjalide kombinatsioone, harvemini titaani.
Laeva parraste väliskatet nimetatakse metallkerega laeva puhul plaadistuseks, puitkerega laeval plangutuseks. Laeva plangutust ja keret toestavat tarindit nimetatakse talastikuks. Laeva kere kuju põhijoonist, kus avalduvad määratud vahega lõiked eri pikkustelt ja laiustelt, nimetatakse teoreetiliseks jooniseks.
Laevakeresse tekkinud auku või pragu, mille kaudu vesi tungib laevakeresse, nimetatakse lekiks.
Välislingid
കപ്പല്‍ Skepp (fartyg)
1574
1574. aasta (MDLXXIV) oli 16. sajandi 74. aasta.
Blekinge lään
Blekinge lään on 1. järgu haldusüksus (lään) Rootsi kaguosas. See katab täpselt Blekinge ajaloolise maakonna.
Blekinge lään piirneb põhjas Kronobergi ja Kalmari lääniga ning läänes Skåne lääniga.
Blekinge lään asutati 1683.
Lääni pindala on 2941 km². See moodustab 0,7% Rootsi pindalast. Lään on Rootsi läänide seas pindalalt väikseim lään.
Elanike arv on 151 013 (seisuga 31. märts 2006), mis moodustab 1,7% Rootsi rahvaarvust. Rahvastiku tihedus on 51 in/km². Aastal 1999 oli elanike arv 150 600, 2005. aastal 150 625.
Maavanem on Berit Andnor.
Läänitäht on K. Lääni tähised on SE-K ja SE41.
Sisemajanduse kogutoodang on 34 566 miljonit Rootsi krooni (2004).
Haldusjaotus
Läänis on viis valda: pisi|Blekinge lääni vallad
Haldusajalugu
Kui Blekinge 1658 Rootsi valdusse läks, kuulus ta algul Kristianstadi lääni ning alates 1680. aastast Kalmari lääni. Aastal 1683 rajati Blekinge lään, mis on tollest ajast katkematult püsinud. Omaette lääni moodustamist seostatakse Karlskrona mereväebaasi strateegilise tähtsusega.
Aastal 1658 kuulusid Blekingesse Kristianopeli, Ronneby ja Sölvesborgi linn ning Bräkne härad, Listers härad (kuhu juba 1639 oli Villands härad]ist üle toodud [[Jämshögi kihelkond (sealhulgas Kyrkhult)), Medelstads härad ja Östra härad. Aastal 1664 lisandus Karlshamni linn. Kristianopel kaotas linnaõigused 1677 ja Ronneby 1680. Aastal 1680 sai linnaõigused Karlskrona.
Blekinge lääni asutamise ajal oli seal seega kolm linna: Karlskrona, millest sai lääni halduskeskus, ning Karlshamn ja Sölvesborg. Aastal 1686 sai Ronnebyst lydköping Karlskrona all. Aastal 1863 sai Ronnebyst alev ja vald, aastal 1882 uuesti linn.
Sellest ajast oli läänis neli linna: Karlshamn, Karlskrona, Ronneby ja Sölvesborg. Aastal 1941 lisandus Olofströmi alev ning nendest viiest asulast said 1971. aasta omavalitsusreformiga praeguse viie valla halduskeskused.
Välislingid
🇸🇪
Karl Ernst von Baeri monument
pisi|250px|Karl Ernst von Baeri monument pisi|Baeri pea pesemine 2017. aastal Karl Ernst von Baeri monument on Karl Ernst von Baeri 10. surma-aastapäevaks püstitatud mälestusmärk Tartus Toomemäel.
Monument koosneb postamendil asetsevast Baer kujust. Selle lõi skulptor Aleksandr Opekušin ja kuju valati Peterburis. Kivist postamendil on teadlase nimi ja loorberipärg. Monumenti ümbritseb metallsepisaed, mis valmistati G. E. Lesta töökojas Tartus.
1881. aastal korraldatud Baeri mälestussamba konkursi võitis Franz Karl Theodor von Villebois, kuid aluseks võeti Aleksandr Opekušini kavand.
Pronksskulptuuriga monument avati 28. novembril (vkj 16. novembril) 1886. Avamisest võtsid osa ka Baeri poeg ja tütar.
1575
1575. aasta (MDLXXV) oli 16. sajandi 75. aasta.
Eesti päevamärkide loend
Eesti päevamärkide loend loetleb Eesti päevamärke.
Norbert Jokl
Norbert Jokl (25. veebruar 1877 – arvatavasti mai 1942) oli juudi päritoluga Austria albanoloog, keda on nimetatud ka albanoloogia isaks.
Norbert Jokl sündis Lõuna-Moravas Bzenecis (Bisenz) kaupmehe perekonnas ainsa pojana.
Ta lõpetas gümnaasiumi kiitusega ja asus õppima Viini ülikooli, saades sealt 23. juulil 1901 õigusteaduste doktori kraadi summa cum laude.
Hilissügisel 1903 sai temast keiserlik-kuningliku Viini ülikooli raamatukogu praktikant (Jokl jäi Viini ülikooli raamatukoguhoidjaks 1938. aastani).
30-aastaselt õppis ta iseseisvalt ära albaania keele, mida oli väga vähe uuritud.
Alates 1913. aastast oli ta eradotsent, kelle valdkonnaks oli "indoeuroopa keeleteadus erilise rõhuasetusega albaania, balti ja slaavi keelele". Aastal 1923 sai ta erakorraliseks professoriks, 1937 õuenõunikuks.
Ta kirjutas arvukalt teaduslikke töid ja oli tunnustatud eriteadlane.
Aprillis 1933 laskis tunnustatud eradotsent paleontoloog ja albanoloog parun Franz Nopcsa maha oma sekretäri ja seejärel iseenda. Tema pärandi albanoloogiline osa läks paruni soovil Norbert Jokli valdusse.
Pärast Adolf Hitleri võimuletulekut Saksamaal hakati Jokli käsikirju tagasi lükkama ning kutsed ettekandeid pidama lakkasid. Pärast anšlussi vabastati ta 20. mail 1938 ametist. Ta ei tohtinud oma endisesse töökohta enam siseneda. Filosoofiateaduskonna dekaan Viktor Christian (hilisem rektor) astus Jokli töökoha säilitamise eest välja, kuid asjatult. Samuti ei oldud nõus teda sügisel 1938 dekaani toetusel tehtud avalduse alusel võrdsustama "1. astme segaverelistega", et tal oleks ligipääs raamatukogudele.
Georg Solta, hilisem indoeuroopa keeleteaduse professor, kes oli talvesemestrist 1934 suvesemestrini 1938 Jokli juures õppinud, külastas teda järgmise nelja aasta jooksul kaks-kolm korda kuus, et temalt õppida ja temaga suhelda. Solta jutustab, et Jokl elas üksi ja väga askeetlikult, ainult süüa tegi talle teenija. Kaks tuba täitsid raamatud. Jokl ei istunud kunagi üliõpilastega kohvikus, sest kogu vaba aja, mis talle raamatukoguhoidja tööst jäi, täitis ta uurimistööga.
Jokl püüdis leida välismaal töökohta, kuid asjata. Viimane võimalus oli Albaania. Seal nähti talle ette Albaania raamatukogude organiseerija koht kuupalgaga 600 Albaania franki.
Jokl oleks tahtnud emigreeruda Albaaniasse, kuid ei Padova ülikooli professori Carlo Tagliavini jõupingutused ega isegi Itaalia välisministri Galeazzo Ciano pöördumine Saksamaa välisministeeriumi poole ei toonud Joklile vajalikku väljasõiduluba. Ühes avalduses palus Jokl ka luba oma raamatukogu kaasa võtta, mis ei meeldinud dekaan Christianile, kes oli väga huvitatud ulatusliku kogu säilimisest ülikoolis. Jokli raamatukogu sisaldas muuhulgas käsikirjalisi täiendusi Gustav Meyeri albaania keele sõnaraamatule, mis oli Jokli elutöö.
Pärast Jokli arreteerimist märtsis 1942 püüdis dekaan tagada, et juhul kui Joklit Albaaniasse ei lubata, vaid ta "peaks Poolasse transporditama", jääks Jokli raamatukogu ülikoolile. Dekaan eelistas Jokli koonduslaagrisse saatmist Albaaniasse lubamisele, sest muidu oleks olnud raske raamatukogu kaasavõtmist takistada. Rahvusraamatukogu peadirektor Paul Heigl taotles kogu üleandmist rahvusraamatukogule.
Jokli raamatukogu, mille Jokl oli pärandanud Albaania riigile, konfiskeeriti 27. aprillil 1942. Alates 1942. aastast asuvad Norbert Jokli raamatukogu ja pärand Austria Rahvusraamatukogus. Tõenäoliselt 3000 raamatust on teada 200. Täiendustega albaania keele sõnaraamatu saatus on teadmata. Võib-olla võttis Jokl selle kaasa.
29. aprillil 1982 otsustas Viini ülikooli senat kanda Norbert Jokli nime ülikooli autahvlile.
Olga Korbut
Olga Korbut (valgevene Вольга Валянцінаўна Корбут (omaladinas Volha Korbut), vene Ольга Валентиновна Корбут; sündinud 16. mail 1955 Hrodnas) on endine valgevene riistvõimleja. Võistlustel esindas Nõukogude Liitu.
17-aastaselt võitis ta 1972. aasta suveolümpiamängudel Münchenis kuldmedali vabaharjutuses, poomil ja võistkondlikus mitmevõistluses. 1976. aasta suveolümpiamängudel Montréalis võitis ta kuldmedali võistkondlikus mitmevõistluses ja hõbeda poomil. Pärast Montréali olümpiamänge lõpetas sportlaskarjääri.
1991. aastast elab USA-s, tal on USA kodakondsus.
Olga Korbut oli 22 aastat abielus Valgevene ansambli Pesnjarõ laulja ja helilooja Leanid Bartkievičiga, neil on poeg (1979).
Prints
"Prints" on mitmetähenduslik sõna.
Pakutrükk
Pakutrükk on tõenäoliselt Aasiast pärinev kanga dekoreerimise meetod, kus (tavaliselt puust valmistatud) nikerdatud trükipakk kaetakse värviga ning vajutatakse selle abil muster kangale. Teise võimalusena kantakse paku abil kangale värvi kangale kinnitumist takistav aine ning kastetakse seejärel kangas värvisse.
Kõrge taseme omandas pakutrüki tehnika Venemaa sitsimeistrite juures.
Seth
right|thumb|Seth (sw-t-ḫ Stẖ (Sū́tVẖ/Sū́tVẖ = suteh); Uue Riigi ajal kadus lõpust ḫ (=Sḗt) ja see vorm levis ka esimesel aastatuhandel m.a.j, seetõttu on kopti keeles Sēt ning kr keeles 2 vormi Σηθ Seth ja Σετ Set) on vanaegiptuse mütoloogias kurjuse kehastus, Osirise (oma venna) tapja.
Teda kujutati eesli peaga. Seth oli Vana-Egiptuse usundis kõrbe-ja kaosejumalus.
Jönköpingi lään
Jönköpingi lään on 1. järgu haldusüksus Rootsis.
Haldusjaotus
Jönköpingi läänis on 13 valda:
pisi|tühi|Jönköpingi vallad
Viited
🇸🇪
1576
1576. aasta (MDLXXVI) oli 16. sajandi 76. aasta.
Saljut 1
pisi|Saljut 1 ja [[Sojuz 11 postmargil]] Saljut 1 (vene keeles Салют-1) oli maailma esimene kosmosejaam. Nõukogude Liit saatis selle orbiidile 19. aprillil 1971. Jaam tiirles orbiidil 175 päeva, misjärel see kukutati Maa poole ja see põles ära atmosfääris Vaikse ookeani kohal.
Antal Reguly
pisi|Antal Reguly Antal Reguly (11. juuli 1819 Zirc, Veszprémi komitaat – 23. august 1858 Buda) oli ungari keeleteadlane ja etnograaf.
Antal Reguly oli pärit mõisavalitseja perekonnast. Ta õppis õigusteadust Pesti Kuninglikus Ülikoolis, mille lõpetas 1839. aastal. Seejärel sai ta ülikoolilt viieks kuuks võimaluse enesetäiendamiseks välismaal. Hamburgis kuulis Reguly Põhjamaade kaunist loodusest ja ta otsustas ka ise Skandinaaviat külastada. Stockholmis kohtus ta Soomest pärit Adolf Ivar Arwidssoniga, kellega tuli jutuks soome ja ungari keele sugulus, mis oli tol ajal alles vaieldav küsimus. Regulyt hakkas see teema huvitama ja ta otsustas hakata tegelema soome-ugri keelte ja rahvaste uurimisega.
Aastail 1840–1841 elas ta Soomes, kus õppis soome ja saami keelt. 1841–1843 elas Reguly Peterburis. Alates 1843. aastast oli ta Ungari Teaduste Akadeemia korrespondentliige. 1843–1845 viibis Reguly uurimisretkedel Volgamaadel, Uuralites ja Lääne-Siberis, kus kogus rikkalikult mansi, handi, mari, mordva ja tšuvaši keele ainestikku. Ungarisse pöördus Reguly tagasi 1849. aastal. Ta asus tööle Budapesti Ülikoolis raamatukoguhoidjana. Pikad reisid, primitiivsed elutingimused ja haigused olid aga Reguly tervise ruineerinud. Ta ei suutnud oma kogutud materjale läbi töötada ja avaldada. Antal Reguly suri 1858. aasta augustis 39-aastaselt. Reguly kogutud materjalid ehk Regulyana anti välja alles pärast tema surma. Tänu Reguly pärandile kujunes Ungaris välja soome-ugri võrdlev keeleteadus.
Kummiheebel
Rehviheebel või kummiheebel on peamiselt sõidukite rehvide vahetamisel kasutatav tööriist, mille abiga saab tänapäevastel rehvivahetuspinkidel aidata rehvi velje peale. Seda tuleb teha oskuslikult, et mitte kahjustada velje pinda. Heebel pannakse rehvi ja velje vahele ning seejärel kasutatakse jõudu, et rehv venitada velje peale. Enne kaasaaegseid rehvivahetuse pinke kasutatigi rehvide velgedele panekuks vaid kummiheeblit ja toorest jõudu. Kummiheebleid kasutatakse ka jalgratta velgedele kummi peale panemiseks. Kummiheebleid on erineva pikkuse ning disainiga, kuid enamjaolt kuju on kõigil ühesugune. Need on valmistatud tugevast metallist.
Konguta vald
Konguta vald oli vald Tartu maakonnas.
Vald liideti Eesti omavalitsuste haldusreformi käigus 2017. aastal naabervaldadega Elva vallaks.
Konguta vallavanem oli Aivar Õun.
Ajalugu
Konguta vald moodustati 1991. aasta 16. mail.
Külad
Annikoru – Kapsta – Karijärve – Kobilu – Konguta – Kurelaane – Külaaseme – Lembevere – Majala – Metsalaane – Mäeotsa – Mälgi – Poole – Pööritsa – Vahessaare – Vellavere
Haaslava vald
Haaslava vald oli vald Tartu maakonna lõunaosas.
2016. aastal sõlmisid Haaslava, Mäksa ja Võnnu vald ühinemislepingu. 2017. aasta Eesti omavalitsuste haldusreformi käigus moodustus nende kolme valla ning Meeksi valla Järvselja ja Rõka küla ühinemisel uus omavalitsusüksus – Kastre vald.