cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sõjafotograafia
Sõjafotograafia subjektid
Kui sõjafotograafia teemad varieeruvad oma loomult, siis on ka olemas teatud tabuteemad. Seda on näiteks sõjavangide teema, mida käsitletakse kui alana, mida ei tohiks humanistlikust vaatevinklist lähtuvalt jäädvustada. Kuigi sõjavägi teeb õhufotosid vangistatud sõduritest, siis fotosid sõjavangidest käsitletakse mittevajaliku alandusena.
Terroristlikud rühmitused, mis opereerivad Iraagis, on meedias kajastanud vangistatud Ameerika sõjaväepersonali, solvates nii Ameerika avalikkust.
Sõjafotograafia ja avalikkus
Sõjafotograafial võib olla väga mõjusaid tagajärgi avalikule arvamusele ja selle kujundamisele. Mõnikord tugevdavad fotod sõjast usku, et sõda on õigustatud, ergutades rahvuslikke tundeid ja solidaarsust sõdurite seas. Sellised pildid näitavad oma riigi sõjaväge positiivses valguses või kujutavad vastase sõjaväe kuritegusid.
Samas võib olla sõjafotodel täiesti vastupidine efekt, pöörates avaliku arvamuse sõja vastu. Vietnami sõja fotod olid selle väga heaks näiteks.
Pidev fotode pealevool surnud Ameerika sõduritest Vietnamis pööras avaliku arvamuse aeglaselt, kuid kindlalt sõja vastu, sest avalikkus hakkas arvama, et see sõda ei ole väärt nii paljude Ameerika sõdurite elusid.
Võitlusfotograafia võib samuti tõendada, et oma sõdurid on võimelised kuritegudeks sõja ajal – ka see on fakt, mis kiiresti pöörab avaliku arvamuse sõja vastu. Riigi avalikkus tahab tavaliselt uskuda omade sõdurite sündsasse käitumisse. Võitlusfotograafia, mis kummutab sellise arusaama (näiteks fotod My Lai massimõrvast), võib kiiresti muuta avaliku toetuse avalikuks skandaaliks.
Sõjafotograafia ja sõjavägi
Võitlusfotograafia mõju ei ole kaotanud oma jõudu sõjaväe enda seas. Õiged fotod sõjast, mis on avaldatud õigel ajal, võivad toimida kui demoraliseeriv propaganda või kui meeletu toetus positiivse avaliku arvamuse kujundamisel.
Sõjafotograafia ajalugu näitab, et fotod sõjast võivad pöörata avaliku arvamuse sõja vastu ning seega näeb sõjavägi võitlusfotograafiat kui kaheteralist mõõka, millega tuleb olla ettevaatlik.
20. sajandil on mitmed militaarsed ja paramilitaarsed grupid püüdnud sõjafotograafiat tsenseerida või ära kasutada oma eesmärkide toetuseks. Maades, kus üldjuhul valitseb ajakirjandusvabadus, läheb varem või hiljem sõjavägi fotode tsenseerimisel ajakirjandusega konflikti.
Kui aus olla, siis peab sõjavägi käima mööda noatera: liiga vähe tsensuuri võib panna sõjajõud lahinguväljal ohtu ning võib kallutada avaliku arvamuse sõja vastu. Liiga palju tsensuuri aga paneb samas avalikkuse ja ajakirjanikud imestama selle üle, mida varjatakse.
Lahesõjas proovis USA armee kontrollida ajakirjandust ja peaaegu kõike sõjafotograafiaga seonduvat lahingutsoonis. Kriitikud arvasid, et sõjavägi püüdis „sanitariseerida“ sõda ning vältida negatiivseid reaktsioone. Samasugused süüdistused kõlasid ka operatsiooni „Iraagi vabadus“ ajal Iraagis.
Võitlusfotograafia tänapäeval
Sõjafotosid on paljuski kirjeldatud kui liiga jubedaid või vägivaldseid ning avalikkusele sobimatuid. Sõjaväe (ükskõik millise maa) püüded kontrollida fotosid on viinud selleni, mida tänapäeval kutsutakse puhtaks pestud sõja kirjeldamiseks.
Avaldatud sõjafotod nn „tarkadest pommidest“, mis ründavad ehitisi, ei ole nii personaalsed, kui seda on pildid räpastest ja väsinud sõduritest. Mõned on isegi väitnud, et sõjaväe poolt avalikustatud ja lubatud sõjafotod näitavad sõjaväe püüet luua pilti sõjast ilma ohvriteta.
Juta
Juta on naisenimi.
2018. aasta seisuga oli see Eestis populaarsuselt 126. naisenimi. 1. jaanuari 2018 seisuga oli Eestis eesnimi Juta 1487 naisel.
1. jaanuari 2019 seisuga oli Eestis eesnimi Juta 1434 naisel. Juta oli Eestis levikult 132. naisenimi.
Kõige populaarsem oli eesnimi Juta vanuserühmas 85+, kus neid oli 10 000 elaniku kohta 47,38 ning Saare maakonnas, kus neid on 10 000 elaniku kohta 23,96. Juta oli keskmiselt 68 aasta vanune (mediaanvanus oli 70).
Lätis oli 2021. aasta 30. juuni seisuga eesnimi Juta 627 inimesel.
Kuhi (informaatika)
thumb|right|240px|Kuhja struktuur Kuhi on informaatikas andmestruktuur, mis põhineb puul ja rahuldab "kuhja tingimust": iga tipu võtmeväärtus on alamtippude omast suurem või sellega võrdne. Kuhja juurelement on ühtlasi ka kõige suurema võtmeväärtusega.
Rakendused
Kuhi sobib elementide hulgast minimaalse ja maksimaalse väärtuse kiireks leidmiseks.
Kuhja kasutatakse graafi töötlemise algoritmides, näiteks Dijkstra algoritmis.
Soome sussid
Soome sussid (ka soome saapad, soome kingad) olid varasemal ajal heledast juhtnahast ninapealse lapiga pehmed jalatsid.
Ajaloost
Põhjarannikul järjepidevalt peetud rannarahva pidustustel tõid külla tulnud soomlased alati vahetuskaupa, millest eriti hinnatud olid hülgenahast kõverate ninadega sussid ja kindad, kuna hülgenahk on eriti tihe ja ei lase vett läbi.
Liivimaa superintendent
Liivimaa superintendent oli 1622–1919 (1675-1919 Liivimaa kindralsuperintendent (harvem nimetatud Liivimaa ülemsuperintendent)) Liivimaa kõrgeim vaimulik juht (superintendent).
Karaski jõgi
Karaski jõgi (ka Karaski oja) on jõgi Lääne-Virumaal Väike-Maarja vallas.
Jõgi on 8,6 km pikk, valgla pindala on 28,6 km², suubub paremalt Pedja jõkke.
Flumeri
Flumeri on vald (comune) Itaalias Campania maakonnas Avellino provintsis. Halduskeskus asub Flumeris.
638 meetri kõrgusel merepinnast asuva Flumeri asustustihedus on keskmiselt inimest ruutkilomeetri kohta. Flumeri piirneb järgmiste omavalitsusüksustega: Ariano Irpino, Castel Baronia, Frigento, Grottaminarda, San Nicola Baronia, San Sossio Baronia, Sturno, Villanova del Battista, Zungoli.
Flumeri halduspiirides asuvad järgmised fraktsioonid: Arcolento, Candelaro, Corridoio, Corvarana, Difesa, Laghi-Valle, Lagni, Murge, Pastinelli, Pilone, San Pietro, San Vito, Scampata, Tierzi, Tre Torri.
Rayo Vallecano
Rayo Vallecano de Madrid, S.A.D. on Hispaania jalgpalliklubi, mis mängib riigi kõrgliigas La Liga. Klubi baseerub Madridis Vallecase linnaosas. Klubi asutati 29. mail 1924.
Hispaania kõrgliigas mängis klubi esimest korda hooajal 1977/78. Parimaks kohaks Hispaania kõrgliigas on kaheksas (hooajal 2012/13).
Hooajal 2000–2001 osaleti UEFA karikavõistlustel. Rayo Vallecano jõudis veerandfinaali, kus kaotati teisele Hispaania klubile, Deportivo Alavésile.
Praegune koosseis
''Seisuga 2. veebruar 2022''
Šmuel Haitov
pisi Šmuel Haitov (27. mai 1909 Pärnu – 20. august 1984 Pärnu) oli Eesti NSV teeneline arst (1976).
Haitov sündis Pärnus käsitöölise (plekksepa) perekonnas ja lõpetas Pärnus ka keskkooli. 1938. aastal lõpetas Tartu Riikliku Ülikooli, kus oli õppinud arstiteadust, cum laude. Seejärel täiendas end samas kolm aastat sisehaiguste kateedri juures.
1938. aastast kuni 20. novembrini 1940 oli ta Pärnu Ühendatud Haigekassade usaldusarst ja vabalt praktiseeriv arst.
1941. aastal määrati ta Pärnu Polikliiniku rajajaks ja esimeseks juhatajaks. Suure Isamaasõja puhkedes evakueerus Venemaale, töötades arstina eri väeosades. Pärnusse naasis septembris 1944, kus töötas algul Pärnu Tervishoiuosakonna juhatajana ja hiljem kuni pensionile minemiseni 1979. aastal Pärnu Linna Haigla siseosakonna juhatajana. ,
Kiirteel
"Kiirteel" on ansambli The Tuberkuloited album 2000. aastast.
Kaie
Kaie on naisenimi.
2018. aasta seisuga oli see Eestis populaarsuselt 165. naisenimi. 1. jaanuari 2018 seisuga oli Eestis eesnimi Kaie 1157 naisel.
Empress
Empress (endine Nordic Empress, 2004–2008: Empress of the Seas) on ristluslaev, mis kuulub firmale Royal Caribbean Cruises Ltd. ja mida käitab Royal Caribbean International. Aastatel 2008–2016 käitas laeva teine tütarfirma, Hispaania laevakompanii Pullmantur Cruises.
Ajalugu
Laev (tehasenumber G29) ehitati Chantiers de l'Atlantique'i laevatehases Saint-Nazaire'is Prantsusmaal 1990. aastal. 2002. aastani oli Empress of the Seas üks Royal Caribbean Internationali laevadest Libeeria lipu all ja 2002–2008 Bahama lipu all. Hiljem Malta lipu all oli Empressi baassadam Tallinn, kus laevatäis inimesi lõpetas kruiisireisi ja Empress võttis peale uued reisijad, kes saabusid Pullmantur Airi Boeing 747-ga Tallinna lennujaama. Tallinnast sõitis laev Peterburi.
Terror
Terror on poliitiliselt motiveeritud vägivalla- ja hirmuteod. Terrori läbiviijat nimetatakse terroristiks. Terrorismi iseloomustab eriliselt Ameerika Ühendriikide pinnal toime pandud 11. septembri terrorirünnakud.
Äss
pisi|Ässad skulptuurina Äss on mängukaart, olenevalt kaardimängust kas kõige tugevam või kõige nõrgem kaart.
Hummuli Põhikool
pisi|[[Hummuli mõis|Hummuli mõisa peahoone, milles tegutseb 1930. aastast Hummuli põhikool]] Hummuli Põhikool on põhikool Valga maakonnas Tõrva vallas Hummuli asulas.
IF
IF või if võib tähendada järgmist:
Hummuli Põhikool
Kool asutati 1688.
Esimesed andmed andmed Hummuli hariduselust pärinevad 1687/1688. aastast, mil Bengt Gottfriedi Forseliuse õpilased suundusid maale mõisadesse lastele koolitarkust jagama. Üks kahest Helme kihelkonna edumeelsest mõisast oli Hummuli. Hummuli mõisahäärberis asub kool alates 1930. aastast. Enne seda asus kool nii vallamajas kui ka Soe vanas kõrtsihoones.
2021/22. õppeaastal õpib Hummuli Põhikoolis 47 õpilast. Õpilased õpivad liitklassides. Noortel on võimalus osaleda klaveri-, näite-, õhupüssi-, spordimängude- ja pallimänguringis, samuti kooris. Hummuli kooli direktor on 2022. aasta seisuga Evelin Tiivel.
Inno Tähismaa
Inno Tähismaa (sündinud 17. aprillil 1970 Tallinnas) on eesti ajakirjanik, blogipidaja ja kirjanik.
Ta on lõpetanud Tartu Ülikooli ajakirjanduse erialal 2003. aastal.
Ta on töötanud ajakirjas Luup, nädalalehes Liivimaa Kroonika, ajalehes Äripäev ja maakonnalehes Võrumaa Teataja, samuti olnud rahandusministeeriumis avalike suhete osakonna juhataja.
Ta on Irja Tähismaa abikaasa ja Ingrid Veidenbergi eksabikaasa.
Inno Tähismaa kandideeris 2017. aasta kohalikel valimistel valimisliidu „Võru eest” nimekirjas Võru linnapeaks.
Pärsti põhikool
Pärsti põhikool oli põhikool Viljandi maakonnas Pärsti vallas Pärsti külas.
Inno Tähismaa
Tähismaad on kriminaalkorras karistatud perekonna ja alaealise vastu süüteo toime panemise eest. Talle määratud ühe aasta ja kuue kuu pikkune vangistus asendati 545 tunni üldkasuliku tööga, mille tegemise tähtajaks määrati kaks aastat.
Pärsti põhikool
Kooli eelkäija oli 1836 asutatud Pärsti külakool Undi karjamõisas. Esimeseks õpetajaks oli Juhan Neisar (sünd. 1804). Hiljem olid õpetajateks A. Doll, M. Reier, Juhan Peterson.
Keskkonnamuutustele kohanemise tippkeskus
Keskkonnamuutustele kohanemise tippkeskus (Centre of Excellence in Environmental Adaptation, ENVIRON) on Eesti Maaülikooli juures asuv Eesti teaduse tippkeskus.
Pärsti põhikool
1922 tuli koolijuhiks Gustav Tanneberg (hiljem Gustav Tarre) ja kool muudeti 6-klassiliseks. Gustav Tarre initsiatiivil rajati 90-liigiline dendraarium. Hiljem olid kooli direktoriteks Welli Sarri (1950-1951), Helene Jakobson (1951-1953), Milvi Sikemäe, hiljem Milvi Simson (1953-1954), Peeter Toom (1954-1965).
1963/1964 muudeti kool 8-klassiliseks. 1965 - 1968 oli direktoriks Arnold Kurve. 1966 oktoobris hakkas koolis pikapäevarühm. Lühikest aega juhtisid kooli Irina Jaadla, Jaan Luigelaht, seejärel Adik Sepp (1969-1976).
Keskkonnamuutustele kohanemise tippkeskus
Tippkeskus loodi 2011. aastal. Selle juht on Maaülikooli professor Ülo Niinemets.
Pärsti põhikool
1976 suleti Pärsti kool, sest linnas valmis Viljandi 1. Keskkool ja lapsed suunati sinna. Pärsti mõisamajas jätkas tegevust Pärsti Raamatukogu ja maja kasutati ka spordibaasina.
Pärsti Algkool avati taas 1. septembril 1983 Pärsti mõisahoone 2. korrusel. Juhatajaks oli Maimu Treial, seejärel Arle Aren (1984-1987).
1985 aasta veebruaris avati 1. korrusel kolme rühmaga lasteaed ja kool sai nimeks Pärsti Lasteaed - Algkool. Juhatajaks oli Piret Kukk (1987- 2008).
1991. aasta sügisel jätkas kool tegevust põhikoolina. 1994. aastal lõpetas Pärsti Põhikooli 1. lend.
Põhikoolist sai õpilaste väikese arvu tõttu taas algkool 1. septembril 2008. Direktoriks oli Ly Kangur.
2011/2012 õppeaastal oli koolis ainult 5 õpilast ja kool suleti. Lasteaed jätkas tegevust. Kooli ruumidesse kolis tagasi Pärsti raamatukogu.
Kooli nimed:
Kvadrootor
pisi|De Bothezat' kvadrootor, 1923 Kvadrootor või kvadrokopter või nelikopter on nelja tiivikuga helikopter. Erinevalt tavalistest kopteritest kasutatakse nende puhul harilikult sümmeetrilisi tiivikuid. Sõiduki juhtimiseks muudetakse ühe või enama tiiviku suunda ja/või pöörlemiskiirust, mis omakorda muudab jõumomenti ja tõstejõu omadusi.
Lennuajaloo algusaastatel peeti kvadrootoreid lahenduseks mitmetele vertikaallennu puhul esile kerkivatele probleemidele; jõumomendist tekkivad juhtimisprobleemid (ning tõstejõudu mittetekitava tüürpropelleri tõhususe küsimused) on võimalik kõrvaldada oluliselt lühemate labadega konstruktsiooniga, mille puhul tiivikud vastassuundades pöörlevad. Seda on ka lihtsam ehitada. 1920.–1930. aastatel loodi mitmeid mehitatud lennuks sobilikke seadmeid. Nende seas olid esimesed edukad vertikaalseks õhkutõusuks ja maandumiseks sobivad lennumasinad. Paraku oli esimeste prototüüpide tõhusus väike ning hilisemad prototüübid nõudsid piloodilt märkimisväärselt stabiliseerimisponnistust ja olid alajuhitavad.
Kvadrootoritel põhinevad lahendused on viimasel ajal seoses mehitamata õhusõidukitega seotud arendustegevusega populariseerunud. Neid sõidukeid stabiliseerivad elektroonilised juhtsüsteemid ja andurid. Tänu oma väiksusele ja heale juhitavusele saab neid kasutada nii ruumides kui ka neist väljaspool.
Ehitamis- ja juhtimismugavuse tõttu kasutatakse kvadrootoreid tihti mudellennuamatööride hobiprojektides.
Manööverdamine
pisi|Kvadrootori puhul tiivikute pöörlemisest tekkivate jõumomentide skeem. Tiivikud 1 ja 3 pöörlevad ühes suunas ning 2 ja 4 teises suunas, mis stabiliseerib jõumomendi. Rootor tekitab oma pöörlemisteljel nii tõstejõudu kui ka jõumomendi ja lennuvahendi liikumise suunale vastupidise õhutakistuse. Kui kõik rootorid pöörlevad sama nurkkiirusega ning rootorid üks ja kolm päripäeva ning rootorid kaks ja neli vastupäeva, on aerodünaamiline pööret tekitav jõumoment tasakaalustatud ja võrdne nulliga, mis tähendab, et eraldi stabiliseeriva rootori jaoks vajadus puudub. Lennuvahendi pööramiseks on võimalik jõumomendid tasakaalust välja viia, muutes vastassuundades pöörlevate tiivikute pöörlemiskiirust.
Kallutusnurkade muutmine on võimalik pööret põhjustamata. Samas suunas pöörlevate tiivikute paar juhib üht telge ja nende omavaheline kiiruste kasvatamine ja kahandamine säilitab jõumomentide tasakaalu samaaegset pööret põhjustamata. Nii on võimalik püsivat kaldenurka hoides lennuvahendit kiirendada.
Lao tänav
Lao tänav (saksa keeles Stapelstraße) on tänav Tartu kesklinnas. See algab Kalevi tänavalt ja viib Aleksandri tänavale.
Tänav on kirde-edelasuunaline ja selle pikkus on umbes 100 meetrit.
Tartu linnavolikogu otsusega 14. novembrist 1927 muudeti tänava senine nimi, Ladumise tänav, Lao tänavaks.
Kärsa oja
Kärsa oja (ka Kuriku oja) on oja Põlva maakonnas Põlva vallas.
Oja pikkus on 4 km pikk ja valgla pindala on 3,2 km². Oja suubub vasakult poolt Ahja jõkke.
Kuningas (mängukaart)
pisi|500px|left|[[Roueni stiilis kaardikujunduse areng, ärtu kuningas]]
Vene kujundusega kuningad:
Krustkalni looduskaitseala
Krustkalni looduskaitseala on looduskaitseala Lätis Vidzemes Madona piirkonnas Mārciena ja Ļaudona vallas Krustkalni nime kandvas küngaste vööndis. Looduskaitseala pindala on 2978 hektarit. Lõunas piirneb see Aiviekste luha looduspargiga.
Ajalugu
Kaitseala (läti keeles Krustkalnu dabas rezervāts) loodi aastal 1977. Veel enne kaitseala moodustamist tundsid selle piirkonna kui Ida-Läti alade rikkalikuma flooraga piirkonna vastu nii baltisaksa kui läti loodusteadlased, nende seas ka Nikolajs Malta. XX sajand]]i viiekümnendatest aastatest asusid piirkonda uurima nii Läti Ülikooli kui ka Bioloogiainstituudi teadurid ja piirkond kujunes tudengite välipraktikumide toimumispaigaks. Bioloogiainstituudi eestvedamisel rajatigi sinna aastal 1977 Ida-Läti esimene looduskaitseala. Kuni Teiči looduskaitseala moodustamiseni aastal 1982 allus see administratiivselt Slītere looduskaitsealale.
Kuni looduskaitseala moodustamiseni keskenduti põhiliselt floora ja selgrootute uurimisele. Linnustiku uurimisega alustati aastal 1976, ent süstemaatilisemalt tegeleti sellega aastail 1983–1984. Umbkaudu samal ajal algasid seal ka imetajate vaatlused. Aastal 1987 viidi lõpule looduskaitseala territooriumi taimeliikide kaardistamine.
Kultuurimälestised
Looduskaitsealale jäävad Krāka ehk Svētes Dreimaņi allikad on endine hiiepaik. Olulised mälestised on veel Kārlis Ulmanise istutatud tamm ja Mārciena linnamägi. Viimane asub pikal põhjast lõunasse kulgeval vallil, mille idanõlv on 60, läänenõlv aga 50 meetri kõrgune. Linnuse pikkus on 150 meetrit, seda eraldab ülejäänud künkast 6 meetri kõrgune nõlvak. Arvatakse, et linnust mainiti kroonikates aastal 1213 (castrum Marxne). Tänapäeval kasvavad linnuse asemel männid, põhjaosas ka kuused.
Loodus
Looduskaitseala asub Ida-Läti madalikul. Seda läbib Krustkalni nimeline ala, mis on osa Vidzeme kõrgustikku Latgale kõrgustikuga ühendavast oosist. Kõrgeim koht on Krāka mägi (166,4 m), Krustkalni küngaste kõrgeim tipp Vadzole mägi jääb aga looduskaitseala piiridest välja. Krustkalni moodustavad paralleelsed oosid, mis on ümbritsevast merepinnast 90 meetrit kõrgemast madaliku alast 50–70 meetrit kõrgemad.
Ligi 90% looduskaitseala territooriumist katavad metsad. Puudest kasvavad seal valdavalt männid (48%), kased (33%) ja kuused (16%). 4% territooriumist moodustavad mitmesugused veekogud. Järvedest on olulisemad Lielais Plencis (11 ha), Mazais Plencis (1,4 ha) ja Svēte järv pindalaga 49 ha.
88 hektarit võtavad enda alla luhad, 18,4 hektarit sood. Sood on seal valdavalt väikesed ja asuvad järvede kallastel, üksikud pisemad soostunud kohad ka küngaste vahelistes lohkudes.
Osa territooriumist on inimtegevusest mõjustatud. Looduskaitsealale jäävad üksikud talud, endine Krustkalni kruusakarjäär ja vanad kivimurrud, kus kaevandati holotseenis moodustunud ligi 15 meetri paksust mageveelist päritolu lubjakivi kihti. Selle territooriumi läbib kaks riiklikku autoteed: P82 ja V876.
Kaitstavatest loodusdirektiivi elupaigatüüpidest esinevad seal metsadest vanad loodusmetsad, oosi-okasmetsad, siirdesoo- ja rabametsad ning soo-lehtmetsad. Lisaks esinevad seal allikad ja allikasood, nõrglubjalasundit moodustavad allikad ja nõrglubja-allikasood ning aluselised ja nõrgalt happelised liigirikkad madalsood. Poollooduslikest kooslustest esinevad looduskaitsealal järgmised kooslused: Fennoskandia madalike liigirikkad arurohumaad, niiskuslembesed serva-kõrgrohustud tasandikel ja mäestikes alpiinse vööndini, sinihelmikaniidud (Molinia caeruleae-kooslused) karbonaatsel või turvastunud mullal või savisetetel, põhjamaised lamminiidud, Festuco-Brometalia-kooslustega poollooduslikud kuivad rohumaad ja põõsastikud karbonaatsel mullal, aas-rebasesaba Alopecurus pratensis ja ürt-punanupuga Sanguisorba officinalis madalikuniidud ning jussheinaga (Nardus) liigirikkad mäestikurohumaad silikaatsel mullal. Järvedest esinevad seal mändvetikakooslustega kalgiveelised järved, huumustoitelised järved ja järvikud ning looduslikult rohketoitelised järved.
Kaitsealale jäävad Krāka ehk Svētes Dreimaņi allikad, Dreimaņi tamm, Kabiņsala pärn ja Rogaiņsi tammed on looduskaitse all.
Kaitseala keskosas asub range režiimiga kaitsevöönd, mille eesmärgiks on hoida sealseid metsi inimmõjust puutumatuna.
Loomastik ja taimestik
Kaitsealustest soontaimedest kasvavad looduskaitsealal karvane maarjalepp, metsülane, varvastarn, padutarn, raudtarn, lääne-mõõkrohi, kõdu-koralljuur, balti sõrmkäpp, Russowi sõrmkäpp, kuradi-sõrmkäpp, kahkjaspunane sõrmkäpp, vööthuul-sõrmkäpp, täpiline sõrmkäpp, helekollane sürmkübar, mets-vareskold, naastune kikkapuu, kolmeõieline madar, niidu-kuremõõk, sale parthein, harilik sookäpp, harilik ungrukold, Siberi võhumõõk, võsu-liivsibul, must seahernes, soohiilakas, harilik kobarpea, karukold, kattekold, ainulehine sookäpp, jumalakäpp, ohakasoomukas, mägi-piimputk, suur näär, kahelehine käokeel, rohekas köokeel, sinine kopsurohi, palu-karukell, pruun sepsikas, rooghein, vahelmine põdrajuur, kera-jõgitakjas, turd-tähthein ja püst-linalehik. Kaitsealustest sammaldest esinevad seal Helleri narmaskarikas, õunjas kerakupar, tõmmu pungsammal, Bryum oblongum, harilik manalasammal, ulmik-vesisammal, haisev maakarikas, läikiv kurdsirbik, varju-salulaanik, aasbreidleeria, harilik valvik, väike kammtupik, harilik lameõhik, sulgjas õhik, paljas hammassammal, soosammal, nutt-roossammal, sulgjas rikardia, helgik, väike trompetsammal ja viltjas udesammal.
Kaitstavatest samblikest esinevad looduskaitsealal harilik kopsusamblik, haava-tardsamblik, puna-tähnsamblik ja Arthonia spadicea.
Heiki Pärdi
Heiki Pärdi (sündinud 22. aprillil 1951 Raikküla külanõukogus Rapla rajoonis) on eesti ajaloolane ja etnoloog.
Krustkalni looduskaitseala
Loomastik ja taimestik
Kaitstavatest selgrootute liikidest elavad seal sinine villimardikas, metallpõrnikas, väike-kiirgliblikas, suur-kiirgliblikas, pääsusaba, Pedicia rivosa, kakslaik-kiil, Anchinia cristalis, Anchinia daphnella, Eupithecia pyreneata, rohe-vesihobu, ninasarvikpõrnikas, atleetsikk, kollapaabusilm, kevadpaabusilm, piksepeni, sini-paelöölane, haavalumik, väikelumik, hiidpurukas, Schrencki kimalane, suur-kuldtiib, vareskaera-aasasilmik, sõõrsilmik ja mustlaik-apollo. Kaitstavatest lindudest elavad Krustkalnis hüüp, must-toonekurg, valge-toonekurg, laululuik, vileluik, suur-laukhani, hallhani, rabahani, väikekoskel, jääkoskel, herilaseviu, must-harksaba, teder, metsis, väike-konnakotkas, roo-loorkull, sookurg, laanepüü, täpikhuik, rukkirääk, punajalg-tilder, mustviires, jõgitiir, naerukajakas, õõnetuvi, värbkakk, händkakk, karvasjalg-kakk, jäälind, öösorr, tamme-kirjurähn, valgeselg-kirjurähn, musträhn, laanerähn, hallpea-rähn, roherähn, väänkael, vesipapp, nõmmelõoke, vööt-põõsalind, sinirind ja väike-kärbsenäpp.
Imetajatest on levinumad metssiga, metskits ja põder. Kaitstavatest imetajatest elavad seal kobras, saarmas, kasetriibik, ilves, hunt, veelendlane, tõmmulendlane, põhja-nahkhiir, pruun-suurkõrv, suurvidevlane, pargi-nahkhiir ja kääbus-nahkhiir, kusjuures hunte ja ilveseid satub looduskaitse territooriumile harva.
Heiki Pärdi
Elulugu
Heiki Pärdi on kolhoosniku poeg. Ta lõpetas 1969 Järvakandi Keskkooli, 1974. aastal Tartu Ülikooli ajalooteaduskonna ja sai 1996. aastal samast magistrikraadi etnoloogias väitekirjaga "Muuseum – kultuurinähtus ja kultuuriuurimise allikas".
Oli 1974–1987 ja 1989–2000 Eesti Rahva Muuseumis teadur, osakonnajuhataja ja teadusdirektor, 2000–2005 Tartu Kunstimuuseumi direktor. Alates 2005. aastast on ta Eesti Vabaõhumuuseumi teadusdirektor, alates 2020. aastast Eesti Vabaõhumuuseumi vanemteadur.
1991–1992 oli ta ka Tartu Ülikooli Eesti ajaloo kateedri õpetaja, 1992–1995 ajaloo osakonna assistent, aastast 2005 on ta TÜ Viljandi Kultuuriakadeemia koosseisuväline õppejõud (eesti rahvakultuur, Eesti ja Põhjala traditsiooniline arhitektuur). Pärdi on õpetanud ka etnoloogiat ja museoloogiat.
Teadustöö
Uurimisvaldkonnad: eesti rahvakultuur, kultuurilugu ja maa-arhitektuuri areng. Osalenud ja juhtinud mitmeid etnograafilisi ekspeditsioone Eestis ja teiste soome-ugri rahvaste aladel. Oli 1996–1999 Eesti Teadusfondi projekti "Kodu kui kultuuritegur 20. sajandi Eestis" juht. Olnud Pro Ethnologia ja Eesti Rahva Muuseumi aastaraamatu ning Eesti Vabaõhumuuseumi järgväljaannete Suitustare ja Eesti Vabaõhumuuseumi Toimetised peatoimetaja. Üle 100 teadustrükise.
1 (Tallinna trammiliin)
1. trammiliin on Tallinna trammiliin, mis teenindab reisijaid liinil Kopli – Kadriorg.
Kopli – Kadriorg
Kopli, Sepa, Marati, Sirbi, Maleva, Sitsi, Angerja, Krulli, Volta, Salme, Telliskivi, Balti jaam, Põhja puiestee, Linnahall, Kanuti, Mere puiestee, Hobujaama, Tallinna Ülikool, L. Koidula, Kadriorg
Kłodawa
Kłodawa on linn Poolas Suur-Poola vojevoodkonnas Koło maakonnas, Kłodawa valla halduskeskus. Kłodawa asub Kołost umbes 20 km idakirdes.
Kłodawa sai linnaõigused 1383. aastal. 1870. aastal kaotas Kłodawa linnaõigused, kuid sai need tagasi 1925. aastal.
Kłodawas asub Poola suurim soolakaevandus.
Gottlieb Alexander von Schmidt
Gottlieb Alexander von Schmidt (28. detsember 1794 / 8. jaanuar 1795 Valjala – 24. juuli / 5. august 1871 Muhu) oli Eesti vaimulik.
Algõpetuse sai koduõpetaja käe all, koduõpetajaks oli vend Friedrich August Heinrich von Schmidt (Ansekülas). Aastatel 1812–1813 õppis Tartus gümnaasiumis. Tartu Ülikooli usuteadukonnas õppis ta aastatel 1814–1816. Pärast ülikooli lõpetamist töötas koduõpetajana. Ordineeriti 18. augustil / 30. augustil 1818 õpetajaks.
Oli aastatel 1818–1822 Saaremaa Jaani koguduse õpetaja ja 1822–1871 Muhu Katariina koguduse õpetaja. Aastatel 1842–1871 oli ta ka Saaremaa superintendent; 1846. aastast koolikolleegiumi kaastöötaja.
Isiklikku
Tema isa August Heinrich von Schmidt ja vanaisa Johann Heinrich Schmidt olid Valjala Martini koguduse õpetajad, tema vend Friedrich August Heinrich von Schmidt oli Anseküla Maarja koguduse õpetaja, vanavanaisa Heinrich Vick oli Muhu Katariina koguduse õpetaja, onu Andreas Michael Agthe ja onupoeg Wilhelm Andreas Fürchtegott Agthe olid Pöide Maarja koguduse õpetajad. Teine vanaisa Carl Friedrich Agthe oli Tallinna Oleviste koguduse organist.
Ingerisoomlaste evakuatsioon Teise maailmasõja ajal
Ingerisoomlaste evakuatsioon Teise maailmasõja ajal oli Teise maailmasõja ajal Saksa okupatsiooni alla langenud Leningradi oblastis (ajalooline Ingerimaa) elanud soomlaste vabatahtlik ümberpaigutamine Eestisse ja Soome. Eesti kaudu viidi vabatahtlikult Soome kokku enam kui 63 000 ingerisoomlast, ligi 3000 ingerisoomlast jäi elama Eestisse, ligi 1500 hukkus Eestis Põllküla-Klooga-Paldiski sõjapõgenike laagrites ümberpaigutamist oodates.
Ingerisoomlaste olukord Teise maailmasõja ajal
Ingerisoomlaste küsimust arutati esmakordselt Saksamaa ja Soome valitsuse vahel juba novembris 1941. Sakslaste ettekujutus tolleaegsest Euroopast olid kompaktsed rahvusriigid, mida osutas näiteks ka 1939. aastal "isamaa kutsel" aset leidnud baltisakslaste ümberasustamine. Soome vabariigi Berliini suursaadiku Kivimäe arvamus oli, et soomlaste sugulasrahvaid puudutab samasugune ideoloogia. Nõnda tegi ta mitmetes ringkondades mõttelisi ettevalmistusi nii karjalaste kui ingerisoomlaste ühendamiseks sama riigi territooriumile. Ka peaminister Jukka Rangell oli ingerisoome küsimust 1941. aasta Soome riigipäevadel käsitlenud ja öelnud: "Nõukogude Liidu rahvaste vanglas on mitmeid sugulasrahvaid, kelle saatus on veel mitmeid kordi julmem kui eestlaste oma."
Kui 1941. aasta sügisel alustas Saksamaa oma agressiooni Nõukogude Liidu vastu, oleksid sakslased soovinud, et rindepiirkonnast evakueeritaks kohe 50 tuhat ingerisoomlast. Nad pidid minema jalgsi üle jäätunud Soome lahe Soome. Soome valitsus mõistis, et see oleks põhjustanud humanitaarkatastroofi. Viletsas olukorras rahvas poleks seda "jääretke" üle elanud. Jäädi ootama soodsamat aega.
21.–30. jaanuarini 1943 viibis esmakordselt Ingerimaal evakuatsioone ettevalmistav initsiatiivrühm, mille eesotsas oli koolinõunik Lauri Pelkonen ning kuhu kuulus veel kapten Juho Tirranen koos Valpo (riigipolitsei) esindaja Kaarlo Stendali ja sõjaväe välipastori Juhani Jääskeläisega. Enamikul neist oli ingerisoome taust. Ülesandeks oli selgitada, kuidas saaks kohaliku tsiviilelanikkonna olukorda leevendada ning võimaluse korral evakuatsiooni käivitada. Esmaseks eesmärgiks oli püstitatud sõjaorbude äratoomine. Tegu oli u 500 lapsega, kellest suurem osa olidki juba toimetatud Eestisse.
Mõni kuu hiljem saadeti Ingerimaale uus delegatsioon, kuhu kuulus jälle välipastor Jääskeläinen koos edasiste evakueerimiste peakorraldaja Pentti Kaitera ja Vilho Helasega. Eesmärgiks oli teha juba praktilisi ettevalmistusi. Kolmandas komisjonis, mis käis olukorda inspekteerimas 25. veebruaril 1943, olid jälle Pentti Kaitera, kapten Juho Tirranen, ingerisoome päritolu fotograaf ja rahvakoolide inspektor Antti Hämäläinen ning arst Niilo Nathanael Pesonen. Ülesandeks oli rahva valmistamine evakuatsioonideks. Ingeris oli selleks kahtlemata tõhusaim paik kirik, kus jutluste käigus häälestati mh eelseisvateks operatsioonideks.
Ingerisoomlaste asualad muutusid sügisest 1942 poolenisti lahingute tallermaaks. Ingerisoomlastest emigrandid ja hõimuaktivistid hakkasid Soome valitsust taas survestama, et see midagi ette võtaks. Loodi Ingeri toimkond (Inkerin Asiain Hoitokunta), mille etteotsa pandi jälle ingeri juurtega Juhana A. Savolainen , asejuhataja oli ingerisoome aktivist õpetaja Kaapre Tynni. 6. oktoobril 1942 algasid pikaldased läbirääkimised Soome sõjapagulaste evakueerimise ametkonna ja Saksa armeejuhatuse esindajate vahel tsiviilelanike ära toimetamiseks "totaalse sõja" jalust. Eesmärgiks oli tagada tsiviilelanike kaitse Reichskomissariat Ostland’is, evakueerides "soomesoost" rahvastik Soome terviklike perekondadena. Suurem osa evakueeritavaist olidki naised, lapsed ja vanurid, kuna Nõukogude armee oli mobiliseerinud 1941. aastal kõik nooremad ja keskealised mehed. Vaid iga viies sõjapagulane oli mees ja üle 70% olid nooremad kui 15 või vanemad kui 65. Vaatamata sellele, et tööjõulist kontingenti oli pagulaste seas võrdlemisi vähe, on millegipärast levinud arvamus, et Soome valitsus tegi oma otsuse pelgalt karjuva tööjõuvajaduse tõttu nn "kotirintamalla" (e.k "riigisisene rinne" e "tsiviifront"). Sellega püütakse ühtlasi pisendada hõimuaate tähtsust, mille ajel päästeoperatsioonid üleüldse käivitusid.
Sakslased nõustusid 1942. aasta lõpus soome elanikkonna tööjõuna kasutamise lõpetama ja ülejäänud peredega ühendama. Evakuatsioon pidi toimuma rangelt rahvastiku registreerimise käigus loodud nimekirjade alusel. Algusest saati rõhutati evakueerumise vabatahtlikkust. Saksa ametnikud pidid vastutama ingerisoomlaste transpordi ja ülalpidamise eest kuni Eesti piirini. Eesti piirist alates pidi vastutuse üle võtma, samuti laevatamiskulud kandma, Soome valitsus.
Rindetegevuse tsoonis Leningradi blokaadirõngast lääne pool oli selle operatsiooni alguseks surnud nälga, haigustesse ja pommitustes ligi 6000 ingerisoomlast. Teist sama palju vaakusid ilma toiduvarude ja eluasemeta elu ja surma piiril. Toidupuudus oli ränk seetõttu, et Nõukogude väed olid viinud taganedes kaasa kogu toidutagavara ja loomakarjad. Pealetungivad sakslased asusid omakorda rekvireerima viimast, mis talupoegadel alles. Sakslased mõistagi ei võtnud lisakohustust tsiviilelanike eest hoolitsemisel. 1942. aasta suvel viisid nad hoopis üle 2000 ingerisoomlase Saksamaale tööle. Ligi 18 000 ingerisoomlast viibis juba Eesti laagrites. Neist tuhatkond oli juba enne ülesõitude algust eri põhjustel surnud.
1. detsembrist 1942 määras president Risto Ryti kogu päästeoperatsiooni ülemaks hüdroloogiaprofessor Pentti Kaitera. Selleks otstarbeks loodi Transpordiministeeriumi juurde Evakuatsiooni Keskbüroo (Väestösiirtoasiain Keskustoimisto). Ülesanne polnud kergete killast, sest seda tuli asuda lahendama ilma igasuguse eelneva kogemuseta täiesti tühjalt kohalt. Kaitera oli tõestanud oma korraldajavõimeid juba Talvesõja ajal, luues ühenduse Suomen Talkoot ning korraldades mh Karjala sõjapõgenike ja leskede elu-olu. Kõigepealt koostas ta põhjaliku kavandi evakuatsioonide kulutuste ja pagulaste paigutamise kohta. Ta hindas küllalt realistlikult evakuatsioonide kestust ja muidki asjaolusid.
Päästeoperatsioonide algus
Kuigi Soome riiginõukogu oli saavutanud Saksa idarinde juhatusega evakueerimise osas kokkuleppe, probleemid jätkusid. Lähitagalas oli sakslastel tarvis jätkuvalt palju tööjõudu, kes teeksid puid, roogiksid lund, parandaksid teid, peseksid pesu jm. Soome soov oli tuua ingerisoomlased ära in corpore. Ent Saksa välisministeerium nõustus oma määrusega loovutama vaevalt 12 000 ingerisoomlast (u 20%), kes toimetati Eestisse 1943. aasta jaanuaris. Tööjõulist noorsugu taheti ikka veel kasutada abitöödel. Tööjõuks sobimatud naised-lapsed-vanurid paigutati aga Gattšina raudteejaama lähistele tsaariaegsetesse kroonubarakkidesse ja hobusetallidesse. Seal asuti ootama järjekorda evakuatsioonirongile. Gattšina kogumislaagri ülemaks kutsus Pentti Kaitera oma venna Kaarlo Kaitera, kes oli just hiljaaegu vabanenud väeteenistusest Valge mere Karjalas.
Esimene ametlik evakuatsioon toimus 1942. aasta veebruaris, kui esimeste soomlastena toodi raudteed pidi Eestisse 160 sõjapõgenikku, peamiselt naised ja lapsed.
Põllküla-Klooga-Paldiski sõjapõgenike laagrid
1942. aasta mais saavutas Saksa Julgeolekupolitsei Armee Ülemjuhatusega ja Eesti Tsiviilvalitsusega kokkuleppe töövõimetute ja puudustkannatavate soomlaste ning eestlaste ümberasustamiseks Eestisse. Eestis paigutati põgenikud Põllküla-Klooga-Paldiski karantiini- ja kogumislaagritesse. Ümberasumine Eestisse oli vabatahtlik ning üheks selle peatingimuseks oli, et ümber saavad asuda vaid töövõimetud ja abivajajad.
Kogumislaagrite ülemaks määrati ingerisoomlane kapten Juho Tirranen. Ülevedude logistika korraldaja oli kohtunik Erkki Tuuli, kes vastutas ka kõigi finantsasjade eest. Nii tsiviilvastutuse, logistika kui finantseerimise poolest oli tegu läbi aegade kõige keerukama Eesti ja ka Soome humanitaaroperatsiooniga.
Esimese aasta jooksul (1942) jõudis Eestisse ligikaudu 18 000 soomlast, muuhulgas 500 orbu. Tippajal, 1943. aasta sügisel saabus laagrisse kuni kuus rongitäit ehk 300–1300 pagulast ööpäevas, mistõttu muutusid laagrid kiiresti ülerahvastatuks. Keeruliste olude ja haiguste tõttu suri laagrites ligi 1500 põgenikku, kes maeti laagrite ümbrusse ühishaudadesse.
Kokkuvõttes võib öelda, et ingerisoomlasi õnnestus küll aktiivsetest kui ka tulevastest rindepiirkondadest välja tuua, kuid küllaltki suurte ohvrite hinnaga. Suuri puudusi esines kogumislaagrite korralduses ja hooldamises. Samas võimaldati ingerisoomlastel enne vedude alustamist okupeeritud alal (Ingerimaal) kehtinud rubla eest oma loomad ja vara maha müüa, mis mõnevõrra kindlustas nende positsiooni Soomes. Ingerisoomlased ise olid kõige suhtes võtnud juba fatalistliku hoiaku, sest üldjoontes tajuti, et käimasolev operatsioon ei saanud asja hullemaks teha.
Evakuatsioon Soome
Põgenike toimetamiseks Soome valiti laevatee Paldiski-Hanko vahel, sest Tallinna ei peetud sõjategevuse tõttu piisavalt turvaliseks. Ülevedu oli ohtlik, arvestada tuli nii miinidega kui ka torpeedo ohuga, mistõttu turvas ülevedu miinitõrjelaev Louhi.
1943. aasta alguseks oli Soome toimetatud ligikaudu 400 soomlast, peamiselt orvud. 1943. aasta kevadel Soome evakuatsioon hoogustus, kuid eelistati siiski vaid töövõimelisi inimesi, keda sooviti kasutada Soomes tööjõuna. Nendele lisandusid nende perekonnaliikmed, keda ei saanud lahku ajada. 29. märtsil 1943 jõudis Hankosse esimene laev, mereuurimislaev Aranda, viies Klooga laagrist Soome 302 Ingerimaalt saabunud orbu koos saatjatega. Laev hakkas Paldiski ja Hanko vahel sõitma iga 2–3 päeva tagant. Ligi 70-kilomeetrine reis kestis 4,5–7 tundi. Aprilli algul tuli teiseks laevaks Suomi, mis mahutas 450 inimest.
18. oktoobril 1943 algas juba massilisem inimeste ülevedu. Endiselt peeti kinni vabatahtlikkusest, perekonnapead pidid kinnitama oma soovi Soome viimisest kirjaliku ankeediga.
Evakuatsioon Soome lõppes 1944. aasta 5. juulil. Kuni selle ajani siirdus Paldiski kaudu Soome kokku 61 163 soomlast ja Saksamaalt veel 2042 ingerisoomlast; Soome siirdunute koguarv ulatus 63 205 inimeseni. Nad asusid elama peamiselt Häme, Turu ja Pori, Uusimaa, Vaasa, Kuopio ja Mikkeli läänidesse. Eestisse jäi elama ligikaudu 3000 ingerisoomlast.
Ingerisoomlaste tagasinõudmine ja tagastamine Nõukogude Liitu
1944. aasta 19. septembril sõlmitud Soome ja Nõukogude Liidu vahelise rahulepingu kohaselt pidi Soome Nõukogude Liidule tagastama kõik Nõukogude Liidu kodanikud, sealhulgas kõik evakueeritud ingerlased. 5. detsembrist 1944 kuni 13. jaanuarini 1945 saadetigi Nõukogude Liitu tagasi 55 773 ingerisoome sõjapõgenikku. Soome jäi edasi ligikaudu 8000 põgenikku, kellest pooled põgenesid Nõukogude Liidule väljaandmise kartuses edasi Rootsi.
Soome ja Nõukogude Liidu vahelise rahulepingu kümnendat pügalat tulnuks tõlgendada ikka tsiviilide kui nõrgema poole vaatepunktist lähtuvalt. Kuna ingerisoomlased "tulid" Soome range vabatahtlikkuse alusel, siis said nad siit ka lahkuda ainult omal vabal tahtel. Ametlik Soome lähenes küsimusele küüniliselt, tõlgendades seda rahulepingu punkti tsiviilide suhtes kahjulikult, püüdmata nende huve kaitsta.
Kui allkirjastatati rahuleping ja asuti koostöös kommunistliku SuPo ja Järelevalvekomiteega korraldama ingersioomlaste tagasisaatmist, keeldus Pentti Kaitera koostööst ja naasis oma endisse töökohta Tehnikakõrgkoolis, kus oli alustanud professoritööd 2. oktoobril 1942.[1] Kaitera protestis sellega tagastamisel kasutatud survemeetodite ja selle mitteõiguspärasuse vastu. Erkki Tuuli võttis enda ja Kaitera seisukoha ses osas oma mälestusteoses kokku järgmiselt:
''Me ei osale ingerisoomlaste tagasisaatmises Soomest Nõukogude Liitu. Meid solvavad sügavalt väited, nagu oleksid ingerisoomlased toodud Soome vägisi! Püüdsime isiklikult jälgida, et evakuatsioon oleks kõigi jaoks vabatahtlik. Samas ei leidnud me 10. paragrahvist sellist kohta, mis oleks võimaldanud ingerisoomlaste Soome jäämist. Nõnda tegime oma ametist lahkumise teatavaks kõigepealt oma kolleegidele ning esitasime siis siseminister Emil Luukkale ka lahkumisavaldused.''
Prof. Pentti Kaitera ütles oma ametikoha üles, protestides nii 1944. aastal ingerisoomlaste tagastamise vastu. Tema asemele astus noor siseministeeriumi osakonnaülem Johannes Virolainen. Mälestustes on Virolainen tõdenud, et ametlikult Soomel polnud sel hetkel valikut. "Kui Soome talle esitatud dokumente ei allkirjasta, siis ta okupeeritakse," oli olnud Vjatšeslav Molotovi lakooniline seisukoht 1. septembril 1944. Virolainen samuti Roiko-Jokela jutustab, et ta käis vahetult enne läbirääkimiste järjekordset vooru välisminister Carl Enckellilt küsimas, mida peaks tegema, kui järelevalvekomisjon käsib ingerisoomlased tagastada. Ta oli teadlik, et see pole õige, sest nad olid ju tulnud Soome vabatahtlikult – iga perepea oli vastava dokumendi ka allkirjastanud. Enckell olevat öelnud, et pangu ta niikaua vastu kui saab, ja kui venelased ikka nõuavad, tuleb järele anda … Nii läkski diplomaatias küllalt kogenematu noor ametnik koos välisministeeriumi stoilise nõuniku Ernst Ossian Soravuoga 1944. aasta septembris Torni hotelli, kus toimusid sellekohased "läbirääkimised". Vestlustest ei tehtud protokolle.
George Herbert Mead
Mead töötas Chicago Ülikoolis ning filosoofilistelt vaadetelt kuulus pragmatistide hulka. Ta on üks sotsiaalpsühholoogia rajajaid, samuti ameerika sotsioloogia alusepanijaid. George Herbert Meadi peetakse üheks sümbolilise interaktsionismi rajajaks.
Elukäik
George Herbert Mead sündis 1863. aastal South Hadley linnas Massachusettsi osariigis USAs. Tema pere oli tihedalt seotud Uus-Inglismaa puritanismiga ning hindas sügavalt kristlikke väärtusi. Tema isa Hiram Mead oli pastor mitmes South Hadley koguduses. 1869. aastal läks ta tööle Oberlini kolledžisse Püha Retoorika ja Pastoraalse Teoloogia seminari juhatajaks, kus ta töötas kuni surmani 1881. aastal. George Herbert Meadi ema Elizabeth Storrs Mead õppis Mount Holyoke'i seminaris ja õpetas enne abiellumist aastaid Northamptoni ja Andoveri koolides. Pärast abikaasa surma sai Elizabethist kaheks aastaks akadeemilise Inglise keele õppejõud Oberlini kolledžis. Hiljem õpetas Meadi ema veel Andoveris asuvas Abboti akadeemias ning oli Mount Holyoke'i seminari ja kolledži president. Meadi ema suri 1917. aastal
George Herbert Meadi ema suur soov oli, et tema poeg astuks oma isa jälgedes, mistõttu jälgis Elizabeth, et tema poeg peaks iga päev kinni palvete, õppimise ja hea töö režiimist. Kuigi Meadi usk oli kõikuv, jätkas ta ema meeleheaks esialgu oma isa jälgedes liikumist ning astus Oberlini kolledžisse. Ta hakkas õppima klassikuid, retoorikat ja moraalset filosoofiat, mis oli põimitud kohustuslike palvetundidega. Oma viimasel aastal Oberlini kolledžis asus Mead koos oma sõbra Henry Castle'iga toimetama kolledži ajalehte Oberlin Review, kus nad väljendasid oma ülevoolavaid ja ebatavalisi ideid. Samuti olid Mead ja Castle oma viimastel aastatel kolledžis niivõrd edukad, et nad vaidlesid vabalt professoritega ning seadsid kahtluse alla paljud doktriinid, mida neile õpetati. Samal ajal aga polnud neil endil siiski välja kujunenud kindlat positiivset filosoofilist arvamust ning nad ei olnud valmis hülgama varem omandatud usulisi hoiakuid. Kristlus hakkas aga tohutult muutuma, et 19. sajandil esinevatele takistustele vastu astuda, mistõttu Mead eemaldus aina enam kirikuõpetustest, kuigi see protsess oli aeglane ja valulik.
1891. aastal abiellus George Herbert Mead Henry Castle'i õe Helen Castle'iga ning asus tööle Michigani ülikoolis filosoofia ja füsioloogilise psühholoogia instruktorina. Alates 1893. aastast kuni oma surmani (1931. aastani) oli Mead aktiivne linnapoliitikas ning aastal 1918 valiti ta City Clubi presidendiks. See oli reformimeelne organisatsioon, kuhu kuulusid professionaalid ja muud ettevõtlikud inimesed. Kuigi Meadi akadeemiline karjäär ei olnud niivõrd edukas, kuna ta ei suutnud piisavalt töid avaldada (ta ei avaldanud oma eluajal ühtegi raamatut), et olla akadeemiliselt heade publitseerijate tipus, suutis ta siiski oma positsiooni tuntud intellektuaalina kindlustada.
Meel, Ise ja Ühiskond
Käesolev Meadi teooria kirjeldab, kuidas inimese individuaalne "Meel" (ing. k. mind) ja "Ise" (ing. k. self) tekivad sotsiaalse protsessi käigus. Mead väidab, et pole võimalik enda "Iset" luua väljaspool sotsiaalset kogemust. See tähendab, et indiviidid kohandavad enda "Iset" olenevalt sellest, kuidas teised inimesed sellele reageerivad. Teisisõnu on inimene ise teadlik, mida teda ümbritsevad inimesed temast arvavad ning kuidas teda näevad. "Ise" kujuneb välja sotsiaalsetes vestlustes, kus kogutakse infot sõnade ja kehakeele abil ning muudetakse ja kujundatakse oma vastuseid ja reaktsioone lähtuvalt vestluspartneri poolt antud informatsioonist. Sellest tingituna on inimese "Ise" kogu aeg pidevas muutuses. Kokkuvõttes võib öelda, et inimesed mõtlevad endast küll kui eraldiseisvast persoonist, kuid seda saab teha vaid seepärast, et ollakse osa suuremast sotsiaalsest ühiskonnast.
Samuti kuulub George Herbert Meadi teooria hulka arusaam, et indiviididel on olemas üks "Ise", mis eksisteerib ühe inimese jaoks, ning teine "Ise", mis eksisteerib järgmise inimese jaoks. Sellise olukorra tekkimise põhjuseid võib seletada asjaoluga, et inimesed ei pööra igapäevategevustes suurt tähelepanu sellele, mida nad ütlevad või teevad. Võib öelda, et sellistel hetkedel pole inimesed päris nemad ise. Näiteks tõdetakse pärast töövestlust, et unustati rääkida teatud olulistest isikuomadustest, mis oleksid olnud antud inimese "Ise" jaoks väga tähtsad aspektid. Teisisõnu jääb seetõttu teatud osa inimese isikust avaldamata. See aga näitab, et "Ise" hulk, mis kommunikatsiooni käigus avaldub, sõltub olukorrast, mida inimene kogeb.
Teaduse filosoofia
George Herbert Meadi peetakse koos John Dewey, Charles Peirce'i ja William Jamesiga pragmatismi rajajateks. Mead panustas tugevalt ka looduse, teaduse, ajaloofilosoofia, filosoofilise antropoloogia ja filosoofia protsessi arengusse.
Mead püüdis mõista, milline on teaduse psühholoogiline päritolu. Ta arvas, et selleks on inimeste tahe kontrollida neid ümbritsevat keskkonda. Samuti väitis ta, et füüsilise objekti mõiste tuleneb manipulatsiooni kogemusest. See tähendab, et objektid tekivad manipulatsiooni käigus, mis viitab sellele, et inimestel on sotsiaalne seos elutute objektidega. Inimene asetab end otseselt manipuleeritavate esemete rolli või see ese manipuleerib kaudselt inimese taju. Näiteks kui indiviid keskendub tahkele objektile, tekib tal kognitsioon, missugune on elutute objektide olemus. Ajalooliselt tekkis füüsilise objekti kontseptsioon universumi animistlikest kontseptsioonidest.
Kultuuritõkestus
"Kultuuritõkestus" (originaalis "Culture Jam") on Kalle Lasna raamat.
Raamat "Culture Jam" ilmus 1999. aastal.
Eesti keeles ilmus raamat pealkirjaga "Kultuuritõkestus: Ameerika naeruvääristamine" 2005. aastal kirjastuselt Tänapäev. Raamatu tõlkis Siim Vatalin.
Raamatu oluliseks mõtteks on tarbimisühiskonna kriitika ning soovitus: suurim võimalik heaolu vähima võimaliku tarbimise kaudu.
Galitš
Galitš on linn Venemaal Kostroma oblastis. Linn on Galitši rajooni keskus, kuid ei kuulu rajooni.
Galitš on endise Kirde-Venemaa Moskva suurvürstiriigi Galitši vürstiriigi (1246–1453) osastisvürsti Galitši vürsti residents. Asub Merjamaal.
Elanike arv on 2015. aasta andmetel 16 900.
Andres Pärl
Andres Pärl (10. november 1903 Kabala vald, Viljandimaa – 8. juuni 1991 Tartu) oli eesti loogik ja psühholoog.