Albrecht_Sutor
Vennastekoguduse liikumine
Aastal 1736 külastas Liivi- ja Eestimaad vennastekoguduse rajaja krahv Nikolaus Ludwig von Zinzendorf. Sutor kohtus temaga Lätimaal Valmiera mõisas. Seal sai Sutorile korraga selgeks vennastekoguduse liikumise tähendus. Herrnhutist ja vennastekoguduse äratusliikumisest oli ta juba varem õpetaja Quandti käest. Tagasiteel Kambjasse peatus Sutor Urvastes ja ütles seal Quandtile: "Nüüd ma mõistan, mida sa oled mulle tahtnud ütelda". Vahepeal oli Suure-Kambja parun von Stackelberg oma eluviise põhjalikult muutnud. Aastal 1737 tutvus Albrecht Sutor Kriimani mõisahärra von Gaveliga, kes samal aastal elas läbi usulise ärkamise. Sealsamas Kriimanis elas ka von Gaveli abikaasa õde, Liivimaa maanõuniku tütar Margarethe Helene von Tiesenhausen (1719–1788). Juba järgmisel aastal laulatati Sutor noore aadlivõsuga. Neil sündis viis poega. Võttes eeskuju Urvaste õpetajast Quandtist, hakkas Albrecht Sutor 1738. aastal pidama piiblitunde ka Kambjas koos köstri ja eesti kirikuvanemate ehk vöörmündritega. Koos talupoegadega istus palvetundides nüüd ka parun von Stackelberg. Varsti pidasid talupojad juba iseseisvalt palve- ja piiblitunde terves Kambja kihelkonnas. Aastal 1741 suri Ignatsi Jaak. Ent Sutorile saadeti abiks Herrnhutist vend Michael Morgner, kes ühtlasi oli Sutori lastele koduõpetajaks. Aastal 1745 saadeti Urvaste koguduse poolt Kambjasse uueks köstriks Mango Jaagu, kelle poeg Johann ehitas hiljem Kambja kirikule esimese oreli. Ent raskusi vennastekoguduse töösse tõi suhete halvenemine riigivõimuga. Samuti püüdis maarahva usulise aktiivsuse kasvu takistada Kodijärve mõisa omanik von Brackel, kellele ei meeldinud veel, et piiblitunde pidasid naised. Kodijärvel jätkusid palvetunnid salaja, tüdrukud said selleks juhtnööre Sutorilt. 12. novembril 1742 ilmus Tallinnas keiserliku kindralkuberneri dekreet, milles "hernhuutlike emissaride" siiatulek ja ilma loata "koguduste" moodustamine ning koosolekud eramajades keelati põhjendusel, et kirikukorrast tuleb kinni pidada. Kaks päeva hiljem laskis von Brackel Kodijärve tüdrukud pärast jumalateenistust kokku ajada ja neid kõigi nähes piitsutada. Saamaks ülevaadet vennastekoguduse tegevusest saatis Liivimaa kindralkuberner Kambja pastoraati juurdluskomisjoni. 5.–8. veebruarini 1743 kuulati üle Albrecht Sutor, köster Carl Ignatius, vend Michael Morgner, parun Sta­ckelberg, Kodijärve mõisavalitseja Baumgarten, Kodijärve mõisa kubjas ja paarkümmend talupoega tervest kihelkonnast, kes osalesid vennastekoguduse töös eestvedajatena. Sutor kinnitas, et nad pole teinud midagi keelatut. 16. aprillil 1743 andis Venemaa keisrinna Jelizaveta välja ukaasi, milles kästi kõik palvemajad sulgeda, Herrnhutist siia saadetud vendadel kästi maalt lahkuda ning kirikuõpetajatel keelati ühenduse pidamine vennastekogudusega. Keelust hoolimata jätkati tööd. Palvetunde peeti erinevates kohtades, ka metsas. Samuti ehitas parun von St­ackelberg uue härrastemaja, kus oli piiblitundide jaoks suur, mitusada inimest mahutav saal. Uude härrastemajja sai korteri ka vend Morgner. Aastal 1747 andis Sutor vennastekoguduse töö täielikult eestlaste kätte. 1749. aastal saatis ta oma tütre Herrnhutti ja 1753. aastal läkitas sinnasamasse ka pojad Gottliebi ja Christliebi. Aastal 1750 surid kodus Sutori pojad Renatus ja David. Sama aasta kevadel tuli Urvastest teade 45aastase õpetaja Johann Christian Quandti surmast. Seega pidi Kambja kogudus täitma vennastekoguduse liikumise keskset kohta Lõuna-Eestis. Aastal 1757 suri üks Sutori poegadest, kelle ta Herrnhutti oli saatnud. Kurb sõnum oli talle raske kanda, ent sama aasta novembris saatis ta Herrnhutti ka oma viimase poja. Albrecht Sutor külastas sageli Kriimani palvemaja. Viimast korda käis ta seal 1758. aasta märtsis ja jättis lahkudes iga vennaga südamlikult jumalaga.