Herakleitos
Aleksei Lossev
Vastandite traagiline kaos ei välista helget maailma. Herakleitose kosmoloogilis-esteetilises õpetuses on antud harmoonia kujund raskel, maisel-üsalisel kujul ning üksiti kõikide selles osalevate stiihiate kategoriaalse (olemusliku) kokkulangemise aspektis. See on stiihiate ja asjade endi kokkulangemine, see ei ole väline ega osaline, vaid nende mõistetes, kategooriates, substantsides endis. Salajane mõte, varjatud sõna käivad selle maailmapildi kohta, mis tekib asjade sügava ja lõpliku üksteises lahustumise alusel. Herakleitose maailm on pulbitsevate vastandite igavene kaos. Antiikse maailmataju traagiline müüdiline alus pole veel rikutud. Antud on igavesti ärev kõike määrav olemise muusika. Kõik on karm, uhke, ilus, ligipääsmatu. Inimmõte püüab alles esimest korda mõistatada igavese saamise ja võitluse möödumatut saladust. Harmoonia kui ühtsus mitmekesisuses, vastandite ühtsus, on kõige abstraktsem, formalistlikum ja tühjem esteetika printsiip, mis on antud alles paganliku stiihilise maailma rikkaliku ja meelelise ihu rüpes ning sellest lahutamatu. Filosoofi mõte on harmooniaga juba kokku puutunud ja fikseerib selle kindlalt, kuigi alles poolmütoloogiliselt. Pütagoreismis on see väljendatud formaalsemalt, herakleitismis mahlakamalt, tihedamalt ning traagilisemalt, kaunimalt väljapääsmatumalt. Asi on selles, et harmooniat ei loo siin lihtsalt arvud, vaid asjad ja kategooriad ise, ja kokku ei lange mitte ühe ja sellesama asja osad asjas endas, vaid kogu asi tervikuna teise samasuguse tervikliku asjaga ning kõik asjad koos kõikide asjadega üldse. Olemise tragöödia läheb pingelisemaks, ja õpetus sellest, et olemine ja elu on juhuslik prügihunnik (B124), läheb siin veel põletavamaks, valusamaks, intiimsemaks ja sügavamaks. Theophrastos ütleb imestuse ja ärevusega, et kui kogu taevas ja kõik selle osad oleksid mõistuslikult korrastatud, aga algetes midagi sarnast poleks, siis oleks tegu juhuslikult laialipillatud prügihunnikuga. Ta ei saa aru, et kui kategooriad lähevad dialektiliselt üksteiseks üle, siis on sel protsessil ka niisugune moment, et need kõik lakkavad olemast nemad ise ning sukelduvad lausalisse aloogilisse saamisse. Herakleitos ei tahtnudki muuta kaetavat maailma prügihunnikuks. Ta ei räägi ainult olemise paljast voolavusest, ainult puhtast, täiesti aloogilisest saamisest. Maailma harmoonias, mida ta kaeb, toob ta esile just vastuolude kategoriaalse kokkulangemise momendi, uue, keerulisema asja saamise momendi, sest see moment on seal kindlasti olemas vaatamata mis tahes skeemidele ja arvudele ning vaatamata mis tahes võimalikule paljale vormile. Platonil ja Aristotelesel leiavad stabiilse vormistatuse ja voolava vormitu saamise moment täiesti selgelt endale kindla võrdõigusliku koha. Herakleitose filosoofia suudab sääraseid dialektilisi sünteese esitada ainult lihtsal ja vahetul, intuitiivsel, poolfilosoofilisel, poolmütoloogilisel kujul. Herakleitos ei eita põhimõtteliselt ilu stabiilse vormistuse mõttes. Tal on ka jälgi ilu hierarhiaredelist. See eeldab, et tema järgi on olemas ilu tahked ja kindlad, mittevoolavad vormid, mis on omavahel seotud määratletult, mittevoolavalt. (B102, B83, B82.) Jumalate ilu, inimese ilu ja loomade ilu on kindlad astmed, mis ei lähe üksteiseks üle. Herakleitos ei eita lõpetatud, raidkujulikku ja harmoonilist maailmapilti, vaid ainult fikseerib selles harmoonias ja seab esiplaanile kokkulangemise, prügi, sõja, kabemängu, juhuse ja saatuse. (375–377)