cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Suuresadama
Taristu
thumb|Suuresadama külamajad [[Tempa–Suuresadama tee ääres, paar sada meerit enne Suursadamat.]] Külas asub Hiiumaa Suursadam. Külas lõpeb Tempa–Suuresadama tee, kust küla lõunapiirilt saab alguse Säärenina tee.
Boffer
Boffer (sõna pärineb ameerika inglise keelest) on spetsiaalne pehmendatud külmrelva imitatsioon, mida kasutatakse seikluslikus rollimängus (larp). Eesmärgiks on luua ohutu rekvisiit reaalse võitluse imiteerimiseks.
Tiidu Kore
Tiidu Kore VR II/2 ja VR II/3 (kuni 1935. aastani Tiido Kraus; 26. november 1883 Sompa, Jõhvi vald, Virumaa – 10. mai 1945 Tallinna vangla) oli Eesti sõjaväelane (kaptenmajor).
Boffer
Bofri kuju sõltub imiteeritavast relvast või esemest. Harilikult kehtestavad mängude korraldajad oma mängudel bofritele ohutusnõuded. Tihti on reglementeeritud bofri maksimaalne pikkus, mass, valmistamiseks lubatud materjalid ja pehmenduse paksus löögipindadel. Üldpuhkudel imiteerib boffer mõõka, kuid levinud on ka nuiad, pistodad või kirved.
Suuresadama
Kultuur
Suursadama lubjaahi on pärandkultuuriobjekt. Külas asus eramuuseum. Hopi talus on unikaalse, nn peaga tuuliku asukoht. 2017 lasti sadamas vette Hiiumaa halulaev. Külast pärines purjetaja William von Wirén. Kuni 1948. aastani tegutses külas Suursadama Invaliididekodu.
Tiidu Kore
1920. aasta alguses teenis vanemleitnandi auastmes hävitaja Vambola (miiniristleja) komandöri ametikohal.
Suuresadama
Ettevõtlus
Suuresadamas asub Ungru Resto söögikoht. Varem oli piirkond tuntud Hiiumaa peamise laevaehituse alana. Enne 16. sajandi lõppu alustati Suursadamas ka lubja põletusega. Sajand hiljem asusid seal elling, sepikoda ja köiepunumistöökoda.
Aastatel 1952–1959 asus Suursadamas Hiiumaa kalakombinaat ja aastatel 1961–1966 kohaliku kalurikolhoosi keskus.
Tiidu Kore
Arreteeriti NKVD poolt 23. märtsil 1945.
Boffer
Bofrite valmistamine
Eestis valmistatakse kõige lihtsam ja tavalisem boffer PVC-torust, kasutades toruisolatsiooni ja ehitusteipi. Sellist relva peetakse inetuks, kuid see sobib lahingmängudele, kus relvade purunemine on tõenäoline.
Kui eespool kirjeldatud relv katta ehitusteibi asemel värvitud vedela lateksiga, nimetatakse relva "kolmanda generatsiooni" bofriks ning sellel võib olla väga realistlik välimus.
Bartolomé Esteban Murillo
Kunstniku peamisteks patroonideks olid erinevad religioossed ordud Andaluusias.
Elulugu
Bartolome Esteban Murillo sündis 1617. aastal Sevillas paljulapselisse perre, kes elas linnas ühes renditud kloostrimajas. Rõõmus lapsepõlv ei kestnud kahjuks aga kaua, kuna 10-aastaselt suri poisi isa ning peagi ka tema ema. Orvuks jäänud poisi võttis pärast vanemate surma võttis enda juurde Murillo õde, kes kasvatas ta oma abikaasaga üles. Mõned aastad pärast õe juurde kolimist asus Murillo õppima oma sugulasest kunstniku Juan de Castillo juurde, kus ta sai ka oma esimese maalikunstipraktika. Soov õppida ja areneda viis poisi aga kodulinnast kaugemale Madridi, kus õukonnakunstnikuna töötav Diego Velazquez andis talle võimaluse uurida ja kopeerida Tiziani, Peter Paul Rubensi, Anthonis van Dycki ja Jusepe Ribera teoseid, mida hoiti linna kuninglikes paleedes.
Aastad 1642–45 jäävad kunstniku elu osas segaseks – on teada, et aastal 1645 naasis ta pealinnast sootuks teistsuguse kunstnikuna ning peagi sai ta oma esimese suure tellimuse kohalikule frantsiskaani ordu kloostrile maaliseeria loomiseks. Kloostri tsükli töö langeb laias laastus kokku perekonna loomisega: samal aastal abiellus ta Dona Beatrice Sotomayor y Cabreraga, kes sünnitas talle elu jooksul viis last. Õnnelik abielu ja isiklik edu aitasid kaasa ka arengule kunstnikuna, kuna just tollal lõi Murillo suurema osa oma maalidest.
Pärast naise surma aastal 1664 töötas kunstnik kaks aastat üsna aeglaselt. Inimese ja kunstnikuna elustas teda alles tellimus kaputsiinide Santa Maria la Blanca kirikule, millest oli saamas Sevilla katedraali abikirik. On teada, et tollal Murillo isegi lausa elas kirikus. Aasta hiljem võeti ta vastu Halastuse Vennaskonda – organisatsioon, mis juhtis samanimelist haigemaja–, mida juhtis tema sõber Miguel de Manyara, keda on peetud poeetilise Don Juani prototüübiks. Töö kloostrile ja elu kloostris mõjus kahtlemata ka mehe väärtushinnangutele: ta lasi varsti ka oma majas kasvanud orja vabaks ning elas tellimusest saadud suurest summast hoolimata pigem tagasihoidlikult ja mõõdukalt.
65-aasta vanuselt võttis Murillo vastu tellimuse Cadizi kaputsiinikloostrile, kes oli temalt palunud uut altarimaali („Püha Katariina õpetus“). Tööd tehes kukkus mees aga tellingutelt alla ja sai viga. Kukkumise tagajärjel suri Bartolome Esteban Murillo oma kodulinnas 3. aprillil 1682.
Loomingu üldiseloomustus
Üldiselt võib kunstniku loomingut iseloomustada kui elurõõmsat, suurepärase värvi ja chiaroscuroga. Loomingu algusperioodil oli Murillole omane itaalia maneristlik ning flaami realistlik käsitluslaad, ent pärast veneetslaste ning teiste flaami barokk-kunstnike töödega kokkupuutumist muutus tema maalikeel pehmemaks ning asus vaatajat rõõmustama värvikülluse ja luksuslike värvikombinatsioonidega. Julgus ja jõud, mida kunstnik Madridist tagasi tulles avastas, takistasid tal sageli aga kompositsioonidele tasakaalu leidmast. Loomingu keskperioodi alguses jõudis tema teostesse aga haruldased soojad, justkui valgusesse immutatud värvid, mis seejärel oskuste väljakujunemise perioodil taandatakse õhuliseks ja kergeks, sobitudes üleloomulike lugudega.
On arvatud, et Murillo on oma elu jooksul loonud üle 450 (olenevalt allikast 481 või 478) teose. Suuremas osas on kunstnik maalinud religioosse sisuga teoseid, ent on ka teada, et ta tegeles ka portreede, olustikumaalide ning vähesel määral maastikumaalidega. Nii religioossete kui teiste maalide puhul on alati tegelased valatud realistlikesse, rahvuslikesse vormidesse, mistõttu tundub, nagu oleks tema maalidel alati tegemist konkreetsete tollal elanud isikutega.
Tellimused kirikutele ja kloostritele
1645. aastal Sevilla frantsiskaani kloostrile loodud tellimus kujutas endast 11-maalist koosnevat tsüklit, millel oli kujutatud erinevaid frantsiskaani ordu pühakuid. Nendest tuntuimad on „Püha Diego vaeseid toitmas“ (Madridi Kunstiakadeemias), „Püha Diego ime“ või nn „Inglite köök“ (Louvre’i muuseum), „Püha Clara surm“ (Dresdeni kunstigaleriis). Toonide raskustest hoolimata on juba ka neis varastes töödes väljendunud Murillole omane koloristlik kalduvus ning otsesed eeskujud kohalikest inimestest.
1674. aastal telliti Murillolt kaheksa suurt maali Cariadi kirikule, millel kujutati erinevaid kiriku heategevusliku tegevusega seotuid teemasid. Kolm neist „Janu“, „Leivaime“ ja „Püha Juan de Dios haigeid kandmas“ jäid oma algsesse kohta, teised paiknevad erinevates kogudes.
Sevilla kaputsiinide kloostri jaoks valmis 20 maali, neist tähelepanuväärseimad on „Aususe puhtaim Neitsi“, „Püha Antonius koos Jeesuslapsega“ ja „Püha Franciscus ilmutushetkel“.
Madonnad
pisi|Madonna roosikrantsiga (umbes 1650–1655) Religioosse sisuga teostest moodustavad märkimisväärse rühma moodustavad tema loodud eri tüüpi maalid, mis on pühendatud Neitsi Maarja ülistamisele (näiteks „Pärispatuta eostamine“ ja „Ülestõus“). Sellistes töödes ilmub Maarja noore naise või neitsina, seistes või hõljudes õhus, olles ümbritsetud imikute ja inglitega. Sageli oli ta jalge all poolkuu või gloobus ning poos edastas puhtust, rahulikkust, hellust ja õndsust.
Tänavalapsed
Olulise osa kunstniku loomingust moodustasid Sevilla tänavaelust loodud ülirealistlikud maalid, mida tuntakse ka kui „Murillo tänavalapsi“ – poisid ja tüdrukud söömas, mängimas täringumänge, lugemas, puuvilju müümas. Suurem osa tänavalastest ja igapäevaelu kujutavaid maale paikneb Louvre’is, Müncheni Pinakothekis ning Ermitaažis.
Tähtsus ja mõju
Bartolome Esteban Murillo oli üks aktiivsemaid Hispaania barokk-kunstnikke, kel oli juba oma eluajal palju õpilasi ja jäljendajaid. Õpilastest silmapaistvamamad olid M.Osorio, S. Gomes ja Villavincencio, jäljendajatest A. M. de Tobar. Ta oli esimene hispaania kunstnik, keda saatis üleeuroopaline edu ning 19. sajandi alguseni oli ta ainuke hispaania kunstnik, kelle töid teati nende sentimentaalsuse tõttu ka Hispaaniast väljaspool.
Olulisena on Murillo kunstiajalukku jäänud ka selle poolest, et koos arhitekt Francisco Herrera Nooremaga asutas ta 1660. aastal populaarse Kaunite Kunstide Akadeemia (Academia de Bellas Artes), kus esmakordselt tunnistati ametlikult alasti inimkeha uurimist.
Oskar Kvell
Oskar Kvell VR II/3 (30. mai 1885 Tahkuranna vald, Pärnumaa – 20. detsember 1928) oli Eesti sõjaväelane (vanemleitnant).
Suurtükilaeva Uku ülem.
Egiptus
Egiptus on riik Aafrika kirdeosas, teda loetakse Lähis-Itta kuuluvaks. Egiptuse koosseisu kuulub ka Siinai poolsaar, mis asub Aasias. Egiptus piirneb Iisraeli, Liibüa ja Sudaaniga. Temast itta jääb Punane meri, põhja Vahemeri.
Egiptus kuulub suurima rahvaarvuga riikide hulka Aafrikas ja Lähis-Idas ning seal elab tänapäeval üle 94 miljoni inimese. Lõviosa rahvastikust elab viljaka pinnasega Niiluse orus ja deltas, mille pindala on ligi 40 000 km². Enamuse riigi territooriumist moodustavad väga hõreda asustusega Sahara kõrbe alad. Ligi 50% rahvastikust elab linnades. Neist rahvarohkeimad on Kairo ja Aleksandria.
Egiptusel on väga pikk ajalugu, riigi alad on olnud püsivalt asustatud alates aastast 10 000 eKr. Egiptuse kuulsaimad monumendid – Giza püramiidid ja Chephreni sfinks – rajati Vana-Egiptuse ajal, mis kuulus oma ajal kõige enam arenenud tsivilisatsioonide hulka. Memphise, Teeba ja Karnaki varemed ning Kuningate org (Luxori lähedal) pakuvad suurt huvi arheoloogidele ja turistidele. Egiptuse rikkalik kultuuripärand ja Punase mere äärsed kuurordid on muutnud turismitööstuse osa majanduses väga oluliseks, selles sektoris töötab umbes 12% kogu riigi töölistest.
Asend ja pindala
Egiptuse pindala on 1 001 450 km², millega ta on maailma riikide hulgas 30. kohal. Pindala on pea sama suur kui kogu Kesk-Ameerika, kaks korda suurem kui Hispaania, neli korda suurem kui Suurbritannia ja sama suur kui Texase ja California osariigid kokku.
Marat' surm
"Marat' surm" (prantsuse La Mort de Marat, Marat assassiné; 1793) on Jacques-Louis Davidi maal.
Egiptus
Kliima
Sademeid esineb tavaliselt oktoobrist aprillini, kõige rohkem detsembris. Vahemere rannikupiirkonnas on aasta keskmine sademete hulk kuni 200 m, harva kuni 400 mm. Lund esineb seal harva, rahet sagedamini. Aasta keskmised sademetehulgad vähenevad järsult lõuna suunas (nt Aleksandrias 193, Kairos 24 ja Assuanis 3 mm).
Õhutemperatuuride erinevused on väga suured sisemaa kõrbealadel, seda eriti suvel, mil need võivad öösel langeda kuni +15 °C ja päeval tõusta kuni +43 °C. Talvisel ajal on kõrbealade temperatuurikõikumised väiksemad (öösel kuni 0 °C ja päeval kuni +18 °C). Aasta keskmised õhutemperatuurid tõusevad järk-järgult liikudes Niiluse deltast Sudaani piiri poole. Lõuna-Egiptuses asuvas Assuanis langevad suvised öised õhutemperatuurid kuni +10 °C ja päeval tõusevad kuni +41 °C.
Marat' surm
Juhtus nii, et noor normandlanna tungis 13. juulil 1793 Marat' korterisse ja tappis ta, kui too kümbles vannis.
Egiptus
Kliima
Egiptuse kliimale on iseloomulikud kevadised kuumad tuuled ehk hamsinid, mis puhuvad üle kogu riigi tavaliselt aprillis (harvem märtsis ja mais). Kõrbetuuled moodustuvad madala õhurõhuga Suessi maakitsusel ja puhuvad üle kogu Põhja-Aafrika. Looduslike takistuste puudumisel saavutavad need tuuled suuri kiirusi ja kannavad endaga kaasa suurt hulka tolmu ja liiva. Need liivatormid võivad liikuda kuni 140 km/h ja tõsta õhutemperatuuri 20 °C võrra kahe tunni jooksul. Vahelduva jõuga hamsin võib puhuda mitu päeva järjest, põhjustades inimeste ja loomade haigestumist ning viljasaagi kahjustamist.
Pinnamood
pisi|vasakul|Liivaluited [[Siwa ümbruskonnas]] Egiptuse pinnamood on suuremalt jaolt tasane. Riigi kesk- ja lääneosas laiub suur Liibüa kõrbe lavamaa (ehk platoo), mis tõuseb pikkamööda põhjast (100–200 m üle merepinna) lõunasse (400–600 m). Maapinda katab seal valdavalt liiv ning lubja- ja liivakivi murendmaterjal. Tugevate tuulte abil moodustuvad kõrbes kuni 100 m kõrgused ja 100 km pikkused liivaluited. Liibüa kõrbe lavamaa põhja- ja keskosa liigestavad alangud ja nõod, kus põhjavesi tungib maapinnale ning millest suurim ja sügavaim on Kattara nõgu (–133 m allpool merepinda). Tänu veele eksisteerivad nendes nõgudes oaasid, nt Baharija, Bahrein, Dahla, Faijum, Farafra, Harga, Kara, Siwa, Sitra jt.
Egiptuse idaosas asub Araabia kõrbe lavamaa, mis laskub idast (700–800 m üle merepinna) läände (300–400 m) ja piirneb idas Etbai mäeahelikuga, mille kõrgeim tipp on 2187 m. Seda lavamaad läbivad ahelikust alguse saavad sügavad jõeorud (vadid). Mõlemad platood on eraldatud kuni 1200 km pikkuse ja 3–25 km (deltas kuni 260 km) laiuse Niiluse oruga.
Veestik
pisi|Niilus päikeseloojangul Egiptuse peamine magevee allikas on Niiluse jõgi, mis läbib riiki Sudaani piirist kuni Vahemereni ligi 1600 km ulatuses (jõe kogupikkus on umbes 6650 km). Niilusel pole Egiptuse riigi piires ühtegi lisajõge. Suure aurumise (keskmiselt ligi 3 m aastas) ja vee ärajuhtimise tõttu (umbes 62,6 mld m³/a) väheneb oluliselt Vahemerre jõudev vooluhulk. Rahvastiku kiire kasvu, intensiivse põllumajanduse, reovete puuduliku puhastuse jm põhjustel on Niiluse vee kvaliteet viimasel aastakümnel oluliselt halvenenud. Kõige rohkem saastunud lõik jääb Kairo ja Vahemere vahele. Vahemere suudmealal moodustab Niiluse paljudest harudest ligi 24 000 km² suurune järvederikas delta. Aastatel 1960–1970 rajatud Assuani paisu taha on tekkinud ligi 6000 km² suurune veehoidla (Nasseri järv), mille vee kogumaht on umbes 162 km3.
Taimestik
Suurem osa Liibüa kõrbest on ilma igasuguse taimkatteta. Püsikud ja rohttaimed ilmuvad välja kohtades, kus leidub mingilgi määral vett. Üheaastased kõrbetaimed elavad väga lühikest aega. Piisava niiskuse olemasolul toimub taimede kasv, õitsemine ja seemnete valmimine mõne päeva jooksul. Kõrbes kasvavad püsikud väga hajusalt, nad on vintsked, asteldega ja väga sügavale ulatuva juurestikuga. Vahemere rannikul kasvab kevadel (sademete hooaeg) rikkalik taimestik. Riigi idaosas asuvas Araabia kõrbes esineb harva sademeid, millest piisab teatud taimedele (akaatsiad, tamariskid, asteldega põõsad jt). Kasv on rikkalikum Punase mere äärsete mägede vadides ning Siinai mägedes.
Niilus ja selle niisutuskanalid on sobivad elukohad paljudele veetaimedele; nt Vana-Egiptuse ajast tuntud sinist vesiroosi võib leida Niiluse delta kanalitest. Puhast valget värvi egiptuse vesiroos on aga tänapäeval riigi rahvuslilleks. Üle 100 liigi rohttaimi (nende hulgas halfa-stepirohi ja bambus) kasvab vee lähedal. Tugevad rootaimed, nagu harilik hiidroog ja harilik pilliroog, on laialt levinud Alam-Egiptuses, kuid Vana-Egiptuse ajast tuntud papüürus-lõikheina võib leida vaid botaanikaaedadest. Nii kultiveeritud kui ka metsistunud datlipalmid kasvavad kogu Niiluse deltas, orus ja oaasides. Niiluse oru lõunaosas, oaasides ja hajusalt ka mujal kasvatatakse teeba dummpalmi, kelle looduslikke isendeid on Egiptuses vähe järele jäänud. Ainus Egiptuses looduslikult esinev okaspuu on foiniikia kadakas, kuigi kultiveeritakse ka teisi liike. Laialt levinud puude hulka kuuluvad akaatsiad, eukalüptid ja sükomoor-viigipuud. Mitmed 19. sajandil riiki introdutseeritud kasuariini liigid on tänapäeval kõige tähtsamad puidu saamise allikad. Ülejäänud võõrpuuliigid, nagu jakarandad, kuning-leekpuud ja kõrin-siidakaatsiad on saanud iseloomulikeks Egiptuse maastikel.
Loomastik
pisi|Liivarebane Vana-Egiptuses levinud berberi lõvid, jõehobud, kaelkirjakud, jaanalinnud ja muud suured loomad puuduvad tänapäeva Egiptuses. Krokodille võib kohata vaid Assuani tammist lõuna pool. Suurim Egiptuse looduses vabalt liikuv loom on lakklammas (Ammotragus lervia), kelle kohalik populatsioon on ohustatud küttimise ja sobivate elukohtade vähenemise tõttu. Imetajate elutingimused on Egiptuses rasked, kuna nad ei kannata hästi kõrbekuumust ning neile sobivad elukohad on suuresti hõivanud inimesed. Deltas on levinud punarebased, kõrbeasukate hulka kuuluvad liivarebased, gasellid (kolme liiki), kõrberebased (püütakse sageli illegaalselt edasimüümise eesmärgil), nuubia kaljukitsed, egiptuse jänesed jt. Egiptuse šaakal ja kaljudamaan elavad Siinai mägedes. Loomtoidulistest imetajatest on esindatud aafrika metskass ja egiptuse mangust.
pisi|Niilus, selle delta ja Punase mere põhjaosa kosmosejaamast ISS vaadatuna
Riigis võib kohata üle 30 liigi putuktoidulisi (üks liik toitub puuviljadest) käsitiivalisi, kellest paljude liikide arvukus on viimastel aastatel drastiliselt langenud insektitsiidide laialdase kasutamise ja puhkekohtade häirimise tõttu. Hästi on esindatud närilised, kelle hulka kuuluvad kodurott, liivarott, liivahiir, hüpikhiir jt. Kahte viimast võib sageli kohata lemmikloomapoodides üle Euroopa.
Sisalikuliikidest on suurim varaan. Enamik Egiptuses levinud maoliikidest (üle 30 liigi) on ohutud, kuid seal elab ka mürkmadusid: kobrad (levinuim on egiptuse kobra) ja rästiklased. Skorpionid on levinud kõrbealadel.
Umbes 150 linnuliiki (enamik neist on laulu- ja veelinnud) pesitsevad Egiptuses. Sobivamad pesitsusalad on Niiluse delta ja org, oaasides esineb linde küllaltki vähe. Lisaks kohalikele lindudele võib kevad- ja sügisrände ajal vaadelda ligi 280 liiki rändlinde. Aafrikas talvituvad miljonid linnud lendavad üle Egiptuse, et pesitseda Balkanil, Skandinaavia poolsaarel, Ida-Euroopas, Siberis ja Kesk-Aasias. Ränne saab alguse juba talvel (veebruari keskel) ning tagasi hakkavad linnud lendama alates augusti algusest. Rändavate veelindude peatuskohtadeks on enamasti Vahemere rannikul asuvad laguunid (olulisemad on Manzala, El-Mahala, Burullus, Bardawil jt). Igal sügisel toimub rände pudelikaelas massiline lindude püük võrkude abil. Peamine saaklind on põldvutt, keda nt 1990. aastal püüti veidi üle 200 tuhande isendi. Samal ajal jääb võrkudesse kümneid tuhandeid teisi linnuliikide esindajaid. Samuti on laialt levinud pistrike püüdmine.
Haldusjaotus
Halduslikult jaguneb Egiptus 27 kubernerkonnaks:
Rahvastik
pisi|Rahvastiku tihedus in/km² 2011. aasta juuli seisuga elas Egiptuses 82 079 636 inimest. 43,4% elanikkonnast elab linnades.
Sündimuskordaja on 24,63 promilli ja suremuskordaja 4,82 promilli.
Keskmine eluiga on 72,66 aastat, kusjuures meestel 70,07 ja naistel 75,38 aastat.
Majandus
Tööjõulisi oli Egiptuses 2010. aastal 26,2 miljonit inimest ja töötus oli 2009. aastal 9%. 20% elanikkonnast elas 2005. aastal alla vaesuspiiri.
Väliskaubandus
Egiptuse suurimad ekspordiartiklid on toornafta ja õlitooted, puuvill, tekstiilid, metallitooted ning kemikaalid. Egiptuse tähtsaimad ekspordipartnerid on USA 7,6%, Itaalia 7,3%, India 6,1%, Hispaania 5,4%, Saudi Araabia 5,4%, Prantsusmaa 4,7% ja Liibüa 4% (2010).
Egiptuse suurimad impordiartiklid on masinad ja seadmed, toidukaubad, kemikaalid, puit ning kütused. Egiptuse tähtsaimad impordipartnerid on USA 11,8%, Hiina 10,4%, Saksamaa 6,5%, Itaalia 6,4% ja Saudi Araabia 4,1% (2010).
Egiptuse Vabariik
23. juulil 1952 toimus Egiptuses sõjaväeline riigipööre, millega kukutati võimult Fārūq I, kelle asemel pandi ametlikult troonile tema 6-kuune poeg Fuad II. 18. juunil 1953 kuulutati Egiptuses välja vabariik, millega lõppes Muḩammad ‘Alī dünastia valitsemisperiood. pisi|Port Said [[Suessi kriisi ajal]] Egiptuse esimeseks presidendiks sai Muḩammad Najīb, kelle kõrvaldas 1954. aastal võimult Jamāl ‘Abd an-Nāşir (president perioodil 1956–1970). Briti väed lahkusid Suessi kanali tsoonist 13. juunil 1956. Nasser riigistas Suessi kanali sama aasta 26. juulil, mis viis Suessi kriisi puhkemiseni. Kuigi Iisrael, Suurbritannia ja Prantsusmaa täitsid konflikti ajal kiiresti oma sõjalised eesmärgid, olid nad sunnitud USA ja NSV Liidu surve tõttu (ÜRO-s ja mujal) Egiptusest oma väed välja tõmbama.
Ošljak
Ošljak (serbia keeles Ошљак, albaania keeles Oshlan) on mägi Kosovo lõunaosas Prizreni ringkonnas.
Egiptus
Egiptuse Vabariik
1958. aastal sõlmisid Egiptus ja Süüria iseseisvate riikide liidu (uniooni), mida tunti kui Ühinenud Araabia Vabariiki. See ühendriik ei kestnud kuigi kaua, sest aastal 1961 astus Süüria liidust välja.
Aastal 1967 okupeeris Iisrael Kuuepäevase sõja järel Siinai poolsaare ja Gaza tsooni. Viimane oli Egiptuse valduses alates Araabia-Iisraeli sõja (1948–1949) lõpust. Kolm aastat hiljem (1970) suri president Nasser, kelle järel tuli võimule Anwar as-Sādāt. As-Sādāti esimesed võimuaastad polnud kuigi edukad. Tal ei õnnestunud sõlmida Iisraeliga rahulepingut ega saada tagasi Siinai poolsaart. Vaatamata headele suhetele NSV Liiduga ei müünud venelased Egiptusele soovitud relvastust, misjärel saadeti enamik NSV Liidu sõjalistest nõuandjatest 1972. aastal riigist välja.
Ošljak
Lähedusse jäävad Koritniku ja Gjallica mägi ning Prizreni ringkonda kuuluv Sredska küla.
Egiptus
Egiptuse Vabariik
As-Sādāt tegi ajaloolise visiidi Iisraeli aastal 1977 ning sõlmis rahulepingu 1979. Vastutasuks tõmbus Iisrael aastatel 1979–1982 järk-järgult välja Siinai poolsaarelt. Kuigi kodumaal toetas enamik rahvast presidenti, tekitas as-Sādāti initsiatiiv Araabia maades suurt poleemikat ning viis samal aastal Egiptuse väljaheitmiseni Araabia Liigast. Anwar as-Sādāt mõrvati sõjaväeparaadi ajal aastal 1981.
21. oktoobril 1981 referendumi järel sai presidendiks Ḩusnī Mubārak (asepresident alates 1975). Järk-järgult paranesid Egiptuse suhted Araabia maadega ning 1989. aastal taastati riigi liikmesus Araabia Liigas, mille peakorteri asukohaks sai taas Kairo. Lahesõjas toetas Egiptus USA-d ja Kuveidi vabastamist, teenides vastutasuna välisvõla kustutamise 20 miljardi USA dollari ulatuses. 1990. aastatel läks Egiptuse majandusel hästi ning Mubārak hoidis riiki kindla, autokraatliku kontrolli all. Järgmisel kümnendil vähenes presidendi populaarsus märgatavalt, millele aitasid kaasa järgmised asjaolud: korruptsioon, majanduse kiratsemine, hariduse raske kättesaadavus, vaesus, noorte osakaalu suurenemine rahvastikus jm.
2011. aasta revolutsioon
pisi|Tahriri väljak 8. veebruaril 2011 Protestilaine Mubāraki režiimi vastu algas 25. jaanuaril 2011. Meeleavaldustel osalejad said innustust Tuneesias toimunud revolutsioonist, mis viis sealse presidendi tagandamiseni. Demonstratsioonidel avaldati meelt politsei vägivalla, eriolukorra seaduse, miinimumpalga madala määra, korruptsiooni, töötuse jm vastu.
Pärast 18 päeva järjest kestnud üleriigilisi meeleavaldusi teatas asepresident Omar Suleiman 11. veebruaril Mubāraki tagasiastumisest ja võimu üleandmisest kõrgemale armeejuhtkonnale. 82-aastane Mubārak oli selleks ajaks olnud Egiptuse president veidi alla 30 aasta. Tagasiastumist tervitasid juubeldavad rahvahulgad.
Kõrg-Tauern
Kõrg-Tauern (saksa Hohe Tauern) on mäestik Euroopas Austrias, osa Alpidest. Kulgeb ida-lääne suunas. Kõrgus kuni 3797 meetrit.
Egiptus
2011. aasta revolutsioon
13. veebruaril teatas Egiptuse kõrgem sõjaväeline nõukogu põhiseaduse tühistamisest ja parlamendi laialisaatmisest. Uued parlamendivalimised pidid toimuma sama aasta septembris.
Kõrg-Tauern
Põhiosa hõlmab 1981. aastal asutatud Kõrg-Tauerni rahvuspark.
Egiptus
2011. aasta revolutsioon
19. märtsil toimunud rahvahääletusel toetas põhiseaduse muutmist ligi 77% osalejatest. Muudatuste järgi lühenes presidendi ametiaeg kuuelt aastalt neljale ning võimuperiood kestab maksimaalselt kaks ametiaega.
2013. aasta sõjaväeline riigipööre
2012. aastal toimunud presidendivalimistel saavutas võidu Moslemi Vennaskonna kandidaat Muḩammad Mursī, kellest sai esimene demokraatlikult valitud president Egiptuses. 24. juunil 2012 ametisse vannutatud Mursī püsis võimul veidi üle aasta – 3. juulil 2013 toimus Egiptuses sõjaväeline riigipööre, mille käigus tagandati president ametist ning peatati põhiseaduse kehtivus. Riigipöördele eelnesid massimeeleavaldused, milles nõuti presidendi tagandamist.
Sündinud 14. märtsil
''Siin loetletakse 14. märtsil sündinud tuntud inimesi.
Taarausuliste ja Maausuliste Maavalla Koda
Taarausuliste ja Maausuliste Maavalla Koda (lühendatult Maavalla Koda) on end Eesti põlisrahva omausu järgijateks pidavate ühenduste (kodade) katusorganisatsioon. Selles on esindatud kaks usku: pärast Vabadussõda ja enne Teist maailmasõda loodud taarausk ning eneseidentifikatsioonis põlistele kohalikele traditsioonidele toetuv maausk.
Maavalla Koja moodustasid 1995. aastal Härjapea Koda, Emujärve Koda ja Tartu Supilinna Koda (hilisema nimega Emajõe Koda). Hiljem on asutatud ja Maavalla Kojaga liitunud Saarepealne Koda ja Viru Koda.
Maavalla Koda asutas 2008. aastal Hiite Maja Sihtasutuse, mille eesmärk on tutvustada, uurida ja toetada Eesti looduslikke pühapaiku – hiisi, pühi puid, ohvrikive, pühi allikaid.
Jaapanlaste viisakuskõne
Jaapani viisakuskõne (敬語 keigo 'viisakas keel') on jaapani keele kõrgstiil, mida iseloomustab viisakusvormelite kasutamine.
Ebamäärast kõnet peetakse Jaapanis vooruseks, parem on olla kooskõlaline ja vältida vastuolu. Näiteks hoolimata toidust öeldakse söömise lõpus alati go-chisōsama deshita (御馳走様でした), mis otsetõlkes tähendab "tänan peosöögi eest". Kui toit oli hea, peab inimene koka pärast söömist üles otsima ja seda talle isiklikult ütlema, juhul kui ei olda juba tuttavad. Sumimasen (すみません) tähendab "vabandust", aga väljendit kasutatakse tihti ka tänu avaldamiseks – inimene vabandab, et sai midagi teenimatult. Arigatō (ありがとう), mis on tavaline tänuavaldus näiteks kingituste vastuvõtmisel, tähendab otsetõlkes "raske on olla" (aru gatai/katai). Raske oleku tekitab teadmine, et ollakse võlgu ning jaapanlastele ei meeldi võlakoorem.
Keigo muutused ajaloos
Tänapäeval on viisakuskõne palju lihtsam, kuigi muu emakeelega inimestele võivad jaapani keele austusliited tunduda keerulised. Pärast teist maailmasõda toimus Jaapani demokratiseerimine ja loobuti suurest osast viisakuskõnest:
Vanusevahe
Nooremad räägivad vanematega viisakalt, kuid vanemad noorematega viisakuskõnet ei kasuta.
Alla teatud vanuse lapsed kasutavad ainult familiaarset kõnet. Viisakuskõne kujuneb välja algklassides (Jaapanis 6 aastat). Näiteks isa hakatakse kutsuma väljendi otoosan (お父さん) asemel chichi' ks (父), ema väljendi okaasan (お母さん) asemel haha'ks (母).
Sõnaga kōhai (後輩) kutsutakse kaasõpilasi, kes on kõnelejast vähemalt üks õppeaasta tagapool. Senpai (先輩) kasutatakse inimese kohta, kes on samal alal kaugemale jõudnud või vanem. Viimast liiki suhted on Jaapani õpilaste seas väga tugevalt juurdunud ja sama põhimõte kehtib ka vanuserühmades, kus kōhai peab alluma senpai'le. Vanemas eas kehtib see kolleegide vahel.
Sotsiaalsed suhted
Alluv (sarariiman ehk tavaline ärimees) kasutab juhiga suhtlemisel alati viisakat kõnet. Sarnane suhe on müüja ja kliendi vahel, kus müüja kasutab viisakuskõnet kliendi suhtes. Erinevalt tööalastest suhetest on müüja ja kliendi vahelises viisakuskõnes muidki tegureid. Näiteks kauba hind: mida kallimat toodet või teenust müüakse, seda viisakamalt müüja suhtleb. Igapäevaste ostude tegemine naabruskonnas, kus klient ja teenindaja on juba tuttavad, muudab kõne aga familiaarseks. Ka lastega suheldes rakendavad müüjad familiaarset keelekasutust.
Oluline on ka elukutse. Pankur kasutab klientidega suheldes alati viisakaid väljendeid, samas postitöötaja reeglina familiaarset. Restoranide ja kohvikute hinnaklass mõjutab kelnerite viisakuskõnet: mida kallim koht, seda viisakam suhtlus.
Sotsiaalne staatus
Üldiselt koheldakse inimesi võrdselt (v.a keiser ja tema perekond), kuid mõningaid ameteid austatakse rohkem kui teisi, näiteks on au sees arstid, kõrged ametnikud, õpetajad jne. Tavaline on kutsuda õpetajat ja eespool nimetatud ameteid austusnimetusega sensei (先生, せんせい, otsetõlkes "õpetaja").
Sotsiaalse staatuse mõju jõuab kaudselt paljudesse, ennekõike jõukamatesse perekondadesse. Nendes õpetatakse lapsi võõrastega (külalistega) alati viisakalt rääkima ning külalise juuresolekul kasutab viisakuskõnet mehe suhtes ka naine.
Sugu
Mehed ja naised kasutavad tihti eri viisakusväljendeid. Tavaline on kasutada viisakuskõnet eri sugupoolte vahel, kuid samasooliste suhtlus on familiaarsem. Familiaarsus on eriti tugev juhul, kui suhtlejad on õppinud ühesoolises koolis.
Austusnimetused
Jaapanis kasutatakse erinevaid austusnimetusi sõltuvalt sellest, kellega räägitakse. Neist vajalikumad on välja toodud alljärgnevalt.
Perekonnasisesed väljendid
Vanemaid inimesi kutsutakse järgmiste sõnadega: otoosan (isa), okaasan (ema), oniisan (vanem vend, お兄さん), oneesan (vanem õde, お姉さん). Viisakad variandid: otoosama, okaasama, oniisama, oneesama, familiaarsed: otoochan, okaachan, oniichan, oneechan.
Nooremat adresseerides (näiteks nimed Yoshio ja Kazuko) oleks viisakad variandid Yoshio-san ja Kazuko-san, familiaarsemad Yoshi-chan ja Kazuko-chan. Väljendit chan võidakse kasutada ka siis, kui inimesed on väga lähedased või kui laps pole jõudnud ikka, kus eeldatakse võimet eristada austusnimetusi.
Oma perekonnast rääkimisel tuleb väljenduda nagu endast rääkimiselgi (perekonna tegevused, mida teevad, kus on jne). Näiteks (minu) haha ehk ema, ani (兄) ehk vanem vend, ane (姉) ehk vanem õde, otooto (弟) ehk noorem vend, imooto (妹) ehk noorem õde.
Töökoht
Inimesed suhtuvad oma firma (töökoha) töötajatesse ja võõrastesse väljastpoolt seda mitut moodi. Kui tuleb võõras ja küsib Yamada-sani, siis alluv võib öelda Yamada, ilma sanita, või shachoo, 社長. Nagu perekonnast rääkimise puhulgi viitab töötaja oma firmale nagu endale, kuid väiksemas ulatuses ja sõltuvalt organisatsioonilistest suhetest (kas töötatakse koolis või väikses kontoris, kui kaua koos töötatud jne).
Situatsioon
Ühe vestluse või suhtlusseansi käigus võib familiaarne kõne muutuda viisakaks ja vastupidi. Familiaarseks muutumist peetakse lihtsakoelise inimese omaduseks (vihapursked jms). Haritumad inimesed lähevad familiaarsest viisakaks ning familiaarselt kõnelt viisakusele üleminek tähendab, et rääkijad pole enam lähedased. Eriti naised, kes on lingvistiliselt teadlikumad, hakkavad vihastudes tihti rääkima väga viisakalt.
Mitteverbaalne ja verbaalne viisakus
Viisakukskõne on ainult osa Jaapani viisakusetiketist. Jaapanis eeldatakse, et inimene käitub vastavalt viisakuskõnele. Kui jaapanlased avastavad, et on teinud viisakusvea, kasutavad nad tihti väljendeid sumimasen (ma palun vabandust), shitsureeshimata (vabandust, ma olin jäme/tahumatu/ebaviisakas) ja gomen-kudasai (vabandust). Viisakat lähenemist peetakse tihti tähtsamaks kui verbaalset viisakust. Võõrale inimesele lähenemisel peab järgima teatud kehakeelereegleid, näiteks kummardamine, asjade üleandmine ja distantsi hoidmine on viisakuse seisukohalt eriti tähtsad. Nende mittejärgimine, isegi kui puudub vestlus või kui kõne on korrektne, võib kedagi solvata. Ka kõne toon on väga tähtis, kõhklev toon näitab reserveeritust. Kui jaapanlased räägivad omavahel enesekindlalt, võib see mõne muu kultuuri esindajatele jätta agressiivse suhtluse mulje.
Vangaži
Vangaži on linn Lätis Ropaži piirkonnas.
Linna lääneosa jääb Garkalne metsade kaitsealale.
Juhan Liivi luuleauhind
Juhan Liivi luuleauhind on kirjandusauhind, mida antakse eelmisel kalendriaastal esmatrükis avaldatud silmapaistva eestikeelse luuletuse eest, mida kannab liivilik vaimsus. Auhinda annab välja Peipsiääre vald koos Juhan Liivi nimelise Alatskivi Kooli ja Liivi Muuseumiga.
Vangaži
Ajalugu
Vangaži mõisa (Vangasch) mainiti esimest korda 17. sajandil. Tol ajajärgul eksisteerisid Allaži kihelkond ja Vangaži kihelkond ühtse Allaži-Vangaži kihelkonnana (Allasch-Wangasch). Aastail 1780–1789 ehitati Vangažisse oma kirik.
Juhan Liivi luuleauhind
Juhan Liivi luuleauhinna laureaat tehakse teatavaks 30. aprillil. Auhinna saajale ei anta raha, vaid ta saab nahakunstnik Ülle Paabu ainueksemplarina valmistatud karjasemärsi. Samal päeval kirjutab laureaat Juhan Liivi kodutalu kambris auhinnatud luuletuse Liiviliku Luule Raamatusse.
Auhind asutati 1965. aastal ja on seega Eduard Vilde nimelise kirjandusauhinna kõrval Eesti vanim kirjandusauhind. Algselt andsid auhinda välja Alatskivi sovhoos ja Juhan Liivi nimeline Alatskivi Keskkool, seejärel tegid seda Alatskivi vald, Alatskivi Keskkool ja Liivi Muuseum. 2019. aastast annavad auhinda välja Juhan Liivi nimeline Alatskivi Kool, Peipsiääre vald ja Liivi Muuseum.
Vangaži
Ajalugu
Aastal 1935 valmis Vangaži kiriku uus hoone. Aastal 1955 hakati Vangaži juures kaevandama kruusa ja liiva. Aastal 1957 hakkas sealsete karjääride toodangut kasutama lähedalasuv Garkalne raudbetoonelementide tehas. Tehase juurde tekkis Oktoobri küla (Oktobra ciemats) nime kandev töölisasula, mis ühendati hiljem Vangažiga. Linn aastast 1991. 2009. aastani asus Riia rajoonis ja 2021. aastani Inčukalnsi piirkonnas.
Juhan Liivi luuleauhind
1970. aastatel oli auhinna väljaandmine keelatud, kuid 1984. aastast on auhinda jälle välja antud igal aastal.
Valmiera
Valmiera (eesti keeles Volmari, saksa keeles Wolmar) on linn Lätis Vidzemes, Valmiera piirkonna keskus. Asub Koiva jõe ääres. Linna kaguosas asub Valga–Riia raudteeliinil Valmiera raudteejaam.
Halduslikult on see 1. järgu haldusüksus – vabariikliku keskalluvusega linn. Linn asub 50 km kaugusel Eesti piirist ja 107 km kaugusel Riiast.
Valmieras asub 1996. aastal avatud Vidzeme Kõrgkool.
Kaitstavad objektid
Looduskaitse all on Putriņi tamm, Putriņi mets, Kauguri laas, Pauki männik, Jāņa Enkmaņa iela allee, Tērbatas iela tammeallee tammed, Dīvaliņa iela allee, Jāņa Daliņa iela allee, Raiņa iela allee, Tērbatas iela allee, Viestura allee, Lucase mõisa pärnad, Muuseumi Püha tamm, Puhkepark ja Koiva järsakkallas.
Ajalugu
Linna territooriumil asus Volmari ordulinnus (saksa Wolmar, läti Valmiera, ladina Woldemaria). Linnaks sai Valmiera aastal 1323.
1738. aastal loodi Valmierasse Hernhuutlliku  vennastekoguduste liikumise õpetajate seminar, mis pidi andma maarahvale oma soost jutlustajad. Seminar suleti, kui vennastekoguduste tegevus keelustati 1743. aastal, Venemaa keisrinna Jelizaveta I poolt.
Aastatel 1839–1849 tegutses Volmaris ja 1849–1890 Valgas läti pedagoogi ja muusiku Jānis Cimze (1814–1881) juhitud Liivimaa kihelkonnakooliõpetajate ja köstrite Cimze seminar.
Valmiera on ajalooline piirkondlik keskus Läti aladel Valmiera kihelkonnas ja Volmari kreisis Liivimaa kubermangus. XVII sajandil hakkas linna läbima Peterburi–Riia postimaantee, hiljem ühines seal sellega veel Tallinna–Pärnu–Riia postimaantee uus trass.
1944. aasta septembris hävis sõjategevuse käigus kolmandik linnast ja peaaegu kogu Valmiera ajalooline keskus. Aastatel 2009–2021 oli Valmiera vabariigilinn.
Rahvastik
Arvestuslikel andmetel oli 1. jaanuaril 2011 Valmiera elanikest lätlasi 81,9%, venelasi 12,4%, valgevenelasi 1,9% ja teistest rahvustest inimesi 3,9%.
Abja-Paluoja
Abja-Paluoja on linn Viljandi maakonnas Mulgi vallas.
Enne 2017. aasta haldusreformi oli Abja-Paluoja Abja valla halduskeskus.
Abja-Paluoja nimetatakse Mulgimaa pealinnaks või mulkide pealinnaks. Kohalike kõnekeeles on linna nimi tavaliselt Abja, mõnikord ka Paluoja.
2021. aastal oli Abja-Paluoja soome-ugri kultuuripealinn.
Linnas paiknevad Abja Gümnaasium ja Abja kultuurimaja. Seal tegutsevad ka Abja Muusikakool ja Abja raamatukogu. Tähelepanuväärne ehitis on pangahoonena ehitatud Abja-Paluoja postkontor. Linnas on Kariste järve suubuvale Paluoja ojale paisutatud Abja paisjärv.
Ajalugu
Aleviks sai Abja-Paluoja 29. detsembril 1945, linnaks 1993. aastal. 1998. aastal liideti Abja-Paluoja linn ja Abja vald ning Abja-Paluojast sai vallasisene linn.
Inimesed
Tuntud isikuist on Abja-Paluojalt pärit Mati Laur, Aarne Ermus, Tiina Oraste, Peep Aru, Lauri Mälksoo, Kaimo Kuusk ja Eero Rebo.
Sport
Sporditegevus on koondunud eeskätt Abja Spordi- ja Tervisekeskuse juurde, kus tegeletakse korvpalli, võrkpalli, jalgpalli, ujumise ja kergejõustikuga ning kus tegutseb Abja tehnikaring. Abja Motoklubi tegeleb motokrossi arendamisega. Kõige paremaid tulemusi on viimaseil aastail näidanud Abja Gümnaasiumi vilistlased – Eesti meister kuulitõukes Jander Heil, kergejõustikus Erki Leppik, Rauno Künnapuu ning klassikalises jõutõstmises Kädy Kampus. Motospordis on suurepäraseid kordaminekuid saavutanud Kristo Subi, Elary Talu ja Jaanus-Hugo Ermits.
Ržev
thumb|260px|Volga jõe parem kallas
Ržev on linn Venemaa Tveri oblastis, Rževi rajooni keskus. Asub Tverist 130 km edelas Volga jõe mõlemal kaldal.
2010. aasta rahvaloenduse andmetel oli seal 62 026 elanikku.
Rževi on esmamainitud 1216. aastal. Linnaõigused sai 1775. aastal.
Teise maailmasõja ajal hävis linn rasketes lahingutes täielikult, kuid taastati pärast sõda.
Linn on masinatööstuse keskus ning raudteede ja autoteede sõlmpunkt.
Maikop
Maikop (adõgee Mõjekvaphe) on linn Venemaal, Adõgee Vabariigi pealinn. Asub Belaja jõe ääres.
Ajalugu
Linn on asutatud 1857. aastal venelaste kindlusena. 1870 sai linnaõigused. 1936–1991 oli Adõgee autonoomse oblasti ja alates 1991 Adõgee Vabariigi pealinn.
Rahvastik
2002. aasta rahvaloenduse andmetel oli Maikopi elanikest venelasi 72,29%, adõgeesid 16,65%, armeenlasi 2,99% ja ukrainlasi 2,52%.
Läti valitsus
Läti valitsus on Läti riigi täidesaatev võimuorgan.
Heino Kuivjõgi
Heino Kuivjõgi (12. mai 1915 Lümanda vald, Saaremaa – 4. november 1987 Tallinn) oli Eesti sõjaväelane (nooremleitnant) ja purjetaja ning selle harrastuse innustaja kirjanikuna. Teenis Aegna saare komandantuuris. Spordiselts Kalevi auliige aastast 1971.
Ta lõpetas 1934. aastal Saaremaa Ühisgümnaasiumi ja 1940. aastal sõjakooli mereväeohvitserina.
Purjetamist hakkas harrastama gümnaasiumipäevil Saaremaa Merispordi Seltsis. Alates 1935. aastast teenis sõjalaevadel. 1941. aastal mobiliseeriti ta Punaarmeesse, kus võttis suurtükiväe pataljonikomandörina osa Teisest maailmasõjast. Aastatel 1946–1950 oli ta Vabatahtliku Jahtklubi ülem ja ühtlasi treener ning 1952–1978 Tallinna Spordilaevade Eksperimentaaltehases tsehhiülem. Kuulus Purjespordiföderatsiooni presiidiumi ja juhtis alates 1963. aastast föderatsiooni kohtunikekogu, tegutses regattidel ka peakohtunikuna. Osales 1980. aasta olümpiamängude purjeregatil eksperdina.
Heino Kuivjõgi oli Muhu väina regati algatajaid. Ta on teinud kaastööd ajakirjale Kehakultuur ja Spordilehele ning olnud üks mereleksikoni autoreid.
Alates 1972. aastast oli ta spordiseltsi Kalev auliige.
Isiklikku
Tema abikaasa oli helirežissöör Asta Kuivjõgi.
Lembeluul
Lembeluul ehk seksuaalse külgetõmbe luul ehk veetlusluul ehk erootiline luul on suhteliselt harvaesinev luul, mille korral inimene on ekslikult veendunud, et ta on kõigi inimeste jaoks seksuaalselt ligitõmbav ning ümbritsevad on temasse armunud.
Lembeluulu variant on de Clérambault' sündroom, mille korral inimene on veendunud, et temasse on armunud mõni kuulsus, avaliku elu tegelane, tema arst või mõni temast kõrgemal positsioonil olev inimene.
Sageli arvab lembeluuluga inimene, et temasse armunu annab oma tunnetest märku mingite varjatud signaalidega – kehaasendite, käitumise, laulude või kõnede sõnastusega, mida mõistab ainult tema.
Fabian von Fersen
thumb|Fabian von Fersen thumb|Vabahärrade Fersenite suguvõsavapp Vabahärra Fabian von Fersen (17. veebruar (vkj 7. veebruar) 1626 Tallinn – 9. august (vkj 30. juuli) 1677 Malmö) oli Rootsi sõjaväelane ja riigitegelane.
Elulugu
1663. aastal määrati kindralmajori auastmes Liivimaa ja Riia kuberneriks ja ülendati 1668. aastal jalaväe kindralleitnandiks. Aastatel 1671–1674 oli ka kindralkuberneri kohusetäitja.
1674. aastal sai jalaväekindraliks ja koos venna Hans von Ferseni (Riia kuberner aastast 1675), ning onupoegade Otto Wilhelm von Ferseni ja Hermann von Fersen nooremaga Cronendahli (Skabersjö, Skåne maakonnas) vabahärra tiitli. .
Ta oli Maardu (aastast 1663), Abja, Palupera, Sipa ja Laupa pärushärra.
1677. aasta juunis juhtis ta Malmö piiramisel Rootsi vägesid. 26. juunil löödi küll Taani väed tagasi, kuid Fersen suri mõned päevad hiljem lahingus saadud haavadesse. Fabian von Fersen soovis oma testamendi kohaselt saada maetud Tallinna toomkirikusse, kuhu ta juba eluajal endale ja oma pereliikmetele hauakoha oli ostnud. Ferseni surnukeha toodi Stockholmi, kus kadunuke saadeti suurte sõjaväeliste auavalduste ja saatjaskonna saatel laevadega viimsele teekonnale Tallinnasse. Fabian von Ferseni sarkofaag asub Tallinna toomkiriku pikihoone loodenurgas, selle kõrval paikneb tema venna, Hans von Ferseni kivist sark. Sarkofaagi kohal asus kuni 20. sajandi alguseni uhke pinkloož. Ferseni hauamonument-sarkofaag on võetud kunstimälestisena riikliku kaitse alla.
Perekond
pisi|Fabian von Ferseni hauamonument-sarkofaag Tallinna Toomkirikus Fabian von Fersen abiellus 13. mail 1657. aastal Krakówis ooberst Christian von Brettlachi lese Sabina Elisabethiga (surnud 1684/92), kes oli Heinrich Arnold von Westernhageni ja Helene Eleonore von Witzlebeni tütar. Abielust sündis Adam Johan von Fersen (1666–1667).
Tema lesestunud abikaasa abiellus 19. septembril 1680 Tallinnas Virumaa Uhtna pärushärra ja Ubja mõisniku, hilisema feldmarssali, Brüsseli asehalduri ja Hispaania krahvi (1709) Fabian von Wrangeliga (1651–1737; de).
Franz Boas
Elukäik
Franz Boas sündis Saksamaal Mindeni väikelinnas. Tema vanemad olid valgustusliku vaimuga, nad ei järginud enam juudi usukombeid ega tahtnud ka hakata kristlaseks. Franz Boas õppis Heidelbergi ja Bonni ülikoolides matemaatikat, füüsikat ja geograafiat. 1881 kaitses ta Kieli ülikoolis doktoritööd füüsika alal, käsitledes vee optilisi omadusi.
1886. aastal kaitses Boas habilitatsiooni väitekirja "Baffin-Land" ("Baffini maa"), ja 1888 avaldas uurimuse "The Central Eskimo" ("Keskalade eskimod"). Samal ajal hakkas ta huvi tundma Loode-Ameerika rahvaste vastu ja käis 1886. aastal Vancouveri saarel. 1887. aastal asus Boas elama New Yorki. Sestpeale viibis ta kuni 1900. aastani suviti välitöödel Vaikse ookeani rannikul, keskendudes eriti kvakiutli keele ja kultuuri jäädvustamisele. Boasi tähtsaks kaastööliseks sai tlingiti-šoti päritolu George Hunt, kellele Boas õpetas oma meetodit kohalike keelte kirjapanekuks. Kogutud materjali avaldas Boas hulgas monograafiates ja artiklites, millest tähtsamad on "The Social Organization and Secret Societies of the Kwakiutl Indians", 1897 ("Kvakiutli indiaanlaste ühiskonnakorraldus ja salaseltsid") ning "Kwakiutl Culture as Reflected in Mythology", 1935 ("Kvakiutli kultuuri kajastumine mütoloogias").
1895 nimetati Franz Boas Ameerika loodusloomuuseumi (AMNH) assistent-kuraatoriks etnoloogia ja somatoloogia alal (lahkus sealt 1905). 1896 sai Boas New Yorgi Columbia ülikooli füüsilise antropoloogia õppejõuks ja 1899 antropoloogia professoriks. Columbia ülikoolis hakkas Boas rakendama nn nelja välja jaotust (four-field approach), mille järgi antropoloogia jaguneb kultuuriantropoloogiaks, füüsiliseks antropoloogiaks, antropoloogiliseks keeleteaduseks ja eelajalooliseks arheoloogiaks. Neid antropoloogiavälju tuli Boasi arvates uurida erinevate meetoditega, vastavalt väljade spetsiifikale. Boas ise jõudis tegutseda kõigil neljal väljal. Nelja välja jaotus levis Ameerika ülikoolides Boasi õpilaste kaudu ja püsib valdavalt tänini.
Boas pooldas Ameerika antropoloogide ühingu (AAA) asutamist professionaalse organisatsioonina. 1902 asutati ühing aga teistel alustel, Boas valiti asepresidendiks. Boas vastustas elu lõpuni antropoloogide värbamist "luurajateks" sõjalistel eesmärkidel. See probleem on jätkuvalt aktuaalne, sest USA sõjavägi on kasutanud antropoloogilisi eksperte Afganistanis ja Iraagis (nn Human Terrain System).
Franz Boas õpetas Columbia ülikoolis 1936. aastani. Tema kõige tuntumad õpilased on Alfred L. Kroeber, Edward Sapir, Margaret Mead, Ruth Benedict, Paul Radin, Alexander Lesser ja Gene Weltfish.
Kultuurirelativism
Franz Boasi kultuurirelativism lähtus saksa valgustuse ja romantismi traditsioonist. Juba Johann Gottfried von Herder oli väitnud, et rahvad erinevad üksteisest samavõrd kui inimesed, ja kõnelnud mitmuslikult "kultuuridest". Kultuure tuleb Herderi meelest näha iseseisvate tervikutena, üht kultuuri ei tohi hinnata teise kultuuri mõõdupuuga ja ühtki rahvast ei tohi sundida käituma võõra kultuuri nõuete järgi.
Kultuuriantropoloogia algab eeldusest, et kultuure peab olema palju, sest muidu ei saaks neid üksikult kirjeldada ega omavahel võrrelda. See eeldus võeti üldiselt omaks tänu Franz Boasi ja tema õpilaste töödele. Tänapäeval peetakse kultuuride paljusust enesestmõistetavaks ja seetõttu on Boasi panust hiljem sageli alahinnatud.
Boasi eesmärk oli kirjeldada kultuure nõnda, nagu seda seestpoolt tajuvad kultuuride kandjad ise. Ta lükkas tagasi evolutsionistliku arusaama, nagu areneksid kultuurid madalamalt astmelt kõrgemale (primitiivsusest tsivilisatsioonini), läbides samu ebatäielikke arengufaase. Boasi järgi on iga kultuur iseeneses ühtne ja täiuslik, kuigi ta koosneb erisuguse päritoluga elementidest. Samal ajal toetas Boas Charles Darwini evolutsiooniteooriat, mis põhineb empiirilistel vaatlustel ega väida, et kõik elusolendid peaksid läbima ühesuguse astmelise arengu.
Ameerika looderannikul töötades avastas Boas, et rahvaste füüsilised eripärad ei lange kokku keelerühmadega ja kumbki neist ei ole seotud kultuuriliste elementide levikuga. Kultuuri mõiste võimaldas seletada rahvastevahelisi erinevusi, mida varem oli püütud seletada rassi mõiste abil. Boas lõi kultuuri, keele ja rassi mõisted lahku, näidates, et need on üksteisest sõltumatud. Hiljem (1910) võttis Boas kasutusele kultuuriareaali mõiste (culture area), jagades Põhja-Ameerika kultuurid seitsmeks areaaliks (eskimo areaal, looderannik, lääneplatoo-Mackenzie jõgikond, California, tasandikud, ida metsaalad, edelaareaal).
Útgard
Útgard oli Muinaspõhja mütoloogias hiiglaslik härmahiidude kindlus Jötunheimis, kus Loki, Thor ja Thjálfi avastasid end osalistena ebavõrdses võistluses. Kui nad lahkusid, mõistsid nad, et Útgard oli illusioon, mille hirmul härmahiiud olid loonud oma peavaenlase Thori heidutamiseks.
RBS 15
pisi|RBS-15 (paremal)
RBS 15 (Robotsystem 15) on lase-ja-unusta pind-pind või õhk-pind laevatõrjerakett. Uuem versioon Mk. III on võimeline ründama maismaa sihtmärke. Raketi on välja töötanud Rootsi ettevõtte SAAB AB tütarettevõte Saab Bofors Dynamics.
Getafe
pisi|Getafe raekoda Getafe on linn Hispaanias Madridi autonoomses piirkonnas. Asub Madridi kesklinnast 14 km lõuna pool ja piirneb Madridiga. Läbi linna idaosa voolab Manzanarese jõgi.
Getafe on tööstuslinn. Linnas asub EADSi tehas.
Linnas asub Hispaania õhuväe baas ja sõjaväelennuväli. Getafet läbib Madridi metroo 12. liin.
Djenné
pisi|Djenné tänavaturg [[Djenné suurmošee kõrval]]
Ajalugu
Linna asutasid umbes 300 aastat eKr bozod. Tollal asus linn küll 1,5 kilomeetrit põhja pool ja seda kutsuti Djenné-Jenoks. Linn nihkus oma praegusesse asukohta kas 1043 või 13. sajandil, kui seal võeti vastu islamiusk. Temast kujunes tähtis kaubanduskeskus ja baas Sahara kõrbe läbivatele karavanidele. Ta oli Timbuktu rivaal.