cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Caesar DePaço
Aastatel 2014–2020 oli ta Portugali aukonsul Floridas. Selle järel nimetati ta Roheneemesaarte aukonsuliks, kuid ta kaotas selle positsiooni juba jaanuaris 2021 seoses esile kerkinud väidetega parempopulismi toetamise kohta, kui ilmnes, et ta on rahastanud 2019. aastal asutatud Portugali parempopulistliku erakonda Chega. Sellega seoses astus tagasi ka Roheneemesaarte välisminister.
Ta käib kohut Wikimedia Foundationiga, mida viimane nimetab vaigistuskaebuseks (SLAPP).
Lelle–Pärnu raudteelõik
Lelle–Pärnu raudteelõik ehk Lelle–Papiniidu–Pärnu raudtee (ka Lelle–Papiniidu raudtee) on ligi 70 km pikkune endine kitsarööpmeline raudtee, mis valmis 1928. aastal. Kuna 1960. aastatel otsustati kõik nn lõunasuuna raudteeliinid ehitada ümber laiarööpmeliseks (rööpmelaiusega 1520 mm), suleti Lelle–Papiniidu kitsarööpmeline raudtee ümberehitustöödeks 1969. aastal. Uus Lelle–Pärnu laiarööpmeline raudteelõik avati pidulikult 1971. aasta juulis.
2021. aastal teostati raudteel remont, et seal oleks võimalik vedada Rail Balticu ehituseks vajalikke materjale.
Kitsarööpmeline raudtee
pisi|vasakul pisi|Kitsarööpmeline [[Pärnu kesklinna raudteejaam|Pärnu kesklinna tupikjaam 1930. aastal]] pisi|Viimane reisirong [[Pärnu raudteepeatuses, 8. detsember 2018]]
Heino Juho Karm
Heino Juho Karm (enne eestistamist Heinrich Johannes Karm; 27. veebruar 1909 Tartumaa – 16. jaanuar 1943 Velikije Luki) oli eesti vaimulik.
Lelle–Pärnu raudteelõik
Peatused
Lelle–Papiniidu–Pärnu raudteel on aegade jooksul olnud järgmised raudteejaamad ja peatused:
Heino Juho Karm
Oli aastatel 1933–1934 Koeru koguduse õpetaja August Pähna isiklik adjunkt. Oli aastal 1934 Käina Martini koguduse vikaarõpetaja, 1934–1936 Kärdla- ja Pühalepa koguduse vikaarõpetaja. 1936–1939 oli EELK noorsootöö sekretär, 1939–1940 peasekretär. Tallinna Piiskopliku Toomkoguduse asetäitja õpetajana tegutses ta aastatel 1936–1938 ja 1941.
Heino Karm mobiliseeriti aastal 1941 Punaarmeesse. Ühe versiooni järgi langes ta aastal 1941, teise versiooni järgi aastal 1943 Velikije Luki all.
Kõrgalpinism
pisi|270px| Kuuetuhandeline [[Chimborazo Andides alistus mägironijatele 1880. aastal]] Kõrgalpinism (inglise keeles high altitude climbing) on mägironimine üle 6000 meetri kõrguste mägede tippu.
Alpinistide tõusmist üle 6000 m kõrguse mäe tippu eesmärgiga tippu jõuda nimetatakse kõrgtõusuks.
Kõrgalpinism on kõige vähema-arvulisem harrastajaskonnaga mägironimise vorme.
Hapnikuvaegus ja selle kompenseerimine
pisi|170px|Hapnikuvarustusega [[Edmund Hillary ja Tenzing Norgay 1953. aastal pärast Džomolungma vallutamist]] pisi|170px|[[Albert F. Mummery ronimas mäeseinal (1895)]] Suurel kõrgusel õhurõhu ja hapniku osarõhu langusest tingituna tekib inimese organismis hapniku puudujääk (hapnikuvaegus).
Kõrgusvahemikku 6000–7000 m nimetatakse adaptatsioonitsooniks, kus inimorganism kohaneb vaid ajutiselt: kahe-kolme nädalaga kurnatakse kohanemismehhanismid välja. Kõrgusvahemikku 7000–8000 m nimetatakse osalise adaptatsiooni tsooniks, kus inimesel on võimalik viibida kuni nädal, kusjuures hapnikku ei jätku isegi elutähtsate organite küllaldaseks varustamiseks. 8000 m kõrgusel algab surmatsoon, kus ilma täiendava hapnikuta on võimalik viibida vaid 2–3 päeva.
Hapnikuvaeguse kompenseerimiseks hingab alpinist sisse sageli lisahapnikku, mida ta saab hapnikumaski kaudu kaasaskantavast hapnikuballoonist. Vähesed suudavad tõusta lisahapnikku kasutamata isegi Džomolungma (8848 m) tippu (esimestena Reinhold Messner ja Peter Habeler 1978. aastal ).
Kõrgalpinismi sünd
Andide kõrgmägede uurimine ja tipuronimised algasid 1879–1880, kui briti mägironija Edward Whymper ronis Chimborazole (6268 m) ja uuris Ecuadori mägesid. Lõuna-Ameerika kõrgeima mäe Aconcagua (6960 m) tippu üritas 1883. aastal jõuda saksa geoloog ja mägironija Paul Güßfeldt, kuid edutult. Tipputõus õnnestus alles 1897. aastal šveitslasel Matthias Zurbriggenil mitu kuud kestnud Edward FitzGeraldi juhitud ekspeditsiooni käigus.
Himaalaja ja Karakorami kõrgmägesid uurisid esimestena britid sõjalis-strateegilistel kaalutlustel. 1892. aastal uuris Karakorami mägesid inglane Martin Conway ja jõudis 7000 meetri kõrgusele. 1895. aastal üritasid Himaalajas inglise mägironijad Albert F. Mummery ja John Norman Collie ronida kaheksatuhandelise Nanga Parbati (8125 m) tippu. Tipputõus nurjus kui Mummery ja kaks gurkhat hukkusid lumelaviinis. 1899. aastal uuris briti mägironija Douglas Freshfield esimesena Kangchenjunga (8586 m) läänenõlva; selle mäe tippu üritas esimesena jõuda 1905. aastal inglise okultist ja mägironija Aleister Crowley, kuid tipputõus nurjus.
Eesti kõrgalpinism
pisi|170px|[[Peeter Varep (foto 1979)]] Eesti kõrgalpinismi alguseks võib lugeda 1960. aastat, kui rühm eesti alpiniste võttis ette Peeter Varepi juhtimisel mägiekspeditsiooni Pamiiri mäestikus kuuetuhandelise mäe tippu (vallutati Estonia tipp).
Leivu alamlade
Leivu alamlade on lokaalne kronostratigraafiline üksus, Narva lademe keskmine alamlade. Litostratigraafiliselt vastab sellele Leivu kihistu. Selle stratotüübiks on Luutsniku 451. puurauk.
Alamlademe kivimid avanduvad vähesel määral Poruni ja Narva jõe ümbruskonnas, paljandid sel alamlademel puuduvad. Kirde-Eestis on selle paksus kuni viis meetrit, Kagu-Eestis aga kohati üle 60 meetri. Väljaspool Eestit on alamlade eristatav Valgevene idaosani.
Alamlademe moodustab põhiliselt dolomiitne mergel, mis moodustab bretšat. Ülemisest osast võib leida ka kiltkivi ja liivakivi kihte, alamlademe ülemiseks piiriks on aga tihe punaka tooniga dolomiit. Alamlademe alumises osas sisaldub märkimisväärses koguses titaniiti ja korundi. Fossiilidest on sellest leitud suures koguses brahhiopoodide jäänuseid, erinevalt teistest Narva lademe kivimitest puuduvad selles aga peaaegu täielikult kalade jäänused.
Andri Jarmolenko
Andri Mõkolajovõtš Jarmolenko (ukraina keeles Андрій Миколайович Ярмоленко; sündinud 23. oktoobril 1989 Leningradis) on Ukraina jalgpallur, kes mängib ründaja või ääremängijana Inglismaa Premier League'i klubis West Ham United ja Ukraina jalgpallikoondises.
Hooajal 2006–07 debüteeris ta Ukraina esiliigas Tšernigivi Desna meeskonnas.
Aastatel 2008–2017 mängis ta Kiievi Dinamos. Hooaegadel 2008–09, 2014–15 ja 2015–16 tuli ta Dinamoga Ukraina meistriks. Aastatel 2010–2017 lõi Jarmolenko seitsmel hooajal järjest Ukraina kõrgliigas vähemalt 11 väravat. Hooajal 2016–17 oli ta Ukraina kõrgliiga suurim väravakütt (15 väravat).
2017. aasta augustis sõlmis Jarmolenko nelja-aastase lepingu Saksamaa kõrgliiga klubiga Dortmundi Borussia, kuid siirdus juba aasta hiljem West Ham Unitedi. Esimesed kaks väravat lõi ta Inglismaa kõrgliigas 16. septembril 2018 mängus Evertoni vastu.
Ukraina jalgpallikoondises debüteeris Jarmolenko 5. septembril 2009 MM-i valikmängus Andorra vastu ja lõi selles mängus ka värava. Ta on alates 2012. aastast osalenud kolmedel Euroopa meistrivõistlustel, kuid esimese värava lõi ta alles oma kolmandatel Euroopa meistrivõistlustel, kui oli täpne 13. juunil 2021 toimunud alagrupi esimeses mängus Hollandi vastu.
Ajaleht Ukrainskiy Football on valinud Jarmolenko Ukraina aasta jalgpalluriks aastatel 2013, 2014, 2015 ja 2017.
MTÜ Slava Ukraini
MTÜ Slava Ukraini on Eesti mittetulundusühing (MTÜ), mis tegeleb sõjalise abi viimisega Eestist Ukrainasse.
Kriminaalmenetlus
2023. aasta kevadel tekkis skandaal seoses Ukraina toetuseks annetusi kogunud MTÜ Slava Ukraini ja Ukraina ettevõtte IC Constructioni lepinguga, mille kohaselt teenis ettevõte eestlaste annetustelt 250 000 eurot tulu. Kokku kandis MTÜ 1,5 miljonit eurot ettevõttele, mille omanikke peeti fiktiivseks ning mille ainuke tegevus oli seotud Eesti MTÜ-ga.
Ukraina riiklik juurdlusbüroo alustas kohtueelset uurimist 24. märtsil. Kriminaalmenetlust alustati kahe paragrahvi alusel: vara omastamine ning humanitaarabi ja heategevuslike annetuste kasutamine tulu saamise eesmärgil. Riiklik juurdlusbüroo alustas uurimist, kuna asjasse on kaasatud ametnikud. Ukraina prokuratuur alustas Slava Ukraini skandaaliga seoses kriminaalmenetlust.
Sama aasta mais alustas ka Eesti Riigiprokuratuur kriminaalmenetlust, et uurida MTÜ Slava Ukraini Ukraina toetuseks kogutud raha kasutamist. Kriminaalmenetlust alustati omastamist käsitleva paragrahvi järgi.
MTÜ Slava Ukraini ise tellis eelnevalt rahakasutuse uurimiseks auditi. Juunis avaldatud revisjoni tulemusel leiti, et MTÜ raamatupidamine pole olnud korras, MTÜ juhtkond jättis revisjoni käigus vastamata audiitori küsimustele kuni 16 000 euro ulatuses autode (sealhulgas luksusmaasturite Audi Q7 ja Jeep Patriot) remondikulude ja varuosade MTÜ varadest hüvitamise põhjendatuse kohta, samuti tuvastas audit, et mõnedel ostuarvetel olid sarnased arvepõhjad, kuigi müüjad olid erinevate riikide (USA ja Leedu) ettevõtted.
Inchoni lahing
Inchoni lahing (Korea: 인천상륙작전; Hanja: 仁川上陸作戰; RR: Inchon Sangnyuk Jakjeon) oli meredessant ja üks lahingutest Korea sõjas, mille tulemuseks oli otsustav võit ja strateegiline ümberpööramine Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni väejuhatuse (ÜRO) kasuks.
Operatsioonis osales 75 000 sõdurit ja 261 mereväe laeva. Kaks nädalat hiljem viis operatsioon Lõuna-Korea pealinna Seouli tagasivõtmiseni. Operatsiooni koodnimi oli “Operation Chromite”.
Lahing lõppes järjestikuste võitudega Põhja-Korea rahvaarmee poolt. Järgnev Seouli tagasivõtmine halvas osaliselt Põhja-Korea rahvaarmee varustusteid Lõuna-Koreas.
ÜRO ja Lõuna-Korea vägesid juhtis Ameerika Ühendriikide armee kindral Douglas MacArthur. MacArthur oli edasiviiv jõud selle operatsiooni taga. Lahingule järgnes Põhja-Korea rahvaarmee kiire lagunemine; kuu aega pärast Inchoni dessanti olid ameeriklased võtnud üle 135 000 KPA sõduri sõjavangi.
Taust
Pusani perimeeter
Alates Korea sõja puhkemisest pärast Lõuna-Koreasse sissetungi Põhja-Korea poolt 25. juunil 1950 oli KPA olnud kokkuvarisemise vältimiseks Lõuna-Koreasse saadetud ROKi ja ÜRO vägede ees nii tööjõus kui ka maavõitluses. Põhja-Korea strateegia seisnes ÜRO ja ROK-i vägede agressiivses jälitamises kõigil lõunast lähenemise teedel ja nende kaasamisel, rünnates eestpoolt ja algatades kaitsvate üksuste mõlema külje topeltümbrise, mis võimaldas KPA-l ümbritseda ja katkestada vastanduv jõud, sundides seda segaduses taanduma. Juulis ja augusti alguses kasutas KPA seda taktikat, et alistada neile kohatud ÜRO väed ja lükata see lõunasse. Pärast Pusani perimeetri asutamist augustis hoidsid ÜRO väed pidevat joont, mida KPA ei suutnud külgneda. KPA arvu eelised vähenesid iga päev, kui ÜRO kõrgem logistiline süsteem tõi ÜRO vägedele juurde rohkem vägesid ja varustust.
Augusti lõpuks oli KPA ületatud nende piiridest ja paljude algsete üksuste tugevus ja efektiivsus olid palju väiksemad. Logistilised probleemid purustasid KPA ning toidu, relvade, varustuse ja asendussõdurite puudus osutus nende üksustele laastavaks. Siiski säilitas KPA kõrge moraali ja piisavalt varusid, et võimaldada veel üks ulatuslik pealetung. 1. septembril viskas KPA kogu oma sõjaväe ühte pakkumisse, et murda kogu perimeetri ulatuses viie haruga samaaegne rünnak Pusani perimeeter, Suur Naktongi pealetung. Rünnak tabas ÜRO vägesid üllatusega ja peaaegu üle jõu. KPA väed ründasid Kyongjut, ümbritsesid Taegu ja Ka-sanit, ületasid Naktong Bulge, ähvardasid Yongsani ja jätkasid rünnakut Masani juures, keskendudes Nam Riverile ja Hamanile. Kuid vaatamata nende jõupingutustele, oli Korea sõja kõige jõhkramates võitlustes KPA ebaõnnestunud. Kuna KPA ei suutnud oma võitu hoida, taandus rünnakust palju nõrgem jõud ja haavatav vasturünnakule.
Planeerimine
Mõned päevad pärast konflikti algust, Armee-Kindral Douglas MacArthur, USA armee ohvitser, kes juhtis ÜRO vägesid Koreas, kujutas ette amfiibset rünnakut Seouli piirkonna vabastamiseks Põhja-Korea jõudude käest. Seouli linn langes sõja esimestel päevadel läbi Esimese Seouli lahingu. MacArthur nägi, et Korea Vabariigi Armee ei suuda Põhja-Korea edenemist peatada, vaatamata suurele toetusele USA ja ÜRO vägede poolt. Kindral soovis eesliini surve vähendamiseks teostada Põhja-Korea üksuste sügavusse otsustava manöövri ja oli valinud selleks Inchoni linna.
Originaalselt oli loodud plaan 1. ratsadiviisi maabumiseks 22. juulil, millele anti koodnimi “Bluehearts”, kuid seda plaani otsustati mitte kasutada, sest 1. ratsadiviisi oli vaja Pusani perimeetri kaitseks. Plaan tehti ümber ja sai omale nimeks operatsioon “Chromite”. Operatsioon nägi USA armee 2. jalaväediviisi ja USA merejalaväe 5. rügemendi amfiibsed dessanti Inchoni piirkonnale 1950. aasta septembris. Ka seda plaani ei saatnud edu, sest nii nagu varemgi, pidid operatsiooniks planeeritud üksused minema Pusani perimeetrit toetama. MacArthur pidi kasutama 7. jalaväediviisi, mis oli viimaseks kasutatavaks reservüksuseks Ida-Aasias, kohe kui suudetakse üksus sõjaaja varustusega täiendada.
MacArthur aktiveeris dessandi juhtivaks organiks 10. Korpuse staabi, kes abistasid operatsiooni planeerimises ja vajaliku varustuse koondamises ja jagamises. Terve augusti kuu kulus 7. Jalaväediviisil logistiliste probleemide lahendamiseks. Üksus oli andnud 9000 meest Pusani perimeetri kaitseks ja selle tulemusena oli nõrgem, kui teised diviisid. Üksus sai oma ridadesse täiendust Lõuna-Korea armeelt ja 10. korpus tervikuna sai peaaegu kõik lahingvarustuse, mis Koreasse saabus vahetult enne dessanti vaatamata 8. Armee vajadustele, kes hoidsid Pusani perimeetrit.
USA relvajõudude ülemad olid pessimistlikud Inchoni ründamise osas. Nad kartsid, et tähtsa logistilise keskusena on linn suurema kaitse all. Lisaks väideti, et linna looduslikud ja tehislikud kaitsed ei võimalda dessantlaevade maabumist. MacArthur väitis, et just dessandi asukoha keerukusele ei oota Põhja-Korea relvajõud rünnakut Inchoni linnale. Võtme elemendina tõi MacArthur välja, et muud võimalikud dessandi asukohad ei saavuta taktikalist eesmärki, milleks on Pusani perimeetri surve leevendamine ja oleksid Põhja-Korea vastu rünnakutele haavatavamad. MacArthuri plaan sai lõpliku kinnituse 28. augustil, kui Ameerika Ühendriikide president Truman oma heakskiidu andis.
Roheline rand
15. septembril 1950 tabasid X korpuse juhtelemendid Wolmido põhjaküljel asuvat Rohelist randa. Maandumisjõud koosnes 3. pataljonist (kolonelleitnant Robert Tapleti juhtimisel) ja üheksast tankist (M26 Pershing USMC 1). tankipataljonist. Üks tank oli varustatud leegiheitjaga ja kaks teist olid buldooseriteraga. Lahingugrupp maandus tankide dessantlaevadelt. Kogu saar vallutati keskpäevaks vaid 14 hukkunu hinnaga.
ÜRO väed olid KPA kaitsjate suhtes ülekaalus (1 kuue inimese vastu). KPA ohvrite hulgas oli üle 200 hukkunu ja 136 haavatut, peamiselt 918. suurtükiväepolgust ja 226. sõltumatust mererügemendist. Rohelise ranna väed pidid ootama tõusu kuni kella 19.50-ni, võimaldades maanduda teisel rühmal. Sellel ajal hoidis pommitamine koos ainsa silla peal asunud tankitõrjemiinidega väikest KPA väge märkimisväärse vasturünnaku alustamisest. Teine laine tuli kaldale punase ranna ja sinise ranna ääres.
Põhja-korealased ei olnud oodanud rünnakut Inchonis. Pärast Rohelise ranna tormimist eeldas KPA (tõenäoliselt Ameerika tahtliku desinformatsiooni tõttu), et peamine sissetung toimub Kunsanis. Selle tulemusena suunati Inchonile ainult väike jõud. Nad saabusid pärast seda, kui ÜRO väed olid võtnud Sinise ja Punase ranna. Inchonis paiknevad väed olid Clarki sisside poolt nõrgestatud ja napalmi pommitamised olid hävitanud olulised laskemoona prügimäed. Kokku osales selles 261 laeva.
Punase ja Sinise ranna osas teatas amfiibide rühmaülem admiral James H. Doyle, et maandumisaeg on H-tund 17:30.
KPA 22. jalaväepolk oli enne 15. septembri 1950 koidikut jõudnud Inchoni, kuid taandus pärast peamist maandumist samal õhtul Seouli.
Punane rand
Punase ranna väed, mis koosnesid rügemendi 5. lahingumeeskonnast, kuhu kuulus Korea Vabariigi mereväekorpuse 3. pataljon (ROKMC), kasutasid mereseinte mõõtmiseks redeleid. Kolmas leitnant Raymond L. Murray, kes oli 5. merejalaväelaste käsundusohvitser, sai ülesandeks hõivata 2700 meetri pikkune ja 910 meetrit sügav ala. 1. pataljon oli Kalmistumäe vastu ja Observatooriumi mäe põhja osas ning 2. pataljon oli Observatooriumi mäe lõunapoolses osas.
Nõukogude valmistatud Põhja-Korea 76 mm jaotuspüstol M1942 (ZiS-3) paiknes mahajäetud mäel, kust avanes vaade Inchoni sadamale
15. septembri pärastlõunal lähenesid LST-d Punasele rannale ja juhtlaevadena sattusid nad Kalmistumäel KPA kaitsjate raskekuulipilduja tule alla. Hoolimata kontsentreeritud tulekahjust lahkusid ründeväed ja laadisid maha elutähtsa abivahendi. Lisaks hävitasid nende relvad Punase ranna paremal küljel KPA patareid. Kolm (USS Kingi maakond, USS Lafayette'i maakond ja LST 973) kaheksast LST-st võtsid kuulipilduja tulest mõned tabamused, mille tagajärjel hukkus 1 meremees ja veel mõned said vigastada. LST-d lõpetasid mahalaadimise ja puhastasid ranna tõusu ajal 16. septembril.
15. septembri öösel pärast KPA kaitse neutraliseerimist Inchonis suundusid Punase ranna üksused Wolmi-do teele, võimaldades 3. pataljonil ja Rohelise ranna tankidel astuda Inchoni lahingusse.
Sinine rand
Esimene mererügement maandus kolonel Lewis "Chesty" Pulleri juhtimisel Sinisel rannal, 4 kilomeetrit kagu pool Punasest ja Rohelisest rannast. Kui rand oli turvaline, oli nende missiooniks Yongdungpo äärelinna hõivamine, Hani jõe ületamine ja Seouli rünnaku õige külje moodustamine. Kui 1. mererügement rannikule lähenes, uputas mitme KPA relva kombineeritud tuli ühe LST. Kui Sinise ranna väed lõpuks kohale jõudsid, olid KPA väed Inchonis juba alla andnud, nii, et nad kohtasid vähe vastuseisu ja tekkis vähe ohvreid. 1. mererügement veetis suure osa ajast ranna tugevdamiseks ja sisemaal liikumise ettevalmistamiseks.
Kohe pärast seda, kui Inchonis KPA vastupanu oli lõppenud, algas tarnimise ja tugevdamise protsess. Dokil jätkus ülejäänud LST-de mahalaadimine. 16. septembri varahommikul said kolonelleitnant Murray ja kolonel Puller operatiivkäsklused 1. merediviisi ülemalt kindral Oliver P. Smithilt. 1. merejalaväelased ja 5. merejalaväelased hakkasid liikuma mööda Inchoni-Seouli teed.
16. septembri varahommikul alustasid 5. merejalaväelased liikumist (punastelt ja rohelistelt randadelt) Inchoni-Seouli maanteed pidi itta, kavatsedes ühenduda 1. mererügemendiga, et mõlemad rügemendid saaksid liikuda Seouli. Kuus üksikut T-34 tanki, mis liikusid läänes Inchoni suunas, ilmusid, kui 5. merejalaväelased jõudsid Kansongni külla. VMF-214 kaheksa merejalaväe F4U korsaari löögijõud ründasid tanke, hävitades kaks ja pannes teised taanduma. 1. tankipataljoni Pershingi tankid hävitasid pärast seda veel kolm KPA tanki. 5. merejalaväelastest lõuna pool veetsid 1. merejalaväelased suurema osa päevast hajutatud üksuseid tugevdades.
Vahetult enne 17. septembri koitu alistasid kaks 5. merejalaväelaste kompaniid suurtükiväe ja M-26 toetusel vasturünnaku kuuest T-34 tankist ja kahesajast jalaväelasest koosneva kolonni poolt, põhjustades põhja-korealastele suuri kaotusi.
= Läbimurre =
Kimpo lennuväli
2. pataljoni 5. mereväelased liikusid põhja poole 17. septembril, et julgestada Kimpo lennuväli Seoulist läänes.
Kimpo lennuväli oli suurim ja tähtsaim lennuväli Koreas. 17. septembril tahtis kindral MacArthur kohe saada luba Kimpo lennuvälja varajaseks hõivamiseks. Kohe pärast lennuvälja hõivamist saaksid USA 5. lennuvägi ja USMC lennundus üksused tuua pommitajaid Jaapanist, et hõlbustada õhulahingut PõhjaKorea vastu. Rünnak teostati 2. pataljoni 5. merejalaväelaste poolt. 17. ja 18. septembri ööl üritasid tulutult Korea Rahva Armee üksused Brigaadikindral Wan Yongi alluvuses tagasi vallutada Kimpo lennuvälja, kasutades üksuseid mis polnud juba põgenenud üle Hani jõe. Vasturünnakud tõrjuti kaevunud USA merejalaväelaste, suurtükkide ja soomuse poolt.
Hommikuks olid kõik põhja korealased kadunud ja lennuväli jäi turvaliselt USA mereväelaste kätte. Kimpo lennuväli oli jäänud terveks, põhja korealased polnud suutnud toime panna suuremaid lõhkamisi ja lennuväljale olid jäänud isegi veel mõned Põhja Korea lennukid. Pärast seda sai Kimpo lennuväljast ÜRO maa põhiste lennuoperatsioonide keskus.
Juunioride male maailmameistrivõistlused
pisi|[[Abhijeet Gupta ja Harika Dronavalli – 2008. aasta juunioride maailmameistrid (pärast autasustamist)]] pisi|Esimene juunioride maailmameister (1951) [[Borislav Ivkov]] pisi|Meeste seas ainus kahekordne juunioride maailmameister [[Şəhriyar Məmmədyarov]] pisi|[[Nino Hurtsidze]] pisi|[[Harriet Hunt]] pisi|[[Zhao Xue]] Juunioride male maailmameistrivõistlused (inglise keeles World Junior Chess Championship) on kuni 20-aastaste maletajate maailmameistrivõistlused males.
Neid peetakse Rahvusvahelise Maleliidu (FIDE) egiidi all alates 1951. aastast. Aastatel 1951–1973 korraldati tiitlivõistlusi iga kahe aasta tagant, 1973. aastast toimuvad juunioride MM igal aastal. 1983. aastast peetakse naistele eraldi turniir.
1987. aastast korraldatakse meeste (lahtiseid) ja naiste turniiri koos samas paigas ja samal ajal. Mängitakse šveitsi süsteemis. Iga FIDE liige võib meistrivõistlustele saata ühe, korraldajariik kaks osavõtjat.
Esimestel aastakümnetel sai juunioride MM-i võitja rahvusvahelise meistri (naiste turniiri võitja naiste rahvusvahelise meistri) nimetuse, tänapäeval antakse võidu eest vastavalt rahvusvahelise suurmeistri ja naiste suurmeistri nimetus. Teisele ja kolmandale kohale tulnud mängijad saavad vastavalt rahvusvahelise meistri ja naiste rahvusvahelise meistri nimetuse.
Maleajaloos on vaid neli maletajat, kes on tulnud nii juunioride kui ka absoluutseks maailmameistriks: Boriss Spasski, Anatoli Karpov, Garri Kasparov ja Viswanathan Anand. Ainsana naisjuunioride maailmameistritest on ka naiste maailmameistriks tulnud Zhu Chen.
Lõvinapsik
Lõvinapsik (Pluteus leoninus) on šampinjonilaadsete seltsi napsikuliste sugukonda kuuluv seen.
Juunioride male maailmameistrivõistlused
Oktoobris 2019 peeti New Delhis järjekordsed juunioride maailmameistrivõistlused.
Juunioride maailmameistreid
Lisaks Boriss Spasskile (1955), Anatoli Karpovile (1969), Garri Kasparovile (1980) ja Viswanathan Anandile (1987) on maailmameistriks tulnud Borislav Ivkov (1951), Helgi Grétarsson (1994), ainus kahekordne juunioride maailmameister Şəhriyar Məmmədyarov (2003, 2005), Ahmed Adly (2007), Lu Shanglei (2014), Aryan Tari (2017) ja paljud teised (kokku on aastatel 1951–2018 maailmameistriks tulnud 57 maletajat).
Suurbraak
Suurbraak on asula Lõuna-Aafrika Vabariigis Lääne-Kapimaa provintsis Overbergi ringkonnas.
Juunioride male maailmameistrivõistlused
Juunioride maailmameistreid
1981. aastal Méxicos tuli juunioride maailmameistriks Ognjen Cvitan, kes edestas hõbemedali võitnud Jaan Ehlvesti poole punktiga. Kolmanda koha sai Nigel Short.
Suurbraak
Suurbraak on asutatud 1812. aastal misjonijaamana.
Lõuna-Aafrika Vabariigi 2011. aasta rahvaloenduse andmetel oli Suurbraaki elanikest värvilisi 93,21%, mustanahalisi aafriklasi 3,20%, valgeid 2,62%, India või Aasia päritolu inimesi 0,58% ja teisi 0,40%. Afrikaani keelt pidas emakeeleks 95,87% inimesi ja inglise keelt 3,29%.
Juunioride male maailmameistrivõistlused
Juunioride maailmameistreid
1994. aastal Brasiilias Matinhoses toimunud juunioride MM-i lahtisel turniiril võitis Sofia Polgár hõbemedali (ta jäi maailmameistriks tulnud islandlasest Helgi Grétarssonist maha 0,5 punkti).
Naisjuunioride maailmameistrid
! Jrk nr !! Aasta !! Toimumise koht !! Maailmameister !! Riik
Jaan Alver (1949)
Haridus
Majandusteaduste kandidaat 1982, Eesti TA Majanduse Instituut, teema “Põhitootmise operatiivse juhtimise täiustamine raali kasutamise tingimustes (aparaadiehitusettevõtte näitel)”, originaalis vene keeles; vanemõpetaja 1984, dotsent 1988, professor 2003.
Töökäik
EPA arvutuskeskuse insener-ökonomist 1972–1973, matemaatik-programmeerija 1973–1974; Tartu Aparaaditehase automatiseeritud juhtimissüsteemi osakonna vaneminsener-programmeerija 1974–1975, info- ja arvutuskeskuse vaneminsener-programmeerija, projekteerimisosakonna juhataja 1975–1980; Tartu Aparaaditehase plaani-ökonoomikaosakonna juhataja asetäitja 1980–1984; TRÜ majandusteaduskonna raamatupidamise kateedri vanemõpetaja 1984–1988, dotsent  1988–1989. EBSi (Estonian Business School) majandusarvestuse ja rahanduse õppetooli juhataja, professor 1995–2003; OÜ DEEBET juhatuse liige 1994–… TTÜs 1989–1992, 2003–…: statistika kateedri dotsent  1989–1990, dotsent (0,5 koormusega) 1990–1992; raamatupidamise ja analüüsi kateedri dotsent 1990–1992; rahanduse ja arvestuse instituudi dotsent 1992–1995; majandusarvestuse instituudi direktor, juhtimisarvestuse professor ja õppetooli juhataja 2003–2016; ärikorralduse instituudi professor 2017–2018, emeriitprofessor 2019–…; ,
Teadustöö põhisuunad
Majandusanalüüsi teooria: tekkepõhine ja kassapõhine arvestus ning analüüs; inglise-vene-eesti majandusterminoloogia; majandusarvestuse ajalugu; raamatupidamise korraldus ja areng Eestis. Ühiskonnateadused ja kultuur. Majandusteadus. Finantsaruandluse rahvusvahelised standardid ja finantsanalüüs. Avaldanud üle 380 teaduspublikatsiooni, sh monograafiaid; juhendanud 8 doktori- ja 88 magistritööd. ,
Harrastused
Sport (kuulunud Eesti kergejõustiku noortekoondisse), majanduse oskussõnavara, raamatupidamise ajalugu.
Konrad Henlein
pisi|Konrad Henlein (1939) Konrad Ernst Eduard Henlein (6. mai 1898 Vratislavice nad Nisou (tänapäeval Libereci osa) – 10. mai 1945 Plzeň) oli sudeedisaksa poliitik.
Henlein õppis pangaametnikuks. 1916 aastal astus ta vabatahtlikuna Austria-Ungari sõjaväkke ja võttis osa Esimesest maailmasõjast. 1918. aastal langes ta Itaalia rindel vangi, vangistusest vabanes 1919. aastal.
Koju tagasi pöördudes töötas ta lühikest aega pangateenistujana, seejärel võimlemisõpetajana. 1. oktoobril 1933 asutas Henlein Sudeedisaksa Kodurinde (Sudetendeutsche Heimatfront). 19. aprillil 1935 pidi Sudeedisaksa Kodurinne ennast Sudeedisaksa Parteiks ümber nimetama. Kui esialgu ajas Henlein suhteliselt sõltumatut poliitikat, siis 1930. aastate teisel poolel sattus ta üha enam Hitleri ja Natsionaalsotsialistliku Saksa Töölispartei mõju alla.
12.–13. septembril 1938 alustas Henlein Hitleri juhtnööride kohaselt "Esimest septembriülestõusu", mille aga Tšehhoslovakkia võimud kiiresti maha surusid. Sudeedisaksa Partei keelustati. Parteijuhtkond põgenes Saksamaale, kus Henlein alustas Sudeedisaksa Vabakorpuse moodustamist. 21. septembril algas "Teine septembriülestõus", millesse Tšehhoslovakkia võimud suhtusid passiivselt, kuna nad kartsid, et Saksamaa võib seda provokatsiooni kasutada ettekäändena sõjategevuse alustamiseks. Müncheni kokkuleppe sõlmimise järel 30. septembril läksid Sudeedisaksa alad Saksamaa koosseisu.
Konrad Henleinist sai Sudeedimaa riigikomissar ja SS-Gruppenführer (hiljem SS-Obergruppenführer). Sudeedisaksa Partei ühines 5. novembril 1938 Natsionaalsotsialistliku Saksa Töölisparteiga. Henlein astus NSDAP–i 1939. aasta jaanuaris ja temast sai ka Riigipäeva liige.
Kui Saksamaa hõivas 1939. aasta märtsis Tšehhi, siis oli Henlein kuu aega Böömi- ja Määrimaa Riigiprotektoraadi tsiviiladministratsiooni juht. 1. mail 1939 määrati Konrad Henlein Sudeedimaa Reichsgau riigiasehalduriks (Reichsstatthalter) ja gauleiteriks.
Henleini poliitiline mõju oli piiratud. Ta oli suhteliselt mõõdukas poliitik. Reinhard Heydrich püüdis teda seetõttu ametist kõrvaldada, kuid Henleini heade suhete tõttu Hitleriga see ei õnnestunud.
7. mail 1945 läks Henlein Ameerika vägede esindajatega läbirääkimisi pidama ja ta vangistati. Kui Henlein sai teada, et sõjakurjategijana antakse ta Tšehhoslovakkia võimudele välja, siis sooritas ta enesetapu, lõhkudes oma prillid ja lõigates klaasikildudega oma randmeveenid läbi.
M252 miinipilduja
M252 on Ameerika Ühendriikides Suurbritannia algversiooni L16 järgi valmistatud 81mm kerge miinipilduja. Miinipilduja on tüüpilise ehitusega. Kasutusele võetud vanema miinipilduja M29 asemel 1986.–1987. aastal. 2011. aastal valmis uus kergematest materjalidest versioon M252A1.
Taktikalis-tehnilised andmed:
Eesti arhiivide loend
''Siin on loetletud Eestis olevaid ja olnud arhiive, samuti väliseesti arhiive.
Laudkatus
Laudkatus on katus, kus kattematerjaliks on kasutatud lõhestatud (kisklaud), saetud või hööveldatud laudu.
Ajalugu
Kuni katusekivide levikuni 15. sajandil kaeti elumajade ja kirikute katused käsitsi lõhestatud kisklaudadega, hiljem asendati need saelaudadega. Laudkatus võis koosneda nii horisontaalselt kui ka vertikaalselt paigutatud laudadest. Horisontaalset laudkatust pruugiti valdavalt teiste katusetüüpide alusena (näiteks Puhja kiriku kimmidega tornikiiver), vertikaalseid laudkatuseid aluskatusena võib leida Paide vanalinnast.
Materjal
Lehise eelised võrreldes kohalike okaspuudega:
Lehise puuduseks võib pidada suuremat kahanemise anisotroopiat. See tähendab puidu protsentuaalset kahanemise erinevust võrrelduna tangentsiaal- ja radiaalsuunas. See omakorda väljendub materjali kuivades suuremate kuivamislõhede tekkimises ja kõmmeldumises. Lehis on nii öelda rahutum materjal ja teda peab tugevamini kinnitama. Lehisel on kahanemise anisotroopia suhtarv 2,4, kuusel 2,2 ja männil 1,9.
pisi|Päiksepoolsel küljel on laud naela juurest katki kuivanud
Ei ole hea, kui materjalil on:
Materjali töötlemine
Vihmavee paremaks ära juhtimiseks hööveldatakse tavaliselt laua äärtele ca 10 mm laiused ja 10 mm sügavused sooned. Tavaliselt kinnitatakse lauad katusele kahes kihis nii, et esmalt naelutatakse sobivate vahedega kinni alumised lauad, sooned ülespoole. Seejärel naelutatakse teine kiht ülekattega nii, et pealmised lauad kataksid alumiste (vee)sooned.
pisi|2-3 cm ülekattega laudkatus
Võimalusel paigaldada lauad katusele nii, et läbi lõigatud puidukiud oleks avatud allapoole (väiksem niiskuse imendumine).
Ehitus
Katuse naelutamisel on hea kasutada vintnaelu, kuna laudadel on tugevad sisepinged ja lauad võivad tavalised naelad aja jooksul väljapoole tõmmata. Kruvi tugevus on reeglina väiksem ja kruvid kipuvad mõne talve järel pooleks murduma. Vanasti kasutati naelte asemel ka puupulki (kadakas või tamm).
Katusenurk on looduslike materjalide puhul olnud ca 45 kraadi. Laudkatuseid võib teha ka madalama nurgaga, aga mida madalam on nurk, seda suurem on tõenäosuse, et katus mädaneb kiiremini ära. Roovitise sammuks piisab ca 50 cm-st. Kui kasutatakse suuremat roovisammu, siis tuleks lauad vahepeal omavahel siiski kokku kinnitada, et vesi ei pääseks laudade vahele.
pisi|Vihmaveerenn laudkatusel
Praegu peaks Eestis olema kolm laudkatusega kirikut – Ruhnu, Anna ja viimati tehti see Noarootsi kirikule.
Georg Friedrich von Creuz
Georg Friedrich von Creuz (Creutz, Georg Friedrich von Kreutzen), 31. oktoober/10. november 1619 – 3/13. mai 1670), Mõntu (Mento) mõisnik, Jämaja kihelkonnas.
Rootsi sõjaväelane, rittmeister. 11/21. augustil 1661 doneeris Carl XI talle (Georg Friedrich von Kreutzen) Mõntu mõisa koos Kaavi (Kavi) külaga. Tema lesk abiellus kolonelleitnant Claus Kräftingiga, kellele 7/17. augustil 1673 konfirmeeriti ka Mõntu. Epitaaf Jämaja kirikus.
Ieperi ringkond
Ieperi ringkond (hollandi keeles ja ametlik nimi Ieper, lääneflaami keeles Yper) on üks kaheksast haldusringkonnast Belgias Lääne-Flandria provintsis.
Vallad ja osavallad
Ringkonna halduspiirides on 8 valda ja 38 osavalda.
Milleri maakond (Arkansas)
Milleri maakond (Miller County) on maakond Ameerika Ühendriikides Arkansase osariigis.
Ajalugu
Maakond moodustati 1820. aastal.
Rahvastik
Elanike arv oli 2010. aasta rahvaloenduse järgi 43 462.
Arvestusliku rahvaarvu muutus (1. juuli seisuga):
Madal kurereha
Madal kurereha (Geranium pusillum) on kurerehaliste sugukonda kurereha perekonda kuuluv taimeliik.
Madal kurereha on väikesekasvuline, 5–40 cm kõrgune ühe- või kaheaastane rohttaim. Lehed seitsmeti kuni üheksati sõrmhõlmised või sõrmlõhised. Õied väikesed, roosad kuni lillakad, kroonlehed keskmiselt 3 mm pikkused, tupplehed umbes sama pikad.
Võib kergesti segi minna pehme kurerehaga, ent erinevalt temast on madala kurereha õieraod vaid madalate näärmekarvadega (pikad lihtkarvad puuduvad) ning õied on väiksemad.
Üldlevilalt Eurosiberi areaaliga. Eestis on tavalisem Lääne-, Põhja- ja Kagu-Eestis, Kesk-Eestis ja Viljandimaal pigem harva. Kasvab aedades ja põldudel umbohuna, teeservadel ja raudteetammidel, jäätmaadel.
Bjeff
Sõltuvalt sellest, kas mõeldakse vesiehitise alumist (ehitisest allpool) või ülemist (ehitisest ülalpool) osa, saab rääkida alumisest bjefist ja ülemisest bjefist.
Glükagoon
Glükagoon on kõhunäärme hormoon, mille peamiseks funktsiooniks on glükoosi tootmine ning reguleerimine.
Glükagoon kui ravim
Glükagooni kasutatakse hüpoglükeemia (madala veresuhkru taseme) ravimiseks. Glükagooni saadakse teiste loomade kõhunäärmetest. Tavaliselt võetakse glükagooni pulli või sea kõhunäärmest, sest nende loomade aminohapete järjestus ahelas on identne inimese omaga.
Glükagooni kasutus Eestis
Glükagooni kasutatakse Eestis peamiselt suhkurtõve ravimiseks.
Alumine bjeff
Alumine bjeff ehk alavesi on vooluveekogu osa, mis jääb vahetult vesiehitisest (paisust või lüüsist) allapoole.
Stalbe vald
pisi|Brasla jõgi Stalbe vald (läti keeles Stalbes pagasts) on vald Lätis Cēsise piirkonnas. Vald piirneb sama piirkonna Raiskumsi ja Straupe vallaga, Valmiera piirkonna Dikļi, Vaidava ning Kocēni vallaga ning Limbaži piirkonna Umurga ja Limbaži vallaga.
Valla pindala on 160 km². 2016. aasta seisuga elas seal 1186 inimest. Valla keskus on Stalbe küla.
Ajalugu
Aastal 1935 oli Stalbe valla pindala 45,9 km² ja seal oli 636 elanikku. 1945. aastal moodustati vallas Stalbe külanõukogu, mis aga aastal 1947 likvideeriti. Aastal 1949 likvideeriti vald ametlikult ja selle asemele moodustati taas Stalbe külanõukogu. Aastal 1954 liideti Stalbe külanõukoguga likvideeritav Rozula külanõukogu. Aastal 1958 likvideeriti Stalbe külanõukogu taas, selle alad liideti aga Kūdumsi ja Mazstraupe külanõukogudega. Aastal 1973 taastati külanõukogu selle varasemal territooriumil. Aastal 1990 muudeti külanõukogu vallaks. Aastatel 2009–2021 kuulus vald Pārgauja piirkonda.
Kultuurimälestistest on riikliku kaitse all Īvanti muinaskalmed, Rozbeķi vasallilinnuse varemed ja Pullese muinaskalmed. Kohaliku kaitse all on Īvanti keskaegne kalmistu. Regionaalse kaitse all on Dimda keskaegne kalmistu, Muskari - Žagari keskaegne kalmistu, Līņi keskaegne kalmistu, Jaunsīmanēni keskaegne kalmistu ja Cīruļi keskaegne kalmistu.
Loodus
Suurimad jõed on Brasla jõgi ja Briede. Vallas on ka paar pisikest järve, neist suurim on valla kaguserval asuv Ungurs pindalaga 3,936 km².
Looduskaitse all on Īvanti pärn ja Valge remmelgas, enamik vallas asuvaid looduskaitsealuseid põlispuid on aga nimetud. Valla lõunaosa asub Gauja rahvuspargis.
Asustus
Aastal 2011 elas vallas 1056 lätlast, 43 venelast, 11 valgevenelast, 8 ukrainlast, 8 poolakat ja 4 leedulast.
Valla külad on:
Ülejäänud valla elanikud elasid külade koosseisu mitte kuuluvates taludes.
Parunikivi
Parunikivi on rändrahn Läänemaal Vormsi vallas Hullo külas, liivaka pinnasega männimetsas, Vormsi ringteest umbes 0,1 km lõunas, Vormsi kirikust umbes 0,5 km idas. Kivi geograafilised koordinaadid on. Kivi on hõlpsasti leitav, selle juurde viib mitu metsateed. Kivi seisukord on rahuldav, selle ümbrus on hooldatud.
Kivi võeti looduskaitse alla aastal 1941. Kultuurimälestiseks tunnistati kivi aastal 1997.
Kivi koosneb rabakivist. Kivi on pealt lame, püstiste külgedega, korrapäratu tahuka kujuline rahn, millest suur osa on maa sees. Rahn on rohke samblikukattega.
Parunikivi on ka ajaloomälestis – Otto Friedrich Fromhold von Stackelbergi mälestuskivi. Kivi idaküljele on raiutud tekst mälestuseks poegadelt isale:
Kivi mõõdud on: 6,6×5,0×2,4 m, ümbermõõt 20,6 m. Teistel andmetel on kivi mõõdud 7,4×5,1×2,6 m, ümbermõõt 19,3 m, maht 40 m³.
Kivile on kehtestatud piiranguvöönd 50 m (0,77 ha).
Parunikivi keskkonnaregistri kood on KLO4000909.
Codex argenteus
Codex argenteus kuulub alates 2011. aastast kultuuripärandiobjektina UNESCO maailma mälu registrisse.
Käsikiri
Käsikiri sisaldab osi neljast evangeeliumist piiskop Wulfila (latiniseeritult Ulfilas, 311–383) 4. sajandil kreeka keelest gooti keelde tõlgitud piiblist ja kuulub seega vanimate germaanikeelsete kirjalike mälestusmärkide hulka. Kirjutatud on untsiaalis ja gooti tähestikus. Käekiri on väga ühtlane, siiski on identifitseeritud vähemalt kaks kirjutajat: üks on kirjutanud Matteuse ja Johannese evangeeliumid ja teine Markuse evangeeliumi ja Luuka evangeeliumi. Ainsad kaunistused on mõned suured raamitud initsiaalid ja sulega joonistatud kaaristu iga lehekülje allosas, milles paiknevad nelja evangelisti monogrammid.
Ajalugu
Tõenäoliselt on raamat kirjutatud ajavahemikus 500. ja 510. aasta vahel Põhja-Itaalias, võib-olla isegi Ravennas, oletatud on, et Theoderich Suure jaoks. Algselt paiknes käsikiri Reinimaal Esseni lähedal asuvas Werdeni kloostris, 1573. aastal müüs abt Heinrich Duden selle pärastisele Saksa-Rooma keisrile Rudolf II-le, kes hoidis hinnalist raamatut Praha kindluses.
Kolmekümneaastase sõja lõpul sattus raamat Praha rüüstamise ajal Rootsi sõjaväe valdusse ja viidi Stockholmi Rootsi kuninganna Kristiina raamatukokku. Pärast Kristiina pöördumist katoliiklusse ja asumist Rooma anti teatud hulk käsikirju ja raamatuid, sealhulgas Hõbepiibel, honorarina kuninganna kunagisele raamatukoguhoidjale Isaac Vossiusele, kes viis raamatu 1654. aastal Hollandisse. Käsikirja ostis temalt ja tõi Rootsi tagasi Rootsi riigikantsler Magnus Gabriel de la Gardie, kes ühtaegu oli ka Uppsala ülikooli kantsler. De la Gardie kinkis Uppsala ülikoolile käsikirja järelejäänud osa, mis koosnes 187 lehest, samal ajal sai käsikiri uued hõbedaga kaetud kaaned.
Kiveslaid
Kiveslaid (ka Kivilaid, Kirveslaid, Kivisi laid) on 2,2 hektari suurune laid Tõstamaa lahes, halduslikult Pärnumaal Pärnu linnas Värati külas. Koos Heinlaiuga nimetatakse laide Tõstamaa laidudeks.
Kersti Kimmel
Kersti Kimmel (neiupõlvenimi Kersti Jürisalu; 10. juuli 1938 Pärnu – 15. november 2016 Barrie, Kanada) oli eesti vaimulik.
Kiveslaid
Kiveslaid asub 700 meetrit Heinlaiust lõunas.
Codex argenteus
Ilukirjanduses
Hõbepiiblil on oluline osa rootsi kirjaniku ja maagilise realismi esindaja Göran Tunströmi romaanis "Tjuven" (1986, eesti keeles "Varas", Eesti Raamat (sarjas "Põhjamaade romaan") 1999, rootsi keelest tõlkinud Ene Mäe). Romaani eestikeelse väljaande, samuti mitme Rootsi väljaande kaanekujunduses on kasutatud üht codex argenteus ' e lehekülge.
Kersti Kimmel
1944. aastal põgenes ta Eestist Rootsi. 1951. aastal emigreerus Kanadasse. Õppis Stockholmi Eesti Algkoolis. Keskhariduse sai ta Victoria Parki nimelises Keskkoolis Kanadas. 1962. aastal lõpetas diplomiga rakenduskunsti alal USA-s Minnesota osariigis Minneapolises asuva kunstikooli Palmer School of Advertising and Fine Art. Seejärel õppis kolm aastat prantsuse keelt Yorki Ülikoolis Torontos, lõpetas ülikooli bakalaureusekraadiga prantsuse keele alal. 1982. aastal lõpetas ta Kanadas Ryersoni Ülikooli kaubanduse ja äritegevuse alal. Õppis aastatel 1978–1981 Toronto Usuteaduslikus Instituudis. Oli prooviaastal E.E.L.K. Toronto Jakobi koguduses ja Toronto Rootsi luterlikus koguduses (mõlemas juhendajaks õpetaja Tõnis Nõmmik) ning Cleveland-Ohio koguduses, kus tema juhendaja oli õpetaja Elmar Pähn. Ordineeriti õpetajaks 16. juunil 1985 Torontos.
Kiveslaid
Kivilaid on lage kivine ja klibune, mõnedes kohtades on ka rohtunud pinnakatet.
Kersti Kimmel
Töötas 1984. aastast diakonina USA Esimeses praostkonnas, pärast ordineerimist aga vikaarõpetajana samas praostkonnas. Alates 1995. aastast oli ta ametis Michigan-Detroidi koguduse hingekarjasena.
Kiveslaid
Laid on aastast 1976 looduskaitse all ja kuulub Tõstamaa maastikukaitseala koosseisu.
Kersti Kimmel
Isiklikku
Tema isa Boris Jürisalu kuulus 39. Viljandi Politsei Pataljoni, sõjakeerises vangistati ja saadeti poliitvangina Siberisse, 1956. aastal naasis Eestisse. Isa suri 1985. aastal ja on maetud Häädemeeste surnuaiale.
1983. aastal abiellus ta Aavo Kimmeliga.
Viltjas vöötnarmik
Viltjas vöötnarmik (Phellodon tomentosus) on seeneliik.
Hollandi saar
pisi|Viimane maja Hollandi saarel. Maja varises merre oktoobris [[2010]] pisi|Hollandi saare majakas 1950. aastatel Hollandi saar on soine saar Ameerika Ühendriikides Marylandi osariigis Chesapeake'i lahes. Erosiooni tõttu kiiresti kahanev saar jäi 2012. aastal täielikult vee alla.
Hollandi saar jäi halduslikult Dorchesteri maakonna alale. Saar asus Hollandi väinas Bloodsworthi ja Smithi saare vahel umbes 10 km Wenonast läänes. Hollandi saare geograafilised koordinaadid on.
Hollandi saare pindala oli 20. sajandi lõpus 0,324 km² (32,4 ha) ja 1915. aastaga võrreldes oli saar oma pindalast kaotanud 50%.
Saarest läände jääb tuultele avatud laht ja itta Hollandi väin. 19. sajandi keskpaigast on merepinna taseme tõus kiirenenud. Lahe veetase tõuseb umbes 2,5 mm aastas. Maapind vajub jääajajärgse isostaatilise tasakaalu taastumise tõttu. Pinnas koosneb peamiselt savist ja purdsetetest. Suuremat osa saarest katab padur ning tõusu ajal on kogu saar vee all.
Saar oli põhja-lõuna suunas välja venitatud ja umbes 2,5 km pikkune, suurema osa saare põhja- ja keskosast moodustas vaid kitsas riba, üksnes saare lõunapoolne ots oli laiem.
Ajalugu
Saar asustati 17. sajandil ja see sai nime kolonisti Daniel Hollandi järgi, kes ostis saare maakonna šerifilt.
Ameerika iseseisvussõja ajal käis lahel aktiivne tegevus, kui Marylandi merevägi püüdis kaubalaevu ja kohalikke elanikke Briti sõdurite rünnakute eest kaitsta. 1850. aastal elas saarel juba kalandusest ja põllumajandusest elatuv kogukond, kokku umbes pool tosinat peret. Saareelanikud said enda varustamisega ise hakkama ja olid alati valmis talveks, mil meri jäätus ja nad isolatsiooni jättis. Kütteks oli neil varutud sütt ja puitu ning söögiks kala tünni soolatud. Peeti kodulinde.
Eduard Pitšugin
Eduard Anatoljevitš Pitšugin (vene keeles Эдуард Анатольевич Пичугин; sündinud 27. septembril 1972 Donetski oblastis Ukraina NSV-s) on vene filmiprodutsent, filmitegelane ja ettevõtja. Ta on 2012. aastast Lenfilmi peadirektor. Ühtlasi on Pitšugin Peterburi Kino ja Televisiooni Riikliku Instituudi majandus- ja sotsiaalprotsesside juhtimise kateedri professor.
Hollandi saar
Ajalugu
Aastatel 1850–1900 saarel elu edenes ja elanike arv kasvas 37-lt 253-le. Samal ajal aga saare pindala pidevalt vähenes; selle ajaga kahanes see umbes 15 hektarit ehk 38 protsenti.
Eduard Pitšugin
Ta on Venemaa Produtsentide Gildi juhatuse liige. 2013. aastast on Pitšugin Jakutski rahvusvahelise filmifestivali president.
Hollandi saar
Ajalugu
Aastal 1910 elas Hollandi saarel umbes 360 inimest ja see oli üks Chesapeake'i lahe rahvarohkemaid saari. Saarel elas ka kaks mustanahalist peret. 19. sajandi lõpus ja 20. sajandi alguses oli saarel umbes 70 elumaja, mitu kauplust, kirik, kool, postkontor, rahvamaja, arst, kaks õpetajat ja isegi pesapallimeeskond. Püüti austreid, aloosasid ja krabisid. Saareelanikel oli umbes 80 väikest kalapaati ja 10 kuunarit, osa neist saarel ehitatud. Aastal 1914 hakkas erosioon saare lääneosas inimeste elumaju ohustama. Inimesed hakkasid kolima, kes mandrile, kes saare teistesse osadesse. Kaasa võeti kogu oma vara, kaasa arvatud majad ja aialatid. Aastaks 1916 oli saarele jäänud 169 elanikku ja 1918. aastal vaid üks pere. Viimane hoop oligi 1918. aasta torm, mis lõhkus kiriku. Lahkusid peaaegu kõik elanikud. Kirik teisaldati Fairmounti. Meri mattis kolm surnuaeda. Kaks on veel säilinud. Viimased elanikud lahkusid saarelt 1922. aastal. Paljud inimesed käisid veel hiljem suviti kala püüdmas.
Saare viimane omanik Stephen White asutas 1995. aastal Hollandi saare kaitsmisele pühendunud sihtasutuse. White oli kalamees ja metodisti vaimulik. Ta ostis suurema osa saarest 1995. aastal 70 000 dollari eest. Ta püüdis saare viimast püstijäänud maja varisemise eest kaitsta, kuid see vajus toestamisest hoolimata 2010. aastal kokku. Hiljem White haigestus ja müüs oma valdused maha.
Eduard Pitšugin
Ta kuulub poliitilise partei Ühtne Venemaa ridadesse.
Hollandi saar
Ajalugu
Aastaks 2012 on saar erosiooni tõttu täielikult vee alla jäänud.
Eduard Pitšugin
Pitšugin on produtseerinud mitu filmi, sealhulgas sõjafilmi "Kolm päeva kevadeni" ("Три дня до весны"), mille eest sai ta koos filmi lavastajaga 2017. aastal Venemaa Föderatsiooni Föderaalse Julgeolekuteenistuse loomepreemia.
Hollandi saar
Loodus
Saarel elasid rebased ja pesukarud, ameerika naaritsad ja isegi mõned kodukitsed. Põhjaosas kasvasid tihedalt väikesed idadiospüürid, roniv trompetõis, roniv mürgipuu, virgiinia kadakas. Lõuna pool kasvasid läänetseltis, kopaalisumahh, hõbehaab, pirnipuud. Et elupaikade hävimine on peamised kiskjad minema peletanud, tunnevad paljud linnud ennast saarel turvaliselt. Nende seas on nürisabad, pääsukesed, mitmesugused pilalindlased ja turpiallased, kalavaresed.
Linnuvaatlejad on saarel imetlenud sadu veelinde ja rändlinde. Saare taimestik ja eraldatus loob head tingimused muu hulgas valgepea-merikotka ja ameerika hallhaigru pesitsemiseks. Rannikul elavad meriskid ja jämejalad. Saarel pesitsevad ka haned, haigrud, luiged, pardid, kajakad. Kalakotkad varitsevad veepinna kohal kalu. Pruunpelikanid lendavad nii madalal, et kaovad tihti lainete vahele. On nähtud ka kilpkonni Malaclemys terrapin ja mandrilt saarele ujunud juhuslikke valgesaba-pampahirvi. Aastal 1995 loendati saarel 609 pesitsevat haigrupaari.
Eduard Pitšugin
Haridus ja teaduskraad
2009. aastal kaitses ta väitekirjaga "Rahavoogude juhtimine filmilevi ettevõtetes" majanduskandidaadi kraadi.
Hollandi saar
Loodus
Septembris 2003 hävitas orkaan Isabel umbes 60 protsenti lindude pesitsuspuudest.
Majakas
Aastal 1889 ehitati Hollandi saarest veidi lõuna poole majakas. See sai 1957 sõjaväe lennuharjutuste käigus kannatada. 1960. aastatel torn lammutati ja asendati automaatse tuletorniga.
Köögikubjas
"Köögikubjas" (inglise keeles "Ramsay's Kitchen Nightmares") on 2004. aastal Channel 4 eetrisse jõudnud teleseriaal staarkoka Gordon Ramsayga.
Igas sarja osas külastab Ramsay üht restorani ja püüab nädala jooksul selle tööd parandada.
Lasse Friman
Lasse Antero Friman (sündinud 3. novembril 1954 Helsingis) on Soome endine poksija.
Friman oli kokku kahekordne Soome meister – I kergekeskkaalus (kuni 63,5 kg) 1976. aastal ja II kergekeskkaalus (kuni 67 kg) 1982. aastal ning sai 1975. aastal I kergekeskkaalus (kuni 63,5 kg) III koha.