cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Rzeczpospolita ajalugu (1648–1764)
Bogdan Hmelnõtskõi ülestõus, talupoegade liikumised, kasakate liit Venemaaga
Leedu suurvürstiriigis lõppes esimene faas sõjas tsaaririigiga liitriigi täieliku kaotusega. Škłoŭ lahingus ja Šapialievičy lahingus purustasid venelased väikese Janusz Radziwiłłi juhitud Leedu väe. Riik jäi vallutajatele avatuks. Valgevene linnad alistusid üks teise järel ja aastal 1654 langes pärast kolmekuulist piiramist Smolensk. Järgmisel aastal võtsid venelased Minski, Grodna (Hrodna) ja Vilniuse. Koos samaaegse Rootsi sõja hävinguga pidi liitriik aastal 1656 nõustuma Vilniuse vaherahu kokkuleppega.
Liitriigi suutmatus emantsipeerida kasakad tõi kaasa piirkondliku jõudude tasakaalu nihkumise (Bogdan Hmelnõtskõi ülestõus tähistab pöördepunkti) ja tõi kaasa Venemaa läände laienemise, mis viis lõpuks liitriigi iseseisva olemasolu kaotuseni.
Kaitse- ja välispoliitika kriisi ajal
thumb|right|350 px|[[Kamjanets-Podilskõi|Kamieniec Podolski (Kamjanets-Podilskõi) kindlus]]
Bogdan Hmelnõtskõi ülestõus oli algus pikale sisemise kriisi perioodile Rzeczpospolitas. Välisolukord halvenes ka Rootsi, Venemaa, Preisimaa ja Osmanite riigi tugevuse kasvamise tõttu. Olles sunnitud võitlema samaaegselt Läänemere ja Ukraina rinnetel, kannatas liitriik märgatavat territoriaalset kaotust, isegi kui sel ajal ei olnud selle eksistents tegelikult ohustatud. Peamised Euroopa riigid, sealhulgas Louis XIV Prantsusmaa, pidasid liitriiki piirkondlikuks võimuks ja kasulikuks partneriks, mis oli vajalik Euroopa jõudude tasakaalu komponent. Seda arusaama toetasid sõjalised võidud, eriti hetman ja siis kuningas Jan III Sobieski omad.
thumb|left|250px|[[Hotini kindlus|Hotini linnus käis mitmel korral käest kätte]]
Detsentraliseeritud riigis ja riigikassas oli sõjaline potentsiaal ebaefektiivse maksuaparaadi ja puuduliku maksustamise poolt takistatud. Liitriik jäi 17. sajandi teises pooles oma relvajõudude ees suurtesse võlgadesse. Sõjalised konföderatsioonid või mässud, mille kaudu armee "kogus" oma tasu tavaliselt kuninga ja kiriku mõisatest, muutusid üha tavalisemaks. Hetman Sobieski ei suutnud oma Hotini võitu jätkata osaliselt sellepärast, et tasustamata Leedu ja krooni väed lahkusid. Liitriik suutis välja panna kõige rohkem 60 000-mehelise armee (pluss ebalojaalne pospolite ruszenie), samas kui Habsburgide monarhia või Vene tsaaririik suutsid välja panna kaks korda rohkem. Pärast kasaka-tatari sõdu ja vähemal määral pärast 1655. aastat tuli relvajõud peaaegu täielikult ümber ehitada.
Üks suur liitriigi kaitse nõrkus ja mahajäämus oli märgatava moodsate kindlustuste süsteemi puudumine enamusel selle territooriumil, mis võimaldas sissetungivatel armeedel tekitada sõjaliste jõupingutustega võrreldes ebaproportsionaalset kahju. Erandiks oli Wisła jõesuu piirkond ja kagu, kus olid võimsad, isegi tühjaksjäänud kindlused, nagu Kamieniec Podolski (Kamjanets-Podilskõi) loss.
Rahalised raskused mõjutasid ka liitriigi diplomaatiat ja välispoliitikat. Jan III pidas residentdiplomaate mitmes suures pealinnas, kuid seim piiras seda, mida nad teha võisid. Seim keelas pikaajalised residentvälisesindused Varssavis, millist keeldu paavst ja mitmed valitsused eirasid. Seim ise saatis oma missioone üsna sageli välismaale. Magnaadid, sealhulgas riigi tippametnikud, eriti hetmanid, viisid ellu oma välistegevust ja teenisid mõnikord oma isikliku kasu saamiseks välisriike. Kui Euroopa diplomaatias domineeris prantsuse keel, oli Poolas ametlik keel ikka veel ladina keel. 1684. aasta Püha Liiga leping, milles eirati Poola hiljutist sõjalist panust ja Poola huvisid, oli vaid üks näide liitriigi diplomaatia tõhususe puudumisest.
Aku Louhimies
Aku Urban Louhimies (sündinud 3. juulil 1968 Helsingis) on soome filmilavastaja ja stsenarist.
Rzeczpospolita ajalugu (1648–1764)
Rootsi invasioon, Ida-Preisimaa volitamine
thumb|left|200 px|[[Stefan Czarniecki]]
Rootsi invasioon liitriiki, tuntud Uputusena, toimus Teise Põhjasõja kontekstis. Aastal 1655 oli liitriigi ellujäämine ohustatud, kui liitriik, venelaste pealetungist juba kriitiliselt nõrgestatud, kes okupeerisid enamust Leedu suurvürstiriigist, ja Hmelnõtskõi kasakate poolt kiiresti Ukrainas hõivatud maad, langes Rootsi suurrünnaku alla. Rootsi juhid, julgustatuna Vestfaali rahu saavutustest, sealhulgas Pommeri hertsogiriigi lääneosa, kavatsusega Poola suuri raskusi ära kasutada, lootes kergesti võtta vähemalt Kuramaa ja Preisimaa ning seeläbi kindlustada oma täielik ülemvõim Läänemere piirkonnas.
Aku Louhimies
Ta on saanud kaks Jussi auhinda lavastajana ja ühe stsenaristina.
Rzeczpospolita ajalugu (1648–1764)
Rootsi invasioon, Ida-Preisimaa volitamine
Muretsedes Venemaa tugevuse ja edusammude pärast Ida-Läänemere piirkonnas ja Liivimaa suunas, blokeerisid rootslased nende edenemise Dünaburgi (Daugavpilsi) ülevõtmisega. Rootsi kuningas Karl X Gustav julgustas ka Poola magnaatide opositsiooni, kes ei olnud rahul Jan Kazimierzi valitsemisega; Hieronim Radziejowski, liitriigist seimi kohtu poolt välja saadetud, oli magnaatide esindaja Stockholmis. Liitriigi aadel lootis, et Rootsi monarhi kaitse omandamine või isegi tema valitsemisega leppimine aitaks neil tagasi võita maad idas, mis kaotati võitluses mõne viimase aasta jooksul.
Rootsi armeed sisenesid liitriiki Pommeri ja Liivimaa dominioonidest, Pommeri vägi ületas piiri 25. juulil Arvid Wittenbergi juhtimisel. Ujście lahingus võitles Suur-Poola pospolite ruszenie lühikest aega, kuid andis varsti alla ja nõutas oma provintsile Karl Gustavi kaitset. Magnus De la Gardie armee ületas Leedu piiri lubadustega aidata vastupanus venelastele. Janusz ja Bogusław Radziwiłł nõustusid siin Rootsi kuninga ülemvõimuga ja sõlmisid 20. oktoobril Kėdainiai uniooni lepingu, millega Leedu moodustas uniooni Rootsiga, mitte Poolaga.
Teised Poola krooni provintsid olid selleks ajaks samuti Rootsi kuningale alistunud. Varssavi ei hakanud sissetungijatele vastu ja rööviti põhjalikult paljaks. Jan Kazimierz võitles, kuid sai Żarnówi lahingus lüüa ja pidi põgenema, esialgu Żywieci ringkonda ja siis Oberglogausse Oppelni (Opole) hertsogiriigis Sileesias, väljapoole krooni. Krakówit kaitsti Stefan Czarniecki käsul otsustavalt kolm nädalat, kuid linn pidi alla andma, kui päästevägi rootslaste poolt Wojniczi lahingus purustati. Lõviosa Poola aadlist ja relvajõududest kuulutas ustavust Karl Gustavile.
thumb|right|250 px|[[Jasna Góra klooster piiramisrõngas]]
Satoshi Tezuka
Satoshi Tezuka (jaapani keeles 手塚 聡 Tezuka Satoshi; sündinud 4. septembril 1958 Tochigi prefektuuris) on Jaapani endine jalgpallur, ründaja.
Aku Louhimies
Filmi "Paha maa" eest sai ta 2005. aastal Põhjamaade Nõukogu filmiauhinna.
Rzeczpospolita ajalugu (1648–1764)
Rootsi invasioon, Ida-Preisimaa volitamine
Rootslased ei suutnud saavutada kohalike toetust ja pidasid liitriiki vallutatud riigiks, allutades selle laialdasele vägivallale, röövellikule kontributsioonile, halastamatusele ja rüüstamisele. Spontaanne rahva vastupanu tekkis esialgu talupoegade hulgas, alustades jagelusest, milles nad võitlesid Myślenice juures. Partisanirühmadesse kuulus ka linnarahvast ja šlahtat, kes pettununa Karl Gustavis vahetasid poolt ja asusid võitlust juhtima. Krzysztof Żegocki juhtis ülestõusu Suur-Poolas. Karpaadi eelmäestiku piirkonna üksused olid eriti edukad, vabastades Nowy Sącz ja palju teisi linnu. Lwów (Lviv) ja Zamość seisid nii kasakate kui ka rootslaste rünnakute vastu, sarnaselt Danzig (Gdańsk) ja Marienburg seisid rootslaste rünnakute vastu. Mõned Leedu väed Paweł Jan Sapieha juhtimisel olid jäänud ustavaks Jan Kazimierzile. Nad võitlesid Podlaskies Radziwiłłide vastu ja võtsid Tykocini. Jan Kazimierz, ise ikka veel Sileesias, andis välja universaali, mis kutsus üles rahvuslikule vastupanule rootslaste vastu, ja asus 18. detsembril tagasitulekule Poolasse. Liitriigi ainus liitlane, Krimmi khaan Mehmet IV Giray, kes oli just võitnud Hmelnõtskõid, pakkus abi ja toetust.
Pauliinide Jasna Góra klooster Częstochowas oli 1655. aasta lõpul mitu nädalat piiramisrõngas. Kloostri kaitsmise edul oli poolakatele suur psühholoogiline ja vaimne tähtsus. Suurepärase pühamu ja kindluse Jasna Góra mõnesaja vabatahtlikuga meeskonnaga kaitsmise jõupingutusi juhtis prior Augustyn Kordecki. Enne aasta lõppu, kui talupoegade päästeüksused paigale lähenesid, olid Rootsi väed sunnitud piiramisest loobuma. Poolakad muutusid sõja selles staadiumis sõjaliselt üha tõhusamaks. Nad kasutasid rünnakut rahvuslikule pühamule ühenduspunktina; see lisas nende võitlusele usulise dimensiooni ja innukuse (katoliikluse kaitsmine ja protestantismivastasus).
thumb|left|350 px|Lahing [[Wisła ja Sani jõe ühinemiskoha juures]]
29. detsembril taganesid kroonihetmanid oma eelnevast toetusest Karl Gustavile ja rajasid Tyszowce sõjalise konföderatsiooni eesmärgiga Rootsi sissetungijatele vastu seista. 1656. aasta jaanuaris tuli Jan Kazimierz võõrsilt tagasi ja olles vaimustunud Poola tavaliste inimeste poolt tehtud panusest sõjajõupingutustele, kuulutas Lwówis pidulikult oma toetusest talurahva ebaõiglaste kohustuste leevendamisele.
Karl Gustav keskendus Preisimaa ülevõtmise lõpetamisele. Thorn (Toruń) alistus võitluseta, Marienburg pärast piiramist. Danzig, keda toetasid Madalmaad, jäi vallutamata. Rootsi kuningas suutis saavutada soodustusi Brandenburgi kuurvürstilt ning Preisimaa hertsogilt ja liitriigi vasallilt Friedrich Wilhelm I-lt (mis puudutas tema Preisimaa valitsemist), kes Warmia piirkonna eest nõustus Königsbergis saama Rootsi vasalliks. Karl Gustav liikus siis lõunasse, kavatsusega lõhkuda Poola sõjaline vastupanu.
thumb|right|400 px|[[Varssavi aastal 1656]]
Nathan Fillion
Nathan Christopher Fillion (sündinud 27. märtsil 1971 Edmontonis) on Kanada filminäitleja.
Rzeczpospolita ajalugu (1648–1764)
Rootsi invasioon, Ida-Preisimaa volitamine
thumb|left|325 px|[[Karl X Gustav|Karl Gustav võitlemas Poola tatari liitlastega. Osmanite riik, kes oli huvitatud jõudude tasakaalu säilitamisest põhjas, kasutas Krimmi khaaniriigi vägesid liitriigi vastu Ukraina sõjas ja selle toetuseks Rootsi sõjas]]
Nathan Fillion
Ta on tuntud tänu Richard Castle'i rollile ABC draamasarjas "Castle" ja ka tema karjääri varasema rolli Kapten Malcolm Reynolds televisioonisarjas "Firefly".
Rzeczpospolita ajalugu (1648–1764)
Rootsi invasioon, Ida-Preisimaa volitamine
Abi otsides tegi Rootsi kuningas Friedrich Wilhelmile pakkumise Suur-Poola näol. Kahe monarhi ühendatud armeed lähenesid Varssavile ja võitlesid juuli lõpus kolmepäevases raskes lahingus Poola ja Leedu vägede vastu, keda aitasid tatarlased; võitis Rootsi-Brandenburgi koalitsioon. Friedrich Wilhelm pidi aga pärast seda taganema, kui tema hertsogiriiki ründasid Poola ja Tatari väed. Hetman Gosiewski suutis ühendatud vaenlase Prostki lahingus alistada, samas Czarniecki jätkas põhjalikumat puhastustegevust Suur-Poolas, millele järgnesid kättemaksusissetungid Brandenburgi marki ja Taga-Pommerisse.
Rahvusvaheline jõudude tasakaal nihkus 1656. aasta sügisel samuti liitriigi kasuks kokkuleppe tõttu Venemaaga, mida motiveeris osaliselt tsaaririigi strateegiline huvi hoida ära Poola-Leedu riigi kokkuvarisemine ja Rootsi kontrollimatu laienemine. Mitte loobudes oma nõudmistest ja saavutustest idas, liikus Venemaa Rootsi vägede vastu Liivimaal, mis hõlbustas ka nende eemaldamist Leedust. See uus olukord sundis Karl Gustavit muutma oma kogu Poola vallutamise plaane ja tegema ettepanekuid territoriaalse jaotamise kava osas, millega Rzeczpospolita oleks täielikult kaotatud ja tema suudaks hoida vähemalt mõnda Rootsi väljavaadet. thumb|right|300px|[[Przemyśli kaitsmine György II Rákóczi vägede vastu]]
Esiteks andis Rootsi kuningas Labiau lepinguga suveräänsed õigused Preisimaal ja Suur-Poola valduses Friedrich Wilhelmile. Detsembris 1656 sõlmiti Radnotis Transilvaanias mitme monarhi ja muu osapoole osalusel jaotamisleping.
Üks lepinguosalisi oli György II Rákóczi, Transilvaania vürst, kelle väed sisenesid 1657. aasta alguses röövides liitriiki, jõudes koostöös rootslastega nii kaugele põhja, kui Varssavi ja Brest. Rákóczi esialgu edukas pealetung oli lõpuks soodne Poola tagajärgedele, kuna see tõi kaasa rahvusvaheliste huvide uue konfiguratsiooni, mis takistas Radnoti lepingu elluviimist.
Seni üsna ükskõikne liitriigi liitlane Austria hakkas muret tundma tugevneva Transilvaania pärast, kes ohustas tema Ungari valdusi, mis tõi kaasa liitriigi esindajatega Viinis läbiräägitud abistava sõjalise kokkuleppe ja Austria diplomaatilise initsiatiivi eesmärgiga Brandenburg Rootsist eraldada. Lubomirski väed ründasid Transilvaaniat ning taganev Rákóczi sai poolakatelt ja tatarlastelt Podoolias Czarny Ostrówi all lüüa. Poola ja Austria ühendväed võtsid Krakówi tagasi. Taani astus Rootsi vastu sõtta ja sai liitriigi liitlaseks.
III liiga 2000
Mängutulemused
Iga meeskond mängib kõikide vastastega 4 korda, kaks korda kodus ja kaks korda võõrsil, kokku 16 mängu.
Nathan Fillion
Karjäär (1994–2009)
pisi|Nathan Fillion 2012. aastal [[San Diego Comic-Con International|San Diego Comic-Con Internationalil|left|301x301px]]
III liiga 2000
Mängutulemused
Iga meeskond mängib kõikide vastastega 4 korda, kaks korda kodus ja kaks korda võõrsil, kokku 20 mängu.
Rzeczpospolita ajalugu (1648–1764)
Rootsi invasioon, Ida-Preisimaa volitamine
thumb|left|185 px|[[Paweł Jan Sapieha]]
Austria vahendajad aitasid kaasa otsustava tähtsusega läbirääkimistele Brandenburg-Preisimaa Friedrich Wilhelmi ja liitriigi vahel, mis päädis 1657. aasta sügisel Wehlau-Brombergi lepingutega. Lepingud tugevdasid tunduvalt Preisi poolt, kui Friedrich Wilhelm sai vastutasuks Karl Gustavist loobumisele Hertsoglikul Preisimaal suveräänseks valitsejaks, lõpetades Ida-Preisimaa ajaloolise sõltuvuse liitriigist. Preisi valitseja oli ka teiste privileegide, sealhulgas territoriaalsete (Lęborki ja Bytówi läänid, Draheimi Starostwo), saaja. Preisi seisused lõpetasid truudusvandega, kui uus hertsog ametisse pühitseti, ja igavene liit kohustas Preisi valitsejat andma sõja korral liitriigile tagasihoidlikku abi.
Jõupingutused Rootsi garnisonide eemaldamiseks Kuningliku Preisimaa ja Liivimaa linnadest jätkusid. Aastal 1658 andis Thorn (Toruń) pärast pikka piiramist alla, kuid rootslased hoidsid Marienburgi ja Elbingit (Elblągi) kuni sõja lõpuni. Karl Gustav viis oma peamise sõjalise operatsiooni Taanisse. Aastal 1658 toimus Poola-Brandenburgi-Austria ühine sõjaretk Rootsi Pommerisse ja siis Taanisse. Poola üksused Stefan Czarniecki juhtimisel paistsid silma Alsi saare ja Koldingi kindluse ülevõtmisel ning aastal 1659 Nyborgi lahingus, kus rootslased said raske kaotuse.
Prantsusmaa muretses, et Rootsi eemaldatakse Saksa-Rooma riigi poolt survestatud rahuläbirääkimistelt, mis algasid Danzigi lähistel Oliwas 1660. aasta alguses. Oliwa rahu sõlmiti mais, pärast Karl Gustavi surma. Poola pool vajas nüüd jõu säilitamist võitluseks Venemaaga ja vanas demarkatsiooniliinis lepiti enamasti kokku, kus liitriik säilitas Kuramaa ja Kagu-Liivimaa, sealhulgas Daugavpilsi. Kuningliku Preisimaa protestantidele anti usuvabadus, Friedrich Wilhelm pidi oma vallutused Rootsi Pommeris Rootsile tagastama. Jan II Kazimierz loobus oma nõudmistest Rootsi troonile. Oliwa rahu osapooled olid liitriik, Brandenburg ja Rootsi ning seda tagas Louis XIV.
Friedrich Wilhelmi suveräänne ülevõtmine kohtas Preisimaa hertsogiriigis vastupanu. Aadlifraktsioon Christian Ludwig von Kalcksteini juhtimisel ja Königsbergi pürjelid Hieronymus Rothi eestvedamisel valmistasid ette relvastatud ülestõusu. Opositsioon moodustas aastal 1662 liidu ja pöördus abi saamiseks liitriigi poole. Liitriik, olles hõivatud sõjaga Venemaaga ja sisemise rahutusega sõjaväes, abi ei lubanud. Friedrich Wilhelmi väed sisenesid Königsbergi ja vangistasid mässu juhid. Von Kalckstein põgenes Poolasse, kuid tabati aastal 1670 Preisi valitseja esindaja poolt, viidi hertsogiriiki ja hukati.
Uputuse pikaajalised kahjulikud mõjud hõlmasid ksenofoobsete hoiakute ja sallimatuse suurenemist Poolas. Usulisi vähemusi, keda süüdistati välisvastaste toetamises, kiusati taga ja neid survestati emigreeruma, Poola vennad sunniti riigist lahkuma. Liitriigi valitsuse rahvusvaheline staatus oli palju kahanenud, eriti otsustava tähtsusega Läänemere piirkonnas (kontrolli kaotamisega suurema osa Liivimaa ja Ida-Preisimaa üle).
Gadjatši leping, sõda Venemaaga, Andrussovo vaherahu ja Ukraina jagamine
thumb|right|165 px|[[Ivan Vigovski]]
Poola-Leedu magnaadid olid hõivatud oma idapoolsete vanade kasakatele ja Venemaale kaotatud feodaalmaade tagastamise küsimusega. Oli veel üks ja kõige olulisem, isegi kui hiljaks jäänud ja lõppkokkuvõttes tühine, katse lahendada kasakakonflikti sõbralikult, kaasates Ukraina partnerina liitriigi föderatsiooni.
thumb|left|200 px|[[Juri Hmelnõtskõi]]
Lepingu ja väljapakutud liidu sätted hõlmasid Vene suurvürstiriigi loomist, mis sarnaselt Leedu suurvürstiriigiga oleks saanud oma riigiametid ja osaluse liitriigi seimis. Õigeusu kirikule oleks antud Katoliku kirikuga võrdsed õigused ja õigeusu piiskopid oleks saanud kohad senatis. Aadliseisus pidi antama paljudele paremal järjel kasakatele ("...siis võetagu ette, et igast rügemendist üks sada saab aadliseisusse"). Kuid kasakaregister oli piiratud 30 000-ni ja Poola šlahtale oli lubatud sõjaeelsete valduste tagastamine, seega oleks paljud tavalised kasakamässulised kahandatud taas feodaalse talurahva seisusse. Seim ratifitseeris lepingu vastumeelselt 1659. aasta mais, siiski oli kasakate läbiräägitud saamisi oluliselt vähendatud, mis aitas kaasa pakti lõplikule kadumisele, tagasilükkamisele septembris üha Moskva-meelsema kasakanõukogu poolt. Kasakate lihtliikmetele pakkus Vigovski läbiräägitu liiga vähe ja tuli liiga hilja. Otsustav tegur, mis hukutas Gadjatši lepingu, seisnes selles, et märkimisväärne Vene lihtaadel (mitte magnaadid), mis oleks moodustanud peamise Ukraina eliidi tugeva huviga luua Vene suurvürstiriik, oli pärast kümmet aastat võitlust peaaegu tervikuna füüsiliselt likvideeritud.
thumb|right|185px|[[Pavlo Teterja]] Gadjatši leping muutus ka peamiseks teguriks, mis viis liitriigi taas võitlusse tsaaririigiga, kes pidas lepingut eelnevalt kokkulepitud vaherahu rikkumiseks. Lähenev Vene armee sai 1659. aasta juulis Konotopi lahingus lüüa Vigovskilt, keda abistasid poolakad ja tatarlased. Järgnenud rahutustes kasakate seas tapeti Juri Nemiritš. Kuid Moskva surve jätkus ja sügisel sunniti Ivan Vigovski hetmaniametist lahkuma ja asendati Juri Hmelnõtskõiga, Bogdani pojaga. Hmelnõtskõi sõlmis 27. oktoobril Venemaaga uue Perejaslavi kokkuleppe, katses säilitada Ukraina ühtsus (vasak-kalda kasakarügemendid olid juba Vene poolele asunud). Artiklid kahandasid oluliselt Ukraina autonoomiat ja hetmani võimu. Kiievi patriarh läks Moskva patriarhi alluvusse. Venemaa järkjärgulist kogu Ukraina liidendamist takistasid siiski järgnenud sõjalised arengud.
thumb|left|215px|[[Õigeusu kirik|Õigeusu Püha Sophia katedraal Kiievis]]
Vene armeed liikusid edasi aastal 1660. Liitriik kogus kokku kõik oma sõjalised vahendid ning Leedus võitsid Stefan Czarniecki ja Paweł Jan Sapieha Ivan Hovanskit Palonka lahingus. Venelased pidid loobuma Lachavičy piiramisest ja taanduma üle Lääne-Berezina jõe. Vilniuse vabastasid poolakad järgmisel aastal. Suure tähtsusega oli Jerzy Lubomirski ja Stanisław Potocki Volõõnia võit Vassili Šeremetjevi üle Tšudnivi lahingus oktoobris 1660. Juri Hmelnõtskõi, kes sai samuti lüüa, nõustus Jan Kazimierzile alluma ja kiitis heaks Gadjatši lepingu nõrgema versiooni (kasakatele).
Jan Kazimierz tegi veel ühe katse kaotuste ümberpööramiseks ja kogu Ukraina tagasisaamiseks, rünnates tsaaririiki 1663. ja 1664. aastal. Kuigi mõned tema eelüksused lähenesid Moskvale, tõi võitlus Vene rahva ja ilmaga kaotuse, mis koos sisemiste raskustega kodus tegi tagasitõmbumise vältimatuks. Liitriigi ebaõnn julgustas Poola-vastaseid tundeid Paremkalda Ukrainas. Rahvaülestõusud siin suruti suurte jõupingutustega maha, hetman Czarniecki suri võitluses aastal 1665. Liitriigi aadel püüdis oma Ukraina valdusi tagasi saada ja võitlus põhjustas Ukrainas laialdase hävingu. Aastal 1665, kui krooniväed Paremkalda Ukrainast välja toodi, kahanes Poola-meelne orientatsioon kasakate seas märgatavalt ja Teterja kaotas võimu. thumb|left|195 px|[[Petro Dorošenko]]
Ukraina rahutuste ja Türgi–Tatari interventsiooniohu survel sõlmisid liitriik ja Venemaa aastal 1667 kokkuleppe Andrusovo külas Smolenski lähedal, mille kohaselt kuulus Ida-Ukraina nüüd Venemaale (koos laialdase kohaliku autonoomia ja sisemise armeega). Vaherahu sätted olid soodsad tsaaririigile, kes tagatud territoriaalse kasu kaudu peatas Poola idaekspansiooni ja hõlbustas oma tulevast edasiliikumist läände. Smolenski, Tšernigivi ja Novhorod-Siverski piirkonnad olid Poolale nüüdsest kadunud, lisaks Vasak-kalda Ukrainale koos Kiievi ja Zaporižžja Sitšiga (viimane üksus jäi lühikeseks ajaks Vene-Poola ühise järelevalve alla). "Poola Liivimaa", Połacki ja Viciebski vojevoodkonnad ning ala Dünaburgist põhjas (Latgale) jäid liitriigile. Korrigeerimist toimus ikkagi, kuid Poola-Leedu ida- ja põhjapiirid stabiliseeriti põhiliselt, kuni Esimese jagamiseni.
Sõdadeperiood Osmanite riigiga, Jan III Sobieski
thumb|left|225 px|[[Jan III Sobieski|Jan Sobieski, liitriigi viimane suur võidukas väejuht Hotini lahingus]] Osmanite riik, kes oli eelnevalt Bogdan Hmelnõtskõi poolt Ukraina asjadesse kaasatud, tõlgendas nüüd sultan Mehmet IV ja tema suurvesiiri Ahmed Köprülü juhtimisel Ukraina korratust võimalusena oma sõjaretkeks piirkonda. Liitriigi sõber, Tatari khaan Mehmet IV Giray kõrvaldati aastal 1666 ja Paremkalda Ukraina kasakahetman Petro Dorošenko, otsides Poola-Vene läbirääkimiste poolt ohustatud Ukraina ühtsust, nõustus Osmanite süseräniteediga. 1666. aasta sügisel kõrvaldasid tatarlased liitriigi sõjaväeüksused Dnepri Ukrainast, kuid 1667. aasta seim vähendas riigi armee ometi kuni 20 000 meheni.
Varsti loobus kuningas Jan II Kazimierz Waza troonist ja asendati abitu Michał Korybut Wiśniowieckiga, mis langes kokku intensiivse fraktsioonide võitlusega liitriigis. Dorošenko ettepanek anda kasakatele täielik autonoomia Ukraina liitumise eest liitriigiga lükati tagasi ja Poola komitee nimetas Dorošenko hetmaniametikohale Mihailo Hanenko. Dorošenko palus abi türklastelt ja nende tatari liitlastelt, kuid tatarlased said kaks korda lüüa Sobieskilt, kes aastal 1671 nad ja Dorošenko Bratslavi vojevoodkonnast välja surus.
thumb|right|315px|[[Hotini lahing (1673)]]
Kuid siit alates olid Osmanid, olles edukalt lõpetanud sõja Veneziaga Kreeta pärast, valmis sõjaks liitriigiga. Sõda kuulutati ametlikult ning suur Türgi, tatari ja kasaka invasioonivägi Mehmet IV juhtimisel tungis Bratslavi alale ja Podooliasse. Liitriik oli sisemise korratuse seisundis ja tõhusaks kaitseks võimetu, kaugeim Kamieniec Podolski (Kamjanets-Podilskõi) linnus andis alla, Türgi armee liikus Lwówi suunas, samas tatarlased rüüstasid läänes, jõudes Sani jõeni, võttes arvukalt tsiviilvange. Sobieski ründas vastu, liikudes Krasnystawist lõunasse ja vabastades 44 000 orjastatut, kuid sellest ei piisanud, et takistada Butšatši rahu allkirjastamist oktoobris 1672, liitriigile alandavatel tingimustel. Osmanite riik võttis Podoolia, Bratslavi ja Kiievi vojevoodkonnad ning võttis vastu suure iga-aastase rahalise "kingituse".
See tulemus avaldas Poolas kainestavat mõju. Nääklused lõppesid, 1673. aasta seim rahastas 50 000-mehelise armee, tehti diplomaatilisi korraldusi, et tagada Krimmi khaaniriigi neutraalsus ja Venemaa koostöö. Hetman Sobieski sõjaline pealetung algas sügisel.
thumb|left|225 px|[[Jesuiidid|Jesuiitide kolledž Wilnos (Vilniuses) muudeti kuningas Stefan Batory ajal Vilniuse Ülikooliks]]
Sobieski otsustas rünnata kolmest Türgi korpusest suurimat, mis paiknes Hotinis, kus pool sajandit varem oli Osmanite riigiga veel üks lahing toimunud. Hotini lahing oli võidetud, kui Sobieski jalavägi ja ratsavägi ründasid ja võtsid üle vaenlase kindlustatud positsioonid hetman Chodkiewiczi endises laagripaigas. Katkise sillaga Dnestri jõel purustati lõksujäänud Osmanite armee 11. novembril 1673. Lahing oli selleks ajaks suurim maismaavõit Osmanite riigi üle Euroopas.
Edasisele sõjalisele edule oli kahjulik kuningas Michał Wiśniowiecki surm. Leedu hetmani Mykolas Kazimieras Pacase Sobieski käsualusena võitlemisest keeldumine sundis Sobieskit loobuma oma kavandatud liikumisest Doonau suunas. Poola üksused, kes olid võtnud Iaşi Moldova vürstiriigis, sunniti varsti lahkuma türklaste poolt, kes suutsid oma teiste väekoondistega Kamieniec Podolskis taasühineda.
Jan Sobieski, aastal 1674 kuningaks valitud kui Jan III, jätkas sõda Türgiga. Aastal 1674 lubas Venemaa endale sõjalist tegevust Osmanite riigi vastu ja muutus Türgi pealetungi subjektiks, mille eesmärk oli aidata nende liitlast Dorošenkot, kes oli sel ajal Vene piiramisrõngas Tšigirinis. Sobieski toetas Venemaad sõjaliselt, saades protsessi käigus Bratslavi ala türklastelt tagasi. Aastal 1675 võitis Sobieski Lwówi suunduvaid türgi-tatari vägesid, kui Terebovlja kaitsjad ja lähenev Poola abivägi peatasid vaenlase peaväe, mis seejärel taandus Moldova vürstiriiki. Teine Osmanite väljaajamist soodustav tegur oli venelaste edu, mis viis Tšigirini ülevõtmiseni ja Dorošenko alistamiseni.
thumb|right|235 px|Kuningas [[Jan III Sobieski Viini all]]
Sõja lõpptulemus määrati 1676. aasta kampaaniaga, koos läbirääkimiste ja järgnenud diplomaatilise tegevusega. Osmanite armee sisenes Pokuttjasse ja sattus piki Dnestri jõge ülesvoolu liikudes kuningas Sobieskiga Žuravno lahingusse. Vähemuses poolakad talusid kaks nädalat vaenlase rünnakuid, pärast mida lepiti Prantsusmaa vahendusel kokku vaherahus. See jättis siiski Podoolia koos Kamienieci, Bratslavi ja teiste aladega Türgi kätte. Ukraina kindlustest tuli loobuda Osmanite edu valguses sõjas Venemaaga. Seetõttu oli Žuravno leping liitriigi vaatepunktist vaid ajutine relvarahu.
Rahu Türgiga oli siiski Jan III Sobieski eesmärgiks, kes, seistes silmitsi uue olukorraga Euroopas pärast Pürenee rahulepingut, soovis jätkata ambitsioonikat poliitikat liitriigile otsustava tähtsusega Läänemere alal.
Prantsusmaa oli muutunud suurimaks Euroopa võimuks ja, otsides täiendavat hegemooniat, vaatas oma konkurentide-vastaste liitude poole. Osmanite riik ja Rootsi olid Prantsusmaale juba tähtsad Habsburgide-vastased komponendid, ja liitriik, pärast Oliwa rahu sõlmimist Rootsiga rahus, muutus järgmiseks kandidaadiks. Poola oli aga traditsiooniliselt Austriaga seotud ja püüded lõhkuda seda suhet, millel oli palju magnaatidest toetajaid, täitsid kogu Louis XIV valitsusaja.
Prantsuse-meelne laager kujunes Poolas juba 1660. aastatel, osaliselt kuninganna Ludwika Maria torkimisel, ja Jan Sobieski oli selle liige. Nende plaan valida liitriigi kroonile Prantsuse-meelne kandidaat sai tagasilöögi, kui Michał Korybut Wiśniowiecki abiellus Austria Eleonorega. Pikaleveniv Poola-Osmanite sõda sobis Viini poliitikutele hästi, kuna kaitses kagupiiri liitriigi osalusel, seega võisid nad täielikult pühenduda sõjale Prantsusmaaga. thumb|left|300 px|[[Lvivi ülikool|Ülikool Lwówis (Lvivis), mille rajas kuningas Jan Kazimierz, pärineb sarnaselt oma Vilniuse analoogiga Jesuiitide kolledžist]]
Jan Sobieski valimine 1674. aastal, kes oli abielus Prantsuse päritolu Maria Kazimieraga, näib olevat otsustavalt tugevdanud Prantsuse-meelset fraktsiooni. Aasta hiljem sõlmiti Poola kuninga ja Louis XIV vahel salajane Javorivi leping, mis nägi ette Friedrich Wilhelmi ja tema Brandenburgi margi vastu kavandatud sõjale Prantsuse hüvitise kahekordistamise sõja korral ka Austriaga. Poola kavatses sõjaliselt Rootsiga koostööd teha ja saada lõpuks tasuks Preisimaa hertsogiriigi, võibolla ka midagi Sileesias.
Prantsuse-Poola kavatsusi häirisid nii rahvusvahelised kui ka liitriigi sisesed takistused. Austria ja Brandenburg pakkusid omalt poolt raha kuninga rivaalidele, et teda käsist siduda. Viin ja Moskva sõlmisid oma lepingu Sobieski poliitika vastu, milles välisriigid lubasid esimest korda kaitsta šlahta "vabadusi", liitriigi nõrkuse tagatisi. Kõige tähtsam on, et rootslaste sõjalised püüdlused nurjusid. thumb|right|200 px|Kuningas [[Jan III Sobieski|Sobieski abikaasa, kuninganna Maria Kazimiera või Marysieńka lastega. Poliitiliselt aktiivne kuninganna valitses riiki kuninga elu mõne viimase aasta jooksul ja pressis peale tihedamat liitu Louis XIV Prantsusmaaga]]
Läänest Pommerist tulnuna said Rootsi väed lüüa ja Friedrich Wilhelm võttis Stettini. Katse võtta Preisimaa hertsogiriiki nurjus samuti. Aastal 1677 sõlmiti Danzigis salajane Poola-Rootsi kokkulepe, mille kohaselt lubas Jan III lasta rootslased läbi Liivimaa Preisimaale, lisaks tugevdades neid oma väega. Rootsi interventsioon jäi venima ja lõppes veel ühe kaotusega. Vaid Louis XIV diplomaatiline tegevus hoidis rootslastele ära Stettini kaotamise.
Lisaks sellele viimasele väidetavale liitriigi katsele Läänemere piirkonnas oli Jan III mõnda aega segatud ka Habsburgide-vastasesse diversiooni Ungaris, mis oli haaratud Imre Thököly juhitud kurutsite ülestõusust. Ungari mässajaid aidati vabatahtlike ja varustusega, ja aastal 1677 sõjaretkega Ungarisse, mida juhtis Hieronim Lubomirski.
Kui kuningas ei suutnud aadlit veenda tegevuse vajalikkuses põhjas, suunas riigi valitsus oma tähelepanu taas idas kaotatud maade tagasisaamise suunas. Kuid Venemaas nähti nüüd liitlast Osmanite võimu vastu. Selleks, et saada tagasi Türgile kagus kaotatud alad ja taastada mõju Moldovas, püüdis Jan III luua suurt Euroopa Osmanite-vastast liitu. Kuigi tema ideed kohtasid külma vastuvõttu enamikus Euroopa võimukeskustes peale paavsti ja Viini, töötasid Türgi enda sõjalised ettevõtmised Sobieski plaanide kasuks.
thumb|left|235 px|[[Ladina katedraal (Lviv)|Ladina katedraal Lvivis]]
Piiratud vastastikune kaitseliit Austriaga kiideti seimis heaks ja sõlmiti 1. aprillil 1683. See nägi ette vastastikuse kaitsekohustuse vaenlase rünnaku korral kas Krakówile või Viinile. Tõepoolest, juulis asus üle 100 000-meheline Osmanite armee Kara Mustafa paša juhtimisel Viini piirama.
Hieronim Lubomirski juba võitles türklastega keiser Leopoldi abistamiseks ja Sobieski marssis kiiresti oma 25 000 mehega Viini lahinguväljale, kus nad täiendasid kokku 70 000-mehelist liitlasarmeed, mis koosnes ka austerlastest ja sakslastest. Sobieski asus juhtima rünnakut piirajatele ja peamine lahing toimus 12. septembril 1683. Võitlusega olid tihedalt seotud liitriigi jalavägi, suurtükivägi ja ratsavägi. Tuhanded Poola husaarid olid suurepäraselt kaasatud võidukas rünnakus Kara Mustafa laagrile. Osmanite pealetungivõimekus sai lõhutud, isegi kui Kara Mustafa suutis rünnakust päästa osa oma taganevast armeest. Viin, värav läände, pääses Konstantinoopoli saatusest.
Vaenlase jälitamine viis kahe Párkány lahinguni. Esimeses vastasseisus sattus Sobieski üllatusrünnaku alla ja vaid kaks päeva hiljem, 9. oktoobril purustasid poolakad üheskoos austerlastega Osmanite Põhja-Ungari valdusi kaitsva Türgi armee.
thumb|right|250 px|[[Püha Kasimiri kirik Vilniuses|Püha Kasimiri kirik Vilniuses]]
Siinkohal otsisid liitriigi kaitset Ungari, Transilvaania ja Moldova juhid. Selliste suhete aktiivne otsimine nõudnuks vastasseisu Habsburgide monarhiaga. Soovimata või suutmata seda teha, otsustas kuningas Jan III ühineda Püha Liigaga, Osmanite-vastase liidu ja viimase Euroopa ristisõjaprojektiga, kuhu kuulusid ka Kirikuriik, Veneetsia ja Saksa-Rooma riik. Pakti põhieesmärkideks olid kaotatud territooriumite tagasisaamine ja ühine võitlus kuni ühiselt kokkulepitud rahu saabumiseni. Püha Liiga korraldused piirasid rangelt liitriigi suutlikkust kasutada oma võimalusi ja edaspidiseid tagasilööke võib seostada detsentraliseeritud ja ebaefektiivse Poola diplomaatia ebaõnnestumisega, et kaitsta läbirääkimistel riigi rahvuslikke huvisid.
Pärast Viini võitu puudus eufoorilisel kuningas Sobieskil tunnetus realistlikust poliitilisest otsustusvõimest. Jättes Kamienieci tagasisaamise unarusse, ründas ta türklasi edutult Moldovas. Keisri ja paavsti diplomaatide survel nõustus ta (et motiveerida Venemaad ühinema sõjaga Osmanite riigiga) sõlmima "igavese" rahulepingu tsaaririigiga, mis sõlmiti Moskvas aastal 1686. Leping kinnitas ja täiendas Venemaa eelmisi (Andrussovo vaherahu) territoriaalseid omandamisi ja tagas Venemaale õiguse sekkuda liitriigi asjadesse selle õigeuskliku rahvastiku huvide kaitsmiseks. Venemaa läbiräägitud kohustused ei küündinud täieliku Osmanite-vastase osalemiseni. Aastal 1686 ühines Venemaa Püha Liigaga.
Otsustav arveteõiendamine Osmanite riigiga pidi toimuma aastal 1686 Püha Liiga liitlaste koordineeritud rünnakuga erinevatele Osmanite provintsidele. Koordineerimine osutus kehvaks ja Jan III poolt Doonau pealetungiks kogutud suur vägi ei teostanud olulisi sõjalisi operatsioone. See ja veel üks nurjunud sõjaretk Moldovasse aastal 1691 tähistasid liitriigi sõjalise võimsuse videvikku.
thumb|left|300 px|[[Viini lahing 1683]]
Oma järelejäänud elu jooksul kõhkles haige kuningas Habsburgide-meelse ja Prantsuse-meelse poliitika vahel. Tema poeg Jakub Ludwik Sobieski abiellus Hedwig von Neuburgi, keisrinna õega. Kuninganna Maria Kazimiera, kes edendas liitu Prantsusmaaga, sõlmis aastal 1692 endale lepingu Louis XIV-ga, kuid ei suutnud veenda oma abikaasat, kes tundis seotust Püha Liiga truudusega, et nii teha.
Pärast Sobieski surma püüdis kuningas August II Tugev veel ühte Osmanite-vastast liitriigi kampaaniat korraldada, mille jooksul võideldi vaid Pidgaitsi lahingus. Lõplik Karlowitzi rahu lõpetas aastal 1699 Püha Liiga sõjad Osmanite riigiga. Liitriik peatas Podoolia koos Kamieniec Podolskiga ja Bratslavi piirkonna tagasisaamise. Austria Habsburgide monarhia, mis laienes Ungarisse ja Transilvaaniasse, muutus juhtivaks Kesk-Euroopa jõuks.
Pärast sajandivahetust ei olnud Poola Ukrainasse enam Vene aadlit järele jäänud (vähesed paljudes sõdades ellujäänud otsisid varjupaika Dnepri jõe vasakkaldal) ja Paremkalda Hetmanaati enam ei eksisteerinud. 18. sajandi jooksul saabusid ja taasasustasid laastatud ja tühjaksjäänud Ukraina maad tuhanded Poola šlahta perekonnad ja sajad tuhanded Poola talupojad. Vasakkalda Hetmanaat võitles Ivan Mazepa juhtimisel, kuid rahustati venelaste poolt halastamatult maha ja lõpuks hävitati.
Liitriigi poolt 17. sajandi teises pooles võideldud sõjad täitsid oma peamist rolli kaitsta nii palju kui võimalik idapoolseid valduseid, kus magnaatide latifundiumid enamalt jaolt asusid. Laiaulatuslikud välispoliitika vajadused jäeti tähelepanuta, riigi toimimine oli veelgi halvem ning sõjalised jõupingutused ja hävitustöö aitasid kaasa majanduse edasisele lagunemisele.
Magnaatide oligarhiad, keskvalitsuse langus
thumb|right|200px|Kuninganna [[Louise-Marie de Gonzague suri enne kuningas Jan II Kazimierz Waza troonist loobumist]]
Éclaibes
pisi|tühi|Üldvaade
Rzeczpospolita ajalugu (1648–1764)
Magnaatide oligarhiad, keskvalitsuse langus
Janusz Radziwiłł, kõige võimsam Leedu magnaat, loetakse vastutavaks esimese liberum veto juhtumi eest, mida kasutati 1652. aasta seimi arutelude katkestamiseks. See laialdaselt kuritarvitatud tegevus viis lõpuks enamuse oluliste seadusandlike toimingute halvamiseni ja välisvõimud kasutasid oma šlahta-asemikke sisemise reformi takistamiseks liitriigis.
thumb|left|200px|[[Jerzy Sebastian Lubomirski, ülistatud sõjakangelane]]
Jan Kazimierzi kehvad suhted magnaatidega aitasid kaasa tema esialgsele võõrandumisele liitriigi aadlist ja relvajõududest 1655. aasta Rootsi Uputuse ajal. Aastal 1658 sõnastas kuningas šlahta patriootlikuma fraktsiooni toel reformiprogrammi, mis sisaldas häälteenamuse reeglite kehtestamist parlamendiistungjärkudel. Ettepanekut toetas aastal 1658 Senat ja seda käsitles seim, mis aastal 1659 asutas komitee uute menetluste rakendamiseks, kuid reformid muutusid peagi lahkarvamuste ohvriks vivente rege ja kuninga pärimisküsimuste üle. Kuigi 1661. aasta seimi ajal Jan Kazimierz ennustas ja hoiatas liitriigi jagamise eest Venemaa, Brandenburgi ja Austria poolt, kui korrastamata pärimisasjad põhjustavad märgatavaid interregnumi perioode, sai reformiprogramm selleks ajaks lüüa ja armee jäi tasustamata.
Pogranitšnõi rajoon
Pogranitšnõi rajoon on 2. järgu haldusüksus Venemaal Kaug-Ida föderaalringkonnas Primorje krais.
Rzeczpospolita ajalugu (1648–1764)
Magnaatide oligarhiad, keskvalitsuse langus
Hetman Jerzy Sebastian Lubomirski oli opositsiooni keskne kuju, kes oli vastutav kuningliku paari ettevõtmiste ja üritatud reformide lüüasaamises. Tema õhutusel loodi aastal 1661 kroonimaadel ja Leedus tasustamata sõdurite konföderatsioonid. Armee konföderatsioonid kestsid kaks aastat, sundisid parlamenti väljastama suuri rahasummasid, laastatud mõisu ja lõpetama reformiprotsessidest järelejäänut.
Ludwika Maria püüdis sundida Lubomirskit riigist lahkuma. Aastal 1664 süüdistati teda riigireetmises ja mõisteti seimi kohtu poolt süüdi koos vara konfiskeerimise, häbimärgistamise ja riigiametitest vabastamisega. Lubomirski otsis Sileesias keisrilt kaitset, kogus armee ja viis läbi diplomaatilist tegevust eesmärgiga moodustada rahvusvaheline koalitsioon Poola kuninga vastu. thumb|300 px|right|Kuningas [[Michał Korybut Wiśniowiecki valimine Wola väljal aastal 1669]]
Pogranitšnõi rajoon
Geograafiline asend
Pogranitšnõi rajoon asub Primorje krai edelaosas. Läänes ja põhjas piirneb Hiina Rahvavabariigiga.
Reljeef
Rajoon asub Mandžuuria-Korea mäestiku harus, kõrgeim mägi on Kedrovaja mägi kõrgusega 964 m.
Maavarad
Rajoonis on rauamaagi, kulla, pruun- ja kivisöe leiukohti.
Rzeczpospolita ajalugu (1648–1764)
Magnaatide oligarhiad, keskvalitsuse langus
Aastal 1665 sisenes Lubomirski liitriiki avaliku mässuga, mis sai tuntuks kui Lubomirski Rokosz. Peamine sõjaline vastasseis toimus juulis 1666 Inowrocławi lähedal (Mątwy lahing), kus mässajate väed tapsid tuhandeid kuninga parimaid mehi. Võit ei toonud Lubomirskile suurt edu, ta lahkus taas riigist ja suri varsti, kuid Jan Kazimierz pidi ametlikult loobuma oma ja kuninganna vivente rege valimiskatsetest. Pärast vaidlusalust ja katkestatud 1668. aasta seimi loobus kuningas troonist ja lükkas arvukate edasikaebuste ümbervaatamise tagasi. Ta astus siiski samme mõjutamaks oma järglust, vabandades oma vigu (valitsemise tasakaal oli selgelt negatiivne) ja ennustades taas Rzeczpospolita lõplikku surma. thumb|left|325px|Valimiste lähiümbrus näitab senaatoreid ümbritsetuna [[šlahtast]]
Süsteemi ning eelkõige keskse ja kohalike parlamentlike nõukogude funktsionaalsuse lagunemisega saavutasid konföderatsioonid tähtsa rolli, aseainena, kuid vajaliku valitsemisviisina. Konföderatsioonid, mis tegelikkuses kujutasid endast tavaliselt tihedamini koondunud magnaatide fraktsioone, olid ajutised (kestes mõne aasta) liidud, mille liikmed olid aeg-ajalt sunnitud ühinema, kuid olid vandunud ja sageli sügavalt pühendunud. Konföderatsiooni otsused tehti üldiselt häälteenamusega. Kogu aadel võis liituda, ja ka mõned linnakodanikud ühinesid. Konföderatsiooni juhtisid marssal ja nõukogu ning see oli tavaliselt suunatud monarhi vastu või püüdis kaitsta riiki välissurve eest. thumb|right|166px|Kuningas [[Michał Korybut Wiśniowiecki]]
1669. aasta valimistel näitas kogunenud šlahta ootamatult oma muskleid ja tegutses juhtivate magnaadiparteide vastu. Pärast seda, kui valimisseim sõelus välja kõik kandidaadid, kes mingil moel rikkusid õiguslikku protsessi, näitas hirmus rahvahulk oma eelistust keskpärasusele, valides asjatundmatu ja saamatu Michał Korybut Wiśniowiecki. Wiśniowiecki abiellus viitsekantsler, piiskop Andrzej Olszowski soovitusel Eleonorega Austriast, kellest sai tunnustatud Poola kuninganna.
Tekkinud tihedamad suhted Austria Habsburgide riigiga aitasid kaasa liitriigi tõmbamisele selle liitude sfääri ja konfliktidesse Osmanite riigiga.
Pogranitšnõi rajoon
Kliima
Pogranitšnõi rajoonis on mussoonparaskliima külma kuiva talve ja palava niiske suvega. Jaanuari keskmine õhutemperatuur on –16,7 °C ja juuli keskmine õhutemperatuur +20 °C.
Rzeczpospolita ajalugu (1648–1764)
Magnaatide oligarhiad, keskvalitsuse langus
Kasvava Austria mõju tõttu pahane priimas Mikołaj Prażmowski ja hetman Jan Sobieski juhitud Prantsuse-meelne laager hakkas tugevalt kahjustama kuningas Michałi valitsemist. Liberum veto kinnistus veelgi, kui 1669. aasta seim katkestati enne, kui selle seaduslik tähtaeg möödus. Aastal 1672, pärast seda, kui veel seadusandlikke katseid oli nurjatud ja kui liitriik seisis silmitsi otsese Osmanite invasiooniga, nõudis Prażmowski kuninga tagasiastumist ja Michał vastas pospolite ruszenie kokkukutsumisega, mis muutus Gołąbi konföderatsiooniks, näiliselt riigi kaitseks, kuid tegelikult monarhi fraktsiooni kaitsmiseks ja edendamiseks.
thumb|left|166px|[[Eleonore Austriast (1653–1697)|Eleonore Austriast, Poola kuninganna]]
Butšatši rahuga häbistatuna seisis liitriik silmitsi ka kodusõjaga, kui Gołąbi konföderatsiooni poolt ametist vallandatud Sobieski rajas võistleva Szczebrzeszyni konföderatsiooni. Pärast viljatut nääklemist ja Prantsuse-meelse partei kuningakandidaadi surma, surutuna sõjalisse vajadusse, leppisid kaks konföderatsiooni aastal 1673 lõpuks kokku. Kokkulepe tegi võimalikuks ühise seimi, mis suutis esitada vajalikud rahalised ja sõjalised meetmed.
Pärast Michał Wiśniowiecki surma ülendas 1674. aasta valimisseim Jan Sobieski, kes tänu hiljutisele väliedule Osmani rindel suutis välja tõrjuda teised varasemad lemmikud, sealhulgas hertsog Charles de Lorraine. Sobieski oli haritud ja paljureisinud mees paljude huvide ja harrastustega, meisterliku parlamendiliikme ja diplomaadi Jakub Sobieski poeg. Suurt väejuhti Jan III Sobieskit lummas võimalus luua algupärane Poola valitsev dünastia, ja nagu tema eelkäijad, lubas ta pärimisküsimusele tähelepanu mitte osutada, halveneva riigi kiireloomuliste küsimuste arvelt.
thumb|right|275px|Kuningas [[Jan III Sobieski suri Varssavi lähedal Wilanówis, kuhu ta oli ehitanud hiilgava palee]]
Jan III kavatses esialgu ellu viia oma erinevaid plaane, sealhulgas Preisimaa hertsogiriigi vallutamine, pärimisõigus järglastele ja parlamendireform, liidu kaudu Prantsusmaaga. Seistes silmitsi kindla vastuseisuga Austria-meelsete magnaatide laagrist, loobus kuningas pärast 1678. aastat oma Prantsuse-meelsest poliitikast ja koostööpartneritest. Ilmajäetuna märgatavast sisemaisest toetusest tema projektidele pidi Sobieski 1686. aastast võitlema ka Austria, Brandenburgi ja Rootsiga, kes nõustusid koos tegutsema, et vältida muudatusi Poola vaba valimise süsteemis (Venemaa ja Austria olid sarnase arusaamiseni jõudnud juba aastal 1675).
thumb|left|166px|[[Hieronim Augustyn Lubomirski|Hieronim Lubomirski]]