cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Valtatie 21
Marsruut
pisi|Valtatie 21 (E8) Enontekiö vallas septembris 2007 pisi|Norra ja Soome piir, [[Kilpisjärvi küla]] pisi|Norra ja Soome piir, Kilpisjärvi küla pisi|Valtatie 21 Kilpisjärvi küla lõunaosas. Vaade põhja poole pisi|Põhjapõdrad tee ääres. [[Käsivarsi]]
Ajalugu
1938. aasta Soome teenumbrite süsteemis oli valtatie 21 Kemi maavallas (praeguse Keminmaa valla) asunud Laurilast Tornio kaudu Muoniosse kulgev tee. Hiljem jätkati teed Kilpisjärvini. 1965. aasta algusest alates oli Tornio ja Kilpisjärvi vaheline lõik osa Euroopa teest E78 ning Keminmaa ja Tornio vaheline lõik osa E4-st. Kui Euroopa teede süsteemi 1992 uuendati, muutus Tornio ja Kilpisjärvi vaheline lõik E08-ks.
Kui 2001 valmis Keminmaa ja Tornio vaheline automagistraal, sai Keminmaan ja Tornio vahelisest lõigust valtatie 29 ning valtatie 21 algus nihkus Torniosse. Aastal 2002 jätkati E08-t Turuni, nii et E4 lakkas Keminmaa ja Tornio vahel olemast.
Teeprojektid
Tee kõige põhjapoolsem lõik Palojoensuu ja Kilpisjärvi vahel on kitsas, mägine ja halvas korras ega täida põhimaanteele esitatavaid nõudmisi. Teisalt on teelõigu liiklustihedus väga väike, ainult 300...450 sõidukit ööpäevas. Teedevalitsus on alustanud tee parandamise kavandamist. Projekti kogukulud on 40,7 miljonit eurot.
Viru Prospekt
Viru Prospekt (vene keeles Виру Проспект) oli aastatel 1999–2021 Narvas ilmunud venekeelne ajaleht.
Ajalehe peatoimetaja oli Tatjana Zavjalova.
Aastatel 1999–2007 oli ajalehe nimi Krengolmski Prospekt (vene keeles "Кренгольмский Проспект").
Viru Prospekti väljaandja oli OÜ Prospekt-Media, tiraaž oli 3000 tk.
2021. aasta alguses otsustas OÜ Prospekt-Media ajalehe Viru Prospekt väljaandmisest loobuda ja jätkata ainult Narvskaja Gazeta väljaandmist.
Kukerpillid
pisi|Heiki Vahar, Arne Haasma, Toomas Kõrvits ja Ike Volkov. Folkansambel Kukerpillid [[Vabaduse väljakul 2017. aastal]] Kukerpillid on eesti folkansambel.
Ansambel loodi 1972. aastal. Ta alustas oma pikka karjääri esinemisega telesaates "Ervin Abeli sou" 1. aprillil. Bändi nime mõtles välja Heino Mikiver.
Kukerpillide repertuaari kuulub nii eesti rahvalaule, kantrit, rock'n'roll ' i, rockabilly ' t, eri rahvaste rahvalaule kui ka lorilaule. Esitatakse palju omaloomingut ja vanade ununenud laulude töötlusi. Kukerpillid on osalenud lastesaadete tegemisel ning teinud muusikat teatri ja televisiooni jaoks.
Kukerpillid on esinenud ka paljudes välisriikides.
Ansambli liikmed
Endiste Kukerpillide liikmete hulgas on Taivo Linna, Vello Salumets, Tiit Kõrvits, Tõnu Raadik, Kaarel Kilvet, Indrek Kalda, Jaan Arder, Vello Toomemets.
Läbi aegade on Kukerpillid koostööd teinud teiste hulgas Henno Käo, Järsumäe Virve, Ivo Linna, Tarmo Pihlapi, Artur Rinne, Priit Aimla, Toomas Veenre, Henn Rebase, Toomas Toropi, Tõnu Aava, Eino Baskini, Ervin Abeli, Sulev Nõmmiku, Raimo Aasa, Lembit Sibula ja Peeter Volkonskiga ning tantsurühmadega Sõprus, Kuljus ja Tuisuline.
Maameister
Maameistrite võimupiirid muutusid aja jooksul tunduvalt. Kui algselt allusid nad otse kõrgmeistrile, siis hiljem saavutas suuri valdusi omav Liivi maameister märkimisväärse iseseisvuse, 1525. aasta järel sisuliselt sõltumatuse muust Saksa ordust. Saksamaal asuva Saksa meistri hallatavad valdused olid väikesed ja nii puudus tal võimubaas, mistõttu ta jäi kõrgmeistrist sõltuvamaks. Hiljem, kui ta ise kõrgmeistri ametikoha üle võttis, ei suutnud ta ordut kuigi efektiivselt juhtida.
Vaata ka
Deutscher Orden
Berytus
Berytus (Colonia Iulia Augusta Felix Berytus) oli Rooma koloonia, roomlaste põhiline tugipunkt Vahemere idakaldal, Anatooliast lõunas. Rooma ajal oli Berytus (tänapäeva Beirut) Foiniikia pealinn.
Helisev muusika (film)
"Helisev muusika" ("The Sound of Music") on 1965. aasta Ameerika Ühendriikide muusikalfilm.
Süžee
Film põhineb 1959. aasta Broadway muusikalil "Helisev muusika".
Tartu piiskopkond
thumb|right|300px|Vana-Liivimaa valitsejate vappe aastast 1556. Tartu piiskopkonna vapp (nelitatud piiskop [[Hermann Weseli perekonnavapiga) on vasakpoolne]] Tartu piiskopkond (ladina keeles Ecclesia seu Dioecesis Tarbatensis) oli Rooma-katoliku kiriku Riia peapiiskopkonna piiskopkond Kagu-Eestis. Piiskopkonna koosseisu kuulusid asutamisel Ugandi, Sakala, Soopoolitse, Sakala, Mõigu, Alempois ja Nurmekund (Ugenois cum Waigel, Sobolitz, Saccala cum Moicke, Alumbus et Nurmegunde), kuid selle lääneosa läänistas piiskop edasi Mõõgavendade ordule ja nii jäi talle oma valduse lääneosa üle ainult kiriklik ja suverääniõigus. Piiskopkond kuulus 1255. aastal moodustatud Riia kirikuprovintsi.
Moodustamine
Tartu piiskopkond loodi pärast Tartu alistamist Riia piiskopi ja Mõõgavendade ordu poolt 1224. Aastatel 1223–1224 oli piiskop resideerinud Otepääl. Piiskopi ametinimetus loodi 6. novembril 1235, kuni selle ajani oli ta katoliku kiriku hierarhias ametlikult Lihula piiskop. Seda seetõttu, et esimene Tartu piiskop Hermann von Buxhövden, Riia piiskopi Albert von Buxhoevdeni vend, oli varem määratud just Lihula piiskopiks, kuid maa vallutamise järel määrati talle hoopis Ugandi. Paavst kinnitas uue nimetuse alles kümme aastat hiljem, kui Lihulas oli end sisse seadnud Saare-Lääne piiskop.
Territoorium
Pärast Eesti territooriumi vallutamist sakslaste ja taanlaste poolt 13. sajandi esimesel veerandil jagati piiriala Peipsimaa mitme valdaja vahel. Lämmijärve ja Peipsi läänekalda alad kuni Omedu jõeni sai Tartu piiskop, Vaiamaa põhjapoolse osa Mõõgavendade Ordu, kuna Alutaguse sattus Taani võimu alla. Ordu ja taanlaste vaheline piir kulges Raadna oja mööda. Pihkva järve ümbrus ja Peipsi idarannik kuulus endiselt Pihkvamaale ja sellisena esialgu Novgorodi feodaalvabariigi koosseisu. Peipsi ja Lämmijärv jäid seega loodusliku piirina Vana-Liivimaa ja Novgorodi valduste vahele. Lõuna pool kulges nendevaheline piir Võhandu alamjooksult piki Mädajõge ja Kolodovitsa oja (Piirioja) kuni Piusa jõeni, mööda Piusat Vastseliinani ja sealt piki Meeksi oja edasi lõunasse.
Piiskopkonna maavaldused olid enamjaolt läänistatud piiskopi vasallidele, kelle olulisim kohustus oli teenistus piiskopi sõjaväes. Ajapikku vasallide poliitiline tähtsus kasvas ja nad saavutasid üha suurema iseseisvuse piiskopi suhtes. Piiskopkonna maadest kuulusid piiskop Hermannile 1224. aasta suvest Ugandi, Soopoolitse ja pool Vaiga maakonnast. Otepää linnuse ehitamise järel jagas Hermann läänimeestele: Ugandi maakonna keskne kihelkond Otepää läks Hermanni vennale Theoderichile, Puhja anti Hermanni õemehele Engelbert von Thysenhusenile, ääremaad Rannu Johann von Dolenile ja Sangaste-Karula Helmold von Luneborchile. Tarbatu kihelkonna aga jättis piiskop endale ja toomkapiitlile. Oma venna Rothmar von Buxhövdeni seadis Hermann Tartusse toompraostiks ja annetas toomkapiitli ülalpidamiseks samuti 24 küla.
Valitsemine
Kiriklikult allus Tartu piiskop Riia peapiiskopile ja selle vahendusel Rooma paavstile, ilmalikult oli ta Saksa-Rooma keisri vasall ja kuulus seega Saksa riigivürstide hulka. thumb|left|Tartu piiskopkonna [[stift (helesinine) ja selle olulised keskused. Valgega on tähistatud Liivi ordu ja halliga Pihkva vürstiriigi valdused.]]
Tartu piiskop oli ühtaegu nii ilmalik kui ka vaimulik võimukandja. Stifti (piiskopi vahetu ilmalik võimuala) ja diötseesi (vaimulik võimuala) piirid olid erinevad.
Tartu piiskopi diötseesi kuulusid ka Liivi ordu läänid Edela- ja Kesk-Eestis. Piiskopkonna keskus oli Tartu, kus Toomemäel asus Tartu piiskopilinnus ja toomkirik.
Vaimulikku järelevalvet teostas piiskop sinodi ja visitatsioonide abil. Ilmaliku võimu teostamisel abistas piiskoppi nõuandva organina toomkapiitel, mille tähtsaim eesõigus oli piiskopi valimine. Piiskopi kandidaadi kinnitas paavst, kes aga ei pruukinud arvestada toomkapiitli valikut. Kiriku majandusküsimusis oli piiskopi tähtsaim abiline toompraost. Ilmaliku administratsiooni ja sõjaliste küsimustega tegeles stiftifoogt. Pool piiskopkonnast oli läänistatud Liivi ordule. pisi|Saksa ordu ja Liivi ordu ning piiskopkondade maavaldused 1410. aastal. [[Friedrich Wilhelm Putzger|Putzger historischer Weltatlas (1877)]]
Riigikaitse
Tartu piiskopkonna olulisimad linnused olid Otepää, Vastseliina ja Kirumpää piiskopilinnus. Neist Otepää oli üks ajaloolise Ugandi kahest keskusest Tartu kõrval, olles ühtlasi piiskopkonna esimene kivilinnus (varaseimad kiviehitised püstitati 1224 või isegi 1223). Kirumpää ja Vastseliina linnused olid rajatud ajalooliselt tähtsa Tartu–Pihkva kauba- ja sõjatee äärde viimase kaitseks. Peipsi järve ja Tartut ühendava Emajõe äärde rajati kaks kivilinnust (veetõkkelinnust), Vana- ja Uue-Kastre. Tartu–Põltsamaa ajaloolise maantee ääres Amme jõe alamjooksul asus võimas Valkena (Falkenau, Kärkna) kindlusklooster.
Tartu piiskopkonnal tekkis 16. sajandi keskel konflikt Moskva suurvürstiriigiga Tartu maksu pärast. Ivan IV Julm nõudis maksu tasumist, mida Tartu olevat Jaroslav Targale lubanud, aga mida polnud teadaolevalt kordagi makstud. Ivan nõudis kõigi vahepealsete aastate maksu tasumist. Piiskop keeldus ja see ajendas Ivani algatama Liivi sõda, milles Liivi ordu lüüa sai ja hävis. pisi|[[Vana-Liivimaa aastal 1534]]
Likvideerimine
Piiskopkond lõpetas oma tegevuse Liivi sõja ajal, kui Moskva tsaari väed 18. juulil 1558 Tartu vallutasid. Samal aastal vallutas Moskva ka ülejäänud piiskopkonna alad. Moskvasse tsaar Ivan IV juurde vangi viidi Tartu stiftifoogt Elert Kruse ja endine Tartumaa meeskohtunik ja stiftinõunik Johann Taube, kelle kohta tehti pealekaebus, et nad olevat omastanud 500 000 marga väärtuses piiskopi varakassa.
Vanadel kaartidel kannavad Tartu piiskopi valdused Odenpoa (ka Oldenpoa) nime. Odenpoa on seotud Otepää latiniseeritud nimega Odenpe.
Kehade süsteem
Kehade süsteem on teoreetilises mehaanikas kehade hulk, mis on omavahel seotud sidemetega.
Blackburn Rovers FC
Blackburn Rovers FC on 1875. aastal Blackburnis asutatud Inglismaa jalgpalliklubi, mis mängib riigi esiliigas. Klubi kodustaadion on 1890. aastast Ewood Park. Viimati mängiti Premier League'is hooajal 2011–2012.
Premier League'i hooajal 1995–1996 sai klubi liiga meistriks. Klubi peatreeneriks oli Kenny Dalglish. Suured rahasummad olid kulutatud tähtmängijate, näiteks Alan Sheareri ja Chris Suttoni, ostmiseks.
Praegune meeskond
''Seisuga 12. märts 2019''
Venemaa peaminister
Venemaa peaminister (ametlikult 'Venemaa Föderatsiooni valitsuse esimees') on Venemaa valitsuse juht.
Blackburn Rovers FC
Inglismaa
1. liiga ja Premier League
Venemaa peaminister
Venemaa Keisririigis loodi peaministri ametikoht 1905. aastal.
Blackburn Rovers FC
Inglismaa
2. liiga
3. liiga
Venemaa peaminister
Venemaa Föderatsioonis nimetab peaministri ametisse president ning kinnitab Riigiduuma.
Leo IX
Leo IX (Bruno, saksa ajalookirjutuses Bruno von Egisheim-Dagsburg, prantsuse ajalookirjutuses Bruno d'Eguisheim-Dagsbourg või Eguisheim-Dabo; 21. juuni 1002 – 19. aprill 1054) oli paavst 1049–1054. Ta oli 152. paavst.
Blackburn Rovers FC
Inglismaa
FA karikas
Venemaa peaminister
Alates 16. jaanuarist 2020 on Venemaa peaminister Mihhail Mišustin.
Leo IX
Bruno sündis tänapäeval Prantsusmaale kuuluvas Eguisheimis Egisheimi ja Nordgau krahvi Hugo VI ning tema abikaasa Heilwigi 4-lapselises peres. Ta oli suguluses hilisemate Saksa-Rooma keisrite Konrad II ja Heinrich III-ga. Bruno ristiisa oli krahv Hugo IV. Ta on esimene paavst, kelle sünnikuupäev on teada.
Blackburn Rovers FC
Inglismaa
FA Charity Shield
Leo IX
Bruno asus 5- aastaselt õppima Touli piiskopi Bertholdi juurde. Ta sai 1017 Saint-Étienne (Sankt-Stephanus) katedraali kanoonikuks ja ordineeriti diakoniks. Anonüümse krooniku (ühe versiooni järgi Touli ülemdiakon Wibert) kirjutatud eluloo "Vita Leonis IX" alusel ründasid Brunot ühel õppevaheajal tigedad loomad, kes vigastasid teda sedavõrd rängalt, et ta oli lausa suremas, kuid koges siis ilmutust, kus püha Benedictus puudutas tema haavu ristiga, mistõttu need paranesid.
Bruno sugulased saatsid ta 1024 Saksa kuninga õukonda, kus ta teenis õukonna kabelis. Ta tegutses 1025–1026 Saksa kuninga Konrad II alluvuses olnud Touli piiskopi väe ülemana Lombardias. Konrad II määras Bruno 9. septembril 1027 Touli piiskopiks ja ta jäi sellesse ametisse 1051. aastani. Piiskopina kutsus ta vaimulikke järgima moraalseid nõudeid ja edendas munklust. Ta vahendas 1032 läbirääkimisi Konrad II ja Prantsusmaa kuninga Henri I vahel.
Brunole meeldis muusika.
Jerzy Popiełuszko
thumb|Jerzy Popiełuszko Jerzy Aleksander Popiełuszko (sünninimi  Alfons Popiełuszko; 14. september 1947 Okopy – 19. oktoober 1984 Włocławeki juures) oli Poola katoliku vaimulik, ametiühingu Solidaarsus kaastöötaja. Ta mõrvati aastal 1984 kolme Poola Rahvavabariigi julgeolekutöötaja poolt.
Leo IX
Paavstiks saamine
Damasus II surma järel 9. augustil 1048 soovisid Rooma kodanikud ja vaimulikud paavstiks kas Lyoni piiskoppi Halinardi või Brunot. Saksa-Rooma keiser Heinrich III otsustas paavstiks määrata Bruno, kes nõustus sellesse ametisse asuma vaid siis, kui Rooma vaimulikud ja kodanikud teda tunnustavad.
Jerzy Popiełuszko
Ta sündis aastal 1947 Okopys Suchowola lähedal Sokółka maakonnas Podlaasia vojevoodkonnas valgevene päritolu katoliiklikus talupoja perekonnas.
Leo IX
Paavstiks saamine
1049 saabus ta palveränduri rüüs Rooma koos munk Ildebrandoga (hilisem paavst Gregorius VII), kellega ta oli jaanuaris 1049 Besançonis kohtunud. Ta pühitseti 12. veebruaril Leo IX nime all paavstiks ja ta võttis nime Leo I järgi.
Leo IX motto oli: Miseracordia domini plena est terra (Issanda heldus täidab Maa, Psalm 33:5).
Skisma Konstantinoopoliga
Konstantinoopoli patriarh Michael I Keroulários (Michael Cerularius) taunis paavsti tegutsemist Konstantinoopoli patriarhi jurisidiktsiooni alla kuuluvatel aladel, kuna Leo IX pidas 1050 Sipontos sinodi ja määras vaimulik Humbert'i Sitsiilia piiskopiks.
Patriarhi korraldusel asuti Konstantinoopolis sulgema ladina riituse kirikuid ja taga kiusama ladina kiriku kommete järgijaid. Paavst saatis septembris 1053 patriarhile kirja, milles taunis ladina kiriku vastast tegevust ja õigustas ladina riituse kombeid.
Diplomaatiliste kõneluste läbikukkumisel saatis Beneventos viikingite käes pantvangis viibinud paavst jaanuaris 1054 Konstantinoopolisse Humberti juhtimisel delegatsiooni, kuhu kuulusid ka Friedrich Lotringist (Frédéric Lotringist) ja Amalfi piiskop Pietro. Legaatidel oli kaasas dokument, kus esimest korda argumenteeriti Constantinuse kingitusele.
Legaadid saabusid Konstantinoopolisse aprillis 1054. Kui Bütsantsi keiser Konstantinos IX võttis legaadid pidulikult vastu, siis patriarh keeldus nendega kohtumast. Läbirääkimiste edutul lõppemisel asetas Humbert 16. juulil 1054 Hagia Sophia altarile bulla, milles ekskommunitseeriti patriarh ja tema järgijad. Rooma delegatsioon asus 18. juulil Monte Cassino kloostri jaoks keisrilt saadud kingitustega tagasiteele, patriarh vastas 24. juulil aga paavsti ekskommunitseerimisega.
Sõda viikingitega
Leo IX käis 1050 visiidil viikingite rüüsteretkete all kannatanud Lõuna-Itaalias, kus ta lubas kohalikele elanikele abi saata.
Paavst käis 1052 Saksamaal, kus ta soovis keisrilt Heinrich III-lt saada abiväge, kuid keisri nõunik Gebhard ei toetanud kavandatavat sõjakäiku, mistõttu pidi ta eelkõige leppima oma sugulaste lojaalsete jalaväelastega, keda oli umbes 700.
Paavst kuulutas märtsis 1053 sõja viikingite vastu ja alustas mais kehvalt varustatud väega sõjakäiku, lootes enda liitlaseks saada Bütsantsi.
Viikingid lõid esmalt Bütsantsi väge, seejärel 18. juunil San Paolo di Civitate lähistel toimunud lahingus paavsti mehi ja võtsid paavsti pantvangi, kes viidi Beneventosse. Kui paavsti väes oli umbes 3000 ratsameest ja 700 jalaväelast, siis viikingitel oli kokku 6000 sõjameest. Paavst vabanes viikingite käest alles märtsis 1054 ja saabus 12. märtsil Rooma.
Petrus Damianus kritiseeris paavsti viikingite vastase sõjakäigu pärast.
Suhted Saksa-Rooma keisriga
Leo IX kohtus 1049 Kölnis Saksa-Rooma keisri Heinrich III-ga. Ta ekskommunitseeris keisri vastu võidelnud Ülem-Lotringi hertsogi Gottfried III (Godefroid III).
Ta kohtus keisriga ka 1051 ja 1052. Ungari kuningas András I saatis paavsti juurde delegatsiooni soovides, et paavst mõjutaks keisrit rahu sõlmima, kuid keiser ei võtnud paavsti ettepanekuid kuulda ja sõdis ungarlastega, kuid sai lüüa.
Suhted Prantsusmaaga
Prantsusmaa kuningas Henri I püüdis 1049 vältida Leo IX reisimist Prantsusmaale, kuid paavst käis kuninga vastuseisust hoolimata seal visiidil.
Suhted Normandiaga
Leo IX keelas 1049 Normandia hertsogil Guillaume II-l (hilisem Inglise kuningas William Vallutaja) abielluda Flandria krahvi Balduin V (Baudouin V) tütre Matildaga.
Suhted Inglise kuningaga
Leo IX vabastas Inglise kuninga Edward Usutunnistaja varem antud vandest.
Kirikuriigi laiendamine
Benevento hertsogiriigi elanikud määrasid Leo IX juulis 1051 oma valitsejaks. Riik inkorporeeriti Kirikuriigi osaks.
Visiidid
Leo IX pälvis kaasaegsetelt hüüdnime rändav apostel (Peregrinus Apostolicus).
Kuuria
Leo IX lähimad kaastöölised kuurias olid munk Ildebrando (hilisem paavst Gregorius VII), Humbert Moyenmoutier'st, Friedrich Lotringist (Frédéric Lotringist) ja Hugues Remiremontist.
Ta kutsus Cluny kloostris viibinud Ildebrando 1049 Rooma, ordineeris ta alamdiakoniks, määras 1050 varahoidjaks, San Pietro kloostri prioriks ja San Paolo fuori le Mura kloostri prioriks või proposituseks. Ta saatis Ildebrando 1054 legaadina Prantsusmaale.
Ta määras Friedrichi 12. märtsil 1051 kantsleriks, raamatukoguhoidjaks ja kardinaliks.
Ta määras Humbert'i Silva Candida kardinalpiiskopiks, 1050 Sitsiilia piiskopiks ja saatis ta 1054 legaadina Konstantinoopolisse.
Paavsti teenistuses oli ka munk Dauferio (hilisem paavst Victor III).
Suhted Briti piiskoppidega
Leo IX sätestas Creditoni piiskopkonna alade kuulumise Exeteri piiskopkonna koosseisus. Ta keelas Abingdoni abti määramise Londoni piiskopiks.
Ta saatis 1053 palliumi Canterbury peapiiskopile Robertile ja mõistis hukka tema ametit taotlenud rivaali vaimulik Stigandi.
Suhted gallikaani piiskoppidega
Leo IX tagandas 1049 simoonias süüdistatud Sensi piiskopi Gelduini. Ta pühitses 1049 Reimsis Saint-Remi kiriku.
Ta kinnitas Le Puy piiskopkonna privileegid.
Ta pühitses 1050 Besançonis Saint-Étienne kiriku altari.
Suhted Hispaania piiskoppidega
Leo IX ekskommunitseeris 1049 Compostela peapiiskopi, kes soovis kasutada apostli tiitlit.
Suhted Itaalia piiskoppidega
Leo IX määras 1050 Sitsiilia piiskopiks Humbert Moyenmoutier'st.
Ta kohtus 1051 Ravenna peapiiskopi Unfridoga (Hunfrid), kes loobus 7. sajandil saadud autonoomia taotlemisest.
Ta määras 1054 Valva piiskopiks munk Domenico. Ta määratles Valva ja Sulmino piiskopkondade piirid.
Suhted Saksa piiskoppidega
Leo IX kinnitas 1049 Trieri peapiiskopkonna privileegid.
Reformid
Leo IX pidas mitu sinodit: Roomas 9. aprillist 15. aprillini 1049, 1050, aprillis 1051 ja 1053; Pavias, Reimsis ja Mainzis 1049, Sipontos, Salernos ja Vercellis 1050 ning Mantovas ja Baris 1053.
Ta taunis 1049 Rooma sinodil simooniat ja tagandas mõned simoonias süüdistatud piiskopid. Ta uuendas Clemens II korraldust simoonias süüdistatud piiskoppide poolt ordineeritud vaimulike patukahetsuse osas. Esmalt soovis ta taolised vaimulikud ametist vabastada, kuid et neid oli sedavõrd palju, siis ta loobus sellest kavatsusest. Ta lubas isegi taasordineerida vaimulikke, kes olid ordineeritud simoonias süüdistatud piiskoppide poolt.
Ta pani endise paavsti Benedictus IX kirikuvande alla, kuid hiljem vabastas ta sellest karistusest.
Ta sätestas Reimsis 1049 toimunud sinodil, et piiskopid ja abtid tuleb valida vaimulike ja koguduse liikmete poolt.
Ta andis Trieri peapiiskopile Eberhardile mitra ja kohustas teda seda kandma, et järgida Itaalias levinud kommet. Ta lubas mitrat kanda ka Bambergi kanoonikutel.
Liturgilised otsused
Leo IX komponeeris Gregorius I auks tunnipalved.
1049 Reimsis peetud sinodil lauldi teadaolevalt esimest korda paavsti teenistusel liturgilist hümni Veni Creator Spiritus.
Teoloogilised otsused
Kirjas Antiookia patriarhile Petrosele rõhutas paavst, et hing ei ole osa Jumalast, vaid on loodud mitte millestki ja on ilma ristimiseta pärispatus.
Munklus
Leo IX andis 1049 Woffenheimi kloostrile kuldroosi ja kinnitas kloostri privileegid.
Ta sätestas 1049 Reimsi sinodil, et mungad ei tohi oma kloostritest loata lahkuda.
Ta lahendas 1052 Subiaco kloostri tüli.
Ta kinnitas Notre-Dame de Saintes' kloostri ja Chaise-Dieu kloostri rajamise.
Ta andis 1049 krahv Adalbertile korralduse Hirschau kloostri taastamiseks.
Misjon
Leo IX arutas 1049 Hamburg-Bremeni peapiiskopi Adalbertiga koguduste organiseerimist Islandil ja Gröönimaal. Ta määras Adalberti Islandi piiskopiks.
Kanoniseerimised
Leo IX kuulutas pühakuks 8 isikut. Ta andis oma õele Neussi abtissile Gepale 1050 märter Quirinuse reliikviad ja andis reliikviaid Remiremonti kloostrile. Ta tunnustas autentseks Weingartenist leitud Jeesus Kristuse vere reliikvia.
Uued kardinalid
Leo IX määras 26 uut kardinali. Tema ajal sai kardinaliks hilisem paavst Stephanus IX ja vastupaavst Benedictus X.
Leo IX kultuuriloos
Anonüümne kroonik on kirjutanud Leo IX eluloo "Vita Leonis IX", selle autoriks on peetud Touli ülemdiakonit Wibertit.
Ta argumenteeris Konstantinoopoli patriarhile saadetud bullas Constantinuse kingitusele.
Tema ajal võidi koostada kaanonite kogu "Diversorum sententia patrum".
Marianus Scotuse kroonika järgi käis 1050 Roomas palverännakul kuningas Macbeth.
Surm
Leo IX suri 19. aprillil 1054 Roomas ja maeti Rooma Peetri kirikusse.
Ta kuulutati pühakuks kas 1082 või 1087. Tema mälestuspäev on 19. aprill.
Leo IX on muusikute ja organistide patroon. Talle on Dabos pühitsetud kabel.
Kehade süsteemi sisejõud
Kehade süsteemi sisejõud ehk süsteemi sisejõud on teoreetilises mehaanikas kehade süsteemi kuuluvate osade vahelised jõud.
Rinne
Rinne on territoorium, kus toimuvad lahingud. Rinde juures saab sageli eristada rindejoont (nimetatud ka rindeks).
Aghireșu linnus
Aghireșu linnus (rumeenia Castelul Aghireșu, ungari Egeres vára) on linnus Transilvaanias, tänapäeval Rumeenias, Cluji maakonnas Aghireșu vallas Aghireșu asulas.
SMS-laen
SMS-laen on tavaliselt lühiajaline kiirlaen, kus algselt tuleb ennast laenuandja kodulehel või kontoris kasutajaks registreerida ning seejärel saab taotleda mobiiltelefoniga SMS-sõnumi teel või laenuandja kodulehelt. SMS-laenu korral ei kontrollita üldjuhul laenuvõtja sissetulekut ega tema finantskohustusi – oluline on, et tal oleks pangas arveldusarve, kuhu laenusumma saaks üle kanda, ning ta ei oleks Krediidiinfo andmetel maksuvõlglane.
Et SMS-laen on lühiajaline, on intress tavaliselt pikaajalisest laenust kõrgem. Näiteks võib 30-päevase 3000-kroonise laenu korral intress olla 700 krooni. Aastaintress võib seega olla sõltuvalt laenupakkujast umbes 400–700%.
Aghireșu linnus
Linnus asub Szamosi jõe (rumeenia Someș) ülemjooksu ühe väikese lisajõe ääres.
SMS-laen
Kuna alguses proovisid paljud petturid mitmesuguste petuskeemidega teiste inimeste nimele laenu võtta, alustas riik laenuseaduse karmistamist. Tavaliselt ei soovi kiirlaenufirmad näidata oma aastase intressi suurust. OÜ SMS Kiirlaen puhul avastas tarbijakaitse 2008. aasta lõpus tehtud kontrolli käigus, et firma pole end registreerinud majandustegevuse registris, rikkudes sellega rahapesu ja terrorismi tõkestamise seadust.
Aghireșu linnus
Linnust asus rajama István Bocskai 1572. aastal ning see on Transilvaania renessanssarhitektuuri väljapaistev esindaja. 17. sajandil kaotas linnus oma sõjalise tähtsuse ning seda üritati ümber ehitada lossiks.
20. sajandi I poolel kasutati linnust elamuna. Pärast 1948. aastat on see olnud tühi ning tänaseks on linnus varemetes.
SMS-laen
SMS-laenude ohud
Kiirlaenufirmade aastane intress on sageli sadu kordi kõrgem kui tavapärastel laenudel. Näiteks oli see Monettil 2008. aasta lõpus 305–423 protsenti, mis tähendab, et laenusaaja pidi maksma tagasi neli ja enam korda suurema summa, kui ta laenu sai.
Aghireșu linnus
Linnuse varemed on Rumeenia kultuurimälestis nr CJ-II-m-B-07511 (rumeenia Ruinele castelului Bocskay).
Alfrēds Vinters
Alfrēds Vinters (15. september 1908 Mazsalaca – 23. oktoober 1976 Stockholm) oli Läti populaarse või kerge muusika legendaarne helilooja, sõnade autor ja esitaja, mitme kapelli juht. Ta oli õppinud iseseisvalt mängima viiulit, tsitrit ja akordionit.
Talvised kerged, ekspressiivsed meloodiad said populaarseks 1930ndatel. Tema kuulsaimad laulud on "Viltīgās acis", "Trīs vītušas rozes", "Vecais ratiņš", "Gaujas laivinieks" (eestistatult "Viljandi paadimees"), "Līna, nāc!" ja paljud teised. 1944. aastaks oli Bellacord Electro plaadivabrik välja andnud 74 plaati, millel oli poolteistsada Vintersi lugude salvestist.
Teise maailmasõja lõpus põgenes Vinters Rootsi, kus ta asutas 1951. aastal oma plaadifirma Melvatoni ja lindistas nii 1930. aastate muusikat kui ka uusi laule. 1960. aastal esines ta mitme kontserdiga Riia Filharmoonia kontserdimajas.
Vinters suri 1976. aastal, nägemata Stockholmi Läti ansambli Dundurs Vintersi muusika plaadi "Dzīves ratiņš" väljaandmist 1978. aastal.
Harald Gille
Harald Gille (vanapõhja Haraldr gilli või Haraldr gillikristr, ka Harald Magnusson või Harald IV; suri 14. detsembril 1136 Bergenis) oli Norra kuningas aastail 1130–1136. Tema lisanimi Gille tuleneb ilmselt iirikeelsest väljendist Gilla Crist ehk Kristuse teener.
Harald Gille sündis Iirimaal ja 1127. aasta paiku suundus ta Norrasse, kus väitis end olevat endise kuninga Magnus Paljasjala poeg, ning seega valitseva kuninga Sigurd Magnussoni poolvend. Harald läbis edukalt tuleproovi ning Sigurd aktsepteeris teda oma vennana, tingimusel, et ta ei ürita võimu haarata Sigurdi või tema poja Magnuse eluajal.
Harald elas heas läbisaamis kuningaga ning pidas kuni tema surmani 1130. aastal ka oma lubadust. Seejärel puhkes sõda tema ja Magnuse toetajate vahel. Vaenutegevus kestis 1135. aastani mil Magnus ühes lahingus vangi langes. Ta torgati pimedaks, kastreeriti ja heideti vangi.
Harald valitses Norrat 1136. aastani, mil teine väidetav Magnus Paljasjala vallaspoeg, Sigurd Slembedjakn, ta mõrvas.
Perekond
Harald oli abielus Rootsi kuninga Inge Stenkilssoni pojatütre Ingrid Ragnvaldsdottiriga. Abielust sündis poeg Inge Haraldsson, kellest sai hilisem Norra kuningas.
Haraldi oli teiste naistega veel kolm poega, kellest kõigist said Norra kuningad:
Välislingid
Harald Gille perekond ja sugupuu (inglise k.)
Mary Poppins (raamatusari)
Raamatusarja põhjal on valminud Disney stuudio mängufilm "Mary Poppins" (1964, peaosas Julie Andrews) ja vene muusikafilm "Hüvasti, Mary Poppins" ("Мэри Поппинс, до свиданья", 1983, kaastegev Lembit Ulfsak) ning raamatusarja ja Disney stuudio mängufilmi põhjal muusikal "Mary Poppins" (2004).
Raamatud:
Adžiivika
Adžiivika  (sanskriti keeles ājīvika, paali keeles ājīvaka 'eluviis') oli 1. aastatuhande keskpaigas eKr Indias alguse saanud rändõpetlaste (śramanate) koolkond. Selle rajajaks peetakse Gosāla Maskarīputrat (paali keeles Makkhali Gosāla; suri umbes 484 eKr), kes oli Mahāvīra kaaslane u 6 aastat, kuni lõi oma õpetuse.
Erinevalt budismist, džainismist kui ka brahmanistlikest koolkondadest, kus oluliseks peetakse inimese enda jõupingutusi, järgisid adžiivika pooldajad oma õpetustes determinismi ja fatalismi põhimõtteid (sanskriti keeles niyati 'saatus'). Teada on karmid reeglid adžiivikasse astumiseks, askees jpm.
Protektoraat
Protektoraat ehk kaitsevalitsus või kaitsevaldus on riiklik sõltuvuse vorm, mille puhul üks riik on ebavõrdse rahvusvahelise lepingu alusel loovutanud teisele riigile (protektorile) õiguse esindada teda rahvusvahelistes suhetes ning juhtida tema kaitse- ja välispoliitikat.
Eesti NSV hümn
Eesti Nõukogude Sotsialistliku Vabariigi hümn ehk Eesti NSV hümn oli Eesti NSV hümn.
Muusika autor oli Gustav Ernesaks, sõnade ("Jää kestma, Kalevite kange rahvas") autor Johannes Semper.
Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidium kinnitas Eesti NSV hümni 20. juulil 1945.
Pärast Stalini surma muudeti hümni 3. salmi sõnu (välja jäeti muuseas ka Stalini ülistamine). Hümn kinnitati Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidiumi seadlusega 21. juulil 1956.
Eesti NSV, Gruusia NSV ning kuni 1956. aastani eksisteerinud Karjala-Soome NSV hümnid olid NSV Liidus ainsad, mille tekst ei maininud vene rahvast.
Kolmanda versiooni salvestas ansambel Meie Mees aastal 2001 pealkirjaga "Hümn" (ilmus albumil "Pööning põleb") ning selles on teksti muudetud Euroopa Liidule vastavaks.
Videomängude loend
''Siin on loetletud arvutimänge.
Kersalu joastik
Joastiku kõrgeima astangu kõrgus on 3,5 meetrit, teised astangud on madalamad kui 0,5 meetrit.Astanguid on kaheksa, kokku on joastiku kogukõrgus kuus meetrit. Joastik on kuival perioodil sageli veevaene.
Chāndogya-upaniṣad
Chāndogya-upanišad on üks upanišadidest.
Chāndogya-upanišad'i VI osas leidub väga sageli tsiteeritud lõik upanišadide filosoofilise mõtlemise kohta. Seal esitatakse järgmised seisukohad.
Eesti keeles on katkendid Chāndogya-upanišadist ilmunud raamatus "Valik upanišade" (Loomingu Raamatukogu, 2008, 7/8) Martti Kalda tõlkes.
Privet Drive 4
Privet Drive 4 on J. K. Rowlingu romaanisarjas "Harry Potter" Harry Potteri tädi Petunia Dursley kodu. Koos Petuniaga elavad seal ka Vernon Dursley, kes on Petunia abikaasa ja Dudley Dursley, kes on nende kahe poeg. Harry elas nende juures kümme aastat ning hiljem kuni 1997. aasta suveni igal suvevaheajal.
Euskircheni kreis
Geograafia
Geograafiliselt on kreisi edelaosa Eifeli kõrgendikul. See maa on põllumajanduseks vaevalt sobilik ja seetõttu oli piirkond ajaloolistel aegadel üsna vaene. Rohkem kirdes asuvad alad on tasasemad ja neid on ajalooliselt kasutatud mitmesuguste põllukultuuride, eriti suhkrupeedi kasvatamiseks. Ainus muu rikkuse allikas oli rauamaak, kuid tänapäeval muudavad sealsed arvukad metsad piirkonna turistide jaoks huvitavaks.
Linnad ja vallad
thumb|300px|left|Linnad ja vallad Euskircheni kreisis
Peter Ernst Wilde
Peter Ernst Wilde (24. märts 1732 Woedtke – 28. detsember (vkj 17. detsember) 1785) oli baltisaksa arst ja literaat, kes tegutses Põltsamaal. Koos August Wilhelm Hupeliga andis ta välja esimest eestikeelset ajakirja "Lühhike öppetus". Valgustusmeelse inimesena tegeles Wilde ka laiemalt rahvaharidusliku tegevusega, seda küll vaid saksa keeles, sest erinevalt Hupelist ta eesti keelt ei osanud.
1765 läks Kuramaale, sealt Riiga, 1766 Põltsamaale.
Ta koostas ka raamatu "Arsti ramat nende juhhatamisseks kes tahtwad többed ärraarwada ning parrandada" saksakeelse originaali.
Noarootsi valla lipp
thumb|Noarootsi valla lipp Noarootsi valla lipp on endise Eesti haldusüksuse Noarootsi valla lipp.
Lipp on kinnitatud riigisekretäri poolt 25. novembril 1996.
Lipu kirjeldus
Noarootsi valla lipp on horisontaalsete laidudega trikoloor, mille ülemine laid on sinine, keskmine must ja alumine kollane.
Lipu normaalmõõtmed on 105×165 cm ning laiuse ja pikkuse suhe on 7:11 ühikut.
Džainism
pisi|Džainismi kõigi sektide ühine sümbol alates 1974. aastast Džainism (sanskriti sõnast jina ('võitja')) on India usund ja filosoofiakoolkond. Kujunes lõplikult välja üheaegselt budismiga Vārdhamāna Mahāvīra (599 eKr – 527 eKr) juhtimisel protestina brahmanistliku preesterkonna, kastisüsteemi ja ohvrirituaalide vastu.
Džainism säilitas aga rea brahmanistlikke põhimõisteid, nagu näiteks karma ja hingede rändamine. Džainismi dualistliku filosoofia järgi on hinge (dživa) eesmärgiks vabanemine (mokša) materiaalse keha itkest, mis toimub individuaalse, st ilma jumala abita, eetilise enesetäiustumise teel, milles tähtis osa on askeesil. Et kõiki esemeid ja olendeid hingestatuks peetakse, rõhutab džainism ahinsa põhimõttele, millest tuleneb taimetoitluse nõue.
Budismiga seob džainismi veel usukoguduse sangha ja kolme kalliskivi (õige vaade, õige eluviis ja õige teadmine) olemasolu. Ka eksisteerivad džainismis sansaara ja nirvaana mõisted. Budismi bodhisattva on võrreldav džainismi vabanenute (tīrthankāra) ideaaliga. Legendid Mahāvīrast on samuti üsna sarnased Buddha legendidega.
Daniel Dennett
pisi|Daniel Dennett, 2006. Daniel Clement Dennett (sündinud 28. märtsil 1942 Bostonis) on USA filosoof, üks juhtivaid vaimufilosoofe.
Elulugu
Dennett õppis Harvardi ülikoolis ja Oxfordi Ülikoolis.
Ta on Tuftsi Ülikooli filosoofiaprofessor ja tunnetusteaduse keskuse direktor.
Jaala järv
Järv paikneb Kurtna mõhnastikus ja kuulub Kurtna järvestiku koosseisu.
Daniel Dennett
Kvaalideeliminativism
Dennett küsib: miks ei peaks teadvus olema neuro- ja tunnetusteadusega jäägitult seletatav? Üks klassikaline probleem on vaimuseisundite elamus- ehk kogemussisu (kvaalid). Kui endale nõelaga näppu torgatakse, siis ei teki mitte ainult teatud ajuprotsessid ning lõpuks teatud käitumine, vaid see on ka valus (valutunne on kvaal). Asjaolu, et see on valus ning nimetatud ajuprotsessid ei leia aset ilma samaaegse valuaistinguta, viivad Dennetti järelduseni, et iga teadvuseelamus on seotud mingi neuraalse protsessiga. Dennett viitab kvaalide probleemile, nagu selle on püstitanud näiteks Thomas Nagel, Joseph Levine ja David Chalmers.
Jaala järv
Taimestik on liikide arvu poolest väike: esineb 13 liiki makrofüüte.
Daniel Dennett
Kvaalideeliminativism
Enamik naturalistlikult meelestatud filosoofe vastab kvaalide probleemile püüdega näidata, miks teatud läbielamine (kogemus) koosneb teatud ajuprotsessidest, funktsionaalsetest seisunditest või muust taolisest. Dennett aga leiab, et kvaalide probleem on pseudoprobleem. Ta püüab näidata, et kvaalide mõiste ei ole koherentne. Üks tema keskne argument põhineb verifikatsionismil: et kvaalide kohta käivate väidete tõeväärtust pole põhimõtteliselt võimalik kindlaks teha, siis puudub neil väidetel tähendus.
Jaala järv
Kaladest domineerib särg, mõnevõrra vähem on ahvenat, latikat, haugi, kiiska ja linaskit.
Daniel Dennett
Kas masinad mõtlevad?
Artiklis "Can machine think?" (1985) väidab ta, et Turingi test on piisavalt tugev mõtlemisvõime test.
Naturalistlik vaade inimesele
"Inimene on looduslik olend, kes on evolutsiooni käigus tekkinud loomade maailmast." See on Dennetti järgi "Darwini ohtlik idee" (1995), mis sunnib meid vaatama inimesele naturalistliku pilguga. See tähendab, et inimese olemuses ei ole midagi mõistatuslikku, midagi sellist, mida loodusteadused põhimõtteliselt seletada ei saaks. Seetõttu etendab evolutsiooniteooria ka inimese käitumise ja mõtlemise seletamisel keskset osa. Et kultuuriline evolutsioon ei ole seletatav geenivalikuga, on Dennett saanud üheks tuntumaks meemimõiste pooldajaks. Meemid on Dennettil geenide analoogid kultuurilises evolutsioonis.
Vaimufilosoofias on Dennettile vastu väidetud, et loodusteadused ei saa seletada inimese vaimu, eriti teadvust. Suur osa Dennetti mõtlemisest on pühendatud katsele seda vastuväidet kummutada.
Dennett kuulutab end ateistiks. Ta ei ole ateismis siiski täiesti kindel, vaid sama kindel kui teistes väidetes (näiteks Russelli teekannu mitteolemasolus).
Peale selle kuulub Dennett bright-liikumisse, kuhu kuuluvad naturalistliku maailmapildiga inimesed. Kui see mõiste aastal 2003 kasutusele võeti, kirjutas Dennett ka ajalehte New York Times artikli "The Bright Stuff". Artikkel algab sõnadega: "Meile, bright 'idele on aeg küps oma maailmavaadet tunnistada. Bright on naturalistliku maailmapildiga inimene, kes on üleloomulikust vaba. Meie, bright 'id ei usu kummitustesse, haldjatesse ega lihavõttejänesesse – ega Jumalasse."
Isiklikku
Daniel Dennett on abielus Susan Bell Dennettiga. Neil on kaks last.
Tom Jones
Ta alustas lauljakarjääri 1960. aastate keskpaigas. Ta on esitanud muuhulgas nii poppi, R&B-id, kantrit, souli kui ka gosplit. Tema plaate on maailmas müüdud üle 100 miljoni. Tal on Suurbritannias olnud 36 ja USA-s 19 esineljakümnehitti. Tema tuntumate laulude hulka kuuluvad "It's Not Unusual", "What's New Pussycat?", James Bondi filmi "Keravälk" ("Thunderball"; 1965) tunnuslaul, "Green, Green Grass of Home", "Delilah", "She's a Lady", "Kiss" ja "Sex Bomb". Suurbritannias on tema singlitest jõudnud esikohale "It's Not Unusual" (1965), "Green, Green Grass of Home" (1966) ja "Islands in the Stream" (2009; koos Rob Brydoni, Ruth Jonesi ja Robin Gibbiga). Ta on andnud välja kokku 41 stuudioalbumit. Tema seni viimane stuudioalbum "Surrounded by Time" ilmus 2021. aastal, mis jõudis Briti edetabelis esikohale ja millega sai Jones kõige vanemaks, kelle album on Suurbritannias olnud esikohal.
Jones on aeg-ajalt tegelenud ka näitlemisega. Filmidebüüdi tegi ta 1979. aastal, kui mängis peaosa telefilmis "Pleasure Cove". 1996. aastal kehastas ta Tim Burtoni filmis "Marss ründab" ("Mars Attacks!") iseennast. 1969. aastal pälvis ta Kuldgloobuse nominatsiooni telesaate "This Is Tom Jones" juhtimise eest. 1966. aastal pälvis ta Grammy auhinna parima uue tulija kategoorias. 1989. aastal sai ta Hollywoodi kuulsuste alleele omanimelise tähe. 1998. aastal sai ta Briti impeeriumi ordu ohvitseriks ja löödi 2005. aastal muusikaliste teenete eest rüütliks. Ta on olnud laulusaate "The Voice UK" üks kohtunikest.
17. juuni 2014 esines Jones Saku Suurhallis.
Ernst Jünger
pisi|Ernst Jünger esimese maailmasõja lõpul Ernst Jünger (29. märts 1895 Heidelberg – 17. veebruar 1998 Riedlingen) oli saksa kirjanik.
Elu
Ernst Jünger astus 1913 Prantsuse Võõrleegioni, kust isa ta koju tagasi tõi. Ernst sooritas 1914 kiirkorras gümnaasiumi lõpueksami ja astus vabatahtlikuna sõjaväkke, sai esimeses maailmasõjas 14 korda haavata, teda autasustati kõrgete ordenitega. Ta oli noorim Saksa kõrgeima sõjalise autasu Pour le Mérite kavaler. 1919–1923 oli ta ametis ohvitserina, õppis seejärel Leipzigi ja Napoli ülikoolis ning asus 1926 vabakutselise kirjanikuna Berliini, avaldades legendaarse kuulsuse omandanud raamatuid. Juba 1920 ilmus Jüngeri sulest kohe bestselleriks saanud romaan "In Stahlgewittern" ('Terasäikestes'). Teine maailmasõda viis ta läänerindele. Sõja ajal töötas ta okupatsioonivägede staabis Pariisis, kus suhtles paljude Prantsuse kultuuritegelastega nagu maalikunstnik Pablo Picasso või kirjanik ja režissöör Jean Cocteau.
1944 saadeti Jünger erru, kuna ta oli pisut seotud Hitleri-vastase vandenõuga. Seejärel oli ta elu lõpuni vabakutseline kirjanik, reisides palju ning pühendudes aiapidamisele ja entomoloogiale.
Jüngeri kui esmaavastaja järgi on nimetuse saanud mitu putukaliiki.
Looming
Jünger on avaldanud proosat, päevikromaane, esseistikat. 1920-ndatel oli ta üks konservatiivse revolutsiooni liidreid ja innustajaid, keda on seostatud just liikumise rahvusrevolutsioonilise tiivaga.
Ernst Jüngerile lähedalseisvad mõtlejad olid Carl Schmitt, Ernst von Salomon, Martin Heidegger ja Julius Evola.
Ernst Jüngeri vend Friedrich Georg Jünger (1898–1977) oli luuletaja ja prosaist.
"Marmorkaljudel"
"Marmorkaljudel" ("Auf den Marmorklippen") on kirjanik Ernst Jüngeri 1939. aastal avaldatud novell, mis kirjeldab rahumeelset põllumajanduslikku ühiskonda tabanud muutusi ja hävingut. Suure lahe kallastel elab rahulikult ja traditsioonide kohaselt elab rahvas, kelle naabrid (ümberkaudseid mägialasid asustavad sõjakad karjakasvatajad) on langenud Metsaülema jultunud ja madala sünnipäraga järgijate rõhumise ohvriks. Minajutustajast peategelane elab botaanikuna koos venna Otho, varasemast suhtest pärit poja Erio ja Erio vanaema Lampusaga marmorkaljudel. Idüllilist elu ohustavad traditsioonide ja väärtuste murenemine. Metsaülem kasutab võimalust, et rajada uut korda türanliku võimu, arvukate pimedate järgijate ning vägivalla, piinamiste ja mõrvade abil.
Lugu saab mõista natsionaalsotsialismi allegooriana, milles kurja ja joviaalse Metsaülemana on kujutatud Hermann Göringut. Teisalt on seda käsitletud Saksamaa võitlusena stalinismi- ja kommunismiohu vastu ning Metsaülem kujutab sel juhul Jossif Stalinit. Sellise tõlgenduse järgi oleks teos ennustanud 1939. aastal Saksamaa kaotust Nõukogude Liidule. Teost ei tsenseeritud Natsi-Saksamaal, arvatavasti Ernst Jüngeri kuulsuse tõttu parempoolsetes ringkondades.
Teoses märgati teravat kriitikat vägivaldsete masside suhtes ja ennustatud koonduslaagrite kirjeldusi, mis aitas kaasa Ernst Jüngeri rehabiliteerimisele teise maailmasõja järel, olgugi et Jünger ei olnud läinud teiste natsivastaste kirjanike kombel eksiili. Jünger ise ei nõustunud väitega, et teos on vastupanuavaldus, kirjeldades seda pigem "kingana, mis mahub eri jalgadesse".
Teos on tüüpiline näide Ernst Jüngeri estetismi põhimõttest, milles hävingule vastatakse rahu säilitamisega. Selles on kujutatud meelekindlust hoida alal väärtusi isegi üleüldises hävingus, vahest tavapärasest rohkemgi, kuna brutaliseerumisele järgneb kujuteldava loodusjõuna arutute masside triumf.
Eesti keeles ilmus teos Katrin Kaugveri tõlkes 2017. aastal Loomingu Raamatukogu sarjas.
Ruteenium
pisi|Ruteenium Ruteenium on keemiline element järjenumbriga 44.
Tal on 7 stabiilset isotoopi massiarvudega 96, 98, 99, 100, 101, 102 ja 104.
Omadustelt on ruteenium plaatinametall ja sellisena väärismetall.
Normaaltingimustel on ruteeniumi tihedus 12,37 g/cm3 ja sulamistemperatuur 2334 Celsiuse kraadi.
Avastamislugu
On võimalik, et esimesena eraldas ruteeniumi 1807 poola keemik Jędrzej Śniadecki, kes avaldas 1808 Vilniuses poola keeles artikli "Rosprawa o nowym metallu w surowey platynie odkrytym", kus nimetas uut metalli vestiumiks. Kuid tema tööd ei kinnitatud iialgi ja hiljem loobus ta ka ise väitest, et on avastanud uue metalli.
Plaatina avastamisest ei jäänud palju puudu Jöns Berzeliusel ja Gottfried Osannil aastal 1827. Osann oli sel ajal Tartu ülikooli õppejõud. Nad uurisid Uuralitest pärit loodusliku plaatina kuningvees lahustamise järel tekkinud jääke. Berzelius ei leidnud sealt midagi erilist, aga Osann väitis, et avastas kolm uut metalli: pluraaniumi, ruteeniumi ja poliiniumi. Nad ei jõudnudki omavahel kokkuleppele selles, missugune nende jääkide keemiline koostis on.
1844 näitas Tartus sündinud Kaasani ülikooli õppejõud ja hilisem Tartu ülikooli õppejõud Carl Claus rublade tootmisjääkidest Kaasanis uue metalli. Samal aastal näitas ta, et segu, mida uuris Osann, sisaldab sedasama metalli. Klaus eraldas kõigepealt ruteeniumoksiidi ja sai sellest 6 g puhast ruteeniumi.
Claus nimetas elemendi ladinakeelse kohanime Ruthenia järgi, mis tähendab Vene. See on ajalooline piirkond, mis hõlmab Lääne-Venemaa, Valgevene, põhiosa Ukrainast ning osalt Slovakkia ja Poola. Claus kasutas Osanni pakutud nimetust oma sünnimaa Venemaa auks (Osanni sünnimaa see ei olnud, tema oli Saksamaal sündinud).
Arvutimäng
Arvutimäng on mäng, mida mängitakse arvuti poolt simuleeritud mänguuniversumis, kus mängija ülesanne on täita mingeid eesmärke.
Vaata ka
Videohra Video igra
Peugeot 205
Peugeot 205 on Peugeot automudel, mida toodeti aastatel 1983–1998.
Peugeot 205 eelkäija oli Peugeot 104 ning järeltulija Peugeot 206. Peugeot 205 on olnud üks edukamaid müügiartikleid Peugeot' ajaloos.
Mudeli võimalikud keretüübid on luukpära (kolme- või viieukseline), kabriolett ja kaubik. Kasutusel on 1,0–1,9-liitrised 31–147 kW bensiinimootorid ja 1,8–1,9 44–58 kW diiselmootorid. Auto mõõtmed on 3705 mm (pikkus), 1572 mm (laius), 1350 mm (kõrgus), 2420 mm (teljevahe). Auto kaal on 720–880 kg.
Kokku toodeti seda mudelit 5 278 000 tükki, sellest Saksamaal 410 510. Aastatel 1985 ja 1986 oli Peugeot 205 edukaim Saksamaale imporditud auto. 1996. aastal lõpetati mudeli importimine Saksamaale, põhjuseks oli esimese poolaasta müügitulemus, mis oli vaid 600 autot ning tehniliselt oli auto vananenud ja turvalisus polnud samuti enam konkurentsivõimeline.
31. detsembril 1998 lõpetati Peugeot 205 tootmine lõplikult.
Mudelid
Alguses kasutati Peugeot 205 puhul kahe- ja kolmetähelisi kombinatsioone, et varustustasemeid ja mudeliversioone üksteisest eristada, kuid pärast mudeliuuendust asendati need kõlavate nimedega. Iga mudeliversiooni ei müüdud kõigis riikides. Näiteks Trophy mudelit pole Saksamaal kunagi müüdud. Osaliselt erinesid riigiti 205 varustustasemed. Näiteks hakati Prantsusmaal üsnagi hilja lisama Peugeot 205-le katalüsaatoreid võrreldes teiste Euroopa riikidega (Saksamaa jaoks toodetud autodele lisati viimane juba 1980. aastate keskpaigal).
4. täht
Eraldi võib veel välja tuua automaatkastiga versiooni, mis oli saadaval 1,6 liitrise bensiinimootoriga ning millel võimsust 65 kw. See versioon oli tähistatud XS-iga ja varustusse kuulusid roolivõimendi, välistemperatuurinäidik ja tahhomeeter. Väliselt tunneb selle versiooni ära mootorikatte järgi, mille keskmine osa on tõstetud.
Esimene märgatav mudeli uuendus viidi läbi 1988 aastal. Muudetud sai armatuurlaud, suunatulede hoob (asendati jämedamaga). Muutusid udutuled ning peeglid, samas sai tagumine luuk uue välimuse (XS/GT/GTI versioonidel integreeriti tagumisele luugile väike spoiler). Nende muudatusega ilmus turule mudel Green ning limiteeritud versioon Lacoste, mis oli saadaval vaid 44 kW ja 55 kW mootoriga.
Limiteeritud erimudelid
31. detsembril 1998 sõitis liinilt maha viimane Peugeot 205, mille mudelinimi oli Génération 205.
Peugeot 205 Turbo 16
Tänavasõiduki kõrval toodeti ka b-grupi masinaid ralli ja võidusõidu tarbeks, mis sai tähistuse Peugeot 205 Turbo 16, mis ehituselt oli ainult väliselt sarnane tavamudeliga. Tehniliselt oli 205 Turbo 16 aga täiesti erinev – keskmootoriga ja nelikveoline. Et 205 Turbo 16 saaks rallil osaleda, oli toona vaja toota seda mudelit müügiks vähemalt 200 tükki. Tänaseks on need järelejäänud autod kollektsionääride käes ja vahetavad omanikku väga harva ning müügilolevate autode hinnad on 2021. aasta alguseks minimaalselt 150 000 dollarit.
Mootorid
Peugeot 205 toodeti laialdase mootorivalikuga. Esimesed versioonid olid tootmises Douvrini mootoritega, mis pärinesid tema eelkäijalt Peugeot 104-lt, mida on ka nimetatud lamedaks mootoriks, millel käigukast asetses õlikarteri all. Need mootorid olid 1,0–1,4-liitrilised oma 45–85 hobujõuga. Tootmisest võeti nad maha 1988. aastal, kuna uued PSA-grupi poolt arendatud TU-mootorid hakkasid neid asendama.
Sportmudeliversioonid
Võrdluseks pisikesele 205-le olid GTI-mudelitel välised erinevused, näiteks olid täiesti omanäolised ja erinevad rattakoopad, mis olid suuremad. Suurendatud rattakoopad olid tehtud plastist ning neil olid suuremad rattad (14" ja 15"), et oma sportlikkust veelgi enam rõhutada. Samuti oli laiendatud tagumiste rataste vahet ja trummelpidurid olid asendatud ketaspiduritega. GTi oli 1980.-1990. aastate Lääne-Euroopas populaarne noorte kähkusõiduauto, seetõttu kerkiski 1990. aastate alguses Inglismaal 205 GTi kindlustuse hind kõrgeks, kuna neid varastati tihti ja kasutati nn. joyriding 'uks.