cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Võru
19. sajand kuni tänapäev
Teise maailmasõja ajal kestis Võrus 8. VII 1941 ‒ 13. VIII 1944 Saksa okupatsioon. Kagu-Eestis pealetungiv Punaarmee võttis 11. augustil ära Petseri ja kaks päeva hiljem Võru.. Augustis 1944 oli Eesti NSV ajutine pealinn Võru, hiljem sai Võrust rajoonikeskus.
Nõukogude ajal rajati Võrru mööblivabrik, gaasianalüsaatorite tehas (VGT), piimatoodete tehas, ehitusettevõtted, jalatsivabrik jt. Võru linna rahvaarv suurenes 18 000 inimeseni. Ehitati uusi paneelelamurajoone (Võrusool Luha tänava ja Nöörimaal Vilja tänava piirkonnas) Liitval ja Kubjal kujunesid välja individuaalmajade kompleksid.
Nõukogude plaanimajanduse kokkuvarisemine tõi kaasa tõsised majanduslikud ja sotsiaalsed probleemid. Samas andis turumajanduslikel suhetel põhinev uus majanduskorraldus vabas Eestis ka väikesele Võrule uued, kaasaegsed võimalused edeneda ja areneda igas eluvaldkonnas. Turumajandusele ümber orienteerunud vanade ettevõtete kõrvale on tekkinud uusi ettevõtteid ja teenindusasutusi, kauplusi ja toitlustusettevõtteid.
Silmapaistvaid isikuid
pisi|püsti|F. R. Kreutzwald
Sõpruslinnad
Lisaks on Võru linnal kujunenud sõprussuhted veel järgmiste omavalitsustega:
Johannes Leopold Jüris
Johannes Leopold Jüris (kuni eestistamiseni 1935. aastal Johannes Leopold Jürgens; 4. oktoober 1870 Tallinn – 26. jaanuar 1937 Tallinn) oli Eesti pedagoog, Tallinna linnaametnik ja ühiskonnategelane, Majaomanikkude Koja esimees 8. oktoobrist 1936 kuni surmani 1937. aastal.
Jaan Jung
pisi|Jaan Jung Jaan Jung (18. november 1835 Tammeküla, Imavere mõis, Pilistvere kihelkond – 26. juuni 1900 Imavere) oli eesti koolmeister ja harrastusajaloolane.
Johannes Leopold Jüris
Johannes Leopold Jürgens õppis Tallinna kubermangugümnaasiumis, Hugo Treffneri eragümnaasiumis ja Tartu ülikooli õigusteaduskonnas (1894–1898).
Ta oli õpetaja Hugo Treffneri eragümnaasiumis (1895–1902) ja Varssavi kadetikorpuses (1902–1907). Seejärel oli aastail 1907–1909 Rahvahariduse Ministeeriumi Tartu õpperingkonna Tallinna 1. ringkonna rahvakoolide inspektor. Selle järel õpetaja Tallinna reaalkoolis (1915–1918), Elfriede Lenderi Eragümnaasiumis (1919–1931) ja vene eragümnaasiumi direktor (1918–1919).
Johannes Leopold Jüris oli Tallinna linnanõunik (1909–1915 ja 1924–1930), Tallinna abilinnapea (1924–1927) Tallinna Linnavalitsuses.
Ta oli Tallinna Majaomanikkude Seltsi abiesimees aastast 1924 ja Eesti Majaomanikkude Seltside liidu esimees aastast 1924, Tallinna Noorte Meeste Kristliku Ühingu abiesimees aastail 1923–1925, esimees aastast 1925 ja Tallinna Linnapanga direktor (1931–1935). Tallinna Kaupmeeste Diskonto- ja Laenupanga nõukogu esimees ja Majaomanikkude Koja esimees aastail 1935–1937.
Jaan Jung
Päritolu ja karjäär
Jung sündis Imavere mõisas Tammekülas.
Hiljem oli ta Abjas koolmeister ja organist.
Osalus rahvuslikus liikumises ja tegevus harrastusajaloolasena
Jung lõi kaasa mitme eesti rahvusliku seltsi tegevuses, näiteks oli ta Eesti Kirjameeste Seltsis, Eesti Aleksandrikooli abikomitees. Samuti tegi ta kaastööd ajalehtedele Eesti Postimees ja Sakala.
Erilist tähelepanu pööras ta Eesti koduloo uurimisele, keskendudes seejuures vanadele linnamägedele ja kalmetele. Tema tähtsamad koduloo vallas kogutud pärimused ja andmed on koondatud raamatusarja "Muinasaja teadus eestlaste maal: Kohalised muinasaja kirjeldused Liiwimaalt, Perno ja Wiljandi maakonnast". Koolmeistrina andis Jung välja ka mitu õpikut.
Koos Matthias Johann Eiseniga oli ta üks esimesi, kes hakkas 1870. aastatel propageerima termini "ajalugu" kasutamist senise "sündinud asjade loo" ja teiste ebamääraste väljendite asemel.
Jungi võiks nimetada ka esimeseks eestlasest arheoloogiks, sest ta täiendas end muinasteaduste alal nii Soomes kui ka mujal Vene impeeriumis ning ta kutsuti ka 1896. aastal Riias toimunud ülevenemaalisele arheoloogide kokkutulekule. Ta pooldas Baltikumi esiajaloo kirjeldamisel tol ajal populaarset gooti teooriat ja töötas vastu Tartu Ülikooli professori Georg Loeschcke püüdele seda kummutada. Oma sõnul suutiski ta ära hoida Loeschcke pikema teadusartikli ilmumise, kus viimane kavatses gooti teooria lõplikult ümber lükata. Soome-ugri rahvaid pidas Jung piiblitegelase Noa poja Jaafeti järglasteks.
Jungi elust ja tegevusest on kirjutanud Villem Reiman.
Sosnogorsk
Inta asutati 1939. aastal. Linnaõigused sai 1955. aastal. 1957. aastani oli linna nimi Ižma.
Linna haldusalasse Sosnogorski rajooni kuulub 2 alevit ja 16 küla.
Gustav Reintam
Gustav-Aleksander Reintam (20. aprill 1879 Haiba küla, Hageri kihelkond – 15. aprill 1952 Haiba küla ) oli eesti põllumees.
Alates 1930. aastast oli ta Kernu vallavanem. Ta oli ka Kohila põllumeeste konvendi liige ja EELK Hageri koguduse vanem ja Vennastekoguduse Hageri palvemaja hooldaja.
Gustav Reintam maeti 20. aprillil 1952 Hageri surnuaiale.
Vadstena loss
thumb Vadstena loss on loss Rootsis Östergötlandi läänis Vadstena vallas Vadstena linnas.
Ajalugu
Vadstena linnus ehitati 1545. aastal Gustav Vasa valitsusajal, et kaitsta Stockholmi lõunast. Linnus koosnes kolmest väiksemast kivihoonest, kolmest 3,1m laiusest kaitsemüürist, siseõuest, vallikraavist ja neljast suurtükitornist. Algsed kaitsemüürid purustati 19. sajandil ning praegused ehitati 1999. aastal.
1552. aastal abiellus Gustav Vasa siin oma kolmanda naise, Katarina Stenbockiga ning üht banketisaali hakati kutsuma Laulatuse Saaliks (Bröllopssalen), kuigi selle ehitustööd polnud pulmade ajal lõppenud.
1550. aastal, kui prints Magnus Vasa sai Östergötlandi hertsogiks, hakati linnust ümber ehitama lossiks. Magnus Vasa oli vaimuhaige ning ta oli Gustav Vasa poegadest ainus, kes kuningaks ei tõusnud. Magnus Vasa suri 1595 ning maeti lähedalasuvasse Vadstena kloostrikirikusse.
Vadstena lossi ehitustööd lõppesid 1620. aastal. Loss on väga hästi säilinud ning on üks Rootsi parimaid renessansslosse.
1716. aastani oli loss kuninglik residents, kuid siis kaotas kuningapere selle vastu huvi. Pärast seda kasutati lossi teraviljalaona.
Kuldtatik
thumb Kuldtatik (Suillus grevillei) on tatikuliste sugukonda tatiku perekonda kuuluv seeneliik.
Vääriskivide loend
''Siin on loetletud vääriskivisid, poolvääriskivisid ja levinumaid ehtekive.
Kuldtatik
Välimus
Kübar kuld- või oranžikaskollane, vanematel viljakehadel tume-roostekollane, paksult limane, läikiv, läbimõõt kuni 12 cm. Torukesed kollased, mõnikord oliivja tooniga. Suured ja nurgelised poorid värvuvad vajutamisel punakaspruuniks. Jalg kollakas- või roostepruun, helekollaka õhukese vatjas-nahkja limalooriga. Seeneliha kübaras kahvatukollane, jalas erekollane. Eospulber kollakaspruun.
Levila
Kuldtatik kasvab Euroopas, Põhja-Ameerikas, Põhja-Aafrikas, Austraalias. Eestis kasvab ainult lehiste all.
Kasvukoht
Parkides, metsades, puiestikes, teeservadel.
Kasutamine
Värskelt hea söögiseen.
Giuseppe Arcimboldo
Giuseppe Arcimboldo (1527 Milano – 11. juuli 1593), itaalia maalikunstnik, manerismi üks peaesindajaid
1549–1551 töötas Arcimboldo oma kunstnikust isa Biagio Arcimboldo töökojas, kus nad valmistasid vitraaži- ja vaibakartoone Milano toomkirikule. Seda tööd jätkas Arcimboldo ka pärast oma isa surma kuni aastani 1558.
1562. aastast töötas Viinis keiser Ferdinand I ja hiljem Prahas Maximilian II ja Rudolf II õuekunstnikuna. Seal valmisid ka esimesed maalid seeriatest "Aastaajad" ja "Elemendid". 1591. aastal naasis kunstnik Milanosse.
Arcimboldo tegid tuntuks tema allegoorilis-fantastilised maalid, millel naturalistlikult kujutatud lilledest, loomadest, puuviljadest, taimedest ja tarbeesemetest moodustuvad inimolendid ja portreed.
Suur sirmik
Suur sirmik (Macrolepiota procera) on šampinjonilaadsete seltsi kuuluv seeneliik; hea söögiseen.
Mediaan
Mediaan on variatsioonirea keskmise liikme väärtus. Näiteks variatsioonirea {3, 3, 5, 9, 11} mediaan on 5. Kui reas on paarisarv liikmeid, loetakse mediaaniks tavaliselt kahe keskmise liikme aritmeetiline keskmine, näiteks {3, 5, 7, 9} mediaan on (5 + 7) / 2 = 6. Kui rea keskel on mitu sama väärtusega liiget, ei identifitseeri mediaan neist ühte liiget, vaid peegeldab nende igaühe väärtust.
Mediaan on 2. kvartiil ehk keskmine kvartiil.
Dedovitši
Dedovitši on alev Venemaa Pihkva oblastis, Dedovitši rajooni keskus. Asub Šeloni jõe ääres.
Asula tekkis 1901. aastal raudtee ehitusega seoses. Dedovitšit läbib raudtee Dno-Novosokolniki.
Alevis asub Pihkva elektrijaam.
General Dynamics F-16 Fighting Falcon
General Dynamics F-16 Fighting Falcon on ettevõtte General Dynamics (nüüd Lockheed Martin) Ameerika Ühendriikide õhuväe (USAF) tellimusel välja töötatud mitmeotstarbeline kerge hävituslennuk. Esmalend toimus 2. veebruaril 1974.
Algselt loodi F-16 tehniliselt kõrgetasemeliseks, kõigi ilmaolude lennuvõimekusega hävituslennukiks. F-16 eelkäija F-104 ei vastanud nendele kriteeriumitele. Maksumuselt ei pidanud F-16 ületama F-14 hinda. Mootori tõukejõu ja lennuki kaalu suhteks plaaniti vähemalt 1:1. Lennuki omapäraks on selle kompaktsus ja kergus. Sellest tulenevalt on lennumasina kiirendus ja tõusukiirus eelnevate hävituslennukite tüüpidega võrreldes tunduvalt parem. F-16 piloodi jaoks on eriliselt hea sellele lennukile spetsiaalselt loodud kabiini klaaskuppel, millel puudub vaatevälja segav metallraamistik. Selline lahendus võimaldab piloodil teha ringvaatlust pea 360 kraadi ulatuses. Silmside piirides (<37 km) toimuvas õhuvõitluses annab selline kabiinikuppel F-16 piloodile eelise võrreldes teiste lennukitega. Väljaspool silmsidet toimuva lahingu jaoks on F-16 varustatud õhk-õhk tüüpi rakettidega.
Lennuki kandevkonstruktsioon koosneb traditsiooniliselt 78% ulatuses alumiiniumsulamitest ja erinevatest terasesortidest. F-16 keskasetusega, plaanvaates deltakujulise 40° noolsusega tiiva profiiliks valiti NACA 64A-204. Õhuvõitluses tekkivate suurte ülekoormuste talumiseks on piloodi istme asendi kallutusnurka võimalik muuta 15–30° piires. Poollamav asend võimaldab piloodil õhuvõitluse väikestel pööranguraadiustel paremini taluda lühiajalisi, kuni 9-kordseid (9 g) ülekoormusi, ilma et piloot kaotaks teadvust.
Arendus
pisi|274x274px|Üks enim kasutatud hävituspommituslennukeid Vietnami sõjas oli [[F-105G. Peamiselt kasutati lennukit õhk-maa tüüpi rünnakutel]]
Kerge hävituslennuki loomise programm
Vietnami sõja kogemused näitasid, et õhus ülekaalu saavutamiseks on vaja uuemat tüüpi hävituslennukeid ja paremat väljaõpet pilootidele. Tuginedes kogemustele Korea sõjas, töötasid John Boyd ja Thomas Christie välja energiamanööverdusvõime teooria, mis võimaldas modelleerida hävituslennuki lennuomadusi lahingus. Nende töö tulemusena jõuti järeldusele, et lennuväkke on vaja väiksemat ja kergemat lennukit, mille manööverdusvõime oleks väikste energiakadudega. 1969. aastal tagas Boyd koos mõttekaaslastega Ameerika Ühendriikide Kaitseministeeriumi rahastuse General Dynamicsi ja Northtropile teooriapõhiste konstruktsiooni-kontseptsioonide uurimiseks. Lennuväe F-15 prototüüpide pooldajad jäid sellise kontseptsiooni suhtes skeptiliseks, sest tajusid seda kui ohtu oma projektile. Kuid lennuväe eelarve ei võimaldanud tellida soovitav arv F-15-id. Tänu tollase kaitseministri asetäitjale David Packardile, kes pooldas Boydi ideed, moodustati 1971. aasta mais lennuväe lennukite prototüüpide uurimisrühm, mille juhiks sai Boyd. John Boydi kuuest ettepanekust hakati rahastama kahte, millest üks oli YF-16. 6. jaanuaril 1972 avaldatud projektitaotluses nõuti alla 10-tonnise õhk-õhk tüüpi võitlusvõimega hävituslennukit, millel oleks hea tõusukiirus, lennuulatus, juhitavus, mis oleks optimeeritud õhulahinguks kiirustel 730<2000 km/h (Mach 0,6–1,6) ning mis suudaks edukalt toimida kõrgusel 9000 – 10 000 m. Seerialennuki keskmiseks maksumuseks eeldati 3 miljonit dollarit. pisi|274x274px|Pildil on [[YF-16 ja YF-17. Katselennukid YF-16 ja YF-17 sai hiljem uuendustega tuntuks kui F/A-18]]
Võitja valik konkursil ja esmalend
Viis ettevõtet tuli välja enda kontseptsioonidega. Väljavalituks osutusid YF-16 ja YF-17, General Dynamics ja Northrop sõlmisid vastavalt 37,9 miljoni ja 39,8 miljoni dollari väärtuses lepinguid YF-16 ja YF-17 prototüüpide tootmiseks. Mõlema prototüübi esmalennud kavandati 1974. aasta algusse. YF-16 töötas välja General Dynamicsi inseneride meeskond Robert H. Widmeri juhtimisel. Esimene YF-16 võeti kasutusele 13. detsembril 1973. Selle 90-minutiline esmalend tehti Californias Edwardsi õhuväebaasis asuva lennuväe katsekeskuses 2. veebruaril 1974. Selle lennuki tegelik esmalend toimus 20. jaanuaril 1974. Kogudes ruleerimisrajal kiirust, hakkas lennuk rajalt välja kalduma. Testpiloot Phil Oestricher otsustas siiski õhku tõusta, vältimaks takistustele otsalendu. Piloot maandus 6 minutit hiljem ohutult. YF-16 esimene helikiirust ületav lend tehti 5. veebruaril 1974. YF-17 prototüüpide esmalennud järgnesid 9. juunil 1974. YF-16 tegi kokku 330 lendu, koguajaga 417 tundi; YF-17 lendas 288 lendu, koguajaga 345 tundi. Northropi YF-17 prototüüp ühines 1976. aastal Northrop McDonnell Douglasega, mille tulemusena pandi alus F/A-18'le.
Hävituslennukite võistlus
pisi|274x274px|YF-17, hiljem tuntud kui F/A-18 Hornet Kerget tüüpi hävituslennuki arendusprogramm (LWF – Lightweight Fighter program) sai populaarseks. Tollased Põhja-Atlandi Lepingu Organisatsiooni (NATO) liitlased Belgia, Taani, Holland ja Norra püüdsid leida uuendust vananenud hävituspommitajale F-104G Starfighter. 1974. aasta alguses jõudsid nad USA-ga kokkuleppele, et kui Ameerika Ühendriikide õhuvägi tellib LWF-i võitja, siis kaaluvad ka NATO liikmed selle lennuki tellimist. USAF pidi asendama uue hävitajaga enda lennukid F-105 Thunderchief ja F-4 Phantom II. USA kongress taotles lennuväe ja mereväe hävitajate hangetes suuremat ühilduvust, suunates 1974. aasta augustis mereväe rahastuse uuele mereväe õhutõrje hävitaja programmile. Neli NATO liitlast olid moodustanud "Rahvusvahelise hävitajate programmirühma" ja nõudsid USA otsust 1974. aasta detsembriks; seega kiirendas USAF testimist.
Tõsisema kavatsuse kajastamiseks, kuulutati LWF-i programm uueks kaitseväe hävituslennukite võistluseks. Võistluse eesmärk ei olnud vaid õhk-õhk rünnakutüüpi lennuk, vaid mitmeotstarbeline hävituslennuk. Ameerika Ühendriikide õhujõud kinnitasid 11. septembril 1974 kavatsuse tellida viie kandidaadi seast just YF-16. Arvutimudeli modelleerimine näitas kandidaat-prototüüpide vahel tihedat võistlust, selles osutus YF-16 manöövrite juures oluliselt kiiremaks, lisaks oli YF-16 pilootide lemmik.
13. jaanuaril 1975 kuulutas lennuväe sekretär John L. McLucas võistluse võitjaks YF-16. Peamised eelised, mille sekretär välja tõi, olid YF-16 madalamad käitamiskulud, suurem lennukaugus ja juhitavuse tulemused, mis olid YF-17 omadest "märkimisväärselt paremad". Otsustavaks sai ka YF-16 mootor, mis oli identne F-15-le. See ühtsus vähendas mõlema programmi kulusid mootorile.
Sekretär McLucas teatas, et USAF plaanib tellida vähemalt 650 YF-16-st. USA Merevägi valis 2. mail 1975 enda uueks õhutõrje lennukiks YF-17, mis hiljem sai tuntuks kui F/A-18 Hornet.
Seerialennukid
vasakul|pisi|269x269px|Lõuna-Korea kahekohaline KF-16D demonstreerimas madala kiiruse ja kõrge rünnakunurgaga lendu USAF tellis lennukatsetusprogrammi jaoks 15 täismahulist hävituslennukit (üksteist ühekohalist ja neli kahekohalist). Hiljem vähendati seda siiski kaheksale (kuus ühekohalist (F-16A) ja kaks kahekohalist (F-16B)).
YF-16 sai uue nimetuse F-16. Lennuki keret pikendati 0,3 m, AN / APG-66 radari jaoks paigaldati pikem ninakoonus, tiiva pindala suurendati kahe ruutmeeri jagu, lennuki kiilu kõrgust vähendati, lisati kaks relvade kinnituskohta ja ninateliku kahele poole avanevad/sulguvad luugid asendati ühega. F-variandi kaal suurenes YF-i omaga võrreldes 25%. Esimene F-16A sai valmis 20. oktoobril 1976 ning lendas esimest korda 8. detsembril. Esimene kahekohaline variant (F-16B) tegi esmalennu 8. augustil 1977.
Neli Euroopa partnerit tellisid 7. juunil 1975 kokku 348 F-16. See jagunes nelja partneri vahel järgnevalt: Belgia (116), Madalmaad (102), Norra (72), Taani (58). Alguse sai kaks Euroopa lennukitehast, üks Madalmaades Fokkeri Schiphol-Oosti tehases (toodeti 184 lennukit) ja teine Belgias asuvas Gosselies tehases (164 lennukit). Euroopa ühistehased käivitati ametlikult 1. juulil 1977 Fokkeri juures. Esimesed Hollandi kuningliku õhuväe lennukid tarniti 1979. aasta juunis.
1980. aastate lõpus ja 1990. aastate alguses pandi kokku Türgi tehastes 232 lennukit (plokk 30/40/50) F-16-st Türgi lennuväe litsentsi alusel. Tai ehitas 1990. aastate keskel Egiptuse jaoks 46 Plokk 40 F-16-neid. Lõuna-Korea avas KF-16 jaoks tehase, milles ehitati 140 F-16 Plokk 52-te.
Ülevaade
F-16 on ühe reaktiivmootoriga, hea juhitavusega, ülehelikiiruseline, mitmeotstarbeline hävituslennuk. Eelkäijatega võrreldes on lennuk palju väiksem ja kergem, kuid juhitavuse parendamiseks on täiustatud aerodünaamikat ja avioonikat. Lennus ülimalt paindlik F-16 oli esimene hävituslennuk, mis oli spetsiaalselt loodud 9G ülekoormuste manöövrite sooritamiseks ning mille maksimaalne kiirus on 2400 km/h (Mach 2+). Uuenduste hulka kuuluvad raamideta kabiinikuppel, mis võimaldab lendurile suurepärase vaatevälja, parema küljel kabiinis asetsev juhtkang ja 15-30 kraadi all olev iste. F-16 on varustatud statsionaarse M61 Vulcan-kahuriga, lennuki kere ja tiiva allon mitu kinnituspunkti rakettide, pommide ja konteinerite jaoks. Hävitaja mootori tõukejõu ja kaali suhe on suurem kui üks.
F-16 on konstrueeritud olema odav ja lihtsamini hooldatav. Lennuki kandevkonstruktsioon on valmistatud umbes 80% alumiiniumisulamitest, 8% terasest, 3% komposiitidest ja 1,5% titaanist. Eeltiival, tiiva maandumisklappidel, kiilul ja stabilisaatoril on kasutatud liimitud alumiiniumist kärgstruktuure. Mootori õhukanali ava on paigutatud nii, et jääb ninakoonusestst tahapoole, kuid piisavalt ette, et minimeerida õhuvoolu kadusid, vähendamata mootori tõmmet.
Üldine konfiguratsioon
Hävitajal on kärbitud deltatiib, mis võimaldab tiiva ja kere aerodünaamiliselt soodsat üleminekut. See tagab mootori õhuavale ja terviklikult liikuvatele sabastabilisaatoritele võimalikult soodsa õhu juurdepääsu. Ninatelik asub sissetõmbeava ääre lähedal. Teised kaks telikut asuvad lennukikere keskel all. Telikud suudavad vastu pidada otsesele õhuvoolule kuni 500 km/h. Piloodikabiini katte taga asub õhus tankimise ava, mida piloot saab õhus olles vastavalt vajadusele sulgeda ja avada. Hävitaja korpuse tagumises osas asub nn õhkpidurdi, mida piloot saab samuti kas laiendada või ahendada. Õhkpidurdit kasutatakse tavaliselt maandumisel või vajadusel lennukit aeglustada.
Osadel uuematel F-16 mudelitel on lennukikere külge kinnitatud mahutid, mis võivad sisaldada nii kütust, lisavarustust ja laskemoona. Lennuki kõhu all asuvad ECM-seadmed, osadel mudelitel ka tagavara langevari ja lennuki tagaosas asuv sabakonks/sabahaak. Erinevalt F/A-18-st, mis kasutab sabahaaki peamiselt lennukikandjale maandumiseks, ei kasuta F-16 haaki samal otstarbel, küll aga võib hädamaandumisel või tehnilise rikke korral hävitaja maanduda maandumisrajal kasutades haaki. Lennukikandjal opereerivate hävitajate ja luurelennukite telikud on spetsiaalselt tugevdatud, et vastu panna tohutule jõule, mida kujutab endast maandumine lennukikandjal. F-16 puhul langeks telik selliste jõududega kokkupuutel sisse.
Otsejuhtimine
F-16 on esimene hävitaja, mis on disainitud kergelt aerodünaamiliselt ebastabiilseks, et parandada manööverdusvõimet. Enamik õhusõidukeid on konstrueeritud positiivse staatilise stabiilsusega, mis paneb õhusõidukit pöörduma sirgjoonelisse ja horisontaalsesse lennuasendisse, kui piloot vabastab juhtkangi. Ülehelikiirusel saavutab F-16 aerodünaamiliste muutuste tõttu stabiilsuse.
Kontrollitud lennult kõrvalekaldumise vältimiseks ja piloodi pidevate korrastuste vältimiseks on F-16 otsejuhtimise lennujuhtimissüsteemiga. Lennujuhtimissüsteem võtab piloodi juhtkangi sisestusest ning manipuleerib juhtpindadega nii, et saada soovitud tulemus juhtimiskaotust tekitamata. FLCC teostab lennuki lennusuunas tuhandeid mõõtmisi sekundis, et automaatselt kõrvaldada kõrvalekalded piloodi seatud lennutrajektoorist.
Süsteemid
pisi|348x348px|Kiivrisse paigaldatud juhtsüsteem F-16 piloodil
Kiivrisse paigaldatav juhtsüsteem (JHMCS II)
Kiivrile paigaldatav juhtsüsteem kuvab piloodi visiiril andmeid lennuki jõudluse, kiiruse, kütuse ja relvade olekut – lennuki taktikalised andmed on pidevalt kättesaadavad. Juhtsüsteem võimaldab piloodil suunata relvi ja andureid pead keerates, selline võimalus suurendab piloodi situatsiooniteadlikkust. Süsteem on uus digitaalne süsteem, mis sisaldab hübriidset jälgimisseadet, vajades samas vähem tugivarustust kui eelnevad versioonid. Piloot saab süsteemi ühildada öise nägemise prillidega.
AESA Radar
vasakul|pisi|320x320px|F-16 radariks kasutatud AN-APG-66. Radari ees olev "plaat" käib otsingurežiimis paremale vasakule F-16A/B oli algselt varustatud Westinghouse AN/APG-66 radariga. Selle tasapinnaline radariplaat oli konstrueeritud kompaktseks, et see sobiks hävitaja suhteliselt väikese ninaga. Ülesvaaterežiimis kasutab APG-66 madala impulsi korduse sagedust. Keskmisel ja kõrgel kõrgusel oleva sihtmärgi jaoks kasutab radar madala sagedusega režiimi. Radaril on mitmeid töösagedusi: see pakub nelja õhk-õhk ja seitset õhk-maa-töörežiimi, mis on valmis tuvastama sihtmärke isegi öösel või halva ilmaga. A/B Ploki 15 mudel APG-66 v.2 lisas võimsama signaalitöötluse, suurema võimsuse, parema töökindluse ja suurema ulatuse keskkondades, kus radareid segatakse. Programm Mid-Life Update tutvustas uut mudelit APG-66 v.2A, millel on suurem tuvastuskiirus ja rohkem mälu.
AP/APG-68 on APG-66. uuendatud versioon, mida tutvustati koos plokiga F-16C/D. APG-68 on suurema ulatuse ja eraldusvõimega, samuti 25-erineva töörežiimiga. Sealhulgas on uueks lisaks maapinna kaardistamine, mere sihtmärkide tuvastus ja sihtmärgi jälgimine skaneerimise ajal (<10 sihtmärki).
Ploki 40/42 APG-68 v.1 mudel lisas täieliku ühilduvuse Lockheed Martini madala kõrgusega navigeerimise ja infrapunakiirguse seadmetega. Plokis 50/52 kasutati algul töökindlamat APG-68 v.5, millel on programmeeritav signaaliprotsessor ning mis kasutab VHSIC-tehnoloogiat.
Uuemad Plokk 50/52 (Plokk 50+/ 52+) on varustatud radariga APG-68 v.9, millel on 30% suurem õhk-õhk tuvastamise ulatus, sihtmärkide kaardistamine.
2004. aasta augustis sõlmiti Northrop Grummaniga leping, mis hõlmas APG-68 v.10 muutmist Plokk 40/42/50/52 hävitajate standardiks.
28. veebruaril 2020 sai Northrop Grumman Ameerika Ühendriikide Õhuväe korralduse pikendada nende F-16-de kasutusaega vähemalt aastani 2048. Hävitaja varustusse kuulub AN/APG-83 (SABR) radar. Radaril on suurem tuvastamis-ja jälgimissüsteem, mis võimaldab korraga jälgida kuni 20 sihtmärki. Automaatne sihtmärgituvastus, õhk-õhk, õhk-maa ja põimitud radari režiim.
Piloodil on võimalik õhk-õhk-režiimis radari tööd suunata. Piloot saab valida, millist ala radari "plaat" uurib. (120°, 60°, 45°, 30°) Seda peamiselt selle pärast, et 120-kraadise tuvastusala puhul ei pruugi radar üles korjata kaugemal asuvaid sihtmärke. Näiteks 60-kraadise vaatenurga puhul on "plaadist" välja suunatud juga konkreetsem ja sihtmärgid, mis kaugemal lihtsamini tuvastatavad. Teisalt ei suuda ühegi hävitaja radar kogu vaatenurka ühe tõmbega katta. Radar skaneerib kogu ala "bar"-ide kaupa, mis tähendab, et esmalt alustab radar ala skaneerimist ülevalt siis liigub alumiste "tasemete" juurde.
Kokpit
F-16 kokpiti eripäraks on piloodi jaoks erakordne vaateväli, mis tagab piloodile pea 360 kraadise vaatevälja. Kokpitis asuv iste on kallutatud 30-kraadise kaldenurga alla, enamikul hävitajatel jääb see 13-15 kraadi juurde. Kallutatud iste võimaldab piloodil taluda suuremaid g-jõude. Piloot lendab peamiselt parema käetoe külge kinnitatud juhtimiskangi (traditsiooniliselt asub juhtkang kahe jala vahel) ja pedaalide abil. Lahingmanöövrite ajal on juhtkangi küljes olevad nupud piloodile eeliseks, see laseb piloodil ilma kallutamata aktiveerida ja juhtida olulisi pardal olevaid süsteeme.
Piloodi kiivrit saab kasutada nii öise vaatega prillidena kui ka juhtsüsteemina relvade jaoks. Näiteks saab piloot suunata õhk-õhk-raketi AIM-9X enda pead keerates (raketi "ninas" asetsev soojusotsija on suunatav kiivriga). Boeingu liigendkiivrisse paigaldatav juhtsüsteem on saadaval alates plokist 40.
Mootori tõukejõud
vasakul|pisi|213x213px|Hävitaja mootorist tulev tulejuga võib olla kuni 10 meetri pikkune Esialgselt valiti F-16 mootoriks Pratt & Whitney F100-PW-200 turboventilaator. Katsetuste ajal leiti, et mootori puhul on oht tühikäigule minekuks. Kuni probleemide lahendamiseni käskis õhuvägi pilootidel lennata "juhtkangi suremise hetkeni" (juhuks kui mootor peaks minema tühikäigule). Aja möödudes tutvustati uut mootori tüüpi: F100-PW-220, mis oli jõudluselt ja vastupidavuselt parem. Uus mootoritüüp paigaldati plokkidele 32 ja 42. Paljud Plokk 25. mudelite mootorid (F100-PW-220) uuendati 220E vastu. E variant parandas töökindlust ja hooldatavust.
Iga mootorile tuleva uuendusega suurenes selle võimsus: plokk 50 puhul on mootorijõuks 131,6 kN*. Plokk 52 oli seevastu jõuga 129,4 kN*. Ameerika Ühendriikide õhuvägede tellitud 1466-st F-16C/D 556 varustatud F100-seeria ja 890 varustatud F110-seeria mootoritega. Araabia Ühendemiraatide Plokk 60 töötab General Electric F110-GE-132 turboventilaatori peal, mille maksimaalne tõukejõud on 144,6 kN*. See on ühtlasi ka suurima jõudlusega mootor F-16 puhul.
* Väärtused on esitatud mootori järelpõlemisrežiimis.
Variandid
F-16 mudeleid järjestatakse plokkide alusel. Plokid hõlmavad nii ühe-kui kahekohalisi hävitajaid. Lennukite järkjärguliseks uuendamiseks on aastate jooksul kasutusele võetud erinevaid tarkvara ja riistvara süsteeme, relvade ja struktuurilisi uuendusi. Kuigi tavaliselt järjestatakse mudeleid plokkide järgi, on olnud ka palju muid variante, kus on tehtud olulisi muudatusi. Näiteks muudetakse vanemad F-16-d droonsihtmärkideks.
Põhiartikkel: General Dynamics F-16 Fighting Falcon
F-16A/B
F-16A (ühe istekohaga) ja F-16B (kahe istekohaga) olid esialgsed variandid. Nende variantide hulka kuuluvad ploki 1, 5, 10 ja 20 versioonid. Plokk 15 oli esimene suurem muudatus, millel olid suuremad horisontaalsed stabilisaatorid. See on kõige arvukam kõigist F-16 variantidest, mida on toodetud pea 475 tükki. Paljud F-16A ja B variandid on uuendatud ploki 20 standarditele vastavaks.
F-16C/D
F-16C (ühe istekohaga) ja F-16D (kahe istekohaga) variandid hakati tootma 1984. aastal. Esimene C/D versioon oli Block 25 täiustatud kokpiti instrumentide ja radariga. Lisati AIM-7 ja AIM-120 õhk-õhk raketid. Plokid 30/32, 40/42 ja 50/52 olid hilisemad C/D versioonid. F-16C/D lennuki maksumus oli 18,8 miljonit USA dollarit. Hoolduskulud on lennutunni kohta 7000 – 22 470 dollarit.
F-16E/F
F-16E (üheistmeline) ja F-16F (kaheistmeline) on uuemad F-16 plokk 60 variandid. Sellese projekti enim panustanud riik on Araabia Ühendemiraadid. Plokk 60 on varustatud AN/APG-80 radari, lisatud kütusepaakide ja võimsama General Electric F110-GE-132 mootoriga.
F-16IN
F-16IN põhineb F-16E/F mudelil, kuid sellel on AN/APG-80 radar, GE F110-GE-132A mootor, uuendatud kokpit ja kiivri külge kinnitatud juhtsüsteem. Alates 2017. aastast on Lockheed Martin nõustunud tootma Indias hävitajaid F-16 Block 70 koos India kaitseettevõttega. Uus tootmisliin on peamiselt India õhuväe jaoks, kuid toimub ka eksport.
F-16IQ
Ameerika Ühendriikide Kaitsejulgeoleku amet teatas 2010. aasta septembris Ameerika Ühendriikide Kongressile 18 F-16IQ lennuki sõjalisest müügist. Müügi koguväärtuseks hinnatakse 4,2 miljardit USA dollarit.
F-16N
F-16N oli õppelendudel vastase lennumasin, mida kasutas USA merevägi. See põhineb F-16C/D plokk 30-l ja selle mootor on General Electric F110-GE-100. Kuigi üheistmelised F-16N ja kaheistmelised TF-16N põhinevad väikese õhuava F-16C/D lennukikerel, on nende puhul säilinud APG-66/B radar. Eemaldatud on lennukikerelt 20 mm kuulipildur, samuti ei kanna F-16N-id rakette. Kogutoodanguks toodeti kokku 26 lennukit, millest 22 on ühekohalised F-16N-id ja neli on kahekohalised TF-16N-id. Lennukite esialgne partii oli kasutusel aastatel 1988–1998, kasutusaja sees avastati aga kahekohaliste puhul pisipragusid.
Relvastus
Vanemaid F-16-id oli võimalik relvastada kuni kuue AIM-9 Sidewinderi õhk-õhk-raketiga, kasutades selleks mõlemal tiivaotsal relssheitjaid. Samuti oli võimalik kasutada AIM-7 Sparroweid. Uuemad hävitaja versioonid toetavad AIM-120 AMRAAMi. Lennuk võib kanda mitmesuguseid muid õhk-õhk tüüpi rakette, erinevaid õhk-maa-tüüpi rakette või pomme. Lennukikere külge on võimalik kinnitada elektrooniliste vastumeetmete seadmeid, lisaks kütusepaake. Andurite või radarite jaoks on saadaval veel kaks ruumi kere all.
F-16 kannab 20 mm (0,787 tolli) M61A1 Vulcani kuulipildujat õhk-õhk-ja õhk-maa-ülesannete jaoks. 20 mm kahur on paigaldatud kere sisse, kokpiti vasakule. Kahuril on 512 laengut.
Kasutuses
alt=WWWW|pisi|548x548px|Kahekohaline F-16D harjutamas sabahaagiga maandumist pisi|462x462px|Iisraeli F-16 plokk 50 hävitaja koos väliste kütusepaakidega F-16 on üks levinumaid hävituslennukeid terves maailmas, kuuludes 25 riigi sõjaväe lennukiparki. Kokku on toodetud üle 4588 lennuki, millest üle 3000 on kasutusel: USA-s, Araabia Ühendemiraatides, Bahreinis, Belgias, Egiptuses, Hollandis, Iisraelis, Indoneesias, Itaalias, Jordaanias, Kreekas, Lõuna-Koreas, Marokos, Norras, Omaanis, Pakistanis, Poolas, Portugalis, Singapuris, Taanis, Tais, Taiwanis, Tšiilis, Türgis ja Venezuelas. Praegu müüb USA seda lennukit peamiselt välisriikidele.
Smolenski oblast
Smolenski oblast on 1. järgu haldusüksus (oblast) Venemaal Keskföderaalringkonnas. Piirneb läänes Valgevenega.
Ajalugu
Smolenski linna ümbritsevaid maa-alasid ühendava Smolenskimaa esmane riiklik moodustis oli Smolenski vürstiriik, mis rajati 1054. aastal ja arenes kiiresti tänu kesksele asendile Venemaal. 12. sajandi lõpuks oli Smolenskimaast saanud Ida-Euroopa üks tugevaimaid riike ning Smolenski dünastia hoidis enda kontrolli all Kiievi-Vene trooni. 1240. aastal, kui mongolid Venemaad rüüstasid, säästsid mongoli väed küll Smolenskit, ent linn pidi hakkama Kuldhordile andamit maksma.
14. sajandil muutus piirkond Leedu, Vene ja Žemaitija suurvürstiriigi ja Moskva suurvürstiriigi vahelise võimuvõitluse objektiks. Viimane iseseisev Smolenski vürst oli Georgi, kelle valitsusajal vallutas Leedu suurvürst Vytautas linna kolm korda: 1395, 1404 ja 1408. Lõpuks läksid linn ja Smolenskimaa Leedu, Vene ja Žemaitija suurvürstiriigi koosseisu.
Rahvastik
2010. aastal olid 94,6% oblasti elanikest venelased.
Oblastis on 15 linna: Smolensk, Vjazma, Roslavl, Jartsevo, Safonovo, Gagarin, Desnogorsk, Rudnja, Dorogobuž, Jelnja, Sõtšovka, Potšinok, Veliž, Demidov ja Duhhovštšina. Oblastis on ka 10 alevit.
Haldusjaotus
Oblast jaguneb kaheks linnaringkonnaks (Smolensk ja Desnogorsk) ja 25 rajooniks:
Ivica Račan
pisi|Ivica Račan (aastal 2002) Ivica Račan (24. veebruar 1944 Ebersbach – 29. aprill 2007 Zagreb) oli Horvaatia poliitik (Horvaatia Sotsiaaldemokraatlik Partei). Ta oli aastatel 2000–2003 Horvaatia peaminister.
Ta sündis aastal 1944 Ebersbachis Natsi-Saksamaal, kuhu tema ema oli töölaagrisse saadetud. Pärast Teise maailmasõja lõppu pöördus ta koos emaga tagasi Horvaatiasse, ta kasvas üles Brodi-Posavina maakonnas Slavonski Brodis. Aastal 1970 lõpetas ta Zagrebi Ülikooli õigusteaduskonna.
Ta oli aastast Horvaatia Kommunistide Liidu (mis kuulus Jugoslaavia Kommunistide Liitu). Aastatel 1989–1990 oli ta Horvaatia Kommunistide Liidu esimees. 1990-ndate alguses esines ta avaliku kriitikaga nii Jugoslaavia Föderatiivse Sotsialistliku Vabariigi valitsuse eesotsas olnud Slobodan Miloševići kui ka rahvuslikult meelestatud Horvaatia Demokraatliku Liidu suhtes. Aastal 1990 sai tast Horvaatia Kommunistide Liidu radikaalse uuenemise eestvedajaid; millest moodustus 3. novembril 1990 Horvaatia Sotsiaaldemokraatlik Partei. Ta oli partei liidriks partei asutamisest kuni oma surmani.
Lehtma sadama tee
Lehtma sadama tee (registrinumbriga 82) on üks Eesti tugimaanteedest.
Allilma jõed
Allilma jõed on vanakreeka mütoloogias viis Hadese ehk allilma jõge.
Maailma karikavõistlused murdmaasuusatamises
Tavadistantside karikas
1999/2000 hooajal anti tavadistansidel eraldi välja kaks karikat, nii lühemate kui pikemate distantside arvestuses. Järgmised kolm aastat ei antud tavadistantsidel eraldi karikat välja. <br style="clear:both;" />
Pikkade distantside karikas
Pikkade distantside karikale võisteldi ainult korra 1999/2000 hooajal. Meeste pikkade distantside karikale võisteldi alates 30 km.
Lühikeste distantside karikas
Lühikeste distantside karikale võisteldi ainult korra 1999/2000 hooajal. Meeste lühikeste distantside karikale võisteldi 10 ja 15 km.
Lühikeste distantside karikale võisteldi ainult ühel korral, 1999/2000 hooajal. Naiste lühikeste distantside karikale võisteldi 5 ja 10 km.
MK-võistluste üldkarika võitnud sportlased
(<FONT COLOR=Purple>seisuga 29. veebruar 2009</FONT>)
Enim maailmakarikaetappe võitnud sportlased
(<FONT COLOR=Purple>seisuga 29. veebruar 2009</FONT>)
Mehed
1 Esimesed 7 võitu sai Smirnov endise NSVL ajal ja ülejäänud 23 võitu Kasahstani koondises võisteldes (alates 1993).
Naised
1 Kuni 2000. aastani kandis nime Bente Martinsen.
Veesõiduk
Veesõiduk (inglise keeles watercraft) on veekogul liiklemiseks (sõitmiseks) mõeldud ujuvvahend.
Veesõidukid
Veesõidukite üldehituslikud põhiliigid või -nimetused:
Nõuded
Kõik veesõidukid on kohustatud järgima veekogul liikudes üldisi liiklus- ja ohutusnõudeid (COLREG, meresõiduohutuse alased õigusaktid).
Arengukoostöö
pisi|Arengukoostöö Arengukoostöö all mõeldakse tavaliselt doonorite antavat majanduslikku või materiaalset toetust arenguriikidele. Erinevalt arenguabist peaks arengukoostöö toimuma partnerluse korras, põhilise eesmärgiga võidelda ühiselt vaesuse vastu. Tavaliselt on arengukoostöö eesmärk heaolu, infrastruktuuri ja tervishoiu ning koolitus- ja töövõimaluste parandamine.
Erinevalt humanitaar- või hädaabist eeldatakse, et arengukoostöö parandab arengumaade olukorda pikema aja vältel. Arengukoostööd tehakse nii kahepoolse kui ka mitmepoolse koostöö korras. Sellest tulenevalt jaotatakse arengukoostöö kaheks:
Euroopa Liidu arengukoostöö poliitika
Eesti jaoks on arengukoostööpoliitika kujundamisel kõige olulisimaks foorumiks Euroopa Liit. Alates 2006. aastast suunatakse suurem osa Eesti arengukoostöö ja humanitaarabi ressurssidest (80% 2006. a) Euroopa Liidu eelarvesse. Lisaks mõjutavad Eesti arengukoostööd olulisel määral ka ELi eesmärgid ja strateegiad. Seetõttu peab AKÜ vajalikuks, et Eesti ametkonnad omandaksid Euroopa tasandil kindlama positsiooni.
Euroopa Liidu arengukoostöö eesmärgiks on seatud arengumaade tõrgeteta ja järkjärguline integreerumine maailmamajandusse ning eelkõige ebasoodsaimas olukorras olevate arengumaade püsiva majandusliku ja sotsiaalse arengu edendamine, aidates kaasa demokraatia ja õigusriigi arendamisele ja tugevdamisele ning inimõiguste ja põhivabaduste austamisele.
Euroopa Liit on lubanud suurendada oma välisabi, parandades ühtlasi selle kvaliteeti ja tõhusust. Neid arenguid tuleks jälgida mitte ainult liikmesriikide tasandil, vaid ka komisjoni pool eraldatava abi puhul, mille puhul on ette heidetud, et see ei ole keskendu piisavalt vaesusele.
Eesti arengukoostöö
Eesti on arengukoostöö kui ühe välispoliitika valdkonnaga tegelenud alates 1998. aastast, mil Eesti Vabariigi Valitsuse reservist eraldati esimest korda vahendid arengukoostöö rahastamiseks. Eesti arengukoostöö sai alguse soovist aidata reformikogemuste jagamise kaudu üleminekumajandusega riikidel toime tulla eelseisvate arenguväljakutsetega. Aastate jooksul on Eestist kujunenud doonorriik, kes teiste demokraatlike riikide kõrval aitab rahvusvahelisel tasandil kaasa maailma üldise stabiilsuse ja heaolu kasvule. Täna on Eesti südameasjaks aidata kaasa Afganistani, Armeenia, Aserbaidžaani, Gruusia, Moldova, Ukraina ja Valgevene arengule, aga koostööd tehakse ka teiste riikidega.
Eesti arengukoostöö poliitika lähtub suures osas kahest dokumendist: "Eesti arengukoostöö põhimõtted" (kinnitatud Riigikogus 2003. aasta jaanuaris) ning "Eesti arengukoostöö ja humanitaarabi arengukava 2011–2015". Eesti arengukoostöö ja humanitaarabi arengukava toob Eesti peamise eesmärgina esile ülemaailmse vaesuse vähendamise ja üldeesmärgina ÜRO aastatuhande arengueesmärkide (ik. Millennium Development Goals, MDGs) saavutamise. Riigi tasandil koordineerib arengupoliitikat välisministeerium ja valdkonnas tegutsevaid või sellest huvituvaid Eesti kodanikuühendusi koondab Arengukoostöö Ümarlaud. Suure osa arengukoostöösse minevast rahalisest abist suunab Eesti Euroopa Liitu, mille kaudu rahastatakse rahvusvahelisi projekte paljudes riikides. Samuti vahendab Eesti osa arenguabist läbi siinsete, Euroopa Liidu ja ÜRO süsteemi kuuluvate organisatsioonide.
Eesti arengukoostöö eesmärgid
Eesti arengukoostöö üldiseks eesmärgiks on aidata kaasa üleilmse vaesuse vähendamisele ja aastatuhande arengueesmärkide saavutamisele. Eesti arengukoostöö eesmärgid tegevusvaldkonniti on järgmised:
Mis on humanitaarabi?
Humanitaarabi on abi, mille eesmärgiks on loodus- või inimtegevusest põhjustatud katastroofide ajal või nende järel inimelude päästmine, inimeste kannatuste vähendamine ja inimväärseks eluks hädavajaliku tagamine, samuti abi, mis on mõeldud nimetatud olukordade ennetamiseks ja nendele reageerimiseks valmisoleku parandamiseks; Humanitaarabi antakse olukorras, kus kohalikud abiandjad on juba ülekoormatud, võimetud või ei soovi tegutseda. Humanitaarabi osutamisel lähtutakse abivajava riigi, territooriumi, ühenduse, režiimi, rühmituse või rahvusvahelise organisatsiooni abipalvest. Humanitaarabi on inimestevahelise universaalse solidaarsuse väljendusvorm ja moraalne kohustus.
Humanitaarabi ja arengukoostöö erinevus?
Kui arengukoostöö on aeglane protsess, mida võivad mõjutada poliitilised ja majanduslikud huvid ja mille eesmärgiks on saavutada sellised pikaajalised muudatused nagu vaesuse vähendamine ja arengumaade majandusliku ja sotsiaalse arengu soodustamine, siis humanitaarabi on kiireloomuline ja üldjuhul lühiajaline. "Humanitaarabi erineb teistest abiliikidest selle poolest, et tema ainsaks eesmärgiks on osutada hädaabi elude päästmiseks ja kaitsemiseks ning inimkannatuste ennetamiseks ja leevendamiseks vastavalt vajadusele olukorras, kus kohalikud abiandjad on juba ülekoormatud, võimetud või ei soovi tegutseda. Inimelude päästmise seisukohalt on kõige tähtsam valmisolek ja reageerimine kohalikul tasandil. Kuigi humanitaarabi käsitlevad põhimõtted ja eeskirjad erinevad muud liiki abi põhimõtetest, peab siiski olema tagatud nende kooskõla muude tegevusvahenditega, eelkõige kriisijuhtimise ja arengukoostööd käsitlevate vahenditega."
Humanitaarabi ja arengukoostöö on omavahel tihedalt seotud. Katastroofide ja kriiside tõttu hävinenu taastamisest on eluolu üldise parandamiseni vaid väike samm ja seega on oluline nende abinõude omavaheline kooskõlastamine. Seega tuleb abi planeerimisel arvestada kogu katastroofitsükliga: ennetamise, valmisoleku, reageerimise ja katastroofijärgse taastamisega.
Arengukoostöö Ümarlaud
Arengukoostöö Ümarlaud (AKÜ) on avalikes huvides tegutsev arengukoostööst huvitatud ja selle valdkonnaga tegelevate organisatsioonide vabatahtlik ühendus. AKÜ põhieesmärgiks on arengukoostöö alase poliitika tõhustamine, praktiline edendamine ja avalikkuse teavitamine arengukoostöö eesmärkidest ning selle osalemise võimalustest. AKÜ liikmeskonda kuulub 22 arengukoostöö ja maailmaharidusega tegelevat organisatsiooni. Nende eesmärkide saavutamiseks osaleb AKÜ aktiivselt Eesti riikliku arengukoostöö poliitika protsessides ning mõjutab üleeuroopalises võrgustikus CONCORD osalemise kaudu ka Euroopa Liidu arengukoostöö poliitikat. Avalikkuse teavitamiseks korraldab AKÜ üritusi ja kampaaniaid, millest olulisim on iga-aastane kogupereüritus "Maailmapäev". Lisaks annab AKÜ välja trükiseid ning haldab arengukoostöö infoväravat TERVEILM.NET. Koostöövõrgustikuna on AKÜ oluliseks ülesandeks teabe vahendamine ning koostöö valdkonnas tegevate organisatsioonide, indiviidide ja võrgustikega Eestis ja mujal maailmas.
Giorgione
pisi|Autoportree (umbes 1508) thumb|right|"Magav [[Venus" 1508–1510]]
Giorgione (kodanikunimega Giorgio Barbarelli da Castelfranco; 1477 Castelfranco – 1510 Veneetsia) oli itaalia maalikunstnik renessansiajast. Tema nimi tähendab tõlkes 'Suur Jüri'.
Giorgione sündis Veneetsia provintsis Treviso provintsis Castelfrancos. Maalikunsti õppis ta Giovanni Bellini juures.
Aastail 1508–1510 maalis Giorgione oma kuulsaima teose "Magav Venus". Tema teiseks kuulsaks teoseks peetakse maali "Kontsert vabas looduses".
Giorgione oli tuntud ka monumentalistina. Ta maalis Veneetsia paleedele freskosid, mis on aga hävinud.
Muud
Tema eluloo on kirja pannud Giorgio Vasari.
Eesti keeles on ilmunud hollandi kirjanike C. ja M. Scharten-Antinki kirjutatud biograafiline romaan "Giorgione". Saksa keelest tõlkinud Agnes Kerge ja Viktor Tomberg; värsid tõlkinud E. Valdna. (1966; Tallinn: Kunst)
Miilitsadirektor
Miilitsadirektor (vene keeles Директор милиции) oli Nõukogude Liidu miilitsa auaste aastail 1936–1943.
Sellele auastmele vastasid 2. järgu riikliku julgeoleku komissar, 2. järgu armeekomandör ja 2. järgu laevastikuflagman. Sellest kõrgem miilitsa auaste oli miilitsa peadirektor, mida ei antud kellelegi, ja madalam miilitsainspektor.
11. juulil 1936 anti miilitsadirektori auaste neljale isikule, kes kõik hukati järgmise kolme aasta jooksul:
Hold Me Now
"Hold Me Now" on Johnny Logani loodud ja esitatud laul, mis võitis 1987. aasta Eurovisiooni lauluvõistlusel Iirimaad esindades esikoha.
Orjoli oblast
Orjoli oblast asub Venemaa Keskföderaalringkonnas.
Suuremad linnad on Orjol, Livnõ ja Mtsensk. 1. septembril 2007 oli oblasti arvestuslik rahvaarv 823 300. 2009. aasta alguses oli oblasti rahvaarv 817 000, 2020. aasta alguses 733 498 ja 2023. aasta alguses 699 998.
Haldusjaotus
Oblast koosneb 24 munitsipaalrajoonist ja 3 linnaringkonnast.
1993–2009 oli oblasti kuberner Jegor Strojev.
Himaalaja kipslill
Himaalaja kipslill (Gypsophila cerastioides) on taimeliik nelgiliste sugukonnast kipslille  perekonnast.
Rajiv Gandhi
Rajiv Gandhi (20. august 1944 Bombay, India – 21. mai 1991 Sriperumbudur Madrase lähedal, Tamil Nadu, India) oli iseseisva India 6. peaminister (1984–1989).
Ta oli Indira Gandhi ja Feroze Gandhi poeg. Peaministriks sai ta pärast seda, kui ta ema oli mõrvatud. Ka ta ise langes Tamili tiigrite korraldatud atentaadi ohvriks. Ta abikaasa oli Itaalia päritolu Sonia Gandhi, kes on India Rahvuskongressi president 1998. aastast tänapäevani. pisi|vasakul|Rajiv Gandhi
Indira Gandhi
Indira Priyadarshini Gandhi (sündinud Nehru; 19. november 1917, Allahabad – 31. oktoober 1984, New Delhi) oli India kolmas peaminister, seda kolm ametiaega järjest (1966–1977 ja pärast vaheaega veel ka 1980–1984) ning välisminister (1967–1969, 1984).
Ta isa oli iseseisva India esimene peaminister Jawaharlal Nehru ja ema vabadusvõitleja Kamala Nehru. 1942. aastal abiellus ta ajakirjaniku Feroze Gandhiga, kellest sai ka hiljem India parlamendi liige. Neil oli kaks poega: Rajiv Gandhi, kellest sai India peaminister pärast ema surma ja Sanjay Gandhi, kes oli autokompanii Maruti Udyog asutaja ning kellest oodati saavat ema mantlipärija India Rahvuskongressi juhina. Ta mõrvati oma sikhi ihukaitsjate poolt 31. oktoobril 1984, kui ta oli teel intervjuud andma briti näitlejale Peter Ustinovile Iiri televisiooni tarbeks. thumb|vasakul|[[Richard Nixon ja Indira Gandhi, 1971]]
Morpheus
Morpheus (ladina keeles Morpheus) on Vana-Kreeka unenäojumal, unejumal Hypnose poeg, kes ilmutas ennast inimeste unenägudes enamasti inimkujul.
Morpheus on see, kes vormib meie unenägusid, andes neile kuju (kreeka keeles morphai). Hämaralt valgustatud koopas moonide keskel asuvas eebenipuust voodis lamav Morpheus ei mängi kreeka mütoloogias suurt rolli. Tuntuks on ta saanud pigem Ovidiuse peateose "Metamorfoosid" kaudu.
Morpheuse nimest on tuletatud sõna morfiin.
Oneiroi
Johannes Vermeer
thumb|"Kunstnik oma ateljees" (umbes 1665–1670) Johannes Vermeer ehk Jan Vermeer van Delft (ristitud 31. oktoobril 1632 Delftis nimega Joannis – maetud 15. detsembril 1675 samas nimega Jan) oli Hollandi maalikunstnik.
Vermeeri isa oli siidikangur Reijnier Janszoon. Janszoon ei olnud perekonnanimi, vaid isanimi. Isa elas Amsterdamis Sint Antoniesbreestraatil, kus elas üsna mitu kunstnikku. 1615 abiellus ta Digna Baltusega. Nad kolisid Delfti ja nad said tütre Gertruy, Johannes Vermeeri ainsa õe, kes ristiti 1620. 1625 osales Reijnier kakluses sõdur Willem van Bylandtiga, kes suri selles saadud haavadesse 5 kuud hiljem. Umbes selle aja paiku hakkas ta tegutsema kunstikaupmehena. 1631 liisis ta võõrastemaja "Lendav Rebane". 1641 omandas ta märksa suurema kõrtsi Mechelen, mis oli nimetatud samanimelise linna järgi ja asus turuplatsi ääres. Selle omandamine pani talle peale suured võlad. 1652. aasta oktoobris ta suri ja poeg jätkas tema kunstiäri.