cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jaan Koort
Moskva
1915. aastal andis maailmasõjas osalev Venemaa poliitilistele pagulastele amnestia ning Jaan Koort sõitis koos perekonnaga keisririigi kulul Pariisist Moskvasse, kus Koort lülitus Venemaa tolle aja suurima kunstikeskuse kunstiellu. Koorti Académie Russe 'is ja Pariisis sotsiaaldemokraatlike vaadete pinnal sõlmitud sidemed elustusid Moskvas, kus ta suhtles skulptor Sergei Merkurovi, Anatoli Lunatšarski ning Maksim Gorki perekonnaga. Koort töötas Merkurovi ateljees ning esines aastatel 1915–1916 Mir Iskusstva I ja Moskva Kunstnike Ühingu XXII kunstinäitusel. Ta astus ühingusse Mir Iskusstva ning esines aastatel 1915–1916 selle korraldatud näitustel. Riiklik Tretjakovi Galerii omandas "Naise pea" (graniit, 1915). Kollektsionäär Ivan Morozov ostis "Abikaasa portree" (basalt, 1916). Mõlemad teosed jõudsid teise maailmasõja järel Eesti kunstimuuseumidesse.
Tartu
1916. aastal naasis Koort Eestisse ja seadis end sisse Tartus. 1917. aastal esines ta Tallinnas Eesti Kunstiseltsi ning Moskvas Moskva Kunstnike Ühingu näitusel. 1918. aastal esines ta Tartus Pallase I kunstinäitusel. 1919. aastal juhtis Eesti Töörahva Kommuuni kultuuri ja hariduse komissarina peremeheta jäänud kunsti- ja kultuurivarade arvelevõtmist. Koort hakkas järjekindlalt osalema eesti kunsti näitustel. Aastad 1917–1921 olid talle loomingulistelt väga viljakad. Ta raius hulga graniitpäid ning figuure. Osales kunstiühingu ARS näitusel. Suve veetis Pariisis, kus eksponeeris Salon d’Automne'is skulptuure ning valiti selle liikmeks. 1921. aastal valmisid mitmed väärtuslikud teosed, näiteks "Dekoratiivne naisfiguur" ja "Palvetaja". Aastatel 1921–1923 töötas ta pedagoogina Riigi Kunsttööstuskoolis.
Tallinn
1923. aastal kolis Koort Tallinna ning korraldas esimese isikunäituse Eestimaa Provintsiaalmuuseumis. Seal oli välja pandud 38 graniidist, basaldist ning väärispuidust skulptuuri. 1924. aasta talve veetis ta taas Pariisis. Koorti "Palvetaja" osales Pariisi Kevadsalongi näitusel ning skulptor valiti Société Nationale des Beaux-Arts ' i liikmeks ning kutsuti esinema Le Salon de Tuileries ' sse. Kodumaal rentis Koort riigilt Kadriorus juba aastaid tühjalt seisnud Peeter I rajatud hobusetallid (Mäekalda 3) ning ehitas endale sinna ateljee ning enda projekteeritud keraamikaahjud.
1926. aastal esines ta eesti kunsti näitusel Helsingis ja Riias. Riia muuseum ostis "Vanamehe pea" (graniit, 1918). 1927. aastal käis Koort kohut "Pallase" kunstnike ja Eesti Kujutavate Kunstnikkude Keskühinguga. 1927. aasta mais otsustas Eestis pettunud Koort kolida Austraaliasse. Kolme kuu pärast naasis Koort siiski kodumaale. Enne ärasõitu sai Koort Sydney kunstiakadeemialt pakkumise tulla ehitusskulptuuri professoriks. Koort kaalus pakkumist tõsiselt, kuid abikaasa vastuseisu tõttu loobus ta kohast ning võttis aasta lõpus vastu Riigi Kunsttööstuskooli skulptuuriõppejõu koha. Varem sellel kohal töötanud Ferdi Sannamees sõitis kultuurkapitali stipendiaadina Itaaliasse. Naasnuna pühendus Koort täie energiaga keraamikale.
1934. aastal esines ta kutsutud külalisena Soome kunstnike aastanäitusel, eksponeerides nii skulptuure kui keraamikat, augustis aga lahkus Nõukogude Liitu, kus asus NSV Liidu Hariduse Rahvakomissariaadi ja Ülevenemaalise Kunstnikkude Kooperatiivi kunstiliseks nõuandjaks ning Gželi rajatava peenkeraamikatehase tehniliseks juhatajaks. Talle võimaldati seal suurepärased töötingimused ning pool aastat hiljem kutsus Koort Venemaale ka perekonna.
pisi|Jaan Koorti mälestusmärk Kadrioru pargis, skulptor Edgar Viies, arhitekt Andres Mänd, 1983 Jaan Koort haigestus ootamatult kopsupõletikku ning suri 14. oktoobril 1935 Moskvas. Tema tuhastatud põrm toodi Tallinna, kus see paigutati ligi meetri kõrgusesse Koorti enda poolt valmistatud valgesse portselanurni ning viidi vastaval kanderaamil tõrvikute saatel läbi linna Tallinna Kunstihoonesse. Koordi matuseaktusel Kunstihoones kõneles peaministri asetäitja Kaarel Eenpalu ning kogu tseremoonia kanti ka üle raadio teel. Esialgse plaani kohaselt pidi Koorti põrm maetama Metsakalmistule ehitatavasse kabelisse.
Jaan Koorti põrm on maetud Tallinna Rahumäe kalmistule koos abikaasaga 1976. aastal.
Jaan Koorti nime kannab tänav Tallinnas ja Tartus.
Looming
Oma loometee alguses tegeles Jaan Koort umbes kümme aastat paralleelselt nii skulptuuri kui maaliga. Kunstniku varasemad teadaolevad maalid pärinevad 1907. aastal Norras talusulasena veedetud ajast.
pisi|vasakul|Jaan Koort. [[Julius Kuperjanovi hauamonument Tartus Raadi kalmistul]] J. Koort on loonud mitmeid monumentaalskulptuure, nagu Tallinnas Rahumäe kalmistul asuvad H. Namsingi, perekond Uusmanni, Hans Vinnali ja kunstnik Kuno Veeberi hauasambad. Tema valmistatud on Jakob Tamme büst Väike-Maarjas, August Kitzbergi ja Julius Kuperjanovi hauasambad Tartus Raadi kalmistul ja C. R. Jakobsoni hauamonumendi Kurgjal. Tema loodud on Vabadussõja monument Raplas. 1933. aastal valmis kirjanik August Kitzbergi monument Tartu Maarja kalmistul, 1934. aastal Juhan Luiga hauamonument Tartu Maarja kalmistul.
pisi|Klinkertellistest laternahoidjad Eesti Kindlustusseltsi EKA, praeguse Tallinna Linnavalitsuse hoonel, 1932 Jaan Koorti looming on 1932. aastal valminud klinkertellistest laternahoidjad Eesti Kindlustusseltsi EKA, praeguse Tallinna Linnavalitsuse hoonel Vabaduse väljak 7.
Skulptori loomingusse kuulub hulk loomaskulptuure, sealhulgas kuulus "Metskits", aga ka siga, öökullid jne. Oma ateljees pidas ta mitmeid eksootilisi koduloomi, nagu papagoi Mara, orav Madli, öökull Ants, toonekurg Tooni, vares ja metskits. 1930. aastal otsustas Eesti Kultuurkapitali Kujutava Kunsti Sihtkapitali Valitsus toetada Jaan Koorti pronksist kitsekuju paigaldamist Nunne tänava haljasalale. 1935. aastal ostis A. Puškini nimeline Kujutava Kunsti Muuseum Moskvas "Metskitse" (pronks, 1935. aasta kordusvariant).
Isiklikku
Tema poeg Peep Koort (1920–1977) oli kasvatusteadlane ja filosoofiadoktor ning tütar Tui Isis Lea Koort (1914 Pariis – 2005) oli kunstiajaloolane.
Vladimirs Bagirovs
pisi| Vladimirs Bagirovs (1965) pisi|[[Borislav Ivkov, Wolfgang Uhlmann ja Vladimirs Bagirovs seenioride MM-il (1998)]]
Vladimirs Bagirovs (armeenia keeles Վլադիմիր Բաղիրով (Բաղիրյան) Vladimir Baghirov (Baghirjan); vene keeles Владимир Константинович Багиров Vladimir Konstantinovitš Bagirov; aseri keeles Vladimir Bağırov; 16. august 1936 Bathumi – 21. juuli 2000 Jyväskylä) oli Läti maletaja ja maletreener, rahvusvaheline suurmeister (1978).
Bagirovs sündis Gruusias. Isa oli armeenlane ja ema ukrainlanna. Perekond kolis Bakuusse. Malekoolituse sai Bagirovs Bakuu pioneeride palees. Meistrinormi täitis ta 1958. aastal. 1963. aastal andis FIDE talle rahvusvahelise meistri nimetuse. Suurmeistriks sai Bagirovs ametlikult alles 42-aastaselt 1978. aastal, kuigi suurmeistri taset näitas juba 1960. aastal NSV Liidu meistrivõistlustel.
Bagirovs tuli mitmel korral Aserbaidžaani NSV malemeistriks. 1960. aastal võitis ta turniiri Jakartas. NSV Liidu meistrivõistlustel sai ta parima tulemuse 1960. aastal Leningradis peetud meistrivõistlustel, kus tuli neljandaks, edestades seejuures Lev Polugajevskit, Vassili Smõslovi, Boriss Spasskit ja David Bronšteini. 1961. aastal Oberhausenis Euroopa võistkondlikel meistrivõistlustel võitis NSV Liidu võistkonna koosseisus kuldmedali (osales varumängijana).
1970. aastatel oli lühikest aega Aserbaidžaani malekoondise treener, oli ka Garri Kasparovi esimesi treenereid.
1980. aastal asus Bagirovs elama Riiga. Maletas ja tegutses treenerina. Treenis eksmaailmameistrit Mihhail Tali ja tulevasi suurmeistreid Aleksejs Širovsit ja Aleksandrs Šabalovsit. 1990. aastal Eesti–Läti matškohtumises mängis Läti võistkonna kolmandal laual. Pärast Nõukogude Liidu lagunemist pääses mängima Läti võistkonna koosseisus kahel korral maleolümpiale (1992, 1996). 1998. aastal tuli ta Grieskirchenis seenioride maailmameistriks (edestades Wolfgang Uhlmannit ja Borislav Ivkovit).
Juulis 2000 mängis Bagirovs Soomes Jyväskyläs maleturniiril Heart of Finland Open, kus alustas kolme võiduga. Neljandas voorus sai Bagirovs eduseisus olles südameataki. Järgmisel päeval ta suri.
Gigi D'Agostino
Luigino Celestino di Agostino, artistinimega Gigi D'Agostino (sündinud 17. detsembril 1967 Salernos) on Itaalia DJ ja muusikaprodutsent.
Wespe
Wespe (herilane), täisnimetusega "10.5cm le FH18/2 Fahrgestell auf Geschutzwagen PzKpfw II" või ka "Leichte Feldhaubitze 18/2 auf Fahrgestell PzKpfw II (Sf)" ("SdKfz 124") oli Saksamaal Teise maailmasõja ajal toodetud liikurhaubits.
Wespe eellugu ja tehniline lahendus
Püüdes säästa väga heade omadustega PzKpfw II veermiku tootmist, otsustati ehitada sellele iseliikuv suurtükk. Firma Alkett insenerid muutsid Panzer II Ausf.F kompositsiooni põhjalikult, mille tulemusena valmis šassii Geschutzwagen II ning sellele ehitatud liikursuurtükk sai 1944. aastal nimeks Wespe. Masinal oli mootorit nihutatud ettepoole, otse transmissiooni järele, edasi oli nihutatud ka mootori jahutussüsteem. Selle tulemusena vabanes korpuse tagumises osas ruum, mida kasutati ära masina lahingusektsioonina. Lahingusektsioon oli kaitstud liikumatu, pealt lahtise soomustorniga, mille tagumisel küljel asus allalastav luuk, mida sai horisontaalasendisse lukustada, seda tulistamise, mürsuvaru suurendamise ning suurtüki montaaži või demontaaži ajaks. Hilisematel masinatel oli pikendatud šassiid 220 mm võrra, mis oli märgatav viimase kanderatta ja tagumise juhtratta vahelt.
Esialgu tellitud 75 mm tankitõrjekahuriga PaK 43/3 relvastatud tankihävitajat sellest masinast ei saanud. Kõrgem juhtkond oli otsustanud kergete tankihävitajate tootmist alustada hoopis Prahas firmas BMM. 1943. aastal oli rindel nõudlus 105 mm haubitsaga relvastatud liikursuurtükkide järgi ning nende tootmiseks saadigi luba. Firma Rheinmetall-Borsigi valmistas uuele masinale 105 mm haubitsa leFH 18/2, mille pikkuseks oli 26 kaliibrit (hilisematel masinatel 28). Haubits kaalus 726 kg ning oli varustatud horisontaalse kiilulukuga. Horisontaalselt sai relva pöörata 17° kummalegi küljele, vertikaalselt aga −5° kuni +42°. Lahingusektsiooni sisekülgedel olevad neli kasti (kummalgi küljel kaks) mahutasid lahinguvaruna 32 mürsku (nende hulka kuulusid kild-fugass-, kumulatiivsed- ja soomustläbistavad mürsud). Sihtimisseadmena oli kasutusel sihik Rblf 36. Meeskonna kaitseks oli osadel masinatel kuulipilduja MG34 ja püstolkuulipilduja MP40, osadel masinatel aga ainult püstolkuulipilduja. Torni vasakul siseküljel oli raadiojaam Fu-5.
Liikutrsuurtüki meeskonda kuulus 5 meest – komandör, juht-mehaanik ja kolm kahurimeest. Juht-mehaanik paiknes korpuse esiosas spetsiaalses kambris transmissioonist vasakul isoleeritult ülejäänud meeskonnast. Kambri esiseinas oli spetsiaalne tripleksklaasiga kaetud vaatepilu. Rännakul liikudes oli aga võimalik tõsta üles avatav vaateluuk. Kambri külgedel olid aga spetsiaalsed vaatepilud ning katusel kahepoolne luuk.
Wespele oli paigutatud 140-hobujõuline mootor Maybach HL62TRM ja sünkroonkäigukast SSG46 Aphon. Kaks bensiinipaaki mahutasid kokku 170 liitrit kütust. Veermik oli praktiliselt sama mis tankil Panzer II Ausf. F-il, kuid ülevalt toetas roomikuid nelja tugirulliku asemel kolm. Masin kaalus 11,48 tonni, maksimaalne kiirus maanteel oli 40 km/h ning tegevusraadiuseks 220 km.
Tootmine ja kasutamine sõjategevuses
thumb|300px|Hävitatud Wespe Wespe seeriatootmist alustati veebruaris 1943 firma FAMO tehastes Breslaus ja Varssavis. Vägede ülemjuhatuse esmaseks tellimuseks oli 1000 masinat, mida hilissügiseks vähendati 835-ni, selle tellimuse hulka kuulusid ka laskemoonaveokid. Kuni augustini 1944 suutsid tehased toota 676 iseliikuvat haubitsat ja 159 veokit. Wespega relvastati esmalt 1. tankidiviisi suurtükiväepataljonid. Igasse pataljoni kuulus kaks patareid ning igas patareis oli 6 Wespet ja 2 moonaveokit. Ühed esimesed uued lahingumasinad sai SS diviis LSSAH (Leibstandartе-SS Adolf Hitler).
Lahinguristsed sai Wespe Kurski lahingus, milles osales 68 seda tüüpi liikursuurtükki, neist kaotati 14. 1943. aasta lõpuks oli idarindel kaotatud 98 Wespet. Hiljem osalesid sellised liikurid kõikidel rinnetel nii Wehrmachti, kui ka SS vägede koosseisus kuni sõja lõpuni. 1. märtsiks 1945 oli vägedes alles veel 321 töökorras Wespet.
Wespe, nagu ka liikursuurtükk Marder II osutusid kõige edukamateks liikursuurtükkideks, mis olid ehitatud Panzer II baasil. Läbimõeldud kompositsioon ja haubitsa paigutus peaaegu masina keskkohta jagasid selle kaalu ühtlaselt veermiku kanderataste vahel ja pikendasid veermiku eluiga.
Muud Wespe baasil ehitatud masinad
Munitions Sf auf Fgst PzKpfw II – laskemoonaveok, mida ehitati paralleelselt Wespega ning see oli ehitatud samale šassiile. Veok erines Wespest selle poolest, et sellel puudus suurtükk, liikumatu torni esisein oli kinni ehitatud. See masin oli võimeline mahutama 90 mürsku 105 mm haubitsale, kui ka teenindava meeskonna, kuhu kuulus 3 meest.
Tänapäev
Teadaolevalt on tänapäevani säilinud viis Wespet ning üks Wespe vrakk Bayeux' memoriaalmuuseumis.
Kastoorõli
Kasutatakse enamasti meditsiinis, kosmeetikas või keemiatööstuses (plastifikaatorite tootmiseks).
Näiteks pidurivedeliku BSK üheks põhikomponendiks on kastoorõli.
Amfibiont
Amfibiont on organism, kes võib elada nii veekeskkonnas kui ka maismaal (nt pilliroog) või kes mingi eluperioodi veedavad vees ja teise perioodi maismaal (nt kahepaiksed, mitmed putukavastsed).
Mõnikord nimetatakse amfibiondiks ka mereranna loodete vööndi (eulitoraali) organisme.
Solidool
Solidool ehk kaltsiummääre on veekindel ja hea mehaanilise stabiilsusega määre. Solidooli maksimaalne töötemperatuur on 60 °C.
Hüpoidõli
Hüpoidõli (saksa Hypoidöl) on sööbekindel õli, mis leiab kasutust peamiselt hüpoidülekandega autodes tagasillaõlina.
Wilhelm Küchelbecker
pisi|Wilhelm Küchelbecker
Wilhelm Küchelbecker (10. juuni 1797 Gattšina – 11. august 1846 Tobolsk) oli baltisaksa päritolu Vene kirjanik ja dekabrist.
Tema isa oli Saksamaalt pärit agronoom, kes sai Venemaa keiser Paul I-lt kingiks Avinurme mõisa. Lapsepõlves, aastatel 1801–1811 elas Wilhelm Küchelbecker Avinurmes. 1811. aastal asus ta õppima Tsarskoje Selo lütseumi, kus ta õppis koos Aleksandr Puškini ja Anton Delwigiga.
Kirjandusloomingus oli Wilhelm Küchelbecker romantismi esindaja. Luuletustes ja proosateostes meenutas ta ka oma lapsepõlveaastaid Avinurmes. Koos Vladimir Odojevskiga toimetas ta almanahhi "Mnemozina". 1824. aastal avaldas ta ajaloolise jutustuse "Ado" eestlaste muistsest vabadusvõitlusest 13. sajandil.
1825. aastal võttis ta osa dekabristide ülestõusust. Pärast ülestõusu mahasurumist ta vahistati ja viibis vangistuses. Ta suri 1846. aastal Tobolskis tuberkuloosi.
Karabahhi ahelik
Karabahhi ahelik (aserbaidžaani Qarabağ silsiləsi, armeenia Ղարաբաղի լեռնաշղթա (Gharabaghi lernašghtha)) on mäestik Aasias Aserbaidžaanis Mägi-Karabahhi alal. Ta on Väike-Kaukasuse osa. Kulgeb loode-kagu sihis Tərtəri ja Araksi jõe vahel. Kõrgus kuni 2725 meetrit.
Rio Grande (Paraná)
Rio Grande on jõgi Lõuna-Ameerikas.
Algab Mantiqueira mägedest. Voolab üle Brasiilia mägismaa valdavalt loodesse ja läände, läbides kärestikke ja koski. Ühinedes Paranaíba jõega, moodustab Paraná jõe.
‘Aţbarah' jõgi
thumb|400px|‘Aţbarah' jõgikonna kaart ‘Aţbarah (araabia عطبرة, amhara አትባራ፡ወንዝ (Atbara wenz)) on jõgi Aafrika kirdeosas Etioopia ja Sudaani piiril. Algab Etioopia mägismaa läänenõlvult Tana järvest põhja poolt. Sudaani platoole laskunud, voolab loodesse. Pikkus 1120 km.
Suubub paremalt Niilusesse, olles selle allavoolu viimane regulaarselt voolav lisajõgi. Vihmaperioodil juulist novembrini on veerikas. Talviti kuivab ega jõua Niiluseni.
Karasi ringkond
Karasi ringkond on Namiibia kõige lõunapoolsem 1. järgu haldusüksus (ringkond).
Ringkond jaguneb kuueks valimisringkonnaks: Berseba, Karasburg, Keetmanshoop Rural, Keetmanshoop Urban, Lüderitz ja Oranjemund.
Suurimad linnad on Keetmanshoop, Lüderitz ja Rosh Pinah. Väiksemate sekka kuuluvad näiteks Karasburg ja Oranjemund. Niisutusprojektide tõttu on kiirelt kasvamas Aussenkehri asula.
Ringkonnas asub üheks riigi vanimaks püsiasulaks peetav Bethanie küla.
Välislingid
🇳🇦
Sõrmendtähestik
Sõrmendtähestik ehk sõrmtähestik ehk daktüloloogiatähestik on viipekeele osa, milles igale tähele vastab käelaba ja sõrmede asend (sõrmend).
Sõrmendtähestikku kasutatakse viipekeeles nimede ja kohalike mõistete edasiandmiseks.
Anna Kurnikova
Anna Sergejevna Kurnikova [k'urnikova] (vene Анна Сергеевна Курникова; sündinud 7. juunil 1981 Moskvas) on vene tennisist ja fotomodell.
Aastatel 1995–2003 oli ta elukutseline tennisist. Ta karjäär katkes seljavalude tõttu. Kui ta pärast seitsmeaastast vaheaega 2010. aastal taas võistlema hakkas, osales ta kõigepealt koos Martina Hingisega Wimbledoni kutsetega turniiril.
Kuigi ta ei tõusnud tennises päris tippu, on ta tänu modellitööle üks maailma tuntumaid naistennisiste.
Tema suuremad saavutused on tulnud naispaarismängus. Koos Martina Hingisega võitis ta 1999. ja 2002. aastal Austraalia lahtised meistrivõistlused ning oli mõnda aega paarismängus maailma esireket.
Kurnikova mängustiil sobib paarismänguks. Teda on võrreldud Pam Shriveri ja Peter Flemingiga, kes on võitnud arvukalt paarismänguturniire koos lühemate partneritega (Martina Navrátilová, John McEnroe). Kurnikova ja Hingis on end naljatamisi nimetanud tennise Spice Girlideks.
Ta elab USAs Miami Beachis. 2009. aastal sai ta ka USA kodakondsuse.
Elukäik ja tennisekarjäär
Tema vanemad on majandusteadlane Alla Kurnikova ning professor ja endine maadleja Sergei Kurnikov. Ta on nende ainuke laps.
Ta hakkas treenima viieaastaselt, tema esimene treener oli Larissa Preobraženskaja. Kümneaastaselt astus ta USA-s Floridas asuvasse Nick Bollettieri tenniseakadeemiasse.
Profitennises debüteeris Kurnikova 14-aastaselt Fed Cupi karikavõistlustel Venemaa võistkonnas. Ta oli kõigi aegade noorim osavõtja ja noorim võitja. 15-aastaselt võitis ta USA lahtistel meistrivõistlustel kolm kohtumist, kuni kaotas edetabelijuht Steffi Grafile.
Statistika
Üksikmängus oli tema kõrgeim koht maailma edetabelis kaheksas (20. november 2000) ja paarismängus esimene (22. november 1999). Paarismängus on tal 16 turniirivõitu, üksikmängus mitte ühtegi WTA turniiri võitu (küll on ta võitnud kahel korral ITF turniiri).
Isiklikku
Ta elab USA-s Florida osariigis.
Keskvere mõis
pisi|Keskvere mõisa peahoone Keskvere mõis (saksa keeles Keskfer) oli mõis Läänemaal Martna kihelkonnas. Nüüdisajal jääb mõis Lääne maakonda Lääne-Nigula valda.
Ajalugu
Esimesed teated Keskveres paiknevast majandusüksusest pärinevad 15. sajandist, kui Keskveret mainitakse Haapsalu toomkiriku lauamõisana. Mõis on rajatud noorema rauaaja asula tuumikusse, mille läheduses paiknevad ka noorema ja varase rauaaja kivikalmed. Kunagine 10. sajandi rannajoon jääb mõisast vaid 2 km kaugusele.
Aadlimõisast saab rääkida aga alles 1592. aastast, kui Rootsi-Poola kuningas Sigismund kinkis Liivi sõja ajal Rootsi poolele tulnud tatari väepealikule Leonti Nasackinile Keskvere külas 1 üksjala ja hiljem 14 adramaa suuruse valduse ja Patsu küla 5 adramaaga, mida jagasid 1597. aastal Levonti Nasakini pojad Afanassi ja Peter Nasackinid.
1600. aastal oli Keskvere Leonti lese Marfa (neiupõlves Baranoff) omanduses, kes ilmselt ka Keskveres lühikest aega elas koos poja Afanassiga. Leonti poja Afanassi surma järel (13. juuli 1613) kinnistas Gustav II Adolf kirjaga valduse pooleks. Pool Afanassi poegadele Jakobile ja Friedrichile, teine pool ja Patsu küla Peterile. 1615. aastal oli Keskvere suurus 14 adramaad, Patsu 5 adramaad, Kuluse 3,5 adramaad. 1627 kinnitati Peter Nasackinile uuesti Keskvere ja Suure-Rõude. Viimases Peter Nasackin ka elas. Peale poeg Fromholdi oli Peter Nasackinil kuus tütart Ungru mõisniku tütre Gertrudaga. Tütred pandi mehele ümberkaudsetele mõisnikele. Näiteks Margaretha abiellus aastal 1630 Joachim von Strassburgiga Keskvere külje alt Kurevere mõisast.
Volossovo
Volossovo on linn Venemaal Leningradi oblastis, Volossovo rajooni keskus. Asub 84 km Peterburi kesklinnast edelas.
Keskvere mõis
Ajalugu
Aastatel 1686–1734 kuulus mõis riigile, kuid oli rendil endiselt Buscheni käes. 1640. aastatel kuulus mõis Haapsalu krahvkonnale. Mingi hetk sai mõisa rentnikuks ka Engelbrecht von Richter, kelle tütar abiellus 1680-ndatel Jackob Ruckteschelliga, kes oli Mengdenite suguvõsa õpetaja. Antud abielust sündis Jacob Johann 1687, kes suri 1751. aastal Keskveres.
Keskvere mõisa staatus muutus pärast Põhjasõda, mil Venemaa keisrinna Anna Ivanovna andis Jacob De La Gardie võlgade katteks mõisa Rihterite pärijatele. Nii saigi Jacob Johann Rihter mõisa emalt pärandusena 1732. aastal. Jacob Johann oli Rootsi sõjaväe adjunkt ning langes 1709. aastal Vene vägedele vangi, kus veetis 7 aastat. Ilmselt aadeldati Jacob Johann Rootsi krooni poolt. Vapiks sai turvises käsi mõõgaga sinisel taustal (tavaline aadlivapi kombinatsioon, mis annetati Rootsi krooni poolt ohvitseridele). Pärast seda teenis ta vene ohvitserina Otepääl ja abiellus 1717. aastal Gertruda Polusega, kelle isa oli Riias audiitor.
Volossovo
Ajalugu
pisi|tühi|Volossovo
Keskvere mõis
Ajalugu
Järgmiseks omanikuks oli Gustav Wilhelm von Ruckteschell (1723–1808), kes elas peamiselt Keskveres ja tegi seal ka suuremaid ümberkorraldusi. Gustav Wilhelm oli hea renomeega kohalik mõisnik, kelle suguvõsa vapp leidis koha ka Martna kiriku saali seinale (vajab restaureerimist). 1777. aastal sündis mõisas Vene kindral ja teedeminister krahv Karl Wilhelm von Toll, kelle vanemad olid Justine Wilhelmine von Ruckteschell ja Konrad Wilhelm von Toll. Pärast Gustav Wilhelmi surma sai Keskvere omanikuks Otto von Ruckteshell, kelle järeltulijad pantisid mõisa 1834. aastal Ungern-Sternbergide suguvõsale. 1843. aastal müüsid Ruckteschellid Keskvere mõisa Ungern-Sternbergidele. 1878 moodustati Ungern-Sternbergide fideikomiss, kuhu kuulus ka Keskvere mõis.
Mõis vahetas mitu korda rentnikke kuni Eesti Vabariigi 1919. aasta maareformini. Mõisasüda tükeldati ja renditi perekond Tammedele ja Välidele. Eino Väli oli mõisa peahoone omanik aastani 1987, kui selle omandas Kasari kolhoos 1990. aastal ostis mõisa härrastemaja Mihkel Tammet, kelle omanduses on see ka praegu.
Tenzin Gyatso
Elukäik
Tenzin Gyatso sündis talupoja peres Tiibeti kirdeosas Amdos, Taktseri (སྟག་འཚེར།) külas, mis tema sünniajal kuulus juba Hiina Qinghai provintsi. Tema sünninimi oli Lhamo Dhondrub.
Tenzin Gyatso kolis 1939 koos perega Lhasasse, kuid tema noorusajal, kuni aastani 1950 täitsid dalai-laama ilmalikke, Tiibeti valitseja kohuseid, regendid. Ta elas Potala palees ja dalai-laamade suveresidentsis Norbulingkas. Kuueaastaselt alustas Tenzin Gyatso väljaõpet, saamaks buda mungaks. 11-aastaselt kohtus ta austerlase Heinrich Harreriga, kes tutvustas talle elu väljaspool Tiibetit. Harrer viibis dalai-laama lähikonnas kuni 1952. aastani ning Tenzin Gyatso ja Harrer jäid sõpradeks kuni viimase surmani 2006. aastal. 1959. aastal lõpetas dalai-laama oma õpingud, saades buda filosoofias Lharampa kraadi, mis ligikaudu vastab doktorikraadile.
1940. aastatel säilitas dalai-laama regentide valitsetud Tiibet faktiliselt sõltumatuse Hiinast, kuid pärast Guomindangi lüüasaamist tungisid kommunistliku Hiina Rahvavabariigi väed 1950. aastal Tiibetisse. 1950–1951 viibis dalai-laama Indias maapaos, kuid 1951. aasta mais saavutati läbirääkimistel Hiina valitsusega kokkulepe, et Tiibet saab Hiina Rahvavabariigis autonoomia. Tenzin Gyatso kohtus mitmel korral ka Mao Zedongiga, kes tegi temast Hiina parlamendi liikme ja püüdis teda enda mõjule allutada. Seejärel oli dalai-laama Tiibeti ametlik juht kuni märtsini 1959, mil ta pärast tiibetlaste ülestõusu brutaalset mahasurumist koos tuhandete põgenikega Lhasast Indiasse siirdus. Dalai-laama seadis end sisse Dharamsalas (Pandžabi osariigis), kus ta moodustas Tiibeti eksiilvalitsuse, saades selle juhiks. 1963. aastal võttis ta vastu demokraatliku põhiseaduse, mille põhjal kutsuti kokku parlament ja moodustati valitsus. Hiina valitsus kehtestas dalai-laamale elamiskeelu ja lubas selle tühistada siis, kui ta hoidub Tiibeti iseseisvuse taotlemisest. Dalai-laama deklareeris, et ei naase kunagi Tiibetisse marionettvalitsejaks ning nõudis siseasjades omavalitsust ja Tiibeti sundhiinastamise lõpetamist.
1988. aastal teatas dalai-laama, et tunnustab Tiibeti jäämist Hiina Rahvavabariigi osaks, kuid see peab saama ulatusliku autonoomia, mis tagab Tiibeti rahva, kultuuri ja usu säilimise. Seejärel algasid läbirääkimised Hiinaga tema naasmise üle Tiibetisse, kuid pole Hiina vastuseisu tõttu siiani lahendust leidnud. Hiina valitsus väidab, et dalai-laama taotleb siiani Tiibeti eraldamist Hiinast, kuigi Tenzin Gyatso on seda korduvalt eitanud. Hiina valitsuse poliitika jäikuse tõttu tekitavad dalai-laama visiidid Euroopasse ja Ameerikasse poliitilisi komplikatsioone, Hiina nõuab poliitikutelt dalai-laamaga kohtumiste tühistamist.
2011. aasta märtsis teatas Tenzin Gyatso, et loobub Tiibeti eksiilvalitsuse juhi kohast, jäädes siiski kõrgeimaks vaimulikuks juhiks. Ta arvas ka, et komplitseeritud poliitilise olukorra tõttu võib dalai-laama järgmine reinkarnatsioon aset leidmata jääda.
Dalai-laama on edendanud religioonidevahelisi dialooge ja üksteisemõistmist. Ta on korduvalt kohtunud paavstide ja teiste kristlike kirikute juhtidega, aga ka juudi ning islami kõrgvaimulikega.
Dalai-laama ja Eesti
Dalai-laama on kolmel korral külastanud ka Eestit. Esimene külaskäik leidis aset 3.–5. oktoobril 1991 ja teine 19.–21. juunil 2001. Teisel korral kohtus ta mitteametlikult ka toonase Eesti peaministri Mart Laariga.
27. mail 2005 nimetati Tenzin Gyatso Tartu Ülikooli audoktoriks.
Kolmandat korda käis Tenzin Gyatso Eestis 16.–18. augustil 2011. Ta kohtus mitteametlikult Eesti presidendi Toomas Hendrik Ilvese, kaitseminister Laari, haridusminister Jaak Aaviksoo, mitmete Riigikogu liikmete ning Tallinna saabunud Läti ja Leedu poliitikutega. 17. augustil pidas Tenzin Gyatso Tallinnas Vabaduse väljakul avaliku kõne, kus puudutas kaasaja poliitilisi, eetilisi ja moraalseid küsimusi. 18. augustil sai dalai-laama kätte Tartu Ülikooli audoktori medali ning kohtus veel mitmete poliitikutega. Oma visiidi ajal andis Tenzin Gyatso pikemad intervjuud Eesti Televisioonile, Kanal 2-le ja Postimehele.
Rwanda
pisi|Kaart
Rwanda on pindalalt üks Aafrika väiksemaid riike. Aafrika mandril asuvatest riikidest on Rwandast väiksemad ainult Gambia, Svaasimaa ja Djibouti. Rwanda on Aafrika kõige tihedamalt asustatud riik.
Riigi ala asub suhteliselt kõrgel, keskmiselt 1585 meetri kõrgusel merepinnast. Rwanda lääneosa on mägine, idaosa tasane ja soine.
Rwanda rahvastiku moodustavad ruanda keelt kõnelevad ruandad, kes jagunevad hutudeks, tutsideks ja tvaadeks. Inimeste olulisim elatusallikas on põllumajandus.
Rwanda on suhteliselt kiiresti arenev riik, mis taastub jõudsalt 20. sajandi lõpul aset leidnud hutude ja tutside vaenust sündinud kodusõjast ja genotsiidist.
Nimi
Riigi nimi on ruanda keeles Repubulika y'u Rwanda, prantsuse keeles République du Rwanda ja inglise keeles Republic of Rwanda. Nimi pärineb ruanda keelt kõnelevate rahvaste nimest.
Eesti keeles kasutati varem nimekuju Ruanda.
Asend, piir ja suurus
Rwanda asub Aafrika keskosas. Territooriumi kõige põhjapoolsem punkt on umbes 116 km kaugusel ekvaatorist. Riik on kujult veidi kirde-edela suunas välja venitatud. Territooriumi ulatus kirde-edela suunas on 248 km ja kagu-loode suunas 166 km.
Rwanda asub India ookeanist umbes 1500 km kaugusel.
Piir
Rwanda riigipiir langeb praktiliselt kokku 1910. aastal Euroopa koloniaalriikide tõmmatud piiridega, mis omakorda järgisid võrdlemisi täpselt varasema ruandade asuala piire.
Piir on suhteliselt liigestatud. Piiri pikkus on 893 km, sellest Burundiga 290 km, Kongo Demokraatliku Vabariigiga 217 km, Tansaaniaga 217 km ja Ugandaga 169 km.
Idas ja lõunas piiravad riigi territooriumi jõed. Kagera jõgi moodustab piiri Tansaaniaga ja osa piirist Burundiga. Osa piirist Burundiga moodustavad Ruhwa ja Akanyaru jõgi. Osa piirist Kongo DV-ga kulgeb läbi Kivu järve; järvest lõuna pool asuva piiriosa moodustab Rusizi jõgi.
Pindala
Riigi pindala on 26 338 km². Rwanda on pindalalt maailma riikide seas 149. kohal. Maismaa pindala on 25 271 km². Siseveekogud moodustavad riigi pindalast umbes 4%.
Loodus
pisi|Rwanda pinnamood
Pinnamood
pisi|[[Gitarama maastik]] Rwanda asub Ida-Aafrika kiltmaa loodeosas. Suurem osa territooriumist asub 1500–2000 meetri kõrgusel merepinnast (keskmine kõrgus 1585 m).
Rwanda territooriumi kõrgeim koht on Karisimbi mägi (4519 m) ja madalaim koht Rusizi jõgi (950 m).
Osa Rwandast paikneb Ida-Aafrika riftivööndi Alberti haru kohal. Riigi kesk- ja lääneosa on mägised, idaosas on peamiselt savannid, tasandikud ja sood. Rwanda lääneosa läbivad mäeahelikud moodustavad Niiluse ja Kongo jõgikonna vahelise veelahkme. Edelaosas on Mweri ahelik, mis jätkub teisel pool piiri Burundis, loodepiiri ääres on vulkaanilised Virunga mäed, kus asub ka Rwanda kõrgeim mägi Karisimbi.
Teised kõrgemad mäed on Muhabura (4127 m), Bisoke (3711 m), Sabyinyo (3636 või 3674 m) ja Gahinga (3474 m). Sabyinyo asub kohas, kus Rwanda, Uganda ja Kongo DV piir kokku saavad. Kõrgemate mägede tipud ulatuvad metsapiirist kõrgemale, madalamaid nõlvu katavad vihmametsad. Osa mäetippe on hoolimata ekvaatori lähedusest kaetud igilumega.
Lääneosa mägise ala kõrgus on valdavalt 2500–3000 meetrit. Mäed laskuvad läänes Kivu järve ja Rusizi jõe oru suunas suhteliselt järsult, ida suunas muutuvad mäed järk-järgult madalamaks ja laugjamaks. Idaosa kõrgus merepinnast on 1400–1800 meetrit.
Leidub nii järsuseinalisi mägesid kui ka metsaga kaetud lamedamaid massiive. Rwandat on nimetatud ka "Tuhande künka maaks". Eriti riigi keskosas on lugematud künkad põllumaana kasutusele võetud. Praktiliselt kogu viljakas maa on kasutusel põllumaana.
Kõige madalam koht on äärmises edelanurgas, kus Rwanda, Burundi ja Kongo DV piir kokku saavad.
Geoloogiline ehitus
Aluskorra moodustavad paleoproterosoikumi (Rusizi) migmatiidid, gneisid ja vilgukildad. Neil lasuvad mesoproterosoikumi Kibara vöö setete kurrutumise ja moonde teel tekkinud kivimid, peamiselt graniitsete intrusioonidega kildad ja kvartsiidid, mis katavad suurema osa Rwanda alast. Loode- ja kaguosas esineb alates kainosoikumist moodustunud vulkaanilisi kivimeid.
Loodusvarad
Rwandas leidub tinamaaki kassiteriiti, volframiiti, berülli, kolumbiit-tantaliiti ning vähesel määral kulda ja safiire. Kivu järve all on maagaasi leiukohad, mida ei ole veel õieti kasutusele võetud. Varude suuruseks hinnatakse 50–55 miljardit m³.
Riigi edelaosas leidub turvast.
pisi|Tee [[Kigali provintsis]]
Rwandas on viljakas muld, metsavarud ja rohked pinnavee varud. Umbes 12,4% territooriumist katab mets.
Mullastik
Põllumaa kvaliteeti on vähendanud erosioon, leostumine, ülekarjatamine ja intensiivne põllundus.
Jõed
pisi|Kagera ja Ruvubu ühinemiskoht Rwandat läbib Kongo ja Niiluse valgla veelahe. Umbes 80% territooriumist jääb Niiluse valgla alale, ülejäänud alalt voolab vesi Rusizi kaudu Kongosse.
Rwanda pikim jõgi on Kagera jõe lisajõgi Nyabarongo. 2008. aastal oli Rwandas 861 jõge, mille pikkus oli kokku 6462 km. Suuremad jõed on Niiluse valglas Kagera, Akanyaru, Base, Kagitumba, Mukungwa, Muvumba, Nyabarongo ja Ruvubu (Ruvuvu) ning Kongo valglas Koko, Rubyiro, Ruhwa, Rusizi ja Sebeya.
Järved
pisi|püsti|[[Kivu järve kallas Gisenyis]] 2008. aastal loendati Rwandas 101 järve, mille pindala oli kokku 149 487 hektarit. Suurim järv on riigi läänepiiril paiknev Kivu järv, millest suurem osa jääb Kongo DV alale. Teised suuremad järved on Burera (Bulera), Ruhondo, Muhazi, Rweru, Ihema, Cyohoha, Sake, Kilimbi, Mirayi, Rumira, Kidogo, Mugesera, Nasho, Mpanga, Mihindi, Rwampanga, Bisoke.
Rwanda poolele jäävad ka mõned väikesed saared Kivu järves. Nende seas on Bugarura, Iwawa ja Mushungwe.
Paljudes järvedes vohab vesihüatsint, mis kasvab kiiresti ja moodustab vee pinnale tiheda vaiba. See soodustab soostumist, takistab liiklust ja hüdroenergia tootmist, rikub kalade elupaigad ja on soodne pinnas malaariat levitavate sääskede arenguks.
Sood
Riigi idaosas on palju soid, mis paiknevad eelkõige jõgede orgudes ja järvede ümber. Kõige soisem on idapiiri ääres.
2008. aastal kaardistati 860 sood. Soode pindala oli kokku 278 536 hektarit, mis moodustab 10,6% riigi pindalast.
Kliima
Rwandas valitseb lähisekvatoriaalne kliima. Et kogu Rwanda ala paikneb kõrgel, on temperatuurid mõõdukamad kui sama laiuskraadiga madalamatel aladel.
Temperatuur on aasta lõikes väga ühtlane. Näiteks riigi keskosas asuvas Kigalis on ööpäeva madalaim temperatuur keskmiselt 12–14 °C ja kõrgeim temperatuur keskmiselt 24–27 °C. Lääne- ja keskosa mägedes on veidi jahedam kui idaosa savannis. Kõige kuumemad kuud on tavaliselt august ja september.
Vihma- ja kuivaperioodid on selgelt eristatavad. Vihmaperioodid kestavad veebruarist või märtsist mai või juunini ja septembrist-oktoobrist detsembrini. Vihmaperioodil sajab paduvihma peaaegu iga päev. Vahepeal võib küll ka päike välja tulla. Juunist septembrini on kõige kuivem periood, mil tihti ei saja üldse.
Sajab keskmiselt 1000 mm aastas, lääneosas ja Virunga mägedes kuni 2000 mm.
Septembrist detsembrini esineb sageli tugevaid äikesetorme, mägedes võib ka lund sadada.
Taimed
Eelajaloolisel ajal kattis kolmandikku tänapäeva Rwanda alast pilvemets. Praegu laiuvad suuremal osal territooriumist terrassidena rajatud põllud. Puutumatu loodus on säilinud peamiselt üksnes rahvusparkides.
Kõige liigirikkam taimestik on säilinud riigi edelaosas Nyungwe rahvuspargi metsades, kus leidub umbes 200 puuliigi esindajaid. Nende seas on Entandrophragma excelsum ja Manni tüvijalg. Leidub ka mitmesuguseid sõnajalgtaimi, üle saja käpalise ja begooniaid. Pargi alale jääb nii vihmametsi, bambusesalusid, rohumaid kui ka soid. Rahvuspargi alalt on leitud umbes 1100 taimeliiki, neist 137 endeemi.
Rwanda loodeosas Vulkaanide rahvuspargis kasvavad peamiselt bambusesalud, mis vahelduvad nõmmede ja väikeste metsasaludega. Idaosas paikneva Akagera rahvuspargi alal on valdav savann, kus kasvavad peamiselt akaatsiad. Piirkonnas leidub ka endeemseid liike.
Loomad
pisi|[[Mägigorillad Vulkaanide rahvuspargis]] Rwanda alal elab 189 liiki imetajaid. Neist kaks on äärmiselt ohustatud liigid (teravmokk-ninasarvik ja käsitiivaline Rhinolophus hilli), neli eriti ohustatud (elevant Loxodonta cyclotis, mägigorilla, šimpans ja näriline Delanymys brooksi), 11 ohualtid (aafrika elevant, lõvi, jõehobu, närilised Hybomys lunaris, Pelomys hopkinsi, Praomys degraaffi ja Thamnomys kempi, Crocidura lanosa, Ruwenzorisorex suncoides, käsitiivaline Rhinolophus ruwenzorii ja kaslane Profelis aurata) ja viis ohulähedased.
Nyungwe metsades elab vähemalt 86 liiki imetajaid, neist 14 on Alberti rifti endeemid. Nende seas on ka 14 primaadiliiki, sealhulgas šimpansid. Puu otsas elavad Colobus ' ed liiguvad suuremas karjas kui ükski teine Aafrika primaat; nad võivad liikuda kuni 400 kaupa. Nyungwe rahvuspargi alal elab 280 linnuliigi (sealhulgas 26 Alberti rifti endeemi), 31 kahepaiksete (15 endeemi) ja 43 roomajaliigi (8 endeemi) esindajaid. Endeemseid liblikaliike on 21.
Tähelepanuväärne on lihasööja sipelglane Dorylus, kes liigub hiigelkolooniatena. Uurimused on näidanud, et sipelgate summaarne biomass on suurem samal alal elavate lihasööjate imetajate omast ning nad ka söövad kokku rohkem kui imetajad.
Kõik suurimetajad on kaitse all. Akagera rahvuspargis elavad tüüpilised savanniloomad, nende seas kaelkirjakud, elevandid, leopardid, lõvid, hüäänid, sebrad, kudud, kannad, pühvlid, tüügassead. Vulkaanide rahvuspargis Virunga mägedes elab umbes kolmandik maailma mägigorilladest. Virunga alal elavad ka elevandid, lõvid, šimpansid, antiloobid ja tüügassead.
Linnud
Rwanda alal elab umbes 730 liiki linde. Nyungwe metsades on nähtud 280 liigi esindajaid; neist 26 on Alberti rifti endeemid. Nende seas on mägiturako ja ruanda frankoliin. Riigi idaosas elab teiste seas savannile tüüpiline värvuline Laniarius erythrogaster ning palju soo- ja järvelinde, sealhulgas toonekured ja kured.
Kalad
Kivu järves elavad pärismaisena pardkalad, angersägad ning kirevahvenlased Haplochromis ja Oreochromis niloticus. Võõrliigina lasti 1959. aastal järve heeringlane Limnothrissa miodon.
Paljudes järvedes elab tilaapia.
Looduskaitse
Pärismaise elustiku kaitseks on loodud kolm rahvusparki. Riigi idapiiri ääres Kagera jõe kaldal asub Akagera rahvuspark, loodeosas Virunga mägedes eelkõige mägigorillade kaitseks loodud Vulkaanide rahvuspark ja edelaosas metsakaitseala Nyungwe rahvuspark.
600px|keskel|pisi|Nyungwe metsad
Keskkonnaprobleemid
Kõige suuremaid keskkonnaprobleeme tekitavad Rwandas linnade kasvust tingitud vee- ja õhureostus, põud, metsade hävitamine põletuspuuks ja põllumaa saamiseks, pinnase erosioon ja mulla kurnamine ning salaküttimine.
1990. aastate kodusõja ja eriti genotsiidi eest varjunud põgenikud seadsid end tihti sisse piiriäärsetes metsades, kust võtsid vajadusel põletuspuid ning kasutasid toiduks kõike, mis vähegi hamba alla kõlbas. Tihti jäi neist maha tühi ja paljas maa. Et põllumaa on äärmiselt napp, raiutakse põllu rajamiseks metsa kõikjal, kus see pole kaitse all. Põlde rajatakse ka kõrgematele nõlvadele, kust paduvihmad mullakihi alla uhuvad. Allakantud pinnaseosakesed settivad veekogudesse. Põldude kastmine ja vee ümbersuunamine kuivatab jõgesid, see omakorda sunnib (eriti riigi idaosas) loomad endale uut elupaika otsima. Salaküttimisega tegelevad nii nälja leevenduseks liha jahtivad põllupidajad kui ka elevante, antiloope ja primaate küttivad ärimehed, kes oma saagi turistidele müüvad.
Riik
Rwanda riik loodi 1. juulil 1962, kui vabaneti Belgia hooldusõiguse alt ja kuulutati välja iseseisvus.
Iseseisvumise päev 1. juuli on rahvuspüha.
Riigikord
Rwanda on unitaarne presidentaalne vabariik. Praegune põhiseadus võeti vastu 2003. aastal pärast 26. mail 2003 peetud rahvahääletust. Sellele eelnenud põhiseadus kehtis alates 1991. aastast.
Valimisõigus on vähemalt 18-aastastel isikutel. Naised said valimisõiguse 1961. aastal.
Topeltkodakondsus on lubatud, kuid topeltkodakondsusega isik ei saa kandideerida presidendiks.
President
pisi|President [[Paul Kagame]]
Presidendiks võib kandideerida vähemalt 35-aastane sünnipärane Rwanda kodanik, kelle vähemalt üks vanematest on Rwanda kodanik.
President nimetab ametisse ja vabastab ametist peaministri ja valitsuskabineti, esindab riiki välissuhtluses, annab armu, kuulutab välja sõja, sõlmib ja ratifitseerib välislepinguid (teatud juhtudel parlamendi heakskiidul).
President on Rwanda kaitseväe juhataja.
Presidendil on õigus pärast arupidamist peaministri, kodade esimeeste ja riigikohtu esimehega Esindajatekoda laiali saata. Senatit laiali saata ei saa.
Parlament
pisi|Parlamendihoone pisi|püsti|Opositsiooniliider [[Victoire Ingabire Umuhoza]]
Seadusandlik organ on kahekojaline parlament. Kuni 2003. aastani oli parlament ühekojaline.
Ülemkojas ehk senatis (Umutwe wa Sena) on 26 liiget. Senati koosseis valitakse kaheksaks aastaks. Kandideerida võivad vähemalt 40-aastased isikud. Vähemalt 30% senaatoritest peavad olema naised. 12 senaatorit valivad kohalikud omavalitsused, 8 määrab president, 4 poliitilised organisatsioonid ja 2 ülikoolid. Endistel riigipeadel on õigus soovi korral senati liikmeks saada.
Alamkoja ehk esindajatekoja (Umutwe w'Abadepite) liikmed valitakse viieks aastaks. Esindajatekotta kuulub 80 liiget. Neist 53 valib rahvas üldistel otsestel proportsionaalsetel valimistel. Alamkoja 24 naistele ette nähtud kohale valivad oma saadikud iga provintsi kohalike omavalitsuste ja naisorganisatsioonide esindajad. Kaks esindajat valivad noorteorganisatsioonid ja ühe puuetega inimeste organisatsioonid. Valimiskünnis on viis protsenti.
Esinduskogusse valitud isik ei ole seotud konkreetsete valijate antud mandaadiga. Kui parlamendi liige erakonnast välja astub või välja heidetakse, kaotab ta oma koha parlamendis.
Keegi ei tohi samaaegselt kuuluda parlamenti ja valitsusse.
President ja senati esimees ei tohi kuuluda samasse erakonda.
Valitsus
Valitsus teostab koos presidendiga riigis täidesaatvat võimu. Valitsuskabineti tööd juhib peaminister.
Parlamendis enamuses oleva erakonna esindajad ei tohi moodustada rohkem kui 50% valitsusest.
Õigussüsteem
Rwanda õigussüsteem põhineb peamiselt Saksamaa ja Belgia tsiviilõigusel ning tavaõigusel. 2000. aastate reformide käigus on üle võetud ka angloameerika õigussüsteemi elemente. Kohtuvõim on täidesaatvast võimust lahutatud, kuid poliitikuid on süüdistatud õigusemõistmisse sekkumises.
Kohtusüsteem on mitmeastmeline. Seda on muu hulgas seoses genotsiidijuhtumite menetlemise ja haldusreformiga korduvalt ümber korraldatud ja lihtsustatud. Kõrgeim kohtuorgan on Ülemkohus.
Traditsiooniliselt mõistis Rwandas kohut väärikaim mees külas. Külakohut nimetati gacaca ' ks. Aastal 2001 otsustas valitsus gacaca taaselustada, et kiirendada genotsiidijuhtumite menetlemist. Moodustati üheksaliikmelised gacaca ' d. 1990. aastate teisel poolel vangistati genotsiidis süüdistatuna üle saja tuhande inimese. Et nii vanglad kui ka kohtud olid üle koormatud, anti massilisi amnestiaid, eelkõige kergemates kuritegudes süüdistatutele. Genotsiidis osalenud said vabaduse tingimusel, et on nõus astuma gacaca ette. Gacaca määrab tavaliselt karistuseks ühiskondliku töö.
Surmanuhtlus kaotati Rwandas 2007. aastal.
Sümboolika
Rwanda riiklikud sümbolid on lipp, deviis, vapp ja hümn.
Rwanda lipp on alates 2001. aastast sinise, kollase ja rohelise laiuga trikoloor. Lipuvärvides vapp on kasutusel samast aastast.
Riigi deviis on "Ubumwe, umurimo, gukunda igihugu" ('ühtsus, töö, isamaalisus').
Rwanda hümn on alates 2001. aasta algusest "Rwanda Nziza" ('ilus Rwanda').
Pealinn
Rwanda pealinn Kigali asub riigi keskel. Kigali on pealinn alates riigi iseseisvumisest 1962. aastal.
Pealinn moodustab ühe viiest provintsist.
Haldusjaotus
Provintsid jagunevad kokku 30 ringkonnaks (akarere), mis omakorda jagunevad kokku 416 sektoriks (imirenge). Sektorid jagunevad rakkudeks (utugari) ja küladeks (imidugudu).
Parteid
Rwandas on mitmeparteisüsteem. Põhiseadus keelab erakondade moodustamise rassilisel, etnilisel, usulisel või soolisel alusel. Registreeritud erakonnad saavad riigilt rahalist toetust.
Kohtunikel, prokuröridel, sõjaväelastel, politseinikel ja julgeolekutöötajatel ei ole lubatud erakondadesse kuuluda.
Rahvusvahelised suhted
Aastal 2007 astus Rwanda Ida-Aafrika Ühenduse ja 2009 Rahvaste Ühenduse liikmeks.
Rwanda kuulub ka prantsuskeelsete riikide ühendusse Francophonie.
Eesti sõlmis Rwandaga diplomaatilised suhted 14. märtsil 2006. Rwanda suursaadik Eestis on alates oktoobrist 2014 Hollandis Haagis resideeriv Jean Pierre Karabaranga. Eestil Rwandas diplomaatilist ega konsulaaresindust ei ole.
Rwandat võivad 2011. aasta seisuga viisavabalt külastada Burundi, Hongkongi, Keenia, Mauritiuse, Rootsi, Saksamaa, Suurbritannia, Tansaania, Uganda ja USA kodanikud; kõigil teistel tuleb taotleda viisa.
Kuulumine rahvusvahelistesse organisatsioonidesse
Rwanda on järgmiste organisatsioonide liige:
Riigikaitse
pisi|Rwanda kaitseväelased Rwanda kaitsevägi loodi pärast riigi iseseisvumist 1962. aastal. Praegusel kujul eksisteerib ta alates 1994. aastast. Suurem osa armee koosseisust pärineb pärast genotsiidi Rwanda Isamaarindest eraldatud sõjalisest tiivast.
Kaitsevägi koosneb maa- ja õhuväest. Sundajateenistust ei ole. Vabatahtlikult võivad teenistusse astuda kõik vähemalt 18-aastased Rwanda kodanikud.
Kaitsekulutused moodustasid 2006. aastal 2,9% rahvuslikust kogutoodangust.
Rahvastik
pisi|Lapsed Virunga mägedes 2002. aasta rahvaloenduse andmetel oli Rwanda rahvaarv 8 162 715. Aastal 2011 elas riigis Rwanda Statistikaameti andmetel 10 718 379 inimest ja USA Luure Keskagentuuri hinnangul 11 689 696 inimest. World Gazetteeri arvutuste järgi elab 2012. aastal Rwandas 9 320 208 inimest.
Rwanda on Aafrika kõige tihedama asustusega riik. Ühel ruutkilomeetril elab umbes 400 inimest. Aastal 2010 elas 19% elanikest linnades. Linnastumise tempo on 4,4% aastas.
Umbes 99% Rwanda elanikkonnast moodustavad ruanda keelt kõnelevad hutud ja tutsid. 84% elanikest on hutud ja 15% tutsid. Ühe protsendi rahvastikust moodustavad pügmeede hulka kuuluvad tvaad.
Rahvastikukasvu kiirus on 2,751% aastas. Rwanda naine sünnitab keskmiselt kuus last.
Aastal 2006 oli keskmine eluiga 47 aastat, sealhulgas meestel 46 ja naistel 48 aastat. Keskmine elueaootus sünnihetkel on 55,4–58,8 aastat. Aastal 2011 moodustasid kuni 14-aastased rahvastikust 42,9%, 15–64-aastased 54,7% ja üle 65-aastased 2,4%.
Aastal 2001 olid 56,5% elanikest katoliiklased, 26% protestandid, 11,1% adventistid, 4,6% muslimid, 0,1% loodususku ja 1,7% ei tunnistanud ühtki religiooni.
70,4% vähemalt 15-aastastest ruandalastest on kirjaoskajad. Meeste seas on kirjaoskajaid 76,3 ja naiste seas 64,7%.
Lubatud on ainult monogaamne abielu mehe ja naise vahel.
2010. aastal oli Rwandas umbes miljon orbu.
Asulad
pisi|[[Kigali tänavapilt]] Suuremad linnad on pealinn Kigali (1 029 384 elanikku aastal 2010), Butare (89 800, 2005), Gitarama (87 613, 2005), Ruhengeri (86 685, 2005) ja Gisenyi (83 623, 2005).
Allikaelustik
pisi|[[Aegviidu Siniallikad|Aegviidu siniallika elustiku moodustavad külmalembesed ja puhast vett eelistavad veeorganismid]] Allikaelustik on allikaid asustav organismide kogum.
Külmade allikate elustik
Külmade allikate elustiku moodustavad külmalembesed ja puhast vett eelistavad veeorganismid (krenobiondid ja -fiilid). Samuti leidub seal mitmeid organisme, kes on suure ökoloogilise kohastumisvõimega. Loomadest on seal esindatud nt protistid, keriloomad, vesilestad, vähid ja putukavastsed. Taimedest leidub seal bentilisi räni- ja niitrohevetikaid (iseloomulikud eriti langeallikaile) ja õistaimi (eriti tõusuallikais).
Soojade ja kuumade allikate elustik
Soojade allikate elustik on sageli väga rikas ja seal elab palju organismirühmi, sh termofiile. Kuumade allikate elustik on aga väga vaene, seda asustavad peamiselt ekstremofiilid.
Rwanda
Majandus
1960. ja 1970. aastatel majandus kasvas, 1980. aastate kohvihinna langus tõi kaasa aeglustumise ning 1990. esimese poole kodusõda ja genotsiid järsu languse. Alates 1995. aastast on valitsus püüdnud majandust ümber profileerida, erastada riigiettevõtteid, liberaliseerida ettevõtluskliimat, arendada tööstust ja mäendust, meelitada Rwandasse välisinvestoreid. Et suurem osa majapidamistest on enam-vähem naturaalmajanduslikud, on siseturg väike. Infrastruktuur (energiavarustus, transpordivõrk) on puudulik.