cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lääne oblast (1917–1918)
Esimese maailmasõja käigus Saksamaa keisririigi vägede poolt vallutati Valgevene lääneosa ning pärast vaherahu sõlmimist Nõukogude Venemaa ja Saksamaa keisririigi vahel Brest-Litovskis moodustati Venemaa võimu alla jäänud Ida-Valgevene kubermangudest (Venemaa poolt vaadates Lääne-Valgevene kubermangudest), Ülevenemaalise Nõukogude Nõupidamise otsusega 1917. aasta märtsis nõukogude võimu toetav haldusüksus.
1918. aasta septembris nimetati Lääne oblast Lääne Kommuuniks.
Lääne oblasti territoorium
Lääne oblasti pealinn oli 1917. aasta juunist kuni 19. veebruarini 1918 Minsk; pärast seda aga viidi pealinn üle Smolenskisse, kus oblasti pealinn asus kuni oblastist Lääne Kommuuni moodustamiseni septembris 1918. aastal.
Lääne oblasti koosseisu kuulusid moodustamisel:
1917. aasta novembris alanud Venemaa kodusõja käigus vallutati osa nõukogude võimu kontrolli all olnud kubermange nõukogude võimu vastaste vägede poolt ning 27. novembriks 1917 oli Lääne oblasti nõukogude võimuorganite kontrolli all ainult:
12. märtsil 1918 vallutati Mogiljovi kubermang Poola vägede poolt.
1918. aasta aprillis liideti Lääne oblastiga Nõukogude Punaarmee poolt vallutatud Smolenski kubermang.
Tali (perekonnanimi)
Tali on eesti perekonnanimi.
2019. aasta 1. jaanuari seisuga oli Eestis perekonnanimi Tali 718 inimesel: 346 mehel ja 372 naisel. Perekonnanimede levikult on Tali meeste seas 123. kohal ja naiste seas 125. kohal. Nimi on levinuim Pärnu maakonnas, kus neid oli maakonna 10 000 elaniku kohta 14,1. Levinuim oli perekonnanimi Tali vanuserühmas 5–9, kus neid oli 10 000 elaniku kohta 6,11.
Arvi Poobus
Arvi Poobus (sündinud 18. märtsil 1939 Rapla vallas Raplamaal) on eesti tehnikateadlane.
Elulugu
Arvi Poobus on ehitustöölise poeg.
Lõpetas 1958 Rapla Keskkooli, 1963 Tallinna Polütehnilise Instituudi (TPI) soojusenergeetiliste seadmete erialal, 1969 aspirantuuri, tehnikakandidaat (1981, TPI), väitekiri "Разработка и исследование высокотемпературных воздухоподогревателей". Oli 1969–95 TPI tööstusliku soojusenergeetika labori (aastast 1992 TTÜ soojustehnika instituut) vanemteadur, 1995 – soojustehnika instituudi tööstusliku soojustehnika õppetooli dotsent.
Teadustöö
Uurimisvaldkonnad: kõrgtemperatuursete küttepindade saastumine ja korrosioon tuhasadestiste mõjul; ventilatsioonisoojuse kasutamine; kohalike kütuste (puit, turvas) põletamine ja gaasistamine; jäätmepõletuse tehnoloogiad, soojuse tootmise ja kasutamise tehnilismajanduslik hindamine. Kuulub akadeemik koolkonda. Üle 50 teadustrükise.
Torbjørn Falkanger
Torbjørn Falkanger (8. oktoober 1927 Trondheim – 16. juuli 2013) oli norra suusahüppaja.
1952. aasta taliolümpiamängudel andis Falkanger sportlaste esindajana olümpiatõotuse. Samadel mängudel võitis ta normaalmäe suusahüpetes hõbemedali.
Barbara Grimes
Barbara Grimes on kahe Austraalia kultuuriantropoloogi nimi:
Torbjørn Falkanger
1950. aasta maailmameistrivõistlustel Lake Placidis sai ta viienda koha ja 1954. aasta maailmameistrivõistlustel Falunis kuuenda koha.
Aastal 1952 autasustati ta Holmenkolleni medaliga. Sel aastal said autasu veel Stein Eriksen, Heikki Hasu ja Nils Karlsson.
Pauli kadetikorpus
Pauli kadetikorpus (vene keeles Павловский кадетский корпус) oli aastatel 1829−1863 tegutsenud Venemaa keisririigi sõjaline õppeasutus.
Ajalugu
Pauli kadetikorpuse eelkäijaks oli troonipärija Pavel Petrovitši (hiljem keiser Paul I) poolt 1794. aastal asutatud Gattšina orbudekodu (Гатчинский сиротский дом). 1829. aasta 19. veebruaril võrdsustati selle järeltulija Keiserlik sõjaline orbudekodu (Императорский военно-сиротский дом) ülejäänud kadetikorpustega ja see nimetati orbudekodu asutaja Pauli auks Pauli kadetikorpuseks; samal ajal eraldati sellest aadlineidude osa ja sellest sai Pauli aadlipreilide instituut. Sõjaliste õppeasutuste reformeerimise käigus kaotati kadetikorpus 25. augustil 1863 ja see reorganiseeriti 1. Pauli sõjakooliks.
Kaa-Hemi kožuun
Kaa-Hemi kožuun on 2. järgu haldusüksus Venemaa Tõva Vabariigis.
Kožuuni halduskeskus on Sarõg-Sep.
Kožuun jaguneb 11 kohalikuks omavalitsuseks, kus on kokku 17 asulat.
Šiauliai mõis
pisi|Šiauliai mõisa peahoone. Šiauliai mõis (Šiaulių dvaras) ehk Didžiadvaris või Didždvaris on endine mõis Leedus Šiauliais. Peahoone aadress on Aušros al. 50.
Šiauliai mõisat on esmamainitud XV sajandil. Algul oli tegu riigimõisaga, mis oli mitmest riigimõisast (nende seas Gruzdžiai, Pakruojise ja Žagarė mõis) koosneva kompleksi halduskeskus.
Kompleks ehitati uhkemalt välja 1765. aastal, mil mõisa haldur oli Antoni Tyzenhauz. Pole täpselt teada, kus kompleks toona paiknes. Varasemast ehitusperioodist pärineb tall, mis on praegu ümber ehitatud Šiauliai ringkonnakohtu hooneks. Lisaks tallile ja peahoonele on säilinud veel pesuköök.
1795. aastal sai mõisa omanikuks Platon Zubov. Zubovite suguvõsa kätte mõis ka jäi. Suguvõsa aitas kaasa Šiauliai arengule, nii valmis 1898. aastal Zubovite annetatud tellistest tütarlaste gümnaasiumi hoone (praegune Šiauliai gümnaasium).
Praeguse peahoone rajas Dmitri Zubov, kuna vana hoone ei kõlvanud enam talvisel ajal elamiseks ja Zubovid kasutasid seda vaid suvel. Hoone on klassitsistlikus stiilis. 1923. aastal loobusid Zubovid mõisast ja annetasid sealse kompleksi linnale, peahoonesse rajati muuseum. 1926. aastal lammutati seoses selle juurde viiva allee rajamisega lagunenud mõisa majandushoone ja 1934. aastal mõisa väravad. Tänapäeval asub hoones Šiauliai ülikooli kunstiteaduskond.
pisi|left|Didžiadvarise park
Peahoone ümber paikneb ristkülikukujuline Inglise park. Park oli kogu aeg linnarahvale avatud ja 1921. aastal andsid Zubovid selle linna hallata.
Ajal, mil ladina tähestikus avaldatud leedukeelne kirjandus keelustatud oli, oli Didžiadvaris üks Knygnešystė keskusi, sealsed laod olid raamatute hoiupaigaks ja jaotuspunktiks. Hiljem kasutati sealseid ruume ajalehe Iskra ja sotsiaaldemokraatliku kirjanduse levitamiseks. 1874. aastal organiseeriti Šiauliai gümnaasiumi juurde leedukeelne raamatukogu. Kui politsei hakkas asja vastu huvi tundma, toimetas mõisaproua Aleksandra raamatud mõisa varjule. Gümnaasiumiõpilaste ligipääsu raamatukogule hakkas korraldama mõisa hilisem omanik Vladimir Zubov.
1900. aastal, mil keeld kadus, tehti see raamatukogu avalikuks. Vladimir Zubov annetas raamatukogule ka oma isikliku raamatukogu ja Šiauliai mõisa arhiivi.
Mõisa hoonetes elasid gümnaasiumis õppimise ajal sellised tuntud isikud nagu luuletaja Laurynas Ivinskis, keeleteadlane Jonas Jablonskis ja Michał Mikołaj Ogiński.
Luste loss
pisi|Lossi varemed 2011. aastal Luste loss (Lustes pils) on loss Lätis Dobele piirkonnas Jaunbērze valla ja Dobele valla piiril Dravniekis. Saksa keeles Lustschloss Friedrichslust. Tegemist oli Luste mõisa peahoonega.
Mõis kandis kunagi nime Vecpienava ja see rajati 1555. aastal. Esimesed omanikud olid Riviused.
Peahoone laskis 1770. aastal ehitada Peter Biron, arhitekt oli Severin Jensen. 1780. aastal andis Biron lossi külaskäigul viibinud toona veel kroonprintsi Friedrich Wilhelm II käsutusse, sellest ka lossi nimi. Peahoone on barokne, klassitsismi sugemetega.
Prantsuse park rajati koos peahoonega, kaugemal läks see üle metsapargiks. Parki ehtis Hiina paviljon, sinna rajati tammesalu.
Teine maailmasõda laastas lossi ja see muutus elamiskõlbmatuks. 1950. aastal taastati küttesüsteem, aga korrastamine jäi pooleli. Tänapäeval seisab loss kasutuseta ja on osaliselt varemetes.
Ambelau keel
Ambelau keel on Indoneesia Ambelau saare põhirahva ambelaude emakeel.
Ambelau keelt kõneleb umbes 5700 inimest (1989), sealhulgas üle 5000 Ambelau saarel (või 7400 ).
ISO 639-3 keelekood on amv.
Ta kuulub Austroneesia hõimkonna Kesk-Ida-Austroneesia keelkonna Kesk-Malai-Polüneesia tsooni Kesk-Maluku haru idarühma, kus ta mõnikord liigitatakse Ambelau alarühma.
Enamikust Buru saare põlisrahvaste keeltest on ambelau keel küllaltki erinev. Ambelau keel ja buru keel ei ole vastastikku arusaadavad. Kõige rohkem ühiseid sõnu (44%) on tal buru keele lõunamurde Masarete murdega.
Näiteid ambelau keele sõnavarast :
Ambelau keele kõnelejad elavad põhiliselt Ambelau saarel ja Buru saare Wae Tawa külas. Murdeerinevusi ei ole.
Ambelaud kasutavad ambelau keelt nii olmes kui ka ühiskondlikus elus, kuigi paljud oskavad indoneesia keelt.
Kirjakeel puudub. Kõnelejate emakeelne kirjaoskus on alla 1%.
Ambelau keelt on kõige rohkem uurinud Charles Grimes ja Barbara Dix Grimes 1980ndatel.
Wommelgem
Wommelgem on hollandikeelne vald ja asula Belgias Flandria piirkonnas Antwerpeni provintsis.
2021. aasta autoralli maailmameistrivõistlused
2021. aasta autoralli maailmameistrivõistlused oli autoralli maailmameistrivõistluste 49. hooaeg. Maailmameistrivõistlusteks on planeeritud 12 etappi. Esimene etapp on Monte Carlo ralli jaanuaris ning viimane Monza ralli novembris.
Kandle vald
Kandle vald (saksa keeles Kandel) oli vald Virumaal Haljala kihelkonnas. Vald eksisteeris 1866–1893 ja siis liideti Kandle vald Maria vallaga.
Valla alal asus Kandle mõis.
Ülo Keedus
Ülo Keedus (17. mai 1929 Tartu – 4. september 1991 Tallinn) oli eesti purilendur, lendur, langevarjuinstruktor ja harrastusfilmioperaator.
Haridus
Ta lõpetas 1948. aastal Tallinna Elektromehaanika Tehnikumi ja 1951. aastal Sassovo tsiviillennukooli.
Lennundus
Ülo Keedus hakkas langevarjuhüppeid tegema 1946. aastal. Järgmisel aastal astus esimestele sõjajärgsetele mootorlendurite kursustele, mille lõpetas 1948. aastal.
Kukšas
Kukšas on küla (vidējciems) Lätis Tukumsi piirkonnas Jaunsāti vallas. Küla asub valla keskusest Abavniekist 7,5, piirkonna keskusest Tukumsist 23 ja Riiast 85 kilomeetri kaugusel, merepinnast 58 meetri kõrgusel.
Esimest korda on asulat mainitud aastal 1530. Asulas on Kukšase mõisa (Kukschen) süda. Mõisa hoonetekompleks, park ja häärber on muinsusmälestistena riikliku kaitse all. Paik on nime saanud sellest, et mõis rajati paika, kus elasid kolm Kuki või Kucki nime kandvat venda. Külas asub Kukšase bussipeatus. .
Ülo Keedus
Lennundus
Ta töötas 1949–1975 OSOAVIAHIMi Tallinna Aviotehnilise Klubi, hiljem ALMAVÜ Tallinna Aeroklubi lendurina ja langevarjuinstruktorina.
Ülo Keedus oli üks purilennuki HLK-1 (esmalend 1958. aastal ) kolmest konstruktorist koos Endel Helme ja Illar Lingiga.
Keedus on õpikute "Purilend" (Eesti Riiklik Kirjastus, 1962) ja "Kukkumisest maandumiseni" (Valgus, 1981) autor. Aastail 1988–1991 ilmus ajakirjas Tehnika ja Tootmine tema kirjutatud 34-osaline käsiraamat filmiamatööridele "Kodukino ABC".
1975. aastast kuni surmani töötas Keedus Tallinna Puhkeparkide Direktsiooni filmiamatööride klubis metoodikuna.
Isiklikku
Tema poeg Sulev Keedus on eesti filmirežissöör.
Barbara Dix Grimes
Alates 1981. aastast on ta koos abikaasa Charles Grimesiga töötanud Indoneesias, sealhulgas Buru saarel. Ta on tõlkinud Piibli buru keelde.
Alates 1995. aastast juhivad nad Piibli Timori keeltesse tõlkimise projekti.
Aastal 1993 kaitses ta ülikoolis National University of Australia doktoritöö antropoloogia alal.
Neil on pojad Ben, Andrew ja David.
Manzikerti lahing
Manzikerti lahing oli lahing 26. augustil 1071 Ida-Rooma keisririigi ja ühendatud seldžukkide vahel; lahing leidis aset Manzikerti linna lähedal (tänapäeva Malazgirt Muşi provintsis Türgi vabariigis).
Ida-Rooma kindel kaotus ja Romanos IV Diogenese vangilangemine mängisid tähtsat rolli Bütsantsi mõjuvõimu nõrgenemises Anatoolias ja Armeenias, sellest sai alguse ka Anatoolia järkjärguline türgistumine. thumb|left|Tumedaim lilla – Rumi sultanaadi alad aastal u 1100; heledam lilla – Danišmendidelt aastaks 1174 vallutatud alad; veel heledam lilla – Ida-Roomalt aastaks 1184 vallutatud alad; heledaim lilla – vallutused aastaks 1240
Tagajärjed
1075. aastal vallutas Süleyman bin Kutalmış Izmiti ja Izniki linnad. Kaks aastat hiljem kuulutas ta end iseseisva Seldžukkide riigi sultaniks ja tegi Iznikist pealinna. Aastaks 1081 olid Rumi seldžukid vallutanud peaaegu kogu Anatoolia – Armeeniast kuni Bitüüniani – ning asutasid oma pealinna Nikaias, vähem kui 100 km kaugusel Konstantinoopolist.
Christian Hirte
Christian Hirte (sündinud 23. mail 1976 Bad Salzungenis Saksamaal) on Saksa poliitik (Saksamaa Kristlik-Demokraatlik Liit, CDU) ja CDU esimees Tüüringi liidumaal.
Aastatel 2018–2020 oli ta föderaalmajandus- ja energeetikaministri parlamentaarne riigisekretär Angela Merkeli neljandas kabinetis. Selles ametis oli ta ka uute liidumaade liiduvalitsuse volinik kuni ametist lahkumiseni 8. veebruaril 2020. Alates 2008. aastast on ta Saksamaa Liidupäeva liige.
Haridus
Pärast keskkooli lõpetamist asus ta 1995. aastal õppima Jena Friedrich Schilleri ülikooli õigusteadust, mille lõpetas 2001. aastal esimese õigusteaduse riigieksamiga. Õpingute ajal pälvis ta Konrad Adenaueri Fondi stipendiumi aastatel 1997–2001. Seejärel lõpetas ta juristi eriala ja sooritas 2003. aastal teise riigieksami.
Hirte töötab juristina aastast 2004. 2006/07 töötas Fulda Rakenduskõrgkoolis äriõiguse lektorina.
Preston North End F.C.
pisi|250px|Preston North Endi kodustaadion [[Deepdale]] Preston North End Football Club on Inglismaa jalgpalliklubi, mis tegutseb Lancashire'i krahvkonnas Prestonis. See mängib Inglismaa jalgpalli esiliigas Football League Championship,
Christian Hirte
Parlamendi liige
Alates 2008. aastast on ta Saksamaa Liidupäeva liige.
Preston North End F.C.
Klubi asutati 1875. aastal kriketiklubina. Jalgpalliga hakati klubis tegelema 1878. aastal ja ametlikult sai see jalgpalliklubiks 1880. aastal. Klubi kodustaadion on alates klubi asutamisest olnud Deepdale, mis on üks kõige kauem püsivalt kasutuses olnud jalgpallistaadione.
Preston North End oli 1888. aastal English Football League'i üks asutajaliikmeid. Hooajal 1888–89 võitis Preston North End Inglismaa esimesed meistrivõistlused. Samal aastal võideti ka Inglismaa karikavõistlused, kus ei lastud endale lüüa väravat üheski mängus. Preston tuli Inglismaa meistriks ka hooajal 1889–90, kuid pärast seda on suurimaks saavutuseks olnud Inglismaa karikavõit 1938. aastal. Klubi ajaloo kuulsaimad mängijad on olnud Tom Finney ja Bill Shankly.
Kuni 1961. aastani kuulus Preston peaaegu alati Inglismaa kõrgliigasse. Hooajal 1960–61 langeti kõrgliigast välja ja pärast seda ei ole kõrgliigasse enam naastud.
Praegune koosseis
''Seisuga 1. juuli 2019''
Metsade elupaigad
Metsade elupaigad on loodusdirektiivi I lisas määratletud üks elupaigatüüpide rühm.
Eestis on metsaelupaigatüüpe 11. Seejuures kuulub neist üks ranniku- ja sisemaaluidete elupaikade rühma (koodiga 2180), teised metsade rühma (koodnimetused algavad numbriga 9). Metsaelupaikade inventeerimiseks koostatud täpsemad juhised asuvad Kliimaministeeriumi kodulehel. Metsaelupaikade pindalast annab ülevaate Keskkonnaagentuuri aastaraamat "Mets". Viimaseil andmeil on kõige ulatuslikumalt levinud vanad loodusmetsad, siirdesoo- ja rabametsad ning soo-lehtmetsad.
Eesti metsaelupaigatüübid
Eestis võib leiduda veel kahte metsaelupaigatüüpi (ranniku esikmetsad [9030] ja Kesk-Euroopa nõmmemetsad [91T0]), mida praegu teistest kooslustest ei eristata.
Christian Hirte
Parlamendi liige
Christian Hirte kuulus 17. valimisperioodil keskkonna-, looduskaitse- ja tuumaohutuse komisjoni ning turismikomisjoni. CDU/CSU parlamendirühmas on Hirte ka Cardinal Höffneri fraktsiooni esimees, VKEde parlamendirühma liige ja erakondadeülese elektromobiilsuse parlamendirühma liige.
19. Saksamaa Liidupäevas (Bundestagis) oli Hirte ehituse, elamumajanduse, linnaarenduse ja kohalike omavalitsuste komitee aseesimees. Ta oli ka keskkonna-, looduskaitse- ja tuumaohutuse komisjoni täisliige.
Sean Walker
Sean Iain Walker (sündinud 13. novembril 1994 Keswickis Ontario provintsis) on Kanada jäähokimängija, kes mängib kaitsjana NHL-i klubis Los Angeles Kings.
Aastatel 2013–2017 mängis ta Bowling Green State University jäähokimeeskonnas.
Hooajal 2017–18 asus ta mängima American Hockey League'i (AHL) klubis Ontario Reign. 2018. aasta juulis sõlmis ta lepingu Kingsiga. NHL-is debüteeris ta 23. oktoobril 2018 mängus Dallas Starsi vastu. Esimese värava lõi ta NHL-is sama aasta 31. detsembril mängus Colorado Avalanche'i vastu. Hooajal 2018–19 mängis ta samuti Reignis ja valiti 2019. aastal AHL-i tähtede mängule.
2021. aastal tuli Walker Kanada jäähokikoondise koosseisus maailmameistriks.
Sigaretifilter
pisi|Filtriga [[sigareti läbilõiked]] Sigaretifilter on vatitükk, mis on keeratud ühte sigareti otsa, et suitsetamisel põletatav tubakapuru ei satuks suitsetaja suhu. Tänapäeval on filter juba enamusel sigarettidest, kuna paljudele ei meeldi suitsetada filtrita sigarette.
Janis Rozentālsi nimeline Riia Kunstikool
pisi|Janis Rozentālsi nimeline Riia Kunstikool Janis Rozentālsi nimeline Riia Kunstikool (läti keeles Jaņa Rozentāla Rīgas Mākslas vidusskola, JRRMV) on Riias asuv kunstikallakuga gümnaasium.
Seal õpetatakse akadeemilisel tasemel joonistamist, maalimist ja kompositsiooni, samuti graafikat, disaini, foto- ja multimeediakunsti. Kool pakub võimalust õppida ka läti keelt, ajalugu ja kultuuri, kunstiajalugu, samuti matemaatikat, loodusteadusi, ettevõtluse aluseid ning infotehnoloogiat. Kool pakub ka ettevalmistuskursusi kunsti edasiõppimisest huvitatud põhikooliõpilastele. Õppetöö toimub läti keeles.
Ajalugu
Kool asutati 1896. aastal õhtukoolina Läti maalikunstnike seltsi algatusel. 1928. aastal muudeti kooli nime, see sai Läti Maalikunsti ja Käsitöö Edendamise ja Abi Seltsi Kutsekooliks (läti keeles Latvijas daiļkrāsotāju amatniecības veicināšanas un palīdzības biedrības aroda skola), ning 1944. aastal Riia Kunstikeskkooliks (läti keeles Rīgas Mākslas vidusskola). 1946. aastal muudeti see Jānis Rozentālsi nimeliseks Kunstikeskkooliks ja kool anti Läti Kunstiakadeemia eestkoste alla. 1998. aastal sai nimeks Jānis Rozentālsi Kunstikolledž (läti keeles Jaņa Rozentāla Rīgas Mākslas koledža) ja 18. märtsil 2002 sai kool tagasi algse nime.
Alates 1999. aastast asub kool praegusel aadressil Hāmaņa ielā 2A Pārdaugavā linnaosas, Reinhold Georg Schmaelingi projekteeritud juugendstiilis hoones.
Muud
Ajakirjanduses on kasutatud ka nime Riia Janis Rozentālsi kunstikool. 2011. aastal toimus Riias 65. sünnipäeva tähistava Janis Rozentālsi nimelise Riia Kunstikooli ja 60. sünnipäeva tähistava Tartu Kunstikooli õpilaste ühisnäitus.
Jean Baptiste Biot
pisi|Jean-Baptiste Biot Jean-Baptiste Biot (21. aprill 1774 – 3. veebruar 1862) oli prantsuse füüsik, astronoom ja matemaatik, kes tõendas meteoriitide olemasolu ja uuris valguse polarisatsiooni. Mineraal biotiit on nimetatud tema auks. Oma töö eest valguse polariseerumisest, kui valgus läbib keemilisi lahuseid sai ta 1924 Londoni Kuninglikult Seltsilt Rumfordi medali. Ka on tema ja Félix Savarti järgi nimetatud Biot'-Savarti seadus, kes avastasid 1820. aastal, et elektrijuhet ümbritseva magnetvälja tugevus on pöördvõrdeline kaugusega elektrijuhtmest.
Soolapaberfoto
Soolapaberfoto (inglise keeles salted paper print) on soolapabermenetluse (inglise salted paper technique) käigus paber- või klaasnegatiivilt kontaktkopeerimise teel saadud foto. Tegemist on esimese püsiva fotoga paberil, mis leiutati 1839. aastal ja mis tuli fotograafide seas laiemalt kasutusele 1850. aastatel.
Ajalugu
Esimesed katsetused paberpõhimikul fotode valmistamiseks tehti juba 1830. aastatel. Inglane William Henry Fox Talbot tegi 1834.–1835. aastal erinevate fotopaberitega küll eksperimente, aga ei avaldanud oma meetodite detaile kuni 1839. aastani, kui uudis Louis Jacques Mandé Daguerre'i edust – 1839. aastal leiutatud dagerrotüübist, mis sai kohe populaarseks ja kättesaadavaks – levis üle maailma. Talbot patenteeriski 1839. aastal soolapabermenetluse. Algselt nimetas ta menetlust nn valgusjoonistuseks (photogenic drawing), mis tähendas sisuliselt lamedate objektide asetamist tundlikustatud paberile ja nende 10–30-minutilist säritamist. 27. aprillil 1839 avaldas Talbot oma valgusjoonistused ka ajakirjas The Magazine of Science.
Talbot kasutas soolapabermenetluseks kvaliteetset kirjutuspaberit, mille ta kastis nõrka soolalahusesse ja kuivatas. Paberi valgustundlikkus saavutati, kui sellele kanti peale tugev hõbenitraadi lahus. Valgustundlik paber tumenes päikesevalguse käes ning see tuli edasise tumenemise vältimiseks stabiliseerida. Selleks pesti paberit tugevas soolalahuses, mis muutis kujutise heledad piirkonnad kahvatuvioletseteks. Inglase Sir John Herscheli soovitusel hakkas Talbot kinnitina kasutama naatriumtiosulfaati, mis muutis kujutise valgusele täiesti stabiilseks.
Naatriumtiosulfaadi lisamisega 1839. aastal kujuneski valgusjoonistusest tänase nimetusega soolapaberfoto, mis sai universaalseks fotograafiliseks menetluseks aastatel 1840–1850. Sel ajal nimetatigi soolapaberit (st soolalahuses ette valmistatud kõrge kvaliteediga paberit) tänapäeva mõistes "fotopaberiks", et eristada seda teistest tol ajal välja töötatud paberiliikidest. Soolapabermenetlusest sai esimene levinum paberpõhimikul fotode valmistamise viis, sest see võimaldas hõlpsat paljundamist – negatiivilt kontaktkopeerimist. Soolapaberfotode valmistamiseks kasutati nii pabernegatiive, mida nimetatakse ka talbotüüpideks ja kalotüüpideks, kui ka klaasnegatiive.
Soolalahuse ettevalmistamine ja paberi valik
Želatiin valati külma vette. Ülejäänud vesi kuumutati ja selles lahustati naatriumkloriid. Lahused segati kokku ja neil lasti jahtuda umbes 26 °C-ni. Selline lahus sisaldas palju vähem želatiini kui seda on hilisemates želatiinemulsioonpaberites ning želatiini hulk oli napilt piisav selleks, et pärssida kujutise täielikku "uppumist" paberikiududesse. Paberi enda liimistus oli samuti ebapiisav, mistõttu oli üsna levinud, et soolalahuses, millega paberit töötlema hakati, suurendati želatiini kogust või lisati muud sideainet.
Paberpõhimiku kvaliteedist sõltus seega suuresti ka kujutise kvaliteet. Poorsel põhimikul (nt akvarellipaberil) või vähese liimistusega paberil mõjus kujutis liialt lameda ja pinnalisena. Seepärast valisid fotograafid kõige ühtlasema ja kvaliteetsema paberi, mis saada oli. Eelistatumad olid õhemad paberid, sest neid oli lihtsam kasutada. Samuti tuli kasuks, kui soolapaberite hoiukohas oli õhuniiskus veidi suurem – see tegi paberid kergemini käsitletavaks.
Paberi katmine soolalahusega
Et pärast soolalahusega töötlemist ei olnud võimalik enam eristada, kumb paberi külg oli lahusega kaetud, tuli töödeldavale pinnale eelnevalt teha pliiatsiga märge, et pooled segamini ei läheks. Paberit ujutati ettevalmistatud soolalahuse pinnal 3 minutit, seejuures pidi jälgima, et lahusega saaks kaetud paberi siledam külg.
Kirjeldusi, kuidas paberit lahusega katta, oli mitmeid. Enamasti soovitati aga paberilehte lahuse pinnal ujutada. Ujutamine oli hõlpsam, kui õhutemperatuur ja lahuse temperatuur olid sarnased. Kui soolalahus oli soojem, hakkas paber lahusega kokku puutumisel kiirelt lokkima. Sel juhul soovitati proovida paberit pealtpoolt niisutada või õrnalt paberi lokkivale piirkonnale puhuda. Kui leht oli lahuse pinnal mõni aeg seisnud, hakkas see tavaliselt ka ise sirgeks tõmbuma. Igal juhul tuli vältida lahuse valgumist teisele küljele (mis võis lokkimisega kaasneda), sest siis oli paber rikutud. Lokkimise vältimiseks volditi tihti ka paberi ääred üles ja tekitati "laevuke", mille ülesvolditud servadest oli mugav paberit lahuse peale tõstes kinni hoida. Selline meetod takistas ühtlasi lahuse jõudmist paberi tagaküljele ja vähendas paberi lokkimist.
Kui paber oli lahusel nõutud aja seisnud, tuli see aeglaselt lahuse pinnalt ära tõsta. See tagas ühtlase kattumise ning ei tekitanud lahuse pinnale mulle, mis oleksid võinud järgmise lehe ujutamist segada.
Kuivatamine
Paberid riputati kuivama pikema külje nurkadest, nii et lahusel oli võimalikult vähe ruumi mööda paberit alla voolata. See vähendas võimalust, et paber kattuks lahusega ebaühtlaselt. Kui soolapaber hakkas kuivades lokkima, võis selle alumistesse nurkadesse raskuseks kinnitada näiteks pesulõksud. Kuivanud paberid tuli asetada vajutuse alla – see tegi need painduvamaks ja valgustundlikuks tegemisel kergemini käsitletavaks. Soolapaber säilitas oma omadused jahedas ja kuivas keskkonnas. Siiamaani võis paberi ettevalmistamine kulgeda päevavalguses.
Valgustundlikustamine ja säritamine
Paberi valgustundlikkuse tekitas naatriumkloriidi ja hõbenitraadi reaktsioon, mille tagajärjel moodustus valgustundlik hõbekloriid. Fotokujutis kopeerus paberi pinnale kontaktis fotonegatiiviga kopeerimisraamis UV-kiirguse (päikesevalguse) abil. Kujutis ilmus paberil kohe nähtavale, soovitud tumeduseni jõuti eredas päikesevalguses umbes 5 minutiga, protsessi jälgiti aeg-ajalt paberinurka piilumiseks kergitades.
Esmane pesemine
Jooksva vee all pesemine (umbes 10 minutit) eemaldas liigse hõbenitraadi. Kui seda tehti hoolimatult ja üleliigne hõbenitraat jäi paberisse kujutise kinnitamiseni, võisid tulemuseks olla mustad plekid.
Toonimine ja pesemine
Fotode toonimine oli 19. sajandil üsna tavaline. Enamasti kasutati kuld- või plaatinatoonerit. Kuldkloriidi lahus andis tulemuseks külmema tonaalsuse: sügavpruunid või lillakaspruunid toonid. Plaatinatoonerit kombineeriti tihti kuldtooneriga; seda enne 1890. aastaid laialdaselt ei kasutatud.
Pesemine ja lõplik viimistlus
Paberit pesti umbes 2–4 minutit jooksva vee all ning kasteti 3–4 minutiks 1%-lisse naatriumsulfiti lahusesse. See aitas lõplikult eemaldada naatriumtiosulfaadi jäägid, mida võis seal veel leiduda. Seejärel pesti foto uuesti mitmekordselt, et kõigist veeslahustuvatest kemikaalidest paberis lahti saada. Sõltuvalt paberi paksusest, vähemalt 30 minutit. Pesemisele järgnes kuivatamine fotokuivatuspaberiga. Seejärel asetati foto klaasile, kujutis pealpool ja pandi pressi alla, et tulemus oleks võimalikult sile ja sirge.
Foto pind
Soolapaberfoto tunneb ära foto pinna järgi – lähemalt vaatamisel on paberikiud selgelt näha, kujutis on paberikiudude vahele "uputatud", sest muid vahekihte teda põhimikpaberi pinnast ei eraldagi. Fotol dikteerib paberkiudude struktuur üsna tugevalt pildi üldmuljet – kujutise pind on seetõttu matt ja õhuline.
Tavalises soolapaberfoto põhimikus on vähe orgaanilist sideainet, mis muudabki foto pinna matiks. 1850. aastate keskel levisid soovitused paberi töötlemisest orgaanilise ainega. Seda soovitati teha kas paberi ettevalmistamisel soolalahuses või lõpliku viimistluse käigus. Nii lisatigi juba soolalahusele želatiini, albumeeni; või kaeti valmis fotod albumeeni, želatiini, kummiaraabiku, šellaki, suhkru, erineva laki- või vahakihiga.
Retušš ja koloreerimine
Efektide saamiseks (nt hajutatud servad portreedel) kaeti negatiiv osaliselt kinni või retušiti. Ka positiivkujutis võis läbi teha põhjaliku kaunistuse – fotograafil oli tihe koostöö kunstnikuga. Retuššimine (retušeerimine) oli väga levinud – selle tingis osaliselt menetlus ise, kuna nii negatiividel kui ka positiividel leidus valmistamisel tekkinud defekte (negatiivi- ja fotopõhimiku ettevalmistus pildistamiseks – valgustundlikustamine – oli fotograafi või tema abiliste töö ning kuna see tehti käsitsi, tekkisid ka defektid). Retušiti väikseid defekte – valgeks jäänud alasid, ning rõhutati ülesvõtte olulisemaid detaile – portree puhul silmi, suud, ehteid jm. Koloreerimine oli levinud, kuigi väiksemate retuššimise puhul on austatud siiski kujutise enda pruunikat tonaalsust. Värv (akvarell, tempera) kinnitus fotole hästi, sest erinevalt hilisematest paberpõhimikul fotomenetlustest asus kujutis otse paberkiudude vahel, ilma nn fotoemulsioonita.
Vormistus
Lõppvormistus on soolapaberfoto puhul äärmiselt suure tähtsusega, sest õhukesel siledal paberil fotod ei oleks pidevat kätte võtmist ja eksponeerimist kannatanudki. Foto kinnitati liimiga tugevamale alusele – paberile, papile või raamiti klaasi alla. Tihti oli alus trükidekoori või fooliumist dekooriribadega kaunistatud. Fotode signeerimine ei olnud eriti tavaline: osalt seetõttu, et tollased fotograafid ei tundnud end kunstnikena, samas polnud veel välja kujunenud ka nii tugevat konkurentsi, mis oleks nõudnud fotograafilt enda tehtud fotode suurema eristumise vajadust teiste fotograafide tehtud ülesvõtetest. Fotograafia oli kallis ja elitaarne ning sellega tegelesid vaid vähesed. Fotograaf kirjutas enda nime tavaliselt aluspaberile või -papile foto alla. Tihti lisati ka kunstniku nimi, kes oli fotot retušeerinud. Vähem levinud olid fotograafi andmetega sissevajutustrükid, sildid ja embleemid.
Kahjustused
Ühelt poolt on soolapaberfotode kahjustused sarnased teiste paberfotode omadega: rebendid, murdejooned, mõrad raamistuses jmt. Samas on mitmeid kahjustusi, mis on omased just hõbedaühendeid sisaldavatele fotodele. Kaks kõige olulisemat soolapaberfoto säilivust mõjutavat protsessi on oksüdeerumine-redutseerumine ja sulfuratsioon.
Oksüdeerumine-redutseerumine
Oksüdeerumis-redutseerumisprotsessi käigus ründavad hõbedat mistahes oksüdeerivad ühendid (osoon, lämmastikdioksiid vm), mis muudavad metallilise hõbeda aatomid aktiivseteks värvusetuteks osakesteks – hõbeioonideks. Oksüdeerumis-redutseerumisprotsess toimub vaid väga õhukese hõbedaosakeste kihi korral (st just fotodel) ning mida väiksemad on osakesed, seda kergemini reaktsioon toimub. Antud protsessi puhul on tegemist terve reaga keemilistest reaktsioonidest: hõbeda hõbedaioonideks oksüdeerumine, nende ümberpaiknemine foto pinnal, redutseerumine tagasi metallilisse olekusse. Reaktsiooni käigus väheneb kujutise toonitihedus (density) ja terve kujutis või ainult servad muutuvad tunduvalt heledamaks – foto tuhmub. Oksüdeerumis-redutseerumisprotsessi silmaga nähtavad kahjustused erinevad sõltuvalt fotopaberi liigist. Kopeerpaberi (sh soolapaberfoto) puhul on see oluliselt kiirem ja nähtavamate muutustega protsess kui näiteks ilmutuspaberi puhul. Sellise kahjustuse eest kaitseb fotokujutist kõige paremini toonimine – toonitud foto on oksüdeerumis-redutseerumisprotsessile vastupidavam. Samas ei tee toonimine aga kujutist täielikult püsivaks ning aja jooksul pääseb protsess mõjule ka toonitud fotol.
Sulfuratsioon
Sulfuratsiooniks nimetatakse fotomaterjalis leiduva hõbeda muutumist hõbesulfiidiks saasteainete (väävliühendite), temperatuuri ja niiskuse tõttu. Sulfuratsioon on üks oksüdeerumis-redutseeriumisprotsessi tulemusi: hõbeioonidega reageerivad sel juhul väävliühendid ning moodustavad helekollast hõbesulfiidi, mis fotokujutisel on nähtav pruunide või kollaste plekkidena. Kahjustuse põhjustajaks võivad olla nii õhus leiduvad väävliühendid, kui ka põhimikust endast tulenevad allikad. Nn "kontrollitud sulfureerumist" kasutati ka fotode toonimiseks. See võte levis laialdaselt 1840. aastatel. Peagi aga avastati, et sulfuratsiooni ei olnud võimalik kergesti peatada, niivõrd hästi kontrollida ning sedasi toonitud fotod ei olnud püsivad. Seepärast taandus see tehnika 1855. aasta fotoalasest kirjandusest ja üldlevinuks sai kuldtoonimine.
Mehaanilised kahjustused
Kuna soolapaberfoto põhimikuks on sile ja õhuke fotopaber, jääb sellel hästi näha pisemgi murdejoon või mõlgike, mis on piisava toestuseta kasutamisel kerge tekkima. Samuti kulub fotopaber kiiremini piirkondades, kust seda tavaliselt kinni hoitakse. Kattekihiga soolapaberfotodel esineb tihti kriimustusi.
Keemilised kahjustused
Niisketes hoiutingimustes seisnud fotol on iseloomulikuks kahjustuseks aluspaberi või -papi lokkimine ja servadest kollakaks tõmbumine, mis mõjutavad ka fotot. Kui alusmaterjalil esineb foksing (st pruunid või punakaspruunid laigud, plekid või täpid paberil), võib see tungida läbi paberi foto esiküljele. Soolapaberfotole on tüüpiline kahjustus ka pinna määrdumine, kuna selle kiuline pind haagib hästi tolmu ja pinnamustust. Eriti ilmekalt on seda näha fotode puhul, mis on olnud varem raamitud. Samuti esineb pinnamustust aluspaberil või -papil.
Säilitamine ja käsitlemine
Soolapaberfotode säilitamisel tuleb ühelt poolt lähtuda tavalistest fotode hoiustamise eeskirjadest. Teisalt peab aga ka arvestama, et hoiutingimuste tagamisel üritataks ennetada ka just soolapaberile iseloomulikke kahjustuste tekkimist.
Pakendamine
Soolapaberfotosid on soovitav hoiustada individuaalsetes läbipaistvates ümbristes. Pikaajaliseks säilitamiseks on parim katmata polüesterkile, stabiilne on ka katmata polüpropüleenkile ja kõrgtihe (HD) polüetüleenkile. Ümbris peab tagama esmase kaitse tolmu eest ja ühtlase surve kogu foto pinna ulatuses. Läbipaistvad ümbrikud võimaldavad fotot vaadelda seda ümbrisest välja võtmata. See vähendab tunduvalt kasutamisest tingitud mehaanilisi kahjustusi, mis on just soolapaberfotodele iseloomulikud. Kileümbris võib aeglustada ka oksüdeerumis-redutseerumisprotsesse ning kaitsta õhuniiskuse kõikumiste eest.
Suhteline õhuniiskus, temperatuur ja valgus
Õige niiskusrežiim on eriti tähtis võimalike saasteainete (osoon, sulfiidid, peroksiidid) olemasolul, sest suure õhuniiskuse ja saasteainete koosmõjul kiirenevad oluliselt soolapaberit kahjustavad oksüdatsiooni reaktsioonid ning kujutis võib aja jooksul täielikult oksüdeeruda. Madal temperatuur ja õhuniiskus mõjuvad fotomaterjalidele stabiliseerivalt. Suhteline õhuniiskus peaks olema vahemikus 20–50%, kõige sobivam vahemik on 30–40%, seejuures võib õhuniiskus hoiukeskkonnas kõikuda 5% päevas. Parimaks keskkonnaks peetakse paberfotode puhul külma keskkonda (st +4 °C ja alla selle), heaks jahedat keskkonda (+12 °C) ning rahuldavaks toatemperatuuri (+20 °C). Temperatuur võib kõikuda ±1 °C tunnis. Fotomaterjale hoiustatakse pimedas, et vältida fotopaberi koltumist.
Välislingid
http://albumen.conservation-us.org/library/monographs/reilly/ http://www.alternativephotography.com/wp/processes/saltprints/a-dash-of-salt
Soshanguve
Soshanguve on linn (township) Lõuna-Aafrika Vabariigis Gautengi provintsis Tshwane linnaringkonnas.
Soshanguves asub kaks Tshwane Tehnikaülikooli (Tshwane University of Technology) üheksast kampusest.
Lõuna-Aafrika Vabariigi 2011. aasta rahvaloenduse andmetel oli Soshanguve elanikest mustanahalisi aafriklasi 99,17%, värvilisi 0,28%, India või Aasia päritolu inimesi 0,12%, valgeid 0,07% ja teisi 0,36%. Pedi keelt pidas emakeeleks 28,20% inimesi, tsvana keelt 16,70%, tsonga keelt 15,05%, suulu keelt 13,58%, sotho keelt 8,03%, ndebele keelt 6,77%, venda keelt 2,62%, svaasi keelt 2,37%, inglise keelt 2,02%, koosa keelt 1,86%, afrikaani keelt 0,61%, viipekeelt 0,35% ja teisi keeli 1,84%.
Kaunase rajoon
Kaunase rajoon on 1. järgu haldusüksus (rajoon) Leedus endise Kaunase maakonna aladel.
Rajooni pindala on 1496 km². 2014. aasta seisuga elas seal 87 168 inimest.
Rajoon moodustati 1955. aastal, tänapäevastes piiridest on aastast 1976. Rajoon koosneb järgmistest valdadest: Akademija, Alšėnai, Babtai, Batniava, Čekiškė, Domeikava, Kačerginė, Karmėlava, Kulautuva, Lapėse, Linksmakalnise, Neveronysi, Raudondvarise, Ringaudai, Rokai, Samylai, Zapyškise, Taurakiemise, Užliedžiai ja Vandžiogala vald, Garliava maavald ning Vilkija maavald. Eraldi haldusüksused moodustavad veel Ežerėlise, Garliava ja Vilkija linnad.
Halduskeskus on Kaunase linn, mis aga rajooni koosseisu ei kuulu. Tähtsamad asulad on Ežerėlise, Garliava ja Vilkija linnad ning Akademija, Babtai, Čekiškė, Kačerginė, Karmėlava, Kulautuva, Lapėse, Vandžiogala ja Zapyškise alevid. Rajoonis asub ka Leedu rahvarohkeim mittelinnaline asula - Domeikava küla. 2011. aasta seisuga olid elanikest 96,29% leedulased, 1,82% venelased, 0,4% poolakad, 0,19% ukrainlased, 0,11% valgevenelased, 0,07% sakslased, 0,05% mustlased ja 1,07% oli teistest rahvustest.
Rajooni suurimad jõed on Nemunas ja selle lisajõed Neris, Nevėžis, Jiesia ning Dubysa. Osaliselt jääb rajooni Kaunase veehoidla. Rajooni territoorium jääb osaliselt Kaunase veehoidla regionaalpargi territooriumile, osaliselt aga Panemunė regionaalparki.
Kaunase rajooni läbib Via Baltica.
Ljudmilla Priimägi
Elulugu
Ljudmilla Priimägi on keemikute tütar.
Lõpetas 1954 Leningradi 89. Keskkooli, 1959 Leningradi Keemia-Farmakoloogia Instituudi mikrobioloogia osakonna, 1965 aspirantuuri Moskvas Meditsiiniakadeemia Ivanovski nimelises Viroloogia Instituudis, bioloogiakandidaat (1965, samas), väitekiri "Получение тканевых интерферонов и определение спектра действия их на вирусы", bioloogiadoktor (1972, samas), väitekiri "Изучение феномена индукции интерферона стимуляторами различного происхождения".
Oli 1959–1967 Tallinna Epidemioloogia, Mikrobioloogia ja Hügieeni Teadusliku Uurimise Instituudi noorem- ja vanemteadur, 1967–1977 labori juhataja, 1977–1997 (aastast 1988 Profülaktilise Meditsiini Instituut) instituudi direktor, aastast 1997 EKMI (aastast 2003 Tervise Arengu Instituut) viroloogia osakonna juhataja.
Venemaa meedia
Venemaa meedia on meediasüsteem (massimeedia) Venemaal.
Seda saab kirjeldada kui suure levialaga üleriigilist meediaruumi, kuhu kuuluvad trükimeedia, televisioon, raadio ja Internet. Oluline puudus on riigi massimeedia puhul on sõnavabadus ja objektiivsus, kuna võim kontrollib ligi 80% riigi massimeedia väljaannetest otse ning suuremad meediatööstused on seotud erakonnaga Ühtne Venemaa.
Ajalehed
2009. aasta seisuga on Venemaal registreeritud 28 011 ajalehte, nendest päevalehti on 582. Päevalehtedest on tasulised 541 väljaannet, millest 24 on riiklikud ajalehed. Tasuta päevalehti on Venemaal aga 41, mille kogutrükiarv on 1 185 000. Tasuta päevalehtede arvu järgi on Venemaa maailmas esikohal. Veel juhib riik maailma edetabelit mittepäevalehtede arvuga – ligikaudu 27 000 registreeritud ajalehte.
Venemaa suurim tasuline päevaleht on Moskovski Komsomolets, mis 700 000-eksemplarise trükiarvuga on maailma suurimate ajalehtede edetabelis 86., sellele järgneb 668 000-eksemplarise trükiarvuga Komsomolskaja Pravda, mis on maailma edetabelis 92.
Venemaa suurim tasuta päevaleht on Metro (Novaja Gorodskaja Gazeta), mis maailma arvestuses on tasuta päevalehtede trükiarvu alusel 14. – trükiarvuga 600 000. Teisel kohal on riigis tasuta päevalehtedest Metro (Peterburi) (trükiarv 400 000) ja kolmandal ingliskeelne Moscow Times (trükiarv 35 000).
Suurlehed nagu Izvestija, Rossiiskaja Gazeta ja Kommersant kuuluvad riigile, sellega seotud isikutele või riigistatud ettevõtetele. Välisinvesteeringud Vene meedias on minimaalsed.
Venemaal jääb vajaka jõudsatest kohalikest ja regionaalsetest päevalehtedest. Paljudes kohtades on nende asemel sellised Moskva-kesksed ajalehed nagu KP, Tvoi Den, Rossiiskaja Gazeta.
Paljusid kohalikke ja piirkonnalehti rahastavad kohalikud võimud, seetõttu ei paku need meediaturul erilist konkurentsi. Paljud kohalikud lehed on vanamoelised ja madala kvaliteediga, mille tõttu ei ole need reklaamiostjate seas populaarsed. 2009. aastal sulges valitsus mitmed kohalikult ülalpeetavad väljaanded.
Ajalehed Internetis
Venemaal on 11 tasulise päevalehe veebiväljaannet. Venemaa suurim ajalehe veebileht on ajalehel Komsomolskaja Pravda, millel käib 2009. aasta andmete järgi kuus keskmiselt 12 618 000 külastajat. Maailma edetabelis on see portaal ajalehtede veebilehtede külastatavuse arvestuses 12. kohal.
Lugejaskond
2009. aasta andmete kohaselt jõudsid paberkandjal ajalehed 9,3%-ni täiskasvanutest Venemaa elanikest. Lugejatest suurima osa moodustavad 45–54-aastased (20%), järgnevad 35–44-aastased (16,5%), üle 65-aastased (16,5%), 25–34-aastased (16,4%), 16–24-aastased (15,7%) ja viimasena 55–64-aastased (14,8%).
Riigi elanikud kulutavad ajalehtede lugemisele kogu meediatarbimisest keskmiselt 9,4 minutit päevas, mis on vähenenud märgatavalt 2005. aasta tulemiga, mil oli selleks ajaks 18 minutit. Siiski loevad venelased rohkem ajalehti kui ajakirju. 2009. aastal kulus ajakirjade lugemiseks kogu meediatarbimisest 5,6 minutit päevas.
Ajalehetööstuse viimaste aastate olukord
Majanduslangusega kahanes 2009. aastaks reklaamiturg (2009. aastal tervelt 26%) ja tarbijahuvi, mis mõjutas omakorda vastavalt ajalehtede trükiarvu. Et majandusraskustega paremini toime tulla, vähendasid omanikud väljaannete arvu, trükkimiseks võeti kasutusele odavam paber, koondati töötajaid. Üleriigilised väljaanded sulgesid kohalikke kontoreid. Meediaturult kadusid paljud eraviisiliselt rahastatavad väljaanded. Sealhulgas lõpetati 2009. aasta novembris Murmanski oblasti vanima ajalehe Poljarnaja Pravda väljaandmine.
2010. aastaks oli Venemaa majanduse olukord paranenud, tänu millele kasvas 2009. aasta viimases kvartalis nädalalehtede üldine sissetulek riigis 9% võrreldes aasta varasema tulemusega.
Ka ettevõtjad on ise hoolitsenud, et ajalehetööstus tuleks majanduslangusest kiiresti välja. Näiteks loodi selle tarbeks 2009. aastal reklaamiostjate arvu suurendamiseks Regionaalsete Ärilehtede Liit, mille eesmärgiks on esindada ärilehti vahetult reklaamiagentuurides, võimaldades panna reklaami kas kindlates ajalehtedes või kõikides väljaannetes korraga.
Ajakirjad
Ajakirjade valik on Venemaal äärmiselt lai – Cosmopolitanist ja Playboyst Harvard Business Review ja Newsweekini välja. Palju on ka kohalikke väljaandeid, millest ühed tähtsamad on majandust kajastavad nädalakirjad Profil ja Dengi. Elustiili nišši kajastavad üldiselt populaarsed lääne brändid, kuid kohalik Afisha on neist siiski populaarsem. 2008. aastal oli Venemaal 20 433 ajakirja.
Suurimad ajakirjade kirjastused
Televisioon
Televisioonil on Venemaa meediasüsteemis keskne roll, mida tarbib iga päev umbes 94% elanikkonnast. Venemaal on litsents välja antud umbes 1600 telekanalile. Kanaleid on tegelikult oluliselt vähem, sest paljud kanalid, mis omavad litsentsi, on tegelikult tegevuse juba lõpetanud. Väga palju on teemakanaleid (sport, kunst, muusika jt). Leidub ka palju regionaalseid kanaleid, näiteks üleriiklike telekanaleid on 15, millest riik kontrollib kõiki, sest kanaleid omab kas riik, riigi omanduses olevad firmad või riigi juhtidega lähedastes suhetes olevad ettevõtted. Sellepärast on telekanalid poliitikute poolt mõjutatud. Televisioon jõuab 99%-ni Venemaa ligi 142 miljonist elanikust. 2009. aasta andmetel pole ligi miljonis majapidamises telerit, samas kui ligikaudu pooltel elanikel on kodus kaks või enam televiisorit. Telerit vaadatakse päevas keskmiselt kolm ja pool tundi.
Viimastel aastatel on Venemaa satelliittelevisiooni turg kiiresti arenenud. 2008. oli satelliitteenuse pakkujaid Venemaal viis: NTV-Plus, Tricolor TV, Orion Express, Platforma HD ja Raduga TV. Digitelevisioonile on plaan üle minna aastaks 2015. Kuigi üldiselt kasvasid 2000. aastatel Venemaa reklaamituru mahud mitu korda, siis 2008. aastal alanud majanduskriis on ka reklaamiturgu negatiivselt mõjutanud.
Televisioonimaastikul on kolm suurt kanalit: Pervõi Kanal, Rossija-1 ja NTV, mille osakaal on vastavalt 20, 16,6 ja 12,7% Vene linnades elavate inimeste meediaturust. Neile järgnevad kolm väiksemat kanalit – CTC, TNT ja REN TV, mille osakaal meedia turust on vastavalt 8,5, 6,9 ja 4,4%. Ülejäänud telekanalite osakaal jääb paari protsendi juurde.
Pervõi Kanal
Kanali ajalugu ulatub tagasi juba aastasse 1951, mil ta alustas Nõukogude Liidu Kesktelevisiooni 1. programmi nime all. Aastatel 1991–1995 kandis see nime Ostankino 1, 1995–2002 oli kanali nimi ORT ja 2002. aastast on nimeks Pervõi Kanal. Kuigi 2000. aastate keskel langes Pervõi Kanali vaadatavus umbes 5%, on see ikkagi kõige populaarsem telekanal Venemaal. Kanali käes on kõige suurem osa reklaamiturust. Enamusosalus kuulub Vene riigile. Vaadatavus oli 2011. aasta aprillis nelja-aastaste ja vanemate seas 17%.
Rossija-1
Rossija-1 esimene eelkäija loodi juba 1965. aastal, 3. Programmi nime all, sellest ajast on kanal nime vahetanud 10 korda ja seda nime kannab ta juba 2010. aastast. Rossija-1 on telekanalitest Venemaal kõige suurema levikuga, jõudes ligi 99%-ni vaatajatest. Kuigi kanal oli 2005. aastal Pervõi Kanaliga üsna võrdses seisus, on viimasel ajal Rossija-1 vaatajaid oluliselt kaotanud. Kanal kuulub VGTRK -le. Vaadatavus oli 2011. aasta aprillis nelja-aastaste ja vanemate seas 15,2%. VGTRK (Ülevenemaaline riiklik tele- ja raadiokompanii) gruppi kuuluvad telekanalid: Россия 1, Россия К, Россия 24, РТР-Планета, Русский роман, Русский бестселлер, Россия HD ja raadiojaamad: Радио России, Маяк, Радио Культура, Вести ФМ, Юность ning 80 piirkondlikku raadio ja telekanalit.
NTV
Kanali esimene eelkäija, 4. Programm, loodi juba 1967. aastal, NTV nime kantakse juba 1993. aastast. NTV-l on tegelikult kaks telekanalit, millest üks on Venemaa suurim kommertskanal ja teine on üks kahest satelliit platvormiga kanalist. Kahe peale kokku on nende vaadatavus ligi 13,8%. Kuulub Gazprom Mediale. Vaadatavus oli 2011. aasta aprillis nelja-aastaste ja vanemate seas 15,3%.
CTC (STS)
Kanal loodi 1996. aasta detsembris. CTC-i signaali ulatuses elab umbes 100 miljonit inimest. Kanal näitab palju lääne sarju ja filme ("Nip/Tuck", "Meeleheitel koduperenaised", "Beverly Hills 90210" jpt). Kuulub CTC Mediale. Vaadatavus oli 2011. aasta aprillis nelja-aastaste ja vanemate seas 7,6%.
TNT
Loodud 1. jaanuaril 1998. Jõuab üle 100 miljoni elanikuni. Telekanal pakub kerget meelelahutust, mis on pigem suunatud nooremapoolsele publikule (16–30-aastased). Kuulub Gazprom Mediale. Vaadatavus oli 2011. aasta aprillis nelja-aastaste ja vanemate seas 7,1%.
REN TV
Loodud 1. jaanuaril 1997. Peamine sihtrühm on noored kuni keskealised linnas elavad töölised. Venemaa üks väheseid üsna vabasid telekanaleid. Ainuke kanal, mis kajastab ka sotsialistide ja liberaalide juhtide kohtumisi ning intervjueerib neid. Enamusosalus kuulub National Media Groupile. Vaadatavus oli 2011. aasta aprillis nelja-aastaste ja vanemate seas 4,4%.
Raadio
Raadiot jälgitakse Venemaal muudest kanalitest enam (210 minutit päevas).
Siiski mängisid välismaised raadiokanalid venelaste raadiokuulamisharjumuste kujunemisel tähtsat rolli. "Vaenlaste hääled" andsid venelastele teateid nii välismaailmas toimuvast kui ka selles, mis toimus riigis sees. Aastatel 1977–1980 toimunud uuringu kohaselt kuulas kolmandik täiskasvanud venelastest Lääne raadiojaamu aastas korduvalt ja viiendik puutus Lääne jaamadega kokku iga nädal. Rahvas kuulas Lääne raadiot lootuses saada objektiivset infot maailmas toimuva kohta.
12. detsembril 1993 tunnustas Venemaa põhiseadus ametlikult pressivabadust ja keelustas tsensuuri.
Suure riigina on Venemaal palju erineva suunitlusega raadiojaamu ning raadiote kuulatavus on üldiselt suurem kui Lääne-Euroopas, mis võib olla tingitud Interneti raskemast kättesaadavusest hõredalt asustatud maapiirkondades. Peale üleriigiliste raadiokanalite on Venemaa eri piirkondades ka palju kohalikke väiksema levipiirkonnaga raadiojaamu. Samuti on niširaadiojaamu (näiteks Gay Radio, mida saab kuulata vaid internetis). Peaaegu kõiki üleriigilisi raadiojaamu on võimalik kuulata internetis raadiojaamade kodulehtedel.