cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Helmut Veem
Helmut Veem VR I/3 (19. juuli 1896 Jenissei kubermang, Venemaa keisririik – 23. aprill 1941 Pirita-Kose, Tallinn) oli Eesti sõjaväelane (kapten) ja riigiametnik.
Sündis 19. juulil 1896 Kamennõi Brodi külas Jenissei kubermangus Venemaal, mis on tänapäeval tuntud kui Krasnojarski krais asuv Ülem-Suetuk.
Osales I maailmasõjas. Sai Galiitsias Brody linna all haavata paremasse jalga ja külge; kuul peatus selgroos, kust seda ei saanud eemaldada.
Eesti Vabadussõjas oli staabikapten Helmut Veem alates 21. novembrist 1918 Operatiivstaabi teadete kogumise osakonna ülema abi. Selle tegevuse eest anti talle Vabadusrist I/3.
Helmut Veem oli esimene Kaitsepolitsei ülem 1920. aastal, hiljem töötas Kindralstaabis ja kriminaalpolitseis , Kriminaalpolitsei Paide jaoskonnas.
Arreteeriti Eesti NSV Siseasjade Rahvakomissariaadi poolt 8. septembril 1940, mõisteti sõjatribunalis surma ja hukati.
Sündinud 30. novembril
''Siin loetletakse 30. novembril sündinud tuntud inimesi.
Sündinud 3. septembril
''Siin on loetletud 3. septembril sündinud inimesi.
Muhu lahing
Muhu lahing (29. jaanuar – 3. veebruar 1227) oli sõjaline kokkupõrge end Muhu linnuses kaitsnud saarlaste ja neid rünnanud riialaste (Mõõgavendade ordu, Riia piiskopi, ristisõdijate, liivlaste, latgalite ja eestlaste) väe vahel. Piiramise kuuendal päeval linnus vallutati. Muhu lahingut on peetud muistse vabadusvõitluse viimaseks lahinguks. Sündmust on kajastatud Henriku Liivimaa kroonikas ja Liivimaa vanemas riimkroonikas.
Taust
Liivimaa ristisõja ajal oli enne 1227. aastat tehtud kolm ebaõnnestunud katset saarlaste – riialaste ja Taani ühe ohtlikuma vastase – alistamiseks. 1206. aastal maabus Saaremaal Taani kuninga Valdemar II vägi ja hakkas linnust ehitama, kuid Henriku kroonika järgi ei juletud siiski lõpuks sinna jääda, kindlus põletati ja lahkuti. 1216. aastal tegid riialased sinna talvise sõjakäigu, kuid linnuseid vallutada ei suudetud ja piirduti rüüstamisega. Liivimaale tagasipöördumine sarnanes aga põgenemisega. 1222. aastal, mil Eestimaa mandriosa oli Taani ja Mõõgavendade ordu võimu alla läinud, tegi Valdemar uue katse Saaremaa allutamiseks. Jällegi rajati sinna linnus, kuid pärast peavägede lahkumist alistus kohapeale jäänud garnison neid piirama asunud saarlastele. Võidu järel õnnestus saarlastel õhutada mandrieestlased Taani ja ordu vastasele ülestõusule, mis suruti lõplikult maha Tartu vallutamisega 1224. aasta augustis.
Oma tugevust demonstreerinud riialastega pidasid seepeale paremaks rahu sõlmida nii Novgorod, Pihkva, leedulased, semgalid, kuralased kui ka saarlased. Seejuures vabastasid saarlased 1222. aastal pantvangi võetud Riia piiskopi Alberti venna Theoderichi. 1226. aastal käisid nad Riias kohtumas Liivimaale saabunud paavsti legaadi Modena Wilhelmiga. Sel hetkel näis poliitiline olukord olevat stabiliseerunud ja Saaremaa vallutamise idee mõneks ajaks päevakorrast maas. Kuigi kindlad teated sellest puuduvad, võisid tolleaegsed saarlaste suhted Taaniga, riialaste rivaalidega, veelgi paremad olla. Ajal, mil riialaste ja Taani vahel teravnes konflikt Eestimaa põhjapoolsete maakondade jagamise üle, palusid Henriku kroonika kohaselt nii läänemaalased kui ka virulased riialastelt kaitset taanlaste ja saarlaste rünnakute vastu. Kroonika tekstist pole ühemõtteliselt aru saada, kas tegu oli kooskõlastatud kallaletungidega või mitte. Heale vahekorrale võib osutada ka asjaolu, et kui legaat Wilhelm kutsus taanlasi Saaremaa-vastasele sõjakäigule, siis need keeldusid.
Saaremaa ründamise otseseks ajendiks sai saarlaste poolt Rootsi alale korraldatud rüüsteretk. 1226. aasta kevadel Daugavgrīvas Liivimaalt lahkumiseks soodsat tuult ootav legaat sai sellest teada ja olles kuuldust häiritud, hakkas Ojamaale jõudes organiseerima sõjakäiku Saaremaale. Taanlased ja saarlastega lepingulistes suhetes olevad ojamaalased üleskutsele ei reageerinud, sõjaks valmistuma hakkasid vaid saksa kaupmehed. Riias leidis sõjakäigu idee positiivset vastukaja, kuna see oli võimalus ennetada Taanit, kel samuti nähti Saaremaa allutamise ambitsioon olevat. Kuigi vahepeal oli Taani ja Riia vaheline tüli Virumaal ja Läänemaal kasvanud sõjaliseks konfliktiks, tegid Saaremaale tungimist kavandavad riialased vahetult enne retke, 1226. aasta lõpus, Taaniga rahu.
Lahing
Pärast kolmekuningapäeva, 6. jaanuari, kui merele oli tekkinud tugev jää, kuulutasid riialased sõjakäigu välja. 20. jaanuariks kogunes Pärnu jõe suudmesse Riia sakslastest, liivlastest, latgalitest ja kõikide maakondade eestlastest vägi, mille suuruseks nimetab Henriku kroonika 20 000 meest. Friedrich Benninghoven on seda pidanud tugevaks liialduseks, kuid tegemist oli tõenäoliselt siiski senise sõja suurima riialaste kogutud väega. Henriku teatel käis sõjaväe eesotsas piiskop Albert, teistel andmetel oli selleks Modena Wilhelmi asetäitja magister Johannes, keda temasse halvasti suhtuv Henrik võis sihilikult mainimata jätta. Väe sõjaline juht oli aga tõenäoliselt ordumeister Folkvin. Kaasas oli ka Zemgale piiskop Lambert.
Vaevaliselt mööda siledat jääd edasi liikudes jõuti Henriku sõnul alles üheksandal päeval Muhu linnuse alla, kus puhati teekonnast ühe päeva. Sel ajal oli neil linnuse kaitsjatega esimene kokkupõrge, mille järel muhulased tagasi tõmbusid ja riialaste väe juhtidele teatasid, et on nõus end nende võimu alla ristida laskma. Kuigi Albert koos mõne teisega oli pakkumise vastuvõtmise poolt, jäi lõpuks peale seisukoht, et muhulaste lubadusi ei saa uskuda ja et nad võivad edasi liikuma hakkavat sõjaväge pärast seljatagant rünnata.
Järgnevad sündmused
Edasi liikus kristlaste vägi Valjala linnuse alla, kus asuti piiramist ette valmistama. Liivlased, latgalid ja eestlased koos mõnede sakslastega saadeti ümbruskonda rüüstama, ülejäänud sakslased seadsid valmis ründamiseks vajalikke sõjariistu. Valjalased tegid selle peale rahuettepaneku ja nõustusid end ristida laskma ja ülikute poegi pantvangideks andma. Raskelt kulgenud Muhu vallutamise kogemusega sakslased otsustasid ettepanekuga nõustuda. Valjalased ristiti ja preestrid saadeti ka teistesse Saaremaa linnustesse. Saarlastelt nõuti välja ka rootslastest vangid. Sellega oli viimane välisvõimust sõltumatu Eestimaa maakond alistatud.
Kõinastu laid
Kõinastu laid (ka Keinastu) on 2,66 km² suurune laid Väinameres Väikese väina ja Lõpemere vahel. Laid kuulub Saaremaa valla Kõinastu küla koosseisu.
Nimi
Laiu ajaloolised nimed olid saksa keeles Drotzenholm ja Insul Keinast. Rootsi keeles on laidu nimetatud Drostenholm.
1592 on mainitud Keneste ja 1618 Keniste kohanime.
Loodus
Madala veetaseme korral on laid umbes 2-kilomeetrise leetseljaku, Kõinastu lee, kaudu ühenduses Muhu kõige läänepoolsema punkti Sääreotsaga Koguva lähedal.
Piki Kõinastu lääneranda kulgeb umbes 1,5 km pikkune ja põhjaosas (Suur pank) kuni 5 meetri kõrgune kruusane Vesiru astang. Laiul leidub paljandeid, palju rändrahne, pikki klibuvalle, kadastikke ja saare idaosas salumetsa.
Kõinastu laiul on 9 maastikutüüpi. Laiu valdavaks maastikutüübiks on abradeeritud moreentasandikud. Laiu kaguosas esineb kamardunud randu ja lääneosas klibust rannavalle. Saare keskosas asunud endised põllumaad on tänapäeval muudetud heinamaaks.
Laiult on leitud 369 liiki taimi, neist 16 on kaitsealused.
Taimekoosluste ja haudelinnustiku (kurvitsaliste pesitsusala) poolest on kõrge looduskaitselise väärtusega saare kaguosas asuv rannaniit ja Kõinastu lee laiud. Saare idaranna ja Kõinastu lee ümbruses paljanduv merepõhi on tähtis haneliste ja kurvitsaliste rändepeatuspaik.
Laid kuulub Kõinastu hoiuala koosseisu ja on looduskaitse all.
Ajalugu
Keskajal kuulus Kõinastu laid, tol ajal nimega Drotzenholm, Maasilinna foogtkonnale. 16. sajandi alguses oli laiul kaks talu ja nimeliselt on esimest laiu elanikku teada 1592. aastast: Keneste Maz.
Hiljem asus saarel väike küla – näiteks 1834. aastal oli viis talu 73 elanikuga. Laiu elanikud said perenimed: Kesküla, Kivihall, Kohal, Lember ja Võrklaev. 1930. aastatel asus Kõinastul 9 kinnistut, lisaks 2 kinnistut Öörikul, mis loeti Kõinastu haldusalla kuuluvaks. Teise maailmasõja ajal 1. oktoobril 1944 põletati kõik saarel asunud talud. Viimased alalised elanikud lahkusid laiult 1965. Pärast seda on ehitatud sinna suvilaid – aastal 1989 oli neid viis.
Aastal 2007 tegutses saarel üks talumajapidamine. Eesti 2011. aasta rahvaloenduse andmetel elas saarel 4 elanikku, kuid 2017 elas vaid üks elanik.
Laidu on kasutatud mullikate karjamaana.
Alates 2006. aasta talvest töötab saare põhjaosas taas Kõinastu tulepaak, mis mitu aastat oli kasutusel päevamärgina.
Kõinastu kultuuriloos
Kõinastu laiul on filmitud suur osa filmi "Mehed ei nuta" materjalist.
Purjetamine
pisi|300px| [[Barkantiin täispurjeis ]] Purjetamine (ka seilamine) on liikumine vee- või maapinnal, seadistatava purje abil, kasutades selleks tuule energiat. Üldjuhul purjetatakse veekogudel.
Purjetamine on üks transpordiviis veekogudel, aga ka harrastus ja spordiala.
Üldist
pisi|Jahid ja nende kärud Neeme sadamas 2022. aasta juulis Purjetamisel kasutatav  jõuallikas on tuul. Tuule jõudu rakendatakse purjelt purjelaevale taglase abiga.
Purjetamine on liikluse üks osa veeteedel, milles osalejad peavad järgima rahvusvahelisi kokkuleppeid. Purjetamisega on 21. sajandi alguses on lisandunud omaette tööstusharud alates aluste ehitamisest, millest väiksemad on purjelauad ja svertpaadid, keskmist mõõtu on kiiljahid ning suuremaid purjekaid ehitatakse laevadena kõikide laevaehituse tavade ja rahvusvaheliste kokkulepete kohaselt. Teisena saab esile tuua purjede tootmist, mida valmistatakse nii looduslikest kui ka kunstkiududest, alates puuvillasest riidest ja lõpetades süsinikkiududega. Kolmas on kogu taglaseosi tootev tööstus. Kuna alates suurematest svertpaatidest ja kompromissjahtidest kasutatakse sisepõlemismootoreid tuulevaikuses ja kitsastel laevateedel, nagu kanalid või sadamate veealad, liikumiseks, siis on tähtsal kohal ka pära- ja statsionaarmootorite tootjad. Mõningatel juhtudel kasutatakse ka elektrimootoreid. Ajalooliselt on purjetamist kasutatud mere- ja siseveteveonduses, purjelaevade hiilgeajaks loetaks, mil hakati enim kasutama auru- ja sisepõlemismootoreid. Pärast 1970. aastate naftakriise on otsitud laevaehituses võimalusi, et vähendada tuule abil reisilaevade kulusid fossiilkütuste põletamisel.
Teooria
left|thumb| [[Klimatoloogia mõõtmised näitavad, et tuult Maa õhukihtides on ]] [[Pilt:Points of sail.svg|right|thumb| A – vastutuult ei saa purjetada
B – tihttuules saab loovida
C – külgtuules peab arvestama suure triiviga
E – taganttuule kasutamisel on roolimine raskendatud ]] pisi|vasakul|Purje asend sõltuvalt paadi ja tuule suundade suhtest Õhuliikumist saab kasutada keha liigutamiseks, asetades õhuvoolu liikumisteele takistuse, mis sõltuvalt takistuse kujust, suurusest ning asendist tuule suhtes (ründenurk), hakkab keha liigutama. Purjeka purjede, taglase, kere(de) pinna ümber toimuv õhuliikumine võiks olla pidev (laminaarne). Õhuvoolamist uuriv teadus on aerodünaamika. Samaaegselt kui purjed püüavad tuult on, sõltuvalt purjeka tüübist, kas üks või mitmest kerest vähemalt üks, osaliselt või pidevalt ühenduses veega, mis omakorda võib liikuda, nt hoovuste mõjul ja lainetus, seega juba laeva kujundades peab arvutamisel arvestama ka hüdrodünaamikaga.
Ajalugu
pisi|Purjetamine [[Vana-Egiptuses jõelaevaga Niilusel ]] Veel liikumiseks on ajalooliselt kasutatud parvi, ühepuulootsikuid, ruhesid, haabjaid, kanuusid. Paatide ehituseks on kasutatud puitu, juuri, nahka, luid ning tänapäeval ka tehismaterjale.
Arvatakse, et Austraalia asustati inimeste poolt 42 000 – 48 000 aastat tagasi veesõidukitega, kuid ei ole tõendeid, et need oleks olnud varustatud purjedega.
Tuule kasutamist veesõiduki allatuult edasiviimiseks on kujutatud juba vanadel kunstiteostel.
Vanim purjedega laeva kujutis on leitud Kuveidi kõrbest (As-Sabiyah) ja radiosüsiniku meetodil määratud 5500–5000 a eKr ja kirjeldatakse kui Ubaidi leidu, milles on ka kõrkjakimpudest paadi põletatud savist mudel ja ketas, millel arvatakse olevat kahe ridvaga masti kujutis.
Purjesport
pisi|J-klassi jahtidel purjetati 20. sajandi esimesel poolel Ameerika karikale ([[America's Cup)]]
Purjetamine on üks vanimaid tänapäevaselt korraldatud sportimisvõimalusi: esimene trükikirjanduses avaldatud võistlus toimus 1661 Inglismaal, esimene purjetamise selts moodustati 1720. Tänapäevane purjetamine sai võimalikuks alles siis, kui õpiti purjetama vastutuult ehk loovima.
Lõbusõit ja võistluspurjetamine on läbi aegade ikka käinud käsikäes. 22. juulil 1883 kirjutas Pärnu Postimees, et 10. juulil 1883 oli Pärnu jõel suur paatidega võidupurjetamine, millest võisid osa võtta kõik, kellel oli paat.
Purjetajate klubid ja jahtide klassiliidud on Eestis moodustanud Eesti Jahtklubide Liidu.
Eesti avamerepurjetamise meistrivõistlusteks on Muhu väina regatt.
Purjekatüübid
right|thumb|Ratastega maapurjekas rannaliival right|thumb|Mudelpurjekas Saksamaalt Purjekaid eristatakse kere ja taglase järgi. Kahe kerega purjekat nimetatakse katamaraaniks, kolme kerega trimaraaniks. Ühe kerega purjekad:
Vaata ka
pisi| [[Hanse Sail Rostockis Saksamaal ]]
Väike prints
"Väike prints" (prantsuse keeles "Le Petit Prince") on prantsuse kirjaniku ja lennunduspioneeri Antoine de Saint-Exupéry 1943. aastal ilmunud kirjandusteos.
Tegemist on loetuima ja tõlgituima prantsuskeelse jutustusega, mis on ilmunud umbes 300 keeles ja murdes, sealhulgas eesti ja setu keeles. Raamatut on müüdud üle 200 miljoni eksemplari.
Saint-Exupéry (1900–1944, "Mort pour la France" ), endine sõjaväelendur ja hinnatud kirjandusauhindade laureaat (Prantsusmaal Grand Prix du Roman ja USA-s National Book Award), kirjutas ja illustreeris käsikirja USA-s, kuhu ta pages II maailmasõja ajal.
Raamat esitab sügavamõttelisi ja idealistlikke tähelepanekuid elu ja inimloomuse kohta, kutsudes kaasa mõtlema üksinduse, sõpruse, armastuse ja kaotuse üle.
Prantsuse ajaleht Le Monde valis selle 1999. aastal sajandi 100 parima raamatu hulka ning prantslased hääletasid selle 2000. aastal 20. sajandi parimaks prantsuse raamatuks.
Filosoofia
Saint-Exupéry looming on pigem õhuline ja kaldub allegooriasse. Tema kirjutamise stiili on mõnikord nimetatud ka "luuleliseks proosaks". "Väike prints" omandas ikoonilise tähenduse rahututel 1960ndatel ja 1970. aastate alguses. .
Näiliselt lasteraamatuna kirja pandud "Väike prints" esitab sügavamõttelisi ja idealistlikke tähelepanekuid elu ja inimloomuse üle. Loo keskne mõte on peidetud sõnadesse, mille rebane lausub printsile: "On ne voit bien qu'avec le cœur. L'essentiel est invisible pour les yeux." ("Ainult südamega näed hästi. Kõige tähtsam on silmale nähtamatu").
Prantsuse filosoof Jean-Philippe Ravoux on "Väikest printsi" analüüsides leidnud, et see meenutab meile iga kogetud hetke hindamatut väärtust ja oleviku tähtsust. See on lugu, mis õpetab meile, et minnes tagasi lapsepõlve, on meil võimalik avastada elu põhiolemus – asjad, mis on nähtamatud silmale, kuid tunnetatavad südamega. Ravoux väidab, et Saint-Exupéry vastandub väikese printsi kaudu eksistentsialistlikule uskumusele, mis väidab, et kuna surm on kindel, siis on mõttetu ka kirglik elu.
Elavat vastukaja on tekitanud arutelu selle üle, kellele raamat on mõeldud. Ühed väidavad, et see on kirjutatud lastele, teised jälle, et täiskasvanutele. Kirjandusteadlane Howard Scherry usub, et Saint-Exupéry kavandas jutustust lapselikus võtmes autobiograafiana, kus kaasaegseid kehastavad antropomorfsed tegelased.
Süžee
Jutuajamiste käigus tutvustab prints oma koduplaneeti, mis on vaevalt suurem kui maja. Seal on kolm vulkaani (kaks neist aktiivsed, üks kustunud). Kolmandal päeval sai jutustaja teada, et selle planeedi mullapind kubiseb hirmsate ahvileivapuude seemnetest, millest tõusnud võrseid prints igal hommikul kitkub. Jutustaja arvab, et see planeet on asteroid B-612.
Väike prints armastab päikeseloojanguid ja ühtainust roosi, mis sündis ühel hommikul koos päikesega. Viiendal päeval saab jutustaja teada väikese printsi elusaladuse: mis saab siis kui joonistatud lammas tema üheainuma lille maailmas, keda ta tunneb, ära sööb. Jutustaja püüdis Maa peal olevat nutvat printsi lohutada ja ütles talle: "Lill, keda sa armastad, ei ole hädaohus... Joonistasin talle suukorvi, sellele sinu lambale...". Õige pea hakkab lill oma pisut pirtsaka enesearmastusega printsi piinama ja too otsustab planeedilt lahkuda, enne lillega jumalaga jättes.
pisi|Iisraelis asuv skulptuur "Väikese printsi" tegelasest laternasüütajast Et endale tegevust leida ja õppida külastab prints kuut asteroidi 325, 326, 327, 328 ja 329, mis kõik on asustatud väikese printsi jaoks veidrate tegelastega. Esimesel elas alamateta kuningas, järgmisel uhkeldaja, ülejärgmisel joodik, neljandal ärimees ning viiendal laternasüütaja koos laternaga. Kuuendal planeedil elab ja tegutseb geograaf, kes palub printsil kirjeldada oma planeeti. Kui too mainib roosi, teatab geograaf, et lilli ta üles ei märgi. "Lilled on üürikesed," ütleb ta. Siinkohal tabab printsi esimene kahetsushoog, et jättis oma üürikese nelja okkaga roosi üksinda koju.
Geograaf soovitab külastada planeeti Maa, millel on hea maine.
Seitsmendal planeedil, geograafi poolt soovitatud Maal, kohtab väike prints esimesena hõbedakarva võru liiva sees liigutamas. Maoga vesteldes sai väike prints teada, et on kukkunud Aafrikasse – Sahara kõrbesse. Väikest printsi hämmastas mao haprus, madu oli peenike kui sõrm ja ilma jalgadeta. Madu see aga ei häirinud, enesekindlalt lausus madu: "Selle, keda ma puudutan, annan ma tagasi mullale, kust ta on võetud.". Maol on väikesest puhtast tähe pealt tulnud printsist kahju, mispeale pakub ta oma teenuseid, väites enesel olevat jõudu ja võimu aidata printsi ühel päeval, kui too tunneb igatsust oma planeedi järele.
Järgmisel hetkel kõnetab prints kõrbelille ja uurib tema käest, kus on inimesed? Lill vastab, et kunagi palju aastaid tagasi nägi ta neid, aga ei või iial teada, kus nad parajasti on. "Tuul ajab neid kord siia, kord sinna. Neil pole juuri, see teeb nende elu väga raskeks," lausub lill.
Väike prints ronib kõrge mäe otsa, et näha korraga tervet planeeti ja kõiki inimesi, kuid näeb ei vaid kaljuteravikke. Tema hõigetele vastab kaja.
Ilmub välja rebane, kes palub end taltsutada. Rebasega jumalaga jättes, väidab rebane, et usaldab taltsutajale oma lihtsa saladuse: "ainult südamega näed hästi. Kõige tähtsam on silmale nähtamatu. Edasi rääkis rebane, et printsi roos on tõeliselt eriline ja ainulaadne, sest see on ainus, keda prints armastab. "Aeg, mis sa oma roosi peale kulutasid, tegi sinu roosi nii tähtsaks," ütleb ta.
"Sa vastutad alati kõige eest, mis sa taltsutanud oled. Sa vastutad oma roosi eest...".
Maal kohtab prints veel rööpaseadjat ja kaupmeest. Rööpaseadja räägib printsile, kuidas reisijad ruttavad pidevalt ühest kohast teise olemata kunagi rahul selle üle, kus nad on. Kaupmees tutvustab aga täiuslikke tablette, mis kustutavad janu ning aitavad sellega inimestel säästa nädalas 53 minutit. "Kui minul oleks viiskümmend kolm minutit aega, siis ma sammuksin üsna tasakesi allika poole...," ütleb prints.
Jutustus jõuab otsaga tagasi lendurini, kes on nädal aega üritanud oma lennumasinat korda saada. Valitseb tappev janu. Printsi abiga leiab ta kaevu. Hiljem kohtab jutustaja printsi arutlemas ühega neist kollastest madudest, kes sulle kolmekümne sekundiga otsa peale teevad, tolle mürgi headuse üle, et mitte koju pöördudes pikalt piinelda.
Prints jätab südamlikult hüvasti ja tahab säästa lendurit hingevalust, väites, et kuigi see näib nii, siis tegelikult ta ei sure. "Ma ei saa keha kaasa viia. See on liiga raske," ütleb prints.
Jutustus lõppeb visandiga, mis kujutab kõige kaunimat ja kõige kurvemat maastikku maailmas. Just siin ilmus väike prints Maale ja siit ta kadus.
<tt>Kui siis üks laps tuleb teie juurde, kui ta naerab, kui tal on kuldsed juuksed, kui ta teie küsimustele ei vasta, siis te kindlasti aimate, kes ta on. Olge siis kena, ärge laske mul nii väga kurvastada! Kirjutage mulle kohe, et ta on tagasi tulnud... </tt>
Sündmused ja tegelased
pisi|Saint-Exupéry õnnetusse sattunud Caudron C-630 Simouni kõrval Sahara kõrbes 1935. aasta 30. detsembril. Ees ootab neli päeva katsumusi kõrbes Jutustus hargneb kõrbes, kus loo jutustaja, lendur, on sunnitud lennuki rikke tõttu tegema hädamaandumise. See viitab selgelt Saint Exupéry enda kogemusele, mida ta kirjeldab üksikasjalikult 1939. aastal ilmunud raamatus "Terre des hommes" (eesti keeles "Inimeste maa", ilmus esimest korda Loomingu Raamatukogus 1958. aastal ).
Postilennuki piloodina Põhja-Aafrikas Sahara kõrbes lennates nägi Saint-Exupéry fennekrebast, kes tõenäoliselt inspireeris teda looma jutustusse rebase tegelaskuju. Kirjas õe Didile Lääne-Sahara Juby neemelt, kus Saint-Exupéry oli 1928. aastal lennuposti vahemaandumisjaama juht, jutustab ta vaimustunult kodustatud fennekrebase kasvatamisest.
pisi|Consuelo de Saint-Exupéry, kirjaniku abikaasa Mitmed teadlased usuvad, et printsi lemmiku, edeva roosina, kujutas autor tõenäoliselt oma El Salvadori päritolu abikaasat Consuelo de Saint Exupéryd. Printsi väike koduplaneet on inspireeritud väikeriigist El Salvadorist, mis on tuntud vulkaanide rohkuse tõttu. Hoolimata vastuolulisest abielust kandis Antoine Consuelot südames ja kujutas teda kui roosi, kes vajab kaitset ja hoolt. Saint-Exupéry truudusetust ja kõhklusi abielu suhtes sümboliseerib ääretu rooside väli, mille prints avastab teekonnal Maale. Tark rebane, kelles nähakse autori lähedast sõpra Sylvia Hamilton Reinhardtit New Yorgist, ütleb printsile, et tema roos on ainulaadne ja eriline, sest see on ainus, keda prints armastab. Arvatakse, et jutustuse kõige tähendusrikkama lause – "ainult südamega näed hästi" – soovitas autoril kirja panna just Reinhardt.
On arvatud, et printsi planeeti ähvardavad ahvileivapuud on kujund, millega autor tähistas natsismi. Väikese printsi rahustav jutt, et tema surev keha on vaid tühi kest, sarnaneb aga sõnadega, mille Antoine Saint-Exupéry noorem vend François oli lausunud oma surivoodil: "Ära muretse. Minuga on kõik korras. Ma ei saa seda aidata. See on minu keha".
Kirjanduslikku võtet esitada filosoofilisi ja sotsiaalseid kommentaare Maad külastava maavälise olendi muljetena on kasutanud ka filosoof ja satiirik Voltaire oma klassikalises loos Mikromegas (1752).
Prints
Saint-Exupéry võis printsi tegelaskujuks ammutada inspiratsiooni omaenda lapsepõlvest, kuna sõbrad ja vanemad panid talle tema kuldsete lokkide tõttu nimeks Le Roi-Soleil ('päikesekuningas'). Arvatud on ka seda, et väikse printsi prototüübiks võis olla filosoof Charles De Konincki kaheksa-aastane poeg Thomas, keda autor kohtas 1942. aastal Kanadas Quebecis ja kes avaldas talle muljet nii blondide lokkide kui ka varaküpse arutluskäiguga. Kolmandad väidavad, et inspiratsiooni allikas võis olla hoopis Land Morrow Lindbergh, Ameerika lenduri Charles Lindberghi poeg, kellega Saint-Exupéry puutus kokku Long Islandil.
Saint-Exupéry üks varasemaid kirjanduslikke osutusi väikesele printsile pärineb 1935. aasta 14. mail Moskvast saadetud uudiseraportist. Pariisi päevalehe Paris-Soir erikorrespondendina kirjeldab ta rongireisi Prantsusmaalt Nõukogude Liitu. Hilisööl hiilis Saint-Exupéry oma esimese klassi vagunist kolmanda klassi vagunisse, kus kohtas kössitamas kodumaale naasvaid Poola perekondi. Tema kommentaarid mitte ainult ei kirjeldanud pisikest printsi, vaid puudutasid teemasid, mis leidsid hiljem kajastamist ka filosoofilistes kirjutistes :
<tt>Istusin näoga magava paarikese poole. Mehe ja naise vahel oli endale õõnestanud pesa ja uinunud laps. Ta pööras end unes ja tuhmis lambivalguses nägin ta nägu. Milline jumalik nägu! Neile kahele on sündinud tõeline kullatükk... See on muusiku nägu, ütlesin endale. See on laps-Mozart. Elu täis ilusaid lootusi. Väikesed printsid legendides ei erine sellest siin. Kaitstud, hoitud, kes iganes ei või sellest lapsest saada. Kui aeda sünnib roos, kõik aednikud rõõmustavad. Nad kaitsevad roosi, hellitavad teda, toetavad teda. Kuid meeste jaoks ei ole aednikke. See väike Mozart kujundatakse selliseks nagu kõik ülejäänud siin maailmas. See väike Mozart on hukka mõistetud.</tt>
Ajend
Kuus kuud pärast Prantsusmaa langemist seilas Antoine de Saint-Exupéry Lissabonist New Yorki. Ta maabus USAs 1940. aasta viimasel päeval. Saint-Exupéry kavatses tulla Ameerikasse neljaks nädalaks, et veenda USAd alustama sõda Saksamaaga, kuid jäi siia rohkem kui kaheks aastaks. Selle kohta, kuidas Saint-Exupéry jõudis "Väikese printsi" kirjutamiseni, on erinevaid tõlgendusi.
Kirjutamine
pisi|Bevin House, kus Saint-Exupéry kirjutas 1942. aastal "Väikese printsi"
1941. aasta jaanuarist 1943. aasta aprillini elasid Saint-Exupéryd kordamööda kahes Central Parki katusekorteris New Yorgis, seejärel Bevin House häärberis Asharokeni külas, Long Islandil.
Kuigi Saint-Exupéry alustas raamatu kirjutamist oma Central Parki lõunapoolsel küljel paiknenud katusekorteris, hakkas teda peagi häirima New Yorgi müra ja lämmatav suvekuumus. Consuelo eestvedamisel leiti uus kodu – Bevin House, 22 toaga häärber Asharokenis vaatega ookeanile. Kirjanik väljendas esiotsa rahulolematust: "Tahtsin onni, aga sain Versailles' lossi", kuid aja möödudes sukeldus ta töösse ja kodu muutus "... kirjutamise varjupaigaks, parimaks kohaks, mis mul on eales elus olnud."
"Väike prints" valmis 1942. aasta oktoobris. Käsikirjalise teksti trükkis kirjutusmasinal ümber Saint-Exupéry sekretär Marcelle Bouchu.
Raamatu juhatab sisse pühendus sõbrale, Prantsuse esseistile ja kunstikriitikule Leon Werthile, kellega kirjanik tutvus 1931. aastal. Saint-Exupéry pühendas Werthile ka poliitilise romaani "Lettre à un otage" (1943, "Kiri pantvangile"). "Väikese printsi" pühendust peetakse üheks lummavamaks kirjanduse ajaloos.
Autoril ei olnud võimalust nautida raamatu menu. Antoine de Saint-Exupéry jäi kadunuks aasta pärast esmatrüki ilmumist luurelennul üle Vahemere.
Illustratsioonid
Lugu tervikuks siduvad vesivärvidega illustratsioonid on loodud Saint-Exupéry enda poolt. Sarnaselt käsikirja mustandiga jagas ta vahetevahel lähedastele sõpradele ja kolleegidele ka sketše. Osa neist vedeles kokku kägardatuna ka tema lennuki P-38 Lightningsi kokpiti põrandal. Mõned "Väikese printsi" originaaljoonistused leiduvad New Yorgi kunstniku, skulptori ja eksperimentaalfilmide tegija Joseph Cornelli kogudes. Üks haruldane "Väikese printsi" vesivärvidega joonistatud originaal ilmus imekombel välja 1994. aastal kasutatud raamatute laadal "Jaapanis".
Tähistamaks 50 aasta möödumist "Väikese printsi" trükist, korraldas Pierpont Morgani raamatukogu mahuka näituse Saint-Exupéry mustanditest ja kavanditest, mille oli omandanud mitmetest allikatest. Teiste hulgas olid näitusel väljas ka visandid, mille Saint-Exupéry andis oma New Yorgis elavale sõbrale Silvia Hamilton Reinhardtile enne, kui naasis Alžeeriasse, et jätkata teenistust vabastatud Prantsuse õhuväes. Näitusel olid väljas ka mõned joonistused, mille avaldamisest oli autor loobunud. Selliste piltide hulgas oli näiteks visand hirmuäratavatest ahvileivapuudest, kes olid valmis hävitama printsi koduplaneedi. Samuti ei ilmunud raamatus pilt loo jutustajast, abitust piloodist. See jäi tõenäoliselt välja, et mitte anda loole lugeja tähelepanu hajutavat 'täpsust'.
Käsikiri
Autogrammiga "Väikese printsi" käsikirja nagu ka mitmed mustandid omandas 1968. aastal Pierpont Morgani raamatukogu (nüüdisajal Morgan Library & Museum) New Yorgis. Käsikiri sisaldab ka teksti, mis oli maha kriipsutatud ega ilmunud seetõttu esimeses trükis. Lisaks käsikirjale hoitakse muuseumis ka mõningaid autori poolt vesivärvidega visandatud illustratsioone, mis jäid raamatus avaldamata. Raamatukogu tähistas 1993. aastal jutustuse ilmumise 50. aastapäeva Saint-Exupéry loomingu ulatusliku näitusega. Näituseks avaldas USA kirjastus Harcourt Brace "Väikese printsi" mälestustrüki, kus ilmus 20 originaalset illustratsiooni.
Tõlked
"Le Petit Prince'i" on sageli kasutatud prantsuse keele algajate tasemel lugemisraamatuna. 2005. aastaks oli see tõlgitud enam kui 250 keelde ja murdesse, sealhulgas udmurdi, esperanto, aluri jpt keelde. Raamat on üks väheseid tänapäeval, mis on tõlgitud ladina keelde (ladina keeles kannab raamat pealkirja "Regulus vel Pueri Soli Sapiunt"). 2005. aastal tõlgiti raamat ka Põhja-Argentina põlisrahva toba keelde (pealkirjaga "So Shiyaxauolec Nta'a").
Lingvistid on võrrelnud ühes keeles tehtud eri tõlgete stiili, ülesehitust, sõnakasutust, pealkirju ja genealoogiat. Näiteks 2011. aastaks oli korea keeles avaldatud "Väikesest printsist" 47 trükki. Hiina keeles on ilmunud umbes 50 tõlget (avaldatud nii Hiinas kui ka Taiwanil). Paljud neist kannavad tavapärase "Väikese printsi" asemel pealkirja "Prints tähelt" või "Täheprints". Uurides sõnakasutust, nimisõnu ja muu sisu sellistes tõlgetes, oskavad lingvistid eristada tõlgete lähteallikat – kas see lähtub prantsuskeelsest originaalkäsikirjast, selle esimesest ingliskeelsest tõlkest, mille tegi Katherine Woods, või arvututest hilisematest tõlgetest.
Saint-Exupéry kirjastaja Prantsusmaal Gallimard ei saanud jutustust avaldada enne teise maailmasõja lõppu, kuna autori väljendusrikkad, ent kriitilised kirjutised keelustati varsti pärast seda, kui Natsi-Saksamaa toel tuli Prantsusmaal võimule Vichy valitsus. Enne Prantsusmaa vabastamist levisid Saint-Exupéry kirjutised üksnes põranda all. Nii näiteks ilmus 1943. aasta veebruaris Lyoni salatrükikojas 1000 eksemplari tema bestsellerist "Pilote de guerre" ('Lend Arrasesse'), mis kirjeldas Saksa invasiooni Prantsusmaale.
Tõlge eesti keelde
Eesti keeles ilmus "Väike prints" esmakordselt 1960. aastal Ott Ojamaa (1926–1996) tõlgituna ja Eesti Riikliku Kirjastuse väljaandena. Kordustrükid on ilmunud veel 1966. aastal (kogumikus "Öine lend"), 1993., 1999., 2002., 2003. ja 2009. aastal. 2017. aastal andis kirjastus Tänapäev välja "Väikese printsi" Sirje Keevalliku tõlkes.
Mugandused
pisi|Muusikal [[Santiagos Tšiilis (2011)]] Saint-Exupéry jutustusest on aastakümnete vältel valminud mitmeid mugandusi. Näiteks:
Tegelaskujuna on Väikest printsi kasutatud ka teistes rollides. Prints on olnud:
Soosaare vald
Soosaare vald (saksa keeles Gemeinde Soosaar) oli vald Kolga-Jaani kihelkonnas Viljandimaal.
Vald moodustati 1866. aastal. Vallamaja asus Vissuvere külas.
1892. aastal liideti Soosaare vallaga Paenasti vald ja Kolga-Jaani kirikuvald.
1934. aastal oli valla pindala 95 km², elanikke 1402, talundeid ja elamuid 269.
Viimane Soosaare vallavanem alates 1930. aastast oli Jakob Korts.
1939. aasta valdade reformiga läks valla maa-ala Võisiku valla koosseisu, välja arvatud Metsanurga küla ja Paenaste asunduse piirkonnad, mis läksid Kõo valda, ja Otiküla piirkond, mis läks Tänassilma valda.
Karl Vahi
Karl Vahi (3. aprill 1910 Tartu – 10. aprill 1943 Venemaa) oli eesti poksija.
Vahi alustas võistlemist 1928. aastal, ta võistles Tartu Spordiselts Kalevi eest. Ta pidas kokku 208 kohtumist, millest võitis umbes kolmveerand.
Ta sai Eesti meistrivõistlustel 2. koha kergekeskkaalus (kuni 147 naela ehk 66,7 kg) 1929. ja kerge- (kuni 135 naela ehk 61,2 kg) 1930. aastal. Ta sai Eesti NSV meistrivõistlustel 1941. aastal Tartu Dünamo eest võisteldes kergekeskkaalus (kuni 147 naela ehk 66,7 kg) 2. koha, kaotades finaalkohtumise Harald Kanepile.
Ta sai Eesti meistrivõistlustel 3. koha kerge- (kuni 135 naela ehk 61,2 kg) aastatel 1932, 1933 ja 1935 ning kergekeskkaalus (kuni 147 naela ehk 66,7 kg) aastatel 1938–1940.
Vahi töötas pagarina ning on tegutsenud ka poksikohtunikuna.
Teises maailmasõjas
Ta langes 10. aprillil 1943 Saksa sõjaväes allohvitserina Idarindel võideldes. Ta maeti algul 15. aprillil 1943 Pihkvasse. Tema surnukeha toodi siiski spordikaaslaste abiga Tartusse ning maeti 20. aprillil 1943 suure rahvahulga osavõtul Maarja kalmistule. Matusekõne pidas kirikuõpetaja Harri Haamer.
Mälestuse jäädvustamine
Karl Vahi mälestuseks korraldati Tartus Tamme staadionil 24. juulil 1943 poksivõistlus, millest kutsuti võtma osa ka Tallinna, Pärnu, Harjumaa ja Virumaa poksijaid. Sõjaolude tõttu osalesid seal ainult Tartu poksijad.
Mardikalised
Mardikalised (Coleoptera) on lülijalgsete selts putukate klassist.
Mardikalised on loomariigi liigirikkaim selts. Neid on kirjeldatud umbes 350 000 liiki, kuid hinnanguliselt on neid mitu korda rohkem. Eestis on leitud 3073 liiki, kuid neid arvatakse leiduvat vähemalt 3400. Neist enamik on maismaalised, kuid osade mardikate elutegevus on seotud ka veekeskkonnaga. Oma suure isendite hulga, biomassi ja ökoloogiliste seoste tõttu on mardikad tähtsad maismaakoosluste komponendid.
Nende teaduslik nimetus tuleb kreekakeelsetest sõnadest koleos ('tupp', 'kate') ja pteros ('tiib'). Mardikate uurimisega tegeleb koleopteroloogia
Mardikalisi elab palju ka inimelamutes. Lahtiselt seisma jäänud jahusse ning jahusaadustesse asuvab peagi elama harilik jahumardikas ning väike-jahumardikas.
Mardikaliste eripäraks on enamasti kogu tagakeha katvad jäigad ja tugevad eestiivad. See eesmine paar tiibu on kujult muutunud ja moodustavad nn kattetiivad (elytrae). Teise tiivapaari tiivad on kilejad ja mardikad kasutavad neid lendamiseks. Kattetiivad asetatakse lennu ajal seljale kokku või kasutatakse lennul kandepindadena. Suised on haukamistüüpi.
== Eesti mardikaliste täielik süsteem sugukondadeni ==
Mõned varem sugukondadena käsitletud rühmad on käesolevas süsteemis alamsugukondadeks:
Timothy Dalton
Timothy Dalton (õieti Timothy Leonard Dalton Leggett; sündinud 21. märtsil 1946 Walesis) on Briti filmi- ja teatrinäitleja.
Timothy Dalton kuulub nende väljavalitute hulka, kelle on olnud au mängida James Bondi. Ta oli filmisarja neljas James Bond ning mängis filmides "007 ohutsoonis" (1987) ning "007 ja luba tappa" (1989).
Juba 16-aastaselt (1962) hakkas ta õppima kuninglikus näitekunsti akadeemias (Royal Academy of Dramatic Art, RADA). Õpingute kõrvalt käis noorsooteatri National Youth Theatre lavastustega ringreisidel. Filminäitlejadebüüdi tegi ta 1968. aastal, kui mängis Briti-Ameerika ühistööna valminud filmis "Lõvi talvel" (režissöör Anthony Harvey) Prantsusmaa kuningat Philippe II.
Mõistatus (rahvaluule)
Mõistatus (vananenud kirjanduses: mõistatis) on rahvaluule lühivorm, mis koosneb küsimusest (ülesandest) ja vastusest (lahendusest).
Timothy Dalton
Peategelasi ja teisi jõulisi karaktereid on ta mänginud ka teleseriaalides, näiteks on ta olnud Mr. Rochester "Jane Eyre'is" (1983), Rhett Butler "Scarlettis" (1994), Rassilon "Doctor Who's" (2009–2010), Sir Malcolm Murray "Penny Dreadfulis" (2014–2016) ja ülem "Doom Patrolis" (2019 – tänapäevani).
Mõistatus (rahvaluule)
Mõistatus võib oma lahendusele viidata mingite omaduste või tunnuste, võrdkujude kaudu jne, sageli üllataval või erilisel viisil. Mõistatused ja nende lahendamine on tuntud paljudes kultuurides ja traditsioonides.
Budistlik mõistatuse vorm on koan.
Näiteid
Vanamees vaatab aknasse, endal karvane ees ja nõuab mett
Askaridoos
Askaridoos ehk askaridaas ehk solgetõbi on solkmete (Ascaris lumbricoides) tekitatud helmintoos ehk usstõbi.
Rene Kaas
Rene Kaas (sündinud 16. jaanuaril 1982) on eesti endine jalgpallur (väravavaht).
Ta on kuulunud ka Eesti jalgpallikoondise nimekirja, kuid pole Eesti eest mänginud.
Ta on 187 cm pikk ja kaalub 85 kg.
Ne-Yo
thumb Ne-Yo (õieti Shaffer Chimere Smith; sündinud 18. oktoobril 1979) on Ameerika Ühendriikide laulja, laulukirjutaja, näitleja, tantsija ja muusikaprodutsent.
Andre
Andre on küla Põlva maakonnas Põlva vallas.
Külas on olnud Andre karjamõis.
Külas asub Andre Tõnisekivi.
Gustav Schäfer
pisi|Gustav Schäfer, 2006 Gustav Klaus Wolfgang Schäfer (sündinud 8. septembril 1988 Magdeburgis) on saksa ansambli Tokio Hotel trummar.
Isiklikku
Schäfer elab Magdeburgis. Tal on õde Franciska.
Adiste
Adiste (kohalik hääldus Adistõ) on küla Põlva maakonnas Põlva vallas.
Adistes asus varem Põlva maakonna ainuke prügila, mis suleti 2009. aastal.
19. sajandi esimesest poolest tegutses Adiste Algkool, mis suleti 1965. aastal. Adiste algkooli juhataja aastatel 1929–1940 oli Albert Ivask.
2010. aastal asutati külaliikumist edendav MTÜ Adiste. 2012. aastal avati korrastatud külaplats. Adiste külavanem on Eino Kuivalainen.
Adiste külas asub kääbaskalmistu, mis koosneb 13 kääpast. Kääpad on arheoloogiamälestistena kantud kultuurimälestiste riiklikku registrisse.
Adiste külast voolab läbi Kooskora oja.
Adistes on sündinud majandusteadlane Heidi Soe.
Voka mõis
Voka mõis (saksa keeles aastani 1781 Fockenhof, seejärel Choudleigh) oli rüütlimõis Jõhvi kihelkonnas Virumaal, tänapäeval jääb kunagine mõisasüda Ida-Viru maakonda Toila valda Voka alevikku. Mõis rajati 16. sajandil.
Aarna
Aarna (ka Kiuma-Aarna) on küla Põlva maakonnas Põlva vallas.
Aarna külgneb lõunas Kiuma, Tännassilma ja Puuri külaga, idas Mammastega, põhjas Kiidjärve ja Koorverega, läänes Kanepi valla Ihamaru ja Karilatsi külaga. Aarna küla läänepiir kulgeb suuremas osas mööda Ahja jõge, küla loodenurgas on piiriks Leevi jõgi, kirdeosas on piiriks Põlva–Reola maantee.
Loodus
Küla lääneossa jääb Ahja jõe keskjooksu oru nõlv. Põlva–Saverna maantee ja Ahja jõe ristumise kohta kutsutakse Aarna oruks.
Kähri–Koorvere tee ääres asuvad Hatiku järved (Hatiku Edejärv ja Hatiku Tagajärv), Kogresoos asub väike rabajärv Hatiku Kogrõjärv. Külast voolab läbi Hatiku oja.
Külas kasvab kaks looduskaitsealust põlispuud – Karo kakutu pettai ja Kraaviotsa pettai. Põlva–Saverna maantee ääres kasvavad Aarna ristipuud.
Taristu
Külas asub Põlva Agro OÜ farmikompleks. Aarna lüpsikarjalaut (arhitekt Andres Tambek) valiti 2003. aastal parimaks puitehitiseks.
Külas asub Järve krossirada.
Ajalugu
Aarna küla ajalugu on seotud Kiuma mõisaga, kuivõrd endise Kiuma mõisa süda asub tänase Aarna küla alal. Kiuma mõisa on esmamainitud 1495. aastal.
Aarna nimi on seotud Ahja jõel asunud vesiveskiga, kus 17. sajandi esimesel poolel oli möldriks Jacob Ahrna.
Nõukogude perioodil asus külas Põlva kolhoosi Aarna suurfarm ja kanala.
Tõdva-Kõnnu mõis
Tõdva-Kõnnu mõis (saksa keeles Köndes) oli rüütlimõis Kadrina kihelkonnas Virumaal.
Aarna
Ajalugu
Küla edelaosas, Ahja jõe ürgoru paremal pervel asub kaks kääbast, mis on dateeritud I aastatuhande teise poolde. Kääpad on arheoloogiamälestistena kantud kultuurimälestiste riiklikku registrisse.
Pala mõis (Kadrina)
Pala mõis (saksa keeles Pallal) oli Udriku mõisa kõrvalmõis Kadrina kihelkonnas Virumaal.
Peeter Tedre
Peeter Tedre (7. september 1941 Tallinn – 18. märts 2020) oli eesti näitleja, teatritegelane ja Eesti Üürnike Liidu tegevjuht.
Ta oli aastatel 1963–1964 ja 1966 Ugala ning 1966–1982 Lydia Koidula nimelise Pärnu Draamateatri näitleja.
Aastatel 1985–1992 oli ta Vanalinnastuudio administraator ja näitleja, aastatel 1996 ja 2000–2004 samas peaadministraator ning 1997–2004 haldusdirektor, vahepeal töötanud ettevõtluses. 1994. aastast oli ta Eesti Üürnike Liidu tegevjuht.
Filmid
Ta on mänginud filmides "Roosa kübar" (1963, režissöör Veljo Käsper) ja "Suletud ring" (1983, režissöör Peeter Urbla). Ta on esinenud aastatel 1972–1983 Pärnu restorani Hermes varietees.
Isiklikku
Ta oli 1971. aastast abielus näitleja Lii Tedrega (neiuna Mander). Nende tütar on kultuurinõunik ja endine ETV diktor Helene Tedre.
1689
1689. aasta (MDCLXXXIX) oli 17. sajandi 89. aasta.
Andrei von Arpshofen
Vabahärra Andrei von Arpshofen (24. oktoober 1875 Varssavi – 1932 Rumeenia) oli baltisaksa päritolu Venemaa keisririigi sõjaväelane.
Elulugu
Andrei von Arpshofen sündis Venemaa sõjaväelase Karl Woldemar von Arpshofeni (1832–1890) pojana.
Pärast paažikorpuse lõpetamist 1895 teenis ta 1. kaardiväe suurtükiväebrigaadis. 1904 lõpetas ta Nikolai kindralstaabi akadeemia ja ülendati 1907 kapteniks. Ta teenis IX korpuse staabis (Mandžuuria armee), Izmailovo kaardiväepolgus ja Irkutski sõjaväeringkonna staabis. Andrei von Arpshofenit autasustati Georgi mõõgaga.
Ta osales Esimeses maailmasõjas 61. Vladimiri jalaväepolgu ülemana ja ülendati kindralmajoriks. Ta osales Vene kodusõjas, olles 13. juulist 1919 kuni 1920. aasta märtsini 2. Kubani kasakadiviisi staabiülem.
Pärast kaotust Vene kodusõjas ja koos Peter von Wrangelli vägede jäänustega Krimmist evakueerumist elas Arpshofen Rumeenias, kus ka suri 1932. aastal.
Perekond
Andrei von Arpshofen abiellus 1907. aastal Valentina Romanenkoga (1887–1916), kes oli alampolkovnik Vladimir Romanenko ja Maria Rjumini tütar. Abielust sündisid:
Sooniste vald
pisi|300px|[[1939. aasta vallareformiga muudetud valdade piirid Läänemaal]] Sooniste vald (saksa keeles Gemeinde Soinitz) oli aastatel 1866–1939 vald Kullamaa kihelkonnas Läänemaal. Vallamaja asus Ellamaa külas.
1891. aastal liideti Sooniste vallaga Soosalu vald.
1934. aastal oli valla pindala 40 km², elanikke 682, talundeid ja elamuid 153.
1935. aastal oli Sooniste vallas elanikke 690, talundeid 177, pindala 5782 hektarit. Valla maa-ala oli kahes tükis, neid eraldas Kolovere-Kalju valla sopp. Põhitükk oli põhja-lõuna suunas 10 kilomeetri pikkune ja lääne-ida suunas 7 kilomeetri laiune. Valla lõuna- ja lääneosa olid soised ja metsased. Asustus oli tihedam põhja- ja kaguosas.
1939. aasta reformi käigus läks valla lõunapoolse lahusosa maa-ala ja valla põhjapoolse lahusosa Soosalu küla piirkond Kullamaa valla koosseisu. Ülejäänu liideti Piirsalu vallaga.
Vatku mõis
Vatku mõis (saksa keeles Wattküll) oli rüütlimõis Kadrina kihelkonnas Virumaal.
Mõisast on teateid alates 1486.
Muusikainstrument
Muusikainstrument ehk muusikariist ehk pill on muusikas heli tekitamise vahend.
Sõltuvalt heliallikast jaotatakse muusikainstrumendid keelpillideks (kordofonid), puhkpillideks (aerofonid) ja löökpillideks (membranofonid ja idiofonid). Klahvpillideks nimetatakse instrumente, kus helide tekitamist juhitakse klaviatuuri abil. 19. sajandi teisel poolel võeti kasutusele muusikainstrumendid, mille heli tekib tänu elektrile.
Märkus. Eesti kirjakeele normi alus ÕS ütleb järgmist: "muusikariist – pill, parem kui (muusika)instrument".
Emilio Estévez
thumb|right|Emilio Estévez Emilio Estévez (sündinud 12. mail 1962 New Yorgis) on USA filminäitleja, filmilavastaja ja stsenarist.
1688
1688. aasta (MDCLXXXVIII) oli 17. sajandi 88. aasta.
Aša
Aša (vene Аша) on linn Venemaal Tšeljabinski oblastis, Aša rajooni halduskeskus. Asub Simi jõe ja Baškortostani piiri ääres 377 km Tšeljabinskist läänes.
Ajalugu
Rajati 1898. aastal metallurgiatehase ehitusega seoses, linnaõigused sai 1933. aastal.
Linna läbib Ufa-Tšeljabinski raudtee.
Aleksander Kerde
Ta teenis Vabadussõjas 2. Ratsapolgu koosseisus, 1920–1925 oli politseikordnik Tallinnas, hiljem ettevõtja (lihakarni omanik).
Mõrvas 25. veebruaril 1932 endise prostituudi Anna Anspuu. Ta mõisteti Sõjaringkonnakohtu otsusega 15. aprillil samal aastal surma ja lasti 22. mail Kaitseväe Valdeku harjutusväljal maha. Surnukeha maeti samal päeval sinnasamma.
Tema lesk taotles surnukeha üleskaevamist ja matmist Tallinna Rahumäe kalmistule. Kaitsevägi rahuldas lese palve ning 2. juunil 1932 maeti ta ümber Rahumäe kalmistu Kaarli koguduse uude ossa.
Teine Ümera lahing
Teine Ümera lahing oli Henriku Liivimaa kroonika ja Liivimaa vanema riimkroonika järgi 1223. aasta suvel Valmiera lähedal Ümera ehk Jumara jõe suudmes toimunud lahing, kus Riia piiskopi ja Mõõgavendade ordu eestvõttel kogunenud kristlaste vägi rüüsteretkelt tagasi pöörduvat Muinas-Eesti lõunapoolsetest maakondadest pärit väge võitis.
Eellugu
Pärast Saaremaale tunginud Taani vägede lüüasaamist 1222. aastal algas saarlaste ärgitusel ülestõus Mõõgavendade ordu ja Taani võimu vastu kogu Muinas-Eestis, mille käigus hõivati kõik alad peale Tallinna linnuse. Kätte saadud Sakala ja Ugandi linnuseid kutsuti tugevdama venelasi Novgorodist ja Pihkvast. Mõõgavendade ordu palus Riia piiskopilt kaotatud maade tagasivõtmiseks abi, mida see lubas anda tingimusel, et vallutustest saab tema 1/3 ja Eestimaa piiskop Hermann samuti 1/3.
Karl Woldemar von Arpshofen
Karl Woldemar von Arpshofen (vene keeles (Карл-Владимир Андреевич (Генрихович) А.) (6. detsember 1832 Vaivara Virumaa Eestimaa kubermang – 26. veebruar 1890 Odessa Venemaa keisririik) oli baltisaksa päritolu Venemaa keisririigi sõjaväelane.
Teine Ümera lahing
Eellugu
Pärast mitmeid vastastikuseid sõjaretki latgalite ning Sakala ja Ugandi aladele kogunes 1223. aastal Ugandist, Sakalast, Soopoolitsest, Jogentaganast, Vaigast, Mõhust, Nurmekunnast ja Alempoisist koos appi tulnud venelastega suur vägi, mis liikus lõunasse, rüüstates laialdaselt Tālavas, Metsapooles ja Turaidas. Urele linnuse juures toimus ühel rüüstaval rühmal kokkupõrge Rameko juhitud latgalitega, kel õnnestus tappa Viljandi linnuse venelaste juht koos mitmete teiste venelaste ja eestlastega. Samal ajal kogunes Riias vastulöögi andmiseks ristisõdijatest, orduvendadest, kaupmeestest ja liivlastest vägi, mis asus teele rüüstajate kogunemispunkti poole Lēdurgas. Saades Turaidasse jõudnuna teada, et eestlased on Lēdurgast juba lahkunud, pöördusid jalamehed ja mitmed teised tagasi Riiga. Ülejäänutega liitusid aga orduvennad Siguldast ja Võnnust (Cēsisest) ning paljud latgalid ja liivlased.
Karl Woldemar von Arpshofen
Elulugu
Karl Woldemar von Arpshofen ülendati ohvitseriks 1851, ta teenis Semjonovi kaardiväepolgus ja Leedu kaardiväepolkudes. 1877. aastal ülendati ta kindralmajoriks. Ta osales sõjategevuses Kesk-Aasias.
Teine Ümera lahing
Lahing
Henriku kroonika kirjelduse kohaselt jõudsid kristlased jälitatavatele järgi ja ründasid neid ajal, mil eestlased olid ületamas Ümera jõe silda nii, et üks osa väest oli juba teisel kaldal. Algul osutasid eestlased tugevat vastupanu, kuid löödi peagi põgenema, mille käigus paljud neist tapeti. Üle silla tunginud sakslaste eest püüdis pääseda ka väe teine osa, mis hobuseid ja saaki maha jättes ning mõningaid rüüsteretke ajal võetud vange tappes põgenes metsa, kuid ka neist paljud hukkusid. Henriku kroonika järgi suri kokku üle 600 eestlase ja kristlased jagasid nende kokkuröövitud saagi omavahel ning vabastasid vangid. Kristlaste kaotustest mainitakse seal vaid üht oda läbi surma saanud orduvenda.
Veidi teistsuguse pildi toimunust annab Liivimaa vanem riimkroonika. Seal ei mainita silda ja öeldakse, et vaenupooled asusid jõe vastaskallastel, mis takistas lahingusse astumast. Nii heideti algul vastastikku vaid odasid, kuni latgalid juhtisid neile tuntud teed mööda orduvennad ja ristisõdijad üle jõe, eestlastele kallale. Algul julgelt vastu astunud eestlased löödi seejärel puruks. Eestlasi olevat langenud 1500, mis näib selge liialdusena, kristlaste kaotused olevat piirdunud 50 hukkunuga, nende hulgas 2 ordurüütlit.
Karl Woldemar von Arpshofen
Elulugu
Karl-Voldemar von Arpshofenit autasustati kuldmõõgaga (1864).