cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Cádiz
Ajalugu
Linn asutati Tüürose foiniiklaste kolooniana ja selle algne nimi oli Gadir. Klassikalise tava kohaselt loetakse linna asutamisaastaks 1104 eKr ehk 80 aastat pärast Trooja sõja lõppu.
Kreeklased teadsid linna Gadeira (kreeka τὰ Γάδειρα) nime all. Vanakreeka mütoloogias loodi linn Heraklese poolt tema kümnenda vägitöö käigus, kus Herakles röövis Geryoni veisekarja. Geryon elas maailma lääneserval Erytheia saarel, mis oli üks kolmest saarest (Erytheia, Antipolis ja Kotinoussa), mis moodustasid arhipelaagi kohas, kus asub tänapäeva Cádiz.
Aasta 500 eKr paiku langes linn Kartaago kontrolli alla. Cádizist sai Hannibali tugipunkt Lõuna-Ibeeria vallutuseks.
Teises Puunia sõjas Rooma ja Kartaago vahel vallutasid roomlased Scipio Africanuse juhtimisel Cádizi aastal 206 eKr. Rooma perioodil kandis linn nime Gades. Linn koges jõukuse märgatavat kasvu, sinna ehitati akvedukt, amfiteater, templeid jm. Lühikesel ajavahemikul oli see Rooma impeeriumi suuruselt teise elanike arvuga linn; seal resideeris viissada Rooma ülemklasside liiget (ladina eques romanus), mis jäi alla vaid Rooma linnale ja Padovale.
Rooma impeeriumi lagunedes oli linn vaheldumisi vandaalide, bütsantslaste ja läänegootide valduses. Aastal 552 vallutasid bütsantslased Ibeeria poolsaare lõunapoolse osa, mille sisse jäi ka Сádiz, ja hoidsid seda enda käes kuni aastani 620, mil ala läks tagasi läänegootide kätte.
711. aastal algas mauride sissetung Ibeeria poolsaarele ning sama aasta 19. juulil toimus Guadelete lahing mauride ja läänegootide vahel, pärast mida jäi linn mauride valdusse kuni aastani 1262. Mauride ülemvõimu all, vahemikus 711–1262, kandis linn nime Qādis (araabia قادس). Siit lähtub ka linna tänapäevane hispaaniakeelne nimi Cádiz. Mauride perioodil jätkus linna allakäik. Lõhuti seal olnud Heraklese kuju, mis oli linna püstitatud rooma ajal. Mauride perioodist pole tänapäeva Cádizis eriti midagi säilinud.
Aastal 844 möödusid Cádizist taani viikingid oma rüüsteretkel, mis lõppes Sevillas.
Aastal 1262 võeti Cádiz kristlaste poolt rekonkista käigus tagasi, kui Kastiilia kuningas Alfonso X selle vallutas.
Suurel maadeavastuse perioodil seilas Christoph Kolumbus siit oma teisele ja neljandale Ameerika-retkele. Linn oli alguspunktiks paljudele avastusretkedele, koloniaalajastul asusid siit Ameerika poole teele konkistadoorid. Cádizile kuulus kaubandussuhete monopol Ameerikaga, seal asus Hispaania aaretelaevastiku peakontor. See tegi linnast Hispaania vaenlaste olulise sihtmärgi. 1587. aasta aprillis korraldas linnale röövrünnaku Francis Drake.
Cádiz on koht, kus loodi Hispaania esimene konstitutsioon aastal 1812.
Majandus
Cádizi majandus on traditsiooniliselt olnud seotud merega: kalandus, laevaehitus, kaubandus.
Enamus majanduse taristust on koondunud sadama ümber. Merenduse osakaal majanduses on viimase 30 aasta jooksul vähenenud: kalapüük on kriisiolukorras Lääne-Sahara-äärsete kalapüügiterritooriumide kaotamise tõttu ning laevatehased seisavad tööta, sest nõudlus laevade järele on napp ja teiste riikide laevatehased pakuvad tugevat konkurentsi. Majanduse kõige tugevam sektor on kaubandus, tulenevalt laevatehaste olemasolust ja Cádizi sadama tegevusest.
Turismindus (elupindade väljarentimine, hotellindus) on heal järjel tänu liivarandadele, karnevalile ja Cádizi rikkalikule kultuuripärandile. Sellele vaatamata pole edusammud turisminduses kompenseerinud töökohtade kadu majanduse teistes sektorites.
Karneval
pisi|Chirigota ' d Cádizi karnevalil
Cádizi karneval on üks maailma tuntumaid karnevale. See leiab aset kahe nädala kestel veebruaris, kuid karnevaliga seotud üritused toimuvad linnas aasta läbi.
Cádizi karneval on kuulus satiiriliste truppide tõttu, keda nimetatakse chirigotas ja kes esitavad muusikalisi etteasteid. Tüüpiliselt koosneb chirigota 7–12 esinejast, kes laulavad, näitlevad ja improviseerivad saadetuna kitarridest, kazoo ' dest, basstrummidest ja erinevatest lärmitekitajatest. Peale chirigota ' de on karnevalil ka palju muud liiki esinejaid: koorid; ansamblid nimega comparsas, kes esinevad kitsaseadelises harmoonias sarnaselt afroameerika kultuuri barbershop-kvartettidega või mehhiko mariachi ' dega; cuartetos, mis koosnevad neljast (vahel kolmest) esinejast, kes esitavad vaheldumisi dramaatilisi paroodiaid ja naljakaid laule; romanceros, jutuvestjad, kes retsiteerivad värsivormis lugusid.
Pikk tarn
Pikk tarn (Carex elongata) on tarna perekonda kuuluv taimeliik.
Ivacevičy rajoon
Ivacevičy rajoon on 2. järgu haldusüksus (rajoon) Bresti oblastis Valgevenes. Rajooni pindala on 2998 km². 2009. aasta seisuga elas seal 59 906 inimest.
Rajoon moodustati aastal 1940 Kosava rajoonina, alates aastast 1965 kannab rajoon aga Ivacevičy rajooni nime ja halduskeskuseks on Ivacevičy. Rajoon koosneb järgmistest külanõukogudest: Abrova, Amialnaja, Bycieńi, Cielachany, Dabramysli, Damanava, Jahlevičy, Kosava, Koziki, Kvasievičy, Lubiščycy, Milejki, Padstaryńi, Rečki, Stajki, Sviataja Vola, Žytlini ja Volka külanõukogu.
Halduskeskus on Ivacevičy linn. Teised suuremad asulad on Kosava linn ja Cielachany alev.
Rajooni suurimaks jõeks on Ščara. Teine tähtsam jõgi on Ščara lisajõgi Hryŭda. Rajooni lõunaosa on soine, seal asuvad mitmed suured turbaväljad. Rajooni läbib Ogiński kanal, mis läbib ka rajooni suurimat, Vyhanaščanskaje järve.
2009. aasta seisuga olid elanikest 94,43% valgevenelased, 3,67% venelased ja 1,9% oli teistest rahvustest. 76,47% elanike emakeeleks oli valgevene keel, 22,67% elanike emakeeleks oli vene keel. Koduse keelena kõneles valgevene keelt 48,28% elanikke, vene ja valgevene keelt aga 50,74%.
Soome Jõutõsteliit
Soome Jõutõsteliit (soome keeles Suomen Voimanostoliitto ry; inglise keeles Finnish Powerlifting Federation) on Soome jõutõstmise alaliit.
Liit koordineerib jõutõstmisega seonduvat tegevust Soomes. Liidu liikmeteks on üle 120 spordiklubi üle Soome. Peakorter asub Espoos. Liidu president on Tero Hyttinen.
Liit kuulub nii Euroopa Jõutõstmise Föderatsiooni (EPF) kui ka Rahvusvaheline Jõutõstmise Föderatsiooni (IPF).
Soomes tegutseb ka Finland Powerlifting Organisation.
Siidiredel
Siidiredel (originaalis La scala di seta) on Gioachino Rossini farssooper (farsa comica) ühes vaatuses Giuseppe Maria Foppa libretole François-Antoine-Eugène de Planard’i Pierre Gaveaux’le kirjutatud libreto L’échelle de soie (1808) järgi. Esmaettekanne toimus 9. mail 1812 Veneetsia Teatro San Moisès. Ooperi suurepärane avamäng on kaasajal populaarne kontsertnumber.
Ajalugu
Aastatel 1810–1813 komponeeris noor Rossini Veneetsia Teatro San Moisèle viis itaaliapärast,  suuresti sentimentaalset farssooperit, alustades La cambiale di matrimonioga ja lõpetades Il Signor Bruschinoga. La scala di seta oli selles järjekorras kolmas. Seda tüüpi lühikesed tükid olid tollal Veneetsias populaarsed. Need olid lavastuslikult lihtsakoelised, osales 5-7 lauljat. Faabulas pidi olema armastajapaar, kaks koomilist osa ja veel üks või kaks väiksemat teenija rolli. Stiil nõudis palju visuaalset komöödiat, mille esitamiseks anti mängijatele vabad käed ning improviseerimise võimalus. Nendes tükkides, võrreldes paljude teiste ooperižanridega, pidi osatäitja oskama nii laulda kui ka kaasatõmbavalt näidelda. Koomikutalent pidi olema tugevam kui lauluoskus.
Partituuri käsikirja peeti pikka aega kadunuks. Selgus, et selle omandas Rootsi muusik ja laevaohvitser Rudolf Nydahl oma muusikaliste käsikirjade kogu jaoks. Pärast tema surma 1973. aastal hindasid muusikateadlased seda kogu ning Fondazione Rossini tunnistas Rossini partituuri originaalseks. Selle järgi esitati farssi Rossini ooperifestivalil Pesaros 1988 ja hiljem 2000. aasta suvel. Sakslased kandsid teose ette 1989. aastal Rossini festivalil Wildbadis. 2002. aasta märtsis etendati teost Veneetsia Teatro Malibranis ja 2012. aastal EMTA ooperistuudio üliõpilaste poolt ettekatuna Kadrioru lossis.
Süžee
Tegevus toimub 18. sajandi Pariisis. Dorvil on salaja abiellunud Giuliaga. See ei klapi Giulia jõuka hooldaja Dormont’i plaanidega, kes tahab neiu panna mehele oma noorele sõbrale, armeeohvitser Blansacile. Giulia ainus võimalus on probleem lahendada, äratades Blansacis huvi Giulia nõo Lucilla vastu. Blansac, keda usinalt abistab teener Germano, ronib siidiga kaetud (sammude summutamiseks) redelit mööda igal õhtul naise magamistuppa. Dorvilil on tegemist, et suhet Dormont’i eest varjata. Lõpuks tulevad Blansaci ja Lucilla kohtumised avalikuks. Dormont’il ei jää midagi muud üle kui korraldada Giulia ja Dorvili pulmad.
Muusikalood
-         Avamäng
-         Giulia, Germano ja Lucille tertsett „Va', sciocco, non seccarmi!"
-         Germano ja Giulia duett „Lasciate l’affare”
-         Giulia ja Germano duett „Io so ch'hai buon core"
-         Dorvili aaria „Vedrò qual sommo incanto"
-         Giulia aaria „Il mio ben sospiro e chiamo"
-         Dorvili aaria „Il tuo desir secondo”
-         Blansaci, Giulia, Germano ja Dorvili kvartett „Sì che unto a cara sposa"
-         ansambel „I voti unami, la tenereza”
-         Lucilla aaria „Sento talor nell'anima"
-         Germano aaria „Amore dolcemente"
Tšakobo keel
Tšakobo keel on pano keelkonda kuuluv keel, mida traditsiooniliselt räägivad tänapäeva Boliivia põhjaosas El Beni departemangus elavad tšakobod.
Fonoloogia
Tšakobo keeles on 4 vokaalfoneemi (a, i, o, ɯ) ja 16 konsonantfoneemi.
Kilpkaar
Kilpkaar (saksa keeles Schildbogen) on võlvi toetava seina ja võlvisiilu liitumiskohas kulgev eenduv kaar. Seda joont nimetatakse kilpkaareks ka siis, kui võlvisiilu ja seina kokkupuutejoon on jäetud eriliselt kujundamata.
Soo-tondihobu
Soo-tondihobu (Aeshna juncea) kiililiste seltsi kuuluv putukaliik.
A Whiter Shade of Pale
"A Whiter Shade of Pale" on inglise ansambli Procol Harum debüütsingel. Singel anti välja 12. mail 1967. Singel on üks vähestest, mida on maailmas müüdud üle 10 miljoni eksemplari. Laulu autorid on Gary Brooker, Keith Reid ja Matthew Fisher.
Singel jõudis plaadimüügitabelites esikohale lisaks Suurbritanniale veel ka Iirimaal, Austraalias ja Prantsusmaal.
Ajakirja Rolling Stone koostatud kõigi aegade 500 parima laulu nimekirjas on laul 57. kohal. 2009. aasta seisuga oli laul viimase 75 aasta kokkuvõttes mängituim singel Ühendkuningriigi avalikes kohtades ja 2004. aastal viimase 70 aasta mängituim laul Suurbritannia ringhäälingus.
Laulust on teada üle tuhande salvestatud kaverversiooni. Nii on laulust kaveri teinud näiteks Joe Cocker, Annie Lennox, Demis Roussos, Eric Clapton, Sarah Brightman, Willie Nelson, Jethro Tull, Michael Bolton, King Curtis, Percy Sledge, Fausto Papetti, Richard Clayderman, James Last, Londoni Sümfooniaorkester, The Everly Brothers, Doro, Engelbert Humperdinck, Ringo Starr, Justin Hayward, Puhdys ja Mantovani.
Eesti keeles on loo pealkirjaga "Valgemast valgem" salvestanud Tõnis Mägi ja Boris Lehtlaan.
Soo-tondihobu
Putukas on Eestis tavaline.
Luis Carrero Blanco
Luis Carrero Blanco (4. märts 1904 Santoña – 20. detsember 1973 Madrid) oli Hispaania poliitik, peaminister ja mereväeohvitser.
Ühtlasi ka Hispaania ajaloos prominentne isik ning üks Francisco Franco lähedastest liitlastest. Franco oli Hispaania diktaator aastatel 1936–1975. Carrero Blanco surm on paljudele frankismi uurijatele huvi pakkunud, nimelt oli tegemist esimese suurema rünnakuga, mis pandi toime Franco võimu all oleva Hispaania vastu, pärast 1936–1939. aastal riiki laastanud Hispaania kodusõda. pisi|Luis Carrero Blanco 1963. aastal
Haridustee ja karjäär sõjandusvaldkonnas
Luis Carrero Blanco sündis Santoñas Hispaanias 4. märtsil 1904. aastal. Ta oli kolonelleitnant Camilo Carrero Gutiérrezi poeg ning ka vanaisa Camilo Carrero Senral oli koloneli auaste.
Carrero Blanco õppis Manzanedo de Santoña koolis. Haridustee jätkus 1918. aastal San Fernando mereväekoolis. 1920–1921. aastatel reisis ta Lõuna-Ameerikasse ning võttis osa Rifi sõjast. Õpingud lõpetas ta 1922. aastal. 1924. aastal läbis ta kursuse allveelaevanduskoolis ning 1925. aasta märtsis osales ta Maroko sõjas. Seal kohtus ta esmakordselt Francisco Francoga. 1926. aasta septembris ülendati Carrero Blanco laeva leitnantiks. Ta asus tööle laeval Cánovas del Castillo. 1927. aastal sai temast allveelaeva B-2 teine komandör.
Isiklik elu
1929. aastal abiellus Luis Carrero Blanco María del Carmen Pichot y Villaga (1909–1984), kellega ta sai 5 last.
Elu Hispaania kodusõja ajal
1936 algas Hispaania kodusõda ning omavahel sõdisid parempoolsed natsionalistid, keda juhtis Francisco Franco, ja vasakpoolsed vabariiklased. Carrero Blancot ähvardas oht, sest ta oli konservatiivsete vaadetega natsionalist ja lisaks ka sõjaväelase taustaga.
Carrero Blanco varjas ennast nii Mehhiko kui ka Prantsusmaa saatkondades. Sealt edasi suundus ta Prantsusmaale.1937. aasta juulis naasis ta Franco juhitavasse natsionalistlikku Hispaaniasse ning teenis sõja ajal natsionalistide poole peal mereväes hävituslaeva Huesca ning allveelaeva General Sanjurjo pardal. Samal ajal kirjutas Carrero Blanco aruande pealkirjaga ,,Mereväe operatsioonide plaani lühikirjeldus Vahemerel" (“Esquema de un plan de operaciones navales en el Mediterráneo”). Pärast Hispaania kodusõja lõppu 1939. aastal sai temast admiraliteedi staabi mereväe operatsioonide juht ning seega ka diktaator Francisco Franco lähedane usaldusisik.
Poliitkarjäär
1951. aastal määrati Carrero Blanco Hispaania ministeeriumite asekantsleriks ning tema ülesandeks oli ministeeriumite poliitika koordineerimine. 1967–1973 oli ta asepeaminister ning 1973. aasta juunis otsustas Franco, et riigipea ja valitsusjuhi ülesanded on nüüdsest lahus, seega sai Luis Carrero Blanco Hispaania peaministriks. Ta oli suhelnud ka rühmitustega, kelle eesmärgiks oli see, et Hispaaniast saaks taas kuningriik. Seetõttu peeti Carrero Blanco peaministriks nimetamist osaks Franco plaanist taastada monarhia. Diktaator soovis, et tema järglaseks saaks õiguslik troonipärija, kes oli ühtlasi Bourbonide suguvõsa järeltulija Juan Carlos I.
Hukkumine atentaadis 20.12.1973
Luis Carrero Blanco oli Hispaania peaminister 9. juunist 1973 sama aasta 20. detsembrini, mil ta mõrvati. Tema atentaati on kutsutud ka koodnimega Operación Ogro. Baskimaa separatistliku rühmituse ETA terroristid õhkisid 20. detsembril 1973 Madridis autopommi. Aizpeolea (2013) kirjutas oma artiklis ajalehele El País: ,,Plahvatuse tagajärjel paiskus peaministri sõiduk 35 meetri kõrgusele õhku, lennates üle hoone ning kõikus katuseräästas, enne kui paiskus alla sisehoovi." Rünnakus hukkusid lisaks peaminister Luis Carrero Blancole ka tema autojuht José Luis Pérez Mogena ja üks tema ihukaitsjatest Juan Antonio Bueno Fernández. Lisaks kolmele hukkunule sai rünnakus vigastada seitse lähedal viibinud inimest, kellest viis olid täiskasvanud ning kaks lapsed.
20. detsembri õhtul kell 23.00 andis ETA raadio Pariis vahendusel teada, et on atentaadi eest vastutav. Rünnakul oli kolm peamist eesmärki, nimelt taheti kätte maksta oma üheksa surnud liikme eest, samuti sooviti saada rahvusvahelist tähelepanu ja ühtlasi murda Franco diktatuurirežiimi selgroog.
Saimi Hoyer
Tema vanemad on näitlejad Soila Komi ja Jyrki Nousiainen. Ta on abielus Thomas Hoyeriga. Neil on kaks last.
System der Logik und Metaphysik
"System der Logik und Metaphysik oder Wissenschaftslehre. Lehrbuch für akademische Vorlesungen" ("Loogika ja metafüüsika süsteem ehk teadusõpetus. Õpik akadeemiliste loengute jaoks) on teos, milles Kuno Fischer esitas oma filosoofilise süsteemi.
Raamatu esmatrükk ilmus 1852 Stuttgardis. Fischer oli sellal Heidelbergi ülikooli dotsent. Teises, ümbertöötatud trükis 1869 modifitseeris Fischer oma hegeliaanlikku süsteemi Kantist lähtudes. Kolmas trükk ilmus 1909.
Eessõna
Õpik on mõeldud esmajoones õppevahendiks Fischeri loengute kuulajatele, teiseks ka tema vaatepunkti esitamiseks avalikkusele.
Ühed vastased on vastu selle raamatu pealkirjale, teised selle vaatepunktile.
Paljud ründavad tänapäeval loogikat ja metafüüsikat, lähtudes Ludwig Feuerbachist: "loogika olevat abstraktne mõtteheietamine, mis alavääristab inimloomust, nimelt värsket, vahetut meelelisust; metafüüsika olevat üleloomulik koletis, mis inimest ahvatleb ja tema loomuse algallikast, nimelt värskest, vahetust meelelisusest kõrvale juhib; loogika ja metafüüsika ühtsus olevat järeldus tollest inimese enesest võõrandumisest, mis algab religiooniga, lahutades mõtlemise loodusest ja juhtides seda rasketes mõistetes kaudteele: niiviisi aga liikuvat inimmõtlemine ilmselt ebaloomulikul, st mittemeelelisel ja seega paratamatult mõttetul moel." Feuerbach oli "iseseisev iseloom, keda teadlik ja kirglik vaimustus loodusekohase tõe vastu pani nördima kõikide ebatõeste ja loodusevastaste abstraktsioonide üle ning kes seda nördimust avalikult väljendas, pärast seda kui ta oli end tõestanud filosoofilise kirjanduse õpetatud tundjana ja väljapaistva andena filosoofiliste kirjanike seas. Aga inimeste iseseisvad kired on ühtlasi nende saatus ja iseloomu patoloogiline kulg – mis alal see ka ei toimiks – põlgab viimaks loogilist mõõtu, sest ta ei ohjelda end kaine kontrollimisega, vaid tormab metsikult edasi, kuni on jõudnud äärmise piirini." "Vaimustusest mõistetud looduse vastu sai pelga looduse dogma; võitlus ebatõeste mõistetega ägenes vaenuks kõigi mõistete vastu ning "abstraktsiooni" kahtlase nimetuse all põlati ka paratamatuid ja loodusekohaseid mõtteid. Selles vaenus mõtlemise kui niisuguse vastu, mis kulgeb mõistetes ja printsiipides, on Feuerbach traagiline anakronism: sajand varem oleks sellest mehest saanud naturalismi apostel, saksa Rousseau; selle sajandi pojana, mille filosoofiline areng saab aluse Kantist ja Fichtest, sai ta ainult filosoofia apostaadiks." Materialistid ja antipoodid rõõmustavad, et Feuerbach tegi filosoofiale järjekindla lõpu ning komistas nende teelt raske komistuskivi. Sellega, et Feuerbach filosoofiat eitab, ei lõpe filosoofia, vaid üks filosoof.
Kopteri rootor
pisi|Kopteri rootor Kopteri pearootor või rootorsüsteem on mitmete pöörlevate labade kombinatsioon ja juhtimissüsteem, mis genereerib kopteri liikumiseks vajaliku aerodünaamilise tõstejõu.
Pearootor tõstab kopteri üles ja hoiab teda õhus. Kõik tiiviku labad tekitavad võrdsel hulgal tõstejõudu. Pearootorit liigutades on võimalik helikopteri nina üles või alla suunata (suuna muutmiseks kasutatakse sabarootorit).
Pearootor kuulub kriitilise tähtsusega kopteridetailide hulka. Kui rootor kaotab mingil põhjusel ühe laba või see deformeerub suures ulatuses, tekib kopteril tugev vibratsioon ja kogu rootor laguneb suure tõenäosusega laiali, mis põhjustab omakorda kopteri kiire allakukkumise.
Strydkraal
Strydkraal on asula Lõuna-Aafrika Vabariigis Limpopo provintsis Sekhukhune ringkonnas Fetakgomo Tubatse vallas.
Lõuna-Aafrika Vabariigi 2011. aasta rahvaloenduse andmetel oli Strydkraali elanikest mustanahalisi aafriklasi 99,93%, valgeid 0,04% ja India või Aasia päritolu inimesi 0,04%. Pedi keelt pidas emakeeleks 95,45% inimesi, suulu keelt 1,10% ja ndebele keelt 0,92%.
Kahoot
Kahoot on online-mäng, mis paneb proovile kiirust, reaktsiooni ning teadmisi. Mängus näidatakse küsimust ning sellele 2-4 vastust. Mängijad, kes on eelnevalt enda nutiseadmesse hetke Kahooti mängu koodi sisestanud, saavad vastata, vajutades vastava vastusevariandi peale oma seadmes. Õigesti vastamise korral saab mängija kuni 1000 punkti. Mängu võidab suurima punktiarvuga mängija. Mänge saab ise luua, kuid saab ka teiste tehtud Kahoote mängida.
Välislingid
Mängu sisselogimisleht: kahoot.it Mängu loomine, tutvustav video: kahoot.com
Myscowa
Myscowa on küla Poolas Podkarpacie vojevoodkonnas Jasło maakonnas Krempna vallas. Myscowa asub Jasłost umbes 24 km lõunas.
Johannes-Rudolf Taimsalu
Elukäik
Ta töötas aastail 1908–1909 Tallinna Raudteetehastes lukksepa õpilasena, 1909–1911 oli Peterburis Loode raudteede valitsuses joonestaja. 1912–1916 jõudis ta Petrogradi Nikolai I Keiserlikus Tehnoloogia-instituudis mehaanikat õppides läbida neli kursust. Alates 1916. aasta suvest õppis ta ohvitseride merelennukoolis, seejärel kuni 1917. aasta märtsini gardemariinide mehaanika-kursusel. Ta suunati sealt Musta mere laevastikku, kus ülendati mitšmaniks. Mõni nädal hiljem toodi ta üle Balti mere laevastiku allveesõidu õppesalka, kust 5. jaanuaril 1918 lähetati Petrogradi Mereväe Akadeemia juurde allveesõidu õppesalga ohvitseride klassi. 1918. aasta veebruaris teenis Balti mere laevastiku allveelaevade divisjoni insener-mehaanikuna. Balti mere laevastiku evakueerumisel Tallinnast jäi Eestisse. 1918. aasta maist alates oli Tallinna Raudteede peatehase vagunimeister.
Suur Teater
Suur Teater (vene keeles Большой театр, täisnimega Государственный академический Большой театр России, lühendatult ГАБТ; rahvusvaheliselt tuntud kui Bolshoi) on Moskvas Teatri väljakul asuv Venemaa juhtiv ooperi- ja balletiteater. Olnud mitu sajandit Moskva teatrielu keskuseks. Teatrile on antud kaks Lenini ordenit.
Johannes-Rudolf Taimsalu
Elukäik
30. novembrist 1919 määrati ta ka merelenduri õpilaseks. Ta õpetas samal ajal õppejaoskonnas lenduriõpilastele mootoriteadust, aero- ja hüdroplaani teadust ning lennumasina reguleerimist. 6. oktoobril 1920 kinnitati merelenduri kutses. Päev varem oli ta andnud tehnikajaoskonna asjaajamise üle ning lähetatud Asutava Kogu juhataja käsutusse esimest Riigikogu valimist ette valmistama. 27. aprillil 1921 vabastati ta tegevteenistusest ning ta läks seejärel Saksamaale edasi õppima.
Suur Teater
Suure teatri ajalugu arvestatakse alates 17./28. märtsist 1776, kui Moskvas andis esimese kontsertetenduse krahv Pjotr Urussovi eestvedamisel loodud esimene Moskva ülikoolide üliõpilastest loodud regulaarselt tegutsev teatritrupp. Trupp sai keisrinna Katariina II-lt kümneks aastaks ainuõigustega esinemisloa. Keisrinna määras ka, et krahv Urussov peab viie aasta jooksul ehitama trupile oma teatrimaja. Seni anti ooperi-, balleti- ja draamaetendusi krahv Vorontsovi majas. 30. detsembril 1780 avati Neglinka jõe paremal kaldal Petrovka tänaval uus teatrimaja, mis sai oma asukoha järgi nimeks Petrovski teatr. 1805 põles see hoone maha. Selle asemel rajati 1808. aastal puidust Novõi Arbatski Teatr, kuid selle põletasid venelased ise 1812. aastal Napoleoni Moskvale lähenedes maha.
Johannes-Rudolf Taimsalu
Elukäik
Ta lõpetas 1925. aastal Berliini Tehnikaülikooli elektrotehnika erialal. Samal kevadel võeti ta uuesti tegevteenistusse ja suunati Sõjaväe Varustusvalitsusse, kus määrati Arsenali tehnikajaoskonna juhatajaks. Aastail 1926–1934 oli ta ka Arsenali komitee esimees.
Aastail 1927–1928 viibis ta lähetuses Prantsusmaal, kus koos Voldemar Postiga võttis vastu Eestile ostetud Hanriot H.321 ja Potez 25 tüüpi lennukeid. Aastail 1934–1937 oli ta ka Tallinna linnavalitsuse liige. Aastatel 1929–1936 töötas ta õppejõuna Tallinna Tehnikumis, 1936–1941 Tallinna Tehnikaülikoolis, kus õpetas tööstuse organiseerimise ja soojustehnika valdkonda kuuluvaid õppeaineid. 1937. aastal lahkus Taimsalu tegevteenistusest ning asus tööle AS Franz Krulli direktorina. Annekteeritud Eestis Nõukogude võimuorganid arreteerisid Taimsalu ja saatsid ta 14. juunil 1941 Sosva vangilaagrisse, tema abikaasa koos tütrega vangistati samal päeval ning küüditati seejärel asumisele Kirovi oblastisse. Johannes Rudolf Taimsalu lasti maha NKVD Erinõupidamise surmaotsuse alusel Sosva vangilaagris.
Suur Teater
Arhitekt Ossip Bové projekti järgi rajati uus teatrimaja, mis avati 6./18. jaanuaril 1825 ja sai nimeks Bolšoi Petrovski teatr. Teatri repertuaaris domineerisid esialgu Mozarti, Rossini, Donizetti, Bellini ja Auberi ooperid. 1842. aastal olid seal ettekandel Mihhail Glinka ooper "Elu tsaari eest" ("Žizn za tsarja") ja 1845. aastal ooper "Ruslan ja Ljudmilla". Kumbki ooper moskvalastele ei meeldinud ning need püsisid repertuaaris vaid mõne etenduse jagu. 1853. aastal hävis seegi teatrimaja tulekahjus. Konkurss uue hoone saamiseks võitis Alberto Cavos, kes oli ka Peterburi Maria teatri teatrimaja autor. Suursugune teatrihoone valmis 16 kuuga ja avati 20. augustil 1856 Bellini ooperiga "Puritaanlased" ("I puritani"). Etendus kuulus samal päeval toimunud tsaar Aleksandr II kroonimispidustuste programmi. See hoone on püsinud tänaseni.
Cavos projekteeris vaatesaali kuue rõduga ja 2155 istekohaga ning to­hu­tult suure lava, mis võimaldab esitada pom­poosseid, arvuka tegelaskonna ja suure kooriga teo­seid. Orkestriruum mahutas 250 pillimeest. Teatrimaja suurus andis trupile ja teatrihoonele nimeks Bolšoi (Suur). Esimese 20 tegevusaasta jooksul oli uue teatri repertuaari kesksel kohal itaalia ooper, kuna just sellele teatrile kuulus Itaalia ooperite esitamise monopol Moskvas. Kunstilise taseme ja ühiskondliku positsiooni poolest kultuuri- ja vaimuinimeste silmis ning Venemaa ooperielus tervikuna jäädi aga tugevasti alla Peterburi Maria teatrile. 1870. aastate lõpul hakkasid mängukavas domineerima vene heliloojate teosed. Üksteise järel olid esitamisel Rubinšteini "Demon" (1879), Tšaikovski "Vojevoda" (1869), "Jevgeni Onegin" (1881), "Mazeppa" (1884), "Tšerevitški" ("Kuldkingakesed", 1887) ja "Iolanta" (1893), Mussorgski "Boris Godunov" (1888), Borodini "Knjaz Igor" ("Vürst Igor", 1898), Rimski-Korsakovi "Snegurotška" ("Lumivalgeke", 1893) ning Rahmaninovi "Aleko" (1893), "Skupoi rõtsar" ("Ihnus rüütel", 1906) ja "Francesca da Rimini" (1906).
Tollases solistide trupis olid vaid üksikud väljapaistvad vene lauljad nagu Jekaterina Semjonova, Pavel Hohlov, Emilia Pavlovskaja ja Aleksandra Aleksandrov-Kotšetova. Domineerisid itaalia lauljad. 1899. aastal asus teatris tööle Fjodor Šaljapin. 1904.–1906. aastal töötas peadirigendina Sergei Rahmaninov. 28. veebruaril 1917 toimus viimane imperaatorliku Bolšoi teatri etendus. Pärast veebruaris 1917 toimunud riigipöördelisi sündmusi määrati teatri direktoriks rahvusvahelist karjääri teinud tenor Leonid Sobinov. Kujunes bolševike võimuletuleku järel oluliseks leninlike propagandaürituste ja parteikongresside läbiviimise kohaks. Selle saalis kuulutati 1922. aastal välja Nõukogude Liit.
Oli Nõukogude Liidu eksisteerimise ajal kuni 1991. aastani Nõukogude Venemaa ja Nõukogude Liidu esindusteater, kandes nime NSV Liidu Riiklik Akadeemiline Suur Teater (Gosudarstvennõi akademitšeskii Bolšoi teatr Sojuza SSR). Aastatel 1941–1943 oli Suur Teater suletud ning trupp oli evakueeritud Kuibõševi.
Teatri repertuaar ja loominguline koosseis sõltus vahetult kommunistlike valitsejate ideoloogilistest ja subjektiivsetest põhimõtetest. Selle teatri laval esietendus suurem osa nõukogude ooperiliteratuuri paremikust ja propagandaooperitest. Nende hulgas olid Šaporini "Dekabristõ" ("Dekabristid"), Prokofjevi "Voina i mir" ("Sõda ja rahu"), "Semjon Kotko" ja "Igrok" ("Mängur"), Aleksandr Holminovi "Optimistitšeskaja tragedija" ("Optimistlik tragöödia"), Muradeli "Oktjabr" ("Oktoober"), Moltšanovi "Neizvestnõi soldat" ("Tundmatu sõdur"), Štšedrini "Ne tolko ljubov" ("Mitte ainult armastus") ja "Mjortvõje duši" ("Surnud hinged"), Šebalini "Ukroštšenije stroptivoi" ("Tõrksa taltsutus"), Taktakišvili "Mtvaris motatseba" ("Kuud varastamas"), Aleksandr Spendarjani "Almast" jm.
Nõukogude Liidu parimad solistid kuulusid ilmtingimata Suure Teatri koosseisu. Seal on laulnud Nadežda Obuhhova, Ivan Kozlovski, Aleksandr Pirogov, Sergei Lemešev, Maria Maksakova, Maksim Mihhailov, Irina Maslennikova, Georgi Nelepp, Ivan Petrov, Aleksandr Ognivtsev, Irina Arhipova, Galina Višnevskaja, Jelena Obraztsova, Vladimir Atlantov, Jevgeni Nesterenko jt. Suure teatri trupi liikmetest on Stalini preemia saanud üle 60 loomingulise inimese (Jelena Obrastsova, Jevgeni Nesterenko, Irina Arhipova, Maris Liepa, Galina Ulanova, Maija Plissetskaja, Boris Pokrovski, Vladimir Vassiljev jt). Kaheksale teatri liikmele on antud Sotsialistliku töö kangelase aunimetus (Irina Arhipova, Juri Grigorovitš, Jelena Obrastsova, Ivan Kozlovski, Jevgeni Nesterenko, Maija Plissetskaja, Marina Semjonova ja kahel korral Galina Ulanova).
Nõukogude aastatel kuulus palgaliste töötajate hulka ligi 3000 inimest. Nendest ligi 900 olid ooperisolistid, kooriliikmed, balletitantsijad, muusikud, pantomiimigrupi, lastekoori liikmed jt loomingulised töötajad. Üksnes ooperikoori kuulus 200 inimest. Laval võis korraga olla ka kümmekond hobust, nagu oli näiteks „Boris Godunovi” lavastuses. Nõukogude ajal oli ühe hooaja jooksul repertuaaris 25–25 ooperit ja 4–6 balletti. Repertuaar oli väga konservatiivne ja vene ning nõukogude loomingu keskne. Hooaeg kestis septembrist juulini ning etendusi anti kõikidel päevadel kuus pluss päevased etendused laupäeviti ja pühapäeviti. Kommunistliku diktatuuri ajal andis teater alates 1961. aastast etendusi ka Kremli kongresside palees (6000 kohta). 1918 asutati teatri juures Konstantin Stanislavski juhtimisel ooperistuudio. Nõukogude ajal esines 1959. aastal ainsa rahvusvahelise nimega külalissolistina tenor Mario del Monaco Bizet' ooperis „Carmen”. 1964. aastal esitas Suures Teatris oma kontserdikava „Marlene Expirience” Marlene Dietrich. Publiku suur vaimustus kutsus ta 200 korda eesriide ette kummardama.
Teatri kunstiline tase oli kuni 1990. aastate alguseni kõrge. Siis tabas kollektiivi nii loominguline kui ka organisatsiooniline kriis ning minetati kiiresti Venemaa juhtteatri positsioon Peterburi Maria Teatrile.
Septembris 2002 valmis pärast ligi 12 aastat kestnud projekteerimis- ja ehitustöid ning korduvaid finantsraskuste ületamisi uus lava, mis avati 29. novembril 2002 Rimski-Korsakovi ooperiga "Snegurotška" ("Lumivalgeke"). See teatrisaal (950 kohta) asub Suure Teatri peahoone lähedal. Selle lava repertuaar moodustub peamiselt Mozarti ajastu ja 20. sajandi ooperitest, on kammerlikum ning täiendab pealava repertuaari. Vanas teatrimajas algasid 2005 suured rekonstrueerimis- ja ümberehitustööd, mis kestsid 2011. aasta oktoobrini.
Tänapäeval kuulub Suure teatri koosseisu ooperi- ja balletitrupp, orkester ja lavaorkester. Ooperitruppi kuulub 16 sopranit, 10 metsosopranit, 8 tenorit, 7 baritoni ja 9 bassi. Balletitrupi koosseisus on 32 juhtivat solisti ja 21 solisti. Lepinguliselt on kaasatud veel 15 tantsijat. Teatri muusikaline juht ja peadirigent on alates 2014. aastast Tugan Sohhijev. Lisaks temale on teatris alaliselt tööl veel neli dirigenti.
Ajalugu
Teatri ajalugu tavatsetakse alustada esimesest, Katariina Suure 1776. aasta ukaasi alusel Petrovka tänavale rajatud teatrihoonest, Urussovi teatrist, mis hävis tules enne valmimist. Selle asemele ehitati Michael Maddoxi juhtimisel viie kuuga Suur Peetri Teater (vene keeles Большой Петровский театр), mis avati pidulikult 1780. aasta 30. detsembril. Suur Peetri Teater hävis tules 1805. aasta 8. oktoobril. Carlo Rossi poolt selle asemele ehitatud puidust teatrihoone hävis Napoleoni sõjakäigu ajal 1812. aastal.
Uue teatrihoone ehitamist endise Urussovi teatri asukohale ehk praeguse teatri asukohale alustati 1821. aastal, teater avati 1825. aasta 6. jaanuaril. 1853. aasta 11. märtsi tulekahju järel taasavati teater 1856. aasta 20. augustil.
Teise maailmasõja ajal, 1941. aasta oktoobrist kuni 1943. aasta juulini, oli teater evakueeritud Kuibõševi. Teatri viimane renoveerimine kestis kuus aastat ja kolm kuud, 2. juulist 2005 kuni 28. oktoobrini 2011. Rekonstrueerimise käigus taastati teatri suure saali akustika, NSV Liidu sümboolika teatri portikusel asendati Venemaa Föderatsiooni sümboolikaga.
Johannes Appelderinist
Johannes Appelderinist, 1202., 1218. ja 1224. aastal ajalooallikates mainitud rüütel, Riia piiskopi Alberti vend.
Jõehobulased
Jõehobulased (Hippopotamidae) on sõraliste seltsi kuuluv imetajate sugukond.
Jõehobulaste sugukonna moodustavad kaks perekonda kokku kahe liigiga:
Fülogeneetiliselt on kindlaks tehtud, et jõehobulased on vaalaliste lähimad sugulased.
Hawaiian Airlines
pisi|259x259px|Hawaiian Airlinesi [[Airbus A330|Airbus A330-200]] Hawaiian Airlines (Havai keeles: Hui Mokulele ʻo Hawaiʻi) on rahvuslik lennufirma ja USA osariigi Hawaii suurim lennufirma. Tegu on suuruselt kümnenda lennufirmaga Ameerika Ühendriikides. Lennufirma peakorter asub Honolulus, Hawaiil. Lennufirmal on kaks kodulennujaam, milleks on Daniel K. Inouye rahvusvaheline lennujaam O'ahu saarel ja Kahului lennujaam Maui saarel. Hawaiian Airlines opereerib lende Aasiasse, Ameerika Samoale, Austraaliasse, Hawaii siseselt, Uus-Meremaale ja Ameerika Ühendriikide mandriosale. Hawaiian Airlinesi omanik on Hawaiian Holdings, Inc., milles Peter R. Ingram on praegune president ja tegevjuht.
Hawaiian Airlines on vanim USA lennuettevõtja, millel ei ole kunagi olnud surmaga lõppenud õnnetusjuhtumeid ega lennukikere kadumisi kogu oma ajaloo vältel ning mis on sageli Ameerika Ühendriikides õigeaegsete lennuettevõtja nimekirjas, samuti on lennufirmal ka kõige vähem tühistamis-, ülemäära- ja pagasikäsitlus probleeme.
Gerassim Vassiljev
Gerassim Semjonovitš Vassiljev (jakuudi keeles Герасим Семёнович Васильев; sündinud 30. augustil 1949 Viljuiski rajoonis Jakuudi ANSV-s) on jakuudi näitleja ja lavastaja, Venemaa teeneline kunstnik.
Alates 2012. aastast on ta Olongho Teatri pealavastaja.
Vassiljev on mänginud mitmes jakuudi mängufilmis, sealhulgas 2009. aastal Andrei Borissovi lavastatud mängufilmis "Taina Tšingis Haana" ("Тайна Чингис Хаана"). Ta on tegutsenud ka õppejõuna Arktika Riiklikus Kunstide ja Kultuuri Instituudis.
pisi|90px| [[Venemaa teeneline kunstnik|Venemaa teenelise kunstniku rinnamärk ]]
Silvia Laidla
pisi|[[Carmen Mikiver ja Silvia Laidla (esiplaanil) 1994. aastal]] Silvia Laidla (kuni 3. augustini 1935 Lazarus; 20. oktoober 1927 Valga – 3. mai 2012 Tallinn) oli eesti näitleja.
Eleriin Haas
Eleriin Haas (sündinud 4. juulil 1992) on Eesti kõrgushüppaja.
Tema isiklik rekord välistingimustes on 1.94 (Zürichi EM 2014) ja siserekord 1.90.
Silvia Laidla
Silvia Laidla lõpetas 1946. aastal Türi Keskkooli ja 1953. aastal Moskvas GITIS-e eesti stuudio. Eesti kursuslasi oli kokku 25, nende seas Ita Ever, Karin Sepre, Ellu Puudist, Virve Aruoja, Virve Kiple, Kaljo Kiisk, Arvo Kruusement jpt.
Aastail 1953–1966 töötas ta Eesti Draamateatris, 1966–1983 Eesti NSV Riiklikus Noorsooteatris, 1983–1992 taas Eesti Draamateatris, hiljem osales lavastustes VAT Teatris, Drugoi Teatris ja Salong-Teatris. 2001. aastal kutsuti Laidla rollilepingu alusel tagasi Eesti Draamateatrisse, kus lavastaja Ivo Eensalu tõi lavale komöödia "Kvartett", mida mängiti suure menuga mitmeid hooaegu, lavapartneriteks Ülle Ulla, Aarne Üksküla ja Tõnu Mikiver.
Silvia Laidla on mänginud filmides ("Tädi Rose") ja telelavastuses, muu hulgas lavastuses "Kolm rubiini", telesarjas "Õnne 13" (Erna Sumberg) ja lastelavastuses "Džuudopoisid" (õppealajuhataja Aliide Kask). Silvia Laidla viimaseks tööks näitlejana jäi huumorirubriik "Hää takt" Vikerraadios (kevadel 2012).
Isiklikku
Silvia Laidla oli abielus kirjanik Silver Annikoga, hiljem advokaat Jakov Lurjega.
Sügis-tondihobu
Sügis-tondihobu (Aeshna mixta) kiililiste seltsi kuuluv putukaliik.
Putukas on Eestis haruldane.
Mylenium Tour (tuur)
Mylenium Tour on Mylène Farmeri kolmas kontserditurnee, mis toetab tema viiendat stuudioalbumit "Innamoramento". Farmer esines Prantsusmaal, Belgias, Šveitsis ja Venemaal.
Turnee ajad
Kokku toimus 42 kontserti neljas riigis.
Felix Neureuther
pisi|Neureuther Schladmigis 2008. aastal Felix Neureuther (sündinud 26. märtsil 1984 Garmisch-Partenkirchenis) on Saksamaa mäesuusataja.
Neureuther tuli 2005. aasta maailmameistrivõistlustel Bormios maailmameistriks meeskonnavõistluses. 2013. aasta maailmameistrivõistlustel Schladmingis sai ta oma esimese medalid individuaalalal, kui võitis slaalomis hõbemedali. 2015. aasta maailmameistrivõistlustel Beaver Creekis võitis ta slaalomis pronksmedali. Ka 2017. aastal Sankt Moritzis tuli ta slaalomis pronksile.
Ta on osalenud kolmedel taliolümpiamängudel. 2006. aasta taliolümpiamängudel Torinos võistles ta kahel alal, kuid katkestas nii slaalomis kui ka suurslaalomis. 2010. aasta OM-il Vancouveris võistles ta samuti kahel alal, kuid pidi slaalomis katkestama. Suurslaalomis jõudis ta finišisse ja sai kaheksanda koha. 2014. aasta OM-il Sotšis saavutas ta suurslaalomis 8. koha, kuid katkestas slaalomis.
Maailma karikavõistlustel osales Neureuther esimest korda 4. jaanuaril 2003 Kranjska Goras suurslaalomis, kuid sõitis juba esimeses sõidus rajalt välja. Esimest korda jõudis ta poodiumile 3. detsembril 2006 Beaver Creekis slaalomis, kui ta sai kolmanda koha. Esimese MK-etapi võidu sai ta Kitzbühelis 24. jaanuaril 2010 slaalomis.
Felix Neureutheri vanemad olid ka mäesuusatajad, teme ema Rosi Mittermaier on tulnud olümpiavõitjaks ja maailmameistriks ning lisaks võitnud maailma karika. Ka tema isa Christian Neureuther oli edukas mäesuusataja.
Maailma karikavõistlustel
Felix Neureuther on osalenud ( <FONT COLOR=Purple>seisuga 19. veebruar 2017</FONT> ) 238 MK-etapil ja jõudnud esikolmikusse 47 korral, neist 13 etappi on ta võitnud.
Eesti põlevkivimaardla
pisi|400px|Eesti ja [[Tapa põlevkivimaardla paiknemine]] Eesti põlevkivimaardla on üleriigilise tähtsusega põlevkivimaardla, mis asub Ida-Viru ja Lääne-Viru maakonnas. Maardla on jagatud 23 kaeve- ja uuringuväljaks. Maardla pindala on 1695 km2, koos juba kaevandatud ala ja prognoosalaga 3000 km2.
Tootsa kihi paksus on 1,4–2,9 m ja geoloogiliselt on see ordoviitsiumi ladestu Kukruse lademe Kiviõli kihistiku 7 kukersiidikihti, mille vahel on 6 lubjakivikihti. Maardla katendi paksus on mõnest meetrist kuni üle saja meetrini.
Maardla põlevkivi kasutatakse peaasjalikult soojusenergia tootmiseks (82%), vähem muuks otstarbeks, näiteks keemiatööstuse tarbeks.
Maardlas alustati kaevandamist 1918. aastal ja 2002. aastaks oli kaevandatud kokku ligi 940 mln tonni põlevkivi. Praegu kaevandab maardlast Enefit Kaevandused.
Lõikader
Lõikader oli künnitööriist, mida kasutati uudismaa või söödi rohukamara viiludeks lõikamiseks enne künni alustamist.
See ader oli levinud 18. ja 19. sajandil kogu Põhja-Euroopas ning ka Baltikumis. Eesti aladel kasutati lõikatra põhiliselt lõuna- ja idapiirkonnas, kus see ehitati ümber kohalikust adrast, paigaldades adra kündva osa asemele noataolise künniraua.
Mehhiko 2022. aasta taliolümpiamängudel
Mehhiko osales 2022. aasta taliolümpiamängudel Pekingis 4 sportlasega kolmel spordialal.
Mehhikot esindasid mäesuusatajad Rodolfo Dickson ja Sarah Schleper, murdmaasuusataja Jonathan Soto ning iluuisutaja Donovan Carrillo.
Sydney FC
pisi|Sydney toetajad [[Allianz Stadiumil]] Sydney Football Club on Austraalia jalgpalliklubi, mis tegutseb Uus-Lõuna-Walesis Sydneys. Klubi mängib riigi kõrgliigas A-League.
Sydney on tulnud neljal korral A-League'i põhihooaja meistriks ja lisaks viiel aastal A-League'i finaalseeria võitjaks. 2017. aastal võideti Austraalia karikavõistlused FFA Cup, kui finaalis alistati Adelaide United tulemusega 2:1.
2005. aastal osaleti klubide maailmameistrivõistlustel, mille veerandfinaalis kaotati Costa Rica klubile Saprissa.
Sydney suurimad rivaalid on Melbourne Victory ja Western Sydney Wanderers. Sydney ja Melbourne Victory vaheline derbi on tuntud nimega The Big Blue ning Sydney ja Western Sydney Wanderersi vaheline derbi nimega Sydney Derby.
Enne hooaega 2018–19 oli klubi kodustaadioniks 45 000 pealtvaatajat mahutanud Allianz Stadium, mis lammutati. Pärast seda alustati vana staadioni kohale rajama uut staadioni Sydney Football Stadium, mis peaks valmima 2022. aastaks.
Praegune koosseis
''Seisuga 13. jaanuar 2020''
Rodello
Rodello on vald Itaalias Piemonte maakonnas Cuneo provintsis.
Rodello kõrgus merepinnast on 537 meetrit. Asustustihedus on keskmiselt inimest ruutkilomeetri kohta.
Viiemargane münt (1926)
Kujundus
Kollakashalli värvi münt kaalub 4,83 grammi, läbimõõt on 2,3 sentimeetrit ning selle serv on rihveldatud. Nagu ka kõik teised 1926. aasta mündid on selle kujundanud Georg Westenberg.
Rodello
Rodello piirneb järgmiste omavalitsusüksustega: Alba, Albaretto della Torre, Benevello, Diano d'Alba, Lequio Berria, Montelupo Albese, Sinio.
Viiemargane münt (1926)
Avers
Mündi esiküljel Eesti Vabariigi suur riigivapp.
Rodello
pisi|tühi|Rodello
Viiemargane münt (1926)
Revers
Mündi tagaküljel on legend "EESTI VABARIIK", nimiväärtus "5 marka" ja vermimisaasta "1926".
Little Boy
pisi|Pärast sõda valmistatud Little Boy mudel Little Boy oli koodnimi aatomipommile, mis heideti 6. augustil 1945 Jaapani linnale Hiroshimale.
Viiemargane münt (1926)
Võltsingud
Kuna tegu on väärtusliku mündiga, siis on sellest hiljem valmistatud võltsinguid. On teada Leedu koopiaid, kahest poolest kokku liimitud rahasid jne. Näiteid võltsingutest.
Little Boy
See oli esimene tuumapomm, mida kasutati sõjapidamises. Little Boy heitis Hiroshimale pommitaja Boeing B-29 Superfortress, mille piloodid olid kolonel Paul Tibbets ja kapten Robert Lewis. Pommi võimsus vastas 13 kilotonnile trotüülile ning selle plahvatuses hukkus kohe umbes 75 000 inimest ja hävis enamik linna hoonetest.
Little Boy arendas Manhattani projekti raames välja ülemleitnant Francis Birchi uurimisrühm. Pomm sisaldas 64 kg rikastatud uraani. Pomm kaalus umbes 4 tonni ning oli 3 meetrit pikk. Little Boy komponendid toodeti kolmes erinevas tehases, et ühelgi tehasel poleks terve pommi plaane.
Little Boy tüüpi aatomipommid eemaldati relvastusest 1951. aastal.
Manesse käsikiri
Manesse käsikiri, ka Codex Manesse ja Heidelbergi suur laulukäsikiri (saksa keeles Große Heidelberger Liederhandschrift) on 14. sajandist pärinev keskülemsaksakeelne illumineeritud käsikiri, milles on minnesingerite tekstid. Käsikiri asub tänapäeval Heidelbergi ülikooli raamatukogus kohaviida Cod. Pal. germ. 848 all. Käsikiri on üks kolmest olulisest allikast Minnesang'​i alguse ja kõrgaja kohta Weingarteni laulukäsikirja ja Heidelbergi väikese laulukäsikirja kõrval.
Kirjeldus
Käsikiri koosneb 426 pärgamendilehest mõõdus 35,5 x 25 cm, mis on mõlemalt poolt täis kirjutatud ja servadele on kirjutaja käega lisatud leheküljenumbrid. Osa lehti on osaliselt tühjad ja lisaks kuulub käsikirja juurde 140 tühja lehekülge. Kokku on käsikirjas peaaegu 6000 värssi 140 luuletajalt. Tekstid on koondatud autorite kaupa rühmadesse, enamasti kuulub iga autori juurde ka tervet või poolt lehekülge täitev pilt, millel on lisaks luuletajale endale kujutatud tema vappi ja kiivriehist. Käsikirja põhiosa arvatakse olevat loodud Zürichis ajavahemikus 1300–1340.
Tekst
Eri luulevormides – kantsoonid, Leichid, Spruchid – tekstid on kirjutatud gooti minusklis mitme erineva kirjutaja käega ja neid leidub varajase Minnesang'i omadest (Kürenberger, u 1150–1160) 14. sajandi alguseni (Johannes Hadlaub, u 1300 ja hilisemad). Laulude meloodiaid pole märgitud. Teemadering hõlmab armastuslüürikat, didaktilist ja usulise sisuga luulet. Nagu Weingarteni laulukäsikirjas, on ka Manesse käsikirjas autorid järjestatud sotsiaalse positsiooni järgi: kõige esimesed on Hohenstaufenid keiser Heinrich VI ja kuningas Konrad, järgnevad vürstid (Fürsten), isandad (herren, nagu Walther von der Vogelweide) ja lõpuks meistrid (meister).
Illustratsioonid
Käsikiri on tuntud oma terve lehekülje suuruste säravates värvides miniatuuride poolest. Iga miniatuur kujutab üht luuletajat. Kokku on kujutatud 137 autorit (üht lõpetamata sule- ja tindijoonist ei saa seostada mõne kindla luuletajaga) ja need kujutavad minnesingereid idealiseerituna tegelemas õukondlike harrastustega. Käsikirja illustratsioone peetakse oluliseks teabeallikaks Ülem-Reinimaa gooti perioodi illuminatsioonikunsti kohta. Stiili järgi on kindlaks tehtud neli eri kunstnikku - 110 miniatuuri on omistatud nn peamisele maalijale (saksa keeles Grundstockmaler), 20 esimesele lisajale (Nachtragmaler), 4 teisele ja 3 miniatuuri pluss üks ettevalmistav joonistus kolmandale.
Meri (kaardimäng)
Meri on kaardimäng.
Merd mängitakse kaardipakiga, milles on 36 kaarti (võib ka rohkem). Mängu alguses võetakse kaardipakk ning seejärel aetakse see laua peal suvaliselt laiali, et tekitada n-ö kaootiline "kaardimeri". Iga mängija võtab alustuseks "merest" kuus kaarti.
Alustaja hakkab küsima teistelt mängijatelt kaarte, näiteks: "Kas kellelgi kuut on?". Küsija ei tohi küsida kaarte, mida tal endal käes ei ole. Kõik mängijad peavad andma küsijale kõik kaardid, mida küsija küsib. Kui mängijal pole vastavaid kaarte, siis ei pea ta midagi tegema. Küsija saab uuesti küsida, kui ta sai kelleltki kaardi.
Kui mitte kellelgi ei ole küsija küsitud kaarti, peab küsija merest ühe uue kaardi võtma ning järg läheb järgmisele mängijale edasi. Kui küsija võtab merest kaardi, mida ta küsis, siis saab ta uuesti küsida.
Kui küsija saab enda kätte näiteks neli kuut, siis saab ta need kõrvale panna. Seda loetakse üheks punktiks. Küsija saab jälle uuesti küsida. Teiste reeglite järgi läheb peale punkti saamist mänguvoor edasi järgmisele mängijale.
Võitja on see, kes mängu lõpuks saab kõige enam punkte.
Hnefatafl
pisi|Hnefatafl Hnefatafl on ajalooline lauamäng, mida mängiti 4.–12. sajandil Skandinaavias. Selle nimi tuleb sõnadest hnefi 'esimene' ja tafl 'laud'.
Hnefatafl 'it on kutsutud ka viikingite maleks, aga mängureeglid on malest siiski erinevad.
Tafl 'id on mängud, mida tuntakse ka hnefatafl 'i nime all. Need on iidsed Põhjala ja keldi lauamängud, mida mängiti ruudulistel laudadel. Tafl 'imänge mängiti Norras, Rootsis, Taanis, Islandil, Suurbritannias, Iirimaal ja Lapimaal. Tafl 'imängud tõrjus välja 12. sajandil male, kuid tahvlipõhine versioon, mida mängisid saamid, oli kasutusel veel 18. sajandini. Tablut ’i reeglid kirjutas üles Rootsi loodusteadlane Linnaeus 1732. aastal ja need tõlgiti ladina keelest inglise keelde 1811. aastal. Kõik tänapäevased tafl 'imängud põhinevad 1811. aasta tõlkel, milles oli mitmeid vigu. Uutel reeglitel kõrvaldati need vead, mis viis tänapäevaste tafl 'imängude loomiseni.
Maailma suurim hnefatafl 'i nuppude kogu on pärit Salme laevmatustelt. Sealt on leitud vähemalt 322 hnefatafl'i nuppu ja vähemalt 10 täringut. Nupud pärinevad mitmest eri komplektist.
Zvenigovo rajoon
Zvenigovo rajoon on 2. järgu haldusüksus Venemaal Mari Eli Vabariigis. Asub Vabariigi lõunaosas ja piirneb lõunas Volga jõega.
Rajooni keskus on Zvenigovo linn, kus elab 27% rajooni elanikest. Rajoonis on 2 alevit: Krasnogorski ja Suslonger.
1989. aasta rahvaloenduse andmetel oli rajooni rahvaarv 50 762. Marid moodustasid 51,2% elanikest, venelased 36,3%, tšuvašid 6,2% ja tatarlased 4,7%.
2010. aasta rahvaloenduse andmetel oli rajooni rahvaarv 44 976. Neist, kes rahvust märkisid, olid 51,5% marid, 37,5% venelased, 5% tšuvašid ja 4,5% tatarlased.
Sale delle Langhe
Sale delle Langhe on vald Itaalias Piemonte maakonnas Cuneo provintsis.
Sale delle Langhe kõrgus merepinnast on 480 meetrit. Asustus­tihedus on keskmiselt inimest ruutkilomeetri kohta.
Sale delle Langhe piirneb järgmiste omavalitsusüksustega: Camerana, Ceva, Montezemolo, Priero, Sale San Giovanni.
Sale delle Langhe halduspiirides asuvad järgmised asulad: Arbi.