cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Loogilis-filosoofiline traktaat
Mõttetus
Küsimus on, mida hõlmab see "müstiline", mis on mõttetu. Traditsiooniliste tõlgenduste järgi on see mõttetu olemas; 1990ndatel tekkis tõlgendus, mille järgi mõttetust tulebki võtta mõttetuna ning ka kogu "Traktaat" tuleb mõttetusena kõrvale heita (6.54).
Eetika
Wittgenstein on Ludwig von Fickerile öelnud, et raamatu mõte on eetiline. Pole selge, mida see tähendab.
Kirjandus
Vol. 1: ''From the Notebooks to Philosophical Grammar. The construction and dismantling of the Tractatus.''
Luṁbinī piirkond
Luṁbinī piirkond oli 2015. aastani piirkond (1. järgu haldusüksus) Nepalis.
Piirkonnas oli kuus ringkonda:
Tartu veterinaariinstituut
Tartu Veterinaariinstituut (kuni 1873. aastani Tartu veterinaariakool; lühend TVI) oli esimene veterinaaria-alasele haridusele spetsialiseerunud kool Venemaal. Kool loodi 28. jaanuaril 1848 keiserliku korraldusega, esialgu eksperimentaalkorras 4-aastase tähtajaga.
Esimeseks direktoriks ja professoriks määrati Saksamaalt pärit Peter Boje Jessen, kes oli 1823. aastal siirdunud Venemaale, toiminud sõjaväe-veterinaarina ning omandanud 1839 tollal kõrgeima, vanema veterinaararsti astme.
Kooli materiaalse baasi tugevdamiseks anti sellele üle likvideeritud Vilniuse Meditsiinilis-Kirurgilise Akadeemia veterinaariaosakonna varad. Esialgu asus uus kool ajutistes kohandatud ruumides, Ülikooli tänav 16 ruumides.
Kool avati pidulikult 6. veebruaril 1849 kaheastmelisena. Ülemastmes võis omandada veterinaararsti kutse ning kaitsta magistrikraadi, alamastmes valmistati ette arsti abilisi.
The Velvet Underground
The Velvet Underground (lühendatult The Velvets või V.U.) oli 1965. aastal Ameerika Ühendriikides New Yorgis asutatud eksperimentaalrokiansambel, mida peetakse üheks punk rock ' i eelkäijaks ja post-punk ' i mõjutajaks.
Tartu veterinaariinstituut
Aastal 1852 loobuti alamastmest. 1856 asus kool kooli jaoks ehitatud hoonetesse Tartus Vene tänavale Meltsiveski tiigi kaldale (Narva maantee 78 ). Aastal 1858 asus direktori kohale professor Heinrich Friedrich Simon Unterberger. 1860. aastal valmis veterinaariakooli hoonete kompleksis „Theatrum Zootomicum“, mis oli galeriiga ühendatud juba 1857. aastal valminud puidust prepareerimishoonega. 1914. aastal prepareerimistiiba laiendati, olemasoleva saali kõrvale ehitati teine saal, ettevalmistusruum ja assistendiruum ning kivist trepikoda.
The Velvet Underground
Ansambli asutsid Lou Reed (kitarr, laul), John Cale (basskitarr, vioola, klahvpillid ja laul), Angus MacLise (löökpillid, tema asemele tuli veel samal aastal Moe Tucker) ja Sterling Morrison (kitarr).
Ansambli mänedžeriks hakkas 1965. aastal Andy Warhol, kes bändi meelehärmiks kutsus laulma saksa päritolu modelli ja näitleja Nico (õige nimega Christa Päffgen), oli debüütalbumi "The Velvet Underground & Nico" produtsent ning kujundas ka selle kaanepildi. Kui Angus MacLise'i asemele asus androgüünne trummar Maureen Tucker, sai neist nime "Exploding Plastic Inevitable" all tuntud Warholi multimeedia-performance ' i alaline saatebänd. Side Warholi ja Nicoga kestis vaid ühe albumi, kuid see plaat muutis kogu roki arengut. Ansambli sünge muusikaline helikeel erines märgatavalt tolle aja hipimuusikast. Peamiselt Lou Reedi kirjutatud lugude teemadeks olid näiteks sadomasohhism ja narkootikumid.
1968. aastal asendas Cale'i Doug Yule. Ansambel läks laiali 1970. aastal, kuid tuli lühikeseks ajaks kokku 1990, 1992–1994 ja viimati 1996. aastal.
Braga
Braga on linn Põhja-Portugalis, Braga ringkonna halduskeskus.
The Velvet Underground
Brian Enolt pärineb kuulus tähelepanek, et The Velvet Undergroundi esimest albumit ei ostnud peaaegu keegi, kuid need, kes ostsid, asutasid kohe oma bändi. Legendaarse LP laeks oli edetabeli 171. koht.
Braga
Bragas on Portugali peapiiskopi residents.
The Velvet Underground
Aastal 2017 pälvis ansambel Grammy elutööauhinna.
Karl Burman vanem
Karl Friedrich Burman (Buhrman, Burmann 17. mai 1882 Sumõ, Harkovi kubermang – 10. mai 1965 Tallinn) oli Eesti arhitekt ja akvarellist.
Ta oli üks esimesi Eesti kutselisi arhitekte ja ka üks Eesti rahvusliku arhitektuuri alusepanijaid.
Elukäik
Lõpetas 1896. aastal Tallinnas Peetri algkooli ja 1899. aastal Tallinna Reaalkooli, aastal 1900 õppis Moskvas G. Stroganovi nimelises tehnilise joonistamise koolis joonistamist ja maalimist. 1901–1902 täiendas ta end Peterburis Stieglitzi kunsttööstuskoolis, 1902–1909 tudeeris Peterburi Kunstiakadeemias arhitektuuri.
1910. aastast tegutses ta arhitektina Tallinnas. 1912–1914 töötas koos Artur Pernaga oma arhitektuuribüroos. I maailmasõja ajal oli tegev Peeter Suure merekindluse ehitusel. 1919–1921 töötas ta Haridusministeeriumis ja 1921–1923 Teedeministeeriumi ehitusvalitsuses. 1922. aastast oli Tallinna Tehnikumi õppejõud, hiljem vabakutseline.
1941. aastal hävis Burmanite kodu Kadriorus. Koos kunstnike Peet Areni ja August Janseniga rajatud kunstnikemajaga hävis hulk vend Paul Burmani töid ning Karl Burman vanema originaalprojekte.
Tartu veterinaariinstituut
1873 nimetati kool ümber Tartu Veterinaarinstituudiks (saksa keeles Kaiserliche Veterinair-Institut zu Dorpat).
Karl Burman vanem
Arhitektina
Karl Burman oli arhitekt, kes igasse projekti väga sügavalt sisse elas. Ta ehitas justkui enda jaoks ning tegelikult elaski mitmes enda projekteeritud majas. 1912. aasta sügisel asus ta elama Tatari 21b viimasele korrusele korter-ateljeesse, mida valgustas ülalt klaaskuppel. Maja omanik oli ajakirjanik, kirjastaja ja seltsitegelane August Busch ning rahvasuus nimetatigi maja Buschi majaks. pisi|Raua 39 // F. R. Kreutzwaldi 6 Rahvusromantilise suuna viljelejana püstitas ta ühena esimestest küsimuse eesti arhitektuuri rahvuslikkusest. Tema projekteeritud Kalevi seltsimaja Pirital (1911–1912, hävinud), mis ilmekalt sünteesis moodsust ja rahvuslikkust, on jäänud Eesti arhitektuuri sümbolehitiseks. Rahvusromantiline kallak on iseloomulik ka 1920. aasta Helsingi messi Eesti paviljonile ja Järve jaamahoonele.
Tartu veterinaariinstituut
1880. aastatel viidi üle vene õppekeelele ning mujalt pärit üliõpilaste osakaal kasvas. Aastal 1882 määrati direktoriks Casimir Carl Eduard von Raupach.
Karl Burman vanem
Arhitektina
Ta hakkas ühe esimesena projekteerima Tallinna suuri üürimaju, milles lähtus Põhjamaade arhitektuurist. Teedeministeeriumis projekteeris raudteelaste elamuid. pisi|Munga 18, algne [[Eesti Pank|Eesti Panga Tartu osakonna hoone ]] Burmani loomingu paremikku kuuluvad hoone Tallinnas Raua 39, endine postipeavalitsuse hoone Kreutzwaldi 10/12, Eesti Panga maja Viljandis, Toompea lossi ja Balti jaama ümberehitamine ning Iseseisvuse panteoni projekt. 1930. aastail süvenenud esinduslikkusetaotlus ilmneb Eesti Kunstimuuseumi hoone konkursile esitatud projektis. Koostas Saku aedlinna projekti ja Tallinna Vabaduse väljaku rekonstrueerimise kava. Pärast II maailmasõda projekteeris põllumajandusehitisi ja eramuid. Burmani arhitektuur oli valdavalt juugendstiilis. Elamuga Tallinnas Karu tänaval lähenes Burman funktsionalismile.
Kunstnikuna
Akvarelli viljeles Burman juba kooliajast. Varastes piltides on märgata impressionismi mõju. Akvarellistina lõi ta aastatel 1908–1909 rea impressionistlikke Peterburi ja Helsingi sadamamotiive ning seeria maastikke Soomest. Ta võttis osa pea kõigist suurematest kunstinäitustest Eestis. 1911 esines koos Paul Burmaniga Riias ning 1917 toimus isikunäitus Tallinnas. 1920-ndate akvarellid olid dekoratiivsemad. 1930-ndatel muutus tööde käsitluslaad tasakaalukaks ja koloriit vaoshoitumaks.
1939. aastal käis koos pojaga kuuajasel reisil Rootsis, kus osales rahvusvahelisel ehituskongressil ja maalis hulga huvitavaid Stockholmi motiive. Pärast II maailmasõda maalis hulgaliselt linnavaateid.
Tartu veterinaariinstituut
Tartu Ülikooliga tehti koostööd kogu eksisteerimisaja vältel, eelkõige bakterioloogia, kirurgia ja füsioloogia valdkonnas.
Karl Burman vanem
Kunstnikuna
Kuulus Eesti Kujutavate Kunstnikkude Keskühingusse, oli korduvalt selle esimees ja juhatuse liige.
Isiklikku
Ta oli Paul Burmani vend, Karl Burman noorema isa ja Kristi Burmani vanaisa. Tema abikaasa oli Helene (neiuna Veltman; 1887–1963), abikaasa õde Clarissa (1889–?) oli Herzeni-nimelise Leningradi Pedagoogilise Instituudi vähemusrahvuste osakonna eesti keele ja kirjanduse lektor, kälimees Artur Vallner oli Eesti ja Nõukogude poliitik, abikaasa õe Käthe (1896–1979) abikaasa oli kirjanik A. H. Tammsaare.
Tartu veterinaariinstituut
1918. aastal liideti instituut loomaarstiteaduskonnana Tartu Ülikooli koosseisu, instituudi Venemaale evakueeritud raamatukogu ja kabinettide varandus müüdi Saraatovi loomaarstiinstituudile.
Aastal 1951 sai sellest Eesti Põllumajanduse Akadeemia osa, selle tänapäevane järglane on Eesti Maaülikooli veterinaarmeditsiini ja loomakasvatuse instituut.
Professorid
Tartu Veterinaariinstituudi nimekamate õppejõudude seas olid füsioloog Alexander Schmidt, bakterioloog Friedrich Brauell (Siberi katku pisiku avastaja 1856. aastal) ja embrüoloog Alexander Rosenberg.
Vaimulik
Vaimulik on eesti keeles:
Paljudes religioossetes traditsioonides saadakse vaimulikuks pühitsuse või õnnistuse kaudu, mille annab teine, kõrgem vaimulik (budismis, katoliikluses ja õigeusus näiteks ordinatsiooni kaudu).
Seisuslikes ühiskondades moodustavad vaimulikud tihti omaette seisuse. Nii oli see näiteks keskaegses Euroopas, sealhulgas Eestis, kus vaimulikel oli eraldi õiguslik staatus, privileegid ja kohustused.
Vaimulike eelkäijateks on peetud nõidu ja šamaane.
Liturgia
Liturgia (kreeka keeles λειτουργία leiturgía, 'avalik teenistus') on kindla korra järgi peetav jumalateenistus.
Katoliiklased nimetavat liturgiat missaks ja õigeusklikud kasutavad liturgia mõistet ainult armulauaga jumalateenistuse kohta.
Kristluses on jumalateenistus kindla korra järgi läbi viidud riitus, mis sisaldab pühakirja lugemist, palveid jmt.
Jumalateenistuse raamistik
Ordinaarium ehk jumalateenistuse muutumatud osad (neid järgivad nii katoliiklased kui protestandid):
Kõigile neile ladinakeelsetele osadele anti ka eestikeelne tähendus.
Luteri kiriku jumalateenistuse kord on kirjas Agendas, mis on õpetajale käsiraamatuks jumalateenistuse läbiviimisel.
Liturgilised vahendid
krutsifiks - mensa - tabernaakel - pateen - tsiboorium - korporaal - pallum - oblaat
Liturgilised rõivad
amiktus - alba - dalmaatika - kaasula - pluviaal - ornaat
Liturgilised insiigniad
stoola - maniipel - pallium - mitra
Leevi Selliov
Leevi Selliov (28. aprill 1948 Rakvere – 23. august 2004 Tartu) oli eesti matemaatikaõpetaja ja koolijuht.
Aastatel 1973–1978 töötas ta Tartu Matemaatika- ja Füüsikakooli direktorina.
Isiklikku
Leevi Selliovi isa Johannes Selliov oli eesti vaimulik.
Stella Pahapill
Stella Pahapillile kuulus osa Rõngu Lossimäe pargist ja Rõngu linnuse alune maa. Tema surma järel kinkis ta abikaasa Johannes Pahapill vastavalt kadunu soovile selle valduse Rõngu vallale. Tänutäheks avas vald 2009. aastal Lossimäel Stella Pahapillile mälestuskivi.
Harilik maavits
Harilik maavits (Solanum dulcamara) on maavitsaliste sugukonda maavitsa perekonda kuuluv mitmeaastane poolpõõsas.
Rahvapärased nimetused: jooksvapuu, kuisavits, viinapuu, soolikarohi.
Kirjeldus
Hariliku maavitsa oksad on kuni 3 meetrit pikad.
Taime lehed on piklikmunajad, ülemised sageli odajad kuni südajad. Maavitsa vars on maapinna lähedal puitunud. Taime maapealse varre kõrgus on 30–300 cm.
Õite ülesehitus sarnaneb hariliku kartuli õite omaga, õied on lillad (rippuvates ebasarikates) ja kroonlehed on longus. Õitseaeg juunist juulini. Vili on piklik punane mari.
Levila ja kasvukoht
Kasvab Euroopas, Aasias ja Põhja-Ameerikas soistes metsades (ka lodumetsades) ja kaldavõsastikes. Maavitsa võib leida ka veekogudeäärsetest võsastikest, soodest ja lodudest. Eestis tavaline.
Kasutamine
Alates 16. sajandist on harilikku maavitsa kasutatud ravimtaimena, tema roheliste kuivatatud vartega raviti kuni 20. sajandini bronhiiti ja astmat.
Mürgisus
Marjad sisaldavad mürgiseid alkaloide soladultsiini, tomatidenooli ja solasodiini. Ka oksad ja lehed sisaldavad neid alkaloide.
Mürgistusnähud ja esmaabi
Mürgistusnähtudena esinevad iiveldus, oksendamine, valulik kõhulahtisus, kiire pulss ja hingamishäired, peapööritus, palavik, rasketel juhtudel krambid ja kõnehäired. Suurem osa mürgist väljub oksendamisel. Esmaabiks anda sütt.
Sirje Endre
pisi|Sirje Endre 2021. aasta Kirjandustänava festivalil pisi|Sirje Endre [[Solarise keskuse Apollos Laine Randjärve raamatu "Euroopa. Väärtused. Euroopast eurooplasele" esitlusel Foto: Ave Maria Mõistlik, 20. mai 2014 ]] pisi|Sirje Endre Rahvusraamatukogu Eesti üldlaulupidude nootide digitaalkogu esitlusel 4. oktoobril 2012 Sirje Endre (sündinud 22. veebruaril 1945 Juuru vallas) on Eesti ajakirjanik, poliitik ja ettevõtja.
Elukäik ja töö
Sirje Endre on lõpetanud Juuru Keskkooli (1963) ja Tartu Riikliku Ülikooli ajakirjanduse erialal (1968). Ta on töötanud ajalehe Tartu Riiklik Ülikool toimetajana (1966), ajalehe Noorte Hääl korrespondendina (1970–1971), Rahufondi tehnilise sekretärina (1973–1977), ajalehe Kodumaa korrespondendina (1977–1979), ajakirja Kultuur ja Elu osakonnajuhataja ja peatoimetajana (1979–1981 ja 1984–1993), ajakirja Teater. Muusika. Kino osakonnajuhatajana (1982–1984). Ta on üks kirjastuse SE&JS asutajatest (1992) ja üks omanikke (42% osakapitalist). Endre on olnud Eesti Vabariigi peaministri nõunik (1995–1997) ja kaitseministri nõunik (1997–1999).
Poliitiline tegevus
Sirje Endre oli Eesti Kongressi, Põhiseaduse Assamblee ja IX Riigikogu liige. Ta on Isamaa ja Res Publica Liidu liige. Aastatel 1968–1990 kuulus ta NLKP-sse ja on olnud ELKNÜ TRÜ Komitee esimene sekretär (komsomoliopositsiooni ajal).
Pastor
Pastor (ladina keeles pastor, karjane) ehk (kiriku)õpetaja on protestantlike koguduste vaimulik. Õiguslikult sarnaneb preestriga.
Satanism
Satanism on religioosne või filosoofiline arusaam, mille keskseks kujuks on Saatan või mõni muu Saatanaga samastuv identiteet või siis inimese tõeline olemus, mida esindab Saatan kui arhetüüp. Erinevalt paljudest religioonidest ja filosoofiatest on satanismis põhirõhk inimese Mina väärtustamisel, mitte allumisel mõnele jumalusele või juhtfiguurile või moraalireeglitele.
Tänapäeval väldivad paljud satanistid kõike seda, mida võib kutsuda traditsiooniliseks usuks, suhtumiseks ja jumaldamiseks, ning selle asemel eelistavad egoistlikumaid maailmavaateid ja praktikaid, nagu näiteks maagiat. Samas eksisteerib ühiskonnas satanismi vorme, mida oleks õigem nimetada muude nimetustega, mida aga siiski satanismiks kutsutakse ja mis seetõttu segast vett veelgi segasemaks teevad. Selle näide on kristlik satanism, mida kannavad endas peamiselt kristlikust kultuuriruumist ja sootsiumist võrsunud noored, kes teavad Saatanat sellisena, nagu ta esineb kristlikus kontekstis, ning vastavalt oma noorusele ja mässumeelsusele teevad valiku Jumala ja Saatana vahel viimase kasuks, neelates meediast ja ühiskonnast endasse kõike seda, mida nood satanismiks nimetavad. Üldkujul jaguneb tänapäeva satanism kuueks lähemal vaatlusel tugevalt erinevate maailmavaadetega satanismi vooluks: LaVey satanism, Sethi satanism, religioosne satanism, Sat-Tan satanism, Luciferiaanlik satanism või lutsiferianism ning traditsiooniline satanism
1933. aastal esitas öömisjoniselts Vabariigi Valitsusele märgukirja, milles palus võidelda satanismi vastu Eestis.
Satanismi voolud
Satanismi võib liigitada kolmeks: LaVey satanism, spirituaalne satanism ja happeline satanism. LaVey satanismi rajajaks on Anton LaVey, LaVey satanistid usuvad kül maagiasse, samas ei usuta Saatanasse kui realsesse olendisse vaid kui sümbolisse. Sammuti ei usuta surmajärgsesse ellu. LaVey satanistide jaoks on tähtis enese väärtustamine. LaVey sataniste koondavaks organisatsiooniks on Church of Satan. Spirituaalsed satanistid usuvad Saatanasse kui realsesse olendisse ja tihti usutakse ka spirituaalsesse sõtta mis hävitab Jehoova. Spirituaalse satanismi tuntumateks organisatsioonideks on Joy of Satan ja Temple of Seth. Happeline satanism ei põhine millegi uskumisel ega filosoofial, vaid vastandumisel ja vandalismil. Erinevatel satanistlikel organisatsioonidel on erievad ideoloogilised suunad. Church of Satan toetab äärmuslikku kapitalismi ja individualismi. Joy of Satan toetab natsionaalsotsialismi. The Satanic Temple on vasakpoolsete kalduvustega.
Muusikuid ja ansambleid
Sellest hoolimata on sageli keeruline eristada, kas tegemist on satanistliku või antikristliku (paganliku) sõnumiga ning kui tõsiselt esitajad ise seda võtavad.
Friedrich Brauell
Friedrich Brauell õpetas Tartu veterinaariakoolis patoloogiat aastatel 1848–1868.
Friedrich Brauell kirjeldas Eestis töötades 1857. aastal oma teoses „Versuche und Untersuchungen Betreffend den Milzbrand des Menschen und Tiere“ ühena esimestest siberi katku tekitajat ja lõi nakkushaiguste diagnoosimise mikrobioloogilise meetodi.
Eesti Maaülikooli Zoomeedikumi kliinikus asub Brauelli pronksbareljeef.
Gibraltari Kuninglik Post
Gibraltari Kuninglik Post on postiteenus Gibraltaris Briti meretagusel territooriumil. Praegu on see Gibraltari valitsuse allüksus.
Ajalugu
vasakul|pisi|1879. aasta vaade peapostkontorile Gibraltari peatänaval (Main Street) Gibraltari postkontor on tegutsenud üle 150 aasta, kuna 1857. aastal ühines Overlandi postkontor Packet Agentuuriga (mille kontorid olid Turnbull's Lane'is. Esimesed margid läksid müüki septembris ja aasta hiljem valmis uus hoone peatänaval (Main street 104). See on tänapäeval Gibraltari peapostkontor.
pisi|20. sajandi alguse [[George V postkast Gibraltaril]] 1886. aastal võtsid kohalikud koloniaalvõimud Gibraltari postkontori üle kontrolli ja said välja anda oma margid. Esialgu trükiti Bermuda marke üle, kuid detsembriks oli neil juba oma kujundus. Vajaduse korral müüsid nad siiski Hispaania marke ja ajavahemikul 1889–1898 müüs postkontor Gibraltari marke Hispaania peseetades, kuna see oli ringluses olev valuuta.
Esimese viiekümne aasta jooksul vastutas Gibraltari post mitte ainult Gibraltari postkontori, vaid ka Maroko Briti postiteenistuse eest. Selline seis lõppes aastal 1907.
Postkontor osutab jätkuvalt mõnda traditsioonilist teenust ja meenemarkide müümiseks on olemas ka spetsiaalne filateelialett.
Hoolimata territooriumi väiksusest, on viivitused kohalike postisaadetiste sorteerimisel ja kohaletoimetamisel põhjustanud kirjade kättetoimetamisel kuni nädala pikkusi ootamisi.
Oliver ja semud
"Oliver ja semud" ("Oliver & Company") on 1988. aastal valminud Walt Disney animastuudio joonisfilm.
Akunnaaq
Akunnaaq on küla Gröönimaal Qeqertaliki vallas Gröönimaa saare lähedasel Akunnaaqi saarel, 23 km Aasiaatist loodeida pool.
Elanike arv on olnud
Mon Repos (Tallinn)
pisi|Villa Mon Repos esifassaad, 1920 Villa Mon Repos (tõlkes 'minu puhkus') Tallinnas Kadriorus aadressil Narva mnt 92 (endine Narva mnt 68) on Eesti Vabariigi algusaega jääv värvika ajalooga maja, mis kogus kuulsust just restoranina. Restorani omanikud alustasid tegevust kõrvalkrundil Jaan Poska 38 (endine Liiva 38), mis on kandnud ka nimesid Pavillon de la Plage ja Park. Suurema populaarsuse saavutas see aga esmaklassilise restoranina Villa Mon Repos (hiljem Esplanade). Hoone täpset ehitusaastat ja ehitajat pole teada. See historitsistlikus stiilis maja on üle elanud raskeid aegu ja olnud hävimise äärel, kuid annab tänapäeval väga hästi edasi 1920. aastate supluskuurordi olemust Kadriorus ja restoranikultuuri ajalugu.
Supluskuurort ja suvitusvillad Kadriorus
19. sajandi alguses oli Kadrioru pargi piirkond armastatud jalutus- ja supluspaik tänu lossikompleksile ning lähedal asuvale mererannale. Suvituskuurordi populaarsuse kasvu tõttu avas 1813. aastal raehärra Benedikt Georg Witte Suplussalongi, millel olid pikad galeriid ja avarad aknad. Veidi hiljem ehitati kõrvale ka abihooneid ja vannimaju. Lisaks sellele oli rajatud muidki suplusasutusi (Krauspi, Riesenkampfi jpt) rannaäärsele alale, praeguse Narva mnt, Weizenbergi ja J. Poska tänava vahelisele alale.
Tänaseni on säilinud Georg Witte Supelsalongi vannimaja Narva mnt 80, mille seisukord on avariiline.
Eriti just tallinlaste seas muutus Kadrioru piirkond ligipääsetavaks ja nõutuks, kui 19. sajandi lõpul valmis hoburaudtee Viru väljakult (endine Vene turg) kuni Weizenbergi tänavani.
Seoses külastajate arvu kasvuga tekkis vajadus ka järjest uute toitlustusasutuste ja kondiitriäride järele: restoran-kontserthall Akvaarium tiigi ääres; Livaadia või hilisem Kontsertaed luigetiigi idakaldal (1880. aastal); kohvik Eldorado (Weizenbergi ja J. Poska tänava nurgal). Samuti kerkisid mitmed restoran-võõrastemajad nagu Hotel de France või kaarja põhiplaani ja rikkaliku pitsdekooriga villa Bellevue, millest viimase aias sai alguse ka Tallinna esimene kuumaõhupallilend.
Eelpoolnimetatud võõrastemajad või restoranid pole säilinud. Kuurortvillade kultuurile viitavad eri tasemel taastatud villa Koppelson, tuntud ka kui villa Patria (J. Poska 36), villa Favorita (Narva mnt 108) või villa Mon Repos (Narva mnt 92).
Pavillion de la Plage, Park, villa Mon Repos ja Esplanade
Selle aegade jooksul mitut nime kandnud restoraniga käis kaasas teatav maine ja õhkkond, mis tuli kaasa ka kõrvalhoonesse ümberkolimisel. Kuna kõikide eri nimede taga olid alati samad omanikud, on oluline näidata asutuse algust villa kõrvalkrundil asunud majas J. Poska 38 kuni selle kolimiseni Narva mnt 92 majja.
Pavillon de la Plage
Restoran Pavillon de la Plage ('liivaranna paviljon'; rahvasuus Pljaash) avati 1919. aastal kahekorruselises puumajas Liiva tänav 38 ja Narva mnt nurgal (praegune J. Poska 38). Majas olid ülemisel korrusel kabinetid ja numbritoad ning esimesel restoranisaal. Väljaandes Tallinna Teataja markeeris 31. mail 1919 selle avamist järgnev kuulutus: ''Pavillon de la Plage. Kadriorus, Narva m ja Liiva uul. nurgal, villa 38/64'' Restoranil oli probleeme avamiseks vajaliku loa saamisega. Nii avas Aleksandra Sadovskaja selle ikkagi, ehkki linnavalitsus oli avamistaotluse tagasi lükanud. Nimelt kahtlustati keelatud vägijookidega arveldamist. Omaniku tütar tegi uue katse restoran-kondiitriäri avada ja lubas linnaametnikele, et maksab 15 000 marga suurust trahterimaksu. Varsti restoran siiski suleti, sest kurdeti liigse lärmi, salaviinaga kaubitsemise ja lõbutüdrukute üle ning üldse oli see koht linna häbiplekk. Asutus oli aga inglise mereväeohvitseride külastatuim paik, mistõttu saadeti isegi kiri ülemjuhataja Laidonerile palvega koht uuesti avada, mis siiski teoks ei saanud.
Park
Anna Apsiti eestvedamisel avati 1919. aasta hilissuvel samas kohas (J. Poska 38 ja Narva mnt 92) restoran Park. Põhiomanik oli ikkagi perekond Sadovskid, kes plaanis söögikohta esinduslikku kabareed ja head restorani. Ka seekord käis kohaga kaasas teatav maine – valgekaartlaste pesitsuspaik, porduelu ja kindral Judenitši armee elamisloata liikmete peidukoht. Restorani ebaseaduslikud tegevused viisid karistusmaksudeni – 42 950 marga suurune trahterimaks, mida küll hiljem poole võrra vähendati. Asutuse pillav ja toretsev eluviis tõi endaga kaasa mitmeid üllatusreide miilitsa poolt, kes avastasid ebaseaduslikke paberosse, salaviina ja arvukaid prostitutsioonijuhtumeid. See viis omakorda koha sulgemiseni 1921. aasta keskel. Kuna otseselt omanikult restoraniõigusi ei olnud ära võetud, päästis Apsit koha täielikust kinnipanekust sellega, et kolis kõrvalkrundi hoonesse Narva mnt 68 villasse.
Villa Mon Repos
1921. aasta kevadeks oli aadressil Narva mnt 92 asuv maja tuntud kui Villa Mon Repos (prantsuse keeles 'minu puhkus'), kuhu perepea Sadovski tahtis luua esmaklassilise restorani ja korraldada kabareeõhtuid. Koha varasemast kehvast mainest hoolimata oli Mon Repos väga populaarne koht nii Tallinna koorekihi kui ka välismaalaste seas, kus peeti karnevale ja käisid esinemas kuulsad näitlejad, ooperilauljad.
Villa intiimsest õhkkonnast ja meelelahutust pakkuvast meelelaadist rääkis välisministeeriumi ametnik Oskar Öpik 1922. aastal, mainides, et Mon Repose kabaree-etendusi sai vaadata mugavates tugitoolides.
Koht oli sobilik ka esinduslikeks funktsioonideks, kuna 1922. aastal korraldati seal Prantsuse suursaadikutele vastuvõtt, millest võtsid osa ka riigikogu ja valitsuse liikmed. Villa Mon Repose restorani peeti esmaklassiliseks, sest menüü eest vastutas meisterkokk Aleksander Paalberg. Ta oli õppinud Vene keisri õukonnas ning töötanud Peterburi Inglise klubi peakokana. Samuti tegutses Mon Reposes baarmenina Francesco del Dedici, kes olevat varem töötanud Londoni Savoys.
Mõnda aega oli restoran (nagu mitmed teisedki) rahalistes raskustes ja ülemine korrus üüriti välja kasiinosaalide tarbeks. 1922. aasta juulis tehti kasiinole haarang ja lühikest aega avatud koht suleti. 25. juuli 1922. aasta Postimehe uudis: Tallinnas mängupõrgu tabatud.
Rahvusvahelise spionaaži urgas
Nii Pljaashi, Parki kui ka Mon Repose kohta räägiti ajakirjanduses, et need on varjatult Vene luurekeskused Tallinnas. Taoline lõdvemate reeglitega koht, kus käib palju välismaist rahvast ning alkohol paneb saladusi välja lobisema, olevat spioonidel ideaalne informatsiooni kogumise allikas. Teisel korrusel asunud mängupõrgu meelitas ka mitmeid poliitikuid ja diplomaate, kes jagasid hindamatuid informatsioonikilde. Seal olevat saanud ka Eestit poolvaljusti sõimata, ilma et keegi väga oleks pahandanud või karistust kaela saatnud.
Esplanade
Restoran taasavati 1. jaanuaril 1923 Esplanade nime all majas Narva mnt 92, kui Apsit oli restoranipidaja õigused müünud endisele Valga raudteejaama puhvetipidajale Heinrich Schiffile (pidas restorani välismaiste kaasomanikega). Avamiskuulutuses oli mainitud, et endiselt on võimalik härra Paalbergi maitsvaid roogasid mekkida ning samuti pakutakse omamaa ja väljamaa veine ja likööre.
Puuduvad täpsed andmed kaua seekord restoran lahti püsis, arvatavasti vähemalt 1923. aasta lõpuni (?). Teada on, et selle tase langes ja populaarsus vähenes, näiteks võis restoranis saada halvaks läinud toitu.
Nõukogude periood ja hoone edasine käekäik
Nõukogude periood tõi kaasa mitmete meetmete ja nõuete karmistamise, mis mõjus laastavalt paljudele restoranidele ja lõbustusasutustele. Seoses riigistamisega võeti hooneid nende omanikelt ja kujundati korteriteks, nii ka selle villa puhul, mis kuulus toitlustustrustile. 1966–1971 ehitati villa aeda ka Voldemar Herkeli projekti järgi tehtud kohvik Kadriorg (ka Must Luik). 1970.–1980. aastatel kuulutati villa hoone elamiskõlbmatuks, 1997. aastal läks see muinsuskaitse alla.
Kitsissuarsuit
Kitsissuarsuit (taanipäraselt Hunde Ejlande) on küla Gröönimaal Qeqertaliki vallas keset Disko lahte asetseval Kitsissuarsuiti saarel 21 km Aasiaatist loodes.
Mon Repos (Tallinn)
Nõukogude periood ja hoone edasine käekäik
2000. aastate alguses ostis maja firma NG Eesti (omanik Boris Ivanov), kes kavatses villa aias paikneva endise kohvikuhoone asemele ehitada elu- ja ärihoone. Kuigi arhitektuuriajaloolisest seisukohast on ka kohvikuhoone tähtis (nõukogude pärandit ei osatud 21. sajandi alguses tähtsustada), nõustus muinsuskaitseamet selle ümberehitamisega, tingimusel, et restaureeritakse ajalooline villa hoone. Seoses halvenevate majandusoludega jäi kogu protsess seisma. Omanikule saadeti korduvalt meeldetuletuskirju, kus oli juhitud tähelepanu mälestise väga halvale olukorrale ja nõuti sisse ka sunniraha. Omanik tellis 2010. aastal restaureerimistööd ettevõttelt Kuukaar OÜ ja 2016. aastal ettevõttelt 1Partner Ehitus OÜ. Restaureerimistööd tehti arhitekt Tiina Linna projekti põhjal.
Kitsissuarsuit
Elanike arv on olnud:
Varem kuulus küla Aasiaati valda.
Mon Repos (Tallinn)
Uus restoran villa Mon Repos aastast 2016
Uue restorani menüü koostamisel arvestati toiduvalikuga, mida pakuti samas villas 20. sajandil, kokk süüvis selleks mitmetesse ajaloolistesse retseptidesse ja taastati ka mõned eksootilised desserdid.
Restoran jaguneb kahe korruse vahel, millest esimesel on lihtsamate ja kiiremini valmivate toitude menüü. Teisel korrusel (Peakoka korrus) toimub ainult mõnel päeval nädalas peakoka degustatsiooniõhtu üllatusliku menüüga. Kolmanda korruse tornis on samuti võimalik eriliste tähtpäevade puhul einestada. Suvel on väljas einestamiseks avatud aed.
Emmauss
Emmauss (vene Эммаус) on alevik Venemaal Tveri oblastis Kalinini rajoonis. Asub Volga ääres Tverist 15 km kagus.
Mon Repos (Tallinn)
Uus restoran villa Mon Repos aastast 2016
Kõrgetasemelise restorani loomise ja mahuka töö eest tunnustasid kokkadest kolleegid V. Djatšukki aasta tegijana.
Villas toimuvad ka mitmesugused üritused. Näiteks korraldati Eesti kuulsuste šampanjapidu, 2019. aastal lõi Hollandi florist Peter Boeijkens mitmest tuhandest lillest koopakujulise skulptuuri, mille kõrvale valmistas Mon Repose peakokk lilledest inspireeritud roogasid.
Põhiplaan ja fassaad
Palladionistliku fassaadikompositsiooniga villa on ehitatud rõhtpalkidest ja kaetud puitvoodriga. Historitsistlik villa, mis on paigutatud krohvitud kivisoklile, omab nii uusrenessansi kui ka uusgooti elemente. Hoonel on kahel küljel fassaadist eenduv keskrisaliit. See eendub kahel korrusel, ülemisel korrusel on nii hoone põhja- kui ka lõunafassaadil malmivalust rinnatisega rõdu ja keskel reas kolm prantsuse akent. (20. sajandil oli keskmise akna asemel kaarja valgmikuga tiibuks.) Kõikide akende ülaosas on värviline vitraaž. Alumisel korrusel on keskel tiibuks kaarja valgmikuga, valgmiku katab värviline klaas. Uksest paremal ja vasakul pool paiknevad Prantsuse aknad (ülaosa mitmevärvilise klaasiga) ning aknaid ääristavad pilastrid. Nii ülemine kui ka alumine korrus jälgib kolmest akende või aken-uks-aken jaotust, tuues ehitisele sümmeetria. Alumisel korrusel on akende all kasutatud ka dekoorielemendina tahveldisi, mis loovad koos uksega ühtse harmoonia. Merepoolsel fassaadil on alumisel korrusel näha kaarjat hulknurkset verandat, mis moodustub akendest, need on liigendatud liistudega vertikaalselt kaheks või kolmeks, luues aknaristmikke. Nende akende all paiknevad tahveldised ja kogu veranda ulatuses vahepilastrid. Taoline ehituslahendus, mis kasutab pilastreid ja tahveldisi, oli tingitud sellest, et algselt toetusid ehitise mõlema poole rõdud valgetele sammastele, kuid veranda loomiseks ehitati alumised korrused kinnisteks.
Emmauss
Aleviku kõrval asub samanimeline küla.
Mon Repos (Tallinn)
Interjöör
Interjöörist oli ulatuslike kahjude tõttu väga vähe säilinud, restaureerimistööde käigus leiti, et seal oli puitparkett saalis, laes puitlaudis karniisidega, paeplaatidega põrand keldris ja paar puittreppi. Samuti olid lihtsad peegelvõlvid ja stukkrosett laes. Need viimased olid üldse suvitusvilladele väga omased elemendid. Veranda seinakonstruktsioonidest on näha, et saali ja verandasid eraldasid puidust täis- ja poolsambad.
Kahe maailmasõja vahelisel ajal tehti hoones ka mitu ümberehitust: Herbert Johansoni projekti järgi rajati uus trepikoda ning 1925. aastal muudeti põhiplaani ja sissekäikude asukohta.
2010. aasta – restaureerimistööde algus
pisi|356x356px|Villa Mon Repos enne restaureerimist, 2008
Hoone seisukord
2010. aasta esimeste restaureerimistööde teostajaks oli firma Kuukaar OÜ, võttes aluseks arhitekt Tiina Linna projekti. Restaureerimise alguseks oli ehitise seisukord väga halb, hoone seisis pikalt lagunenuna ja seal olid ka mõned tulekahjud. Ajaga olid kahjustada saanud puitkonstruktsioonid ja villa torn ning nõrgimaks kohaks olid veekahjustusi saanud hoone nurgapostid. Ehitise seisukorra tõttu toestati enne suuremate taastamistööde algust selle puitkonstruktsioonid ja peatati edasi laialdasem kahju.
Restaureerimistööd
pisi|Villa Mon Repos pärast esimest suuremat restaureerimist, 2014|357x357pxFirma Kuukaar OÜ esimeste tööde hulka kuulusid seinapalkide ja vahelaetalade plommimine, mille jaoks võeti materjal Pärnu mnt 31 lagunevast apteegimajast. Välisvooder ja laudised olid säilinud, restaureerimist vajasid nurgapilastrid, akende piirdeliistud ja räästakarniisid. Üldiselt on detailid taastatud võimalikult originaalilähedaselt. Enne restaureerimistööde algust tehti värvisondaaž, mis näitas, et maja fassaad on aegade jooksul olnud enamasti kollakates või pruunikates toonides. Esialgses restaureerimisprojektis oli pakutud värvilahenduseks sügavrohelist või pruuni, kuid tellija soovil otsustati hallikasvalge koloriidi kasuks. Arvestades villa historitsitlikku laadi, võiski restauraatorite arvates hoonel selline värvigamma olla. Interjööris suudeti säilitada ja restaureerida piiretega sisetrepp ning korrastati ja parandati viltust tornitreppi oma algses kohas. Samuti muudeti katusekonstruktsiooni, et saaks tornitreppi kasutada.
2016. aasta restaureerimine – interjöör
2016. aasta restaureerimise tegi 1Partner Ehitus OÜ, sisekujundusprojekti tegid Külli Salum ja Riina Harik (Saha In OÜ). Need restaureerimistööd keskendusid interjöörile ja siseviimistlusele. Enne renoveerimistööde algust olid ajaloolise väärtusega elementidest interjööris alles vaid mõned siseuksed, veranda laelaudis koos karniisidega, kaks sisetreppi, osa söögisaali parketti ja torni põrandalaudis. Sisekujundusprojekti järgi sai seinte värviks helebeežikas toon (pole ajalooline lahendus) ja esimese korruse saali paigaldati dekoratiivne laudislagi. Kuna enne restaureerimist olid säilinud ainult stukkrosett ja peegelvõlvid, puuduvad täpsed andmed algupärasest lae moest, kuid ajalooliselt võib leida taolistes villades laudislage.
Esimese korruse saalide põrandad kaeti tammepuidust laudisparketiga, originaalsest oli võimalik säilitada ainult üks ovaalne parketi osa, mis võis omal ajal orkestri paiknemist markeerida. Veranda seinakonstruktsioonist leitud fragmendi järgi tehti saali ja verandat eraldavad puidust neli pool- ja täissammast. Keldrikorrusel taastati mõned võlvitud ruumid. Villa fassaadi juures taastati dekoratiivne katuse plekist ehisrinnatis, vitraažklaasid torni ja veranda akendes. Taastati kõik aknad, kuid osad neist said lihtsama jaotuse, et vältida suuremamahulist ümbertegemist. Samuti renoveeriti rõdude piirded sepispiiretena, originaalsel hoonel olid need olnud malmivalust. Taastatud on ka katuse ehisvaasid. Seoses uue restorani rajamisega villasse tuli ehitada mõned moodsad trepid, et ühendada eri tiibasid.
Opole
Opole (saksa keeles Oppeln) on maakonnaõigustega linn Poolas, Opole vojevoodkonna keskus.
Kuni 1945. aastani kuulus linn Saksamaale.
pisi|tühi|Opole
Roosakajakas
Ta on levinud Arktika suurtel laiustel Põhja-Ameerika põhjaosas ja Euraasias Siberi kirdeosas. Talvel võib teda kohata Euroopa loodeosas.
Roosakajakas on Eestis eksikülaline.
Helen Tobias-Duesberg
Helen Tobias-Duesberg (11. juuni 1919 Suure-Jaani – 4. veebruar 2010 Savannah, USA) oli eesti helilooja ja organist.
Helen Tobias õppis Tallinna konservatooriumis orelimängu ja kompositsiooni; lõpetas selle 1943. aastal.
Alates 1949. aastast elas Helen Tobias-Duesberg Ameerika Ühendriikides, kus tegutses organisti, helilooja ja pedagoogina. Alates 1951. aastast õpetas ta Manhattani muusikakoolis.
Ta aitas kaasa 1970. aastatel tegutsenud väliseesti lauluraamatukomisjoni töös.
Isiklikku
Helen Tobias-Duesberg oli Rudolf Tobiase tütar ja Silvia Tobiase õde. Tema tütar on Maaja Roos, väimees on keeleteadlane, proosakirjanik, luuletaja, diplomaat ja poliitik Aarand Roos.
Vesimünt
Vesimünt (Mentha aquatica) on huulõieliste sugukonna mündi perekonda kuuluv mitmeaastaste kahekojaliste rohttaimede liik.
Morfoloogia
Vars 20–70 cm kõrge, püstine või tõusev, enamasti harunenud, karvastunud, sageli punakas. Lehed munajad, ebareeglipäraselt saagja servaga, karvased. Õisik lühike, õied punakasroosad või helelillad.
Levila
Tema levila hõlmab Euroopa (välja arvatud polaaralad), samuti kasvab teda Aafrika loodeosas ja Aasia edelaosas.
Eestis paiguti.
Kasvukoht
Vesimünt on helofüüt, ehk ta kasvab veekogude kaldavees, mõnikord ka kallastel.
Kasvatamine
Kultuurtaimena kasvatatakse vesimündi käharalehist teisendit Mentha aquatica var. crispa, mis sisaldab rohkem eeterlikke õlisid.
Kasutamine
Vesimünt on suurepärane pärismaine teetaim.
Kuningriik
Kuningriik on monarhistlik riik, mille peaks on kuningas või kuninganna. Kuningriik võib olla osa keisririigist.
Piiramatu kuningavõimuga riigi korral räägitakse absoluutsest monarhiast.
Tänapäeval on enamikus kuningriikides konstitutsiooniline monarhia, kus kuninga võim on piiratud (tihti on kuningale jäetud vaid esindusfunktsioonid).
Enamasti on kuningad sünnijärgsed, kuid on olnud kuningriike, kus kuningaid valiti (näiteks Poola).
Tänapäeva kuningriigid:
SmartLynx Airlines
pisi|[[Airbus A320 on üks SmartLynx Airlinesi lennukeid (2011)]] SmartLynx Airlines, endine LatCharter, on lennuettevõte, mille peakontor asub Lätis Mārupes ning mis korraldab ACMI-, puhkuse- ja ad hoc- (ühekordseid) tellimuslende kogu Euroopas, Aafrikas ja Aasias.
SmartLynxi lennumeeskonna liikmed esindavad rohkem kui 17 rahvust ja räägivad paljusid keeli. Kaptenite keskmine lennustaaž on üle 5300 lennutunni ja teistel pilootidel enam kui 1900 lennutundi.
Ajalugu
1992. aastal asutasid neli kutselist pilooti ja üks lennuinsener eraettevõtte LatCharter (nimi on tuletatud ingliskeelsest nimest Latvia). 1993. aastal alustati tegevust renditud Tupolev Tu-134B lennukiga. Tupolevi lennukipark asendati 2001. aasta aprillis suurema Jakovlev Yak-42-ga ja seejärel 2003. aasta detsembris Airbus A320-200-ga
2006. aasta juulis omandas Loftleiðir (Icelandair Groupi lennukiliisingu haru) Latcharteri aktsiatest 55% enamusosaluse ja lõpuks kogu ettevõtte. Lennufirma laiendas oma lennukiparki võttes 2007. aastal juurde veel viis lennukit A320-200 ja kaks lennukit B767-300. Lennukeid renditi täisteenusega lennufirmadele kogu maailmas. Sellest ajast on ettevõtte põhifookus olnud ACMI-turg ning firma on tegutsenud paljude lennuettevõtjate jaoks nagu Air Malta, SBA Airlines , Finnair , Condor Flugdienst.
2008. aastal, kui tähistati lennufirma 15. sünnipäeva, nimetati LatCharter ümber SmartLynx Airlinesiks ning kasutusele võeti uus logo ja kujundus.
2012. aastal ostis juhtkond lennufirma Icelandairilt välja ja see on nüüd täiesti eraldi üksus.
2012. aastal moodustas lennufirma tütarettevõtte Smartlynx Airlines Estonia ühe Airbus A320-200-ga, et teenindada Eesti reisikorraldajaid. 2016. aastal sai ettevõtte omanikuks Hollandis asuv investeerimisfond ning kasutusele võeti uus logo.
2019. aastal asutas lennufirma Maltal tütarettevõtte (SmartLynx Malta), mis käitab praegu ühte Airbus A320 lennukit. Samal aastal sai SmartLynx Airlines Avia Solutions Groupi liikmeks.
2020. aastal laiendas lennufirma oma teenuseportfelli ja pakub nüüd ka kaubaveolende.
Koolituskeskus
SmartLynxi koolituskeskus on Balti riikides tunnustatud koolitusorganisatsioon (ATO), mis pakub Airbus A320 tüübipädevuskursusi.
Lennukipark
Alates jaanuarist 2020 koosneb SmartLynx Airlinesi lennukipark järgmistest lennukitest:
Salamanca
Salamanca on linn Hispaanias, Salamanca provintsi keskus.
Salamanca vanalinn kuulub 1988. aastast UNESCO maailmapärandi nimistusse.
Ülikool
Salamanca Ülikool on vanim ülikool Hispaanias ja neljas Euroopas pärast Bologna, Oxfordi ja Pariisi ülikooli. See asutati aastal 1218. 270px|thumb|left
Richard Francis Burton
Sir Richard Francis Burton (19. märts 1821 – 20. oktoober 1890) oli inglise maadeavastaja, tõlkija, proosakirjanik, luuletaja, sõjaväelane, orientalist, etnoloog, lingvist, hüpnotisöör, vehkleja ja diplomaat.
Burton on tuntud nii tänu oma reisidele ning Aasia ja Aafrika uurimisele kui ka erakordse keelteoskuse ja kultuuriteadmiste tõttu. Ta oskas 29 Euroopa, Aasia ja Aafrika keelt.
Harksaba-kajakas
Harksaba-kajakas (Xema sabini) on väike kajaklane, üks perekonna Xema ühest või kahest liigist. Osa uurijaid paigutab ta kajaka perekonda, nimega Larus sabini.
Levila
Harksaba-kajakas on levinud Arktikas. Sügisel rändab ta lõunasse. Alaska ja Siberi linnud rändavad sügisel Beringi väina kaudu piki Põhja-Ameerika läänerannikut kuni Peruu ja Tšiili rannikuni talvitama Humboldti hoovuse jahedatel vetel. Gröönimaa ja Ida-Kanada linnud rändavad üle Atlandi ookeani ja piki Aafrika läänerannikut kuni Namiibia ja Lõuna-Aafrika Vabariigini talvitama Benguela hoovuse jahedatel vetel. Talvitusaladel veedavad nad peaaegu kogu aja avamerel rannikust 2–150 km kaugusel. Üksikuid harksaba-kajakaid satub eriti sügistormide aegu ka mujale rannikule. Eestis on harksaba-kajakat täheldatud mõnel üksikul korral.
Välimus
Üldpikkus 27–32 cm, tiibade siruulatus 83–92 cm. Hundsulestikus vanalinnu keha alapool ja kael on valge, tiibade ülapool hall ja pea tumehall musta "kaelusega". Välimised labahoosuled on mustad. Must nokk on kollase tipuga. Puhkesulestikus vanalinnul on pea tagaosa ja kukal tumedad. Noorlind on valge ja hallikaspruuni mustriga. Lennul on liigile tüüpiline pealtiiva must-valge-hall kombinatsioon. Talvel on ka noorlinnul kuklal ja pea tagaosas tumedat. Harksaba-kajaka määramiseks on hea tunnus ka kõikides sulestikes tiirulikult harkis saba. Häälitsused on tiirulikud.
Elupaik ja pesitsemine
Harksaba-kajakas pesitseb väikeste seltsingutena Gröönimaa, Põhja-Ameerika ja Kirde-Siberi tundras mererannikul ja jõgede-järvede kaldal. Taimõri poolsaare suurim teadaolev seltsing koosneb umbes 30 paarist. Teravmägedel pesitseb harksaba-kajakaid umbes viis paari. Pesitsemine algab juunis või juuli algul. Harksaba-kajakas rajab pesa maapinnale. Kurnas on kolm, mõnikord kaks täpilist oliivpruuni muna. Haudumine kestab umbes 23 päeva.
Toitumine
Harksaba-kajakas sööb kõiksugu väikeseid mereoleseid. Võtab mune randtiiru pesadest.
Kasepää vanausuliste palvemaja
pisi|Kasepää vanausuliste palvemaja (august 2018) Kasepää vanausuliste palvemaja on vanausuliste pühakoda Kasepää alevikus Peipsiääre vallas. Palvelat kasutab Kasepää vanausuliste kogudus.
Praegune palvemaja on ehitatud 20. sajandi alguses, selle projekteeris aastal 1902 kubermangu arhitekt Wilhelm Schilling. Enne Teist maailmasõda uuendasid palvemaja ikonostaasi ikoone Frolovi koolkonna meistrid. Palvelas on ikoone isegi 17. sajandist.
Heinz Valk
pisi|Heinz Valk 20. augustil 2011 pisi|Heinz Valk 2017. aastal [[Kiek in de Kökis]] Heinz Valk (õieti Heinrich Valk; sündinud 7. märtsil 1936 Gattšinas) on eesti kunstnik ja poliitik.
Valk lõpetas 1954. aastal Tallinna 22. keskkooli ning õppis aastatel 1955–1961 <abbr title="Eesti Riiklik Kunstiinstituut)">ERKI -s (praegune Eesti Kunstiakadeemia), mille lõpetas metallikunsti erialal.
Ta on illustreerinud raamatuid, näiteks Lennart Meri "Hõbevalge". Ta on tuntud ka karikaturistina. Temalt ilmusid mitmes ajalehe Sirp ja Vasar aastalõpunumbris humoorikate allkirjadega šaržid aasta jooksul tähelepanu äratanud kultuuritegelastest.
Poliitikuna
Heinz Valk on üks Rahvarinde asutajaliikmeid. 11. septembril 1988 toimunud üritusel "Eestimaa laul" ütles ta oma kõne lõpus lause "Ükskord me võidame niikuinii!". See kujunes populaarseks lööklauseks, mida korrati massiüritustel kogu taasiseseisvumise aja jooksul.
Aastail 1994–2009 kuulus Valk Keskerakonda.
Isiklikku
Heinz Valk on abielus Marika Valguga. Tema esimene abikaasa oli keraamik Mall Valk-Sooster.
Zoë Straub
pisi|Zoë Straub (2016) Zoë Straub (esinejanimega Zoë; sündinud 1. detsembril 1996 Viinis) on Austria laulja ja laululooja.
Tema debüütalbum "Debut" ilmus 2015. aasta oktoobris. Ta laulab prantsuse keeles.
Jalgpall
pisi|Ründaja (nr 10) üritab palli väravasse lüüa, väravavaht ja kaitsjad (valges riietuses) püüavad teda takistada
Jalgpall (kõnekeeles jalka) on sportlik pallimäng, milles kahe 11-liikmelise võistkonna eesmärk on toimetada jalgpalliks nimetatav kerakujuline mänguvahend ristkülikukujulisel muru- või kunstkattega väljakul (jalgpalliväljakul) vastase väravasse.
Kuigi jalgpall mänguna sai alguse 2.–3. sajandil eKr Hiinas, siis kaasaegne jalgpall kujunes välja 19. sajandi teisel poolel Briti saartel. Hiljem korduvalt uuendatud mängureeglitele pani 1863. aastal aluse Inglismaa jalgpalliliit. Jalgpall on tänaseks üks harrastatumaid spordialasid maailmas, sellega tegeles 2006. aasta uuringu kohaselt umbkaudu 270 miljonit inimest. Ülemaailmne katusorganisatsioon on rahvusvaheline jalgpalliliit FIFA. Mainekaim turniir on iga nelja aasta tagant toimuvad jalgpalli maailmameistrivõistlused.
Eestisse jõudis mäng 20. sajandi esimestel aastatel.
Ajalugu
pisi|Calcio fiorentino. Firenze jalgpall 1688. aastal
Jalgpallilaadset mängu mainivad vanimad kirjalikud allikad on Hiina sõjaväe käsiraamatud 2. ja 3. sajandist eKr. Euroopas on selliseid mänge harrastatud keskajast.
Kaasaegne jalgpall sai alguse katsetest ühtlustada 1840. aastail Inglismaa koolides kehtinud mängureegleid. Nende püüdluste tulemusena asutasid 12 klubi ja kooli 1863. aastal Inglismaa jalgpalliliidu (The Football Association ehk FA). Osa neist ei olnud nõus jõuvõtete keelustamisega ja lõid lahku, moodustades 1871. aastal Inglismaa ragbiliidu. Vaidlustele tegi lõpu 1886. aastal Inglismaa, Šotimaa, Walesi ja Iirimaa jalgpalliliidu asutatud Rahvusvahelise Jalgpalli Nõukogu (IFAB).
Jalgpalli esitine areng leidis aset Briti saartel. Maailma vanim jalgpallivõistlus on 1871. aastal käivitunud FA karikas. Esimese ametliku maavõistluse pidasid 1872. aastal Inglismaa ja Šotimaa. Vanim liiga on 1888. aastal asutatud The Football League, mis oli Inglismaa kõrgliigaks 1992. aastani.
Rahvusvahelise jalgpalliliidu FIFA moodustasid 1904. aastal Pariisis seitsme riigi esindused. Prantsusmaa algatusel loodud ühendus lubas kinni pidada Briti saartel väljakujunenud mängureeglitest. Esimesed maailmameistrivõistlused peeti 1930. aastal.
Eestisse tõid mänguoskused ja -vahendid 20. sajandi esimestel aastatel inglise madrused. Eesti jalgpalli sünnipäevaks loetakse 6. juuni 1909, kui mõõtu võtsid esimeste meeskondadena loodud Meteor ja Merkuur. Kohalik jalgpallielu hakkas kihama pärast Vabadussõda: 20. oktoobril 1920 pidas koondis esimese maavõistluse (Helsingis 0:6 kaotus Soomele ning 14. detsembril 1921 asutati Eesti Jalgpalli Liit, mis 1923. aastal astus FIFA-sse. Eesti meeskond osales 1924. aasta suveolümpiamängudel, mis on jäänud seni koondise ainsaks suurturniiriks.
Levik
pisi|Rohelisega on tähistatud riigid, kus jalgpall on populaarseim spordiala. Mida tumedam värvitoon, seda enam on riigis harrastajaid tuhande elaniku kohta pisi|Jalgpallis on fännide põhieesmärk oma meeskonna ergutamine mängu ajal