cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Regionaalareng
Riikide-regioonide arengu mõõtmine
Mingi piirkonna arengu heaks iseloomustajaks on inimeste soov seal elada. Kui Ravenstein 1865. aastal rändeseadusi formuleeris, kõlas üks nendest nii: “peamised rändepõhjused on majanduslikud…” See kehtib ka tänapäeval. Tuleb märkida, et rahvastikuprotsesside ja majandussfääri vaheline mõju on vastastikune. Kõige lihtsamalt väljendudes tekib arenevas piirkonnas juurde töökohti ja see meelitab sinna ka inimesi. Samas toimub kohaliku kvaliteetse tööjõuturu ning nõudluse kasv, mis kindlustab ettevõtetele arenguvõimalused. Järelikult areneb regioon seda kiiremini, mida konkurentsivõimelisem ta on. Regionaalset konkurentsivõimet võib defineerida kui võimet kaasata uusi firmasid ja säilitada olemasolevaid arenevatele turgudele, hoides samal ajal elatustaseme stabiilsena ja kasvavana. On täheldatud, et konkurentsivõimeliste firmadega edukad piirkonnad on parandanud oma rolli maailmaturul ja elanikkonna elatustaset ka üldise majanduslanguse perioodidel. Seda erinevalt teistest maadest ja piirkondadest, mis kaotasid hoolimata töö ja omahindade vähendamisest oma osakaalus maailmaturul. Konkurentsivõime suurenemine tähendab suhtelist arengut.
Regionaalprobleem
Regionaalprobleemi all mõistetakse ebavõrdselt jaotunud elukvaliteedi standardreid ning tööpuuduse hulka regioonide vahel ühes riigis. Regionaalprobleemi üks suuremaid põhjuseid on linnastumine. Tänu linnastumisele tulevad suuremad investeeringud ja toetused samuti linnapiirkondadesse, soodustades maapiirkondade mahajäämist. Infrastruktuuri arendamine peatub ning tekib pigem taandareng. Nooremad ja ambitsoonikad inimesed lahkuvad maapiirkondadest ning toimub ka regiooni elanike vananemine. Tänu sellele suureneb lõhe erinevate regioonide vahel veelgi. Ka Eestit vaadates on ilmekalt näha antud probleem, kus jõudsalt arenevad suuremad linnad ja ülejäänud keskkond on taandarengus.
Regionaalne areng Euroopas
19. sajandi lõpupoolt ja 20. sajandi algpoolt Euroopas iseloomustas keskus-perifeeria arengumudel. Selles visioonis anti ühiskonna kiireks arendamiseks tähtis roll liberaalsele majandusele. Sotsiaal-majanduslikku arengut reguleeriti riigi poolt võimalikult vähe.Seda iseloomustab kõige paremini kiire linnastumine ja industrialiseerumine. Tulemuseks on see, et keskus-perifeeria linnaregioonide arendusmudelis kasv toimub tugevas kiiresti kasvavas keskuses ning ulatub seda ümbritsevasse tagamaasse. Ülejäänud osa regioonist või riigist on taandarenev ja mitteinnovaatiline perifeeria. Vähendamaks erinevate sotsiaalsete kihtide segregratsiooni, peeti tähtsaks ühiskonna arengu poliitilis-majanduslikku reguleerimist. Selleks organiseeriti riigi territoorium hierarhiliselt eri suurusega funktsionaalseteks keskusteks ja nende tagamaadeks.
Tänu sellele on linnad koos nende funktsionaalsete tagamaadega Euroopa Liidu majandusliku arengu vedurid. Nende tugevust ja arenemist lisab globaalselt konkurentsivõimelise oskustele, ärile ja loovusele põhineva majandustegevuse kontsentreerumine linnaregioonidesse. Edukuse märksõnadeks on "paindlik tootmine", "innovaatiline miljöö" ja "tugev sotsiaalne kapital". Edasi arenedes suuremad keskused rahvusvahelistusid ning saavutasid tänu koostööle sünergeetilise edu. Suurendatud on metropolipiirkondade sisemist võrgustumist, millega püütakse tugevdada ka piirkondlikku identiteeti ja ettevõtetevahelist suhtlemist.
Kohtla-Järve Spordikeskuse jäähall
Kohtla-Järve Spordikeskuse jäähall on Kohtla-Järve Spordikeskuses asuv jäähall. Seal on 700 istekohta.
Jäähall on Eesti jäähokiklubi HC Everest koduväljak.
TTÜ majandusuuringute teaduskeskus
TTÜ majandusuuringute teaduskeskus on Tallinna Tehnikaülikooli majandusteaduskonna struktuuriüksus.
Ajalugu
Asutuse ajalugu ulatub 1947. aastasse, mil loodi Eesti NSV Teaduste Akadeemia Majanduse ja Õiguse Instituut, mis aastal 1950 nimetati ümber Eesti NSV TA Majandusinstituudiks. Aastatel 1995-1997 oli Majandusinstituut Eesti Haridusministeeriumi haldusalas. Aastast 1997 kuulub TTÜ koosseisu, misjärel kandis algul nime Eesti Majanduse Instituut (lühend: EMI), hiljem reorganiseeriti ja nimetati ümber TTÜ majandusuuringute teaduskeskuseks.
Aastal 1988 töötasid EMI teadlased välja esimese Isemajandava Eesti kontseptsiooni.
LibreOffice
LibreOffice (lühend LibO) on vaba ja avatud lähtekoodiga kontoritarkvarapakett, mida arendab koostöös kasutajatega mittetulundusühing The Document Foundation. LibreOffice'i esmaversioon 3.3.0 avaldati 25. jaanuaril 2011. Katseversioon 3.3.0 Beta 1 oli saadaval juba 28. septembrist 2010. LibreOffice'i aluseks said OpenOffice.org ja Go-oo väikeharu, millest kompileeriti OpenOffice.org Linuxite jaoks; hiljem lisati koodi Apache Open Office'ist. LibreOffice on ühilduv enamiku kontoritarkvarapakettidega.
2011. aastal otsustas Oracle Sun Microsystemsi ostuga kaasa tulnud OpenOffice.org-i arendamise lõpetada, lasi programmeerijad lahti ja andis Apache Software Foundationile üle tarkvara kaubamärgi ja lähtekoodi, mille põhjal loodi pikapeale Apache OpenOffice.
Kana-suleväiv
Kana-suleväiv (Menopon gallinae) on väiviliste seltsi kuuluv putukaliik.
LibreOffice
Selle asemel et jääda Apache projekti juurde, liikus suurem osa arendajaid The Document Foundationi nimelisse uude organisatsiooni, mis hakkas välja töötama algselt OpenOffice.org 3.x versioonil põhinevat haru ja andis sellele nimeks LibreOffice. Suhteliselt lühikese aja jooksul asendas enamik Linuxi distributsioonidest OpenOffice.org paketi LibreOffice'iga.
Kana-suleväiv
Putukat on ka Eestis.
Arvi Sommer
Aastatel 1974–1981 õppis ta Pärnu Muusikakoolis metsasarve erialal. Pärast Pärnu 6. Keskkooli lõpetamist 1984. aastal õppis ta Georg Otsa nimelises Tallinna Muusikakoolis metsasarve erialal (1984–1990, õpetaja Robert Kasemägi).
Bonnie Wright
Bonnie Francesca Wright (sündinud 17. veebruaril 1991) on Briti näitleja, kes mängis Harry Potteri filmides Ginny Weasleyt.
Rohutirts (perekond)
Rohutirts (Chorthippus) on tirtslaste sugukonda kuuluv sihktiivaliste putukate perekond.
Rahvapäraselt kutsutakse rohutirtsudeks aga enamasti kõiki tirtsulisi.
Alfa (sõudmine)
Alfa (ka ALFA) on Eestis toimuv rahvusvaheline sisesõudevõistlus; ühtlasi suurim sisesõudevõistlus Baltimaades.
Võistlusel tuleb sõudetrenažööril Concept2 läbida 1 km.
Esimesed Eestis aset leidnud võistlused sõudeergomeetritel Concept2 toimusid 1993. aasta lõpus. Osalejaid oli 54. Aastatega on Alfa võistlusel osalejate arv kasvanud poole tuhandeni. Lisaks sõudjatele võtavad võistlustest osa ka harrastajad, teiste spordialade esindajad, poliitikategelased, firmad, kooliõpilased, kaitseväe ja päästeteenistuse esindajad.
Võitjad
{|
Naised
''Märkused: Paksu kirjaga on välja toodud võistluse rekordid. 2021. aastal toimus võistlus virtuaalselt.''
Lehterkarikseen (perekond)
Lehterkarikseen (Microstoma) on karikseeneliste sugukonda kuuluv perekond seeni.
Cory Schneider
pisi|Cory Schneider (2014) Cory Franklin Schneider (sündinud 18. märtsil 1986 Marbleheadis, Massachusettsis) on Šveitsi-USA jäähokimängija, kes mängib väravavahina NHL-i klubis New York Islanders.
Jaan Tõnisson (sõjaväelane)
Teenis I Eesti Suurtükibrigaadis, 1. Suurtükiväepolgus, 5. Rakvere jalaväepolgus, 3. kindluse raskesuurtükiväe divisjonis (ülem), 1. Välja Suurtükiväedivisjonis ja 3. diviisi suurtükiväes.
Cory Schneider
2004. aastal valis Vancouver Canucks ta NHL-i draft'is 26. valikuna. Seejärel mängis ta kolm hooaega Boston College'i meeskonnas.
2007. aastal liitus ta AHL-is mängiva Vancouver Canucksi noorteklubiga Manitoba Moose. Hooajal 2008–09 valiti ta AHL-i hooaja parimaks väravavahiks. Hooajal 2010–11 sai ta Canucksi varuväravahiks. Samal hooajal pälvis ta Roberto Luongoga William M. Jennings Trophy. Järgmisel hooajal püstitas Schneider Canucksi rekordi ühel hooajal mängus keskmiselt väiksema arvu sisselastud väravate (1,96 väravat mängus) ja parima tõrjeprotsendi arvestuses (.937).
Jaan Tõnisson (sõjaväelane)
Jaan Tõnisson sai Vabadussõjas üles näidatud vapruse ja teenete eest II liigi 3. järgu Vabadusristi (21. veebruaril 1920) ja I liigi 3. järgu Vabadusristi (18. veebruaril 1925) ning tasuta maa normaaltalu mõõdus.
Cory Schneider
2013. aasta liitus ta New Jersey Devilsiga. 2016. aastal osales ta NHL-i tähtede mängul.
Jaan Tõnisson (sõjaväelane)
Suri 1927. aastal kopsutiisikusse.
Cory Schneider
2021. aasta jaanuaris sõlmis ta üheaastase lepingu Islandersiga.
Ta on Šveitsi päritolu ja tal on ka Šveitsi kodakondsus.
Soomusnööbik (perekond)
Soomusnööbik (Phaeomarasmius) on šampinjonilaadsete seltsi värvikuliste sugukonda kuuluv seente perekond.
António Costa
António Costa (täisnimega António Luís Santos da Costa; sündinud 17. juulil 1961 Lissabonis) on Portugali poliitik, alates 26. novembrist 2015 Portugali peaminister.
Ta kuulub Sotsialistlikku Parteisse ja on alates 22. novembrist 2014 Sotsialistliku Partei peasekretär.
Varem on Costa pidanud mitmel korral ministriametit. Aastatel 2007–2015 oli ta Lissaboni linnapea.
Hariduselt on António Costa jurist. Ta on kommunistist kirjaniku ja luuletaja Orlando da Costa (1929–2006) poeg. Isa poolt on tal ka veidi india verd.
Lantsettaken
pisi|Kolmik-lantsettaken Lantsettaken (inglise keelest lancet window) on kõrge ja kitsas teravkaarne aken, reeglina ehisraamistikuta. Iseloomulik eriti Inglismaa gooti arhitektuurile, aga seda esineb ka mujal keskaegsetel ja historitsistlikel hoonetel.
Sõnavara
Mõnikord on lantsettakent ekslikult samastatud lantsettkaarega. Lantsettakna nimetus tuleb akna enda kujust, mitte kaare kujust – see ei pea tingimata olema lantsettkaar, vaid võib olla ümar või tavaline teravkaar.
Oscar Temaru
pisi|Oscar Temaru Oscar Manutahi Temaru (sündinud 1. novembril 1944 Faa'as Tahitil) on Prantsuse Polüneesia poliitik, viiekordne Prantsuse Polüneesia president (2004, 2005–2006, 2007–2008, 2009 ja 2011–2013).
1960. aastatel osales ta Prantsuse mereväes Alžeeria sõjas.
1970. aastatel vastustas ta häälekalt Prantsusmaa tuumakatsetusi Polüneesias. 1977. aastal asutas ta iseseisvusmeelse Polüneesia Vabastusrinde, millest 1983. aastal sai Tavini Huiraatira.
Ei saa mitte vaiki olla
"Ei saa mitte vaiki olla" on Eesti luuletaja Anna Haava armastusluuletus, mida on viisistanud Miina Härma jt eesti heliloojad.
Luuletus ilmus 1890. aastal. Selle alusel loodud Miina Härma pala on kultuurikriitik Rein Veidemann nimetanud eesti kauneimaks naiskoorilauluks. Haava oli luuletuse ilmudes 26-aastane ning tema teksti inspireerijaks peab Veidemann toonast teoloogiatudengit Jaan Lellepit, kes suri peatselt tiisikusse.
Haava luuletus on juurdunud Eesti kirjanduse kaanonis, see on levinud antoloogiates ja õpikutes. Luuletusel põhinevat Härma laulu on korduvalt esitatud laulupidudel ja teistel üldrahvalikel ja riikliku tähtsusega üritustel.
Kajastused kultuuris
Luuletus ja selle alusel loodud laul on andnud nime eesti muusiku Bonzo plaadile "Ei saa mitte vaiki olla".
Arbereši murre
Arbereši murret ehk arbereši keelt räägitakse Itaalia lõunaosas. See on albaania keele murre.
Kõnelejad
Kõnelejaid on 2007. aasta seisuga kokku umbes 100 000. Arbereši murret räägivad arberešid, kes on 15. sajandil Osmanite riigi eest tänapäeva Itaaliasse põgenenud palgasõdurite ja sõjapõgenike järeltulijad.
Kasutus
Arbereši murdel ei ole ametlikku staatust. Seda kasutatakse peamiselt kodus, õpetatakse mõnes üksikus koolis. Igapäevakeeles kasutavad murret peamiselt täiskasvanud ja vanurid, nooremaid inimesi on vähem, sest koolides käib õppetöö itaalia keeles.
Kirjandust on vähe, kuid siiski on. Koostatud on ka sõnaraamat. On olemas ka arbereši murdes piibel.
Pama
Pama [ˈpaːma] on vald (Gemeinde) Austrias Burgenlandi liidumaal Neusiedl am See ringkonnas.
Asustuseta ala kasutatakse põllumajanduseks. Metsa pole peaaegu üldse.
Nigel Pearson
Nigel Graham Pearson (sündinud 21. augustil 1963 Nottinghamis) on Inglismaa jalgpallitreener ja endine jalgpallur (kaitsja).
Pama
pisi|Kõigi pühakute kirik
Nigel Pearson
Jalgpallurikarjääri jooksul mängis ta Inglismaa klubides Shrewsbury Town (1981–1987), Sheffield Wednesday (1987–1994) ja Middlesbrough (1994–1998). Pearson oli Sheffield Wednesday kapten, kui Sheffield Wednesday 1991. aasta Inglismaa liigakarikavõistluste League Cupi finaalis Manchester Unitedi alistas. Pearson pälvis liigakarika finaali parimale mängijale antava Alan Hardaker Trophy. 1991. aastal valiti Pearson ka Sheffield Wednesday aasta mängijaks.
Pama
Ajalugu
Pärast Osmanite sõdu lisandus tugevalt kahanenud elanikkonnale horvaadikeelse elanikkonna sissevool. Burgenlandi horvaadid on viimastel aastakümnetel märgatavalt kahanenud, kuid on endiselt kogukonnaelus väga aktiivsed. Enamik jumalateenistusi peetakse peamiselt horvaadi keeles. Linn kuulus Ungarile (Saksa-Lääne-Ungari) kuni Burgenlandi loomiseni 1920./21. aastal.
Enne Teist maailmasõda elasid Pamas, samuti Kittsees (osa seitsmest juudi kogukonnast Burgenlandis) juudi perekonnad. Pärast Austria anšlussi Natsi-Saksamaasse aeti Kittsees ja Pamas elanud juudid 16. aprillil 1938 nende kodudest välja ja jäeti üksildasele Doonau saarele.
Nigel Pearson
Pärast jalgpallurikarjääri lõppu on Pearson tegutsenud treenerina. Ta on olnud Inglismaa klubide Carlisle United (1998–1999), Southampton (2008), Leicester City (2008–2010 ja 2011–2015), Hull City (2010–2011), Derby County (2016), Watford (2019–2020) ning Bristol City (alates 2021. aastast) peatreener. Leicester Cityga võitis ta hooajal 2008/09 Inglismaa tugevuselt kolmanda liiga ja hooajal 2013/14 Inglismaa esiliiga. Aastatel 2017–2019 juhendas ta Belgia klubi OH Leuven.
Hostinné
Hostinné (saksa keeles Arnau) on linn Tšehhis Hradec Králové maakonnas Trutnovi ringkonnas. Hostinné asub Elbe (Labe) jõe ääres, Trutnovist ligi 13 km läänes ja Hradec Královést umbes 37 km põhjas.
Hostinné vanalinn on alates 1. novembrist 1990 ajalooline linnakaitseala.
Hostinnét on esmamainitud 1270. aastal.
Mierkalns
Mierkalns on küla (mazciems) Lätis Valka piirkonnas Zvārtava vallas. Küla asub Koiva jõe kaldal, valla keskusest Stepist 8,3, piirkonna keskusest Valkast 34,6 ja Riiast 157,3 kilomeetri kaugusel.
Mierkalns oli nõukogude perioodil kohaliku kolhoosi keskasulaks. Külas asub Mierkalnsi bussipeatus.
Kogalõm
thumb|250px|Kogalõm talvel
Kogalõm (vene keeles Когалым) on linn Venemaal Handi-Mansi autonoomses ringkonnas.
Linna pindala on 20,5 ruutkilomeetrit, rahvaarv 58 803 inimest (2012). Kohanime päritolu kohta on kaks versiooni: see võib pärineda handi keele sõnast, mis tähistab mädasood ja lodu, või sõnadest koh, kog (кох, ког, "pikk") ja alõng (алынг, "algus"), mis viitab pikale jõelähtele.
Linnaõigused sai Kogalõm aastal 1985. Aastail 1991–1993 oli Kogalõmi linnapeaks Sergei Sobjanin.
Kogalõmis on elamuid ehitanud Tallinna Ehitus-trusti ehitusvalitsus nr 7 ning Eesti päritolu ettevõtted Estkogalõmstroi ja Cueks.
Geograafiline asend
Kogalõm asub Ingujaguni ja Kirill-Võsjaguni jõe vahel Hantõ-Mansiiskist 493 km ja Surgutist 207 km.
Kliima
Linnas valitseb parasvöötme mandriline kliima. Talv kestab umbes seitse kuud ja suvi üks kuni kaks kuud. Jaanuari keskmine õhutemperatuur on –18,4 °C ja juuli keskmine õhutemperatuur on 17,1 °C.
Rahvastik
2010. aasta rahvaloenduse andmeil elab Kogalõmis 58,2 tuhat inimest. Rahvuslik koosseis on järgmine: venelasi 56,7%, ukrainlasi 16,8%, tatarlasi 8,1%, baškiire 3,5%, aserbaidžaanlasi 2,2%, valgevenelasi 2,0%, moldovlasi 1,9%, tšuvašše 1,0%, sakslasi 0,9% ja ülejäänuid 6,5%.
Transport
Linnast 12 km eemal asub lennujaam, kust saab lennukiga Moskvasse, Omskisse, Tjumeni, Jekaterinburgi, Novosibirskisse ja Hantõ-Mansiiskisse. Linnast 3 km eemal asub raudteejaam, kus peatuvad Moskva, Tjumeni, Jekaterinburgi ja Novõi Urengoi rongid. Bussiga jõuab Surgutti, Hantõ-Mansiiskisse ja teistesse lähilinnadesse.
Selle artikli kirjutamisel on kasutatud venekeelset artiklit ru:Когалым ja hollandikeelset artiklit nl:Kogalym.
Karikseen
Karikseen (Sarcoscypha) on karikseeneliste sugukonda kuuluv perekond seeni.
Karuäke
pisi|Karuäke Rootsis Karuäke on mulla kobestamise, harimise ja hooldamise riist.
Suurtõlvik
Suurtõlvik (Macrotyphula) on šampinjonilaadsete seltsi kuuluv perekond seeni.
Pamhagen
Pamhagen on vald (Gemeinde) Austrias Burgenlandi liidumaal Neusiedl am See ringkonnas.
Berliini linnaraudtee
pisi|S-Bahni silt Unter den Lindeni jaamas Berliini linnaraudtee ehk S-Bahn (saksa keeles Schnellbahn, otsetõlkes "kiirrong") on Saksamaa pealinna Berliini ja selle ümbrust hõlmav kiirrongisüsteem. See koosneb 15 liinist ja moodustab koos Berliini metrooga linna transpordi selgroo. Erinevalt metroost väljuvad linnaraudtee liinid Berliini linna ja liidumaa piiridest ning teenindavad ka linna ümbritsevat Brandenburgi liidumaad.
Pamhagen
Ajalugu
Esmakordselt mainiti Pamhagenit 1268. aastal. Kohtupäeva dokumenteeriti linnas 1547. aastal. 1652. aastal mainitakse esimest korda koole.
Berliini linnaraudtee
Kuigi Berliini S-Bahn ja U-Bahn kasutavad ühist piletisüsteemi, on neil erinevad operaatorid. S-Bahni süsteemi korraldab S-Bahn Berlin GmbH, mis on Deutsche Bahni tütarettevõte.
Pamhagen
Ajalugu
1909. aastal asutati Pamhageni ühistupank.
Koos ülejäänud Burgenlandiga oli linn kuni 1920./1921. aastani Austria-Ungaris Ungari osa.
pisi|tühi|Püha Risti kiriku ülendus
Berliini linnaraudtee
Esimesed liinid äärelinnadesse
Suurenev elanikkond ja kasvav ehitustegevus tõid kaasa reisijate arvu kasvu ja sõidetavate vahemaade pikenemise. Nõudluse rahuldamiseks sooviti ronge pikendada, kuid auruvedurite maksimaalne jõudlus oli juba saavutatud.
Juba 1881. aastal võeti Berliinis kasutusele maailma esimene elektritramm ning 1902. aastal avati linnas esimesed elektrilised metrooliinid ja ka raudteel püüti kasutusele võtta elektrironge. 1. augustist 1900 kuni 1. juulini 1902 sõitis 11,9 km pikkusel lõigul Berlin-Wannseebahnhofist Zehlendorfi elektrirong, mis tegi mõlemas suunas päevas 15 reisi. 4. juunil 1903 algas liiklus 9,3 km pikkusel elektrifitseeritud lõigul Berlin Potsdamer Vorortbahnhof – Groß-Lichterfelde Ost. 1911. aastal valmis kava elektrifitseerida kogu liinivõrk Berliini ring-, linna- ja linnalähiraudteedel. 1912. aasta märtsis eraldati selleks 50 miljonit riigimarka ja 1913. aastal eraldas Preisi maapäev veel 25 miljonit. Puhkenud Esimene maailmasõda aga peatas projekti.
Liinivõrgu elektrifitseerimine
Pärast Esimest maailmasõda tuli liinivõrgu elektrifitseerimine taas päevakorda ning 1921. aastal otsustas aasta varem loodud Deutsche Reichsbahn (Saksa Riigiraudtee) viia Berliini raudteevõrgu üle elektrirongide kasutamisele. Lähtudes U-Bahni kogemusest otsustati alalisvoolu rakendamise kasuks. Mitu aastat kestnud ettevalmistuste järel võeti esimesena elektrirongide regulaarliikluseks kasutusele lõik Stettiner Vorortsbahnhofist (praegu Nordbahnhof) kuni Bernauni. Sellele järgnesid liinid Oranienburgi ja Veltenisse ning Stadtbahn ja Ringbahni lõunaosa. Aastatel 1924–1929 renoveeriti 93 perrooni sobivaks uutele rongidele.
15. maiks 1929 lõppes aururongide liiklus Stadt- ja Ringbahnil. Selleks ajaks oli elektrifitseeritud umbes 220 km Berliini raudteevõrgust.
1928. aastal tuli elektrifitseeritud linnalähirongide kohta kasutusele nimetus "linnakiirrong" (Stadtschnellbahn) ja umbes samal ajal ilmus Bahnhof Halensee jaama silt "SS-Bahn". 1. detsembril 1930 liideti Berliini ring-, linna- ja linnalähiraudtee ühise nime "S-Bahn" alla.
Linnaraudtee Kolmanda Reichi ajal
Pärast Hitleri võimuletulekut 1933. aastal valmis kava teha ringi Berliini raudteevõrk. Olemasolevate kaugrongijaamade kasutamine kavatseti lõpetada ja asendada need kahe suurjaamaga (Nordbahnhof ja Südbahnhof). 1933. aasta alguses pandi liinil Potsdamer Fernbahnhof – Zehlendorf käiku ekspressliin, mis sõitis ilma peatusteta kaugrongirööbastel. Rahvasuus sai liin nime "pankuriterong" (Bankierzüge), kuna Zehlendorfis asuvad suured villaasumid.
Nicodim (Munteanu)
pisi|Nicodim aastal 1939 Nicodim, sünd. Nicolae Munteanu (6. detsember 1864 Pipirig – 27. detsember 1948 Bukarest) oli Rumeenia vaimulik. Aastail 1939–1948 oli ta Rumeenia Õigeusu Kiriku kirikupea.
Rose Leslie
Rose Eleanor Arbuthnot-Leslie (sündinud 9. veebruaril 1987) on šoti näitleja.
Berliini linnaraudtee
Linnaraudtee Kolmanda Reichi ajal
Linna sees oli kavas ehitada S-Bahnile tunnelilõigud põhja-lõuna ja ida-lääne suunal. Uute liinidena oleks pidanud S-Bahni ühenduse Berliiniga saama Werder, Werneuchen ja Fürstenwalde. pisi|vasakul|Purustatud Spree jõe alune linnaraudtee tunnel (1945) Tegelikult ehitati valmis vaid põhja–lõunasuunaline Nord-Süd-Tunnel Berliini kesklinnas Nordbahnhofi ja Anhalter Banhofi vahel ning elektrifitseeriti lõigud Lichterfelde Ost – Lichterfelde Süd (Anhalter Bahn) ja Priesterweg – Rangsdorf (Dresdener Bahn) linnast lõunas.
Potsdamer Platzi rongjaam valmistati ette täiendava põhja–lõunasuunalise liini avamiseks ning ka Anhalter Bahnhofi jaama lisati rööpapaare, et seda saaks läbida täiendav ida–läänesuunaline rongiliin Görlitzer Fernbahnhofi. Ringbahni lõunaossa rajati uue Oderstraße depoo hooned. Liini Lichterfelde Süd – Teltow Stadt – Stahnsdorf tarvis tehti ulatuslikke pinnasetöid.
Nicodim (Munteanu)
Elulugu
Nicolae Munteanu sündis 6. detsembril 1864 Austria-Ungari aladel Pipirigis. Aastail 1890–1895 õppis ta Kiievi Vaimulikus Akadeemias. Aastal 1895 sai temast Neamți kloostri munk, tema vaimulikus nimeks sai Nicodim.
Rose Leslie
Arbuthnot-Leslie on sündinud Aberdeenis ja kasvanud üles Lickleyheadi lossis, tema perekonna 15. sajandi kodukohas. Tema isa Sebastian Arbuthnot-Leslie on Leslie klanni Aberdeenshire'i sugukonna vanem ning tema ema on Candida ("Candy") Leslie (neiupõlvenimega Candida Mary Sibyl Weld). Arbuthnot-Leslie on oma perekonna viiest lapsest kolmas. Tema vanemad omavad ka 12. sajandist pärit Warthill lossi Rayne'is Aberdeenshire'is. Tema vanavanavanaisa oli kunagine México linnapea Guillermo de Landa y Escandón.
Nicodim (Munteanu)
Elulugu
Aastal 1898 sai temast arhimandriit, aastal 1908 aga Galați vaimuliku seminari rektor. Järgmisel aastal sai temast Iași kloostri eestseisja. Aastal 1912 sai temast Huși piiskop. Aastail 1918–1919 oli ta ajutiselt Chișinău piiskopi kohusetäitja, seejärel pöördus ta Hușisse tagasi. Aastal 1918 sai temast ka Rumeenia Teaduste Akadeemia liige. Aastal 1920 omandas ta Tšernivtsi ülikoolis doktorikraadi.
Rose Leslie
Arbuthnot-Leslie alustas haridusteed Rayne'i kohalikus algkoolis ning jätkas seda Millfieldi erakoolis, misjärel õppis ta kolm aastat (2005–2008) Londoni Muusika- ja Teatriakadeemias, saades bakalaureusekraadi kiitusega.
Nicodim (Munteanu)
Elulugu
Aastal 1923 pöördus ta Neamți kloostri eestseisjana sinna tagasi. Kloostris tõlkis ta Piibli moldova keelde, ka tõlkis ta vene keelest rumeenia keelde teose "Piibli ajalugu". Tema eestvedamisel avati kloostri juures vaimulik kool, võõrastemaja ja haigla ning taastati trükikoda. 4. veebruaril 1935 sai temast Moldova ja Bukoviina metropoliit. Selles ametis oli ta 30. juunini 1939, mil ta valiti Rumeenia Õigeusu Kiriku patriarhiks. Sellesse ametisse astus ta sama aasta 5. juulil.
Rose Leslie
Arbuthnot-Leslie alustas oma näitlejakarjääri 2009. aasta telefilmis "New Town", mille eest ta võitis šoti BAFTA auhinna parima näitlejatöö eest noore talendina. 2010. aasta septembris ja oktoobris astus ta üles Globe'i teatris Nell Leyshoni lavatükis "Bedlam". 2010. aasta briti telekanali ITV teledraamas "Downton Abbey" mängis ta koduabilise rolli. HBO fantaasiasarja "Troonide mäng" (2012) teisest hooajast alates astus ta üles metslase (wildling) Ygritte'ina.
Nicodim (Munteanu)
Elulugu
Nicodim oli veendunud monarhist ja antikommunist. Ka oli ta seotud Rumeenia fašistliku liikumisega, mistõttu tema tegevus pärast nõukogude vägede saabumist oli takistatud. Ta suri aastal 1948 kopsupõletiku tagajärjel ja maeti Rumeenia patriarhaalkatedraali. Tema surma järel hakkasid liikuma kuuldused sellest, et ta tegelikult tapeti, kuid kõik tõendid viitavad siiski loomulikule surmale.
Berliini linnaraudtee
Linnaraudtee Kolmanda Reichi ajal
1943. aasta lõpuks oli Berliini S-Bahni liinivõrk 294,8 km. Sellest 8,3 km oli vaid ühe rööpapaariga ning 63,6 km võrgust läbisid S-Bahni rongid teiste rongidega ühiselt kasutataval rööbastikul. 1943. aastal kasutas S-Bahni 737 miljonit reisijat.
S-Bahni liiklus seiskas 25. aprillil 1945 Berliini jõudnud lahingutegevus ja katkenud elektriühendus. Pisut hiljem õhiti Landwehrkanali alune tunnel, mistõttu jäi Nord-Süd-Tunnel vee all ning Friedrichstraße jaama jalakäijate läbipääsu kaudu tungis vesi ka metroovõrku.
Berliini ühine S-Bahn kuni 1961
pisi|S-Bahni rong Heerstraße jaamas 1945. aasta oktoobris Pärast Teise maailmasõja lõppu parandati linnaraudtee võrgu purustused kiiresti. Berliini Nõukogude haldustsooni ja hiljem Saksa Demokraatliku Vabariigi raudtee-ettevõte Deutsche Reichsbahn jäi opereerima kogu linna liinivõrku. Esimesed rongid olid pärast sõja lõppu uuesti käigus 6. juulil 1945. 1947. aasta lõpuks oli peaaegu kogu liinivõrk taas kasutatav. Eranditeks olid lõigud Ringbahni lõunaosas Südkreuzi ja Schönebergi ümbruses ning põhjaosas Westkreuzi piirkonnas, samuti haruraudtee nn pankuriteliinil – kokku pisut üle 20 km.
Saksamaa jagamine ja Ida-Lääne konflikti süvenemine mõjutasid oluliselt ka linnaraudtee arengut. Saksa DV loomisest alates hakati vähehaaval ette valmistama Lääne-Berliini eraldamist. Alates 1952. aastat ei tohtinud lääneberliinlased enam siseneda DDR-ile kuuluvatesse linna ümbritsevatesse piirkondadesse. Umbes samal ajal suleti ka jaamad äärelinnades, kuhu pääses vaid läbi Lääne-Berliini territooriumi, ja suunati liiklus ümber linna ringi.
1950. aastate lõpus lõi Berliini välisring (Berliner Außenring) võimaluse täielikult vältida Lääne-Berliinist läbi sõitmist. Kuni 1961. aastani toimis siiski liiklus Lääne-Berliini S-Bahni liinidel normaalselt. Sõiduplaanidesse oli küll kavandatud aeg kontrollimaks ronge viimastes jaamades enne linnapiiri ja ka piiril Ida-Berliini. Rongidel, mis liikusid linna sees ühest sektorist teise, polnud ette nähtud eraldi peatusi sektoripiiri ületamiseks, kuid politsei kontrollis reisijaid.
Aastatel 1953–1958 olid käigus "läbisõidurongid". Näiteks liikus selline rong liinil Potsdam–Erkner, läbides Lääne tsooni jääva lõigu Wannseest kuni Lehrter Stadtbahnhofini ilma peatumata. Igapäevaselt põhjustasid sellised "läbisõidurongid" rohkelt probleeme ja ohtlikke olukordi põhja–lõunasuunalisel liiklusel, sest äärelinna jäävatel lõikudel oli raudtee paljudes kohtades vaid ühe rööpapaariga ning tavapärased möödumised muutusid võimatuks, sest "läbisõidurongid" pidid ka üksteisest mööduma. Sellest hoolimata jäi seesugune liikluskaos poliitilistel põhjustel kehtima viieks aastaks. Ka "läbisõiduronge" olid teatud grupid kohustatud kasutama. 1960. aastal kasutas kogu Berliini hõlmavat S-Bahni võrku 417 miljonit reisijat. Vahetult enne Berliini müüri rajamist olid Berliinis käigus järgmised 13 S-Bahni marsruuti:
Berliini müüri ehitamine
Müüri ehitamise eel oli Berliini linnaraudtee võrk umbes 335 km pikk.
13. augustil 1961 suleti linnas neli piiri ületavat liinilõiku – ühendus katkes Ringbahnil Schönhauser Allee ja Gesundbrunnenin ning Sonnenallee ja Treptower Parki vahel, samuti liinidel Bornholmer Straße ja Pankow’ vahel ning Köllnische Heide ja Baumschulenwegi vahel. Suleti ka seitse Lääne-Berliinist linnalähedastesse piirkondadesse minevat liini. S-Bahni liiklus Stahnsdorfi ja Teltow’sse peatati kohe – Stahnsdorf kaotas seejuures rongiühenduse täielikult, Teltow’ aga jäi Berliiniga ühendusse elektrifitseerimata liinilõigu kaudu. Teistes Lääne-Berliiniga külgnevates piirkondades pandi käiku saartalitus. Septembris 1961 hakkas liikuma S-Bahn Blankenfelde ja Rangsdorfi vahel ning oktoobris Albrechtsdorfi ja Falkensee ning Griebnitzsee ja Potsdami vahel. Lõik Hohen Neuendorf – Oranienburg ühendati 19. novembril 1961 Blankenburgi raudteejaama kaudu ülejäänud S-Bahni võrguga. Henningsdorfi ja Velteni vahelise liinil toimis saartalitus kuni 1983. aastani.
Friedrichstraße jaam Ida-Berliinis ehitati ümber piiripunktiks. Idast ja Läänest tulevad rongid peatusid erinevate perroonide ääres, mis olid üksteisest eraldatud vaheseinaga. Jaamas said lääneberliinlased ümber istuda ida–läänesuunaliselt linnaraudtee liinilt põhja–lõunasuunalisele, ja ka metroorongile. Teised Ida-Berliini jäävad jaamad põhja–lõunasuunalisel S-Bahni raudteel suleti ja Lääne-Berliini rongid läbisid need peatumata.
Kokku kaotas elektrifitseeritud S-Bahni võrk müüri ehitamisega pikkuses 48,2 km.
Saint-André-de-Sangonis
Saint-André-de-Sangonis [sen and're de sangon] on asula ja vald Lõuna-Prantsusmaal Oksitaania piirkonnas Hérault' departemangus.
Berliini linnaraudtee
Lääne-Berliin müüri rajamise järel
S-Bahni liine Lääne-Berliinis opereeris ka müüri püstitamise järel DDRi riiklik ettevõtte Deutsche Reichsbahn. Müüri püstitamine tõi Lääne-Berliinis kaasa poliitikute ja ametiühingute üleskutse boikoteerida S-Bahni, mille tulemusel reisijate arv vähenes oluliselt. Kuigi 1970. aastate alguseks oli reisijate arv pisut kasvanud, siis 1972. aastal toimunud piletihinna tõus peletas paljud neist taas eemale. Deutsche Reichsbahni jaoks muutus Lääne-Berliinis tegutsemine kahjumlikuks ning remondidi- ja arendustöid seetõttu ei tehtud.
Saint-André-de-Sangonis
Vald asub Montpellier' linnast 34 kilomeetri kaugusel Hérault' jõe orus. Valda läbib liiklusrohke maantee (A 750), mis ühendab Montpellier' linna Millau linnaga.
Berliini linnaraudtee
Lääne-Berliin müüri rajamise järel
9. jaanuaril 1984 võttis Berliini senati korraldusel Lääne-Berliini liinivõrgu üle Berliner Verkehrsbetriebe GmbH (BVG). Ülevõtmise olid varem sanktsioneerinud liitlasjõud ja DDR. Nende kokkuleppe kohaselt jäid Ida-Berliini territooriumil asuval lõigul Lehrter Stadtbahnhofist kuni Friedrichstraßeni ronge teenindama endiselt Deutsche Reichsbahni töötajad.
Saint-André-de-Sangonis
Vallas asub 2 hektari suurune erabotaanikaaed Font de Bézombes.
Berliini linnaraudtee
Lääne-Berliin müüri rajamise järel
BVG võttis Lääne-Berliinis kasutusele uue liininumeratsioon ja ühise BVG-pileti.
Esialgu jäid käiku vaid liinid S2 (Anhalter Bahnhof – Lichtenrade) ja S3 (Friedrichstraße – Chartlottenburg). Pärast liinide avamist Wannseesse ja Frohnausse 1984. aastal, hakkas S-Bahni reisijate arv taas tõusma. 1. veebruaril 1985 võeti lõik Anhlater Bahnhofi ja Wannsee vahel käiku liinina S1.
Saint-André-de-Sangonis
Vallaga seotud ühiskonnategelasi:
Berliini linnaraudtee
Lääne-Berliin müüri rajamise järel
Deutsche Reichsbahnilt üle võetud veerem oli vananenud – kaks kolmandikku BVG-le läinud rongidest oli endiselt veel puupinkidega. Seepärast asus BVG kiiresti uuendama rongiparki, et võrdsustada standardit metrooga. Berliini müüri langemise eel oli juttu täiendavate S-Bahni liinide uuesti kasutusse võtmisest ning kodanikualgatuse korras hakati korrastama Ringbahni lõunaosa.
1989. aasta lõpus teenindas BVG 71,5 km pikkust S-Bahni liinivõrku ja käigus oli kolm liini:
Ida-Berliin müüri rajamise järel
Ida-Berliinis oli linnaraudtee kasutatavaim transpordivahend (umbes 35% kogu reisijatest).
Juba 1961. aastal elektrifitseeriti Berliini välisringil lõik Karower Kreuzi ja Schönfließi vahel. Schönfließi ja Hohen Neuendorfi vahele ehitati uus raudtee, mis ühendas müüri ehitamisega eraldatud Oranienburgi lõigu taas S-Bahni võrku. Henningsdorfi ja Veleteni vahel jäi kuni 1983. aastani käiku muust liinivõrgust eraldatud elektrirong. Teistel müüri ehitusega eraldatud lõikudel pandi käiku diiselrongid. Lõik Schönhauser Allee – Pankow sai oma rööpapaari ja 1962. aastal liideti liinivõrku ka Schönefeldi lennujaam.
1970. ja 1980. aastatel laienes liinivõrk veelgi. Võrguga liideti Kirde-Berliini uusasumid (Marzahn ja Hohenschönhausen), kohati oli S-Bahn käigus juba enne asumi valmimist. Samuti uuendati veeremit.
1989. aasta lõpus oli Ida-Berliinis käigus kümme S-Bahni liini kokku 173 km pikkusel liinivõrgul:
Areng alates 1990. aastast
Berliini müüri langemise järel 1989. aastal oli esmatähtis liinivõrgu taasühendamine. 2. juulil 1990 avati pidev liiklus kolmel ida–läänesuunalisel S-Bahni liinil:
Samal päeval võeti uuesti kasutusse ka Nord-Süd-Bahnil asuv Oranienburger Straße jaam. 1. septembril 1990 taasavati seni nn kummitusjaamadena seisnud Nordbahnhofi ja Undetr den Lindeni (praegu Brandenburger Tor) peatused. Potsdamer Platzi jaam avati taas reisijatele 1. märtsil 1992. Ühise liinivõrgu taastamise käigus numereeriti S-Bahni liinid vastavalt Lääne-Berliinis 1984. aastal kasutusele võetud süsteemile.
Kuni 1993. aasta lõpuni korraldasid Berliini linnaraudteel liiklust ühiselt Deutsche Reichsbahn ja BVG. Aastatel 1994–2008 investeeriti Berliini S-Bahni arendamisse 2,2 miljardit eurot, sellest 1,6 miljardit tuli Saksa riigilt.
Alates 1992. aastast on mitmed 1961. aastal Berliini linnapiirist väljaspool katkenud liinid taastatud – uuesti võeti käiku ühendused Wannseest Potsdami, Frohnaust Hohen Neuendorfi ja Lichtenradest Blankenfeldesse, 1993. aastal avati uuesti ka Ringbahni lõunaosa. Pärast renoveerimistöid avati 2002. aastaks taas täies ulatuses Ringbahn, lõigud Gesundbrunnenist Heiligenseesse, Westkreuzist Spandausse ja Priesterwegilt Lichterfelde Südi, 2005. aastal valmis ühendus Teltow’ga.
Kokku ehitati kuni 2005. aastani uuesti 89,5 km S-Bahni rööbastikku.
Linnaraudtee liinid ja graafikud
Kõik S-Bahni liinid lähtuvad kolmest põhimarsruudist: kesklinnas maapinnast kõrgemal asuv rööbastik (Stadtbahn), kesklinnas peamiselt maa all asuv põhja–lõunasuunaline rööbastik (Nord-Süd-Tunnel) ja kesklinna ümber ringlev maapinnast kõrgemal asuv rööbastik (Ringbahn). Berliinlased kutsuvad kõnekeeles Ringbahni selle kuju järgi koera peaks (saksa keeles Hundekopf). Ringbahnist lähtuvad linnalähiliinid igas suunas väljapoole.
Liini numbri esimene arv näitab, millisesse liinide gruppi see kuulub. Nii näiteks on S25 liini S2 lisaharu ning S41, S42, S45 ja S47 on Ringbahni liinid, mis kõik osaliselt kasutavad sama marsruuti.
Sulgudes toodud alg- ja lõppjaamadesse sõidavad rongid ainult teatud aegadel – tööpäeviti tipptunni välisel ajal liini S45 puhul ning tipptunnil liinide S8 ja S85 puhul. S85 liin töötab ainult tööpäeviti.
Samuti ei lõpeta mitte iga rong liini ametlikus lõpp-peatuses. Näiteks S1 puhul sõidab iga teine rong vaid Frohnau jaamani, mis on viis peatust enne Oranienburgi. S3 puhul on paljude Erkneri-suunaliste rongide lõpp-peatuseks tegelikult Friedrichshagen ning S2 liinil põhjasuunal Gesundbrunnen. S5 liinil lõpetab suurem osa ronge Strausbergis või isegi Mahlsdorfis, mistõttu on Strausberg Nord kogu S-Bahni liinivõrgu kõige vähemkasutatud peatus.
Alates 31. augustist 2009 hakkasid alaliselt kehtime mitmed liinimuudatused. Ostkreuzi jaama renoveerimise käigus demonteeriti Stadtbahni ja Ringbahni ühendavad rööpad, mistõttu varem liinil Flughafen Berlin-Schönefeld – Spandau liikunud liin S9 ei saanud Ostkreuzis enam lääne suunas pöörata. Seepärast kulgeb liin nüüd mööda Ringbahni ja siis hargneb põhjasuunas läbi Schönhauser Allee, et lõpetada Pankow’s. Et kompenseerida vähenenud liiklust Stadtbahnil, pikendati varem Erkneri ja Ostbahnhofi vahel kulgenud S3 liini Spandauni.
Rongid sõidavad üldjuhul tööpäeviti kella 4.00–1.00, laupäeviti 5.00–1.00 ja pühapäeviti 6.30–1.00. Suuremal osal liinidest toimub liiklus siiski ka laupäeva ja pühapäeva öösel. Liinidel S45 ja S85 ööronge ei sõida ning liinil S8 pole öist liiklust lõigul Blankenburgi ja Hohen Neuendorfi jaamade vahel. S1, S2, S25, S3, S41, S42, S5 ja S7 sõidavad nädalavahetusel öösiti sarnase graafikuga päevasele ajale. Liinid S46, S47, S75 ja S9 lõpetavad öösiti enne ametlikku lõpp-peatust – vastavalt Südkreuziz, Schöneweides, Lichtenbergis ja Treptower Parkis.
1939. aasta vallareform
pisi|400px|Eesti valdade kaart. Musta kontuuriga vanad vallapiirid, punasega 1939. aastal moodustatud vallad
1939. aasta vallareform on valdade reform, mis jõustus 1. aprillil 1939. Reformi eesmärk oli valdade piiride muutmine majandusliku kasu, tõhusama juhtimise ja elanikele juhtivorganite parema kättesaadavuse saavutamine. Reformi tuntakse ka 1935. aasta ja 1938. aasta vallareformi nime all, sest seaduse põhiline osa sai valmis 1935. aastal, kuid lõppviimistlus tehti ning seadus võeti vastu 1938. aastal.
Eelnev olukord
1816. aastal kaotati pärisorjus Eestimaa kubermangus ja 1819. aastal Liivimaa kubermangus.
Venemaa Keisririigi aeg
1866. aastal hakkas kehtima vallaseadus. Seaduse alusel moodustati varasematest mõisamaadest vallakogukonnad, mille ülesanne oli kohaliku majanduse korraldamine, vallamaksude määramine ja kogumine ning kohtuliku järelevalve teostamine vallaametnike ja vallavanema üle. Seadusest lähtuvalt pidi vallas elama vähemalt 200 meeskodanikku (taluperemehed, rentnikud, sulased, käsitöölised jne). Uus vallaseadus oli suhteliselt leebe – väga rangeid ettekirjutusi teiste valdadega ühinemiseks ei tehtud ning kohalikele jäeti otsustamiseks suhteliselt vabad käed. Täpset valdade arvu pole teada, kuid erinevate andmete võrdlemisel arvatakse 1870. aastate alguseks olevat umbes 1100 valda. 1889. aastal toimus kohtureform, mille tulemusel said valdade liitmise ja jagunemise võimu enda kätte talurahvakomissariaadid. Talurahvakomissariaatidel oli õigus valdu ka sunniviisiliselt kokku liita, kui need polnud piisavalt elujõulised ning polnud nõus vabatahtlikult ühinema. Valdade liitmine toimus Eesti- ja Liivimaa kubermangudes erineva intensiivsusega. Kui 1890. aastal oli Eestimaal 529 valda, siis kolme aasta pärast oli neid järele jäänud 120. Saaremaa 123 vallast jäi järele kõigest 18. Liivimaal olid inimesed jõukamad ning omandasid rohkem talusid, mistõttu olid Liivimaa vallad rikkamad ning ühinemised polnud vajalikud. Liivimaal oli 1892. aasta lõpuks järel 433 valda, kusjuures kadus vaid 37 valda.
Eesti Vabariigi aeg
1921. aastal oli iseseisvunud Eesti Vabariigis 383 valda (lisaks Petseri maakonna vallad). Varasemal Eestimaa kubermangu alal oli 141 valda ning Liivimaa kubermangu põhjaosas 242 valda.
Reformi käik
Varem koostatud eelnõud (aastatel 1920, 1922, 1928 ja 1930) polnud erinevate takistuste tõttu seaduseks saanud.
1935
1935. aastal koostasid geograafid Endel Krepp ja Johannes Maide "Valdade territoriaalse ümberkorraldamise kava", mis sai aluseks hilisemal reformi elluviimisel. Lähtuti optimaalsest vallast, mida Endel Krepp on ise seletanud järgmiselt: "Optimaalse valla all mõistame valda, mis [on] teatud tingimustes kõige parajam täitma tema peale pandud ülesandeid ning mis kulude seisukohalt oleks rahvamajanduslikult kõige odavam." 1935. aasta sügisel arutati kava siseministeeriumis ning detsembriks oli valdade ümberkorraldamise kava valmis üleandmiseks. Põhjalik kava jäi aga valitsuse tasandil seisma, sest samuti detsembris jõudis avalikkuseni vapside mässukava. Vapside plaani vastu võitlemiseks asuti koostama uut ning autoritaarsemat põhiseadust. Uue põhiseaduse koostamine ja vastuvõtmine peatas valdade reformi, sest rahva poolehoiu kaotamine reformi käigus oleks võinud riigi juhtkonnale saatuslikuks saada.
1937
1937. aasta 1. mail hakkas kehtima uus vallaseadus. Valdade kohustuseks määrati maksude kogumine, koolide, teede, arstiabi, riigikaitse ja tuletõrje teenuse eest hoolitsemine, ettevõtluse arendamine, heakorra ning avaliku korra tagamine. Uus vallaseadus ei määranud ega reguleerinud mingil viisil vallapiire, see ülesanne jäi vabariigi valitsusele ja siseministrile.
1938
1938. aasta 8. aprillil andis riigihoidja dekreedina Valdade piiride ühekordse korraldamise seaduse, põhjenduseks kiireloomulisus ning vajalikkus riigile. Vallapiiride muutmiseks toodi uuesti välja Krepi ja Maide "Valdade territoriaalse ümberkorraldamise kava", millest lähtuda. Reform toimus väga kiiresti: 16. juunil saadeti maavalitsustele valdade ümberkorralduse kava, 1. augustiks oodati vastusena esialgseid plaane ning juba 15. septembriks valdadega kooskõlastatud lõplikke ettepanekuid.
Valdade ümberkorraldamise kavaga oldi Saaremaal, Petserimaal ja Põhja-Eestis valdavalt rahul. Sealsed vallad muudeti juba 1890. aastate reformi käigus küllaltki optimaalseks ning suuri muudatusi polnud vaja ette võtta. Keerulisem oli olukord Lõuna-Eestis, eriti Viljandimaal, kus paljude valdade piirid polnud loomulikud ning esines palju lahustükke.
Tollane vabariigi president Konstantin Päts kirjutas vallapiiride muutmise otsusele alla 7. oktoobril 1938. aastal. , millega Valdade piiride ühekordse korraldamise seaduse (RT 1938, 37, 337) alusel määras, arvates 1. aprillist 1939, vallad Põllutööministeeriumi Katastri Ameti poolt koostatud valdade kaartidel punase joonega märgitud piires.
1939
Seadus jõustus 1. aprillil 1939 ning senisest 369 vallast moodustus 248 valda. Vallapiiride muutumisega ei kaasnenud kohaliku omavalitsuse valimisi, valla tööd juhtisid vanast domineerivast vallast moodustatud talitusvallad.
Probleemid
Uute vallapiiride tõmbamisega kaasnes palju arutelusid, eriarvamusi ning vaidlusi. Peamised probleemid seisnesid piiride määramises, valdade ja külade rahvusluses ning uute valdade nimedes. Erilisi probleeme ei tekkinud piirkondades, kus vaid mõni üksik küla või talu läks ebaloogilise asukoha tõttu üle teise valda. Rohkem poleemikat tekkis aga valdades, mis liideti terviklikult või suuremas jaos teise vallaga, seda eriti juhul, kui kohalikel oli välja kujunenud oma kindel identiteet. Nii-öelda kasu saanud valdadel ehk neil, kes said teiste valdade arvelt maad juurde, selle vastu midagi ei olnud ning otsused kiideti heaks. Rahvuste probleem kerkis esile peamiselt idapoolsetes valdades, kus asusid kõrvuti nii eestlaste, venelaste kui ka vanausuliste külad. Uute valdade loomisel lähtuti põhimõttest, et eestlased moodustaksid valla elanikkonnast suurema ning domineerivama osa. Elanike põhjendatud arvamuste ja palvekirjadega arvestati ning nii mõnigi küla liideti vastavalt elanike soovile hoopis teise vallaga, kui esialgelt ette nähtud oli.
Vallapiiride muutmisega käsikäes käis ka nende nimede muutus. Et 1930. aastate Eestis toimus kõige võõrapärase eestistamine, lähtuti sellest ka uute vallanimede määramisel. Kõige rohkem hõlmas see Setumaa ning Narva-taguseid valdasid, kuid samas ka vallanimesid, mis oli kujunenud baltisakslaste perekonnanimedest. Nimede eestistamise eest võitles eriti tugevalt Eesti Rahvusluse Ühing, mis tegi ettepanekuid ja kirjutas märgukirju nii ministeeriumitele kui ka maavalitsustele. Näiteks tehti ettepanek Puurmani valla ümbernimetamiseks Jõetaguse vallaks ning Kambja valla nimetamiseks Ugala vallaks. 1938. aastal moodustati spetsiaalne kohanimede nõukogu, mis pidi kinnitama ametlikud vallanimed. Selle juures mängis olulist rolli Akadeemilise Emakeele Selts, kes andis igale vallanimele omapoolse hinnangu.
Don Carlos (ooper)
pisi|Ooperi plakat (1867)
"Don Carlos" (prantsuse keeles "Don Carlos", itaalia keeles "Don Carlo") on Giuseppe Verdi 1865. aastal valminud viievaatuseline ooper. Ooperi libreto kirjutasid Joseph Méry ja Camille du Locle Friedrich Schilleri dramaatilise poeemi "Don Carlos, Infant von Spanien" (1787) järgi.
Ooper esietendus 11. märtsil 1867 Pariisis Théâtre de l' Académie Impériale de Musique'i Salle Le Peletier's.
"Don Carlos" on Verdi kõige pikem ja komplitseeritum ooper balleti, suurte massistseenidega ja arvukate solistidega. Seda on tituleeritud suurooperiks (grand opéra). Sisaldab lisaks suurepärastele ansamblitele, duettidele ja aariatele muusikat ka helilooja hilisemast stiilist. Faabula käsitleb riigi ja kiriku konfrontatsiooni teemat, mis on pidevalt meelitanudki publikut seda ooperit vaatama. Ooper kuulub maailma muusikateatrite püsirepertuaari. Väljaspool Prantsusmaad esitatakse reeglina itaaliakeelset redaktsiooni. Levis kiiresti nii Euroopas kui ka Ameerikas. Ooperit on esitatud Estonias 1940., 1971. ja 1994. aastal.
Ajalugu
Itaalia heliloojate poolt Pariisi ooperimajale kirjutatud oopuste puhul oli tavaline, et kui seda ooperit sooviti lavastada Itaalias, siis pidi see olema itaalia keeles. "Don Carlose" libreto redigeeris Itaalias esitamiseks Camille du Locle ja tõlkis 1866. aasta sügisel Achille de Lauzières. Verdi saatis oma kirjastajale ja sõbrale Giovanni Ricordile pakkumise, et too võib saada selle Itaalias esitamise õigused, kuid ooper tuleb esitada tervikuna viies vaatuses ja balletistseeniga. See soov ei leidnud esialgu toetust. Itaalias ettekandmine jäi ära. Itaaliakeelne versioon esitati kõigepealt hoopis Londonis, kuid ikkagi tugevalt kärbituna ja ilma balletistseenita ning neljas vaatuses. Selle kandis ette Michael Costa dirigeerimisel Londoni Covent Gardeni trupp 4. juunil 1867. Itaalias toimus esimene etendus Bologna Teatro Comunales 27. oktoobril 1867, dirigeeris Verdi lähedane sõber Angelo Mariani.
Verdi tegi edaspidi itaaliakeelses redaktsioonis veel mitmeid muudatusi, "Don Carlos" esitati viievaatuselisena novembris/detsembris 1872 Napoli San Carlos. Milano La Scala versiooni jaoks (jaanuar 1884) tegi Verdi neljavaatuselise versiooni. Modena lavastuseks (detsembris 1886) taastati esimene vaatus, kuid balletistseen jäi ikka ära. Pariisi 1886. aasta uuslavastuseks kärpis Verdi prantsuskeelset varianti mõnevõrra, kuid balletistseeni ei puutunud. Nii paljudes autentsetes versioonides pole Verdi oma teisi oopereid muutnud. Täispikkuses sisaldab ooper ligi neli tundi muusikat.
Rollide esmaettekandjad Pariisis
Dirigeeris François-George Hainl. Kontsertmeister oli Giuseppe Verdi.
Rollide esmaettekandjad Milanos
Dirigeeris Franco Faccio.
Peamised tegelaskujud
Ooperi peamised osad (esimesena prantsuse variandis)
Süžee
Ooperi faabula põhineb Astuuria printsi Carlose (1545–1568) konfliktidel. Ta oli kihlatud Prantsuse printsessi Elisabeth of Valois'ga, kes hiljem abiellus Carlose isa, Hispaania kuninga Philip II-ga (Felipe II). Tegevus (itaaliakeelse redaktsiooni järgi) toimub umbes 1560. aastal Prantsusmaal Fontainebleau metsas ja Hispaanias San Jerónimo de Yuste kloostris ning Madridi kuningalossis ja vanglas.
Don Carlose südamesõber markii Rodrigo di Posa veenab printsi sõitma Flandriasse, et saada seal asehalduriks. Kuningas Filippo II kahtlustab oma abikaasat truudusetuses. Hakkab arenema Rodrigo ja kuninga vastasseis, sest kuningas lükkab tagasi tema palve lõpetada flandrialaste metsik kohtlemine Hispaania vägede ja vaimulike poolt. Samas usaldab kuningas Rodrigole oma mure Elisabetta ja Carlose kiindumuse pärast. Ta soovib, et Rodrigo neid salaja jälgiks. Rodrigo on nõus.