cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Bretagne'i hertsogkond
11. sajand
thumb|Hertsog Alan III Hertsog Jafrez I, Nantes'i dünastia liige, astus aastal 1003 dünastilisse liitu Normandia hertsogi Richard II diplomaatilise topeltabieluga kahe dünastia vahel. Kiriku sanktsioneeritud laulatustseremooniad peeti Mont-Saint-Michelis Normandias, mõni kilomeetrit Bretooni piirist. Jafrez I abiellus Hawise'iga, Richard II õega; ja Richard II abiellus Bretagne'i Juditiga, Jafrez I õe ja Conan I tütrega. Siiski võimaldas Jafrez I surm aastal 1008 Richard II-l otseselt oma õepoja, Alan III alaealisuse ajal sekkuda Bretagne'i mässuliste krahvide vastu, kes püüdsid hertsogi noorusest kasu lõigata. Eestkoste oli hiljem vastastikune, kui Alan III nimetati üheks esmaseks Normandia Williami eestkostjaks. Määrates Alan III Williami eestkostjaks, kaasas Robert I "lähedase pereliikme, kes ei konkureerinud pärandile".
Hertsog Williami eestkostjana liitus Alan III Williami onude krahv Gilberti ja Roueni peapiiskopi Robert II-ga. Siiski, kui peapiiskop Robert aastal 1037 suri, tekkis ebastabiilsus. Alan III võitles ebastabiilsusega, tugevdades Normanni hertsogite võimu; ta tegi seda, pakkudes Robert I kahele nooremale vennale maad ja tiitlit. Siiski mürgitati Alan III 1. oktoobril 1040, kui ta piiras mässulist Vimoutiers'i kindlust. Pärast Alan III surma kasvas Normandias pinge, kui krahv Gilbert suri varsti pärast seda. Normandia eestkostes tekkis rivaalitsev klikk, mis võis sekkuda Bretagne'is, sundides Alan III pärijat Conan II nõudma oma pärandit.
Umbes kaheksa-aastane Conan II järgnes oma isale Alan III-le Bretagne'i hertsogina, regendiks usaldati Alani vend Eozen. Siiski, kui Conan II jõudis umbes aastal 1048 kuueteistaastasena täisikka, keeldus Eozen võimu käest andmast. Dünastilise konflikti ajal onu ja vennapoja vahel toetas Cornouaille'i Hoel Eozeni Conani päriluse ärahoidmisel. Eozen oli Hoeli õemees, kuna oli abielus Hoeli õe Agnesega. Aastal 1057 püüdis Conan II Eozeni kinni ja pani ta vangi. Ta jõudis Cornouaille'i Hoeliga kokkuleppele hiljem sel aastal. Conan II seisis silmitsi arvukate ohtudega normannimeelse kliki poolt Bretagne'is, sealhulgas Normandia hertsogi Williami, kelle eestkostja Conani isa oli, toetatud mässud. William toetas väljakutseid Conani võimule, julgustades neid mässama oma nõo Bretooni hertsogi vastu. William jätkas Eozeni, kes oli vangis, pere meelitamist. Vastuseks kuulutas Conan oma seaduslikke õigusi Normandia hertsogi kohale Williami ees, kuna katoliku kirik hakkas eelistama seaduslikke pärijaid, kes sündinud kiriku poolt sanktsioneeritud abieludest, abieluväliste ees. See rivaliteet viis Normandia ja Bretagne'i vahelise sõjani.
thumb|left|Normannid ründavad [[Dinani lossi, väljavõte Bayeux' vaibalt]] 1064.–1065. aasta sõda Bretagne'i ja Normandia vahel süttis pärast seda, kui hertsog William toetas mässu Conan II vastu, mida juhtis Dol-Combourg'i hertsog Rivallon I, (Dol-Combourg oli peapiiskopkond, mis allus paavstile Roomas, kui just mitte Tours'i metropoliidile). Aastal 1065, enne oma sissetungi anglosaksi Inglismaale, hoiatas Normandia William oma rivaale Bretagne'is ja Anjou's hoiduma mistahes rünnakutest tema hertsogkonna vastu, põhjendusel, et tema missioon oli paavsti lipu all. Siiski lükkas Conan II hoiatuse tagasi ja teatas, et võib kasutada kõike Williami vastu. Kui William plaanis võtta Inglise krooni, kindlustas Conan oma võimu Bretagne'is ja kavatses Williami puudumisest kasu lõigata ja Normandiasse tungida. Esiteks pidi ta siiski neutraliseerima Anjou, teise ajaloolise rivaali. Kui Anjou oli rahustatud, kavatses ta Maine'i kaudu Normandiasse tungida. Siiski mürgitati Conan 1066. aasta Angers'i piiramise ajal. Hertsog Williamit kahtlustati mõrva organiseerimises.
Hawise järgnes aastal 1066 oma vennale Conan II-le kui pärilik Bretagne'i hertsoginna, ja ta abiellus Cornouaille'i Hoeliga. Hoel valitses kui Hoel II ja pani aluse Cornouaille'i dünastiale, mis jätkas Bretagne'i valitsemist aastani 1156 (vaata allpool). Hoel päris jagunenud Bretagne'i, mis oli jagatud kuueks peaaegu sõltumatuks piirkonnaks: Rennes, Panthièvre, Léon, Cornouaille, Broërec ja Nantes. Hertsogil polnud võimu Panthièvre'is ja Léon'is, ja isegi ülejäänud Bretagne'is ei ulatunud hertsogi võim kaugemale tema isiklikest maadest. Bretagne'i parunid ei tundnud, et nad olid mingil moel hertsogi vasallid, teenides teda vastutasuks nende maade eest, ja osalesid hertsogi kohtutes vaid siis, kui nad tundsid, et see on neile kasulik.
Kui normannimeelne klikk, mida teiste hulgas esindasid hertsog-abikaasa Cornwalli Hoel ja Penthièvre'i krahv Eozen, kontrollis nüüd Bretagne'i, võis Normandia hertsog William meelitada bretoone oma ekspeditsiooniarmeesse eelseisvaks kampaaniaks Inglise krooni nõudmisel. Enamus Bretooni väejuhte hertsog Williami armees olid Bretooni isandate teised pojad, nagu Alan Punane (Penthièvre'i Eozeni poeg). Umbes kolmandik Williami mitte-normanni sõduritest olid Bretooni päritolu. Siiski tõusis ajalooline rivaliteet Bretagne'i ja Normandia vahel 11. sajandi lõpus taas pinnale. Aastal 1075 taastas Hoel traditsioonilise Bretooni poliitika Normani laienemise vastu liidus noore Prantsusmaa kuninga Philippe I-ga. Ralph de Gael, maapaos Bretagne'is pärast edutut 1075. aasta mässu Inglismaal, juhtis sissetungi Normandiasse oma baasist Dol'is. Aastal 1076 maksis Inglismaa kuningas William kätte, juhtides armee Ralphi väljaajamiseks Bretagne'i, kuid harvaesinevalt kaotas bretoonide ja prantslaste liitlasarmeedele. Järgnenud rahuläbirääkimistel pakkus William oma teise tütre Constance'i naiseks Bretooni pärijale Alan IV-le, kuigi kihlusest ei tulnud midagi välja.
Aastal 1086 oli Alan IV sunnitud pärast Inglismaa William I käivitatud sissetungi loobuma oma hertsogkonnast. Siiski jõuti rahulepinguni samal aastal ja järgnenud läbirääkimistel sunniti Alan IV abiellu kuningas William I-se teise tütre Constance'iga. Abielutseremoonia võis aset leida Normandias Bayeux's. Malmesbury William kirjutas, et Constance oli Bretooni õukonnas ebapopulaarne oma eemaloleva ja konservatiivse loomu pärast. Malmesbury William väitis ka, et Alan IV mürgitas Constance'i, kuid kinnitust pole leitud. Siiski kirjutas Orderic Vitalis, et hertsoginna Constance tegi kõik, mis tema võimuses, et edendada bretoonide heaolu, kes kurvastasid sügavalt tema surma pärast aastal 1090.
Aastal 1092 annetas Alan IV hartaga varanduse Redoni kloostrile ja aastal 1093 abiellus oma teise naise Anjou Ermengardega poliitilise liidu osana Anjou krahvi Foulques IV-ga võitluses inglise-normanni mõjuga. Ermengardega sai ta pojad Jafrezi, kes suri noorelt, ja Conani ning tütre Hawizi. Hawiz abiellus Flandria krahvi Baudouin VII-ga. Aastal 1098 ühines Alan IV Esimese ristisõjaga, jättes Bretagne'is regendiks oma naise Anjou Ermengarde kuni tagasitulekuni 12. sajandi alguses. Ermengarde valitses Nantes'ist, mitte Rennes'ist, kuna see oli lähemal tema kodukrahvkonnale Anjoule.
12. sajand
thumb|[[Conan IV, Bretagne'i hertsog|Conan IV pitsat]] Alan IV tuli ristisõjast tagasi aastal 1101. Conan III päris Bretagne'i oma isa Alan IV troonist loobumisel, kes asus aastal 1112 Redoni kloostrisse. Aastal 1113 abiellus Conan III Inglismaa kuninga Henry I vallastütre Maude'iga. Ta sai Maude'iga kolm last, Hoeli, Bertha ja Konstanza. Oma valitsemise ajal tugevdas ta hertsogkonna võimu.
Dünastilises võitluses Inglismaa Stepheni (tuntud ka kui Stephen de Blois) ja troonilt tõugatud keisrinna Matilda vahel liitus Conan III kuningas Stepheniga. Keisrinna Matilda ebapopulaarne abielu Anjou Geoffroy V-ga, mille surus peale tema isa Henry I, peegeldas ajaloolist rivaliteeti Bretagne'i, Normandia ja Anjou vahel. Conan III püüdis võidelda Anjou mõjuga ja säilitada Bretooni sõltumatust. Oma liidus Stepheniga otsis Conan III suuremat mõju koos Stepheniga, kes vajas mandril liitlasi Matilda tõrjumiseks. Matilda oli võimeline koondama võimu Normandias ja Anjous. Bretagne'i positsioon Anjou kontrollitavast territooriumist läänes tähendas Stephenile pikka piiri võitluses Matilda vastu.
Aastal 1138 abiellus Conan III tütar Bertha kuningas Stepheni toetaja Penthièvre'i Alaniga. Tema toetuseks nimetas Stephan Conani väimehe Alani Richmondi krahviks, seda tiitlit kandis varem Alani onu Alan Punane. Hiljem, kui Alan aastal 1146 suri, tuli Bertha Inglismaalt tagasi koju Bretagne'i. Oma surivoodil aastal 1148 jättis Conan III oma poja, Nantes'i krahvi Hoeli pärandist, hertsogkonnast ilma. Selle üllatusteoga sai Berthast pärijanna ja Bretagne'i hertsoginna. Siiski säilitas Hoel Nantes'i krahvkonna.
Hertsoginna Bertha, kui Richmondi leskkrahvinna, jätkas Bretagne'i liitu Stepheni Inglismaaga Anjou vastu. Siiski muutus see strateegia pärast aastat 1153 vastuvõetamatuks, kui Stepheni poeg Eustace äkitselt suri. Eustace'i surm pakkus võimaluse Matilda pojale Henry FitzEmpressile maandada Inglismaal invasiooniarmee ja tugevdada oma ema nõudeid. Wallingfordi lepinguga sunniti Stephenit tunnistama Henry FitzEmpressi oma pärijaks, koos Matilda loobumisega nõuetest oma poja kasuks. Leping näitas Henry FitzEmpressi ja tema venna Geoffroy FitzEmpressi poolt kättemaksurünnakuid Bretagne'i.
Bertha surmaga 1156. aasta alguses pidi tema poeg Conan IV pärima hertsogitrooni. Siiski keelati pärand tema kasuisa, Bertha teise abikaasa, Porhoëti vikondi Eudoni poolt (tuntud ka kui Eudon II)); Eudon II keeldus loobumast oma võimust Bretagne'i üle.
Oma võimu kindlustamiseks asus Eudon II liitu pagendatud Nantes'i krahvi Hoeliga, et jagada Bretagne omavahel. Kuid Hoel oli Nantes'is mässuohus, mida toetas Geoffroy Fitzempress, ja ta ei saatnud Eudonile mingit abi. Conan IV randus Bretagne'is ja võttis Rennes'i, samas tema liitlane Raoul de Fougères püüdis kinni ja vangistas Eudoni. Conan IV krooniti Bretagne'i hertsogiks ametlikult Rennes'is peetud tseremoonial. Kui Conan IV kindlustas aastal 1156 oma pärandit, võttis Geoffroy FitzEmpress edukalt Hoelilt Nantes'i. Geoffroy surmaga aastal 1158 hõivas Conan IV Nantes'i, ühendades hertsogkonna taas kord. Siiski hõivas Henry II, nüüd Inglismaa kuningas, Richmondi krahvkonna, Conani isapoolse pärandi. Henry nõudis Nantes'i tagastamist, ja kui ta sai Conan IV-lt selle üle kontrolli, sai ta Nantes'i krahviks ilma kohustusteta Bretagne'i hertsogi ees (hilisemad hertsogid taasühendasid Nantes'i lõpuks Bretagne'iga).
Hiljem seisis Conan IV silmitsi järjestikuste parunite mässudega, võib-olla Henry II toetatud. Conan palus Henry II-lt abi rahutuste lõpetamiseks. Oma abi eest nõudis Henry II kihlust Conani ainsa tütre ja pärija Konstanza ning oma poja Geoffroy vahel, jätkates poliitikat, millega Bretooni järglus seoti Plantagenetite järglusega.
Konstanza oli abielus kolm korda, sealhulgas esimene abielu Geoffroy'ga, ja kõik need abielud esinesid silmapaistvalt hertsogkonna arengus.
Konstanza järgnes oma isale hertsoginnana aastal 1171. Geoffroy'st alates jure uxoris hertsogina tõrjuti Konstanza täidesaatvast võimust valitsuses. Siiski trambiti Geoffroy aastal 1186 turniiri ratsaõnnetuses Pariisis surnuks. Konstanza sai seejärel Bretagne'i tegelikuks valitsejaks.
Järgmiseks korraldas Inglismaa Henry II 3. veebruaril 1188 Konstanza abielu Ranulf de Blondeville'iga. Henry II suri aastal 1191 ja Inglismaa kuningana järgnes talle Richard I. Omamata meessoost pärijaid, kuulutas kuningas Richard I sel samal aastal oma vennapoja, Konstanza poja Arthur I ametlikult oma pärijaks vastavalt Prantsusmaa Philippe II-ga sõlmitud lepingule. Oma poja positsiooni ja pärimise edendamiseks loobus Bretagne'i hertsoginna Konstanza aastal 1194 Arthuri kasuks troonist.
Konstanza abielu Ranulfiga käis alla, kui Ranulf vangistas aastal 1196 Konstanza. Vangistamine tekitas üle kogu Bretagne'i mässe hertsoginna toetuseks. Ranulf alistus kasvavale survele ja vabastas hertsoginna aastal 1198. Bretagne'is tagasi olles tühistas Konstanza oma abielu Ranulfiga (küsimus ei olnud abielus). Hiljem sel aastal võttis Konstanza Angers'is oma 'teiseks' meheks Guy de Thouars'i. Nende aastate jooksul suunas Konstanza oma poega Arthurit Prantsusmaaga liidu suunas, taotledes oma kadunud abikaasa Geoffroy II poliitikat ja vaatamata tema määramisele Richard I pärijaks. Aastal 1201, 40. aastasena, sünnitas Konstanza oma kolmandale abikaasale Guy de Thouars'ile kaksikud tütred. Esmalt sündis Alis, talle järgnes Katelin (1201-u. 1240). Konstanza suri sünnitusel.
13. sajand
thumb|left|Prantsuse mõju kasv Philippe II ajal thumb|[[Pêr I, Bretagne'i hertsog|Pêr, Dreux krahv]] 13. sajandil kukkus Inglismaa sõbralik liit Bretagne'iga kuningas Johni tegevuse tõttu kokku, sealhulgas tema sekkumine hertsogkonna pärimisse. Sel sajandil alustas hertsogkond "rahu sajandit" hertsog John I võimu all.
Kui Richard I aastal 1199 suri, nõustus Philippe II tunnistama Bretagne'i Arthur I-st Anjou, Maine'i ja Poitou krahvina vastutasuks Arthuri truudusvande eest Philippe II-le ja saamist seeläbi Prantsusmaa otseseks vasalliks. Siiski püüti 13-aastane Arthur inglaste poolt Mirebeau piiramisel kinni. Aastal 1202 viidi vangistatud Arthur Roueni kuningas John Maata õukonnasoosiku William de Braose'i valve alla, kes viis läbi Abergavenny veresauna, tappes kolm kõmri vürsti. Arthur kadus saladuslikult aprillis 1203. Arthuri kadumist ümbritsev skandaal pani paljud uskuma, et ta jagas kõmri vürstidega sama saatust ja mõrvati John Maata käsul.
Arthuri surmaga lõppes Richardi ettevõtmiste kohane Bretooni pärija võimalikkus Inglise kroonile. Arthuri surm juhatas sisse ka ebakindluse nii Bretagne'i hertsogkonna pärimises kui ka hertsogkonna sõltumatuses nii Prantsusmaast kui ka Inglismaast. Hertsogkonna pärimist komplitseeris käimasoleva John Maata sissetungi hirm ja Prantsusmaa Philippe II toimingud vastuseks sellele hirmule. Arthuri seaduslik järglane oli Eleonora. Siiski oli John Maata Eleonora kinni püüdnud ja vangistanud Corfe lossi Dorsetis. Tõdedes, et John Maata võiks sundida Eleonora abiellu Inglismaale lojaalse vasalliga, kes valitseks Bretagne'i tema kaudu, tunnistas Prantsusmaa Philippe II ametlikult Konstanza tütre Alis'i pärijannaks Bretagne'i hertsoginnana. Alguses toimis Alis'i isa Guy de Thouars regendina. Prantsusmaa Philippe II manööverdas, et hoida Bretagne oma huvisfääris.
Võistlus Inglismaa ja Prantsusmaa vahel mõju pärast sõltumatu ja suveräänse Bretagne'i üle jätkus kuni hertsogikrooni ühendamiseni Prantsuse krooniga (vaata Bretagne'i Anna allpool) ja hertsogkonna sõltumatuse kaotuseni.
Aastal 1214, kui John asus sõjaretkele Prantsusmaale, tahtis ta Eleonora nukuhertsoginnaks panna. Pärast oma kaotust tunnistas ta Alis'i ja Pêr'i hertsogkonna valitsejateks. Eleonorat hoiti Inglismaal kinni kuni tema surmani aastal 1241, mis lõpetas Geoffroy II liini.
Hertsogkonna liit Dreux dünastiaga näitas ka Prantsuse kuninga mõju kasvu Bretagne'is. Prantsuse kuningas rajas kuninglikke kohtuid Ida-Bretagne'i erinevates osades, kuid hertsogkonna läänepoolsed piirkonnad jäid raevukalt sõltumatuks. Paljud vanad Bretooni aadlipered esindasid lähenemist Prantsuse aadlile sel perioodil.
Aastal 1235 pandi alus järgmise sajandi Bretooni pärilussõjale, kui Bretagne'i hertsog Pêr I eemaldati Penthièvre dünastia pärimisnimekirjast, et anda Penthièvre krahvkond teisele lapsele, tütar Yolande'ile. Pärast tema surma hõivas tema vend Yann I krahvkonna endale.
Bretagne'i hertsogkond koges peaaegu sajandi rahu. Pêr I jätkas regendina ajani, mil tema poeg Yann I abiellus Navarra Blanche'iga. Yann I järeltulija oli tema poeg Yann II, kes abiellus Inglise Beatrice'iga ja valitses aastani 1305.
14. sajand
pisi|14. sajandi alguse pilt Bretooni pärilussõjast left|thumb|[[Charles de Blois|Charlesile ustavatele rüütlitele omistatud lipp Bretooni pärilussõja ajal]] thumb|left|Auray lahing aastal 1364 Bretooni pärilussõjas, mille võitis Montforti dünastia thumb|Hertsog Jean de Montforti vapp
14. sajand algas Bretagne'i hertsogkonnale Arthur II-ga hertsogina. Arthur II valitsemise ajal toimusid mitmed administratiivsed uuendused, sealhulgas mitme "lahingu" või ringkonna loomine eesmärgiga pakkuda tugevamat kaitset, ja Bretagne'i staatide loomine, mis tähistas kriitilist sammu valitsuse parlamentaarse vormi suunas. Arthur II valitsemist tähistavad ka tema kaks abielu, esmalt Marie de Limoges'iga, siis Yolande de Dreux'ga.
Arthur II poeg Marie de Limoges'iga Yann III sai hertsogiks, kuid ei saanud pärijaid, vaatamata kolmele abielule. Yann III järgluskavatsused olid suunatud püüetele keelata oma poolvenda Yann IV õigusjärgselt hertsogikrooni pärimast. Esmalt püüdis ta nimetada pärijaks Prantsusmaa kuningat viisil, mis trotsis kõiki pretsedente säilitada Bretagne sõltumatu suveräänse riigina, ja Bretooni aadel lükkas selle tagasi. Yann III suri pärimisplaanita. Kui tema poolvend Yann IV esitas oma nõude, lükkas selle tagasi Prantsusmaa kuningas, kes pooldas Janedi ja tema abikaasa Charles de Blois' võistlevat nõudmist. Puhkes Bretooni pärilussõda ja kuna selle tõi kaasa Prantsusmaa kuningas, oli eesmärgiks seatud hertsogkonna sõltumatuse lõplik kaotus, kuigi see võttis aega veel sada aastat.
pisi|vasakul|Bretagne'i Yann IV ja Gloucesteri hertsog Thomas of Woodstock jälgivad 1381. aastal turniiri
Yann III vend Guy de Penthièvre suri enne teda ja jättis hertsogikrooni nõudlejana maha tütre Janedi. Aastal 1337 abiellus Janed Charles de Blois'ga (Bretagne'i hertsog Charles I), kuid hertsogi ja Bretagne'i hertsoginna tiitlite enesele võtmise järel järgnes sõda Yann IV vastuseisu tõttu, kes ei loovutanud oma õigusi. Bretooni pärilussõda võideldi aastatel 1341–1364 Blois' dünastia ja Montforti dünastia vahel. Jean de Montfort oli võidukas Inglise liitlaste olulise abiga ja sai lühikeseks ajaks Bretagne'i hertsogiks Yann IV-ks. Janed ja Charles said jätta endile Penthièvre ja Janed säilitas Bretagne'i hertsoginna tiitli oma eluajaks. Penthièvre ja Montforti dünastiad liitusid oma vastuseisus Prantsusmaa Charles V vastu, kes kasutas selles kodusõjas juhust, et püüda annekteerida Bretagne Prantsuse kroonile. Blois-Penthièvre perekonna see liin säilitas tihedad sidemed järgmiste Prantsusmaa kuningatega ja Prantsuse krooni kaudu oli perekond Bretagne'is esindatud sageli mõnevõrra tähelepanuta seisundis. Guerande lepingutega nõustuti pool-saali järglusega, mille kohaselt, kui Montforti dünastia valitsev liige suri ilma seaduslike meessoost järglasteta, päris Bretagne'i hertsogikrooni vanim otsene seaduslik Janedi meessoost järglane. Montforti dünastia võit tugevdas Inglismaa positsiooni Bretagne'is. Konfliktid Montforti dünastia ja Penthièvre dünastia vahel jätkusid 15. sajandini. Üks Bretooni pärilussõja mõjusid oli tihedam rivaalitsemine Inglismaa ja Prantsusmaa vahel, kus Bretagne oli auhinnaks.
Yann V valitses raskustega, enne kui sunniti aastal 1373 maapakku Inglismaale. Prantsuse kuningas saatis Prantsusmaa konnetaabli Bertrand Du Guesclini Bretagne'i eesmärgiga ühendada see Prantsuse krooniga. Kui Bretooni aadel mässas selle kavandatava ühinemise vastu, oli Yann V-l võimalus tagasi tulla, taas tugeva Inglise liitlase toel, ja taastada oma võim. Kukutatud Janed ühines Yann V Bretagne'i tagasituleku kavatsustega, et kaitsta hertsogkonda Prantsusmaa Charles V kavatsuste vastu. Montforti dünastia raskused jätkusid, kui Yann VI järgnes oma isale.
See sõja periood oli tähelepanuväärne ka parlamentaarse valitsemise alguse poolest Bretagne'is, mida tähistas Bretagne'i staatide asutamine, mis töötasid hiljem hertsog Frañsez II valitsemise ajal koos Bretagne'i parlementiga. Pärast Bretooni pärilussõda oli Bretagne'il veel sidemeid Inglise krooniga Richmondi krahvkonna kaudu, kuni Rooside sõjani. Bretagne'i hertsogkond hakkas liikuma Prantsusmaa krooni alla Montforti dünastia kahaneva valitsemise ajal.
15. sajand
pisi|Prantsusmaa aastal 1477
Intriigid ja võitlused Montforti dünastia ja Penthièvre dünastia vahel jätkusid pärast Bretooni pärilussõda. Yann V järeltulija Yann VI rööviti Janedi poja, Penthièvre krahvi poolt. Ta vabastati oma naise, Bretagne'i hertsoginna Jeanne'i jõupingutustega, kes konfiskeeris Penthièvre perekonna allesjäänud rikkuse. Viimaste hilisematel järglastel (Penthièvre dünastia Brosse liin Jean de Brosse kaudu) ei võimaldatud 15. sajandil hertsogikrooni nõuda võib-olla pärimisreeglite muutmisega tollase Bretagne'i hertsogi Frañsez II poolt. Yann VI järglane oli esmalt tema poeg Frañsez I, ja kui see jäi ilma meessoost pärijata, järgnes talle Yann VI noorem poeg Pêr II. Kui Pêr II suri ilma järglasteta, läks hertsogikroon tema onule Arzhur III-le. Talle järgnes omakorda tema vennapoeg Frañsez II.
Hertsogi pärilikkuse jada Yann VI-st kahe poja kaudu tagasi tema vennani ilmestab kuninglikku pärimisviisi pool-saali õiguse järgi, mida kirjeldatakse kui "a la mode de la Bretagne" (Bretooni moel). Iseloomulikku aadli pärandit "a la mode de la Bretagne" kasutas tänapäeval Hispaania kuningas Juan Carlos I, et selgitada oma eelistusi seoses ebameeldiva nõudega Anjou hertsogi tiitlile nii Hispaania Bourboni dünastia liikmena kui ka Prantsuse Orléansi dünastia liikmena.
Frañsez II otsis Annale abikaasat, kes oleks piisavalt tugev, et kaitsta Bretagne'i Prantsuse krooni edasisest mõjust. Bretagne'i hertsoginna Anna oli alguses kihlatud Inglismaa Edwardiga, kuningas Edward IV pojaga, kuid pärast kuningas surma tema poeg kadus ja Inglise troon läks kurikuulsale Richard III-le. Anna abiellus siis Austria Maximilian I-ga, Habsburgide dünastiast.
Siiski halvenesid suhted Bretagne'i ja Prantsusmaa vahel ja Frañsez II sunniti viimasesse Prantsuse-Bretooni sõtta, mille ta kaotas. Teise sõja, niinimetatud Hullumeelse sõja lõppedes Frañsez II ja Prantsusmaa Charles VIII vahel kuulutati Bretagne'i hertsoginna Anna esimene abielu Maximilianiga ebaseaduslikuks selle põhjal, et Prantsuse kuningas ei olnud vastavalt Sablé lepingule luba andnud. Anna abiellus Prantsusmaa Charles VIII-ga tseremoonial, mille kinnitas paavst Innocentius III. Pärast abiellumist ei lubanud Charles Annal Bretagne'i hertsoginna tiitlit kasutada. Siiski läks Anna pärast tema surma tagasi Bretagne'i ja astus samme hertsogkonna iseseisvuse taastamiseks iseenda kui hertsoginna võimu all. Charlesi ja Anna lapsed ei jõudnud täisikka ja sellest tekkis uus probleem Bretooni pärilusele, samuti ka Prantsusmaale. Mõlemad pärilusasjad lahendati Anna abieluga Prantsusmaa kuninga (1498–1515) Louis XII-ga, kuid Bretagne'i sõltumatuse taastamise ja edendamise hinnaga.
Bretagne'i hertsoginna Anna ainsa pärija Prantsusmaa Louis XII-ga, tema tütre Claude'i sünd aastal 1499 põhjustas uue Bretagne'i ja Prantsusmaa pärilusasja. Bretagne'is võis Claude vastavalt Bretagne'i staatide poolt talletatud Guerande lepingu sätetele saada Bretagne'i hertsoginnaks oma õiguses, nagu mitmed hertsoginnad pärimisõiguse järgi on sajandeid teinud. Prantsusmaal toimiti siiski rangelt saali tavaõiguse järgi, mis nõudis meessoost pärijat. Prantsuse nõue lahendati Claude'i abieluga François I-ga. Claude'i poegadele François (kellest sai Bretagne'i hertsog Frañsez III, samuti Prantsusmaa dofään) ja Henri sünd kujutas lahendust nendele vastuolulistele pärimisasjadele, kuid kiirendas Bretagne'i sõltumatuse kaotust ja hertsogitiitli lõplikku kadumist kui sõltumatu suveräänne hertsogikroon.
16. sajand
Keskajal pidasid Prantsusmaa kuningad Bretagne'i hertsogkonda feodaalselt Prantsusmaa kuningriigi osaks (s.o hertsogkond oli traditsioonilistes piirides riik ja Prantsusmaa kuningas pidas ennast hertsogkonna kõrgemaks isandaks). Tegelikult oli Bretagne'i hertsogkond laialt sõltumatu suveräänne riik. Seda tunnistati sõltumatu ja suveräänsena ning väljaspool Prantsusmaa kuningriiki asuvana Louis IV poolt, ning Alan II liitlasena. Järgnevad Prantsusmaa kuningad püüdsid kontrollida Bretagne'i osaliselt Inglismaa kuninga ja Hispaania kuninga püüete tõttu kontrollida hertsogkonda.
Hertsogkonna sõltumatu suveräänne olemus hakkas lõpule jõudma pärast Frañsez II surma. Hertsogkonna päris tema tütar Anna, kuid Prantsusmaa kuningas (1483–1498) Charles VIII otsustas võtta territooriumi kuningliku kontrolli alla. Charles VIII tühistas tema abielu ja sundis siis teda endaga abielluma rea toimingutega, mida tunnistas paavst. Selle tulemusel läksid Prantsusmaa kuningriik ja Bretagne'i hertsogkond abieluga personaaluniooni ja Prantsusmaa kuningas kasutas ka tiitlit Bretagne'i hertsog jure uxoris. Abielu ajal keelas Charles VIII Annal kasutada tiitlit Bretagne'i hertsoginna ja kehtestas hertsogkonnale kuningliku kuberneri Penthièvre dünastiast.
Õiguslikult jäi hertsogkond siiski Prantsusmaast eraldi; kaks tiitlit ühendati vaid kuninga ja kuninganna abieluga ja aastal 1498, kui Charles VIII lastetuna suri, jäi tiitel Bretagne'i hertsog Annale, mitte Prantsusmaa pärijale Louis XII-le. Bretagne'i hertsoginna Anna läks Bretagne'i tagasi ja hakkas taastama sõltumatut suveräänset võimu.
Siiski abiellus uus Prantsuse kuningas (1498–1515) Louis XII ise Annaga ja nii oli Prantsusmaa kuningas taas kord Bretagne'i hertsog jure uxoris. Õiguslikult jäi Bretagne veel eraldi ja tema tulevik jäi sõltuvaks hertsogi vereliinist, mida nüüd kandis Montforti dünastia. Kui Anna suri, läks Bretagne tema tütrele ja pärijannale Claude'ile, mitte tema isale Prantsusmaa kuningale. pisi|Kuninganna [[Claude (Prantsusmaa)|Claude]] Claude abiellus tulevase Prantsusmaa kuninga François I-ga. Selle abielu kaudu ja Prantsuse krooni pärimise kaudu sai Prantsusmaa kuningas jälle kord Bretagne'i hertsogiks jure uxoris.
Kuninganna Claude, valitses Bretagne'i hertsoginnana aastast 1514, kuid oma abikaasa Prantsusmaa kuninga François I alluvuses, ei olnud võimeline säilitama iseseisvat valitsust Bretagne'i hertsogkonnas. Claude'i ja François I poeg Frañsez nimetati Bretagne'i hertsogiks. Kuid see toiming ei tähendanud peaaegu midagi Bretooni sõltumatuse edendamisele. Mõned Penthièvre dünastia liikmed nimetati Prantsuse Bretagne'i kuninglikeks kubernerideks. Nende suutmatus edukalt kinnitada hertsogiõigusi kiirendas hertsogikrooni ühemdamist Prantsusmaa kuningriigiga. Sel ajal hakkas Bretagne'i hertsogi tiitel kaotama sõltumatut suveräänset staatust ja muutuma ainult titulaarseks; Bretooni piirkond kaotas sõltumatuse ja muutus Prantsusmaa provintsiks.
Claude'i surm aastal 1524 eraldas hertsogkonna kroonist veel kord ja nüüd viimast korda. Kuna Claude, nagu tema emagi, oli suveräänne hertsoginna, ei jäänud hertsogitiitel tema abikaasale, vaid läks tema pojale Frañsez III-le, kes oli ka Prantsusmaa dofään. Õiguslikult olid kroon ja hertsogkond taas eraldi, kuid hertsog oli laps ja hertsogkonda valitseti aastaid Prantsusmaa lahutamatu osana; kuningal oli väike mure kuningliku kontrolli säilitamisel hertsogkonna üle. Bretooni sõltumatus lõppes tõhusalt, kui aastal 1532 kuulutasid Bretagne'i staadid Bretagne'i igavest liitu Prantsuse krooniga. Õiguslikult oli hertsogkond Prantsusmaa osa.
Frañsez III jäi Bretagne'i hertsogiks, kuid suri Prantsuse krooni saamata aastal 1536. Tema järglaseks sai tema vend Henri, kes oli esimene kuninglik, kes sai nii Prantsusmaa kuningaks kui ka Bretagne'i hertsogiks oma õiguses. Bretooni sõltumatuse viimased riismed said lõpu Henri tõusuga Prantsuse troonile (1547–1559) kui Henri II. Prantsuse kroon ja Bretooni hertsogkond olid nüüd ühendatud pärimise teel ja Bretagne'i Prantsusmaaga liitmine oli seega lõpetatud. Henri II ei kroonitud eraldi Bretagne'i hertsogiks. Siiski püüdis Henri luua Bretagne'ile eraldi õiguslikku staatust vis-a-vis Prantsusmaa kuningriik, mis oleks sarnane Cornwalli hertsogkonna seisundiga Suurbritannia kuningriigis. Mõnes loos tähendab see hertsogi territooriumi, mida ta võiks püüda säilitada endale ja oma pärijatele, kui ta kaotaks Prantsuse krooni. See püüe õiguslikuks eraldamiseks ei elanud üle tema valitsusaja. Prantsuse nägemus, et Bretagne oli liidetud Prantsusmaaga, ei nautinud üldist toetust, kuna paljud bretoonid tahtsid tagasi suuremat traditsioonilist autoonomiat ja teised Euroopa kuningakojad tahtsid näha nõrka Prantsusmaad tema enda piires.
Kui Prantsusmaa kuningas (1574–1589) Henri III (viimane otsene meesjärglane Prantsusmaa Claude'ist) suri, läks Bretagne krooni osana järgmisele Prantsusmaa pärijale, Navarra Henrile, mitte Claude'i kõige vanemale pärijale (kas Henri II de Lorraine või infanta Isabel Clara Eugenia). Kuna need aadlikud olid tehniliselt Henri pärijad, tekkis probleeme mõlema hertsogikrooni nõudlejaga. Kõige tähtsam oli see, et krooni, kui suveräänset hertsogit ei saanud Prantsuse kroonist eraldada. Vahepeal eraldusid seoses Hispaania Felipe valitsemise (1556–1598) algusega jäädavalt Prantsuse kroon ja Hispaania kroon.
Infanta Isabella oli Henri III vanima õe vanim tütar, kuid naine olemine nõrgendas tema staatust, ja tema seisund infantana blokeeris Bretooni hertsogkonna pärimise. Lorraine'i hertsog Henri oli vähemalt meessoost, kuid noorema õe pojana oli tema nõue samuti nõrk. Bretagne'il oli traditsioone mõningate – kuid mitte kõigi – pretsedentide andmisel meessoost pärijatele isegi juhul, kui meessoost pärija põlvnes naisliinist. Lisaks suveräänsetele võimunõuetele Bretagne'i üle Prantsusmaa kuninga poolt hertsogina ei olnud kunagi kahtluse all kas Valois või Bourboni dünastiast Prantsuse valitsejate ajal.
Tiitel Bretagne'i hertsog kadus Prantsusmaa kuninga tiitlina suuresti kasutusest pärast Prantsusmaa Claude'i surma. Kui see juhtus, kingiti tiitlit Prantsusmaa kuningate poolt ühele oma otsesele järglasele ja oli igal juhul titulaarne.
17. ja 18. sajand
Prantsusmaa kuningate all jätkas Bretagne'i aadel privileegide nautimist, mis olid neile annetatud mitmete sõltumatute Bretagne'i hertsogite poolt. Bretagne'i keldi õigustraditsioonid säilisid teataval määral ning Bretagne'i staadid ja Bretagne'i parlement hoiti Prantsuse parlamendisüsteemist Pariisis eraldi. Selles parlamendisüsteemis kaitstud Bretooni aadli privileegid sisaldasid maksuvabastust, esindatust Bretooni parlementis ja Bretooni tiitlite säilitamist hertsogkonna traditsioonis, mitte Prantsusmaa traditsioonis, sealhulgas, teoorias, pool-saali õiguse Bretagne'i vormi rakendamist, mitte puhta saali õiguse rakendamist pärimisasjades.
Pärast Henri II-st ei kasutatud Bretagne'i hertsogi tiitlit üle 200 aasta. Tiitel Bretagne'i hertsog taasilmus, kui Louis XIV lapselaps nimetati Bretagne'i hertsogiks Louis'ks; Ta oli viimane tiitli kandja enne Prantsuse revolutsiooni ja igal juhul ei elanud Prantsuse trooni pärimiseni. Tema surmaga kadus tiitel tõhusalt.
Nõudeid titulaarsele hertsogitiitlile Hispaania aadli poolt erinevatel aegadel ei peetud prantslaste poolt seaduslikeks, ja selle kasutamine Louis XIV poolt demonstreeris, et kui tiitel on ühendatud Prantsusmaa krooniga, võib vaid kuningas tiitlit ise kasutada või seda teistele annetada. Louis XIV toimingud hertsogitiitli suhtes rõhutasid ka fakti, et Hispaania või Bourboni dünastia kõrvalharu loobus kõigist Prantsuse nõuetest ja pärimisõigustest Utrechti rahu Hispaania krooni saamise tingimuste kohaselt.
Pisut enne Prantsuse revolutsiooni esitasid Bretagne'i parlementi juhid protesti Louis XVI-le, osaliselt kuningale meelde tuletades tema ülesandeid hertsogina ja Bretooni inimeste privileegide säilitamiseks vastavalt liidulepingule. Kuninga vastuseks oli Bretooni parlementi sulgemine.
Kui Prantsuse kuningas Louis XVI ajas Bretooni parlementi laiali, tegi ta seda oma võimu tugevdamiseks absoluutse monarhina (kus esnduslik parlement ei olnud vajalik). Ta tegi seda ka valitsuse tsentraliseeritud föderaalse vormi edendamiseks, kuid nii tehes säilitas Bretagne'i autonoomia olemuse, tunnistades selle aadli traditsioonilisi privileege; nii tehes toimis kuningas Bretagne'i hertsogina.
Bretooni parlementi siit alates enam kokku ei kutsutud. Prantsuse revolutsiooni ajal saadeti Bretagne'i seaduslik riik Prantsuse Rahvusassamblee poolt laiali. Bretagne'i provints jagati ja asendati 5 departemanguga, mis on püsinud tänapäevani.
Traditsioonilised vasallid
See on mittetäielik loend traditsioonilistest Bretagne'i hertsogi vasallidest.
James Harden
James Edward Harden Jr.  on professionaalne ameeriklasest korvpallur , kes hetkel mängib Philadelphia 76ersi eest NBAs. James Harden on sündinud 26. augustil 1989. aastal Los Angeleses California osariigis.
Elulugu
Ta vanemateks on Monja Willis ja James Harden Senior. Harden oli kolmest lapsest kõige noorem ning neid kasvatas üles Monja Willis üksinda. Vaatamata sellele, et isa, James Harden Senior teenis aega Ameerika Ühendriikide mereväes, tekkisid tal probleemid narkootikumidega, mille tagajärjel saadeti ta vangi ja suhe pojaga hävis. Keskkooli lõpetas ta Artesia High Schoolis, mis asus Lakewoodis California osariigis. Viimasel aastal suutis Harden mängida oma parimat mängu, kui ta keskmised näitajad olid 18,8 punkti, 7,9 lauapalli ja 3,9 resultatiivset söötu. Tänu nendele näitajatele suutis ta keskkooli tiim lõpetada hooaja osariigi meistrina, nende rekordiks jäi 33 võitu ja 2 kaotust. Tol aastal valiti James Harden en:Parade All-American teise tiimi ja temast sai ka en:McDonald's All-American. Peale keskkooli otsustas Harden minna mängima USA ülikooliliigasse (NCAA). Tiimiks osutus tal en:Arizona State Sun Devils, kus ta mängis kaks aastat treener Herb Sendeki käe all. Esimesel hooajal olid Hardeni keskmised näitajad 17,8 punkti, 5,3 lauapalli, 3,2 resultatiivset söötu ja 2,1 vaheltlõiget mängus. Need näitajad olid piisavad, et nimetada teda en:All-Pac-10 esimesse tiimi ja en:All-Freshman tiimi. Peale head esimest hooaega hakkas James Harden populaarsust koguma ning temast sai kuulsa ajakirja Sports Illustratedi kaanepoiss, kus teda nimetati uue hooaja jälgimisnimekirja. Harden lõpetas oma teise ja ühtlasi ka viimase ülikooli hooaja keskmiste näitajatega 20,1 punkti, 5,6 lauapalli ja 4,2 resultatiivset söötu mängus. Peale järjekordset head hooaega nimetati Harden en:Pac-10 Conference`s Player of the Year-iks ja ka en:All-American tiimi. Hardeni ülikooliliiga punktirekordiks jäi 40 punkti. 2009. aastal otsustas Harden oma nime NBA drafti üles anda. Ta osutus samas draftis esimeses ringis kolmandana valituks Oklahoma City Thunderi poolt. Oklahoma City Thunderis mängis ta kokku kolm hooaega, kus esimesel hooajal olid tema keskmised näitajad 9,9 punkti, 3,2 lauapalli ja 1,8 resultatiivset söötu mängus. Need näitajad olid piisavad, et teda nimetada en:NBA All-Rookie teise tiimi. Viimasel hooajal Oklahoma City Thunderi särgis suutis Harden võita en:NBA Sixth Man of the Year auhinna, keskmisteks näitajateks olid 16,8 punkti, 4,1 lauapalli ja 3,7 resultatiivset söötu. 2012. aastal saadeti Harden vahetuskaubana Houston Rocketsisse, kus ta mängis järgnevad üheksa hooaega ja ta tegi ka oma esimese läbimurde staarina. Peale seda, saadeti Harden vahetuskaubana kaheks poolikuks hooajaks Brooklyn Netsi eest mängima ning eelmisel hooajal saadeti ta uuesti vahetuskaubana Philadelphia 76ersi eest mängima, kus ta mängib juba teist hooaega. James Hardenit peetakse üheks parimaks NBA mängijaks. Seda väidetakse Hardeni kõrgete keskmiste näitaja puhul, mis olid ta parimatel hooaegadel 30 punkti, 7 lauapalli ja 8 resultatiivse söödu ringis. Tänu sellistele näitajatele on James Hardenile kroonitud palju auhindu.
Christoph Beermann
Christoph Wilhelm Beermann (20. juuli 1864 Põltsamaa – 26. november 1939 Paide) oli eesti vaimulik.
Lõpetas aastal 1882 Tallinna Kubermangugümnaasiumi ning õppis Tartu ülikooli usuteaduskonnas aastatel 1883–1888.
Ta hoidis sini-must-valget Eesti Üliõpilaste Seltsi lippu selle esmakordsel väljatoomisel 1884. aastal Otepääl ning pidas seal kõne lipu ja selle värvide tähtsusest.
Ordineeriti 20. novembril 1888. Teenis 9 aastat Tbilisis Gruusias adjunkt-pastorina, 1897. aastast kuni 1916. aastani Venemaal, Peterburi lähedal Strelna koguduse õpetajana.
Järva Peetri koguduse õpetaja aastatel 1916–1937, Järva praostkonna praost aastatel 1929–1935.
Isiklikku
Christoph Beermanni isa Gustav Heinrich Beermann oli Põltsamaa kooliõpetaja ja kirikute ehitaja.
Tema vend Gustav Johannes Beermann (1870–1945) oli Kadrina Katariina koguduse õpetaja, teine vend Johannes Immanuel Beermann (1878–1958) oli 1934–1945 Danzigi piiskop.
Christoph Beermann abiellus 1897. aastal Tbilisi kirikuõpetaja tütre, sakslanna Maria Sara Hüsemann'iga (2./14. märts 1868 Tbilisi – 12. märts 1938 Järva-Peetri).
Kulo
pisi|Kulo posterifoto 1988. Vasakult: Don Maccaroni, Kojamees, Kristel, Ekke-Rait Roosioks, ees: Peeter Pulk Kulo on Eesti ansambel, mis viljeleb eestikeelset teatraalset punk rock 'i ning sai 1980. aastate lõpus üheks tuntumaks Eesti punkansambliks.
Ansambli juht ja laulusolist on Tarmo Kruusimäe alias Kojamees, kes on kasutanud ka esinejanime Juhan Tiik.
1987–1991
Nimekuju “Kulo” saamisloo ja tähenduse kohta on liikvel mitmeid linnalegende, millest tuntuim on lühend väljendist “Kuus Lolli”, kuid tegelikult pärineb sõna “kulo” Ander Tõnnuse alias “Kõrv” abstraktsest punkloomingust ning see võeti ansambli nimeks aastal 1987. Selleks ajaks olid ansambliga liitunud Priit Vasar (löökpillid) ja Ekke-Rait Roosioks (klahvpillid), kelle osavõtul anti 1988 välja esimene täispikk stuudioalbum “Dysenteria”, mille salvestamisel Tallinna Linnahalli stuudios lõid sõprade ja külalistena kaasa Mihkel Raud (kitarr), Raimond Vahter (trummid), Kalle Klein (saksofon) ja Kristel Janno (taustvokaal). Samal perioodil alustas Kulo aktiivset kontsertide andmist pisut teises koosseisus, kus basskitarril mängis peamiselt Leho Verk või Margus Valk. 1991 andis Kulo välja oma teise täispika albumi “Onarhia”, mille salvestamisel kasutati ohtralt abijõude eesotsas Mihkel Raua ja Raimond Vahteriga. “Onarhia” sisaldas mitut lugu ka Dysenteria-aegsest stuudiosessioonist, mida Dysenterial ei avaldatud, kuid millest näiteks “Sex Revolutsioon” kujunes hiljem üheks ansambli kõige kuulsamaks hitiks. Peatselt pärast “Onarhia” ilmumist ansambel Kulo lagunes.
2005–2006
pisi|Kulo esinemas Rock Cafe laval 30.11.2006 Aastal 2005 otsustas ansambel taas kokku tulla, et anda koostöös produktsioonifirmaga Kaljukotkas välja mõlema kunagise stuudioalbumi CD uusversioonid ja sarja kontserte. Põhikoosseisu moodustasid Tarmo Kruusimäe, Marco Rüütel ja Enn Peetre ning avakontserdil Rock Cafes 2005. aasta sügisel astusid laval üles ka legendaarsed Punk-T trummar Rainis Kingu ja Priit Vasar (löökriistad). Pärast paariaastast aktiivsemat perioodi teatas Kulo 2006 novembris järjekordsest laialiminekust.
Koosseis uuesti kokkutulnult 2005
Läbi aegade on Kulos löönud kaasa hulk tuntud muusikuid:
Muusika ja kontserditegevus
Kulo muusika on segu punk rock 'i, hard rock 'i ja new wave 'i stiilidest. Valdavalt esitati omaloomingut. Kulo lauludest leiab hulgaliselt Nina Hageni ja Adam and the Antsi mõjutusi ning need jõudsid Tõnis Erilaiu juhitud, tollal ülipopulaarsesse raadiosaatesse “Soovid, soovid, soovid” Vikerraadios. Kulo lavalise esinemisstiili eripäraks oli ülepakutult toretsev riietumisstiil. Ansambel oli 1980. aastate lõpus ja 1990. aastate algul sage esineja pea kõigil Eesti suurematel rokkfestivalidel. Ansamblist käinud läbi suur hulk tuntud muusikuid, kellega on antud kontserte mitme paralleelse nime all, nagu ABS, mis oli ansambli algne nimi, kuid ka Tugev Tuul ja Fontaneros.
Suur Gatsby
pisi|Raamatu "Suur Gatsby" kaas (1925) "Suur Gatsby" (The Great Gatsby) on Ameerika kirjaniku Francis Scott Fitzgeraldi romaan, mille esmatrükk ilmus 1925. aastal. Romaani tegevus toimub 1922. aasta kevadest sügiseni Long Islandil.
Pärast taasavaldamist 1945. ja 1953. aastal tekkis raamatule lai lugejaskond ning tänapäeval loetakse teos kirjandusklassika hulka. Prantsuse ajaleht Le Monde valis selle 1999. aastal sajandi 100 parima raamatu hulka.
"Suur Gatsby" on teos kirest, armastusest, täitumata unistustest, reetlikkusest ja ühiskonna koorekihi tühisusest.
Tartu Ülikooli kultuuriteaduste instituut
pisi|Von Bocki maja, kus tegutseb Tartu Ülikooli kultuuriteaduste instituut Tartu Ülikooli kultuuriteaduste instituut on instituut Tartu Ülikooli humanitaarteaduste ja kunstide valdkonnas.
Suur Gatsby
Sisututvustus
Romaani tegevus toimub 1920. aastate Ameerikas väljamõeldud naabruskonnas West Eggis. Teose jutustaja Nick Carraway asub elama majja, mis asub salapärase Jay Gatsby häärberi kõrval. Gatsby majas toimuvad suurejoonelised peod, kus käib särav seltskond söömas, joomas ja tantsimas. Mitte keegi ei tea Jay Gatsby minevikku, selle kohta on külalistel eri teooriad.
Teisel pool viisakuslahte on East Egg, kus elavad rikkurid, kes on pärinud oma varanduse eelmistelt põlvkondadelt. West Eggi elanikud on oma raha ise teeninud ja värskelt jõukaks saanud.
Tartu Ülikooli kultuuriteaduste instituut
Instituudi õppehoone, mis on tuntud kui von Bocki maja, varem kõnekeeles ka Marksu maja, asub Tartu südalinnas aadressil Ülikooli tänav 16. Samas majas taasavati 1802. aastal Tartu Ülikool.
Suur Gatsby
Sisututvustus
East Eggis elab Carraway nõbu Daisy, kes on abielus miljonäri Thomas (Tom) Buchananiga. Ühel varasuvisel õhtul läheb Nick neile õhtusöögiks külla, kus kohtub tuntud golfimängija Jordan Bakeriga. Jordan räägib Nickile, et Tomil on armuke Myrtle Wilson. Daisy tunnistab Nickiga omavahele jäädes, et pole päriselt õnnelik. Samal õhtul näeb ta Jay Gatsbyt oma aias seismas.
Juulis kohtub Nick Tomi armukese ja tema mehe, autoremontija George Wilsoniga.
Tartu Ülikooli kultuuriteaduste instituut
Praegu moodustavad instituudi kolm osakonda: kirjanduse ja teatriteaduse, eesti ja võrdleva rahvaluule ning etnoloogia osakond. Kultuuriteaduste instituudi juurde kuulub ka vabade kunstide professuur, mida ülikool kutsub igaks kalendriaastaks täitma mõne silmapaistva loovisiku. Samuti orientalistikakeskus, vaimse kultuuripärandi rakendusuuringute UNESCO õppetool ja arktiliste kultuuride keskus.
Tartu Ülikoolis on 11 rahvusteaduste professuuri, mille eesmärk on edendada eestikeelset haridust, kaasa aidata keele ja kultuuri säilimisele ning säilitada ülikooli rahvuslikku kultuuripärandit. Kolm rahvusteaduste professuuri on kultuuriteaduste instituudis – eesti ja võrdleva rahvaluule, eesti kirjanduse ning etnoloogia professuur.
Suur Gatsby
Sisututvustus
Tol õhtul, kui ma esimest korda Gatsby majja läksin, olin mina arvatavasti üks vähestest külalistest, keda oli tegelikult kutsutud. Gatsby juurde ei oodatud küllakutset – sinna lihtsalt mindi.
Tartu Ülikooli kultuuriteaduste instituut
Instituudi juhtimine
Instituuti juhib juhataja, kelle valib instituudi nõukogu kolmeks aastaks instituudi töötajate hulgast, kes on või on olnud valitud professori ametikohale või kellel on doktorikraad või sellele vastav kvalifikatsioon. Instituudi juhataja täidab oma ülesandeid instituudi juhina lisaülesande korras.
Suur Gatsby
Sisututvustus
Samal ajal saab ta lähedasemaks ka Jordan Bakeriga ning too räägib talle Daisy ja Gatsby ühisest minevikust. Nick nõustub korraldama kohtumise Daisy ja Gatsby vahel, kuna viimane seda kangesti soovis ja just seepärast oligi kolinud Buchananidest teisele poole kallast. Gatsby ja Daisy vaheline armulugu tärkab taas õitsele, kuid sellel on traagilised tagajärjed.
Tartu Ülikooli kultuuriteaduste instituut
Instituudi juhtimine
Instituudi esimene juhataja oli toonane eesti kirjanduse professor Tiina Ann Kirss, kellelt 2009. aasta kevadel võttis järje üle etnoloogia professor Art Leete. Aastail 2016–2018 oli instituudi juhatajaks eesti ja võrdleva rahvaluule professor Ülo Valk. 2019. aastal sai instituudi juhatajaks taas Art Leete, kes jätkab selles rollis 2024. aasta lõpuni.
Erialad
Bakalaureuseastmes saab õppida kirjanduse ja kultuuriteaduste õppekaval, kus on võimalik spetsialiseeruda kirjanduse, teatriteaduse, folkloristika või etnoloogia suunale.
Imavere kolhoos
Imavere kolhoos oli kolhoos Paide rajoonis Imavere külanõukogus. Kolhoosi keskasula oli Imavere. Kolhoosi pindala oli 11 300 ha.
Tartu Ülikooli kultuuriteaduste instituut
Erialad
Kirjanduse erialal õpitakse tundma, kuidas inimesed keelt kasutavad ning mis on keelelise tegevuse esteetilised tähendused. Sel erialal õpitakse mineviku ja oleviku tekste tõlgendama, looma ning neist aru saama. Oluline rõhk kirjanduse kursustes langeb eesti kirjanduse ja kultuuri seostamisele maailmakirjanduse nähtustega, maailmakirjanduse (eeskätt lääne kirjanduse) retseptsiooni käsitlemisele.
Suur Gatsby
Tegelased
Jay Gatsby – noor miljonär, kes kolib West Eggi suurde häärberisse ja korraldab seal suuri pidusid Ameerika koorekihile. Tal on salapärane minevik, mis romaani käigus lahti rullub. Tema peamine ajend kõikideks tegudeks on armastus Daisy vastu.
Tartu Ülikooli kultuuriteaduste instituut
Erialad
Teatriteaduse eesmärk on anda süvateadmisi eesti ja maailmateatri ajaloost ning draamakirjandusest. Samuti omandada etendusanalüüsi oskused ning õppida tundma ja rakendama mitmesuguseid teatriteoreetilisi meetodeid (teatrisemiootika, retseptsiooniteooria jne). Teatriuurimine võimaldab teatritekstide analüüsimise ja etenduste vaatamise kaudu näha teatri laiemat tähendust ühiskonnas ning kirjeldada teatrilaval toimuvat süsteemselt ja mõtestatult.
Etnoloogia erialal tehakse sissevaade inimeste igapäevaellu. Täpsemalt pööratakse tähelepanu sellele, kuidas kultuuri luuakse, selles kultuuris elatakse ning kuidas kultuur inimtegevuse tulemusena muutub. Selle eriala õppimine tähendab õppida mõistma kultuuriprotsesside tekke- ja muutumismehhanisme, neid märkama, kirjeldama, analüüsima ja võrdlema. Kuna etnoloogia on üks kultuuriteadus teiste seas, siis on etnoloogi jaoks oluline orienteeruda ka lähedastes distsipliinides, näiteks ajalugu, folkloristika, semiootika, sotsioloogia.
Suur Gatsby
Tegelased
Daisy Buchanan – Jay Gatsby armastatu, rikas ja võluv sotsialiit. Tom Buchanani abikaasa ja Nick Carraway nõbu. Ta on edev ja kergemeelne, kuid meeldib inimestele oma võluva välimuse pärast. Hoolimata armastusest Gatsby vastu jääb ta kokku oma võimuga abikaasa Tom Buchananiga, kellega neil ka väike tütar on.
Tartu Ülikooli kultuuriteaduste instituut
Erialad
Folkloristikat erialana saab Eestis õppida ainult Tartu ülikoolis. Üliõpilaste kasutada on Eestis ainulaadne erialaraamatukogu, praktikate käigus tutvutakse Eesti rahvaluule arhiivi talletatud pärimusega ning käiakse ekspeditsioonidel mujal Eestis. Sel erialal õpitakse tundma Eesti ja sugulasrahvaste rahvajutte, -laule ja -usundit ning mütoloogiat. Folkloor on justkui side, mille kaudu antakse edasi sageli nähtamatut, igapäevast kultuuri, mis kujundab nii mineviku kui ka praegusaja inimeste mõttemaailma nii suulises, kirjalikus kui ka digitaalses vormis. Folkloristika suunab avatud pilgu sellele, mis inimesi liidab ja mis lahutab, kuidas kujuneb identiteet ja maailmapilt, kuidas tavad muutuvad ja püsivad.
Suur Gatsby
Tegelased
Thomas (Tom) Buchanan – Daisy abikaasa, East Eggis elav miljonär ja endine jalgpallitäht. Tomil on rassistlikud vaated ja armuafäärid, mille üle uhkust tunneb. Tema armuke on Myrtle Wilson.