cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Toomas Pikhof
Ta lõpetas aastal 1991 Järve Gümnaasiumi, aastal 1993 Tallinna Pedagoogikakooli, 1998 Tallinna Ülikooli kasvatusteaduste teaduskonna (pedagoogika ja algõpetuse metoodika erialal) ja 2012 Tallinna Ülikooli Psühholoogia Instituudi magistriõppe (organisatsioonikäitumise erialal). Toomas Pikhof on kaitsnud magistritöö ”Organisatsioonikultuur ja juhtimisstiil ning nende omavahelised seosed SA näitel” ja ta on sotsiaalteaduse magister.
Tunnustus
2017. aasta novembris nimetas Tallinna Haridusamet ta kuu haridusjuhiks. .
Konkursil „Eestimaa õpib ja tänab“ sai 2018. aastal Tallinna aasta õppeasutuse juhi auhinna.
Isiklikku
Alates 2006. aastast kuulub talle Pärnu maakonnas asuv ajalooline Vaskrääma raudteepeatuse hoone, mille ta on võimalikult originaalilähedaselt renoveerinud. Samal aastal võitis ta oma Tallinnas Paldiski maanteel asuva koduga konkursi "Kaunis kodu 2005".
Haljand Hallismaa
Haljand Hallismaa (kuni 1936 Anneljas; 13. november 1931 Kehtna vald, Rapla kihelkond, Harjumaa – 1. aprill 2000 Tallinn) oli eesti sporditegelane, -ajaloolane ja -pedagoog ning koolijuht.
Tiina Talvi
Tiina Talvi (sündinud 1962) on eesti bioloog ja pedagoog.
Haljand Hallismaa
Oli aastatel 1952–1959 Jõu kesknõukogu sportmängude instruktor, oli käsipalli (tollal väravpalli nime all) aluselepanijaid Eestis. Oli aastatel 1959–1970 Jõu organiseerimisosakonna ja kaadriosakonna juhataja ning aastatel 1970–1972 Jõu Kõrgema Spordimeisterlikkuse Kooli esimene direktor. Aastatel 1973–1979 oli ta Eesti NSV Spordikomitee mitme ala vanemtreener. Tegutses tõstekohtunikuna (1971 üleliiduline kategooria).
Tiina Talvi
Haridus
Ta on lõpetanud 1986. aastal Tartu Riikliku Ülikooli zooloogina ja spetsialiseerunud malakoloogiale. Lõputöö käsitles Läänemere karpide kojastruktuure, hiljem on uurinud ka maismaatigusid.
Haljand Hallismaa
Hallismaa töötas mitmel pool kehalise kasvatuse õpetajana – praeguses Eesti Kunstiakadeemias, aastatel 1979–1982 Tallinna 24. Keskkoolis ja 1982–1985 Tallinna 4. Keskkoolis. Ta oli aastatel 1985–1992 Tallinna 54. Keskkooli/Tallinna Saksa Gümnaasiumi direktor ja 1992–1997 Tallinna Haridusameti koolide inspektor.
Tiina Talvi
Töökäik
2017. aasta seisuga oli Tiina Talvi elanud 30 aastat Saaremaal Viidumäel ja aastaid töötanud Viidumäe looduskaitsealal.
Aastatel 2005–2011 töötas Tiina Talvi Lümanda Põhikoolis bioloogiaõpetaja ja direktorina. 2005. ja 2009. aastal oli ta ka Lümanda vallavolikogu esimees. 2011. aastal oli ta Kuressaare abilinnapea hariduse ja kultuuri alal.
Haljand Hallismaa
Ta oli Eesti Kongressi liige.
Teosed
Avaldas kirjutisi Kehakultuuris, Spordilehes ja Nõukogude Õpetajas.
Tiina Talvi
Töökäik
Aastatel 2014–2015 oli ta kirjastuse MTÜ Loodusajakiri vastutav väljaandja. Ta on ka mitme Lääne-Eesti saarestiku biosfääri kaitseala raamatusarja "Estonia Maritima" kuuluva raamatu toimetaja.
2015. aastast on ta Tallinna Reaalkooli bioloogiaõpetaja, sealhulgas aastatel 2017–2020 õppealajuhataja.
Teadustöö
Tema ülikoolijärgne uurimistöö keskendus maismaatigudele, koos Raivo Männiga juhendas ta mitme aasta jooksul Puhtus Tartu Riikliku Ülikooli üliõpilaste maismaatigude praktikume.
Isiklikku
Tema tütar Anna Talvi on moelooja, kes töötav alates augustist 2019 Euroopa Kosmoseagentuuris (ESA). Tema poeg on arst.
Urožajne (Tõvrivi rajoon)
Urožajne (ukraina keeles Урожайне) on küla Ukrainas Vinnõtsja oblastis Tõvrivi rajoonis. Elanike arv on 283. Pindala on 0,935 km².
Lin Biao
Lin Biao (hiina keeles 林彪; pinyin ' is Lín Biāo; 5. detsember 1907 – 13. september 1971) oli Hiina Rahvavabariigi partei- ja riigitegelane ning sõjaväelane.
Lin Biao oli pärit maaomaniku perekonnast. Tema sünninimi oli Lin Yurong. Ta ühines kommunistliku noorteorganisatsiooniga 1925. aastal. Samal aastal asus ta õppima Guangzhous Whampoa Sõjaväeakadeemias, kus ta sai tuttavaks Zhou Enlaiga. Pärast Guomindangi ja kommunistide vahelise konflikti puhkemist 1927. aastal sai Lin Biaost üks juhtivaid revolutsioonilisi väepealikuid. 1934–1935 osales ta pikal marsil. Kommunistide baasis Yananis oli ta Tööliste-Talupoegade Punaarmee Ülikooli juhataja. 1938. aastal sai ta võitluses Jaapani vägede vastu haavata ja viibis kuni 1942. aastal ravil Nõukogude Liidus. Yanani tagasipöördumise järel tegeles ta vägede treenimise ja indoktrineerimisega. Hiina kodusõjas aastatel 1946–1949 purustati Lin Biao juhtimisel Guomindangi väed Mandžuurias, vallutati Peking ja Tianjin ning hõivati Hainani saar. 1955. aastal sai ta Hiina Rahvavabastusarmee marssaliks ja 1958. aastal Hiina Kommunistliku Partei Keskkomitee aseesimeheks. Alates 1959. aastast oli ta Hiina Rahvavabariigi kaitseminister.
1960. aastatel kaitseministri ametikohal olles avaldas ta väikese punase raamatu ja propageeris sõjaväes lojaalsust Maole. Lin Biao oli üks võtmeisikuid kultuurirevolutsiooni vallapäästmisel.
1969. aastal kuulutati Lin Biao Mao Zedongi võimujärglaseks. Kuid seejärel kaotas Mao Lin Biao suhtes usalduse.
Ebasoosingusse sattununa otsustas Lin Biao koos oma naise ja poja Lin Liguoga välismaale põgeneda. Esialgu oli tal kavas lennukiga Kantonisse lennata. Lin Biao tütar Lin Liheng informeeris põgenemiskavast ihukaitseülemat, kes teatas sellest Zhou Enlaile. Nüüd otsustas Lin Biao põgeneda üle Mongoolia Nõukogude Liitu, kuna Kantonisse põgenemine oleks nõudnud liiga pikaajalist viibimist Hiina õhuruumis. Reaktiivreisilennuk ei olnud aga küllaldaselt tangitud ja Mongoolia kohal lõppes kütus otsa. Piloot püüdis sooritada hädamaandumist, kuid see ei õnnestunud ja lennuk kukkus Öndörhaani linna lähedal alla. Kõik lennuki pardal olnud üheksa inimest hukkusid.
Vilma Mallene
Vilma Mallene (18. märts 1928 Tallinn – 7. märts 1998 Tallinn) oli eesti pianist ja muusikapedagoog.
Ta lõpetas 1954. aastal Tallinna Riikliku Konservatooriumi Anna Klasi klaveriklassi. Täiendas end Moskva, Leningradi ja Vilniuse konservatooriumis.
Töötas aastatel 1947–1951 Tallinna Muusikakooli kontsertmeistrina, 1951–1954 Tallinna Lastemuusikakooli õpetajana. Aastatel 1954–1971 oli ta Tallinna Riikliku Konservatooriumi kontsertmeister, 1971. aastast kammeransamblikateedri õppejõud, 1990. aastatel professor.
Tema õpilasi on Andres Paas, Martti Raide, Siim Selis ja Villu Valdmaa.
Ta on maetud Tallinna Metsakalmistule.
Valérie Perrin
Valérie Perrin (sündinud 19. jaanuaril 1967 Remirontis) on prantsuse romaanikirjanik. Ta on ka fotograaf ja stsenarist.
Ta sündis aastal 1967 Remirontis (asub Vosgesi departemangus). Ta kasvas üles Gueugnonis jalgpalluri perekonnas.
Tema esimene romaan "Les Oubliés du dimanche" ilmus aastal 2015. Tema teine ​​romaan "Changer l'eau des fleurs" ilmus aastal 2018. Aastal 2022 ilmus romaan pealkirja "Lilledele värsket vett" all sarjas Punane raamat eestikeelsena, Pille Kruusi tõlkes.
Yorktown (laev 1983)
pisi|Yorktown (2002) Yorktown (CG-48) oli Ameerika Ühendriikide sõjalaev, mis oli teenistuses aastatel 1984–2004.
Enne seda oli USA mereväes olnud juba mitu sellenimelist laeva. Näiteks 1840. aastal valminud 16 kahuriga purjelaev kandis seda nime. 1943, aastal valminud lennukikandja Yorktown (CV-10) võttis 27. detsembril 1968 Vaikse ookeani põhjaosas vastu Kuu-missioonilt tagasipöörduva kosmoselaeva Apollo 8.
Vaikse ookeani ja Atlandi laevastikud valisid 1997. aasta märtsis NT 4.0 arvutivõrkude ja personaalarvutite standard operatsioonisüsteemiks. Aegis programmi laevastiku osakonna tegevdirektori Ron Redmani sõnul oli Yorktowni arvutisüsteemis mitmeid NT-ga seotud häireid. "NT sobib informatsiooni ja andmete edastamiseks, aga seadmete ja masinate juhtimiseks on Unix parem süsteem. NT-d ei ole piisavalt viimistletud ja meil on olnud NT kokkujooksmised." "Poliitika tõttu on meile peale surutud asju, mida me ilma poliitilise surveta ei teeks, nagu Windows NT kasutamine. Mina oleksin selles konkreetses rakenduses valinud Windows NT asemel Unixi, mis ei jookse nii kergesti kinni."
Tulutooja
Tulutoojat (ka tuluvedaja) on tegelane Eesti mütoloogias. Saarlased katsuvad tulutooja tegemisega suurendada põllusaaki.
Välimus
Vilja valmimisel enne lõikust minnakse võõrale põllule, võetakse valmis viljapäid ja püütakse neist mingi looma sarnane kuju teha, kõige sagedamini kassi kuju. Kujule tehakse ainult 3 jalga. Kuju pannakse aiateiba otsa ja seda tehes peab ütlema: „Taevast tulgu, putku mingu!” Nii tekibki tulutooja.
Uskumused
Saarlased usuvad, et tulutoojad toovad võõrastelt vilja oma tegijale, et see rikkaks teha. Oma viljapeadest tulutoojat aga ei valmistata, sest nii tuleks tulutooja omanikule vaid oma välja vilja.
Saarlased katsuvad tulutooja tegevusele tõkkeid panna. Käiakse aiateiba otsas seisvat tulutoojat otsima. Selle leidmise puhul hävitatakse tulutooja ning sellega lõppeb tulutooja tegevus.
Lekši
Lekši on küla (skrajciems ehk hajaküla) Lätis Lõuna-Kuramaa piirkonna Vecpilsi vallas,
Küla asub valla põhjaosas merepinnast 55 meetri kõrgusel. Lekši jääb valla keskusest Vecpilsist 4, endisest piirkonna keskusest Lieģist 17 ja Riiast 184 kilomeetri kaugusele.
Asula tekkis endise Lekši karjamõisa (Lexten) keskuse juurde. Külas asub Lekši kalmistu. Aastani 2021 kuulus küla Durbe piirkonda.
Hollersbach im Pinzgau
Hollersbach im Pinzgau (baieri: Hoierschbouch an Pinzgau) on vald (Gemeinde) Austria Salzburgi liidumaa Zell am See ringkonnas (Pinzgau piirkonnas).
Igal aastal septembri lõpus peetakse seal festivali, mis tähistab aega, mil lehmad tulevad alpikarjamaadelt (kus nad püsivad soojal aastaajal) alla linna lautadesse, kus nad püsivad talvel.
2005. aastal ehitati köisraudtee, mis ühendab linna kuulsa Kitzbueheli suusapiirkonnaga, see tõi valla kinnisvarale hoogu juurde.
Mălina Olinescu
Mălina Olinescu (29. jaanuar 1974 Bukarest – 12. detsember 2011 Bukarest) oli Rumeenia laulja.
Mălina Olinescu esindas Rumeeniat Birminghamis toimunud 1998. aasta Eurovisiooni lauluvõistlusel lauluga "Eu cred". Laul saavutas 25 osaleja seas 22. koha.
Ta sooritas 37-aastaselt enesetapu, hüpates alla oma kodu kuuenda korruse aknast.
Barnim V
Barnim V (1369–1402/1403) oli üks Pommeri hertsogeid. Ta oli Bogislaw V poeg. Ta valitses Pommeri-Stolpi üle; esialgu territooriume Stargardi lähedal ja elu viimastel aastatel, 1402–1403, oli ta Pommeri-Stolpi kaasvalitseja koos oma venna Bogislaw VIII-ga.
Impala
Impala (Aepyceros melampus) on Aafrika levinumaid antiloope.
Barnim V
Allikad tema täpsest surmakuupäevast erinevad, ta suri kas 1402. aastal (16. mai) või 1403. aasta alguses (13. veebruar).
Impala
Impalad on ühed Aafrika levinuimad antiloobid, kelle pikkus jääb 1,1–1,5 meetri vahemikku ning nende keskmine kaal on 40–65 kilogrammi. Täiskasvanud isaste mass võib ulatuda kuni 90 kilogrammini.
Impalate karvkate on ühtlaselt ereruske, vaid ristluupiirkonnas ning kõhul on värvus veidi heledam. Piki reie tagaosa kulgeb kitsas must vööt. Isaste sarved on peened ja pikad (50–92 cm), korrapäraselt lüürakujulised ning peaaegu paralleelsete otstega. Emastel sarved puuduvad.
Impalate eluiga ulatub 12 aastani.
Sarnaselt teiste antiloopidega on ka impalad väga graatsilised loomad, kelle hüpped on lausa võrratud: maast lahti kerkides jääb loom hetkeks õhku rippuma, tõmbab jalad vastu keret ning heidab pea selga. Hüpped võivad toimuda kuni kolme meetri kõrgusele ning 10 meetri kaugusele.
Alamliikideks on harilik impala (Aepyceros melampus ssp. melampus) ja mustpea impala (Aepyceros melampus ssp. petersi).
Arvukus
Kuna impalad on mitmetel kaitsealadel üsna laialt levinud, siis ei peeta neid ohustatud liigiks. Nende koguarvu hinnatakse kahe miljonini ning neist pooled elutsevad eraterritooriumidel või farmides (arvukus on seal stabiilne või pigem kasvav) ja 25% looduskaitsealadel (seal on arvukus stabiilne). Ülejäänud 25% impalate koguarv on kas stabiilne või pigem langev.
Impalate tulevik on kindel seni, kuni nad endiselt eksisteerivad suurtes, adekvaatselt kaitstud ja hallatud populatsioonides kaitsealadel ning erafarmides.
Levila ja elupaik
Impala levila on võrdlemisi laialdane, see ulatub Keeniast ja Ugandast lõuna poole läbi Tansaania, Sambia ja Simbabve kuni Mosambiigi, Botswana, Mongoolia ja Aafrika edelaosani. Kõige arvukamalt leidub impalasid Tansaanias ja Keenias. Impalad elavad pigem veekogude läheduses, kus on piisavalt rohu- ja metsamaad. Impalad on tüüpilised asukad põõsassavannides, galeriimetsades ja kuivades hõrendikes. Väga harva ja lühikeseks ajaks ilmuvad nad avasteppi. Liik elab enamasti väikeste, 6–15 loomast koosnevate gruppidena, kuid harva moodustavad mõnekümnest isendist koosnevaid karjasid. Impalatel kujunevad välja ka oma territooriumid, mis ulatuvad 80–180 hektarini.
Eluviis ja sotsiaalne aktiivsus
Impalad on aktiivsed enamasti päevasel ajal, kuid sotsiaalselt kõige aktiivsemad on nad pärast koitu ja veidi enne päikeseloojangut, sel ajal liigutakse ringi koos karjaga. Öösiti veedetakse aega kas süües või puhates.
Impalakarja kuuluvad tavaliselt üks isane ja mitu emast oma vasikatega. Grupi suuruseks on seega keskmiselt 6–15 isendit. Täiskasvanuks sirgunud pojad ajab isasloom grupist minema, mistõttu moodustavad perekarjast omaette karja eri vanuses isased. Noored impalagrupid ühinevad alguses granti gasellide, soovohlude, sebrade või elevantidega, kuid need kooslused on lühiajalised.
Toitumine
Impalad toituvad peamiselt põõsaste pungadest, võrsetest, lehtedest ja rohttaimedest, mis annavad neile energiat ning suurendavad organismis rasva hulka ja lihaste massi. Enamiku antiloopidega sarnaselt käivad ka impalad toitumas nii õhtuti kui ka hommikuti, palav keskpäev veedetakse põõsaste või vihmavarjukujuliste akaatsiate varjus puhates ja mäletsedes. Ka öödel, mil hele kuupaiste, siirduvad impalad tihti toituma. Nad käivad iga päev joomas ega lähe kunagi oma joogikohtadest kaugele.
Vaenlased
Impalaid jahivad nii suured kaslased, šaakalid, hüäänid kui ka paavianid. Tundes vaenlase lähedust, algab jõudemonstratsioon, mis väljendub hüplemisena. Vanemad ja tugevamad loomad annavad niiviisi kiskjatele teada, et nende püüded on asjatud ning tänu tugevamatele õnnestub nõrgematel loomadel varjuda ja kiskjate lõugade vahelt pääseda.
Vaenlaste eest põgenemisel on impalad kiired jooksjad, kes vajadusel suudavad hüpata isegi kuni 33 meetri kaugusele. Seda tehnikat kasutavad nad nii kiskjate eest põgenemiseks kui ka iseenda lõbustamiseks. Nad suudavad hüpata ka üle põõsaste ja muude takistuste ligi kolme meetri kõrgusele õhku. Üldiselt suudavad jooksvad impalad ületada kõik takistused, mis nende teele ette jäävad.
Põgenemise ajal teevad nad aga valje hoiatavaid norsatusi, sirutades kõrgete hüpete ajal tagajalad otse välja ning maandudes esijalgadele.
Võimuvõitlus
Noored isasloomad, kes oma isa poolt karjast välja heidetakse, peavad ennast ise üles töötama nn poissmeeste gruppides. Ainult grupi juhil on õigus territooriumile ning oma geene edasi anda. Selleks, et teada saada, kes sobib grupi juhiks, peetakse vastavaid võitlusi. Oluline pole mitte sarvede pikkus, vaid hoopis looma suurus ja jõud. Kui territooriumi omav isane hakkab kaotama jõudu ja kaalu, siis võtab selle üle nn poissmeeste grupi liiderisane. Endine omanik peab liituma teiste noorte impalatega, et edasisteks võitlusteks uuesti jõudu koguda.
Sigimisperiood
Sigimisperioodil võistlevad poissmeestest isased nii territooriumide kui ka emaste pärast. Lastakse kuuldavale valju röhkimist ning sageli toimuvad ka isastevahelised ritualiseeritud võitlused.
Paaritumine toimub olenevalt levilast eri aegadel: Edela-Aafrikas veebruaris-märtsis, Ida-Aafrikas oktoobris-novembris. Emaste tiinus kestab 6,5 kuud ning enamasti sünnib vaid üks vasikas. Veidi enne poegimist eralduvad tiined emasloomad karjast ning pärast poegimist ühineb mitu niisugust emast omavahel. Ühinemine tagab parema julgeoleku, kiskjatel on neid raskem rünnata. Imetamine kestab neli kuni kuus kuud ning täisikka jõutakse veidi üle aastaselt. Alles siis, kui pojad on suuremad ja tugevamad ning jaksavad emaga kaasas käia, liitutakse üldise karjaga.
Tarbimine
Impalad täidavad ka tarbimise eesmärki. Neid jahitakse safaritel, tarbitakse kohalikul tasandil ja kasvatatakse ekspordiks. Impalad on kõige enam jahitud antiloobid jahisafaritel Lõuna-Aafrikas ning nad on populaarsuselt teisel kohal kuivatatud liha tootmiseks kasutatav liik. Pideva paljunemise ning suurepärase kohanemisvõime tõttu on impala saanud põhihuviks ka lihatootmisel ning seda mitte ainult metsloomafarmides, vaid ka eraldatud kogukondlikel aladel. 2004. aastal oli impala liha kaalult kaheksandal kohal eksporditud ulukilihadest Lõuna-Aafrikas.
Brentano tees
Brentano tees on Franz Brentano raamatus "Psychologie vom empirischen Standpunkte" ("Psühholoogia empiirilisest vaatepunktist", 1874) esitatud tees: "...intentsionaalne ineksistents on omane eksklusiivselt psüühilistele nähtustele. Ükski füüsiline nähtus ei ilmuta midagi sarnast. Ja nõnda saame psüühilisi nähtusi defineerida, öeldes, et nad on niisugused nähtused, mis sisaldavad intentsionaalselt mingit eset."
Psüühiliste nähtuste all mõistab vaimuseisundeid ja vaimusündmusi, füüsiliste nähtuste all ei mõtle ta mitte ajuprotsesse, vaid põhiliselt tajutavaid omadusi, näiteks värvus, heli ja soojus.
Analüütilises filosoofias tõlgendatakse Brentano teesi kahe teesina:
Kas Brentano tees peab paika?
Tänapäeval enamasti ei peeta Brentano teesi paikapidavaks, sest intentsionaalsust võidakse omistada ka näiteks lausetele.
Chisholmi modifikatsioon
Roderick Chisholmi mõjul on Brentano teesi all hakatud mõistma teesi, et intentsionaalsus ei ole redutseeritav füüsikalistele protsessidele (füsikalismi mõttes). Intentsionaalse kõnepruugi biheivioristlikus vaimus analüüsi vastustades püüdis Chisholm esitada "Brentano teesiga sarnase teesi" psühholoogia keeles ning sõnastas selle intentsionaalsete kontekstide (intensionaalsete lausete) kõrvaldamatusena teadusliku psühholoogia keelest: "...et mittepsühholoogilisi nähtusi kirjeldades ei ole tarvis kasutada intentsionaalset kõnepruuki; kõiki uskumusi selle kohta, mis on pelgalt "füüsiline", saab väljendada lausetega, mis ei ole intentsionaalsed. Aga (...) kui me soovime kirjeldada tajumist, eeldamist, uskumist, teadmist, soovimist, lootmist ja muid selliseid hoiakuid, siis kas a) peab kasutama kõnepruuki, mis on intentsionaalne, või b) peab kasutama termineid, mida pole tarvis kasutada mittepsühholoogilisi nähtusi kirjeldades."(Robert Chisholm Perceiving: A Philosophical Study, Ithaca: Cornell University Press, 1957, lk 172–173).
Williard Van Orman Quine (1960) leidis, et reduktsiooni võimatus on vastuolus intentsionaalsete vaimuseisundite reaalse olemasoluga. Tema tõlgenduses "Brentano teesi võib aktsepteerida kas intentsionaalsete keelepruukide möödapääsmatust ja autonoomse intentsiooniteaduse tähtsust näitavana või intentsionaalsete keelepruukide alusetust (baselessness) ja intentsiooniteaduse tühjust näitavana. Minu hoiak on erinevalt Brentano omast viimane."
Intentsionaalsust on siiski püütud kas füsikalistlikult või naturalistlikult redutseerida.
Ošupe
Ošupe on küla (vidējciems) Lätis Madona piirkonnas Ošupe vallas.
Küla asub valla põhjaosas. Ošupe jääb valla keskusest Degumniekist 6,5, piirkonna keskusest Madonast 47 km ja Riiast 206 kilomeetri kaugusel merepinnast 100 meetri kõrgusel. Külas on põhikool, raamatukogu ja rahvamaja. Sinna jääb Ošupe bussipeatus.
Ošupe rajati teise maailmasõja järgsetel aastatel kui kohaliku Aiviekste sovhoosi keskasula.
Aastal 2019 oli külas 94 elanikku. Aastal 2022 oli elanikke 82.
pisi|tühi|Ošupe
Ikaunieki (Ošupe vald)
Ikaunieki asub valla lõunaosas Zvidziena ja Meirāni kanali vahel.
Aastal 2008 oli külas 25 elanikku.
Bārdaskrogs
Bārdaskrogs (ka Bardaskrogs, kohalikus murdes Bordaskrūgs) on küla (skrajciems ehk hajaküla) Lätis Alūksne piirkonnas Vana-Laitsna vallas. Bārdaskrogs asub valla keskosas merepinnast 208 meetri kõrgusel. Küla asub valla keskusest Kornetist 3, piirkonna keskusest Alūksnest 26 ja Riiast 192 kilomeetri kaugusel.
Küla asub maantee A2 ääres. Seal asub Bārdaskrogsi bussipeatus.
Aastal 2007 oli külas 12 elanikku.
Maahaldjas
Sageli ei osata maahaldjate ja maa all asujate vahel vahet teha. Vanal ajal meelitati maahaldjat ohvritega, kui ehitus käsil oli, kuna vastasel korral lõhkus ta öösel kõik ära, mis päeval tehtud. Kirikute ehitamisel ohverdati härgi, nurgakivi alla pandi hõbedat ja hõberaha. Isegi elumaja ehitamisel kuulati maahaljaid – sinna kuhu hobune seisma jäi palkidega, sinna võis ehitada.
Viljaneitsi
Viljaneitsid on vilja haldjad, kes kaitsevad vilja. Vanemad allikad nimetavad neid ainult kahjutegevateks olevusteks, kes ilmuvad välja lõikuse ajal välja ja rikuvad vilja. Nende viibimist viljas märgates hüütakse neile kolm korda: Kulla neitsid, ärge tehke paha! (Osilana 1, lk 19).
Ohverdamine
Rahvaluule korjandused näitavad aga, et viljaneitside tegevust tuleb laiendada. Nad ilmuvad välja kevadel, orase tärkamise ajal. Seemendamise eel palub põllumees neilt ette viljale sigidust, neile omal ajal ohvrit tõotades. Viljaneitside meel tuleb lahkeks muuta ja neid keelama kurja tegemast. Üheks ohverdamise võimaluseks on võtta pang vett, kuhu pannakse sisse mitut tõugu viljateri. Nendega minnakse nurmele, riputatakse vihaga vett igale poole põllule.
Veel teada
Viljaneitside kõrval tuntakse ka viljahunti ehk vilja tõu järele, kus see hunt asub, rukki-, herne-, oahunti. Viljahundiga hirmutatakse lapsi, kui nad tahavad vilja sisse joosta. Viljahaldjas võtab endale neitsi kuju kõrval kahju teha püüdes hundi kuju.
Motokross
pisi|250px|Motokrossisõitjad Motokross on mootorrattaspordi ala.
Motokrossi võistlused toimuvad maastikul ettevalmistatud 1,5–3 km pikkusel tõusude ja langustega nn krossirajal. Võisteldakse spetsiaalsetel krossiratastel, võistlusklassid sõltuvad mootori kubatuurist. Võistlused toimuvad ühisstardist.
Eestis on motokross kõige populaarsem mootorrattaspordi ala. Motokrossi Eesti meistrivõistluste korraldamist koordineerib Eesti Mootorrattaspordi Föderatsioon.
Vabatahtlikud keskkonnalepped
Vabatahtlikud keskkonnalepped ehk vaba tahte lepingud (inglise voluntary environmental agreements) on ettevõtete ja ametkondade vabatahtlikud koostöölepped parema keskkonnaseisundi saavutamiseks.
Näiteks kaasab ametkond ettevõtteid õigusaktide ettevalmistamisse, samas võtab ettevõte endale keskkonnakohustusi, mida kehtivad õigusaktid otseselt ei nõua, kuid mis märgatavalt parandavad keskkonna seisukorda.
Vabatahtlikud keskkonnalepped võivad olla ka riikidevahelised, millega püütakse leida üksmeelt regionaalsete ja globaalsete erimeelsuste leevendamiseks.
Muravanka Jumalaema Sündimise kirik
pisi|Kiriku sisevaade ja altar pisi|Vaade ühest kiriku tornidest
Muravanka Jumalaema Sündimise kirik (valgevene keeles Царква Раства Багародзіцы) on kirik Valgevenes Hrodna oblasti Ščučyni rajoonis Mažejkava külanõukogus Muravanka külas. Kirikut kasutavad õigeusklikud.
Valgevene gootika stiilis rajatud kirik pärineb 16. sajandi esimesest poolest.
Kirikuhoone
Kuigi kirikut mainitakse esimest korda 1407. aastal, on hilisemate uuringute põhjal selgunud, et selle dokumendi näol on tegemist XVII sajandist pärineva võltsinguga. Reaalselt valmis hoone XVI sajandi alguses. Hoone on hea näide gooti stiilist ja üleminekust renessanssarhitektuurile. Muravanka Jumalaema Sündimise kirik on üks vähestest säilinud Valgevene kindluskirikutest. Kuna asula nimi tuleneb kivihoonest ja on varasem kui kirikuhoone ise, arvatakse, et algselt asus seal vaid üks kindlusetorn, mille juurde hiljem siis kirik ehitati.
Ajalugu
Kirik valmis vahemikus 1516–1542. See rajati õigeusu kirikuna, ehitust toetasid Mažejkava mõisa omanik ja sealne rentnik. 1656. aastal sai kirik sõjas Moskva tsaaririigiga kannatada, pärast seda ehitati tornid kõrgemaks. Taas sai see kannatada Põhjasõja ajal, mil seda kahjustas Rootsi vägede suurtükituli. Pärast seda lagunenud hoone hüljati.
Kirik seisis tühjana kuni XIX sajandi keskpaigani. 1822. aastal alustati selle taastamist. Suuremad tööd viidi läbi veel vahemikus 1871–1872. XX sajandi alguses oli see mõnda aega kasutusel katoliku kirikuna. Pärast Teist maailmasõda seisis kirik mõnda aega tühjana. Õigeusu kogudus alustas seal taas tööd 1988. aastal, kuigi ametlikult kuulus see katoliku kirikule kuni 1992. aastani.
Arhitektuur
Kirik on põhiplaanilt peaaegu ruudukujuline (15 × 13,5 m). Kiriku idaküljel asub apsiid, mis on hoonega ühelaiune. Kiriku nurkades asuvad neli torni. Läänepoolsed neist on suuremad, nende diameeter on 4,5 meetrit, seinte paksus 1,8 meetrit, kõrgus aga 14 meetrit. Idapoolsed tornid on sama kõrged, kuid nende diameeter on 3 meetrit ja seinte paksus 1c meeter. Torni seintes asuvad laskeavad.
Fassaadi kaunistavad nišid, need ehivad ka torne ja apsiidi. Lääneviilu kaunistavad kaksikkaarsed orvad. Hoonet kaunistavad veel nurga all laotud tellistest moodustuvad sakkfriisid; ka vaheldub valge värv telliste punase tooniga.
Sees jagavad neli sammast hoone kolmeks lööviks, mis on peaaegu ühekõrgused. Keskmise löövi kõrgus on 12 meetrit. Kuni XIX sajandi ülesehitustöödeni asusid kiriku põranda all kaks võlvkambrit.
Kiriku sissepääsu kaitses langevärav. XIX sajandi alguseni viisid kirikust välja neli salakäiku, mis viisid igasse ilmakaarde. Toona need likvideeriti, fassaadile lisati uued karniisid, sissepääsu juurde ehitati aga narteks.
Kaķīši
Kaķīši on küla (skrajciems ehk hajaküla) Lätis Alūksne piirkonnas Vana-Laitsna vallas. Kaķīši asub valla idaosas merepinnast 203 meetri kõrgusel. Küla asub valla keskusest Kornetist 9, piirkonna keskusest Alūksnest 21 ja Riiast 197 kilomeetri kaugusel.
Küla asub maantee A2 ja Kaķīši järve lähistel. Külas kasvab looduskaitsealune tamm ümbermõõduga 4.46 m.
Aastal 2007 oli külas 3 elanikku.
Ilmaneitsi
Ilmaneitsi on müütiline tegelane rahvuseeposes "Kalevipoeg". Kirjelduse tema kohta on andnud ka Matthias Johann Eisen oma kirjutistes Eesti mütoloogiast.
Ilmaneitsit on mainitud rahvuseepose kümnendas loos (Kikerpära soo. Vetevaimu kuld.  Jõukatsujad.  Võlatasumine Soome.  Ilmaneitsi sõrmus.)
Kalevipoeg
Kalevipoeg saatis Alevipoja Soome sepale mõõga eest tasu viima, otsustas rajada rahvale varjupaikasid ning heidab puhkama. Kuu paistel ilmub Ilmaneitsi. Ilmaneitsi märkas kaevu ja tahtis võtta keelekastet. Metsapoeg märkas seda ning tahtis aidata kaevust vett vinnata. Ilmaneitsi ehmatas ja kaotas sõrmuse kaevu. Kalevipoeg kuulis Ilmaneitsi kurvastamist ja tuli asja uurima. Murest aru saades hüppas kalevipoeg kaevu. Sortsid märkasid seda ning rõõmustasid, et mees läks lõksu. Veskikivi kukutati kõrgelt kaevu, et see vägimehe kaela murraks. Mõne aja pärast kargas Kalevipoeg kaevust ja veskikivi oli tal sõrmes. Ta küsis Ilmaneitsilt üle:
Setud
Ilmade muutumine pani juba muistsed inimesed selle põhjust uurima. Setu rahvalaulud tunnevad nelja ilmaneitsit, kes kulla-, hõbeda- ja vasekanga kudumisega tegelevad. Kuna ilmaneitsi on väga ilus ja kaugelepaistev, meelitab ta palju kosilasi enda juurde, kes tulevad nii maalt, kui ka taeva alt. Setu rahvalaulud toovad välja, et kosjas käis ka päev, kuid Ilmatüdruk ei võtnud päeva peiuna vastu päev peab hommikul vara tõusma ja õhtul hilja looja minema. Samuti tõukas ta eemale ka kuu: peab õhtul tõusma ja ööl kustuma.
Olemus
Ilmaneiudude sündimise kohta teab eesti rahvalaul seletust anda: noor neiu ehtis ennast ja läks metsa marjule ning sai marjade söömisest ilusaks. Ilusaks saades sammub ta ilma äärele paistma ega tule vanemate kutse peale sealt enam tagasi. Võimalik, et rahvas arvas selle marja, mis neiu ilusaks tegi, ta ka maa pealt taevasse paistma tõstvat. Ilus, kaugelepaistev ilmaneitsi tõmbab magnetina palju kosilasi enese juurde. Tuleb kosilasi maa pealt ja taeva alt. Mõnel puhul hoopleb ilmaneitsi oma rikkusega, korra kaebab koguni vaesust. Üks rahvalaul laseb hoopleva ilmaneitsi tähele mehele minna. Teisel korral lubavad sugulased ehete puudust kaebavale ilmaneitsile kaasavara, aga ei anna midagi.
Maa-alune
Maa-alune on tegelastüüp eesti mütoloogias.
Asehalduskord
Asehalduskord oli Venemaa keisrinna Katariina II ajal aastatel 1775–1795 Venemaa keisririigis kehtinud piirkondlik valitsusvorm, mis tugines Venemaa keisrinna Katariina II poolt ette valmistatud ja Venemaa keisririigis 1775. aastal jõustunud kubermanguseadusele. Asehalduskorra eesmärk oli Venemaa keisririigi piirkondade valitsemise detsentraliseerimine ja riigi äärealade ning Läänemere kubermangude tihedam liitmine Venemaaga (enne seda kehtis Balti erikord). Asehalduskord kehtis Läänemere kubermangudes aastatel 1783–1797. Asehalduskondi valitsesid asehaldurid ehk kindralkubernerid.
Uue haldusjaotuse kohaselt moodustati senise 23 kubermangu asemel 50 asehalduskonda, muudeti ka seniste maakondade ja valdade piire ning loodi uued maakonnalinnad. 1775. aasta reformiga reguleeriti haldusüksuste suurust. Lähtuti põhimõttest, et kubermangu või asehalduskonna suuruseks peaks olema 300 000–400 000 revisjonihinge. Provintsid kaotati. Mõned suuremad asehalduskonnad jagati oblastiteks. Kubermangud jagunesid maakondadeks – 20 000–30 000 revisjonihinge. Oluliselt mõjutas haldusjaotuse ümberkorraldusi 18. sajandi 2. poolel ka territoriaalne ekspansioon – uute alade lülitamine impeeriumi koosseisu.
Haldusreformiga unifitseeriti senised eristaatusega haldusüksused, kaotati Zaporižžja kasakate autonoomia Zaporižžja Sitšis. Uutel Venemaa keisririigiga liidentatud maa-aladel kohaldati samuti uue haldusjaotuse põhimõtteid.
Katariina II poolt alustatud haldusreformi tulemusena tekitati täiendav võimutasand kindralkuberneri ametikohaga, kaotati iseseisvad kubermangud nende allutamisega kindralkuberneridele, kellele allusid 2–4 kubermangu. Moodustatud halduskeskustes moodustati piirkondlikud valitsus- ja kohtusüsteemi asutused: asehaldusvalitsused, kohtu- (Tsiviilasjade Palat ja Kriminaalasjade Palat) ja fiskaalasutused.
Valitsusasutuste viimisega lähemale piirkondlikele haldus-, kultuuri- ja majanduskeskustele kaotasid tähtsust senised tsentraliseeritud riigivalitsusorganid ning 1780. aastal likvideeriti Manufaktuurkolleegium, 1782. aastal Staats-kontori kolleegium (Штатс-контор-коллегия), 1783. aastal Peamagistraat, 1784. aastal Mäekolleegium (Берг-коллегия), 1786. aastal aga Teenismõisate kolleegium ja Justiitskolleegium.
Asehalduskord Läänemere kubermangudes
Asehalduskorra ajal olid haldusüksustena kasutusel asehaldurkonnad. Eesti- ja Liivimaa kubermang olid vastavalt Tallinna ja Riia asehaldurkond. Neid kahte asehaldurkonda juhtis Riias resideeriv kindralkuberner ehk asehaldur.
Videosalvesti
Videosalvesti on elektroonikaseade videosignaali salvestamiseks ja taasesitamiseks. Esimestes videosalvestites – videomagnetofonides – jäädvustati analoogsignaal magnetlindile, seejärel digitaalsignaal DVD-le, mälukaardile ja kõvakettale, kusjuures järjest enam leiab kasutamist välkmälul põhinev SSD-kõvaketas. pisi|250px|DVR-iga satelliidituuner Kõvakettaga salvestusseadet nimetatakse ka digitaalseks videosalvestiks, lühend DVR (Digital Video Recorder). Videosalvesteid toodetakse eraldi seadmetena ja samuti kombineerituna TV-tuuneriga; sel juhul kasutatakse ka lühendit PVR (Personal Video Recorder).
Digitaalse videosalvesti eriliik on võrguvideosalvesti NVR (Network Video Recorder), mis salvestab videot voogedastusena internetist, samuti veebikaamerast.
Setomaa valla vapp
Valla volikogu kinnitas vapi 30. jaanuaril 2020.
Vapi kirjeldus
Setomaa valla punasel vapikilbil on hõbedane seto suursõlg ja neljast hõbedasest kaldristikesest moodustuv seto muster päisena. Setomaa valla vapi kujundaja on Evelin Hurm.
Põhjendus
Punane ja valge on seto kultuuris põhivärvid, mis sümboliseerivad seto kultuuris püsivat, spetsiifilist ja teistest erinevat maailmapilti. Nad jagavad kaheks setode arusaama maailmast, kus värvide kaudu ilmneb selge piir reaalse, mõttelise ja sakraalse vahel. Valge metalli kultusena esinev hõbeehete rohkus on seto ehtekultuuri üks tahke. Valge tähistab valgust ja puhtust, punane on kaitsevärv, väljendab emotsionaalsust. Hõbedane tähistab jõukust. Geomeetriline muster (kiri) tähistab seto käsitöötraditsioone. Kirja positiiv-negatiiv geomeetriline ornament on ürgseim, kiri koosneb siksakjoontest, kolmnurksetest pindadest, ristidest, kõige sagedamalt ruutudest. Ruut on maa ja päikese märk, sümboliseerib ka taret, talu, põldu, korda. Koonusekujulise seto sõle tunnusjooneks on suurus. Sõlg on elu edasiandva ea tunnusmärk. Sõle kinnis esindab Setomaad, mille vahel on kontrolljoon.
Vapi kasutamise kord
Valla vapi kasutamine:
Janské Lázně
Janské Lázně (saksa keeles Johannisbad) on linn Tšehhis Hradec Králové maakonnas Trutnovi ringkonnas. Janské Lázně asub Poola piirist natuke rohkem kui 7,5 km kaugusel, Trutnovist ligikaudu 12 km loodes ja Hradec Královést umbes 48 km põhjas.
Janské Láznět on esmamainitud 1552. aastal. Janské Lázně sai alevi staatuse 1881. aastal ja linnaõigused 1965. aastal.
Janské Lázně on kuurortlinn ja talispordikeskus. Seal toimusid 1925. aasta põhja suusaalade maailmameistrivõistlused, mis olid esimesed ametlikud suusatamise maailmameistrivõistlused.
Rottenmann
Rottenmann (keskbaieri: Rottnmau) on linn (Stadt) Austrias Steiermargi liidumaal Liezeni ringkonnas, Rottenmanni Tauerni lähedal. Rottenmanni on dokumendis esmamainitud 927. aastal. See sai oma linnaharta 1279. aastal kuningas Rudolf von Habsburgilt.
thumb|Rottenmann vaadatuna Strechau lossist
Nimi
Nimi Rottenmann on pooltõlge vanaslaavi sõnast *čьrmьn′ane, mis tuleneb lõpuks omadussõnast *čьrmьnъ 'punane' (vrd saksa rot 'punane'). Kohanimi registreeriti 1048. aastal kui Cirminah, mis tuleneb hüdronüümist *Čьrmьna 'punane (jõgi)'.
Vabaduse väljaku pommiplahvatus
Pommiplahvatuse korraldamises süüdistati Robert Pohlakut, kes oli Linnuvabriku grupeeringu juht. Plahvatus pidi olema kättemaks Permi grupeeringu liimetele Aleksander Siirakule (hüüdnimed: Taivanets, Kauboi) ja Sergei Potšivalovile. Koos Pohlakuga olid ka Mäng, Imre Arakas, Grossthal, Pohlak, Piispea, Janek Kukk ja Toomas Helin, Laane ja Kuusik. . Ainus tõend teiste meeste väidetava osaluse kohta oli tabatud pommipanija Robert Pohlaku tunnistus ja Helina ülekuulamine kestis vaid kümmekond minutit, Kukk pääses kaheaastase tingimisi karistusega. Tallinna kesklinnas avalikus kohas toimunud võimas plahvatus oli esimene suurem kriminaaluurimine taasiseseisvunud Eestis.
Verband kommunaler Unternehmen
Ajalugu
VKU asutati 1949. aastal Rüdesheim am Rheinis. Pärast teist maailmasõda toetas VKU munitsipaaletevõtete ümberstruktureerimist. Pärast Saksa Demokraatliku Vabariigi kokkuvarisemist 1989. aastal toetas VKU Ida-Saksamaa omavalitsusi energeetika ja veevarustusega tegelevate munitsipaalettevõtete loomisel.
VKU tänapäeval
VKU-s on rohkem kui 1400 liiget. Neil on kokku 245 000 töötajat ja kogukäive umbes 110 miljardit eurot. Liikmetel on 46% turuosa elektritootmises, 59% maagaasi osas, 80% joogivesi osas, 65% kaugküte pakkumisel ja 26% kanalisatsiooni puhastit.
Sellele lisaks nad iga päev ümber töötlevad 31500 tonni jäätmeid ja mõjutavad positiivselt sellele et Saksamaa jõuab kõrgeima taaskasutamise määra Euroopa Liidu liikmete vahel, 65%.
VKU ühing korraldab erialast ja poliitilist tööd energeetika, veevarustuse ja heitvee veevarustuse, jäätmekäitluse ja munitsipaal puhastamise aladel. VKU ettevalmistab seadusi ja sõnastab ühised poliitilised seisukohad VKU liikmetele ja seletab neid poliitika ja avaliku sektori tasemel.
Alates jaanuarist 2016 on VKU president Michael Ebling, Mainzi linnapea. Alates septembrist 2015 on VKU tegevjuht Katherina Reiche.
Sankt Gallen (Steiermark)
Sankt Gallen on vald (Marktgemeinde) Austrias Steiermargi liidumaal Liezeni ringkonnas.
thumb|
Josef Terboven
pisi|Josef Terboven veebruaris [[1942]] Josef Antonius Heinrich Terboven (23. mai 1898 Essen – 8. mai 1945 Skaugum) oli saksa riigitegelane.
Fuscherkarkopf
Fuscherkarkopf, mõnikord saksa keeles ka Fuscher-Kar-Kopf ja varem ka Fuschereiskarkopf, on üks mäe kaksiktippudest Kesk-Ida-Alpide Kõrg-Tauerni mäestiku peaaheliku (Mittleren Tauernhauptkamm) keskosas Glockneri rühmas. Mägi asub otse Austria Salzburgi ja Kärnteni liidumaade vahelisel piiril. Peamine tipp on 3331 m kõrge, kuid loodetipp on vaid 3252 m kõrge. Kaks tippu on u. 500 m vahega ja seotud kõvera firniga kaetud harjaga. Edasised teravad, silmatorkavad seljandikud jooksevad loode ja lääne suunas, moodustades Tauerni peaharja. Edelasse hargneb Heiligenbluti avatud sein (Heiligenbluter Freiwand), võimas külghari, mis algab kaguservana (Südostgrat) Fuscherkarkopfi juurest. Loodetipul on suurepärane 650 m kõrgune läänesein (Westwand), mis oli varem kaetud firniga, kuid nüüd on kaetud lahtiste kiviplaatidega. Mäele pääseb hõlpsasti Hofmanni hütist üle edelaharja (Südwestgrat) ning sealt avaneb hea vaade Großglocknerile ja Pasterze liustikule. Tippu ronis esmakordselt 1840. aastatel jahimees Gregor Maier Fuschist, tuntud kui Badhans.
Josef Terboven
Terboven oli pärit jõukast katoliiklikust maaomaniku perekonnast. 1915. aastal astus ta vabatahtlikuna sõjaväkke ja võttis osa Esimesest maailmasõjast. Teda autasustati esimese ja teise klassi Raudristiga. Sõja järel õppis ta aastatel 1919–1922 Münchenis ja Freiburgis riigiteadusi, kuid õpingud jäid lõpetamata.
Fuscherkarkopf
Ümbruskond
Fuscherkarkopf on ümbritsetud liustikest, välja arvatud kagus. Läänes asub Joanurk (Wasserfallwinkel), mis on Bockkarkeesese liustiku lõunapoolne, alumine osa; põhjas on väike Fuscherkarkees ja läänes suhteliselt tähtsusetu Freiwandkees. Lõpuks lõunas on Pasterze liustik, suurim liustik Ida-Alpides. Lähimad mäed piki loodeharja, eraldatuna Fuscherkarscharte tuulevahega (kuni 2841 m), on Breitkopf (3115 m) ja sellest kaugemal Keskmine Bärenkopf (Mittlere Bärenkopf, 3358 m). Piki lääneharja, mis moodustab Tauerni peaharja ja on eraldatud piluga (Einschartung) nimega Der Rinner (3145 m), on Sinabeleck (3261 m). Veel ida pool järgnevad sellele Kapuziner (2852 m) ja Spielmann (3027 m). Kagus, piki Heiligenbluti avatud seina ja eraldatuna Freiwandschartega (2975 m) tõusevad Freiwandspitzi (3034 m) ja Freiwandkopfi (2854 m) tipud. Kahest tipust lõunas 600 m kaugusel on Gamsgrube, massiivne kausikujuline tsirkusorg. Lähim mis tahes tähtsusega asula on Heiligenblut am Großglockner Kärntenis, mis asub linnulennult u. 8 km eemal. Hea 15 km kirdes asub Salzburgi küla Fusch an der Großglocknerstraße.
Josef Terboven
Aastatel 1923–1925 töötas ta pangaametnikuna. 1923. aastal astus Terboven Natsionaalsotsialistlikkusse Saksa Töölisparteisse ning võttis osa Õllekeldriputšist. 1925. aastal sai ta Esseni SA algorganisatsiooni juhiks. Alates 1928. aastast oli Terboven Esseni gauleiter.
1930. aasta septembris valiti ta Riigipäeva liikmeks. Natsinaalsotsialistide võimuhaaramise järel sai Terboven lisaks sellele ka Preisimaa riiginõunikuks. 5. veebruaril 1935 nimetati ta Reinimaa ülempresidendiks. 1936. aastal anti talle SA obergruppenführeri auaste.
Saksamaa sissetungi järel Norrasse nimetati Terboven 24. aprillil 1940 Norra riigikomissariks. Terboven ei juhtinud Norrat otseselt, vaid talle allus Norra tsiviilvalitsus. Saksamaa kapituleerumise järel lõpetas Terboven elu enesetapuga, lastes oma punkri lõhkeainega õhku.
Fusch an der Großglocknerstraße
Fusch an der Großglocknerstraße on vald (Gemeinde) Austria Salzburgi liidumaa Zell am See ringkonnas (Pinzgau piirkonnas), Grossglockneri mäe jalamil. Fuschi org asub Alpide peaahelikust põhja pool. Fusch asub kõrgusel 813 m, kuid suurim kõrgus vallas on 3564 m Grossglockneri mäe tipus (Austria kõrgeim mägi).
Fuschi org asub Raurise oru ja Kapruni oru vahel ning suubub Salzachi orgu.
Läbi Fuschi oru ja orus asuva Ferleiteni (kuulub samuti Fuschi valda) viib Grossglockneri kõrgalpi maantee kui tuntud maaliline maantee ja populaarne sihtkoht.
Fuschi orus asub 1188 m kõrgusel Bad Fusch, kõrgmäestikukuurort, tuntud 18. ja 19. sajandil St. Wolfgangi nime all, mis nüüdseks on varemeis ja mida kasutatakse ainult vaba aja veetmise kohana. Seal on arvukalt allikaid, millel väidetavalt on tervendav toime. Vürstlik piiskop kardinal Schwarzenberg, kes külastas seda kohta esimest korda 1829. aastal, tegi sellest rahastajana 19. sajandi ühe kuulsama mägikuurorti Austrias, mis võis vabalt konkureerida Bad Gasteiniga. Kuid sõda rüüstas selle kuurordi, üksikud allesjäänud suured hotellid läksid peagi pärast 1945. aastat pankrotti. Tänapäeval on kuurordi kunagisest hiilgusest järel vaid varemed ja 1990. aastatel taastatud kirik.
Suured lõigud orust on osa Kõrg-Tauerni rahvuspargist ja nende suhtes kehtivad eriti ranged kaitsetingimused.
Ajalugu
Fuschi org moodustab põhjapoolse otsa vanast mäekurust üle Alpide, mida kasutati juba keltide aegadel muularajana. Hochtori lähedalt on leitud keldi ja rooma münte ning Euroopa kõrgeimalasuv pühamu väikese Herculese kujuga. Kas sellel ajal oli see juba linn orus, ei ole dokumenteeritud, kuid seal oli vähemalt majutus kaupmeestele, kes ületasid ilmselt Hochtori Kesk-Alpides. Fuschis endas on võlvijäänused keskajast. Keskaegse kaevandamisega saabus orgu suurel arvul kaevureid. Peamine asula orus oli aga hilisem varauusajast St. Wolfgang, hilisema nimega "Bad Fusch", enne terviseturismi või hõbekaevanduste algust Kühkarkopfi mäel. Praegune küla oli sel ajal asustatud ja tõenäoliselt oli see seni olnud osaliselt elamiskõlbmatu soostik. Linn ise oli pikka aega jõe poolt jaotatud Taxenbachi ja Zelli haldusalade vahel, mis kajastub tänapäeval numbrite ülesehitamises tähega "Z" (Fusch Zeller) ja "T" (Taxenbacher Fusch). Iseseisva kogukonnana valitsesid linna peaaegu pidevalt (välja arvatud natsiaeg) kristlikud ja konservatiivsed linnapead. Varem isoleeritud linn sai majanduslikult palju kasu Grossglockneri kõrgalpi maantee ehitamisest, kuid väljaspool suvekuid jääb see endiselt peamistest turismimarsruutidest kõrvale.
Pikas talupojaühiskonnas – nagu ka teistes Austria maapiirkondades – kasutasid talunikud Teise maailmasõja ajal sunnitöölisi Ida-Euroopast. Sõja lõpus otsis mitu natsi sõjakurjategijat külas kui Alpikindluse osas varjupaika. Aastatel 1945–1955 kuulus linn Ameerika okupatsioonitsooni. Turismi kasv alates 1960. aastatest tõi linnale teatavat õitsengut, kuid mis ei suuda konkureerida piirkonna suurte turismikeskustega ja päästis seega linnakaitse, töötab suurte suusapiirkondadega hästi. Nagu paljudes Austria maapiirkondades 1990. aastatest, võib märgata ka maapiirkondade taristu teatavat halvenemist kaupluste, postkontorite ja politseijaoskondade sulgemisega. Samal ajal on Kõrg-Tauerni rahvuspark ja väike sellega seotud näitus või Mühlauersäge ümberehitamine näidissaeveskiks pakkunud esimesi impulsse ökoloogiliselt ja kultuuriliselt huvitatud turismile.
Delhi sultanaat
pisi|Delhi sultanaadi suurim ulatus Delhi sultanaat oli keskaja riik Põhja-Indias 1206–1526; pealinn Delhi. See tekkis Guriidide hõivatud India aladel, kui asehaldur Kutbud-din Aibek (1206–10) kuulutas end sõltuma­tuks valitsejaks. Riik oli suurim Alauddin Hildži (1296–1316) ajal. Timuri sõjaretkele (1398) järgnesid langus ja killustumine. 1526 vallutas sultanaadi Babur. Delhi sultanaadi valitsev ülikkond koosnes Kesk-Aasiast, Afganistanist ja Iraanist pärit islamiusulistest siirdlastest.
Tõug
Tõug on mingi kodulooma isendite kogum (populatsioon), millel on ühtne põlvnemine ja on kujunenud ühesugused pärilikud omadused ning mille arvukus võimaldab teha tõuaretustööd.
Teatud tõugu kuuluvad isendid on kohastunud sellele tõule sobiva geograafilise piirkonna kliima- ja loomapidamistingimustega, nad eristuvad oluliselt sugulastõugudest geneetilise distantsi alusel ning tõutüüp ja muud iseloomulikud tunnused ei ole vähemalt viimase kolme põlvkonna jooksul oluliselt muutunud. Tõul peab olema nimi, mis eristub teistest kasutatavatest tõunimedes
Maailmas on teada üle 3000 koduloomatõu.
Eestis on aretatud (või parandatud) nt veise-, sea-, lamba- ja koeratõuge.
Kleblach-Lind
Kleblach-Lind on vald Austria Kärnteni liidumaa Spittal an der Drau ringkonnas.
Kleblach-Lind asub Drava ülemise oru idaotsas, linnulennult u. 10 km Spittal an der Draust. Nende kahe vahele jääb vaid Drava.
Õpiraskused
Õpiraskused (ingl learning disabilities, learning difficulties) on ajutalitluse või aju struktuuri neurobioloogilised hälbed, mis seostuvad inimese taju, mälu, mõtlemise ja kõnega. Õpiraskus piirneb kerge vaimupuudega.
Traditsiooniline
Õpiraskuste traditsioonilise arusaama kohaselt on õppimise puhul olulised eelkõige teadmised ning probleemsete situatsioonide avaldumist ei seostata õpikeskkonna, vaid õppija isikuga.
Sotsiaalkonstruktivistlik
Õpiraskuste sotsiaalkonstruktivistliku teooria kohaselt seostatakse õpiraskusi keskkonnaga ning õppimist loetakse aktiivseks tegevuseks ainult õppija isiklike kogemuste rakendamisel.
Interaktiivne
Õpiraskuste interaktiivse käsitluse kohaselt nähakse õppeainet suhete kompleksina ja õpiraskusi suhteprobleemina. Ühtki õpihäiret ei saa vaadelda kontekstiväliselt, kuna õpihäire ilmneb konkreetses situatsioonis bioloogilise, psühholoogilise ja sotsiaalse aspekti koosmõjul. (Martinson, 2010)
Õpiraskuste käsitlused ja statistika eri riikides
Õpiraskusi määratlesid Samuel Kirk ja James Gallagher 1963. aastal kui lugemis-, kirjutamis- ja arvutamisprobleeme ning õpilaste liigaktiivsust, mis pole põhjustatud vaimsest alaarengust. 1970. aastatel kirjeldas Vladimir Lubovski Moskvas sarnast nähtust, mida nimetati vaimse arengu peetuseks. Esialgu peeti nähtust nii USAs, tollases Nõukogude Liidus kui ka Lääne-Euroopas valdavalt ajutiseks ja ületatavaks. Hariduskogemused ja uurimused on näidanud, et ületatavaid ehk ajutise loomuga on õpiraskustest umbes veerand. Ameerika Ühendriikides on erinevate õpiraskusega inimesi 15% rahvastikust, kellest 80%-l on lugemisraskus. Suurbritannias korraldatud uuringud on näidanud, et hariduslike erivajadustega (HEV) õpilasi on 18% õpilaste üldarvust. Eestis on hinnanguliselt 25–30%-l õpilastest probleeme koolis edasijõudmisega ning 10%-l jääb lõpetamata põhikool.
Diagnoosimine
Õpiraskuste õigeaegseks diagnoosimiseks on vajalik märgata erisusi lapse arengus juba varastel arenguetappidel. Üldjuhul ilmnevad sellele viitavad märgid juba varakult. Õpiraskused võivad kaasneda muude õppimist mõjutavate häiretega. Näiteks lugemisraskusega lapsel ei ole tähti tundma õppides hääliku ja tähe seosed kerged tekkima. Sageli lisanduvad kirjutamisraskused, tähelepanu puudulikkus, hüperaktiivsus ja motoorikahäired. Lapse seisund ei muutu, kuid õpiraskuste tunnused sõltuvad vanusest. Lugemisraskuse puhul on kõigis vanuseastmetes suur erinevus lugemisega seotud ja mitteseotud tegevuste tulemustes.
Prognoos
Eri allikate andmetel on kuni 80% õpiraskustega lastest lugemisraskus (düsleksia). Probleemne võib olla nii lugemine, häälimine, kirjutamine, rääkimine kui ka kuulamine. Uuringud näitavad, et lugemisoskust on võimalik omandada ainult koolieas. Lugemisraskuse on üldjuhul põhjustanud aju struktuuri ja funktsioneerimise kaasasündinud eripärad. Lugemisraskus on püsiv ja kestab läbi elu. Lugemisraskusel puudub seos intelligentsuse, psühholoogiliste, emotsionaalsete ja sotsiaalsete põhjustega.