cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kultuuriministeerium
Struktuur
Nelja asekantsleri valdkondadeks on kunstid (Taaniel Raudsepp), kultuuriväärtused (Merilin Piipuu), sport (Tarvi Pürn) ja kultuuriline mitmekesisus (Eda Silberg).
Ministeeriumi osakonnad on järgmised:
Kultuuriministeeriumi hoone
Kultuuriministeerium asub Tallinna südalinnas Eesti ühes imposantsemas 20. sajandi ehitises – juugendstiilses, rahvusromantika ja uusklassitsismi sugemetega endises büroo-üürimajas. Ministeeriumi hoone aadress on Suur-Karja tänav 23.
Rahvusvahelise konkursi võitnud soome arhitekti Eliel Saarineni projekteeritud viiekorruseline hoone valmis Suur-Karja, Väike-Karja tänava ja Pärnu maanteega piiratud krundil Tallinna Vastastikuse Krediitühisuse eestvõtmisel 1911–1912. Hoonet nimetatakse ka Saarineni Majaks.
Kitsastesse piiridesse kokkusurutud kinnistuala tingis hoone omapärase ja Eestis ainulaadse arhitektuurse lahenduse kolmel tasandil siseõuega, mis panduste kaudu on ühendatud külgnevate tänavatega.
Algselt kaunistasid hoonet 1913. aastal ärklite peale paigutatud, kujur Jaan Koorti loodud egiptuspärased betoonist dekoratiivskulptuurid, mis kõrvaldati 1921. aastal.
II korrusel Suur-Karja tänava pool, praegustes Kultuuriministeeriumi ruumides, paiknesid stiilse tammevoodri ja -mööbliga pangaruumid, mitmed erabürood ning Laenu-Hoiu Ühisus. Algsest interjöörist on tänini peaaegu muutmatul kujul säilinud sissekäik koos trepikojaga. Maja ülakorrustel olid korterid, alumisel suurte vitriinakendega korrusel äriruumid, on oma funktsiooni säilitanud siiani.
Kultuuriministeerium loodi 27. aprillil 1953 ning paikneb samas hoones tänini. 1988. aastal reorganiseeriti ministeerium Eesti NSV Riiklikuks Kultuurikomiteeks. 1990. aastal taasloodi Kultuuriministeerium. 1992. aasta hilissügisel ühendati kaks ministeeriumi ühtseks kultuuri- ja haridusministeeriumiks. 1996. aastast sai kultuur kui eriomane ja spetsiifiline valdkond taas omaette ministeeriumi. Kultuuriministeeriumi hooneansamblis asuvad ka Eesti Kultuurkapital, Eesti Laulu- ja Tantsupeo Sihtasutus, Eesti Muusikanõukogu, Eesti Interpreetide Liit ja Eesti Teatri Agentuur.
Valitsemisala asutused
Ministeeriumi valitsemisalas on üks valitsusasutus (Muinsuskaitseamet). Lisaks on Kultuuriministeeriumi valitsemisalas seisuga detsember 2021 kümme hallatavat asutust, neli avalik-õiguslikku juriidilist asutust ja 35 riigi asutatud sihtasutust. Tegevusvaldkonniti on Kultuuriministeeriumi valitsemisalas üheksa teatrit, kolm kontserdiorganisatsiooni, 20 muuseumi ja kaks spordikeskust.
Handid
pisi|Handi mees (2006) Handid on Venemaal elav soome-ugri rahvas.
Enesenimetus on läänepoolsetel hantidel hantõ, idahantidel kantõk.
2010. aasta rahvaloenduse andmetel elas Venemaal 30 943 hanti. Handi keele oskajaid oli Venemaal 2010. aasta rahvaloenduse tulemuste põhjal aga 9584.
Venelased nimetasid hante enne 1930. aastaid ostjakkideks (остяки): see nimetus käibib mõnes keeles erialakirjanduses kohati tänapäevani. Handid ise peavad nimetust "ostjak" aga solvavaks, kuna vene keeles kasutatakse tänapäevalgi põlisrahvaste vananenud nimetusi nende halvustamiseks. 14. sajandini nimetati hante ja mansisid ehk obiugri rahvaid ühise nimetusega "jugralased".
Antropoloogiliselt esindavad handid uurali rassi, üle poole nende rassitunnustest on mongoliidsed.
Handid kuuluvad riiklikult tunnustatud Venemaa väikesearvuliste põlisrahvaste hulka.
Neil kolmel rühmal on erinev murre/keel, enesenimetus, elatusala ja materiaalne kultuur. Peale selle on etnilisi rühmi jagatud ka jõgikonniti väiksemateks sotsiaalseteks üksusteks, näiteks Vasjugani, Tromjogani, Vahhi, Kazõmi, Jugani, Ljamini, Pimi ja teised handid); need üksused on üksteisest üsna eraldatud.
Aldo Moro
Aldo Romeo Luigi Moro (23. september 1916 Apuulias Lecce provintsis Magliees – 9. mai 1978 Rooma) oli Itaalia poliitik. Ta oli kahel korral (kokku ligi 6 aastat) Itaalia peaminister ning mitu korda välisminister.
Moro omandas klassikalise keskhariduse Tarantos lütseumis. Kuni 1939 õppis ta Bari ülikoolis õigusteadust. Hiljem sai ta seal 1941 õigusteaduse ja koloniaalpoliitika korraliseks filosoofiaprofessoriks ja 1942 kriminaalõiguse professoriks. Sel kohal töötas ta kuni 1963. aastani, mil ta sai peaministriks.
1935 astus Moro Itaalia katoliiklike üliõpilaste liidu (Federazione Universitaria Cattolica Italiana) liikmeks ja 1939 sai ta selle presidendiks. Sellel kohal töötas ta 1942. aastani ja tema järglaseks sai sel kohal Giulio Andreotti. Seejärel asutas ta väljaande La Rassegna, mis ilmus 1943–1945. 1945 sai ta ajakirja Studium toimetajaks ja mittepoliitilise modernismivastase katoliikliku organisatsiooni Azzione Cattolica presidendiks (see organisatsioon tegutses piiskoppide kontrolli all).
Kuulus Kristlik-Demokraatlikku Erakonda (Democrazia Cristiana), mis asutati 1943, ja oli üks selle vaimseid juhte. Kui 1946 valiti Itaalia Konstitutsiooniline Assamblee, valiti ka Moro selle liikmeks, kus ta aitas välja töötada Itaalia põhiseadust. Kui assamblee 1948 laiali saadeti, valiti ta samal aastal Itaalia parlamenti ja valiti kohe Alcide De Gasperi 5. valitsuse välisministri asetäitjaks. 1953 valiti ta parlamendi ülemkotta, kus juhtis kristlike demokraatide saadikurühma.
Moro oli mitu korda minister: aastatel 1955–1957 Itaalia justiitsminister, 1957–1959 Itaalia haridusminister, 1963–1968 Itaalia peaminister, 1964–1965, 1969–1972 ja 1973–1974 Itaalia välisminister ning 1974–1976 uuesti peaminister.
Koostöös kommunistliku partei juhi Enrico Berlingueriga õnnestus Morol 1970. aastate lōpus läbi suruda nn. ajalooline kokkulepe (Compromesso storico), millega kristlikud demokraadid ja kommunistid teineteisele lähenesid. Peale 1976. aasta valimisi, kui Moro ametist lahkus, moodustas tema järglane peaminstritoolil Giulio Andreotti vähemusvalitsuse, mida nimetati nn. "umbusaldushääletuseta valitsuseks" (governo della non sfiducia) - Berlingueri juhtimisel kommunistid (lisaks ka sotsialistid ja liberaalid) usaldushääletusel ei osalenud ning Andreotti saigi piisavalt hääli nii saadikutekojas ja senatis, et saada peaministriks.
16. märtsil 1978 röövisid ta Punaste Brigaadide terroristid ja hoidsid kinni ühes Rooma korteris. Terroristid nõudsid oma kaaslaste vabastamist vanglast, kuid nendega ei nõustutud läbi rääkima. Pärast 54-päevast vangistust, 9. mail, leiti Aldo Moro mahalastuna ühest autost Via Caetanil Roomas.
2007. aasta 4. mail võeti parlamendis hääletamisega vastu seadus, millega 9. mai kuulutati mälestuspäevaks – Aldo Moro ja kõigi terroriohvrite mälestuseks.
Ana Ivanović
Ana Ivanović (serbia kürillilises kirjas Ана Ивановић; sündinud 6. novembril 1987 Belgradis) on serbia endine tennisist.
Ta võitis 2008. aastal Prantsusmaa lahtised meistrivõistlused ja tõusis juunis 2008 maailma parimaks naistennisistiks. Ta oli maailma esinumber 9 nädalat ja pärast seda, kui tema kaasmaalane Jelena Janković oli esinumber 1 nädala, veel 3 nädalat ehk kokku 12 nädalat.
Ana Ivanovići isa Miroslav on füüsilisest isikust ettevõtja, ema Dragana on jurist. Anal on noorem vend Miloš. 12. juulil 2016 abiellus ta Saksamaa jalgpallikoondislase Bastian Schweinsteigeriga.
2016. aasta detsembris teatas ta sportlaskarjääri lõpetamisest.
Sportlaskarjäär
2004 alustas Ivanović mängimist ITF-i turniiridel ja tegi seda üliedukalt. Ta võitis kõik 5 turniiri, kus osales, alustades neist kahel esimesel kvalifikatsioonist. Esimese turniiri võitis ta 22. veebruaril 2004 Mallorcal. Wimbledoni noorteturniiril jõudis ta finaali, kaotades Katerõna Bondarenkole Ukrainast. USA lahtistel ei suutnud ta kvalifikatsioonist põhiturniirile murda, aga Zürichi turniiril kaotas Venus Williamsile kõigest 6:7, 6:7, kusjuures mõlemas setis oli tal mitu settpalli. Hooaja lõpetas ta maailma 97. reketina.
15. jaanuaril 2005 võitis ta oma esimese ja selle aasta ainsa WTA-turniiri, alistades Canberras finaalis Melinda Czinki Ungarist 7:5, 6:1. Sel aastal osales ta kõigi suure slämmi turniiride põhiturniiril ja võitis kõigis vähemalt avaringi kohtumise. Austraalia lahtistel, mis oli tema esimene suure slämmi põhiturniir, alustas ta võiduga 32. asetusega Iveta Benešová üle 3:6, 7:6 (7:4), 6;4, seejärel võitis Marija Kirilenko 6:1, 6:1, enne kui kaotas kolmandas ringis Amélie Mauresmole Prantsusmaalt 2:6, 5:7. Prantsusmaa lahtistel mängis ta samade vastaste vastu pareminigi, alistades 2. ringis Benešová 6:3, 6:1 ja kolmandas ringis 3. asetusega Mauresmo 6:4, 3:6, 6:4. Seejärel võitis ta ka 22. asetusega Francesca Schiavone Itaaliast 6:4, 6:7 (3:7), 6:3, enne kui kaotas veerandfinaalis 7. asetusega Nadja Petrovale Venemaalt 2:6, 2:6. Rohkem ta sel aastal suure slämmi turniiridel veerandfinaali ei pääsenud. Hooaja lõpuks oli ta tõusnud maailma 16. reketiks. Sel aastal valis WTA ta aasta jooksul kõige rohkem arenenud naismängijaks.
19. juunil 2006 mängis ta oma seni ainsa paaristurniirifinaali. See toimus Haagis, kus ta koos Maria Kirilenkoga kaotas Hiina paarile Yan Zi – Zheng Jie 6:3, 2:6, 2:6. 21. augustil mängis ta oma elu teise WTA üksikmängufinaali ja võitis sellegi, alistades Montréalis Martina Hingise Šveitsist 6:2, 6:3. Selle aasta parim tulemus suure slämmi turniiridelt oli pääs 4. ringi Wimbledonis. Aasta lõpuks tõusis ta maailma 14. reketiks.
2007. aasta juunis jõudis ta esimest korda suure slämmi turniiril finaali, kaotades Prantsusmaa lahtistel meistrivõistlustel Justine Heninile Belgiast 1:6, 2:6. Varem oli ta alistanud Katarina Srebotniki Sloveeniast 6:3, 6:4, Caroline Wozniacki 6:1, 7:6 (6:2), veerandfinaalis Venus Williamsi 7:6 (7:3), 6:4 ja poolfinaalis Daniela Hantuchová 0:6, 6:3, 6:4. Samal aastal jõudis ta Wimbledonis poolfinaali, kaotades seal Venus Williamsile 2:6, 4:6. Poolfinaali jõudis ta ka aasta lõpul toimunud WTA meistrivõistlustel ja aasta lõpus oli ta WTA edetabelis 4. kohal. Sel aastal valis WTA ta uuesti aasta jooksul kõige rohkem arenenud naismängijaks. Ta pälvis ka Karen Krantzcke spordimehelikkuse auhinna.
Rohkem ei ole Ivanović suure slämmi turniiridel veerandfinaali jõudnud. Kokku on ta WTA turniiridel jõudnud finaali 15 korda ja neist 10 võitnud. Seni viimast korda jõudis ta finaali 7. novembril 2010 Indoneesias Balil, kus ta alistas Venemaa sportlase Alissa Kleibanova 6:2, 7:6 (7:5). 2010. aasta lõpu seisuga on ta WTA edetabelis 17. kohal.
8. septembril 2007 sai Ivanović UNICEFi hea tahte saadikuks. Kolm kuud hiljem, 5. detsembril sai selleks ka Jelena Janković.
Urvaste
Urvaste (kohalik hääldus Urvastõ, saksa keeles Anzen) on küla Võru maakonnas Antsla vallas.
Urvastes asuvad Tamme-Lauri tamm ja Urvaste kirik, mida kasutab Urvaste Püha Urbanuse kogudus.
Urvastest asuvast Uhtjärve orust leiti 2017. aastal 12.–13. sajandi matmispaik.
Wilhelm Struve tänav
pisi|Vaade Vanemuise tänava ristmikult Riia tänava poole Wilhelm Struve tänav on tänav Tartu kesklinnas. See on 340 m pikkune.
Wilhelm Struve tänav on Tähe tänava endine algusosa, Tiigi tänavast kuni Riia tänavani. Wilhelm Struve tänav ristub Kitsa tänava ja Vanemuise tänavaga.
Tänava alguse juures on Senffi trepid, mis ühendavad seda Vallikraavi tänavaga. Kitsa tänava ja Vanemuise tänava vaheline osa Wilhelm Struve tänavast on kasutatav vaid jalakäijaile, selle ääres paiknevad Juri Lotmani mälestusmärk ning purskkaevud.
Wilhelm Struve tänaval asuvad Eesti Looduseuurijate Seltsi maja, Tartu Ülikooli Raamatukogu ja korporatsioon Filiae Patriae konvent.
Tänava nime kirjutamisest
Tänava - see tähendab ka isiku - nime on kohati ekslikult kirjutatud Struwe, isegi ka W. Struwe. Arvatavasti tuleneb see aegadest, kus eestipäraselt kirjutati häälikut v kui w (näiteks ka wabariik) kuna v täht on saksapärases häälduses f ehk saksa fau; saksapärane täht w hääldub kui vee. Samas isiku nimena, seda enam saksa nimena, peab kirjutama alati Struve ja saksapäraselt hääldama strufe.
Kirjutatud on ka tänava nimena lühidalt Struve – mis on ilma tänavale nime andnud isiku eesnimeta tegelikult ekslik. Struve nime kandnud astronoome on veel. Muu maailma tekstides ja kaartidel on lühendiga W. Struve tänav teisendatud mõnikord West Struve. Selle vältimiseks, samuti mõnede maade kirjutamisreeglite tõttu on mõnedes kohtades kirjutatud tänava nimena välja Wilhelm Struve.
Hapu oblikas
Hapu oblikas ehk hapuoblikas (Rumex acetosa) on mitmeaastane kahekojaline rohttaim tatraliste sugukonnast oblika perekonnast.
Morfoloogia
Tugevast sammasjuurest kasvab välja kodarik nooljate, terveservaliste, veidi lihakate lehtedega. Ülaosast harunev vars kasvab 30–100 cm kõrguseks. Varasuvel ilmub väikestest punakatest õitest pikk pöörisõisik. Taim õitseb juunist augustini.
Levila
Levinud peaaegu kogu Euroopas ja Aasias ning laialdaselt Põhja-Ameerikas ja Gröönimaal. Eestis tavaline. Kasvab päris- ja looniitudel, kuid ka ranna- ja lamminiitudel, teeservadel, põõsastikes, kraavi-, jõe- ja järvekallastel.
Kasutamine
Hakitud lehed sobivad toorelt või keedetult suppidesse ja salatitesse. Vene köögis tehakse oblikatest pirukatäidist. Oblikalehtedega saab pehmendada liha ning neid võib kasutada marinaadides sidruni või äädika asemel.
Väheses koguses mõjub oblikas verd puhastavalt ja soodustab seedimist. Suure oblikhappe sisalduse tõttu ei sobi hapuoblikas reumat ja artriiti põdevatele inimestele ega pikaajaliseks kasutamiseks.
Hapuoblikas sobib ka aias varjuliste kohtade haljastamiseks. Punaste roodudega verev oblikas on selleks eriti sobiv.
Juured sisaldavad parkaineid ning neist saadakse punast, lehtedest kollaseid ja rohelisi toone värvi. Hapuoblika lehtede hapu mahlaga saab linastelt ja hõbedast esemetelt ja korvidelt eemaldada rooste-, hallituse- ja tindiplekke.
Vahel muutub niitudel ja põldudel raskesti hävitatavaks umbrohuks. Kui taime on loomade toidus liiga palju, võib esineda mürgistusi.
Ajalugu
Lapimaal kasutati oblikalehti piima hapendamiseks. Seda taime peeti nii oluliseks, et igakevadise rände teekond valiti nii, et möödutaks võimalikult mitmest oblikate kasvukohast.
Undla mõis
pisi|Undla mõisa peahoone pisi|Undla mõisa viinavabrik
Undla mõis (saksa keeles Undel, vene keeles Унделъ) oli rüütlimõis Kadrina kihelkonnas Virumaal. Ajaloolise jaotuse järgi Virumaale Kadrina kihelkonda kuulunud mõis jääb nüüdisajal Lääne-Virumaale Kadrina valla territooriumile.
Ajalugu
Undla mõisat on esmamainitud 1453. aastal. 1525. aastal müüdi Undla mõis Jürgen Lodele, tema tütar Anna Lode abiellus 1560. aastal Johann von Roseniga ning mõis läks kaasavarana Rosenitele. Johann von Roseni surma järel jagasid (1592) tema väimehed Fromhold von Tiesenhausen ja Johann von Uexküll pärast äia surma tema mõisad. Anna (Lode) abikaasa Johann von Uexküll ja Margaretha Roseni abikaasa Fromhold von Tiesenhausen said Undla ja Hulja mõisad. 1693. aastal müüs Eestimaa maanõunik Fromhold von Tiesenhausen Undla mõisa oma pojale maanõunik ja rittmeister Fabian von Tiesenhausenile. 1735. aastal müüdi Undla mõis lesestunud maanõunikuprouale Gertrude Margarethe Staël von Holsteinile (sünd von Fock), 1769. aastal müüdi Undla mõis Woldemar Johann von Brümmerile ja 1776. aastal Carl Gustav von Rennenkampffile ja see veel samal aastal Carl August von Bergile. 1827. aastal müüdi Undla mõis kaptenleitnant Constantin von Ungern-Sternbergile ja 1832. aastal omandas kreisisaadik ja Eestimaa maanõunik vabahärra Friedrich Adolph von Dellingshausen avalikul (surnud 1839) müügil pandiõiguse Undla mõisale.
Friedrich Adolph von Dellingshauseni pärijatevahelisel kokkuleppel sai 1841. aastal Hulja mõis koos Kruusimäe mõisaga, Undla mõisaga koos Räsnast saadud külaga Pilo, Andja koos Toomlaga ning Jõesse meeskohtunik Karl Thomas von Dellingshausen. 1857. aastal andis Karl Thomas von Dellingshausen oma eluajal Andja koos maakohaga Toomla (15 000 hõberubla), Hulja, Essu mõisa ja Undla mõisad pärandina oma pojale ooberstleitnant parun Friedrich Ewald Thomas von Dellingshausenile (surnud 1890) jättes enesele kuni surmani Andja ja Essu valdamisõiguse koos lubadusega vanemate eluajal mitte mõisaid müüa ja pantida. 1890. aastast kuni 1919. aasta võõrandamiseni kuulus mõis von Dellingshausenite suguvõsale, mõisa viimane omanik oli Karl Thomas Friedrich von Dellingshausen.
Mõisahoone
Undla mõisa peahoone võib pärineda 19. sajandi lõpuveerandist, ühekordne kivihoone, millel madal soklikorrus. Palkon ja juurdeehitis peahoone taga võivad pärineda 20. sajandi algusest.
1997. aastal avati Undla mõisa vanades hoonetes Kadrina valla Kadrina Hooldekodu  ja mõisa teenijatemajas asus hooldekodu administratsioon.
Undla mõisaala kirdenurgas, Loobu jõe kaldal asunud Undla veskihoones ja Undla mõisa kunagises viinavabrikus tegutses Eesti NSV ajal artell "Mineraal" ja hiljem Tarbekeemia Tootmiskoondise "Flora" keemiatoodete tsehh.
Herman Sergo
Herman Sergo (1. oktoober 1911 Jausa, Käina vald – 28. september 1989 Tallinn) oli eesti kirjanik.
Sergo töötas muu hulgas madruse ja tüürimehena ning 1941. aastal lõpetas Tallinna Merekooli kaugsõidukaptenina. Aastatel 1942–1945 oli ta Punaarmees ning aastani 1965 sadamateenistuses Leningradis ja Tallinnas.
Looming
Ta kirjutas palju mereainelisi ning sageli ka omaeluloolisi jutte ja romaane.
Tallinna linnapea
Ajaloost
Kuni 1786. aastani ning 1796–1877 juhtis Tallinna linna raad. Esimene Tallinna linnapea raejärgsel ajal oli Oskar Artur von Riesemann. 24.-25. novembris 1877 toimunud Tallinna Linnavolikogu valimiste järel toimus 22. detsembril 1877 linnavolikogu esimene istung, kus valiti uue seaduse järgi ka 53 häälega endine rae sündik Oskar Arthur von Riesemann, esimeseks Tallinna linnapeaks.
1904. aasta valimistel võitis eestlaste ja venelaste Tallinna linnavolikogu liikmete (vene keeles гласный, гласные Ревельской городской думы) liit seni Tallinna juhtinud baltisakslasi ning linnapeaks sai venelane Erast Giatsintov, 1906. aastal sai linnapeaks (vene keeles Ревельская городская голова) esimene eestlane, Voldemar Lender.
Nõukogude okupatsiooni ajal kasutati linnapea nimetuse asemel Tallinna Töörahva Saadikute Nõukogu Täitevkomitee esimehe (hiljem Tallinna Rahvasaadikute Nõukogu Täitevkomitee esimehe) ametinimetust. Saksa okupatsiooni ajal (1941–1944) kasutati algul taas ülemlinnapea, hiljem 1. linnapea tiitlit.
Tallinna linnapea amet taastati 1990. aastal ning esimeseks kohatäitjaks oli Hardo Aasmäe. 1997–1999 oli ametis esimene naislinnapea Ivi Eenmaa.
À la carte
À la carte ('[toidu]kaardi järgi') on restoranides toitude tellimine eraldi, valides menüüst.
Restoranidele toob see võrreldes etteantud toitudega (table d'hôte) suuremat kulu ning raskusi planeerimisel.
Udmurdid
Udmurdid (ka votjakid) on soome-ugri rahvas, kelle peamine asustusala on Volga lisajõgede Kaama ja Vjatka vahel Udmurdi Vabariigis; pealinn on Iževsk. Neid elab veel Permi krais ja Kirovi oblastis ning Baškortostani ja Tatarstani Vabariigis. pisi|left|[[Uurali keeled|Uurali keelkonda kuuluvate rahvaste asualad. ]] Aegade jooksul on udmurtide põhiline elatusala olnud teraviljakasvatus.
Udmurdi keel kuulub soome-ugri keelte permi rühma, lähim sugulaskeel on komi keel. Udmurte oli 1989. aasta andmetel 714 000, neist pidas emakeeleks oma rahvuskeelt 76,5%. 2010. aasta rahvaloenduse andmetel elas Venemaal 552 299 udmurti. 2021. aasta rahvaloenduse andmetel elas Venemaal 386 465 udmurti.
Eestis elas 2011. aasta rahvaloenduse andmetel 193 udmurti, neist Tallinnas 60. 2021. aasta rahvaloenduse andmetel elas Eestis 180 udmurti (65 meest ja 115 naist). Neist 62 emakeel oli udmurdi keel, 3 eesti keel ja 109 vene keel. 51 udmurti olid Eesti kodanikud.
Eri rahvusrühma moodustavad Põhja-Udmurtias elavad bessermanid (umbes 10 000), kes on arvatavasti udmurdi keelele üle läinud Volga bulgaaride järeltulijad.
Kassi (Antsla)
Kassi on küla Võru maakonnas Antsla vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Urvaste valda.
Tallinna Laagna Gümnaasium
pisi|Tallinna Laagna Gümnaasiumi esindus [[XI noorte laulu- ja tantsupidu|XI noorte laulu- ja tantsupeo rongkäigus]] Tallinna Laagna Gümnaasium (endine Tallinna 13. Keskkool) on üldhariduskool Tallinnas Lasnamäel.
Ilmar Raua mälestusturniir
pisi|180px|Ilmar Raua mälestusturniiri viiel korral võitnud [[Meelis Kanep]]
Ilmar Raua mälestusturniir males on Viljandis Ilmar Raua mälestuseks korraldatav malevõistlus, pikima traditsiooniga maleturniir Eestis.
Mälestusturniiri eesmärgiks on meenutada Viljandist pärit maletajat, kahekordset Eesti meistrit ja 1939. aastal Buenos Airese maleolümpial Eesti võistkonnas kolmanda koha saavutanud maleolümpiameeskonna liiget Ilmar Rauda (1913–1941).
Yayi Boni
29. jaanuarist 2012 – jaanuarini 2013 oli ta ühtlasi ka Aafrika Liidu esimees.
Ilmar Raua mälestusturniir
Esimest korda korraldati Raua mälestusturniir 1966. aastal. Esimesele turniirile kogunesid ainuüksi kohalikud ja Jõgeva maletajad. Esimese meistrina tegi 1968. aastal kaasa Endel Kuuskmaa. Väljastpoolt vabariiki olid esimesed külalismängijad Riia maletajad.
Yayi Boni
Ta sündis Borgou departemangus Tchaourous.
Ilmar Raua mälestusturniir
1972. aastal peeti peaturniir (Mihhail Tali, Aleksei Suetini ja Mark Dvoretski osavõtul) ning vähem tugevatele maletajatele nn kõrvalturniir.
Yayi Boni
Septembris 2021 kohtusid Cotonou Marina palees poliitilised liitlased Patrice Talon ja Thomas Boni Yayi, kellest on saanud lähedased vaenlased. Selle tête-à-tête kohtumise ajal esitas Thomas Boni Yayi Patrice Talonile rea ettepanekuid ja taotlusi, mis olid seotud eelkõige "poliitiliste kinnipeetavate" vabastamisega.
Ilmar Raua mälestusturniir
2018. aastal 52. Ilmar Raua mälestusturniiri raames peeti kaks turniiri: kiirturniir 6.–7. juulil ja välkturniir 8. juulil. Kiirturniir mängiti play-off süsteemis, millele lisandus Šveitsi süsteemis turniir (play-off-ist väljalangenutele). Välkturniiril mängiti 11 topeltvooru.
Mälestusturniiri võitjaid
Külalismängijatest on turniiri võitnud teiste seas Juzefs Petkēvičs (1971), Mark Dvoretski (1972), Dmitri Gurevitš (1977), Gata Kamski (1986), Denõss Kovaljov (2000), Normunds Miezis (2010), Jaan Ehlvest (2012), Uladzislaŭ Kavaljoŭ (2013), Aliaksiej Aliaksandraŭ (2014, 2016), Arturs Neikšāns (2015) ja Alexéi Shírov (2017, 2018, 2019).
Masashi Yamamoto
Masashi Yamamoto (jaapani 山本政志 Yamamoto Masashi; sündinud 24. jaanuaril 1956 Ōitas) on jaapani filmirežissöör.
Tema filmid käsitlevad Jaapani popkultuuri süngemaid kurve.
Johann Gustav Droysen
pisi|Johann Gustav Droysen Johann Gustav Bernhard Droysen (6. juuni 1808 – 19. juuni 1884) oli saksa ajaloolane ja poliitik.
Elukäik
Aastast 1829 töötas ta gümnaasiumiõpetajana, aastast 1840 oli Kieli ülikooli professor, aastast 1851 Jena ülikooli professor ja aastast 1859 Berliini ülikooli professor.
Tema loodud on mõiste "hellenism".
Poliitikasse läks Droysen Schleswig-Holsteini küsimuse lahendamisest ajendatuna. Oli 1848 Frankfurdi parlamendi liige.
Yami no kānibaru
"Yami no kānibaru" ("Öine karneval") on Masashi Yamamoto 1982. aastal valminud mängufilm, mis kannab endas Tōkyō underground-kino väljendusrikkust ning pungivaimu. Filmi kestus on 109 minutit.
Sisu
Robustse punkansambli lauljanna jätab oma poja oma eksabikaasa hoolde ning alustab rännakut öiselt vilkuvas Tōkyōs, kus iga järgnev persoon, kellega ta kohtub, on eelmisest kummalisem.
Koigu (Antsla)
Koigu on küla Võru maakonnas Antsla vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Urvaste valda.
Notoddeni vald
Notoddeni vald on vald Norras Vestfold og Telemargi maakonnas. Valla halduskeskus on Notoddeni linn.
Notoddenist sai omaette vald 1913. aastal, kui ta eraldati Heddali vallast. 1. jaanuaril 1964 liideti Heddali ja Gransheradi vald Notoddeni vallaga, et luua uus suurem omavalitsusüksus. 2019. aastani kuulus vald Telemargi maakonda.
Kirikuküla (Antsla)
Kirikuküla (kohalik hääldus Kerikukülä) on küla Võru maakonnas Antsla vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Urvaste valda.
Kirikukülas kasvab Mäe-Lehtsoo tamm.
Engelbergi vald
100px|left|Engelberi vapp thumb|Vaade Engelbergile. Taustal kõrgub Hahnen (2602 m) thumb|Hubert Sattlerin (1817–1904) maal Engelbergist
See asub 1020 meetri kõrgusel merepinnast ja on Kesk-Šveitsi juhtivaid turismikeskusi. 2000. aastal oli vallas 3600 elanikku, kellest 600 olid välismaalased.
Keskajal tunti Engelbergi sealse benediktiini kloostri järgi. 1900. aastatel meelitasid turiste veekeskused, kuid nüüd üha enam ka suusakeskused.
Engelbergis on korraldatud suusatamise ja mäesuusatamise maailmakarikavõistluste etappe.
Laste Eurovisiooni lauluvõistlus
Iga osalev ringhääling saadab võistlusele laulu, mille pikkus on 2 minutit ja 30 sekundit kuni 2 minutit ja 45 sekundit. Iga laul esindab riiki, mille ringhääling lauluvõistlusel osaleb. Osalevate riikide televaatajad on palutud telehääletuse kaudu hääletama oma lemmiku poolt. Kuid kasutusel on ka tagavaražürii, kui ringhäälingul pole võimalik näidata lauluvõistlust otseülekandena või kui telehääletus ebaõnnestub. Kümme laulu, mis saavad kõige rohkem hääli ühelt riigilt, saavad vastavalt punkte 1–8, 10 ja 12 punkti. Kogu võistluse võitja on see, kes kogub kõikide riikide peale kõige rohkem punkte.
Lauluvõistlusest võivad osa võtta kõik ringhäälingud, mis on EBU liikmed. Lauluvõistlus sarnaneb väga Eurovisiooni lauluvõistlusega, mille järgi on ka laste Eurovisiooni lauluvõistlus nime saanud. Algul oli lauluvõistlus mõeldud lastele vanuses 8–15. 2007. aastal kitsendati lubatud vanusevahet ning siis oli lubatud osaleda kõigil lastel vanuses 10–15, kuid 2016. aastast alates on lubatatud kõigil lastel, kes on vanuses 9–14.
Lisaks osalevatele riikidele on lauluvõistlust üle kantud ka mujal maailmas, sealhulgas Austraalias, Eestis, Soomes, Saksamaal ja Iisraelis. 2006. aastast kantakse lauluvõistlust üle ka internetis laste Eurovisiooni lauluvõistluse kodulehel. Edastusel kasutatakse Octoshape P2P tehnoloogiat.
Lauluvõistluse ajalugu
Lauluvõistluse idee pärineb 2000. aastast, kui Danmarks Radio korraldas kahel aastal lauluvõistluse Taani lastele. Seda ideed laiendati ning korraldati Skandinaavia lauluvõistlus. 2002. aastal korraldas Taani laste lauluvõistluse MGP Nordic, kus võistlesid Taani, Norra ja Rootsi lapsed. EBU tuli sealt ideele korraldada lauluvõistlus, kus Euroopa lapsed saaksid omavahel võistelda. Taanil paluti korraldada esimene lauluvõistlus, sest neil oli kogemusi nii oma võistluste kui ka MGP Nordic korraldamisega.
Teise lauluvõistluse korraldamisel tekkisid probleemid toimumiskohaga. Esialgu pidi võistlust korraldama Briti ringhääling ITV, kuid hiljem ITV teatas, et finantsprobleemide tõttu kontserti siiski Suurbritannias siiski ei toimu. On arvatud, et üheks otsuse põhjuseks võis olla ka vaadatavuse reiting, mis oli väiksem, kui ITV oli oodanud. Selle järel tegi EBU pakkumise korraldada lauluvõistlus Horvaatia ringhäälingule HRT, kes oli esimese võistluse võitnud. Lauluvõistlus pidi toimuma Zagrebis, kuid HRT teatas, et "unustas" broneerida saaliga hoone, kus lauluvõistlus võiks aset leida. Viis kuud enne lauluvõistlust pakkus Norra ringhääling NRK välja võimaluse korraldada lauluvõistlus Lillehammeris.
Alates 2004. aastast peavad kõik ringhäälingud, kes on huvitatud võistluse korraldamisest, esitama EBU-le oma kandidatuuri. Belgia oli esimene riik, kes nii taotles 2005. aasta Laste Eurovisiooni lauluvõistluse korraldamise õigust ja ka sai selle.
Kõik võistlused on üle kantud 16:9 laiekraanformaadis ja HD-kvaliteedis heliga. Kõikidel võistlustel on ka välja antud ametlik CD.
Lauluvõistluse võitja valitakse telehääletuse kaudu. Aastatel 2003–2005 oli televaatajatele antud pärast laulude kõlamist 10 minutit, et helistada ja hääletada oma lemmiku poolt. Alates 2006. aastast on hääletusliinid avatud kogu programmi vältel ning hääletusest saadud tulu on alates 2007. aastast annetatud UNICEFile (v.a 2009)
Enne 2007. aastat sai osalev ringhääling trahvi, kui ei näidanud võistlust otseülekandena. Nüüd ei ole ringhäälingud sunnitud näitama kontserti otseülekandena, vaid võivad näidata võistlust mõnetise hilinemisega, et aeg oleks lastele vaatamiseks sobivam.
Üheks 2008. aasta dokumentaalfilmi "Like Teen Spirit: A Popumentary" teemaks oli 2007. aasta Laste Eurovisiooni lauluvõistlus. Filmis näidati osalejate teed alates riiklikust eelvoorust kuni võistluseni välja. Filmi näidati Rahvusvahelisel Toronto Filmifestivalil ja Küprosel Limassolis, kui toimus 2008. aasta laste Eurovisiooni lauluvõistlus.
Formaat
Lauluvõistluse formaat ei ole aastatega eriti muutunud. Formaat koosneb muusikalistest etteastetest, mida esitavad lapsed, kelle on võistlusele saatnud osalevad ringhäälingud. EBU sõnul on lauluvõistluse mõte "julgustada noori popmuusikatalente innustava lauluvõistlusega".
Teleülekannet näidatakse alati laupäeva õhtul novembri lõpus või detsembri alguses kell 21.15 (Ida-Euroopa aeg) ja see kestab umbes 2 tundi ja 15 minutit, lõppedes kell 23.30 (Ida-Euroopa aeg).
Lauluvõistlus algab avatseremooniaga, kus tervitatakse osalejaid. Sellele järgnevad esinemised ja siis esinemiste kordamine, et aidata televaatajatel otsustada, kelle poolt hääletada. Tavaliselt esineb pärast hääletust külalisesineja. Sellele järgneb punktide edastamine, punkte annavad lapsed vanuses 10–15. Etendus lõppeb võitja väljakuulutamise ja võidulaulu kordamisega.
Õhtujuhtideks on tavaliselt üks mees ja teine naine (v.a 2006. aasta võistlus). Õhtujuhid ilmuvad etenduse jooksul korduvalt lavale ning green room'i. Õhtujuhtide ülesandeks on ka pärast iga punktiandmist punkte korrata, et kinnitada, mitu punkti millisele riigile antakse. 2004.–2006. aastani rääkisid õhtujuhid nii inglise kui ka prantsuse keeles, sest osalejate hulgas oli prantsuskeelseid ringhäälinguid. 2003. aastal oli ja alates 2006. aastast on kasutusel ainult inglise keel, sest kõik prantsuskeelsed ringhäälingud on võistlusest eemaldunud. (Belgia osaleb võistlusel ainult hollandikeelse ringhäälinguga VRT).
Võitjad saavad auhinna. Erinevalt Eurovisiooni lauluvõistlusest ei saa võitjariik võiduga kaasa õigust korraldada järgmise aasta lauluvõistlust.
Osalejad
Võistlusel osalejad muutuvad igal aastal. Ainult üks riik, Holland, on osalenud kõikidel võistlustel. Viimastel aastatel osaleb võistlusel järjest vähem Lääne-Euroopa riike, kuid järjest rohkem Ida-Euroopa riike. Esialgsed Skandinaavia ringhäälingud lahkusid võistlusest 2006. aastal ning hakkasid taas organiseerima MGP Nordicut, mida ei korraldatud alates laste Eurovisiooni lauluvõistluse algusest.
2022. aasta laste Eurovisiooni lauluvõistluse järgse seisuga on võistluses osalenud kokku 40 riiki vähemalt ühe korra.
Riigid laste Eurovisiooni lauluvõistlusel
thumbnail|300px|right|Osalemine alates 2003. aastast: {{legend|#22b14c|osalenud vähemalt ühel korral}} {{legend|#ffc20e|mitte kunagi osalenud, kuigi see oleks võimalik}} {{legend|#d40000|plaaninud osaleda, aga hiljem eemaldunud}} {{legend|#00ff00|osalenud kui teise riigi osa, aga mitte kunagi iseseisvalt}}
Senffi trepid
Senffi trepid on Tartus Struve tänavat Vallikraavi tänavaga ühendavad trepid.
Trepid on nime saanud Tartu ülikooli joonistuskooli esimese õpetaja kunstnik Carl August Senffi järgi, kelle maja asus samas mäenõlval Tiigi ja Struve tänava nurgal. Tema järgi nimetati ka Liivamäge Senffi mäeks või Senffi kõrgendikuks. Senff lasi sellesse kohta ehitada esimesed trepid, et Tiigi tänavalt tulijad pääseksid mugavamalt ülikooli ja Toomkirikus töötanud raamatukokku, kuna enne treppe oli sel kohal järsk tee, mis jätkas Pikk Liivamäe tänavat (Die lange Sandberg Gasse). 1830. aastal kirjeldati Senffi mäe teed (Senffsche Bergweg) kui väga järsku ja ainult erakordselt vagurate hobustega sõidetavat.
19. sajandi teisel poolel olid trepid osa Tähe tänava jätkust. Tänav korraldati põhjalikult ümber 1870. aastatel. Esialgne plaan oli ehitada sinna jalakäijatele käsipuudega kivitrepp. Eelarve koostas ehitusmeister Conrad Robert von Sengbusch, ülikooli rektor Ottomar Meykow eraldas linna toetuseks vahendeid.
Varaseimad vaated treppidele pärinevad ajast paar aastat pärast ehitise valmimist, kui istutatud puud olid veel väikesed. 2010. aastal meenutas Varje Sootak, et veel mõnikümmend aastat varem kasvasid trepi kõrval Senffi-aegsed sirelid.
Drangedali vald
Drangedali vald on vald Norras Vestfold og Telemargi maakonnas. Valla halduskeskus on Prestestranda.
Vald loodi 1. jaanuaril 1838. 2019. aastani kuulus vald Telemargi maakonda.
Vapp
Valla vapp kinnitati 1989. aastal. Vapil on kaks kuldset männikäbi rohelisel taustal.
Seljord
Seljord on küla Norras Vestfold og Telemargi maakonnas, Seljordi valla halduskeskus.
Seljordis peetakse iga-aastast Dyrsku'ni laata, mida külastab 60 000 – 80 000 inimest.
Haris Silajdžić
pisi|Haris Silajdžić Haris Silajdžić (sündinud 1. septembril 1945) on Bosnia ja Hertsegoviina poliitik.
6. novembrist 2006 kuni 10. novembrini 2010 oli ta Bosnia ja Hertsegoviina presidentuuri bosnia moslemist liige. Ta oli presidentuuri esimees 7. märtsist kuni 6. novembrini 2008 ja 6. märtsist 10. novembrini 2010.
Aastatel 1993–1996 oli ta Bosnia ja Hertsegoviina valitsusjuht.
Väikeluik
Väikeluik (Cygnus columbianus) on partlaste sugukonda kuuluv veelind.
Levila
Väikeluik pesitseb arktilistel aladel, Cygnus columbianus bewickii Venemaa põhjaosa Koola poolsaarelt Vaikse ookeani rannikuni välja, Cygnus columbianus columbianus pesitseb aga Alaskal ja Kanadal. C. c. bewickii rändab üle Valge mere ja Eesti ning Elbe jõe estuaari Hollandisse ja Briti saartele, Venemaa idaosas pesitsevad linnud talvituvad Jaapanis ja Hiinas. C. c. columbianus talvitub USA edelaosas.
Väikeluige talvist arvukust Eestis hinnatakse 5–30 isendile.
Välimus
Väikeluige üldpikkus on 115–127 cm, tiibade siruulatus 180–211 cm.
Linnud sarnanevad väga laululuikedega, ehkki viimased on hoopis kogukamad. Ka väikeluikede nokaosa kollakas toon ei ulatu nii kaugele kui laululuigel. Noorlindude noka ülaosa on roosakas.
Kõlbi
Kõlbi on küla Võru maakonnas Antsla vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Urvaste valda.
Johannes Vares
thumb
Johannes Vares (kirjanikunimega Barbarus, ka Johannes Vares-Barbarus; 12. jaanuar 1890 (vkj 31. detsember 1889) Kiisa küla, Heimtali vald, Paistu kihelkond, Viljandimaa – 29. november 1946 Kadriorg, Tallinn) oli Eesti luuletaja, günekoloog ja poliitik. Ta oli Eesti Nõukogude nukuvalitsuse peaminister 1940. aastal ning Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidiumi esimees 1940–1946. VR I/3.
Elulugu
Johannes Vares sai alghariduse Heimtali vallakoolis ja üldhariduse Viljandi kihelkonnakoolis; keskhariduse omandas ta aastail 1904–1910 Pärnu gümnaasiumis, kus tema klassivendadeks olid Jüri Uluots ja Johannes Semper. Aastatel 1910–1914 õppis ta Kiievi Ülikoolis meditsiini. Seejärel oli ta Esimeses maailmasõjas rindearst, talle määrati 1915. aastal Püha Anna IV ja Püha Stanislavi III järgu orden.
Sõjaväearsti karjääri jätkas ta ka Vabadussõjas. 3. jalaväepolgu arst Johan Vares nimetati 3. detsembril 1920 ümber sanitar-leitnandiks, vanusega 27. juulist 1914 (Käsk Vabariigi Sõjavägedele nr. 1175) ning samal päeval ülendati ta kiiduväärse teenistuse eest sanitar alamkapteniks vanusega 15. novembrist 1916 (Käsk Vabariigi Sõjavägedele nr. 1176) ja sanitar kapteniks, vanusega 3. juulist 1919 (Käsk Vabariigi Sõjavägedele nr. 1177). dr J. Vares oli Vaivara laatsaretis tähnilist tüüfust põdevaid sõdureid ravinud lendsalga ülemaks. Osutatud teenete eest määrati talle Vabariigi Valitsuse otsusega 13. oktoobrist 1920 Vabadusristi I liigi 3. järk, kuid ta keeldus seda vastu võtmast. . EKP-le esitatud eluloos tunnistab Vares-Barbarus, et tema äraolekul on Vabadusrist talle koduste allkirja vastu siiski kätte toimetatud. 1923. aastal autasustati Vabadussõjast osa võtnud sõjaväelaste autasu seaduse alusel Varest-Barbarust kui vanemohvitserist Vabadusristi kavaleri 50 000 margaga. Aastatel 1921–1939 oli ta arst Pärnus.
1918. aastal avaldas Vares oma esimese luulekogu "Fata-Morgana". Järgmisel aastal abiellus ta Emilie Roodega ning ilmus tema teine luulekogu "Inimene ja sfinks", järgnevatel aastatel veel kogud "Katastroofid" (1920), "Kolmnurk" (1921), "Vahekorrad" (1922), "Geomeetriline inimene" (1924), "Multiplitseerit inimene" (1927), "Maailm on lahti" (1929), "E.V.-r" (1932), "Tulipunkt" (1934), "Memento" (1936) jpt.
Barbarus manas Eesti publikut, laulupidusid, spordivõistlusi ja hurraaisamaalisust, ajakirjandust, "mis ajab oksele", ja Eesti tõusiklikku riiki, mis on "kui maohaav, mis rahu ei anna". Ta mängis korduvalt mõttega asuda Prantsusmaa asumaadesse või Kanadasse. Alates 1924. aasta suvest tuvastas Barbarus oma meelsusideaali kommunistlikuna või vähemalt kommunismile lähedasena. "Päris kindlasti ei teinud tema luule oodatu leviku ja tunnustuse puudumine Barbaruse niigi tigedat hoiakut Eesti riigi ja ühiskonna suhtes leebemaks. Tunnustusvajadus oli aga sel mehel, kes, väikesekasvuline naine käevangus, laia äärega kauboikübar peas, oma põlatud Pärnus ringi käis, väga suur." Poliitikas ta (erinevalt paljudest teistest vasakintellektuaalidest) otseselt ei osalenud, kuid kirjutas "kodanlikku riiki" kritiseerivaid luuletusi ning külastas mitmel korral (1928, 1935, väidetavalt ka 1939) Nõukogude Liitu, millest talle jäi väga idealistlik mulje.
Varese luuletused ilmusid sageli tema hea sõbra Johannes Semperi toimetatud ajakirjas Looming. Koos Eduard Vildega kirjutasid nad ka ühiskonnakriitilise ja natsionaalsotsialismivastase koguteose "Vastutusrikkal ajal" (1933). Vares oli Eestimaa Kommunistliku Partei liige 1940. aastast. Aastal 1940, Eesti okupeerimise järel, esitas Moskva emissar Andrei Ždanov Varese üsna ootamatult "rahvavalitsuse" (Nõukogude okupatsioonivõimude meelse valitsuse) peaministrikandidaadiks. Pakkumine võis tulla ka Varesele endale ootamatult, ehkki on ka vastupidiseid väiteid. Igal juhul võttis ta pakutud koha vastu: 21. juunil 1940 kell 22.20 andis ta president Konstantin Pätsile ametivande. Võimalik, et tema ja mõned ta ministrid lootsid, et nad suudavad vähemasti formaalsegi iseseisvuse säilitada (nn Mongoolia tee), kuid tegelikult polnud neil pea mingit tegevusvabadust. Okupatsioonivõimud dikteerisid sisuliselt kogu nende tegevuse ning sundisid Varest korraldama uusi "valimisi", kus võis osaleda vaid üks opositsioonikandidaat, Jüri-Rajur Liivak. Järgnevalt esitas Riigivolikogu formaalse palve Eesti vastuvõtmiseks Nõukogude Liitu, mis rahuldati 6. augustil.
24. augustil paigutati Johannes Vares Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidiumi esimehe ametikohale, kuhu ta jäi kuni surmani. 1941. aasta juulis põgenes ta Eestist Nõukogude Liitu, kus organiseeris tagalas eestlastele suunatud kommunistlikku propagandat.
29. novembril 1946 leiti ta kell 11.40 oma korteris vannitoa põrandalt surnuna. Tema surma asjaolud on täpsemalt välja selgitamata. Esialgu väideti, et ta suri "pärast lühikest kuid rasket haigust", kuid hiljem on peetud kõige tõenäolisemaks, et tegu oli enesetapuga, sest ta leiti põrandalt verisena, tema kõrval lebas 7,65 mm püstol Walther ja padrunikest ning vannitoa aknalaual olid hüvastijätukirjad, üks Ülemnõukogu Presiidiumi esimehe asetäitjale Nigol Andresenile ja teine abikaasale. On oletatud ka seda, et ta tapeti.
Johannes Vares maeti 3. detsembril 1946 Tallinna Metsakalmistule.
1947. aasta 6. märtsiks oli salapäraselt surnud ka tema abikaasa Emilie Vares (neiuna Roode, 1897–1947), kelle matusest Metsakalmistul võtsid teistehulgas osa Hans Kruus, Eduard Päll ja Nigol Andresen.
Mälestuse jäädvustamine
1958. aastal püstitati Kadriorgu Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidiumi hoone ette Johannes Vares-Barbaruse mälestussammas. Sammas teisaldati 1990.-tel.
Tema nime kandsid Pühavaimu tänav Pärnus (–1989) ning Vahtra tänav Kohtla-Järvel (1972–1992).
Festus Mogae
Festus Gontebanye Mogae (sündinud 21. augustil 1939) on Botswana poliitik. Aastatel 1998–2008 oli ta Botswana president, enne seda oli ta 6 aastat olnud Botswana asepresident. pisi|vasakul|Festus Mogae
Seljordi vald
Seljordi vald on vald Norras Vestfold og Telemargi maakonnas. Valla halduskeskus on Seljordi küla. Siljordi kogukond sai valla staatuse 1. jaanuaril 1838. Aastani 2019 kuulus vald Telemargi maakonda.
Seljord on kuulus oma meremao Selma poolest, kes väidetavalt elab Seljordi järves (Seljordsvatnet).
Vapp
Vapp kinnitati 15. septembril 1989. Sellel kujutatakse meremadu Selmat kuldsena punasel taustal.
Janku fudo
"Janku fudo" ("Rämpstoit") on jaapani filmirežissööri Masashi Yamamoto 1997. aastal valminud mängufilm, mis oma postmodernse lähenemisega Tōkyō räpasesse, vägivaldsusest ja hedonismist tiinesse ühiskonda šokeeris vaatajaid.
Yamamoto kasutas filmis mitteprofessionaalseid näitlejaid ning tema visuaalselt stiili võrreldi Takashi Miike omaga.
Lümatu
Lümatu on kahe Eesti küla nimi:
Lümatu (Antsla)
Lümatu (kohalik hääldus Lümätü) on küla Võru maakonnas Antsla vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Urvaste valda.
Külas asub Vaabina mõisa kalmistu.
S.l.
S.l. on lühend mitmest ladinakeelsest väljendist:
Ţubruq
thumb|right|300px|Ţubruq öösel
Ţubruq (araabia keeles طبرق) on sadamalinn Liibüas Egiptuse piiri lähedal, Ţubruqi omavalitsuse keskus.
Rannikulõugas
Rannikulõugas on endine laht, mis on maapinna kerkimise tõttu ülejäänud merest selgelt eraldunud, kuigi ühendus suurveega on tihti olemas. Rannikulõugastel on oluline roll kalade kudemispaikadena.
Danskøya
Danskøya ('Taani saar') on Norrale kuuluv asustamata saar Svalbardis Teravmägede saarestikus.
Danskøya asub Lääne-Teravmägede saare looderanniku lähedal. Saare geograafilised koordinaadid on
Saare pindala on umbes 40 km².
Saar on nime saanud taanlaste järgi, kes 1631. aastal saare läänerannikule Kobbefjordeni äärde teadaolevalt esimese vaalapüügiasunduse rajasid.
Kuldre
Kuldre ehk Kuldri on küla Võru maakonnas Antsla vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal oli küla Urvaste valla halduskeskus.
Külas tegutsevad Kuldre Kool, Kuldre raamatukogu ja Kuldre noortekeskus
Nebojša Radmanović
pisi|Nebojša Radmanović Nebojša Radmanović (sündinud 1. oktoobril 1949 Gračanicas) on Bosnia ja Hertsegoviina poliitik, endine Bosnia ja Hertsegoviina presidentuuri liige.
Ta oli alates 6. novembrist 2006 kuni 17. novembrini 2014 Bosnia ja Hertsegoviina presidentuuri serblasest liige. 2010. aastal valiti ta presidentuuri uueks ametiajaks.
Ta oli presidentuuri esimees 6. novembrist 2006 kuni 6. juulini 2007, 6. novembrist 2008 kuni 6. juulini 2009, 10. novembrist 2010 kuni 10. juulini 2011 ja 10. novembrist 2012 kuni 10. juulini 2013.
Kiruvere järv
Kiruvere järv on kalgiveeline eutroofne järv Harju maakonnas Kose vallas Paunküla lähedal.
Järve pindala on 21,1 hektarit, suurim sügavus 11,2 m. Järve edelakallast kaunistab Kütimägi.
Järv vesi vahetub väga aeglaselt; toitub muu hulgas allikaist ja Paunküla veehoidlast.
John Henry Newman
pisi|Newmani portree, mille maalis 1881. aastal [[John Everett Millais]] John Henry Newman (21. veebruar 1801 – 11. august 1890) oli inglise teoloog ja luuletaja, algselt anglikaani kiriku preester ning hiljem roomakatoliku kiriku vaimulik ja kardinal, kes mängis olulist rolli 19. sajandi Suurbritannia religiooniloos.
Olles algselt Oxfordi Ülikooli akadeemik ja evangeelse Inglismaa Kiriku preester, hakkas Newman hiljem huvituma anglikanismi kõrgkiriku traditsioonist. Temast kujunes mõjuka ja vastuolulise Oxfordi liikumise juhtfiguur. Liikumine taotles Inglismaa Kiriku naasmist mitmete Inglise reformatsiooni käigus kaotatud katoliiklike tõekspidamiste ja liturgia juurde. 1845. aastal lahkus Newman Oxfordi Ülikoolist ja mõnede (kuigi mitte kõigi) oma järgijatega Inglismaa Kirikust ning hakkas katoliiklaseks. Ta pühitseti preestriks ja jätkas Birminghamis tegevust vaimulikuna. 1879. aastal nimetas paavst Leo XIII ta kardinaliks, tunnustamaks tema tööd katoliku kiriku arengusse Inglismaal.
Ta oli ka märkimisväärne kirjandustegelane. Tema tuntuimate teoste hulka kuuluvad 90-osaline teoloogiline traktaat "Tracts for the Times" (1833–1841), autobiograafia "Apologia Pro Vita Sua" (1865–1866), usufilosoofiat käsitlev "Grammar of Assent" (1870) ja luuletus "The Dream of Gerontius", mille viisistas 1900. aastal inglise helilooja Edward Elgar. Ta kirjutas ka hümnid "Lead, Kindly Light" ja "Praise to the Holiest in the Height".
19. septembril 2010 kuulutas paavst Benedictus XVI oma Suurbritannia visiidi käigus Newmani õndsaks. 12. veebruaril 2019 kinnitas paavst Franciscus Newmani kanoniseerimise ja 13. oktoobril 2019 kuulutas ta pühakuks.
Saesaare paisjärv
Saesaare paisjärv on tehisveekogu Ahja jõel Kiidjärve silla ja Saesaare paisu vahelisel lõigul.
Paisjärve pindala on umbes 54 ha. Paisjärv ulatub Saesaare paisust 4,5–5,5 km ülesvoolu ja kevadiste suurvete aegu kuni Kiidjärve paisuni. Paisjärve veepinna kõrgus merepinnast on umbes 48 meetrit. Kehtivate vee erikasutuslubade kohaselt on paisjärve normaalveetase 48,02 m +/- 0,1 m, suurim lubatud absoluutkõrgus 48,45 m ja väikseim 47,55 m. Suurim sügavus on paisjärvel Saesaare paisu juures – 8 meetrit.
Ajalugu
Paisjärv rajati seoses Saesaare hüdroelektrijaama ehitusega 1950–1952. aastal. 1950–1951. aasta talvel raiuti rajatava paisjärve maa-alal ürgoru lammi mets kuni Palanumäeni. Puudest jäid paisjärve põhja kõrged kännud, mida ei eemaldatud ja mis pole senini kõdunenud. Veehoidla ülespaisutamine algas 1952. aasta mais ja jõudis lõpule juulis.
Tammi muldkehasse lükati buldooseritega kokku Saesaare kärestiku kivid. 1953. aasta jaanuaris ja veebruaris süvendati buldooseriga kärestiku voolusäng kanaliks, mille kaldale kuhjati savi- ja kruusavallid.
Looduskaitsetegelane Eerik Kumari, kirjanik ja kunstnik Jaan Vahtra ning kohalik kirjamees ja õpetaja Albert Ivask hindasid Saesaare kärestikku Eesti jõgede kauneimaks. Paisjärve rajamisel hävitatud Saesaare kärestikku on kirjeldatud kui Eestis ainulaadset Alpi mägijõe tüüpi kärestikku. Kärestik oli ligi paarsada meetrit pikk ja 30 meetrit lai, vee voolamiskiirusega 3 meetrit sekundis.
Paisjärve rajamisega muutus jõe senine biokeemiline režiim, mis tõi kaasa veetaimestiku muutuse. Kõige kiiremini hakkasid levima vesikatk ja vesi-kirburohi. Muutus ka jõe kalastik, hävisid jõeforell ehk hõrnas ja harjus ehk ärn, asemele tulid haug ja särg.