Benjamin_Bagley
Kellegi konkreetse armastamine
Nii et armastus konkreetsete inimeste vastu peab olema valikuline mõistuspärane reaktsioon armastatu väärtuslikele omadustele. Aga igasugused omadused ei sobi. Siin on eelis Niko Kolodny viitamisel relatsioonilistele omadustele. Kolodny järgi põhinevad armastuse põhjendid väärtusel, mis on jätkuvatel ajaloolisel suhtel oma armastatuga. Näiteks ma armastan oma venda, sest ta on mu vend. See seletab hõlpsasti asendamatust. Kui mul on näiteks kaks venda, siis mul on võrdne põhjend neid armastada. Kolodny väidab, et teatud tüüpi suhted on mittetuletuslikult väärtuslikud ning on armastuse põhjendite allikas. Kellegi armastamine seisneb uskumises, et minu suhe selle inimesega on väärtuslikku tüüpi suhe, selle võtmine emotsionaalse haavatavuse ning armastatu ja suhte huvides tegutsemise põhjendiks viisil, mis on seda tüüpi suhtele kohane, ja uskumises, et teistel oleks sama tüüpi suhetes samasugune põhjend samasugusteks hoiakuteks. Kui ma kedagi armastan, siis ma väärtustan nii armastatut kui ka suhet, kuid põhjendite allikaks mõlema eriliseks väärtustamiseks pean ma suhet tema tüübi pärast. Mitte et armastajatel poleks põhjendit huvituda armastatu mis tahes väärtuslikest omadustest, vastupidi. Aga Kolodny järgi ei põhine selle põhjendid mitte omadustel enestel (sellised põhjendid kehtiksid iga inimese puhul), vaid suhte väärtusel. Kui ma väärtustaksin suhteid ainult tuletuslikult, oleks mul ikkagi eriline põhjend väärtustada neid, kellega mul need suhted on, sest nad on ainsad sellised. Aga Kolodny väidab, et suhete väärtustamine ei ole puhttuletuslik, ja seletab sellega, miks armastus peaks olema püsiv: põhjendid säilivad hoolimata mitmesugustest (kuigi mitte igasugustest) muutustest armastatus. Kolodny seletus seisneb selles, et kuni armastatu jääb selliseks, et suhe temaga saab kuidagi kesta, kestavad ka tema armastamise põhjendid. Nagu Vellemangi, osutab Kolodny reaalsele ja väärtuslikule armastuse tüübile. Peale perekondliku armastuse seletab tema teooria usutavalt armastust loomade, aedade, autode, asutuste ja teiste mitteinimeste vastu. (Kolodny küll tahab rääkida ainult inimestevahelistest suhetest.) Kolodnyl on õigus, et minu ajalugu armastatuga teebki ta lõppkokkuvõttes mulle asendamatuks. Aga ajalugu ei saa seda alati teha nii, nagu ta arvab. Tema teooria pöörab mõned meie kõige sügavamad armastussuhted tagurpidi: me väärtustame neid tuletuslikult ja ainult sellepärast, missugune minu konkreetne armastatu on. Paneme tähele, et Kolodny kriteeriumi järgi osutuvad üllatavalt paljud suhted armastussuheteks. Üks näide on õpetamine. Kõige paremad õpetajad usuvad tavaliselt, et nad on üliõpilastega väärtuslikes pedagoogilistes suhetes. Nad peavad neid suhteid põhjendiks tegutseda pedagoogiliselt kohasel viisil oma õpilaste huvides ning emotsionaalse haavatavuse pedagoogiliselt kohastele vormidele ning pisut peenemalt ka vastavatele hoiakutele suhete suhtes. Nad lihtsalt annavad emotsionaalselt piisava panuse, et tunda heameelt õpilaste edusammude üle, olla häiritud nende tarbetust segadusest ning muretseda selle pärast, et nende pedagoogilised suhted ei läheks halvasti ja ega lõpeks enneaegselt näiteks õpilaste väljalangemisega. Võidakse küll öelda, et kedagi saab armastada eriliselt kui õpilast, aga ülepingutatud oleks öelda, et kui ma oma pedagoogilisi suhteid niimoodi armastan, siis ma tingimata armastan igaühte, kellega mul niisugune suhe on. Sellisel juhul ma armastan õpetamist. Need õpilased, keda ma armastan, on erilised. Nende puhul ei ole minu pedagoogilised suhted väärtuslikud ainult kui üldiselt väärtuslikku tüüpi suhted, vaid ka konkreetsete õpilaste konkreetsete omaduste pärast. Seda eristust ei saa Kolodny teooria raames teha. Võib-olla peaks Kolodny ütlema, et erilise õpilase puhul on tegu veel ka teist tüüpi mittetuletuslikult väärtusliku suhtega, näiteks sõprusega. (Võidakse ka öelda, et tegu ei ole uue mõõtme, vaid astmeerinevusega. Aga abielu puhul see ei ole usutav.) Aga kui me kord õpetamise puhul näeme erinevust mittetuletuslikult väärtuslike suhete ja nende suhete vahel, mille väärtus sõltub konkreetsest inimesest, siis saab ilmseks ka selle olulisus intiimsematel juhtudel. On võimalik sügavalt väärtustada abielu, isegi sügavalt ja selle enda pärast, inimesega, keda ma ei armasta. Näiteks Aleksei Karenin võis oma abielusse niimoodi suhtuda, vähemalt enne seda, kui ta sai teada Anna truudusetusest. Anna abikaasana oleks Kareninil tõesti põhjend huvituda Anna ligitõmbavatest omadustest, nagu tema tundlikkus ja elav iseloom, aga ainult sellepärast, et tema abikaasa on juhtumisi nende omaduste kandja. Aga siin pole asi nendes omadustes iseenesest ega üldse Annas, sest kui Karenin oleks kellegi teisega abielus, oleksid tolle teise omadused talle sama armastusväärsed, Anna omad oleksid lihtsalt ligitõmbavad. Kolodny ütleb selle peale, et ei tundu moonutusena öelda, et abielunaine tahab salamisi, et mees teda armastaks, sest see on see mees, kellesse ta armus ja kellega ta oma elu jagab. Kolodny küsib: oletame, et nad poleks tutvunud ja oleksid abiellunud kellegi teisega. Kas siis naine ikka tahaks, et see mees teda armastaks? Oleks tal mõtet tahta? Esmapilgul tundub see õige vastus. Aga Bagley arvab, et asi on lihtsalt selles, et Kolodny toetub just sellele punktile, mille eitamist tuleks talle ette heita. Kui armastus rajaneb armastatu teatud omaduste väärtusel armastaja jaoks, siis on usutav, et see, millised omadused need on, sõltub sellest, missugune inimene armastaja on. Aga armastus muudab armastajat. Kui nad oleksid abiellunud teiste inimestega, oleksid nad ise saanud teistsugusteks inimesteks ning oleksid hakanud teisi omadusi armastusväärseteks pidama. Nii et selleks et Kolodny näide tema teooriat õigustaks, tuleb kõigi asjaosaliste mitterelatsioonilised omadused kinni naelutada. (Või vähemalt hoida neid nii fikseerituna kui võimalik. Võib-olla on mitterelatsioonilistel ja relatsioonilistel omadustel raske vahet teha.) Oletame, et ma olen olnud oma abikaasaga kaua õnnelikus abielus ning imetleme teineteises paljusid asju. Mul on ka kolleeg, kellega ma ülikoolis ühe semestri kurameerisin. Kui ma järele mõtleksin, siis ma möönaksin, et kui me oleksime kokku jäänud, oleksime tõenäoliselt hakanud teineteist armastama, ja ta tundub praegugi päris ligitõmbav. Aga ma ei mõtle selle peale. Vana pruut on küll kena, aga ma ei kujuta ette, et tema juures võiks mind miski niimoodi köita nagu minu abikaasa. Aga minu seisukohast pole siin võistlust. Oleks hullumeelne arvata, et kui ma oleksin teisega abielus ning oleksin täpselt samasugune inimene inimene, nagu ma praegu olen, ja teaksin mõlema kohta sama palju, kui ma praegu tean, saaks teine olla mulle sama armastusväärne, nagu abikaasa mulle praegu on, ja ma praeguse abikaasa sära tuhmuda mõõdukalt ligitõmbava tuttava omaks. Sel juhul aha ma ei armasta oma abikaasat lõppkokkuvõttes mitte abielu väärtuslike omaduste, vaid abikaasa enda väärtuslike omaduste tõttu.