cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kergejõustik 1972. aasta suveolümpiamängudel
Odavise
Finaal: 1. september Osavõtjaid: 19 Riike: 10 Maailmarekord: 65.06 Ruth Fuchs Saksa DV (11. juuni 1972, Potsdam) Olümpiarekord: 62.40 Jelena Goršakova NSVL (16. oktoober 1964, Tokio) Olümpiavõitja 1968: 60.36 Angéla Németh Ungari <br style="clear:both;" />
Viievõistlus
Finaal: 2.-3. september Osavõtjaid: 30 Riike: 20 Maailmarekord: 4775 Burglinde Pollak Saksa DV (5.-6. september 1970], [[Erfurt) Olümpiarekord: 4652 Irina Press NSVL (16.-17. oktoober 1964, Tokio) Olümpiavõitja 1968: 5098 Ingrid Becker Saksa FV  Alates 1969. aastast asendati kuni selle hetkeni programmi kuulunud 80 meetri tõkkejooks 100 meetri tõkkejooksuga, nii et kõik seni kehtinud rekordid ei kehtinud enam. Ülaltoodud Maailma rekordipunktide arv tuleneb 5406 punkti algväärtuse teisendamisest vastavalt 1969. aasta punktitabelile 1971. aastast kehtivaks reitingusüsteemiks, mida kasutati ka Müncheni mängudel. Ülaltoodud Olümpiarekord saavutati 1964. aastal tolleaegse kehtiva reitingu järgi 5246 punktiga. See tulemus vastab Müncheni punktisüsteemi kohaselt 4652 punktile, kuid pole ülalkirjeldatud erinevate võistluste tõttu täiesti võrreldav. <br style="clear:both;" />
OpenBSD
OpenBSD on UNIXi-laadne operatsioonisüsteem, mis kuulub BSD perekonda ning on keskendunud turvalisusele ja pühendab palju tähelepanu krüpteerimisele. Samuti on OpenBSD porditud paljudele platvormidele, mis küll tuleneb NetBSD-ga ühisest päritolust. OpenBSD peamine vedaja on Theo de Raadt, kes elab Calgarys Alberta provintsis Kanadas.
OpenBSD hargnes NetBSD projektist 1995. aastal Theo de Raadti juhtimisel. OpenBSD on tuntud kui väga järjekindlalt avatud lähtekoodi ja kvaliteetset dokumentatsiooni nõudev projekt, mis ei tee tarkvara litsentside osas kompromisse ning keskendub turvalisusele ja koodi korrektsusele. Projekti maskotiks on ogakala nimega Puffy.
OpenBSD sisaldab turvafunktsioone, mis teistes süsteemides puuduvad või on valikulised. OpenBSD arendajatel on tavaks viia läbi lähtekoodi auditeid vigade ja turvaaukude leidmiseks. Tarkvaralitsentsidest on BSD litsents eelistatuim ja minevikus on litsentside kasutamise osas auditeid läbi viidud. Selle tulemusel on eemaldatud või ümber kirjutatud koodi osasid, mis kasutasid vähemaktsepteeritavaid litsentse.
Sarnaselt teiste BSD-põhiste operatsioonisüsteemidega arendatakse OpenBSD tuuma ja kasutajaprogramme, näiteks kest (shell), ja selliseid levinud tööriistu nagu cat ja ps, koos ühes allikate hoidlas. Kolmandate osapoolte tarkvara on saadaval binaarpakkidena või saab neid kompileerida kasutades portide puud.
OpenBSD projekt on porditud 17 tarkvaraplatvormile, näiteks DEC Alpha, Intel i386, Hewlett-Packard PA-RISC, AMD AMD64 ja Motorola 68000 protsessorid, Apple PowerPC arvutid, Sun SPARC ning SPARC64 põhised arvutid VAX ja Sharp Zaurus.
Ajalugu ja levik
Detsembris 1994. aastal paluti NetBSD kaasasutajal Theo de Raadtil vanemarendaja kohalt tagasi astuda ja NetBSD meeskonna tuumikust lahkuda ning tema juurdepääsuõigus lähtekoodi hoidlale (repository) tühistati. Selle põhjused ei ole päris selged, kuid on väidetud, et see oli tingitud isikutevahelistest kokkupõrgetest NetBSD projektis ja selle postiloendites. De Raadti on kritiseeritud oma mõnikord keerulise iseloomu pärast: Peter Wayner väidab oma raamatus Free for All, et enne lahkumist NetBSDst "hakkas de Raadt mõnele inimestele vastukarva olema". Linus Torvalds on teda kirjeldanud kui "rasket" isiksust. Üks intervjueerija tunnistas, et oli tema suhtes enne kohtumist ebakindel. On ka vastupidiseid arvamusi: sama intervjueerija kirjeldab de Raadti transformatsiooni pärast OpenBSD asutamist ja tema "soovi oma meeskonna eest hoolitseda". Mõned peavad tema otsekohesust värskendavaks ja vähesed eitavad tema programmeerimisannet või "turva-guruks" olemist.
De Raadt asutas OpenBSD projekti 1995. aasta oktoobris NetBSD 1.0 hargmikuna (fork). Esimene väljalase oli OpenBSD 1.2 ja see ilmus 1996. aasta juulis. Sama aasta oktoobris ilmus OpenBSD 2.0. Sellest alates on OpenBSD järginud 6-kuulist uuendamistsüklit. Iga versiooni toetatakse üks aasta. Viimane OpenBSD stabiilne versioon 4.6 ilmus 18. oktoobril 2009. aastal.
OpenBSD arendaja Bob Beck teatas 25. juulil 2007 OpenBSD Sihtasutuse (OpenBSD Foundation) moodustamisest. Tegemist on Kanada mittetulundusühinguga, mille eesmärk on toimida OpenBSD juriidilise esindajana ning kontaktina inimestele ja organisatsioonidele, kes OpenBSD projekti toetada tahavad.
OpenBSD levikut on raske on hinnata, sest arendajad ei kogu ega avalda infot kasutajate arvu kohta ning muid allikaid on vähe. Septembris 2005 viis BSD Certification Group läbi küsitluse, mille tulemusel 32,8% BSD kasutajatest (1420 4330 vastanust) kasutas OpenBSD. See asetas OpenBSD kasutatavuselt teisele kohale, FreeBSD järgi (77%) ja NetBSD (16,3%) ette. Veebileht DistroWatch avaldab statistikat külastatavuse kohta ja seda kasutatakse tihti GNU/Linuxi ja muude seal kajastatavate operatsioonisüsteemid populaarsuse hindamiseks. Seisuga 3. märts 2010 oli OpenBSD 49. kohal 148 külastusega päevas, FreeBSD 14. kohal 566 külastusega päevas ja NetBSD 79. kohal 105 külastusega päevas.
Avatud tarkvara ja avatud dokumentatsioon
Kui OpenBSD loodi, otsustas Theo de Raadt teha sellega seotud allikad püsivalt kõigile kättesaadavaks. Selle saavutamiseks avas ta Chuck Cranori abiga avaliku anonüümse CVS-serveri. See oli esimene omataoline tarkvaraarenduse maailmas: sel ajal oli tavaks, et ainult väike arendajate meeskond omas juurdepääsu projekti andmetele. Sellisel lähenemisel oli negatiivne külg: arendajad, kes polnud projektiga otseselt seotud, ei saanud selle kulgemist päris täpselt jälgida ja seetõttu võis nende poolt tehtud kaastöö dubleerida juba tehtut. De Raadti otsus nii vastupidi toimida viis OpenBSD nime kasutamise ja nii projekti lähtekood kui dokumentatsioon peavad olema alati avalikud.
Seda poliitikat iseloomustav intsident toimus märtsis 2005, kui de Raadt postitas teate openbsd-misc postiloendisse. Ta teatas, et pärast nelja kuud läbirääkimisi polnud Adaptec avaldanud dokumentatsiooni, mis oli vajalik, et parandada OpenBSD draivereid firma AAC RAID kontrollerite jaoks. Sarnaselt varasemate juhtumitega minevikus kutsus de Raadt OpenBSD kogukonda asjas osalema ja oma arvamust Adaptecile avaldama. Varsti pärast seda tegi endine Adapteci töötaja, FreeBSD arendaja ja FreeBSD AAC RAID-i toe autor Scot Lang de Raadtile peapesu OSNews'i veebilehel, et viimane polnud otse temaga selles küsimuses ühendust võtnud. Sealt liikus arutelu edasi freebsd-questions postiloendisse, kus de Raadt väitis, et Scott Lang polnud talle varem abi pakkunud ja ka Adaptec polnud tema poole pöörduda soovitanud. Vaidlust võimendas ka kahe projekti toetajate erinev suhtumine binaarsete kahendobjektide ja NDA lepingutesse. OpenBSD kasutajad ei luba suletud lähtekoodiga tarkvara ja NDA lepingutesse suhtuvad vastumeelselt. FreeBSD suhtumine oli aga teistsugune ja enamus Scott Langi OpenBSD-le pakutud koodist oli suletud ja kirjutatud NDA all. Kuna mingit dokumentatsiooni ei avaldatud enne OpenBSD 3.7 ilmumise tähtaega, eemaldati Adaptec AAC RAID kontrollerite tugi tavalisest OpenBSD tuumast (kernelist).
OpenBSD avatuse poliitika laieneb riistvara dokumentatsiooniile. Oma 2006. aasta detsembris toimunud ettekandes väitis de Raadt, et ilma dokumentatsioonita "teevad arendajad sageli vigu draiverite kirjutamisel" ja osutas, et "Oo, ma sain selle tööle tunnet on raskem saavutada, nii et paljud arendajad lihtsalt annavad alla". Ta ütles ka, et tarnijate draiverid on OpenBSD jaoks vastuvõetamatud – neid ei saavat usaldada ja "ei ole võimalik neid parandada, kui need katki lähevad". Tarnijate allikad on "vaevu vastuvõetavad" ja endiselt keerulised parandada, kui vead tekkima peaks.
Valentinus (paavst)
Valentinus oli paavst lühikest aega 827. aastal. Ta oli 100. paavst.
OpenBSD
Litsents
OpenBSD projekti eesmärk on "hoida Berkeley UNIXi autoriõiguste vaimu", mis lubas "suhteliselt piiramatult UNIXi allikaid levitada". Praeguseni on ISC (Internet Systems Consortium, Inc) litsents eelistatud uue koodi jaoks, kuigi MIT või BSD litsentsid on samuti lubatud. ISC litsents on lihtsustatud versioon BSD litsentsist, kust liigne sõnastus vastavalt Berni konventsioonile on eemaldatud. Levinud GNU Üldist Avalikku Litsentsi peetakse eelnevatega võrreldes liialt piiratuks. Sobimatu litsentsiga koodi süsteemi põhiosasse enam ei lubata. Olemasolevat koodi kirjutatakse ümber või litsentseeritakse võimalusel sobivalt. Kui see pole praktiline või põhjustab liigset ajakulu, siis tehakse ka erandeid, näiteks on SSH-l põhineva OpenSSH arendamine OpenBSD meeskonna poolt. OpenSSH ilmus esmakordselt koos OpenBSD 2.6-ga ja on nüüd kõige populaarsem SSH rakendus, mida kasutatakse mitmetes operatsioonisüsteemides. Märkimist väärivad arengud pärast litsentsi piirangute kehtestamist IPFilterile pf tulemüüris, mis ilmus koos OpenBSD 3.0-ga ja on nüüd saadaval ka DragonFly BSDs, NetBSDs ja FreeBSDs. OpenBSD arendajad on hiljuti asendanud sellised GPL litsentsi alla käivad tööriistad nagu diff, grep, gzip ja pkg-config BSD litsentsi kasutavate ekvivalentidega ja on asutanud selliseid projekte nagu OpenBGPD, OpenNTPD, OpenOSPFD ja OpenSMTPD. Septembris 2007 alustati GNU Compiler Collectioni (GCC) asendamist Anders Magnussoni Portable C Compileriga (PCC), mis kasutab BSD litsentsi.
Valentinus (paavst)
Valentinus oli pärit Roomast Via Lata piirkonnast. Ta oli kõrgklassist pärit Leontiuse (Leonzio) poeg.
OpenBSD
Litsents
IPFilteri litsentsi sõnastuse muutmine Darren Reedi poolt algatas 2001. aasta juunis OpenBSD portide ja allikate puu koodi litsentsi auditi. Rohkem kui sajas failis leiduv kood leiti olevat litsentseerimata, segaselt litsentseeritud või oli selle kasutamine vastuolus kasutatava litsentsi tingimustega. Kõigi litsentside järgimise tagamiseks võeti ühendust kõigi autoriõiguste omanikega. Osa koodist eemaldati, palju asendati ja osa litsentseeriti ümber. Näiteks mitmikedastus marsruutimise tööriistad mrinfo ja map-mbone, mis olid Xeroxi poolt litsentseeritud ainult uurimistöös kasutamiseks, litsentseeriti ümber, et OpenBSD saaks jätkata nende kasutamist.
Auditi käigus eemaldati tarkvara, mille oli kirjutanud Daniel J. Bernstein. Bernstein nõudis, et kõik muudatused, mis tema loodud koodis tehakse, tuleb talle kinnitamiseks saata, kuid OpenBSD arendajad leidsid, et selleks kulub liigselt aega ja vaeva. See viis konfliktini Bernsteiniga, kelle arvates oli tema koodi eemaldamine ebaõiglane. Ta viitas Netscape veebilehitsejale, mis oli oluliselt piiratuma litsentsiga kui tema tarkvara. Bernstein süüdistas OpenBSD arendajaid silmakirjalikkuses, kuna nood jätsid Netscape'i koodi alles samal ajal, kui tema oma eemaldati. OpenBSD projekti seisukoht oli, et kuigi Netscape litsents oli piiratum, oli seda siiski lihtsam järgida. Nad väitsid, et Bernsteini nõue oma koodi derivaate kontrollida põhjustas palju lisatööd ja selle eemaldamine oli parim viis tema enda nõudmistele vastu tulla.
Valentinus (paavst)
Valentinus ordineeriti paavst Paschalis I poolt 820 diakoniks. Temast sai ülemdiakon (kardinaldiakon).
Valentinus valiti paavstiks augustis 827 Lateraani basiilikas, kust vaimulike protsessioon siirdus Santa Maria Maggiore kirikusse, kus ta palvetas. Seejärel läksid vaimulikud tagasi Lateraani basiilikasse. "Liber Pontificalise" järgi oli Valentinus vaga ja vooruslik.
Valentinus suri septembris 827 terviseprobleemide tagajärjel (corpus oppressus molestia), "Catholic Encyclopedia" andmetel oktoobris. Ta maeti Rooma Peetri kirikusse. "Liber Pontificalise" järgi jõudis ta paavst olla 40 päeva, Einhardi väitel aga vähem kui kuu. See oli lühim paavsti ametiaeg alates Sisinniusest.
.pg
.pg on Paapua Uus-Guinea Interneti tippdomeen. Domeen on kasutusel alates 1996. aastast.
Korporatsioon Tehnola
Korporatsioon Tehnola (lühendatult Korp! Tehnola) on 23. oktoobril 1921 Tallinnas asutatud Eesti meestudengite organisatsioon. Taasasutatud 22. mail 1989.
Tekkel
Korp! Tehnola tekkel on mustast sametist põhjaga, rumm on kahevärvilisest kalevist – roheline ja valge. Tekli põhjale on õmmeldud valgest paelast rosett, mille keskel on valges tikandis kolmnurga ja sirkli kujutis – tehnika sümbolina, kuna korp! asutati tehnikateaduste üliõpilaste poolt.
Ajalugu
1918. aastal avati Tallinnas Eesti Tehnika Seltsi tehnilised erikursused. 1920. aasta lõpuks oli nendest kursustest välja kujunenud 270 üliõpilasega riiklik õppeasutus – Tallinna tehnikum. Koos kõrgema õppeasutuse arenemisega ilmnes Tallinna tekkivas üliõpilasperes vajadus organiseerumiseks, üliõpilaskonna esindamiseks ja uuele õppeasutusele tunnuse leidmiseks. Ka sõdade ja revolutsioonide tagajärjel noorsoo hulgas levinud lõtv ellusuhtumine kiirustas asutama organisatsioone, kus kindla distsipliini all saaks kasvatada väärikaid Eesti haritlasi. Tollane Tallinna üliõpilaskond koosnes suures osas Vabadussõjas osalenud meestest, kes pärast sõda oma pooleli jäänud õpinguid jätkates tahtsid rahvuslikus ülesehitustöös jõudumööda kaasa lüüa. Niisuguste üliõpilaste eestvedamisel hakkas 1920. aasta sügissemestril 12-liikmeline sõpruskond endale organiseerumisvormi otsima.
Pikemate kaalutluste jäädi peatuma korporatiivse kuju juurde. Leiti, et sellelaadilise organisatsiooni distsipliinivõimelisem sisekord, mis tugineb autoritatiivsele kasvatusmeetodile ning vanuseprintsiibile, tagaks kasvatussihtide edukamat teostamist. Kuid sellega ei otsustatud senituntud korp!ide radadele astuda, milles tol ajal endiste aegade pärandina valitsesid juurdepoogitud võõrad kombed ja drastilised kasvatusviisid. Austatavat korporatsiooni püüti rajada vabana kõigist neist negatiivsetest harjumustest ning võõrast mõjust. Üritatakse luua uusi aluseid Eesti rahvusliku omapära süvendamiseks ning sobiva õhkkonna tekkimiseks tõsiseks tööks nii teaduslikul kui ka ühiskondlikul põllul. Asutajaliikmetena kirjutasid põhikirjale alla August Laupa, Paul Piller, Heinrich Leevald, Oskar Piibar, Richard Jaanus, Valler Leevald, August Lond, Eduard Pruuler, Villem Tõnisson, Oskar Lubi, Anton Trumm ja Johannes Kuresson.
Põhikirja koostamisel aitas kaasa tehnikumi õppejõud Johannes Kiivet, kes valiti korporatsiooni esimeseks auvilistlaseks.
Ksv! O. Lubi ettepanekul otsustati korporatsiooni nimeks võtta Tehnola, kuna see oli asutatud peamiselt tehnikaüliõpilaste poolt. Välisteks tunnusteks valiti must-roheline-valge, tähendusega: must – kohusetruu, roheline – nooruse lakkamatu püüe, valge – edu poole. 23. oktoobril 1921 kinnitati korp! Tehnola põhikiri Tallinna Tehnikumi juhatuse poolt. Esimesse korp! Juhatusse valiti: esimeheks A. Laupa, abiks V. Tõnisson, ja kirjatoimetajaks O. Lubi, abiks R. Jaanus ning laekuriks H. Leevald. Kuna asutajaliikmete hulka kuulusid kolm Tartust ületulnud üliõpilast, kes sel juba samalaadses organisatsioonis tegevliikmed olid olnud, siis kaaluti ka Tartu Ülikooli juures osakonna avamist. Pikemate vaidluste käigus jõuti aga seisukohale, et noorel organisatsioonil kujuneb üle jõu käivaks kahes kohas tegutsemine ning esialgu sellest loobuti.
Kolmandaks tegevusaastaks oli Narva maantee aiamajake kitsaks jäänud ja üüriti uus C!Q! Klaasingu tänaval. Selgusele jõuti ka võõrapäraste kommete ning korporatsiooni asutamisel üles seatud sihtide ebakõlas. Tekkis initsiatiivgrupp, kelle survel muudeti kodukorda ja sõnavara eestipärasteks. Initsiatiivgrupi teiseks teeneks jäi korporatsiooni siseelu käsitleva ajakirja Vita Nostra asutamine. "Vita Nostra" ilmus tavaliselt korporatsiooni tähtpäevadel ning seal avaldati peale tõsiste artiklite ning referaatide ka humoristlikke palasid ja karikatuure. Ajakirja üksikuid numbreid on välja antud ka paguluses ja alates 1936. aastast "põranda all" Eestis.
Pärast 1924.a. 1. detsembri mässukatset ei jäänud korp! Tehnola passiivseks pealtvaatajaks, vaid astus in corpore Kaitseliitu, moodustades hiljem Tehnilise malevkonna juures eri rühma.
Viiendaks aastapäevaks sai korp! Vilistlastekogult kingitusena vapi, mis valmistati ksv! O. Lubi kavandi järgi. Vapp kujutab korporatsiooni värvidega kolmeks jaotatud kilpi, mis on ümbritsetud tammeokstega ja ilustatud : must – korporatsiooni tsirkliga, rohelne – riigi ja pealinna vapi – kolme leopardiga, valge – tehnika ja edu sümboliga – viikingi laevaga.
1928. aastaks oli liikmete arv kasvanud sajale ja tegevus oli igati aktiivne. Siis kerkis päevakorda Tallinna Tehnikumi sulgemine, noorte juurdekasv vähenes ja 1930. aastal lakkas hoopis. Kuigi puudus selgus edasi tegutsemise võimalusest, ei soikunud elu korporatsioonis. Korraldati praktikavahetust – mitmed tehnolused käisid Poolas ja SELL-i riikides suvepraktikal. Pärast 1933. aasta maipäeva tõrvikurongkäiku andis Riigi Ringhääling otseülekandes eetrisse korporatsiooni piduliku koosoleku.
Murrangu korp! Tehnola! Ellu tõi 13. aastapäeva peakoosolek – tegevust otsustati jätkata Tartus. 24. mail 1935 kinnitas Tartu Ülikooli Valitsus korp! Tehnola! Põhikirja ja 10 tehnolust senior B. Koorti juhtimisel alustasid sama aasta sügissemestri alguses tegevust Tartus. C!Q! üüriti Kuperjanovi tn. 177, seal toimus ka sama aasta 26. oktoobril vastuvõtt Üliõpilaskonna Juhatusele ja EKL!-i korporatsioonide esindajatele. Püsima jäi ka C!Q! Tallinnas, tihti toimusid vastastikused grupikülastused.
Katse ühendada tehnika- ja humanitaarülikooli osutus ebaotstarbekaks ning koos Tallinna Tehnikainstituudi asutamisega lõpetas Tehnola! oma tegevuse Tartus. 14. oktoober 1936 registreeriti Tehnola taas tema sünnilinnas Tallinna Tehnikainstituudi juures. Lõplik tehnilise kõrghariduse korraldus Eestis kujunes selliseks nagu tehnolused seda soovisid, selle saavutamiseks olid nad saatnud mitmeid delegatsioone ja märgukirju haridusministrile, riigikogu rühmadele ja Tallinna linnavalitsusele.
Uus, senisest suurem C!Q! üüriti Lai tn 32. EKL!-iga sõlmiti kartellileping. Helsingi Polytehnikumi üliõpilasorganisatsiooniga "Tehnikum Ylioppilased" sõlmiti sõprusleping. Võeti osa nimede eestistamise kampaaniast, mille käigus enamik saksapäraste nimedega tehnolusi eestistas oma nimed.
Asutati korp! Tehnola Naisklubi, kuhu kuulusid kaasvõitlejate ja vilistlaste abikaasad. Klubi ülesandeks oli abistada konventi koosviibimiste korraldamisel, organiseerida iseseisvalt klubiõhtuid ja kellaviieteesid ning aidata kaasa tehnoluste perekondade omavahelise läbikäimise süvendamisele.
Tehnola pidulikumad sündmused olid seni toimunud ilma lipulauluta, kuna oma jõudude loominguna see ei olnud veel tekkinud, välisabi aga ei soovitud. 1937.a. valmis tekst vil! Karl Jõgiselt. Kulus aga veel mitukümmend aastat, enne kui paguluses vil! Manivald Loite sellele ka viisi lõi.
Kui Nõukogude Liit üritas 1940. aastal okupatsioonile uue riigikogu valimistega seaduslikku ilmet anda, astusid punastele vastaskandidaatideks vil! Richard Jaanus Tartus ja üks Eesti elektroonikatööstuse rajajatest vil! Valdar Tamera Tallinnas. Nad kõrvaldati valimiselt, arreteeriti ja kadusid jäljetult.
Tehnola suleti nagu teisedki üliõpilasorganisatsioonid siseminister Maksim Undi dekreediga 31. august 1940. Korp! Tehnola vara määrati üleandmiseks Balti Manufaktuuri kommunistlike noorte ühingule.
Hoolimata ähvardustest, ohust säilisid ühtekuuluvustunne ja sõprus ning Tehnola aastapäeva puhul toimus 1940. aasta sügisel salajane kommerss ühes tühjas erakorteris. Osavõtt oli arvukas, julgeoleku tagamiseks olid välja pandud vahipostid.
Tehnola kaotused esimesel okupatsioonil olid suured. Paljud kadusid arreteerimiste ja küüditamiste läbi, osa mobiliseeriti Venemaale. Ka Saksa okupatsiooni ajal ei lubatud korporatsioonide tegevust taastada. Kokku tuldi ebakorrapäraselt ja väikeste gruppidena. Kuid 1941. aasta oktoobris Tallinna restoranis Du Nord suurema kogunemisena Tehnola 20. aastapäeva tähistati, selgus, et sõjaeelsest 180-liikmelisest perest on 60 surnud või teadmata kadunud.
Pärast teise maailmasõja lõppu oli läände emigreerunud 40 tehnolust. Satuti peamiselt Rootsi või Saksamaale. Rootsis võisid kaasvõitlejad juba varsti normaalset elu alustada. Loodi omavaheline side ja juunis 1948 alustas tegevust Rootsi koondis. 1949. aastal asuti in corpore Eesti Akadeemilise Koondise liikmeks. Rootsis lahenes ka Tehnola vastuvõtt EKL!-i liikmeks esinduskogu otsusega 5. novembrist 1951. Pidulik vandetõotuse allakirjutamine toimus 25. jaanuaril 1952 Stockholmis.
Saksamaale sattunud tehnolused elasid aastaid laialipillatuna põgenikelaagreis, töötades õpetajate ja inseneridena. Mõned ksv! ksv! jätkasid katkenud õpinguid Saksa ülikoolides. Saksamaalt siirduti põhiliselt Rootsi, USA-sse, Kanadasse ja Austraaliasse. Austraaliasse rännanud väike rühm tehnolusi elab hajutatult suurtes kaugustes ja aktiivset tegevust pole arendatud.
Põhja-Ameerika mandril algas Tehnola tegevus 1952. aasta veebruaris New Yorgi koondise loomisega. Sama aasta EKL!-i kevadkommersil tähistati koondise liitmist EKL!-i perega. Suvepäevadel 17. august 1958 loodi koos Kanada tehnolustega ühine Põhja-Ameerika koondis. Uueks elujõuliseks ja siduvaks traditsiooniks on Põhja-Ameerika koondises kujunenud iga-aastased perekondlikud suvepäevad. Need toimuvad tavaliselt USA juulipüha (iseseisvuspäeva) pikal nädalalõpul mõnes looduslikult kaunis ja sobivas kohas.
Korporatsiooni tegevuse jätkamine paguluses püsis peamiselt vilistlaste õlul, kuid vanemate meeste lahkumise, nooremate vähesuse ning kodumaaga sidemete puudumise tõttu on väliskoondise aktiivsus vähenenud.
Eestis hakkasid tehnolused vil! Villem Seidra eestvedamisel koos käima alates 1955. aastast. Kokkusaamised toimusid tavaliselt mitmesugustel tähtpäevadel, juubelitel ja matustel. Tehnola nime asemel kasutati nimetust "vanad sõbrad". Suurematel kokkusaamistel osales kuni 40 tehnolust.
24. aprillil 1989 toimus Tallinna Polütehnilises Instituudis 12 üliõpilase, ühe õppejõu ja viie korp! Tehnola vilistlase osavõtul esimene sõjajärgne korp! Tehnola koosolek Eestis. Otsustati taastada korporatsiooni tegevus ja võeti vastu põhikiri. Uude juhatusse valiti: senior – U. Kannelmäe, subsenior – A. Eipre, Scriba – E. Rebane.
Tallinna Tehnikaülikooli Õpetatud Nõukogu registreeris korp! Tehnola '''22. mail 1989'''. Põhitöö noortele kommete ja traditsioonide õpetamisel tegid ära vil! Eino Pillikse, kes oli ka pikemat aega vanamehe ametikohal ja vil! Tan Raamat. Ametlikud ja vabakorra laulud tegi selgeks vil! Hardi Tiidus.
Korp! Tehnola lipu õnnistamise pidulik jumalateenistus toimus '''27. detsember 1989''' Pühavaimu kirikus. Esimene kommerss toimus 1990. aasta 1. juunil väljasõiduga Lahele. Pärast internatside mässukatset Tallinnas Toompeal osaleti Kadrioru lossis valvamisel koos Kodukaitsega, kuid Kaitseliit ega Kodukaitse liikmeks in corpore ei astutud, kuna leiti, et neid organisatsioone kasutatakse poliitilistel eesmärkidel. Traditsiooniks on saanud volbripidustustest osavõtt Tartus. Aktiivselt osaletakse TTÜ üliõpilaselu korraldamisel.
1921. aastal asutajaliikmete poolt üles seatud tegevuse põhialused pole muutunud ka tänapäeval. Korporatsioon püüab oma liikmetes kasvatada kohusetundlikkust, ausust, kultuursust, mitmekülgset haritust, isamaalisust ja seltskondlikku käitumist. Korp!-is tekib sõprade ring, kellele võib alati kindel olla. Viiakse läbi tantsukursuseid, referaadiõhtuid, pidusid, tegeldakse korvpalli, paukimise ja bridžiga.
Korp! Tehnola konventi kuulub kokku läbi aegade 389 tehnolust, praegu vil! kogus on 98 liiget, ksv!ksv! 29, b!vil!b!vil! on 9 ja reb!reb! on 7.
Zamość
thumb|Zamośći raekoda pisi|Zamośći vanalinna plaan Zamość on maakonnaõigustega linn Poola kaguosas Lublini vojevoodkonnas, 85 km kaugusel kagus Lublinist.
Zamośći vanalinn kuulub UNESCO maailmapärandi nimistusse.
Ajalugu
Linna rajas 1580 Poola kantsler ja hetman Jan Zamoyski ning linn sai tema järgi ka nime. Zamość asus kaubateel Põhja-Euroopast Mustale merele. See juhtus barokiajastul ja linna esimene peaarhitekt oli Padovast pärit Bernando Morando. Seetõttu rajati Zamość Itaalia renessansslinnade eeskujul ning teda tuntakse ka renessansipärli ja põhjamaade Padovana. Zamośći kesklinnas on hulk maju säilitanud keskaegse väljanägemise.
.cc
.cc on Kookossaarte Interneti tippdomeen. Domeen on kasutusel alates 1997. aastast.
Zamość
Ajalugu
16. ja 17. sajandil oli Zamość üks kõige mõjukamaid kindlusi Rzeczpospolitas. Linna ümbritses võimas kindlustusvöönd. Linna kaitsevõimet suurendasid looduslikud tingimused, sest linn rajati Łabuńka jõe ja selle lisajõe Topornica kallastele ning teda ümbritses laialdane soine ala. Kindlusel on ebakorrapärase viisnurga kuju ning see koosneb 7 kurtiinist ja nende vahel olevast 7 bastionist. Linna asutaja ja omanik Zamoyski pööras linna kaitsevõimele eriti suurt tähelepanu sellepärast, et linn asus alal, mida minevikus olid korduvalt rüüstanud mongolid. Linna asutavas dokumendis pööras ta tähelepanu vajadusele kindlustada linn vallikraavi ja linnamüüriga. Tänapäeval on kindlustused üldiselt lammutatud, linnamüürist on säilinud üksnes fragmendid ja vallikraavist on säilinud linnapargis asuv tiik.
Linna kindlustused pandi proovile suhteliselt kiiresti. 1648 piiras linna Bogdan Hmelnitski oma kasakatega ja Uputuse ajal 1656 Rootsi. Kumbki ei suutnud linna vallutada. Kuid Põhjasõja ajal suutsid Rootsi ja Saksimaa väed Zamośći vallutada.
Esimese Poola jagamise tulemusena läks Zamość 1772 Austria impeeriumi Galiitsia provintsi koosseisu. 1809 määras Napoleon I Zamośći Varssavi Hertsogiriiki. Pärast Napoleoni langust määras Viini kongress 1815 Zamośći Kongressi-Poolasse, mida hoidis enda kontrolli all Venemaa impeerium.
1821 ostis valitsus linna ära ja kaasajastas kindluse. Selle käigus ehitati palju hooneid ümber, mistõttu nad kaotasid oma esialgse väljanägemise ja kasutusotstarbe. Ümberehitatud kindlus mängis suurt osa Novembriülestõusus, kus ta oli üks viimaseid ülestõusnute käes olnud punkte. Kindlustused likvideeriti lõpuks 1866.
Raudtee jõudis linna 1916. 1918 puhkes linnas kommunistide ülestõus, mille Poola sõjavägi majori Leopold Lis-Kula juhtimisel maha surus. 1920 Nõukogude-Poola sõja ajal piiras linna Punaarmee, aga ei suutnud seda vallutada.
IRL
IRL on:
Madisepäeva lahing
Madisepäeva lahing (ka Pala või Paala lahing ehk Pa(a)la jõe lahing) oli madisepäeval, 21. septembril 1217 Sakalas, Viljandist umbes 11 kilomeetri kaugusel, oletatavasti praeguse Vanamõisa küla territooriumil toimunud Liivimaa ristisõja ja eestlaste muistse vabadusvõitluse lahing. Mõõgavendade ordu, Riia piiskopi, Orlamünde (Lauenburgi) krahv Alberti, latgalite ja liivlaste sõjavägi purustas seal kuuest Muinas-Eesti maakonnast kogutud väe. Tegemist oli eestlaste vastu peetud ristisõja suurima välilahinguga. Teave lahingu kohta pärineb Henriku Liivimaa kroonikast ja Liivimaa vanemast riimkroonikast.
Sõjaline olukord 1217. aastal
Pärast Turaida vaherahu lõppemist uuesti alanud sõjategevuse tulemusena olid Riias baseeruvad Mõõgavendade ordu ja piiskop Albert neid toetavate latgalite ja liivlaste abil 1217. aastaks oma võimu tunnistama sundinud Ugandi, Sakala, Järvamaa ja Soontagana vanemad. Vallutustest häiritud Novgorodi ja Pihkva vürstid, kes pidasid Ugandit oma mõjusfääri kuuluvaks piirkonnaks, tegid koos neid toetanud saarlaste, harjulaste ja sakalastega sõjakäigu Otepää linnuse ja seal end kindlustanud riialaste ja ugalaste vastu. Pika piiramise järel linnus alistus ning tehtud rahuleppe järgi pidid ordu ja piiskopi väed Ugandist lahkuma. Kontroll kaotati ka teiste Eestimaal vallutatud alade üle.
Riia-vastase sõjakäigu kavandamine
Augustis palusid eestlased venelasi neile palju kingitusi saates tulla uuele riialaste-vastasele sõjakäigule. Vahepeal uueks Novgorodi vürstiks saanud Svjatoslav Mstislavitš lubaski koos Pihkva vürsti Vladimir Mstislavitši ja teiste vürstidega väe koguda ning Eestimaale minna. Sõjakäigu korraldamise eestvedajaks Eestimaal oli Sakala vanem Lembitu, keda Läti Henrik nimetab selles kontekstis tiitliga princeps ac senior, mis Henriku sõnakasutuses tähendab ilmselt sõjapealikku. Lembitu kutsel tuli Navesti ehk Paala jõe äärde, arvatavasti Navesti küla lähedal paikneva jõeületuskoha juurde kokku suur 6000-meheline vägi, mille moodustasid Sakalast, Läänemaalt, Järvamaalt, Harjumaalt, Revalast ja Virumaalt pärit sõjajõud. Suurematest maakondadest ei ühinenud sellega vaid Ugandi ja Saaremaa mehed. Saarlaste kui varasemate Eestimaal toimunud suuremate aktsioonide põhiinitsiaatorite puudumist on uurijad seletanud kas teadmisega, et Novgorodi väed niipea kohale ei jõua, kartusega kaotada oma juhtiv roll rivaalidele Sakalast või plaaniga sõita meritsi Väinale ja ühineda teistega seal (on tõenäoline, et just sinna suunda kavandati sõjaretke). Ugalased aga võisid Otepää lahingus sakslaste poolel olemise tõttu ülejäänud eestlastega konflikti sattunud olla. Henriku Liivimaa kroonika väljapakutud sõdalaste arvu 6000 pole ebareaalseks peetud, see võiski olla maksimum, mida nimetatud maakondadest kokku koguda oli võimalik.
pisi|[[Bernhard Lippest, üks riialaste väe juhte (kuju Lippstadtis)]] Vägi kogunes 6. septembri paiku ja jäi 15 päevaks Novgorodi liitlasi ootama. Vürst Svjatoslavi poolt lubatud abivägi, mida ta Läti Henriku andmetel Eestimaal kogunenud sõjajõududele lubanud oli, lõpuks sinna siiski ei jõudnud. Kroonika selle põhjust ei nimeta, kuid on arvatud, et äsja uueks vürstiks saanud Svjatoslavil oli Novgorodis suhteliselt nõrk autoriteet (aasta hiljem kaotas oma vürstikoha) ja ta keskendus sel ajal sisepoliitilistele probleemidele, jättes lubaduse täitmata. Teisalt on pakutud, et väe kogumist küll alustati, aga see jäi Sakalasse jõudmisega hiljaks, kuna osapooled ei olnud piisavalt arvestanud asjaoluga, et Novgorodis võttis suuremate mastaapide tõttu väe kogumine tunduvalt kauem aega kui Eestimaal. Lahingu tulemustest kuuldes võidi sõjakäigust loobuda nagu teadaolevalt toimiti nt 1224. aasta Tartu lahingu järel.
Kui eestlaste ja Novgorodi plaanidest Riias teada saadi, koguti seal kiiresti 3000-meheline sõjavägi orduvendadest, Riia piiskopi meestest, ristisõdijatest, liivlastest ja latgalitest, mis suundus Sakalasse, et ennetada Novgorodi vürsti võimalikku liitumist Navesti äärde kogunenud eestlastega. Liivimaalt tulnud vägede sõjaline juht oli arvatavasti ordumeister Volquin, teised tähtsamad juhid olid Lauenburgi krahv Albert, Daugavgrīva kloostri abt Bernhard, Riia toomkiriku praost Johannes ja Kaupo. Sakala läheduses, võimalik, et Säde jõe ääres või Ēveles, tehti peatus ja korraldati vägi lahingukolonniks nii ümber, et edasi liikudes jäid sakslased keskmisele, liivlased parem- ja latgalid vasakpoolsele teele. Külades kinnivõetud inimestelt saadi teada vastaste jõudude suurus ja et see on lahinguvalmilt neile vastu liikumas. Ettevaatlikult edasi minnes jõuti õhtul enne madisepäeva, 21. septembrit, Viljandi linnuse alla, kuhu jäädi ööseks laagrisse. Heiki Valgu arvates on võimalik, et vähemalt osa viljandlasi oli sakslastega liidus või Lembitu aktsiooni suhtes erapooletu. Järgmisel päeval pidasid nad seal missatalituse ja hakkasid edasi liikuma. Avastati, et eestlased olid "kõrvale pööranud teise kohta", ja järgneti neile, kuni ühel hetkel vastased võitlusvalmilt eespool olevatest metsadest välja ilmusid.
Lahingu koht
Vaenuvägede kokkupõrkekohta allikad täpselt ära ei too: Läti Henrik ütleb, et see oli peateest veidi eemal, Liivimaa vanem riimkroonika väidab, et lahing toimus rohkem kui poolteise miili (u 11 km) kaugusel Viljandist. Uurijate erinevatest oletustest peab Sulev Vahtre kõige tõenäolisemaks, et eestlaste malev pööras kohese lahingu vältimiseks Karula järve juures Navesti-Viljandi vaheliselt teelt ära ja liikus loodesse Pärsti-Vanamõisa suunas ning lahing võeti vastu Vanamõisa, Karuse ja kunagise Madi talu vahelisel alal, kus asuvad endine Rattama talu, Tammemägi, Madi kivikalme ja kunagine Risti kabel (Kirikumäel). See koht oma metsa, metsatukkade ja võsase karjamaa ning moreenseljandike ja küngastega oli kergemalt liikuvatele eestlastele sõjaliselt sobivam kui rüütliväele. Praeguste hinnangute kohaselt toimus pealahing Madi ja Rattama talude vahelisel nurmel, varem olid mitmed autorid selleks kohaks pidanud Risti kabeli asupaika.
Lahingu kulg
Lahingut alustades jäi liivimaalaste lahingurivi endiseks: sakslased keskel, liivlased paremal ja latgalid vasakul. Sakslased ei moodustanud ilmselt ühtset üksust, vaid jagunesid ristisõdijate, orduvendade eri rühmade, piiskopi vasallide ja kaupmeeste väiksemateks gruppideks, ratsa- ja jalavägi segamini. Ka eestlased jagunesid kolmeks salgaks. Läti Henriku teatel asusid paremal tiival, latgalite vastas, sakalased. Mõned uurijad on oletanud, et vasakul võisid asetseda läänemaalased koos harjulastega (või revalastega) ning keskel, mida Henrik nimetab suurimaks ja tugevaimaks osaks, virulased, järvalased ja revalased (või harjulased).
273
273. aasta
Madisepäeva lahing
Lahingu kulg
Eestlaste väe metsadest väljailmumine oli ilmselt mõneti ootamatu ning ambe ja vibusid, millega tavaliselt lahingut alustati, kasutada ei jõutud. Samas olid liivimaalased kokkupõrkeks kindlasti rohkem valmis kui näiteks Ümera lahingu ajal. Sakslaste väeosa läks eestlastele vastu ja "oma lahingukorras pikkamisi edasi minnes" murdsid nende rivist läbi ning ajasid nad põgenema. Sakalaste ja latgalite vahelises võitluses ei suutnud kumbki pool ülekaalu saavutada, kuid nähes oma väe keskmise osa lüüasaamist, põgenesid ka sakalased. Sellele võis kaasa aidata ka oma vastasest jagu saanud sakslaste pöördumine nende vastu. Põgenemise käigus paljud sakalastest tapeti, sh vanemad Lembitu (tema olevat surmanud latgal Veko), Vottele, Manivalde ja Vytamas. Lahinguvälja teises servas olid samal ajal liivlased, "nähes eestlaste odasid julmalt enda peale lendamas", rünnaku ees taandunud, liikudes sakslaste juurde ja hakates koos nendega põgenejaid jälitama. Edasitungiv eestlaste tiib läks seejärel kallale tagumistele sakslaste üksustele, kes lõid aga rünnaku tagasi ja sundisid neidki lõpuks põgenema. Kõiki põgenikke aeti taga, kättesaadud tapeti ja nende hobused võeti endale.
On oletatud, et Risti kabeli juures võis toimuda väiksem järellahing, n-ö Ristilahing. Selle aluseks on 1527. aastal Taani ajaloolase Petrus Olai poolt esitatud versioon Taani lipu (Danebrogi) tekkest, mille järgi Viljandi lähistel paganatega võideldes raskesse olukorda sattunud taanlastele langes taevast alla punane lipp sellele kinnitatud valge ristiga. Tänu sellele olevat lahingus lõpuks võit saadud. Legendi seostamist Madisepäeva lahinguga võimaldab lisaks asukohale ka Orlamünde Alberti kui Taani kuninga vasalli kaasalöömine kristlaste poolel. Paul Johansen on taanlaste jaoks kriitilist hetke seostanud liivlaste tiiva taganemise ja eestlaste jõudmisega sakslaste väe selja taha, kus oli võis olla Albert. Artur Vassari arvates on tõenäolisem, et Olai kirjeldatud sündmus toimus siis, kui pealahingu järel põgenejaid jälitama asunud taanlaste salk Kirikumäe (hilisema Risti kabeli asupaigal) kui varitsuseks sobiva koha juures taas koondunud eestlaste väe rünnaku alla sattus. Taani ajaloolase L. P. Fabriciuse hinnangul ehitatigi risti ime tähistamiseks sinna Risti kabel. Teisalt on arvatud, et kabel võidi ehitada muistsele kultuspaigale (see oli levinud praktika) ja ristilipuga sel seost olla ei pruukinud. Risti kabeli kohal läbi viidud arheoloogilised väljakaevamised mingeid Madisepäeva lahinguga seostatavaid leide andnud pole, varaseimad dateeritud esemed pärinevad 15. sajandist. Samuti võis legendi sisuline pool (st peale kohanime) pärineda siiski Lindanise lahingust, mida seostatakse sagedamini Taani lipu päritoluga.
273
Sajandid: 2. sajand - 3. sajand - 4. sajand
Madisepäeva lahing
Kaotused
Läti Henrik hindab langenud eestlaste arvuks 1000, vanem riimkroonika 1400, lisaks saadi Henriku järgi sõjasaagiks 2000 hobust. Kuigi kroonikad sageli liialdavad arvudega, peetakse selles suurusjärgus langenute hulka siiski võimalikuks. Võitjate kaotuste suurust kumbki kroonika ei täpsusta, nimeliselt toob Läti Henrik välja aga Kaupo surmavalt haavata saamise. Hilisem Saksa ordu kroonika väidab, et kristlasi sai surma alla saja. Artur Vassari arvates langenud eestlaste surnukehad põletati ja luud viidi matmiseks nende kodupaikadesse. Mõned varasemad autorid on oletanud surnute matmist lahinguväljale või selle vahetusse lähedusse, eelkõige Madi kalmesse ja Rattama talu maadel asuvale Tammemäele, kuid hilisemad arheoloogilised kaevamised neid hüpoteese kinnitanud pole.
Rahu sõlmimine
Pärast lahingut läks võitjate vägi edasi Navesti äärde Lembitu külasse ja sinna kolmeks päevaks laagrisse jäädes rüüstati ümbruskonda. Nende juurde tuli lahingus ellujäänud Lembitu vend Unnepewe koos veel mõne Sakala vanemaga, kes uuesti sõlmisid riialastega rahu ja andsid selle kinnituseks pantvange. Pärast seda pöördusid kristlased sõjasaagiga Liivimaale tagasi.
273
Aastakümned: 220. aastad 230. aastad 240. aastad 250. aastad 260. aastad - 270. aastad - 280. aastad 290. aastad 300. aastad 310. aastad 320. aastad
Madisepäeva lahing
Mõju
Eestlaste vastu peetud ristisõja suurima välilahingu mõju osas on uurijatel erinevaid arvamusi. Paljud on seda näinud sisuliselt muistse vabadusvõitluse lõpulahinguna, millega eestlaste vastupanu murti. Hoolimata arvulisest ülekaalust oldi osututud sõjaliselt selgelt nõrgemaks. Samas on ajaloolane Enn Tarvel kirjutanud, et kuigi tegu polnud nö lõpulahinguga, oli kaotus eestlastele siiski suur strateegiline ja moraalne tagasilöök. Ka Artur Vassar ja Sulev Vahtre pole seda pöördeliseks sündmuseks pidanud ja väidavad järgnenud sündmustele viidates, et eestlastel jätkus nii tahet kui ka jõude ka edaspidiseks sõjategevuseks. Selle lahinguga seonduv mõjutas siiski negatiivselt Eesti maakondade omavahelist koostööd ja samuti nende koostööd Novgorodiga, mis andis tunda juba järgmise aasta Novgorodi vägede Riia-vastasel sõjakäigul, millega eestlastest liitusid vaid harjulased.
273
Aastad: 268 269 270 271 272 - 273 - 274 275 276 277 278
Ainult planeet
"Ainult planeet" on ansambli J.M.K.E. stuudioalbum aastast 2002. See sisaldab peamiselt bändi 20. sajandi algul kogumikudel välja antud palasid, kui ka uuslindistusi uuematest lauludest, mida samuti lindistati kogumikudele.
Lood 9, 13 ja 16 on uussalvestused vanematest kogumikulauludest, lindistatud samadel sessionitel.
Eesti pokkerimängijate loend
Siin loetletakse ainult Eesti elukutselisi pokkerimängijaid.
Olümpiamargid
Olümpiamargid on postmargid, mida antakse välja olümpiamängude toimumise puhul.
Esimesed olümpiateemalised postmargid tulid käibele juba 1896. aasta Ateena olümpiamängude puhul. Kuni 1924. aastani andis marke välja vaid see riik, kus mängud toimusid, sealtpeale aga levis traditsioon laiemalt. Tänapäeval antakse olümpiateemalisi marke välja kõikjal maailmas, sealhulgas ka Eestis.
Leemur
Leemuri all võidakse mõista:
Olümpiatõotus
Olümpiatõotus ehk olümpiavanne on vanne, mille olümpiamängude avatseremoonial annavad sportlaste, kohtunike ja treenerite esindajad. See on sümboolne tagatis, mis peab ülal hoidma olümpiamängude sportlikku vaimu.
Tänapäevasem sportlasvanne kõlab järgmiselt:
272
272. aasta
Aastakümned: 220. aastad 230. aastad 240. aastad 250. aastad 260. aastad - 270. aastad - 280. aastad 290. aastad 300. aastad 310. aastad 320. aastad
Aastad: 267 268 269 270 271 - 272 - 273 274 275 276 277
271
271. aasta
Sajandid: 2. sajand - 3. sajand - 4. sajand
Aastakümned: 220. aastad 230. aastad 240. aastad 250. aastad 260. aastad - 270. aastad - 280. aastad 290. aastad 300. aastad 310. aastad 320. aastad
.do
.do on Dominikaani Vabariigi Interneti tippdomeen. Domeen on kasutusel alates 1991. aastast.
San Antonio de Palé
pisi|Asukoha kaart San Antonio de Palé (ka: Palé, Palea, San Antonio, San Antonio de Palea, Ambô, Annobón) on küla (nimetatud ka linnaks) Guinea lahes asuva Ekvatoriaal-Guineale kuuluva Annobóni saare põhjatipus Palmari neemest lõunas, Annobóni provintsi halduskeskus.
Geograafilised koordinaadid on 1°24'5" S, 5°37'57" E ehk 1,4014° S, 5,6325° E (või 1,41° S, 5,61° E).
Elanike arvuna on nimetatud 5008, mis on kogu saare ja provintsi elanike arv 2001. aasta rahvaloenduse järgi.
.dm
.dm on Dominica Interneti tippdomeen. Domeen on kasutusel alates 1991. aastast.
San Antonio de Palé
1983. aasta rahvaloenduse andmetel oli külas 910 elanikku. Hiljem ei ole San Antonio de Palé elanike arvu rahvaloendusel eraldi välja toodud.
Punane hanemalts
Punane hanemalts (Chenopodium rubrum) on rebasheinaliste sugukonda hanemaltsa perekonda kuuluv rohttaim.
Eestis kasvab hajusalt, levinud rannaniitudel.
Punane hanemalts on üheaastane taim. Kasvab 30–80 cm kõrguseks. Lehed on veidi lihakad ja hambulise servaga ning muutuvad päikese käes tihti punaseks. Taim õitseb juulist septembrini.
San Antonio de Palé
Elanike arvuna on nimetatud ka 1636, 1516, 400 ja 600. Tõenäoliselt on elanikke umbes 1500.
Palmari neemel on majakas. Neeme lähedal on misjonipunkt.
San Antonio de Palé lähedal on lennuväli. Sealt viib külasse kilomeetripikkune asfalteeritud sõiduteega ning kõnniteedega tee.
Küla tänavaid on nimetatud puhasteks.
Küla veevarustust on parandatud Hispaania abiga.
K. K. Downing
K. K. Downing (kodanikunimega Kenneth Downing Jr.; sündis 27. oktoobril 1951 Inglismaal West Bromwichis) on briti muusik, ansambli Judas Priest endine kitarrist ja asutajaliige.
San Antonio de Palé
Rajatud on hulk hooneid garnisonile ja presidendipalee. Tänavaid on asfalteeritud.
Sadama kood on 226ABU.
K. K. Downing
Downing mängis bändis 1970. aastast kuni 20. aprillini 2011.
Olümpiaembleem
Olümpiaembleem on olümpiamängude embleem. Kõikidele olümpiamängudele kavandatakse oma embleem, mille elementide hulgas on kindlasti olümpiamänge korraldava linna sümbol, olümpiarõngad, linna nimi ning mängude toimumisaasta.
Olümpiaembleemi võivad kavandada nii rahvuslikud olümpiakomiteed kui ka olümpiamängude korralduskomiteed. Iga olümpiaembleemi kavandi peab heaks kiitma ROK. Ilma ROK-i heakskiiduta on embleemi mis tahes kasutamine keelatud.
Porkuni piiskopilinnus
thumb|Porkuni linnuse rekonstruktsioon Porkuni piiskopilinnus (saksa keeles Schloß Borkholm) oli Tallinna piiskopile kuulunud linnus Virumaal. Nüüdisajal jäävad piiskopilinnuse varemed Tapa valla territooriumile.
Ajalugu
Ebakorrapärase nelinurgaga moodustanud laagerkastell-linnuse nurkades asusid suurtükitornid.
Tõenäoliselt pole linnust piiranud ringmüüri ja torne rajatud kogu nende kõrguses siiski üheaegselt, vaid pikema perioodi vältel. Väravatorni kaunistasid algselt mälestuskivi Tallinna piiskopkonna ja von der Borchi perekonna vappidega. Kindluses oli kinnitatud seinale ka Tallinna piiskopi Johann Blankenfeldi (1514–1524) vapp.
Luunja vald
Luunja vald on omavalitsusüksus Tartu maakonna idaosas, täpsemalt Eesti 2. järgu haldusüksus (vald) Emajõe ürgoru vasakul kaldal.
Porkuni piiskopilinnus
Ajalugu
Linnuse kabeli koori ehituse osadeks olevad ümarkaarsed apsiidid (eendehitused) on iseloomulikud romaani perioodile. Torni tippu ehtiv mašikuliifriis pärineb aga hoopis hilisemast ajast, nagu kinnitab 17. ja 19. sajandil Porkuni linnusest loodud gravüüride võrdlus.
Luunja vald
Luunja vald moodustati 16. mail 1991. Kuni Eesti omavalitsuste haldusreformini 2017. aastal piirnes Luunja vald läänes Tartu linnaga, põhjas Tartu ja Vara vallaga, lõunas Haaslava, Ülenurme ja Mäksa vallaga ning idas kulges piir mööda Emajõe-Suursood Vara vallaga. Alates 2017. aastast piirneb Luunja vald läänes Tartu linnaga, põhjas Tartu valla, läänes Peipsiäära valla ja lõunas Kastre vallaga. Valla üldpindala on 132 ruutkilomeetrit, ulatudes läänest itta 22 kilomeetri ulatuses ning põhjast lõunasse 6 kilomeetri ulatuses. Valla administratiivkeskus on Luunja alevik.
Alates 2021. aasta novembrist on Luunja vallavanem Aare Anderson. Ta oli vallavanem ka aastatel 2008–2020.
Porkuni piiskopilinnus
Ajalugu
Linnus sai raskelt kannatada 1558. aastal Liivi sõjas: 1558. aasta juulis piirasid lossi Moskva tsaaririigi väed ja vallutasid selle, 1558. aasta oktoobris piirasid Liivi orduväed kindlust, kuid edutult ja 1558. aasta novembris enne kindluse mahajätmist põletasid vene väed kindluse, kuid pärast sõjakäiku Rakverele asusid taas seal laagrisse. 1561. aasta 31. mail ja 30. septembril proovis kindlust vallutada Holsteini hertsog Magnus, kuna pidas seda Tallinna piiskopi pärandusena endale kuuluvaks, kuid Rootsi väeülem Klas Horn võitis selle oma kuningale.
Sõja järel kaotas oma sõjalise tähtsuse ja hakkas lagunema. Linnust on mainitud 18. mail 1595 sõlmitud Täyssinä rahulepingus, kui Moskva tsaaririik loobus muuhulgas kõigist õigustest mitmete Eestimaa linnuste ja nende läänide üle. 17. sajandil kindlust Rootsi maarevisjoniraamatustes ei nimetata. Piirkond ise kuulus Tiesenhausenitele, kellelt see mõisate reduktsiooni ajal riigistati Rootsi riigi kasuks, kuid kellele see Venemaa keisririigi ajal uuesti tagastati. pisi|püsti|Porkuni linnuse väravatorn Praeguseks on linnusest alles vaid vundament ja üks väravatorn, kus töötab paemuuseum.
.np
.np on Nepali Interneti tippdomeen. Domeen on kasutusel alates 1995. aastast.
Luunja vald
Alevik
Luunja
Külad
Kabina – Kakumetsa – Kavastu – Kikaste – Kõivu – Lohkva – Muri – Pajukurmu – Pilka – Poksi – Põvvatu – Rõõmu – Sava – Savikoja – Sirgu – Sirgumetsa – Sääsekõrva – Sääsküla – Veibri – Viira
Ajalugu
pisi|Johann Christoph Brotze ürikutest pärinev Uue-Kastre linnuse joonis.
Uue-Kastre piiskopilinnus
Uue-Kastre piiskopilinnust, mis asub Kavastust allpool jõe põhjakaldal, on ürikuis esmamainitud 1392. aastal. Linnust mainitakse ürikuis muu hulgas nimedega “Warbeck” ning “Werbeke” (“jõe tõke”). Keskajal asus jõel tõke, mida kasutati laevade kinni pidamiseks.
Põhjasõja ajal etendas linnus Tartu kaitsel olulist osa, kui 1704. aastal hävitati linnuse lähedal lahingus kolmeteistkümnest laevast koosnev Rootsi laevastik; Rootsi laevastiku lipulaeva vrakk asub praegugi jõe põhjas.
1784. aastal alustas linnuse varemetest ehitatud Kantsi kõrts, mis tegutses üle sajandi.
Tänapäevani on linnusest säilinud vaid ase. Linnuse asukohas asub Emajõe-Suursoo looduskeskus.
Mõisaaeg
Tänapäeva Luunja valla territooriumil asusid keskajal mõisavaldused, neist suurimad Luunja ja Kavastu mõis, lisaks väiksemad Kabina, Pilka, Põvvatu, Sirgu, Vanamõisa ja Veibri mõis.
Esimesed teated on Luunja (Lunia) mõisast pärinevad 1503. aastast. Ajaloolised Luunja mõisa omanikud on olnud kindralfeldmarssal Boriss Šeremetev (1652–1719), kindralfeldmarssal krahv Burchard Christoph von Münnich (1683–1767) ja Nolckenite perekond (1767. aastast kuni mõisa võõrandamiseni 20. sajandi algul). pisi|Kavastu pärnaallee
Kavastu mõisast on esimesi teateid aastast 1544. Kavastu mõisas asutati 1924. aastal vanadekodu. 1944. aasta sügistel hävisid Kavastu mõisa peahoone ning hulk kõrvalhooneid. Tänapäevani on säilinud park ja üksikud kõrvalhooned. Alles on ka Tartu poole suunduv kahe kilomeetri pikkune pärnaallee.
Eesti Vabariik 1918–1940
Kohalike omavalitsuste süsteem Eesti Vabariigi ajal sarnanes olemuselt praegusega, kuid omavalitsusüksuste piirid ja jaotus erinesid nüüdsest ning omavalitsuse ülesannete ja ressursside maht oli oluliselt väiksem.