cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Siseministeerium
Skandaalid
2003. aastal astus siseminister Ain Seppik tagasi, kui ilmnes seik tema nõukogude minevikust: 1985. aastal mõistis Ain Seppik ühena kolmest Eesti NSV Ülemkohtu kriminaalkolleegiumi liikmest vangi nõukogude võimu solvanud koolipoisid ning sulges vaimuhaiglasse Eesti rahvast ülistanud teisitimõtleja. Pärast avalikku arutelu ja opositsiooni umbusaldusavaldusi astus Seppik ise tagasi. Teda asendas Toomas Varek.
Arnold Sinka
pisi Arnold Sinka VR II/3 (26. november 1897 Kaisma, Pärnumaa – 17. detsember 1986 Thirlmere, Austraalia) oli Eesti (kolonelleitnant) ja Saksamaa sõjaväelane (Standartenführer).
Elulugu
Arnold Sinka astus Venemaa keisririigi sõjaväkke, 1916. aastal lõpetas ta Gattšina allohvitseride kooli.
Teenistus Eesti Vabariigis
Vabadussõjas teenis ta Kuperjanovi Partisanide polgus rooduülemana, ülendati 26. veebruaril 1920 lipnikust alamleitnandiks seoses vanusega 11. juulil 1917.
1929. aastal lõpetas Sinka Soome sõjaväeakadeemia ning oli aastatel 1929–1935 Eesti Sõjavägede kindralstaabi 2. osakonna ja Sõjavägede Staabi II osakonna A-jaoskonna ülem.
15. juunil 1935 määrati ta sõjaväeatašeeks Nõukogude Liitu.
Aastatel 1940–1941 oli ta 10. Üksiku Jalaväepataljoni ülem.
Teises maailmasõjas
1943. aastal määrati ta Eesti Omavalitsuse Sisedirektooriumi Omakaitse Peavalitsuse peainspektoriks Teise maailmasõja ajal saavutas ta Standartenführeri auastme.
3. septembril 1944 anti kindral-inspektor SS-Oberführer Johannes Soodlale ja Omakaitse komandörile kindral Arnold Sinkale üle 2. klassi Raudrist. Mõlemad olid eelmistel päevadel paistnud silma isikliku tublidusega. .
Arnold Sinka lahkus koos Saksa vägedega 1944. aastal Eestist.
Aastatel 1948–1986 elas ta Austraalias.
Arnold Sinka oli abielus Anna Sinkaga (sündinud Mölder, 30. juuli 1899 Viljandi – 25. aprill 1958 Sydney).
Kõnnu (Kastre)
Kõnnu on küla Tartu maakonnas Kastre vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Võnnu valda.
2011. aasta 1. jaanuari seisuga oli Kõnnu külas 30 elanikku. Kõnnut on esmamainitud 1582. aastal (Kiende).
Kõnnu tarandkalme ja kääbastik asuvad Kõnnu külas Kääbaste talust 60 m loodes Lääniste–Kõnnu tee ääres. Tarandkalme ja 8 kääbast paiknevad männimetsaga kaetud liivase seljaku – niinimetatud Kääbastepealse serval. Paik on tuntud ka Rahahaua nime all. Vähese leiumaterjaliga kalmistu teke on dateeritud 3. sajandisse; kasutamisaeg ulatus 5.–6. sajandisse.
Läänistest mööda Ahja jõge allavoolu 3 km, Kõnnu tarandkalmest ja kääbastest põhja poole 2 km, Ahja jõe kaldast 200 m eemal metsaserval asub nn "Ütskonina". Rahvajutt kõneleb: seal elanud Eesti vanem Ütsko oma linnas (linnuses). Ta langenud vaenlase vastu võideldes, toodud aga kodu-linna, kuhu ka maetud ühes hulga varandusega. Tema linna raudväravad olevat praegugi Ahja jões. Veel olla linna kastiga kulda peidetud, mida mitmed ka otsimas käinud. Teatakse rääkida leitud luudest, muust aga mitte. Linnuse jäljeks võib pidada praegu veel märgatavat vallisarnast moodustist. Selle lõpust lõuna poole on 3–4 m meetri laiune lohk, mis nähtavasti on vana kaevu või tiigi ase. Valli reljeefne osa on umbes 600 m pikk, laius kohati 35 m, keskelt 19 m, kõrgus otste poolt 2–3 m, keskkohalt 1,5–2 m. Kaarekujulisel vallil kasvab mets, ümbrus aga on soine. (A. Karu 1921. aasta käsikirja põhjal, mis asub Ajaloo Instituudi arheoloogiaarhiivis).
Humberto Maturana
pisi|Humberto Maturana, 2013 Humberto Augusto Maturana Romesín (14. september 1928 Santiago – 6. mai 2021) oli Tšiili bioloog ja filosoof.
Ta võttis kasutusele autopoeesi (inglise keeles autopoiesis) mõiste.
Sõõrsuud
Sõõrsuud (Cyclostomata) ehk tsüklostoomid on polüfüleetiline rühm, mis sisaldab lõuatuid kalu – silmusid ja pihklasi.
Klassifikatsioon
Sõõrsuude süstemaatika pole selge. Traditsiooniliselt on neid käsitletud lõuatute ülemklassina.
Sõõrsuude rühma liigitatakse järgmised klassid:
Kirjeldus
Need on maduja haabitusega veeloomad. Nad elavad nii mereliste kui ka mageveeliste veekogude põhjas poolparasiitset elu. Pihklased on silmudest märksa parasiitsemad. Kuigi varem on sõõrsuid peetud luukalade klassi osaks, on neil kaladega võrreldes mitmeid erinevusi:
Viited
Selles artiklis on kasutatud ingliskeelset artiklit en:Cyclostomata seisuga 30.12.2013.
Kunnati laht
thumb|Endine paadisadam Kunnati lahes. Silmapiiril paistab Kõiguste sadam.
Kunnati laht on Kõiguste lahe sisemaapoolne osa.
Laht piirneb Kõiguste, Laevaranna ja Kungla külaga. Lahe veepeegli pindala on 2,56 km2.
Pille Lill
pisi|Pille Lill 2021. aasta Arvamusfestivalil Pille Lill (sündinud 20. aprillil 1962 ) on eesti ooperilaulja (sopran) ja kultuuritegelane, Pille Lille Muusikute Fondi (PLMF) looja ja loominguline juht.
Elulugu
Pille Lill alustas muusikuteed klaveriõpingutega Pärnu Lastemuusikakoolis. Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia (EMTA) on ta lõpetanud kahel erialal, muusikapedagoogika (prof Artur Vahter) ja ooperilaul (dots. Rostislav Gurjev). Haridustee jätkus Helsingi Sibeliuse Akadeemias (prof Mirja Klemi) ning seejärel Londoni Guildhall School of Music and Drama magistrantuuris (prof Johanna Peters). Magistrikraadi kaitses Pille Lill Sibeliuse Akadeemias (2003, prof Liisa Linko-Malmiö). Aastatel 2004–2011 läbis ta EMTA doktoriõpingute programmi (prof Jaakko Ryhänen), mille raames täiendas end aastatel 2005–2006 Karlsruhe Muusikakõrgkoolis saksa lied-klassis (professorid Mitsuko Shirai ja Hartmuth Höll). Ta on osa võtnud selliste muusikute meistrikursustest nagu E. Söderström, I. Gage, E. Kirkby, M. Sillem, G. Kahry, E. Märtson-Wilson, A. Orlowitz, W. Vernocchi, G. Hinz, M. Viapiano jpt.
Aastatel 1997–2013 töötas Pille Lill EMTA lauluosakonnas õppejõuna (2003. aastast dotsendina), juhendas magistreid saksa lied klassis (2007–2013) ning oli EMTA ooperistuudio juhataja (2004–2005). Ta on andnud meistriklasse Eestis, Saksamaal, Soomes, Venemaal, Valgevenes, Lätis ja Iisraelis. Tema õpilaste seas on olnud näiteks Estonia lauljad Helen Lokuta, Angelica Mikk, Olga Zaitseva, Oliver Kuusik ja Läti Rahvusooperi laulja Marlena Keine. Ta on osalenud tenor Vello Jürnale pühendatud vabariikliku vokalistide konkursi (2009, 2013, 2017, 2022) ning Peterburi Chopini-nimelise (2015, 2019) ja Rahmaninovi-nimelise (2016) rahvusvahelise vokalistide konkursi žüriis. 2017. aastal oli Pille Lill kutsutud Läti Alida Vane Rahvusvahelise vokalistide konkursi žüriisse, 2018. aastal Jeruusalemma ning aastatel 2018, 2022 ja 2023 Itaalia T.O.S.C.A noorte ooperisolistide konkursi žüriisse.
Ta kandideeris 2023. aasta valimistel Riigikokku, kogus valimisringkonnas nr 2 (Tallinna Kesklinna, Lasnamäe ja Pirita linnaosad) 279 häält ning ei osutunud valituks.
Liikmesus
Aastast 2015 on Pille Lill Eesti Kultuuri Koja juhatuse liige.
Aastast 2017 kuulub Pille Lill erakonna Isamaa ridadesse. Ta on Isamaa Haabersti osakonna juhataja ja olnud Haabersti Linnaosa Halduskogu liige. Alates 8. juunist 2019 on Pille Lill erakonna Isamaa volikogu aseesimees. Aastast 2022 on ta Isamaa Tallinna piirkonna juhatuse aseesimees.
Looming
Pille Lill on esinenud vabakutselise ooperi-, oratooriumi- ja kammerlauljana paljudes maades. Ta on laulnud peaosi ligi 30 ooperis: Mozart – Krahvinna “Figaro pulm”, Donna Anna "Don Giovanni", Pamina "Võluflööt"; Puccini – Mimi “Boheem”, Cio-cio-san “Madama Butterfly”, Tosca “Tosca”; Verdi – Elisabeth “Don Carlos”, Desdemona “Othello”, Violetta “Traviata”, Elvira “Ernani”, Amelia “Maskiball”, Lady Macbeth “Macbeth”, Aida "Aida"; Weber – Agathe "Nõidkütt"; Wagner – Venus “Tannhäuser”, Tšaikovski – Liisa "Padaemand", Mascagni – Santuzza "Talupoja au", Tubin – Barbara "Barbara von Tisenhusen", Prokofjev – Fata Morgana "Armastus kolme apelsini vastu" jt. Tema repertuaari kuuluvad mitmed sopranipartiid suurvormidest (Mahler – 4. ja 8. Sümfoonia; Dvorák, Mozart, Brahms ja Verdi – Reekviem; Beethoven – 9. sümfoonia; Tobias – “Joonase lähetamine”; Soštakovitš – 14. sümfoonia, Sibelius – "Kullervo", R. Strauss – "Vier letzte Lieder", Reinvere – "Lieder bei Schwebendem Licht" jt). Ta on olnud paljude kaasaegsete heliloojate teoste esmaettekandja (Sumera, Põldmäe, Kaumann, Pertmann, Pozdejev, Andersson, Reinvere jt).
Pille Lill on teinud koostööd mitmete orkestrite (Eesti Riiklik Sümfooniaorkester, RO Estonia Sümfooniaorkester, Teater Vanemuine Sümfooniaorkester, Pärnu Linnaorkester, Tampere Linnaorkester, Ameerika Talentide Sümfooniaorkester YOA jt) ning väljapaistvate dirigentidega (Gennadi Roždestvenski, Carlo Felice Cillario, Neeme Järvi, Eri Klas, Carlos Miguel Prieto, Nikolai Aleksejev, John Storgårds, Gintaras Rinkevičius, Arvo Volmer, Mihkel Kütson, Jüri Alperten, Olari Elts, Andres Mustonen, Anu Tali, Paul Mägi, Lauri Sirp, Risto Joost, Aivo Välja jt). Tema hääl on jäädvustatud ERR-i salvestistel ja mitmetel CD-del – R. Tobias “Joonase lähetamine” (dir. N. Järvi – VAI 2009, DVD; Grammofon AB BIS 1995), M. Sink "Jõululaulud” (PLMF 2006), L. Sumera “To Reach Yesterday” (Megadisc 2005), “Oreli- ja kammermuusikat” (Eres 2000), J. Torrim “Orelimuusika/Orgelwerke” (Antes 1997).
Hinni kanjon
Kanjoni sügavus on 15–20 m ja pikkus 300 m. Kanjoni põhjas voolab sügavalt liivakivisse lõikunud kiirevooluline Enni oja. Esimesed 50 m ülesvoolu on kanjoni laius 6–10 m, siis aga kitseneb 3 m laiuseks.
Hinni kanjon on lõikunud devoni ajastu Gauja lademe alumise osa – Sietini kihistiku liivakivisse; tegu on selle lademe osa ühe parima paljandiga Eestis.
Liivakiviseintes on jälgi ka looduse loomingust: kanjoni põhjas on näha vee tekitatud uurdeid, on ka väike allikakoobas.
Tartu Ülikooli filosoofia ja semiootika instituut
Tartu Ülikooli filosoofia ja semiootika instituut on 2007. aastal loodud instituut Tartu Ülikooli filosoofiateaduskonnas.
Instituudi koosseisus on kaks osakonda: filosoofia osakond ja semiootika osakond ning eetikakeskus.
Instituudi juhataja oli aastail 2007–2013 Margit Sutrop, 2013–2019 Peeter Torop, alates 2019. aastast Bruno Mölder.
Alates 2011. aasta augustist asub instituut aadressil Jakobi tänav 2.
Kurna–Tuhala tee
Kurna–Tuhala (riiklik registreerimisnumber 11115) on kõrvalmaantee Kiili ja Kose vallas. Tee pikkus on 20,7 km.
1997
1997. aasta (MCMXCVII) oli 20. sajandi 97. aasta.
Kurna–Tuhala tee
Tee saab alguse Tallinna–Rapla–Türi maantee 6. kilomeetril Kangru külas (Kiili vald). Tee läbib Kangru, Vaela, Sausti, Lähtse, Metsanurga, Nabala, Sõgula, Sõmeru, Tammiku ja Tuhala küla ning Kiili aleviku. Tee lõpeb Vaida–Urge tee 12. kilomeetril Tuhala külas (Kose vald). Tee ületab kaht silda (Oorna sild üle Oorna oja tee 14. kilomeetril ja Angerja sild üle Angerja oja tee 16. kilomeetril) ja 18 truupi. Bussipeatusi jääb teele 11: Nabala tee, Kangro, Ööbiku, Kurna tee, Vaela, Sausti tee, Kiili, Andrese, Lähtse, Paali ja Nabala.
Kuni 12,3. kilomeetrini on tee mustkattega, edasi kulgeb kruusatee. Tee on klassita. Kuni Tallinna ringteeni on liiklussagedus üle 6000 auto ööpäevas, edasi kuni Sausti–Kiili teeni on liiklussagedus 3000–6000 autot ööpäevas, edasi kuni Tõdva–Nabala teeni on liiklussagedus 1000–3000 autot ööpäevas, edasi tee lõpuni on liiklussagedus 200–500 autot ööpäevas. Kuni Tallinna ringteeni on kiiruspiirang 60 km/h, edasi kuni 4. kilomeetrini on kiiruspiirang 50 km/h, edasi kuni Kiili alevikuni on kiiruspiirang 70 km/h. Kiili alevikus on kiiruspiirangud 40 ja 50 km/h. Edasi kuni 9,3. kilomeetrini on kiiruspiirang 50 km/h, sealt edasi kuni 18,2. kilomeetrini on kiiruspiirang 70 km/h. Kiili alevikus on 0,9 km teed valgustatud.
Teega ristub 4. kilomeetril Tallinna ringtee, 7. kilomeetril Sausti–Kiili tee, 9. kilomeetril Lähtse–Paekna tee ja 13. kilomeetril Tõdva–Nabala tee.
HTML5
HTML5 on ülemaailmse veebi tuumikkeele HTML viies põhiredaktsioon. XML-kujul väljendatava HTML5 nimetus on XHTML 5.
HTML5 teerajaja on alates 2004. aastast olnud WHATWG, mis on koostöö põhiliste veebibrauserite avaldajate vahel, kust Microsoft on märkimisväärselt välja jäänud. HTML5 võttis 2007. aastal töö alguspunktina omaks uus W3C töörühm. HTML5 varasem nimi oli Web Applications 1.0.
HTML5 pakub võrreldes eelkäijaga arvukalt uusi elemente ("märgendeid") ja atribuute, mis iseloomustavad tänapäeva veebilehtede tüüpilist kasutust. Mõni uus on olemuselt sarnane ja  märgenditega, kuid mõni, näiteks  (veebilehe navigeerimisala) ja  (jalus) omavad paigutamise tähendust veebilehel. Selliste märgendite eesmärk on hõlbustada otsimootori indekseerimist ja veebilehtede kuvamist väikse ekraaniga seadmetes. Muud elemendid lisavad standardiseeritud liidese abil uusi võimalusi, näiteks ja  elemendid.
Välja on jäetud näiteks puhtalt esitluseks kasutatavad elemendid ja, mille otstarvet saab kaskaadlaadistikuga saavutada.
Erinevused võrreldes HTML 4-ga
Siin on põgus loend erinevustest ja mõningad spetsiifilisemad näited:
Veatöötlus
HTML5 brauser peaks olema väärate sõnede töötlemisel paindlik. See vastandub XHTML-ile, kus veebibrauser peab kasvõi ühe väära märgi või puuduva sulgeva märgise puhul lehe kuvamisest keelduma. HTML5 on kujundatud nii, et vanemad HTML 4 brauserid võivad ohutult uusi HTML5 konstruktsioone eirata. Erinevalt HTML 4-st kirjeldab HTML5 spetsifikatsioon täpselt, kuidas brauser peaks vääraid sõnesid töötlema.
1661
1661. aasta (MDCLXI) oli 17. sajandi 61. aasta.
Bauhaus
thumb|Bauhausi hoone Dessaus Bauhaus (ametlikult Staatliches Bauhaus) on aastatel 1919–1933 tegutsenud kunstikool Saksamaal. Kooli asutas Weimari linnas arhitekt Walter Gropius. Kuni 1925. aastani töötas kool Weimaris, 1925. aastast tööstuslinnas Dessaus ning aastatel 1932–1933 Berliinis.
Kunstikooli direktorid olid Walter Gropius (1919–1928), Hannes Meyer (1928–1930) ja Ludwig Mies van der Rohe (1930–1933). Kooli õppejõududena töötasid ka sellised nimekad kunstnikud nagu Paul Klee, Vassili Kandinsky ja László Moholy-Nagy.
Bauhausis loodi ja õpetati kõiki visuaalseid kunste, kuid nende ühendavaks jõuks oli arhitektuur. Järgiti põhimõtet, mille järgi ehitiste või esemete vorm peab tulenema nende ülesannetest (funktsioonist), seega esindas Bauhaus kunstis ja keskkonnakujundamises funktsionalistlikku mõtlemisviisi.
Bauhausi tegevuse lõpetas natside võimuletulek.
Lääniste
Lääniste on küla Tartu maakonnas Kastre vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Võnnu valda.
Külas asub üle Ahja jõe viiv Lääniste sild. Ahja jõe läänekaldal asub Lääniste linnamägi.
Külas tegutseb Lääniste Külaselts.
Küla territooriumi lõunaosa jääb põldude ja põhjaosa metsa alla.
QTH-lokaator on KO38NG.
Rookse
Rookse on küla Tartu maakonnas Kastre vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Võnnu valda. pisi|[[Rookse künnapuu]]
GFAJ-1
GFAJ-1 on bakteritüvi sugukonnast Halomonadaceae. See pulgakujuline bakter eraldati Ameerika Ühendriikides California osariigis paiknevast väga soolasest (78 g/l ) ja aluselisest (pH 9,8) Mono järvest NASA astrobioloogi Felisa Wolfe-Simonsi juhitud uurimisrühma poolt 2009. aastal ning sellest anti teada teadusajakirja Science vahendusel detsembris 2010, kui bakterist, mis on suutnud asendada biomolekulides seni asendamatuks peetud fosfori elusorganismidele mürgise arseeniga. .
Mono järve põhjasetetest eraldatud bakteritüve nimetus GFAJ on tuletatud sõnade "Give Felisa a Job" esitähtedest.
Kohe pärast selle bakteri leidmisest ning varem võimatuks peetud arseenikasutamisest teada andmist avaldasid paljud mikrobioloogid ja biokeemikud sügavat kahtlust selle paikapidavuses. On väidetud, et esitatud tõendusmaterjal pole piisav, kasvusööde võis olla saastunud üleliigse fosforiga või bakteritest leitud arseen tulenes bakterite ebapiisavast filtreerimisest enne proovide tegemist ning, et arseeni sisaldav DNA on kaugelt liiga ebastabiilne, et seda üldse uurida saaks. Vastusena kriitikale avaldas Wolfe-Simons peatselt uue artikli, kus püüdis ümber lükata söötme fosforiga saastumise võimalust ning esitada tõendeid, et DNA koosseisust leiti tõesti arseeni aatomeid. Ühtlasi andis ta teada GFAJ-1 tüve peatsest deponeerimisest nii ATCC kui ka DSMZ kollektsioonidesse, võimaldamaks selle laialdast levitamist sellest huvitatud teadlastele.
Täiendavate uurimustega on ümber lükatud väited bakteri võimest fosfori asemel arseeni kasutada, kuid mikroob on endiselt teadlastele huvipakkuv ja selle uurimist jätkatakse.
Viited
pisi|Kujutis GFAJ-1 bakteritüve DNA-st, kus arseeniaatomid (rohelised) on asendanud fosfori aatomeid.
Autopoees
Autopoees (inglise keeles autopoiesis) on elussüsteemide eneseloomise protsess.
Mõiste võtsid kasutusele Tšiili bioloogid Humberto Maturana ja Francisco Varela 1972. aastal.
Autopoeetilisus tähendab, et tootja ja toodetav (taastaja ja taastatav) on üks ja seesama. Struktuur ja funktsioon on autopoeetilistes süsteemides lahutamatud.
Elussüsteemid on autopoeetilised süsteemid, mis tähendab, et nad on ennast taastavate protsesside võrgustikud, mis on ruumiliselt piiratud ning funktsionaalselt suletud.
Sotsioloogias, ühiskondlike süsteemide iseloomustamisel on autopoeesi mõistet kasutanud ja arendanud Niklas Luhmann.
Künnisemaa
Künnisemaa (ka Läkumätas) on 0,7 hektari suurune laid Saare maakonnas Saaremaa vallas Muratsi külas Sepamaa lahes Muratsi poolsaarest 200 meetri kaugusel läänes. Saare rannajoone pikkus on 592 meetrit.
Laid on piklik loode-kagu sihis.
Andrianampoinimerina
thumb Andrianampoinimerina (umbes 1740...1745 Ikaloy – 1810 Ambohimanga) oli Madagaskari kuningriigi rajaja.
Aastal 1787 sai ta oma isa Andriamiaramanjaka järeltulijana Ambomihanga kuningaks. Tema residents Ambomihanga oli Antananarivost 20 km põhja pool. Aastal 1794 vallutas ta Antananarivo kuningriigi ning viis oma residentsi üle Antananarivosse.
Andrianampoinimerina laiendas järk-järgult oma mõjusfääri kogu Madagaskari saarele ning rajas niiviisi Madagaskaril merinade kuningriigi. Ta andis välja palju seadusi, sealhulgas karistusseadustiku, viis ellu maareforme ning korraldas haldust.
Territoorium
Sõna etümoloogia: terra (ladina keeles 'maa') + kohasufiks -orium.
Andrianampoinimerina
Tema valitsusajal hakati merinade pärimust kirja panema ("Tantaran'ny Andriana").
Territoorium
Territooriumiks nimetatakse ruumi ja esemeid, mis üldtunnustatud rahvusvahelise õiguse normide alusel allub riigi jurisdiktsioonile. Riigi territooriumi koosseisu kuuluvad lisaks maismaale ka maapõu territooriumi all, õhuruum territooriumi kohal ja veeterritoorium (akvatoorium).
Mõned autorid loevad tinglikult riigi territooriumi hulka kuuluvaks ka tema lipu all sõitvad laevad, tema registrisse kantud õhu- ja kosmoselaevad, avamere põhja pandud kaablid ja torujuhtmed ning avameres riigile kuuluvad rajatised (tuletornid, platvormid loodusrikkuste ekspluateerimiseks). Kõigil neil juhtudel on riigi jurisdiktsioon siiski oluliselt piiratud. Samuti ei kuulu erinevalt tavaarvamusest riigi territooriumi hulka tema diplomaatilised ja konsulaaresindused teistes riikides. Riigi territooriumi koosseisu ei kuulu tema ülemvõimule alluvad protektoraadid ja hooldusalused territooriumid.
Andrianampoinimerina
Andrianampoinimerina järglane oli Radama I.
Territoorium
Territoorium on piiratud mõttelise joonega, mida nimetatakse riigi piiriks.
Riik ilma territooriumita ei ole võimalik, kuigi territoorium võib olla okupeeritud. Samuti ei ole nõuet, et riigi piir oleks täielikult määratletud, ning praktikas võivad vaidlused piiri kulgemise üle kesta aastakümneid.
Ajalooliselt pole territoorium alati olnud riigi mõiste vajalik element. Vana-Kreekas ei kõneldud Kreeka riigist, vaid kreeklastest. Keskajal oli feodaalriigis lugu ümberpöördunult, sest germaanlased tõid invasiooniga Rooma pinnale uue mõtteviisi: riigi peaelemendiks sai maa, territoorium, mis valis võimukandja. Vastavalt sellele oli keskajal iga suurem maaomanik suverään oma maa-alal. Võitlus nende kahe - kreeka isikulise ja keskaja territoriaalse - riigimõiste vahel omandas suurema tähtsuse absolutismi tekkimisel. Absolutism kärpis väikeste läänihärrade suveräänseid õigusi ja püüdis neid kaotada. Absolutismi puhul määras riigi ära kolmas element: riigivõim ehk valitseja tahe. Näiteks omistatakse Louis XIV-le ütlus "Riik – see olen mina." Siiski mõistetakse alates 1648. aasta Vestfaali rahust riiki ennekõike kui territoriaalriiki. Tänapäeval on tuumarelvade teke territooriumil julgeoleku tagamise küsitavaks muutnud ning ka muud arengud (inimõigused) piiravad riigi suveräänsust oma territooriumi üle.
Territooriumi omandamine ja kaotamine
Rahvusvahelises õiguses on territooriumi üldiselt mõistetud analoogselt kinnisomandiga eraõiguses. Seetõttu on ka territooriumi omandamise ja kaotamise viisid võrdlemisi üks ühele Rooma eraõigusest üle võetud.
Hõivamine
Omanikuta maa hõivamiseks (analoogne igamisega eraõiguses) on vajalikud kaks elementi: esiteks soov või tahe territooriumi omandada (animus occupandi või animus possidendi), vallata ja hoida. See peab olema avaldatud proklamatsioonis, mille riigivõimu ametlik esindaja teeb, harilikult välise tunnusmärgina riigilippu heisates. Riigivõimu kehtimapanekust tuleb teavitada teisi riike. Samuti peab hõivamine olema efektiivne, tegelik. Territoorium peab olema tegelikult kasutusele võetud ning selles on määravad kohaliku omavalitsuse toimingud. Kaugete alade, näiteks pisisaarte suhtes pole vaja, et valitsemine sünniks alaliselt kohal oleva ametniku kaudu, jätkub sellest, kui valitsemine toimub regulaarse võimu teostamisega.
Tänapäeval ei pole see omandamise viis enam tähtis, kuna maa-alasid, mis ei alluks ühegi riigi suveräänsusele, on vähe j. Koloniaalajastul oli see äärmiselt oluline territooriumi omandamise viis, sest kohalikke pärismaalasi tavaliselt ei peetud suveräänideks.
Tuleb eristada hõivamist (occupatio) ja okupatsiooni (occupatio bellica).
1638
1638. aasta (MDCXXXVIII) oli 17. sajandi 38. aasta.
Mortara
left|thumb|Mortara linnavalitsuse hoone
Linna ajalugu ulatub tagasi 4. sajandisse.
Mortara vaatamisväärsusteks on 14. sajandist gooti stiilis San Lorenzo katedraal, Sant'Albino kirik ja Madonna del Campo pühamu 12. sajandist Tommasino da Mortara freskodega.
Andringitra mäed
Andringitra on Madagaskari saare Kõrgplatool Fianarantsoa provintsi lõunaosas paiknev graniitmägede massiiv.
San Francisco
San Francisco (ametlikult City and County of San Francisco) on linn Ameerika Ühendriikides California osariigis. San Francisco on San Francisco lahe piirkonna (Bay Area) kultuuri- ja finantskeskus. San Francisco paikneb San Francisco poolsaare põhjatipus 121,5 km² suurusel alal, kus asustustihedus on 7272 in/km². See on kõige tihedama asustusega suurlinn Californias ja New Yorgi järel USA-s teine. Elanike arv on 2020. aasta rahvaloenduse kohaselt 873 965. 2010. aastal oli elanikke 805 235. See on elanike arvult osariigi neljas linn ja USA-s 17. kohal. San Francisco linnastus elab üle 4,7 miljoni inimese.
Andringitra mäed
Kõrgeim tipp on Body (2658 või 2666 m).
Piirkonnas on 1999. aastast Andringitra rahvuspark.
San Francisco
Algselt eksisteerisid San Francisco linn ja maakond eraldi. 1856. aastal moodustati San Francisco maakonna lõunaosast San Mateo maakond, misjärel San Francisco linn ja maakond ühendati. Praegu katab San Francisco linn kogu San Francisco maakonna. San Francisco maakond on pindalalt osariigi väiksem maakond, kuid elanike arvult kaheteistkümnes. 2019. aastal oli San Francisco maakond sisemajanduse kogutoodangult 11. kohal.
Ajalugu
San Francisco (hispaania keeles 'Püha Franciscus') asutati 29. juunil 1776. California kullapalaviku ajal, 1849. aastal, kasvas linn kiiresti, olles sel ajal Ameerika Ühendriikide lääneranniku suurim linn. San Francisco sai linnaõigused 15. aprillil 1850. Kolmveerand linnast hävis 1906. aasta maavärinas ja sellele järgnenud tulekahjus, kuid linn ehitati kiiresti üles.
1945. aastal toimus linnas San Francisco konverents, kus asutati ÜRO ning sõlmiti 1951. aastal San Francisco rahuleping.
Van de Graaffi generaator
Van de Graaffi generaator on elektrostaatiline seade kõrge elektripinge (kuni 10 miljonit volti) tekitamiseks liikuva lindiga elektrilaenguid transportides. Lintgeneraatori töötas välja USA füüsik Robert Jemison Van de Graaff 1929. aastal.
San Francisco
Ajalugu
San Francisco oli 1950. ja 1960. aastatel biitnikute ja hipiliikumise keskus.
Van de Graaffi generaator
[[Pilt:Van de Graaff generator.svg|pisi|350px|Van de Graaffi generaatori ehitus
1 – metallkuppel; 2 – ülemine metallhari (lindi lähedal); 3 – ülemine rull (isoleerainest); 4 – positiivse laenguga lindipool; 5 – negatiivse laenguga lindipool; 6 – alumine rull (metallist); 7 – alumine metallhari; 8 – metallkuul (negatiivne elektrood); 9 – sädelahendus ]]
San Francisco
Majandus
San Francisco sisemajanduse koguprodukt oli 2019. aastal 203,5 miljardit USA dollarit. San Francisco suurlinnapiirkonna sisemajanduse koguprodukt oli samal aastal 593,6 miljardit dollarit, millega oli see maailmas 21. ja USA-s neljandal kohal.
San Franciscos asuvad selliste ettevõtete nagu Wells Fargo, Twitter, Block, Inc., Airbnb, Levi Strauss & Co., Gap Inc., Salesforce, Dropbox, Pacific Gas and Electric Company, Uber ja Lyft.
Van de Graaffi generaator
Graaffi generaatori põhiosa on isoleerainest (siidist, kummist) lint, mis liigub üle rullide (joonisel ülemine metallist ja alumine isoleerainest). Lindi ülemine osa koos rulliga on paigutatud positiivseid laenguid koguvasse metallkuplisse. Lindi laengutega loovad kontakti metallkiududest harjad, kusjuures ülemisel harjal on ühendus metallkupliga. Alumine rull on harja kaudu ühenduses negatiivse elektroodiga (metallkuuliga).
San Francisco
Majandus
San Franciscost lõunas paikneb paljude tehnoloogiafirmade asukoht Silicon Valley.
Transport
San Francisco rahvusvaheline lennujaam asub San Francisco kesklinnast 21 km kaugusel lõunas San Mateo maakonnas.
Van de Graaffi generaator
Lihtsas generaatoris saadakse elektrilaengud hõõrdeelektrina (lindi ja alumise rulli vahel), kõrgema pinge seadmetes aga eraldi allikast koroonalahenduse abil. Lint. mis pannakse liikuma alumist rulli ringiajava elektrimootoriga, kannab positiivseid elektrilaenguid ülemise harja kaudu kuplile. Kupli sisemuses kui Faraday puuris elektriväli puudub, mis teebki võimalikuks laengute ülekande läbi ülemise harja. Samanimeliste laengute vastastikune tõukejõud surub järjest uusi laenguid metallkupli välispinnale juurde ja kupli potentsiaal negatiivse elektroodi (maa) suhtes kasvab kuni sädelahenduseni kupli ja negatiivse elektroodi vahel.
San Francisco
Haridus
Linnas asuvad California Ülikool San Franciscos, mis kuulub California ülikoolide süsteemi, San Francisco State University ja San Francisco Ülikool, mis on jesuiitide ülikool.
Van de Graaffi generaator
Niisuguse elektrostaatilise generaatori kasutegur on madal – mõne protsendi ringis.
San Francisco
Huvi- ja vaatamisväärsused
pisi|Film Market Streetist 1906. aastal San Francisco on populaarne turismisihtkoht. 1873. aastal võeti San Franciscos kasutusele maailma esimesed trossiga veetavad trammid. San Francisco ees paikneval Alcatrazi saarel paikneb kurikuulus endine Alcatrazi vangla. Teiste vaatamisväärsuste seas on muuhulgas Kuldvärava sild, Transamerica Pyramid, Coit Tower ja San Francisco Chinatown.
Linnas asuvad De Youngi muuseum (kaunite kunstide muuseum), San Francisco moodsa kunsti muuseum ja California Teaduste Aakadeemia, lisaks tegutsevad linnas sümfooniaorkester, San Francisco ooper ja balletikompanii.
Elektrostaatiline masin
pisi|300px|Wimshursti masin Elektrostaatiline masin ehk elektrostaatiline generaator on elektrimasin kõrge alalispinge tekitamiseks, kusjuures elektrilaengute nihe ja ülekanne toimub elektrostaatilise induktsiooni põhimõttel. Elektrostaatilised masinad kasutavad energia muundamisel elektrivälja, erinevalt magnetvälja kasutamisel põhinevatest elektrodünaamilistest generaatoritest.
San Francisco
Huvi- ja vaatamisväärsused
Linnas toimub San Francisco rahvusvaheline filmifestival.
Elektrostaatiline masin
19. sajandil väljatöötatud elektrostaatiliste masinate tüüpidest on tuntuim inglise leiutaja James Wimshursti poolt 1878 konstrueeritud generaator, mille edasiarendused võimaldasid saada kuni 100 kilovoldist pinget ja mis leidsid kõrgepinge allikana kasutamist vähe energiat nõudvate elektrinähtuste uurimisel, edaspidi eelkõige demonstratsioonivahendina.
San Francisco
Sport
San Franciscos tegutsevad pesapalliklubi San Francisco Giants, mis mängib profiliigas MLB-s ja mis kolis New Yorgist San Franciscosse 1958. aastal, ameerika jalgpalliklubi San Francisco 49ers, mis mängib NFL-is, ning korvpalliklubi Golden State Warriors, mis mängib NBA-s.
Elektrostaatiline masin
Ehitus ja tööpõhimõte
pisi|300px|Laengute ülekandmise skeem (videoanimatsioon) Sektorid on kujutatud liikuvate ruutudena (punane kannab positiiivset ja roheline negatiivset laengut, must laenguta), kontaktharju kujutavad väikesed nooled; suured nooled on väljundelektroodid pisi|300px|Masina harjade ühendusskeem (sektoritega kettad on kujutatud kahe kontsentrilise ringina
Masina põhiosadeks on kaks isolerainest (enamasti klaasist) ketast, millele on kleebitud lehtmetallist sektorid (skeemil ruudud A ja B). Need lähestikku paiknevad kettad pannakse käsivändaga vastassuundades pöörlema.
Juhtivatel sektoritel on ka paigalseisvate ketaste korral erinevad jääklaengud, mis ketaste pöörlemisel indutseerivad tugevamaid laenguid vastasketta sektorites. Laengud kogutakse sektoritel libisevate metallharjade paari abil kerakujulistele väljundelektroodidele ja kondensaatoreina toimivatesse Leideni purkidesse. Lisaks kogumisarjadele libiseb kummagi plaadi sektoril diametraalselt paigutatud ja omavahel ühendatud harjade paar, nn tasandusharjad. Elektroodikuulide vahel tekib piisavalt kõrge pinge korral sädelahendus. Pinge suurus sõltub ketaste läbimõõdust ja voolutugevus (sädeme võimsus) ketaste pöörlemiskiirusest.
Laengute vastastikuse võimenduse tagamiseks on harjad sektorite suhtes paigutatud ja ühendatud nii, et ketaste pöörlemisel jääb vastastikuste harjade alla vähemalt kaks sektorit. Eeldame, et sektor A1 kannab esialgu positiivset ja vastasolev sektor B1 negatiivset jääklaengut. Kui A1 liigub vasakule ja B1 paremale, siis nende elektrilised potentsiaalid kasvavad selle töö arvel, mida tehakse vastandmärgiliste laengute vahel valitseva tõmbejõu ületamiseks. Kui A1 jõuab kohakuti sektoriga B2, mis on sel hetkel kontaktis harjaga Y, siis on tal juba kõrgem positiivne potentsiaal, mis kutsub esile laengu jagunemise Y ja Y1 vahel läbi tasandusjuhtme. Kasvanud negatiivne laeng kandub sektorisse B2 ja positiivne laeng tasandusjuhtme kaudu ketta diametraalsele sektorile, mida sel hetkel puudutab hari Y1. Ketaste edasisel pöörlemisel A1 kontakteerub harjaga Z ja annab osa laengust väljundahelasse (metallkuulile, Leideni purki). Edasi jõuab sektor A1 harja X alla, mis on tasandusjuhtme abil ühendatud harjaga X1, ja kasvatab jälle positiivset laengut tulenevalt negatiivse sektori B2 eemaldumisest (see on sel hetkel vastakuti A-ketta sektoriga, mis kontakteerub harjaga X1).
Chicago Bulls
Chicago Bulls on USA korvpalliklubi, mis mängib korvpalliliigas NBA. Meeskond kuulub idakonverentsi keskdivisjoni ja peab oma kodumänge United Centeris, mida jagatakse NHL-i klubiga Chicago Blackhawks.
Ajalugu
1966. aastal Chicagos asutatud klubi on NBA ajaloo üks edukamaid, olles kuus korda tulnud NBA meistriks. Meistriks tuldi Michael Jordani, Scottie Pippeni ja peatreener Phil Jacksoni juhtimisel aastatel 1991–1993 ja 1996–1998. Bulls on ainus mitmekordne NBA meistriks tulnud klubi, kes pole kaotanud ühtegi NBA finaalseeriat.
Hooajal 1995/96 püstitas Chicago Bulls NBA rekordi, kui põhihooajal võideti 72 ja kaotati vaid 10 mängu. Rekord püsis kuni hooajani 2015/16, mil Golden State Warriors võitis põhihooajal 73 mängu.
Heino Uustal
Heino Uustal lõpetas 1958. aastal Jõhvi Töölisnoorte Keskkooli. Oli 1954–1962 Jõhvis sidemontöör ja mängis taidlusteatris. Alates 1962. aastast töötas Endlas näitlejana, 1975–1989 lavastusalajuhatajana ja 1994–1995 rekvisiitorina.
Aluliina ordulinnus
Aluliina ordulinnus (ka Alulinna ordulinnus, Alūksne ordulinnus; läti Marienburgas pils, Alūksnes pils, saksa Marienburg, 'Maarjalinnus') on varemetes linnus Kirde-Lätis Alūksnes Alūksne järve lõunaosas asuval Pilssala ehk Marijas sala järvesaarel. pisi|120px|vasakul|Aluksne linna vapp pisi|Vaade järvesaarel asuvatele linnusevaremetele Aluliina vanalinna poolt
1342. aastal Liivi ordumeistri Burchard von Dreilebeni ajal Liivimaa idapiirile Adsele maakonda ehitatud Aluliina ordulinnus (saksa Marienburg) oli Liivi ordu Aluliina komtuurkonna keskus ja komtuuri residents. Samal perioodil ehitati ka stiililt samalaadsed Irboska linnus ja Vastseliina linnus (Neuhausen).
Aluliina oli üks suuremaid ja tähtsamaid Liivi ordu piirilinnuseid vastu Venemaad. Praegusest Vene-Läti piirist jääb see umbes 30 km kaugusele.
Nimekujud
pisi|Vaade Aluliina linnusevaremetele edelast 1826 pisi|Vaade Aluliinale 1791, järvesaarel on näha linnusevaremed
Venelased nimetasid seda keskajal Allistiks (Олыста, Алыстъ, Волыстъ)
Lätlaste arvates asus Aluliina järve kaldal latgalite muinaslinnus Olistes. Hilisem nimi tuleneb lätikeelsest sõnast "olūksna", mis tähendab allikat metsas.
Alulinnast on teada 20 piirkonnakomtuuri (Aluliina komtuur). Löwis of Menari andmetel on aastatest 1342–1560 teada 24 piirkonnakomtuuri ja üks pealik, 1548–1559 2 linnusekomtuuri ja XVI sajandil üks droost (majandusülem).
Linnuse tekkimisest XV sajandi lõpuni
1340 tekkis kunagise Adsele muinasmaakonna piiride täpsustamisel ja mõjupiirkondade jaotamisel sakslaste ja Pihkva venelaste vahel suur tüli, ordurüütli Heinrich von Pleskow ("Pihkva Henrik") süü tõttu väljus olukord rahumeelsetest piiridest ja alustati üksteise vastu sõjategevust. Venelased ründasid järgnevalt Atsele ordulinnust, mis ajendaski ordut puitlinnust maha kiskuma ja rajama kivist tugevat Aluliina piirikindlust ning samuti ehitama välja Vastseliina piiskopilinnust.
1341. aastal alustati baltisaksa ajaloolaste andmetel Aluliina kivilinnuse ehitamist ordumeistri Burchard von Dreilebeni (Burkhart von Dreyleven) poolt. Samal perioodil ehitati ka stiililt samalaadsed Irboska ja Vastseliina linnus (Neuhausen). Teistel andmetel tegi ordumeister siis alles ettepaneku rajada idapiiri kindlustamiseks 2 linnust – Aluliina (Marienburg – Neitsi Maarja) ja Vastseliina (Frauenburg – Jumalaema).
1342, 2. märtsil pühitseti linnus pärast valmimist sisse. Linnuse asutamisandmed on vasturääkivad. Hermann Warthberge kroonikas öeldakse jälle, et linnuse ehitust alustati 25. märtsil 1342, Püha Maarja päeval, millest linnus ka nime sai. Üsna linnuse tekke algusaegadel ründasid aga venelased (pihkvalased); kellele piirilinnuse teke meelehärmi valmistas; seda 300 mehega, löödi siiski sakslaste poolt tagasi ja tapeti 28 venelast.
1349, pärast seda kui komtuuriks oli saanud Gerlach von Haren, toodi ka konvent Atsele linnusest Aluliina üle. Ilmselt pidi selleks ajaks olema valminud vähemalt konvendihoone I järk.
pisi|vasakul|[[Leedu suurvürsti Vytautas Suure pitsati jäljend 1407]]
1360 valiti Liivi Ordu meistriks kunagine üks esimesi Aluliina komtuure, "türanni" kuulsusega Arnold von Vietinghoff. Piirilinnuse tähtsust näitab see, et edaspidi valiti ordumeistriks ja maamarssaliks mitmeid Aluliina komtuure.
1406 või 1409 põletati linnus maha Leedu suurvürsti Vytautas Suure vägede poolt tema sõjakäikude ajal Pihkva linna vastu. See valitseja oli üks kahest, kes andsid surmahoobi Grünwaldi lahingus Saksa Ordu ülemvõimule Preisimaal.
1421. aastast on teada üks varasematest läänistustest Aluliina linnusepiirkonnas, kui ordumeister Sigfried Lander von Spanheim läänistas Gerdt Hoppele mitmeid erinevaid maatükke, millest hiljem tekkisid Hopa mõis ja asula (Ape). Aluliina linnuselään hõlmas kogu suurt Aluliina kihelkonda (Kirchspiel Marienburg), millest veel 1733 eraldati Apekalnsi kihelkond (Kirchspiel Oppekaln). Nendes kahes üsna tihedalt asustatud ja heade põllumaadega kihelkondades XVIII sajandil olnud enam kui 25 mõisast olid enamus tekkinud juba orduajal. Suurema linnuse ja piirilõigu tõhusamaks kaitsmiseks oli vägagi vajalik paljude sakslastest maaomanike tekitamine maade läänistamise kaudu.
1432 on ühes ürikus mainitud Aluliina linnusekirikut.
1451 toimus ordulinnuste revisjon. Aluliina linnuses oli tollal aruande järgi 8 orduvenda, neist 1 preestervend, turviseid oli varutud kokku 30 rüütlile.
1478 sooritasid pihkvalased rünnaku piiriäärsetele ordu maadele.
1481 rüüstasid Moskva suurvürsti Ivan III väed Aluliina piirkonda, kuid linnust ei vallutanud.
1488 toimus Saksa Ordu kõrgmeistri Martin Truchseß von Wetzhauseni käsul Liivimaal ordulinnuste visitatsioon, milles kirjutatakse, et "Item das sloss Marienburg iss wol bespeyset mit allirley getreyde, fleysch, buchssen, pfeyl, harnysch etc." – Aluliina linnus on täielikult varustatud vilja, liha, püsside, hobuste, ... ja muu tarvilikuga.
XVI sajandi algusest orduriigi lõpuni
pisi|Linnusevaremete ja nende asukoha plaan XVIII sajandi lõpust. Brotze
1558 lasi Preisimaa esimene hertsog Albrecht von Hohenzollern koostada oma erisaadikutel-spioonidel luureraporti Liivi orduväe sõjajõudude suuruse kohta. Aluliina komtuur võis raporti järgi 1555.–1556. aastal sõjaolukorras välja panna 150 ratsanikku.
1559 toimusid venelaste rüüsteretked Aluliina ja Viļaka aladele. Linnusekomtuur oli Aluliinas Goedert Tinn.
1560 veebruari algul piirasid venelased vürst Andrei Kurbski juhtimisel 20 000 mehega Aluliina linnust. Venelastel oli ligi 30 suurtükki, kuid osa neist olid oma võimsuse suuremana näitamise ja vastase hirmutamise huvides puidust ülevärvitud mulaažid. Ordumeister tahtis oma ratsaväega minna Aluliina piiramisrõngast vabastama, kuid kuna peapiiskopkonna abiväed olid laiali läinud, jäi orduvägedest väheseks ja rünnak jäeti ära. Venelased olid kõikjale piirkonna teedele valvesalgad saatnud, et sakslased linnuse olukorrast teateid ei saaks. 14. veebruaril (9. veebruaril), kui venelased olid suutnud veidi kaitsemüüri purustada ja linnusesse tuld visata, otsustasid komtuur Eberhard von Syburg zu Wischlingen, linnusepealik ja linnuse majandusülem (tingimusel, et sakslased vabalt minna lastakse) alistuda. Teistel andmetel oli alistumises süüdlane ainult linnusepealik Kaspar von Sibergen. Kaitsemeeskonnas oli ka neid, kes pooldasid vastupanu jätkamist, kuna venelased olid piiramisel üsna edutud. Pärast tugeva Aluliina linnuse langemist muutis Ivan Groznõi meelt ja ei tahtnud orduga enam rahu teha.
Märtsi algul linnuse endine komtuur ja pealikud vangistati suure ja tugeva kindluse liiga kergekäelise loovutamise eest. Ka usalduse kaotanud kaitsemeeskond pidi ordu maadelt lahkuma. 3. aprillil tungisid venelased Aluliinast edasi Trikāta piirkonda röövima. Poola kuningas Zygmunt II August väljendas oma rahulolematust Aluliina äraandmise puhul ja hoiatas ordumeistrit, et kui linnuseid paremini ei kaitsta, siis laseb ta need mehitada Poola garnisonidega. Juuni keskel viidi endine komtuur koos linnusepealikuga Väina-Jõesuu linnusesse vangi.
Poola ja Rootsi aeg
pisi|vasakul|Alumisel pildil on Aluliina linnuse varemed 1805. Brotze pisi|Vaade linnusele loodest 1661. aastal. Storno joonistus Meierbergi reisi ajal pisi|Aluliina linnuse kujutis XVII sajandist. (Jürgen Helms, 1628–1643). Kujutatud on eeslinnuste ringmüüri. Läti Akadeemiline Raamatukogu, [[Johann Christoph Brotze kollektsioon]]
1582, pärast venelaste väljalöömist maalt määras Poola kuningas Stefan Bathory Aluliina, Kulna ja Kirumpää staarostiks kuningliku kindralkomissari Liivimaal Stanisław Pękosławski. Liivimaa ühendati Poola–Leeduga (Rzeczpospolita).
1582 koostas paavsti Gregorius XIII legaat Põhja-Euroopas jesuiit Antonio Possevino, kes oli juhtinud ka Poola ja Venemaa vahelise Jam Zapolski vaherahu sõlmimist, ilmselt paavsti ülesandel Liivimaa linnade ja kindluste kaardi, kus iga linnus oli kujutatud oma kordumatu silueti ja vastavalt tähtsusele ka suurusega. Aluliina on kujutatud viie torniga järvesaarel olevana ja keskmisest suuremana. Saksakeelsele nimele on lisatud ka nimekuju Alsist.
1591 oli Aluliina linnuse pealik ja piirkonna vojevood Albrecht Latzky.
1600 langesid linnus ja küla rootslaste kätte, kuid Poola väed Zamoyski juhtimisel vallutasid selle peatselt tagasi.
1601. aasta 27. jaanuaril tulid Aluliina koondunud aadel ja mõisnikud hertsog Karli Rootsi vägede poole üle. Vastav nõudmine saadeti Lõuna-Eestis viibiva hertsogi poolt Aluliina Adam Schrappferi ja Otto Vietinghoffiga, lubati Rootsi vägede kaitset, aadlile usuvabadust ja mõisate valdusõiguse säilimist. Hertsog Karli teenistuses Poolalt vallutatud linnuste revideerijana ametis oleva Conrad Bussau andmetel oli linnus halvas seisukorras
1625. aasta augusti ja septembri jooksul langesid taasalanud Poola–Rootsi sõjas rootslaste kätte Vastseliina, Atsele, Aluliina ja mitmed teised väiksemad linnused. Rootsi vägesid juhatas krahv Gustav Horn.
1627 oli linnus heas seisukorras ja relvadega varustatud. Rootsi kuningas Gustav II Adolf läänistas kogu linnusevalduse, millesse Aluliina kihelkonnas kuulusid Marienburgi, Annenhofi, Hermannshofi, Malupi (koos Catharinenburgiga), Charlottenburgi ja Kalnemoisa (koos Ottenhofiga) mõisad, kindralooberst Gustav Hornile (vabahärra Gustaf Evertsson Horn af Marienborg). Hiljem lisandusid valduse juurde Ilseni, Doremuische ja Alswigi mõis. Apekalnsi kihelkonnast sai Horn Alt–Laizeni, Neu–Laizeni ja Mariensteini mõisa. Mõisate reduktsiooniga XVII sajandi lõpul läks kogu valdus, milles oli 1688. aastaks kahe kihelkonna peale 106¼ adramaad haritavat maad, jälle Rootsi riigile tagasi.
1646 oli Aluliina komandant Mathias Hilgärtner, kellele Rootsi kuninganna Christina kinkis Goldbecki mõisa, mis Rootsi valitsusajal eelmise omaniku Heinrich Tiesenhauseni poolameelsuse tõttu Aluliina linnuselääni hulka oli arvatud.
1656–1658 valdasid linnust järjekordse Vene–Rootsi sõja ajal Vene väed. Venelased kasutasid seda linnust ka sõjas Poola–Leedu vastu.
1661 lihavõttepühade ajal peatus Aluliinas oma reisil Moskvasse Austria saadik parun Augustin von Meierberg. Sellest ajast on säilinud üks Storno linnusevaatega joonistus. Linnus oli pealtnäha täiesti terve.
1662 Kärde rahuga said rootslased linnuse lõpuks enda valdusse ja hakkasid kindlustusi taastama.
1680 seadsid rootslased linnusesse üles 22 kahurit ja kaevasid linnuse saarepoolsesse külge kaks kaitsekraavi – ilmselt oli neil plaan sinna pikaks ajaks jääda paika.
pisi|Vene arvatavasti 18. sajandi lõpu plaan Aluliina kindlustamiseks
XVII sajandi lõpus plaanisid rootslased fortifikatsioonimeister Erik Dahlbergi juhtimisel Aluliina põhjalikult ehitada ümber ja kindlustada. Ordulinnusest kirdesse Kapsētase poolsaarele Tempļakalnsi mäele (Templimägi, 217 m) planeeriti rajada terve viie bastioniga kindlustatud linn. Kuid plaani elluviimiseks ei jätku ei jõudu ega vahendeid, samuti algas enne Põhjasõda. 1701 – Vene väed tungisid Lõuna-Eestisse. Septembris toimusid lahingud Räpinas, Kasaritsal ja Rõuges. Kasakate, tatarlaste ja kalmõkkide rüüsteretked suundusid eriti Aluliina piirkonda.
1702. aasta 24. augustil, pärast kümnepäevast piiramist, kui suurtükitulega oli juba purustatud märkimisväärne osa müüre, otsustas Rootsi armee komandör Florian Thilo von Thilau taganeda ja kindlus alistus kindralfeldmarssal Šeremetevi juhitud Vene vägedele. Sealjuures saavutati kokkulepe, et kui rootslased annavad linnuse käest, lubatakse neil vabalt lahkuda. Linnusesaart järvekaldaga ühendavast sillast üleminekul kostis kusagilt juhuslikku tulistamist ja vaherahu oligi rikutud ning Rootsi väed hävitati. Venelaste kätte langes vangi ka piiblitõlkija Ernst Glück ja tema kasutütar Marta Skawronska, kellest sai hilisem Vene keisrinna Katariina I. Linnust kaitses ka 300-meheline läti pataljon. Teistel andmetel kõik rootslased ei alistunud ja linnuse komandant suurtükiväekapten Wolf (Wulff) ja junkur Gottlieb lasid end koos järelejäänud kaitsemeeskonnaga õhku. Tollal purustati ka Rootsi ajal taastekkinud linnake ja Aluliinast jäi järele väike asula.
pisi|Vene armee jalaväepolgu seersant. Tagaplaanil saarel Aluliina linnus 1702. aastal
Pärast Põhjasõda ei vastanud linnus sõjalise tugipunktina enam aja nõuetele ja kaotas oma strateegilise tähtsuse.
Linnus tsaariajal ja hiljem
pisi|Ooberst Johnstouni hauakivi ja vaade Aluliina linnusevaremetele 1772. aastal
1753. aasta 18. detsembril kinkis vene keisrinna Eliisabet Aluliina mõisad kantsler krahv Vorontsovile, kes müüs need edasi salanõunik Otto Hermann von Vietinghoffile. Temalt päris need tema poeg, salanõunik Burchard Cristoph von Vietinghoff, kes valduse tükikaupa ära müüs, jättes Aluliina kihelkonnast endale vaid linnusemõisa ja Kalnemoisa mõisa.
1802 on Brotze joonistuse järgi säilinud küllaltki kõrgelt eeslinnuste ringmüür, peaaegu täiesti terve on suurtükitorn vastu järve, konvendihoonest on täies kõrguses säilinud ainult auklik saarepoolne külg. Ka eeslinnuse väravaehitis ja selle lähedal asuv flankeeriv nelinurkne torn on peaaegu täiskõrguses alles.
1870 asus Aluliinas Saksa ordu arhiiv, mida külastas ka F. J. Wiedemann.
1922 kuulus linnusemõis parun Arnold von Vietinghoff-Scheelile.
1977. aastast alates tehakse endise linnuse alal säilinud müürilõikude konserveerimistöid.
1978–1980 viidi II eeslinnuse edelamüüri siseküljel läbi arheoloogilisi kaevamisi u 25 * 25 m2 suurusel pindalal.
Ehitus
pisi|vasakul|Vaade Aluliina linnusevaremetele edelast XIX sajandi keskel. Konvendihoone põhjasein on veel päris kõrgelt säilinud ja üsna sarnane [[Viljandi ordulinnus|Viljandi omaga]] pisi|vasakul|Alumisel pildil linnusevaremed 1805