cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Andres Raid
Purjuspäi autojuhtimine
Raid tunnistas eeluurimisel oma süüd ja sõlmis prokuröriga kokkuleppe. 2005. aasta mais karistas Tallinna Linnakohus Raidi 18 126 Eesti krooni suuruse trahviga. Kohtuotsuse järgi peab ta selle trahvi tasuma aasta jooksul ehk 1510,10 krooni kuus. Kohus mõistis temalt riigi kasuks välja ka teise astme kuriteo eest 4035 krooni.
Kolmandat korda jäi Andres Raid alkoholi tarvitamise jääknähtudega vahele Tallinnas Viljandi maanteel 9. aprillil 2016.
Arved Engmaa
Arved-Johannes Engmaa VR I/3 ja VR II/3 (kuni 1935. aastani Arved Engmann; 19. detsember 1890 Tallinn Eestimaa – 5. märts 1947 Tallinn) oli Eesti sõjaväelane (kolonel).
Kitsarööpmeliste soomusrongide üldjuht Vabadussõjas.
Elulugu
Arved Engmann astus Venemaa keisririigi armeesse 1912. aastal, Eesti rahvusväeosade moodustamisel 1917. aastal läks ta üle 1. Eesti jalaväepolku.
Eesti Vabadussõjas
Vabadussõja alguses teenis alates 26. novembrist 1918 kuulipildujate komando ülemana 1. Jalaväepolgus. Ja seejärel alates 18. jaanuarist 1919 kitsarööpmelise soomusrongi nr. 3 ülemana.
Oli alates 20. märtsist 1919 (pärast kapten Albert Petersi langemist) kõigi kitsarööpmeliste soomusrongide üldjuhiks kuni Vabadussõja lõpuni (20.03.1919-21.02.1921).
Pärast Vabadussõda
1921. aasta märtsis suunati Arved Engmann teenistust jätkama jalaväkke, kust viidi 1922. aasta detsembris üle Piirivalve Valitsusse ja 1931 ülendati koloneliks. Vabastati tegevteenistusest Piirivalve ülema abi ametikohalt 12. detsembril 1939.
Pärast sõda
Arved Engmaa suri 5. märtsil 1947 Tallinnas ja on maetud Rahumäe kalmistule.
Metsakalmistu
pisi|Tallinna Metsakalmistu kabel, arhitekt [[Herbert Johanson (1884-1964)]] pisi Metsakalmistu on surnuaed Tallinnas Pirita linnaosas Kloostrimetsa asumis Kloostrimetsa tee 36.
Metsakalmistu kavandati avalikuks linna keskkalmistuks. Esimesena maeti Metsakalmistule 1933. aastal Eduard Vilde. Algul oli pindala 24,2 ha, praegu on see kasvanud 48,3 hektarini. Metsakalmistu ei ole seotud kiriklike kogudustega, seda majandab Tallinna Linnavalitsus.
Metsakalmistu avati ametlikult 1939. aastal. Samal aastal maeti kalmistule 15 inimest. 1939. aastal rajati Metsakalmistu lähedal ka Kloostrimetsa talu kalmistu, mis praeguseks on jäänud Metsakalmistu laienenud ala sisse.
Liik
Liik võib erialati tähendada erinevaid asju:
Metsakalmistu
Algul poldud kalmistu üldiste kujundusnõuete suhtes üksmeelsed, kuid domineerima jäi ikkagi loodusliku metsa ilme. Esialgu keelati ka ristide, piirdeaedade, rantide paigutus, kalmukivi suurimad mõõdud olid 80×50 cm. Hiljem on taotletud ja rakendatud looduslike piirete, nagu murupiirded, samblavaibaga kate ning lilledega ääristuse kasutamist. Kalmistule ei soovitata monumentaalseid hauasambaid, kuid vähesel määral neid ikkagi esineb. Praegu on samba lubatud maksimaalkõrgus 1,5 m.
Liik
Liik on perekonnanimi.
Metsakalmistu
Metsakalmistule on hauaplatsid reserveeritud Eesti Teatri, Spordi, Heliloojate, Kirjanike, Kunstnike, Ajakirjanike, Arstide, Arhitektide Liidu liikmetele, Memento liikmetele, soomepoistele, Vabadussõja veteranidele, teadlastele ning teistele avalikus elus tuntud isikuile.
Emden (täpsustus)
"Emden" on nimi, mis on antud mitmele asjale:
Eesti kullafond (Tõnis Mägi)
"Eesti kullafond" on Tõnis Mäe kogumikalbum, mille on välja andnud Hitivabrik 2000. aastal.
Hertha (täpsustus)
Hertha on saksa päritolu naisenimi.
Hertha on ka:
Valdur Hannula
Valdur Hannula (kuni 1935. aastani Voldemar Hansmit; 17. mai 1907 – 25. veebruar 1991 Tallinn) oli Eesti sõjaväelane (leitnant).
Teenis 3. Suurtükiväegrupis.
Standardtantsud
Standardtantsud on võistlustantsus kasutatav tantsude kategooria, mille alla kuuluvad aeglane valss, tango, Viini valss, aeglane fokstrott ja quickstep. Samad tantsud on tuntud ka seltskonnatantsudena.
Kolumbuste põlvkond
Kolumbuste põlvkond oli 1920. aasta paiku sündinud poola kirjanike põlvkond, kes jõudsid täisikka Teise maailmasõja päevil. Nende loomingut kujundas ennekõike sõjakogemus. Põlvkonna nimetus tuleneb Roman Bratny 1957. aastal ilmunud jutustusest "Kolumbowie. Rocznik 20" ("Kolumbused. 1920. aasta"), mis viitab põlvkonnale, kes "avastas Poola" justnagu Christopher Kolumbus avastas Ameerika.
Põlvkonda kuulusid näiteks järgmised kirjanikud: Jan Józef Szczepański (sünd. 1919), Gustaw Herling-Grudziński (sünd. 1919), Anna Kamieńska (sünd. 1920), Lech Bądkowski (sünd. 1920) Krzysztof Kamil Baczyński (sünd. 1921), Zdzisław Stroiński (sünd. 1921), Roman Bratny (sünd. 1921), Witold Zalewski (sünd. 1921), Tadeusz Różewicz (sünd. 1921), Tadeusz Borowski (sünd. 1922), Tadeusz Gajcy (sünd. 1922), Andrzej Trzebiński (sünd. 1922), Bohdan Czeszko (sünd. 1923) ja Józef Hen (sünd. 1923), kuid sellesse põlvkonda kuuluvaks on loetud näiteks ka Zbigniew Herbert, Stanisław Lem ja Karol Wojtyła. Peaaegu kõik nad jõudsid küpsuseksamiteni 1939. aastal. Tulenevalt nende saatustest ja saadud kogemustest jaguneb põlvkond kahte rühma.
Esimesse rühma kuuluvad kirjanikud, kes võtsid osa Varssavi põrandaalusest tegevusest ja debüteerisid sõja ajal põrandaalustes väljaannetes. Nad lähtusid sõdadevahelise aja poeetikast, aga esseistikas jäljendasid 1910. aasta põlvkonna eeskuju. Töötati välja oma esteetika ja räägiti probleemidest, millega ei jätkatud poola kirjanduses pärast 1945. aastat. Selle rühma kirjanikud ei elanud sõda üle (Baczyński, Stroiński, Gajcy ja Trzebiński).
Teises rühmas on kirjanikud, kes debüteerisid vahetult pärast sõda ja kelle loomingul puudub side sõdadevahelise perioodiga. Neid kutsuti sageli "ellujäänuteks". Nende ühine kogemus oli relvastatud võitlus saksa okupantidega, konspiratsioon, sissisõda ja 1944. aastal toimunud Varssavi ülestõus. Kohe pärast laagrikogemusi või partisanisõja lõppu lahkumist keskendusid nad kirjanduslikule tegevusele – sõjakogemused asendasid neile kirjandusharidust. Sõja ajal moodustas Kolumbuste põlvkond ühise kogukonna, kuid pärast sõda sidemed katkesid (suuresti poliitilistel põhjustel) ning iga kirjanik debüteeris iseseisvalt. Peamiselt viitasid neile kogemustele nende teostes levinud "surmanakkuse" tunne ja kõigi varasemate väärtuste lõpp; Teine maailmasõda jättis nende loomingusse sügava jälje.
Paulo Ferreira
Paulo Renato Rebocho Ferreira (sündinud 18. jaanuaril 1979 Cascaisis) on endine Portugali jalgpallur, kaitsja.
Suurema osa oma karjäärist mängis Ferreira Londoni jalgpalliklubis Chelsea.
Aastatel 2002–2010 kuulus ta Portugali jalgpallikoondisse.
Ludwig Müller
pisi|Ludwig Müller Ludwig Müller (23. juuni 1883 Gütersloh – 31. juuli 1945 Berliin) oli saksa usuteadlane.
Habarovsk
pisi|Lenini väljak Habarovskis Habarovsk on linn Venemaal, Habarovski krai ja Kaug-Ida föderaalringkonna keskus.
Habarovsk asub 30 km kaugusel Hiina piirist, Amuuri jõe paremal kaldal, koha lähedal, kus Ussuuri jõgi suubub Amuuri jõkke.
Kliima
Habarovski kõige soojema kuu, juuli, keskmine temperatuur on 21,4 °C. Kõige külmema kuu, jaanuari, keskmine temperatuur on −20,5 °C. Juunis, juulis ja augustis on mõõdetud sooja üle 35°, detsembris, jaanuaris ja veebruaris alla −35 °C. Aasta keskmine temperatuur on +2,1 °C.
Aastas langeb sademeid 686 mm. Suvi on vihmane: keskmiselt sajab juulis 114 ja augustis 154 mm. Kõige kuivemad kuud on detsembrist märtsini, kus sademeid on keskmiselt 11–18 mm.
Rekordiline sadu ühe päeva jooksul oli 1985. aasta juulis: 121,2 mm. Rekordiline sadu ühe kuu jooksul oli 1981. aasta augustis: 434 mm.
Ajalugu
Keskajal elasid Habarovski kandis tšurtšenitega seotud hõimud, hiljem nanaid. 15. sajandil jõudsid sellesse piirkonda hiinlased, kes siiski sinna püsivat asulat ei loonud, hiljem venelased. Venemaa ja Hiina vahel tekkisid piiritülid küsimuses, kummal on õigus piirkonnas elavatelt põlisrahvastelt andamit koguda.
Habarovski rajamisele eelnesid rasked Vene-Hiina läbirääkimised Aigunis, tänapäeva Heihes. Vene poolt juhtis läbirääkimisi Ida-Siberi kindralkuberner Nikolai Muravjov, Hiina poolt Amuuri ülemjuhataja Yishan. 16. mail 1858 (vana kalendri järgi 28. mail) kirjutati alla Aiguni leping, mille järgi läks kogu Amuuri vasak kallas Venemaale, parem kallas kuni Ussuuri jõe suudmeni Hiinale, aga Ussuuri jõe suudmest ookeanini jäi kahe riigi ühisvaldusse kuni piiri täpse määratlemiseni. Selle leppe sõlmimise eest anti Muravjovile uus perekonnanimi Muravjov-Amurski.
Pärast leppe sõlmimist saadeti Muravjovi käsul Amuuri kaldale asula rajamiseks kohale 13. Siberi regulaarväepataljon, mille ülem oli kapten Jakov Djatšenko. Käsus anti Djatšenkole üle Amuuri regulaarvägede 2. rühma juhatamine. Amuuri regulaarvägedele allusid Venemaa asulad Ussuuri jõe ääres Primorje oblasti sõjakuberneri kontradmiral Pjotr Kazakevitši ülemjuhatuse all. Samas käskis Muravjov Djatšenkol ja Amuuri kasakate jalaväepataljoni ülemal jessauul Pompei Puzinol hoolitseda ümberasujate tervise eest. 12. juulil andis Muravjov 13. regulaarväepataljoni täielikult Primorje oblasti kindralkuberneri käsutusse. Kuid ühtlasi jäi Djatšenko Amuuril kõrgeimaks võimuks, sest just temale andis Muravjov 6. oktoobril 1858 Amuuri kasakaväe Ussuuri pataljoni ümberasujate ülemjuhatuse.
pisi|Jerofei Habarovi mälestusmärk 1974. aastal. Taamal on maja katusel kiri "Meie eesmärk on [[kommunism"]] 1858. aasta mais randusid soldatid Amuuri kaldal ja asutasid sõjaväeposti, nimetades selle Habarovkaks 17. sajandi maadeavastaja Jerofei Habarovi järgi. Linna asutamiskuupäevaks loetakse 31. maid. Augustiks olid Habarovkas eraldatud maa-alad hoonete ehitamiseks. 1859. aastal saabusid asulasse värvatud ümberasujad ja trahvipataljoni sõdurid.
Esialgu ehitati Habarovskisse sõjaväehooneid. 1863. aastal oli asulas juba 167 hoonet, sealhulgas sõjaväeosa ülema maja, kasarm, toiduainelaod, elumajad ja turuputkad. Tänu väga soodsale asukohale (Ussuuri jõe suubumiskohal Amuuri) hakkas asula väga kiiresti arenema. Sõjaväelaste järel saabusid ettevõtjad. Peamine majandusharu oli tollal karusnahkade hankimine, kalapüük ja ebavõrdne kaubavahetus aborigeenidega. Need tegevusalad andsid esialgu väga suurt kasumit ja meelitasid ligi palju rahvast. Samuti oli ümberasujatel võimalik tasuta saada viljakat maad. Juba 1864. aastal töötas sõjaväe topograaf Mihhail Ljubenski välja Habarovka arenguplaani, mille järgi asula peatänavaks sai kaldaäärne Beregovaja tänav, mis tänapäeval kannab Ševtšenko nime.
1880. aastaks, see tähendab 22 aastaga oli Habarovsk kasvanud juba üsna suureks. Primorje krai administratiivkeskus oli seni Nikolajevskis Amuuri ääres, kuid Habarovka asend oli märksa soodsam, sest seda läbisid kõik nii ookeani äärde kui Vladivostokki viivad teed. Seetõttu anti Habarovskile linna staatus ja sinna toodi üle Primorje krai halduskeskus. Samal aastal töötas oblasti maamõõtja Popov välja linna üldplaani. 20. sajandil langes Nikolajevski tähtsus veelgi, sest tänini ei lähe sinna maanteed ega raudteed.
1893. aastast kannab linn tänapäevast nime.
6. oktoobril 1895 avati Habarovski esimene tehniline õppeasutus: raudteekool. 1897 rajati Ussuuri jõe kaldale raudtee, mille abil sai Habarovsk raudteeühenduse Vladivostokiga. Selleks ajaks elas linnas juba 14 900 inimest. 1916. aastal ehitati raudteesild üle Amuuri jõe ning Habarovsk sai raudteeühenduse Ida-Siberiga. 1940 pikendati raudteed Komsomolskini Amuuri ääres.
1908 loodi Amuuri laevastik.
Pärast Veebruarirevolutsiooni loodi Habarovskis tööliste ja soldatite saadikute nõukogu. 9. detsembril 1917 võttis see linnas võimu enda kätte. 12.–20. detsembril peeti linnas Kaug-Ida nõukogude 3. kongress, mis kuulutas kogu Kaug-Idas välja nõukogude võimu. Valiti Kaugida rahvakomissaride nõukogu.
1920. aasta veebruaris taganes linna Aleksandr Koltšak pärast sõjalist lüüasaamist ja lahkus sealt Mandžuuriasse.
5.–14. veebruarini 1922 toimunud Volotšajevski lahingus purustas sotsialistliku Kaugida vabariigi rahvarevolutsiooniline armee Vassili Blücheri juhtimisel Moltšanovi väed ja viimane taganes Primorjesse. 1922. aasta novembris läks Habarovsk Kaugida vabariigi koosseisus Vene NFSV koosseisu.
1926 moodustati Kaugida krai, mille keskuseks sai Habarovsk, kus tollal oli juba 52 tuhat elanikku. 1938 jagati krai osadeks ning Habarovskist sai Habarovski krai keskus.
1956 käivitati linnas trammiliiklus ja 1976 trollibussiliiklus.
1981 toimusid linnas 12. maailmameistrivõistlused jääpallis. Maailmameistriks tuli Rootsi NSV Liidu ees. Kõik eelmised 11 maailmameistrivõistlust oli võitnud NSV Liit.
Peamised tööstusharud on masinaehitus ja metallurgia.
pisi|Venemaa 5000-rublase rahatähe esikülg Habarovskis on Hiina, Jaapani ja Valgevene konsulaat.
Habarovski sõpruslinnad on Harbiin (Hiina), Niigata (Jaapan), Portland (USA), Bucheon (Lõuna-Korea) ja Victoria (Kanada).
Habarovski vaadet ja Nikolai Muravjov-Amurskit on kujutatud Venemaa 5000-rublasel rahatähel.
Faktooringuleping
Faktooringuleping ehk arvemüügileping on leping, millega oma toodangut või teenuseid realiseeriv majandusüksus kohustub ostjatele esitatavad arved müüma teisele lepinguosalisele - faktooringufirmale, kes nende alusel raha sisse nõuab.
Faktooringulepinguga kohustub üks isik (faktooringu klient) loovutama teisele isikule (faktoor) rahalise nõude kolmanda isiku (faktooringuvõlgnik) vastu, mis tuleneb lepingust, mille alusel faktooringu klient müüb faktooringuvõlgnikule oma majandus- või kutsetegevuses eseme või osutab teenuse, faktoor aga kohustub:
William James
William James (11. jaanuar 1842 New York – 26. august 1910) oli USA psühholoog ja filosoof, üks pragmatismi alusepanijatest. Ta töötas Harvardi ülikoolis 1876. aastast kuni surmani.
Elukäik
William James sündis 1842. aastal New Yorgis jõuka iiri-ameerika perekonna esimese lapsena. Tal olid vennad Henry James, Garth Wilkinson James, Robertson James ja õde Alice James. Viimasega oli tal eriti lähedane läbisaamine, mistõttu õe surm 1892. aastal oli Williamile suureks löögiks. Oma esimese reisi üle Atlandi tegi James 13-aastaselt. Ta õppis Ameerika Ühendriikide, Prantsusmaa, Suurbritannia ja Šveitsi parimates koolides. Kõneles ladusalt prantsuse, saksa ja itaalia keelt. Noormehena kohtus James mitmete oma aja silmapaistvate inimestega, nende hulgas külastasid Jameside kodu Thomas Carlyle, Alfred Lord Tennyson, Henry David Thoreau, John Stuart Mill ja Williami ristiisa Ralph Waldo Emerson.
Varasest täiskasvanueast alates vaevasid teda mitmed terviseprobleemid, nagu seljavalud, probleemid silmade, kõhu ja nahaga. Sellele lisandusid psühholoogilised sümptomid, mida toona diagnoositi neurasteeniana, sealhulgas unetus ning ärevus- ja depressiooni hood, viimase ajal planeeris kuude kaupa ka suitsiidi.
William õppis esmalt kunsti, kuid silmaprobleemid ning tõenäoliselt ka vanemate mõju suunasid noormehe 1864. aastal Harvardi Ülikooli meditsiini õppima. Ajendatuna soovist keha ja vaimu seoseid paremini mõista võttis ta keemia, võrdleva anatoomia ja füsioloogia ainekursusi ning tõdes, et teadvust (consciousness) ei saa neile taandada. Sai meditsiinidoktori kraadi 1869. aastal, kuid vandus, et temast ei saa kunagi praktiseerivat arsti ja pidas oma lubadust elu lõpuni.
1865. aasta kevadel tegi James õpingutesse pausi, et ühineda loodusloolase Louis Agassizi ekspeditsiooniga Amazonase äärde. Katkestas reisi kaheksa kuu pärast, kuna põdes tõsist merehaigust ning kergekujulisi rõugeid. Tema õpingud katkesid ajutiselt haigestumise tõttu aprillis 1867. Ta reisis Saksamaale ravile ja jäi sinna kuni 1868. aasta novembrini. Saksamaal veedetud periood oli intellektuaalselt viljakas, sel ajal hakkas ta oma töid avaldama ning jõudis tõdemuseni, et tema tegelikud huvid ei peitu mitte meditsiinis, vaid filosoofias ja psühholoogias.
James kihlus isa valitud pruudi Alice Howe Gibbensiga 10. mail 1878 ning abiellus temaga kuu aega hiljem (10. juunil). Oma mesinädalatel kirjutas James raamatut "Principles of Psychology". Williamil ja Alice'il oli viis last: Henry III (sündis 18. mail 1878), William (sündis 17. juunil 1882), Herman (sündis 1884, suri 1885 kopsupõletikku), Margaret (sündis märtsis 1887) ja Alexander (maalikunstnik) (sündis 22. detsembril 1890).
Psühholoogia
William Jamesile pakuti 1872. aastal füsioloogia ja anatoomia õppejõu ametikohta Harvardis. Meditsiinidoktori (MD) kraadiga mees võttis pakkumise aasta hiljem vastu ning pidas oma esimese loengukursuse psühholoogiast 1874. aastal. 1878. aastal võttis James ühendust kirjastaja Henry Holtiga ja pakkus, et kirjutab psühholoogiaõpiku. 1880. aastatel avaldas James hulga artikleid, mis moodustasid raamatu psühholoogilise ja filosoofilise selgroo. Jamesi raamat "The Principles of Psychology" (1890) on ameerika psühholoogia põhiteos. William James oli kaks korda Ameerika Psühholoogide Assotsiatsiooni (APA) president, üldjärjestuses kolmas president aastal 1894, ning teist korda valitud aastal 1904. William Jamesi kuulsamateks õpilasteks olid Mary Whiton Calkins, Edward Thorndike, Walter Bradford Cannon ja Gertrude Stein.
Jamesi-Lange teooria
William James väidab oma 1884. aastal avaldatud artiklis "What is an Emotion?" ("Mis on emotsioon?"), et kehalised muutused järgnevad olemasoleva tajumisele ning nende kehaliste muudatuste kogemine nende kogemise ajal ongi emotsioon ehk me tunneme kurbust, kuna nutame; näiteks ei järgne karuga metsas kohtumisele esmalt hirm, vaid hirmu füsioloogilised reaktsioonid (süda puperdab, hingamine kiireneb jne), mida tõlgendatakse hirmuna. James määratleb emotsioonidena füsioloogilisi reaktsioone omavaid tundeid nagu hirm, viha, üllatus, uudishimu jm. Samadele seisukohtadele jõudis ka Jamesi kaasaegne Euroopa teadlane Carl Lange aastal 1885.
Pragmatism
Hiljem keeldus Peirce kaasa minemast William Jamesi ideega, et uskumuste toimimise kaalumisele juurde lisada ka emotsionaalsed ja eetilised kaalutlused. Peirce’i mõju jäi kaasaegsete seas piiratuks. Temaga oli keeruline läbi saada ning hoolimata William Jamesi pingutustest ei saanud ta kunagi püsivat ametikohta Harvardis. Lisaks kirjutas ta halvasti ning enamus ta töid avaldati pärast ta surma. Pragmatismi suurim mõju filosoofiale ja psühholoogiale tuli ta kolleegilt ja sõbralt, William Jamesilt. James hakkas oma pragmatismi versiooni kallal töötama 1870-1880. aastatel, esialgu pigem psühholoogi kui filosoofi perspektiivist. Oma epohhiloovas teoses "Principles of Psychology" (1890) hakkas James oma pragmaatilist filosoofiat kujundama. Pragmatismi peamotiivi on sõnastatud kui "Tõde peate tundma tema vilja järgi".
Teoloogia
Jamesi peetakse enamiku religioonipsühholoogide poolt tänapäevase religioonipsühholoogia alusepanijaks. Religioonipsühholoogias peetakse tema lähenemist valdavalt reduktsionistlikuks, kuna see taandab uskumused (beliefs) sellest, miks inimesed on religioossed, psühholoogilistele küsimustele. Jamesi reduktsionismi peetakse Sigmund Freudi ja Raymond Cattelli omadest peenetundelisemaks, selgelt ateistliku seisukoha puudumise tõttu – tema hinnangul taanduvad religioossed uskumused nende pragmaatilisele väärtusele elik need on olulised ainult funktsionaalselt, omades kasutegurit inimesele, kes neisse usub. Individuaalse religiooni loogiliselt ja empiiriliselt tuletatud dimensionaalse lähenemisena vaadeldakse ka William Jamesi raamatut "The Varieties of Religious Experience" (1902/1985) (eesti keeles 2013. aastal ilmunud "Usulise kogemuse mitmekesisus").
Teostega "The Will to Believe" (1897), "The Varieties of Religious Experience" (1902), "Pragmatism" (1907) ja "The Meaning of Truth" (1909) sai James tuntuks kui oma aja üks suurimaid filosoofe. 1896. aastal peetud ettekande "The Will to Believe" järgi kujutab religioon endast tohutut riski võtmist. Tegemist on langevarjuta hüppega pea ees tundmatusse, mis ei lõpe õnnelikult, kui ei ole kindlat usku hüppe õnnestumisse.
James kirjeldab raamatus "Usulise kogemuse mitmekesisus" religioosset kogemust lähtudes religioonipsühholoogilisest vaatepunktist. Tema hinnangul kohtab igas religioonis pühaduse ideed ning pühadusega kohtumine ongi religioosne kogemus. Pühaduse ideed iseloomustab avarama elu tunnetamine ja kindel teadmine ideaalse jõu olemasolu kohta; tunne ihaldatud jõu heast, armastavast mõjust oma elule; üüratu vabadusetunne ning tunnetuskeskuse liikumine armastava ja heatahtliku kiindumuse suunas. Jamesi järgi tulevad need pühaduse tunnused selgelt esile just usulist kogemust või pöördumist kogenud inimestel ning juhivad inimese veel a) mõningasse asketismi b) vaimukindlusesse c) hinge puhtusesse ja d) ligimesearmastusse.
Religioossed kogemused on Jamesi arvates seotud alateadvusega ning alateadvuse tungimisega teadvusse. Sellest hoolimata ei pea ta religioosseid kogemusi vähemväärtuslikeks, vaid kirjutab "müstiliste seisundite tõelisus vältimatult kummutab kujutelma, et ebamüstilised seisundid oleksid ainsad usutavad seisundid, mis määravad lõpuks, mida me peame uskuma". James oli arvamusel, et mistahes filosoofia ei anna inimestele õigust "kutsuda nähtamatut ehk müstilist maailma ebatõeseks". Müstilist kogemust kirjeldas ta kui lühiaegset (30 minutit kuni üks tund), vahetult kogetavat, teistega jagamatut ja sõnades kirjeldamatut seisundit, mis tuleb inimese vabast tahtest sõltumatult. Sel on nende kogejate jaoks teaduslik iseloom ehk neis avaldub Jamesi järgi "tõe sügavus moel, milleni loogiliselt mõtlev intellekt ei jõua mitte kunagi".
Isiklikku
William Jamesi vend Henry James oli üks Ameerika Ühendriikide tuntumaid kirjanikke.
Paul von Hindenburg
Paul Ludwig Hans Anton von Beneckendorff und von Hindenburg (2. oktoober 1847 Posen, Poseni suurhertsogkond, Preisi kuningriik – 2. august 1934 Neudeck, Ida-Preisimaa, Natsi-Saksamaa) oli Saksamaa sõjaväelane (feldmarssal aastast 1914) ja riigitegelane, president aastatel 1925–1934.
Esimeses maailmasõjas
1914, kui puhkes Esimene maailmasõda, kutsuti Hindenburg teenistusse tagasi ning määrati koos Erich Ludendorffiga Idarinnet juhtima. Üheskoos võitsidki nad Tannenbergi lahingu ning kindlustasid Venemaa pealetungi peatamise. Novembris 1914 määrati Hindenburg Idarinde juhatajaks ning ta sai feldmarssali aukraadi. 1914–1916 saavutati tema juhtimisel olulisi võite. Ta sai Saksamaal populaarseks ning sellele aitas kaasa riigipropaganda, mis vajas edukuse ja preisiliku militarismi sümbolit.
1916. aasta 30. augustil määrati Hindenburg Saksamaa keisririigi sõjavägede Peastaabi ülemaks ning ta alustas taas koostööd Ludendorffiga. Kuid 1918. aastal, kui oli selge, et Saksamaa on sõja kaotanud, puhkesid Ludendorffi ja Hindenburgi vahel erimeelsused. Ludendorff soovitas esialgu relvarahu, siis aga otsustas end sellega mitte siduda ning astus tagasi. Hindenburg otsustas aga postile edasi jääda ning püüda võimalikult häid alistumistingimusi välja kaubelda. Ta saavutas keiser Wilhelm II troonist loobumise ning jäi Peastaabi juhiks kuni sõja lõpuni. Siis läks ta uuesti erru ning plaanis avalikust elust täielikult tagasi tõmbuda. pisi|Paul von Hindenburg, [[Wilhelm II ja Erich Ludendorff 1917. aasta jaanuaris]]
Presidendina
Hindenburg oli küll monarhist, kuid presidendina ei teinud ta midagi, et valmistuda monarhia taastamiseks Saksamaal, jäädes sõjaväelaslikult truuks oma vandele Weimari vabariigi ees.
pisi|President Paul von Hindenburg 1928. aastal
1932 sundisid Hindenburgi lähikondlased, eriti poeg Oskar von Hindenburg, teda uuesti presidendiks kandideerima, kuna ta oli ainus kandidaat, kes võinuks võita Adolf Hitlerit. Vana ja haige Hindenburg pidigi sellega nõustuma ning valiti uuesti presidendiks. Talle ei meeldinud Hitler, kuid 1933. aasta alguses oli Saksa parteipoliitika tupikusse jooksnud ning Hindenburgil ei jäänud muud üle kui Hitler kantsleriks määrata. Ta lootis, et valitsuse mõõdukad jõud tasakaalustavad natsionaalsotsialiste, kuid Hitler oskas neist juba mõne kuu möödudes lahti saada.
Surm
1934. aastal Hindenburg suri ning vastavalt põhiseadusele sai presidendi kohusetäitjaks kantsler Hitler. Ta korraldas kohe rahvahääletuse, millega 90% häältega kinnitati kantsleri ja riigipea kohtade ühendamine.
Hindenburg maeti Tannenbergi memoriaali, kuid Teise maailmasõja lõpus viidi ta säilmed Lääne-Saksamaale, et need ei langeks Nõukogude sõdurite saagiks. Seal maeti ta ümber Elisabethi kirikusse Marburgis Lahni ääres.
Autasud ja ordenid
pisi|Paul von Hindenburgi vapp Kuldvillaku ordeniga. Saksa Välismaised
Koagulatsioon
Koagulatsioon ehk koaguleerumine ehk kalgendumine on kolloidsüsteemi osakeste liitumine (või liitmine, koaguleerimine) suuremateks osakesteks, mis kas settivad lahuses või moodustavad erilise struktuuri – koageeli.
Koagulatsiooni põhjustavad on enamasti füüsikalised või keemilised tegurid. Füüsikaliste tegurite seas on ultraheli, elektrilised mõjutamised, keemiliste seas on valdavaks koagulantide kasutamine.
Igapäevaelus kohtab kalgendumist väga sageli seoses toidu valmistamisega:
Koagulatsiooni tüüpnäiteks organismi tasandil on vere hüübimine, mis omab väga olulist tähendust homöostaasi aspektist.
Viited
Koagulacija (čvor) Srážení Koagulation Coagulation (disambiguation) Floculante Coagulation Coagulazione (disambigua) Stollingsfactor Koagulacja Faktor strjevanja krvi Koagulointi
Oslo Gardermoeni lennujaam
Oslo Gardermoeni lennujaam (IATA: OSL, ICAO: ENGM, norra keeles Oslo lufthavn, Gardermoen) on Norra peamine rahvusvaheline lennujaam ning lennufirmade SAS ja Norwegian Air Shuttle baasjaam. Lennujaam asub 48 km Oslo kesklinnast põhja pool Nannestadi ja Ullensakeri valla piiril. Lennujaamal on kaks 60 meetri laiust rada.
Liinil Tallinn-Gardermoen lendas aastatel 1998–2001 ja 2003–2015 Estonian Air ning alates 2006. aastast lendab Norwegian Air Shuttle, 2015. aastast Nordic Aviation Group ja Scandinavian Airlines.
Ajalugu
Lennujaam avati 1980. aastal.
Liiklus
Oslo lennujaamal on teenindusala, kus elab 2,5 miljonit inimest, mille alla kuulub suurem osa Ida-Norrast ja 0,3 miljonit inimest Rootsist. 2009. aastal teenindas lennujaam 18 087 722 inimest, 77 761 tonni veoseid ja 211 048 lennukiliigutust. Euroopa Majanduspiirkonnas oli Oslo lennujaam 2008. aastal 17. kohal üldise lennuliikluse ja 16. kohal riigisisese liikluse tiheduse poolest. Oslo lennujaam on Põhjamaades lennuliikluse tiheduse järgi suuruselt teine lennujaam Kopenhaageni lennujaama järel.
pisi|
Surnukskeetmine
pisi|Poollegendaarne bandiit [[Ishikawa Goemon keedeti surnuks 16. sajandil, kuna ta üritas tappa sõjapealik Toyotomi Hideyoshit (pilt pärineb 19. sajandi lõpust)]] Surnukskeetmine on üks surmanuhtluse viisidest.
See meetod pole ilmselt olnud väga levinud, aga aeg-ajalt on teda kasutatud mitmel pool Euroopas ja Aasias.
Surnukskeetmise variante: vees, õlis, tõrvas, veinis, äädikas jm. Mitmete mütoloogiate kohaselt kasutatakse põrgus patuste keetmiseks ka vedelat väävlit.
Inglismaal võttis selle kasutusele Henry VIII mürgitamisega seotud kuritegude eest. Esimesena hukati sellisel viisil 1531. aastal Rochesteri piiskopi kokk Richard Rosse, kes mürgitas 17 inimest, kellest kaks suri. See meetod kaotati 1547.
Keskaegses Riias oli surnukskeetmine valeraha tegemise eest rakendatav karistusmeetod.
Tänapäeval on seda väidetavalt kasutatud Islom Karimovi juhitavas Usbekistanis dissidentide vastu.
Rae
Külas asus Tallinna linnale kuuluv Rae linnamõis.
Teabelevi
Teabelevi on massikommunikatsioon, igasuguse informatsiooni edastamine laiale vastuvõtjaskonnale, eeskätt ajakirjanduse kujul.
Artur Perna
pisi|[[Tallinna 21. Kool, Raua 6 (1923/1924)]] Artur Perna VR I/3 (ka Arthur Perna; 21. aprill (vkj)/ 3. mai 1881 Abja vald, Halliste kihelkond, Pärnumaa – 28. aprill 1940 Tallinn) oli eesti arhitekt ja sõjaväelane (kolonelleitnant).
Elukäik
Artur Perna sündis Abja mõisa kõrtsmiku perekonnas. Õppis 1889–1890 Viljandis eraalgkoolis, 1890–1893 E. Bormanni poeglastekoolis ning E. Heine progümnaasiumis. 1900–1902 õppis ta Tartu Reaalkoolis ja 1903–1910 Riia Polütehnilises Instituudis, mille lõpetas insener-arhitekti diplomiga. Akadeemiliselt oli ta Korporatsioon Vironia liige.
Perna praktiseeris 1910–1912 Theodor Mieritzi ja Ivan Gerassimovi büroos Peterburis. Naasnud Tallinna, asutas ta koos arhitekt Karl Burman vanemaga arhitektuuribüroo, mis tegutses Esimese maailmasõja alguseni.
Esimese maailmasõja ajal teenis ohvitserina Galiitsia ja Rumeenia rindel, aastatel 1914–1919 Tallinnas Peeter Suure merekindluse raudteepataljonis. 1918 oli Eesti Tehnika Seltsi Tehniliste Erikursuste õppejõud.
Artur Perna võttis osa ka Eesti Vabadussõjast, töötas esialgu ülemjuhataja staabis Kindralstaabi Valitsuse Maakuulamise osakonna juhina ja hiljem oma erialal Eesti Rahvaväe korterivalitsuse ülemana, ülendati 12. veebruaril 1920 kaptenist alampolkovnikuks. Reservi asus Perna 1921. aasta veebruaris kolonelleitnandi auastmes.
1921. aastast oli Tallinnas linnavolinik, 1921–1922 Tallinna linnanõunik ja linnapea abi ning ka kindlustusseltsi Põhja Kinnitus-Seltsi nõukogu esimees. 1922. aastast tegutses taas arhitektina.
1920–1936 oli ta Tallinna Tehnikumi ja Eesti Tehnika Seltsi erikursuste õppejõud (hüüdnimega "Vana Habe") ning Sõjakooli sideasjanduse lektor. pisi| [[Eduard Pohli maja Viljandis]] pisi|Elamu Tina 26 /F. R. [[Friedrich Reinhold Kreutzwaldi tänav (Tallinn)|Kreutzwaldi tänav 9]] pisi|[[Tallinna Eesti Kirjastus-Ühisuse hoone]]
Isiklikku
Tema vend oli ehitusinsener ja tehnikateadlane Herman Perna.
Nevada
Nevada [nev'aada] (inglise keeles [nəˈvædə]) on Ameerika Ühendriikide osariik, mis moodustati 1864. aastal. Läänes piirneb California osariigiga, põhjas Idaho ja Oregoni, idas Utah' ning kagus Arizona osariigiga.
Barr
Barr ehk baar ehk joom on rannajoonega rööbiti paiknev kuhjevall või liivamadal.
Nevada
Rahvastik
2010. aastal elas Nevada osariigis 2 700 551 inimest.
Salu (Rae)
Salu on küla Harju maakonna Rae vallas.
Nevada
Rahvastik
Elanikud jagunesid päritolult 2008. aastal järgmiselt:
Barr
Barri tekkeks on kaks põhimõtteliselt erinevat viisi. Esimene tekib merelainete murdumisel rannalähedasel alal (näiteks rannabarr) ja teine jõesuudmest veekokku voolanud uhtainetest, mis settimisel moodustavad liivamadala ehk jõejoomi ehk jõebarri.
Salu (Rae)
Posti sihtnumber on 75217.
Nevada
Rahvastik
1950. aasta rahvaloenduse järgi oli Nevada osariigi rahvaarv 160 083, millega oli Nevada kõige väikseima rahvaarvuga osariik. 20. sajandi lõpus kasvas Nevada plahvatuslikult, olles USA kõige kiiremini kasvav osariik, tänu osariigis hasartmängude legaliseerimisele ja vägagi liberaalsetele abielu- ja lahutusseadustele. Lisaks on Nevada ainus USA osariik, kus on prostitutsioon legaalne (kolmes suurimas maakonnas (Clarki (Las Vegas), Washoe (Reno) ja Carson City linnas) on prostitutsioon keelatud). 2000. aastal elas osariigis juba peaaegu kaks miljonit inimest.
Nevada osariigi rahvaarv on alati kasvanud just sisserände tõttu. 1900. aastal oli Nevada elanikest osariigis sündinud 37%, 2000. aastal ainult 21%, 2012. aastal 25%. Kõige suurem sisseränne Nevada osariiki toimub California osariigist, 2012. aasta seisuga oli 19% Nevada elanikest sündinud Californias.
Haldusjaotus
Nevada osariik jaguneb 16 maakonnaks ja üheks maakonnavabaks linnaks:
1998. aasta Kuldgloobuse auhinnad
1998. aasta Kuldgloobuse auhinnad olid '''55. Kuldgloobuse auhinnad''', mis jagati välja 18. jaanuaril 1998.
Cecil B. DeMille'i nimeline elutööauhind anti Shirley MacLaine'ile.
Torsby vald
Torsby vald on 2. järgu haldusüksus Rootsis Värmlandi läänis. Piirneb läänes Norraga.
Suuremad asulad on Ambjörby, Likenäs, Oleby, Stöllet, Sysslebäck, Torsby ja Östmark.
Vallas on mitu murdmaa- ja mäesuusakeskust.
Välislingid
Torsby
Kadrioru Plaza
Kadrioru Plaza on äri- ja eluhoone Tallinnas aadressil Vesivärava tänav 50.
Hoone asub linna ühe elavaima liiklussõlme kõrval ning oluliste teenindusettevõtete ja valitsusasutuste lähedal. Plaza kõrval asuvad ka Kadrioru Saksa Gümnaasium, Torupilli Selver, Kadrioru park.
Ehitus
18. juunil 2018 sõlmiti ASi Merko Ehitus Eesti ja Bariot Group OÜ vahel ehitusleping Kadrioru Plaza kahe maa-aluse ja üheksa maapealse korrusega elu- ja ärihoone monoliitse raudbetoonkarkassi projekteerimiseks ja ehitamiseks. Lepingu maksumus oli üle kolme miljoni euro, millele lisandus käibemaks. Ehitus kestis 2018. aasta juunist 2019. aasta sügiseni. Hoone projekteeris arhitektibüroo Künnapu & Padrik Architects. paremal|pisi
Hoone
Kadrioru Plazal on 3193 m2 kohta 9 korrust ja 2 korrust maa-alust parklat. Ehitise viis korrust (8095 m2) on eluruumide päralt, kokku on hoones 95 korterit. Samuti ei puudu Plazast äripinnad, mis asuvad hoone neljal korrusel, kokku 6190 m2. Parkimiskohti on 155 autole, millest 133 on maa-aluses parklas ja 22 väliparklas.
Kadrioru Plazas on funktsionaalsus ühendatud elegantse stiiliga. Äripindade suured vaateaknad annavad ruumidele avaruse ja valguse ning suurepärase võimaluse toodete väljapanekuks. Korterites on kõrged laed ja merevaade alates kaheksandast korrusest. Peasissekäik asub Gonsiori tänaval, hoones on ruumikas fuajee ja avar nelja korruse kõrgune aatrium. Korteriomanikele on kolm privaatset trepikoda, kuhu pääseb nii tänavalt kui ka maa-alusest parklast. Hoonesisestel aatriumi korteritel on rõdud, kust avanevad vaated vana- ja südalinnale ning suurele laste mängualale, mis asub 5. korrusel. 9. korruse katusekorteritel on terrassid, kust avaneb panoraamvaade Tallinnale.
Kadrioru Plaza arhitektuuri on kirjeldatud kui taasavastatud vana, juugendarhitektuuri ja voolujoonelise art déco stiili tänapäevast interpretatsiooni, tsentraalse aatriumi ja päikese kuplitega katusel. Kadrioru Plazas on elektriautode laadimispaik ja jalgrataste parkla. Samuti on majas ööpäev läbi osutatav portjeeteenus, koristusteenus korteriomanikele ja rentnikele, restoran, kohvik ja toidu otse korterisse või kontorisse tellimise teenus. Samas hoones tegutsevad tervise- ja heaolukeskus ning erakliinikud (hambaarst, ilukliinik ja füsioteraapia).
Ystadi vald
Vald moodustati 1971. aastal Ystadi linna ja 4 ümbruskonna valla ühendamise teel.
Saroni laht
Laht ulatub maismaasse umbes 80 km, laius kuni 50 km. Lahes asub Aígina saar, lahe põhjakaldal Pireus.
Balõgõtšan
thumb|400px Balõgõtšan on jõgi Aasias.
Jõgi algab Kolõma ahelikult ning voolab valdavalt põhja. Suubub paremalt Kolõmasse.
Marina Kaljurand
pisi|Marina Kaljurand koos [[Eesti president|Eesti presidendi Toomas Hendrik Ilvese ja Eesti välisministri Urmas Paetiga Kadriorus (2012)]]
Marina Kaljurand (neiuna Rajevskaja; sündinud 6. septembril 1962 Tallinnas) on Eesti diplomaat ja poliitik, Euroopa Parlamendi liige. Ta oli 28. Eesti välisminister alates 16. juulist 2015 kuni 9. septembrini 2016 ning XIV Riigikogu liige.
Aastatel 2004–2006 oli Kaljurand Eesti suursaadik Iisraelis, 2005–2008 Venemaal, 2007–2011 Kasahstanis, 2011–2013 Kanadas, 2011–2014 Ameerika Ühendriikides ja Mehhikos.
Kaljurand on lõpetanud Tartu Ülikooli õigusteaduskonna (cum laude), Eesti Diplomaatide kooli ning omandanud magistrikraadi rahvusvahelises õiguses ja diplomaatias Tuftsi ülikoolist USA-s.
Marina Kaljurand kuulub alates 2018. aastast Sotsiaaldemokraatlikku Erakonda.
Lapsepõlv ja haridustee
Marina Kaljuranna isa oli läti päritolu bussijuht Imants Uits (sündinud 1922 või 1923 Salduses). Tema ema on Eesti venelane Veera Rajevskaja (sündinud 2. oktoobril 1925 Narvas), endine Eesti NSV Ministrite Nõukogu Asjadevalitsuse ametnik.
Vardo Rumessen
Vardo Rumessen (8. august 1942 Pärnu – 25. august 2015) oli Eesti pianist, muusikateadlane ja poliitik.
Elulugu
Vardo Rumessen õppis Pärnu 1. Keskkoolis. 1961. aastal lõpetas ta Pärnu Lastemuusikakooli klaveriklassi (õpetaja Alice Mardi) ja 1964. aastal Tallinna Muusikakooli Hilja Olmi klaveriklassis. Aastatel 1964–1971 õppis ta Tallinna Riiklikus Konservatooriumis, õppejõududeks professorid Bruno Lukk ja Eugen Kelder. Oli aastatel 1969–1972 Tallinna Riiklikus Konservatooriumis kontsertmeister, 1972 Eesti Raadio muusikatoimetaja, 1973–1975 Tallinna Pedagoogilise Instituudi üldklaveriõppejõud, 1975–1991 Tallinna Konservatooriumi üldklaveriõppejõud, 1978–1985 Eesti Muusikafondi toimetaja ja 1987–1992 Eesti Kontserdi produtsent.
Marina Kaljurand
Lapsepõlv ja haridustee
Ta õppis Tallinna 7. Keskkoolis ning lõpetas 1986. aastal Tartu Riikliku Ülikooli õigusteaduskonna cum laude. Lisaks on ta lõpetanud Eesti Diplomaatide Kooli ning saanud magistrikraadi rahvusvahelises õiguses ja diplomaatias Tuftsi ülikoolist USA-s.
Vardo Rumessen
Ametikohad
Vardo Rumessen oli mitme muusikafestivali korraldaja: ta organiseeris Eduard Tubina muusikapäevad 1990. ja 1995. aastal ning Rudolf Tobiase muusikapäevad 1992. aastal. Ta oli ka rahvusvahelise muusikafestivali "Eduard Tubin ja tema aeg" kunstiline juht (aastast 2001).
Marina Kaljurand
Töö enne välisministeeriumisse tööle asumist
Aastatel 1986–1991 töötas Marina Kaljurand Tallinna Majandustehnikumis juriidiliste ainete õpetajana.
Vardo Rumessen
Ühiskondlik ja poliitiline tegevus
Vardo Rumessen oli Eesti Heliloojate Liidu liige (1973), Eesti Interpreetide Liidu asutajaliige (1998), Eesti Muusikaakadeemia auliige (1999), rahvusvahelise Eduard Tubina Ühingu asutajaliige ja juhatuse esimees (alates 2000).
Aastast 1989 oli ta tegev ka poliitikuna:
Marina Kaljurand
Töö välisministeeriumis ja diplomaadikarjäär
Marina Kaljurand alustas tööd Eesti Vabariigi välisministeeriumis 1991. aastal pressi- ja infoosakonnas III sekretärina. Aastatel 1992–1996 oli ta välisministeeriumi juriidilise osakonna rahvusvaheliste lepingute büroo direktor ning 1996–1999 nõunik Eesti saatkonnas Helsingis. 1999–2001 töötas Kaljurand välisministeeriumi juriidilise osakonna peadirektorina ja 2001–2005 juriidiliste ja konsulaarküsimuste asekantslerina.
Vardo Rumessen
Looming
Vardo Rumessen oli mitme eesti klassikalise klaveriteose taasavastaja ja esmaesitaja. Solistina esines ta kodu- ja välismaal, tegi koostööd solistide ja kammeransamblitega. Salvestas 10 CD-d eesti muusikaga.
Rumessen uuris eesti muusika ajalugu, redigeeris ja kirjastas Rudolf Tobiase, Mart Saare, Eduard Oja, Heino Elleri, Peeter Süda ja Eduard Tubina loomingut (koostas ja toimetas umbes 70 noodiväljaannet), korraldas paljude varem tundmatute eesti heliloojate teoste ettekandeid. Rumessen avaldas üle saja artikli ajakirjades, sh ka saksa-, inglis-, vene- ja soomekeelses ajakirjanduses. Esines rahvusvahelistel muusikateadlaste konverentsidel Eestis, Lätis, Leedus, Rootsis, USA-s ja Saksamaal. Koostas saatesarju Eesti Raadios ja Eesti Televisioonis.
Marina Kaljurand
Töö välisministeeriumis ja diplomaadikarjäär
Diplomaadina alustas Kaljurand tööd aastatel 2004–2006, mil ta oli mitteresideeriv suursaadik Iisraelis (resideeris Tallinnas).
Suursaadik Venemaal ja Kasahstanis
pisi|Marina Kaljurand [[Venemaa president|Venemaa presidendile Vladimir Putinile oma volikirja üle andmas (2006)]] 3. veebruaril 2006 nimetas president Arnold Rüütel Marina Kaljuranna Eesti suursaadikuks Venemaa Föderatsioonis. 25. oktoobril 2007 nimetas president Toomas Hendrik Ilves ta ühtlasi mitteresideerivaks suursaadikuks Kasahstanis (resideeris algul Moskvas, hiljem Tallinnas).
Pärast pronkssõduri teisaldamist ja aprillirahutusi Tallinnas hakkasid liikumise Naši aktivistid blokeerima Eesti saatkonda Moskvas ja üritasid rünnata suursaadik Kaljuranda, kuid ihukaitsel õnnestus ründajad peatada. Saatkonna ees piketeerinud meeleavaldajad nõudsid Kaljuranna lahkumist Moskvast ja saatkonnahoone lammutamist.
Vardo Rumessen
Plaadistused ja publikatsioonid
Ta on heliplaadistanud ka Heino Elleri ja Eduard Oja klaveri- ja kammermuusikat.
Ta on restaureerinud ja kirjastanud Rudolf Tobiase klaverikontserdi ja oratooriumi "Joonase lähetamine".
Heliplaadistanud Eduard Tubina, Rudolf Tobiase, Mart Saare, Heino Elleri ja Eduard Oja klaveri- ja kammermuusikat.
Avaldanud üle 70 noodiväljaande ja raamatu eesti heliloojate Rudolf Tobiase, Mart Saare, Artur Kapi, Heino Elleri, Peeter Süda, Heino Elleri, Eduard Oja ja Eduard Tubina elust ning loomingust.
Marina Kaljurand
Välisministeeriumi välismajandussuhete ja arenguabi asekantsler
2008. aasta suve lõpust septembrini 2011 töötas Kaljurand Eesti välisministeeriumis asekantslerina välismajanduse ja arengukoostöö küsimuses.
Vardo Rumessen
Isiklikku
Vardo Rumessen sündis Pärnus muusikute perekonnas. Tema isa Voldemar Rumessen oli koorijuht ja muusikaõpetaja, ema Velda Rumessen ooperilaulja.
Marina Kaljurand
Suursaadik Ameerika Ühendriikides, Mehhikos ja Kanadas
pisi|vasakul|[[USA president Barack Obama ja Marina Kaljurand Valge Maja Ovaalkabinetis (2011)]] pisi|Marina Kaljurand pärast volikirja üleandmist Kanada kindralkuberner David Johnstonile, 1. detsember 2011 Septembris 2011 nimetati Marina Kaljurand Eesti Vabariigi suursaadikuks Ameerika Ühendriikides ja Mehhikos. 9. septembril 2011 andis ta oma volikirjad üle Ameerika Ühendriikide presidendile ja 13. septembril Mehhiko presidendile. 7. mail 2014 vabastas president Toomas Hendrik Ilves ta suursaadiku ametikohalt Ameerika Ühendriikides ja sama aasta 9. septembril ka suursaadiku ametikohalt Mehhikos.
2011–2013 oli Marina Kaljurand ühtlasi ka mitteresideeriv suursaadik Kanadas (asukohaga Washingtonis). Sel ametikohal vahetas ta välja Väino Reinarti. Saadikukoha võttis üle Gita Kalmet, kelle president Ilves nimetas ametisse 1. augustil 2013 ja kes asus resideerima Ottawas.
Vardo Rumessen
Isiklikku
Vardo Rumesseni viimane abikaasa Maaja Rumessen töötab rahvusooperi Estonia ooperikooris. Neil on tütar Inge (1977).
Marina Kaljurand
Välisministeeriumi justiits- ja konsulaarküsimuste asekantsler (2014–2015)
Pärast suursaadiku ameti lõppemist töötas Kaljurand välisministeeriumis asekantslerina juriidiliste ja konsulaarküsimuste vallas.
Vardo Rumessen
Isiklikku
Vardo Rumesseni õemees on ajakirjanik Madis Salum.
Marina Kaljurand
Välisminister (2015–2016)
Pärast Keit Pentus-Rosimannuse tagasiastumist välisministri ametikohalt tegi Reformierakonna juhatus ettepaneku nimetada uueks välisministriks Marina Kaljurand. 15. juulil 2015 nimetas Vabariigi President Marina Kaljuranna peaministri ettepanekul välisministriks. 16. juulil 2015 andis Kaljurand riigikogu ees ametivande ja astus välisministri ametisse.
Marina Kaljurand on välisministrina jätkanud eelnevate välisministrite tööd, rõhutades EL-i ühise välis- ja julgeolekupoliitika vajalikkust ning hoides häid suhteid EL-i, Ameerika Ühendriikide ja teiste Eesti liitlastega.
9. septembril 2016 esitas Marina Kaljurand peaminister Taavi Rõivasele lahkumisavalduse ning teatas pressikonverentsil, et ta astub tagasi, et kandideerida presidendiks, ning kuulutas 9. septembri oma viimaseks tööpäevaks. Teda asendas kuni enda kinnitamiseni välisministri ametisse 12. septembril Jürgen Ligi.
Eston Kohveri vabastamine
Eston Kohveri vabastamise nimel töötasid enne Kaljuranda ka Urmas Paet ja Keit Pentus-Rosimannus. Kuigi luurajate vahetusprotsessi juhtis peamiselt siseminister Hanno Pevkur, osales salajastel kohtumistel ka välisminister Kaljurand.
Presidendiks kandideerimine 2016. aastal
pisi|Marina Kaljurand teisel Narva [eel]arvamusfestivalil 2016. aastal 2015. aasta septembris tehtud küsitluse järgi toetanuks iga viies eestimaalane presidendina Kaljuranda. Pärast Toomas H. Ilvese ametiaja lõppemist 2016. aasta augustis näinuks Kaljuranda presidendina 20,3 protsenti küsitletutest. Lisaks Kaljurannale ületasid kümneprotsendilise toetuse veel vaid Edgar Savisaar (12,6%) ja Siim Kallas (10,6%).
2016. aasta veebruaris avaldatud Turu-uuringute AS-i uuringu kohaselt oli Kaljurand esikohal (23%) Eesti elanike nii esimese kui ka teise eelistusena. Esimese eelistusena järgnes talle Edgar Savisaar, esimese ja teise eelistuse kokkuvõttes jagasid võrdselt teist kohta Savisaar, Indrek Tarand ja Siim Kallas. Ametlikke kandidaate polnud selleks ajaks veel esitatud.
Aprilli lõpus 2016 ütles Marina Kaljurand Vikerraadio saates "Uudis+" antud intervjuus, et on valmis kandideerima presidendiks, kui tema kandidatuur üles seatakse. Ta rõhutas, et pole kunagi kuulunud ühtegi parteisse, ehkki kannab välisministrina poliitilist vastutust. Kandideerimist ajendaksid Kaljuranna sõnul mitmelt erakonnalt saadud toetus ja arusaam, et tal on eeldusi sidustada eri ühiskonnagruppe: "Ma olen Eestimaa venelane, ma olen naine, ma olen ema." Presidendiks saades lubas Kaljurand intervjuus pöörata tähelepanu kolmele teemale: turva- ja kindlustunde loomisele ja andmisele nii välis- kui ka sisepoliitiliselt, "õiglasele riigile", mille esindajana presidendil on oluline roll inimeste ärakuulajana ja nendega rääkijana ning eesti keele ja kultuuri püsimisele. Tema hinnangul peaks president olema eelkõige kogu rahva ühendaja ning sekkuma sisepoliitikasse vaid juhul, kui see läheb vastuollu põhiseaduse või põhiväärtustega. Kaljurand ei näinud põhjust loobuda presidendivalimiste eel välisministri kohast ning lubas valimistel kõrvale jäädes jätkata ministrina.
Vaatamata Kaljuranna populaarsusele arvamusküsitlustes, otsustas Reformierakond mitte esitada teda presidendikandidaadiks valimisvoorudes, mis toimusid Riigikogus. Nende järel langetas Reformierakond otsuse, mille kohaselt esitab erakond ka valimiskogus kandidaadiks vaid Siim Kallase. Otsuse avalikustamisele järgnenud intervjuus ütles Marina Kaljurand, et on valmis sellegipoolest kaaluma kandideerimist, kui talle tehakse sellekohane ettepanek, ning jäi seisukohale, et oleks olnud parem kandidaat: "Ma arvan, et erakonnal võib olla mitu kandidaati ja ma tegin kuu aega tagasi ettepaneku, et Siim Kallas kandideeriks riigikogus ja mina valimiskogus. See oli minu ettepanek erakonnale. Eile erakond seda ettepanekut ei toetanud. Otsus on tehtud ja nüüd läheme edasi. ... Ma ise ei saa kuskile kandideerida, selleks tuleb mind esitada. Kui see ettepanek tehakse, siis ma väga tõsiselt kaalun seda." Kaljurand lubas ka kandideerimise korral välisministri ametist tagasi astuda. Kaljuranna kandidatuuri toetuseks koostasid avaliku ühispöördumise valimiskogu liikmetele ka kümned ühiskonnategelased. 9. septembril 2016 teatas Kaljurand, et astub välisministri ametikohalt tagasi ning palub oma toetajatel end valimiskogus presidendikandidaadiks üles seada.
2016. aasta presidendivalimistel sai Kaljurand 24. septembril valimiskogus esimeses voorus 75 häält ning teise vooru edasi ei pääsenud.
Tegevus pärast presidendivalimisi
pisi|Marina Kaljurand 2021. aasta Arvamusfestivalil 2016. aasta oktoobri lõpus alustas Kaljurand osalise koormusega tööd Välisministeeriumis, kus temast sai nõunik küberjulgeoleku küsimustes. Ühtlasi jätkas ta Eesti esindajana ÜRO küberekspertide töögrupis, mille töös on ta osalenud alates 2014. aastast.
2017. aastal asus Kaljurand juhtima värskelt moodustatud Rahvusvahelist Küberstabiilsuse komisjoni. Ettepaneku sellele kohale asumiseks tegi Hollandi valitsus. Komisjoni eesmärgiks on kolme aastaga koostada põhjalik aruanne, mida tuleks küberruumi turvalisuse suurendamiseks ette võtta.