Otsustusvõime_kriitika
Tõlge
Kui aga mõeldakse ära tuua nende aluslausete päritolu ja proovitakse seda psühholoogilisel teel, siis on see nende mõttega täielikult vastuolus. Sest nad ei ütle mitte, mis toimub, st millise reegli järgi meie tunnetusjõud oma mängu tegelikult mängivad, ja kuidas otsustusi tehakse, vaid kuidas tuleb otsustusi teha; ja siis ei tule see loogiline objektiivne paratamatus välja, kui printsiibid on pelgalt empiirilised. Järelikult on looduse eesmärgipärasus meie tunnetusvõimete ja nende tarvituse jaoks, mis on nendest ilmsena selge, otsustuste transtsendentaalne printsiip ning vajab niisiis transtsendentaalset deduktsiooni, mille abil peab niisuguse otsustustetegemise alust otsima aprioorsetest tunnetusallikatest. Me leiame nimelt mingi kogemuse võimalikkuse alustest kõigepealt küll midagi paratamatut, nimelt üldised seadused, ilma milleta loodust üldse (kui meelte eset) ei saa mõelda; ja need rajanevad kategooriatel, mis on rakendatud igasuguse meile võimaliku kaemuse formaalsetele tingimustele, sest võimalik kaemus on samuti antud aprioorselt. Nende tingimuste all aga on otsustusjõud määratlev; sest sel pole tarvis midagi muud teha kui seaduste alla subsumeerida. Näiteks aru ütleb: igasugusel muutusel on oma põhjus (üldine loodusseadus); transtsendentaalsel otsustusjõul ei ole aga tarvis midagi enamat teha kui tuua ära subsumptsiooni tingimus etteantud aprioorse arumõiste all: ja see on ühe ja sellesama asja määratluste suktsessioon. Looduse (kui võimaliku kogemuse eseme) jaoks üldse aga tunnetatakse seda seadust absoluutselt paratamatuna. Aga empiirilise tunnetuse esemed on peale tolle formaalse ajatingimuse veel mitmesugusel moel määratletud, või, nii palju kui aprioorselt saab otsustada, määratletavad, nii et spetsiifiliselt erinevad loomused saavad peale selle, mis neil kui loodusesse üldse kuuluvail on ühist, veel olla lõpmatult mitmekesistel viisidel põhjused; ja igal neist viisidest peab (põhjuse mõiste järgi üldse) olema oma reegel, mis on seadus, niisiis kannab endaga kaasas paratamatust: kuigi me oma tunnetusvõimete laadi ja piiride järgi seda paratamatust mitte üldsegi ei taipa. Järelikult peame looduses mõtlema tema pelgalt empiiriliste seaduste suhtes, et on võimalikud lõpmatult mitmekesised empiirilised seadused, mis on meie taipamise jaoks ometi juhuslikud (neid ei saa aprioorselt tunnetada); ja mille suhtes me teeme otsustuse, et empiiriliste seaduste loodusühtsus ja kogemuse (kui empiirilisi seadusi järgiva süsteemi) ühtsuse võimalikkus on juhuslikud. Et aga säärast ühtsust peab siiski paratamatult eeldama ja oletama, sest muidu ei oleks empiiriliste tunnetuste läbivat seostatust kogemuse tervikuks, sest üldised loodusseadused annavad kätte küll säärase seostatuse asjade seas nende soo järgi kui loodusasjade seas üldse, mitte aga spetsiifiliselt, sääraste eriliste loodusolendite seas; nõnda peab otsustusjõud oma enese tarvituseks aprioorse printsiibina oletama, et inimliku taipamise jaoks juhuslik sisaldab erilistes (empiirilistes) loodusseadustes siiski meie jaoks küll mitte ammendatavat, ent ometi mõeldavat seaduslikku ühtsust nende mitmekesise ühenduses iseenesest võimalikuks kogemuseks. Järelikult, kuna seaduslikku ühtsust ühenduses, mida me tunnetame küll aru mingi paratamatu sihi (vajaduse) kohaselt, ent ühtlasi ometi iseenesest juhuslikuna, kujutatakse ette objektide (siin looduse) eesmärgipärasusena, siis peab otsustusjõud, mis on asjade suhtes võimalike (veel avastada tulevate) empiiriliste seaduste suhtes pelgalt reflekteeriv, mõtlema loodust viimaste suhtes mingi eesmärgipärasuse printsiibi järgi meie tunnetusvõime jaoks, mida siis väljendatakse otsustusjõu ülaltoodud maksiimides. See transtsendentaalne looduse eesmärgipärasuse mõiste ei ole aga ei loodusmõiste ega vabadusmõiste, sest ta ei omista objektile (loodusele) üldse mitte midagi, vaid ainult kujutab ette ainsat viisi, kuidas me refleksioonis looduse esemete üle lausaliselt sidusa kogemuse sihis peame toimima, järelikult otsustusjõu subjektiivset printsiipi (maksiimi); mille pärast me ka, otsekui see oleks õnnelik meie sihile kaasaaitav juhus, rõõmustame (õieti vabaneme vajadusest), kui me kohtame säärast süstemaatilist ühtsust pelgalt empiiriliste seaduste seas; kuigi pidime paratamatult oletama, et on säärane ühtsus, ilma et me seda siiski oleks suutnud taibata ja tõestada.