cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Svieržań
Ajalugu
Aastal 1859 oli alev Turtšeninovide valduses. Aastal 1864 ehitati sealse püha allika juurde uus tellistest kirikuhoone. Samal aastal avati alevis ka kool. Aastal 1872 läks asula Edmund Erdmani valdusse. Aastal 1884 sealne katoliku kirik veel tegutses, kuigi oli praktiliselt tühjaks jäänud. Aastal 1897 oli alevis magasiait, 17 poodi, vesiveski, kõrts, seal peeti korra aastas laata. Kirik allika juures oli toona kabeli staatuses. XIX sajandi lõpus avati alevis ka sünagoog ja ehitati tellistest õigeusu kihelkonnakirik. Aastal 1911 tegutses alevis telliselööv. Aastal 1914 hakkas sealne postkontor pakkuma ka telegraafsidet.
Aastal 1926 elas asulas 481 juuti, juudid moodustasid toona ligi poole Svieržańi elanikkonnast. 1930. aastatel sealne sünagoog suleti. Suvel 1941 vallutasid asula Saksa väed. 27. detsembril 1941 lasti maha 260 (teistel andmetel 274) asulas elanud juuti.
Aastal 1959 püstitati hukatud juutide matmispaika obelisk, aastal 1991 asendati see aga uue mälestusmärgiga.
Intermediaat
Intermediaat on keemilises protsessis esinev vaheühend, mis ei ole lähteühend ega lõppsaadus (lõpp-produkt), kuid mida reaktsiooni teel iseloomustab teatud energia miinimum.
Enamasti mõeldakse intermediaadi all reaktsiooni lühiealist vahesaadust, mille eraldamine ei ole võimalik või mis nõuab spetsiifilist metoodikat.
Mingi saaduse süntees võib koosneda reast staadiumitest (etappidest), mis kulgevad üle rohkem või vähem stabiilse intermediaadi.
Märkus. Intermediaat erineb põhimõtteliselt siirdeseisundist: esimest iseloomustab reaktsioonikoordinaadil mõningane energia miinimum, teist energia maksimum.
Vaata ka
Overgangstoestand
Dispositsioon (muusika)
pisi|Esimese ja teise manuaali viled Dispositsioon on oreli registrite loetelu.
Oreli dispositsioon annab ülevaate orelist. Dispositsiooni järgi on võimalik aru saada:
Oreli dispositsioon on registrite loetelu. Registrite nimetused pannakse kirja alates kõige madalamatest registritest ja lõpetades keelregistritega. Mida madalamalt kõlab oreli register, seda suurem on number jalgades.
Registreid eristatakse jalgades:
Dispositsiooni märkimise näide
Kui orelil on mitu manuaali ja kui registrid asuvad erinevatel tuulepõhjadel, märgitakse dispositsioonis ka manuaalide nimetused. Näiteks Hauptwerk (peamanuaal), Oberwerk, Brustwerk, Rückpositif jne.
Konversioon (keemia)
Konversioon on aine muundamine keemilises reaktsioonis, kus lähteaine(te)st saadakse produkt või vaheprodukt.
Konversiooni kiirus on sünonüüm reaktsiooni kiirusele.
Konversioon näitab võtmereagendi ärakasutamist ehk läbireageerimise määra, mida võib väljendada kas protsentides või osana tervikust. Selleks kasutatakse ka mõistet konversiooni aste. Samas tähenduses esineb ka mõiste reaktsiooni sügavus. Reaktsiooni katkestamine madalal konversiooni astmel on vajalik, kui soovitud produkt(id) astuvad edasi reaktsiooni. Joonisel 1 on kujutatud järjestikused reaktsioonid, kus produkti B saamiseks tuleb protsess katkestada konversioonil 50–70%.
Konversiooni kõverad
Konversiooni kõverad näitavad reaktsiooni produktide (suhtelise) sisalduse muutust sõltuvalt protsessi konversiooni astmest. Raskesti reprodutseeritavate keeruliste katalüütiliste reaktsioonisüsteemide korral lubavad need kõverad teha järeldusi produktide moodustumise teede (parthways) kohta. Konversiooni kõverate analüüs võimaldab hinnata konkureerivate reaktsioonide osakaalu. Konversiooni kõverate nullkonversioonile ekstrapoleerimisel saadav ordinaattelje lõik (intercept) näitab paralleelsete reaktsioonide osakaalu ning kõverate languse/tõusu nurk on seotud konsekutiivsete reaktsioonidega, st produktide edasiste reaktsioonidega süsteemis.
Konversiooni mudel
Konversiooni mudel on reaktsiooni kineetika mudel, kus reaktsiooni aeg on välja taandatud ja komponentide kontsentratsioonide muutused esitatakse funktsioonina ühe lähteaine kontsentratsiooni muutuse suhtes. Selleks määratakse lähteainete ja produktide suhtelised sisaldused mitmel konversiooni astmel. Komponentide kineetilised võrrandid jagatakse läbi ühe (võtme)reagendi kineetilise võrrandiga:
See meetod on kasutatav näiteks Lewisi happekatalüütiliste reaktsioonide korral, kus katalüsaatori aktiivsust ja seega reaktsiooni kiirust mõjutavad oluliselt raskesti määratavad ja mittereprodutseeritavad lisandid (näiteks niiskus).
Heraklese vägitööd
Heraklese vägitööd on vanakreeka mütoloogias kaksteist kangelastegu, mida Herakles pidi sooritama karistuseks oma naise Megara ja kolme poja tapmise eest. Tapatöö saatis ta korda hullusehoos, mille talle saatis Hera, kes vihkas teda sellepärast, et ta oli Hera abikaasa Zeusi abieluväline laps.
Eurystheus polnud kaugeltki rumal, vaid üsnagi leidlik inimene, ja ta mõtles välja töid, mis normaalsele inimesele üle jõu käisid. Esimesed tööd nõudsid mõne ohtliku looma hävitamist kas Eurystheuse kuningriigist või mujalt Kreekast, hilisemad nõudsid niisuguste asjade toomist, mida oli raske kätte saada.
Eurystheus otsustas, et kaks sooritatud tegudest ei lähe arvesse, nii et kokku pidi Herakles sooritama 12 kangelastegu. Seda on nähtud kompromissina osas legendides esinenud 10 ja osas olnud 12 kangelasteo vahel.
Hüdra tapmist Eurystheus ei arvestanud, sest Heraklest abistas tema sõber Iolaos. Augeiase tallide puhastamine ei sobinud sellepärast, et Herakles oli varem tasu suhtes kokku leppinud.
Antiigileksikoni järgi lubati Heraklesele tasuks kõigi ülesannete täitmise eest surematus. Ta suri siiski enam-vähem inimese kombel, ent pärast surma võtsid jumalad ta igaveseks enda juurde Olümposele.
Teised kangelasteod
Heraklese muud vägiteod (enam-vähem kronoloogilises järjekorras):
Kirjandus
Kuigi Heraklese vägitööd ja kogu ta elulugu oleks hea aines eepose kirjutamiseks, ei ole ükski antiigikirjanik üheski oma teoses kõiki tema vägitegusid kirjeldanud, kui üldse, siis vaid loetlenud. Ka hilisemad ilukirjandusteosed Heraklese vägitegudest ei ole tuntuks saanud.
Sellegipoolest on Heraklese müüt inspireerinud paljusid kirjanikke:
Abbeville'i kultuur
thumb|Abbeville'i kultuuri pihukirves Abbeville'i kultuur ehk Abbeville'i ajastu on vanema paleoliitikumi arheoloogiline kultuur Euroopas umbes 600 000...400 000 aastat tagasi. Viimasel ajal on seda hakatud vaatlema Olduvai kultuuri osana.
Abbassiidid
Dünastia rajas Muḩammadi noorima onu al-‘Abbās ibn ‘abd al-Muţţālibi pojapojapoeg Abū l-‘Abbās as-Saffāḩ, kes kukutas Omaijaadide dünastia Damaskuses.
Abbassiidide riiki nimetatakse Abbassiidide kalifaadiks ehk Bagdadi kalifaadiks, sest pealinn viidi 762 üle Damaskusest Bagdadisse.
Abbassiidide hiilgeaeg oli 8. sajandi teine pool ja 9. sajandi algus, mil valitsesid al-Manşūr, Hārūn ar-Rashīd ja al-Ma'mūn.
Abbassiidide valitsemisele tegi lõpu mongoli khaan Hulagu, kes 1258 rüüstas Bagdadit ning moodustas Ilkhanaadi.
Andrianjaka
Andrianjaka (suri 1630) oli Madagaskari keskosas paikneva Imerina (Merina kuningriigi) valitseja 1610–1630, Ralambo noorem poeg, Ratompokoandriambavy Ratsitohinina poeg. Isa eelistas teda oma järglasena vanemale pojale Andriantompokoindrindrale.
Andrianjaka hõivas 1610 Analamanga (Ialamanga) 'sinine mets') künka tänapäeva Antananarivo kõrgeimas kohas ning tõrjus välja seal elanud vazimbad ja nende kuninga Andriambodilova, kes seejärel asus elama Ambohimanarinasse, kuhu ta ka maeti.
Andrianjaka raadas sinise metsa ning ehitas Analamanga künkale oma residentsi, esimese lossi praeguse Rova alal, ning rajas niiviisi Madagaskari pealinna Antananarivo. Ta soovis, et neid saaks tuhat, millest on tuletatud Antananarivo nimi (ho arivo an-tanana, arivo '1000').
Andrianjaka viis lõpule oma eellaste töö riigi laiendamisel. Tema valitsemisaeg oli siiski rahumeelse. Iseloomulik on suurte tööde organiseerimine. Kuivendati Antananarivot ümbritsevad Betsimitatatra sood ning rajati nende kohale riisipõllud.
Andrianjika abiellus Andriampanarivomanga tütre Ravadifoga. Neil oli poeg Andriantsitakarandriana.
Karl Tallo
Karl Tallo VR I/3 (17. veebruar 1891 Tali vald, Pärnumaa, Liivimaa – 24. aprill 1942 Sosva laager, Sverdlovski oblast, NSV Liit) oli Eesti sõjaväelane (kolonel).
Üldhariduse omandas Tallo Pärnu gümnaasiumis, sõjalise hariduse Peterburi Vladimiri sõjakoolis, mille lõpetas 1914. aasta sügisel. Võttis osa I maailmasõjast 1. Soome kütipolgu koosseisus. 1917. aastal ülendati ta kapteniks. Aastatel 1917–1918 õppis Tallo Petrogradis, Nikolai Kindralstaabi Akadeemias.
Võttis osa Vabadussõjast, 6. jalaväepolgus ja oli Lõunarindel 1. mai 1919 – 17. detsember 1920 6. Jalaväepolgu ülem.
1921. aasta septembrist oli Tallo 1. soomusrongide divisjoni ülem. Soomusrongide Brigaadi likvideerimisel augustis 1923 sai Tallost 1. soomusrongirügemendi ülema kohusetäitja, augustist 1925 1. soomusrongirügemendi rügemendiülem. Lõpetas Kõrgema Sõjakooli.
Mõisaküla
Mõisaküla (läti keeles Meizakila) on linn Viljandi maakonnas Mulgi vallas, Läti piiri ääres. Linnaõigused sai 1. mail 1938.
Mõisaküla tekkis suuresti tänu raudteele. Kuna rongiliiklus on lakanud ja tööstus linnast suuresti kadunud, on Mõisaküla elanikkond hakanud vähenema.
Karl Tallo
1928. aastal õlendati Karl Tallo koloneliks. 1930. aasta oktoobrist oli Tallo 1. Diviisi staabiülema kohusetäitja. 1931–1934 teenis ta Tapal Soomusrongirügemendi ülemana.
Tallo lahkus tegevteenistusest 1934. aastal ja arvati juhtide reservi. Juunis 1934 paigutati ta ravile Seevaldi vaimuhaiglasse.
Karl Tallo arreteeriti NKVD poolt 14. juunil 1941 ning viidi Venemaale Sevurallagi, kus ta aasta hiljem hukati. Tema abikaasa koos poja Jüriga küüditati Siberisse, viimane naasis 1956. aastal.
Mõisaküla
Linnas asuvad Mõisaküla Maarja-Magdaleena kirik ja Mõisaküla Püha Vaimu kirik.
Ajalugu
pisi|vasakul|Mõisaküla kõrgem algkool pisi|[[Mõisaküla õigeusu kirik]] 1895. aastal asuti rajama Pärnu–Mõisaküla–Viljandi raudteed ja Valga–Ruhja–Pärnu raudteed. Tänu sellele tekkis Abja mõisa soistele maadele ka Mõisaküla. Esimene rong Pärnust Valka väljus 5. oktoobril 1896 ja järgmise aasta 1. augustil avati ka Mõisaküla–Viljandi raudteeliin.
Esimese kooli rajas Mõisakülla 1905. aastal Jaan Sihver. Tegemist oli kaheklassilise erakooliga.
Mõisaküla eraldati Abja vallast ja sai alevina omavalitsusõigused 1. detsembril 1920.
1926. aasta asutati Mõisakülas linaketramis- ja kudumisvabrik, mis sai pärast 1940. aastal toimunud ümberkorraldusi nimeks "Bolševik".
1929. aastal asuti ehitama Mõisaküla Püha Vaimu kirikut, mis valmis lõplikult 1942. Aastail 1933–1934 ehitati Alar Kotli projekti järgi Mõisaküla Maarja-Magdaleena kirik.
1937. aastal nimetas Mõisaküla alevivolikogu Mõisaküla tulevaseks Abja linnaks, milline nimemuutus oleks kehtima hakanud linnaks saamise järel. Abja vallavalitsus avaldas selle otsuse vastu protesti. 1. mail 1938 jõustunud Linnaseadusega, sai Mõisaküla kolmanda astme linnaks. Linnaks saamise järel nõudis Siseministeerium linna nime muutmist, kuna linna nimi ei saavat olla küla. Linnakodanikud panid ette 101 uut nime, sealhulgas Piiri, Raja, Soodla, Sooniste, Rajasoo, Luhaste, Porilombi, Raudsoo, Linda, Pori, Paliste (linnavanema Paalitsa järgi), Okasmäe (endise linna maade omaniku Stackelbergi järgi), Kureste (endise alevivanema Kure järgi), Abjaraja (Abja+Rajangu), Ümera, Säde, Haliste jne. Akadeemilise Emakeele Seltsi arvates oleks linna nimi tulnud jätta muutmata. 1940. aastaks ei jõutud siiski linna ümber nimetada.
4. augustil 1941, kohe pärast Nõukogude okupatsioonivõimu väljakihutamist, anti Mõisakülas välja haruldased nn Mõisaküla margid: 7 erinevat NSV Liidu postmarki templiga "Vaba Eesti".
Teise maailmasõja ajal Saksa vägede taganemisel 23. septembril 1944 hävitati täielikult Mõisaküla Raudteetehased ja linnas põles maha ka 70 maja.
Esimene kitsarööpmeline reisirong sõitis läbi Mõisaküla 5. oktoobril 1896. Kitsarööpmelise raudtee ajastu lõppes 15. mail 1975, kui Mõisakülast lahkus viimane üldkasutatav kitsarööpmeline reisirong. Uuesti jõudis raudtee Mõisakülla suvel 1981, kui algas otseühendus laiarööpmelist raudteed pidi Riia ja Tallinnaga. Üheaegselt saabusid 17. juulil 1981 Mõisaküla raudteejaama ehitud reisirongid D1-616 Tallinnast ja DR1A-189 Riiast.
30. aprillil 1983 hävis tules Mõisaküla luteri kirik. Selle taastamist alustati 1995. aastal.
pisi|Endine [[Mõisaküla raudteejaam]] pisi|[[Edelaraudtee poolt endise raudtee meenutuseks Mõisakülale kingitud reisivagun]] Viimane Tallinna–Pärnu–Riia liini reisirong sõitis läbi Mõisaküla 20. veebruaril 1992, viimane Pärnust edasi Mõisaküla poole liikunud reisirong (liinil Tallinna–Mõisaküla) aga 31. jaanuaril 1996. Kaubarongid sõitsid Mõisakülla veel aastani 2001. 2008. aasta alguses alustati raudtee demonteerimist lõigul Pärnu–Mõisaküla. Et raudtee unustuse hõlma ei vajuks, kinkis Edelaraudtee Mõisakülale reisivaguni, mis jäi alles koos paarisajameetrise raudteejupiga endises jaamas.
2017. aasta haldusreformi käigus liitus linn Karksi, Abja ja Halliste vallaga uueks Mulgi vallaks. Sellega kaotas Mõisaküla omavalitsusliku staatuse.
Rahvastik
pisi|Mõisaküla linnavalitsuse hoone pisi|Mõisaküla
Linnapead
Mõisaküla linnapead on olnud Arno Torn (1993–1996), Arvids Tisler (1996–2002), Aule Kikas (2002–2005) ja Valdiku Pilt (2005). Alates 2005. aastast on linnapea Ervin Tamberg.
2040. aastad
2040. aastad on ajavahemik 2040. aasta algusest kuni 2049. aasta lõpuni.
Kivisilla fond
pisi|Teises maailmasõjas hävinud Kivisilla kohale ehitati aastatel 1957–1959 raudbetoonist Kaarsild Kivisilla fond asutati 23. aprillil 1992 eesmärgiga taastada Kivisild. Fondi asutaja oli baltisakslane Patrick von Glasenapp. P. von Glasenapp annetas fondi asutamisel 1200 Saksa marka. Fondi tegevust juhtis Tartu Kivisilla Taastamise Selts.
Kivisilla fondi deviisiks oli P. von Glasenappi üleskutse: "Taastagem Kivisild! Sest sillad ühendavad mitte ainult kaldaid, sillad ühendavad ka inimesi!" Fond seadis eesmärgiks Kivisild taasavada 2005. aastaks.
Fondi tegevused Kivisilla taastamiseks olid peamiselt kahes suunas:
Raha kogumine
Fondi arvestused näitasid, et Kivisilla taastamiseks oleks vaja 15–40 miljonit krooni. Kuid annetuste kulg näitas, et soovitud summat ei ole võimalik koguda. Peamiseks põhjuseks peeti asjaolu, et tartlaste mälust on Kivisild kui linna sümbol kustunud. Selle asemel on sümboliks kujunenud Kaarsild, seetõttu ei soovitagi Kaarsilla asendamist Kivisillaga.
Kaarsilla teisaldamine
Kuna "Kaarsild on ehitatud šarniirpõhimõttel, ta ei ole sillapeadele kinnitatud, vaid sinna vabalt asetatud", siis peeti võimalikuks Kaarsilla teisaldamist kahe helikopteriga.
Tegevuse lõpp
alt=Kivisilla makett Tartus Kaarsilla juures|pisi|2004. aastal Kaarsilla juures avatud Kivisilla pronksmakett 2002. aastal otsustati aktiivne korjanduskampaania peatada, kogutud raha eest telliti skulptor Tiiu Kirsipuult pronksist Kivisilla makett, mis avati Kaarsilla Raekoja-poolse otsa juures 2004. aastal.
2014. aastal oli selts endiselt äriregistris registreeritud, kuid ainus märk selle tegevusest oli maketiga samal ajal Kaarsillale paigaldatud metallist infotahvel, mis kutsus üles annetama taastamise heaks Hansapanga arvele. Tahvel eemaldati Kaarsilla remondi ajal 2017. aastal. Ajakirjandus pole käsitlenud aastaid ei Kivisilla taastamist ega annetuste saatust, tänapäeva tartlaste seas on aga Kaarsillast saanud uus Tartu sümbol.
‘abd
See sõna esineb sageli isikunimedes koos ühega 99 jumalanimest, nii et kokku tuleb tähendus 'Jumala sulane'. Tuntuim neist on عبد الله (‘Abd Allāh, ‘Abd-Allāh, ‘Abdallāh, ‘Abdullāh).
Lohu II linnus
Lohu II linnus on linnus, mis asub Lohu külas Kohila vallas Rapla maakonnas Keila jõe läänekaldal.
Lohus asub kaks linnust, mida lahutavad teineteisest vaid Keila jõgi ja paarisajameetrine vahemaa. Suuremat Lohu linnust tuntakse ka Lohu Jaanilinna nime all. See on muistse Harjumaa üks keskseid kantse.
Lohu II linnus on vanem ja kokku kasvanud Lohu muinaskülaga. Seda kasutati 10.–12. sajandil.
Linnus on neemiklinnuse tüüpi muinaslinn Keila jõe läänepoolsel 3...4 meetri kõrgusel kaldapealsel. Umbes 1100 m² hõlmav linnuseõu on lõunast kaitstud 1...1,6 meetri kõrguse otsavalliga, mille madalduv põhjaots ulatub jõeni. Kaguosas tehtud väljakaevamiste järgi koosneb vall peamiselt kividest, välisküljel oli suurtest paeplaatidest laotud kuivmüür, tugevasti varisenud sisekülg on peamiselt maakividest. Valli algne laius oli 6 meetrit, kõrgus arvatavalt 3...3,5 meetrit. Valli peal olid puitrajatised. Valli õuepoolset seina toetasid nelinurksed tornid.
Pärast suure Lohu Jaanilinna valmimist ei jäänud vana linnus kasutuseta, vaid seda tugevdati. Sinna rajati kõrgem kivivall ja vallile tugevad puitehitused. Võimalik, et Lohu II sai ka eellinnuseks ning kaitses Jaanilinna viivat teed ja silda. Linnuse alalt on leitud varasemast asulast pärit keraamilisi esemeid.
Lohu II linnuse avastas 1974. aastal Evald Tõnisson, kes juhtis ka arheoloogilisi väljakaevamisi 1974. ja 1975. aastal.
pisi|tühi|Linnuse nõlv
Verev iminõges
Verev iminõges (Lamium purpureum) on üheaastane rohttaim huulõieliste sugukonnast iminõgese perekonnast.
Levik
Verev iminõges kasvab peaaegu kõikjal Euroopas, vähem levinud Lääne- ja Ida-Siberis, Ida-Aasias, Põhja-Aafrikas ja Põhja-Ameerikas. Eestis on sage.
Põhja-Ameerikas on teda kohati peetud invasiivseks liigiks.
Verev iminõges kasvab aedades ja põldudel umbrohuna; teeäärtes ja jäätmaadel. Ta eelistab viljakat pinnast.
Kirjeldus
Taim kasvab 15...40 cm kõrguseks. Vars on tavaliselt püstine, neljakandilise ristlõikega. Munajad või südamekujulised sakilise servaga 1...2,5 cm pikkused lehed on kaetud pehmete karvakestega ning paiknevad varrel vastakuti. Päikeselises kasvukohas on eriti ülemised lehed punaka tooniga.
Verev iminõges õitseb tavaliselt märtsist oktoobrini, kuid soodsates tingimustes võib õitseda lausa talvel. Õied on roosakad-lillakad, kuni 1,7 cm läbimõõduga. Putkjad kahesugulised õied paiknevad männastena ülemiste lehtede kaenlas. Õie ülahuul on kiivrikujuline, alahuul koosneb kahest hõlmast. Taim on putuktolmleja.
Verev iminõges on üheaastane, harvem kaheaastane taim. Ta paljuneb ainult seemnetega. Seeme on hallikas kuni 2,5 mm pikkune pähklike.
Kasutamine
Loomade jaoks on verev iminõges üldjuhul ebameeldiva lõhna ja maitsega, seetõttu nad teda meelsasti ei söö. Iminõges on aga hinnatud meetaim.
Noorte taimede tipmisi lehti ja õisi võib kasutada salati valmistamiseks.
thumb|left
Sümbol
Sümbol (vanakreeka sõnast σύμβολον symbolon, ’märk, tunnus’) ehk võrdkuju on märk, mis asendab midagi ilma välise sarnasuse või sisulise jätkuvuseta, üldlevinud arusaamade (näiteks ühiskondliku kokkuleppe) alusel. Klassikalise Charles Peirce’i märkide klassifikatsiooni kohaselt on sümbol üks kolmest peamisest märgitüübist indeksi ja ikooni kõrval.
Erich Fromm jagab sümbolid kolmeks :
Ideeliselt on sümbol (võrreldes konventsionaalsete märkidega) siiski ikoonilise komponendiga. Näiteks sobivad õigluse sümboliks pigem kaalud kui mõõk, sest kaalud sisaldavad olemuslikult tasakaalu mõtet; seevastu mõõka on kasutatud kättemaksu ja karistuse sümbolina. Kaalud, mõõk ja suletud silmadega õiglusjumalanna üheskoos sümboliseerivad aga õigusemõistmist. Samas on näiteks valge tuvi Piiblis ja rahuliikumises vastavalt leppimise ja rahu sümboliks, kuigi tuvil ühelt ning leppimisel ja rahul teiselt poolt puuduvad niihästi väline sarnasus kui ka sisuline seos. Sümboli tähendus sõltub enamasti kontekstist (eelmises näites on selleks kas Piibel või rahuliikumine). Näiteks võib punane värvusena sümboliseerida nii armastust, verd (verevalamist) kui ka kommunistlikku liikumist.
Sümbol on ka mingi mõiste või suuruse tähis. Näiteks ööpäeva sümbol on d.
Terrence Deaconi esitatud märgiprotsesside evolutsiooni käsitluse kohaselt on sümbolite kasutamise võime aluseks keelevõimele ja seega inimese kujunemisele. Evolutsiooniline (aga ka ontogeneetiline) üleminek indeksiaalselt suhtlemiselt sümbolilisele on Deaconi järgi seotud sümbolilise läve ületamisega.
Ajalugu
Enne sõnade ja tähtede õppimist kasutasid inimesed suhtlemiseks pilte ja joonistusi. Erinevatel joonistustel oli kindel tähendus, millega sai alguse sümbolite kasutamine. Esimeste sümbolitena kasutati koopamaalinguid. Vanimad teadaolevad koopamaalingud on leitud Chauvet' koobastest Lõuna-Prantsusmaal. Nende vanuseks hinnatakse umbes 30 000 aastat.
Rooma keisririigi ajal hakkas levima kristlus. Kuna kirjaoskajaid oli vähe, oli kristluse arendamine raske. Lahendusena loodi "vaeste piibel", kus sümbolite abil piiblitõdesid edastati. Sellisel viisil oli edastatav sõnum kõigile arusaadav. Tekkis mitmekesine ja elulähedane keskaja sümboolika. Et kirjaoskus oli madalal tasemel, siis oli tähestik oluline sümbol, mida kasutati ka kaitsena.
Kasutamine
Kasutatakse ka visuaalseid sümboleid, näiteks eestlased kasutasid viisnurga kujutist kaitsemärgina. Viisnurk sümboliseerib inimese kuju, mille käed ja jalad on väljasirutatud. Kuusnurk või kuuskand on Eesti üks levinumatest nõiamärkidest, lisaks kasutatakse seda näiteks judaismis ja budismis püha märgina. Ring tähistab igavikku ja kõiksust, lisaks märgitakse sellega päikest ja kuud.
Matemaatikas, keemias ja füüsikas kasutatakse sümbolitena nii araabia kui ka kreeka tähti. Kokkulepete alusel kasutatakse mingi nähtuse või suuruse iseloomustamiseks kindlaid tähiseid. Näiteks tähistatakse matemaatikas sümboliga "S" mingi kujundi pindala, füüsikas sümboliga "v" füüsikalist suurust kiirus ning keemias sümboliga "n" aine moolide arvu. Samas pole kõik sümbolid erinevates kohtades sama tähistusega. Näiteks on füüsikalisel suurusel võimsus mitu erinevat tuntud sümbolit ("P" ja "N").
Sport ja sümbolid
Sümboleid kasutatakse ka spordis. Näiteks olümpiamängude sümbolid on lipp, olümpiatuli, hüüdlaused, spetsiaalsed kaubad jne. Rahvusvaheline Olümpiakomitee (ROK) kasutab neid sümboleid olümpiamängude reklaamimiseks. Olümpiamängude moto on fraas "Citius, Altius, Fortius", mis ladina keelest tõlgituna tähendab 'Kiiremini, kõrgemale, tugevamini'. Selle moto esitaja oli Pierre de Coubertin, kelle sõnul tähistavad need kolm sõna moraalse spordi ilu. Coubertin esitas ka olümpiamängude sümbolina olümpialipu, milleks on valgel taustal olevad viis erineva värvusega ringi, mis on üksteisega "kokku seotud". Viis värvi sümboliseerivad viit maailmajagu (Aafrika, Aasia, Ameerika, Austraalia ja Euroopa). Lipu heiskamisel olümpiamängude avatseremoonial mängitakse olümpiahümni, mis on samuti olümpiamängude sümbol. Kuigi hümni mängiti juba esimestel kaasaegsetel olümpiamängudel Ateenas 1896. aastal, kinnitati see muusikapala ametlikuks olümpia hümniks alles 1957. aastal. Olümpia üheks sümboliks on ka olümpiatuli ja selle teekond. Olümpiatuli süüdatakse mitu kuud enne olümpiamängude algust Kreekas, Olympias. Tuli saadakse päikesekiirte koondamisel ühte punkti, kus asub tõrvik. Pärast tule süütamist liigub olümpiatuli läbi erinevate paikade, kuni lõpuks olümpiamängude avatseremooniale jõudes olümpiamängude tõrvik süüdatakse. Tõrviku tuli põleb kuni lõputseremooniani olümpiamängude lõpus. Uuemad sümbolid on maskott, vanne, embleem, plakat jne.
Euroopa sümbolid
Euroopa sümbolite alla kuuluvad Euroopa lipp, hümn, Euroopa päev ja Euroopa Liidu juhtlause. Lipul on sinisel taustal ringikujuliselt 12 kuldset tähekest, mis sümboliseerivad Euroopa rahvaste ühtsust. Tähtede arv ei ole liikmesriikide arvuga seotud. Euroopa hümn on Ludwig van Beethoveni 9. sümfoonia tunnusmeloodia, mis on muusika luuletusele "Ood rõõmule". Hümnil aga sõnu pole, on vaid muusika. Hümni eesmärk on Euroopa Liidu riikide ühiste väärtuste tähistamine. Euroopa päeval (9. mai) on Schaumani deklaratsiooni aastapäev ning sellega tähistatakse Euroopa ühtsust ja rahu. Euroopa päeva tähistamiseks korraldavad Euroopa Liidu institutsioonid igal aastal maikuus avatud uste päevasid. Euroopa Liidu juhtlauseks on "Ühinenud mitmekesisuses", mis sümboliseerib eurooplaste ühinemist Euroopa Liiduks ning erinevate kultuuride ja traditsioonide mõjul elu rikastamist. Lause on tõlgitud kõikidesse Euroopa Liidu riikide keeltesse.
Eesti sümbolid
Rahvuslikud sümbolid on näiteks eepos, mütoloogia, loodus, kirjakultuur, rahvaluule jne. Eesti riigi sümboolikasse kuuluvad riigi lipp, vapp ja hümn. Lipp märgib kuuluvust riiki, vapp riigivõimu kehtivust ja riigi toimimist ning hümn ülistab riigi rahvast ja kultuuri. Lipu kolm värvi on sinine (sümboliseerib selget taevast ja usku tulevikku), must (sümboliseerib mulda) ja valge (sümboliseerib puhtust ja lootust). Vapil on kaks kuju, milleks on suur ja väike riigivapp. Mõlemal on kuldsel kilbil kujutatud kolme sinist lõvi. Vappide erinevus on see, et suure vapi kilbi all on kaks ristuvat kuldset tammeoksa. Väikesel vapil tammeoksad puuduvad. Hümni helilooja on soomlane Fredrik Pacius, laulule kirjutas eestikeelsed sõnad Johann Voldemar Jannsen. Hümni lauldi esimest korda avalikult esimesel üldlaulupeol 1869. aastal.
Lisaks riiklikele sümbolitele on kasutusel ka rahvussümbolid, milleks on rahvuslind, rahvuslill ja rahvuskivi. Eesti rahvuslind on suitsupääsuke, mis sümboliseerib vaba taevalaotust ning õnne. Rahvuslilleks on rukkilill. Kuna rukkilill on seotud rukkiga, sümboliseerib rukkilill musta leiba. Rahvuskiviks on paekivi, sest Eestis on suured paekivivarud. Ka Tallinna vanalinna hooned on enamasti ehitatud paekivist.
Théodred
Théodred on J. R. R. Tolkieni "Sõrmuste Isanda" kolmikteose tegelasi.
Théodred sündis 2978. aastal. Ta on Rohani kuninga Theodeni ainus laps ja pärija. Tema ema Elfhild suri teda sünnitades. 3002. aastal jäid orvuks tema nõod Éomer ja Éowyn ning tema isa Theoden võttis lapsed enda juurde elama. Theodred kasvas oma nõbudega koos üles ja nende läbisaamine oli nii hea, nagu oleksid nad tema lihased õde ja vend.
Théodred oli Ratsurimargi Teine marssal. Tema väed paiknesid Helmi Sügaviku juures ning ta vastutas ka lääne frondi ja pealinna turvalisuse eest. Kui kuningas Theoden jäi haigeks ja polnud enam võimeline käske jagama, siis võttis Théodred juhtimise üle ning asus korraldama Rohani kaitset. Ta taipas, et Saruman kavatseb Rohanit halvata ning selle juhtimise üle võtta. Seepärast korraldab ta väed ümber 3019. aasta veebruaris suunates nad Edorasest Elfhelmi.
Théodredi skaudid raporteerivad talle, et väed on väljunud Raudlinnast. 26. veebruaril viib Théodred oma väed üle Raudjõe Sarumani vägedele vastu. Kuid Sarumani väed on suuremad ja Théodredi väed jäävad alla.
Esimese lahingus Raudlinna vägedega jääb Théodred oma meestega saarele lõksu. Grimbold jäetakse lääne kaldale valvet pidama, ülejäänud väed aga suunduvad idakaldale. Sarumani väed ründavad aga ootamatult ning järeleandmatult nende positsioone ning Roharimid loodavad asjatult mujalt abi. Hiljem ilmneb, et Saruman oli andnud otsesed korraldused, et Théodred tuleb iga hinna eest tappa.
Kui Grimbold jõuab abivägedega saarele, on aga juba liiga hilja. Théodred on langenud. Theodred maetakse koos oma langenud kaaslastega saarele – Raudlinna koolmetele. Ümber langenute haua pannakse nende odad ja Theodredi võitluslipp asetatakse kalmukünka tippu.
Kuningas kaotab oma ainsa poja ja pärija. Hiljem nimetab Theoden oma pärijaks Eomeri ja kui kuningas hukkub Pelennori Põldude lahingus saab Eomerist Rohani kuningas.
Lista Rohirrimów
Viidipäev
Viidipäev on rahvakalendris 15. juunil.
Kirikukalendris märter Vituse (4. sajandi algul) mälestuspäev. Kroonik Balthasar Russowi andmetel keskajal Eestis paiguti hästi tuntud tähtpäev, 19. sajandiks muutunud vähetähtsaks.
Viidipäeval on viimane aeg kapsaid istutada (hiljem istutatud kapsad ei kasvata päid), hakkas vähenema lehmade piimaand. Viidipäeval ei kasteta taimi, et nad ära ei kuivaks.
See oli maarahvale kiire töötegemise aeg.
Varasem viidipäeva kombestik on kalendritriivi tõttu kandunud jaanipäevale.
Haridusnõudlus
Haridusnõudlus on haridusvajadus, mida toetab põhiseaduslik õigus haridusele õigusaktides täpsustatud tingimustel ja korras.
NS
NS või Ns või ns on lühend, mis võib tähendada järgmist:
XII Riigikogu
pisi|Riigikogu XII koosseisu avapilt pisi|Riigikogu XII koosseisu lõpupilt XII Riigikogu oli Riigikogu 12. koosseis, mille valis Eesti kodanikkond 2011. aasta Riigikogu valimistel 6. märtsil 2011. XII Riigikogu avaistung toimus 4. aprillil 2011 ja viimane istung 19. veebruaril 2015. Selle aja jooksul võttis Riigikogu vastu 623 õigusakti, sealhulgas 477 seadust, 143 otsust ja 3 avaldust.
Riigikokku kandideeris 789 inimest. 9 erakonna üles seatud nimekirjades kandideeris 757 inimest ja 32 inimest kandideeris üksikkandidaadina.
Riigikokku saamiseks Riigikogu valimise seadusega ettenähtud viie protsendi künnise ületas neli erakonda – Eesti Reformierakond, Eesti Keskerakond, Isamaa ja Res Publica Liit ning Sotsiaaldemokraatlik Erakond.
Kõige enam kogusid hääli Eesti Reformierakond, kes sai 164 255 häält (28,6%) ja sai 33 kohta ning Eesti Keskerakond, kes kogus 134 124 häält (23,3%) ja sai 26 kohta.
Künnist ei ületanud Erakond Eestimaa Rohelised, Eestimaa Rahvaliit, Eesti Iseseisvuspartei, Erakond Eesti Kristlikud Demokraadid ja Vene Erakond Eestis.
Valituks osutunud XII Riigikogu liikmed
Valimiskünnise ületas neli erakonda, ükski üksikkandidaat Riigikokku ei pääsenud.
Isamaa ja Res Publica Liit
Isamaa ja Res Publica Liidu nimekirjast valiti Riigikokku 23 liiget: Mart Laar, Jaak Aaviksoo, Helir-Valdor Seeder, Tõnis Lukas, Ene Ergma, Erki Nool, Marko Pomerants, Juhan Parts, Marko Mihkelson, Ken-Marti Vaher, Urmas Reinsalu, Andres Herkel, Toomas Tõniste, Kaia Iva, Aivar Kokk, Annely Akkermann, Margus Tsahkna, Priit Sibul, Tõnis Palts, Siim Valmar Kiisler, Sven Sester, Reet Roos, Indrek Raudne.
Sotsiaaldemokraatlik Erakond
Sotsiaaldemokraatliku Erakonna nimekirjast valiti Riigikokku 19 liiget: Peeter Kreitzberg, Sven Mikser, Eiki Nestor, Ivari Padar, Heljo Pikhof, Indrek Saar, Urve Palo, Andres Anvelt, Jaan Õunapuu, Kalvi Kõva, Marianne Mikko, Neeme Suur, Rannar Vassiljev, Helmen Kütt, Jevgeni Ossinovski, Kalev Kotkas, Jaak Allik, Karel Rüütli, Kajar Lember.
Thule
Thule (Θούλη, ka Tuli või Tyle) on kreeklase Pythease reisikirjas 4. sajandil eKr. kirjeldatud saar. Antiikaja kartograafias peeti seda maailma põhjapoolseimaks kohaks (Ultima Thule). See esines keskaja mütoloogias müütilise kohana. Kuigi antiikajal räägiti saarest, viidatakse kaasajal tihti, et Thule võiks olla Norra. Teiste tõlgenduste järgi on tegemist Orkney või Shetlandi saarte või Skandinaavia poolsaarega. Keskajal ja renessansiajastul hakati Thuleks pidama Islandit või Gröönimaad. Keskaegses geograafias tähistab Ultima Thule ükskõik millist kauget kohta, mis asub maailma tuntud piiridest väljaspool. Briti topograaf Charles Vallancey oli üks nendest, kes väitis, et Thule on Iirimaa. Seda teooriat esitatakse tihti Iiri kirjanduses. Ühe versiooni järgi on Thule Saaremaa.
Muinasgeograafia
Kreeka maadeuurija Pytheas kirjutas esimesena Thulest oma reisikirjas "Ookeanist", mis on nüüdseks kadunud. Tema reis toimus aastatel 330-320 eKr. Väidetavalt saadeti ta teele Kreeka linnast Massaliast, et uurida, kuhu kaubateed välja viivad.
Tartu ülikooli professor Raul Talvik leidis pärast põhjalikku uurimistööd, et Pythease reisi kohta säilinud materjal on äärmiselt hõre ja koosneb vaid üksikutest viidetest geograafilistele asupaikadele. Mõnda neist on võimalik ära tunda lähtudes Pythease reisiplaanist ja analüüsides asupaikade kirjeldusi, mõõtmistulemusi, laiuskraade ning muid andmeid. Pythease kolleegid keeldusid tema reisikirjeldusi uskumast, millega kaasnes suure osa teabe mahavaikimine. Praegu teame me tegelikult ainult seda, mida antiikautorid pidasid eriti suureks valeks ja seetõttu teravalt kritiseerisid.
Pythease reisi ajaks oli antiikgeograafias jõutud sinnamaani, et maa oli tunnistatud kerakujuliseks. Inimasustuse piirideks Euroopas loeti Doni jõgi, Vahemeri, Must meri ja Atlandi ookeani läänerannik, mille põhjapoolne osa oli ebaselge. Arvati, et Briti saarte suunal läks inimasutuse piir läbi Iirimaa või sellest põhja pool. Kaugemal ei saavat inimesed külma tõttu elada. Euroopa põhjapiir oli täiesti puudu.
Berliini tehnikaülikooli teadlased uurisid Ptolemaiose koostatud antiikseid kaarte ja leidsid korduvaid arvutusvigu, mis oli tehtud, kui üritati muistsed koordinaadid ümber arvutada kaasaegseteks geograafilisteks koordinaatideks. Pärast vigade parandamist paigutasid teadlased Ptolemaiose järgi Thule Smøla saarele Norras.
Mõned kirjamehed, nagu näiteks Paulus Orosius ning Iiri munk ja geograaf Dicuil, väitsid, et Thule asub Suurbritannia ja Iirimaa saartest loodes. Dicuil kirjutas, et Thule asub Fääri saartest kaugemal, viidates seega Islandile. 6. sajandi ajaloolane Prokopius kirjutas, et Thule on suur saar põhjas, kus elab 25 hõimu. Võib arvata, et Prokopius rääkis mingist Skandinaavia poolsaare osast, kuna mõni hõim on selgelt äratuntav, näiteks saamid.
Polybios tsiteeris Pythease kirjeldust, et Thulel on kohti, mis ei ole maa ega meri ega õhk, vaid segu kõigist kolmest, mille peal ei ole võimalik käia ega merd sõita. Pytheas nimetas seda nähtust merekopsuks. Mitu teadlast (Kreeka astronoom Geminus, Dionysus Periegetes, Martianus Capella) on seostanud Thulet polaarööga: koht, kuhu päike läheb magama. Avienus on lisanud, et suvel kestis öö Thulel ainult kaks tundi, mis väidetavalt viitab polaarpäevale.
Thule elanikud
Pythease kirjelduse Thule elanike kohta on kõige üksikasjalikumalt edasi andnud Strabon. Nimelt, et nad söövad hirssi ja muid taimi, puuvilju ja juurikaid, ning teevad jooki viljast ja meest. Kuna neil on vähe päikesepaistet, hoiavad nad vilja suurtes laoruumides. Solinus kordas seda kirjeldust märkides, et Thulel on viljakas maa, kust elanikud saavad hea teravilja- ja puuviljasaagi.
Claudianus uskus, et Thule elanikud olid piktid. Tihti kirjeldatakse piktide tava end sinist värvi tätoveeringutega kaunistada. Seega väidetavalt toetab seda versiooni Rooma poeedi Silius Italicuse antud kirjeldus, et Thule elanikud olid siniseks värvitud.
Thessalonike Eustathios kirjutas 12. sajandil, et Thule elanikud sõdisid hõimuga, mille liikmed sarnanesid kääbustega. Ameerika õpetlane Charles Anthon uskus, et see ajaloo käigus juurdunud legend on liialdus. Kääbuste või pügmeedena võidi kirjeldada mõnda väikesekasvulist Briti hõimu.
Võimalikud versioonid
Sageli on Islandit Thuleks peetud, kuid see versioon on tugeva kahtluse all. Island ei saa olla Thule, sest sinna ilmus inimene alles 9. sajandil ehk 1300 aastat pärast Pythease reisi. Samas Pytheas kirjeldab, kuidas ta suhtles Thulel kohalike barbaritega. Islandile sõitu ei võimaldanud ka tolleaegne meresõidu oskus. Laevad liikusid piki randu, ööpeatustega rannas, minnes avamerele vaid tuntud vetes ja lühikeseks ajaks. Halbade ilmaolude korral oli laev sunnitud peatuma sadamas päevi, nädalaid või isegi kuid. Lisaks kirjeldab Pytheas mee olemasolu Thulel, aga Islandile viidi mesilased alles hiljuti.
Pytheas nimetab oma reisil 19 kohta, millest viis on jäänud kaasaegsete jaoks nimedeta: Abalus, Basilia, Thule, 19-tunnise suvepäevaga maa ja maailma lõpp. Raul Talvik on oma uurimistöös identifitseerinud need kohad ja tema järelduste põhjal ei saa Thule olla mõni Briti või Shetlandi saartest. Merevaik oli Antiik-Kreekas suurmood ja kõrgelt hinnas nii naiste kui meeste ehetena. Tuleb võtta arvesse, et Pytheas läbis oma reisil paiku, kus leidus merevaiku.
Raul Talvik identifitseeris Pythease kirjeldatud kohad järgmiselt:
Lennart Meri väitis oma elutöö tulemusena, et Thule on Saaremaa, tuginedes oma järeldustes ennekõike folkloorile ja teadlase vaistule. Raul Talvik võttis aluseks eelkõige geograafiliste asupaikade määramise ja Pythease väidete kontrolli, mis tema hinnangul kinnitasid Lennart Mere hüpoteesi. Ta leidis, et on põhjust veelgi kindlamini väita, et Thule on Saaremaa. Päikese magamaheitmist on seostatud oludega põhja pool polaarjoont, kus päike päevadeks kaob. Pythease kirjeldus aga viitab südasuvele. Seega on tõenäoline Lennart Mere teooria, et päikese magamaheitmise all pidasid kohalikud silmas meteoriidi kukkumist Saaremaale, Kaali järve asupaika.
Jaan Kiivit seenior
pisi|Jaan Kiivit Jaan Kiivit seenior (27. veebruar 1906 Viljandimaa – 3. august 1971 Tallinn) oli eesti kirikutegelane, Eesti Evangeelse Luterliku Kiriku (EELK) peapiiskop 1949–1967.
Lapsepõlv ja õpiaastad
Jaan Kiivit sündis Viljandimaal Tuhalaane vallas Soosaare talus. Tema isa Jaan ja ema Leena olid veskipidajad. Oma vanemaid iseloomustas Kiivit 1933. aastal koostatud elulookirjelduses väga töökate, ausate ja teiste poolt austatud inimestena.
Ta õppis Polli vallas Longi algkoolis, Karksi valla Ado algkoolis ja Karksi luteriusu kihelkonnakoolis, 1918–1925 Viljandi Maakonna Poeglaste Gümnaasiumi reaalharus. Koolis andis ta välja klassi pilkelehte ning korraldas mitmesuguseid võistlusi.
Aastal 1924 käis ta Karksi koguduses leeris.
Usuline areng
Oma usulist arengut kirjeldab Kiivit 1933 kirjeldatud elulookirjelduses. Vanematekodust sai Kiivit usuõpetuse alged. Koolis õppis ta usuõpetust selle mõttesse süvenemata. Keskkooliõpilasena nakatus ta üldistest vasakpoolsetest ja usuvastastest meeleoludest. Ta luges tõde otsides raamatuid Nietzsche, Schopenhaueri ja stoikute kohta ning usuvastast kirjandust. Et oma küsimustele vastust leida, hakkas ta lugema Piiblit, esialgu selleks, et sealt leida vastuolusid. Usuteaduskonda astuski Kiivit põhiliselt selleks, et endas selgusele jõuda. Haiguste ajal sugenes tal kindlus, et Jumal kutsub teda oma tööle.
Töö hingekarjasena
Aastal 1936 valiti ta kirikukogu liikmeks, kuid otsus tühistati vanusepiirangu tõttu.
26. jaanuaril 1946 koopteeriti ta konsistooriumi assessoriks.
6. juunil 1948 määrati ta piiskopi otsusega Tallinna Jaani koguduse õpetajaks ja Tallinna praostkonna praostiks.
Ta asendas mitmel korral piiskopi asetäitjat tolle äraolekul. 2. veebruaril 1949 määrati ta piiskopi asetäitja ettepanekul konsistooriumi otsusega vikaarpiiskopiks. 20. aprillil 1949 valiti ja kinnitati ta konsistooriumi täiskogu poolt piiskopi asetäitjaks. 23. oktoobril 1949 valis EELK XIII Kirikukogu Kiiviti EELK peapiiskopiks "eluks ajaks". Ta nimetati 1956. aastal peapiiskopina EELK Lauluraamatukomisjoni esimeheks.
NKVD agendina
Arhiivimaterjalidest on selgunud, et Jaan Kiivit seenior värvati 1948. aastal MVD/KGB agendiks. ] Tema agendinimi oli Jüri I.
Isiklikku
Jaan Kiivit oli abielus Jaak Variku tütre Gertrudiga. Neil oli viis last. Kolmas laps, poeg Jaan Kiivit juunior sündis 19. veebruaril 1940. Tema tütar Kirsti Metusala on disainer. Tema abikaasa vend Jaan Varik oli EELK vaimulik. Tema kälimees Ferdinand Veike oli Nukuteatri juht.
Käsikirjad
EELK Konsistooriumi Arhiivis on J. Kiiviti isiklik toimik, milles leiduvad omakäeline elulookirjeldus aastast 1933 ning Elmar Salumaa koostatud 15-leheküljeline elulookirjeldus "Jaan Kiivit: In memoriam. 26.09.1971".
Polüfüleetiline rühm
Selgitus
Näiteks püsisoojased ("soojaverelised") loomad on polüfüleetiline rühm, sest see omadus on nii lindudel kui ka imetajatel, kuid nende viimane ühine eellane oli kõigusoojane ("külmavereline").
Riikide loend rahvastiku tiheduste järjekorras
300x300px|pisi|[[Rahvastiku tihedus riigi kohta (2018)|alt=]]
'''Püsiasustuseta territooriumid
''' 100 suurema rahvaarvuga riiki rahvastiku tiheduse järgi
Oreli register
pisi|Oreli registriavajad mängupuldis. Püha Martini kiriku orel [[Weingarten|Weingartenis Saksamaal.]] Oreli registriks võib lihtsalt ja kõigile arusaadavalt nimetada oreli häält, ilma milleta on pill lihtsalt vait. Orelil on ühisel tuulepõhjal viled, mis asetsevad eri kõrguse ja tämbriga rühmadena - registritena. Register koosneb vilede reast. Kui on mitmekordne register, näiteks Mixtur 4 fach, siis tähendab see, et register koosneb nelja vile reast.
Mitmekordseteks registriteks nimetatakse selliseid registreid, kus ühele klahvile vastab mitu (tavaliselt 2 kuni 5) vilet. Märgitakse fach, näiteks Mixtur 4 fach (neljakordne Mixtur), Cornett 3 fach (kolmekordne Cornett) jne. Kõigil ülejäänud registritel vastab ühele klahvile üks vile.
Keelregistriks nimetatakse registrit, mis koosneb keelviledest. Keelvile puhul tekib heli vile sees asuva keele vibreerimisel õhuvoolus. Keelregistrid on tugevamad ja kuuluvad oreli sooloregistrite hulka. Näiteks Fagott 8`, Trompet 8`, Posaune 16`, Trompetenbass 8`.
Kui klaveril tekib heli kohe klahvile vajutades, siis orelil tekib heli alles siis, kui organist teeb lahti mõne registri. Kui organist vajutab seejärel klahvile, siis avanevad tuulepõhja sees olevad ventiilid, õhk pääseb vilesse (viledesse) ja tekib heli.
Kõik sõltub sellest, mitut registrit kasutatakse. Organist kas teeb lahti või paneb kinni oreli mängupuldis asuvaid nuppe. Nuppudel on kirjas registrite nimetused. Organist peab teadma ja tundma registrite omapära, kõlavärvi ja helitugevust. Vastavalt sellele organist kasutabki mitmesuguseid registrite kombinatsioone.
Nõmme raudteepeatus
Nõmme raudteepeatus on raudteepeatus Tallinnas Nõmme linnaosas Nõmme asumis. See asub laiarööpmelise Tallinna–Keila raudtee ääres 8 km kaugusel Balti jaamast. Peatus jääb Rahumäe ja Hiiu raudteepeatuse vahele.
pisi|Nõmme raudteeülesõit [[Pärnu maanteel]]
Ümberistumisvõimalus on Pärnu maanteel ja Turu platsi tänaval (bussipeatus Nõmme) liinibussidele 10 (Väike-Õismäe – Vana-Pääsküla), 23 (Kadaka–Bussijaam), 27 (Harkujärve – Laagri alevik), 33 (Männiku–Kopli) ja 36 (Väike-Õismäe–Viru). pisi|[[Elektrirong Stadler FLIRT EMU 1403 Lendav Läänlane Nõmmel]] Kaheteelise raudtee ääres on kaks perrooni pikkusega 137 ja 142 meetrit. Peatuses peatuvad kõik Elektriraudtee Tallinnast Keilasse, Paldiskisse, Riisiperre ja Kloogaranda sõitvad elektrirongid. Piletihinnalt kuulub peatus I tsooni, mille piires liiklemine on tallinlastele tasuta.
Ajalugu
pisi|vasakul|Nõmme raudteejaam ja esimene jaamahoone 20. sajandi alguses pisi|Nõmme raudteejaam ja [[elektrirong]] pisi|Nõmme raudteepeatus aastal 2009 Nõmme raudteepeatus avati liikluseks 1872. aastal. Esimene jaamahoone asus Pärnu maantee ääres, ülesõidu kõval asunud tänaseks lammutatud raudteehoones. Algul kandis see nime Peatus Seitsmendal Verstal (saksa Haltestelle auf der 7. Werst, vene Oстановочный пункт на 7. версте). 1874. aastast kannab raudteepeatus nime Nõmme (saksa Nömme, vene Неммe).
Pileteid müüdi platvormi vastas raudteeülesõidu kõrval asunud vahimajas (mida hiljem kasutati elumajana, kuid mis nüüdseks on lammutatud).
Nõmme raudteejaamana
Nõmme jaam sai raudteejaama õigused aastal 1888. Pärast jaama õiguste saamist ehitati Nõmme jaama puidust 36-meetri pikkune reisijateplatvorm ning rajati rongide möödumist võimaldav kõrvaltee ja 1890 puidust varikatus.
Esimene puidust jaamahoone ehitati 1904–1905.
Jaama haruteesid laiendati hiljem kuni Hiiuni, kus asus Peeter Suure merekindluse kitsarööpmelise raudtee peajaam.
Raudteepeatuse tähtsus tõusis elektrirongiliini avamisega 1924. aastal. Võrreldes varasema auruveduritega toimunud liiklusega kasvas reiside arv päevas selle tulemusena kahekordseks. See soodustas Nõmme linna elanikkonna kasvu ja üldist arengut.
Raudteejaamana oli Nõmme jaam siiani ainus rongide möödumist võimaldav koht Tallinn-Keila lõigul. Alles Pääsküla raudteejaama kõrvaltee väljaehitamisega tekkis teine rongide möödumise ja veduri vahetamise võimalus selle lõigul, millele hiljem lisandus veel Saue raudteejaam. Seoses sellega vähenes manööverdamisliikluse koormus Nõmme raudteejaamas oluliselt.
Teine maailmasõda mõjus elektrirongiliiklusele laastavalt. Taganevad Nõukogude väed viisid 1941 veeremid Permi (siis Molotov). Saksa okupatsiooni ajal elektriraudtee kontaktvõrgud demonteeriti. Rongiliiklus Tallinn-Nõmme liinil taastati 23. septembril 1944.
1987. aasta juulis lammutati säilinud jupp jaama varikatusest. Varikatus taastati esialgsel 1912. aasta kujul alles aastaks 1999.
Jaama struktuur
pisi|Nõmme jaamahoone [[Jaama tänav (Tallinn)|Jaama tänava poolsest küljest]] pisi|2019. aastal avatud Nõmme jaamaülema kuju, autor [[Lembit Onton]] Jaamal oli 5 haruteed ja kaubaplatvorm. Haruteesid laiendati I maailmasõja eel kuni Hiiuni, kus asus Peeter Suure merekindluse kitsarööpmelise raudtee peajaam, hilisema nimega Nõmme-Väike.
Pärast II maailmasõda laiendati haruteede võrku Hiiul veelgi. Rajati harutee kuni Hiiu viljaelevaatorini ja kaubabaasideni, hiljem kuni Kalda tänaval asunud ETKVL kaubaladudeni ja vanametalli laoni.
Sellest haruteest sai alguse ka Hiiu – Harku karjääri raudtee ja kütuseveo haru kuni Mustamäe katlamajani. Samast harust viis raudtee ka Kopli kaubajaamani.
Nõmme raudteejaam minetas oma jaama funktsiooni 2012. aastal, mil likvideeriti jaamas paiknenud kõrvaltee. Üksiti reorganiseeriti sealt ka jaamakorraldaja ametikoht. Sellest ajast saadik on Nõmme raudteepeatus.
Jaamahoone
pisi|Nõmme jaamahoone
Esimene puidust jaamahoone ehitati 1904–1905. Üldise lahenduse poolest sarnanes see Kadrina raudteejaama hoonega, kuid oli sellest suurem. Selle kõrvale ehitati 1914. aastal täiendav jaamapaviljon, mis põhiliselt täitis ootesaali ülesandeid ja milles oli ka piletikassa.
1929–1930 laoti ümber puidust jaamahoone silikaattellistest vooderdis. Selle põhjaliku ümberehituse käigus eraldati jaamahoones ruumid linna telefonikeskjaama ja postkontori jaoks.
Jaamahoone keldris asus Eesti Raudtee etalonkell.
1997. aastal tunnistati hoone (aadressiga Jaama tänav 18) arhitektuurimälestiseks.
Piletimüük lõpetati jaamahoones 1998. aasta kevadel ja jaama ooteruum suleti. Seoses raudteejaama likvideerimisega 2012. aastal kadus jaamahoonest jaamakorraldaja ametikoht. Nii kadus paraku ajalukku Nõmme jaamahoone viimane otsene seos raudteega.
Tänapäeval asuvad jaamahoones Nõmme Muuseum, postkontor ja restoran.
Jaama muud ehitised
pisi|Elamu Raudtee tänav 56, raudteejaamaga seotud tööliste ja alamametnike elamu 1890. aastal ehitati puidust varikatus, millel olid tuulevarjuks ka tagasein ja külgseinad.
1912 rajati jaamahoone ette uus varikatus selle tänapäeval tuntud kujul ja vana lammutati. Algsel kujul see siiski ei säilinud, kuna ümberehituste käigus lammutati selle kesklööv ja Hiiu poolne osa.
19. sajandi lõpus ja 20. sajandi I kümnendil ehitati Nõmme aleviku kasvades mitmes järgus välja jaamakompleksi täiendavad hooned. Üks nendest on pikk ühekorruseline, osalt puust, osalt kivist hoone Raudtee tänav 56, mis oli ette nähtud raudteejaamaga seotud tööliste ja alamametnike elamuks.