cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Põllumajanduslik Keskühistu "Estonia"
Eesti Piimaühisuste Keskühisus „Estonia"
Esimese maailmasõja mõjul piimakarja arv langes sõja jooksul tugevasti, karja toitmine halvenes ja ühes sellega langes üldine piimasaak, mis end teravalt tunda andis Eesti piimatööstuses. Sõja ajal oldi sunnitud peale piimasaaduste turule toimetamise ja piimaühingutele mitmesuguste tarvete muretsemise otsima lisaks veel muid tegevusalasid. Piimasaaduste kõrval hakati turule toimetama mune, püüti kaubelda ka meega ja sedamööda, kuidas Eesti oma turg vabakaubanduseks lubatud piimasaadustest tühjenes, hakati kohalikkude karjapidajate piimasaaduste turule toimetamise kõrval kauplema ka Siberi võiga. Saksa okupatsiooni ajal seisid piimatalitused täielise sõjaväelise kontrolli all ja selle piimatööstuse ja piimaasjanduse tagurpidimineku juures kannatas tugevasti ka piimaühingute keskühisus. Saksa okupatsiooni ajal osales keskühisus oma asutatud väikemüügikaupluste abil Tallinna toiduainetega varustamises. Keskühisuse tähtsate läbimüügiainetena esinesid sel ajal või, kohupiima ja juustu kõrval leib, suhkur, konservid jne.
Eesti Vabadussõja järel hakati karjakasvatuses rohkem tähelepanu pöörama karja toitmise peale, karja parandama ja piimakarja juure soetama: lehmade arv tõusis kahe aasta jooksul 1922. aastaks 250 000 pealt 307 000 peale. Sedamööda, kuidas 1921. aasta kevadel kaotati üldine rasvaainete, nende hulgas ka või väljaveo keeld, tõusis piimahulk ja hakati käima panema sõja ajal seisma jäänud piimatalitusi. Samas aga pärast sõda ilmnes tungiv tarvidus asutuse järele, kes oleks toimetanud teravilja, kartulite ja liha müüki, mis piimaühingute keskühisusel enda peale tuli võtta ning need operatsioonid.
Põllumajanduslik Keskühing „Estonia”
1921. aastal võttis Eesti Piimaühisuste Keskühisus „Estonia" endale põhikirja muutmisega uue nime, Põllumajanduslik Keskühing „Estonia” ehk lühidalt P. K. „Estonia”. Põhikirja muutmisega ja uue laiendatud tegevusalade kohaselt lubati, uute kapitalide juuretõmbamise sihiga, võeti liikmeks vastu peale piimaühingute ka teisi asutusi ja isikuid. 1921. aastal tõusis P. K. „Estonia” üldine läbimüük ümmarguselt 142 miljoni marga peale, kuna 1920 oli see ainult 14 miljonit marka. Ka omakapital tõusis 74 tuhande margalt 1921. aastaks 951 tuhande margani. 1921. aastal avanes piimasaaduste müügile avaneb välisturg ja 1921. aastal veeti Eestist välja keskühisuse kaudu 128 tuhat kg. võid, 1922. aastal ületas keskühisuse või läbimüük sõjaeelse taseme. Keskühisuse käes oli pärast sõja-aastaid üle poole Eesti võiekspordist.
1921. aastal ostis Põllumajanduslik Keskühisus "Estonia" Carl Robert Jakobsoni tänav 4 meierei sisseseade ja võttis kompleksi hoonestuse rendile. Keskmeierei tootis peamiselt nõupiima, vähesel määral ka pudelipiima, koort, lahjat kohupiima ja sulatatud võid. Mõni aasta hiljem alustati jäätise, vahvli, keefiri ja sulatatud juustu tootmist. Põllumajandusliku Keskühisus Estonia kontor asus Jakobsoni tänav 4 ja samas asus ka Piimaühingute Keskliit "Võieksport" keskmeierei. Ettevõte varustas ligikaudu 90% Tallinna elanikest piima ja piimasaadustega. 1922. aastal võttis P. K. „Estonia” rendile Kullamaa piimaühingu meierei, 1923. aastal Kiltsi piimatalituse. 1924. aastal asutati Kadrina piimatalitus, 1926. aastal piimatalitus Tapale ja Kasaris. 1926. aastal tegutses keskühisuse juures ühes piimaäriga Tallinnas 5 piimatalitust, mille käive moodustas ligi 8% keskühisuse üldläbimüügist.
1922. aasta 6. detsembril asutati P.K. „Estonia” ettevõttel Tallinnas ühisus „Estonia Eksporttapamajad”. 1924. aasta teisel poolel alustas tegevust Tallinnas osaühisus Estonia Eksporttapamaja, millesse kaasati ka teisi ühistegelikke ettevõtteid. Estonia Eksporttapamaja juhtimine ja osakute kontrollpakett jäi PK Estonia kätte. Keskühisus üle andis oma osa liha ja lihasaaduste turule toimetamisest Estonia Eksporttapamajale. 1926. aastal reorganiseeriti osaühisus, ühistuks Estonia Eksporttapamajad. 1928. aastal ehitati veel tapamaja Tapale ja 1929. aastal Võhma Eksporttapamaja. 1931. aastal jagunes aga ühistu kaheks ja Tartusse asutati ühistu Lõuna-Eesti Eksporttapamajad. 1937. aastal ühendati kõik neli eksporttapamaja riigivanem Konstantin Pätsi eriseaduse alusel moodustatud ühistuga “Eesti Lihaeksport”. Sellega koondati ühte kõik tapamajad ja lihaühistud.
1924. aastal asutati Piimasaaduste Väljaveo Kontrolljaam ja hakkas kehtima Piimasaaduste väljaveo kontrolli seadus.
1925. aastal oli P.K. „Estonia” sunnitud andma käest Tallinna Külmhoone, kuna talle tehti etteheiteid teiste eksportööride poolt eesõigustatud seisukorra pärast. Külmutushoone kasutamiseks loodi osaühisus, mille liige oli ka P.K. „Estonia”.
1926. aastaks oli keskühisuse ümber koondunud ümmarguselt 60% kõikidest Eestis töötavatest piimaühingutest. 1929. aastal moodustati Üleriiklik Piimaühistute Keskliit, mille ülesandeks oli kaitsta piimaühingute huve, arendada nende tegevust ja anda piimandusalaseid nõuandeid. Üleriikliku Piimaühistute Keskliidu moodustamisega suurenes keskasutuste arv veel ühe võrra. Enne seda olid P. K. Estonia (1912), Eesti Ühistegeline Liit (1919), Eesti Tehniline Järelevalve Selts (1922), Piimasaaduste Väljaveo Kontrolljaam (1924), Eesti Piimaühisuste Liit (1926), Põllumajanduslik Ühistegevuse Keskliit (1926).
1932. aastal moodustas piimatoodete eksport Eesti üldisest ekspordist 36,3%. Seoses suure majanduskriisiga algas piima kokkuostuhinna langus: 1 kg eksportvõi hind langes iseseisvusaja madalaimale tasemele – 1,17 krooni.
1934. aastal võttis Riigikogu vastu Võihinna kindlustamise seaduse, millega kindlustati võitootjaile 1 kg või hind 1,50 krooni. Võeti vastu Piimaseadus ja 1934. aasta 5. detsembril otsustas Vabariigi valitsus anda 1935. aastaks või väljaveo load viiele eksportöörile - P. K. "Estoniale", Eesti Piimaühisuste Liidule, a.-s.le Rotermanni tehased, firma C. F. Gahlnbäckile ja J. Puhk & Poegadele. 1936. aasta Või väljaveo korraldamise seadusega moodustati juriidilise isikuna Piimaühistute Keskliit „Võieksport”, millele anti või väljaveo ainuõigus.
Haridusseltsi kool
Haridusseltsi kool oli 20. sajandi alguses Eesti Rahvahariduse Seltside poolt moodustatud erakoolitüüp, mida peeti ülal haridusseltside kulul.
Urotrakti infektsioonid imiku- ja lapseeas
Urotrakti infektsioon (UTI) on lapseeas kõige sagedasem bakteriaalne infektsioon [1, 2], eriti alla 2-aastastel lastel [3]. UTI-de esinemissagedus sõltub vanusest ja soost. Esimesel eluaastal esinevad UTI-d sagedamini poistel (3,7%) kui tüdrukutel (2%). Kuni 30%-l imikutest ja lastest tekivad 6–12 kuu jooksul pärast esimest UTI episoodi kordusinfektsioonid. 30% -l lastest, kellel on kaasasündinud neeru- ja kuseteede anomaaliad, võib UTI olla esimene väljendus.
Haridusseltsi kool
Haridusseltsi erakoolides oli vastandina läbiviidavale venestamisele viia läbi õppetegevust eesti keeles.
Urotrakti infektsioonid imiku- ja lapseeas
Enamikku infektsioone põhjustab Escherichia coli [4], kuid esimesel eluaastal võivad haigusetekitajateks olla ka Klebsiella pneumoniae, Enterobacter spp., Enterococcus spp. ja Pseudomonas spp. Nende tekitajate põhjustatud infektsioonid esinevad sagedamini just esimestel eluaastatel. Imiku- ja lapseeas on urosepsise oht suurem kui täiskasvanueas.
Neerude pikaajalise armistumise vältimiseks on oluline kiire diagnoosimine ja ravi alustamine, sealhulgas perearsti kiire haiguse tuvastamine ja reageerimine. Diagnoosimisel lähtutakse sellistest teguritest nagu lokalisatsioon, sümptomid, eelmised infektsiooni episoodid, febriilsed/mittefebriilsed UTI-d; kuseteede väärarengud; eelnevad operatsioonid; vedeliku tarvitamine ja urineerimine; perekonnaanamnees. UTI sümptomid on mittespetsiifilised, eriti vastsündinutel. Palavik võib olla UTI ainus sümptom, eriti väikelastel. Püelonefriidi või urosepsisega vastsündinutel on sümptomid tihti väga mittespetsiifilised, mõnikord võib puududa palavik. Septiline šokk on haruldane isegi kõrge palaviku korral, välja arvatud juhul, kui kaasneb obstruktsioon või muu tüsistus. Vanematel lastel on alumiste kuseteede sümptomiteks düsuuria, halva lõhnaga uriin, uriinipidamatus, hematuuria ja suprapubiline valu; ülemiste kuseteede infektsiooni korral palavik ja valu [2].
Ultraheliuuring (UH) tehakse üldiselt kõikidele imikutele ja lastele, kellel on febriilne või komplitseeritud (ülemine) UTI. Seejärel otsustatakse edasise taktika üle (neerude armistumise ja vesikouretraalse refluksi hindamine) vastavalt esialgsele UH leiule, samuti kliinilisele leiule ja haiguse kulule [5]. Kuni 85%-l febriilse UTI-ga imikutest ja lastest võivad Tc-99m DMSA skannimisel olla nähtavad neerude parenhüümi muutused. Nendest lastest on 10–40%-l neerud püsivalt armistunud, mis võib põhjustada neerude aeglast kasvu, korduvat püelonefriiti, glomerulaarfunktsiooni halvenemist, varajast hüpertensiooni ja lõpuks lõppstaadiumi neeruhaigust [2].
El Greco
El Greco (1541 Kreeta – 7. aprill 1614 Toledo) oli Hispaania renessansiajastu maalikunstnik, skulptor ja arhitekt. Teda tunti hüüdnime "El Greco" ('kreeklane') järgi, mis viitas tema Kreeka päritolule. Maalidele kirjutas ta oma pärisnime kreeka keeles (Δομήνικος Θεοτοκόπουλος; Doménikos Theotokópoulos).
Urotrakti infektsioonid imiku- ja lapseeas
Kõige sagedamini kasutatavad antibiootikumid UTI-de ravis on tsefalosporiinid [6, 7]. Maailma Terviseorganisatsioon (MTO) tõi hiljuti välja fluorokinoloonide ja kolmanda põlvkonna tsefalosporiinide suhtes resistentsete Escherichia coli esinemissageduse suurenemise. MTO andmetel on ESBL-i tootvate Enterobacteriaceae laste UTI-de esinemissagedus 14%. Antimikrobiaalse resistentsuse teket võivad soodustada sellised faktorid nagu vesikoureteraalne refluks, korduvad UTI-d ja kordvuvad antibiootikumikuurid [3], empiirilise antibiootikumravi määramine [7]. Praegu pole veel selge, kas UTI-e saaks antibiootikumidega ennetada [2].
El Greco
El Greco sündis Kreetal, mis oli sel ajal Veneetsia vabariigi osa ning ikoonimaalijate "Kreeta koolkonna" keskus. 26-aastaselt Veneetsiasse elama asudes oli ta juba meister oma erialal. 1570. aastal kolis ta Rooma, kus avas töökoja. Itaalias viibimise ajal lisandusid El Greco stiili manerismi ja Itaalia renessansi elemendid. Aastal 1577 asus ta elama Hispaaniasse Toledosse, kus elas ja töötas kuni surmani. Toledos valmisid El Greco suuremad tellimustööd ning tuntumad maalid.
El Greco dramaatiline ja ekspressionistlik stiil tekitas tema kaasaegsetes nõutust, kuid 20. sajandil hakati tema kunsti kõrgelt hindama. El Greco stiili peetakse nii ekspressionismi kui ka kubismi eelkäijaks. Tema isik ning teosed on olnud inspiratsiooniallikaks luuletajatele ja kirjanikele, teiste seas Rainer Maria Rilkele ja Níkos Kazantzákisele. Tänapäeva uurijad on El Grecot nimetanud nii omapäraseks kunstnikuks, et teda ei saa paigutada ühessegi tavapärasesse kunstikoolkonda. Ta on tuntud eelkõige oma looklevate väljavenitatud kehade ja sageli fantastilise värvikasutuse poolest, mille puhul Bütsantsi koolkonna traditsioonid on ühendatud klassikalise läänele omase maalistiiliga.
Lapsepõlv ja perekond
El Greco sündis 1541. aastal kas Fodele või Candia (tänapäeval Irákleio Kreetal) külas. Ta pärines jõukast linnaperekonnast, kes oli tõenäoliselt pärast Veneetsia vabariigis aastatel 1526–1528 toimunud ülestõusu Chaniást Candiasse saadetud. El Greco isa Geórgios Theotokópoulos (suri 1556) oli kaupmees ja maksukoguja. Tema emast ega esimesest abikaasast ei ole midagi teada. El Greco vanem vend Manoússos Theotokópoulos (1531 – 13. detsember 1604) oli jõukas kaupmees ning veetis oma elu viimased aastad (1603–1604) El Greco Toledo kodus.
Itaalia
Noore El Greco jaoks oli loomulik alustada karjääri Veneetsias, sest Kreeta oli Veneetsia vabariigi võimu all. El Greco elust Itaalias on vähe teada.
Aastal 1570 kolis El Greco Veneetsiast Rooma. Ei ole teada, kui kaua ta Roomas viibis; ta võis naasta Veneetsiasse aastatel 1575–1576, veel enne kui ta Hispaaniasse kolis. Roomas võeti ta Giulio Clovio soovitusel vastu külalisena Palazzo Farneses, mille kardinal Alessandro Farnese oli muutnud kunsti- ja vaimukeskuseks. Seal puutus ta kokku linna intellektuaalse eliidiga, sealhulgas Rooma õpetlase Fulvio Orsiniga, kelle kogusse kuulus hiljem El Greco seitse maali (sealhulgas "Vaade Siinai mäele" ja "Clovio portree").
Erinevalt teistest Veneetsiasse kolinud Kreeta kunstnikest muutis El Greco oluliselt oma stiili ning püüdis teistest eristuda, leiutades uue ja ebatavalise tõlgenduse religioossetest teemadest. Tema Itaalias maalitud teosed olid mõjutatud selle perioodi Veneetsia renessansist – vilkad väljavenitatud kujud, mis meenutasid Tintorettot, ning värviline raamistik, mis seob teda Tizianiga. Kui El Greco elas veel Roomas, külastas teda ühel suvepäeval Clovio. El Greco istus pimendatud toas, sest pimedus edendas tema mõttetööd paremini kui päevavalgus, mis segas tema "sisemist valgust". Roomas viibimise ajal ilmusid tema teostesse vägivalla elemendid, perspektiivi jõulisem kasutamine ning korduvalt keerlevad ja väänlevad kujud ning raevukad liigutused.
Kui El Greco Rooma elama asus, olid Michelangelo ja Raffael juba surnud, kuid nende eeskuju noortele maalikunstnikele oli tugev ning isegi valdav. El Greco otsustas jätta endast Rooma märgi maha ning kaitsta oma kunstilisi vaateid, ideesid ja stiili. Tema kiituse pälvisid Antonio da Correggio ja Parmigianino, kuid tal ei olnud aukartust Michelangelo "Viimse kohtupäeva" ees (Sixtuse kabelis); ta tegi paavst Pius V-le ettepaneku, et maalib kogu maali üle, et see vastaks uuele ja rangemale katoliiklikule mõtteviisile. Kui temalt küsiti hiljem arvamust Michelangelo kohta, vastas El Greco, et "ta oli hea mees, kuid maalida ta ei osanud". Nii olemegi silmitsi teatud paradoksiga: El Greco olevat Michelangelosse kehvasti suhtunud ning teda isegi laitnud, kuid ei suutnud ise tema mõjutustele vastu seista. Michelangelo mõjutusi võib leida hilisemates El Greco teostes, nagu näiteks "Püha liiga allegooria". Maalides ühes oma teoses Michelangelo, Tiziani, Clovio ja eeldatavalt Raffaeli portreesid, ei väljendanud El Greco mitte üksnes oma tänulikkust, vaid soovis nendega ka võistelda. El Greco kommentaaridest nähtub, et El Greco pidas Tiziani, Michelangelot ja Raffaeli jäljendamist väärt eeskujudeks.
Omapäraste kunstiliste vaadete (näiteks Michelangelo tehnika laitmine) ja iseloomu tõttu kogus El Greco Roomas üsna peagi vaenlasi. Arhitekt ja kirjanik Pirro Ligorio kutsus teda "rumalaks välismaalaseks" ning hiljuti avastatud arhiivimaterjalid paljastavad löömingu Farnesega, kes käskis noorel kunstnikul oma paleest lahkuda. 6. juulil 1572 esitas El Greco selle kohta ametliku kaebuse. Mõni kuu hiljem, 18. septembril 1572, maksis El Greco oma maksud Püha Luuka gildile Roomas. Sama aasta lõpus avas El Greco oma töökoja ning palkas abilisteks kunstnikud Lattanzio Bonastri de Lucignano ja Francisco Preboste.
Toledosse elama asumine
Aastal 1577 rändas El Greco Madridi, seejärel Toledosse, kus valmisid tema täiseas loodud tööd. Sel ajal oli Toledo suure asustustihedusega Hispaania religioonipealinn, millel oli "hiilgav minevik, jõukas olevik ja ebakindel tulevik". Roomas oli El Greco teeninud ära mõnede intellektuaalide austuse, kuid pidi vastu võtma ka mõningate kunstikriitikute vaenulikkuse. 1570. aastatel oli hiiglaslik klooster-palee El Escorial alles ehitusjärgus ning Hispaania kuningal Philip II oli raskusi leidmaks hoone kaunistamiseks suurte maalidega häid kunstnikke. Titian oli surnud ning Tintoretto, Veronese ja Anthonis Mor keeldusid kõik Hispaaniasse tulemast. Philip pidi lootma Juan Fernándes de Navarrete väiksemale andekusele, kelle gravedad y decoro ("tõsiduse ja väärikuse") kuningas heaks kiitis. Kuid ta oli just 1579. aastal surnud; see hetk oleks pidanud El Greco jaoks olema ideaalne. Clovio ja Orsini kaudu kohtus El Greco hispaania humanisti ja Philipi agendi Benito Arias Montanoni, vaimuliku Pedro Chacóni ja Toledo katedraali dekaani Diego de Castilla poja Luis de Castillaga. Tänu El Greco sõprusele Castillaga sai kunstnik oma esimesed suured tellimused Toledos. Ta saabus Toledosse juulis 1577 ning allkirjastas lepingud mitmete maalide teostamiseks, mis pidid kaunistama Silose Saint Dominici kloostrit Tolidos. Siis valmis ka tema kuulsamaid teoseid "El Espolio" ("Kristuse lahtiriietamine") Septembriks 1579 oli El Greco maalinud Santo Domingo jaoks üheksa maali, kaasa arvatud "Püha kolmainsus" ja "Neitsi ülestõusmine". Need teosed said kunstniku maine aluseks Toledos.
El Greco ei plaaninud Toledosse elama jääda, kuna ta soovis saavutada Philipi soosingut ning jätta tema õukonda märk maha. Ta suutis tõepoolest saada monarhilt kaks suurt tellimustööd: "Püha liiga allegooria" ja "Saint Maurice'i märterlus". Kuid kuningale need teosed ei meeldinud ning Saint Maurice'i altarimaal paigutati kapiitlisaali, mitte kabelisse nagu algselt oli plaanitud. El Grecole ta rohkem tellimustöid ei andnud. Kuninga rahulolematuse põhjused on ebaselged. Mõned uurijad arvavad, et Philipile ei meeldinud kaasaegsete inimeste paigutamine religioossetesse stseenidesse; teised arvavad, et El Greco teosed rikkusid vastureformatsiooni põhireeglit, mis ütleb, et maalil on sisu stiilist olulisem. Philip pööras enda tellitud kunstiteostele isiklikku tähelepanu ja tal oli väga kindel maitse. Philipi järgmine katsetus Federico Zuccariga oli veelgi vähem edukas. Igatahes lõpetas Philipi rahulolematus El Greco igasugused võimalikud lootused kuninglikule eestkostele.
Hilisemad aastad
Kuninga soosinguta pidi El Greco Toledosse jääma, kus teda 1577. aastal suurepärase kunstnikuna vastu võeti. 17. sajandi jutlustaja ja poeet Hortensio Félix Paravicino on öelnud: "Kreeta andis talle elu ning maalikunstniku ametioskused, Toledo aga parema kodumaa kus ta läbi Surma hakkas saavutama igavest elu." 1585. aastal olevat ta palganud abiliseks Francisco Preboste ning asutanud töökoja kus loodi nii altari raamistikke ja kujusid kui ka maale. 12. märtsil 1586 sai ta töötasu oma praeguseks tuntuima teose, “Krahv Orgazi matmine", eest. El Greco jaoks olid aastad 1597–1607 väga intensiivsed. Sel ajal sai ta mitmed suured tellimused ning tema töökojas loodi mitmetele religioossetele institutsioonidele pildilisi ja skulpturaalseid ansambleid. Selle perioodi suuremad teosed olid Toledo San José kabeli kolm altarit (1597–1599); kolm maali (1596–1600) Colegio de Doña María de Aragonile Madridis ning peaaltar, neli külgaltarit ja maal "St. Ildefonso" (1603–1605) de la Caridad Haigla (Halastuse haigla) kabelile Illescases.
1607–1608 sattus El Greco töötasu teemadel pikaajalisse juriidilisse vaidlusse Halastuse haigla juhtidega; see ja muud õiguslikud lahkarvamused olid põhjuseks tema majanduslikule kitsikusele elu lõpuaastatel. 1608. aastal sai ta oma viimase suurema töötasu Toledo Ristija Johannese Haiglalt.
Toledost sai El Grecole kodu. Säilinud lepingutes mainitakse teda alates 1585. aastast kui üürnikku Marquis de Villenale kuuluvas kompleksis, mis koosnes kolmest korterist ja 24 toast. Just nendes korterites, kus asusid ka tema töökojad, veetis ta oma ülejäänud elu maalides ja õppides. Tema elustiil oli küllaltki märkimisväärne – mõnikord tellis ta endale õhtusöögi kõrvale meeleolu looma muusikud. See, kas ta elas oma hispaanlannast kaaslase Jerónima de Las Cuevasega, kellega ta tõenäoliselt ei abiellunud, ei ole kinnitust leidnud. Naine oli tema ainsa poja Jorge Manueli (sündinud 1578) ema. Pojast sai samuti maalikunstnik, kes abistas oma isa ning jätkas tema kompositsioonide kordamist ka aastaid pärast stuudio pärimist. 1604. aastal sündis Jorge Manueli ja Alfonsa de los Moralesi poeg ja El Greco lapselaps Gabriel, kelle ristis Toledo valitseja ja kunstniku isiklik sõber Gregorio Angulo.
Tavera haiglale tellimustöö tegemise ajal jäi El Greco raskelt haigeks ja kuu hiljem, 7. aprillil 1614 suri ta 73-aastaselt. Mõni päev enne, 31. märtsil, andis ta oma pojale volituse oma testamendi loomiseks, tunnistajateks olid kaks kunstniku kreeklasest sõpra (El Greco ei kaotanud kunagi sidet oma kreeka juurtega). Ta maeti Santo Domingo el Antigua kirikusse.
Tehnika ja stiil
El Greco pidas värve kõige olulisemaks ja taltsutamatumaks elemendiks maalikunstis ning kuulutas, et värvid on vormist ülimad. Maalikunstnik ja teoreetik Francisco Pacheco, kes külastas El Grecot 1611. aastal kirjutas, et kunstnikule meeldisid "jämedakoelised ja segamata värvide laigud, mis olid tõendiks tema käteosavusest".
Esimesena seostas El Greco kunsti manerismi ja antinaturalismiga kunstiajaloolane Max Dvořák. Tänapäeva uurijad peavad El Grecot "tüüpiliseks maneristiks" ning peavad eeskujudeks renessansi neoplatonismi. Nicholas Penny arvab, et "Hispaanias lõi El Greco oma isikliku stiili."
Oma täiskasvanuea teostes demonstreeris El Greco talle omast kalduvust rohkem dramatiseerida kui kirjeldada. Tugevad emotsioonid kanduvad maalilt üle otse vaatajatele. Pacheco arvates oli El Greco häiriv, vägivaldne ja kohati näiliselt hoolimatult loodud stiil õpitud meetod loomaks stiili vabadust. Eelistades maalida eriti pikki ja saledaid figuure ja väljavenitatud kompositsioone mis teenisid nii ilmekuse kui ka esteetilisi eesmärke, jõudis ta loodusseaduste ignoreerimiseni ning venitas nii veelgi oma kompositsioone pikemaks, eriti kui need olid mõeldud altarimaalideks. Inimkeha anatoomia muutub El Greco teostes järjest ebamaisemaks.
El Greco stiilile on omane eriline valguse kasutus. Jonathan Brown on märkinud: "igal kujul näib olevat oma isiklik sisemine valgus või peegeldab see valgust, mille allikas ei ole tuvastatav".
Tänapäeva uurijad kinnitavad Toledo tähtsust El Greco stiili lõplikus kujunemises ning rõhutavad kunstniku võimet kohandada oma stiili vastavalt ümbritsevale keskkonnale. Harold Wethey väidab, et "olenemata kreeka päritolust ja Itaalias õpitud erialastest oskustest sukeldus kunstnik Hispaania religioossesse keskkonda niivõrd, et muutus Hispaania müstitsismi tähtsaimaks visuaalseks esindajaks".
Arhitektuur ja skulptuur
El Greco oli oma eluajal lugupeetud arhitekt ja skulptor. Tavaliselt kujundas ta terve altari ise, töötades nii arhitekti, skulptori kui ka maalikunstnikuna – näiteks de la Caridadi haigla puhul. Seal kaunistas ta haigla kabeli, kuid puidust altar ja skulptuurid on kõik tõenäoliselt hävinud. "El Espolio" ("Kristuse lahtiriietamine") tarbeks valmistas kunstnik kullatud puidust altari mis on hävinud, kuid väike skulptuuride grupp "St. Ildefonso ime" on siiani raamistiku küljes säilinud.
Tema tähtsaim arhitektuuriline saavutus oli Santo Domingo el Antiguo kirik ja mungaklooster, mille tarbeks valmisid ka skulptuurid ja maalid. El Grecot peetakse maalikunstnikuks, kes ühendas arhitektuuri oma maalikunstiga. Teda on tunnustatud ka tema enda kahele maalile valmistatud raamide eest.
Oma Vitruviuse raamatusse "De architectura" on El Greco kirjutanud märkusi, milles ta kummutab Vitruviuse poolehoiu arheoloogiliste leidude, kanooniliste proportsioonide, perspektiivi ja matemaatika asjus. Vitruviuse viisi muuta proportsioone kompenseerimaks kaugust vaatajast, pidas El Greco koletuks. El Greco tundis vastumeelsust reeglite vastu arhitektuuris; eelkõige uskus ta loomisvabadusse ja seisis uudsuse, vaheldusrikkuse ja keerukuse eest. Taolised ideed olid aga tolle ajastu arhitektuuriringkondade jaoks liialt ekstreemsed.
Surmajärgne tuntus
Kuna El Greco teosed vastandusid varasele barokkstiilile, mis oli 17. sajandi alguses laialt levinud ja tõrjus välja ka viimased märgid 16. sajandi manerismist, siis El Grecost pärast tema surma suurt lugu ei peetud. El Grecot ei mõistetud ning tal puudusid mõjukad järgijad. Vaid tema poeg ja mõni vähetuntud maalikunstnik valmistasid nõrku koopiaid tema teostest. 17. sajandi lõpu ja 18. sajandi alguse Hispaania kriitikud kiitsid tema meisterlikkust kuid kritiseerisid tema antinaturalistlikku stiili ja keerukat ikonograafiat. Mõned neist kriitikutest, nagu näiteks Acislo Antonio Palomino de Castro y Velasco ja Juan Agustín Ceán Bermúdez kirjeldasid tema teoseid kui "naeruväärseid", "tobedaid" ja "põlastusväärseid". Palomino ja Bermúdezi arvamusi korrati Hispaania historiograafias sageli, kasutades lisaks sõnu nagu "kummaline", "pentsik", "originaalne", "ekstsentriline" ja "veider". Nendes tekstides kordub sageli ka fraas "sukeldunud ekstsentrilisusesse", mis aja jooksul arenes "hulluseks".
Romantismi tuulte saabumisega 18. sajandi lõpus hakati El Greco teoseid uue pilguga vaatama. Gautier pidas El Grecot ideaalseks romantiliseks kangelaseks ("andekas", "valesti mõistetud", "hull"). Tema oli esimene, kes väljendas selgelt oma poolehoidu El Greco hilisema stiili vastu. Prantsuse kriitikud Zacharie Astruc ja Paul Lefort aitasid taastada huvi El Greco maalide vastu. 1890. aastatel sai El Greco Pariisis elavate hispaania maalikunstnike eeskujuks ja mentoriks.
1908. aastal avaldas hispaania kunstiajaloolane Manuel Bartolomé Cossío esimese ülevaatliku kalatoogi El Greco töödest; selles raamatus nimetati El Grecot hispaania koolkonna rajajaks. Samal aastal rändas Hispaaniasse prantsuse ekspressionismi õpetlane Julius Meier-Graefe, kes kavatses uurida Velázquezet, kuid sattus hoopis El Greco lummusesse; ta kirjeldas oma kogemusi raamatus "Spanische Reise" (Hispaania reis), milles El Grecost sai suur maalikunstnik, kes ei mahtunud minevikus valitsenud kitsasse kunstiringkonda. Meier-Graefe nägi El Greco töödes modernsuse ettekuulutust. Järgmiste lausetega on Meier-Graefe kirjeldanud El Greco mõju omaaegsetele kunstiliikumistele:
Ta [El Greco] on avastanud terve uute võimaluste maailma. Isegi ta ise ei suutnud kõiki neid võimalusi ammendada. Kõik generatsioonid peale teda elavad tema reaalsuses. Tema ja tema õpetaja Titiani vahel on suurem erinevus kui tema ja Renoiri või Cézannei vahel. Sellele vaatamata on Renoir ja Cézanne võrratu originaalsuse meistrid, sest El Greco keelt ei ole võimalik ära kasutada, kui selle kasutaja seda üha uuesti uueks ei loo.
Arstid August Goldschmidt ja Germán Beritens väitsid, et El Greco maalis taolisi väljavenitatud inimkehi, sest tal oli probleeme nägemisega (võimalik progresseeruv astigmatism või kõõrdsilmsus) mille tõttu ta nägi kehasid pikemana, kui need tegelikult olid; arst Arturo Perera viitas aga, et taolise stiili põhjuseks on marihuaana kasutamine.
Mõjutused teistele kunstnikele
Sümbolistid ja Pablo Picasso oma sinisel perioodil kasutasid El Greco külma tonaalsust, võttes kasutusele tema askeetlike figuuride anatoomia. Ajal mil Picasso töötas maali "Les Demoiselles d'Avignon" kallal, külastas ta oma sõpra Ignacio Zuloagat viimase stuudios Pariisis ning uuris El Greco maali "Viienda pitseri avamine" (mis kuulus 1897. aastast Zuloagale). Seos maalide "Les Demoiselles d'Avignon" ja "Viienda pitseri avamine" vahel märgiti ära 1980. aastate alguses, kui analüüsiti kahe teose stilistilisi sarnasusi ja motiive.
El Greco teostest leiab mitmeid kubismile iseloomulike joonte analoogiaid, nagu moonutused ja aja materialistlik tõlgendamine. Picasso arvates on El Greco teoste ülesehitus kubistlik. 22. veebruaril 1950 alustas Picasso oma teiste maalikunstnike teoste "parafraseerimise" seeriat maaliga "Maalikunstniku portree El Greco järgi".
Ekspressionistid keskendusid El Greco ilmekatele moonutustele. El Greco mõjutas ka Jackson Pollockit. Aastaks 1943 oli Pollock lõpetanud kuuskümmend joonistust El Greco järgi ning omas Kreeta meistrist kolme raamatut.
El Greco on inspireerinud ka nüüdiskunstnikke. Kysa Johnson kasutas El Greco maali "Pühast vaimust rasestumine" mõnede oma tööde kompositsiooniliseks raamistikuks ja meistri anatoomilised moonutused peegelduvad mõnevõrra Fritz Chesnuti portreedes.
El Greco iseloom ja teosed inspireerisid luuletaja Rainer Maria Rilket. Üks komplekt Rilke poeeme ("Himmelfahrt Mariae I.II.", 1913) põhines otseselt El Greco maalil "Pühast vaimust rasestumine". Kreeka kirjanik Nikos Kazantzakis, kes tundis El Grecoga hingesugulust pealkirjastas oma autobiograafia "Ülevaade Grecole" ning ülistas Kreetal sündinud kunstnikku.
1998. aastal andis Kreeka elektroonikahelilooja ja artist Vangelis välja kunstnikust inspireeritud sümfooniaalbumi "El Greco". See album on edasiarendus varasemale Vangelise albumile "Foros Timis Ston Greco" ("Austusavaldus El Grecole").
Kreetal sündinud kunstniku elu kujutab Kreeka, Hispaania ja Ühendkuningriigi koostöös 2007. aastal valminud film "El Greco".
Loomingu hulk
El Greco teoste täpse arvu üle on peetud innukaid vaidlusi. Pärast kunstiajaloolase Rodolfo Pallucchini mõjukat uuringut aastast 1937 kasvas El Grecole omistatud teoste arv märgatavalt. Pallucchini omistas El Grecole väikese triptühhoni Galerii Estenses Modenas signatuuri ("Χείρ Δομήνιχου", Doménikose käega loodud) põhjal, mis asub Modena triptühhoni keskpaneeli tagumisel poolel. Üksmeelselt leiti, et see triptühhon on tõepoolest üks El Greco varasematest teostest ning Pallucchini teos muutus aluseks, mille järgi teoseid El Grecole omistati. Vaatamata sellele väitis Wethey, et Modena triptühhon ei ole kuidagi El Grecoga seotud, ning avaldas 1962. aastal kataloogi raisonné, milles on El Grecole omistatud teoste hulk suuresti vähendatud. Kui kunstiajaloolane José Camón Aznar pidas El Greco omaks 787–829 maali, siis Wethey vähendas selle arvu 285 autentse teoseni ning sakslasest hispaania kunsti uurija Halldor Sœhner omistas kreeta meistrile vaid 137 teost.
Hiljem, pärast El Greco signatuuri leidmist maalilt "Neitsi suremine" 1983. aastal ning pärast ulatuslikke uuringuid arhiivides on uurijad järk-järgult veendumas, et Wethey hinnangud ei olnud päris korrektsed ja tema kataloogis avaldatu võib anda moonutanud ülevaate kogu El Greco kunstist ja tema arengust. Signatuuri avastamine maalilt "Neitsi suremine" viis veel kolme "Doménicose" allkirjaga maali omistamiseni El Grecole (Modena triptühhon, St. Luke'i maal neitsist ja lapsest ja Magi kummardamine) ning seejärel hakati autentseteks pidama teisigi maale – mõned neist signeeritud, mõned mitte. Vaidlused El Greco teoste täpse arvu teemadel on jäänud lahendamata ning Wethey kataloog raisonné on nende lahkarvamuste keskpunktiks.
El Grecole on omistatud ka mõned skulptuurid, näiteks "Epimetheus ja Pandora". See kaheldav fakt põhineb Pacheco tunnistusel (ta nägi El Greco stuudios kujukeste sarja, kuid need võisid olla ka üksnes mudelid). Säilinud on ka El Greco neli joonistust; kolm neist on ettevalmistavad tööd Santo Domingo el Antiguo altari tarbeks ning neljas on visand ühe tema maali "Ristilöömine" tarbeks.
Koltasaamid
Koltasaamid (ka koltad) on saamide hulka kuuluv etniline rühm Lapimaal ja Koola poolsaarel Soomes ja Venemaal.
Koltasaamid kuuluvad Koola poolsaare Petsamo ala põlisrahva hulka, kuid Jätkusõja järel läks Petsamo ala Nõukogude Liidule ja enne seda evakueeriti suur osa koltasaamidest mujale Soome. Praegu elab enamik koltasaame Inari valla Sevettijärvi ja Nellimi külas ja nende ümbruses.
Traditsioonide ja keele poolest kuuluvad koltasaamid idasaamide hulka. 1995. aasta hinnangu järgi elab Soomes 500 ja Venemaal 400 koltasaami. <!--
Historiaa
Koltat asuivat niin sanotulla koltanmaalla, joka käsitti Suomen ja Norjan Lapin koillisimmat osat sekä Venäjällä Kuolan alueen luoteisosat. 1500-luvulla koltat kääntyivät ortodoksiseen uskontoon ja vanhat pakanalliset uskonnot hävisivät. Akkalansaame kehittyi omaan suuntaansa sen puhujien jouduttua Kantalahden luostarin piiriin, kun taas koltat joutuivat Petsamon luostarin piiriin. Nykyisin akkalansaamelaisia ei enää käsitetä koltiksi.
Koltat ovat käyneet keskustelua hallitsijoiden kanssa jo 1500-luvulla veronkantoon liittyvissä asioissa. Suonikylän ja Nuortijärven vastikään ortodoksisuuteen kastetut koltat Lev Denisov ja Petruška Ivanov ovat valittaneet ensin ruotsalaisista verottajista, sittemmin erityisesti Kuolansuun linnoituksen kauppiaasta Jakuško Zvjagasta, joka on vienyt kohtuuttomia veroja väkivalloin ja kavaltanut niitä itselleen. Alueet ovat olleet Venäjän tsaarille merkityksellisiä, koska sekä Iivana Julma, Boris Godunov että Vasili Šuiski ovat kirjallisesti reagoineet kolttien puolesta.
Tarton rauhassa 1920 kolttien asuinalue jakaantui kahtia. Osa jäi Suomen puolelle ja osa silloisen Neuvostoliiton, nykyisen Venäjän puolelle. Raja vaaransi koko kolttien identiteetin perinteisen elinkeinojen, poronhoidon, metsästyksen ja kalastuksen vaikeuduttua. Koltat jäivät Petsamon alueella pieneksi vähemmistöksi suomalaisten alettua muuttaa alueelle. Vuonna 1926 heitä oli 1/4 Petsamon alueen asukkaista ja 1930 määrä oli laskenut 1/6:een.
thumb|right|300px|Koltat asutettiin valtion rakennuttamiin standardimallisiin kolttakoteihin. Kuvan kolttakoti on nykyisin museona Sevettijärvellä
Laekeni kuningaloss
Laekeni kuningaloss (hollandi keeles Kasteel van Laken) on loss Belgia pealinnas Brüsselis, Laekeni linnaosas. Loss on olnud Belgia kuningate ametlikuks residentsiks alates Leopold I kroonimisest 1831. aastal.
Koltasaamid
Historiaa
Talvi- ja jatkosodan jälkeen Suomi menetti Petsamon alueen ja Petsamon, Suonikylän ja Paatsjoen koltat evakuoitiin Suomeen: Suonikylän koltat Sevettijärvelle, Paatsjoen koltat Ivalon koillispuolelle ja Petsamon koltat Mustolaan, Sarmijärvelle Nellimiin ja Sevettijärvelle. Identiteettikriisi paheni perinteisen vuotuiskierron loputtua, kun alueet olivat pienentyneet entiselle elämänmuodolle riittämättömiksi. Koltat asutettiin kiinteisiin taloihin ja elämää yritettiin sopeuttaa uusiin suomalaisiin olosuhteisiin. Kuten karjalaiset evakotkin, myös koltat kohtasivat syrjintää.
Laekeni kuningaloss
Lossi pargis on mitmed järved, golfiväljak, mitmesugused paviljonid, nagu Hiina paviljon ja Jaapani torn.
Koltasaamid
Koltat nyky-Suomessa
Kolttien ja koltta-alueen elinolojen, toimeentulomahdollisuuksien ja kulttuurin ylläpitämiseksi ja edistämiseksi on voimassa kolttalaki (253/1995). Siinä säädetään laina- ja avustustavoista muun muassa kalastuksen ja poronhoidon sekä koltta-alueen palveluiden edistämiseksi. Laissa on myös säännökset kolttien kyläkokouksista, kyläneuvostoista ja luottamusmiehestä, mitkä pitävät yllä kolttien vanhaa kylähallintoa ja muodostavat virallisen tavan edustaa tätä etnistä ryhmää Suomen valtioon päin.
Saaˊmi Nueˊtt ry on kolttasaamelainen kulttuuriyhdistys, jonka perustajat ovat kolttasaamelaisia kulttuuriaktiiveja. Yhdistys on perustettu Sevettijärvellä marraskuussa 2006 vastaamaan kolttien omaa halua elvyttää ja kehittää kulttuuriaan ja kieltään. Toinen yhdistyksen päätehtävistä on lujittaa hajallaan asuvien kolttasaamelaisten yhteenkuuluvuutta. Saaˊmi Nueˊttin kotipaikka on koltta-alue Inarin kunnassa, vaikka sen aktiiviset toimijat sijoittuvatkin eri puolille Suomea. -->
Usk
right|thumb|Nellimi õigeusu kirik Koltasaamid on õigeusklikud ja kuuluvad tänapäeval enamasti Soome Õigeusu Kirikusse. Petsamo Trifon (1495–1583) ristis koltasaamid õigeusku juba 16. sajandi keskel. Õigeusk eristab koltasaame ülejäänud Põhjamaade saamidest, kes on luterlased.
Alvar Sammal
Aastatel 1995–1997 juhtis ta telekanali TV3 saadet "Sämmi köök".
Aastast 1998 tegutseb Mäos pererestoran Sämmi Grill, kus Sämm ise väga populaarse kokana töötas. Hiljem loodi Sämmi Grill ka Haljalasse.
2008. aastal võeti Sämm esimesena Eesti Grilliliidu auliikmeks töö ja tegevuse eest Eesti grilliliikumise ja festivali Grillfest ühe algatajana ning grillimise populariseerimise eest Eesti rahva seas.
Säde (perekonnanimi)
Säde on eesti perekonnanimi.
Perekonnanime Säde (Sädde) on pandud Valguta mõisavallas Rannu kihelkonnas Tartumaal. Nimede eestistamisel määrati Säde uueks perekonnanimeks isikuile, kelle perekonnanimi oli Abe, Adamson, Anderson, Bamberg, Eilmann, Funk, Glass, Hammer, Hellmann, Idvand, Indus, Jaanson, Juhkam-Johanson, Jürgens, Jürgenson, Jurrask, Kärssop, Korndorf, Kraus, Kreenperk, Kruusberg, Lorents, Niiman, Otloot, Otlot, Paalberg, Podekrat, Pok, Putne, Putnin, Rehberg, Reier, Saalvelt, Samson, Sandberg, Schelk, Schönberg, Schults, Seemann, Shelk, Silbergleich, Silling, Siska, Sloga, Soeson, Sõrason, Sprenk, Stahl, Stern, Still, Straus, Strauss, Styf, Subka, Sults, Teinfeldt, Thomson, Tohv, Tomson, Tõnnson, Tsherõshev, Verbu, Voatmann, Vunk, Zähmann-Seemann, Zähmann ja Zettermann. 2018. aasta 1. jaanuari seisuga on perekonnanimi Säde Eestis 183 mehel ja 169 naisel.
Djubbvikin
Djubbvikin (djub+vik eestirootsikeelne nimi, rts Djuphamnen) on laht Harju maakonnas Naissaarel.
Lahe koordinaadid on.
Heki tänav
Heki tänav on tänav Tartus Ropka linnaosas.
Tänav saab alguse Kopli tänavalt, kulgeb alguses lõunasse, pöörab siis itta ja lõppeb Võru tänaval.
Tänava pikkus on umbes 260 meetrit.
Scutumi-Centauruse haru
pisi|300px|Linnutee struktuur Scutumi-Centauruse haru on üks kahest Linnutee peamisest harust.
Scutumi-Centauruse haru asub väiksema Carina–Sagittariuse haru ja teise peamise haru, Perseuse haru vahel. Scutumi-Centauruse haru algab Linnutee keskosa lähedalt Scutumi haruna ja muutub sujuvalt Centauruse haruks.
Piirkonnas kus haru algab, asub palju tähetekkepiirkondi.
Valaskala (mütoloogia)
Valaskala on müütiline suur kala, keda on mainitud eesti rahvuseeposes "Kalevipoeg".
Rahvuseepose kuueteistkümnendas loos (Lennuki ehitus ja merereisi algus, Teekond maailma otsa,  Lapumaa ja Varrak, lapu tark) sõlmivad Kalevipoeg ja Varrak Lapu rannas kokkuleppe, et tark tuleb teatud tasu eest teejuhiks Lennuki merereisil maailma otsa. Varrak võttiski laevasõitu seada ning tüürida. Põhja pole purjetades juhtus aga laev neelukohta, kus aerud ei saanud avitada ega purjed välja päästa.
Varrak võttis tündri, mille kattis punakaleviga, sidus punapaeltega ja kinnitas köitega laevakere külge rippuma. Valaskala märkaski sööta:
Kuppelmaastik
pisi|300px|Kuppelmaastik Karula rahvuspargis Kuppelmaastik on maastiku tüüp, kus moreenkünkad vahelduvad nõgudega. Küngastevahelistes nõgudes on palju järvi ja järvede kinnikasvamisel kujunenud soid.
Kuppelmaastikke on kujundanud mandrijää sulamine. Künkad ja nõod on tekkinud jääkilbi ebaühtlase sulamise tulemusel.
Eestis esineb kuppelmaastikke eeskätt Lõuna-Eestis Karula rahvuspargis, Haanja looduspargis ja Otepää looduspargis.
Avo Ots
Avo Ots (sündinud 14. oktoobril 1949 Tartus) on eesti tehnikateadlane.
Elukäik
Avo Ots on talupidaja poeg.
Lõpetanud 1968. aastal Tartu 1. Keskkooli, 1973 Tallinna Polütehnilise Instituudi (TPI) raadioinsenerina, tehnikamagister (1992, TTÜ), väitekiri "TTÜ arvutivõrgu struktuur".
Olnud aastatel 1973–1979 TPI automaatikateaduskonna raadiotehnika kateedri insener, 1979–1993 assistent, 1994–1999 dotsent, 1999– Tallinna Tehnikaülikooli raadio- ja sidetehnika instituudi telekommunikatsiooni õppetooli lektor. Õpetanud programmeerimist, telekommunikatsiooni, infotöötlust ja arvutitehnikat, koostanud õppevahendeid.
Teadustöö
Uurimisvaldkonnad: signaalitöötlus, selle algoritmid ja seadmed, telekommunikatsioon, arvutiside, mobiilside tehnoloogiad ja teenused. Üle 20 teadustrükise.
Mežvidi (Valmiera vald)
Mežvidi on küla (vasarnīcu ciems ehk suvilapiirkond) Lätis Valmiera piirkonnas Valmiera vallas.
Küla asub valla lõunaosas maantee A3 ääres. Küla juures asub Pilāti bussipeatus. Aastail 2009-2021 kuulus küla Burtnieki piirkonda.
Iridoviridae
Iridoviridae on viiruste sugukond.
Klassifikatsioon
Sugukonda Iridoviridae liigitatakse järgmised viiruste perekonnad:
Patogenees
Mitmed sugukonda Iridoviridae liigitatud viirused võivad erinevatel organismidel, näiteks madudel mitmeid haiguslikke seisundeid põhjustada.
Viited
Selles artiklis on kasutatud ingliskeelset artiklit en:Iridoviridae seisuga 25.01.2014.
Jelizovo rajoon
Jelizovo rajoon on haldusüksus Venemaal Kamtšatka krais. Asub Kamtšatka poolsaare lõunaosas.
Rajoonis on 27 asulat, neist 1 linn ja 1 alev. Jelizovo rajoon jaguneb 10 munitsipaalmoodustiseks.
2021. aastal oli rajoonis 63 409 elanikku. 2010. aastal olid 89% elanikest venelased, 3,5% ukrainlased ja 1,1% korealased.
Soondrerank
Saare koordinaadid on. Saar asub 300 meetrit rannikust. Saar on pikliku kujuga ja kruusase pinnamoega, kirderannas asub maasäär.
Puuma (perekond)
Puuma (Puma) on kaslaste perekond väikeste kaslaste alamsugukonnast.
Traditsiooniliselt on sellesse ainsa retsentse liigina paigutatud puuma (Puma concolor). Vahepeal paigutati sinna ka jaguarundi (Puma yagouaroundi), kuid nüüd arvatakse see perekonda Herpailurus.
Väljasurnud liikidest paigutatakse sellesse perekonda Puma pardoides ning alates 2017. aastast ka Puma trumani ja Puma inexpectatus, kes varem moodustasid eraldi perekonna Miracinonyx.
Transaviabaltika
Transaviabaltika on Kaunase lennujaamas (EYKA) asuv Leedu lennufirma.
Renavas
Renavas on küla Leedus Mažeikiai rajoonis Seda vallas. Renavas asub Läti piiri ääres Varduva kaldal.
XVI sajandil mainiti esimest korda Renavase mõisa, aastal 1763 ehitati sinna kirik. Nii mõis kui küla said nime Renėde suguvõsa järgi, kellele mõis kuulus. Praegune kirik pärineb aastast 1933.
Külas on raamatukogu, varem asus seal ka põhikool, kuid praegu asub see uutes ruumides Vadagiai külas. Varduva jõel on pais ja väike hüdroelektrijaam. Mõisa pargis kasvab Leedu jämedaim kuusk.
Mattias Sjögren
Ta alustas Rögles ka klubikarjääri, debüteerides Rootsi esiligas hooajal 2004-05. 2008. aastal tõusis ta klubiga Rootsi kõrgliigasse. Hooajal 2010–11 mängis ta Rootsi kõrgliigas Färjestadi ridades ja tuli klubiga sel hooajal Rootsi meistriks.
2011. aasta juunis sõlmis ta lepingu NHL-i klubiga Washington Capitals. Ta asus mängima American Hockey League'is (AHL) Capitalsi noorteklubis Hershey Bears. Hooaja 2011–12 teises pooles mängis ta taas Färjestadis. Seejärel naasis Sjögren veel üheks hooajaks Põhja-Ameerikasse, kuid NHL-is tal debüüti teha ei õnnestunud.
Aastatel 2013–2015 mängis ta Rootsi kõrgliiga klubis Linköpings HC. Hooajal 2015–16 mängis ta KHL-i klubis Kaasani Ak Bars. Aastatel 2016–2018 mängis ta kaks hooaega Šveitsi kõrgliiga klubis ZSC Lions. 2018. aastal tuli ta Lionisiga Šveitsi meistriks. 2018. aasta aprillis naasis ta Röglesse, sõlmides klubiga nelja-aastase lepingu.
2011. aasta maailmameistrivõistlustel võitis Sjögren Rootsi jäähokikoondise koosseisus hõbemedali ja 2014. aasta maailmameistrivõistlustel pronksmedali.
Projekti ebaõnnestumine
Projekti ebaõnnestumise kohta otsest definitsiooni ei ole, kuid kui kirjeldada seda oma sõnadega, siis võib öelda, et tegemist on olukorraga, kus ei saavutata projekti puhul püstitatud eesmärki, või kui kulud on suuremad kui tulud, mis toob pankroti, projekt ei pruugi olla kaasaegne ehk kui võtta nüüdisaja, siis peamine valdkond, kus projektid ennast läbi löövad on infotehnoloogia valdkond. Kuna otsest definitsiooni ei ole, siis võib välja tuua suurel hulgal põhjuseid, miks projektid läbi kukuvad.
Projektide ebaõnnestumise probleemiks on see, et traditsiooniline lähenemine projektijuhtimisele muudab meeskondade tähelepanu soovituste keskendamisele, uute tehnoloogiate ja osaliste lahenduste väljatöötamisele. Loomulikult on plaanis neid üheskoos kujundada, et saavutada lõppeesmärk, kuid kui projektides teevad kaasa paljud inimesed, kes töötavad pikema aja jooksul, kavatsevad juhid seda prognoosida, tegevusi ja töövoole, mis on vajalikud. Ainult juhul, kui lõpp produktile on hästi teada. Väga tehnilistel projektidel, nagu mitmesuguste lennukite ehitamine jne. on peaaegu vältimatu, et mõningad asjad jäävad plaanist välja. Isegi kui kõik õiged tegevused on oodatud, võivad osutuda need parajaks pähkliks või hoopis võimatuks, kui need on lõpule jõudnud.
Organisatsioonisisesed põhjused
On palju põhjuseid nii organisatsioonisiseseid kui ka väliseid tegureid, miks üks või teine projekt läbi kukub. Järgmisena tuuakse välja mõned aspektid, mis on läbikukkunud projektile omane :
Organisatsioonivälised põhjused
Kõik projektid, mis on loodud, neid ümbritsevad mitmesugused riskid. Kui tegur, mis võib mõjutada projekti tulevikku (läbikukkumist), ei tuvastata varakult, siis võib kaasneda üpriski suur oht, et projekti eesmärk täidetakse eelarve piires ja sealt tuleneb ka selle kvaliteet. Selle puhul tuleb iga projekti puhul tegeleda juhtimisstrateegiaga, kuid nagu eespool mainitud, siis iga riski puhul esinevad ohud ja võimalused. Iga projekti tavade puhul on tõenäoline, et riske vaadatakse kui negatiivse mõttena. Seda on määratletud, kui miskit mis võib juhtuda ja mis võib kahjustada eesmärkide saavutamist. Kuid alati ei pruugi risk olla midagi, mis on valesti läinud – see on midagi sellist, mis erineb teistmoodi ja kuidas me seda ootame või planeerime. See tõlgendus võimaldab riske hallata tõhusamalt. Seega võime öelda, et risk on tulevaste sündmuste või sündmuste seeria koos esinemise tõenäosusega ja kahjumi potentsiaali või mõjuga eesmärkidele, mis võivad olla positiivne või negatiivne juhtimise programm.
Lähenemine riskiteguritele
Kuna inimesi huvitavad tegurid, mis põhjustava projektide ebaõnnestumist, siis kasutatakse sellist juhtumite uurimiseks sellist lähenemisviisi, mis põhineb teadustööl, mis määratlevad riskitegureid, mille tagajärjeks on projekti ebaõnnestumine. Mistahes organisatsioon, kes kavatseb töötada IT-allhanke korras, peab projekt vastama riskidele, mida soovime kliendil aidata tuvastada, ja mis kõige tõenäolisemalt mõjutavad projekti tulemusi. Edukas tarkvaraarendus on seotud mitte ainult tehniliste lahendustega, vaid ka mängu tulevad organisatsioonilised küsimused nagu projekti juhtimine ja inimkäitumine. Kuna infotehnoloogia mängib strateegilist rolli äritegevuse tulemuslikkuses, siis organisatsioonide väljatöötamise innovatsioon toob esile suure riski, mida määratletakse kui strateegilist IT-süsteemi, ja mille üle saab riske arutada üksikasjalikumalt, siis kaasatakse arutelu üldiste projektide riskide üle, riskide allhankimise kokkuvõtte riske, mis on spetsiifilised strateegilisele allhankelepingule arendusprojektidel. See on väga lühike arutelu riski raamistikus, mis eelnevatel uuringutel sünteesiti. Areng sellest raamistikust on üksikasjalikumalt kirjeldatud. Ainult mõned uurimistööd käsitlevad riski strateegilises kontekstis ja enamus käsitletavatest IT-projektide riskidest on keskendunud müüjale/arendusosale, identifitseerides riske, mis ähvardavad sisemisi süsteeme või tarnijate tarkvara arengut. Tänu IT alhanke kasvavale tasemele on globaase IT-allhankel kasvav suund ja mis kõige tähtsam, tööstuse kasvav mure on see, et IT allhanke korras esineb rahulolematust seoses projekti vigadega. IT-allhangete risk on hiljuti suurenenud. Vaatamate sellele tegelevad praegu IT-allhanke tarnijad. Üllatava on see, et riske on vähe uuritud IT-süsteemide arendusprojektide poolt. Pärast strateegilist IT-süsteemi väljatöötamist ja arendamist mõnest süsteemist on tekkinud mitu ühist omadust, kus infotehnoloogia riski uuringuid ei saa hinnata. Kõik arendusprojektid vajavad ressursse, nõudmiste tekkimist, planeerimist ja juhtimine ning arendusprotsessid on põhimõtteliselt sarnased.