cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Hendrik Arro
Lendurina II maailmasõjas
1944. aasta septembris, kui Saksa väed jätsid Eesti maha, taandus ka tema üksus Saksamaale. Pärast üksuse usalduse kaotust ja selle likvideerimist, Heiligenbeilis (Ida-Preisimaa) oktoobris 1944 saadeti ta koos üksuse ülejäänud koosseisuga Oderi-äärse Frankfurdi Kunersdorfi lennubaasi, mis sai eestlastest lennuväelaste kogumispaigaks. Sealt saadeti neist enamik, sealhulgas Hendrik Arro, novembri alguses Esbjergi langevarjurite kooli. Pärast lühiaegset väljaõpet Esbjergis saadeti eestlased sealt detsembris 1944 Dortmundi, õhutõrje-suurtükiväe gruppi nr 96, kus eestlastest lendurid õpetati ümber ja rakendati õhutõrje-raskekahurväelastena. Jaanuaris-veebruaris 1945, õppis ta umbes paarikümnemehelises rühmas Schongau õhutõrjekoolis tulejuhtimisseadmete kursustel, mille lõpetamise järel suunati nad tagasi Dortmundi.
1945. aasta märtsis saadeti Dortmundis paiknenud eesti päritoluga lennuväelased edasi Hamburgi, Saksa sõjaväe 20. Eesti diviisi tagavarapataljoni, sealt edasi Hirschbergi lähistele diviisi võitlusüksuste juurde. Ta andis end 20. Eesti diviisi koosseisus 9. mail 1945 Tšehhoslovakkias Tšehhi partisanide kätte sõjavangi ja elas üle Tšehhi põrgu. Sõjavangist õnnestus tal Brno lähistel koos mõne endise kaasvõitlejaga vangistusest põgeneda. Lääne poole mineku ebaõnnestumise tõttu, naasti 1945. aasta suvel tagasi NSV Liidu okupatsiooni all olevasse Eestisse.
Pärast sõda
Sõja-ajal valel poolel sõdimist varjates õnnestus tal Eesti NSV-s legaliseeruda ja asuda oma poolelijäänud õpinguid jätkama. 1946. aasta kevadel lõpetas ta Tallinna 2. Keskkooli ja sama aasta sügisel astus Tallinna Polütehnilisse Instituuti, kus ta õppis kütuste keemilist tehnoloogiat.
30.09.1950 abiellus ta Juta Pärnasaluga, kuid juba 7. oktoobril MGB arreteeris ta ja saatis Saksa sõjaväes sõdurina teenimise eest 25 aastaks vangilaagrisse. Vangistuse kohaks sai Kolõma (Magadani oblast), kus tal tuli sõjavangina töötada elektrijaama ehitusel ja kullakaevandustes. Abikaasa Juta Arro ei lahutanud, vaid otsustas oodata.
NSV Liidus 17. septembril 1955 väljaantud amnestiaseadluse põhjal vabanes Arro vangilaagrist sama aasta novembris. Jätkus ka abielu Juta Arroga.
Edasine haridus
Eestisse tagasipöördumise järel õnnestus tal jätkata õpinguid Tallinna Polütehnilises Instituudis ja lõpetas selle 1957. aastal. Ta kaitses 1968. aastal väitekirja "Nazarovi süte ja eesti põlevkivi tuha üksikute komponentide rollist küttepindade saastumis- ja korrosiooniprotsessides" ja sai tehnikakandidaadi kraadi.
Töökäik
Pärast kõrgkooli lõpetamist töötas ta sama kõrgkooli soojustehnika kateedris teadurina ja üle 30 aasta soojustehnika teaduslabori juhatajana. 1971. aastal anti talle vanemteaduri kutse. TTÜ Soojustehnika Instituudi mittekoosseisulise vanemteadur-konsultandina töötas ta veel kaua ka pensioniealisena.
Teadustöö
Soojusenergeetika kateedris ja teaduslaboris Ilmar Öpiku uurimisgrupis töötades hakkas ta tegelema keeruliste mineraalosa omadustega kütuseid põletavate katelde küttepindade saastumis- ja korrosiooniprobleemidega. Peamised uurimisobjektid olid eesti põlevkivi ja Nazarovi pruunsöega köetavad katlad, kuid oli ka perioode, kus uuriti värvilise metallurgia (vasetööstuse) ettevõtete ning MHD-generaatorite utilisatsioonikatelde küttepindade saastumisega seotud küsimusi. Hiljem on uurimistööde temaatika laienenud ja lisaks küttepindade probleemidele käsitleti ka elektrijaamade keskkonna-ohutusega seotud probleeme, (väävli sidumist ja suitsugaaside märgpuhastust, CO2 heitmed ja sidumist tuhaväljadel, tuhaväljade keskkonnaohutust jne).
Sportlase ja spordikohtunikuna
Tuli vehklemises üliõpilasena Eesti NSV ja Tallinna meistriks ja oli aastaid Eesti NSV võistkonna liige. Samuti on ta hiljem tegutsenud nii üle-eestilistel kui ka üleliidulise (NSV Liidu) ja rahvusvahelise (sotsialismimaade) ulatusega võistlustel spordikohtuniku ja peakohtunikuna.
Purilennuga hakkas ta tegelema 1957. aastal, mil tal vahepealset "poliitilist sula" kasutades õnnestus oma elulugu varjamata astuda ALMAVÜ Tallinna Aeroklubi liikmeks. Kui NSV Liidu poliitiline õhkkond uuesti karmistus, keelati tal 1960. aastal lendamine minevikus valel poolel sõdimise eest jälle ära. Sellele vaatamata õnnestus tal lennuspordialasest tegevusest purilennukohtunikuna siiski mingil määral osa võtta ning hiljem oli ta isegi mitmel üle-eestilisel ja Balti NSV-de purilennuvõistlusel peakohtunik.
Orienteerumisega tegeles ta vanemas eas. Oli üle 10 aasta Tallinna orienteerumisklubi "Orion" esimees ja aseesimees ning mitmel, sh ka rahvusvahelisel orienteerumisvõistlusel peakohtunik.
Tegevus represseeritu ja veteranina
Hendrik Arro rehabiliteeriti täielikult kui alusetult süüdimõistetu Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidiumi 19. veebruari 1990. aasta seadluse "Kohtuväliselt represseeritud ja alusetult süüdimõistetud isikute rehabiliteerimisest" § 1 p2 alusel Eesti NSV Ülemkohtu 12. aprilli 1991 otsusega nr. 11/2470. Pärast Eesti iseseisvuse taastamist asus kohe tegutsema ka Eesti Vabadusvõitlejate Liidus (EVL). Oli aastaid EVL Vanematekogu ja EV Tallinna Ühenduse (EVTÜ) Volikogu esimees ja EVL juhatuse liige. 1993. aastast oli ka EVTÜ juures tegutseva Sõjaaegsete Eesti Lennuväelaste Ühenduse (SELÜ) esimees.
Isiklikku
Hendrik Arro suri oma kodus Pirital 26. septembril 2017 kell 14. Ta maeti 12. mail 2018 Metsakalmistule.
1962. aastal abikaasa Juta Arro suri ja 1964. aastal abiellus ta Selma Koppeliga, kes suri 1989. aastal. 2002. aastal abiellus ta Sirje Kalamiga.
Vetluga jõgi
Vetluga (vene Ветлуга, mari Вÿтлä) on Volga vasak lisajõgi.
Vetluga saab alguse Kirovi oblastist, korduvalt suunda muutes voolab läbi Kostroma ja Nižni Novgorodi oblasti ning suubub Marimaal Jurino alevi lähedal Volga jõel asuvasse Tšeboksarõ veehoidlasse.
Jõe pikkus on 889 km, valgala 39 400 km².
Vetluga ääres asub Vetluga linn.
Ain Kaalep
Ain Kaalep (4. juuni 1926 Tartu – 9. juuni 2020 Tartu) oli eesti filoloog. Ta tegutses luuletaja, näitekirjaniku, kriitiku ja tõlkijana, osales Eesti taasiseseisvumise ajal poliitikas ja oli üks 1992. aasta põhiseaduse koostajaid. Kaalep andis olulise panuse eesti keele, kultuuri ja rahvusliku demokraatia arengusse.
Mtshetha-Mthianethi piirkond
Piirkonna ISO 3166 kood on GE-MM.
Haldusjaotus
Regioon jaguneb halduslikult
Ain Kaalep
Kaalepi ainulaadne haare rikastas eesti luulekultuuri silmapaistvalt. Ta tõi eesti luulesse arvukalt uusi vorme, lihvis värsiõpetust ja arendas erinevaid žanre täiuseni. Kaalep oli polüglott ja väga viljakas tõlkija. Eesti keelde tõi ta mitmeid uudissõnu, millest nii mõnigi on igapäevakeelde püsima jäänud. Kaalepi sügav huvi klassikalise Euroopa pärandi vastu ja järjekindel poolehoid põlisrahvastele aitasid okupatsiooniaastail eesti kultuuris alal hoida rahvusmeelset ja euroopalikku vaimu.
1321
1321. aasta
Ain Kaalep
Lapsepõlv ja kooliaastad
thumb|Magdaleena ja [[Juhan Kaalep väikese Ainiga]] Ain Kaalep sündis Tartus metsandusteadlase Juhan Kaalepi perekonnas. Tema isapoolsed esivanemad olid mulgid, emapoolsed pärit Tartumaalt. Aini isa tutvus Magdaleena Pikaga Ülejõe aguliperes, kelle juures ta üliõpilasena peavarju sai; hiljem nad abiellusid. Nime sai Ain oma isapoolse vanavanaisa, taluperemees Hain Kaalepi (1831–1912) järgi, kes oli omakorda eesnime saanud enda vanaisa ja vanavanaisa järgi. Lapsena elas Ain Peedul ja Suure-Kambjas, kus tema isa oli metsaülemaks, ning hakkas juba kuueaastaselt käima koolis Tartus Hugo Treffneri Gümnaasiumis. Kui Ain oli seitsmeaastane, tõlkis isa talle tsaariaegset geograafiaõpikut, millega poiss pärast koolis maateaduse tundides hiilata võis. Esimese luuletusetaolise teksti kirjutas ta kaheksa-aastaselt. Vahepeal käis Ain kaks aastat ka Kambja algkoolis, ent 1936. aastal läks tagasi Tartusse ja jätkas õpinguid Treffneri gümnaasiumis A-klassi humanitaarharus. Lapsena oli tal baltisakslannast hoidja Beern, kelle perekonnas Kaalep mitu aastat elas, kui läks kooli Tartusse. Temalt õppis Kaalep baltipärast saksa keelt. Kaalep oli isa mõjutusel juba poisipõlvest kokku kasvanud "Tartu vaimuga", mis 1930. aastatel tähendas Jaan Tõnissoni toetamist ja opositsiooni Konstantin Pätsi vaikivale ajastule.
1321
Sajandid: 13. sajand - 14. sajand - 15. sajand
Ain Kaalep
Osavõtt Teisest maailmasõjast ja vangistus
thumb|200px|Ain Kaalep [[Omakaitse liikmena]] Novembris 1943 põgenes Kaalep paadiga Soome, et võtta osa Jätkusõjast. Sama tee võttis ette võimlemisõpetaja Karl Talpaku õhutusel suur osa Treffneri 1943. aasta lennust. 19. novembril 1943 astus Kaalep vabatahtlikuna Soome armeesse ja veebruaris 1944 jõudis Karjala kannasele Jalkala väljaõppelaagrisse. Seal kohtus ta uuesti Talpakuga, kes oli ühtlasi üks eesti vabatahtlike rügemendi organiseerijaid. Talpak korraldas Kaalepi saatmise Taavetti lähedale Kivijärvi allohvitserikooli, kus ta teenis koos Ilmar Malini ja Ilmar Jaksiga. Kaalepi luuletusi avaldas esimesena soomepoiste ajakiri Kodutee veebruaris 1944. Kaalep lõpetas allohvitserikooli 27. mail 1944 kaprali auastmes ja määrati 200. jalaväerügemendi II pataljoni, kus temast sai 5. kompanii võitleja. Nõukogude suurpealetungi ajal 1944. aasta suvel osales Kaalep Karjala kannasel toimunud lahingutes: Viiburi lahe ääres ja Vuoksi jõel.
1321
Aastakümned: 1270. aastad 1280. aastad 1290. aastad 1300. aastad 1310. aastad - 1320. aastad - 1330. aastad 1340. aastad 1350. aastad 1360. aastad 1370. aastad
Aastad: 1316 1317 1318 1319 1320 - 1321 - 1322 1323 1324 1325 1326
Ain Kaalep
Osavõtt Teisest maailmasõjast ja vangistus
Kaalep oli nende soomepoiste seas, kes otsustasid 1944. aasta augustis vabatahtlikult naasta Eestisse. Ta saabus kodumaale 19. augustil ja paigutati algselt Kehras asunud 20. eesti diviisi väljaõppelaagrisse. Peagi liitus Kaalep Admiral Pitka löögiüksusega ja 18-aastaselt juhtis allüksust Kose lahingus 22. septembril 1944. Püsside ja ühe tankirusikaga seisti Pirita jõe ääres vastu Nõukogude jalaväe ja tanki rünnakule. Kui saabus teade, et naaberjagu oli rindelt kadunud, andis Kaalep taganemiskäsu. Hiljem on ta kiitnud taktikalisi õppusi Soome allohvitserikoolis, mis andsid talle tarkuse õigel ajal taganeda ja surmaminekut vältida. Koselt taanduti Kohila kaudu lääne suunas, kuid jäädi siiski punaväe poolt okupeeritud territooriumile.
Kaalep naasis Tartusse ja proovis jätkata õpinguid ülikoolis, ent need katkesid peagi uuesti. Märtsist 1945 kuni märtsini 1946 oli Kaalep vangistatud Nõukogude okupatsioonivõimu poolt. Teda hoiti Tartus "hallis majas" Riia 15b, Tallinnas Pagari tänaval ja Patarei vanglas. Eeluurimisel Kaalepit peksti ja temalt nõuti kaaslaste nimesid, kellega koos ta oli võidelnud kommunismi vastu. Kaalep tegi otsuse pigem surra, kui reeturiks saada. Ta proovis kingapaela otsas oleva metallnaastuga enda veenid läbi lõigata, kuid see ei õnnestunud. Pagari keldri 7. kambris kohtus Kaalep kaasvangi Jaan Krossiga, sellest sai alguse eluaegne sõprus. Samuti tutvus Kaalep vanglas ühe Abhaasia eestlasega ja kirjutas tema mõjul keelatud pliiatsiga keelatud paberile lüürilise poeemi "Ulmgruusia", õppis selle pähe ja tõi niiviisi vanglast välja.
Ülikooliaastad
Pärast vabanemist amnestia alusel püüdis Kaalep juba kolmandat korda oma ülikooliteed jätkata. Ta oli teadlikult nõukogudevaenulik ja suhtus kommunistlikku ideoloogiasse väga tigeda sarkasmiga. Siiski avaldas ta oma vaateid vaid lähedastele sõpradele, ignoreeris ülikoolis domineerinud kommunistlikku ideoloogiat ja sai seal süvendada enda teadmisi maailmakirjandusest. Kaalep valis soome-ugri keelte õpingud professor Paul Ariste käe all, kes oli Kaalepiga koos olnud vangipõlves. Ülikoolipäevil kuulus Kaalep kampa Must Käsi koos Eno Raua, Valmen Hallapi ja Lennart Meriga. Hiljem Must Käsi lagunes: Kaalep ja Meri moodustasid ühingu Mitte Nii Must Käsi, Raud ja Hallap aga Veel Mustema Käe. Kaalep pidas Eno Rauaga Tartu Ülikooli kohviku ees kahvliduelli, mis tõi palju pahandust: seda käsitleti keelatud buršikommete taaselustamisena. 1949. aastal oli Kaalep langenud võimude tagakiusamise alla mitmel põhjusel, nende seas käsikirjaliselt levinud luuletused. Ta sõitis novembris Tallinna, et partei keskkomitees ennast kaitsta, ent see sõit maksis talle valusalt kätte. Kuna ta oli selle tõttu ühe päeva loengutest puudunud, heideti Kaalep ülikoolist välja, ametlikuks põhjuseks toodi "õppedistsipliini rikkumine".
Siitpeale pidi Kaalep leidma Tartus juhuslikke töökohti, et perele leiba teenida. Näiteks oli ta laborant põllumajanduslikes asutustes ja töötas utiilivarujana Glavvtorsõrjo kontoris. Kaalep jäi ometi kindlaks eneseharimise soovile ja kuigi toonane Nõukogude kirjandus talle huvi ei pakkunud, pakkus kompensatsiooni isast maha jäänud väike raamatukogu. Sinna kuulus valik saksa klassikat – Goethe, Schiller ja Heine endastmõistetavalt nende seas, kuid ka näiteks Shakespeare'i näidendid saksa tõlkeis. Pärast Stalini surma avanes Kaalepile võimalus mittestatsionaarses õppes ülikooli tagasi minna. Rektor Feodor Klement, kes suhtus Kaalepisse hästi, ütles, et selleks on vaja pedagoogikohta. Ainus Kaalepile avanenud pedagoogikoht oli Imastu mõisas asunud defektiivsete laste kodu kasvataja, kellena ta töötas aastail 1953–1956. 1953. aasta sügisel sai Kaalep ühtlasi debüteerida tõlkijana, avaldades Rassul Hamzatovilt tõlgitud tekste ajalehes Edasi. Kui 1955. aastal muutus võimalikuks tellida ajalehti ja ajakirju Varssavi pakti maadest, tellis Kaalep kohe kolm Ida-Saksa kultuuriajakirja. 1956. aastal õnnestus Kaalepil viimaks neljandal katsel, 30-aastaselt jõuda ülikoolidiplomini. Akadeemilisele tööle ei olnud tal aga poliitilistel põhjustel lootust pääseda.
Vabakutseline kirjanik okupeeritud Eestis
thumb|Ain Kaalep oma kõige viljakamal loomeperioodil Kaalep valiti Imastus ametiühingu esimeheks ja läks lastekodu juhatajaga tülli, mispeale andis lahkumisavalduse. Kuna Kaalepil olid siis juba mõned tõlkelepingud kirjastusega, võttis ta riski jääda vabakutseliseks kirjanikuks. Alates 1958. aastast elas Kaalep Elvas. See suhteline vabadus määras Kaalepi küll ainelisse kitsikusse, kuid võimaldas samas tööalaselt vabamaid valikuid. Kaalep, Jaan Kross ja Ellen Niit võtsid kolmekesi juba 1950. aastatel suuna programmilisele eesti luule uuendamisele, mida näiteks Nigol Andresen pidas lootusetuks ja arvas, et noored luuletajad lüüakse võimude poolt maha. 1958. aastal sai siiski ilmuda Krossi esikkogu ja seejärel viis ka Kaalep kirjastusse oma esimese luulekogu "Aomaastikud". Selle ilmumisega venitas tsensuur siiski kolm aastat. Vahepeal jõudis ilmuda ka Kaalepi 1961. aasta sügisel ette võetud kahekuulisest Usbekistani-reisist inspireeritud "Samarkandi vihik".
Pärast kahe luulekogu avaldamist sai Kaalepist Eesti NSV Kirjanike Liidu liige ja ta suutis tõlgetega oma pere ära elatada. Aastatel 1966–1971 oli ta Kirjanike Liidu juhatuse liige ja 1986–1991 luulekomisjoni esimees. Lisaks õpetas ta ajuti Elva gümnaasiumis või luges kirjanduskursusi mõnes kõrgkoolis, 1966–1968 oli ta õppejõud Tallinna Riiklikus Konservatooriumis. Kaalep oli üks nendest, kes käivitasid Elva gümnaasiumis kirjandusklasside õppekava, mille kaudu püüti okupatsiooni tingimustes laiemaks venitada humanitaarhariduse võimalusi ja tuua sisse rahvuslikku allteksti. Ta kutsuti aastail 1968–1973 õpetama soome, ladina ja hispaania keelt ning pidama tõlkekursust. Kaalep oli õpetajana ebakonventsionaalne, õpilastele inspireerija ja eeskuju.
Kaalep seadis eesmärgiks kaitsta euroopalikku kultuuritraditsiooni Nõukogude Liidu okupeeritud Eestis, seistes vastu vene kultuuri mõjudele. Näiteks propageeris ta 1960. aastatel energiliselt Bertolt Brechti teatriteooriat, et vähendada toona domineerinud Konstantin Stanislavski ideede mõju eesti teatrile. Kaalep unistas ka kõige raskematel aegadel Nõukogude Liidu – "rahvaste vangla" lammutamisest kõigi anastatud rahvaste koostöös. Ta otsis kontakte Kaukaasia ja Kesk-Aasia rahvastega, reisides Usbekistanis, Tadžikistanis, Türkmenistanis, Armeenias, Gruusias ja Aserbaidžaanis. Kaalepi lähemaks aatekaaslaseks selles töös oli Lennart Meri. Omaloomingu avaldamise ja tõlkimise kõrval Kaalep toimetas ja retsenseeris teiste autorite luulet ja luuletõlkeid ning toimetas Jaak Põldmäe mahuka teose "Eesti värsiõpetus" ja andis sellele oma luulega laitmatut näidismaterjali. Ta juhendas ja arvustas üliõpilaste diplomitöid nii eesti kui muu maailma kirjanduse vallas. 15 aastat järjest kuulus Kaalep Tartu Ülikooli tõlkevõistluse žüriisse, kus ta oli auväärseim (kuid oma arvamustes sageli kirglikem) liige.
1960. aastate lõpus ja 1970. aastate alguses tekkis Kaalepil võimalus astuda välismaaga kirjavahetusse. Ta sai taastada sidemed mitme läände põgenenud koolivennaga – teiste seas Ivar Grünthaliga. 1970. aastatel oli Kaalep Tartu Ülikooli mittekoosseisuline õppejõud ning aastail 1976–1982 ülikooli tõlkekabineti juhataja. 1976. aastal oli ta ka ajalehe Edasi toimetuse liige. 1976. aastal ilmus Moskvas Svetlan Semenenko tõlkes Kaalepi luule venekeelne valikkogu "Maised maastikud". Ta mängis 1980. aastal valminud Mark Soosaare filmis "Jõulud Vigalas" Otto von Budbergi. 1981. aastal võimaldasid okupatsioonivõimud Kaalepile esimese reisi Nõukogude Liidust välja – kaheks nädalaks Ida-Saksamaale, kuhu ta sai sõita Kirjanike Liidu soovitusel ja vastutusel. Weimaris võeti Kaalep sealse Goethe seltsi liikmeks. Samuti võimaldati tal kohtuda kirjanik Peter Hacksiga. Pärast reisi Ida-Saksamaale sai Kaalep käia ka Tšehhis ja Põhja-Makedoonias. 1986. aastal sai Kaalep koos Asta Põldmäega reisida Kuubale ja võtta osa esinduslikust rahvusvahelisest konverentsist Kuuba kirjanduse teemal.
Poliitiline tegevus Eesti taasiseseisvumise ajal
thumb|President [[Lennart Meri ja Ain Kaalep]] Laulva revolutsiooni lõi Kaalep kaasa nii poliitikas kui ka kultuurielus. Nii oli ta 1988. aasta kevadel üks Eesti Goethe Seltsi asutajaid. Ta kõneles loomeliitude ühispleenumil Toompea lossis rahvusluse teemal ja Tartu muinsuskaitsepäevadel EÜSi maja ees, mis oli üks esimesi kordi, kus avalikult toodi välja rahvusvärvid. Kaalep kõneles muinsuskaitsepäevadel hariduses toimuva venestamise vastu ja ütles, et kui püsib emakeelne ülikool, siis püsib ka rahvas. 1989. aastal esines ta Eesti Kirjanike Liidu esindajana Moskvas Ametiühingute Majas ja ütles, et Nõukogude teaduslik ateism on "niisama veider, nagu oleks ametlikult valitsev homoseksualism". Kaalep osales Eesti Üliõpilaste Seltsi tegevuse taastamisel Tartus ning võeti kohe selle liikmeks, kuna seda oli olnud ka Kaalepi isa. Kuulsaimad sõnavõtud eüslasena pidas ta Soome sõprusorganisatsioonide kiituseks, meenutades oma soomepoisiaega.
1992. aasta presidendivalimiste eel kaalus valimisliit Isamaa Kaalepi seadmist presidendikandidaadiks, ent Kaalep loobus sellest ja toetas presidendivalimistel Lennart Merd. Pärast osavõttu Põhiseaduse Assamblee tööst soovis Kaalep poliitikast tagasi tõmbuda ning tegeleda kirjanduse ja ajakirja Akadeemia toimetamisega. Ta oli ka üks Soome Sõjaveteranide Eesti Ühenduse asutajaid 1992. aastal.
Hilisem tegevus
Aastatel 1989–2001 oli Kaalep ajakirja Akadeemia peatoimetaja. Sõjaeelne ajakiri taastati just tema käimavedamisel, ettevalmistused selleks algasid 1988. aasta sügisel Tartu Kirjanduse Majas, ent esimene number sai ilmuda 1989. aasta aprillis. Kaalep õpetas toimetamise selgeks ka noorematele töötajatele, teiste seas hilisemale peatoimetajale Toomas Kihole. Kaalepi juhtimisel andis ajakiri Akadeemia taasvabanenud Eesti jaoks olulise panuse demokraatliku mõtteviisi süvendamisse, rahvusliku ajalookäsitluse taastamisse ja maailmakultuuri varamu tutvustamisse. Lisaks toimetamistööle alates kaastööde tellimisest kuni laekunud tööde sisuliste ja keeleliste peensuste lihvimiseni andis Akadeemia Kaalepile võimaluse avaldada oma tõlkeid, et tutvustada üht või teist suuremat või väiksemat maailmakultuuri. Ka pärast peatoimetaja kohalt lahkumist jäi Kaalep ajakirjale oluliseks nõuandjaks klassikaliste filoloogiaküsimuste juures ja andmeallikaks.
2002. aastal oli Kaalep Tartu Ülikooli vabade kunstide professor (sellele kohale kutsutakse tavaliselt üheks akadeemiliseks aastaks). Ta oli nii Eesti Kirjanduse Seltsi kui ka kunstiühingu Pallas auliige, samuti Emakeele Seltsi liige.
Elva aukodanikuna jäi Kaalep ühiskondlikus elus aktiivseks ja esines tihti tuliste sõnavõttudega. Kui linnavõim või kaaslinlased eirasid demokraatlikke põhimõtteid, ei otsinud Kaalep pehmeid väljendeid, kuid jäi korrektseks ja sirgjooneliseks. 2001. aastal võttis ta väga tuliselt sõna reisirongiliikluse kaotamise vastu ja pöördus avalikult teede- ja sideminister Toivo Jürgensoni poole, leides, et kogu Mart Laari teine valitsus peaks tagasi astuma. Veel 90-aastaselt, 2016. aastal avaldas Kaalep koos teiste kultuuritegelastega meelt 101 kirja vormis, mis nõudis Eesti rahva ja maa tuleviku nimel Rail Balticu kavandatud kujul peatamist.
Ain Kaalep suri 94-aastaselt Tartu Maarjamõisa haiglas 9. juunil 2020. Ta on maetud Elva kalmistule.
Luule
Kaalep on eesti luuleloos väga selgelt omanäolise käekirjaga luuletaja. Ta on üks väheseid luuletajaid, kes on programmiliselt, süstemaatiliselt ja teadlikult arendanud eesti luulekultuuri – seda temaatiliselt, leksikaalselt ja ka värsitehniliselt. Eesti luuleruumi põimitud erinevate värsikultuuride rohkuselt on Kaalep täiesti ainulaadne. Tema iseloomulik värss on neoklassitsistlik riimluule, ent luuleuuendajana on ta tuntud ka vabavärsi viljelejana. Kaalepi värsimõtte nõtkus ja vormi mitmekülgsus avaldas suurt mõju eesti luules 1960. aastate esimesel poolel toimunud uuenemisele – "kuldsetele kuuekümnendatele", mil koos Kaalepiga olid peamised luuleuuendajad Jaan Kross ja Ellen Niit. Seda perioodi Kaalepi luules on nähtud ka kui silla loomist Arbujate ja kassetipõlvkonna vahele.
Kaalepi varasema luule puhul on rõhutatud intellektuaalsust, jahedat tundetooni, pealispindu mööda kulgevat meelelisust ja inspiratsiooni „sekundaarsust”. Kaalep on ka ise deklareerinud, et pooldab klassikalisust romantikale vastanduvas mõttes ning apollilisust dionüüsilisusele vastanduvas mõttes. Märt Väljataga leiab, et küps Kaalep jõudis 1970. aastatel sügavama luulekeeleni, milles muutus läbivaks ajateema ja müstiline kogemus, elamisintensiivsuse tunne, ekstaas ja enese­kaotus. Seeläbi on Kaalepi loomingus pindmine kunst ja tehnika sügavama ekstaatilise ja joovastava tõe ilmutamise teenistuses. 1980. aastate alguseks oli Kaalepist saanud eesti luuletaja arhetüüp.
Kaalep avaldas kaheksa algupärast luulekogu.
"Samarkandi vihik" (1962)
thumb|Ain Kaalep [[Samarkandis]] "Samarkandi vihik" koosneb paari erandiga 1961. aasta Usbekistani-reisil kirjutatud luuletustest. See on poeetiline reisipäevik, kuhu on põimitud tõlkegaseele ja -rubaiisid Kesk-Aasia klassikutelt ning uuema aja usbeki poeetidelt. Peamiselt on "Samarkandi vihik" siiski kirjutatud euroopalikes vormides. Ida ja Lõuna kütkestavad põhjamaist luuletajat, kes ihkab kustutada piire enese ja lummava "võõra" tõeluse vahelt ning sulaneda sellesse elurütmi. Usbekistani ja sealsete inimeste jäädvustamise kõrval äratab vahel ka uudne impulss luuletajas mingi väga intiimse, oma aja piiridega valulikult seotud helluse.
"Aomaastikud" (1962)
"Aomaastikesse" on koondatud peamiselt noore Kaalepi 1950. aastatel kirjutatud luuletused, varaseim pärineb aastast 1949. Ta väljendab, et ei soovi olla prohvet, kuid igatseb teenida armastuse, ilu, headuse, sõpruse ja inimlikkuse ideaali, tahab olla üks rahvaga ning samuti olla tuntud ja kuulus oma maal. Tal on soomeugrilik haridus, ta tunneb hästi emakeelt ja murdeid, oma rahva luulet ja ajalugu, kuid tahab samas eesti luulet toita suure maailma helide ja mõtetega. Luulekogule on vajutanud pitseri sõjamälestuste värskus, mis peegeldub kohati võitlevas humanismis ja sellega kõige paremini sobivas avatud-ekspressionistlikus, vahel lausa proosakõnelises vabavärsis. Ekspressionismile lisanduvad aga järk-järgult alliksaarelikud sõnamängud, algriimid, suurem artistlikkus ja vaimuterav huumor või kerge (enese)iroonia, ning harvemaks jäävad uljatoonilised, iga hinna eest optimistlikud ja rahvalikkusele pretendeerivad luuletused. Juba noor Kaalep saavutab silmapaistvaid tulemusi antiigist ning Euroopa romantilisest luulest päritud vormide rakendamisel. Nii avaldab ta juba avakogus esimese eestikeelse hispaania romansi, millest toonastes poeetikaõpikutes veel juttugi polnud.
"Järvemaastikud" (1968)
Luulekogus "Järvemaastikud" taltub ja taandub Kaalepi varase luule ekspressionism, mis tardunud maailma vastu saatis oma prohvetlike lausete tule ja naeru. Luuletaja ihkab nüüd rohkem korda ja tasakaalu, kestvust ja püsivust, ning lõpupalas kutsub ebasümmeetriat ülistavat noort maailmaparandajat Paul-Eerik Rummot jumalate templisse Panteoni, et seal koos veenduda nii ebasümmeetria kui ka sümmeetria vajalikkuses. Nii nagu oma esseistikas, toetab Kaalep ka luules kirglikult "metsakultuure", loodus- ja väikerahvaid nende ebavõrdses võitluses omakasupüüdlike tsiviliseeritud suurvõimudega. Ta kahetseb, et mitte kõikjal ei kõnelda suurimaist südamevaludest siiralt, ning kardab, et sõnad võiksid muutuda tühjadeks, hüljates kõik selle, mis on meis püha: kodu, armastuse, rahu. Ta toob luule pühaduse maa peale ja paneb maa selle üle kohut mõistma.
"Klaasmaastikud" (1971)
Neljas luulekogu "Klaasmaastikud" on kirjutatud silmatorkavalt klassikalistes ja traditsioonilistes vormides. Kaalep proovib läbi rea antiikseid värsimõõte, katsetab siis orientaalseid homoriime, hispaania romansi assonantse ja polürütmiat ning suleb kogu 27 sonetiga. See luulekogu näitab üsna selget intellektualiseerumise tendentsi, vaimse tasandi kasvavat tõusu loodusliku ja loomuliku kohale. Varasema ekspressionistliku uljameelsuse asemele astub "Klaasmaastikes" meditatiivsus. Lai kaasajateema kaob ning selle asemele tulevad püsivamad ja jäädavamad tõed. Meditatiivse tasandi kõrval laieneb mänguline element. Kaalep vaatab "Klaasmaastikes" rohkem minevikku kui tulevikku – ta mõtiskleb, lihvib, raamistab ja mängib.
"Klaasmaastikes" sisaldub luuletsükkel "Romansid don Quijotest, mis Cide Hamete Benengeli pühendas don Juan de Trillo, Dianogado hertsogi õndsale mälestusele", esimest korda avaldatud Loomingus 1968. aastal. Tegemist oli Kaalepi austusavaldusega Jaan Tõnissoni 100. sünniaastapäevaks, millel õnnestus Nõukogude tsensuurist läbi lipsata. Trillo tähendab nimelt hispaania keeles kooti, ning Tõnissoni rahvapärane hüüdnimi oli Koodi Jaan. Dianogado tähendab pähklipäeva, mis on saksa keeles Nusstag ja millest võib välja lugeda Nuustaku.
"Paani surm ja teisi luuletusi" (1976)
Jüri Talveti arvates ei ole "Paani surm" kuigi ühtlane luulekogu, vaid jaguneb kahte poolde: üks pool kuulub Kaalepi varasemasse loomingusse ja erineb sellest üsna vähe; teine, uuem pool aga alles hakkab terviklikumalt kuju võtma ja kuulub pigem luuletaja tulevasse loomingusse. Paani surma kujundiga vihjab Kaalep arvatavasti ürglooduse või sugujõu taandumisele, ent jätab sellele ka ülestõusmise võimaluse. Mõnes luuletuses jõuab Kaalep väga lähedale tragöödia põhitingimuseks peetavale pühaduse vaimule. Ta viitab küll elukõiksuse ja inimtõeluse kattumatusele, kuid see pole enam nende järsk eraldamine, ühe poole eemaletõukamine ega pilkamine, vaid pigem vastuolu ja sellega koos käiva pühadusetunde omaksvõtt. Vaatamata Kaalepi loomuomasele vastumeelsusele oma sisemisi tundeid väljendada, ilmub seekord tema teosesse ootus läbi varjamatu hirmu ja ängistuse. See on eellugu uuele ja sügavamale luulele. Siin saavutab luuletaja sõltumatuse antiigi iidolitest.
Kogu sisaldab 1969. aastal kirjutatud luuletust "Prooimion", mida Kaalep on nimetanud sissejuhatuseks ja võtmeks tema eluteele ja loomingule. Luuletuse taustaks on Kaalepi enesetapukatse Nõukogude vangistuses, mille käigus ta tajus surma kui laia avarat merd. "Prooimion" on kolmeteistkümnes kvantiteerivas trohheilises tetrameetris meditatsioon sellest, kuidas nooruslik igatsus surma järele on kahanemas ja see laseb elatud elu paista järjest armsamana. Luuletuse ilmumise ega avaldamise ajal polnud Nõukogude kirjanduses surma poetiseerimine lubatud. Kuna luuletuses pole aga kordagi kasutatud sõna "surm", sai see siiski ilmuda.
"Kuldne Aphrodite ja teisi luuletusi" (1986)
"Kuldne Aphrodite" on Kaalepi kõige filosoofilisem kogu. Siin hülgab poeet lõplikult kunagise ekspressionismi ja hootise sürrealismi, nii nagu ka humorismi igas vormis. Luuletuseks ei piisa enam juhuslikust vaimukusest või mõttesähvatusest. Kõik keskendub Kaalepi enda elule ja selle paigutamisele suurde aega. Meditatiivne laad hõlmab terve raamatu. Luuletaja püüab visalt ja kindla otsustavusega läheneda püsivale, lõplikule tõele, jätta kõrvale ebaoluline ("võõras", "õpitu") ja lähtuda vaid sellest tõelusest, mis on kõige sügavamini läbi elatud. Ta teab, et tõde avaneb kusagil valguse ja hämaruse piiril, poolvalguses. Seal sünnib ka pühadusetunne, sünnib luule.
Juhan Liivi luuleauhinnaga pärjatud luuletuses "Õnne piir" kõneleb luuletaja kalmistul oma kadunud emaga. Neis lihtsais värssides pole õieti metafoore ega võrdlusi, küll aga äratavad nad kõige puhtamale tundmusele. See on kalmistueleegia, mis aga ei kanna luuletaja mõtteid surmale, vaid vastupidi kõige elavamale elule, mida harukordses ekstaasis võib kogeda. Luuletuses on kauge allusioon taoistlikule tähendamissõnale, milles Zhuangzi ei tea, kas näeb tema unes end liblikana või liblikas temana. Luuletuse lõpus aimdub schopenhauerlik mõttekäik, mille järgi õnne võimalikkuse tingimus peitubki viletsuses või õnnetuses.
"Muusad ja maastikud" (2008)
Koondkogu "Muusad ja maastikud. Luuletusi aastaist 1945–2008" sisaldab seitset juba varem avaldatud luulekogu, kuigi mõne varasema luuletuse on Kaalep välja jätnud ja mitmeid lihvinud. Ühtlasi sisaldab see sarja "Muusad" (2008) ning eri aegade tekste põimiva "Antaiose loo ja teisi luuletusi", mis pole eraldi koguna ilmunud, kuigi oli nõnda kavandatud. Raamatust võib leida ka Kaalepi saatesõna ja kommentaarid luuletustele, järelsõna on kirjutanud Sirje Olesk. "Muusad ja maastikud" on eesti kultuuriloos täiesti ainulaadne raamat, kuna see on lisaks luuleteosele sisuliselt värsiõpetuse õpik ja omamoodi poeetikakool. Enne ega pärast Kaalepit pole mitte keegi nii palju erinevaid värsikultuure eesti luulesse toonud.
Näidendid
Vanemuise teatris on lavale toodud kolm Kaalepi kirjutatud näidendit. Kaalepi näidendeid iseloomustab kõrge kirjanduslik kultuur, täpne ja kaalutud sõna. Lisaks näidenditele on Kaalep kirjutanud kuuldemänge.
"Minu silmad ja sinu silmad" (1965)
Ain Kaalepi esimene näidend "Minu silmad ja sinu silmad" toodi lavale jaanuaris 1965 Vanemuises, lavastaja oli Epp Kaidu. Näidendi tegevus toimub intelligentsi seas ja see kõneleb aususe probleemist selle kõige laiemas tähenduses – aususest nii loomingus, töös kui isiklikus elus. Kaalep tõmbab eesriide ühe perekonna ja nende niitide eest, mis seda perekonda omavahel ja ümbrusega seovad. Ta räägib enesessesulgumisest ning näiliselt lähedaste inimeste kaugenemisest ja võõrdumisest.
"Iidamast ja Aadamast ehk Antimantikulaator" (1967)
Kolmevaatuseline näidend "Iidamast ja Aadamast" on satiiriline komöödia, mis käsitleb inimese ja tema üle järjest enam võimust võtva tehnoloogia suhteid. Tegevus toimub tulevikudüstoopias, kus kõrgelt arenenud tehnoloogia on inimesed taas sundinud ahvide seisusse. Selles ühiskonnas tuleb alustada otsast peale, et uuesti inimeseks saada. Näidendis on ainult üks nimeline tegelane – Hamlet. Ülejäänud on IIDAM-id (International Detailed Ape Model), kes on jaotatud eri tootmisgruppidesse ja kategooriatesse. Nad kannavad ahvimaski ja oma moeloojate poolt soovitatud rõivastust, leksikaalse keele kasutamine on nendel suhtlemisel vastunäidustatud. Armastus ja perekondlikud rollid on keelatud, kunst ja luule on põlu all, aga eksisteerivad "seksuaaltsentraal", kunstliku seemenduse jaamad ja psühholoogiavalitsus.
Näidendis "Iidamast ja Aadamast" väljendab Kaalep selget seisukohta, et üldhariduse esmaseks eesmärgiks on intelligentsi, arenenud tunde- ja mõttemaailmaga inimese, mitte aga ainult inseneri ettevalmistamine – tehnoloogia teenigu inimest, mitte vastupidi. Mure modernses maailmas inimese ahendamise, kitsastesse raamidesse surumise ja arengu piiramise üle viitas ühtviisi kommunistlikule totalitarismile kui ka kapitalistlikule läänemaailmale. Kaalep kirjutas näidendi üleliidulisel dramaturgia seminaril osaledes 1966. aastal. Esietendus toimus Vanemuises 19. veebruaril 1967, lavastaja oli Kulno Süvalep. 1969. aastal ilmus näidendi tekst väliseestlaste ajakirjas Mana.
"Totomauna ehk Mäe veri" (1979)
Kaheosalise näidendi "Totomauna ehk Mäe veri" tegevus toimub autori kaasajal ühes kujuteldavas Okeaania arenguriigis. Näidendis kasutas Kaalep polüneesia mütoloogiat ja tänapäeva neokolonialismi motiive, et vihjata Eesti okupeerimisele venelaste poolt. Näidendi lavalejõudmine oli omamoodi ime, kuna tekst oli ühemõtteliselt nõukogudevastane ja selle trükkimine poleks tsensuuri tõttu võimalik olnud. Eelkõige oli näidend suunatud Eesti põlevkivitööstuse laiendamise tagajärjena 1970. aastate teisel poolel hoogustunud venelaste massiimmigratsiooni vastu. "Mäe veri" viitab võimalikule naftaleiukohale kohalike polüneeslaste poolt pühaks peetaval mäel, mille tulemusena ähvardab saareriiki ekspluateerimine suurkorporatsioonide poolt, võõrtööjõu massiline sissevool ja kohaliku põlisrahva vähemusse jäämine ning muutumine etnograafiliseks museaaliks võõrpäritolu turistide jaoks. Näidendis kasutatav fiktsionaalne polüneesia keel on segu maoori ja havai keelest.
Näidendi teksti valmimisest lavalejõudmiseni kulus mitu aastat. Esietendus toimus Vanemuises 10. märtsil 1979 ja lavastaja oli Jaan Tooming. Kaalep aga ei olnud lavastuse teostuse ega näitlejavalikuga rahul ning tal kadus pikaks ajaks näidendite kirjutamise soov.
Esseistika ja kriitika
thumb|Ain ja [[Ruuben Kaalep, 2013]] Kaalep rõhutas essee kui ilukirjandusliku žanri viljelemise olulisust iga rahva vaimukultuuris. Ta pidas seda väga tähtsaks nii mõtte kui väljenduse arendamise seisukohalt. Ta avaldas elu jooksul palju luuleteooria- ja keelealaseid artikleid. Kaalepit võib pidada juhtivaks eesti värsiteadlaseks 1950. aastate lõpust kuni 1960. aastate lõpuni. Kirjandusüldsus õppis Kaalepit tundma kui mitmekülgset filoloogi ja mõtlejat, kelle klassikatõlgendused köitsid sügavuse ja laiahaardelisusega.
Kaalepi esseekunst saavutas kõrgtaseme 1960. aastate lõpuks. Kõige enam arenes väljenduslik tihedus ja peenus, küündides eesti kirjanduses ainulaadse elegantsini, millega suutis konkureerida üksnes Jaan Kross. Kaalepi esseistikas puudub klammerdumine faktide, tsitaatide või võõraste arvamuste külge, ühekülgne oma arvamuste pealesurumine või ka liigtagasihoidlik refereerimine. Üleminekud konkreetselt abstraktsele – maailmakirjandusest eesti kirjandusse ja vastupidi – on Kaalepil erakordselt sujuvad. Tavaliselt teeb Kaalep mööndusi mitmes suunas, tasandab lihtsustavad teravused, astub dialoogi võimalike vastumõtlejatega ja võimaluse korral üritab ka hinnangulist sünteesi, omaenda ideaalide ja seisukoha esiletoomist. Kaalepi saate-esseede sõnakunst oli 1970. aastatel innustavaks eeskujuks tõlketeoste ees- ja järelsõnade kirjutamisel eriti nooremate literaatide poolt.
Ajalehes Edasi avaldas Kaalep lisaks artikleid, kasutades pseudonüüme A. Juhanson, Juhan Ainson, K. Lepp, K. Pikasoo ja O. Muusapoeg.
Kaalepi esseed, artiklid, reisikirjad ja muud kirjutised on ilmunud kolmes kogumikus:
Proosa
thumb|Ain Kaalep Kaalepil oli elu jooksul mitmeid ideid proosateoste kirjutamiseks, kuid suurem osa neist jäi kirja panemata, kuna ta pidas oma proosakirjaniku võimeid tagasihoidlikeks. Üks neist oli romaan, milles kiviaegse Kunda kultuuri asukad (ehk "Kungla rahvas") elavad tänapäevani Eestis ja tegelevad salaja inimsöömisega. Seda lugu kirjeldas Kaalep 1992. aastal telesaates "Idée fixe".
Kaalep avaldas mõned oma proosakirjutised valimikus "Jumalatosin", mis ilmus 2008. aastal Loomingu Raamatukogu väljaandena.
Laulutekstid
Ain Kaalep kirjutas libreto Valter Ojakääru ooperile "Kuningal on külm" (esmaettekanne 1967). Kaalep lisas ooperisse vihjeid Nõukogude jälgimisühiskonna kohta ja striptiisistseenid. Samuti on Kaalep kirjutanud sõnad kümmekonnale Ojakääru viisistatud laulule, neist tuntuim on "Tihemetsa Tiina". Mitu Kaalepi rahvalikku ja mõnusa huumoriga luuletust muutusid poplauludeks (näiteks "Ristsed" Artur Rinne esituses) ja hoidsid rahva hulgas tema kui luuletaja nime värske. Kaalepi kirjutatud ja Alo Ritsingu viisistatud on "Lapi laul" ("Kõrge tundru harjal...").
Sõnaloome
Kaalep on toonud eesti keelde sõnad "teave" (1971), "teavitama", "lõimima" ja "lõimuma" (2002), "vandel" (1968), "etlema" ja "etleja" (1968), "holalaul" ja "holalaulja". Kaalep ise on pidanud sõnaloomet enda kõige silmapaistvamaks teeneks. Sõna "teave" tõi Kaalep avalikkuse ette 4. juunil 1971 ilmunud Jaan Krossi teoste arvustuses. Ta soovitas kasutada sõna "üksmeel" asemel rohkem mõistet "koosmeel", mis tähendab koos mõtlemist ja tegutsemist isegi siis, kui mõnes küsimuses jäädakse eriarvamusele.
Sulaajaks on hakatud nimetama Jossif Stalini surmale Nõukogude Liidus järgnenud osalist kultuuriliste vabaduste perioodi ja tavaliselt loetakse selle kujundi loojaks Ilja Ehrenburgi, kellel ilmus 1954. aastal jutustus "Sula". Ain Kaalep kasutas aga sula kujundit rahvusliku vabanemislootuse tähisena juba 5. märtsil 1953, Stalini surmapäeval kirjutatud luuletuses.
Tõlked
Ain Kaalep oli polüglott ja viljakas tõlkija. Ta on tõlkinud nii luuletekste kui proosat. Euroopa nüüdiskeeltest kuulusid tema huviorbiiti kõige enam saksa, hispaania ja prantsuse. Antiikkeeltest on Kaalep tõlkinud nii vanakreeka- kui ladinakeelset luulet. Samuti on ta tõlkinud orientaalkeeltest, eelkõige pärsia, usbeki ja türgi keelest. Ta on ka tõlkinud luuletusi vanaegiptuse keelest võru keelde.
Ülevaade Kaalepi tõlkeloomingust on ilmunud kogus "Peegelmaastikud" (I 1976, II 1980).
Kaalep on tõlkinud järgmiste autorite loomingut:
Lisaks on Kaalep tõlkinud katkendeid germaani eeposest "Beowulf" ja hispaania eeposest "Laul minu Cidist" ning keskaja trubaduuride luulet.
Isiklikku
thumb|Ain Kaalep ja [[Irene Saal koos poja Ruubeniga Tartus Kassitoomel, 1995]] pisi|Astrid ja Ain Kaalep 2010. aastal oma kodus Elvas pärast filmivõtteid "Monoloogid 3D", Acuba Film 2011. Foto Lauri Kulpsoo Ain Kaalepi abikaasa Astrid Kaalepi (10. november 1921 – 8. detsember 2015) isa oli Tartu linnapea Karl Luik. Astrid ja Ain Kaalepi tütred on Rahel ja Triin Kaalep.
Ülikooli õppejõuna tutvus Ain Kaalep noore folkloristi ja luuletaja Irene Saaliga. Nende pikaajalisest suhtest sündisid poeg Ruuben Kaalep ja tütar Elo Kaalep. Ruubeni sündides oli Ain juba 67- ja Elo sündides 75-aastane.
Ain Kaalepi lastest Triin on keeletoimetaja, Ruuben on EKRE poliitik ja luuletaja ning Elo on kultuurikriitik.
Ain Kaalepi õde Tiiu-Ruth (1932–2011) abiellus arsti ja vabadusvõitleja Rein Põllumaaga. Ain Kaalepi õetütar on bioloog Lee Põllumaa, õepoeg arhitekt Uku Põllumaa.
Kadriorgia
Kadriorgia on ühe SL Õhtulehe ajakirjaniku pakutud termin, millega märgiti 2006. aasta jaanuaris Eestis puhkenud skandaali seoses president Arnold Rüütli ametlikus residentsis, Kadrioru administratiivhoones tema alaealiste lapselaste poolt 2005. aasta sügisel ja hiljem korraldatud pidudega.
Presidendi eluruumides korraldatud pidudel suitsetasid noored vesipiipu, pruukisid alkoholi ja tegid muid tegusid, mis põhjustasid avalikustamise järel üldsuse taunimist ja politseijuurdluse. Neil pidudel tehtud fotod avalikustati Eesti Televisiooni saates "Pealtnägija" 18. jaanuaril 2006 ja nädalalehe Eesti Ekspress järgmise päeva numbris (vt Mihkel Kärmas "Presidendi korteris varastati ja tehti lollusi" Eesti Ekspressis 19. jaanuaril 2006).
Dinaburg FC
Dinaburg FC (läti Futbola klubs "Dinaburg") on 1996. aastal asutatud Läti jalgpalliklubi, mille kodulinn on Daugavpils ja -väljak Celtnieka stadions.
Esindusmeeskond mängib Läti tugevuselt teises liigas (1. līga).
Karl Wilhelm Naundorff
pisi|Karl Wilhelm Naundorff surivoodil (1845). Karl Wilhelm Naundorff (1785? – 10. august 1845) oli ebaselge päritoluga saksa leidur ja kellassepp, kes väitis end olevat pääsenud Prantsusmaa ja Navarra kuningas Louis XVII.
Tema eluloolised andmed enne 1810. aastat pole teada.
Ta abiellus 1818. aastal Jeanne Frédérique Einertiga (1803–1888). Nende lapsed olid
Remi Milk
Remi Milk (18. juuli 1920 Tallinn – 5. august 2011 Trosa, Södermanlandi lään, Rootsi) oli endine Eesti sõjaväelendur (leitnant ), hiljem metsavend ; sõja lõpus ülendati ülemleitnandiks. Kuulus korp! Sakalasse.
Ta lõpetas 1938. aastal Tallinna Linna Poeglaste Kommertsgümnaasiumi. Asus lenduriõpilasena sõjaväeteenistusse sõjaväe lennukoolis Maarjamäel. Pärast lennukooli lõpetamist 1940. aasta sügisel oli ta kutselise sõjaväelendurina tegevteenistuses õhukaitses, kuni Nõukogude okupatsioonivõimud selle likvideerisid. Pärast seda jätkas ta teenistust lennueskadrillis Jägalas.
Milk on Rootsis ilmuvas Eesti Päevalehes ja Torontos ilmuvas ülemaailmses Eesti sõjameeste ja vabadusvõitlejate häälekandjas Võitleja kajastanud Kuusalu "Lendurite kivi" mälestusüritusi ning Kuusalu Muinsuskaitse Seltsi tegevust laiemalt. Nende artiklite kirjutamise ajal elas ta juba Rootsis.
Samegrelo–Zemo Svanethi piirkond
Samegrelo–Zemo Svanethi piirkond (ka Samegrelo–Ülem-Svanethi) on Gruusia 1. järgu haldusüksus (piirkond).
Haldusjaotus
Regioon jaguneb kaheksaks rajooniks ning kaheks rajooni staatuses linnaks:
Nauru president
Nauru president on Nauru vabariigi valitsusjuht ja riigipea. Presidendi valib Nauru parlament oma liikmete seast. Nauru parlament on ühekojaline ning selles on 19 liiget, üks ametiaeg kestab kolm aastat. Erakonnad mängivad Nauru poliitikas teisejärgulist rolli, osaliselt sellest tulenevalt on nii presidendil kui valitsusel olnud ebastabiilseid ajajärke.
Emakakael
Emakakael (ladina cervix uteri) on enamiku emaste imetajate (sealhulgas naise) emaka osa, mis ühendab emakat tupega.
Emakakael paikneb emakaõõne alumises osas ja läheb üle emakakaelakanaliks (canalis cervicis uteri), mis koosneb sisemisest emakasuudmest (ostium uteri internum) ja välimisest emakasuudmest (ostium uteri externum).
Emakael jaguneb tupe-eesseks osaks (portio pr(a)evaginalis) ning tuppe ulatuvaks tupeosaks (portio vaginalis).
Uus-Granada asekuningriik
Uus-Granada asekuningriik (hispaania keeles virreinato de Nueva Granada) oli Hispaania asekuningriik Lõuna-Ameerikas umbes tänapäeva Colombia, Venezuela, Panama ja Ecuadori territooriumil. Selle keskus oli Santa Fe de Bogotá.
Uus-Granada asekuningriik loodi Peruu asekuningriigist eraldamise teel 29. mail 1717. Ta kaotati 1723 ja taastati lõplikult 1739.
Eraldi asekuningriik loodi sellepärast, et piirkond oli tähtis Lõuna-Ameerika põhilise kullatootmispiirkonnana ning strateegiliselt tähtis oma asendi tõttu, mis võimaldas võidelda salakaubaveoga ja Kariibi mere piraatidega.
Asekuningriigi rahvaarv kasvas 18. sajandi jooksul pidevalt. Sajandi viimaseks veerandiks jõudis iive arvatavalt 1,5 protsendini aastas. 1778. aasta rahvaloenduse järgi oli asekuningriigis (välja arvatud Quito audiencia 'sse kuuluvad territooriumid) 742 759 elanikku.
Kölni ringkond
thumb|Kölni ringkonna kreisijaotus Kölni ringkond (Regierungsbezirk Köln) on üks viiest ringkonnast Saksamaa Liitvabariigi Nordrhein-Westfaleni liidumaal.
Kölni ringkond asub Nordrhein-Westfaleni edelaosas. See on üks Saksamaa suurema elanike arvu ja rahvastiku tihedusega ringkondi.
Kölni ringkond piirneb põhjas Düsseldorfi ringkonnaga, idas Arnsbergi ringkonnaga, lõunas Rheinland-Pfalzi liidumaaga ning läänes Belgia ja Hollandiga.
Night Electric Night
"Night Electric Night" on ansambli Deathstars album 2009. aastast.
Kölni ringkond
Ringkonna territooriumile jäävad Eifeli mäestik ja Bergisches Land.
Ringkonna pindala on 7395,31 km² (teistel andmetel 7364,71 km²).
Elanike arv oli 4 350 368 (seisuga 31. detsember 2003), rahvastiku tihedus 588 inimest km² kohta. Aastal 2002 oli elanike arv 4 318 758 ja rahvastiku tihedus 586 inimest km² kohta.
Haldus
Halduskeskus on Köln.
Ringkonnavalitsus asub aadressil Zeughausstraße 2–10, 50667 Köln.
Praegune valitsusjuht on Gisela Walsken (SPD).
Haldusjaotus
Ringkond koosneb 8 kreisist kokku 95 kreisikuuluvusega vallaga ja 4 kreisivabast linnast (kokku 99 vallast).
Ajalugu
Ringkonna ajalugu ulatub tagasi "Preisimaa määruseni provintsivõimude paremast korraldusest" 30. aprillist 1815. Siis korraldati Preisimaa valitsemine ja haldus pärast Viini kongressi ümber ning provintsid jaotati kokku 28 ringkonnaks (Regierungsbezirke). Üks neist oli Kölni ringkond, mis oli algul Jülich-Kleve-Bergi provintsis ning 1922 läks üle Reini provints. Nagu teisedki ringkonnavalitsused, hakkas Kölni ringkonna valitsus tööle 22. aprillil 1816. Aastal 1972 ühendati Kölni ringkonnaga Aacheni ringkond.
Norra maakondade tunnuslilled
''Siin on loetletud Norra maakondade tunnuslilled ehk maakonnalilled.
Kölni ringkond
Ajalugu
Suurt mõju ringkonna lähiajaloole on avaldanud Franz-Josef Antwerpes, kes oli valitsusjuht (Regierungspräsident) 1978–1999.
1816–1974
Enne kreisireformi, mis 1975 Nordrhein-Westfalenis jõustus, kuulusid Kölni ringkonda järgmised kreisivabad linnad (1945. aastani linnkreisid) ja kreisid (1945. aastani maakreisid) (ilma juba 1972 kaotatud Aacheni ringkonna kreisideta, mis liideti Kölni ringkonnaga): Mõned kreisid eksisteerivad tänaseni, kuid nende territoorium on muutunud. Ka kolm kreisivaba linna eksisteerivad tänaseni, kuid nende territoorium on tublisti suurenenud.
1. Jalaväerügement
1. Jalaväerügement (algselt 1. Jalaväepolk) oli Eesti Rahvaväe, Kaitseväe ja sõjaväe kaadriväeosa asukohaga Narvas.
1. Jalaväepolgu asutamise päevaks loeti 12. (vkj)/25. aprill 1917, mil Venemaa Ajutise Valitsuse Tallinna merekindluse staabis registreerusid Vene armee Eesti rahvusväeosa 1. Eesti jalaväepolgu 16 eesti ohvitseri ja 13 sõdurit.
1922. aastal nimetati 1. Jalaväepolk ümber 1. Jalaväerügemendiks ja roodud kompaniideks.
1928. aasta sõjaväereformi käigus moodustati rügementide asemel üksikud jalaväepataljonid, 1. jalaväerügement Narvas ja 7. olid aga juba rahuajal jalaväerügemendid.
Rügemendi rahuaegsesse koosseisu kuulus staap, kolm pataljoni, sidekomando (neli jagu), pioneerikomando, suusk-jalgratturkomando (kolm jagu), ratsakomando (kaks jagu), töökompanii (kaks rühma) ja ambulants, kokku 1713 meest ja 80 hobust.
1. Jalaväerügemendi koosseisu kuulus ka Eesti Vabariigi riigivanema residentsi – Oru lossi garnison. 1. Jalaväerügemendi osad paiknesid Narva Hermanni ja Jaanilinna linnuses Narva jõe mõlemal kaldal.
Rügement likvideeriti 23. detsembril 1940.
1. jalaväepolk Vabadussõjas
Polk võitles kogu Vabadussõja vältel Viru rindel. Koosseis jagunes 3 pataljoni (igaühes 4 roodu), lisaks õppe-, jalamaakuulajate, ratsamaakuulajate, side-, sapööri- ja komandandikomando ning töörood. , Viru rinne