Cheshire_Calhoun
Oma südame muutmine
Miks püütakse leida andestust väärivaid inimesi? Miks ei taheta rääkida andestusest juhtudel, kui on selge, et vabandada ei saa ja kahetsust ei ole? Vähemalt osalt on asi selles, et kardetakse väärade tegudega leppida. Aga see oht on ülehinnatud. Minimalistlikust andestusest kaugemale minna ei ole raske mitte sellepärast, et sellel pole moraalset õigustust, vaid sellepärast, et lood, mis lubavad vimmast loobuda, tunduvad kõik olevat väärimise lood. Mure, et andestus võib väära teoga leppida, tuleb sellest, et vimma asendumine positiivsema emotsiooniga ei ole lihtsalt tunnete muutus. Emotsioon ei ole lihtsalt tunne, vaid sisaldab ka mõtteid ja käitumist, nii et emotsioonikohatud mõtted ja teod on tõendid emotsioonipretensiooni vastu. Südame muutmine kohustab seetõttu muutma mõtteid pahategija kohta ja tema kohtlemist. Tundub, et andestus kohustab andma tegijale positiivsema moraalse hinnangu ning ka vastavalt tegutsema. See tundub välistavat karistuse, moraalse etteheite, mitteleppimise, heastamisnõude jne. See ei ole muidugi probleem vabandamise, õigustamise ja kahetsuse korra. Probleemiks on need, kelle süü jääb kehtima. Tundub, nagu vimmaga mittevastamine saadaks leppiva sõnumi, et tegu ei olnud väär, väära tegu ei karistata või ma ei ole teisega moraalselt võrdne, nii et see tegu ei tule arvesse moraalse väärkohtlemisena (Paul Lauritzen, Jeffrie Murphy, Jean Hampton). Nõnda ei hoita ära retsidiive ja isegi julgustatakse neid. Tegija iseloomu parandamiseks midagi ette ei võeta, nii et ohver ja teised on endiselt väärkohtlemise ohus. Leppivad sõnumid levivad ka laiemalt, julgustades väära käitumist. Leppimise kartus on siin suuresti kartus, et õõnestatakse moraali, jättes reeglid edastamata ja jõustamata ning iseloomud parandamata. On püütud väita, et andestus on karmi või karistava reaktsiooniga ühitatav; nii saab mitteväärivatele andestada, edastades seejuures õigeid moraalisõnumeid (Jeffrie Murphy ja Jean Hampton, Kathleen Dean Moore, R. S. Downie). Murphy järgi on see nii näiteks siis, kui karm kohtlemine lähtub seadusest. Kui aga jutt on armastuse, usalduse või sõpruse reetmisest, siis ei saa öelda, et karistab keegi teine; tekib leppimise oht. Ent leppimise ohu järeldus põhineb kahel eeldusel: 1) kui mittekahetseja teo vastu ei protestita, saadab see alati leppiva sõnumi; 2) sellise sõnumi saatmisel on alati oluline moraalselt vastuvõetamatu tagajärg. Tundub, et Aurel Kolnai eeldab, et mittekahetsevad pahategijad võtavad protesti puudumist alati leppimisena ja kordavad oma tegu. Ent see ei pea paika. Seal, kus igaüks teab, mis on väärad teod ja kes on moraalselt võrdsed, ja kus väära teo vastu sageli protestitakse ja seda sageli karistatakse, kuid mitte alati, ei peeta protesti puudumist tavaliselt leppimiseks. Vimm, protest ja karistus ei aita moraalsele paranemisele kõige paremini kaasa. (Näiteks Jean Hampton märgib, et andestus võib moraalsele paranemisele kaasa aidata.) Ja moraalisubjektid on võimelised ka ise ennast parandama. Nii et leppimise vastuväide soovandestuse vastu üldjuhul ei tööta. Ent leppimisega on ka üks tõsisem mure. Leppimine iseenda sees mõjutab mõtteid haavamise kohta: hakatakse mõtlema võimalikele vabandustele ja õigustustele või tegema nägu, et seda polegi olnud. Andestades mitteväärivale haavamisi minimeerides, ratsionaliseerides või ignoreerides, muudetakse südant tänu sellele, et jutustatakse lugu, mis näitab pahategijat heatahtlikke hoiakuid väärivamana, kui ta on. Sel juhul piirdutakse minimalistliku andestusega, mida arvatakse võlgnevat, ja riskitakse pimedusega oma moraalsete üiguste suhtes. Kas on võimalik andestada mitteväärivale, leppimata teoga iseenda sees? Kas on võimalik ületada vimma mitte eitades õigust vimmale, vaid püüdes näha ründajat kaastunde, heatahtlikkuse ja armastusega, mööndes, et ta on end tahtlikult ilma jätnud õigusest nendele (Joanna North)? Selleks me peame olema võimelised soovandestuseks. Raskus on selles, et ei paista olevat soovandestusele vastavat lugu.