cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lenina
Ajalugu
XX sajandi alguses oli Ramanavas üle tuhande elaniku. Aastal 1918 muudetui alevi nimi Leninaks. Aastal 1924 läks Lenina Valgevene NSV koosseisu, kus sellest sai küla.
Enne Teist maailmasõda oli Leninas 335 elanikku. Saksa okupatsiooniväed tapsid 186 sealset elanikku ja septembris 1943 põletasid maha kõik küla majad. . Sama aasta oktoobris toimus küla all lahing, kus osalesid ühel pool Saksamaa, teisel poolel aga Poola, Prantsusmaa ja Nõukogude Liidu relvajõud.
Aastal 1960 sai Leninast kohaliku sovhoosi keskasula. Aastal 1968 avati külas seal toimunud lahingu mälestuseks memoriaalkompleks.
Trivimi Velliste (Otepää linnapea)
Trivimi Velliste (kuni 29. detsembrini 1935 Trivimi Ventšikov, 14. märts 1904 Kükita vald, Torma kihelkond, Tartumaa – 13. september 1960) oli Eesti NSV kohaliku võimu tegelane.
1923–1931 õppis ta Tartu Ülikooli põllumajandusteaduskonnas metsandust, korporatsiooni Fraternitas Slavia (vahepealse nimega Fraternitas Ruthenia) liige (buršvilistlane).
Oli 1940–1941 kestnud Nõukogude okupatsiooni ajal NSV Liidu Ülemnõukogu valimiste Tartumaa jaoskonna Otepää linna valimiskomisjoni esimees ning Otepää linna täitevkomitee esimees.
Teenis Saksa sõjaväes, langes Prantsusmaal sõjavangi, naasis Eestisse.
Töötas muuhulgas Raja keskrahvamaja ja Kasepää rahvamaja juhatajana. Elas hiljem Tartus. Ta suri 13. septembril 1960 ja ta maeti Kükita vanausuliste kalmistule.
Isiklikku
Tema abikaasa oli Tartu 2. Keskkooli direktor Alide Velliste.
Tema poeg on Trivimi Velliste.
Otto Carius
thumb Otto Carius (27. mai 1922 Zweibrücken Rheinland-Pfalz – 24. jaanuar 2015) oli Saksa sõjaväelane.
Just siis, kui ta lõpetas kooli, algas Teine maailmasõda ja ta astus vabatahtlikult mais 1940 104. Jalaväepataljoni. Pärast väljaõpet saadeti ta 21. Soomusrügementi ja ta sai oma tuleristsed Panzer 38-l operatsioon "Barbarossa" ajal juunis 1941. thumb|280px|left|PzKpfw VI Tiger Ausf. H 1943. aastal viidi ta üle Tiger-tankide 502. rasketankipataljoni. See väeosa võitles Leningradi piirkonnas ja hiljem Narva rindel. Carius sai suvel 1944 haavata. 1945. aasta alguses sai ta läänerindel Jagdtigerite kompanii ülemaks. 8. märtsil 1945, väljaõpet lõpetamata, saadeti 2. kompanii Siegburgi lähedal rindele. Seejärel võttis see osa Reini jõe kaitsmisest ja alistus 15. aprillil 1945 ameeriklastele.
Otto Carius hävitas rohkem kui 150 tanki.
Lutter von der Recke
Lutter von der Recke oli Liivi ordu rüütelvend 16. sajandil.
Tema vanemad olid Johann von der Recke ja Agnes von Vaerst. Ta pärines Vestfaalist Blankensteini lähedalt.
Ohukotsu jõgi
Ohukotsu jõgi (ka Ohukotsu oja) on jõgi Raplamaal Märjamaa vallas Ohukotsu, Põlli, Risu-Suurküla, Varbola ja Ülejõe külas ning Rapla vallas Palamulla külas.
Jõe lähe on Palamulla külas Kodila-Linnurabas. Jõgi suubub Varbola külas Vardi sillast umbes 400 m idas vasakult Vardi jõkke (3,2 km suudmest). Ohukotsu jõkke suubub vasakult Kõrvetaguse peakraav (4,8 km suudmest).
Jõgi on savika veega avalik veekogu, mille piiranguvöönd on 100 m.
Jõgi läbib Varbola pinnavormide kaitseala.
Ohukotsu jõe keskkonnaregistri kood on VEE1107700.
Gustaf Dalén
pisi|Gustaf Dalén Nils Gustaf Dalén (30. november 1869 Stenstorp – 9. detsember 1937 Lidingö) oli rootsi leiutaja ja tööstur, AGA asutaja. Dalén leiutas muuhulgas aine (agamassan), mis vähendab atsetüleeni plahvatusohtlikkust; seadeldise, mis võimaldas vilkuva tule kasutuselevõtu majakates (1906) ning "päikeselüliti" (1907), mis süütas majaka valgustuse pimeduse saabumisel ja kustutas selle hommikul. Rootsi pikka rannajoont arvestades aitasid AGA majakad märgatavalt kokku hoida nii tööjõudu kui ka materiaalseid vahendeid, samuti suurendasid meresõidu turvalisust Rootsi rannikul. Aastal 1912 sai Dalén Nobeli füüsikaauhinna. Vahetult enne seda jäi ta atsetüleeniplahvatuse tagajärjel pimedaks.
Robert Livländer
Robert Johannes Livländer (1. veebruar 1903 Tallinn – 6. oktoober 1944 Läänemeri) oli eesti astronoom, geodeet ja rektor.
Haridus
Lõpetas Tallinna Linna I Reaalkooli 1921; õppis Tartu Ülikoolis matemaatika-loodusteaduskonnas astronoomiat 1921–1925; Tartu Ülikooli stipendiaat Potsdami Geodeesiainstituudis astronoomia alal 1928–1929.
Mag. astr. 1926 (Astrograafiline positsioonide määramine), dr. phil. nat. 1932 (Determination of the Longitude of the Tartu Observatory by Wireless. Second paper: Observations in 1929–1930 in Tartu and in Pulkovo. Final Results); dotsent 1935; erakorraline professor 1938; professor 1940.
Töökäik
Tallinna Reaalkooli viimases klassis Tallinna posti-telegraafikontori ametnik; ülikooliõpingute ajal Tartu Tähetornis; oli Reaalkooli õpilasena Vabadussõjas 2. soomusrongi koosseisus. TÜ Tartu Tähetorni abijõud 1922–1935, astronoom-observaator, nooremassistent 1925, eradotsent 1933; TÜ tehnikateaduskonna geodeesia dotsent 1934–1936; geodeesia kabineti juhataja 1935. TTÜs 1936–1944: geodeesia dotsent 1936, geodeesia laboratooriumi juhataja 1936–1940, geodeesia erakorraline professor 1938–1944; ehitus- ja mehaanikateaduskonna prodekaan 1938–1940; geodeesia professor 1940–1941, kateedri juhataja; keemia-mäeteaduskonna dekaan 1941; rektor 1941–1944.
Teadustöö põhisuunad
Geograafiliste pikkuste ja laiuste mõõtmine Eestis, tähtede ja planeetide ehitus; saavutas rahvusvahelise tunnustuse koostöös Ernst Öpikuga ultraviolettkiirguse kalorimeetria alal. Avaldanud üle 30 teaduspublikatsiooni astromeetria, geodeesia ja gravimeetria alal, esimese eestikeelse geodeesia õpiku "Geodeesia põhijooni" (1942) autor.
Teaduskorralduslik tegevus
Juhtis Baltimaade gravimeetrilise võrgu arendamise töid; korraldas Eesti Sõjavägede Staabi topohüdrograafia osakonna ülesandel Eesti triangulatsioonipunktidel geograafiliste koordinaatide mõõtmisi 1929; osales päikesevarjutuste ekspeditsioonidel. Loodusvarade Instituudi liige 1937–1940; Eesti Geodeetide Ühingu liige; Eesti Entsüklopeedia täheteaduse osakonna toimetaja 1932-1937; oli astronoomia ja topo-geodeetiliste teadmiste populariseerija ajakirjanduses. Üliõpilasselts Raimla liige.
1030. aastad
1030. aastad
1030. aastad on aastad 1030–1039 pKr.
Sajandid: 10. sajand - 11. sajand - 12. sajand
Kümnendid: 980. aastad 990. aastad 1000. aastad 1010. aastad 1020. aastad - 1030. aastad - 1040. aastad 1050. aastad 1060. aastad 1070. aastad 1080. aastad
Sigala küla
Sigala on Hiiumaal Hiiumaa valla põhjaosas Kõrgessaarest idas asuv küla Kootsaare poolsaarel. Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Hiiu valda ja kuni 2013. aasta oktoobrini Kõrgessaare valda.
Naaberkülad on põhjas Mudaste, idas Ogandi, kagus Kidaste ning lõunas ja läänes Reigi.
Nimi
Paul Ariste, Lauri Kettunen ja Edvin Lagman arvasid, et külanimi tuleb loomanimetusest "siga". Leo Tiik ja Marek Meristo pakkusid nime lähtekohaks siiga (eestirootsi keeles sik). Carl Friedrich Wilhelm Russwurm pidas rahvapärimusele viidates võimalikuks, et külanimi pärineb isikunimest. Ka Marja Kallasmaa eeldas mehenime Siegfried lühivormi, milleks võis vanaülemsaksa keeles olla Siggo, norra keeles Siggi ja friisi keeles Sika, Sike, Sycka või Zyke. Nime järelosa lühenes arvatavasti sõnast "laid". Esimest korda on seda kohanime mainitud 1565. aastal, kui nimetati isikut Siekla Matz. 1576. aastal nimetati isikut Matz Martson i Sickaleth. Kohanimed on olnud 1728. aastal Siggalaid ja 1798. aastal Siggala.
Loodus
Küla asub Meelste lahe ääres, mille lõunakaldal on Sigala laht. Küla ümbritsevad väiksemad järved: Allikalaht, Haavasoo järv, Lambalaht, Venelaht ja Väike Venelaht. Suur osa küla territooriumist jääb Kõrgessaare-Mudaste hoiualale. Külaga piirneb põhjas Kidaste oja.
Ajalugu
Sigala kuulus ajalooliselt Kõrgessaare mõisa alla ja asus hiiurootslaste asualal. Läänemaa 1725–1726 adramaarevisjoni andmetel elas Meelste külas talunik Sigala Michel. Küla elanikud küüditati 1781 Ukrainasse ja alale asustati eestlased.
1835. aastal asus Sigalas kolm talu, mille elanikud said perekonnanimedeks nimed Heiki, Klaas, Nööp (Nöp), Pörm, Rund, Sikkel ja Silm.
Teise maailmasõja järel liideti Sigala küla Reigiga, kuid taastati omaette asustusüksusena 1997. aastal.
Taristu
Küla lõunaosa läbib Heltermaa–Kärdla–Luidja maantee, kus asub Posti bussipeatus. Külast saab alguse Posti–Malvaste tee.
Kõrvetaguse peakraav
Kõrvetaguse peakraav on kraav Raplamaal Märjamaa vallas Kõrvetaguse ja Ülejõe külas.
Peakraavi pikkus on 3,6 km ning see suubub vasakult Ohukotsu jõkke (4,8 km suudmest). Peakraavi valgla on 6,6 km².
Peakraav on mitteavalik veekogu, mille piiranguvöönd on 50 m.
Peakraavi lähe on Jalase maastikukaitsealal Illesoos.
Kõrvetaguse peakraavi keskkonnaregistri kood on VEE1107800.
Perth
Perth on mitme koha nimi.
Rossillon (suguvõsa)
Rossillon, mõnikord ka Roussillon, varem Bouvard (vene keeles Россильон) oli Prantsusmaa päritolu põlisaadlisuguvõsa.
Ajalugu
Aastal 1806 immatrikuleeriti Wilhelm Julius Emil de Rossilloni perekond Eestimaa rüütelkonna aadlimatriklisse.
Arvutispetsialist
Arvutispetsialist on töötaja, kelle ülesanne on asutuse arvutite tarkvara ja riistvara paigaldamine ja hooldus.
1040. aastad
1040. aastad
1040. aastad on aastad 1040–1049 pKr.
Kümnendid: 990. aastad 1000. aastad 1010. aastad 1020. aastad 1030. aastad - 1040. aastad - 1050. aastad 1060. aastad 1070. aastad 1080. aastad 1090. aastad
Aastad: 1040 1041 1042 1043 1044 1045 1046 1047 1048 1049
Gustaf de Laval
thumb Karl Gustaf Patrik de Laval (9. mai 1845 Orsa – 2. veebruar 1913 Stockholm) oli rootsi leiutaja, insener ja tööstur.
Gustaf de Laval alustas 1872. aastal pärast töötamist erinevates ametites ning õpinguid Rootsis ja Saksamaal tööd koorelahutaja kallal, millest sai üks tema tulevastest tähtsamatest leiutistest. Esimene mudel patenteeriti 1878 ning 1883. aastal loodi seadme tootmiseks ja ekspordiks ettevõte AB Separator (tänapäeval Tetra Laval). De Laval konstrueeris ka lüpsimasina, kuid tema teiseks suureks leiutiseks oli 1892. aastal valminud üheastmeline aktiivauruturbiin.
Valladolidi provints
Valladolidi provints on provints Hispaanias Castilla-Leóni autonoomse piirkonna keskosas.
Kliima
Aastas sajab keskmiselt 442 mm, sealhulgas jaanuaris 47 mm ja augustis 13 mm. Aastas paistab päike keskmiselt 2544 tundi, sealhulgas jaanuaris 95 ja augustis 338 tundi.
Aavidu
Aavidu ehk Avido on endine küla, mis asus Haljala külanõukogus ja varem Haljala kihelkonnas.
Aastal 1977 liideti Aavidu Võle küla koosseisu.
Pärna (Viru-Nigula)
Pärna on küla Lääne-Viru maakonnas Viru-Nigula vallas.
Külas asub Koumardi hiis.
Pikaristi
Pikaristi on küla Lääne-Viru maakonnas Viru-Nigula vallas.
Seal asub klassitsistlikus stiilis Pikaristi postijaam.
Karl Habermann
Karl Leopold Habermann VR II/3 (30. detsember 1899 Vaikna vald, Läänemaa – 14. november 1924 Tallinn) oli Eesti sõjaväelane (mereväe nooremleitnant).
Tema isa oli Hans Habermann (6.01.1866 – 28.09.1937), koolimees ja harmooniumitegija, Üdruma vallavanem ja Hiie talu omanik.
Hukkus suurtükipaadi Meeme traali jäänud meremiini plahvatamisel saadud haavadesse.
Ta on maetud Kullamaa kalmistule.
Gourmandises
"Gourmandises" on prantsuse lauljatari Alizée debüütalbum. Albumi kõikide laulude muusika autor on Laurent Boutonnat ja sõnade autor Mylène Farmer. Album ilmus ülemaailmselt 13. märtsil 2001 ja sama aasta detsembriks oli seda müüdud üle miljoni eksemplari. 2002. aastaks oli seda albumit üle maailma müüdud enam kui 4 miljonit eksemplari.
Juuru valla lipp
thumb|Juuru valla lipp Juuru valla lipp on Rapla maakonnas asunud endise Eesti haldusüksuse Juuru valla lipp.
Lipp kinnitati Riigikantselei sümboolikaosakonna poolt 4. mail 1998.
Lipu kirjeldus
Rohelise ristkülikukujulise kanga ülaservast, 2 ühiku kauguselt vardapoolsest otsast ning samakaugelt lipu lehviva otsa allservast suunduvad lipu keskele kaks sirget valget 1,2 ühiku laiust riba, mis pärast keerdumist teineteise ümber suunduvad horisintaalselt vastasotstesse.
Lipu normaalsuurus on 105 x 165 cm ning laiuse ja pikkuse suhe 7:11 ühikut.
Lipu kasutamise kord
Valla lipp heisatakse:
Valla lippu kasutatakse valla esindamisel väljaspool valla piire.
Valla lippu võivad vallavalitsusega kooskõlastatult kasutada tseremooniatel ja teistel pidulikel üritustel vallas asuvad äriühingud, ettevõtted, asutused ja organisatsioonid, samuti eraisikud.
Valla lipu valmistamine ja levitamine toimub valla kantselei kaudu.
August Kork
August Kork (vene keeles traditsiooniliselt Август Иванович Корк, aga ka Аугуст Яанович Корк) (22. juuli (vkj)/2. august 1887 Aardla, Kasepää vald, Tartumaa, Liivimaa – 11. juuni 1937 Moskva, NSV Liit) oli eestlasest Venemaa keisririigi ja Nõukogude Liidu sõjaväelane, Punaarmee väejuht, 2. järgu armeekomandör.
Elulugu
August Kork sündis 1887. aastal Tartumaal Aardla külas. Lõpetas Tartu neljaklassilise kooli ja asus õppima Vilno sõjakooli. 1906. aastal viidi ta terviseprobleemi tõttu (lühinägelikkus) üle Tšugujevi junkrukooli, mille lõpetas 15. juunil 1908 alamleitnandina (alamporutšikuna).
Esimeses maailmasõjas
August Kork võttis osa Esimesest maailmasõjast. 1917. aastal lõpetas Kork lendurvaatlejate kursused, mille järel suunati ta Läänerinde staabi käsutusse. Pärast 1917. aasta veebruarirevolutsiooni toimunud muudatusi armees valiti A. Kork augustis 1917 Läänerinde soldatite nõukogu esimeheks. Kui Venemaa Ajutise Valitsuse sõjavägi ja Läänerinde staap laiali saadeti, naasis A. Kork 1918. aasta veebruaris sõjast alampolkovniku auastmes.
Pärast Venemaa sõjaväest lahkumist tuli ta tagasi Eestisse, kuid pärast Saksa vägede pealetungi siirdus Venemaale, kus astus 14. juunil 1918 moodustatud Punaarmeesse. Punaarmees teenis ta alates 1918. aasta oktoobrist Ülevenemaalise Peastaabi Operatiivosakonnas ja 9. armee staabi operatiiv-luureosakonna ülemana Lõuna- ja Kaukaasia rindel.
Eesti Vabadussõjas ja Venemaa kodusõjas
1919. aasta suvel võttis A. Kork 7. armee juhataja asetäitjana ja lõunagrupi komandörina osa Vene valgete Nikolai Judenitši juhitud Loodearmee pealetungi tagasilöömisest Petrogradile.
Nõukogude-Poola sõjas
Pärast Eesti Vabadussõja lõppu jätkas ta nõukogude punavägede 15. armee juhtimist Venemaa kodusõjas, Nõukogude-Poola sõjas.
Oktoobris 1920 määrati Kork 6. armee juhatajaks. Selles ametis oli ta 26. oktoobrist 1920 kuni 13. maini 1921, sõdis Peter von Wrangeli vastu Lõuna-Venemaal ning paistis silma Jušuni ja Perekopi vallutamisel ning Krimmi hõivamisel. 16. novembril 1920. aastal sai A. Kork Krimmis lahingus granaadikilluga käest haavata.
1921. aastal määrati ta Harkovi sõjaväeringkonna juhatajaks ning Ukraina ja Krimmi relvajõudude ülema Mihhail Frunze asetäitjaks.
1922–1923 osales Turkestani rinde juhatajana Kesk-Aasia nõukogudevastaste sõjaliste vastupanuliikumiste "basmatšide" relvaformeeringute purustamises.
Teenete eest nõukogude võimu ees tunnustati August Korki Venemaa kodusõjas 2 Punalipu ordeniga (1919, 1920) ja auhinnalise revolutsioonilise tulirelvaga (1920).
Tegevus pärast Venemaa kodusõda
Pärast kodusõda töötas Kork vastutavatel ametikohtadel: aastatel 1924–1925 Lääne sõjaväeringkonna juhataja asetäitja ja juhatajana; 1925. aasta veebruarist Punalipulise Kaukaasia armee juhatajana ning alates 1925. aasta novembrist Valgevene, Lääne ja Leningradi sõjaväeringkonna juhatajana. August Kork astus VK(b)P liikmeks 1927. aastal.
1928. aastal oli August Kork sõjaväeatašeena Saksamaal; 1929. aastal Punaarmee Varustusvalitsuse juhatajana, 1929–1935 Moskva sõjaväeringkonna juhatajana.
Aastatel 1935–1937 oli Kork Frunze-nimelise Sõjaväeakadeemia ülem ja 1935–1937 Punaarmee Kõrgema Sõjanõukogu liige. 20 novembril 1935 anti August Korgile 2. järgu armeekomandöri auaste.
Kiirus
Kiirus üldisemas mõttes tähendab muutumiskiirust – suurust, mis näitab ajaühikus toimuvat muutust, näiteks keemilise reaktsiooni kiirust, temperatuuri või õhurõhu muutumise kiirust.
August Kork
Tegevus pärast Venemaa kodusõda
Moskva sõjaväeringkonna juhatajana korraldas A. Kork ja viis läbi Moskvas Punasel väljakul toimunud paraade.
Kiirus
Kitsamas tähenduses mõeldakse kiiruse all liikumiskiirust – füüsikalist suurust, mis näitab, kui palju muutub liikuva keha asukoht ruumis ajaühiku jooksul. Järgnevas artiklis ongi kõne all liikumiskiirus.
August Kork
Tegevus pärast Venemaa kodusõda
Kork oli ka Ülevenemaalise Kesktäitevkomitee liige.
Kiirus
Füüsikalise suurusena on kiiruse tähis v, mis tuleneb ladina keele sõnast vēlōcitās kiirus. Kiiruse SI mõõtühik on meeter sekundis (m/s ehk m·s–1), laialt on kasutusel ka ühik kilomeeter tunnis (km/h), kusjuures 1 m/s = 3,6 km/h.
August Kork
Tegevus pärast Venemaa kodusõda
August Korgile esitati süüdistus ja ta mõisteti Eriistungi poolt süüdi "sõjalis-fašistlikus vandenõus" koos Mihhail Tuhhatševski, Jona Jakiri, Jeronimas Uborevičiuse, Roberts Eidemanise, Boriss Feldmani, Vitali Primakovi ja Vytautas Putnaga ning hukati 1937. aastal. Ta rehabiliteeriti postuumselt 1957. aastal.
Kiirus
Eristatakse ühtlast, keskmist ja hetkkiirust.
Ühtlane kiirus
Ühtlase liikumise korral väljendab kiirust valem kus s on aja t vältel läbitud teepikkus.
pisi|Keskmine kiirus <v> ja hetkkiirus v
Keskmine kiirus
Mitteühtlase liikumise korral saab arvutada keskmise kiiruse v_k, mis on keha poolt läbitud teepikkuse \Delta s ja selleks kulunud aja \Delta t jagatis:
Hetkkiirus
Hetkkiiruse all võidakse mõelda
Enamasti mõeldakse füüsikas hetkkiiruse all kiirusvektorit \vec v. Hetkkiirusvektorit iseloomustab matemaatiliselt kohavektori \vec{r} esimene tuletis aja t järgi:
.
Tuletise märk on positiivne, kui kiirus suureneb, ja negatiivne, kui kiirus väheneb.
Hetkkiirusvektori tuletis aja järgi on omakorda kiirenduse vektor.
Viited
Vitesse
August Hansen
pisi| pisi| August Hansen (ka Augustin Hansen; 23. aprill 1895 Kaansoo, Vastemõisa vald, Suure-Jaani kihelkond, Viljandimaa – 12. märts 1952) oli Eesti poliitik ja Eesti NSV riigitegelane.
Ta sündis talupoja perekonnas, lõpetas 1910. aastal Vastemõisa ministeeriumikooli ja seejärel töötas Viljandis tarbijate ühisuse poes müüjaõpilasena.
1913. aastal kolis ta Tallinna, kus jätkas Viljandis alustatud poliitilist tegevust Sotsialistide-Revolutsionääride Parteiga (SRP). Ta valiti SRP liikmena Tallinna Tööliste ja Soldatite Saadikute Nõukogusse ja hiljem ka TTSN Täitevkomitee liikmeks.
Pärast 1917. aasta veebruarirevolutsiooni eraldus ta koos vasakpoolsete liikmetega SRP põhiosast ning liitus VSDTP Tallinna Komitee poolt juhitud ainuvõimuhaaramisele suunatud liikumisega.
1918. aastal pärast Eesti okupeerimist Saksa keisririigi vägede poolt varjas ta end võimude eest. Pärast okupatsioonivägede lahkumist novembris 1918 ja Eesti omavalitsusorganite taastamist kutsuti ta Tallinna Linnavalitsuse asjaajajaks.
1920. aastal astus ta Eesti Iseseisvasse Sotsialistlikku Tööliste Parteisse ja valiti EISTP Keskkomitee liikmeks. EISTP esindajana kuulus ta aastatel 1920–1924 Iseseisvasse Sotsialistlikku Tööliste Parteisse ja aastatel 1920–1923 I Riigikogu koosseisu.
Kommunistlike organisatsioonide tegevus Eestis keelustati Vabadussõja algusajal 1918. aasta detsembris, siis kasutas kommunistlik partei ära legaalselt tegutsevaid sotsialistliku suunitlusega parteisid ja ametiühinguid.
1922. aastal astus Hansen illegaalse Eestimaa Kommunistliku Partei liikmeks. 27.–29. novembril 1922 toimunud Eestimaa ametiühingute II kongressi avas August Hansen, ametiühingute kesknõukogu esimeheks valiti kongressil Jaan Tomp ja esimehe asetäitjaks Hansen.
1923. aasta Tallinna linnavolinike valimisel valiti ta Tallinna linnavolinikuks Töörahva Ühise Väerinna nimekirjast.
21. jaanuaril 1924 Hansen vahistati ja mõisteti riigivastase tegevuse eest 149 protsessil süüdi. Teda karistati eluaegse sunnitööga, kust vabanes 1938. aasta amnestiaseaduse põhjal. Pärast vabanemist töötas ta ehitustöödel ja Saaremaal Leisi maakooperatiivis müüjana. Aastatel 1939–1940 töötas ta Tallinna Ametiühingu Tarbijate Ühisuse kaupluse juhatajana.
Pärast 1940. aasta juunipööret töötas ta lühikest aega ajalehtede Rahva Hääl ja Kommunist kirjastuse direktorina. Aastatel 1940–1943 oli ta Nõukogude Liidu tagalas Eesti Riikliku Merelaevanduse ülem, aastatel 1943–1950 Eesti NSV kaubanduse rahvakomissar ja kaubandusminister ning seejärel Eesti Põllumajanduskooperatiivide Keskliidu esimees.
Assamalla karstiluht
pisi|Assamalla karstiluht suurvee ajal maikuus 2010. Assamalla karstiluht asub Lääne-Viru maakonnas Tapa vallas Assamalla küla lähedal. Luht asub Pandivere kõrgustiku keskosas, umbes 1 km2 suuruses nõos, kus paikneb üle 50 karstilehtri. Sellest veidi eemal asub ala, kus allikad avanevad maapinnale, suurvee ajal moodustub sinna umbes 10 hektari suurune järvik.
Assamalla karstiluht jääb Pandivere veekaitseala piiresse.
Läti Henrik
Läti Henrik ehk Henrik (läti keeles Latviešu Indriķis, ladina keeles Henricus Lettus, Henricus de Lettis, saksa keeles Heinrich von Lettland; enne 1188. – pärast 1259. aastat) oli ristiusu preester ja kroonik, Eesti ja Läti ristiusustamise (Balti ristisõdade ja selle osa, mida nimetatakse eestlaste muistseks vabadusvõitluseks) sündmusi (1180–1227) kajastava "Liivimaa kroonika" autor. Henriku autorsus on küll üldtunnustatud, kuid ükski kroonikakäsikiri teda otsesõnu autoriks ei nimeta. Kõik andmed krooniku kohta pärinevad samast kroonikast. Seetõttu on tema elukäigus palju oletuslikku, näiteks tema noorusest (kuni 1208. aastani) pole teada ühtegi kindlat fakti.
Elukäik
Henrik oli tõenäoliselt pärit Põhja-Saksamaalt Magdeburgi ümbrusest, kuid (ilmselt alusetult) on oletatud ka tema Liivimaa (läti, liivi või eesti) päritolu. Ta sai hariduse Saksamaal ja asus noorelt Albert von Buxhoevedeni (piiskop Alberti) teenistusse. Henrik saabus Liivimaale 1205. aasta paiku ning pühitseti "Liivimaa kroonika" järgi vaimulikuks 1208. aastal. Kirikuõiguse kohaselt pidi ta selleks ajaks olema vähemalt 20-aastane, seetõttu on tema sünniajaks peetud kas aastat 1188 või varasemat aega.
Henrik teenis latgalitega asustatud Ümera (Imera, Ymera, läti Jumara) piirkonnas, olles preestriks Rubenes, mis ilmselt tema järgi sai oma saksakeelse nime Papendorf (papi- ehk preestriküla). Henrik veetis seal suurema osa oma elust. On arvatud, et ta võis mõnda aega olla ka Lääne-Mihkli (Pärnu-Mihkli) kirikukihelkonna preester, seda küll alles pärast 1220. aastaid.
Saksa, ladina, läti, liivi ja eesti keele oskajana viibis Henrik aastatel 1225–1227 tõlgina paavst Honorius III legaadi Modena Wilhelmi kaaskonnas; on oletatud, et Henrik kirjutas kroonika algselt aruandena Wilhelmile.
Kroonikast
Vahel on ka arvatud, et Henrik on muinaseestlasi käsitlenud tendentslikult. Kuna paljude eesti muistse vabadusvõitluse sündmuste kajastamisel on Henriku kroonika ainus allikas, on seda väga raske tõestada või ümber lükata.
Trajektoor
Trajektoor ehk liikumisjoon ehk lennujoon on keha või punkti (keha osa või punktmassi) teekond liikumisel ruumis või tasandil.
Trajektoori kuju järgi saab liikumist liigitada sirgjooneliseks, kõverjooneliseks, ringjooneliseks jne. Looduses esineb sirgjoonelist liikumist harva, tavaliselt on sirgjooneline vaid mõni osa trajektoorist.
Näiteks kahurist tulistatud kuuli trajektoor vaakumis on raskusjõu mõjul parabooli kujuga.
Jaroslav Tark
Jaroslav Tark ehk Jaroslav Vladimirovitš ehk Jaroslav I (arvatavasti 978 – 20. veebruar 1054); ukraina keeles Ярослав Володимирович Мудрий, vene keeles Ярослав Владимирович Мудрый, Skandinaavia allikais Jarisleif või Jarisleifr Valdamarsson) oli Rjurikovitšite soost Vana-Vene valitseja, kes oli aastatel 987–1010 Rostovi vürst, 1010–1036 Novgorodi vürst, 1016–1018 ja 1019–1054 Kiievi suurvürst.
Ehkki Jaroslavi tarkust kroonikates korduvalt kiideti, ei pärine liignimi Tark vürsti eluajast. Selle andis Jaroslavile alles 19. sajandil vene ajaloolane Nikolai Karamzin, et eristada teda teistest Jaroslav Vladimirovitši nimelistest vürstidest. pisi|right|300px|Kiievi-Vene [[1015–1113]]
Noorus
Isa Vladimir Svjatoslavitš pani Jaroslavi juba noores eas valitsema osastisvürstina Rostovis, seejärel Novgorodi vabariigis. Aastal 1014, kuuldes, et isa pärandas võimu Kiievis nooremale vennale Boriss Vladimirovitšile, lõpetas Jaroslav andami maksmise Kiievile. Vladimir kavatses sõnakuulmatut poega jõuga korrale kutsuda, kuid Jaroslav põgenes Rootsimaale ja kutsus appi varjaagid. 1015. aastal Vladimir suri, jõudmata sõda alustada.
Võimuvõitlus Kiievi suurvürsti tiitli pärast
Vladimir Svjatoslavitši surma järel Kiievis võimu haaranud vanim poeg, kasupoeg Svjatopolk I saatis poolvendade vastu palgamõrtsukad, kuid Jaroslavi hoiatas tema õde Predslava. Kroonikate järgi kogus Jaroslav tuhat varjaagi ja kolm tuhat novgorodlast, läks Svjatopolki vastu ja lõi tema kiievlastest ja petšeneegidest vägesid Ljubetši all 1016. aastal. Svjatopolk põgenes Poolasse oma äia kuningas Bolesław I Chrobryi juurde, Jaroslav hõivas Kiievi. Sõja käigus langesid muuhulgas Jaroslavi kolm venda (Svjatoslav, Boriss ja Gleb). Puudub ühtne seisukoht selle kohta, kes nad surmas; mõne allika järgi oli mängus Jaroslavi enda või talle alluvate varjaagide käsi.
Aastal 1018 ründas Bolesław I Chrobry, Svjatopolkiga Jaroslavi ja võitis teda Volõõniamaal Bugi jõe ääres, Jaroslav põgenes Novgorodi ning Bolesław I Chrobry hõivas Kiievi. Kroonikate andmetel veensid sealsed elanikud teda uuesti Bolesław I Chrobry ja Svjatopolki vastu astuma. Viimane oli vahepeal äiaga tülli läinud, Bolesław I Chrobry lahkus linnast, kuid liitis oma valdustega osa läänepoolseid alasid (Galiitsias). Svjatopolk ei suutnud Jaroslavile vastu seista, petšeneegide abiga üritas ta 1019 veel kord Kiievit tagasi võita, kuid asjatult. Alte lahingus sai ta lüüa ja põgenes välismaale.
1020. aastatel Kiievis valitsedes pidi Jaroslav veelgi oma sugulaste vastu sõdima. 1021 võitis ta oma vennapoega, Polotski vürsti Brjatšislav Izjaslavitšit, kellele andis valitsemiseks Viciebski ja Usvjatõi. 1024. aastal sõdis varjaagide abiga, noorema venna Tmutarakani vürsti Mstislav Vladimirovitši ja severjaanide, tšerkesside, kasaaridega. Mstislav Vladimirovitšiga jagati suurvürstiriigi alad ning Mstislav jäi valitsema Tšernigivis Dnepri idakalda maade üle Tšernigivi vürstina.
Välispoliitika
Jaroslavi välispoliitika aluseks olid sidemed Skandinaaviaga ja Bütsantsi mõju õõnestamine.
Võimu kindlustamiseks Jaroslav muuhulgas naitis oma tütred Prantsuse (Anna abiellus Kapetingide dünastia Prantsuse kuningas Henri I-ga), Ungari (Anastassia abiellus Árpádi dünastiast, hilisema kuninga András I-ga) ja Norra kuningatega (Jelizaveta abiellus Norra kuningas Harald Hardråde ehk Harald III Sigurdssoniga), ühe poja (Izjaslav Jaroslavitš abiellus Poola kuningas Kazimierz I õega) Poola, teise poja (Svjatoslav abiellus Idamark (Austria) markkrahvi tütrega), kolmanda poja (Vsevolod Jaroslavitš abiellus Bütsantsi printsessiga) Ida-Rooma keisririigist, neljanda poja (Igor abiellus Saksamaalt pärit printsessiga), oma õe aga naitis Poola kuningaga, millega Jaroslav pani aluse Kiievi-Vene valitsejate sidemetele Euroopa õukondadega.
Kiievisse laskis ta rajada püha Kiievi Sofia katedraali, kaks kloostrit ja mitu kindlust Rossi jõele.
Sõjaretked
1030 (6538 bkj). aastal võttis Jaroslav koos Vladimiri ja Novgorodi vägedega ette sõjakäigu tšuudide vastu, võitis neid ja lasi senise Tartu muinaslinnuse kohale ehitada oma kindluse, mille nimetas oma kaitsepühaku Püha Georgi järgi Jurjeviks (Gjurgev, Гюргев). Jurjev püsis 1061. aasta kevadeni, mil sossolid (arvatavasti mõni Eesti või Põhja-Läti ala hõim) selle hävitasid, liikudes sõjakäiguga kuni Pihkvani. Harrastusajaloolane Enn Haabsaar on arvanud, et tegelikult ei ole kroonikates mainitud Jurjev mitte Tartu, vaid Kiievist 80 km kaugusel asuv ja tänapäeval Bila Tserkva nime kandev linn. Siiski on akadeemiline ajalookirjutus selle seisukoha väheveenvaks arvanud, sest Tartu toonane arheoloogiline leiumaterjal ning sündmuste üldine loogika viitavad üpris kindlalt Tartule kui Jaroslav Targa rajatud Jurjevile.
1031. aastal tegi Jaroslav sõjaretke Poola kuningriiki, ning liitis aastatel 1018–1031, pärast Kiievi vallutamist Poola kuningriigi vägede poolt Poola kuningriigi võimu alla läinud Galiitsia.
1038–1042 sõdis Jaroslav Bütsantsiga, samuti leedulaste ja eestlastega.
1043. aasta edutut sõjakäiku Bütsantsi vastu juhtis juba tema poeg Vladimir, see lõppes küll russide lüüasaamisega, kuid suhteliselt soodsa rahulepinguga.
Sisepoliitika
Pärast venna, Mstislav Vladimirovitši surma 1036 võttis Jaroslav tema valitsusjärje Tšernigivis üle ja sai taas kogu Vana-Vene riigi valitsejaks peale Izjaslavi alluvuses olnud Polotski vürstiriigi. Novgorodi pani ta valitsema oma vanima poja Vladimir Jaroslavitši. Saavutanud varjaagide, kiievlaste ja novgorodlaste väega veel kord võidu Kiievit rünnanud petšeneegide üle, kindlustas ta endale mõneks ajaks rahu.
Vene ajalookirjanduses peetakse alates kroonik Nestorist Jaroslavi üldiselt andekaks sõjameheks ning võimekaks riigijuhiks, kelle valitsusajal Kiievi-Vene poliitiliselt, majanduslikult ja kultuuriliselt tähelepanuväärselt arenes. Jaroslav kujundas omanimelise õigussüsteemi, edendas kirjatarkust ja kroonikakirjutamist.
Tema võimu jagamine poegade vahel pani aga aluse riigi feodaalsele killustumisele. Pärast Jaroslav Targa surma jaotati riik Jaroslavi poegade vahel: vanimale elusolevale pojale Izjaslavile pärandus Kiiev ja Novgorod; teisele pojale Svjatoslavile – Tšernigivi, kolmandale pojale Vsevolodile Perejaslavli, neljandale pojale Vjatšeslavile Smolenski, viiendale Igorile Vladimir, Volõõnias.
Isiklikku ja järglased
Jaroslavi isa oli Vladimir Svjatoslavitš Suur (Vladimir Püha, Vladimir Särav Päikene). Tema ema oli arvatavasti Norra päritolu Polotski vürstitar Rogneda Rogvolodovna (Ragnhild Ragnvaldi tütar). Jaroslav oli Norra kuningate (1015–1028) Olaf Püha ning (1045–1066) Harald Hårdråde äi ja Rootsi kuninga (994–1022) Olaf Skötkonungi väimees. Ta kasutas palju varjaagide ehk viikingite sõjalisi teeneid, eriti Novgorodis. Skandinaavia saagades esineb Jaroslav nime all Jarisleif Lombakas, sest noolehaava tagajärjel lonkas ta üht jalga.
Jaroslavi ristinimi oli Georgi ehk Juri. Ta abiellus 1019 Rootsi kuninga Olaf III Skötkonungi tütre Ingegerdiga (hiljem ristitud Irina). Kroonikad räägivad ka Jaroslavi abikaasast Annast, siis on vaieldud, kas Anna oli tema esimene naine või oli see hoopis nimi, mille Irina võttis hiljem nunnaseisusse astudes.
Jaroslav on maetud Kiievi Püha Sofia peakirikusse.
Järglased ja Jaroslavitšite dünastiaharude rajajad:
Teepikkus
Teepikkuseks nimetatakse füüsikas trajektoori pikkust, mille liikuv keha või punktmass läbib mingi ajavahemiku jooksul. Teepikkuse tähis s tuleb ladina keele sõnast spatium (vahemaa, vahemik, ulatus).
Teepikkus kus v on kiirus ja t on aeg.
Mod
Mod ehk modifikatsioon on arvutimängu lisa, kus on mängu originaalmaterjali muudetud või lisatud uus mis on kõrvalisiku poolt valmistatud.
Modid võivad sisaldada uusi relvi, tegelasi, tekstuure, jutustusi, heli, füüsikat ja kaarte (tasemeid). Võidusõidumängude puhul uusi autosid, radu, heli, muudetud füüsikat jne.
Pada (Viru-Nigula)
Pada küla asub Lääne-Viru maakonnas Viru-Nigula vallas Padajõe ääres.
Küla on esmamainitud Taani hindamisraamatus 1241.
Jõeorus on Padaoru maastikukaitseala, Padaoru paisjärv ja kaks linnamäge (Pada linnamäed). Külas kasvab Padaoru mänd.
Elusloodus
Viiruste paigutus
Viirustel pole eluslooduse jaotamise süsteemis (seni veel) kohta kuna:
Kuni neis küsimustes puudub selgus ei ole võimalik viirusi "elu puule" lisada. Kirjanduses on viirusi käsitletud mõnikord rühmana "rakutud" (Acellularia) vastandina mõistele Cytota, mis märgib rakulist elu.
Mõnede suurte viiruste (näiteks mimiviiruse, Acanthamoeba polyphaga mimivirus) unikaalsed omadused on andnud siiski põhjuse alustada diskussiooni, kas "elu puule" tuleks lisada neljas haru, mis hõlmaks mõningaid viirusi.
Ojaküla (Viru-Nigula)
Ojaküla on küla Lääne-Viru maakonnas Viru-Nigula vallas.
Ojaküla
Ojaküla on mitme Eesti küla nimi:
Wilhelm von der Recke
Wilhelm von der Recke oli Liivi ordu rüütelvend 15. sajandil.
Wilhelmi isa oli Alf von der Recke, ema pole teada. Ta oli pärit Vestfaalist Kameni ja Dortmundi vahelt.
1432. aastal oli Recke linnusekomtuur (Hauskomtur) Võnnus.
Edgar Viies
Edgar Viies (12. jaanuar 1931 Simititsa, Leningradi oblast – 20. september 2006) oli eesti skulptor, sõjajärgse modernismi klassik.
Edgar Viies sündis Leningradi oblastis Volossovo rajoonis Simititsas eesti asunduse talunikuperes. 1942. aastal tuli ta koos isaga elama Eestisse Suure-Jaani lähistele. Ta õppis 1951–1952 Eesti Riiklikus Kunstiinstituudis ning seejärel skulptuuri Leningradi Kunstiakadeemia Ilja Repini nimelises instituudis, mille lõpetas aastal 1958. Samal aastal alustas ta ka Eestis näitustel esinemist.
Ta tegutses kogu oma elu vabakunstnikuna. Edgar Viiese vormiotsingud ja moodne materjalivalik tähistasid 1960. aastail modernse ajastu algust kodumaises skulptuuris. Ta uuendas tuntavalt Eesti skulptuuri kujundikeelt, tuues omaaegsesse alalhoidlikku skulptuuriellu abstraktsed motiivid ja uued materjalid (alumiinium, klinker, keevitatud raud, plekk jm)
2002. aastal ilmus raamat "Edgar Viies", kus on jäädvustatud kunstniku loomingu paremik, samuti tema mõtted kunstist ja kodumaisest kunstikeskkonnast pika loomeperioodi jooksul.
Viiese loodud on mitmed avalikud skulptuurid Tallinnas, Tartus ja Viljandis. Kõige tuntumad neist on Jaan Koorti, Friedebert Tuglase, Johann Köleri monument, Viru väljakut kaunistav “Merineid”. Tema arvukas vabalooming kuulub Eesti modernismi kullafondi. Edgar Viiese skulptuure on Eesti Kunstimuuseumi, Tartu Kunstimuuseumi, Tallinna Kunstihoone, Oulu ülikooli kliinikumi, Riia Kunstimuuseumi, Kölni Ludwigi muuseumi, Tretjakovi galerii, Puškini muuseumi, Soome Vähiliidu, Salo ja Loviisa linna kunstikogudes ning erakogudes kodu- ja välismaal.
Tema viimane teos oli 2006. aasta suvel Viljandis Sõbrapargis avatud purskkaevuskulptuur "Pastoraal allikal".
Elu ja looming
Repini instituudis sattus Edgar Viies eksituse tõttu rahvademokraatiamaadest pärit üliõpilastele mõeldud osakonda – põhjuseks oli tema eesti- ja venekeelne pass ning konarlik vene keel. Eksitusest saadi hiljem aru, ent Viies suutis välja võidelda õiguse osakonnas õppimist jätkata. Sealne õhkkond oli „läänelikum“ ja juhtis noore kunstniku hoopis teisele rajale.
1960. aastad
„Viies on rääkinud oma unistustest skulptuuris keeles, mis oli tunnuslik kuuekümnendate aastate taas tõusnud lootustega ajale. Tehnika ja teaduse progress ei olnud veel minetanud oma positiivset tähendust. Lendavad masinad, kosmoseromantika, alumiinium, teras ja klaas linnapildis võlusid paljusid ja Eestisse kerkis rida uusi modernistlikke hooneid, kuhu uus skulptuur sobis lausa ideaalselt.“
Ajastule omased materjalid alumiinium, keevitatud raud, betoon, dolomiit, šamott, klinker ja plekk ilmusid ka Viiese loomingusse. 1963. aastal valmis Viiese kuulsaima abstraktse skulptuuri „Pegasus“ alumiiniumist algvariant, mis tähistas uue ajastu algust ka Eesti skulptuuris. „Meile on määratud elada suurte kiiruste, voolujooneliseks transformeerunud liiklusvahendite, tiivuliste masinate ajastul. Pegasus pidi minu nägemuse ja tahte kohaselt eelpoolmainituga kooskõlastuse leidma, alumiinium kui moodsam materjal rõhutama tehnika ajastu ühte tunnust,“ on Viies ise seda iseloomustanud.
„Pegasusele“ järgnesid alumiiniumist „Siluett“ (1966), „Tõusulaine“ (1967), “Oja“ (1968), „Ruumiline kujund“ (1968), „Pilv“ (1968), „Kosmiline aparaat“ (1969), „Motoorne rütm“ (1970) jt erinevatest materjalidest abstraktsed või poolabstraktsed teosed. „Viies unistas oma vormide suureformaadiliseks tegemisest: 1966. aasta teost „Siluett“ oleks ta tahtnud näha nii suurena, et autod oleksid sealt alt läbi sõitnud. Tema unistuses oleksid mitmekümne meetri kõrgust metallkonstruktsiooni ümbritsenud teras- ja klaasmajad,“ meenutas Kivimäe aastal 2014.
Viies ise kirjeldas „Siluetti“ järgmiselt: „Lähenedes ükskõik millisest suunast, tema kaarduvad jooned, jätkudes pidevas põimumises, loovad kujundist suure üldistusega terviku. Vaataja võib vaistlikult tunnetada inimese ja tema teostatud tehismaailma ühtsust ja kokkukuuluvust. Õõnesvorm aitab koguda enam varju, läikivsile pind peegeldada enam valgust. Olles vormilt arhitektuuri nurgelisuse suhtes kontrastne - koosmõjus leiaksid rõhutamist kummagi voorused. Ja hall põhitoon ei lähe tülli keskkonnas olevate värvidega. Skulptuuril on ka sisu. See on tema sees, õõnsuse varjus. Mittenähtav ongi rnitte nähtav. Õõnsusse mahub kaks kaalukat asja, mis on täiesti läbipaistvad: hing ja tühjus."
Tagasi vaadates 1960. aastatele, ütles Viies 2002. aastal: „Kaheksakümnendail aastail, kui teadlikud teadsid ja olid julged, mina ei olnud julge. Seevastu olin kuuekümnendail julgem kui mõned muud".
Tagakiusamine Nõukogude võimu poolt
Nõukogude võimu poolt sai Viiesele osaks vaenulik suhtumine ja mõnitamine. „1963. aastal EKP ideoloogiasektori ja Eesti loominguliste liitude aktiivi erakorralisel koosolekul Sakala Poliitharidusmaja saalis minule sai osaks ootamatult terav kriitika (sõim). See lõi pinnase, mis võimaldas mind laia üldsuse silmis pidada pahatahtlikuks ebaõnnestunud kunstnikuks, kellele võib vastava huvi korral „säru“ teha,“ kirjeldas seda Viies ise.
„1969. aasta sügisel tekkis väga komplitseeritud olukord. Ateljeed mul polnud, korterit ka mitte. Oli ainult tuba Kosel, kus elasime abikaasaga kahekesi ja üritasime ka tööd teha. Mulle oli küll vahepeal võimaldatud ateljee, mis asus keldris. Peatselt oli põranda-alusesse tsementvoodrisse tekitatud auk ja ateljee muutus sissetunginud vee tõttu basseiniks. Korduvad avaldused vesi välja pumbata ja ava sulgeda ei andnud tulemusi. Hoopis iga kuu tõsteti üüri. Üritasin ise vee välja pumbata, aga vesi tuli kohe tagasi. Ruum oli ülirõske ja haigestusin. Töötasin jällegi ühisateljees. Arvasin tajuvat pilget ja parastamist, kuigi olin juba kogenud ja püüdsin olla vapper".
Detsembri algul 1969 istus skulptor Edgar Viies ühes abikaasa Virvega Balti jaamas Moskva rongile. Nad ei sõitnud tutvuma vaatamisväärsustega, vaid NSV Liidu Ministrite Nõukogu esimehele Aleksei Kossõginile palvekirja viima. Viies soovis Nõukogude Liidust lahkuda ja jätkata oma tööd „ükskõik millise neutraalse Euroopa riigi territooriumil". Ta ei olnud teisitimõtleja, kirja otseseks ajendiks olid väljakannatamatud elu- ja töötingimused.
Kiri tõi kaasa selle, et Viies võeti skulptuurisektsiooni juhataja kohalt maha, ka ei saanud ta enam tellimusi. Suuremaid repressioone peale jälgimise ja hirmutamise ei järgnenud.
1970. aastad
„Seitsmekümnendad oli minu jaoks hirmutava brežnevismi jõusseminemise aastakümme. Kunstis läks jõud-õigus täielikult üle fotorealismile. See kuuekümnendate kunst sai häbistuse osaliseks. Tunnetasin seesmist kaost ja lüüasaamist. Püüdsin kohaneda, teha kompromisse", on Viies ise hinnanud oma toonast loomingut. Kivimäe hinnangul Viiese „selle kümnendi looming kujunes eelmise perioodiga võrreldes märgatavalt kammerlikumaks ja vähem eksperimentaalseks". Sunnitud tagasitõmbumine avaldub just pärast 1969. aasta Moskvas-käiku valminud puuskulptuurides „Idüll“, „Kevad“ (mõlemad 1969), „Arlekiini tants“ (1970), „Allee“ ja „Eepos“ (mõlemad 1971), mida kunstnik eksponeeris 1972. aastal nelja skulptori näitusel Tartu kunstimuuseumis ja mida Kivimäe nimetab kammerlikeks. Viies ise on nende kohta öelnud: „Puuskulptuurides on filosoofilis-religioosset allteksti".
Seitsmekümnendad tõid Viiese loomingusse uue materjali – pronksi. Esimesteks olid „kõrgetasemelise vormikultuuriga stiliseeritud dekoratiivskulptuurid“ „Mägisokk“ (1972) ja „Supleja“ (1974). Neist 1978. aastal valminud „Sarvestumist“ nimetas Viies ise nõukogude süsteemi irooniliseks kommentaariks. „Lõviosa riigi ressurssidest ning propagandatööstusest oli riigikaitse teenistuses. Arenguloogika oli üht sarve kärpinud (näiteks majanduse ilmne allakäik koos sõjatööstuse võistlusvõime vähenemisega võrreldes USA-ga), teist sarve kägardanud (moraali usutavus lähenes nullile). Ühiskond sarvestus üleni. Kuju pealt on näha, et ainult suu veel funktsioneerib korralikult".
Sel kümnendil sai alguse ka kunstniku monumendilooming. 1973. aastal valmis dolomiidist „Monument Sõrves langenutele“ ja aastal 1976 Johann Köleri monument Viljandis. Viies pälvis ka tunnustuse: pronksskulptuuri „Võidupüha“ (1973) hinnati Kristjan Raua nimelise kunsti aastapreemiaga.
1980. aastad
„Kaheksakümnendatel olin kuidagiviisi taas jalgadele tõusnud. Tegin realistlikke töid. Leidsin toe või mingi eneseõigustuse sajandi alguse Meunieur’ suunalt. Monumentaaltöödes taotlesin ekspressiivsust, aeg-ajalt lubades groteski. Aga minu „Prohvet“ teadis juba siis, et ega me silmakirjatsev elu-olu vaht ja poliitiline vahutamine niikuinii hästi ei lõpe".
Sel perioodil valmisid Viiesel monumendid, mis kuuluvad XX sajandi teise poole silmapaistvamate hulka Eestis. Kõigepealt pronksskulptuur „Merineid“ (algse nimega „Viru piiga“) aastast 1980, mis oli pühendatud XXII olümpiamängude Tallinna purjeregatile. Skulptuur paigaldati aasta hiljem Viru hotelli kõrval asunud purskkaevu, täiendades hotelli modernistlikku arhitektuuri. Skulptuuri põhiteema on merele avatud linn. 1983. aastal valmis Jaan Koorti monument Kadriorus ja 1986 Friedebert Tuglase monument Tartus. Aastal 1982 kujundas Viies ka ENSV Plaanikomitee (hiljem EV Rahandusministeerium) hoone välisseina ornamentaalse osa. pisi|Jaan Koorti mälestusmärk Kadrioru pargis Vabaskulptuuridest pidas kunstnik ise oma loomingu paremikku kuuluvaiks pronksskulptuure „Teetööline“ (1982) ja „Sookuivendajad“ (1983). Kümnendil valmisid ka pronksist „Diktaator“ (1980), alumiiniumist „Filosoof“ (1981), rauast „Keevitaja“ (1985) jt.
1990.–2000. aastad
„Üheksakümnendatel avanesidki riigipiirid ja meile abikaasaga avanes Põhjala. Sellest ajast oleme käinud üsna sageli „tõotatud maal“ Soomes, mõned korrad Rootsis ja Saksamaal. Töödel on olnud märkimisväärselt kommertsne maik. Juba vanastigi oli Eestis nii, et kui kodus ei olnud leivaraasugi, mindi kaugemale kraavi kaevama. Subjektiivse hinnangu kohaselt leidub minu selle perioodi pisiplastikas ikka kunsti ka, sisulis-vormilisi leide. Põhiliselt müüti, eluolulist edevust, rahvalikku laadanalja".
Viiesel avanes võimalus esineda näitustel Soomes ja müüa oma teoseid sealsetes kunstigaleriides. Samuti tegi ta tellimustöid – pronksist portreesid Soome akadeemilistest isikutest. Juba 1980. aastatest alates Viies arendas edasi ka loomingu algusaegade ideid: „Pegasusest“ sündinud kompositsioon „Võrsed II“ (1982) Ludwigi Muuseumile Kölnis ja sama motiivi variant „Aeg õitseda“ (1991) erakogule Washingtonis, „Pesukuivataja“ (1970) pronksist variant „Vabadussammas“ (1989), „Pegasuse“ arendus Salo linnavalitsusele Soomes (1996), pronksist „Siluett“ Sampo pangale (1997) jt. 15. oktoobril 2002 avas Viies Rotermanni soolalaos oma esinduslikema ülevaatenäituse „Avamäng“. Teda nimetati üheks väljapaistvaimaks meistriks 20. sajandi eesti skulptorite seas, kellega algas modernne ajastu. Näituse eest pälvis Viies Kultuurkapitali aastapreemia.
Rebaste (Elva)
Rebaste on küla Tartu maakonnas Elva vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Valga maakonda Puka valda.
Edgar Viies
1990.–2000. aastad
Oma elu viimastel aastatel jätkas kunstnik aktiivset loometööd, luues peamiselt pisiplastikat. Ta pöördus tagasi ka antiikskulptuuri juurde, luues 2005. aastal pronksist modernistliku tõlgenduse võidujumalanna Nike ehk Samothrake Nike marmorskulptuurist. Antiik pakkus Viiesele huvi juba 1960. aastatel, mil ta tegi Milose Venusest inspireeritud väikese puuskulptuuri „Torso“. 1990. aastatel jätkas kunstnik seda teemat, luues mitu pronksist torsot ning kipsist „Tiivulise torso“ ja „Punase torso“. Edgar Viiese luigelauluks jäi Viljandis avatud purskkaevuskulptuur „Pastoraal allikal“ (2006), mille avamisele ta süveneva haiguse tõttu enam minna ei saanud.
Teoste saatus
Rida Viiese teoseid, eriti 1960. aastate omi, on kas hävinud või on nende asukoht teadmata. Üheksa aastat pärast Edgar Viiese surma hävis hoone lammutamise tagajärjel tema suurim teos, Rahandusministeeriumi välisseina dolomiitreljeef. Arhitekt ja kunstnik Leonhard Lapin nimetas toimunut talibanlikuks barbaarsuseks.
Õnnelikult lõppes Viiese ühe tuntuma teose „Merineid“ saaga. 2004. aasta alguses likvideeris AS Hotell Viru purskkaevud ja demonteeris skulptuuri seoses terrasside ehitusega. Linnale tehti ettepanek paigaldada skulptuur mere äärde, ei Viies ega Linnakujunduse ja Kunsti nõukogu polnud sellega nõus. Mai lõpus 2005 leitigi skulptuurile uus asukoht Viru hotelli kõrval.
Ruhnu karu
Ruhnu karu on kuulus karu, kes 2006. aasta kevadel jääpangal Ruhnu saarele eksis ning sellega meedias ja ühiskonnas elevust tekitas.
Esimesed teated Ruhnu karust saabusid teisipäeval, 11. aprillil, mil kalamehed märkasid Ruhnu saarest 12 km loodes jääpangal triivivat pruunkaru. Nähtust teatati piirivalvele ja Tallinnast lendas kohale piirivalve helikopter, mis teel saarele Pärnust uinutusvahenditega looduskaitsekeskuse töötajad peale võttis. Udu tõttu karu siiski ei leitud. Arvati, et karu pärines Lätist Kolka neemelt.
Nähtust kirjutas ka uudisteagentuur AFP, mille kaudu ilmus uudis paljudes maailma ajalehtedes, sh mitmes Ameerika Ühendriikide ajalehes ja ühes Lõuna-Aafrika Vabariigi ajalehes.
Usuti, et karu on nälja ja külma kätte surnud, kuid pühapäeval, 16. aprilli öösel või varahommikul tekkis Ruhnu saare idarannikule karu jälgi. Saarerahvas tekitas külaline elevust ja algas ajujaht. Võõrast üritati harjutada sööda abil kindlas kohas söömas käima, et teda sealt kinni püüda ja Soomaa rahvusparki toimetada.
Kuigi vahepeal jäid märgid karust harvadeks, õnnestus karu jälitanud looduskaitse Pärnu–Viljandi regiooni direktoril Enn Vilbastel 25. aprilli hommikul kella 7 paiku Limo liivaluidetel looma oma silmaga hetkeks näha. Nähtu põhjal arvas Vilbaste, et loom võib kaaluda umbes 150 kg ja on suuteline ronima ka puu otsa. Taas märkas Vilbaste karu 4. mai varahommikul, kuid järgmisel päeval teatas looduskaitsekeskus, et loobub karu tagaajamisest vähemalt järgnevaks kuuks ajaks.