cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kuninglik Moraali- ja Poliitikateaduste Akadeemia
Akadeemikud
pisi| 160px|Akadeemia liige [[Óscar Alzaga, õigusteadlane]] pisi|160px|Akadeemia liige [[Adela Cortina, filosoof]] pisi|160px| Akadeemia liige [[Olegario González de Cardedal, katoliiklik teoloog]] pisi|160px|Akadeemia välisliige [[Adriano Moreira, Portugali poliitik ja jurist]] pisi|160px|Akadeemia välisliige [[Javier Pérez de Cuéllar, Peruu diplomaat, endine ÜRO peasekretär]]
Halastus
Budism
Vaimne õpetaja Meher Baba kirjeldas oma O’Parvardigari palves, et Jumal on "kõike halastav ja igavesti heatahtlik" ning ta leidis, et me võime Jumalale läheneda "Tema armukutse kaudu".
Väike-Konguta mõis
pisi|Väike-Konguta mõisa peahoone 2006. aastal Väike-Konguta mõis (saksa keeles Klein-Kongota) oli rüütlimõis Puhja kihelkonnas Tartumaal. Nüüdisajal jääb mõis Tartu maakonda Elva valda.
Ajalugu
Mõis asutati 1791 Suure-Konguta mõisast eraldatud alast.
Tunnen elus end
"Tunnen elus end" on Ott Leplandi neljas singel tema teiselt stuudioalbumilt "Laulan ma sind". Nii viisi kui ka sõnad on loonud Lepland ise.
Laul pälvis Raadio 2 Aastahitt 2011. aasta edetabelis kolmanda koha.
Raadio Uuno aastaedetabelis "Uuno Top 100" pälvis laul esikoha ning esikohta oli see väärt ka raadio Elmar kuulajate arvates.
Väike-Pärnu maantee
pisi|Väljavõte Tallinna 1889. aasta kaardist, millel on näidatud ka Klein-Pernausche Strasse. Väike-Pärnu maantee (saksa keeles Klein-Pernausche Strasse) oli tänav Tallinna kesklinnas Tõnismäe ja Tatari asumis aastatel 1876 –1935. Tänapäeval kannab säilinud tänavaosa Sakala tänava nime. pisi|Eestimaa Aadli Krediitkassa hoone Tallinnas, endine Väike-Pärnu mnt 1 pisi|Arhitekt [[Edgar Johan Kuusiku kavandatud hoone, endine Väike-Pärnu mnt 2]] Väike-Pärnu maantee Tallinnas kandis ajalooliselt nimetusi - Veike-Pärnu uulits; saksa keeles Kleine Pernausche Straße; vene keeles Малая Перновская ул.
Tänav algas Eestimaa Aadli Krediitkassa pangahoone juurest Kaupmehe tänava ristilt, kulges kirde-edela suunal, ristudes Kentmanni tänava, Tatari tänava, paremalt poolt Väike-Roosikrantsi tänava (tänapäeva Pärnu maantee osa kuni Vabaduse väljakuni), Peeter Süda tänava, Suur-Roosikrantsi tänavaga ning lõppes Vaestepatuste tänava nurgal. Jätkuv tänavaosa Eestimaa Aadli Krediitkassa ja Estonia teatri juurest Tartu maantee suunal (Kivisillani) kandis Väike-Tartu maantee nime. Tõnismäelt lõuna poole suunduv tee oli Suur-Pärnu maantee.
Väike-Pärnu maantee algus nimetati Sakala tänavaks, kui 1935. aastal korraldati ümber Tallinna kesklinn, kaasa arvatud Vabaduse väljak, ja moodustati põhilised magistraalteed. Seetõttu asendati senised Vana-Pärnu maantee äärsed ehitised (tänapäeva Pärnu maantee lõigul Tõnismäest Sakala tänavani) ehk ühe- ja kahekorruselised puithooned kõrgehitistega ning tänavat laiendati kaks kuni kolm korda.
Emiko Kubo
Koondisekarjäär
Jaapani naiste jalgpallikoondises mängis ta aastatel 1981–1984 4 mängu.
!Ka-Boom! Estudio
Selle asutasid 1994 Oscar González Loyo, Oscar González Guerrero ja Susana Romero.
Välislingid
!Ka-Boom! Estudio
Põhja puiestee (Tartu)
Põhja puiestee on tänav Tartus Jaamamõisa linnaosas.
Tänav saab alguse Jaama tänavalt ja suundub kirdesse, lõppedes 700 meetri pärast Lääne tänaval.
Tänav sai nime 28. detsembril 1994.
Pärna tänav (Paide)
Pärna tänav on tänav Paides.
Pärna tänav algab Raudtee tänavalt ja suundub edelasse.
Tänav sai nime aastal 2000.
Ausuurmeister
pisi|180px|[[Borislav Milić, esimesi ausuurmeistereid (1977)]] pisi|180px|[[Lodewijk Prins, ausuurmeister (1982)]] pisi|180px|[[Eero Böök, ausuurmeister (1984)]] pisi|180px|[[Theodor Ghițescu, ausuurmeister (1986)]]
Ausuurmeister (inglise keeles Honorary Grandmaster) oli aastatel 1977–2003 males varasemate malesaavutuste eest antav aunimetus. Alates 2007. aastast on kaotatud erinevus suurmeistri ja ausuurmeistri vahel
Kokku on ausuurmeistri nimetuse pälvinud 31 maletajat.
Türkmenistani jalgpallikoondis
Türkmenistani jalgpallikoondis on Türkmenistani rahvuskoondis jalgpallis.
Ausuurmeister
Aunimetuse võttis kasutusele Rahvusvaheline Maleföderatsioon (FIDE) 1977. aastal. Samal aastal said selle nimetuse neli rahvusvahelist meistrit: Julio Bolbochán, Esteban Canal, Borislav Milić ja Carlos Torre Repetto.
Neli aastat hiljem sai viienda maletajana ausuurmeistriks ameerika meister Arnold Denker (eluaastad 1914–2005), kelle parimaid saavutusi oli 1946. aastal tugevakoosseisulisel Groningeni turniiril 10.–12. koha jagamine).
Aunimetuse saanud aastatel 1982–1999
Aastatel 1982–1999 said ausuurmeistri nimetuse 25 maletajat, sealhulgas kaks meistrit: inglise maletaja Harry Golombek (1911–1995) ja ameerika maletaja Arthur Dake (1910–2000) ning 23 rahvusvahelist meistrit. Golombek jagas esikohta Hastingsi maleturniiril aastavahetusel 1952/1953 ja Dake 1931. aastal rahvusvahelisel turniiril Antwerpenis.
Viimane ausuurmeister
pisi|180px|[[Leedu tuntuim maletaja Vladas Mikėnas, ausuurmeister (1987). Tuli 1930. aastal Eesti malemeistriks]] 2003. aastal andis FIDE ausuurmeistri aunimetuse läti päritolu Ameerika Ühendriikide meister Elmārs Zemgalisile (1923–2014), kelle parimaks saavutuseks oli 1949. aastal esikoha jagamine Oldenburgi turniiril.
Nõukogude Liidu maletajad – ausuurmeistrid
Nõukogude Liidu maletajatest anti aunimetus neljale rahvusvahelisele meistrile – 1983. aastal Vladimir Alatortsevile ja Aleksandr Konstantinopolskile ning 1987. aastal Vladimir Makogonovile ja Vladas Mikėnasele.
Põhjamaade maletajad – ausuurmeistrid
Põhjamaade maletajaist on ausuurmeistri nimetuse saanud kaks rahvusvahelist meistrit: Rootsi maletaja Erik Lundin (1983) ja Soome maletaja Eero Böök (1984).
Töö väärtusteooria
Töö väärtusteooria (inglise Labor theory of value) väidab, et kauba või teenuse rahalise väärtuse määrab selle tootmisel kasutatud, „sotsiaalselt vajaliku töö“ kogusumma. Praktikas tähendab see, et töö eest makstav tasu peab katma vähemalt inimese enda tööjõu taastootmise kulu (toidu, ööbimiskoha, riiete jms eluks vajaliku soetamise hinna). Kui tasu tehtud töö eest on väiksem, siis nimetab antud teooria seda inimese elujõu varguseks ehk "tapmiseks eriti aeglasel ja piinaval viisil". Kuna aga erinevate inimeste tööviljakus on erinev ning sõltub nende füüsilisest jõust ja vaimsetest võimetest (s.h haritus), siis on ka nende tööst tekkiv väärtus erinev. Töö väärtusteooriast kasvas välja "ajaraha" kontseptsioon.
Ajalugu
Tööjõu väärtusteooria ideed on sõnastanud paljud erinevad mõtlejad erinevatel aegadel ja eri kultuurides. Üheks teadaolevalt esimeseks selliseks oli Aristoteles, kes oma majandust analüüsivates mõttekäikudes tõstatas töö väärtuse küsimuse.
Thomas Aquinas (1225–1274), itaalia dominikaani vaimulik ja filosoof väitis teoses „Teoloogia summa“: „…töö, mis on kulutatud kaupade tootmiseks või nende parendamiseks, võib, peab ja peaks suurendama nende väärtust“.
Ibn Khaldun (1332–1406), tuneesia/hispaania majandusteadlane ja matemaatik kirjeldas oma teoses „Muqaddimah“ tööjõudu väärtusloome allikana, mis on vajalik nii tulu teenimiseks kui ka kapitali kogumiseks. Ta lisas veel, et „kui tulu tekib muust kui käsitööst, sisaldab saadud kasu või omandatud kapital siiski töö väärtust, mis selle lõi. Ilma tööjõuta poleks see tekkinud“.
William Petty (1623–1687), inglise majandusteadlane ja filosoof hindas oma teoses „Treatise of Taxes“ rahvuslikku rikkust ja valitsuse tuluallikaid. Ta võrdles rahvuslikku kogutulu riigis olemasoleva vara (maa, hooned, laevad jm eraomand) koguväärtusega ning eristades nendest tekkivaid tuluvoogusid leidis inimtööst tekkiva väärtuse (417 miljonit naelsterlingit, 63% kogutulust).
John Locke (1632–1704), inglise filosoof väitis oma teoses „Teine traktaat valitsemisest“, et „majandusliku väärtuse allikaks on töö(jõud)“, kinnitades seda oma loomuõigusest lähtuvate mõttekäikudega järgmiselt: „27. …Kui inimene muudab mis tahes asja looduslikku olekut, siis on ta pannud sellesse oma tööd ja lisanud sellele asjale midagi, mis on tema oma, tehes sellest niimoodi enda omandi. 28. … See töö eristas need viljad ühistest viljadest; töö lisas neile juurde veel midagi peale selle, mida oli neile andnud loodus — see kõige oleva ühine ema. 40. … just töö on see, mis annab igale asjale erineva väärtuse. 42. … Neist toiduainete ja rõivaesemete paaridest on ühed seda laadi asjad, millega loodus meid ilma meiepoolse pa­nuseta varustab, teised aga seda laadi asjad, mida annab meile meie endi töökus ja vaev — kui keegi oleks välja arvutanud, kui palju ületavad teised oma väärtuselt esimesi, siis ta näeks, kui palju suurema osa moodustab töö nende asjade väärtusest, mida me siin maailmas naudime.“
Adam Smith (1723–1790), šoti majandusteadlane ja filosoof leidis, et töö on kaupade vahetusväärtuse tõeline või tegelik näitaja. Oma raamatu „Uurimus riikide rikkuse iseloomust ja põhjustest“ I köite 5. peatüki alguses väitis ta, et „Iga asja väärtus inimese jaoks, kes on selle omandanud ja kes tahab seda müüa või vahetada millegi muu vastu, on see töö ja vaev, mida see võimaldab inimesel säästa ja mida ta võib peale sundida teistele inimestele. See, mis on ostetud raha või kaupade eest, on ostetud töö eest2 samal määral kui see, mille me oleme omandanud omaenda kehaga teh­tud töö läbi. See raha või need kaubad säästavad meid te­gelikult sellest tööst. Nad sisaldavad teatava hulga töö väärtust, mille me vahetame millegi vastu, mis eelduse kohaselt parajasti sisaldab sama suure hulga töö väärtust. Töö oli esimene hind, algne osturaha, mida maksti kõigi asjade eest. Mitte kulla või hõbedaga, vaid töö abil on alg­selt ostetud kogu maailma rikkus; ja selle väärtus nende jaoks, kes seda omavad ja kes tahavad seda vahetada min­gite uute toodete vastu, on täpselt võrdne töö hulgaga, mida see võimaldab neil osta või kasutada.“ Hiljem täpsustab ta veel, et „Tööjõuga määratud kauba väärtus jaguneb tulude poolel palgatuluks, kasumituluks ja põhirendiks (mille maaomanikud saavad).“
David Ricardo (1772–1823), inglise majandusteadlane, klassikalise majandusteaduse rajaja leidis, et kauba tootmisekulu struktuuris kahaneb otsese tööjõu kulu ja kasvab kapitalikulu osakaal, s.t kaudne materjali ja tööjõukulu, mis kanti tootmistegevuse käigus kasutatavate masinate valmistamise käigus. Lisaks märkis ta, et „Kauba väärtus sõltub selle tootmiseks kulunud tööjõu hulgast, mitte selle kasutamise eest makstud hüvitisest“ (26s) Probleemiks jäi siiski see kuidas selgitada seda, et veini pikemaajalisel laagerdumisel tõuseb tema väärtus ebaproportsionaalselt ning see ise muutub luksuskaubaks. Selle selgitamiseks sõnastas ta subjektiivse väärtusteooria, mille järgi kauba turuväärtuse määrab nõudlus, mitte see kui palju selle valmistamisel tarbiti tööjõudu. pisi|Cincinnati Time Store ajaraha. Josiah Warren (1798–1874), ameerika individualistlik anarhist, leiutaja ja ettevõtja tutvustas oma lugejatele ajalehes „Peaceful Revolutionist“ töö väärtusteooriat ning katsetas seda ka praktikas erinevates projektides (Cincinnati Time Store, Utopia, Modern Times), võttes kasutusele ajaraha, mille väärtusühikuks oli töötund. Kõige parema ülevaate nende projektide olemusest andis 1852. aastal ilmunud Stephen Pearl Andrews’i raamat „The Science of Society“.
Karl Heinrich Marx (1818–1883), saksa-juudi filosoof ja majandusteadlane vastustas tööjõule üleloomuliku loomevõime omistamist. Ta väitis, et „Töö ei ole kogu rikkuse allikas. Looduslikus allikas on samuti kasutusväärtus ja see loob materiaalset rikkust ilma inimtööta. Ja ka inimtöö ise on vaid loodusjõudude ilming.“ Selle mõttekäiguga tahtis ta eristada üksteisest vahetusväärtust ja kasutusväärtust. Marx lähtus antud teema käsitluses, erinevalt oma eelkäijatest, ühiskondlikust vaatenurgast ja tõi kasutusse mõiste „sotsiaalselt vajalik tööaeg“. Ta väitis, et „sotsiaalne tootmine“ hõlmab keerukat, spetsialiseerumisel ja tööjaotusel põhinevat tootmisprotsessi, milles inimeste ellujäämine ja majanduse õitseng sõltub inimeste koostöövõimest. Abstraktne sõna „töö“ viitab kauba tootmises osalevale tööjõule, kuid ei arvesta selle eripära. Mõiste „sotsiaalselt vajalik“ tööjõud tähistab kauba tootmiseks vajalikku kogust teatavas ühiskondlikus olukorras, teatud sotsiaalses keskkonnas, määratud keskmise intensiivsuse ja hõivatud tööjõu keskmise oskuse olukorras“. Sellega üritas ta selgitada, miks tehnoloogiline areng langetab toorainete hindu ja muudab ettevõtted, mis ei suuda kaasas käia tehnoloogilise progressiga, konkurentsivõimetuteks.
Start (lennuk)
pisi|400px|Start muuseumis Start oli Saksamaalt ostetud Norra mereväe esimene vesilennuk. Lennuk saabus Hortenisse 25. mail 1912 ja maksis 30 000 Norra krooni.
Lennuki ostuks vajalik raha koguti annetustest ja initsiatiiv selleks tuli allveelaeva KNM Kobben (A-1) meeskonnalt. Üheks suurimaks annetajaks oli kuningas Haakon VII.
Esimese lennu tegi Start 1. juunil 1912 ja selle lennu piloodiks oli KNM Kobbeni täitevohvitser Hans Fleischer Dons. Lennuk startis Borre külas asuvast Gannestadist, lendas üle Karljohansverni mereväebaasi ja Mossi ning maandus Fredrikstadi lähedal Øras. Lend kestis 35 minutit ja selle aja jooksul läbis lennuk 48 kilomeetrit. Pärast lendu õnnitlesid Donsi nii valitsus kui ka kuningas.
Start anti 1. augustil 1912 kingituseks mereväele ja tänapäeval asub see Norra kaitseväe lennukimuuseumis Forsvaret flysamling Gardermoenis.
Arenguantropoloogia
Arenguantropoloogia on antropoloogia haru, mis vaatleb arenguabi ja arengueesmärkide taga peituvaid ideaale ja ideoloogiat ning praktilist mõju ühiskondadele. Üheks levinumaks arenguideaaliks on moderniseerumine. See tähistab muutust, mille keskmes on tänapäeval majanduskasv tööstuse ja turgude laienemise ning tehnoloogilise innovatsiooni toel, aga ka poliitilised muutused, sh demokraatia areng ning inimareng laiemalt, nt kirjaoskuse levik, sotsiaalse mobiilsuse võimaluste suurendamine ja vaesuse vähendamine. Kõik need muutused leiavad aset erinevatel viisidel ning neil võib olla etteaimamatuid ja ühiskondi põhjalikult muutvaid tagajärgi, samuti on neis protsessides väga olulisel kohal teoreetiline arutlus arenguprotsessi üle.
Arenguantropoloogia tegeleb nii arenguabiga tegelevate organisatsioonide praktikate kui iseloomulike mõtlemisviiside uurimisega (sh nt arenguorganisatsiooni dokumentide, kohtumiste arutelude põhjal). Enamasti on arenguantropoloogilised analüüsid arengu suhtes kriitilised, küsides, miks pole vaesus väga paljudes maades hoolimata arenguabist vähenenud, miks on arenguplaanide ja arengutulemuste vahel silmatorkavad käärid, miks ei arvesta arenguorganisatsioonid sageli kohaliku konteksti ja ajalooliste õppetundidega - ehk miks nii suur osa arenguplaanidest läbi kukub?
Arenguantropoloogid juhivad tähelepanu, et arengueesmärkide näol on tihti tegemist on majandus- ja poliitiliste mehhanismide toel peale surutud eesmärkidega, mille mõju nii konkreetsetele ühiskondadele, ühiskonnasisestele gruppidele kui ka globaalsele olukorrale võib olla läbi mõtlemata või isegi hoomamatu. Arturo Escobar kirjeldab rahvusvahelist arenguabi kui üht neokolonialismi vormi, mis on abistatavate maade probleeme kasvatanud, selle asemel et neid lahendada. James Ferguson kirjeldab, kuidas arengutegevuse ja -diskursiivsete vahenditega jäeti ressursside jaotamisest Lesotho ühes rahvusvahelises arenguprojektis petlik pilt, justkui ei oleks tegemist millegi poliitilisega. Tegelikult õnnestus nõnda tugevdada riiklikku bürokraatlikku võimu keskusest kaugetes piirkondades. Eestis on arenguantropoloogilisi uurimusi läbi viinud Aet Annist, kes vaatles kogukonnaarengu programmi Kagu-Eestis 2000ndate esimeses pooles ja osutas, et programmi käigus loodi ühelt poolt tugev arendajate kogukond, mis ebaõnnestumisi kohalike süüks pani, teisalt õõnestasid programmi tegevused keskuskülade keerulises ja uudses ebavõrdsuse kujunemise tingimustes inimeste katset teistest eemalduda ja sellega lahendamatuid sotsiaalseid olukordi vältida ning panustasid mõnedes külades hoopis sotsiaalsete suhete murenemisse.
Mis juhtus Andres Lapeteusega?
"Mis juhtus Andres Lapeteusega?" on Tallinnfilmis 1966. aastal valminud film, mille lavastas Grigori Kromanov. Film põhineb Paul Kuusbergi romaanil "Andres Lapeteuse juhtum" (1963) ning Kuusberg oli ka filmi stsenarist.
Kuigi romaan tekitas ilmumise järel vastakaid arvamusi ning ka filmi loomisel oli nii toetajaid kui vastaseid, kirjutas Kuusberg siiski stsenaariumi valmis. Siiski lükkas NSV Liidu Riiklik Kinokomitee selle tagasi ning kiitis pärast konsultatsioone EKP Keskkomiteega heaks alles järgmise, täiendatud variandi. Kromanovi jaoks sai sellest filmist mängufilmidebüüt.
Filmi võeti enamjaolt kiitvalt vastu. Arvustustes rõhutati režissööri ühtlast stiili, filmi terviklikkust ja huvitavat montaažilahendust.
Tatjana Elmanovitš
Tatjana Elmanovitš (ka Elmanovich, vene keeles Татьяна Эльманович, kasutanud ka pseudonüümi Tatyana Tanika; sündinud 2. augustil 1934 Paides) on eesti filmikriitik ning kunsti- ja filmiteadlane, kes 1989. aastast elab USAs, kus tegutseb meediumina, jätkates ka kirjanduslikku tegevust.
Aastal 1952 lõpetas ta Paide Keskkooli ja aastal 1957 Elmanovitš TPI insener-keemikuna, tema erialaks oli silikaatide tehnoloogia.
1958. aastal kirjutas ta näidendi "Üks kursus lõpetab jälle", mille TPI klubi näitering Aksel Orava juhendamisel lavale tõi.
1967 läbis Elmanovitš Moskva stsenaristide ja lavastajate kõrgemad kursused, sai temast kunstiteaduste kandidaat. 1977/1978 koostas ta õppekavad ETV režiikursusteks.
Läbi aastate on Elmanovitš töötanud insenerina (kontrollis Johannes Hindi juhendamisel Nõukogude Liidus toimuvat silikaltsiitplokitehaste ehitamist), ajakirjanikuna nii Eestis kui välismaal (1960. aastast on ta avaldanud üle 200 filmialase artikli) ja esinenud loengutega filmikunstist ja televisioonist.
Halinga mõis
Halinga mõis (saksa keeles Hallick) oli rüütlimõis Pärnu-Jaagupi kihelkonnas Pärnumaal. Nüüdisajal jääb mõis Pärnu maakonda Põhja-Pärnumaa valda.
Mõisat mainiti esimest korda 1623.
Praegu paikneb Halinga mõisas hooldekodu.
Tuxi Alpid
thumb|Patscherkofel (2246 m)
Tuxi Alpid (saksa: Tuxer Alpen) või Tuxi Eel-Alpid (Tuxer Voralpen) on Kesk-Ida-Alpide alamrühm, viimane omakorda moodustab osa Ida-Alpidest Kesk-Euroopas. Need asuvad täielikult Austria Tirooli liidumaal. Tuxi Alpid on üks kolmest mäestikust, mis moodustavad Alpi tausta Innsbrucki linnale. Nende kõrgeim tipp on Lizumer Reckner (2886 m), mis kõrgub Wattentaler Lizumi ja Navisbachi oru vahel. Nimi tuleb Tuxi külalt, mis on Zillertali kõrvalorust välja tõmmatud.
Alpi Klubi Ida-Alpide klassifikatsioon (AVE) kutsub seda mäestikku Tuxi Alpideks. Nimi Tuxi Eel-Alpid kuulutati 1984. aasta AVE väljaandes aegunuks ja enam mitte kohaldatavaks. Reaalsus on, et mäestikku saab vaevu nimetada "Eel-Alpideks", pidades silmas nende suurust ja kõrgust. Kirjeldusel on mõtet vaid siis, kui vaadelda mäestikku lõunas Zillertali Alpide kontekstis, mis on tunduvalt kõrgemad, kui Tuxi Alpid, ja püsivalt liustikega kaetud.
Naabermäestikud
Tuxi Alpe ümbritsevad järgmised Alpide mäestikud:
thumb|Rastkogel (2762 m), populaarne suusaturismi sihtkoht
Piirid
Põhjas moodustab Alam-Inntal mäestiku piiri Innsbruckist allavoolu Inni ühinemiskohani Zilleriga. Zilleri org (Zillertal) piirab mäestikku idas Zilleri jõesuust kuni Mayrhofeni vallani. Lõunas piirab Tuxertali org mäestikku Mayrhofenist Hintertuxini. Sealt jätkub piir kuni Tuxer Jochi sadulani ja Schmirntali oru kaudu Sankt Jodokini. Läänest piirab Tuxi Alpe Wipptali org Sankt Jodokist allavoolu kuni Innsbruckini.
Tuxer Jochi sadul ühendab Tuxi Alpid Zillertali Alpidega.
Tuxi Alpid on populaarne suusa- ja matkapiirkond. Selle suusakuurordid on Glungezer, Lizum im Wattental, Hochfügen-Hochzillertal, Penken ja Kellerjoch Patscherkofelil. Patscherkofeli mägi oli lähedases Innsbruckis peetud 1964. ja 1976. aasta taliolümpiamängude koht.
Geoloogia
Suurem osa Tuxi Alpidest koosneb madala klassi moondekivimitest, mis liigituvad Innsbrucki kvartsi-fülliidi kompleksi (kvartsiline fülliitkiltkivi) osaks. Paleosoikumi kivimite vööndi järel lõunas on erinevate mesosoikumi kivimite lokaliseeritud vöönd, niinimetatud Tarntali mesosoikum. See kompleksvöönd, nagu ka kvartsi-fülliidi vöönd, kuuluvad Alam-Ida-Alpide tektoonilisse üksusesse. Tarntali mesosoikumi kivimite hulgast võib leida dolomiiti ja lubjakivisid, mis on kaljuseinte aluseks (Kalkwand ja Torwand) Wattentaler Lizumi piirkonnas. Teisest küljest on ka elemente endisest ookeanipõhjast, serpentiniidi kujul, mis moodustavad Lizumer Reckneri. Tuxi Alpide lõunapiirkond kuulub tektooniliselt sügavamal lasuvasse penninikumi Hohe Tauerni aknasse. Siin Tuxi Alpides on need peamiselt penninikumi Glockner Nappe kivimid (Tauerni kaltsiit-kiltkivi ümbris). Tuxi Alpide kirdepoolseim nurk, Schwazist Fügen im Zillertalini, kuulub Ülem-Ida-Alpide hallikaspunasesse vööndisse, mis koosneb paleosoikumi kivimitest. Hõbedat ja vaske kaevandati kunagi ulatuslikult Schwazi ümbruses asuvas piirkonnas.
Pikamaa liikumisrajad
Pikamaa liikumisrada, tuntud kui "Unistuste tee Münchenist Veneetsiasse" (Traumpfad München-Venedig), kulgeb läbi Tuxi Alpide. See ei ole ametlik pikamaa rada. Sellest hoolimata on 1977. aastal esmakordselt välja pakutud marsruut saavutanud suurema profiili kui paljud teised riikide või ronimisklubide poolt ametlikult loodud ja hooldatud rajad.
Unistuste raja 9-päevane reis kulgeb Hall in Tirolist kuni Glungezeri hütini; järgmine etapp on üle seitsme Tuxi tipu ja Naviser Jöchli kuni Lizumi hütini, mida haldab Austria Alpiklubi Halli osakond.
10. ja 11. päev kuluvad retkeks Lizumi hütist kuni Tuxer Joch Hausini, siis üle Pluderlingi sadula ja Gschützspitze sadula. Teised pikamaa rajad Tuxi Alpides on Kotkatee (Adlerweg), Via Alpina (punane), Olümpiatee (Olympiaweg), Glungezeri & Geieri tee nr. 335 (Glungezer&Geier-Weg 335) ning Kesk-Alpi tee nr. 02a.
Hütid
Järgmised Alpi Klubi hütid asuvad Tuxi Alpides:
Kaupmees
Kaupmees on laiemas tähenduses kaubandusega elukutseliselt tegelev inimene ehk kaubandustööline; kitsamas tähenduses on kaupmees isik, kes oma nimel sõlmib kaubanduslikke tehinguid.
Lahmuse järv
Lahmuse järv on paisjärv Sakala kõrgustiku põhjaosas, Viljandi maakonnas Põhja-Sakala vallas Lahmuse külas.
Järve pindala on 3,5 ha, pikkus 820 m, laius 80 m, valgla suurus 34,47 km² ja kõrgus merepinnast 56 m. Järv on paisutatud Lõhavere ojale Lahmuse mõisa vesiveski tarbeks. Järv kuulub Lääne-Eesti vesikonda ja Pärnu alamvesikonda. Järv on avalikult kasutatav veekogu.
Tartu Ülikooli usuteaduskond
Teaduskond valmistab magistriõppes religioonipedagoogika erialal ette ka usuteaduse õpetajaid. Usuteaduskond annab teoreetilise ettevalmistuse praktiliseks tööks vaimulikuna, kuid ametisse astumiseks tuleb läbida konfessionaalne õpe mujal (luterliku kiriku puhul pastoraalseminaris). Usuteaduskond kuulub 1. jaanuarist 2016 Tartu Ülikooli humanitaarteaduste ja kunstide valdkonda.
Usuteaduskonnas on Vana Testamendi ja semitistika, Uue Testamendi, kirikuloo, süstemaatilise, praktilise ja võrdleva usuteaduse õppetoolid ning Lähis-Ida vanade keelte ja kultuuride õppetool.
Juunis 2010 oli teaduskonnas 12 õppejõudu, 5 teadurit ja 3 bürootöötajat. 31. detsembril 2009 oli üliõpilasi kokku 302, neist 139 bakalaureuseõppes (avatud ülikoolis 30), 122 magistriõppes (avatud ülikoolis 56) ning 41 doktoriõppes. 1991–2009 andis usuteaduskond 317 bakalaureuse-, 66 magistri- ja 23 doktorikraadi. Riigitellimus uutele üliõpilastele on aastati tugevalt kõikunud: 1991. aastal oli usuteaduskonnas 30 riigieelarvelist kohta, 2009. aastal aga bakalaureuseõppes 64 üliõpilast, 3+2 magistriõppes 29 ning doktoriõppes 6 kohta.
Oma tugevateks külgedeks nimetab usuteaduskond kodulehel semitistikat, muistsete tsivilisatsioonide, religiooni ja teaduse vahekorra, kristluse ajaloo ning religioonipedagoogika ja -psühholoogia uurimist. Samuti tegeldakse seal piiblitõlkega, Eesti teoloogia- ja kirikuloo ning Eesti tänapäevase religioosse olukorra uurimisega. Teaduskonnas loodud religiooniuuringute uurimisgrupp osaleb Tartu Ülikooli kultuuriteooria tippkeskuses, mis on ainus humanitaar- ja sotsiaalteaduste tippkeskus Eestis. 2001–2004 täideti teaduskonnas Euroopa Liidu 5. raamprogrammi projekti "Churches and European Integration" koos Helsingi, Lundi, Münsteri ja Glasgow' ülikooli teadlastega. 1994. aastast on usuteaduskonnas olnud 21 Eesti Teadusfondi granti.
2021. aastast juhatab teaduskonda Roland Karo.
1632–1710
Usuteaduskond avati Tartu Ülikoolis esimest korda 1632. aastal, mil sellest sai ülikooli traditsiooniline juhtiv fakulteet. Uppsala ülikooli eeskujul oli ette nähtud neli professorikohta (kaks korralist, I-II, ja kaks erakorralist, III-IV), millest viimane oli täitmata (nagu Uppsalaski). Usuteaduskonna erakorralised professorid õpetasid heebrea, kreeka ja ida keeli ka filosoofiateaduskonnas.
Õppetöö vormideks olid loengud ja disputatsioonid, teaduskraadidest väljastati kandidaadi-, litsentsiaadi- ja doktorikraadi. Usuteaduse kandidaadiks saadi eksami ja disputatsiooni järel, litsentsiaadikraad anti aga pärast eksamit totum theologici studii cursum. Litsentsiaadieksami läbisid Tartu Ülikooli teoloogiaõppejõududest Georg Mancelius 1632., Petrus Goetschenius 1633. ja Petrus Schomerus 1639. aastal. Doktorikraadi tingimuseks oli dissertatsiooni kaitsmine, 1675. aastast kinnitas kraadi Rootsi kuningas. Tartu teoloogidest said sellega hakkama Johann Gezelius 1661. ja Schomerus 1648. aastal, Pärnu õppejõududest Olaus Moberg 1699. aastal.
Academia Gustavianas (1632–1656) ja Academia Gustavo-Carolinas (1690–1710) töötas usuteaduskonnas kokku 18 õppejõudu:
1802–1940
Luterlik usuteaduskond oli ka 1802. aastal (taas)avatud keiserlikus Tartu Ülikoolis, koolitades luteri pastoreid terve Vene keisririigi tarbeks. 1918. aastani oli usuteaduskond (peamiselt) saksakeelne, 1918. aastast eestikeelne. 19. sajandi esimesel kahel kümnendil kandis Tartu usuteaduskond eelkõige ratsionalistlikku vaimu, mille järgi olid religioonis peamised moraalsed väärtused. 1820. aastate algul toimus fakulteedis pietistlik reform ning 1823. aastal vabastati ametist või saadeti emerituuri kõik senised professorid. Reformi järel lõi usuteaduskond sidemed ka luterliku maakirikuga.
Usuteaduskonna praeguste õppejõudude Tarmo Kulmari, Urmas Petti ja Alar Laatsi hinnangul oli teadustöö kõrgpunkt fakulteedis kahe kohalikku päritolu õpetlase, dogmaatiku Alexander Konstantin von Oettingeni ja kirikuloolase Gustav Moritz Constantin von Engelhardti ajal.
1890. aastail alanud venestamine ei lubanud kutsuda õppejõude Saksamaalt, samuti hakati õppejõude ametisse nimetama teaduskonna arvamust kuulamata (nii juhtus näiteks süstemaatik Johann Hermann Kersteni ja kirikuloolase Jan Kvačala puhul). Kui varem oli teaduskond tegutsenud saksakeelsena ka muidu venekeelses ülikoolis, siis 1916. aastal anti korraldus minna üle vene keelele. Protesti märgiks astusid professorid ametist tagasi ning teaduskond lõpetas tegevuse, õppetöö taastus alles Saksa okupatsiooni ajal 1918. aasta sügisel.
1919. aastal avati Tartu Ülikool eestikeelsena. Usuteaduskonnas jätkasid siiski tööd mitu sakslasest professorit (Alexander von Bulmerincq, Konrad Grass, Otto Emil Seesemann ja Adalbert von Stromberg), mistõttu õppetöö jäi veel pikaks ajaks suuresti saksakeelseks. 1940. aastal sulges usuteaduskonna Nõukogude võim.
Pärast 1991. aastat
1991. aastal avati usuteaduskond uuesti, kuid enam mitte pelgalt luterliku, vaid protestantlikuna. Teaduskonna struktuur on jäänud põhiliselt samaks, vaid 1940. aastal suletud õigeusu õppetooli pole korduvatele aruteludele tänini taastatud. Küll luges 2005–2009 Kreeka haridusministeeriumi rahastusel külalisprofessorina õigeusu teoloogia aineid Grigorios Papathomas Pariisist. 2001. aastal asutati luterliku usuteaduse õppetool.
Akadeemiline tegevus
Usuteaduskonnaga on seotud ka 2002. aastal asutatud teaduse ja religiooni kolleegium.
Usuteaduslikud kirjutised ilmusid 1918–1940 peamiselt Tartu Ülikooli Toimetiste B-sarjas ning Usuteaduslikus Ajakirjas (1926–1940), mis jätkab taas ilmumist 2000. aastast.
Nicolas Godin
Nicolas Godin (sündinud 25. detsember 1969 Le Chesnay) on prantsuse muusik.
Arhitektiharidusega Godin on mitmekülgne instrumentalist. Koos Jean-Benoît Dunckeliga musitseerib ta ansamblis Air.
Johann Parmi
Johann Parmi (ka Johann Heinrich Parmi ja Juhan Parmi; 9. juuli 1863 Jamburg – 3. aprill 1913 Narva) oli eesti näitleja.
Ta esines aastatel 1892–1908 Venemaal muusikust klounina trupis Trio Parmi (Трио Парми), mille nad asutasid koos vend Sergeiga. Hiljem liitus trupiga samuti Narvast pärit näitleja Aleksander Meermann.
1908. (või 1909.) aastal töötas ta lühikest aega Estonia teatris.
1909. aastal toimetas Johann Parmi ja andis koos oma onupoja Sergei Parmiga välja ajakirja Näitelava, ent loobus varsti sellest tööst ajakirja puuduliku rahastuse tõttu. 1908. aastal salvestas ta Tallinnas lauljana plaadifirmale Zonophone palad "Kohwike, kohwike", "Tochter, Пошёлъ вонъ" (sõnad: Edmund Kinkmann), "Joobnud peaga", "Pean pool suud kinni", "Sigarid ja tütarlapsed", "Uuri kiituse laul" ja "Pimeda loetud kuulutused".
Johann Parmi näitlemist on kõvasti kritiseerinud Paul Pinna, kes Parmi Estonia teatrisse saabudes pakkus talle osi enda lavastustes. Johann oli valiv ning keeldus rollidest, mis tundusid talle sobimatud. Ta teenis sellega ära Pinna põlguse, mis väljendus hiljem kriitikas nii Parmi näitlemisstiili, tugeva sünnipärase murdekeele kasutamise kui ka hariduse kohta.
Näidendid
Näitekirjanikuna kirjutas ja tõlkis Parmi lihtsaid teatritükke.
Kōta Hirano
thumb|Kōta Hirano Kōta Hirano (jaapani keeles 平野耕太 Hirano Kōta; sündinud 14. juulil 1973 Tōkyōs) on jaapani mangakunstnik.
Ta on sündinud ja tema kodu on Tōkyō linnastus Adachis.
Lielstraupe
Lielstraupe on küla (mazciems) Lätis Cēsise piirkonnas Straupe vallas Pekši järve ääres.
Tänapäevane asula on kujunenud Lielstraupe valla vallamaja juurde, ajalooliselt on seda nimetust kandnud ka Lielstraupe mõisa ümbruskond, mis jääb tänapäeva Straupe aladele. Aastani 2021 kuulus küla Pārgauja piirkonda.
Seal on Lielstraupe bussipeatus.
Küla jääb Gauja rahvusparki.
Aastal 2017 oli külas 43 elanikku, aastal 2021 oli elanikke 39.
Pärja tänav (Pärnu)
Pärja tänav on tänav Pärnus Ülejõe linnaosas.
Tänav algab Vastla tänavalt ja suundub itta, ristub Tallinna maantee ja Telliskivi tänavaga ning lõppeb Rohelise tänavaga ristudes. Tänav on umbes 400 meetrit pikk.
Ajalugu
Tänava varasem nimi kuni 1930. aastani oli Krantsi tänav (saksa keeles Kranzstraße).
Ust-Luga vald
Ust-Luga vald on haldusüksus (külaasundus) Venemaal Leningradi oblasti lääneosas Kingissepa rajoonis. Hõlmab Kurgolovo poolsaare ja Luuga lahest lõunasse jääva ala.
Põliselanikud on vadjalased ja isurid.
Dolgoje rajoon
Dolgoje rajoon (vene keeles Должанский район) on 2. järgu haldusüksus (munitsipaalrajoon) Venemaal Orjoli oblasti kaguosas. Rajooni keskus on Dolgoje alev.
Ust-Luga vald
Vallas on12 ametlikku asulat: Gakkovo (Hakaja), Kaibolovo (Kaipaala), Kirjamo, Konnovo (Konnu), Kurgolovo (Kurkula, Kurkola), Lipovo (Pärspää), Lužitsõ (Luuditsa, Luutsa), Mežniki (Rajo), Preobraženka, Tiskolovo (Kiiskala), Ust-Luga (Laugasuu, Laukaansuu) ja Võbje (Vipiä).
Dolgoje rajoon
Rajoon piirneb põhjas Livnõ rajooniga, idas Lipetski oblastiga, lõunas Kurski oblastiga ja läänes Kolpnõ rajooniga.
Ust-Luga vald
Vallas asub 2001. aasta lõpus esimese laeva vastu võtnud Ust-Luga kaubasadam.
Dolgoje rajoon
Rajooni pindala on 908,4 km². Elanike arv oli 2012. aastal 11 561, 2009. aastal 12 768 ja 2002. aastal 14 187.
Dolgoje rajoonis on 136 asulat, mis kuuluvad ühe linnaasunduse (Dolgoje alevi) ja seitsme külaasunduse koosseisu.
Rajooni tähtsamad jõed on Tim ja Kšen.
Alfred Ilves
Alfred Aleksander Ilves (18. juuni 1912 Lootvina – 26. august 1995 Luua) oli eesti metsandusteadlane ja Luua arboreetumi rajaja.
Joonistamine
pisi|[[Leonardo da Vinci, autoportree (sangviinijoonistus paberil, umb 1512).]] pisi|Joonistusvahendid Joonistamine on mingile pinnale visuaalsete kujundite tegemine joonistusvahenditega – näiteks pliiatsi, sule, sangviini, puusöe või kriidiga. Joonistamisega tegeleja on joonistaja. Joonistamise lõpptulemus on joonistus.
Vaivara Sinimägede Muuseum
pisi|Vaivara Sinimägede Muuseum, suvi 2011
Vaivara Sinimägede Muuseum on Narva-Jõesuu linnas Sinimäe asulas olev muuseum, mis tutvustab eelkõige II maailmasõja ajal toimunud Sinimägede lahinguga seotut. Muuseumis eksponeeritakse relvi, mundreid, sõdurite isiklikke esemeid, sõjaaegseid fotosid, vaenupoolte propagandaplakateid jne. Peale sõjatemaatika kajastab muuseum ka Vaivara valla ajalugu. Suurelt ekraanilt saab vaadata ajaloolisi filme ja dokumentaalkaadreid.
Vaatamata raskele sõjateemale on väljapanek mõeldud kõigile: sellal, kui täiskasvanud keskenduvad detailide uurimisele, on noorematel võimalik üht-teist oma käega katsuda ja proovida.
Eesti Käsipalli Liit (1923)
Eesti Käsipalli Liit oli 1923. aastal asutatud spordiliit, eesmärgiga edendada Eestis erinevaid käsipallimänge ning korraldada liidu liikmetele võistlusi.
Vaivara Sinimägede Muuseum
Muuseumist on võimalik tellida giiditeenust, mille retkejuhid ja giidid on piirkonda tundvad inimesed.
Eesti Käsipalli Liit (1923)
Ajaloost
Esimesed käsipallialade näidismängud peeti Eestis juba enne 1920. aastat (korvpalli puhul näiteks 1913. aastal Narvas Peterburi meeskonna poolt). 1920. ja 1921. aastal Eesti spordiseltsides käsipallimänge eraldi alana üldiselt ei harrastatud. Need olid vaid osaks jalgpallurite ja kergejõustiklaste hooajaeelsete treeningute läbiviimisel. 1923. aastaks oli olukord muutunud, kuna korraldati põhiliselt koolinoorte meeskondade vahel sageli pallimänguvõistlusi.
Vaivara Sinimägede Muuseum
Muuseum paikneb Vaivara mõisa renoveeritud aidas.
Eesti Käsipalli Liit (1923)
Asutamine
Eesti Käsipalli Liidu asutamiskoosolek toimus 14. detsembril 2023. aastal, osalesid seitsme spordiseltsi esindajad. Uus liit ühendas eelkõige korv- ja võrkpalli harrastajaid, peatselt lisandus pesapall. Kuid eesmärgiks võeti ka käsipalli, ragbi ja lauatennise (tolleaegse nimetusega ping-pong) arendamine.
1. veebruaril 2024. aastal võeti vastu põhikiri ja valiti juhatus noortest meestest koosseisus Aleksander Strömling (Matsalu) (esimees), Richard Mast, Aleksander Adorf (Adari), Herbert Niiler ja Herbert Kichlefeldt. Liidu põhikirjalisteks õigusteks olid: auhindade peale võistluste ja mängude korraldamine, harjutus- ja võistlussaalide asutamine, käsipallimängude kursuste korraldamine, loengute ja kõneõhtute pidamine, kirjanduse väljaandmine, käsipallimääruste väljaandmine, oma raamatukogu ja einelaua pidamine jne.
1924. aasta suveks oli Eesti Käsipalli Liidul 6 liikmesorganisatsiooni (spordiseltsi) - Noorte Meeste Kristlik Ühing, S.R. Flora, Nõmme Kalju, Võimlemis- ja Spordiselts Sport, Eesti Spordiselts Kalev ja Tallinna Spordiselts Võitleja.
Päikese tänav (Narva)
Päikese tänav algab Tuule ja Pilve tänava ristumiskohast ning lõppeb Tähe tänavaga ristumisel.
Rooma tsiviilprotsessiõigus
pisi|346x346px|Kohtumõistmine Alati ja kõikjal on inimesel olnud suuremal või vähemal määral kalduvus õigust, mida ta arvab enesel elevat, ise omal jõul kaitsta. Riik aga, kaitstes ühiskondlikku korda, keelab aja jooksul ühed või teised kahjulikud, teod ja ähvardab nende puhul rakendada karistusi.
Tomoko Ohara
Tomoko Ohara (jaapani keeles 大原 智子 Ohara Tomoko; sündinud 1957) on Jaapani endine jalgpallur.
Ahvikäpp
"Ahvikäpp" (inglise keeles "The Monkey's Paw") on W. W. Jacobsi õudusjutustus, mis ilmus esmakordselt 1902. aastal ajakirja Harper's Monthly septembrinumbris.
Tomoko Ohara
Koondisekarjäär
Jaapani naiste jalgpallikoondises mängis ta aastal 1981 1 mängu.
Rooma tsiviilprotsessiõigus
Tsiviilprotsess
"Rooma tsiviilprotsessi üheks iseloomulikumaks jooneks on tema menetluse jagunemine kahte ajalooliselt eraldatud staadiumi. Neist esimene kannab nimetust menetlus in iure, teine – menetlus in iudicio.
In iure
In iure  staadiumis - võtavad protsessist osa nii hageja ja kostja kui ka kohtumagistraat. See magistraat ei mõista kohut, s.t. ta ei aruta asja sisuliselt ega tee kohtuotsust, vaid ta viibib poolte esialgsete kohtulike toimingute juures ja tema aktiivne osa seisneb selles, et ta lausub teatavaid vormeleid, mis kohtulikus korras on ette nähtud. Samuti sооritavad ka pooled selles staadiumis teatavaid seaduse poolt ette kirjutatud pidulikke toiminguid. Nende aktide tähtsus seisab selles, et nad fikseerivad lõplikul kujul poolte taotlused. Menetluses in lure oli vajalik mõlema poole isiklik kohalolek. Vana Rooma õiguse iseloomulikuks jooneks on see, et riiklik võim ei kutsu kostjat kohtusse ega sunni teda ilmuma. Kostja kohtusse kutsumine või isegi toomine on hageja asi. Selleks vahendiks on hagejal in ius vocatio. Sellest räägivad XII tahvli seaduste esimesed sätted.
XII tahvli seadused ütlevad:
„''Si in ius vocat ito; ni it, as testamino; igitur em capito. Si calvitur pedeave struit, manum endo iacito“''
Hageja võib nõuda kostja ilmumist kohtu ette, kust ta teda ka ei leiaks. Kostja peab minema – ito. Kui kostja keeldub, peab hageja keeldumise tunnistajate juuresolekul kindlaks tegema - antestamino - ja jõuga kosja kinni pidama - igitur em oapito. Vastuhakkamise või ärajooksmise korral tuleb rakendada nn. manus iniectio vahendit, millest on juttu allpool.
Kui poolte vaheline õigustüli on fikseeritud, järgneb sellele pidulik moment - litis contestatio. s.t. pooled pöörduvad kaasatoodud tunnistajate poole üleskutsega olla kõige toimunu tunnistajateks - testes estoie. Litis contestatio'1 on ka hilisemas ja samuti praeguse aja tsiviilprotsessis oluline tähendus. Roomas lõppes sellega menetlus in iure.
Magistraatideks, kes vaatasid asja läbi menetluses in iure, olid vabariigi ajastu algul konsulid. IV sajandil e.m.a. keskpaigast alates läksid need ülesanded üle preetorile: Roomas rooma kodanikkude omavaheliste tüliküsimuste puhul praetor urbanus' ele, peregriinide omavaheliste ja peregriinide ja rooma Kodanikkude vaheliste tüliküsimuste puhul - praetor peregrinus'ele. Mõningad asjad allusid ka kuruulediilidele.
In iudicio
In iudicio toimub tegelik tsiviilõigusliku tüliküsimuse arutamine ja otsustamine vastava kohtuniku - iudex - ees.
Kohtunikkude kolleegiume, kust valiti kohtunikke, oli kaks:
a)    ludices centum viri - 105 kohtunikku, kelle kompe tentsi kuulusid peamiselt pärimisasjad.
b)   Decem viri stlitibus iudisandis - kümne kohtuniku kolleegium.
Vabariigi ajal see kolleegium lahendas küsimusi, kas antud isik on vaba või ori. Hiljem valiti kohtunik vastavast nimestikust, kuhu vabariigi aja lõpul oli kantud 900 isikut. Asja arutas menetluses in iudicio üks kohtunik iudex unus kelle määras magistraat (hiljem seega preetor) iga protsessi jaoks poolte kokkuleppel. Kohtunikkude suhtes võib täheldada ka teatavat vahet - ühed kandsid nimetust - iudices - seda enamikul juhtumitel, teised - arbitri -, kusjuures peamine vahe seisab selles, et arbiter 'il oli laiem õiguste maht kui iudex´il - ta oli rohkem vahemeheks, näiteks naabrite vaheliste piiritülide puhul, pärandijagamisel jne. Mõningatel juhtumitel määrati ka enam kui üks kohtunik, näiteks tres arbitri. Impeeriumi ajal kujunes sellest nn, vahekohus, kus üldse ei pöördutudki riikliku kohtu poole. Teatavate eriti tähtsate asjade arutamiseks määrati recuperatores. kes alati tegutsesid kollegiaalselt - 5-7 isikulises koosseisus.
Protsessi aeg ja koht Roomas olid rangelt fikseeritud. Menetlus in iure ei võinud toimuda keelatud päevadel - dies nefasti ( 50-60 päeva aastas ). Algul toimus menetlus in iure ainuüksi Roomas, siis aga prefektuurides, munitsiipiates ja kolooniates. Asja menetlus in lure toimub avalikult, üldiselt mõnel väljakul. Ka menetlus in iudicio toimus avalikult - iudex unus - arutas asja tavaliselt foorumil."
Araabia Ühendemiraatide jalgpallikoondis
Araabia Ühendemiraatide jalgpallikoondis on Araabia Ühendemiraatide rahvuskoondis jalgpallis.
Lubjaahju järv
Lubjaahju järv (ka Tipina veehoidla) on tehisjärv Viljandi maakonnas Põhja-Sakala vallas Võhmassaare külas.
Järve pindala on 11,1 ha ja kõrgus merepinnast 48,5 m. Järv kuulub Lääne-Eesti vesikonda ja Pärnu alamvesikonda. Järv pole avalik ega avalikult kasutatav veekogu.
Orsola Maddalena Caccia
Orsola Maddalena Caccia, sündinud Theodora Caccia (tegutses umbes aastail 1615–1665) oli Itaalia manerismi maalikunstnik, nunn ja ursuliinide kloostri abtiss Moncalvos.
Eluloolist
Theodora Caccia sündis 1596. aastal maalikunstnik Guglielmo Cacci - tuntud ka Il Moncalvo nime all - peres Moncalvos. 1620. aastal, kui ta andis nunnatõotuse Bianzé ursuliinide kloostris väikeses asulas Piemonte põhjaosas, sai ta nimeks Orsola Maddalena. Viis aastat hiljem asus ta oma isa asutatud kloostrisse sünnilinnas Moncalvos.
Orsola alustas maalimist töötades abilisena isa maaliateljees. Ta õppis maalima kujutades ja koloreerides kõrval- ja taustafiguure oma isa maalidel. Kokku kaheksast lapsest, kuuest tütrest ja kahest pojast said vaid Orsolast ja tema õest Francescast, kes küll suri noorelt, maalikunstnikud. Guglielmo Cacci pani kõik oma tütred oma asutatud kloostrisse, Orsolast sai selle abtiss ja ta asutas kloostrisse maaliateljee, mis tegutses kogu tema eluaja. Ateljee ja Orsola kunstnikukarjääri õitseajal olid Orsola Caccial oma õpilased ja käealused.
Atlantis liivades
pisi|Linna võimalike asukohti näitav [[satelliidifoto]] Atlantis liivades (samuti nimetatud Irami sammas) on väljamõeldud nimetus legendaarsele Araabia linnale, mida on arvatud olevat hävinud kas looduskatastroofis või Jumala karistuse tulemusena. Linna otsimine sai tõuke 1992. aastal ilmunud Ranulph Fiennesi raamatust Atlantis of the Sands – The Search for the Lost City of Ubar. Linnale on omistatud mitu erinevat nime, nendest kõige levinumad on Wabar, Ubar või Iram.
Tutvustus
Kõige kuulsam kadunud linnadest on Atlantis. Araabias on aga oma legend kadunud tsivilisatsioonist, niinimetatud "Atlantis Liivades". See võis kunagi olla kas linn, küla või piirkond, mida mainiti Koraanis ja mis on tuntud kui "Sammaste Iram".
On arvatud, et Atlantis Liivades oli kunagi hunnitu ja väga tulukas kaubanduslik linn. Linn võis olla ehitatud juba isegi 3000 aastat eKr ja hävineda 100–300 aasta vahemikus. See oli asutatud Lõuna-Araabias, India ja Vahemere vahel, täpselt kaubameeste marsruudi peal. Linna kasutati vürtside, vaigu ja eeterlike õlide müümiseks.
Võimalik, et see imeline koht, Altantis liivades, on olemas ainult lugudes Irami koraanis ja Beduiinide mõtetes, kuid siiski tundub tõenäolisem, et rahvajutud põhinevad tõelisest kohast, mis kunagi olemas oli jõukas piirkonnas. Koraanis kirjutati, et Iram oli kaunistatud kõrgete ehitistega ja asutatud inimestega samuti tuntud kui ka Ad. Kui nad pöördusid Allahist eemal ja elasid kurja elu, saadeti prohvet Hud neid kokku kutsuma, et nad Allahit jälle austaksid. Ubari elanikud aga reageerisid sellele väga vaenulikkuselt ja ei kuulanud Hudi sõnu. Tulemusena Ade karistati liivatormiga, mis saadeti nende linna seitsmeks ööks ja kaheksaks päevaks. Lõpuks Iram kadus liiva alla nagu seda polekski kunagi olemas olnud. Ühest küljest võib Irami juttu võtta, kui moraali lugu, mida kasutatakse selleks, et jutlustada inimestele, et nad peavad kuuletuma Allahile. Teisest küljest võib selles loos olla tõde ja tõepoolest on palju, kes usuvad, et selline linn oleks võinud kunagi olemas olla ja arvavad, et Shisr on tõenäoliselt see legendaarne koht, kuid see ei tundu olevat sama suur, kui legendaarses kirjelduses kirjeldati.
Rub' al-Khali
Üks varasematest katsetes legendaarse linna leidmiseks tegi Bertram Thomas 1930. aastal, kes oli sel ajal vaevarikkal teekonnal laastatud Rub' al Khali, et saada esimeseks eurooplaseks, kes ületab selle elutu ja viljatu põrgukuuma liiva, mille kohalik nimetus on "Tühi kvartal" (inglise keeles "The Empty Quarter").
Shisr
pisi|Shisris ([[Omaan) asuvad jäänused kunagisest kindlusest]] 1940ndatel oli avastatud mitu arheoloogilist leidu, mis jätsid lootusrikka arvamuse Ubari asukoha leidmisest. Ekspeditsiooni juht Wilfred Thesiger uskus, et ta leidis Ubari jälje kohas nimega Shisr, kus avastati beduiinide kaev ja eel-Islami kivilinnus. Shisr on arheoloogiline leid Lõuna-Araabias. Seal asub suur kraav, kaev, suur linnus ja varemed iidsest struktuurist, mida peetakse Ubari linnaks. Osa sellest on välja kaevanud Dr. Juris Zarinsi poolt (Missouri State University) alates aastast 1992. Veebruaris 1992 avaldati New York Timesis esileheküljel artikkel, mille autoriks oli John Noble, ja see pälvis plahvatuslikku huvi väidetega, et kadunud linn Ubar on viimaks leitud. Artikkel levis üle maailma ning see võimendas põnevust. "Kasutades vanu kaarte ja uusimaid uuringuid kosmosest leidsid arheoloogid kadunud linna sügaval Araabia kõrbes." väitis John Noble. Shisri linnust on aga uuritud palju varem, 1930ndatel Bertram Thomasi poolt ja 1940ndatel ekspeditsiooni juhi Wilfred Thesigeri poolt, mõlemad uskusid, et leidsid Ubari. Britti ohvitserid pildistasid selle ala 1950ndatel. See koht oli tuntud, aga linnuse tõelist suurust ei teatud enne selle väljakaevamist aastal 1992.
Dhofar
1948. aastal tegi ettevõtte Petroleoum Development Ltd töörühm geoloogilisi uuringuid Dhofari maakonnas, kes omakorda jõudis Shisri ja väitis, et leidis hiiglasliku linnuse seina, samuti alla pimedusse viiva koopa sissepääsu. Grupp oli aga rohkem huvitatud veeallika leidmisest enda kaamelitele, seega lähemalt nad ei uurinud oma leidu, vaid piirdusid märkmete üleskirjutamisega.
Bertram Thomas
Oma ohtliku reisi jooksul läbi lõputu liiva ja luiteid, räägiti Bertramile tema beduiini kaaslaste poolt kadunust linnast, mis asus liiva all, kunagi olnud täis rikkust ja ületamatut ilu, kuid elanike pattude tõttu karistas Jumal ja mattis linna liiva alla. Bertram otsis linna Shu’aiti läheduses, millest teejuhid rääkisid, kuid ei suutnud sealt midagi leida. Hiljemalt rääkis ta sellest T. E. Lawrence’ile, samuti tuntud, kui Araabia Lawrence, kes nimetas seda kohta Atlantis Liivades. Lawrence planeeris seda otsima minna, isegi öeldes, et teeb seda õhulaevaga, kuid ta suri enne enda plaani täideviimist. Bertram oli aga vallatud, ideega leida kadunud Ubari linna, sooritades mitmeid rändeid üritades seda leida ja isegi kirjutas mitmeid raamatuid. Otsides linna oma elu lõpuni, ei suutnud ta seda kunagi leida.