cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Igor Gräzin
Isiklikku
Tal oli episoodiline roll "kuulsustefilmis" "Jan Uuspõld läheb Tartusse". Gräzin oli portreelugude kangelane seltskonnaajakirjanduses, sealhulgas ajakirjas Playboy (aprill 2009).
Leukeemia
Leukeemia on vere ja luuüdi vähk ehk rahvakeeli verevähk või valgeveresus. Vähirakud veres takistavad vereloomet ning seetõttu ei saa keha tõhusalt võidelda nakkuste ja bakterite vastu.
Õigeaegsel sekkumisel on ka pahaloomulised verehaigused ravitavad või muudetavad kontrolli all hoitavateks haigusteks.
Love Today
"Love Today" on Mika teine singel albumilt "Life in Cartoon Motion". Seda laulu sai Suurbritannias internetist alla laadida alates 16. aprillist 2007. CD-na ilmus see 23. aprillil 2007. Kõrgeim koht Suurbritannia singlite edetabelis on kuues.
Esikohal on "Love Today" olnud Läti raadioedetabelis ja Leedu singlite edetabelis.
Laul pälvis 2008. aastal Grammy auhindade jagamisel nominatsiooni kategoorias "Best Dance Recording".
Merioblikas
Merioblikas (Rumex maritimus) on taimeliik tatraliste sugukonnast oblika  perekonnast.
Apia
thumb|Samoa valitsushooned
Apia on Samoa pealinn.
Apia asub Samoa suuruselt teise saare Upolu põhjarannikul. Apia geograafilised koordinaadid on 13° 50' lõunalaiust ja 171° 45' läänepikkust.
Apia on riigi peamine sadam ja ainus suur linn (üle 10 000 elaniku). 2005. aasta seisuga elas linnas 40 400 inimest.
Nimi "Apia" on kahetähenduslik. Kõigepealt tähendab ta endist küla, millest kasvas välja Apia linn ja mis andis linnale ka oma nime. Sellel asulal on oma linnapea. Teiseks võidakse selle all mõista linnastunud ala, mis on mõnevõrra suurem. Seda viimast nimetatakse üldjuhul City of Apia ja 2001. aastal elas seal 58 800 inimest.
Ajalugu
Apia asutati 1850. aastatel.
15. märtsil 1889 juhtus sadamas õnnetus, kui sadamas oli 7 Saksamaa, USA ja Suurbritannia laeva ja sadamale lähenes taifuun. Tarvis oli sadamast põgeneda, kuid ükski laev seda ei teinud, arvates, et seda, kes esimesena jalga laseb, peetakse argpüksiks. 6 laeva läks põhja rohkem kui 200 meremehega, üksnes Briti ristleja Calliope pääses vaevu, suutes pärast tormi arendada kiirust kõigest 1 sõlm.
Kirjanik Robert Louis Stevenson veetis oma elu 4 viimast aastat Apias. Ta on maetud Vaea mäele, kust avaneb vaade üle linna ja sealhulgas tema kodule, mille ta ehitas ja kus on praegu tema muuseum.
Transport
Apias on suhteliselt hea teedevõrk. Enamik teid on kattega. Liiklus on parempoolne. Kiiruspiirangud on üsna suured: kesklinnas 25 miili tunnis (40 km/h), ülejäänud linnas 35 miili tunnis (56 km/h), eriolukordades 15 miili tunnis (24 km/h).
Apias ei ole ronge ega tramme, selle asemel on hea bussiliiklus ja palju taksosid. Kohalikud elanikud kõnnivad linna piires ja kaugemalegi üldjuhul jala. jalgrattaid ja mootorrattaid on vähe. Eraautode arv suureneb ja seetõttu on viimastel aastatel hakanud kesklinnas tekkima liiklusummikud.
Lennujaam on Apiast 40-minutilise autosõidu kaugusel läänes. See on Faleolo lennujaam. Varem töötas linnalähedane Fagali lennujaam, kust väljusid siselennud ja rahvusvahelised lennud Ameerika Samoa keskusse Pago Pagosse, kuid see on nüüd suletud. Apias on lennukompanii Polynesian Airlines peakorter.
Apia sadam on Samoa suurim sadam. Sealt väljuvad korralised laevaliinid Tokelaule ja Akeerika Samoale.
Haridus
Apias on 12 keskkooli (kolledžit) ja 5 põhikooli. Kõik põhikoolid on kristlikud ja neid hoiavad käigus kirikud.
Apias asub kolm ülikooli: Samoa Riiklik Ülikool, Lõuna-Vaikse Ookeani Ülikool ja Okeaania Meditsiiniülikool.
1196
1196. aasta
Titicaca järv
thumb|Titicaca järve kaart Titicaca järv on Lõuna-Ameerika suurim järv. See asub Peruu ja Boliivia piiril.
Titicaca järv asub Andides Altiplano tasandiku põhjaosas, veetase 3812 meetrit üle merepinna. Järve lääneosa kuulub Peruu Puno piirkonda, idaosa Boliivia La Pazi departemangu.
1196
Aastakümned: 1140. aastad 1150. aastad 1160. aastad 1170. aastad 1180. aastad - 1190. aastad - 1200. aastad 1210. aastad 1220. aastad 1230. aastad 1240. aastad
Aastad: 1191 1192 1193 1194 1195 - 1196 - 1197 1198 1199 1200 1201
Titicaca järv
Titicaca järve pindala on 8372 km², suurim pikkus 190 km, suurim laius 80 km, suurim sügavus 281 m, keskmine sügavus 107 m ja maht 893 km³. Järv on väga sopiline, selle kaldajoone pikkus on 1125 km. Järves on rohkem kui 42 saart, neist osa tehislikud.
Järv jaguneb kahte ossa, mida eraldab kõige kitsamas kohas kõigest 800 meetrit lai Tiquina väin. Suuremat osa nimetatakse Suureks järveks (Lago Grande) ja Chucuito järveks; selle keskmine sügavus on 135 meetrit ja suurim sügavus 284 meetrit. Väiksemat osa nimetatakse Wiñaymarkaks (Lago Huiñaymarca) ja Väikeseks järveks (Lago Pequeño); selle keskmine sügavus on 9 meetrit ja suurim sügavus 40 meetrit.
Järve valgla hõlmab 58 tuhat km². Järve voolab sisse 27 jõge, millest vooluhulga järgi suurimad on alates suurimast Ramis, Coata, Ilave, Huancané ja Suchez. Need jõed toituvad vihmaveest ja Altiplanot ümbritsevate liustike sulamisveest.
Väljavool toimub Boliivias asuva Desaguadero jõe kaudu Poopó järve, kust enam edasist väljavoolu ei ole. Desaguadero jõgi on laevatatav üksnes väikeste veesõidukitega. Selle vooluhulk on kümnendik Titicaca järve sissevoolava vee hulgast, ülejäänud vesi lahkub järvest aurumise kaudu. Aurumist soodustavad järve suur kõrgus merepinnast, intensiivne päikesekiirgus ja järve kohal puhuvad tugevad tuuled.
Järve voolavad jahedad jõed ja järves on külmad allikad. Sellepärast on tema vete temperatuur sügaval alati 10–11 °C. Suvelgi ei tõuse pinnatemperatuur üle 14 °C. Talvel (juunist septembrini) segunevad intensiivselt järve pinnal ja põhjas olevad veekihid. Järve, kus selline veekihtide segunemine toimub, nimetatakse monomiktiliseks järveks.
thumb|left|Urose tehissaared Järve ja selle kaldaalasid asustab mitu endeemset loomaliiki, näiteks lennuvõimetu titikaka pütt ja ainult selles järves elav konnaliik, mis on kohastumuseks järve väikese hapnikusisaldusega omandanud väga kortsulise naha (suurem nahapind aitab järveveest paremini hapnikku omastada).
Järve Peruu-poolses osas asuvad tehislikud ujuvsaared Urose saared. Neid on umbes 42 ja need on tehtud totora-pilliroost, mis kasvab järve madalikel. Saared valmistasid uru indiaanlased kaitseks vaenlaste eest: hädakorral võis nendega mööda järve minema sõita. Paljudel saartel on vaenlaste avastamiseks vahitornid, mis on samuti pilliroost ehitatud. Tänapäeval elavad saartel endiselt indiaanlased ja saared on turismiatraktsioon.
Järve Boliivia-poolses osas asub Isla del Soli saar (tõlkes 'Päikesesaar'), kus pärimuse järgi olevat päikesejumal sündinud, et luua inkade dünastia ja jagada kohalikele rahvastele tarkusi. Tänapäeval on saarel umbes 180 hoone varemed, mis enamjaolt pärinevad 15. sajandist. Nende seas on ka Püha Kalju ja labürintjas ehitis Chicana. Saar on mägine ja kaljune, seal pole mootorsõidukeid ega sillutatud teid. Saarel elab umbes 800 peret, kes tegelevad põllumajanduse, kalapüügi ja turismiga. Saarel on paadiühendus Copacabana linnaga.
Titicaca järv asub merepinnast 3812 meetri kõrgusel. See on maailma kõrgeimal asuv järv, millel toimuvad regulaarsed kommertsreisid. Esimene aurulaev lasti järve 1862, aga kohalikud indiaanlased sõitsid järvel juba sajandeid varem. Raudteepraam ühendab Peruus olevat Puno ja Boliivias olevat Guaqui sadamat, ehkki nende linnade raudtee rööpmelaius on vastavalt 1435 ja 1000 mm.
Suurimad Titicaca kaldal olevad linnad on Copacabana Boliivias ja Puno Peruus.
Boliivial puudub merepiir, kuid sõjalaevastik on tal olemas sellegipoolest. See asub Titicaca järvel ja tegutseb aktiivselt.
Titicaca järve veetaset jälgitakse alates 1949. aastast. Alates 2000 on järve veetase igal aastal langenud ja jõudnud jälgimisaegse perioodi madalaima tasemeni. Veetaseme langust põhjustavad lühemaks muutunud vihmaperioodid ja liustikud.
Keemiline aktiivsus
Keemiline aktiivsus näitab keemilise elemendi või ühendi reageerimisaktiivsust reaktsioonides.
Metallide keemilist aktiivsust saab kindlaks teha metallide aktiivsuse rea abil, kus aktiivseim metall on liitium (Li) ja kõige vähem aktiivne on kuld (Au).
Jaagup Leeman
Boris Jakob Leemann võitles alates 20. detsembrist 1918 kuni Vabadussõja lõpuni 1. ratsapolgu koosseisus selle 1. eskadroni ülemana. Sai 10. veebruaril 1919 Narva rindel Polja küla juures haavata. Hiljem võttis osa 1. ratsapolgu Võru—Marienburg—Jakobstadti operatsioonist.
Extremadura
Extremadura on Hispaania autonoomne piirkond.
Jaguneb kaheks provintsiks: Cácerese provints põhjas ja Badajozi provints lõunas. Extremaduras on 383 valda.
thumb|tühi|Extremadura provintsid.
Extremadura moodustab 8,3 % Hispaania pindalast, kuid ainult 2,6% rahvastikust.
Välislingid
🇪🇸
Paasvere
Paasvere on küla Lääne-Viru maakonnas Vinni vallas. Enne Teist maailmasõda oli omaette Paasvere vald.
Aastatel 1992–2017 (kuni Eesti omavalitsuste haldusreformini) asus küla Laekvere vallas.
Paasvere lääneosas asus varem Joodiku küla, kus asub siiani samanimeline bussipeatus.
Simuna kirikul oli Paasveres pühale Laurentiusele pühitsetud abikirik, kabel.
Küla lähedal asub Paasvere mõis.
Padu
Aastatel 1992–2017 (kuni Eesti omavalitsuste haldusreformini) asus küla Laekvere vallas.
Regio
Varem Regio nime all tegutsenud ettevõte tegutseb nüüd Reach-U nime all ja võttis suuna tarkvara ja geoinfosüsteemide loomisele, jättes Regiole kartograafia valdkonna.
Regio tegutseb Tartus aadressil Riia 35 ja Tallinnas Toompuiestee 30.
Ettevõtte juhataja oli Leida Lepik, kes omas ettevõttest viiendikku.
Ettevõtte tootmisjuht on Merle Annov ja ekspordijuht on Maris Pruuli.
Sõjaväeline koormusklassifikatsioon
225px|thumb|MLC-sildid, mille järgi tohivad kahesuunaliselt silda ületada kuni klassi 60 ratassõidukid ja kuni klassi 50 roomiksõidukid ning ühesuunaliselt kuni klassi 90 ratas- ja roomiksõidukid
Sõjaväeline koormusklassifikatsioon (ingl military load classification, MLC) on militaarsõidukite NATO standardi järgne koormusklassifikatsioon.
Selle klassifikatsiooni märgistust kantakse sildadele ja ohtlikele teelõikudele paigaldatavatele liiklusmärkidele, samuti sõidukite esiosale ringikujulise märgi sisse.
Sildadele sõites peab sõidukite vahe olema vähemalt 30,48 meetrit.
Riigiduuma
Riigiduuma (vene keeles Государственная дума) on Venemaa parlamendi alamkoda. Ülemkojaks on Föderatsiooninõukogu. 1993. aasta Venemaa Föderatsiooni põhiseaduse järgi kuulub Riigiduumasse 450 neljaks aastaks valitavat saadikut. Riigiduumasse valitu peab olema vähemalt 21-aastane ning Venemaa kodanik.
Venemaa Föderatsiooni Riigiduuma asub Moskvas aadressil Ohhotnõi rjad, maja nr 1.
Riigiduuma 2011–2016
Riigiduuma koosseisus (2011–2016) oli järgmine kohtade jaotus:
Riigiduuma 2007–2011
Riigiduuma koosseisus (2007–2011) oli järgmine kohtade jaotus:
Riigiduuma 2003–2007
Riigiduuma koosseisus (2003–2007) oli järgmine kohtade jaotus:
pisi|Riigiduuma esimees aastatel 2003–2011 Boriss Grõzlov
Venemaa Keisririik
Venemaa keisririigi keiser Nikolai II nõustus vabadel valimistel valitava Venemaa Riigiduuma loomisega Venemaal 3. märtsil 1905. aastal.
Viieks aastaks valitud Riigiduuma pidas istungeid Peterburis, Tauria palees.
Duuma valimissüsteem
Kuni 2008. aastani valiti Venemaa Riigiduuma 4 aastaks, seejärel pikendati valitsusaega 5 aastani. Järgmiste valimiste väljakuulutamine on presidendi ülesanne. Duumas on 450 kohta, mis on Putini poolt 2005. a. vastuvõetud seaduse alusel määratud ainult partei nimekirjast.
Duumakohad on jaotatud parteinimekirjas olevatele üksikisikutele nende positsiooni järgi (ranking) vastavas parteis. 2005. aastal vastu võetud seadusega ei ole enam Duuma liikmetel lubatud pärast valituks osutumist muuta oma parteilist kuuluvust (eelnevalt vahetasid mitmed Duuma liikmed parteid pärast valituks osutumist, mis viis väga suure vastuoluni valimistulemuste ja Duumas esindatute vahel) (Russia Votes 2010)
Venemaa Duuma valimistel oli varem lubatud (kuni 2003. a. valimised kaasaarvatud) hääletada kõigi kandidaatide vastu, mida eelistati rohkem kui pigem üldse mitte hääletada.
Andres
Andres on eestipärane mehe eesnimi. See võib mõnikord esineda ka perekonnanimena.
Nime päritolu ja tähendus
Pärineb vanakreeka eesnimest Andreas, mis tähendab 'mehine' (vanakreeka sõnast ἀνήρ, genitiivis ἀνδρός).
Eestis
Eestis oli Andres ja selle variant Andrus populaarseim poisinimi aastatel 1957–1961, kui see nimi pandi 3,8%-le lastest.
Eestis elas Rahvastikuregistri andmetel 8. mai 2012 seisuga 6759 Andrese-nimelist inimest. 1. jaanuari 2021 seisuga oli Eestis eesnimi Andres 6453 mehel. Andres oli Eestis levikult 7. mehenimi.
Lätis
Lätis oli 2021. aasta 30. juuni seisuga eesnimi Andres 16 ja Andress 21 inimesel.
Nimepäev
30. november (andresepäev)
Margot Stevenson
Margaret Helen Stevenson (8. veebruar 1912 Manhattan, New York – 2. jaanuar 2011 Manhattan, New York) oli USA näitleja.
Ta tegutses põhiliselt Broadwayl. Üks tema tuntumaid osatäitmisi oli näidendis "You Can't Take It With You". Mõnda aega oli ta ka filminäitleja Hollywoodis, kus ta oli muu hulgas Ronald Reagani partner filmis "Smashing the Money Ring" (1939).
Ta on tuntud ka raadioseriaalist "The Shadow" (1938), kus ta esines koos Orson Wellesiga, mängides Margo Lane'i.
Life in Cartoon Motion
"Life in Cartoon Motion" on Liibanonis sündinud laulja Mika debüütalbum. Suurbritannias anti see välja 5. veebruaril 2007 ja USA-s 27. märtsil.
Kantaabria
Kantaabria (hispaania keeles Cantabria) on provints ja autonoomne piirkond Hispaania põhjaosas Biskaia lahe lõunarannikul.
Kliima
Aastas sajab keskmiselt 1268 mm, sealhulgas jaanuaris 127 mm ja augustis 84 mm. Aastas paistab päike keskmiselt 1732 tundi, sealhulgas jaanuaris 91 ja augustis 196 tundi.
Viited
🇪🇸
Ameerika mäed (film)
"Ameerika mäed" on 1994. aastal Eesti, Prantsusmaa ja Ungari koostöös valminud mängufilm. Filmi režissöör on Peeter Simm.
August Tiru
August Tiru (20. juuni 1899 Võru – 9. august 1980 Chicago, Illinois) oli Eesti sõjaväelane (kapten), Vabadussõja veteran.
Vanausulised
pisi|400px|[[Vassili Surikov. "Bojaarinna Morozova". Õlimaal, 1887. Tretjakovi galerii, Moskva]] Vanausulised (ka staroveeretsid, halvustavalt raskolnikud; vene keeles староверы, старообрядцы) on 17. sajandil Vene Õigeusu Kirikust eraldunud usuline liikumine.
1194
1194. aasta
Daniil Penko
Vürst Daniil Penko (vene Даниил Александрович Ярославский-Пенько (Пенко, Пенек); surnud 1520) oli Ivan III ja Vassili III aegne Moskva suurvürstiriigi vojevood, sõjaväelane, diplomaat ja bojaar (1500. aastast).
1194
Aastakümned: 1140. aastad 1150. aastad 1160. aastad 1170. aastad 1180. aastad - 1190. aastad - 1200. aastad 1210. aastad 1220. aastad 1230. aastad 1240. aastad
Aastad: 1189 1190 1191 1192 1193 - 1194 - 1195 1196 1197 1198 1199
Daniil Penko
Oli aastatel 1496–1497 Jaroslavli asehaldur. Juhtis vägesid Liivimaa-Moskva sõja Seritsa ja Helme lahingus Wolter von Plettenbergi vastu ning 1503. aastal Liivimaal rootslaste vastu.
Vanausulised
Ajalugu
Õigeusu kiriku jumalateenistusi viidi kuni 17. sajandini läbi kõrvuti Konstantinoopoli ja Jeruusalemma liturgilise korra järgi. 1652. aastal algatas Moskva ja kogu Venemaa patriarh Nikon reformid, mis olid suunatud rituaalide ja doktriinide vastavusse viimisele Konstantinoopoli emakirikuga. Samas oli Konstantinoopoli õigeusu kiriku liturgia vahepeal muutunud. Teda toetas Moskva tsaar Aleksei I. Tsaar ja patriarh kutsusid abiks mitmeid välismaiseid nõuandjaid (eeskätt Kreeka ja Ukraina alade uniaadikiriku vaimulikke) ning toetusid osalt ka oma isiklikule maitsele.
pisi|Jeesus kahe sõrmega, 6. sajandi ikoon
Nikoni reformid
Reformid seisnesid kokkuvõtlikult järgmises:
1658. aastal toimus kirikukogu, kus tsaar hääletas esimesena kõigi uuenduste poolt. Samal ajal suutsid Nikoni vastased tsaari veenda, et patriarhi vägevus hakkab tsaari oma varjutama. Tsaari suhted Nikoniga jahenesid tugevasti ning viimane pidi ametist lahkuma. 1666.–1667. aasta Moskva kirikukogu kiitis taas kõik reformid heaks. Vanade kommete pooldajad pandi kirikuvande alla, neid hakati nimetama raskolnikuteks (раскол – vene keeles 'lõhe, skisma'). Vanausuliste seas omakorda hakati seda kirikukogu nimetama röövellikuks (разбойный) või hullumeelseks (бешеный).
Vanausuliste tagakiusamine
1681. ja 1685. aasta kirikukogud andsid õnnistuse nn idainkvisitsioonile ning algas vanausuliste tagakiusamine. Rakendati surmanuhtlust, peksu, küüditamist, vara konfiskeerimist; hukatute arvu on hinnatud mitmele kümnele tuhandele. Pealöök anti vastupanijate keskusteks kujunenud kloostrite pihta, mida mõnel pool oldi sunnitud sõjaväega piirama. Tühjenenud kloostritesse toodi mujalt uued asukad, kes said ka uue vaimulikkonna alustaladeks.
Vanausulised põgenesid riigi asustamata äärealadele ja ka naaberriikidesse.
Kaluuga oblastis Borovskis piinati 1675. aastal surnuks kaks Sokovinite bojaarisoost õde – Feodossia Morozova ja Jevdokia Urussova. Vahistatud bojaarinna Morozovat ülestõstetud kahe sõrmega on maalil kujutanud Vassili Surikov. Pärast pagendust ja piinamist põletati 1682. aastal elusalt kangekaelne vanausukaitsja ülempreester Avvakum. Tema surma järel sai vanausuliste vaimseks juhiks Suzdali vaimulik Nikita Dobrõnin. Ta kohtus ka patriarh Joakimiga ning suutis teoloogilises dispuudis viimase kimbatusse viia. Näis, et Joakim oli peaaegu valmis vana ja uue kombe pooldajaid ühendama. Vanausulised juubeldasid, kuid Joakim reetis Nikita ja viimane hukati.
Pagenduses
Arveteõiendamine kestis Peeter I ajani, mil tagakiusamine vähenes peamiselt seetõttu, et pragmaatiline tsaar nägi vanausulistes eeskätt maksumaksjaid.
Vanausuliste seas jätkusid oma kirikukogud pagenduses, Venemaa piiri taga. Neile tegi muret puuduv vaimulikkond, kes oli suures osas füüsiliselt likvideeritud. Vanausulistel puudus piiskop, kuid ainult piiskopid võisid uusi vaimulikke ametisse pühitseda. See probleem põhjustas vanausuliste lahknemise kahte peamisse harru.
Vanausuliste seas püsis suhteliselt laialdane kirjaoskus, sest nende kätte oli jäänud hulk käibelt kõrvaldatud vaimulikku kirjandust. Lastele üritati anda algharidust nii kloostrites kui ka kaupmehemajades. 18. sajandi alguseks oli juba tekkinud puudus kirjandusest ning asutati põrandaaluseid trükikodasid, sealhulgas Leedus ja Poolas.
19. sajandi lõpu ja 20. sajandi alguse Venemaal olid vanausulistest kaupmehed edukad tööstuste rajamisel, selle põhjusena on nähtud nii nende traditsioonilist töökust ja visadust kui ka toimivat omavahelist sotsiaalset võrgustikku. Paljud edukad vanausulised ettevõtjad (näiteks Mihhail Sirotkin ja Mihhail Brilliantov) toetasid usuelu, püüdsid korraldada paremaid suhteid riigiga, koostasid palvekirju tsaarile.
Vaimulikku kirjandust kirjutas Uurali piiskop Arseni, kes tegeles ka ulatusliku rahvavalgustusega. Tema algatusel toimusid vanausuliste kongressid ja iga-aastased kirikukogud. Tänu tema initsiatiivile alustas 1905. aastal Venemaal tööd esimene legaalne vanausuliste kirjanduse trükikoda, mis kuulus A. Simakovile.
16. aprillil 1905 andis keiser Nikolai II ukaasi usuvabaduse kohta.
1971. aastal tühistas Vene Õigeusu Kirik vanausulistele pandud kirikuvande, kuid nende kogudused on püsinud oma eraldatuses.
Harud
Vanausulised jagunesid mitmesse harru. Kõige üldisem jaotus kujunes siis, kui enne kirikulõhet pühitsetud vaimulikud olid kõik surnud.
Popoovetsid ehk preestritega vanausulised (поповцы) uskusid, et sakramentide jagamiseks on vajalikud pühitsetud vaimulikud, ning lootsid neid värvata uuekombeliste ridadest.
Bespopoovetsid ehk preestritud vanausulised (беспоповцы) keeldusid uues kirikus pühitsetud vaimulikke vastu võtmast ning eelistasid jääda ilma kirikliku hierarhiata.
Preestritega vanausulised
1717. aastal Vetka kirikukogust alates hakkasid popoovetsid otsima endale piiskoppe. See oli raske ülesanne, sest vanausuliste silmis olid paljud uueusulised liiga tugeva poola ja ladina mõjude all, rahvast kaugel ja mitte-venepärased. Otsingud edenesid visalt, eriti Nikolai I ajal, kes oli vanausuliste silmis väga kardetud ja vihatud 1826. aastal alanud uue repressioonide laine tõttu. 1835. aasta Moskva kirikukogul otsustati asutada piiskopitool väljaspool Venemaa piire. Mungad Pavel ja Alimpi läksid Austriasse ja esitasid avalduse sooviga lubada neil omada piiskoppi. Luba anti praeguses Lääne-Ukrainas Tšernivtsi oblastis asuvale Belaja Krinitsa kloostrile. Piiskoppi otsiti Egiptusest, Süüriast, Palestiinast, Aleksandriast, Konstantinoopolist ja Jeruusalemmast, otsinguid spondeerisid jõukad vanausuliste kaupmeheperekonnad. Konstantinoopolis kohtusid mungad metropoliit Ambrosiusega (1791–1863), kellele vanausuliste pühendumus nähtavasti muljet avaldas. 1846. aasta mais nõustus ta sõitma Austriasse, kus ta 11. juulil kohtus keisriga, kellele ta kinnitas, et just vanausuliste juures on kõige puhtamal kujul säilinud õigeusu algne pärand. 28. oktoobril 1846 ühines Ambrosius vanausuliste kirikuga ja nii pandi alus Belokrinitsa hierarhiale. Venemaa keiser Nikolai I nõudis Austria keisrilt Ambrosiuse vaimulikust seisusest välja heitmist ning kloostri sulgemist. Metropoliit kutsuti Viini, kus talle tehti ettepanek Konstantinoopoli kiriku rüppe naasta või pagendusse minna. Ta valis viimase ning saadeti Celje (Cilli) linna Slovakkias, kuhu jäi oma surmani 1863. aastal. Enne seda jõudis ta siiski ametisse pühitseda kolm piiskoppi ning panna aluse vanausuliste piiskoppide järglusele. 1853. aastaks oli Moskvas loodud peapiiskopkond, mille eesotsas seisis Vladimiri ja kogu Venemaa peapiiskop Antonius. Esimese kahe tööaasta jooksul pühitses ta ametisse 54 vaimulikku. Tema elu lõpuks oli Venemaal 12 vanausuliste piiskopkonda, oli ehitatud pühakodasid ja palvelaid.
Preestritega vanausulistel on kaks täiemõõdulist kiriklikku hierarhiat.
Vene Õigeusu Vanakombeliste Kirik (Русская Православная Старообрядческая Церковь ), tuntud ka kui Belaja Krinitsa hierarhia (Belokrinitskaja ierarhia; ka Rogožskaja ierarhia), on esimene täielik ja püsiv vanausuliste kirikuhierarhia, mis tekkis 1846. aastal Belaja Krinitsa kloostris metropoliit Ambrosiuse valitsuse all. Praegu (2005) on selle eesotsas Moskva ja kogu Venemaa peapiiskop, metropoliit Kornelius. Sama hierarhia alla kuulub ka Rumeenia Lipovanide Kirik.
Vene Vana-Õigeusu Kirikule (Русская Древлеправославная Церковь ) – tuntud ka kui Novozõbkovskaja hierarhia ehk peapiiskopkond – pani aluse Belaja Krinitsa hierarhiat mitte tunnustanud grupp, nn beglopopovtsõ (Белокриницкое Беглопоповское Старообрядческое Согласие). 1923. aastal tunnistasid nad oma kirikupeaks endise Saraatovi peapiiskopi, vanausuliste poole üle tulnud Nikola. 1929. aastal liitus veel Sverdlovski piiskop Stefan(us) ning tekkis võimalus hakata pühitsema ametisse oma piiskoppe. Esimene läbinisti vanausuliste piiskop oli Pansofi. Keskus asus Saratovis, siis Moskvas, siis Samaras, alates 1963. aastast Novozõbkovis. Kiriku eesotsas on patriarh Aleksander. Kirikusse kuulub u 75 kogudust 700–800 tuhande usklikuga; kirik jaguneb viieks piiskopkonnaks.
pisi|Vanausuliste kabel
Preestritud vanausulised
Preestritud ehk bespopoovetsid keeldusid uues kirikus pühitsetud vaimulikke vastu võtmast ning eelistasid jääda ilma kirikliku hierarhiata. See suund oli rohkem levinud Pihkva ja Novgorodi ümbruses, kus ka õigeusu kirik ise oli demokraatlikum ja rahvalikum, kui Venemaa kesk- ja lõunaosas. Kuni 18. sajandi keskpaigani säilis neil siiski lootus, et selline olukord on ajutine ning et kusagil "metsade sügavuses" võib veel olla vana usu vaimulikke. Vennad Denissovid pidasid salajast kirjavahetust popoovetsitega, lootuses endale siiski vaimulikke saada, olgu või uues usus pühitsetuid, peaasi, et nad vanu kombeid täidaksid. Asi nurjus ning meeleheitel vanausulised hakkasid uskuma, et käes on Antikristuse valitsemisaeg ning lähenemas viimnepäev. Nad loobusid kõigist sakramentidest peale hinge päästmiseks hädapärast vajalike, – nendeks olid ristimine ja piht, mida võisid erakorralistel asjaoludel toimetada ka ilmalikud ja isegi naised. Tavaliselt valiti jumalateenistusi läbi viima vähemalt 40-aastane haritud ja üldiselt lugupeetud mees. Et kadus võimalus abielu laulatada, siis hakkas osa vanausulisi nõudma kõigilt vallalist elu (безбрачные). Praktikas kujunes siiski nii, et elati vaba kooselu laulatamata elukaaslastena (vene k. сожитель, сожительница). Teised tunnistasid lihtsa laulatustalituse võimalikkust (брачные). Bespopoovetsid jagunesid ka ümberristijateks ja mitteristijateks – vastavalt sellele, kas nad pidasid vajalikuks oma usku pöördunud teiste kirikute kristlasi ümber ristida. Nii kestis hargnemine väikesteks sektideks kogu 18. ja 19. sajandi.
Mõned bespopoovetsite sektid
Lisaks kahele peamisele lahule tekkis 1801. aastal ühisusuliste liikmine (единоверцы), kes nõustusid kuuluma Venemaa õigeusu kiriku alla, kuid säilitasid oma vanad tavad. Praeguseks on neil Moskvas ja Kesk-Venemaal kokku kolm kogudust.
Erinevate õpetuste vahel valitseb vanausuliste seas küllalt suur lahkmeel; ainsad, kes on omavahel suhteliselt heades suhetes, on pomoorlased ja fedossejevlased. Oikumeenilist liikumist vanausuliste seas praktiliselt ei ole.
Kombed
Vanausulised ei tunnista Nikoni reformidega tehtud muudatusi liturgias ja rituaalides. Nad löövad endiselt risti ette kahe sõrmega, kasutavad reformide-eelset pühakirja ja lauluraamatut. Jumalateenistustel lauldav koorilaul on ühehäälne, kasutatakse spetsiaalset arhailist noodikirja. Ristimine vanausuliste moodi toimub ristitava kolmekordse üleni vette kastmisega. Kasutatakse vana bütsantslikku ikoonimaalimisstiili, kasutatakse ka väärismetallist ja reljeefseid ikoone. Ei austata pühakuid, kes on pühakuks tunnistatud pärast 1666. aastat, kuid austatakse mõningaid oma pühakuid (nagu Avvakum Petrovitš), keda omakorda ei tunnista õigeusu kirik. Lastele valitakse nimed kirikukalendrist.
Jumalateenistused on pikad. Eriti konservatiivsed vanausulised nõuavad, et jumalateenistusel tuleb kanda traditsioonilisi palverõivaid. Naistel on nõutav pikk seelik ja pearätt, mida ei sõlmita, vaid kinnitatakse haaknõelaga. Palvetades tehakse rohkelt kummardusi, sealhulgas maani kummardusi, mille ajal käed toetatakse väiksele vaibakesele (podrutšnik). Palvehelmesteks on lestovka, mis koosneb helmeste asemel väikestest riiderullikestest (17 rulli 17 prohvetliku ettekuulutuse auks, 33 on Kristuse eluaastad, 40 tähistavad Kristuse nelikümmend päeva kestnud paastumist ja kiusamist kõrbes, 12 rulli kaheteistkümne apostli mälestuseks) ning neljast kolmnurksest labast (sümboliseerivad nelja evangelisti).
Rangemates sektides pole meestel lubatud habet ajada, ei tohi juua kohvi, mõnes harus ka musta teed, suitsetamist peetakse patuks. Eriti ranged vanausulised ei jaga isegi oma toidunõusid ja tarbeesemeid võõrausulistega.
Rahkla
Rahkla on mitme koha nimi:
Vanausulised
Kombed
pisi|Vanausulised USA Oregoni osariigis Woodburnis
Olukord tänapäeval
Tänapäeval elab vanausulisi Venemaal, Eestis, Lätis, Leedus, Rumeenias, Poolas, Ameerika Ühendriikides, Brasiilias, Argentinas, Uruguays, Paraguays jm. Kokku võib neid olla paar miljonit. Venemaal taastatakse vanausuliste kirikuid, kuid kogudused oma vara tagasi ei saa.
Vanausulised Eestis
Esimesed vene vanausulised ilmusid Peipsi rannikule Mustvee ja Kallaste kanti 17. sajandi lõpus. Pärast Eestimaa ja Liivimaa liitmist Venemaaga ning sõjasadama ehitamise lõpetamist Paldiskisse (kuhu vanausulised saadeti sunnitööle koos kriminaalkurjategijatega) jäid nende järglased elama Tallinna piirkonda. 1807. aastal ehitati Tallinnasse vanausuliste palvemaja ning Tallinnas oli ka 160 vanausulist. 18. sajandi algul tegutses Räpinas mõnda aega vanausuliste klooster, mis aga hävitati 1722. aastal. Räpina vanausulised kolisid ära Narva lähedale Mustjõe piirkonda.
Muud
Kuigi vanausulised ei olnud reformijad, vaid reformile vastuseisjad, on ajaloos neid vaadeldud kogu Euroopat hõlmanud reformatsiooniprotsessi osana ning ka nende ideoloogias on palju ühisjooni rangete protestantlike usulahkudega (amišid, hutteriidid, mennoniidid jt).
Kärnoblikas
Kärnoblikas (Rumex crispus) on taimeliik tatraliste sugukonnast oblika  perekonnast.
Õis
Kärnoblikal on õisi palju, need moodustavad varre ladvas kitsa, tiheda, väljast punaka pöörisja õisiku. Sisemised õiekatte hõlmad on tumedama mõhnaga, ümarsüdajad, terveservalised või alusel veidi hambulised. Õitseb juunist augustini.
Vars
Vars on enamasti lihtne, alusel mõned oksad, 40-120 cm kõrge.
1193
1193. aasta
Sajandid: 11. sajand - 12. sajand - 13. sajand
Aastakümned: 1140. aastad 1150. aastad 1160. aastad 1170. aastad 1180. aastad - 1190. aastad - 1200. aastad 1210. aastad 1220. aastad 1230. aastad 1240. aastad
Ropka tööstusrajoon
Ropka tööstusrajoon on Tartu linnaosa, mis paikneb Tartu lõunaosas Emajõe paremal kaldal. Linnaosa piirideks on linna lõunapiir - Võru tänav - Sepikoja tänav - Jalaka tänav - Sepa tänav - Vasara tänav - Sirbi tänav - Tähe tänav - Aardla tänav - Ropka tee - Turu tänav - sadamaraudtee - Emajõgi.
Linnaosa pindala on 364 ha ja elanike arv oli rahvastikuregistri andmeil 1. jaanuaril 2012. aastal 2511.
2013. aasta 31. detsembri seisuga elas Ropka tööstusrajoonis 2424 inimest, neist 1361 naist ja 1063 meest. Ropka tööstusrajooni elanikest 225 olid vanuses 0-6 aastat, 285 vanuses 7-18 aastat, 1411 vanuses 19-64 aastat ja 503 vähemalt 65-aastased. Linnaosa asustustihedus oli hõreduselt kolmas: 666 in/km2. Ropka tööstusrajoonis elas 2,48% tartlastest.
Haljasalad ja veekogud
Linnaosa ulatub Emajõe kaldani. Emajõe ääres on võrdlemisi ulatuslik jõeluht.
Arrigo Boito
pisi|Arrigo Boito Arrigo Boito (24. veebruar 1842 Padova – 10. juuni 1918 Milano) oli Itaalia helilooja, kirjanik ja ajakirjanik, kes tänapäeval on tuntud eeskätt oma ooperilibretode (näiteks Verdi "Othello" ja "Falstaffi" libreto) ning enda komponeeritud ooperi "Mephistopheles" poolest.
Boito kirjutas noorena palju vajadusest Itaalia ooperit reformida. Ta oli oma ajal väheseid itaallasi, kes propageeris Beethovenit, Wagnerit ja muud Saksa muusikat, olles Itaalia ooperi suhtes kriitiline. Itaalia ooperi ainuke oluline helilooja oli sel ajal Giuseppe Verdi, kes ei olnud Boito vaadetega nõus ning jäi arvamusele, et Itaalia ei peaks Saksa stiili üle võtma.
Hiljem sai Boitost arvatavalt Verdi parim libretist. Nende esimene koostöö oli Boito tekstile kirjutatud Verdi kantaat "Inno delle Nazioni" (1862), kuid kahe mehe hea läbisaamiseni ja koostööni ooperikirjutajatena oli siis veel palju aega.
Arrigo Boito enda kuulsaima heliteose – ooperi "Mephistopheles" – esimest versiooni esmaesitati 5. märtsil 1868 Milanos La Scalas. Boitol oli Itaalia ooperipubliku seas nii tulihingelisi toetajaid kui vastaseid ning esietenduse lõpus tekkis nende vahel tõsine tüli, kus puhkes ka kaklusi. Pärast kaht etendust võttis Boito teose repertuaarist maha ning tegi sellesse olulisi muudatusi, lühendades ooperit ning kirjutades näiteks peategelase Fausti rolli baritoni asemel tenoriks. Muudetud versioon esietendus 4. oktoobril 1875 Bolognas ja sai märksa parema vastuvõtu. Hiljem tegi Boito teosesse veel väiksemaid muudatusi ning lõplik versioon jõudis lavale 13. mail 1876 Veneetsias. See ooper võib olla Gounod' ooperi "Faust" järel populaarsuselt teine Fausti-legendi Goethe versiooni ainetel kirjutatud teos.
Mefistofele jäi ainukeseks Boito lõpuni valmis kirjutatud ooperiks. Ta kirjutas noorena veel ooperit "Orestiade", kuid ei pakkunud seda avalikkusele. Ooperist "Nerone" hakkas Boito mõtlema 1862. aastal ja töötas sellega terve elu jooksul, kuid tema surres ei olnud see valmis. Kolmanda vaatuse kohta jäid Boitost järele vaid visandid. Esimesed kaks vaatust kirjutasid aga pärast tema surma valmis Arturo Toscanini ja Vincenzo Tommasini ning sellisena esietendus ooper 1. mail 1924 La Scalas.
Aastatel 1889–1897 oli Arrigo Boito Parma Konservatooriumi rektor.
Jõgi
pisi|Parvlaev [[Pärnu jõgi|Pärnu jõel]] pisi|[[Valgejõgi]] pisi|[[Ambla jõgi ja jõge ületav kivisild Albu mõisa pargis]]
Jõgi on mööda maapinda kulgev looduslik mageda veega vooluveekogu. Jõgi kulgeb enamasti piki väljakujunenud jõesängi ookeanisse, merre, järve või teise jõkke. Kunstlikke vooluveekogusid ei nimetata jõgedeks, vaid kanaliteks ja kraavideks.
Suuremaid vooluveekogusid nimetatakse jõgedeks ja väiksemaid ojadeks. Teaduslikult ei erista jõge ja oja kindel mõõt, mistõttu on nende liigitamine tunnetuslik ja ajaloos välja kujunenud.
Mõni jõgi on hooajaline, jäädes kuival aastaajal veeta või voolates täielikult või osaliselt maa all, näiteks Kuivajõgi Harjumaal.
Jõed on osa suurest veeringest. Vesi jõuab jõkke põhiliselt maapinna ning kraavide, allikate ja muude jõkke suubuvate veekogude kaudu.
Jõgesid uuriv teadusharu on potamoloogia.
Topograafia
pisi|[[Keila juga Keila jõel]] Jõgi saab alguse ülemjooksul (tihti on neid rohkem kui üks), kulgeb mööda rada või kanalit ning lõpeb suudmes või suudmetes. Kanal moodustub jõesängist kallaste vahel. Suuremate jõgede juures moodustub tihti lammiala, mida kujundavad üleujutused. Võrreldes jõekanaliga võib lammiala olla väga lai. Jõekanali ning lammiala linnades eristamine võib olla keerukas, kuna lammiala mõjutavad oluliselt elamud ning tööstus.
Mõiste „ülesvoolu“ viitab jõe ülemjooksu suuna poole ehk voolusuunale vastu. Mõiste „allavoolu“ kirjeldab suunda suudme poole ehk vee liikumise suunda. Kui seista keset jõge või jõe kohal ja vaadata jõevoolu suunas ehk allavoolu, jääb vasak kallas vasakule ja parem kallas paremale. Niimoodi on lõunasuunalistel jõgedel parem kallas läänes ja vasak kallas idas, ning põhjasuunalistel jõgedel parem kallas idas ja vasak kallas läänes.
Jõed võivad voolata mägedest alla, läbi orgude või piki tasandikke ning moodustada kanjoneid või mäekurusid. Jõekanalis voolab vesi tavaliselt ühe joana, kuid mõned jõed voolavad mitme omavahel ühenduses oleva joana, moodustades põimitud jõe. Neid esineb erosioonist mõjutatud tasasel maal ja mõningates suurtes jõe deltades.
Jõekanali kuju ning vormi muudab voolavast veest tulenev energia. Saksa hüdroloog Albert Brahms täheldas 1757. aastal, et jõge ärakantavate objektide veealune kaal on proportsionaalne jõe voolukiirusega kuuendas astmes. Seda sõnastust nimetatakse mõnikord ka Airy seaduseks. Seega, voolukiiruse kahekordistamisel suudaks vool paigast liigutada objekte, mille veealune kaal on 64 korda suurem. Seda võib näha erosioonikanalitena kõvades kivimites ning suurte kivide lõhkumisel liivaks ja kruusaks mägistel ning kärestikulistel aladel.
Keskjooksul voolab jõgi kurviliselt tasasemal alal, kus kurvi väliskaldale mõjub erosioon ning kurvi sisekaldale sadestus, mis võib põhjustada meandrite moodustumist. Meandri eraldumisel tekib soot. Suurel hulgal setteid kandvatel jõgedel võib areneda suudmesse silmapaistev delta. Soolases merevees paikneva suudmega jõgedel võib moodustuda lehtersuue.
Allavoolu liikuv veehulk on kombinatsioon vaba vee hulgast ja märkimisväärsest hulgast veest, mis voolab läbi jõe ja selle lammi aluseks oleva aluspinna kivimite ja kruusa. Paljude suurtes orgudes voolavate jõgede puhul võib see silmale nähtamatu komponent ületada nähtava vooluhulga.
Maa-alused ojad
Maa-alused jõed voolavad maa all paiknevates koobastes või tühimikes. Selliseid jõgesid leidub sageli regioonides, kus esineb lubjakivist geoloogilisi moodustisi. Jääalused ojad on põimunud jõed, mis voolavad liustike ja jääkatte sängides, takistades sulavetel liustike ees välja voolata. Liustike kaalust tuleneva survegradiendi tõttu suudavad sellised ojad isegi mäest üles voolata.
Veevoolu kestus
Katkendliku vooluga jõgi voolab vaid vahetevahel ning võib aastaid olla kuiv. Neid jõgesid leidub piiratud või väga varieeruvate sademetega regioonides. Sellised jõed võivad esineda ka geoloogilistel põhjustel nagu ülimalt läbilaskev jõesäng. Osa katkendliku vooluga jõgesid voolab vaid suvekuudel. Humiidse kliimaga regioonides, kus vool saab alguse väikestest harudest, liigub voolu alguskoht üldiselt ülesvoolu, kui sademete hulk on suur, ja allavoolu sademete puudumisel või kui aktiivne suvine taimestik kasutab vett evapotranspiratsiooniks. Suurte rahetormide tagajärjel tekkinud sulavesi võib tekitada mudast vett ja pinnast, millest moodustuvad ajutised jõed.
Jõgede liigitamine
Jõgesid liigitatakse mitme kriteeriumi põhjal:
Topograafia
Jõgesid liigitatakse uhtelisteks, aluskivimilisteks ja nende mõlema kombinatsiooniks. Uhtelised jõed on sobivate tegurite olemasolul iseenesliku tekkega. Näiteks pehme ja lõimumata pinnas ja allikate või pinnasevee kogumiskraavide rohkus. Vee vool hakkab sellistes kohtades pinnast erodeerima ja jõe kaldaid kujundama. Vesi otsib teed järjest madalamale ja pehmemale pinnasele. Aluskivimile tekkinud jõed kulgevad mööda looduslikke õõnsusi, näiteks orgusid, kus aluskivimi kiht on maapinnale palju lähemal. Jõgesid, mis voolavad mõlemat liiki pinnasel, nimetatakse uhtelise ja aluskivimilise jõe kombinatsiooniks.
20. sajandi alguses klassifitseeris William Morris Davis jõgesid nende vanuse järgi. Alates 1950. aastatest hakati seda teooriat kritiseerima ja selle kasutamine lõpetati. Geomorfoloogid ei pidanud tema hüpoteese reaalseteks ja testitavateks ning nimetasid Davise süsteemi mitteteaduslikuks.
Davise süsteem pisi|[[Palgiparvetus Soomes 1938. aastal]]
Biootiline seis
Biootilist seisundit hinnatakse mitme süsteemiga, mis jagavad jõed kõige oligotroofsematest või vähem saastunutest kuni kõige eutroofsemate või saastunuteni. Euroopas on veepoliitika direktiivid viinud vajaduseni töötada välja palju klassifitseerimismeetodeid, mis hõlmavad ka kalade paiknemist jões. Prantsuse keelt kõnelevates piirkondades kasutatakse süsteemi, mis jagab jõe kolmeks tsooniks:
Laevatatavus
Hindamisel kasutatakse rahvusvahelist jõgede laevatatavuse skaalat. Esimene klass on kõige lihtsamini laevatatav ning kuues klass kõige raskemini. Esimese klassi jõed on aeglase vooluga ning ilma takistusteta. Kuuenda klassi jõed on väga kiire vooluga, kärestikulised, koskedega, suurte takistustega ja raskesti läbitavad.
Jõgede kasutusalad
pisi|[[Koluvere mõisa turbiinihoone. Algselt vesiveskiks ehitatud hoonet täiendati 20. sajandi algul uusgooti stiilis elektrijaamaga]] Inimkonna algusest alates on jõed olnud elutähtsad. Inimesed elasid veekogu ääres, sest see pakkus neile sööki, jooki ja pesemisvõimalust. Ürg- ja vanaajal, kui maanteed olid algelised ja kiired transpordivahendid puudusid, olid jõed olulised liikumisteed. See sõltub küll piirkonnast, kuid alles keskajal arenes Euroopas maanteevõrk nii heaks, et jõed kaotasid oma tähtsuse põhilise liikumisteena.
Jõe vee jõudu hakati kasutama juba 2000 aastat tagasi inimese töö lihtsustamiseks. Esmalt kasutati seda viljast jahu saamiseks ja puude saagimiseks. Hiljem juba kaevandustes ja tööstuses. Jõgede vooluvett kasutatakse siiani elektri tootmiseks, kuid selle efektiivsus on palju väiksem kui teistel alternatiividel. Hüdroenergia tootmine on väga kallis ja maailmas on väga vähe sobivaid kohti, kus saaks energiat tõhusalt toota.
Maailma jõed
Maailma veerohkeim ja suurima valglaga jõgi on Amazonas. Kõige pikemaks jõeks on sajandeid peetud Niilust, aga viimaste aastate uurimused on näidanud, et Amazonas on pikem. Siiski pole see seisukoht üheselt tunnustatud.
Eesti jõed
pisi|[[Võhandu jõgi, mille ääres on Viira veskimüür. Võhandu on pikim täielikult Eesti territooriumil asuv jõgi]]
Eesti pikim jõgi on Võhandu jõgi. Veerohkeim ja suurima valglaga on Narva jõgi, mis kuulub küpsete jõgede klassi. Peale Narva jõe kuulub samasse klassi veel Suur-Emajõgi, mis on ainsana täies pikkuses laevatatav. Ainukesena voolab nelja maakonna piires Põltsamaa jõgi.
Jaak Hion
Jaak Hion (24. juuli 1929 Tartu – 24. juuni 2007 Tartu) oli eesti matemaatik, üldise algebra uurimissuuna rajaja Eestis.
Elulugu
Jaak Hion sündis Viktor Hioni ja Helmi Hioni esimese lapsena, tema õde oli ajakirjanik Ene Hion. Tema vanaonu oli Leisi Püha Olga koguduse preester Johannes Hion.
Ta õppis 1937–1940 Tartu Õpetajate Seminari Algkoolis, kus ta klassijuhatajaks oli Karl Ader ja klassikaaslasteks olid teiste hulgas Hillar Aben, Jaan Koha, Meeri Säre, Lembit Lauri, Ülo Kess. Aastatel 1940–1941 õppis ta Tallinna Õpetajate Seminari algkoolis.
1941. aastal alanud sõja tõttu evakueeriti perekond Nõukogude tagalasse, kus peatuti koos teiste Eesti NSV riigiametnikega Tšeljabinskis. Jaak Hioni koolitee jätkus Tšeljabinskis ja aastatel 1943–1944 Eesti õppekombinaadi keskkoolikursustel Moskva lähedal Jegorjevskis.
Pärast nõukogude võimu taastamist Eesti territooriumil 1944. aasta sügisel pöördus perekond tagasi Eestisse. Jaak Hioni õpingud jätkusid sama aasta novembris Tallinna Õpetajate Seminaris ja seejärel Tallinna II Keskkoolis, kus ta õppis teiste hulgas koos Ivar Peterseni, Väino Rätsepa, Erich Leinemanniga. Sooritanud 1947. aasta kevadel edukalt 13 küpsuseksamit (neist 5 matemaatikas), lõpetas ta keskkooli kuldmedaliga.
Aastal 1947 astus Jaak Hion Tartu Riikliku Ülikooli füüsika-matemaatikateaduskonda, kus matemaatilist analüüsi ja kõrgemat algebrat lugesid sel ajal Gunnar Kangro ja Herman Jaakson, analüütilist geomeetriat Jaan Sarv, matemaatilise analüüsi praktikume andis Jakob Gabovitš. Gerhard Rägo ja Ülo Lepik õpetasid teoreetilist mehaanikat. Gunnar Kangro luges ka moodsat algebrat, rühmateooria elemente ja korpuseteooriat koos Galois' teooriaga. Gunnar Kangro juhendamisel tegi Jaak Hion kursusetöö teemal "Rühmade otsekorrutised". Ülikoolis õppimise ajal laulis ülikooli akadeemilises meeskooris.
Pärast ülikooli lõpetamist tegi ta septembris 1952 sisseastumiseksamid Moskva Riikliku Ülikooli aspirantuuri. Aspirandina sai ta juhendajaks Aleksandr Kuroši. Väitekirja füüsika-matemaatikakandidaadi kraadi saamiseks kaitses Jaak Hion Moskvas septembris 1955, väitekirja teemaks oli "Poolrühmade abil normeeritud ringid".
Kevadel 1955 suunati Jaak Hion tööle Tartu Riiklikku Ülikooli, kus ta alustas sama aasta augustis õppejõutööd tollases matemaatika-loodusteaduskonnas ning hakkas pidama kõrgema algebra loenguid ning juhendama praktikume I kursuse mittestatsionaarsetele üliõpilastele. Septembris 1955 alustas ta tööd matemaatika I kursuse statsionaarsete üliõpilastega, edaspidi luges fakultatiivkursust ning lineaaralgebrat II kursusele. Töötas algul vanemõpetajana, aastast 1957 dotsendi kohusetäitjana, dotsendi kutse sai 1967. TRÜ-s pidas Jaak Hion loenguid ja juhatas praktikume analüütilisest geomeetriast, kõrgemast algebrast, elementaarmatemaatikast kõrgemalt vaatekohalt, ja juhatas vastavaid praktikume. Ta luges eri- ja valikkursusi, näiteks rühmateooriat, korpuseteooriat ja Galois' teooriat, ringiteooriat, poolrühmateooriat, võreteooriat, topoloogilist algebrat ja universaalalgebrate teooriat. Lisaks juhendas ta aastaid aspirante ning algebraseminari, kus käsitleti teadustöid algebra erinevatelt aladelt. Tema juhendamisel kaitses rida üliõpilasi oma kursuse- ja diplomitöid. 1963. ja 1966. aastal korraldas ta koos oma õpilastega algebrasümpoosionid Käärikul.
Aastal 1963 astus Jaak Hion doktorantuuri Moskva Riiklikus Ülikoolis ja alustas tööd oma doktoriväitekirja kallal. Pärast doktorantuuri tähtaja lõppemist jätkas ta septembris 1965 õppetööd TRÜ matemaatikaosakonnas, kus tema tulekuga algas algebraalase uurimistöö järjekindel areng. 1960. aastail lisandusid järjestatud poolrühmade alastele töödele uurimused Ω-rühmadest, Ω-ringidest, Ω-ringoididest ja nende esitustest. Jaak Hioni üliõpilaste seas on olnud teiste hulgas Mihkel Jõeveer, Rein Jürgenson, Reedik Palm, Ants Siimer, Ants Tauts, Margus Tõnnov, Ingrid Mauer, Eha Seevel, Helgi Uudelepp, Mart Liigant, Jaan Reimand, Ülo-Ilmar Veltmann, Leida Piirimäe (Tuulmets). Tema õpilasteks algebra alal on olnud Jüri Rebane, Uno Kaljulaid, Jaak Henno, Mati Kilp, Jevgeni Gabovitš, Ellen Redi, Peeter Puusemp, Kalle Kaarli, Raul Roomeldi.
Aprillis 1968 lahkus Jaak Hion Tartu Ülikoolist ja asus tööle Majandusmatemaatika Keskinstituudi Eesti Filiaali Tartus asunud matemaatilise planeerimise laboratooriumi juhatajana. Laboratooriumis uuriti põhiliselt täisarvulise planeerimise ülesandeid ja nende rakendusi. Hiljem siirduti autotranspordi reisijateveo probleemide käsitlemisele. Uuriti sõiduplaanide teooriat, mis on seotud täisarvulise planeerimisega, ja reisijateveo näitajate prognoosimist, kus kasutatakse matemaatilist statistikat.
1960. ja 1970. aastatel uuris Jaak Hion koos Mai Ojamaaga teatri Vanemuine külastajate sotsiaalset koosseisu ja selle jaotust eri žanridest etenduste puhul.
Septembris 1989 läks Jaak Hion pensionile. 1991/92. õppeaastal töötas ta õpetajana Tartu 16. Keskkoolis (hilisem Kivilinna Gümnaasium).
Isiklikku
Tema isa Viktor Hion oli arst ja Eesti NSV riigitegelane, õde Ene Hion oli ajakirjanik.
Anne Valge
Anne Valge (sündinud 22. veebruar 1954 – 22. detsember 2013) oli eesti näitleja.
Anne Valge lõpetas aastal 1972 Tartu 8. Keskkooli ning aastal 1980 Vanemuise õppestuudio Evald Hermaküla juhendamisel.
Aastatel 1972–1980 töötas müüjana, aastast 1980 oli Anne Valge Ugala näitleja. Tema viimane suurem roll näitelaval oli eide osa Madis Kalmeti lavastuses "Ukuaru".
Anne Valge suri pärast aastatepikkust rasket haigust.
Isiklikku
Anne Valge ema oli näitleja Ande Rahe ja isa näitleja Edgar Valge.
Alba
Alba on mitme koha, asja ja inimese nimi.
Ariane
Ariane on naisenimi, sellenimelised on:
Roheline elamisviis
Roheline elamisviis (ehk roheline eluviis ehk ökoloogiline elamisviis) on niisugune elamisviis, mis ei muuda elutingimusi pöördumatult.
See on elamine viisil, mis ei hävita oma elutingimusi, seega võib olla keskkonnaga tasakaaluline ja põhimõtteliselt seetõttu igikestev (silmas on peetud lühemat kui evolutsioonilist ajamastaapi, st kümneid või sadu tuhandeid, mitte aga miljoneid aastaid). Teisisõnu, see on tasakaalustatud elamisviis, mis võtab aluseks ökosüsteemi protsesside (aineringete ja liikide kooselu) tasakaalu ja elurikkuse hoidmise ning saaks olla püsikestev.
Pöördumatud muutused oleksid liikide kadu, ökoloogilises ringes mitteosalevate materjalide (ainete) tekitamine ja kogunemine, ressursside kaotamine. Vastavalt tähendab roheline elamisviis biodiversiteedi ehk elurikkuse püsimist, lagunematute jäätmete puudumist, taastuvate ressursside kasutamist.
Majanduses tähendab roheline elamisviis tarbimise püsimist või vähenemist (mitte selle kasvamist).
Järsud kõrvalekalded rohelisest elamisviisist on olnud seotud uusaegse teaduslik-tehnilise progressiga, mis viis laialdasele pöördumatuid muutusi tekitavate tehnoloogiate kasutuselevõtu ja ökoloogiliste kriisideni. Alates 20. sajandi teisest poolest on aga välja töötatud ökoloogilisi tehnoloogiaid, mis võimaldavad üleminekut roheliselt elamisviisile.
Rohelise eluviisi rakendamist taotleb roheline ideoloogia. Rohelise elamisviisi poole liikumist taotlevad ka säästlik eluviis ja jätkusuutlik areng. Kiire laiaulatuslik üleminek rohelisele eluviisile ei ole reaalne. Järjekindlat rohelist elamisviisi rakendatakse mitmetes alates 1970. aastaist rajatud kommuunides (ökokülades).
Ülo Järvekülg
Ülo Järvekülg (alates 1959. aastast Ülo Tuul, 1929 – 1989) oli eesti zooloog.