cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Martinus V
Oddone Colonna oli 5-lapselises peres 4 laps. Tema isa oli aadlik Agapito Colonna, kelle suguvõsast oli Salvador Miranda andmetel seni pärinenud 7 kardinali. Oma ema Caterina Conti kaudu oli hilisem paavst seotud teise mõjuka suguvõsaga, kust olid pärinenud paavstid Innocentius III ja Gregorius IX.
Colonna õppis Pavia ülikoolis ja Perugia ülikoolis õigusteadust. Ta ordineeriti alamdiakoniks. Colonna lahkus 1408 paavst Gregorius XII teenistusest ja oli edaspidi seotud Pisa kuuriaga. Ta osales Konstanzi kirikukogul ja 2 konklaavil 1406–1417. Ta osales 1409 vastupaavst Aleksander V ja 1410 vastupaavst Johannes XXIII valimisel.
Teda hinnati tema õpetatuse, mõõdukuse, õigluse ja äriliste võimete pärast.
1417. aasta konklaav
pisi|[[Konstanzi Kaufhaus. Selles hoones valiti 1417 paavstiks Martinus V]] Martinus V valiti paavstiks Saksamaal peetud Konstanzi kirikukogul 11. novembril 1417 hommikul kella 10 paiku Konstanzi Kaufhausis, ordineeriti 12. novembril diakoniks, 13. novembril preestriks, 14. novembril piiskopiks ja krooniti 21. novembril kardinal Rinaldo Brancaccio poolt. Martinus V võttis nime püha Martini järgi, kelle mälestuspäeval ta paavstiks valiti. Tema paavstiks valimist oli ennustanud Reute püha Elizabeth.
8.–11. novembrini 1417 toimunud konklaavil osales 23 kardinali ja 5 rahvuse esindajad. 1414 Konstanzis kokku tulnud oikumeeniline kirikukogu oli tagandanud ametist vastupaavstid Benedictus XIII ja Johannes XXIII ning tunnustanud Gregorius XII tagasiastumist. Uue paavsti valimine venis kaks aastat valimisprotseduuride täpsustamise tõttu.
1417 konklaavil osalenud kardinalid
Suur skisma
Martinus V valimisega paavstiks lõppes suur skisma. Vastupaavst Johannes XXIII tunnustas uue paavsti valimise järel oma tagandamist ja vastukaaluks pühitses Martinus V ta oma esimesel konsistooriumil 1419 kardinaliks. Vastupaavst Benedictus XIII ei tunnustanud vaatamata varasematele lubadustele oikumeenilise kirikukogu otsust ja teda ei võetud kiriku osadusse.
Välispoliitilised suhted
Martinus V sõlmis 1418 konkordaadid Saksamaaga, Prantsusmaaga, Kastiiliaga, Itaalia riikidega ja Inglismaaga. Ta taastas Prantsusmaal skisma ajal tühistatud privileegid. Saja-aastases sõja lõpetamiseks läkitas Martinus V oma saadikud Inglismaa ja Prantsusmaa õukondadesse. Augustis 1426 sõlmis ta konkordaadi Prantsusmaaga ja määras Guillaume Fillastre legaadiks Prantsusmaale.
Martinus V korraldas 13. mail 1418 ja 1. septembril 1420 vaherahu sõlmimist Poola ja Saksa ordu vahel.
Martinus V tunnustas Napoli kuningannana Giovanna II-t, millega saavutas Napoli vägede väljatõmbumise Kirikuriigist.
Ta andis Kristuse Rüütlite rüütliordu suurmeistrile täieliku jurisdiktsiooni koos õigusega presenteerida benefiitse ja kehtestada kiriku poolt kogutavaid makse eurooplaste avastatud aladelt.
Martinus V ja Eesti
pisi|Martinus V andis [[Tallinnale loa linnakooli asutamiseks]] 29. augustil 1422 tutvustas Martinus V Riia peapiiskopile ja Liivi ordu ordumeistrile Jan Husi vaadete põhijooni. 1. juulil 1426 andis paavst otsuse, et ilmikutele tuleb armulaua sakramenti anda vaid oblaadina.
15. detsembril 1423 keelustas paavst birgitiinide kloostrites topeltkonvendid.
23. detsembril 1424 saatis Tartu piiskop paavsti juurde kaks toomhärrat koos kingitustega.
Martinus V sätestas 27. septembril 1425 Pirita kloostri ennistamise (redintegratio).
Mais 1426 saatis Tartu piiskop seoses Tallinna pärast käiva tüliga paavsti juurde vastava teatise.
30. detsembril 1426 saatis Martinus V kirja Leedu suurvürstile Vytautasele, milles nõudis Riia peapiiskopkonnale turvalisuse tagamist.
Riia toomkapiitli prokuraator Johann von Löwen teatas 15. juulil 1429 Arnold Brinkele, et paavst on koostanud bulla, millega Brinke määratakse Riia praostiks, kuid bullat pole veel avaldatud.
Riia peapiiskopkonna ja Saksa ordu vaheline vaidlus
Riia toomkapiitel saatis 14. jaanuaril 1423 paavstile palvekirja, milles sooviti tühistada Bonifatius IX poolt 1394 ja 1397 langetatud otsused. Ordumeister saatis 25. aprillil 1423 paavstile palvekirja, milles soovis, et paavst jätaks oma eelkäija otsused tühistamata. Augustis 1423 kinnitas Saksa ordu kõrgmeister paavstile, et Bonifatius IX kõrvaldas oma otsustega Liivimaal vaenu ja soovis, et paavst määraks Saare-Lääne piiskopiks ordule vastuvõetavama isiku. Riia peapiiskop saatis paavstile taas palvekirja, mille alusel Martinus V tühistas 22. detsembril 1423 Bonifatius IX otsused Saksa ordu volituste kohta Riia peapiiskopkonnas, kuid jättis tühistamata otsuse, mille järgi pidid Riia peapiiskopkonna ametnikud kandma Saksa ordu ordurüüd (habitus).
Saksa kuningas Sigismund saatis 18. novembril 1428 paavstile avalduse, milles soovis paavsti lõpetada Riias tülid seoses Saksa ordu ordurüü kandmisega. Samas asjas esitasid paavstile palvekirjad Baieri hertsog Ludwig VII, tema vennad ja Trieri peapiiskop.
Saksa ordu kõrgmeister Paul von Rusdorf soovis paavstilt aprillis 1429 Riia toomkapiitli korraldust Augustinuse reeglite osas muuta vastavaks Saksa ordu reeglitele.
Martinus V andis 9. detsembril 1428 Riia juhtumi uurida kardinal Louis Alemanile ja kardinal Giordano Orsinile. Paavst nõudis Saksa ordult rohkem raha.
Per animam meam, vos habetis plures adulatores, quam amatores, vade!
[(Jätke) mu hing (rahule), teil on rohkem pugejaid kui armastajaid, minge!]''
Martinus V nõudis 6. augustil 1430 Saksa ordu kõrgmeistrilt, et seoses Saare-Lääne piiskopi Christian Kubandi eemalviibimisega tuleb tema alad anda üle Tartu dekaanile Johann Schuttele, Saksa ordu tekitatud kahju tuleb heastada ja vangistatud toomhärra Ludolf Grove vabastada.
1430 olid nii Saksa ordu kui ordu ülemprokuraator paavsti juures ebasoosingus, kuna Kuband oli ordu vastu esitanud süüdistused. Martinus V andis Saksa ordule korralduse tagastada ordu poolt Saare-Lääne piiskopkonnas vallutatud mõisad Saare-Lääne piiskopile.
Andreas Patkuli määramine
Riia vaimulik Andreas Patkul palus 23. jaanuaril 1424 paavsti, et paavst soosiks tema määramist Riia toomhärraks. 5. veebruaril 1424 saatis Saksa ordu kõrgmeister paavstile Patkuli asjus palvekirja, mille soovis Patkuli määramise toomhärraks tühistada.
Haridusalased otsused
Martinus V kohustas 7. mail 1421 Riia peapiiskoppi tegelema Tallinna toomkooli asjus.
Ta lubas 13. juunil 1422 Saksa ordu liikmetel pühenduda õigusalastele õpingutele ja omandada teaduskraade.
6. jaanuaril 1424 saatis Tallinna raad paavstile kirja, milles kirjeldati kooli ülalpidamisega kaasnevaid raskusi.
17. juulil 1424 lubas Martinus V rajada Tallinnasse linnakooli (selle bulla koopiat kavatseti 1993 kinkida Johannes Paulus II-le).
Privileegid
Martinus V kinnitas 27. jaanuaril 1418 Tallinna kirikute privileegid. Ta kinnitas 22. aprillil 1418 Tallinna Mihkli nunnakloostri privileegid.
16. oktoobril 1424 andis paavst Riia Maarja-Magdaleena tsistertslaste nunnakloostile indulgentse.
Martinus V lubas 1430 kõikidele, kes Riia Maarja-Magdaleena kloostri kirikut teatud kirikupühadel külastavad, patukustutuse 3 aastaks.
Piiskoppide määramine
Martinus V määras 11. juulil 1418 Riia peapiiskopiks Johannes VI Ambundi ja 13. oktoobril 1424 Henning Scharpenbergi.
Ta kinnitas Tallinna kapiitli otsuse alusel 8. aprillil 1418 Tallinna piiskopiks Arnold Stoltevoeti ja 20. novembril 1419 määras ametisse Heinrich Uexkülli.
Ta määras Saare-Lääne piiskopiks 8. jaanuaril 1420 Kaspar Schuwenflugi ja 5. septembril 1423 oma pihiisa Christian Kubandi.
Ta määras Kuramaa piiskopi Spoleto kuberneriks ja Saare-Lääne piiskopi Kubandi 1430 legaadiks Nürnbergi riigipäeval.
Sisepoliitika
Martinus V liikus Konstanzist Rooma läbi Berni, Genfi, Mantova, Firenze ja saabus 28. septembril 1420 Rooma. Oma ametiajal reorganiseeris Martinus V Kirikuriigi ametkonna. Ta reformis 20. märtsil 1418 Kirikuriigi maksusüsteemi, samuti kinnitas ta paavsti nõudeid tuludele vakantsetelt ametikohtadelt.
Paavsti vägi purustas 2. juunil 1424 L'Aquila all peetud lahingus Braccio da Montone väe, keda paavst oli varem tunnustanud Perugia isandana. Montone sai selles lahingus surmavalt haavata ja pärast tema surma lasi paavst ta matta pühitsemata mulda.
1429 lasi Martinus V suruda maha ülestõusu Bolognas.
Oikumeenilised kirikukogud
Martinus V sulges 22. aprillil 1418 Konstanzis oikumeenilise kirikukogu. Oma 10. mail 1418 avaldatud apostelliku konstitutsiooniga keelustas ta paavstide apellatsioonid oikumeenilisele kirikukogule.
22. septembril 1423 kutsuti Pavias paavsti korraldusel kokku kirikukogu, kuid Pavias puhkenud katku tõttu viisid paavsti legaadid selle üle Sienasse. Kuna paavst ei osalenud sellel kirikukogul, määras ta 1424 oikumeenilise kirikukogu toimumiskohaks Baseli, kuhu see pidi 1431 kogunema. 1. veebruaril 1431 nimetas Martinus V kardinal Giuliano Cesarini oikumeenilise kirikukogu eesistujaks.
Martinus V soovis pidada oikumeenilist kirikukogu Konstantinoopolis, millel oleks toimunud taasühinemine 1054 Roomast lahku löönud kreeka-katoliku kirikuga.
Suhted kiriku institutsioonidega
Martinus V ei saavutanud Inglismaa kuningale kuulunud privileegide kaotamist, millega Inglismaa valitseja võis peatada paavsti määratud ametnike asumise vakantsetele ametikohtadele.
1422 sätestas ta Rota Romana audiitorite tegevuse.
Ta ei tunnustanud 1423 Rudolph Diepholzi valimist Utrechti piiskopiks ja lahendas Augsburgis tekkinud vaidluse piiskopi õiguslikkuse osas.
1424 keelas ta kardinalidel tunnustada suveräänide protektoraati.
Ta sätestas apostelliku sündiku tegevuse.
Ta kuulutas Alam-Austrias välja kirikureformi.
Ta tunnustas Windesheimi augustiinlaste kloostri konstitutsiooni.
Ta andis Rooma San Paolo fuori le Mura basiilika benediktlastele Monte Cassino kongregatsiooni käsutusse.
Birgitiinid
Ta tunnustas birgitiinide konstitutsiooni ja 1418 Inglismaal Syoni kloostri rajamist.
Boni Homines kongregatsioon
Frantsisklased
14. novembril 1418 ja 7. aprillil 1426 lubas ta frantsiskaanidel asuda fratitselli liikumise poolt mahajäetud kloostritesse.
Ta ühendas frantsiskaani konventuaalid ja observandid, kelle üldkapiitel peeti 1430 Assisis.
Serviidid
Ta tunnustas 1420 serviidi tertsiaaride ordut.
Liturgilised otsused
Martinus V mõistis 1418 apostellikus konstitutsioonis "Quod antidota" hukka eksekvatuuri.
1423. aastat tähistati juubeliaastana, mille puhul avas paavst palveränduritele Rooma Peetri kiriku ukse.
1427 kohtus ta Siena Bernardinoga, kelle tegevuse ta esmalt keelustas, kuni selle vastavus kiriku normidega kontrolliti järgi, seejärel määras ta Bernardino Siena piiskopiks ja tunnustas kirikus Jeesuse Pühima Nime austamist.
1430 käskis ta püha Monica reliikviad tuua Rooma.
Ta sätestas 10 võimalust ekskommunikatsiooni langetamiseks.
Ta lubas kohalikul vaimulikul anda indulgentse neile, kes siirduvad palverännakule püha Winefride kaevu juurde Inglismaal.
Teoloogilised vaidlused
Martinus V mõistis hukka hussiitide tegevuse ja kuulutas 1. märtsil 1420 ristisõja Jan Husi järgijate vastu.
Ta ei tunnustanud fratitselli liikumist, mille kloostrid lubati hõivata teiste ordude liikmetel. 7. juunil 1427 käskis ta Porto piiskoppi tegutseda fratitselli liikumise vastu.
Suhtumine juutidesse
Martinus V keelas alla 12-aastaste juudi laste vägivaldse ristimise.
1418 saatsid Forlì juudid tema juurde delegatsiooni, paludes tühistada vastupaavst Benedictus XIII sätestatud juutidevastased meetmed.
3. juunil 1425 avaldatud bullas "Sedes apostolica" kohustas paavst kandma juute erilist tunnusmärki.
Nürnbergi Sebalduse kanoniseerimine
Martinus V kanoniseeris 26. märtsil 1425 Nürnbergi Sebalduse.
Onupojapoliitika
Martinus V andis oma suguvõsa liikmetele privileege ja kinkis neile suuri maavaldusi Kirikuriigis
Ta määras oma venna Lorenzo Onofrio poja Prospero Colonna kardinaliks.
Lorenzo tütar Anna abiellus 1419 Bari hertsogi ja Taranto vürsti Gianantonio I Orsiniga.
Lorenzo tütar Caterina abiellus 1424 Montefeltro krahvi Guidantonio I Montefeltroga.
Tema õde Paola Colonna oli abiellunud Gherardo Leonardo d’Appianoga. Nende poeg Jacopo d’Appiano abiellus 1423 Lavagna krahvi tütre Donella Fieschiga, kelle suguvõsast pärines paavst Innocentius IV.
Gherardo tütar Violante abiellus 1420 Camerino valitseja Rodolfo da Varanoga.
Gherardo tütar Polissena abiellus 1423 Giberto Pio di Carpiga.
Kardinalide pühitsemine
Martinus V pühitses oma ametiajal 17 kardinali 4 konsistooriumil. Lisaks itaallastele said kardinalideks 4 prantslast, 3 hispaanlast, 1 sakslane, 1 inglane ja 1 vaimulik Küproselt. Ta määras kardinaliks endise vastupaavsti Johannes XXIII. Ta oli ka esimene paavst, kes pühitses kardinale, avaldamata nende nimesid, kuid erinevalt in pectore pühitsemisest olid nende nimed teada kardinalide kolleegiumile. Konstanzi oikumeenilise kirikukogu otsuse alusel tõstis ta samal ajal tegutsevate kardinalide maksimaalarvu 24-ni, kuid sellest nõudest ei peetud hiljem kinni.
Martinus V kultuuriloos
1418 sätestas ta tsensuuri tingimused ja mõistis hukka ülikoolide intellektuaalsed vabadused. Ta rajas 13. veebruaril 1419 Rostocki ülikooli ja andis 1427 sellele privileegi, mille alusel võis rektor koos doktoritega anda teaduskraadi vastu ülikooli kantsleri tahtmist. 9. detsembril 1425 rajas ta Leuveni ülikooli. Ta toetas Bologna ülikooli ja 1422 Salamanca ülikooli tegevust. 17. detsembril 1421 tunnustas ta Montpellier' ülikoolis teoloogiateaduskonna tegevust.
17. juulil 1424 lubas ta rajada Tallinnasse linnakooli. Ta tunnustas 1426 Perugias San Girolamo kolleegiumi asutamist.
Kunstnik Pisanello on paavsti kujutanud maalil.
Surm
Martinus V suri 20. veebruaril 1431 Roomas ajurabandusse ja maeti Lateraani basiilikasse. 1853 maeti ta säilmed samas basiilikas ümber.
Fugazi (album)
Fugazi on ansambli Marillion teine stuudioalbum, mis ilmus 1984. aastal.
Plaat valmis raskustega, sest trummar Mick Pointer oli äsja bändist lahkunud. Uueks trummariks valiti Ian Mosley. Fugazit müüdi Suurbritannias üle 100 000 ja see saavutas kuldplaadi staatuse.
Lood
1998. aastal ilmunud kaheplaadilise uustöötluse teise CD peal on järgmised lisalood:
Soome lipp
pisi|[[Pilt:FIAV 100100.svg|20px Soome rahvuslipp. Proportsioonid 11:18]] pisi|[[Pilt:FIAV 010010.svg|20px Soome riigilipp. Proportsioonid 11:18]] pisi|[[Pilt:FIAV 001001.svg|20px Soome pääsusabaga riigilipp. Proportsioonid 11:19]] Soome rahvuslipul (soome keeles siniristilippu) on valgel taustal sinine Skandinaavia rist, mille vertikaalne osa on nihutatud lipuvarda poole. Sinine värv sümboliseerib järvi ja taevast, valge aga lund ja valgeid Soome öid.
Soome riigilipp erineb rahvuslipust vaid selle poolest, et risti keskel on kollase raami sees Soome vapp.
Mõlema lipu proportsioonid on 11:18 (5:3:10 horisontaalselt ja 4:3:4 vertikaalselt).
Pääsusabaga riigilippu (endise nimega "sõjalipp") kasutab sõjavägi. See on ühe ühiku võrra laiem kui rahvus- ja riigilipp; saba pikkus on 5 ühikut.
Soome seaduse järgi on lippudel kasutatavad värvid defineeritud järgmiselt: sinine – PMS 294C, punane – PMS 186C, kollane – 123C.
Ajalugu
Pärast Soome iseseisvumist 1917. aastal korraldati võistlus lipu kujunduse valimiseks. Mitme variandi seast kinnitati lõpuks 29. mail 1918 praegune sini-valge Taani lipul Dannebrogil põhinev kujundus.
Heiskamine
pisi|Lehviv Soome lipp Soome lipu heiskamine on kohustuslik järgmistel päevadel:
Järgmistel päevadel on lipu heiskamine saanud traditsiooniks:
Champagne'i Adèle
thumb|right|Champagne'i Adèle Champagne'i Adèle, Prantsusmaa kuninganna (ka Adelaide, Alix) (u 1140 – 4. juuni 1206) oli Prantsuse kuninganna.
Tema isa oli Champagne'i krahv Theobald II ja ema Kärnteni Mathilde.
Abielu ja lapsed
1160 abiellus ta Prantsusmaa kuninga (1137–1180) Louis VII-ga, kellega sai kaks last.
Kuninganna roll
Ta oli poliitiliselt aktiivne ning kaasas Prantsuse poliitikasse ka oma vennad: Champagne'i krahvi Henry I, Blois' krahvi Theobald V ja Williami (Reimsi peapiiskop). Henry ja Theobald abiellusid Louis VII ja ta esimese naise, Akvitaania Eleanori tütardega. Kui Artois' troonipärija Hainaut' Isabelle abiellus Adèle'i poja Philippe Auguste'iga, hakkasid Adèle ja ta vennad kartma oma positsiooni nõrgenemist.
Adèle sõlmis liidu Burgundia hertsogi Hugh III, Flandria krahvi Philipiga ning püüdis saada isegi Saksa-Rooma keisri Friedrich I Barbarossa poolehoidu. Sellest hoolimata puhkes 1181. aastal sõda ning lõpuks pidi Philippe Auguste 1184. aastal oma abielu Hainaut' Isabelle'iga lahutama.
Kuigi pärast poeg Philippe'i kuningaks saamist 1180 Adèle'i mõjuvõim vähenes, valitses ta 1190. aastal regendina, kui Philippe II oli Kolmandas ristisõjas. Kui Philippe II 1192. aastal naasis, taandus Adèle avalikust elust, kuid osales mitme kloostri rajamisel.
Surm
Adèle suri 4. juunil 1206 ja maeti Pontigny kloostri kirikusse Auxerre lähedal.
20-sendine euromünt
20-sendine euromünt on eurotsooni ringluses olev münt.
See on käibel alates aastast 2002. Osad mündid on küll vermitud 1999, kui euro loodi, aga neid ei lastud toona veel ringlusesse.
Kujundus
thumb|left|Kõikide 20-sendiste serv Mündid on tehtud sulamist Nordic Gold. Mündi läbimõõt on 22,25 mm, paksus 2,14 mm ja kaal 5,74 grammi. Müntide serv on sile seitsme sälguga. Sellist kujundit nimetatakse hispaania lilleks.
Euromündi avers ehk esikülg on kõikidel riikidel ühine, kuid revers on riikidel erinev.
Ühine külg
Aversi sellisel kujul, nagu seda alates 2007 kasutatakse, kujundas Luc Luycx.
See kujutab mündi vasakul poolel Euroopa kaarti. Islandit ei ole mündil peal, Venemaa on ära lõigatud umbes Kandalakša lahe ja Bosporuse väina vaheliselt joonelt, Küpros on nihutatud lääne poole Kreeta alla, et ta kaardile jääks, ja Malta on ebaproportsionaalselt suur, et ta näha oleks.
Põhjast lõunasse läbivad kaarti 6 püstjoont, mis katkevad maa kohal ja on näha mere kohal. Iga püstjoone ülemises ja alumises otsas on täht, kokku 12 tähte. Kõige läänepoolsem joon läbib kaarti umbes Gibraltari kohal ja kõige idapoolsem umbes Itaalia mandriosa lõunatipu kohal. Tähed on samasugused nagu Euroopa lipul.
Mündi paremal poolel on tõstetud kirjaga suur number 20 ja selle all väiksemate tähtedega "EURO CENT". Numbri 20 nulli järel on tillukeselt mündi kujundaja nimetähed LL.
Enne 2007. aastat olid kaardil näha ainult tollasesse euroalasse kuulunud riigid.
Viited
€
Ernst von Kügelgen
Ernst von Kügelgen (ka Ernst Otto Gerhard von Kügelgen; 14. märts/26. märts 1871 Tallinn – 13. november 1948 München) oli Eesti psühhiaater, Seewaldi vaimuhaigla peaarst.
Kügelgen õppis aastatel 1880–1890 Tallinna Toomkoolis ja 1890–1897 Tartu ülikoolis arstiteaduskonnas.
Ta oli arst Riia ja Venemaa vaimuhaiglates (1897–1898 oli Riias doktor Valentin von Holsti assistent, 1898–1899 oli assistent Rothenbergi Vaimuhaiglas Riia lähedal; 1899–1901 oli ordinatuuris Peterburi Udelnaja Vaimuhaiglas). Valiti 1900. aastal vastavatud Seewaldi vaimuhaigla peaarstiks. Täiendas end aastatel 1901–1902 Saksamaal Heidelbergis endise Tartu ülikooli psühhiaatriaprofessori Emil Kraepelini kliinikus.
Siirdus 1939. aastal Saksamaale. Praktiseeris aastatel 1939–1945 Posenis. Suri Münchenis.
Isiklikku
Tema tütar oli baltisaksa naisskulptor Natalie Lindenberg.
Soo
pisi|Soo Põhja-Saksamaal pisi|Talvine [[Kakerdaja raba]] pisi|Rabajärv [[Suru Suursoos Põhja-Kõrvemaa looduskaitsealal]] pisi|[[Luhasoo Rõuge vallas]] pisi|Droonivideo Kakerdi järvest ja Kakerdaja rabast Soo on looduslik ala või ökosüsteem, kus liigniiskuse ja hapnikuvaeguse tingimustes jääb osa taimejäänuseid lagunemata ning ladestub turbana.
Botaaniliselt mõistetakse sood kohana, kus kasvab turvas, mis moodustub taimekooslusest.
Soo teket soodustab kliima, vettpidav pinnas, madal reljeef ja kõrge põhjaveetase. Sood tekivad mineraalmaa soostumisel või järvede kinnikasvamisel. Sood seovad süsinikku ja neist lendub õhku kasvuhoonegaase.
Põhja-Euroopas algas soode tekkimine pärast liustike taandumist, varajases holotseenis. Kõige intensiivsem oli soode tekkimine holotseeni esimesel poolel 8000–7000 aastat tagasi ja viimase 4500 aasta jooksul. Eestis tekkisid esimesed sood juba u 10 000 aastat tagasi, holotseenis. Intensiivne soode teke algas aga alles 8500–8000 aastat tagasi. Jääajajärgsel ajal on soid tekkinud pidevalt, kuid mõnel perioodil oli soode teke intensiivsem ning selle põhjuseks on eelkõige piirkondlikud iseärasused, näiteks Kõrg- ja Madal-Eesti erinev pinnamood.
Eestis loetakse sooks ala, kus turba paksus on vähemalt 0,3 m. Sellest õhema turbakihiga ala loetakse soostunud alaks. Soid jaotatakse arenguastme järgi madalsoodeks, siirdesoodeks ja kõrgsoodeks ehk rabaks.
Etümoloogia
Arvatakse, et sõna "soo", mis tähistab turbapinnasega vesist maad, on eesti keeles üks vanemaid sõnu, ning seda võisid kasutada ka kiviaja inimesed 6000–7000 aastat tagasi.
Soode levik
pisi|[[Riisa raba Soomaa rahvuspargis]]
Sood katavad ligikaudu 400 miljonit hektarit ehk umbes 3% maismaast. Soode levikuala ulatub lähisarktilistelt aladelt kuni troopikani. Kõige rohkem on soid parasvöötmes, okasmetsade levikualal.
Euroopas on kõige rohkem soid põhja- ja loodeosas okasmetsade, osalt ka segametsade vööndis merelise kliimaga aladel. Metsavööndist põhja pool on soode areng orgaanilise aine vähese juurdekasvu tõttu aeglane, samas soodustab seda aga maapinna külmumine, mille tõttu on soode levik seal laialdane. Metsavööndist lõuna pool on soode teke võimalik ainult erilistes soodsa veerežiimiga tingimustes, samuti mäestike neis kõrgusvööndeis, kus tingimused on metsavööndi omadega sarnased.
Eesti on oma territooriumi soostumise poolest maailmas Soome järel teisel kohal. Lauge pinnamoega Eestis on 9836 enam kui ühe hektari suurust sood. Soo- ja turbaalasid on kokku 1 009 101 hektarit, mis moodustab 22,3% riigi pindalast. Soomes on vastav näitaja 31%. . Soodeks loetakse vaid turbaalasid, kus turbakihi paksus on üle 30 cm. Lisaks turba paksusele on oluline kriteerium jätkuv turbateke. Isegi kui ala on kaetud üle 30 cm paksuse turbaga, pole tegemist sooga, kui sinna turvast mingil põhjusel enam juurde ei ladestu. Selliseid alasid, kus turbakiht on moodustunud, kuid selle paksus on alla 30 cm, nimetatakse soostunud aladeks.
Soode tekkimise eeldused
pisi|Lubjakivi põhjaga Niitvälja soo Soode tekkimine ja turba settimine toimub pinnamoe, pinnakatte, klimaatiliste- ja hüdrogeoloogiliste tingimuste koosmõjul. Klimaatiliselt on kõige soodsamad tingimused soode tekkeks aladel, kus sademete hulk ületab aurumise hulga, ehk püsiva liigniiskuse puhul mullas ja maapinnal. Lisaks sellele on oluline osa ka õhutemperatuuri aastasisesel jahtumisel, mis mõjutab nii orgaanilise aine juurdekasvu kui ka aurumist.
Kliima kõrval on teiseks soode tekke põhieelduseks vee äravoolu takistav pinnamood. Tasase reljeefiga aladel on äravool aeglane ning vesi koguneb ka väiksemate tõkete taha. Seiskunud vesi vaesub hapnikust, taimejäänuste lagunemisprotsessid pidurduvad ning selle tulemusena hakkab ladestuma muda, hiljem turvas.
Kolmandaks sootekke eelduseks on mulla või selle all oleva lähtekivimi veepidavus. Soostumist soodustavad leetmuldade nõrgkivikihid, mulla lähtekivimi vettpidavad savi-vahekihid ning igikelts Euraasia mandri põhja- ja siseosades. Soo võib tekkida ka vett hästi läbilaskval pinnasel – liival, kuid üksnes siis, kui maapind jääb seal madalamale pinnavee tasemest.
Soode tekkimise viisid
Sood võivad tekkida kas arumaa (mineraalmaa) soostumise või veekogude kinnikasvamise tagajärjel. Ligikaudu 60% Eesti soodest on kujunenud arumaa soostumise tulemusel, ülejäänud 40% on järvelise või rannikulõukalise ehk laguunilise päritoluga.
Arumaade soostumine
Arumaade soostumisel on üldjoontes kaks viisi. Esimesel juhul kujuneb nõgudes liigniiske mulla pikaajalise gleistumise tulemusel vettpidav gleihorisont ning soostumine kulgeb järgides skeemi: madalsoo → siirdesoo → raba. Teisel juhul tekib tasasel või kergelt nõgusal liivasel alal, kus puudub vee äravool, mulla leetumise tulemusena vettpidav nõrgkivi kiht. Nõrgkivi teke on Eestis enamasti seotud metsapõlengutega. Sellise soo tekkimise protsessi korral puudub madalsoo arengufaas, soo teke algab kohe siirdesoo- või rabafaasiga.
Veekogude kinnikasvamine
Veekogu võib hakata kinni kasvama kas põhjast või pealt õõtsikuga kattudes. Viimane saab toimuda vaid tuulte eest varjatud väikeste järvede, sootide või lõugaste kallastel. Levinuim on veekogude kinnikasvamine üheaegselt nii põhjast kui kaldailt. Suure produktiivsusega eutroofsetes järvedes settib osa moodustunud orgaanilist ainet järvemudana veekogu põhja. Järvemuda tihenemisel kujuneb enamasti rohekaspruuni värvusega sete – sapropeel. Kui veetase järves ei tõuse, siis sapropeelikihi kasvades vaba vee sügavus järves aegamööda väheneb ning veekogu põhi kattub taimekooslustega. Tavaliselt järgneb veetaimkonna domineerimisele soo minerotroofne arengufaas, kus esinevad mitmesugused madalsookooslused. Järveline sooteke on kuni 40% juhtudest alanud madalsoo tarna-, rohu- või pillirooturba moodustumisega, harvem siirdesoo tarnakoosluste arenemisega.
Veekogude kinnikasvamine ja soode tekkimine selle tagajärjel on levinuim Lääne-Eesti madalikul, läänesaartel ja Põhja-Eesti lavamaal, samuti Kirde-Eestis ja Kagu-Eesti kõrgustike alal. Harva esineb järvelist sooteket aga Pärnu madalikul, Kõrg-Eesti alal, Pandivere kõrgustikul ja selle nõlvaaladel ning Sakala kõrgustikul.
Siirdesoo faas
Toitainete vähenemine toob soo keskosa taimkattes kaasa mitmesuguseid muutusi. Rohkelt toitaineid nõudvate – eutroofsete – madalsoo taimekoosluste konkurentsivõime langeb ning nende asemele ilmuvad toitainete suhtes vähenõudlikud – oligotroofsed – taimeliigid. Toitenappus tekib eelkõige soopinna kõrgematel osadel, kus pidurdub tarnade ja rohundite kasv ning neid asendavad turbasamblad, mis kasvavad padjandiliselt ja suudavad hoida kinni palju vett. Mättavahedes on toitaineid mõnda aega rohkem ning seal säilivad madalsoo taimeliigid. Selline mosaiikse taimkattega siirdesoo ei ole tavaliselt soo pikaajaline arengufaas. Erilistes tingimustes, näiteks veetaseme aeglase tõusu puhul võib siirdesoofaas kesta siiski pikaajaliselt, näiteks küünib Emajõe-Suursoo mõnedes osades siirdesoo kestus maapinna neotektoonilise tõusu tõttu enam kui kolme tuhande aastani.
Kõrgsoo ehk raba faas
pisi|Älved, Selisoo raba, Ida-Virumaa Rabaökosüsteemi normaalse toimimise eeltingimuseks on piisav vaba vee olemasolu kogu rabalaamas. Seda saab hinnata nii soovee taseme põhjal kui ka taimestikus toimuvate muutuste alusel. Veetaseme muutustele, mis on lühiajalised ning tingitud ilmastikuoludest, reageerib rabaökosüsteem turbasammalde tiheduse muutumisega, säilitades nii üldise hüdroloogilise tasakaaluseisundi. Pikaajalised klimaatilised muutused peegelduvad älveste ja peenarde pindala muutumises.
Turbalasundi pindmise, kuni 0,5 m paksuse osa – akrotelmi ehk turbatekkekihi – veeläbilaskmisvõime ületab kuni tuhandeid kordi alumise osa – katotelmi – veeläbilaskevõime. Kuna katotelmi veejuhtimisvõime on väga väike, jaotub akrotelmis sademevesi ümber ning turbalasundis sisalduv vaba vesi koguneb soopinna madalamatesse osadesse. Selle tulemusel tekivad älved, mille pinnalt on aurumine umbes 40% suurem kui rabapeenardelt. Älvestes toimub ka muutus turbasammalde koosseisus, domineerivad liigid, mis on kohanenud kasvama vees või veerikkas keskkonnas. Sõltuvalt raba reljeefist ning mikrovormide jaotusest, kujunevad soomaastikele omased pinnakattemustrid.
Raba pind kumerdub ja laieneb samaaegselt ning selle tulemusel toimuvad suured muutused soo veebilansis ning struktuuris. Kui madalsoofaasis valgub pinna-ja põhjavesi soo servaaladelt keskosa suunas, siis rabafaasis pinnavee voolusuund muutub ning see hakkab valguma keskosast serva suunas. Rabafaasile on omane ka vete eriline kemism ja päritolu – tegemist on toitevaeste sademevetega, mis muutuvad rabas happelisteks.
Peenra-älve ja peenra-laukakomplekside struktuur võib püsida mitmeid aastatuhandeid. Suure püsivuse tagab nende koosnemine erinevate hüdrofüüsikaliste omadustega mikromaastikest: rabapeenardest, älvestest ja laugastest.
Soode tüübid
Toitaineterikkuse ja pH järgi eristatakse Kesk-Euroopas viit ökoloogilist sootüüpi:
September 2006
September 2006, kroonika
Soo
Soode tüübid taimkatte järgi
Taimkatte järgi eristatakse rohusoid, põõsasoid, puissoid ja soometsi ehk metsastunud soid.
Eesti sood
pisi|Laudtee [[Viru rabas]]
Eestis on 9836 sood, mille kogupindala ulatub 1 009 101 hektarini. Eesti territooriumi pindalast moodustab see 22,3%. Eesti soode turba juurdekasv on umbes 1,02 mm aastas. Kõige tüsedama turbalasundiga on Vällamäe soo (18 m). Eestis on looduslikke soid 5–6%.
Soode kuivendamine
Sookuivendus on maaparandusvõtete kogum, mille eesmärgiks on soost liigvee ärajuhtimisel uue põllumaa saamine.
Sooleiud
pisi|[[Tollundi mees Silkeborgi muuseumis Taanis]]
Turbas toimuvate aeglaste keemiliste protsesside tõttu võib neis hästi säilida orgaaniline materjal. Sooleiud on arheoloogidele tänuväärne aines muinasaegse ainelise ja vaimse kultuuri uurimisel.
Gambia lipp
Gambia lipp on Gambia ametlik lipp.
Riigi- ja rahvuslipp
Gambia riigi- ja rahvuslipp võeti kasutusele 18. veebruaril 1965. Lipu eeskujuks sai Botswana lipp, mille oli kujundanud Inglise heraldikakool (English College Of Arms). Ettepaneku, millest lähtuti, oli teinud gambialane Pa Louis Thomasi. Lipu puna-sini-rohelisi horisontaalseid välju eraldavad valged kitsad triibud (6+1+4+1+6). Sinine (PMS 293C) väli sümboliseerib Gambia jõge, punane (PMS 186C) jõelt vastu peegelduvat päikeseloojangut ning roheline (PMS 361C) jõge ümbritsevat loodust. Valged triibud on rahu ja ühtsuse sümbolid. thumb|left|200px|Gambia presidendi lipp
Riigipeade lipud
Gambia presidendi lipp võeti kasutusele aastal 1970. Lipu standardiks on sinine kangas, mis on ääristatud kolmest küljest – ülalt, alt ja lehvi poolt –, kuldse äärisega. Sinise kanga keskel on Gambia vapp. Presidendi lipu proportsioonid on 26:33.
thumb|200px|[[Pilt:FIAV historical.svg|23pxGambia lipp aastatel 1888–1965]]
Gambia ajaloolised lipud
Gambia koloniaalaegne lipp aastatel 1888–1965 oli sinine kangas, mille vardapoolses ülanurgas oli Suurbritannia lipp, lehvil aga sõõr, milles mägede ja palmi taustal elevant. Elevandi all olev G-täht tähistas Gambiat.
Eesti hagijas
pisi|Eesti hagijas Eesti hagijas (inglise Estonian hound, prantsuse Chien Courant d'Estonie, soome eestinajokoira, vene эстонская гончая) on ainus Eestis aretatud koeratõug. Jänese-, rebase- ja ilvesejaht eesti hagijaga pakub jahimehele esteetilist naudingut, sest koeral on kõlav ja meloodiline hääl. Tõug on hävimisohus, sest väikese populatsiooni tõttu on peaaegu kõik viimastel aastatel sündinud kutsikad omavahel sugulased. Eesti hagijas on Eesti Kennelliidu vapiloom.
Eellugu
Vanim Eestimaal tegutsenud hagija tõug oli bracke, mille kohta on andmeid Kaagveres peetud jahist aastast 1750.
Umbes 1880. aastal toodi inglise hagijaid Baltimaadesse, mis ajast peale poola hagijate pesakondadesse ilmus ka musta-valgekirjusid koeri. Esimene puhtatõuline inglise hagijate kasvandus oli Luke mõisa omanikul Knorringil, kelle kasvanduse võttis üle Torma Liphardt ning täiendas Inglismaalt imporditud värske tõumaterjaliga. Et nad aga püssijahil liiga suure kiiruse, nõrga hääle ja nina ning õrnuse tõttu ei kõlvanud, kadusid nad ühes ratsajahiga. Harva leidus suure inglise ratsajahi salgas koeri, kes külmaga oleksid hästi ajanud. Neist paremad, kes palja maaga tõesti hästi ajasid, olid külmaga saamatud.
Samuti on sisse toodud helveetsia (šveitsi) hagijaid. Pärast esimest maailmasõda toodi Šveitsist üks paar madalaid kollakaskirjusid niederlaufhund 'e (inglise short-legged scent hound). Kahjuks läks emane koer kaduma, nii et seda tõugu esineb meil ainult beagle 'i ja hagija segus, mida kiidetakse nii hääle kui ka nina poolest.
Hiljem metskitsejahi arenguga tuli välejalgseist hagijaist loobuda ning siis hakati eelistama lühijalgseid beagle 'eid. Esimesed importis Inglismaalt Vana-Kuuste omanik Sivers, kuid vabadussõja päevil haigestusid need koerad marutõppe ja lasti kõik maha. Üksikud järglased, kes neist säilinud, pole enam puhastrassilised. Ka Koerus Preedi mõisas Wredel oli beagle 'ite kasvandus, mis hävis juba sõja eelpäevil.
Prantsuse hagijaist tuleksid mainimisele basseed, keda importis Meeksi Knorring umbes 19. sajandi lõpus. Basseesid ristati aga poola hagijatega, mistõttu on see puhas rass Eestis hävinenud.
20. sajandi algus
Kuni 1914. aastani kasutati Eestis jahipidamiseks peamiselt kahte tõugu hagijaid: vähem jõukad jahimehed üksikhagijana n-ö vene-poola hagijat ja kohalikud mõisnikud inglise rebasehagijaid (foxhound), kes ajasid karjana ühte ulukit. Mõlema tõu ristamise tulemusena saadi hagijad, keda hakati värvuse järgi nimetama vene-poola või inglise-vene hagijaks. 1920. aastatel toodi sisse soome hagijaid, kes eelmainitud ristanditega paaritudes andsid kindlalt edasi oma välistunnuseid.
1934. aastaks oli Eestis katastroofiliselt vähenenud jahiloomade arv ja uute määruste vastuvõtmisega püüti vältida üleküttimist. 15. oktoobrist 1937 keelati Eestis jahipidamine hagijatega, kelle turjakõrgus ületab 45 cm. 1940. aastal lubati uuesti jahti pidada kuni 55 cm kõrguste hagijatega, kui oli katsetega selgitatud, et koer ei aja metskitsi ja sokkusid. See ettekirjutus soosis madalakasvuliste hagijate kasutamist jahil. 1930. aastatel hakati Lääne-Euroopast sisse tooma šveitsi, luzerni, berni ja inglise väikehagijaid. Need tõud ei säilinud puhtana kuigi kaua, sest neid hakati samuti ristama kohalike madalakasvuliste hagijatega, et aretada uut hagijatõugu, mis vastaks kõigile kohalikele jahipidamise kommetele ja tingimustele.
Tõu kujunemine
Eesti hagijat hakati aretama 1947. aastal, kui NSV Liidu Rahvamajanduse ministeerium otsustas, et igal liiduvabariigil peab olema oma tõug. Sel ajal oli Eestis 800–900 isendit, kes põhiliselt olid kohaliku hagija ja beagle 'i ning šveitsi hagija ristandid.
Aastatel 1947–1954 vaadati üle ja hinnati Eestis 2460 hagijat, sealhulgas nii eri tõugu puhtatõulisi, ristandeid kui ka tõutuid koeri. 1954. aasta septembriks selgitati välja 48 suhteliselt ühetüübilist väikesekasvulist isendit, kes esitati 24.–26. oktoobril 1954 spetsialistide komisjonile hindamiseks. Samaks ajaks oli Sergei Smelkov koostanud ka uue hagijatõu standardi projekti ning olemasoleva materjaliga alustati juba aretust. Tõug sai nimetuse eesti hagijas. Riiklik kinnitus tõustandardile anti Nõukogude Liidu Põllumajanduse Ministeeriumi Looduskaitsepiirkondade ja Jahimajanduse Peavalitsuse juhataja käskkirjaga nr 161 (27. detsembrist 1954) ning algupärane standard avaldati vene keeles.
Eesti hagijas nõukogude Eestis
Meie jahimehed on tuntud tõukoerakasvatajad. Seda märgiti ära ka Moskvas II üleliidulisel tõukoerte näitusel (1968), kus Harald Mere, Evald Panga, Ahto Veetami, Herman Vahari ja Martin Viilase koerad said hea hinnangu ning neid autasustati kuldmedalitega.
XXI sajandi alguskümnedid
Kuna hagijajaht ei ole Eestis enam piisavalt populaarne, siis puudub tõu arenguks ja levikuks vajalik jahimeeste toetus. Sellest tulenevalt on meie rahvustõu aretus vaid väheste entusiastide õlul ning paratamatult ahenevad nii populatsioon kui ka valikuvõimalused.
Peamiselt tuleks otsustada, kas eesti hagijat on vaja meie jahitraditsioonide jätkamiseks või hakkame tulevikus kasutama nende maade hagijaid, kus kohaliku hagija aretust on võetud tõsiselt. Hädasti on vaja eesti hagija aretuseks verevahetust, sest Eestis olevatel koertel on kõrge sugulusaste – väga palju on kasutatud aretuseks samu isaseid.
Eesti hagijas sai aastal 2019 FCI poolt eeltunnustatud tõuks. 1997. aastal koostas Eesti Kennelliit oma volikogu istungil eesti hagija eristaatuse 12-punktilise programmi, mis pidi elavdama inimeste huvi. 1998. aastal asutati tõuaretuse, omanike ja kasvatajate ühendamisega tegelev Eesti Hagijate Tõuühing. 1998. aastal hakati koostama tõustandardit, mille kinnitas ametlikult Eesti Kennelliit 8. novembril 2007 (seniajani kehtis nõukogudeaegne tõukirjeldus).
Eesti hagija kui koeratõu rahvusvaheliseks tunnustamiseks tuleb läbi teha aeganõudev ja konkreetsetele nõuetele vastav eeltöö. Nõuded on kehtestanud FCI Peaassamblee Brüsselis 30.–31. mail 1995 ja järelevalveorganid on Teaduskomisjon ja Standardikomisjon. Eristaatuse programmis nähti ette eelarvelisi vahendeid eesti hagija tõumaterjali dokumentide kogumiseks Eestis, Venemaal, Soomes ja Lätis, mille põhjal koostada tõu dokumentatsioon ning ajalugu. See ülevaade tuleks edastada FCIsse, et kinnitada eesti hagija ametlik tunnustus, aga selleni pole veel jõutud.
Jahi kõrval kasutatakse eesti hagijat järjest rohkem koeraspordis (agility, flyball jt). Sõnakuulelikkuseski on ta konkurentsivõimeline.
Eesti hagijas välismaal
Praeguseks on see väikesekasvuline, visa tööstiiliga ja kõlava ajukilkega tõug eriti populaarne Venemaa Euroopa-osas, kuid teda kasutatakse ja tuntakse ka Läänemere idakaldal ning Soomes.
Venemaa tõuraamatusse on kantud 529 eesti hagijat, neist viimase viie aasta jooksul 247 koera. Mõnisada eesti hagijat on Venemaal FCI tunnustamata registrites.
Soomes on registreeritud aastatel 1993–2003 kokku 271 eesti hagijat. Lätis on registreeritud 7 eesti hagijat (seisuga 28. oktoober 2004). Separaatklubina tegutseb Läti Jahikoerte Tõuühing, kellel on korralik käsikirjaline andmebaas, aktiivne jahitegevus ja oma tõuraamat. Lahkhelide tõttu Läti Künoloogilise Föderatsiooniga seda organisatsiooni ametlikult ei tunnustata, kuigi teadaolevalt on suur osa Lätis asuvaid eesti hagijaid just selles tõuraamatus.
Leedus ei ole seisuga 2. november 2004 tõuraamatusse registreeritud ühtegi eesti hagijat.
Ukraina ja Valgevene kohta info puudub, kuid jahimeeste andmeil kasutatakse eesti hagijat laialt ka suurulukite (metskits, metssiga) jahil.
Eksterjöör ja interjöör
Eesti hagijas on keskmist kasvu tugevkuiva kehaehitusega. Luustik on tugev ja lihastik hästi arenenud ning nahk on tihe, voltideta. Temperamendilt on koer tasakaalukas, liikuv. Tüübipärane allüür ulukit otsides on galopp ja lai traav, ulukit jälitades kiire galopp. Eesti hagija tunneb ära valgete käppade järgi, kõhualune on valge ja sabaots valge, kõrvad lontis. Teistest hagijatest eristab teda veel see, et ta on kolmevärviline – pruun, valge, must. Hagija üks omapära ongi, et sabaots peab olema valge, et see jahimehele metsas jälgi ajades silma jääks.
Iseloom
Käitumine on tasakaalukas, elav ja sõbralik. Eesti hagijas on energiline koer, kellele tuleb pakkuda tegevust. Jahikoer peab saama jahtida ja mängida.
Jahiomadused
Eesti hagijat iseloomustab töötades tasakaalukus ja nii ulukit otsides kui ka jälitades eriline visadus, mis tagab pideva ilma katkete ja pausideta aju. Jänesejahil tuleb koeral lahti harutada kõik jänesehaagid ning tormakus ei tule seal kasuks, sest liiga hasartne koer tormab haagil pikalt mööda ja selline aju tuleb katkendlik. Need konkreetsed omadused teevad jahi pidamise eesti hagijaga eriti nauditavaks. Jälgi ajades annab ta osavalt häälega märku, saaki nähes on hagijal naljakas kile ja nuttev hääl.
Pidamine
Hagija pidamisel tuleb arvestada, et temaga peab palju tegelema. See tähendab, et jalutamisest üksi ei piisa, ta peab ka jooksma. Metsa temaga minna ei saa, sest hagijas paneb nina maha ja jookseb jahti pidades minema.
Tervis
Eesti hagijas on terve tõug, teadaolevaid pärilikke haigusi ei ole.
Eesti
Tõuaretuse, omanike ja kasvatajate ühendamisega tegeleb Eesti Hagijate Tõuühing, mis loodi 1998. aastal Tartus.
Popkultuur
18. oktoobril 2006 andis Eesti Post koostöös Kasahstani Postiga välja margi, millel olid kujutatud eesti hagijas ja kesk-aasia hurt. Eesti hagija modell oli Donna aka Triksy.
Etemenanki
pisi|[[Tsikuraat|Tsikuraadi makett. Suure tõenäosusega on see Etemenanki rekonstruktsioon. Erinevalt sumeritest, kes ehitasid tempeltorne kolmeastmelisena (pühendatud kolmele jumalale), ehitasid babüloonlased neid alati seitsmeastmelisena (pühendatud seitsmele jumalale)]] pisi|Etemenanki [[Tsikuraat|tsikuraadi rekonstruktsioon, Hans-Jörg Schmidi alusel]]
Etemenanki (sumeri É.TEMEN.AN.KI, 'taeva ja maa nurgakivi' ) oli Babüloni linnas asunud tsikuraat ehk astmiktempel.
Hilisemate kirjelduste järgi (seda on maininud ka Herodotos) oli tsikuraat seitsmekorruseline ja iga korrus oli ise värvi. Välistrepid viisid selle tippu, kus paiknes Babüloonia peajumala Marduki pühamu. Tellistest ehitatud hoone oli 91 meetrit kõrge ja selle põhi oli ristkülikukujuline, küljepikkusega samuti 91 meetrit. Etemenanki kuulus Marduki templi Esagila juurde. Torni on nimetatud maailmaimeks, ehkki Vana-Kreekast pärit seitsme maailmaime loendites seda tavaliselt ei mainita.
Ajalugu
1223 eKr paiku vallutas Babüloni Assüüria kuningas Tukulti-Ninurta. Tema käsul veeti Marduki kullast kuju Assüüriasse ja Etemenanki tsikuraat purustati.
Aastal 689 eKr vallutas Babüloni Assüüria kuningas Sanherib. Linn anti sõjaväele rüüstamiseks. Marduki kuju ja templite aarded saadeti Niinivesse. Pärast seda Sanherib hävitas linna täielikult, kõik ehitised ja majad lasi ta purustada alusmüürideni, lisaks ujutas linna asukoha veega üle. Sanheribi surma järel 681 eKr tuli võimule tema noorim poeg Asarhaddon, kes ehitas Babüloni uuesti üles, taastas Etemenanki tsikuraadi ja Esagila templi (asus tsikuraadi vastas).
Tsikuraadi viimane ja kõige põhjalikum rekonstrueerimine, millega muudeti tempeltorn muistse Babüloni kõrgeimaks ehitiseks, tehti Nebukadnetsar II valitsemisajal (6. sajand eKr).
Aastal 539 eKr vallutas Babüloni Ahhemeniidide Pärsia kuningas Kyros II. Kyros II oli neid väheseid vallutajaid, kes Etemenankit ei purustanud. Kui babüloonlased pool sajandit hiljem Pärsia ülemvõimu vastu mässasid, tuli toonane Pärsia kuningas Xerxes I 481 eKr vägedega linna alla. Pärast mitmekuulist piiramist linn alistus. Xerxes I lasi kindlustused maatasa teha, peatemplid Esagila ja Etemenanki purustada, eelnevalt aga Marduki kullast kuju järjekordselt rekvireerida (viidi Persepolisesse), seekord jäädavalt.
Kui Aleksander Suur 331 eKr vallutas pärslaste käest Babüloni, oli tsikuraat varemeis. Lagunenud torni varemed lasi Aleksander sõduritel lammutada. Ta tahtis selle koha peale ehitada oma riigi peatempli, kuid surm takistas teda oma kavatsust ellu viia.
Tsikuraadi asukoht tehti kindlaks Robert Koldewey juhitud arheoloogiste väljakaevamiste ajal Babülonis (1899–1917). Kaevamiste käigus õnnestus Koldeweyl välja kaevata tsikuraadi vundament. See oli kõik, mis kunagisest tempeltornist alles oli jäänud.
Etemenanki ja Paabeli torn
Tänapäeval arvatakse, et Etemenanki võis olla Piiblis kirjeldatud Paabeli torni prototüüp. Piiblilegendi järgi tahtsid maailmalinna Paabeli uhkeks muutunud asukad rajada taevani ulatuva torni. Jumal vihastas nende kavatsuse peale ja segas ära ehitajate keeled, nii et need ühel päeval järsku enam omavahel kõnelda ei saanud, läksid laiali ning jätsid torniehituse pooleli.
Seymour Skinner
Seymour Skinner (Principal Skinner) on tegelane joonissarjas "Simpsonid", kus ta on Springfieldi algkooli direktor.
Sarjas kujutatakse teda kui memmepoega.
Ta on käinud Vietnami sõjas.
Jon Vitti, üks Simpsonite autoritest, nimetas tegelase biheivioristi B. F. Skinneri järgi.
Roman Tavast (ettevõte)
Roman Tavast OÜ on Eesti ettevõte, mis toodab riiklikke teenetemärke, märke, medaleid, auhindu ja muid kullassepatooteid.
Ajalugu
Ettevõte asutati aastal 1923, nagu andis ettevõtte rajaja teada Kaubandus-Tööstuskojale 1929. aastal. Tehase kümnendat aastapäeva tähistati ajakirjanduses detsembris 1933 ja 15. aastapäeva märgiti pikema ülevaatliku artikliga detsembris 1938. Ettevõtte asutamisaasta on kirjas ka medaljonil Tallinnas Pärnu maantee 20 hoonel, mille Roman Tavast ehitas aastatel 1936–1937. Ettevõte natsionaliseeriti 1940. aastal.
Eesti NSV Rahvakomissaride Nõukogu määrusega 11. veebruarist 1941 nimetati tehas ümber väärtmetallesemete tehaseks Metallmärk. Saksa okupatsiooni ajal töötas tehas endise nime all. 1944. aastal oli tehase nimi jälle Metallmärk, kuni see 1950. aastal sai Tallinna Juveelivabriku (kasutatud ka nime: Tallinna Juveelitehas) nime. Nüüdseks on tehas osaliselt tagastatud Roman Tavasti pärijatele ja selle alusel on taastatud Roman Tavasti nime kandev firma. Ülejäänud osa moodustab OÜ Juveel.
Nimed: