cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Brantford
Kliima
Brantfordis on igal kuul täheldatud temperatuure üle +15 °C ja 7 kuul vähemalt +30 °C. Aasta absoluutne maksimum +38,5 °C on mõõdetud juulis, augustis on mõõdetud +36,5 °C. Kuu absoluutne maksimum on kõige madalam jaanuaris (+15,5 °C) ja veebruaris (+16,5 °C).
9 kuul aastas on täheldatud miinustemperatuure. Absoluutne miinimum on kõige madalam veebruaris (–30,5 °C) ja jaanuaris (–30 °C), kõige kõrgem juulis (+5,6 °C) ning juunis ja augustis (+1,1 °C).
Renāte Blumberga
pisi|Renāte Blumberga Balti Assamblee preemia üleandmisel, 2013 Renāte Blumberga (sündinud 26. veebruaril 1971 ) on liivi päritolu Läti ajaloolane, etnoloog ja kultuuriloolane, kes keskendub liivi keele, liivlaste ajaloo ja kultuuri uurimisele ja tutvustamisele.
Ta on õppinud läänemeresoome keeli Läti Ülikoolis ja Helsingi Ülikoolis. 1993. aastal lõpetas ta Läti Ülikooli ajaloo- ja filosoofiateaduskonna bakalaureuseõppe, 1997. aastal sai sealsamas magistrikraadi tööga "Dzīvesstāsts – etniskās identitātes pētījuma avots" ("Elulugu – etnilise identiteedi uurimise allikas"). Seppo Suhoneni toel sai ta stipendiumi Helsingi Ülikoolis soome keele oskuste täiendamiseks (1998–1999). Aastail 1998–2001 oli ta Läti Ülikooli ajaloo õppekava doktorant, 2002. aastal kaitses ta doktoriväitekirja Soome arhiivides leiduvate liivi etnograafiliste materjalide teemal ("Etnogrāfiskie materiāli par lībiešiem Somijas avotu krātuvēs").
Ta on töötanud Läti Ülikooli ajaloo instituudis (2004–2010).
Ta on vanemteadur Läti Ülikooli liivi instituudis, mis asutati 21. septembril 2018.
Monograafia "Lībieši dokumentos un vēstulēs: Somijas zinātnieku ekspedīcijas pie lībiešiem" ("Liivlased dokumentides ja kirjades: Soome teadlaste ekspeditsioonid liivlaste juurde", 2006) eest pälvis Renāte Blumberga Euroopa Teaduste ja Kunstide Akadeemia Läti ergutuspreemia.
Ta on üks koguteose "Liivlased: ajalugu, keel ja kultuur" (Tallinn: Eesti Keele Sihtasutus, 2011) koostajatest ja toimetajatest koos Tapio Mäkeläineni ja Karl Pajusaluga.
Tuhkatriinu (täpsustus)
"Tuhkatriinu" on muinasjutt.
Tuhkatriinu on selle muinasjutu tegelane.
Muinasjutuga sama nime kandvad lina- ja lavateosed:
Yehoshu'a Kenaz
Yehoshu'a (ka Jehošua) Kenaz (heebrea יהושע קנז; sündinud 2. märtsil 1937 Petaẖ-Tikvas – 12. oktoober 2020) oli Iisraeli romaanikirjanik ja tõlkija.
Kenaz on õppinud filosoofiat ja romaani keeli Jeruusalemma Heebrea Ülikoolis ja prantsuse kirjandust Sorbonne'is. Ta on töötanud toimetajana ajalehes Ha'aretz.
Tema peateosteks peetakse romaane "Tee kasside juurde" ja "Varasemaid armastusi meenutades".
Kenaz on tuntud prantsuse kirjanduse heebrea keelde vahendajana.
Senati väljak
pisi|Senati väljak suvel, taga [[Helsingi toomkirik]] Senati väljak (soome keeles Senaatintori, rootsi keeles Senatstorget) on Helsingi kesklinnas asuv ajalooline keskväljak. Seda väljakut ääristavad mitmed ajaloolised ehitised, nagu Helsingi toomkirik, Riiginõukogu hoone (Valtioneuvoston linna) ja Helsingi ülikooli peahoone. Väljaku keskel asub Aleksander II ausammas. Senati väljaku ääres asuv toomkirik on Helsingi tuntuim sümbol ja üks turistide külastatuimaid hooneid linnas. Väljaku äärtes kulgevad tänavad Aleksanterinkatu, Unioninkatu, Snellmaninkatu ning põhjaküljes toomkiriku treppide eest läbi Hallituskatu.
Senati väljaku projekteerisid 1800. aastate esimesel poolel Helsingi monumentaalkeskuse arhitektid, detailplaneeringu autor Johan Albrecht Ehrenström ja arhitekt Carl Ludvig Engel.
Tiiu Kull
Ta on Eesti Maaülikooli põllumajandus- ja keskkonnainstituudi botaanika professor, Eesti Orhideekaitse Klubi asepresident.
Soo-kassiurb
Soo-kassiurb (Gnaphalium uliginosum) on korvõieliste sugukonna kassiurva perekonda kuuluv üheaastaste rohttaimede liik.
Eestis tavaline.
Kirjeldus
Taime maapealse varre kõrgus on 3(4)–20(25) cm. Õitseaeg kestab juunist juulini (harva algab juba mais).
Laamtektoonika
pisi|Suurimad laamad ja nende nimed Laamtektoonika (lad k tectonicus, kr k τεκτονικός, ehitusega seotud) on üldtunnustatud teaduslik teooria ja õpetus, mille järgi koosneb Maa litosfäär suurtest tektoonilistest laamadest, mis on aeglaselt liikunud umbes 3,4 miljardit aastat. Laamtektoonika teooriat hakati aktsepteerima 1960. aastate lõpus, kui tõestati ookeanipõhja laienemine.
Maa litosfäär, mis koosneb jäigast maakoorest ja ülemisest vahevööst, jaguneb seitsmeks või kaheksaks suureks laamaks ja paljudeks väiksemateks laamadeks. Laamade piirialadel esinevad maavärinad, vulkaaniline tegevus, mägede kerkimine ja riftivööndid. Laamade suhteline liikumine on tavaliselt vahemikus null kuni 10 cm aastas. pisi|Alfred Wegener Maa väliskihid jaotatakse mehaaniliste omaduste ja soojusülekande viisi järgi litosfääriks ja astenosfääriks. Litosfäär on jahedam ja jäigem, samas kui astenosfäär on kuumem ja voolavam. Soojusülekande osas kaotab litosfäär soojust juhtivuse teel, samas kui astenosfäär kannab soojust üle ka konvektsiooni teel.
Laamtektoonika põhiprintsiibi järgi kulgevad litosfääri maakoores olevad laamad vedelikutaolisel (viskoossel) astenosfääril. Laamade liikumine ulatub tüüpiliselt 10–40 mm aastas (Atlandi ookeani keskahelik), kuni umbes 160 mm aastas (Nazca laam).
Avastamise ajalugu
Teooria rajajaks peetakse Alfred Wegeneri, kes 1912. aastal kirjeldas mandrite triivi. Oma 1915. aasta raamatus „Mandrite ja ookeanide teke“ täiendas ta oma mandrite triivi teooriat. Wegener oletas, et kunagi moodustasid tänapäevased mandrid ühtse maismaamassiivi, mis hakkas lagunema. Ideed toetas Lõuna-Ameerika idaosa ja Aafrika lääneosa rannikute omavaheline geomeetriline sobivus kaartidel ning samasugused kivimid kummalgi rannikul. Lisaks oli leitud samade organismide fossiile kummalgi mandril.
Kõik need leiud kinnistasid teooriat ning laamtektoonika teooria defineeriti 1967. aastaks. Laamtektoonika teooria tunnistamine oli geoloogias revolutsiooniline.
Laamade piiritlemine ja kunagise liikumise määramine
Laamade liikumine algas u 3 kuni 3,8 miljardit aastat tagasi. Laamade varasemate liikumiste määramiseks on võimalik kasutada erinevaid meetodeid. Mandrite omavahelisel geomeetrilisel sobivusel, näiteks Aafrika lääneosa ja Lõuna-Ameerika idaosa vahel, on endiselt laamade rekonstrueerimises oluline osa. Jääkmagnetiseerumise mustrid kivimites annavad usaldusväärse info laamade suhteliste liikumiste kohta. Täiendavat infot saab uurides settekivimitüüpide levikut, fossiilseid säilmeid ja orogeensete vööndite asukohti.
Salme Klaos
Salme Klaos (3. oktoober 1896 Sootaga vald (Äksi kihelkond), Tartumaa – 1973) oli eesti teoloog ja tõlkija, esimene Tartu Ülikooli usuteaduskonna lõpetanud naine, ühtlasi esimene teoloogia teadusmagistrikraadi omandanud naine.
Laamtektoonika
Teiste taevakehade laamtektoonika
Oletatakse, et teistel Maa-tüüpi planeetidel võib esineda nähtusi, millele saaks rakendada laamtektoonika teooriat, eriti, kui nende mass on võrdlemisi suur. Maa tektooniline aktiivsus võib olla tingitud suurest vee hulgast planeedil.
Salme Klaos
Ta sündis Julius Klaosi ja Marie Riivese peres, lõpetas 1916. aastal Miina Härma Gümnaasiumi Tartus, õppis 1920–1925 (cand. theol.) Tartu Ülikooli usu- ja 1925–1926 filosoofiateaduskonnas, mag. theol. 1926 (Metodisti kogudused Eestis, nende tekkimine ja arenemine). .
Salme Klaos on tõlkinud teoloogilist kirjandust, sealhulgas Martin Lutheri teosed "Kiriku Paabeli vangipõlvest", "Saksa rahvusest kristlikule aadlile: kristliku seisundi parandamisest", "Orjastatud tahtest".
Laamtektoonika
Teiste taevakehade laamtektoonika
Päikesesüsteemis on Maale kõige sarnasem Veenus, kuid sellel pole tektoonilist aktiivsust täheldatud, mis on arvatavasti tingitud vee puudumisest planeedi pinnal.
1990ndatel arvati, et Marsi kaks maakoore tüüpi on tekkinud tektooniliste protsesside tagajärjel, kuid tänaseks on leitud, et maakoort on mõjutanud kas upwelling (ek kerge) planeedi sisemistes kihtides või kokkupõrge teise taevakehaga.
Bamba
Bamba on linn Malis. See asub Gao piirkonnas ning on Bouremi cercle'i ja Bamba valla keskus.
Laamtektoonika
Teiste taevakehade laamtektoonika
Jupiteri kuul Europal leiti tõendeid laamtektoonika esinemisest (subduktsioon), kuid arvatakse, et sealsed tektoonilised mehhanismid võivad Maa omadest erineda. Samuti täheldati tektoonilist aktiivsust Saturni kuul Titanil.
Laamtektoonika olemasolu planeedil tähendab, et planeedil võivad olla elu tekkeks ja arenguks sobilikud tingimused. Nii elu tekkeks kui ka laamtektoonika toimimiseks on oluline vee rohke olemasolu.
Antsla valla vapp
pisi|Antsla valla uus vapp Antsla valla vapp on Võru maakonnas asuva Eesti haldusüksuse Antsla valla vapp.
Eelmine vapp oli kasutusel 2017. aastal haldusreformini, mil ühinesid Antsla ja Urvaste vald. 2017. aastal kasutusel võetud vapp põhineb endisel Urvaste valla vapil, millel on kujutatud Tamme-Lauri tamme.
Vapi kirjeldus
Valla vapil on kujutatud kuldsel kilbil roheline tammepuu.
Antsla valla endine vapp
thumb|Antsla valla endine vapp Vapi kinnitas Antsla vallavolikogu 21. novembril 2000. Vapi autor oli Endel Saarepuu.
Antsla valla vapi ajalugu
13. mail 1938 teatas Antsla linnavalitsus, et soovib vapile hauka kujutist, millele võiks lisanduda kaalud. Põhjendati seda rahvapärimusega, mille järgi Antsla oli varem Hauka alev. Paul Johanseni arvates tulenes Antsla sõnast "antsi" ning polnud haukaga seotud. Siiski kinnitas Antsla linna volikogu linnavapi kavandi 14. septembril 1938. aastal ning esitas selle Vabariigi Presidendile kinnitamiseks 1940. aasta suvel. Presidendile esitatud vapi kirjeldus kõlas järgmiselt:
Toona jäi see kinnitamata. Linnavapina kinnitas riigisekretär vapi 27. mail 1994. aastal. Kuid 29. juuni 1999. aasta Eesti Vabariigi Valitsuse määrusega moodustati senise Antsla linna ja Antsla valla põhjal uus omavalitsusüksus Antsla vald. Vastavalt Antsla vallavolikogu 21. novembri 2000 otsusele on Antsla valla lipuks ja vapiks endise Antsla linna lipp ja vapp.
Kuberner
Kuberner on suure maa-ala (kubermang või osariik) administraator või valitsusjuht.
Kose Kihelkonna Muuseum
pisi|Üks koduloomuuseumi ruumidest Kose Gümnaasiumi hoones 2016. aastal Kose Kihelkonna Muuseum on muuseum Harju maakonnas Kose vallas.
Muuseum moodustati 1958. aastal ja registreeriti isetegevusliku muuseumina 1970. aastal. Muuseum asus varem endise Kose-Uuemõisa mõisa peahoones, mida haldas Kosejõe Kool. 2011. aasta kevadel koliti muuseum Kose Gümnaasiumi ruumidesse.
Muuseumi juhataja on Marju Verk. Varem on muuseumiga seotud olnud Herman Lipp, Helve Voll ja Hengo Tulnola.
Varem kasutas muuseum nime Kose-Uuemõisa Koduloomuuseum.
Parim võimalik tehnika
Parim võimalik tehnika (inglise best available technology või technique(s), lühendatult BAT) on tegevusala ja selles rakendatavate töömeetodite kõige tõhusam ja arenenum aste, mis osutab, et mingit tehnikat võib pidada põhimõtteliselt sobivaks heite piirväärtuste aluse määramisel, et vältida või (kui see ei ole võimalik) vähendada heidet ja selle mõju keskkonnale.
Fraasis tähendab "parim" kõige mõjusamat ja tõhusamat viisi, mille abil on võimalik kõrgetasemeliselt keskkonda kaitsta. "Tehnika" hõlmab nii käitises kasutatavat tehnoloogiat kui ka käitise kavandamist, ehitust, hooldamist, käitust ja tegevuse lõpetamist. "Võimaliku tehnika" all mõeldakse mingis ettevõttes sellisel arengutasemel olevat tehnoloogiat, mis majanduslikult ja tehniliselt on ettevõtjale vastuvõetav ja kättesaadav.
Männiriisikas
Männiriisikas (Lactarius rufus; eesti keeles ka männiseen, paluseen) on pilvikuliste sugukonda riisika perekonda kuuluv Eestis laialt levinud seen.
Mükoloog Erast Parmasto esitas männiriisika Eesti rahvusseene üheks võimalikuks kandidaadiks.
Nimetus
Seene esmakirjeldaja oli Giovanni Antonio Scopoli ja hiljem Elias Magnus Fries, moodsa seeneteaduse isa. Seene perekonnanimi Lactarius viitab piimmahlale, mida seen eritab, ja liiginimi rufus seenekübara värvile.
Kirjeldus
Männiriisikas on punakaspruun, noorelt valkja kirmega. Kübar on noorena kumer, hiljem nõgus või veidi lehterjas, tavaliselt selgelt nähtava näsaga kübara keskel. Kübara läbimõõt on kuni mõni sentimeeter, kuid erandlikel juhtudel isegi 10 cm. Kübara servad on õhukesed ja allapoole pööratud. Kübar on sile, vihmaga läikiv ja libe.
Seen on suhteliselt lihakas, maitselt kibe. Lõikekohas eraldub valge piimmahl, mis ei muuda õhuga kokkupuutes värvust. Kibeda maitse tõttu ussitavad männiriisikad mõnevõrra vähem kui teised seened. Sageli on täpselt seenejala keskel õõnsus, mis ei ole ussiauk. Jalg on 4–7 cm kõrge, peenike, silindriline, punakas, vahel kaetud valkjate udemetega, alusel pisut jämedam.
Eosed on valged, ovaalsed, mõõtmetega 9,5×6 μm.
Levila ja kasvukoht
Männiriisikas kasvab põhjapoolkera parasvöötmes kuni Lapimaani. Eestis on väga levinud, kasvab männikutes, rabades ja männi-segametsades, eelistades happelist pinnast. Ta elab sümbioosis mändide, harvem kaskedega. Esinemisaeg kestab juulist novembrini. Seened kasvavad sageli hulgakesi.
Kasutamine
Kibeda maitse eemaldamiseks tuleb männiriisikat kaua (pool tundi) kupatada, seejärel võib seent ka leotada. Männiriisikas sobib hästi hapendamiseks, soolamiseks ja marineerimiseks.
Lääne allikad nimetavad sageli männiriisikat mittesöödavaks. Võimalik, et nad ei arvesta pool tundi kestvat kupatamist normaalseks seenevalmistusviisiks, kuid on ka oletatud, et Põhja-Ameerika ja Euroopa seened ongi erineva söödavusega.
Radioaktiivselt saastunud piirkondades ei tohi männiriisikaid (nagu teisigi seeni) korjata, sest neisse koguneb radioaktiivne tseesium 137Cs, mille poolestusaeg on 30 aastat. Ohtlikud on ka maanteede ääres kasvavad seened, sest neisse koguneb ka raskmetalle.
Margarita Tšernogorova
Ta on õppinud Tallinna Hariduse tänava vene tütarlastekoolis, lõpetanud Tallinnas keskkooli ja 1956. aastal Leningradi Riikliku Ülikooli ning on hariduselt jurist. Õigusteadust läks ta õppima, kuna soovis võidelda õiguse eest ja uurida ajalugu.
1993. aasta oktoobris kutsus Aleksei Zõbin Tšernogorovat kandideerima kohalikel valimistel. Alates 1993. aastast on Margarita Tšernogorova valitud viis korda Tallinna Linnavolikogu liikmeks. 1993. aastal kandideeris ta KVL Vene nimekirjas Revel esinumbrina ning sai 1557 häält. 1996. aasta valimistel kandideeris ta Vene Erakonna Eestis nimekirjas. Pärast seda on ta kandideerinud Keskerakonna nimekirjas. Ta kuulus ka 2013. aastal valitud Tallinna Linnavolikogu koosseisu.
1994. aastal ütles Margarita Tšernogorova Lasnamäel Lindakivi kinos rahvaga kohtudes, et Eesti on liitriigi lagunemisel tekkinud riik, kus igal elanikul on võrdne õigus kodakondsusele.
1995. aastal läks Margarita Tšernogorova Vene Erakonna Eestis nõunikuks ning osales välismaalaste seaduse koostamisel.
Eesti Keskerakonda kutsus Tšernogorovat Toivo Tootsen. Eesti Keskerakonda astumise kinnituse andis ta Tootsenile Tallinna delegatsiooni Hongkongis lähetusel olles.
2001. aastal Mustamäe haiglas ravil viibides palus Vene Erakonna Eestis juht Nikolai Maspanov Tšernogoroval loobuda Tallinna volikogus linnapea hääletamisel osalemisest ning asendusliiget mitte saatma ning pakkus selle eest 100 000 krooni. Tšernogorova avaldas altkäemaksu pakkumise ajakirjanduses.
Tšernogorova on olnud üks Eesti Keskerakonna aseesimehi. Ain Seppik on Tšernogorovat nimetanud vene saadikute liidriks. Ta palus Edgar Savisaarelt oma tütrele Yana Toomile eesti kodakondsuse andmist eriliste teenete eest. Seppik polnud sellega nõus, kuna ei näinud erilisi teeneid Eesti riigi ees. Tšernogorova algatusel on ehitatud Mustamäele istepingid.
Margarita Tšernogorova sai 2004. aastal Tallinna teenetemärgi kui kauaaegne Tallinna Linnavolikogu liige ja aktiivne ühiskondliku elu edendaja.
Ajalehes Stolitsa väljendas Margarita Tšernogorova oma vastumeelsust Eesti osalemises Venemaa-vastastes sanktsioonides ning süüdistas Andrus Ansipit russofoobias.
Margarita Tšernogorova tegutseb füüsilisest isikust ettevõtjana. Ta on Tallinna Lastehaigla nõukogu liige.
Isiklikku
Tema vanemad olid Venemaa eestlased. Isa Heinrich Tomson oli Peterburis treipinkide tehases lukksepp-tsehhiülem, pärast sõda Eestis autobaasi garaažiülem ja ema Natalia Tomson (sündinud Natalia Šiman) töötas Tšekaas, pärast sõda oli Eesti NSV kohaliku tööstuse ministeeriumi eriosakonna juhataja. Margarita Tomson abiellus Moskvast pärit Igor Tšernogoroviga (1935–2020). Neil on kaks tütart: Marina Tšernogorova (sündinud 1961) ja Yana Tšernogorova (sündinud 1966). Margarita plaanis esmalt Yana nimeks panna Vassilissa või Ksenia, ent eesti sugulased soovitasid Yanat.
1939. aastal saatsid vanemad ta teise maailmasõja tõttu Novgorodi oblasti. Saksa õhudessantvägede saabumisel põgenes Margarita Tšernogorova koos oma kaaslastega metsa. Vanemad leidsid nad hiljem metsast üles. Seejärel mindi hääletades 75 kilomeetri kaugusele raudteejaama, kust edasi suunduti rongiga Leningradi. Margarita Tšernogorova on meenutanud, et Saksa õhudessantväelased lendasid nii madalalt, et nende nägu oli näha. Margarita Tšernogorova evakueerus sakslaste pealetungi tõttu koos vanematega Leningradist Udmurtiasse. Vähese toidu tõttu suundusid nad kaks nädalat jõepargasel Kirovi oblasti Vjatskije Poljanõsse Heinrich Tomsoni õe Liza Semakina (endine Hildegard) ja tema mehe Sanjaga juurde. Jõepargasel kohtus Margarita Tšernogorova endise Eesti ministri naisega, kes õpetas teda kaardimänge, sealhulgas bridži, mängima. Õe juures elades hakati Margarita Tšernogorovat hüüdma Tomsonkaks. Pärast teist maailmasõda siirdusid Tomsonid Leningradi Eestimaa Kommunistliku Partei tööpakkumise tõttu. Korteri hävimise tõttu paigutati nad Eesti Eestimaa Kommunistlikule Parteile kuuluvasse hotelli Severnaja. Leningradis kohtas Margarita Tšernogorova esimest korda Olga Lauristini ja Marju Lauristini.
Heinrich Tomson käis tütrega Ermitaažis ja Maria teatris. Tütre sõnul elasid nad Petrogradis kuni ema vallandamiseni väga hästi. 1944. aasta oktoobris võttis Heinrich Tomson Eestisse Tallinna kolimise tõttu tütre Leningradi lastekodust ära. Heinrich Tomsoni Tallinnas elanud õde Lisette õpetas Margarita Tšernogorovale käitumist. Margarita Tšernogorova vanemad suhtlesid temaga vene keeles vahistamise kartuse tõttu.
1953. aastal sattus Margarita Tšernogorova ülikoolikaaslaste pahameele alla Jossif Stalini leinaperioodil teatris Giuseppe Verdi „Sitsiilia verepulma“ vaatamise eest. Dekaani soovitusel viibis Tšernogorova paar kuud puhkusel.
1984. aastal Soomes turismigrupijuhina müüs Tšernogorova šampanja ja ostis tütardele kaks paari teksasid. Tšernogorova sõnul tundis ta Soomes olles häbi ning pärast turismireisi palus Eestimaa Kommunistliku Partei Keskkomitee esimeselt sekretärilt Karl Vainolt kergetööstuse arendamist ja kodumaiste teksade tootmist. Vaino vastas järgmiselt: "Rohkem Tšernogorovat minu juurde mitte lasta!"
Yana Tšernogorova tõi Tartu Ülikoolis õppides koju Jossif Brodski kohtuprotsessi materjale. Tema ema nimetas sellist kirjandust nõukogudevastaseks.
Laulev revolutsioon üllatas Margarita Tšernogorovat. Vaino saatis teda üht Laulva revolutsiooni teemalist koosolekut vaigistama ning soovitas enda kuulda võtmiseks jalgu trampida ja selgitas, et plaksutamisega ei kaasne sellist tulemust. Tšernogorova sõnul kustutati Laulva revolutsiooni ajal Eestimaa Kommunistliku Partei valges majas tuled, tõmmati akendele kardinad ette ja laualambid pandi põrandale. Tšernogorova pidas sellist käitumist idiootseks ning tema arvates oleks Vaino pidanud vastutama ning inimestega rääkima minema. Tšernogorova sõnul ei suutnud ta Nõukogude Liidu lagunemist ette kujutada.
Tšernogorovale ei meeldi Vaino Väljas.
1989. aastal läks Tšernogorova pensionile. Tema vabariiklik personaalpension oli 170 rubla. Talle kuulus Zaporožets 968 ja suvila Haabneemes mere ääres.
1989. aastal läks Tšernogorova tööle Volta tehase juristiks.
1990. aastal asus ta tööle Eesti NSV rahvasaadikute ja töötajate regioonidevaheline nõukogu referendina.
1990ndatel kolisid Margarita ja Igor Tšernogorov Tõnismäelt Mustamäe ühiselamusse.
Margarita ostis 5000-kroonise laenu eest Tallinnasse ruumid, et avada oma õigusbüroo. Avamisjärgsel päeval käisid seal vargad. Enamik tema esimestest klientidest olid omandireformi probleemidega venelased.
1993. aastal sai ta lihtsustatud korras oma eesti rahvuse järgi Eesti passi.
2001. aasta suvel opereeriti teda Mustamäe haiglas.
Pauli sõjakool
Pauli sõjakool, aastani 1894 '''1. Pauli sõjakool' (vene keeles Павловское военное училище, aastani 1894 1-е военное Павловское училище'') oli aastatel 1863–1917 Peterburis jalaväeohvitsere välja õpetanud sõjakool.
Ajalugu
Sõjakool asutati augustis 1863 keiser Aleksandr II ukaasiga Pauli kadetikorpuse põhjal ja see sai nimeks 1. Pauli sõjakool. 1894. aastal nimetati see ümber Pauli sõjakooliks.
Algusperioodil õppis koolis 300 junkrut, kes moodustasid neljast roodust koosneva pataljoni. Aastal 1882 suurenes õpilaste arv 400-ni. Esimese maailmasõja algusperioodil toimusid koolis neljakuulised kiirväljaõppekursused. Sõja ajal tõusis junkrute arv 1000-ni.
Õppetöö
Õppetöö kestis koolis kaks aastat. Koolis õpetati taktikat, sõjaajalugu, suurtükiasjandust, fortifikatsiooni, sõjatopograafiat, seadusandlust, sõjaadministratsiooni, jumalasõna, vene, prantsuse ja saksa keelt, samuti mehaanikat ja keemiat.
Järjestatud paar
Järjestatud paar koondab kaks objekti: esimese elemendi ja teise elemendi. Järjestatud paari, mille esimene element on a ja teine element b, märgitakse tavaliselt (a; b).
Kaks niisugust järjestatud paari (a1; b1) ja (a2; b2) on identsed siis ja ainult siis, kui a1 = a2 ja b1 = b2.
Järjestatud paari esimene ja teine element võetakse teineteisest sõltumatult, nii et nad võivad ka omavahel kokku langeda. Kui need kaks objekti on erinevad, siis nende järjestus on oluline: kui a≠b, siis (a; b)≠(b; a).
Järjestatud paari tõlgendatakse sageli lõpliku jadana pikkusega 2.
Otsekorrutised ja seosed
Kõikide niisuguste järjestatud paaride hulka, mille esimene element on mingi hulga X element ja mille teine element on mingi hulga Y element, nimetatakse hulkade X ja Y otsekorrutiseks. Selle alamhulki nimetatakse mõnikord vastavusteks või seosteks.
Järjestatud kolmikud ja n-korteežid
Järjestatud kolmikud ja n-korteežid (n termini järjestatud loendid) defineeritakse sellest definitsioonist lähtudes rekurrentselt: järjestatud kolmikut (a;b;c) võib defineerida kahe järjestatud paarina, mis on pesastatud: (a; (b; c) ).
Järjestatud paarid programmeerimises
Nii tehakse ka programmeerimiskeeltes: elementide loendit saab esitada konstruktsioonina pesastatud järjestatud paaridest. Näiteks loendit (1 2 3 4 5) esitatakse kujul (1, (2, (3, (4, (5, {}))))). Programmeerimiskeel LISP kasutab selliseid loendeid andmete esitamise põhilise vahendina.
Järjestatud paarid hulgateoorias
Puhtas hulgateoorias, kus on ainult hulgad, saab järjestatud paari (a; b) defineerida hulgana { {a}, {a, b} }. Propositsiooni, et x on järjestatud paari p esimene element, saab siis formuleerida nii: ja propositsiooni, et x on järjestatud paari p teine element, saab formuleerida nii:
See definitsioon kehtib ka järjestatud paari p = (x;x) = { {x}; {x,x} } = { {x}; {x} } = { {x} } korral; sel juhul on propositsioon (∀ Y1 ∈ p, ∀ Y2 ∈ p : Y1 ≠ Y2 → (¬(x ∈ Y1) ∨ ¬(x ∈ Y2))) triviaalselt tõene, sest kunagi pole nii, et Y1 ≠ Y2.
Ka hulgateooria tavalises Zermelo-Fraenkeli aksiomaatikas, millesse kuulub  regulaarsuse aksioom, saab järjestatud paari (a; b) defineerida hulgana {a; {a; b}}. Ilma regulaarsuse aksioomita seda teha ei saa, sest muidu saab vaadelda hulki x ja z, mille korral  x = {z}, z = {x} ja x ≠ z. Sel juhul
kuigi me tahaksime, et (x;x) ≠ (z;z).
Aphex Twin
pisi|Aphex Twin (2007) Aphex Twin (pärisnimega Richard David James; sündinud 18. augustil 1971 Limerickis Iirimaal) on briti päritolu elektroonilise muusika esitaja.
Ta on nime teinud selliste stiilide nagu tekno, ambient, idm, acid ja drum'n'bass piiride avardajana.
David sündis 1971. aastal Iirimaal Limerickis Walesist pärit Lorna ja Derek Jamesi peres. Richard James veetis lapsepõlve Suurbritannias Cornwallis. Juba alaealisena sai temast DJ ja muusik kohalikul rave -imaastikul. Tema esimene artistinimi oli AFX ning hiljem sai selleks "Aphex Twin".
Rephlex Records on plaadifirma, millele pani Richard aluse 1991. aastal koos sõber Grant Wilson-Claridge'iga.
Algusaastail olid Rephlex, Mighty Force ja Belgiast pärit R&S Records plaadifirmad, millega koostöös tõi ta välja oma esimesed ja suhteliselt edukad plaadid.
Edust innustatuna läks David Londonisse, kus avaldas plaadifirma Warp Records kaudu mitu albumit ja EP-d. Neid otsides on vaja teada Aphex Twini pseudonüüme: Polygon Window, Caustic Window, Power Pill.
Audoktor
Audoktor (doctor honoris causa, dr. h. c.) on tiitel, mida antakse erilise austuse märgiks mingi ülikooli poolt. Audoktori kraadi ei saa taotleda, selleks ei pea kirjutama doktoritööd ega sooritama eksameid.
Lõvi (täpsustus)
"Lõvi" on mitmetähenduslik sõna.
Absolutism
Absolutism on valitsemisvorm, mille korral riigijuhile kuulub piiramatu võim. Tavaliselt kasutatakse seda mõistet monarhide puhul ja seetõttu käsitletakse terminit "absoluutne monarhia" enamasti absolutismi sünonüümina. Ometi on mitmel 20. sajandi diktaatoril olnud võim, mis väärib absoluutseks nimetamist tunduvalt rohkem kui kunagiste "absoluutsete monarhide" oma, kuid nende kehtestatud riigikorda on tavaliselt nimetatud kas autoritaarseks või totalitaarseks (autokraatiaks). Tõeliselt absoluutset võimu pole aga olnud ühelgi valitsejal ja tõenäoliselt on see ka võimatu.
Absolutismi mõiste ja tekkimise põhjused
Sõna "absolutism" tuleneb ladinakeelsest sõnast absolutus', mis tähendab 'piiramatu, täielik'; selle kreekakeelne vaste on despoteia (despootia, mis ei tähenda ainult hirmuvalitsust), mistõttu näiteks valgustatud absolutismi on nimetatud ka valgustatud despootiaks.
Absolutism on selline valitsuskorraldus, mille korral kogu riigivõim (suveräänsus) kuulub ühele isikule või ühele riigiorganile. Näiteks võiks Inglise Parlamenti pärast Charles I hukkamist pidada peaaegu absoluutse võimu omajaks. Reaalsuses on absolutistlikuks riigikorralduseks ennekõike peetud sellist, kus otsustav sõna on öelda monarhil ja tema valitud kitsal kaaskonnal. Ehkki selline süsteem on umbes sama vana kui riikluski, seostatakse seda mõistet enamasti 16. ja 17. sajandil Lääne-Euroopas tekkinud tsentraliseeritud võimuga. Sel ajal läks absolutistlikena käsitatavates Euroopa riikides võim kitsama ringkonna kätte kui kunagi varem pärast Rooma riigi langust. Monarh koondas enda kätte seadusandliku, täidesaatva ja kohtuvõimu, omades nõnda otsest kontrolli kõigi riigiorganite üle. Tavaliselt rajas ta endale alluva bürokraatliku administratsiooni ja piiras aadli võimu, koondades ülikud oma õukonda ja võttes neilt enamiku privileegidest. See sai võimalikuks seisusliku ühiskonna järkjärgulise lagunemise tõttu, mistõttu kuningas ei pidanud enam kuigivõrd arvestama oma feodaalide nõudmiste ja toetusega. Samas oli kodanikkond alles välja kujunemata, mistõttu monarhi võimu piiramiseks oli vähe vahendeid. Absolutism polnud mõistagi kõikjal ühesugune ja aja jooksul muutusid ka selle üldised suundumused. Absoluutse monarhia eesmärgiks on tavaliselt peetud riigi ja ühiskonnaelu harmoneerimist ning ühiskondliku heaolu saavutamist, samuti võimalikult tõhusa valitsemissüsteemi loomist.
Üldiselt on absolutismi põhjendatud sellega, et kui võim on koondunud ainult ühe isiku kätte, saab ta tunduvalt tõhusamalt valitseda, kui pidevalt üksteise soove arvestama pidav kollegiaalne võimuorgan. Samuti osutatakse, et absolutistlikku võimu omav monarh on inimene, keda sünnist saadik on kasvatatud valitsejaks, mistõttu tema sellega ka kõige paremini hakkama saab. Kriitikat on ainuisikulisele valitsemisele olnud alati, kas demokraatlikest, seisuslikest või religioossetest põhimõtetest lähtudes. Kõige levinum ja ajaliselt kõige kauem kasutatud vastuväide on aga ilmselt see, et ainuisikulist võimu omav monarh võib seda kuritarvitada ehk muutuda türanniks.
Samas ei levinud absolutism kõikjal Euroopas. Absoluutse monarhia mudel sobis kõige paremini tsentraliseeritud valitsuskorraga rahvusriikidele ja mitmel pool oli aadlil nii suuri privileege, et absolutismi kehtestamine osutus võimatuks. Parim näide selle kohta on ilmselt Rzeczpospolita, mis oma liberaalse aadlivabariigi idee ja unistusega paraku lõpuks kaotajaks jäi ja absoluutsete monarhiate poolt alla neelati. Inglismaal ei kehtestunud absolutism aga arvatavasti seetõttu, et saareriigi kodanikuühiskond oli arenenum kui teistes Euroopa riikides. Inglise eripärasid võis märgata juba keskajal, mil seal loodi esimene tõeline parlament (1264). Olulist rolli etendas ka Rooside sõda, kus hukkus enamik vanast aadlist, uus oli aga tunduvalt kodanlikum ja seetõttu ka absolutismivaenulikum.
Euroopalikku absolutismi on sageli peetud olemuslikult erinevaks idamaistest ainuvalitsusega riikidest, mida on nimetatud ka orientaalseteks despootiateks. Neid riike peeti sisuliselt türanniateks, kus kodanikud on valitseja orjad, erinevalt Euroopast, kus monarh olevat valitsenud kõigi alamate huvides. Selline seisukoht langes 20. sajandi jooksul korduvalt kahtluse alla ja 21. sajandi alguses pole sellel enam eriti toetajaid. Siiski pole küsimusele, kuivõrd Euroopa absolutistlikud ja Aasia despootlikud riigid teineteisest erinesid, suudetud üheselt vastata.
Absolutismi periodiseering
Klassikaliseks absolutismiperioodiks peetakse üldiselt ajavahemikku Kolmekümneaastase sõja lõpust kuni Prantsuse revolutsiooni alguseni ehk aastaid 1648–1789. "Klassikaline" absolutism öeldakse olevat tekkinud Prantsusmaal Louis XIV ajal ja selle kõrghetk jäävatki 17. ja 18. sajandi vahetusse. Samas on absolutismi arengus näha selgeid piirkondlikke eripärasid, näiteks Skandinaavia maades (eriti Rootsis) polnud absolutismi "tipp" 18. sajandi alguses, vaid hoopis selle lõpul.
Et absolutismi iseloom on aja jooksul muutunud, siis on loodud ka sisemisi periodiseeringuid. Wilhelm Roscher (1817–1894) on absolutismi jaganud kolmeks järguks.
Seega võib kokkuvõtvalt öelda, et absolutismi muutumises oli oluline religiooni ja ratsionaalsuse suhe: 16. sajandil oli konkurentsitult esikohal veel usk, Louis XIV ajal võib märgata mõistuspärasuse ja konfessiooni tasakaalu (kuningas valitseb Jumala armust, kuid nii, nagu tema arvates ühiskonnale (mitte otseselt Jumalale) parim on) ning valgustuslikus absolutismis domineeris selgelt inimmõistus, mis loodeti suutvat lahendada kõik inimkonna probleemid.
Teooria tekkimise eeldused 16. sajandil
thumb|Niccoló Machiavelli
Absolutismi teooria tekkis varauusajal, kui moodustusid esimesed rahvusriigid ja senine ühiskonnakorraldus hakkas lagunema. Et humanism oli senisest tunduvalt enam esile tõstnud inimest, usk Jumalasse hakkas muutuma kõikuvamaks ning feodaalsüsteem ei suutnud ühiskondlike ja majanduslike muutustega kuigivõrd kohaneda, siis hakati otsima uut korraldust, millega uusaegset riiki stabiliseerida ja edukalt valitseda. 16. sajandil kogus ususõdade ja muude segaduste tõttu üha enam populaarsust idee, et kõrgeim võim peaks kuuluma vaid ühe isiku kätte, kes suudaks nii rahvast kui riiki ühendada ja juhtida ega peaks arvestama teiste võimulolijate soovidega. Esimesena esitas sellelaadsed ideed Niccolò Machiavelli (1469–1527) oma teoses "Valitseja" ("Il Principe"), kus ta pidas valitsejale kõiki vahendeid sobilikuks, et oma riiki tugevdada ja võimu kindlustada. See polnud siiski otseselt absolutistliku teooria algus, kuna Machiavelli idee polnud niivõrd koondada kogu võimu ühe võimulolija kätesse kui pigem leida tõhusa valitsemise põhimõtteid. Teda peetakse ilmaliku riigi valitsemise teooriale alusepanijaks.
Absolutistliku teooria tekkimiseks sobivaim pinnas osutus olevat aga Prantsusmaal, kus kuningavõim oli alates 15. sajandi keskpaigast pidevalt tugevnenud. Kuningas François I valitsemisajal (1515–1547) tsentraliseeriti valitsusaparaati tunduvalt ning tekkis reaalne võimalus, et kehtestub valitsemiskord, kus kuningal ei ole mitte ainult keskne, vaid ka sisuliselt täielik roll ja jagamatu võim. Selleaegsed riigiteoreetikud, kes olid ühtlasi ka aadlikest riigimehed (näiteks Philippe de Commynes, Claude de Seyssel ja Etienne Pasquier), ei pidanud sellist valitsusvormi siiski sobivaks ja soovitasid oma ideaalse riigi konstruktsioonides säilitada senine võimu jaotus kuninga, aadlike ja seisusekogude vahel. François I humanistist sekretär Guillaume Budé (1467–1540) pakkus oma teoses "Institution de Prince" küll esimesena välja kuninga ainuvõimu idee, kuid see jäi peamiselt aruteluks Platoni filosoof-kuninga valitsemise võimalikkusest ja leidis toetust ka Aristotelese mõtetest paternalistlikust valitsemisest. Tema ideedel polnud siiski peaaegu mingisugust mõju. Olukord hakkas muutuma alles siis, kui Prantsusmaal puhkesid ususõjad ja keskvõimu poolt taga kiusatud hugenotid tulid lagedale üha radikaliseeruva monarhivastase ideega, mille järgi võinuks türannist kuningat kukutada (selle suuna pooldajaid hakati kutsuma monarhomahhideks). Suures osas reaktsioonina sellele moodustus ka absolutismiteooria.
Bodini suveräänsusteooria
thumb|Jean Bodin
Esimeseks tõeliseks absolutismiteoreetikuks peetakse Prantsuse filosoofi ja riigimeest Jean Bodini (1530–1596), kes kirjutas oma peateose "Kuus raamatut riigist" ("Les Six Livres de la République") vastuseks hugenottide teostele, millest tuntuim on absoluutse võimuga monarhe türannias süüdistav "Vindiciae contra tyrannos". Bodin tahtis oma teosega näidata, et sugugi iga absoluutset võimu omav monarh pole türann ja et just absoluutse võimuga valitseja on riigile parim. Et sellel ajal poldud absolutismi ja suveräänsust veel juriidilises mõttes defineeritud, ongi Bodini teos ennekõike pühendatud suveräänsuse mõiste selgitamisele.
Bodin arvas, et riigi kui ühiskonna huvid peaksid olema kõrgemal kõigist teistest, nii üksikisikute, huvigruppide kui ka konfessioonide omadest, ja nõndasamuti peaks riigivalitsejagi seisma kõrgemal kõigist teistest ilmalikest võimukandjatest. Ta eristas kolme põhilist valitsusvormi: demokraatiat ehk enamuse võimu, aristokraatiat ehk vähemuse võimu ja monarhiat ehk üksikisiku võimu. Igaüks neist võis olla suveräänne ehk omada absoluutset võimu. Absoluutse võimu all mõistis ta seda, et kõrgeim võim kuulub kas ühele isikule või riigiorganile, institutsioonile, mis võib seda küll madalamatele instantsidele delegeerida, kuid omab alati kõrgeimat otsustusõigust. Et võim oleks tõeliselt suveräänne ehk absoluutne, peaks see tema arvates olema alamate või Jumala poolt igaveseks ajaks antud, sest muidu ei allu alamad valitsejale, vaid tegelikult iseendale, olles pärast määratud aja lõppu vabad ükskõik mida edasi tegema. Võimu jagamist huvigruppide vahel pidas ta aga absurdseks, riigi arengut pärssivaks ja isegi hukatuslikuks; ta väitis, et just see oli Prantsusmaa viinud ususõdadesse. Kolmest valitsusvormist tõhusaimaks pidas Bodin monarhiat. Seejuures eristas ta selgelt absoluutset monarhiat ja türanniat. Viimast pidas ta väga ebasoovitavaks valitsusvormiks. Ta arvas, et kui valitseja töötab oma parima äranägemise järgi riigi hüvanguks, on tulemused kogu ühiskonna jaoks ideaalsed. Bodin uskus, et monarh ei peaks andma vastust mitte kellegi teise kui vaid enda ja Jumala ees ning enam ei tähendanud viimane neist kirikule kuuletumist, kuna Bodini järgi pidi valitseja olema kõrgemal ka kõigist usunditest ehk kirik(ud) pidi(d) kuuletuma talle. Nõnda oleks kuningal võimalik lepitada ka vaenutsevad usulahud, olles nende organisatsioonide kõrgeim käskija.
Kuningas ehk suverään ei pidanud alluma ühelegi enda ega eelkäijate poolt kehtestatud seadusele, kuid lähtuma oma tegevuses siiski Jumala ja loomuseadustest. Samuti pidas ta suverääni kohustatuks pidama kinni lepingutes ja vannetes kokku lepitust, mis kehtis niikaua, kuni ka selle teine osapool, enamasti rahvas, oma osa täitis. Nii oli tema absolutismikäsitluses oluline roll ka rahval. Kuningas ei võinud oma suva järgi tõsta makse, sest see oleks olnud inimestelt eraomandi äravõtmine, mida Bodini arvates loomuseadused ei lubanud. Kui suverään aga oma võimupiire ületas ning Jumala ja loomuseadustega vastuollu sattus, siis muutus ta türanniks. Türanni kukutamisest Bodin siiski ei rääkinud, pidades ilmselt seaduslikul teel valitsevat türanni paremaks sellest, kes ebaseadusliku valitsejavastase mässu järel troonile tõuseks. Türanni pidi eeskätt karistama Jumal või mõni teine suverään.
Absolutismiteooriad 17. sajandi Prantsusmaal
thumb|Kardinal Richelieu Prantsusmaal, kus 17. sajandi alguseks oli keskvõim tsentraliseeritum kui kunagi varem, hakkasid teoreetikud nii üldistes kui ka isiklikes huvides üha enam toetama absoluutset kuningavõimu. Neist silmapaistvaim oli absolutismi ja riiklike huvide doktriini praktikasse rakendanud kardinal Armand Jean du Plessis de Richelieu (1585–1642), kes vormistas oma seisukohad esmakordselt võimule saades 1624 oma "Poliitilises testamendis", teist korda aga 1629 "Programmis kuningale", kus ta pühendas küll suurema osa ruumist praktilistele vajadustele. Mõlemas teoses tõstis ta riiklikke huvisid esile kodanike huvide ees ning rõhutas valitseja ja riigi ehk üldiste huvide samasust. Seega võis valitseja murda ka varem antud leppeid ja rikkuda inimeste loomuõigusi, vangistades neid ilma kohtuotsuseta, samuti tõsta makse. Seega pidas ta monarhi võimupiire tunduvalt laiemaks kui Bodin. Richelieu absolutismiteooria oli selgelt ratsionaalne, piiramatut võimu põhjendati kui tõhusaimat lahendust riigi valitsemiseks.
Sarnaseid seisukohti väljendas ka enamik teisi Louis XIII aegse (1610–1643) Prantsusmaa riigiteoreetikuid. Guez de Balzac (1597–1654) oli radikaalse kuningavõimu propageerija, kes uskus, et kuningas võib ühistele huvidele apelleerides teha põhimõtteliselt kõike. Gabriel Naudé (1600–1653) püüdis absolutismile leida aga ratsionaalseid põhjendusi. Naudé võttis omaks Machiavellist alguse saanud mõttesuuna ja leidis, et kuninga peamiseks vooruseks peaks olema tarkus (prudentia). Sellest lähtudes võis valitseja hädaolukorras rakendada ka radikaalseid, isegi loomuseadustega vastuollu minevaid meetmeid (coups d'etat); kuid seda vaid juhul, kui see tuleb kasuks üldisele hüvele ehk riiklikele huvidele. Igapäevane poliitika ei saanud mingil juhul nii radikaalne olla, sest see oleks riigi hukutanud.
Louis XIV valitsusajal (1643/1661–1715), kui absolutism rakendus Euroopa ajaloos ilmselt kõige hiilgavamalt ja ulatuslikumalt, tekkis sellele ka toetavaid teooriaid, millest ühe autoriks oli kuningas ise. Ta uskus, et tema kohustus, aga ka nauding on oma alamatele pakkuda turvalisust ja tsentraliseeritud võimsa riigi poolt antavaid kõikvõimalikke hüvesid. Võim pidi tema arvates olema täielikult tsentraliseeritud, sest kui see pidanuks jagunema mitme inimese vahel, võisid nood seda kurjasti, oma kasuks ära kasutada. Sellise vaate järgi sai vaid kuningas esindada üldiseid hüvesid. Sellisele ratsionaalsele põhjendusele lisandusid müstilisemad, nagu saanuks valitseja absoluutse võimu Jumalalt ja nagu oleks absolutism loomulikem, perekonnast välja kasvanud valitsusvorm. Sellele sekundeerisid Thomas Hobbesist mõjutusi saanud voolud (näiteks Samuel Sorbière' teooria), mis pidasid absolutismi küll kunstlikuks, inimeste endi poolt looduks, kuid vähemalt Prantsusmaal hädavajalikuks valitsusviisiks.
Thomas Hobbesi absolutismiteooria
thumb|Thomas Hobbesi "Leviathani" (1651) tiitelleht
Thomas Hobbes (1588–1679), üks 17. sajandi Inglismaa mõjukamaid filosoofe, on oma poliitilise filosoofia alases peateoses "Leviaatan" ("Leviathan", 1651) esitanud oma teooria riigi vajalikkusest. Ta vaatleb inimeste tunge, mis olevat enamuses egoistlikud, ja leiab, et kui inimeste üle pole kõrgemat võimu ehk suverääni, siis valitseb nende seas paratamatult kõikide sõda kõigi vastu. Seda saaks ületada vaid kunstlikul teel, inimeste omavaheliste lepingutega, mille teel loodaks ühiskond. Seega esitas Hobbes esimesena ühiskondliku lepingu teooria. See leping toimiks aga vaid siis, kui kõik inimesed annaks osa oma õigustest (sest ühiskonnata ehk loomuseisundis on igaühel õigus ja vabadus teha ükskõik mida, seega igaüht kahjustadagi) ainuvalitseja ehk suverääni kätte. Siit tuleneb absolutismi legitiimsus, kuna rahvas ise olevat valitsejale piiramatu võimu andnud ning too peab nüüd seda kasutama võimalikult suure harmoonia, ühtsustunde ja üldise heaolu saavutamiseks. Riik ongi Hobbesi jaoks kunstlik moodustis, inimeste poolt loodud "surelik jumal", mis on loodud nende endi kaitseks iseenda eest.
Suverääni võim lepinguga loodud ühiskonnas ehk riigis tagatakse sellega, et tema ei sõlmi inimestega lepingut, vaid võtab neilt antud võimu lihtsalt vastu, seega ei ole ta neile andnud mingeid siduvaid kohustusi. Valitsejal on sisuliselt täielik vabadus oma võimu teostada täpselt sellisel teel nagu ta parimaks peab. Oma võimu suverään jagada ei tohiks, sest see viiks rivaalitseva võimukeskuse tekkeni ja kodusõjani (nagu oli tema ajal Inglismaal ka läinud). See seisukoht kehtib ka religioosse võimu osas: riigis saab olla kas teokraatlik või poliitiline suverään. Hobbes eelistab viimast, sest selle võim on ratsionaalsem ja seetõttu tõhusam. Nõnda peaks kirik olema riigile allutatud. Parim lahendus oleks see, kui monarh oleks ise kirikupea, nagu see Inglismaal Hobbesi ajal oli ja praegugi on. Samas ei võta absoluutne suverään inimestelt ära kõiki nende õigusi, sest Hobbes leiab, et indiviidid ei saagi kõiki oma õigusi loovutada, sest nad ootavad loovutamise eest alati mingit kasu. Nõnda ei saa inimene anda kunagi ära oma õigust enesekaitsele, sest Hobbes peab inimelu suurimaks väärtuseks, mille säilitamiseks on riik üldse loodudki. Seega õigustab Hobbes vastuhakku suveräänile, kui mängus on inimese enda elu, kuid vastustab tugevalt kodusõja algatamist alamate poolt. Riik pole tema jaoks seega väärtus omaette, nagu arvasid Vana-Rooma vabariiklased ja on arvanud ka teised patrioodid, vaid ratsionaalne vahend negatiivsete inimtungide allasurumiseks.
Oma mõtisklustes riigikordade üle jõudis Hobbes lõpuks järeldusele, et parim lahendus on absoluutne monarhia, kuna ainuvalitseja suudab kõige paremini inimeste egoistlikke tunge alla suruda ja ühiskonda ühendada, sest suveräänses kogus võivad tekkida tugevad erahuvid, mis riigi hävingusse tõukaksid. Alamate ja valitsejate üksmeel on aga riigi püsimise puhul peamine, seetõttu peab ka suverään seda alati taotlema, rahval tuleb talle aga samal põhjusel alati alluda. Hobbesi absolutismiteooria ei rõhu seega riigivalitsemise osas otseselt ainuvalitseja (absoluutse monarhi) isikule, vaid hoopis inimeste põhimõttelisele võrdsusele ja nende tungide ohjeldamise vajadusele. Seetõttu sattus ta traditsiooniliste monarhistide tugeva kriitika alla, eriti seetõttu, et tema teooriast võis välja lugeda ka seda, et kuna Oliver Cromwell oli võimu Inglismaal juba enda kätte haaranud, siis võis teda pidada uueks suverääniks ja rahva allumiskohustus pidanuks kehtima temagi suhtes. Hiljem suutis Hobbes ka kuningaga ära leppida ja restauratsiooniaegsel Inglismaal olid ta ideed isegi au ees, kuid reaalselt ei rakendatud tema põhimõtteid riigivalitsemises kunagi.
Robert Filmeri jumaliku põhjendusega absolutismiteooria
Robert Filmer (1588–1653), oma kaasaegseid, sealhulgas Hobbesi, oluliselt mõjutanud mõtleja, põhjendas absolutismi mitte ratsionalismist lähtuvast loomuõiguslikust, vaid traditsioonilisest religioossest seisukohast lähtudes. Tema teooria, nagu Hobbesi omagi, oli tingitud Inglise kodusõjast, mille põhjustas parlamendi soov kuninga võimu oluliselt piirata ja enda mõjuvõimu tunduvalt tõsta. Filmer väidab oma peateoses "Patriarcha" (1680), et kuna Jumal andis kogu maapealse võimu Aadamale, siis on tema pärijatel õigus võimu jagamata valitseda. Ainuüksi see postulaat poleks küll suuremat midagi tähendanud, sest Aadamast põlvneb Piibli järgi kogu inimkond ja nii võiks absoluutset võimu taotleda pea igaüks, kuid Filmerile on olulisem võimu põhimõtteline olemus, mitte selle otsene põlvnevus. Tema arvates on valitseja loomulik, Jumalast antud õigus hoolitseda oma alamate eest nagu isa perekonna või peremees majapidamise eest, omades sealjuures ainuisikulist otsustusõigust. Lisaks kuulub valitsejale absoluutne omandiõigus, mida ta võib, aga ei pea delegeerima alamatele. Seetõttu võib ta inimesi oma äranägemise järgi maksustada, sest talle kuulub omandi esmaõigus. Juhul, kui riigis on kuningavõim millegagi piiratud, toovat see endaga kaasa anarhia. Filmeri ideed leidsid laia toetuspinda keskaegse universalistliku patriarhaalsuse ja 16. sajandil tekkinud tugeva kuningavõimu ideede segunemisel tekkinud populaarse arusaama tõttu kuningast kui rahva isast. Tema absolutismiteooria oli üks ideoloogiliselt kategoorilisemaid ja seda ei püütud kunagi ellu rakendada. Siiski oli see omal ajal väga mõjukas, eriti just seetõttu, et pereisa kui piiramatu käskija mudel rakendus suures osas ka tegelikus elus, ja John Locke oponeeris oma teostes peamiselt just tema, mitte niivõrd Hobbesi seisukohtade vastu.
Filmeri omadega sarnaseid seisukohti esindas ka Louis XIV aegne vaimulik ja troonipärija koduõpetaja Jacques-Benigne Bossouet (1627–1704) oma teoses "Poliitika pühakirja alusel" (1679). Bossouet tõi kuningavõimu puhul välja neli põhiomadust: see on püha, paternalistlik, absoluutne ja allutatud mõistusele. Nagu Filmergi, rõhutas ta, et kuningas on rahvale kui heatahtlik isa, kelle on määranud kõige Isa, Jumal.
Valgustatud absolutismi teooriad
18. sajandi alguseks oli absolutism Euroopas seatud kahtluse alla, sest ratsionalistliku mõtteviisi leviku tõttu levis üha enam seisukoht, et inimesed on loomupäraselt võrdsed ja suudavad ilma absoluutse võimu sunnita tunduvalt edukamalt ühiskonnana toimida. Sellele seisukohale olid tugevaks toeks Inglismaal toimunud Kuulus revolutsioon ja sellele järgnenud John Locke'i liberaalset ühiskonda pooldavad kirjutised. Prantsusmaal toetasid samalaadseid seisukohti Charles de Montesquieu ja Voltaire. Siiski arendasid ratsionalistlikud mõtlejad ka absolutismiideed, mistõttu tekkis valgustatud absolutismi teooria.