cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Holmirahu
Holmirahu (ka Krimmi saar) on Lääne maakonnas Ridala vallas Väinameres asuv väike saar (rahu).
Madu (tähtkuju)
Klassifikatsioon
Tänapäeval kuulub Madu Rahvusvahelise Astronoomiaunioonilt kinnitatud kaasaegsete tähtkujude hulka.
Tähed
Tähtkuju heledaim täht on Unuk, tähesuurusega 2.63 ja paikneb Mao Peas.
Ajaloolist
Babüloonias tunnistati kahte mao tähtkuju: üks vastab tänapäevasele Hüdra tähtkujule ja teine on Bašmu, mida loetakse vastavaks kaasaegsele Mao tähtkujule ning mille kirjeldajaks peetakse Vana-Kreeka astronoomi Eudoxost Knidosest,
Mao tähtkuju on üks antiikaja astronoomi Klaudios Ptolemaiose kirjeldatud 48 konstellatsioonist.
Viited
Selles artiklis on kasutatud saksakeelset artiklit de:Schlange (Sternbild) ja ingliskeelset artiklit en:Serpens seisuga 02.01.2014.
Jāņavārti raudteepeatus
pisi|Jāņavārti raudteepeatus Jāņavārti raudteepeatus ehk Šķirotava raudteejaama J-park on raudteepeatus Riia-Krustpilsi raudteeliinil Riia linnas aadressil Salaspils iela 18. Peatus asub Ķengaragsi asumis.
Vlad Filat
left|pisi|Vlad Filat ja [[Mart Laar septembris 2010.]] Vladimir Filat (sündinud 6. mail 1969 Lăpușnas) on Moldova poliitik.
Jāņavārti raudteepeatus
Peatuses peatuvad kõik elektrirongid ja enamik diiselronge, välja arvatud ekspressrongid. Jāņavārtis on kolm perrooni, kuid üks neist pole kasutusel (jääb Ērgļi suunale). Seal on kaheksateist teed, lisaks veel kaheksa tupikteed.
Vlad Filat
Ta oli Moldova peaminister 25. septembrist 2009 kuni 25. aprillini 2013. Ta on 2007. aastast Moldova Liberaaldemokraatliku Partei esimees.
Jāņavārti raudteepeatus
Peatus asub Riia keskraudteejaamast 5,8 km kaugusel ja jääb Šķirotava raudteejaama territooriumile. Peatust läbiv raudtee on elektriraudtee. Peatuses on tegutsev piletikassa. Piletihinnalt kuulub peatus A-tsooni.
SPL Princess Anastasia
pisi|Pride of Bilbao (2003) pisi|SPL Princess Anastasia siseneb Tallinna sadamasse (2011)
SPL Princess Anastasia (end. Bilbao (2010–2011), Pride of Bilbao (1993–2010), ehitatud kui Olympia (1986–1993)) on parvlaev, mis on ehitatud 1986. aastal Wärtsilä Perno laevatehases Turus.
Olympia
Soome laevandusettevõte Viking Line tellis laeva 10. septembril 1984. Kiil pandi 1. aprillil 1985 ja laev lasti vette 31. augustil 1985. Laev kuulus ühele Viking Line'i asutajatest, Rootsi laevandusettevõttele Rederi AB Slite ning sai 29. aprillil 1986 nime Olympia. Laev sõitis kuni 1993. aastani Viking Line'i Stockholmi–Helsingi liinil, kuni Rederi AB Slite pankrotistus ja kõik tema laevad müüdi.
Pride of Bilbao
Olympia müüdi Iiri laevandusettevõttele Irish Continental Group ja renditi seejärel Suurbritannia ettevõttele P&O European Ferries, kes ta ümber nimetas. Laeva nimi oli kuni 2010 Pride of Bilbao. Esialgu sõitis laev Bahama lipu all ja tema kodusadam oli Nassau, 1994 registreeriti ümber Portsmouthi ja sai Suurbritannia lipu.
Juhtum jahiga
29. augustil 2006 läks 8 m pikkune jaht Ouzo Wighti saare lähedal ümber ja sellel olnud 3 meremeest uppusid. Tuvastati, et kõik nad kandsid päästeveste, surid uppumise tulemusena ja et üks neist oli elus veel 12 tundi pärast õnnetust. Üht Pride of Bilbao töötajat süüdistati tahtmatus tapmises: ta olevat Ouzole otsa sõitnud või jahi liiga lähedalt möödudes ümber ajanud ega olnud pärast seda teinud midagi meremeeste päästmiseks. Töötaja vahistati 20. septembril 2006 ja 2007. aasta veebruaris esitati talle süüdistus. 12. detsembril 2007 mõisteti ta õigeks, sest selles paigas on laevaliiklus tihe ja ei suudetud tuvastada, et just Pride of Bilbao oli õnnetuse põhjustanud.
Bilbao liinil
Aastail 2007–2010 sõitis Pride of Bilbao Portsmouthi ja Bilbao vahet. Ühe edasi-tagasisõidu tegemiseks kulus kolm päeva. Kõigist püüdlustest hoolimata ei jõudnud see liin kasumisse. Selle üks põhjusi oli asjaolu, et kui P&O Ferries kulutas ühe otsa sõitmiseks 36 tundi, siis konkureeriv ettevõte Brittany Ferries sõitis Bilbao lähedale Santanderi kõigest 24 tunniga. P&O Ferriesel oli liinileping 30. septembrini 2010, aga juba 15. jaanuaril 2010 teatas ettevõte, et ei kavatse liiniluba uuendada ega samale liinile uut laeva sõitma panna. Viimane väljumine Bilbaost toimus 27. septembril 2010.
Sama aasta oktoobris registreeriti laev uuesti Bahama lipu alla ja kodusadamaks loeti Nassau. Ühtlasi muudeti laeva nime, uus nimi oli Bilbao. Seda nime kandis laev kuni detsembrini, müügini Peterburi ettevõttele St. Peter Line.
SPL Princess Anastasia
Laeva kohandati uuele liinile Leedus 2011. aasta jaanuaris. Laev väljus Falmouthist 2010. aasta jõulude paiku ja saabus Klaipedasse 2. jaanuaril 2011. Uue liini avareisile Peterburist väljus ta 31. märtsil 2011 ja saabus Stockholmi järgmisel päeval. Loodetakse, et laev toob Peterburi ainuüksi 2011. aasta jooksul 400 000 turisti.
Suurvürstinna Anastassija (1901–1918) nime kandev laev SPL Princess Anastasia sõidab liinil, mis on kavandatud miniristlusteks Peterburist Stockholmi, läbides eri nädalapäevadel nii Tallinna kui ka Helsingit ja Maarianhaminat. Laeva sõiduplaan võimaldab kord nädalas Tallinnast viisavaba reisi üheks päevaks Peterburisse. Inflot Worldwide asutas St. Peter Line´i 2010. aastal ja alustas liiniliiklust Peterburist Helsingisse parvlaevaga Princess Maria.
Jāņavārti raudteepeatus
Peatus rajati aastal 1935, mil valmis Riia–Ērgļi raudtee. Algselt teenindaski peatus ainult seda liini, Daugavpilsi suunal liiklevad rongid hakkasid seal peatuma aastal 1958, mil 5. km postenise peatus suleti. Raudtee elektrifitseerimise eel asus tolle peatuse ja Jāņavārti vahel veel Dreiliņi raudteepeatus Jāņavārtist Zemitāni raudteejaamani viib Zemitāni–Šķirotava raudtee.
SPL Princess Anastasia
SPL Princess Anastasia
SPL Princess Anastasia omanikuks sai 2017. aasta algul Moby SpA ja kodusadam on Napoli Itaalias. Uue omaniku liitumisega sai laev suured pardamaalingud: vasakul pardal Moby Itaalia-motiividega ja paremal pardal St. Peter Line'i Venemaa motiividega.
Jāņavārti raudteepeatus
Jāņavārti juures asuv J-park on kaubaronge teenindav kompleks, kus teostatakse ka vagunite tehnilist kontrolli. 2003. aastani viis peatuse juures üle raudtee jalakäijate sild, ent seejärel suleti see halva seisukorra tõttu.
Peatus on saanud nime Riia eeslinna kindlustusvööndis asunud väravate järgi, mis rajati 1963. aastal peatuse kohal palissaadi. 1650. aastal valmis insener van Roodenburgi projekti järgi tamm, mis nende väravateni viis, hiljem hakkas seda mööda kulgema postimaantee.
Vlad Filat
Filat on õppinud Iași Ülikoolis õigusteadust.
Päevaneutraalsed taimed
pisi|Õitsev kurgitaim Päevaneutraalne taim on taim, mis õitseb olenemata päevavalguse hulgast, mida ta saab.
Ajalugu
Wightman Garner ja Henry Allard uurisid 20. sajandi alguses päeva pikkuse mõju õitsemisele. Nad tuvastasid, et taimed, näiteks oder, õitsesid, kui päeva pikkus oli pikem kui teatavast kriitilisest pikkusest. Ehk siis nn pikapäevataimi õitsevad peamiselt suvel kui päevad pikenevad. Teised, näiteks sojaoad, õitsevad, kui päevade pikkus on lühem kui teatud kriitiline pikkus. Tegu on lühipäevataimedega, mis õitsevad sügisel, kui päevad lühenevad. Aga leidub ka hulk taimi, kelle jaoks ei ole päeva pikkusel määravat tähtsust. Need saidki nimetuse päevaneutraalsed taimed
Samuli Paulaharju
right|pisi|Samuli Paulaharju.
Samuli Paulaharju (14. aprill 1875 Kurikka – 6. veebruar 1944 Oulu) oli Soome kooliõpetaja, kirjanik, rahvaluulekoguja ja fotograaf.
Hollywoodi kuulsuste allee
pisi|240px|Hollywoodi kuulsuste allee [[Los Angeleses]] Hollywoodi kuulsuste allee (inglise Hollywood Walk of Fame) on Hollywoodis Los Angeleses piki Hollywood Boulevardi ja Vine Streeti kulgev kõnnitee, mis on tähistatud rohkem kui kahe tuhande neljasaja terratsost ja messingist valmistatud viieharulise tähega, millest igaüks on nimeliselt pühendatud meelelahutustööstuses filmi, teatri, raadio, televisiooni või muusika alal silmapaistnud inimesele.
Uued nimed otsustab Hollywoodi Kaubanduskoda (Hollywood Chamber of Commerce) kord aastas juunis. Mõnel kuulsusel on mitu tähte – saavutuste eest mitmel nimetatud alal. Ainus, keda on viiel alal auhinnatud, on Gene Autry. Praeguseks on 47% kõigist tähtedest välja antud filmi alal, 24% televisiooni alal, 17% helisalvestuse alal, 10% raadio alal ning vähem kui 2% elavesituse alal. Igal aastal lisandub kuulsuste alleele umbes 20 uut tähte, nendest üks postuumselt.
Ajalugu
pisi|180px|[[Charlie Chaplini täht Hollywoodi kuulsuste alleel]] 1956. aasta märtsiks olid tähtede lõplik kujundus ja terratso korallroosa-süsihall värvilahendus heaks kiidetud ning pooleteist aasta jooksul valiti välja 1558 laureaati komiteede poolt, kes esindasid tollal nelja peamist meelelahutustööstuse haru: filmi, televisiooni, helisalvestust ja raadiot. Hollywoodi kuulsuste allee ehitamine algas 1958. aastal. Esimene näidistäht paigaldati 9. veebruaril 1960 Joanne Woodwardile, esimene alaline täht 28. märtsil 1960 filmirežissöör Stanley Kramerile.
Pärast seda, kui aastatel 1960–1961 oli paigaldatud üle 1500 tähe, möödus kaheksa aastat ilma ainsatki uut tähte lisamata. 1968. aasta detsembris sai oma tähe kuulsuste alleel Richard D. Zanuck. Sealtpeale on tähetseremooniat kuulsuste alleel korraldatud regulaarselt.
1978. aastal nimetas Los Angelese linn Hollywoodi kuulsuste allee kultuuri- ja ajaloomälestusmärgiks, sellest on saanud tähtis turismimagnet.
Palju kära on olnud selle ümber, kellel on oma täht kuulsuste alleel ja kes on ilma. Al Pacinol, Francis Ford Coppolal, Robert Redfordil ja Jane Fondal näiteks ei ole oma tähte, samal ajal kui Osmonditel, David Spade'il, Pee-Wee Hermanil, Pat Sajakil ja Leeza Gibbonsil on. Mõned kuulsused ei ole olnudki huvitatud. Julia Roberts näiteks on öelnud, et tema ei taha.
Tammiku vald (Jõhvi kihelkond)
Tammiku vald (saksa keeles Eichenhain) oli vald Virumaal Jõhvi kihelkonnas. Vald eksisteeris 1866–1892 ja siis liideti see vald Jõhvi vallaga.
4 kuud, 3 nädalat ja 2 päeva
Film võitis 2007. aasta Cannesi filmifestivalil Kuldse Palmioksa ja Rahvusvahelise Filmikriitikute Ühingu (FIPRESCI) žürii auhinna. Samuti võitis ta kaks Euroopa filmiauhinda.
Jalviste
Jalviste on eesti perekonnanimi.
Nimede eestistamisel anti Jalviste uueks perekonnanimeks isikutele, kelle varasem perekonnanimi oli Jentson. Valter-Martin Jalviste palvel kanti Jalviste perekonnanimede kaitseregistrisse nr. 236 all.
Johann Heinrich Schwabe
Johann Heinrich Schwabe (10. märts 1720 Ambla – 12. detsember 1784 Kose) oli Eesti vaimulik.
Immatrikuleeriti 31. augustil 1740 Halle Ülikooli, oli kohal veel aastal 1744. Ordineeriti õpetajaks 22. septembril 1745.
Oli Kose Püha Nikolause koguduse õpetaja 1745–1784, Eestimaa konsistooriumi assessoriks valiti 22. veebruaril 1758, Ida-Harju praostkonna praostiks sai 16. septembril 1771.
Oli vastutav Eesti Raamatute Kirjastuskassa eestikeelse kirikukirjanduse väljaandmisel (aastal 1773 ilmus piibel ja aastal 1779 jutluseraamat).
Isiklikku
Tema isa Johann Christoph Schwabe oli Ambla Maarja koguduse õpetaja, tema poeg Joachim Gottlieb Schwabe oli Nissi Maarja koguduse, Lihula ja Kirbla koguduse ning Kadrina Katariina koguduse õpetaja, pojapoeg Peter Heinrich Schwabe oli Jõelähtme ja Jüri koguduse õpetaja. Johann Heinrich Schwabe oli kolm korda abielus: (poeg Joachim Gottlieb oli esimesest abielust), teise abikaasa isa Hermann Levin Schmidt oli Tallinna Püha Vaimu koguduse abiõpetaja ja hiljem Koeru Maarja-Magdaleena koguduse õpetaja, kolmanda naise isa Christoph Mertzig oli Järva-Madise Püha Matteuse koguduse õpetaja.
Facelift (album)
"Facelift" on Seattle'ist pärit USA rokkansambli Alice in Chains debüütalbum, mis anti välja 21. augustil 1990.
Prantsusmaa territoriaalne areng
pisi|400px|Dünaamiline kaart Prantsusmaa piiridest aastatel 985–1947 Prantsusmaa territoriaalne areng on siinses artiklis protsess, millega Prantsusmaa emamaa territoriaalne ulatus sai selliseks, nagu see on aastal 2012. Prantsuse riigi territoorium on levinud üle kogu maailma. Prantsusmaa emamaa on see osa, mis on Euroopas.
Lääne-Prantsusmaa, mis tekkis 843. aasta Verduni lepingust, jäi paljudeks aastateks stabiilseks. Esimesed kuningad, Kapetingid, olid liialt hõivatud võimu kehtestamisega oma isiklikes valdustes, et olla vallutajad. Nad kasutasid osavalt ära lahkarvamusi oma rahutute vasallide seas, survestades neid ning kirikut ja linnu. Suured konfliktid Inglismaa kuningatega olid tähtsad sündmused kuningavõimu kindlustamisel. 13. sajandi Normandia ja Languedoci taasannekteerimised Prantsuse kuningriiki olid kaks tähtsat sammu kuningriigi ühendamisel.
Prantsusmaa kaotas varsti, 9. sajandi lõpul Barcelona krahvkonna (Kataloonia). Rhône'i ületamine, mis jäi pikaks ajaks piiriks, ei alanud enne 14. sajandit, Dauphiné ostmisega. Louis XI taastas oma pärandi kahe kõige võimsama õiguse osas, mis antud dünastia kõrvalharudele: Burgundia ja Anjou, sealhulgas Provence Saksa-Rooma riigis (1481–1482).
Anne de Bretagne'i abielu esmalt Charles VIII-ga ja siis Louis XII-ga viis aastal 1532 lõpuks tema hertsogkonna tõhusale annekteerimisele, viimane oli juba Prantsuse kuningriigi mõjusfääris, kuid oli seni kindlalt säilitanus oma eraldiseisvat olemasolu.
Aastatel 1635–1748 võtsid Richelieu ja Louis XIV ette kuningriigi piiride laiendamise põhja ja Reini suunas. Nende eesmärk oli kontrollida Habsburgide Austria keiserliku perekonna püüdlusi nende endi ülemvõimu suunas Euroopas. Prantsuse Flandria kaotus (1526) tõi piiri Prantsusmaa pealinnale ohtlikult lähedale. Elsass, Artois ja Franche-Comté annekteeriti ajavahemikus 1648–1697. Lotringi hertsogkond jäi mõneks ajaks enklaaviks Prantsuse kuningriigis, enne kui see aastal 1766 samuti liidendati. See ja Korsika ostmine aastal 1768 tõi kuningriigi territooriumi ühendatud tervikuks.
Prantsuse revolutsiooni ja Esimese keisririigi ajal laienes Prantsusmaa ajutiselt Reini paremkaldale. Kirdepiir kaotas oma definitsiooni. Üldiselt jäi see stabiilseks aastateks 1697–1789, kuni see muutus ebamääraseks, mingit kindlat joont jälgimata. Piir taastati enam-vähem vanal joonel aastal 1815 Viini kongressi poolt. Prantsusmaa kaotas mõned kohad nagu Landau ja Saarlouis. Nendes strateegilistes kaotustes ja võimsa Saksa riigi loomises võib näha hilisemate diplomaatiliste ja sõjaliste sündmuste aluseid. Kuid isegi pärast vaherahu Saksamaaga 1918. aastal ei olnud Prantsusmaa võimeline tegema uusi territoriaalseid omandamisi kirde suunas, Saarimaal.
Hiljem 19. sajandil oli ainult paar arengut. Savoia hertsogkond ja Nizza krahvkond taasomandati lõplikult Prantsusmaale 1860. aasta referendumiga. Elsass-Lothring annekteeriti Saksamaa poolt aastal 1871, kuid läksid Prantsusmaale tagasi aastal 1918.
Muid muudatusi tehti ajutiselt Teise maailmasõja ajal okupatsioonivõimude poolt.
Geograafiline kontekst
Tänapäeva Prantsusmaa emamaa laiub suures ulatuses loodusgeograafia selgetes piirides. Umbes pool selle piiridest asub mere rannikul. Edelas asub piir piki Püreneede mäeaheliku tippe. Sarnaselt asub see kagus osaliselt Alpides. Idas järgib see üht või teist Juura mäeahelikku, kuni see jõuab Reini jõeni, mida see allavoolu järgib. Viimane lõik kirdes, Reini ja Põhjamere vahel, on vähemalt selge loomuliku definitsiooniga.
Suured feodaaldomeenid
pisi|Prantsusmaa Euroopas aastatel 843–870 Verduni leping 843. aastast tähistab Prantsusmaa ja Saksamaa tekkimist, Frangi riigist. Kokkulepet vaadati kui pärandi ajutist jagamist Karl Suure pärijate vahel. Sellega pitseeriti piiride loomine kahele riigile, millest kumbki sai oma arengutee. Nende ühispiir sel ajal paiknes ligikaudu piki Saône'i ja Rhône'i jõge.
Ühelt poolt, esimene Saksa monarhia nõrgendas end, püüdes taastada Karolingide impeeriumi ilma piisavate vahenditeta. Teiselt poolt, Prantsuse monarhia võttis tagasihoidlikust baasist, ennast aeglaselt arendades, lõpuks juhtiva rolli Lääne-Euroopas.
Aastal 987 tõrjuti Karolingid Prantsusmaa troonilt Hugues Capeti valimisega, kes asutas oma dünastia. Esimeste Kapetingide kuninglik domeen oli alguses piiratud osaga Île-de-France'ist, Pariisi ja Orléansi vahel, mis olid tema peamised linnad.
Mujal olid suurisandad, kes rakendasid oma võimu, eriti kuus ilmalikku Prantsusmaa peeri: Akvitaania, Burgundia ja Normandia hertsogid, nende kõrval Champagne'i, Flandria ja Toulouse'i krahvid.
Kapetingide kuningate esimene eesmärk oli nende kohaliku võimu konsolideerumine, mida nad püüdsid teha 11. ja 12. sajandi jooksul. Kuningliku domeeni peamine laienemine sel perioodil oli Bourgesi vikontkonna ostmine aastal 1101, millest sai Berry hertsogkond.
Kuningliku domeeni laienemine 13. sajandil
pisi|Prantsusmaa aastal 1328 Võitlus Normanni ja Anjou Inglismaa kuningate vastu oli Prantsusmaa kuningatele võimalus oma võimu laiendamiseks. Nad tulid esitatud väljakutsetega tõesti toime. Normandia hertsog William Vallutaja sai Inglismaa kuningaks aastal 1066 oma võiduga Hastingsi lahingus sakside üle. Tema meessoost järglusliini hääbumisel oli tema pärijaks Anjou hertsog Henry Plantagenet, Henry I lapselaps oma ema poolt. Kaks kuud enne enda Inglismaa troonile saamist Henry II nime all abiellus ta Akvitaania hertsoginna Eleanoriga, rikkaima pärijannaga Prantsuse kuningriigis ja Prantsusmaa kuninga endise naisega. Prantsusmaa kuningatel olid siiski mõned trumpkaardid: nende positsiooni prestiiž ja eesõigused, lahkhelid Plantagenetite perekonna sees ja viimaste raskused kuulekuse nõudmisel edelas.
Prantsusmaa kuningas Philippe Auguste oli võimeline edu saavutama, võttes temalt Normandia Château Gaillard linnuse vallutamisega Pariisist ülesvoolu (1204).
Selle provintsi vallutamine oli väga oluline, kuna see suurendas märgatavalt Prantsuse krooni tulusid. Philippe Auguste oli tegelikult esimene kuningas, kelle võim laienes Île-de-France'ist kaugemale. Tema tegevusvälja ulatust ja tema võimu tõhusust parandati. Kuningas rahustas märkimisväärselt Vermandois krahvkonde, Touraine'i ja Auvergne krahvkonna võtmeosi. Viimane oli usaldatud mitmele kuningliku saatjaskonna isandale enne ametlikku tagastamist kuninglikule domeenile aastal 1531. Philippe Auguste'i edu kinnitas tema võit Saksa-Rooma keisri üle Bouvines lahingus aastal 1214.
Veidi hiljem kasutas Prantsusmaa kuningas Louis VIII Lõvi ära Albilaste ristisõda Lõuna-Prantsusmaa katarite vastu oma võimu kehtestamiseks Toulouse'i krahvkonnas (1229). Uuest vallutusest sai Languedoci provints kuni revolutsioonini, selle piires on oluliselt kaheksa tänapäeva Prantsuse departemangu Lõuna-Prantsusmaal. Tänu keskaja lõpu hädadele omandas Languedoc omaenda institutsioonid: parlamendi (mis oli suveräänne kohus) ja staadid: koosolek, mis hääletas makse ja mis otsustas kommunaalkulusid.
Nende vallutuste kumulatiivne mõju oli kuningate poolt nende nooremate poegade territooriumidele nimetamine: apanaažid või privileegid. See poliitika võimaldas kuningatel järkjärguliselt kehtestada kuninglikku võimu provintsides, kuna praktikas võis apanaažid raskusteta kroonile tagasi saada kas pärimise või konfiskeerimise teel. See juhtus näiteks Poitous aastal 1271 ja Anjous aastal 1481. Need kaks provintsi võeti vallutades Inglismaa kuningatelt Philippe Auguste'i ja Louis VIII poolt.
Raskused hiliskeskajal
Aeg-ajalt nõrgendas apanaažipoliitika kuninglikku võimu. Kui Prantsuse kuningas Charles VI oli konfliktis oma venna Louis d'Orléansiga, püüdis nende nõbu Burgundia hertsog Jean Kartmatu rea tugevate löökidega kehtestada oma võimu. Ta tõmbas järk-järgult ligi ülejäänud kuninglike printside vaenulikkust: ta lõpetas, kui oli minema aetud. Üllatusrünnakuga aastal 1418 hõivas ta Pariisi, sundides troonipärijat, tulevast Charles VII-t Bourgesi põgenema. Sarnaselt kasutasid väga rikka Flandria krahvkonna krahvid (sel ajal olid need Burgundia hertsogid) oma positsiooni Prantsusmaa peeridena võimsa riigi rajamiseks. Nende poliitikale aitas kaasa võimu killustumine Prantsusmaal ja Saksamaal keskaja lõpul. Burgundia hertsogkonna valdused Madalmaades olid tänapäeva Belgia eelkäija.
Siiski jäid Inglismaa kuningad Akvitaania hertsogiteks. Kui Philippe IV suri, pandi tema vennapoeg, Valois krahv Philippe I lõpuks Prantsusmaa troonile kui Philippe VI. Philippe VI abiellus Champagne'i Jeanne'iga, kes tõi Champagne'i kuninglikku domeeni kaasa (1284). Nad said kaks poega, kuid rea uusi konflikte (Saja-aastane sõda) tekitas Philippe VI lapselapse (ema kaudu), Inglismaa kuninga Edward III trooninõue. Edwardi kavatsus oli Philippe VI välja tõrjuda. Prantsuse armee kandis raskeid kaotusi Crécy (1346) ja Poitiers' lahingutes (1356). Hiljem kanti kolmas tõsine kaotus Azincourti lahingus (1415). Olles ajutiselt kaotanud territooriumi Brétigny lepingu tulemusena, jagati kuningriik taas Tours'i lepinguga (1420). Kuid uus vaim oli sündinud Jeanne d'Arci näol, kes sundis Inglise kuningat lõpetama Orléansi piiramist (1429). Pärast kroonimist Reimsis tuli Charles VII tagasi Pariisi ja kindlustas lõpuks oma võimu edelas, Akvitaanias, võttes Inglise kuningalt Bordeaux ja Bayonne'i (1453).
pisi|Prantsusmaa pärast aastat 1360
Laienemine Alpide suunas
Saksa-Rooma riik, mida tänapäeval esindab Saksamaa, vajus 13. sajandil poliitilisse anarhiasse. See avas tee igat sorti sissetungidele.
Philippe IV ühendas Lyoni taas oma riigiga (1312). See oli gallide endine pealinn ja Euroopa kaubateede tähtis ristumispunkt.
Õnnetu Philippe VI ostis Dauphiné 30. märtsil 1349, Romansi lepingu järgi.
Tema pojapojast, Charles V vennast Louis'st tehti Anjou hertsog. Ta võeti hiljem Provence'i krahvinna ja Sitsiilia kuninganna Jeanne poolt Sitsiilia kuningriigi pärijaks. Ta viis aastatel 1383–1384 Provence'i vallutamise lõpule. Tema pojapoeg, kuningas René ei suutnud siiski säilitada oma positsiooni Itaalias ja andis oma valdused Prantsusmaa kuningale Louis XI-le: Anjou Prantsusmaal ja Provence Saksa-Rooma riigis (1481).
Louis XI omas tervet mõistust mitte vastu võtta René nõudeid Itaalias. Nii ei olnud see tema poja Charles VIII puhul, kes mitte ainult ei võtnud ette sõjaretke Napolisse, mis ei andnud tulemust, vaid loovutas eelnevalt mitu oma isa vallutust (Artois, Franche-Comté ja Roussillon) oma viimastele võistlejatele.
pisi|Prantsusmaa 15. sajandi lõpul
Viimaste suurte feodaaldomeenide integreerimine
Ühest küljest Burgundia hertsogkonna troonijärglus ja teisest küljest soov saada jalg maha Itaalias oli esimeste konfliktide põhjus Habsburgidega. Viimase Burgundia hertsogi Charles Südi surmaga tema valdused jagati. Tema tütar Marie päris Burgundia Madalmaad ja Franche-Comté Burgundia osa. Louis XI võttis tagasi Burgundia hertsogkonna pärusvaldused ja Picardie (1482). Marie pojapoeg, Saksa-Rooma keiser Karl V sattus konflikti François I-ga. Nad mõlemad tahtsid Burgundia hertsogkonda, samuti Milano hertsogkonda.
Sõja esimese faasi katkestasid Hugenotisõjad ja see ei olnud Prantsuse monarhiale saatuslik. Pärast oma kaotust Pavia lahingus Itaalia sõdade käigus aastal 1526 säilitas François I Burgundia, kuid loobus igaveseks oma ülemvõimust Flandria krahvkonna üle. Burgundia Madalmaad, mille keiser Karl V päris, koosneb siiani osaliselt Prantsuse ja osaliselt Saksa territooriumidest. 1549. aasta Pragmaatilise sanktsiooniga muutusid need eraldi poliitiliseks üksuseks.
Vahepeal kindlustas Henri II Prantsuse kuningriigi piire Metzi, Touli ja Verduni linnade okupeerimisega aastal 1552, millest sai Trois-Évêchés' provints, ja Calais tagasivõtmisega Inglismaa kuningannalt (1558).
Mujal sõlmiti Louis XII abielu Anne de Bretagne'iga, millele järgnes aastal 1514 nende tütre Claude'i andmine François I-le, mis võimaldas Bretagne'i hertsogkonna taasliitmise Prantsusmaaga (1532).
Oma vastuvõtmise ajal aastal 1589 tõi Henri IV viimase allesjäänud suure feodaalpere Albretite valdused kuninglikku domeeni. Ta oli pärija oma ema Jeanne d'Albreti poolt. Need valdused olid Béarn, Armagnac ja Limousin.
pisi|300px|Euroopa pärast Vestfaali rahu. Pane tähele punast, Hispaania poolt kontrollitavaid maid ümber Prantsusmaa, ja Saksa-Rooma riigi killustatud olemust
Uute konfliktide suunas Austria keisrikojaga
Austria keisrikoda näitas soovi üleolekuks Euroopas, näidates end katoliikluse kaitsjana, olles silmitsi tärkavate protestantlike riikidega. Prantsuse monarhia oli rohkem mures, et see leidis vastukaja Prantsusmaa katoliiklikes ringkondades. Sealjuures ümbritsesid Habsburgide valdused seda territooriumi: Hispaania, Madalmaad, Franche-Comté ja kaugemal Milano. Kuni Hispaania armaada kaotuseni aastal 1588 ei olnud selge, kas Inglismaa on osa sellest piiramisrõngast.
Navarra kuningas (1562–1610) (Henri III nime all) ning Prantsusmaa kuningas (1589–1610) Henri IV päris vaidluse Hispaaniaga. Oma ema poolt oli ta Navarra kuningate pärija, kes olid Hispaania kuningate poolt minema aetud. Neile jäi vaid Alam-Navarra. Sellest ajast alates kutsusid Prantsusmaa kuningad ka end tiitliga "Navarra kuningas".
Enne võitluste uuesti alustamist sai Henri IV tasu Prantsuse seiklusest Itaalias. Aastal 1601 astus ta Savoia hertsogi vastu, kes oli toetanud temavastaseid vandenõusid. Lyoni lepinguga omandas Prantsusmaa Bresse, Bugey, Valromey ja Pays de Gex, mis üheskoos moodustavad tänapäevase Aini departemangu. See oli vastutasuks Saluzzo markiikonna, tema viimase Itaalia-valduse eest. Prantsusmaa oli võtnud Saluzzo valduse aastal 1548 viimase markii surres. Seda oli nõutud alates Dauphiné ostmisest.
Siiski solvas väljavaade konfliktile Austria keisrikojaga suurt osa Prantsusmaa katoliiklasi, eelkõige õukonda. Marie de' Medici ja hertsog d'Épernon olid selle partei märkimisväärsed liikmed. Selles kontekstis mõrvati Henri IV fanaatik Ravaillaci poolt, mis peatas selle projekti.
17. sajandi sõjad
Prantsusmaa kuningas Louis XIII ja tema peaminister Richelieu taasalustasid rünnakut aastal 1635 Kolmekümneaastase sõja raames. Esimest, otsustavat sõda Hispaania vastu tähistas võit Rocroi lahingus aastal 1643.
Idasuunaline laienemine oli suunatud Prantsusmaa vaenlaste sideliinide läbilõikamisele ja kontaktide hõlbustamisele liitlastega Saksamaal, mis siis koosnes paljudest väikestest, enam või vähem sõltumatutest riikidest.
Sõjad Austria keisrikoja vastu järgnesid üksteisele ja mitmed sellest tulenevad lepingud kuhjasid Prantsuse haardesse mitmeid Saksa-Rooma riigi provintse:
Aastatel 1680–1697 rakendas Louis XIV, julgustatuna oma varasemast edust, ühepoolsete anneksioonide ja rühmituste poliitikat. Prantslased võtsid isegi osa Habsburgide valitsetud Luksemburgi ajutisest vallutamisest aastatel 1684–1697.
Rijswijki rahuga aastal 1697, mis lõpetas Austria pärilussõja, loobus ta lõpuks enamikust nendest äsjavõetud maadest, kuid säilitas Saarlouis ja Alam-Elsassi koos Strasbourgi linnaga. Suurem osa Elsassist oli sealtpeale täielikult Prantsuse. Erandiks olid Mulhouse ja mõned Saksa vürstide territooriumid.
Territooriumi konsolideerumine
Louis XIV valitsemisaja lõpuks näis, et tasakaal oli saavutatud. Teised Euroopa suurriigid ei olnud enam valmis nõustuma Prantsuse uue laienemisega ja olid valmis moodustama liite sellise asja vastu. Piirid olid Prantsuse pealinnast kaugele tõugatud. Lisaks olid nad sealt alates kaitstud moodsate kindlustuste võrgustikuga, mille ehitas Vauban. Kindlustatud linnad Lotringist põhjas (Montmédy, Thionville, Longwy, Saarlouis) eraldasid selle hertsogkonna teistest Saksa-Rooma riigi osariikidest, nõrgendades nii hertsogi sõltumatust.
Aastast 1632 okupeeris Prantsusmaa regulaarselt Lotringit sõja ajaks, ilma seda annekteerimata. Hertsog Charles IV, kes oli liidus Austria ja Baieri valitsejasugudega, võttis omaks vaenuliku poliitika Prantsusmaa suunas. Tema ja seejärel tema vennapoeg Charles V olid ohvitserid keiserlikus Austria armees. Alles hiljem oli Prantsusmaal nii motiiv kui ka õnnelik juhus annekteerida hertsogkond. Selleks oli aastal 1736 abielu Lotringi François ja Austria keisrikoja pärijanna, ertshertsoginna Maria Theresia vahel ajal, kui Austria nõrgenes. Viini leping (1738) andis Lotringi Louis XV-le, kes andis selle eluks ajaks oma äiale Stanisław Leszczyńskile. Lotringi hertsogkond annekteeriti ametlikult Prantsusmaale aastal 1766, kui Stanisław suri. Vastutasuks sai hertsog Franz III Toscana suurhertsogkonna, mis oli vaba.
Vaenu kaudu Habsburgide vastu lasi Prantsusmaa end taas Austria pärilussõtta viia. Siiski loobus Louis XV pärast võitu Fontenoy lahingus kõigist uutest vallutustest. Aastal 1748 lõpetas Aacheni rahu Prantsuse ja Austria monarhiate vastasseisu.
Aastal 1768 loovutas Genova vabariik Korsika võla katteks Louis XV-le.
Seega saavutati revolutsiooni eelõhtul Prantsusmaa tänapäevane, kuusnurkne kuju. Siiski selgitas feodaalraamistiku keerukus, mida valitses Ancien Régime poliitiline organisatsioon, arvukaid välisenklaave, eriti viimases laienemistsoonis – Elsass, Franche-Comté ja Lotring.
Riigi territooriumi uue kontseptsiooni rakendamine
Revolutsioon tegi poliitiliste üksuste omandi mõistele ära üksikisikute poolt. Prantsusmaa muutus poolriikide mosaiigi kogumist üheks riigiks.
Seebistumisarv
Seebistumisarv on ühe grammi aine (rasva) seebistamiseks kuluv kaaliumhüdroksiidi kogus milligrammides.
Seebistumisarv määratakse aine proovi ja kaaliumhüdroksiidi (KOH) kaalutiste keetmisel etanooli lahuses ning reageerimata KOH tiitritakse vesinikkloriidi (HCl) lahusega. Iseloomustab see aine koostisse kuuluvate seotud (estritena) ja vabade rasvhapete keskmist molekulmassi (ahela pikkust). Seebistumisarv on happearvu ja estriarvu summa.
Prantsusmaa territoriaalne areng
Provintside kaotamine ja departemangude loomine
Vanade truudussidemete kaotamise abil ja halduse ratsionaliseerimiseks asendati feodaalomandil põhinev vana jaotus peaaegu ühesuuruste departemangudega ja nimetati geograafiliste tunnuste, nagu jõed, järgi. Isegi Pariis oli Seine'i departemangus. Siiski koosneb tänapäevane departemang mõnel juhul, nagu Nord, üldjoontes omandamise aja territooriumist.
Enklaavide kaotamine
Mitmed territooriumid olid Prantsusmaa kuningriigi maadega ümbritsetud välisenklaavid. Konvent soovis nende ühendamist Prantsusmaaga, lepinguga või olenemata (peamiselt Saksa) vürstidest omanike õigustest. Mõned sellised lepingud olid:
Ahvatlevad auhinnad looduslike piiride Alpide, Juura, Püreneede ja Reini taga (1789–1799)
Revolutsioonilise režiimi institutsioon Prantsusmaal viis enamuse Euroopa monarhiaid moodustama koalitsioone selle vastu. Esimese vabariigi armeede sõjaline edu tõi kaasa riigi territooriumi märgatava kasvu.
Enamik neist anneksioonidest kaotati Viini kongressil (1815).
Vallutused Konsulaadi ja Keisririigi ajal (1799–1815)
Napoleon Bonaparte'i ajal vallutused jätkusid. Need olid peamiselt ajendatud eesmärgist kontrollida Euroopa rannikut. See oli võitluste kontekstis Ühendkuningriigi vastu ja kaubandusblokaadis, mis selles riigis kehtestati. Selle pärast annekteeriti järgmised alad:
Hinnang pärast Viini kongressi (1815): Pariisi leping (1815)
Peaaegu kõik vallutused revolutsioonist alates anti tagasi nende endistele omanikele. Prantsusmaa taastati 1791. aasta piirides, väljaarvatud endised enklaavid, mis jäid Prantsusmaale: Venaissini krahvkond koos Avignoni, Mulhouse'i ja Montbéliardiga.
Teised Euroopa suurriigid olid valvsad, et Prantsusmaa ei saavutaks enam kunagi kontrolli Reini vasakkalda üle (Lauteri suudmest allapoole):
Savoia ning Nizza krahvkonna taasühendamine Prantsusmaaga (1860)
Pärast arutelu Plombièresis 21. juulil 1858 lubas minister Camillo Cavour Napoleon III-le Savoia hertsogkonna ja Nizza krahvkonna vastutasuks Prantsuse abi eest Itaalia ühendamise poliitikas (Risorgimento), mida juhtis kuningas Vittorio Emanuele II. See ettepanek tehti ametlikuks Torino lepinguga, dateeritud detsembriga 1858. Tegelikult sõlmiti see jaanuaris 1859.
Pärast võite Austria üle aastal 1859 (Magenta ja Solferino) ja Villafranca relvarahu loovutas Austria Lombardia Prantsusmaale, kes loovutas selle kohe Piemonte/Sardiiniale, Napoleon III võttis tagasi Savoia ja Nice'i. Torino lepinguga 24. märtsist 1860 nõustus Vittorio Emanuele Savoia hertsogkonna ja Nizza krahvkonna üleandmisega pärast rahvaga konsulteerimist, mis leidis aset aprillis 1860. Kuningas vabastas oma Savoia alamad pärast rahvahääletust samal kuul.
Monaco piiri muudatused (1861)
Aastal 1848 kuulutasid Menton ja Roquebrune, siis Monaco vürstiriigi lahutamatud osad, endid vabadeks linnadeks ja okupeeriti Sardiinia garnisoni poolt. Pärast Savoia hertsogkonna ja Nizza krahvkonna lahkulöömist Piemonte-Sardiinia kuningriigist ja Prantsusmaaga ühendamist aastal 1860 valisid Roquebrune'i ja Mentoni elanikud (linnade, mida peeti Nizza krahvkonna osadeks) referendumil taasühinemise Prantsusmaaga.
2. veebruaril 1861 sõlmisid Monaco vürst Charles III ja Napoleon III Pariisis lepingu, mille järgi vürst ja tema järeltulijad loobusid Prantsuse keisri kasuks 4 000 000 frangi eest igaveseks kõigist otsestest ja kaudsetest õigustest nende kahe kommuuni suhtes.
Elsass-Lotring : vaidlus Prantsusmaa ja Saksamaa vahel (1871–1945)
Pärast Prantsuse-Preisi sõda aastal 1870 ja tänu Frankfurdi lepingule (10. mai 1871) annekteeriti kogu Elsass, väljaarvatud Belforti territoorium, Saksamaale; kokku 1 447 000 hektarit, 1694 valda ja 1 597 000 elanikku. Need territooriumid saadi tagasi Esimese maailmasõja lõpus.
Elsass-Lotring annekteeriti de facto Kolmandasse Riiki 27. novembril 1940. Kuigi Elsass-Lotringi peamised linnad vabastati sügisel 1944 kindralite Kœnigi ja Leclerci vägede poolt, kestis raevukas võitlus Colmari kotis 2. veebruarini 1945.
Pariisi leping Itaaliaga (1947), viimane suurem Prantsuse piiri muudatus
1947. aasta Pariisi lepinguga sai Prantsusmaa ligikaudu 700 km² riigi territooriumi Alpes-Maritimes'i, Hautes-Alpes'i ja Savoia departemangude viies laienduses:
Tuleb märkida, et kuigi Pariisi leping lahendas vaidlusi piirijoone viies punktis, jäid Mont Blanc ja Mont Blanc de Courmayeur tippude piirkonnas küsimused lahtiseks.
Lisa: väikesed piirimuudatused alates aastast 1815
See lisa sisaldab detaile väikestest muudatustest Prantsuse piiridel Andorraga (2001), Luksemburgiga (2006), Šveitsiga (1862) ja (1945–2002).
Eduard Kõppo
Eduard Kõppo (ka Kepp; 30. mai 1894 Paide – 6. november 1966 Tallinn) oli Eesti sporditegelane.
Lõpetas 1911 Tallinnas eeltehnikumi, töötas Riias (1911–12), Paides, Viljandis ja Tallinnas postiametnikuna. Võttis vabatahtlikuna Kalevlaste Malevas osa Vabadussõjast. Pärast Põhja-Eesti vabastamise lahinguid demobiliseeriti ja suunati spetsialistina organiseerima postiteenistust.
1920. aastail lõpetas spordiinstruktorite, poksi-, maadlus- ja suusatreenerite kursused.
Sportlikud saavutused
1933–1938 oli ta Maadluse-, Poksi- ja Tõsteliidu laekur ja I abiesimees, osales Eesti meeskonna esindajana 1936 Berliini OM-il ja 1937 EM-il.
Oli aastaid Kalevi veespordiosakonna juhatuse liige, 6 aastat esimees. Seltsi tegevuse jätkumisel (aastast 1942) oli esimehe kohusetäitja, 1944 suvel valiti esimeheks. Tegutsenud kohtunikuna võrkpalli-, veespordi-, kerge- ja raskejõustikuvõistlustel.
Kęty
Kętyt on ürikutes esmamainitud 1238. aastal. Lwówi linnaõigused sai 1238. aastal, Magdeburgi linnaõigused 1391. aastal. Esimese Poola jagamise tagajärjel läks Myślenice 1772. aastal Habsburgide Austria keisririigi võimu alla.
Kalle Loona
Kalle Loona (2. august 1947 Tartu – 29. juuni 2021 Tartu) oli eesti viiuldaja ja muusikapedagoog.
Loodusajakirjandus
Loodusajakirjandus ehk keskkonnaajakirjandus on ajakirjandus, mille teemaks on loodus, keskkond, elukooslused, ökosüsteemid.
Kalle Loona
Hariduskäik
Ta lõpetas 1961. aastal Tartu I Lastemuusikakooli, 1965. aastal Tartu Muusikakooli (mõlemas õpetaja Eduard Poolakene) ja 1970. aastal Tallinna Riikliku Konservatooriumi (Harald Aasa klassis). Täiendas end TPedI Täienduskoolituskeskuses üldpedagoogikas.
Loodusajakirjandus
Eestis on pikka aega ilmunud loodusajakiri Eesti Loodus. Eesti Televisioonis oli aastatel 1965–1986 loodusteemaliste saadete sari "Lugedes looduse raamatut" ja on alates 1993. aastast keskkonnasaadete sari "Osoon".
Kalle Loona
Tegevus
1967. aastast oli ta viiuldaja Eesti Raadio estraadiorkestris. Aastatel 1973–1978 ja 1984–2000 oli ta viiuldaja Vanemuise orkestris ja Vanemuise kammerorkestris.
Loodusajakirjandus
Loodusajakirjandus on minil määral olemas olnud juba alates 17. sajandist, kuid järsult laienes see alates 1960ndaist (Neuzil 2008). Sellele andis märgatava tõuke ajakirjanik Rachel Carsoni teos "Hääletu kevad" (1962, eesti keeles 1968).
Kalle Loona
Tegevus
Pälvinud au- ja tänukirju Vanemuise teatrilt, ajalehelt Edasi, Tartu Linnavalitsuselt jne..
Loodusajakirjandus
Loodusajakirjanduses eristuvad mõnevõrra keskkonnaprobleemidele pühenduv suund (nimetatakse ka keskkonnaajakirjanduseks – environmental journalism) ning eluslooduse liike ja kooslusi käsitlev suund (inglise keeles wildlife journalism või ka nature journalism).
Kalle Loona
Tegevus
Aastatel 1988–2000 oli ta Eesti Teatriliidu liige.
Isiklikku
Tema abikaasa on pedagoog Anu Loona.
Onni Saari
Onni Saari (28. veebruar 1907 – surma-aeg ja -koht on teadmata) oli Soome poksija.
Saari oli kahekordne Soome meister keskkaalus (kuni 160 naela ehk 72,6 kg) aastatel 1931 ja 1935.
Saari poksis maist 1935 kuni septembrini 1947 elukutselisena. Ta pidas 21 kohtumist, millest võitis 10 (neist 7 nokaudiga) ja kaotas 7 (neist 4 nokaudiga) ning 4 kohtumist lõppes viigiliselt.
Ilja Siroš
Ilja Siroš (sündinud 1998 Sillamäel) on Eesti maletaja, rahvusvaheline meister (2019).
Ta lõpetas 2016. aastal Jõhvi Gümnaasiumi kuldmedaliga.
Siroš võitis 2014. aastal Eesti male kuni 20-aastaste noormeeste meistrivõistlustel kuldmedali ja 2017. aastal Eesti male meeste meistrivõistlustel kuldmedali. 2018. oktoobris osales ta Bathumi maleolümpial, kus mängis Eesti võistkonna neljandal laual (meeskond sai 54. koha). Täitis seal rahvusvahelise meistri normi. IM-nimetuse sai Siroš FIDE-lt 2019. aasta märtsis.
Luca Waldschmidt
Gian-Luca Waldschmidt (sündinud 19. mail 1996 Siegenis) on Saksamaa jalgpallur, kes mängib ründajana Saksamaa kõrgliigaklubis 1. FC Köln.
Serge Aurier
Aurier kolis Prantsusmaale lapsepõlves. Tema esimene klubi oli Lens. Seejärel mängis ta Toulouse'is ja Paris Saint-Germainis. Ta tuli PSG-ga hooaegadel 2014–15 ja 2015–16 Prantsusmaa meistriks ning valiti hooaegadel 2013–14 ja 2015–16 Prantsusmaa kõrgliiga hooaja sümboolsesse koosseisu.
Luca Waldschmidt
Ta alustas klubikarjääri Eintracht Frankfurtis, mille noorteakadeemiaga liitus ta 2010. aastal. 2014. aastal sõlmis ta klubiga oma esimese profilepingu. Klubi põhimeeskonnas debüteeris ta Saksamaa kõrgliigas 25. aprillil 2015 mängus Dortmundi Borussia vastu.
2016. aasta juunis sõlmis ta lepingu Hamburger SV-ga. 20. mail 2017 lõi Waldschmidt mängus VfL Wolfsburgi vastu oma esimese värava Saksamaa kõrgliigas.
Serge Aurier
2017. aastal liitus ta umbes 23 miljoni naela eest Inglismaa kõrgliiga klubiga Tottenham Hotspur, kus mängis neli hooaega. 2021. aasta oktoobris liitus ta Villarrealiga, kus mängis vaid ühe hooaja. 2022. aasta septembris naasis Aurier Inglismaa kõrgliigasse, kui liitus Nottingham Forestiga.
Koondisekarjäär
Debüüdi Elevandiluuranniku rahvuskoondises tegi Aurier 8. juunil 2013 mängus Gambia vastu.
Esimese värava koondisesärgis lõi ta 11. jaanuaril 2017 sõprusmängus Uganda vastu.
Luca Waldschmidt
2020. aasta augustis siirdus ta 15 miljoni euro eest Portugali kõrgliigaklubisse Lissaboni Benfica, kellega sõlmis viieaastase lepingu, kuid juba aasta hiljem naasis ta Saksamaa kõrgliigasse, kui sõlmis nelja-aastase lepingu VfL Wolfsburgiga. 2023. aastat juulis läks ta Wolfsburgist üheks hooajaks laenule 1. FC Kölni.
2019. aastal võitis ta Saksamaa kuni 21-aastaste koondisega omavanuste Euroopa meistrivõistlustel hõbemedali. Seitsme väravaga oli Waldschmidt turniiril suurim väravakütt. Saksamaa jalgpallikoondises tegi ta debüüdi 9. oktoobril 2019 sõprusmängus Argentina vastu. Koondisekarjääri esimese värava lõi ta 7. oktoobril 2020 sõprusmängus Türgi vastu.
Serge Aurier
Koondisekarjäär
Ta on esindanud Elevandiluurannikut koondises 2014. aasta maailmameistrivõistlustel ning 2015., 2017., 2019. ja 2022. aasta Aafrika rahvaste karikavõistlustel. 2015. aastal tuli ta koondisega Aafrika meistriks.
Väikerahu
Väikerahu (ka Väike Haeska) on Lääne maakonnas Haapsalu linna halduspiirkonnas Matsalu lahes asuv 5,6 hektari suurune saar (rahu). Saare rannajoone pikkus on 965 meetrit.
Saarel esineb rohttaimestikku. Saar on soise pinnamoega.
Saar kuulub Matsalu rahvuspargi koosseisu ja on looduskaitse all.
Rahu koordinaadid on.
Milano linnamüür
Milano linnamüür (itaalia keeles Mura di Milano) on väljend, mis hõlmab kolme Itaalia põhjaosas asuva Milano linna kaitsemüüride süsteemi. Linna vanimad, Vana-Rooma aegsed müürid rajati kahes etapis: esimene osa vabariigi ja teine keisririigi ajajärgul. Müüride teine süsteem ehitati keskajal (12. sajandil) pärast seda, kui keiser Friedrich I Barbarossa linna hävitas. Kõige hilisema müürisüsteemi rajasid linna hispaanlastest valitsejad 16. sajandil. Kuigi müüridest endist on väga vähe säilinud, peegeldub nende struktuur selgelt linna planeeringus. Konkreetsemalt on nüüdisaegses Milanos kaks umbes ringikujulist tänavateringi (Cerchia dei Navigli ja Cerchia dei Bastioni), mis põhilises osas vastavad vastavalt linna keskaegsetele ja Hispaania-aegsetele müüridele.
Rooma-aegsed müürid
250px|pisi|Milano Rooma-aegsete müüride kaart. Vabariigiaegsed müürid on näidatud punasega ja keiserlikud (Maximianuse-aegsed) sinisega.
Vabariigi müürid
Kõige vanem müür ehitati siis, kui Milanost (tollase nimega Mediolanumist) sai aastal 49 eKr Rooma munitsiipium. Tegemist oli enam-vähem ruudukujulise alaga, mille iga külg oli ligikaudu 700 meetrit pikk. Müüril oli kuus põhiväravat, mille kohta tavaliselt kasutatakse järgmisi nimesid: Porta Romana (Piazza Missori väljakul), Porta Ticinese (Carrobbios), Porta Vercellina (kus praegu seisab Santa Maria alla Porta kirik), Porta Orientale (ehk Porta Argentea, Via San Paolo tänaval), Porta Jovia (Via San Giovanni sul Muro tänaval) ja Porta Cumana (Via Broletto tänava lõpus, Via Cusani ja Via del Lauro tänava vahel). Tähele tasub panna, et mõnda neist nimedest (näiteks Porta Romana ja Porta Ticinese) kasutatakse ka samas piirkonnas asuvate hilisemate müüride väravate kohta.
Maximianuse müürid
pisi|right|Maximianuse torn Milano Arheoloogiamuuseumi õuel Kui Mediolanum oli Lääne-Rooma keisririigi pealinn, laiendas linnamüüre keiser Maximianus. Idas pidid müürid hõlmama ka Heraklese terme (mis asusid tänapäevaste Piazza San Babila, Corso Europa ja Piazza Fontana läheduses) ja läänes ümbritseti müüridega võitlusareen. Ühtekokku oli uute müüridega ümbritsetud ala suurus üle 100 hektari. Lisati ka kaks väravat, mille kohta hakati hiljem kasutama nimesid Porta Nuova (kohas, kus praegu ristuvad Via Manzoni ja via Montenapoleone tänavad) ja Porta Tonsa (piirkonnas, mida nüüd tuntakse nimega Verziere).
Säilinud osad
Üksikud Milano Rooma-aegse müüri osad on jätkuvalt omal kohal; sealhulgas:
Keskaegsed müürid
pisi|right|270px|Porta Ticinese ehk üks keskaegse Milano müüri säilinud väravatest pisi|right|270px|Pusterla di Sant'Ambrogio – üks säilinud keskaegseid kõrvalväravaid Milano keskaegsed müürid ehitati 12. sajandil ning seda peamiselt kaitseks sageli Lombardiasse sõjakäike korraldava Friedrich I Barbarossa eest. Keskaegse müüri ümbermõõt vastab suures osas tänapäevasele linna ajaloolist südant ümbritsevale tänavate ringile (Cerchia dei Navigli ehk "Navigli ring").
Milano keskaegsete kaitserajatiste ehitamine algas aastal 1156. Alguses valmis sügav vallikraav, mis täideti Seveso ja Nirone jõgede veega. Täiendava kaitsemeetmena lisati puust müürid ning tõenäoliselt kasutati ka Rooma-aegsete müüride jäänuseid. Vaatamata sellele esimesele kaitserajatisele tegi keiser Milano aastal 1162 maatasa. Kohe pärast seda algas kivimüüride ehitamine.
Lõplik müürisüsteem oli peaaegu ringikujuline (luuletaja Bonvesin de la Riva sõnadega: "imetlusväärse ümarusega") ja seal oli seitse põhiväravat (Porta Ticinese, Porta Vercellina, Porta Giovia, Porta Comasina, Porta Romana, Porta Nuova ja Porta Orientale) ja umbes kümme pusterlet ehk kõrvalväravat (sealhulgas Pusterla dei Fabbri, Pusterla di Sant'Ambrogio, Pusterla delle Azze, Pusterla di San Marco, Pusterla Monforte, Pusterla Tosa, Pusterla di Sant'Eufemia ja Pusterla della Chiusa).
Suurem osa keskaegsetest müüridest lammutati vahemikus 16.–19. sajandini. Vallikraavid jäeti alles ja neid kasutati kanalitena.
Säilinud osad
Tänaseni alles olevate Milano keskaegse müüri osade hulka kuuluvad:
Basilica di Sant'Ambrogio kirikus asuv kõrvalvärav Pusterla di Sant'Ambrogio on esialgse sellenimelise värava aastast 1939 pärinev rekonstruktsioon.