cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Nikolai Roerich
Ülikool
Sellal, kui Roerich maali kavandas, tõusis kooli juhtkonna ja õpilaste vahel konflikt, mis kulmineerus Kuindži ja tema õpilaste, kaasaarvatud Roerichi koolist lahkumisega. Sellegipoolest eksponeeriti nende teoseid kooli kevadnäitusel ning neile anti kunstnikudiplom. Roerichi "Sõnumitoojat" tõstis näitusel esile kunstikriitik ja patroon Sergei Diaghilev ning Pavel Tretjakov valis selle välja oma galeriis eksponeerimiseks. Stassovi soovitusel näitas Roerich maali ka Lev Tolstoile, kellele teos meeltmööda oli.
Pariis
1900. aastal suri Konstantin Roerich ning lesestunud Maria Roerich müüs Izvara mõisa maha. Saadud pärandus võimaldas Nikolail täita pikaajaline unistus ning septembris suundus ta õppima Pariisi. Kohale jõudes rentis ta endale suure ateljee ning pühendus pea täielikult tööle. Pariisi tänavamelu jättis teda külmaks ning töövälist aega, mida ei olnud palju, kasutas ta prantsuse ja inglise keele õppimiseks ning muuseumide külastamiseks. Kaasaegsetest prantsuse kunstnikest avaldasid talle enim mõju Paul Gauguin, Edgar Degas ja Pierre Puvis de Chavannes. Ta asus õppima Fernand Cormoni stuudios, kus olid teiste hulgas õppinud näiteks Vincent van Gogh ja Henri de Toulouse-Lautrec.
Keiserlik Kunstide Edendamise Selts
1898. aastal oli Roerich kutsutud Keiserliku Kunstide Edendamise Seltsi sekretäri abiks. Pariisist naastes tõusis ta Stassovi toetusel seltsi sekretärikohale, ehkki seltsi nõukogu sellele vastu seisis. 1906. aastal määrati ta seltsi maalimiskooli direktoriks. Ehkki jälle seisis nõukogu sellele otsusele vastu, toetas Roerichit seltsi president, kes tundis, et kool vajab reformeerimist. Roerich lisas kooli õppekavasse tarbekunstiga seotud aineid, kuid ka näiteks muusika- ja laulmistunnid. Ise õpetas ta kompositsiooni ning korraldas õppereise Venemaa linnadesse, kus tutvustas õpilastele vana vene arhitektuuri ja kunsti. Roerichi jaoks oli äärmiselt oluline, et kool oleks avatud kõigile soovijatele, olenemata nende sotsiaalsest kuuluvusest. Neil aastatel, mil ta kooli juhatas, õppis seal ka Marc Chagall, kes aga seda kogemust oma autobiograafias võrdlemisi negatiivselt mäletab.
Teater
Teatriga puutus Nikolai Roerich sageli kokku juba lapsepõlves, sest Roerichid ostsid ooperisse hooajapileteid. Gümnaasiumiaastatel kirjutas noor Roerich juba ise näidendeid ning tegi lavakujundusi kooli lavastustele. 1898. aastal hakati pärast 1860. aastaid Peterburi lavadel kestnud vaheaega uuesti Wagneri oopereid ette kandma ning Nikolai ei jätnud ühtegi etendust vahele.
1907. aastal üritati Peterburis taastada keskaegse müsteeriumi traditsiooni, mille raames paluti Roerichil kujundada dekoratsioonid ja kostüümid lavastusele "Kolm tarka". Paraku ei osutunud müsteeriumid publiku seas edukaks ning projekt läks pärast esimest hooaega pankrotti. See aga ei tähendanud Roerichi teatrikarjääri raugemist. Ilmavalgust ei näinud ka veel samal aastal Wagneri ooperile "Die Walküre" ("Valküür") kujundatud dekoratsioonid, kuid 1908. telliti Roerichilt dekoratsioonid Rimski-Korsakovi "Lumehelbekesele", mille lavastamiste tarvis Roerich veel hiljemgi mitmel korral dekoratsioone ja kostüüme kavandas.
1909. aastal palkas Sergei Diaghilev Roerichi esimese Ballets Russes'i raames esitatava ooperi "Vürst Igor" lava- ja kostüümikunstnikuks. Ooperit saatis suur edu ning see juhtis Roerichi tema ilmselt suurima panuse poole teatrikunstis. 1910. aastal määras Diaghilev Roerichiga koos töötama noore paljulubava helilooja Igor Stravinski. Roerich tutvustas heliloojale oma ideid, ning käiku läks projekt, millest arenes ballett "Püha kevad". Roerich oli selle balleti idee, lava- ja kostüümikujunduse autor, lisaks oli ka Vatslav Nižinski uudne koreograafia oli temast mõjutatud. Paraku põhjustas ballett rahva seas esietendusel suuresti meelehärmi, eeskätt ennenägematu koreograafia tõttu. Järgnesid veel viis etendust Pariisis ja kolm Londonis, kus teost suurem edu saatis, kuid seejärel eemaldas Diaghilev "Püha kevade" mõneks aastaks repertuaarist, kuhu see juba teise koreograafiaga 7 aastat hiljem naasis. 75 aastat pärast esietendust toodi teos uuesti lavalaudadele oma esialgsel kujul ning praeguseks on sellest kujunenud 20. sajandi üks olulisemaid ballette. Hoolimata "Püha kevade" esialgsest vastuvõtust oli Roerich äärmiselt hinnatud lava- ja kostüümikunstnik ning töötas paljude lavastustega kogu ülejäänud karjääri vältel.
Kodumaalt lahkumine
pisi|Roerich 1916. aastal 1910. aastal tabasid Venemaad ja Roerichit suured kaotused. Surid Tolstoi, Vrubel, keda Roerich kaasaegsetest maalikunstnikest enim hindas, ning tema õpetaja nii elus kui loomingus Arhip Kuindži. Järgnevail aastail valmisid Roerichil maalid, näiteks "Viimane ingel" (1912) ja "Hukule määratud linn" (1914), mis mõjusid saabuvate tormiste aegade ettekuulutusena.
Esimese maailmasõja puhkedes võttis Roerich osa mitmest heategevuslikust ettevõtmisest. Enim tundis ta muret aga kultuurimälestiste pärast. Juba 1899. aastal, mil ta reisis aurikuga mööda jõeteed Peterburist Novgorodi, täheldas ta ajaloolis-kultuuriliste ehitiste kohutavat seisu ja nende kehva restaureerimist. 1903. aastal reisis ta taas Venemaal ning reisi käigus valmis üle 80 teose katedraalidest, tornidest, linnamüüridest ja teistest kultuurilise väärtusega ehitistest, mille eksponeerimist ka Nikolai II külastas. Kuuldes maailmasõja purustustest, tegi Roerich tsaarile, tsaariarmee juhtkonnale, Ameerika Ühendriikide ning Prantsusmaa valitsustele ettepaneku koostada rahvusvaheline kokkulepe kultuurimälestiste ohutuse tagamiseks sõjaolukorras, kuid otseseid samme kokkuleppe suunas ei tehtud. Roerichi maailmasõjaaegne kujutav- ja sõnalooming vastanduvad teataval määral. Maalid, näiteks "Kolm rõõmu" (1916), väljendavad muistsete aegade õndsust, harmooniat ja rahu, kuid näiteks artiklis "A word in parting", kõneleb ta rahva õigusest võidelda oma vabaduse eest.
1916. aastal kolis kopsupõletikus Nikolai koos perega arstide soovitusel Soome, viibides küll sageli tööasjus Peterburis, kuid 1918. aastal piirid suleti ning Roerich oli Venemaast ära lõigatud. Ta hakkas planeerima reisi Indiasse ning suundus finantside kogumiseks esmalt Viiburisse ja seejärel Rootsi, kus toimus tema loomingu näitus, mis osutus väga populaarseks. Diaghilev hankis Roerichile kutse Inglismaale teatriga tegelema, et Roerich endale sealt India viisa hankida saaks.
Ameerika Ühendriigid
India reisini veel siiski ei jõutud, kuid Roerich sai Chicago Kunstide instituudi direktorilt Robert Harshe'ilt kutse külastada Ameerika Ühendriike. 1920. aasta detsembris avati New Yorgis Roerichi teoste näitus, mis osutus äärmiselt populaarseks, sest tegemist oli esimese suurema vene kunstniku näitusega Ameerika Ühendriikides. Näitus külastas järgneva pooleteise aasta jooksul mitmeid linnu üle kogu riigi.
Roerichit paelusid Maine'i osariigi kivine rannik ja samblased kaljud, mis meenutasid talle Soome ja Põhja-Venemaa loodust ning millest inspireerituna maalis ta 1922. aasta suvel "Ookeani" maalisarja. Ta täheldas ka edelaosariikide põlisrahvaste sarnasust mongolitega ning nende kultuurilist sarnasust muistsete slaavlastega, andes talle alust uskuda, et Uue ja Vana Maailma rahvastel on ühised alged.
Mõnevõrra hämmastas Roerichit kunsti marginaalsus ameeriklaste seas, mis kannustas teda 1921. aastal avama Rahvusvahelist Kunstnike Seltsi Cor Ardens ning kooli, mis oma põhimõttelt sarnanes Peterburi õppeasutusega, koondades kõikvõimalikke kunstivorme. Aasta hiljem asutas ta veel ka rahvusvahelise kunstikeskuse Corona Mundi. Asutusi saatis edu, mistõttu loodi 1923. aastal Roerichi muuseum, mis oli tollal esimene ühe kunstniku loomingut käsitlev muuseum Ameerika Ühendriikides. Nii kooli kui ka muuseumi asus juhtima Louis Horch, edukas vahendaja välisturul, kes toetas Roerichite püüdlusi ning finantseeris kooli tegevust. Üks muuseumi eksponaate oli USA-s valminud sari "Sancta", mille iga teose pealkiri algab sõnadega "Ja me", ning mis kokku moodustavad loo vaimsest teekonnast.
Roerichi rajatud asutuste edu võimaldas tal 1923. aastal võtta viimaks ette reis Indiasse, mis pidi kestma kaks aastat, kuid venis lõpuks viie aasta peale. Reis osutus loominguliselt viljakaks ning varsti ei olnud Roerichi muuseumis piisavalt ruumi kõigi teoste eksponeerimiseks, mida Nikolai Indiast ja Kesk-Aasiast saatis. Seetõttu otsustati ehitada kõigi Roerichi rajatud asutuste jaoks eraldi pilvelõhkuja. Hoone valmis 1929. aastaks, mil Roerich oli nomineeritud Nobeli rahuauhinnale ning ta naasis Ameerika Ühendriikidesse, et arutada taas rahvusvahelist kultuurimälestiste kaitse lepet. Ettepanekut toetasid muuhulgas George Bernard Shaw, Albert Einstein, H. G. Wells ning Rabindranath Tagore. Järgnenud aastate jooksul peeti sel teemal mitmeid rahvusvahelisi konverentse ning 1935. aastal allkirjastasid Ameerika Ühendriikide president F. D. Roosevelt ja 20 Ladina-Ameerika riigi esindajad Roerichi pakti.
1930. aastatel tabas Roerichi mainet Ameerika Ühendriikides langus. Tema asutusi vaevasid rahalised probleemid, mida võimendas süüdistus maksudest kõrvale hoidmisest. 1935. aastal katkestas Louis Horch suhted Roerichiga, sulges tema asutused ning nõudis endale kohtus kogu muuseumi vara. Roerichi tuttavad asusid koguma eraisikute käes olevaid teoseid ning 1958. aastal õnnestus neil muuseum taasavada.
Jõhvi kirikumõis
Jõhvi kirikumõis (saksa keeles Pastorat Jewe) oli kirikumõis Jõhvi kihelkonnas Virumaal.
Nikolai Roerich
Aasia
Samasse aega jäi 9. Pantšen-laama põgenemine Tiibetist, mis sealsetele budistidele Šambala tulekut sümboliseeris. Sealt alates hakkas ka Roerichi maalides ilmnema viiteid Šambala tulekule.
Sikkimis valmis Roerichil sari "Tema riik", mis oli inspireeritud nii Himaalaja mäestiku vägevusest kui ka selles peituvast vaimsest salapärast.
Aasias reisides maalis ta ka sarja "Oriendi lipud", mis kujutab inimkonna suuri vaimseid õpetajaid. Roerich ei kujutanud neid otseselt jumalikus valguses, vaid igapäevastes vaimsetes tegevustes, mistõttu sarnanevad need maalid olemuselt thankadega. Selline pühakute pluraalsus iseloomustab Roerichi enda religioosseid uskumus. Tähtsaim kõigist suurtest õpetajatest oli talle Maaema, keda ta ka korduvalt aastate jooksul maalis.
Roerichite teekond viis läbi Hiina territooriumi. Sealsed võimud kuulutasid Roerichite passid kehtetuks ning nad pandi koduaresti. Nikolai Roerichil ei lubatud isegi maastiku maalida, sest kardeti, et ta teeb topograafilisi ülesjoonistusi. See-eest valmis tal Hotanis viibides sari "Maitreja", mis kujutab Šambala lähenemist. Jaanuari lõpus pääsesid nad uuesti liikuma.
1927. aastal jõuti Mongooliasse. Roerich näitas sealsetele rahvastele fotosid Ameerika põlisrahvastest, keda mongolid iseendiks pidasid. Tiibetis pandi Roerichid taas koduaresti, seekord viieks kuuks. 1928. aasta 26. mail jõudsid Roerichid, läbinud peaaegu 25 000 kilomeetrit, tagasi Darjeelingisse.
Kullu
1928. aasta lõpus sattusid Roerichid Kullu orgu. Nikolai leidis, et just Kullu oleks sobiv koht Himaalaja Uurimisinstituudi Urusvati jaoks, mille ta tagasiteel Darjeelingisse asutanud oli. Loodud instituut tegeles muuhulgas loodusteaduste, Tiibeti meditsiini, arheoloogia, Aasia rahvaste kultuuriajaloo ja paljude muude valdkondade uurimisega. Koostööd tehti kümnete teadusorganisatsioonidega üle maailma ning välja anti oma ajakirja. Kullus elades ja töötades, viis Roerich läbi lugematuid ekspeditsioone, kuni tema tervis seda veel lubas.
Teise maailmasõja aastail oli töö Urusvatis peatatud. Sel ajal valminud maalid kujutavad sündmusi Venemaa ajaloost ning legendaarseid kangelasi. Maalide ja raamatute müügist saadud tulu annetas Roerich Nõukogude Liidu Punasele Ristile.
1939. aastal diagnoositi Roerichil südamehaigus, kuid sellest hoolimata tegeles ta teadustöö ja maalimisega edasi. Nikolai Roerich suri 1947. aasta 13. detsembril, kui lõpetas maali "Õpetaja käsk".
Looming
Roerichi varajane joonistustehnika oli nõrk, kuid paranes märkimisväärselt Fernand Cormoni juures õppides. Samuti muutus Cormoni toel julgemaks ja kirkamaks ka värvikasutus Roerichi teostes. 1906. aastal hakkas ta õlivärvide asemel kasutama temperavärve ja pastelle. Inspireerituna Michelangelost, eksperimenteeris Roerich värvilise lõuendiga.
Roerich Eestis
Roerich külastas Haapsalu juba lapsepõlves ning puhkas seal ka ülikooliaastail ja 1910. aastal. Samuti teostas ta tudengina Setumaal arheoloogilisi väljakaevamisi, tundes huvi sealse kultuuri vastu. Eestit kujutavad maalid "Keskaegne Rewal" (1903), "Merede taga on suured maad" (1910), "Petseri. Setu naine" (1903), "Valge Daam" (1919) ning "Vana kuningas" (1910).
Kunstiteosed
pisi|Meretagused külalised
Kari
Kari ehk riff on laevadele ohtlik kivine või korallidega kattunud madal või allveesäär. Tallinna lähistel on meresõitjatele tuntud Paljassaare riff ehk Hülgekari.
Wink
Wink on e-õppe ja esitluste loomise tarkvara. Esmalt oli tarkvara loomise eesmärk aidata luua visuaalseid juhendeid erineva tarkvara kasutamise kohta (MS Word/Microsoft Excel/Access/Powerpoint jne.) Wink'i kasutades saab kinni püüda ekraanipilte, hiire liikumist ja lisada oma selgitavaid silte, kaste, nuppe, tiitleid jne ning vormistada efektiivseid õppematerjale kasutades Windows graafilist keskkonda.
Kõdu küla
Kõdu on küla Järva maakonnas Türi vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Rapla maakonda Käru valda.
Kõriska
Kõriska on küla Saare maakonnas Saaremaa vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Valjala valda.
Erkki Jallai
Erkki Jallai (sündinud 18. detsembril 1981 Võrus) on Eesti endine murdmaasuusataja.
Ta lõpetas aastal 2000 Võru Kreutzwaldi Gümnaasiumi.
2009. aastast oli Erkki Jallai treener Jaanus Teppan.
Jallai esindas spordiklubi Sparta.
Saavutused
2003 Val di Fiemmes:
2005 Oberstdorfis:
Parim tulemus rahvusvahelisel võistlusel individuaalarvestuses on 2004. aasta oktoobris Düsseldorfis peetud vabatehnikasprindi MK-etapi 5. koht.
Isiklikku
Õde Kerttu Jallai on korvpallur.
Aabenraa vald
Piir Saksamaaga on 25 km pikkune ja sellel on kaks piiripunkti.
Valla pindala on 941,55 km². See moodustab 2,18% Taani põhiosa (Gröönimaa ja Fääri saared välja arvatud) territooriumist. Taani valdade seas on Aabenraa vald suuruselt 8. kohal.
Haldusajalugu
Enne 1970. aastat oli enam-vähem praeguse valla territooriumil Aabenraa maakond, varem Aabenraa lään.
Vald moodustati (1. jaanuarist 2007) 2007. aasta Taani haldusreformi käigus järgmistest valdadest :
Loodus
Keskmine kõrgus merepinnast on 1 m.
Vallas on üsna erinevaid maastikke, mida kõiki on kujundanud Weichseli jäätumine. Valda läbib põhja-lõunasuunas (paar kilomeetrit Aabenraast läänes kuni Padborgini piiri ääres) hovedstilstandslinjen – jääaegse jää piir. Sellest idas on künklik moreenmaastik savimullal; sellest läänes on Tinglev' nõmmetasandik, millest voolas üle liustike sulamisvesi, jättes maha liiva ja kruusa. Kunagiselt jääpiirilt läände voolab vooluveekogusid, mis Tønderi lähedal suubuvad Vidå jõkke.
Flensborgi laht, Aabenraa laht ja Genneri laht moodustusid, kui Väike-Beldis asunud suure liustiku jääkeeled uuristasid tunnelorud ning liustiku sulamisveed voolasid rõhu all mööda orge üles ning sealt üle nõmmetasandiku. Genneri laht jätkub nn ümberpööratud oruna (Genneri oosina), mille tuum koosneb settinud kruusast, mida võib jälgida lääne poole kuni Rødekroni välja. Ka Aabenraa lahest lõunas on väike tunnelorg, mis jätkub umbes 20 m kõrguse Sødre Hostrupi oosina.
Jää-äärejoon on Aabenraa linna juures umbes 5 km laiune vöönd, kus jääkeeleorg asendub arvukate küngaste ja sügavate orgudega. Selline järskude kõrgusemuutustega maastik oli kuni 20. sajandi keskpaigani nii seal kui ka Flensborgi juures linna arengule takistuseks.
Suurem osa nõmmetasandikust on kas üles haritud või okaspuid täis istutatud. On tuiskliivaga piirkondi (näiteks Frøslev' istanduses), mida nimetatakse sõnaga klimper, ja täisistutamata sisemaaluiteid, mida nimetatakse sõnaga polder.
Rahvastik
Elanike arv aastati:
1. jaanuaril 2008 elas vallas 29 992 meessoost ja 30 197 naissoost inimest. Välismaalasi oli 4078.
Rahvastiku tihedus on 63,1 in/km².
Valla suurim asula ja halduskeskus on Aabenraa linn. Teised suuremad asulad on (suuruse järjekorras) Rødekro, Padborg, Tinglev, Løjt Kirkeby, Hjordkær, Kruså, Bylderup-Bov, Bolderslev, Kliplev, Stubbæk, Felsted ja Kollund ning (tähestiku järjekorras) Bjerndrup, Bovrup, Fårhus, Genner, Hellevad, Hjordkær, Holbøl, Hostrupskov, Hovslund Stationsby, Kollund Østerskov, Ravsted, Rens, Søgård, Uge ja Varnæs.
Vallas on suhteliselt suur sakslaste (põhjaschleswiglaste) vähemus. Sakslastel ilmub päevaleht Der Nordschleswiger.
Haldus
Vallavanem (borgmester) on Thomas Andresen (Venstre).
Vallavalitsusel on 31 liiget.
Liiklus ja transport
Aastal 1864 avati raudtee Den østjyske længdebane. Selle haru Rødekrost Aabenraasse töötas 1868–1971. Aastal 1901 avati haruraudtee Sønderborgist Tinglev' kaudu Tønderisse ja Flensborgi. Vallas on Kliplev' jaam, Padborgi jaam, Rødekro jaam ja Tinglev' jaam.
Uus Ida-Jüütimaa maantee Hovedvej 11 Koldingist läbi Haderslev' ja Aabenraa Flemsborgi rajati 1845–1853. Aastatel 1978 ja 1981 avati Frøslev' ja Skovby vahel Den Sydjyske Motorvej, mis, nagu ka Hærvejen, jääb kõrgetest küngastest (hovedstilstandslinjen) lääne poole.
Kui 1920 pandi maha uus piir, hakkas plahvatuslikult arenema Padborg, kus oli tollal ainult 13 maja. Eriti pärast teist maailmasõda sulasid Padborg, Frøslev, Bov ja Kruså kokku üheks tööstusasulaks. Paljud elanikud tegelevad transpordi ja logistika alal ning töötavad politseis ja tollis, kuigi pärast Schengeni viisaruumi moodustumist on piirikontroll nõrgenenud.
Aastatel 1920–1958 patrullis piirisandarmeeria 74 km pikkusel Gendarmstil, mis kulgeb Padborgist läbi Krusådali piki Flensborgi lahe ja Sønderborgi lahe põhjakalda kuni Høruphavini Alsil.
Åbenrås on hästi väljaehitatud sadam.
Valda kuulub ka Aabenraa linnast 12 km kirde pool asuv Barsø saar. Løjt Kirkebyst käivad sinna parvlaevad.
Ajalugu
Piirkonna domineerivad mõisnikud olid Ahlefeldtide suguvõsast. Aastal 1725 nad laostusid ning Søgårdi mõis, mis oli kaua aega Schleswigi hertsogkonna suurim mõis, jagati paljude uute mõisnike vahel.
Aastatel 1864–1920 kuulus piirkond Preisimaa Schleswig-Holsteini provintsi. Selle koosseisus kuulus ta Põhja-Saksa Liitu ja alates 1871. aastast Saksa Riiki.
Aabenraa on olnud Apenrade kreisi, Aabenraa maakonna ja Lõuna-Jüütimaa maakonna keskus.
Kultuur ja vaatamisväärsused
18. ja 19. sajandil olid Løjt Landil ka Aabenraa kaptenite talud, kus majad olid tihedasti koos, sest kombeks oli, et vanem poeg päris talu, järgmine poeg aga sai kapteniks ning elas oma perega venna maja kõrval.
Ka Kalvø saarel Genneri lahes on maalilisi tunnistajaid meresõiduga seotud minevikust.
Lääne pool kunagist jääpiiri, nõmmetasandikul, olid külad palju väiksemad ja seal oli palju üksiktalusid. Maaviljelussüsteem oli græsmarksbrug (tarastatud maid ei olnud); suur rõhk oli loomakasvatusel, eriti veisekasvatusel.
Kunagisest jääpiirist vahetult läänes, kus maastik on tasane ning jõed on väikesed ja kergesti ületatavad, kulges pronksiajast saadik karja- ja sõjatee (Hærvejen). Härjad tulid 1450–1864 eriti kevaditi Koldingi ja Ribe suurtelt karjaturgudelt, viidi meritsi Assensist Haderslev'sse ning aeti karjateed mööda Bov'sse, kus juba 16. sajandil oli tollipiir, ning sealt suurele Wedeli karjateele. Tee ääres oli palju kõrtse, eriti sildade juures. Näiteks Rødekro kõrts rajati hiliskeskajal üle Rødå jõe viiva Rødebro silla juurde; hiljem tekkis sinna jaamalinn. Selle tee ääres on palju liiklusmälestisi, sealhulgas Immervadi sild, Urnehoved ning kaitserajatised Olgerdiget ja Æ Wold, mis mõlemad rajati hiljemalt 278 pKr.
Kliplev' kirik Kliplev' külas Hærvejeni ääres oli keskajal kuulus palverännukirik.
Raudtee ja piiri lähedasse Frøslev' istandusse rajasid Saksamaa võimud 1944 Frøslev' laagri, kuhu interneeriti Taani vastupanuvõitlejaid. See töötas 9 kuud ja sealt käis läbi üle 12 000 vangi. Hiljem interneerisid Taani võimud sinna riigireetureid. Aastal 1969 rajati sinna muuseum.
Kadrina kirikumõis
Kadrina kirikumõis (saksa keeles Pastorat St. Katharinen) oli kirikumõis Kadrina kihelkonnas Virumaal.
Andy Abraham
thumb|Andy Abraham 2008. aastal Belgradis Andy Abraham (sündinud 17. juulil 1964 Londonis) on Suurbritannia laulja.
Ta esindas lauluga "Even If" Suurbritanniat 2008. aasta Eurovisiooni lauluvõistlusel Belgradis, kus sai 14 punktiga 25. koha, jäädes jagama viimast kohta.
Kungla (Saaremaa)
Kungla on küla Saare maakonnas Saaremaa vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Valjala valda.
Külas asub Kungla sadam.
Väike-Maarja kirikumõis
Väike-Maarja kirikumõis (saksa keeles Pastorat Klein-St. Marien) oli kirikumõis Väike-Maarja kihelkonnas Virumaal.
Fugging
thumbnail|Fuckingi küla silt Fugging (kuni 2020. aasta lõpuni Fucking) on küla Austrias Ülem-Austria liidumaa Braunau am Inni ringkonnas Salzburgi lähedal. 2018. aastal elas seal 111 inimest, 2001. aastal 99 inimest.
Fucking asutati hiljemalt 1070. aastal ning sai nime seal 6. sajandil elanud mehe Focko järgi. Et vanasaksa sufiks -ing tähendab rahvast, on nime Fucking tähendus 'Focko rahva koht'. 1090. aastal juhtis linna Adalpertus de Fucingin. 1532 määrati linna ametlikuks nimeks Fugkhing ja 1760 Fucking.
Küla nime kirjapilt langes pikalt kokku ingliskeelse obstsöönse sõnaga. Seetõttu tunti küla vastu laialdast huvi. Nimesilti küla piiril on tihti varastatud. See oli Austria kõige enam varastatud liiklusmärk. Hiljem asendati senine nimesilt terasest ja betoonist sildiga, et seda oleks raskem ära viia.
Aastal 2004 toimus rahvahääletus nime muutmise küsimuses, ent enamik elanikest oli selle vastu.
2020. aasta lõpul otsustas vallanõukogu alates 1. jaanuarist 2021 panna küla nimeks Fugging.
Atkinsi dieet
Atkinsi dieet on maailma tuntumaid väikese süsivesikute ja suure valkude sisaldusega dieete. Selle lõi 1972 dr Robert Coleman Atkins (1930–2003), kes tutvustas seda raamatusarjas ja ulatuslikus kommertsprogrammis, mis sisaldas raamatute ja toidulisandite müüki, teatud toiduainete reklaami jms.
1930. aastal sündinud ja Cornelli Meditsiinikolledžis hariduse omandanud Robert Atkins huvitus toitumisteadusest 33-aastaselt, olles ise ülekaaluline. 2002. aastal tabas Atkinsit infarkt ja kriitikud panid kiiresti süü tema dieedile. Atkins ja tema raviarst kinnitasid, et põhjuseks oli krooniline südamelihase põletik. 2003. aasta aprillis kukkus Atkins New Yorgis libedal tänaval, sai peatraumast ajukahjustuse ja vajus koomasse, millest väljumata suri. Aastal 2005 algatas tema asutatud dieeditoodete firma pankroti.
Oma sõnul enda peal katsetades ning meie eelajalooliste eellaste teadaolevaid toitumisharjumusi arvestades töötas ta välja omanimelise toitumisskeemi.
Dieedi põhimõte
Atkinsi teooria järgi on arenenud lääneriikide toitumistavade kahjulikem osa liigne rafineeritud süsivesikute (suhkur, jahu, siirup) tarbimine ning küllastunud rasvade kahjulikku toimet on ülehinnatud. Ta kritiseeris traditsioonilist toitumisteadlaste soovitatavat toidupüramiidi ning väitis, et rasva tarbimise piiramine on kaasa toonud ülemäärase süsivesikute tarbimise ning sellest põhjustatud ülemäärase insuliinierituse; see põhjustab omakorda veresuhkru taseme kõikumisi, mis tekitab meeleoluhäireid, näljasööste ja liigsöömist.
Atkinsi dieedi idee on piirata süsivesikute tarbimist, et ainevahetus läheks glükoosi põletamiselt üle keharasva põletamisele (lipolüüs). See protsess algab, kui kehas tekib kättesaadavate süsivesikute lõppemise tagajärjel ketoos. Atkinsi järgi aitab ketoos kiiremini rasva põletada. Dieet piirab just nende süsivesikute tarbimist, mis mõjutavad veresuhkru taset; arvestusest jäetakse välja alkohol ja kiudained. Eelistatakse vähetöödeldud toite madala glükeemilise indeksiga. Küllastunud rasvad (v.a transrasvhapped) on lubatud.
Dieedi esimene faas, mis kestab kaks nädalat, on kõige rangemate piirangutega – süsivesikute tarbimist piiratakse 20 grammini päevas, et organism läheks kiiresti ketoosiseisundisse. Lubatud on süüa kala, liha (eriti lahjemat liha, sh linnuliha), koort, juustu, veidi lehtsalatit ja vähesel määral teatud muid aedvilju. Loobuma peab leivast, saiast, pastaroogadest, enamikust juurviljadest, riisist, kartulist, küpsistest, suhkrust, piimast, kohvist, teest ja alkoholist. Selle perioodi vältel toimub kõige kiirem kaalukaotus – vahel kuni 4 kg nädalas. Teises faasis suurendatakse süsivesikute tarbimist iga päev 5 g võrra, kuid jäädes tasemele, kus toimub kaalukaotus (alla 40 g päevas). See faas lõpeb 4,5 kg enne soovkaalu saavutamist. Algab üleminekufaas, kus järk-järult suurendatakse süsivesikute tarbimist tasemeni, kus kehakaal püsib stabiilsena. Järgneb ideaalis elu lõpuni kestev hooldusfaas, kus omandatud toitumisharjumused peavad kinnistuma. Lisaks dieedile sisaldab Atkinsi programm toidulisandeid ja liikumissoovitusi.
Kriitika
Mitmes eelretsenseeritavas meditsiiniajakirjas on ilmunud artikleid, milles viidatakse uurimustele, kus Atkinsi dieet näib olevat andnud kaalulangetamisel häid tulemusi. Võrdluskatses vähendatud rasvasisaldusega dieetide ja vähendatud süsivesikutesisaldusega dieetide vahel andsid viimased kaalu langetamisel paremaid tulemusi. Atkinsi meetodi pooldajate sõnul viib eeskätt süsivesikute tarbimine liigsöömisele ning nende koguse piiramine vähendab kogu toiduvajadust ja -tarbimist. Samuti väidavad pooldajad, et rasvade kahjulikkust on tublisti üle hinnatud ning küllastunud rasva tarbimise ja vere kolesteroolitaseme seos pole piisavalt tõestatud. Nende sõnul on rasvarikka köögiga Prantsusmaal ülekaalulisust vähem kui suhkrurikka köögiga Ameerika Ühendriikides. Uuringutes on ilmnenud, et Atkinsi dieedi järgimine võib tõsta veres nn hea kolesterooli taset, langetada triglütseriidide taset ja vähendada südamehaiguste riski.
Samas on Atkinsi dieet oma vähese aedvilja ja kiudainete tarbimisega vastuolus traditsioonilise toitumisteadlaste soovitatava toidupüramiidiga ning seda on nimetatud ebateaduslikuks või petturluseks. Mitmed Ameerika Ühendriikide meditsiini- ja tervishoiuorganisatsioonid on tunnistanud selle ebasoovitavaks või ohtlikuks. Arstid on hoiatanud, et Atkinsi dieedi järgmine võib põhjustada nõrkust, väsimust, nahalöövet, krampe, luuhõrenemist, raskete südame-veresoonkonna haiguste ja vähi riski ja/või neerukive. Mainitud on ketoosi kahjulikku toimet neerude tööle ja hormonaalsele tasakaalule. Pikaajaliste tulemuste suhtes ei ole Atkinsi dieet olnud võrdluskatsetes nii edukas kui lühiajaliste tulemuste suhtes. Oponentide vältel on mistahes dieedi alguse kiire kaalulangus tingitud mitte rasva põletamisest vaid lihastes talletatud glükogeeni ja selle seotava vee kaotusest. Nende sõnul on mistahes dieedi puhul kaalulanguse eelduseks tarbitava koguenergia vähendamine alla kulutatava energia taset, mitte üksnes tarbitavate süsivesikute hulga vähendamine. Atkinsi dieedi väidetavat edu seletavad nad tarbitava energiakoguse vähenemisega, mille üks põhjus võib olla toidusedeli üksluisus ja sellest tingitud isu vähenemine. Samuti on kriitikud juhtinud tähelepanu, et põhiliselt riisist ja nuudlitest (süsivesikud) toituva Ida- ja Kagu-Aasia rahvastiku seas esineb väga harva ülekaalulisust. Forbesi uuringu järgi on Atkinsi dieet üks kõige kallimaid toitumisskeeme.
Concord
Concord asub Merrimacki jõe kaldal iidsel indiaanlaste asualal. Linna pindala on 174,9 km2 ja elanike arv 2000. aastal oli 40 687.
Concord asutati 1727. aastal ning osariigi pealinnaks sai 1808. aastal.
Riigivolikogu 20. valimisringkond
I Riigivolikogu valimiste ajal oli ringkonnas 7899 hääleõiguslikku kodanikku.
Kandideerisid August Jürima (Põhiseaduse elluviimise rahvarinde kandidaat) ja August Pähn, kes said vastavalt 3741 ja 1877 häält, seega valiti 20. valimisringkonnast Riigivolikogusse August Jürima.
II Riigivolikogu liige valimisringkonnast oli Andrei Oja, vastaskandidaadid Rudolf Ventsel ja Albert Suurkivi.
Struktuurianaloog
Struktuurianaloog ehk analoogühend ehk keemiline analoog ehk lihtsalt analoog on keemias kasutatav mõiste ühendite kohta, millel on mudelühendiks valituga sarnane struktuur, kusjuures üks (või ka mitu) aatom(it) või aatomite rühm(a) on asendatud mingi teise aatomi või rühmaga.
Orgaanilises keemias tähendab struktuurianaloog enamasti ühendit, milles üks (või ka mitu) vesiniku aatom(it) on asendatud alküülrühma(de)ga (nimetatakse alküülanaloogideks). Tihti vaadeldakse looduslike ühendite struktuurile lähedasi ühendeid analoogidena. Ravimite väljatöötamisel testitakse tavaliselt suurt hulka struktuurianalooge optimaalse toimeaine leidmiseks. Looduslike suhkrute analoogid, kus hapniku aatom suhkru molekuli tsüklilises osas on asendatud metüleenrühmaga (–CH2–), nimetatakse karbosuhkruteks ehk karboanaloogideks ehk süsinikanaloogideks.
Analoogühendid on ka näiteks furaan (C4H4O) ja tiofeen (C4H4S).
Struktuurianaloogid on ka funktsionaalrühmade poolest erinevad, kuid süsinikskeletilt sarnased ühendid. Viimasel juhul oleks sobivam kasutada mõistet derivaat, ehkki nende mõistete kasutamisel esineb ebajärjekindlust.
Metüleenrühm on see lüli, mille võrra erinevad üksteisest enamuse homoloogiliste ridade naaberliikmed. Tihti kasutatakse eesliidet "homo-", mis näitab, et tegu on võrdlusühendi homoloogiga. Seda kasutatakse triviaalnimetuses, näiteks homosidrunhappe molekulis on üks metüleenrühm (-CH2-) rohkem kui sidrunhappe molekulis; samuti sisaldub homoallüülses rühmas üks metüleenrühm rohkem kui allüülrühma puhul.
Märkus. Funktsionaalanaloogid on sellised ühendid, millel on sarnased olulised omadused ühendi struktuurist olenemata: füüsikalised või keemilised või bioloogilised või farmakoloogilised omadused.
Näide
TA Keemia Instituudis aastatel 1960–1990 töötati välja ja juurutati pooltööstuslikul katseseadmel kallihinnaliste terpenoidsete produktide – jonooni ja metüüljonoonide süntees isopreenist varieerides teist lähteainet. Sünteesi protsessis moodustusid analoogühendid kõigis viies põhietapis: 1) isopreeni telomerisatsioonil (SnCl4 juuresolekul) kolme allüülset tüüpi kloriidiga nagu 1-kloro-3-metüül-2-buteeni või 1-kloro-2,3-dimetüül-2-buteeni või ja 2-kloro-4-metüül-3-penteeniga saadakse komplitseeritud produktide segud, millest 2) Sommelet’ reaktsiooni abil eraldatakse primaarsete allüülsete kloriidide kompleks urotropiiniga, mille 3) hüdrolüüs annab vastava aldehüüdi, mille 4) kondensatsioon atsetooniga annab pseudojonooni või selle metüülanaloogid, mille 5) tsüklisatsioonil happelise katalüsaatoriga (H+ või BF3) saadakse jonoon või 5-metüüljonoon (ehk iroon) või 4-metüüljonoon. Jonoonid ja metüüljonoonid on tsüklohekseeni derivaadid, millel külgahelas on okso-rühm.
СН2=С(СН3)–СН=СН2 + CH3–С(СН3)=СR1–СHR2–Cl →  →  →  → СН3–С(СН3)=СR1–СHR2–CH2–С(СН3)=СН–CH=CHCO(СН3) →  isomeersed jonoonid (R1, R2 = H) või isomeersed 5-metüüljonoonid (R2 = H ja R1 = Me) või isomeersed 4-metüüljonoonid (R1 = H ja R2 = Me).
Karja kirikumõis
Karja kirikumõis (saksa keeles Pastorat Karris) oli kirikumõis Karja kihelkonnas Saaremaal.
Sooronbaj Džeenbekov
Sooronbaj Šaripovitš Džeenbekov (kirgiisi keeles Сооронбай Шарипович Жээнбеков; sündinud 16. novembril 1958) on Kõrgõzstani poliitik, president alates 24. novembrist 2017 kuni 15. oktoobrini 2020. Ta oli aprillist 2016 kuni augustini 2017 Kõrgõzstani peaminister.
Vabadussõda
pisi|Eesti Vabadussõja ulatust kirjeldav kaart
Koonderakond ja Maarahva Ühendus
Koonderakond ja Maarahva Ühendus (harvem nimetatud Koonderakonna ja Maarahva Ühendus) (lühend KMÜ) oli 1995. aasta Riigikogu valimisteks loodud valimisliit, mis koosnes viiest parteist:
Vabadussõda
Vabadussõda oli Eesti Vabariigi ja Nõukogude Venemaa vaheline relvakonflikt, mis kestis 28. novembrist 1918 kuni 2. veebruarini 1920. Lisaks hõlmas see Lõuna-Eestis ja Põhja-Lätis vahemikul 1919. aasta 5. juunist kuni 3. juulini peetud Landesveeri sõda baltisaksa väekoondiste vastu.
Koonderakond ja Maarahva Ühendus
KMÜ võitis valimised ja sai 174 248 häält (32,23%), mis andis Riigikogus 41 kohta.
Vabadussõda
Esimese maailmasõja käigus Eesti territooriumi hõivanud Saksa keisririigi väed olid maailmasõja lõpu tõttu Eestist lahkumas. Tekkinud soodsat olukorda ära kasutades otsustas Nõukogude Venemaa Eesti alad uuesti enda külge liita, et kehtestada neis enamlik režiim. Sõja alguseks loetakse Punaarmee rünnakut Narvale 28. novembril 1918. Linn vallutati ning seda kaitsnud alavarustatud ja märkimisväärses arvulises vähemuses Eesti Rahvaväe üksused löödi tagasi. Järgmisel päeval kuulutasid enamlased vallutatud linnas välja Eesti Töörahva Kommuuni. See Nõukogude Venemaa sõjajõudutele toetuv nukuriik pidi edasist sõjalist konflikti kujutama Eesti sisese kodusõjana.
Koonderakond ja Maarahva Ühendus
Valimiste tulemusel said Riigikokku:
Vabadussõda
31. detsembril 1919 sõlmisid Eesti ja Nõukogude Venemaa vaherahu, mis jõustus 3. jaanuaril 1920. Sõja ametlik lõpp saabus 2. veebruaril 1920 sõlmitud Tartu rahuga. Sellega tunnistas Nõukogude Venemaa Eesti iseseisvust ja loobus igaveseks ajaks kõigist õigustest, mis olid Venemaal Eesti maa ja rahva kohta.
Poliitiline taust
Pärast Venemaa Keisririigi kokkuvarisemist 1917. aasta veebruarirevolutsiooni tagajärjel asusid Eesti rahvuslikud poliitikud Venemaa Vabariigi Ajutiselt Valitsuselt autonoomiat taotlema. Oma nõudmiste tugevdamiseks korraldasid eestlased 8. aprillil Petrogradis jõulise meeleavalduse. 12. aprillil kinnitaski Ajutine Valitsus Eesti ajutise omavalitsuse seaduse, millega eestlastega asustatud alad Eestimaa- ja Liivimaa kubermangus liideti ühtseks autonoomseks Eesti rahvuskubermanguks. 14. juulil 1917 tuli kokku demokraatlikult valitud Eestimaa Kubermangu Ajutine Maanõukogu, tuntud ka kui Maapäev, mis tollase Venemaa üha süvenevalt ebakindlates oludes kuulutas end 28. novembril 1917 kõrgeimaks võimuks Eestis. Ajutise Maanõukogu etteotsa sai Konstantin Päts.
Oktoobrirevolutsiooni käigus haaras siin võimu Jaan Anvelti juhitud Eestimaa Nõukogude Täitevkomitee. Eestimaa Sõja-Revolutsioonikomitee toel riigistati pangad, tööstusettevõtted, suurärid, hotellid ja restoranid. Maa kuulutati riigiomandiks, mõisatest moodustati sotsialistlikud ühismajandid, mis tõi kaasa tootlikkuse languse. Aeti laiali valitud rahvaesindused, likvideeriti miilits ja kohtuasutused. Poliitiliste vastaste tegevus keelustati, nende organisatsioonid ja ajalehed suleti, arreteeriti juhtivaid tegelasi.
1917. aasta sügisel jõudis Esimese maailmasõja lahingutegevus Eestisse. Septembris-oktoobris vallutasid Saksa väed operatsioon Albioni raames korraldatud meredessandiga Lääne-Eesti saared. Et järgnenud läbirääkimised venelastega tulemusi ei andnud ning olukord läänerindel muutus aina halvemaks, otsustati 1918. aasta alul idasuunal ette võtta otsustav pealetung, et Venemaa lõplikult sõjast välja lüüa ning vabanenud väeüksused läände ümber paigutada. 18. veebruaril algaski tervel rindel operatsioon Faustschlag, mille Eestit puudutav osa nägi ette lööke saartelt ja lõunast. 20. veebruaril maabusidki esimesed Saksa üksused Virtsus, liikudes sealt sügavamale mandrile ning ühinedes lõunast edasitungivate vägedega. Kuigi Eestis asusid mõned Vene sõjaväeosad, polnud enamlastel reaalseid vahendeid pealetungi takistamiseks: väeüksused olid demoraliseerunud ega soovinud sakslastega võidelda; tihti eelistati end vangi anda või põgeneda. 24. veebruaril siseneti Tartusse ning 25. veebruaril Tallinnasse. Jätkusid lahingud Ida-Virumaal, kuid 3. märtsil 1918 sõlmis Venemaa Nõukogude Vabariik Saksamaaga Brest-Litovski rahulepingu, millega loobus Eesti, Läti, Leedu, Poola, Ukraina ja Soome aladest. Rahulepingu tingimustele viidates saatis Saksa võim laiali ka Eesti rahvusväeosad.
19. veebruaril 1918 moodustas Maanõukogu vanematekogu Eestimaa Päästekomitee, kelle kätte anti kogu riiklik võim Eestis. Kasutades ära olukorda, kus Vene väed olid Eestist põgenemas, kuid pealetungivad Saksa väed ei olnud veel kogu maad hõivanud, kuulutas Eesti end 24. veebruaril 1918 Maanõukogu Vanematekogus vastuvõetud "Manifestiga kõigile Eestimaa rahvastele" iseseisvaks vabariigiks. Eesti Ajutine Valitsus eesotsas Konstantin Pätsiga sai tegutseda vaid mõned päevad enne Saksa vägede saabumist Tallinna ja Eesti Vabariiki mittetunnustava Saksa okupatsioonivõimu kehtestamist, seejärel läks Eesti Ajutine Valitsus põranda alla. Paljud Eesti poliitikud, ka valitsusjuht Päts, vangistati, mitmed pagesid välismaale. Tõenäoliselt sakslaste ohvrina hukkus Soomes Eestimaa Päästekomitee ja valitsuse liige Jüri Vilms. Rahvusmeelsed eestlased avaldasid okupatsioonile edaspidi passiivset vastupanu. Valitsuse välisdelegatsioonil õnnestus saavutada Eesti Vabariigi tunnustamine de facto Suurbritannia, Prantsusmaa ja Itaalia poolt.
Saksa sõjaväeline okupatsioonivõim püüdis Eesti valitsemisel tugineda nii baltisakslastele kui ka kohalikele rahvastele, eelistades siiski esimesi. Taastati baltisaksa aadlike privileegid ja riigistatud valdused, seati sisse ajakirjanduse eeltsensuur, represseeriti enamlusmeelseid ja Eesti rahvuslasi ning asuti saksastama haridussüsteemi. Samuti asusid kohalikud rüütelkonnad sõjaväevõimude toel kavandama Eestit ja Lätit hõlmavat Balti hertsogiriiki. Projekti üksikasjad tekitasid aga vastumeelt nii kohalikul tasemel kui Saksamaal, mistõttu protsess venis. Septembriks suudeti Saksamaa väikeriikide valitsejatega tekkinud erimeelsused lahendada ning, kuid hertsogiriigi tegeliku loomise nurjasid Saksamaa kaotus esimeses maailmasõjas ning novembrirevolutsioon. 11. novembril loovutasid Saksa sõjaväelased Tallinnas võimu Eesti Ajutisele Valitsusele ja lahkusid maalt järgmise kuu jooksul. Ajutise Valitsuse juhtimisel asutati Kaitseliit ja kaitsevägi, käivitati ministeeriumid, ilmusid esimesed Eesti postmargid jne.
Pärast Saksa vägede evakueerimise algust tühistas Lenini juhitud Nõukogude Venemaa valitsus 13. novembril 1918 ühepoolselt Saksa keisririigiga sõlmitud Brest-Litovski rahulepingu. 16. novembril andis Punaarmee ülemjuhataja Jukums Vācietis käsu alustada taganevate Saksa vägede järel pealetungi laialdasel rindel Soome lahest kuni Ukrainani, kuid korraldusega hoiduda relvakonfliktidest evakueeruva Saksa armeega. 18. novembril tungisid Punaarmee Põhjarinde väed Lätisse. 19. novembril 1918 sõlmiti Riias Saksa valitsuse esindaja August Winnigi ja Eesti Ajutise Valitsuse esindajate vahel Üleandmise leping, millega Saksa Weimari vabariigi esindaja tunnistas, et ''Ülemat riigivõimu Eesti etnografilises piirkonnas käsitab Eesti ministeerium Ajutise Valitsuse kujul ja et kogu valitsemine selles piirkonnas läheb, niivõrd kui see juba sündinud ei ole, 21. novembrist saadik Eesti Valitsuse asutuste kätte''.
Sõja algus
22. novembril 1918 tegi Punaarmee Põhjarinde 7. armee 6. Kütidiviis esimese katse vallutada Jaanilinna ja Narvat, kuid linnas asunud Saksa väed lõid Kulgu lahingus rünnaku tagasi ja seejärel taandusid. Ajutine Eesti Valitsus avaldas üleskutse vabatahtlike astumiseks riigi kaitsele ja 22. novembril 1918 Eesti rahvaväe kokkukogumiseks. 26. novembril vallutas Punaarmee Pihkva. 28. novembril tungisid Punaarmee Põhjarinde väed kahe diviisiga (kokku 12 000 meest) Narvas üle Eesti piiri. 29. novembril kuulutas Eesti Ajutine Valitsus välja "Terves Eesti Vabariigis sõjaseaduse" ja 1. detsembrist kõigi 21–24-aastaste meeste mobilisatsiooni. Peastaabi ülem Andres Larka andis käsu kõigile Eesti ohvitseridele, kes enne Eesti polkudes teenisid, viivitamata oma polkudesse ilmumiseks.
Narva lahing (1918)
Narva kaitsel oli 4. Jalaväepolk ja Tallinnast kohale veetud gümnasistid koos mõne salga Narva koolipoistega, kelle hulgas oli ka venelasi. Need jõud olid ühed esimesed, kes koos osade taanduva Saksa sõjaväe üksustega bolševikele vastu astusid. 28. novembril 1918 võttis 4. Jalaväepolk koos sellele allutatud mõnesaja Narva ja Virumaa kaitseliitlasega vastu Nõukogude punaväe 6. diviisi rünnaku, kuid oli ebavõrdsete jõudude vahekorra tõttu sunnitud taanduma. 28. novembril, pärast poolepäevast vastupanu andsid sakslased oma üksustele korralduse linnast lahkuda. Ümberpiiramisohu tõttu lahkusid linnast ka Aleksander Tõnissoni juhitud eesti väed. 29. novembril kuulutasid Eesti bolševikud Narvas välja Eesti Töörahva Kommuuni.
Eesti rahvaväe organiseerimine oli alles alanud ning rindele suudeti saata umbes 2200 meest, lisaks 14 000 kaitseliitlast. Neist alla poole püsside ja varustusega ning ilma ainsagi suurtükita. Esimese sõjakuu jooksul Eesti väed taganesid.
Liitlasabi
23. detsembril 1918 nimetati sõjavägede ülemjuhatajaks polkovnik Johan Laidoner. Korraldati mobilisatsioon, mis 5. jaanuariks 1919 tõi kokku Eesti kaitsejõududesse 13 500 meest. Põhilise osa kaitsejõududest moodustasid esimeses maailmasõjas osalenud eesti ohvitserid ja kooliõpilastest vabatahtlikud. Edasises sõja käigus omasid vabatahtlikud olulist rolli. Lisaks Eesti vabatahtlikele saabus abijõude mitmetest välisriikidest.
30. detsembril jõudsid Tallinnasse Martin Ekströmi juhitud 1. Soome vabatahtlike salga võitlejad. Kohalikud baltisakslased moodustatud Balti pataljoni Konstantin Weissi juhtimisel. Pihkva piirkonnas takistas Punaarmeed Vene valgekaartlaste Pihkva korpus. Taanduvatest Saksa vägedest lahkus viimane Tallinna kaudu Põhja-Eestist 9. detsembril.
1918. aasta taganemislahingud
Punaarmee vallutas 30. novembril Pihkva seda kaitsenud Üksiku Pihkva vabatahtlike korpuse väeüksustelt ja järgnevalt olid Punaarmee Läti nõukogude kütidiviisi 2. Läti brigaadi löögisuunad: Eestimaale: Pihkva–Võru–Valga. 5. detsembril vallutasid Punaarmee väeosad Kagu-Eestis Vastseliina ja Räpina, 8. vallutati Võru, 14. vallutati Kooraste ja Kanepi, 17. Valga linn ja Valga raudteejaam Valga–Petseri raudteeliinil. 18. detsembriks oli Põhja-Eestis tegutsenud 1. diviisis ligi 1000 tääki ja mõõka, 34 kuulipildujat, 10 välisuurtükki ning üks soomusrong (ühe suurtükiga). Kagu-Eestis tegutsenud 1. diviisi 1. brigaadi käsutuses oli ligi 2000 meest koos umbes 30 kuulipildujaga ning 5 välisuurtükiga.
18. detsembril alustas Punaarmee 1. brigaadi lõigus Võru–Tartu ning Räpina–Tartu suunal pealetungi ja Eesti väed löödi 18. detsembril taganema Torma kandist, kust tõmbusid Võduvere ümbrusse. 18. detsembril hõivas Punaarmee vastupanuta Valga linna.
21. detsembril Punavägede lähenemisel Tartule, pärast ebaõnnestunud vastupanukatset Ülenurme juures, taganesid eesti väed Tartust enne Punaarmee väeosade sinnajõudmist. Punaarmee vallutas Kirde- ja Kagu-Eesti, sealhulgas Tartu. Detsembri keskpaigas suunasid Punaarmee väed oma löögiraskuse Riia linnale Lätis, mis oli strateegiliselt Balti riikide administratiiv- ja majanduskeskus.
Punaarmee vallutas 7. detsembril Vasknarva, 15. detsembril Kunda, 16. detsembril Rakvere, 24. detsembril – Tapa. 31. detsembriks oli Punaarmee vallutanud ja okupeerinud ligi kaks kolmandikku Eesti territooriumist ning ähvardasid vallutada Tallinna, Paide, Põltsamaa, Viljandi ja Pärnu.
Põhja-Eestis tegutseva Punaarmee 6. diviisi põhieesmärk oli vallutada Tallinn. Suurt osa pealetungijatele organiseeritud vastupanu osutamisel Põhja-Eestis kandsid Johan Pitka abiga formeeritud ja kapten Karl Partsi juhitud soomusrongid, samuti Johan Pitka juhitud merejõud oma dessantidega vastase tagalasse ning laevadelt vaenlase pommitamisega. Ülemjuhataja direktiiviga 2. jaanuaril anti Viru rinde 1. diviisile ülesanne peatada Punaarmee pealetung ja organiseerida aktiivsem kaitse. 1919. aasta jaanuari algul oli Punaarmee Tallinnast 40 km kaugusel. Eesti väeosad taganesid kuni 4. jaanuarini 1919, mil edukalt tõrjusid Punaarmee kallaletungi Valkla lahingus Harjumaal, Valkla juures, Priske lahingus ja Kehra lahingus ning läksid seejärel vastupealetungile.
Eesti väed ning Martin Ekströmi ja Hans Kalmi Soome vabatahtlike pataljon asusid 7. jaanuaril vastupealetungile. Tapa vabastati 9., Rakvere 12., Jõhvi 17. jaanuaril, Narva vabastamiseks tehti 17. jaanuaril Utria dessant.
Vabadussõja algperioodil koondati sõjategevuse juhtimise soodustamiseks ja operatsioonide edukamaks läbiviimiseks kaks rinnet: Viru rinne, mis hõlmas Kirde- ja Põhja-Eesti, ning Lõunarinne.
1919. aasta vastupealetungiperiood
Soomusrongide nr 1 ja 2 eduka pealetungi tulemusel kanti sõjategevus üle Lõuna-Eestisse: 6. jaanuaril vabastati Öötla, Kärstna ja Taagepera mõis; 7. asusid Eesti väed üldpealetungile Viru rindel – 9. vabastati Tapa ja Lõunasuunal vabastati Jõgeva ja Ruhja. 11. jaanuaril vabastati Viru rindel Kunda, 12. jaanuaril Rakvere, 13. jaanuaril Lõuna-Eestis Kaarepere raudteejaama ja 14. jaanuaril vabastasid soomusrongid ja Tartumaa kaitsepataljon Tartu linna.
15. jaanuaril vallutasid Eesti väed Vasknarva ja Jõhvi, 16. jaanuaril peatus soomusrongide pealetung lõhutud Elva silla juures, kuid 17. jaanuaril jõudsid Eesti väed Vaivara raudteejaamani ja lahingutes Lõuna-Eestis, Võru suunal vabastati Rõula mõis ja hõivati Elva raudteejaam.
17.–18. jaanuaril toimus Viru rindel Utria dessant ja 18. jaanuaril Laagna lahing, vabastati Meriküla, Narva-Jõesuu ja Riigi küla. 19. jaanuaril vallutasid Viru rindel soome vabatahtlikud tagasi Narva. Narva vallutamise järel mehitasid Eesti üksused sakslaste endised kindlustatud kaitsepositsioonid Jaanilinna ees. Eesti üksused laiendasid sillapead Narva jõe idakaldal eesmärgiga hoida Punaarmeed Narvast võimalikult kaugel. Narva jõgi oli peamiseks aluseks rinde stabiliseerumisel Viru rindel, võimaldades positsioonisõja tekkimise. Rinde stabiliseerumine Viru rinde Narva jõel kindlustas Eesti vägedele seljataguse julgeoleku edasisteks operatsioonideks Lõunarindel.
21. jaanuaril vallutasid Eesti väed Lõuna-Eestis Ruhja suunalt Valga suunas, Lätimaal Pikksaare ja Pikksaare raudteejaama. 25. jaanuaril vabastati Lõuna-Eestis Rõngu ja Puka, 28. jaanuaril Sangaste raudteejaam ja 29. jaanuaril Räpina, Kanepi, Kurni. 30. jaanuaril lõikasid Eesti väed läbi Võru ja Petseri vahelise Valga–Võru–Pihkva raudtee, lõigates ära Valga poolt taanduvate enamlaste taganemistee.
31. jaanuaril toimus Paju lahing ja 1. veebruaril hõivasid Eesti väed Valga ja Võru. 4. veebruaril vallutasid Eesti väed Lõunarindel Petseri.
24. veebruaril 1919 kandis kindral Johan Laidoner Eesti Maanõukogule ette, et vaenlane on Eesti piiridest välja aetud. Vastupealetungi käigus võtsid Eesti väed 6000 vangi ja said saagiks üle 40 suurtüki.