cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Paju
Kultuuris
pisi|left|"Saule pleureur", Claude Monet (1918) Paju arvatakse sümboliseerivat kooskõla ja harmooniat. Vana-Kreeka mütoloogias oli paju algselt puujumala kehastus, hiljem jumalanna Artemise atribuut, mis sümboliseeris lapse sündi. Kristluses on paju evangeeliumide sümboliks. Paju on läänemaailmas traditsiooniline leinasümbol, kuid seostatakse ka hüljatud armastajatega. Leinapaju tähendab leina ja kurbust, vanasti usuti, et kui leinaja või mahajäetu kannab pajuoksa, siis võtab paju valu enda kanda ja inimene võib hingelist kergendust saada. Hiinlastele sümboliseerib paju, esindades yin-poolt, kevadet, naiselikkust, sarmi, graatsiat, pehmust, Kuud ja lahkumist. Paju on seostatud Kuuga ja arvatakse mõju avaldavat Kalade märgi all sündinuile. Druiidide puuhoroskoobi järgi on nn pajuinimene sündinud harilikult 1.–10. märtsil või 3.–12. septembril. Kuukalendri järgi eelneb pajukuule, mis kestab 15. aprillist kuni 12. maini, lepakuu ja järgneb viirpuukuu.
Muistendites
Paju mainitakse eri rahvaste muistendites. Võnnu kihelkonnast kirja pandud legendi järgi peab paju igavesti mööda maad roomama ja kõver olema sellepärast, et ta ei andnud Kristusele varju. Paju juured aga olevat kõveraks jäänud selle tõttu, et nende peal trampis vanakuri. Pajuliste sugukonda kuuluva hariliku haava lehtede värisemine pidi olema märk sellest, et Jeesuse äraandja Juudas end haava otsa üles poos. Rahvajutt seletab vanade pajude tüvelõhesid ja -õõnsusi Juudase poomispuuks olemisega, nimelt on paju see, kes toimunu pärast kannatama peab."Paju palus oma sugu maa pealt ära kaotada, et tema küljest on võetud vitsad, millega Jeesust pekseti – piits oli jäänd koju. Siis oli üteld Jeesus: 'Sina ehid ise ennast, laiendad, peotäis on sul seisupaika, kus sa seisad, ja sa ise ajad ennast laiali, ja mingit tarbepuud sinust ei pea saama, kui aga vitsa.' (Tartu-Maarja, 1932)"19. sajandi rahvalaulus kurdab laisk kündja, et peremees pole tema liiga madala künniga rahul, sest kündja ei riku rohujuurta, / ei talla takjajuurta, / ei pilla paju pereta. Paju on neis lauluvariantides peetud samaväärseks takja, puju, konnakuuse (põldosja), karikakra, kasteheina jt põllu-umbrohtudega.
Eesti vanasõnades ja kõnekäändudes: pajust ei saa palki ega laisast töötegijat; ennem murdub marus kõva kuusk kui peenike paju; enne kaob meie maalt talupoja sugu kui pajud; ennem kardab külma pajupõõsas kui varane rukkioras.
Teiste Euroopa rahvaste legendipärimus seostab paju kurjusega või kuradi looduga. Horvaatias on pajul äraneetud puu maine, kuna ta olevat juhatanud teed Jeesuse eest põgenevale Saatanale.
Urbepäev
Urbepäeva ehk palmipuudepüha peetakse Eesti rahvakalendris pühapäeval enne lihavõtteid ning see märgib ühtlasi lihavõtte-eelse nn suure nädala algust. Urbepäeva traditsioonides on olulisel kohal pajuurvad, sageli nimetataksegi neid urbepäevaks (urvapäev, urvepüha, urvsipüha, Lutsis urgõpäiv). Pajuurbadega löömine (urbimine ehk urvitamine) või mõne muu puu (palmi, pöögi, kase, elupuu, kuuse jne) vitstega peksmine on rahvusvaheline komme, mille tekke aeg ulatub eelkristlikku perioodi.
Fossiilid
Fossiliseerunud õietolm ja lehefragmendid annavad tunnistust sellest, et meemesilaste jt putukate poolt tolmeldatud kääbuspajud moodustasid olulise osa kriidiajastu floorast. Varaseim õietolmu leid pärineb Jaapanist eotseeni ajastust. Pajud pärinevad tõenäoliselt Ida-Aasia mäestikest ja levisid põhjapoolkerale viimase jääaja liustike sulades jõesetetega. Mandrite triivides liikusid Himaalaja orogeneesiga kesk- ja hilistertsiaaris Euroopa pajud lõunasse Aasia suunas. Jääaegade vahel aga vastupidises suunas.
Vanimad pajulaadsed fossiilid meenutavad alamperekonna Salix liike ja leitud Põhja-Ameerikas alammiotseeni ladestistes. Paju fossiilsed leheleiud on tuvastatud ka Euroopas alam- ja Alaskal hilisoligotseenis ning Jaapanis hilismiotseenis.
Paju uurimislugu
Theophrastos ja Plinius kirjutasid erinevatest pajuliikidest, Plinius kirjeldas kaheksat pajuliiki, kelle noori võrseid kasutatakse korvide punumiseks. Cato paigutas kultiveeritud salictum 'i kolmandale kohale kultuuride seas, soovitades paju istutada kõikjale viinamarja-, oliivi- ja pillirooistanduste lähedale, et kasutada pajuvitsu viinapuude toestamiseks ja oliivikorvide valmistamiseks.
Gaspard Bauhin hakkas 1650. aastatel eristama pajuliike nende suuruse, lehe kuju, õite ja seemnete järgi; hakati vahet tegema fertiilsetel ja mittefertiilsetel isenditel. Hieronymus Bock avastas, et pajud, nagu paljud teisedki taimed, paljunevad seemnetega. Paju botaanilise uurimise teaduslik ajalugu algas 1660. aastal Ray "Synopsisega". Oma raamatus kirjeldas ta kümmet Cambridge'i ümbruses kasvavat liiki. Carl von Linné kirjeldas raamatus "Flora Lapponica" 1737. aastal 19 liiki ja "Species Plantarumi" 2. köites (1755) 31 liiki. 1758. aastal kirjeldas Haller Šveitsis kasvavat 21 kohalikku liiki. Villars aga kirjeldas 1789. aastal Dauphinés kasvavat 30 liiki. Willdenow (1797) kirjeldas kokku 166 liiki. 1819. aastal Abraham Reesi avaldatud "Rees's Cyclopædias" kirjeldati 141 liiki, millele teised botaanikud lisasid 41 liiki, neile lisandusid Schleicheri 119 uut liiki.
1785. aastal andis Hoffmann välja 1. kogumiku raamatust "History of Willows". 1828. aastal avaldas Erlangeni botaanikaaia direktor K. Koch raamatu "De salicibus Europseis commentatio", kus liigitas Euroopa 237 liiki 48 liigiks ja need omakorda 10 rühmaks. 1829. aastal John Russell Bedfordi koostatud kataloog "Salictum Woburnense, or, A Catalogue of willows, indigenous and foreign, in the collection of the Duke of Bedford at Woburn Abbey" sisaldas Woburn salictum sisaldas 160 pajuliiki nii pildis kui ka sõnas. W. J. Hooker oma "British Flora" 2. köites (1831), liigitas Borreri abiga pajud 18 rühma ja 68 pajuliiki, "British Flora" 3. köites (1835) oli juba 71 liiki. Samal aastal (1835) võttis dr. Lindley kasutusele Kochi süsteemi ja liigitas senised 71 liiki 28 liigiks.
Tõnu Viik (filosoof)
pisi|Tõnu Viik esinemas kirjandusfestivalil [[HeadRead Foto: Ave Maria Mõistlik, 31. mai 2012 ]] Tõnu Viik (sündinud 12. juulil 1968 Jõhvis) on eesti filosoof, alates 15. maist 2021 Tallinna Ülikooli rektor.
Haridus
Tõnu Viik õppis 1986–1993 M. V. Lomonossovi nimelises Moskva Riikliku Ülikoolis filosoofia erialal.
Ta õppis doktorandina kolm aastat USA-s Emory ülikoolis Atlantas ning kaks aastat Saksamaal (Marburgi ülikoolis ja Berliini Vaba Ülikoolis). 2003. aastal sai ta Emory ülikoolist (Atlanta) doktorikraadi filosoofia alal (väitekirja teema oli "Hegel's Philosophy of Culture").
Töökäik
Alates 1994. aastast töötas ta Eesti Humanitaarinstituudis filosoofiaõppejõuna.
2003. aastast oli ta Eesti Humanitaarinstituudi filosoofiaprofessor ning aastatel 2004–2007 Eesti Humanitaarinstituudi rektor (2006 nimetati ametikoht ümber direktori ametikohaks).
Aastatel 2015–2020 oli ta Tallinna Ülikooli filosoofiaprofessor ja humanitaarteaduste instituudi direktor.
Udine
Udine on linn Itaalias Friuli-Venezia Giulia maakonnas, endise Udine provintsi halduskeskus. Udine asub Friuli ja kogu Itaalia kirdepiiril, keset Alpide-eelset tasandikku.
Varem oli Udinel oma asukoha tõttu strateegiline tähtsus, sest sealt kontrolliti põhja pool paiknevate Sainfritzi ja Pontebba kuru kaudu Itaaliat ja muud Euroopat ühendavat liiklust.
Tänapäeval on Udine peatuspunktiks paljudele Alpidesse suunduvatele suusatajatele ja matkajatele.
Ajalugu
Arheoloogilised leiud lubavad Udine asustust dateerida II aastatuhandesse eKr. Kirjalikes allikates on linna esimest korda mainitud 983. aastal, mil keiser Otto II määras Udine kindluse koos paari teise valdusega Aquileia perekonna omandisse.
1472–1499 ründasid Udine linna ja selle ümbruskonda korduvalt türklased.
Aasta 1511 oli Udine jaoks kohutav aasta (annus horribilis), kui toimus verine talurahvaülestõus, millele järgnesid maavärin ja katkupuhang.
Vaatamisväärsused
thumb|Porticato di San Giovanni kaaristu ja Torre dell'Orologio kellatorn
Udine ajalooline kesklinn on koondunud Piazza della Libertá ümber.
Kuuse tänav (täpsustus)
Kuuse tänav on mitmes Eesti asulas:
TV1
TV1 oli Eesti tasuta telekanal (Eesti Televisiooni, Kanal 2 ja TV3 kõrval). Oma levisageduse võttis TV1 üle Makarov Music Managementile kuulunud pankrotistunud TIPP TV-lt, võites oma programmiga Ringhäälingulubade komisjonis STV ees.
TV1 omanik oli AS Eesti Sõltumatu Televisioon, mille asutasid Andres ja Oleg Sõnajalg.
Kuuse tänav
pisi|Kuuse tänav 2019. aasta juulis Kuuse tänav on tänav Tallinnas Nõmme linnaosas Nõmme asumis.
Tänav sai nime 18. detsembril 1930.
Haapsalu raekoda
pisi|Haapsalu raekoda (2010) Haapsalu raekoda on hoone Haapsalus aadressil Kooli tänav 2. Raekoda asub Haapsalu vanalinnas Lossiplatsi juures. Haapsalu raekoja ühekorruseline hoone on ehitatud 1770. aastatel paekivist, see esindab hilisbaroklikku stiili, kuigi on kujunduselt lihtne. Maja on kivikatusega, paekiviseinad on krohvitud. Sümmeetrilise peafassaadi keskkohas oleva portaali kohal asub värviline dolomiidist linna vapp. Esifassaadil on kummalgi pool ust neli kõrget tiheda asetusega akent. Uks on suhteliselt hästi säilinud, seda imiteerib 1970. aastatel restaureerimistööde käigus valmistatud tagauks. Hoone algne värv on olnud helekollane, hiljem on seinu mitu korda üle värvitud, isegi helesiniseks. Algselt oli majas barokile iseloomulik ruumide jaotus, kus uksed asusid ühel pikiteljel. Maja keskel asus mantelkorsten. Raekoja ehk linna omavalitsuse ja Haapsalu Linnavalitsuse hoone funktsioon oli majal kuni Saksa okupatsiooni alguseni 1941. aastal. Nõukogude võim paigutas raekotta Läänemaa arhiivi ja Haapsalu rahvakohtu. 1946. aastal lubati hoone Lääne Maakondliku Muuseumi kasutusse, kuid alles 1949. aastal sai muuseum maja oma valdusse. Pärast remonti avati järgmise aasta kevadel esimesed näitused.
1961. aastal avaldas muuseum soovi hoonele teine korrus peale ehitada, et näitusepinda laiendada, kuid seda ei rahuldatud. 1974.–1979. aastal restaureeriti hoone fassaad võimalikult algupärasel kujul, siseruume kohandati muuseumi vajadustele.
2013. aastast haldab raekoda Sihtasutus Haapsalu ja Läänemaa Muuseumid. 2014. aastast raekojas avatud püsiekspositsioon tutvustab 20. sajandi esimese poole Haapsalu suvitaja pilgu läbi. Näitus annab ülevaate elust Haapsalus, linnakeskkonnast ja kõige olulisematest vaatamisväärsustest. Maja teist tiiba kasutatakse vahetatavate väljapanekute tarbeks.
Puschwitzi vald
Puschwitz (ülemsorbi keeles Bóšicy) on vald Saksamaal Saksimaa liidumaal Bautzeni kreisis.
Peale Puschwitzi on vallas järgmised külad:
25. oktoober
25. oktoober on Gregoriuse kalendri 298. (liigaastal 299.) päev. Juliuse kalendri järgi 12. oktoober (1901–2099).
Tamaulipase osariik
Tamaulipas on osariik Mehhiko kirdeosas, Mehhiko lahe kaldal. Osariigi tähtsamad majandusharud on põllumajandus, naftatööstus, turism ja kalandus.
Ajalugu
Tamaulipase osariik loodi 1824. aastal.
Haldusjaotus
Tamaulipase osariik on jagatud 43 kohalikuks omavalitsuseks. Suurim linn on Tampico.
Välislingid
🇲🇽
Läänemaa Muuseum
pisi|[[Haapsalu raekoda|Haapsalu raekoda (muuseumi näitustehoone)]] Läänemaa Muuseum oli muuseum Lääne maakonnas Haapsalus.
Muuseumikogudes oli 1997. aasta seisuga üle 61 000 säiliku.
Ajalugu
1946. aastal anti muuseumi käsutusse 18. sajandist pärit Haapsalu raekoda, kus tegutseb muuseum 1950. aastast.
Muuseumi koosseisu kuulusid ka Ants Laikmaa majamuuseum, Iloni Imedemaa ja Sidemuuseum.
2013. aastast on Läänemaa Muuseumi koosseisu kuulunud muuseumid sihtasutuse Haapsalu ja Läänemaa Muuseumid koosseisus.
Oude Rijn
thumb|Jõe asukoht Oude Rijn ('Vana Rein') on Reini jõe haru jõe delta osas Hollandis Utrechti ja Lõuna-Hollandi provintsides. Tänapäeval on jõe pikkus 52 kilomeetrit.
Keskajal kasutati Oude Rijni jõetranspordil ja selle kallastel olid mitmel lõigul pukseerimisrajad, mida kasutati selleks, et neid mööda saaks jõge mööda laevu ja pargaseid vedada. Tänapäeval on paljud nendest radadest ehitatud maanteedeks.
Keskaja jooksul täitus jõgi setetega ja kaotas oma väärtuse jõetranspordil 17. sajandiks. thumb|left|Majad Oude Rijni ääres [[Alphen aan den Rijnis]]
Andres Tarand
Andres Tarand (sündinud 11. jaanuaril 1940 Tallinnas) on Eesti geograaf, klimatoloog ja poliitik, 1992–1994 keskkonnaminister, 1994–1995 peaminister, 2004–2009 Euroopa Parlamendi liige. Eesti säästva arengu seaduse väljatöötamise eestvedaja.
Hariduskäik
Ta lõpetas 1958. aastal Tallinna 2. Keskkooli ja 1963. aastal Tartu Riikliku Ülikooli (TRÜ) geograafia osakonna klimatoloogina. Ta oli 1963–1965 TRÜ aspirantuuris, geograafiakandidaat (1973), väitekiri "Inimese soojusbilansi ratsionaalne arvutamine ja selle kasutamine Eesti ranniku biokliima iseloomustamisel".
Varasem töökäik
Ta töötas aastatel 1965–1968 ja 1970–1990 Eesti Teaduste Akadeemia Tallinna Botaanikaaias inseneri ja teadurina (1976–1979 ja 1981–1988 sektorijuhataja, 1978–1982 teadusdirektor, 1988–1990 direktor), aastatel 1968–1970 oli 14. Nõukogude Antarktika-ekspeditsiooni nooremteadur. Viibinud uurimisreisidel Antarktises (talvitus meteoroloog-aktinometristina 1969 Molodjožnaja polaarjaamas), Taimõril (1971) jm.
Teadustöö
Uurimisvaldkonnad: Eesti kliima ajalugu, mesokliima, meteoroloogia, klimatoloogia, bioklimatoloogia, linnaökoloogia, haljastus, õhu saaste ja bioindikatsioon.
Teoseid
Avaldanud üle 100 trükise, sh uurimusi Eesti kliima ajaloo, Tallinna linnaökoloogia ja Eesti mesokliima alalt, publitsistikat ja mälestusi (Eesti ajavööndist, ökoloogiaprobleemidest, poliitikast).
Ühiskondlik tegevus
pisi|Andres Tarand 2014. aastal [[Arvamusfestivalil koos Siim Kallase ja Juhan Partsiga. Arutleti teemal "Endised peaministrid, mida teeksime täna teisiti"]]
Kuni Eesti Vabariigi iseseisvuse taastamiseni
Ta osales Eestimaa Rahvarinde ja Eesti Rohelise Liikumise töös.
Oli 1990–1992 Eesti Kongressi ja selle alaliste tööorganite Eesti Komitee (1990) ja Põhiseaduse Assamblee (1991–1992) liige.
1990–1992 Eesti Vabariigi Ülemnõukogu liige.
Riigikogus
1992–1994 VII, 1995–1999 VIII, 1999–2003 IX ja 2003–2004 X Riigikogu liige (Mõõdukate saadikurühmas), aastast 1999 koalitsiooninõukogu esimees ja väliskomisjoni esimees.
Ta valiti 2007. aastal XI Riigikokku, kuid ta keeldus ametivannet andmast, et mitte olla üheaegselt Euroopa Parlamendi ja Riigikogu liige.
Valitsustes
Olnud 1992–1994 Eesti keskkonnaminister ja 1994–1995 peaminister. Tema valitsust nimetati jõulurahuvalitsuseks, sest selle põhieesmärk oli püsida pool aastat kuni järgmiste valimisteni, ning see valitsus ei teinudki suuri muudatusi. Kuid keskkonnaministrina oli ta Eesti säästva arengu seaduse ettevalmistamise eestvedaja ning tema peaministriks oleku ajal (22. veebruaril 1995) võeti seadus ka vastu (hakkas kehtima 1. aprillil 1995).
Erakondades
Tema juhtimisel liideti 1996. aastal Eesti Sotsiaaldemokraatlik Partei ja Eesti Maa-Keskerakond erakond Mõõdukateks. Oli 1996–1999 Mõõdukate esimees ning 1999 selle järglase Rahvaerakond Mõõdukate asutajaid ja esimees. Alates 2001 oli eelneva erakonna järglase Sotsiaaldemokraatliku Erakonna liige.
Isiklikku
Tema isa oli Helmut Tarand (1911–1987) ja tema tädipoeg on Priit Aimla.
Tema abikaasa oli Mari Tarand ning nende pojad on Indrek ja Kaarel Tarand.
I Riigikogu valimised
I Riigikogu valimised toimusid 27.–29. novembril 1920. Tegemist oli esimeste põhiseaduslike valimistega (1920. aasta põhiseadus). Valimiste ajal kehtis kogu riigis sõjaseadus ja tasakaalustavaid kutsealaseid omavalitsusi, peale Advokatuuri ei tegutsenud. 18. jaanuaril 1921 tegi Riigikogu liige Johannes Allikso ettepaneku: "Riigikogu tunnistab, et Riigikogu valimised on sündinud sõjaseaduse ja kapitaali surve all, aga mitte vastavalt demokraatia põhimõttele ja otsustab seetõttu valimised tühjaks tunnistada." Ettepanek lükati nähtava enamuse poolt tagasi.
I Riigikogu oli ühekojaline. Parlamendi suuruseks oli 100 kohta. Valimistel oli 10 ringkonda, neis võis esitada erinevaid kandidaatide nimekirju. Nimekirjad võisid deklareerida ühtekuuluvust teiste ringkondade nimekirjadega, millisel juhul riigi tasandil liideti taoliste nimekirjade hääled lõpptulemuse arvestamiseks kokku. Kuna nimekirjade esitamine ringkondades oli vaba, võis üks erakond ühes ja samas ringkonnas esineda ka mitme nimekirjaga. Tulemuste saamiseks jagati kohad esmalt riigi tasemel d'Hondti süsteemi jagajate jada (1, 2, 3 jne.) abil - nii sai selgeks, milline erakond või blokk kokku kui palju mandaate saab. Edasi jagati sama süsteemiga erakonna või bloki saadud kohad tema enda erinevate nimekirjade vahel.
Narva maantee
Narva maantee on mitme tänava nimi Eestis:
I Riigikogu valimised
Tulemused
Valimisõiguslikke: Osalus: Kehtetuid hääli: Kehtivaid hääli: 471 228;
Kalifaat
Kalifaat oli islamiriik (araabia riik) 7.–13. sajandil Lähis-Idas, Kesk-Aasias ja Põhja-Aafrikas, mida valitsesid kaliifid.
Kalifaati valitsenud dünastiate järgi olid kalifaadi ajaloos eri perioodid: Rashiduni kalifaat (632–661), Umaijaadide Damaskuse kalifaat (661–750), Abbassiidide Bagdadi kalifaat (750–1258). Lähis-Ida alade vallutamise järel Osmanite riigi poolt, kandis Osmanite sultan ka kaliifi tiitlit.
Islamiriigi moodustamine
pisi|vasakul|Kalifaadi laienemine algetapil pisi|vasakul|Kalifaadi alad [[Abū Bakri valitsusajal (632–634)]]
6. sajandil lõi prohvet Muhammad (umbes 557–632) tänapäeva Saudi Araabia aladel poliitiliselt ühendatud, religioonil põhineva riigi. Mediina valitseja Muhammad rakendas oma vastaste vastu ka relvajõudu ja aastatel 624–630 peetud võitluses alistas ta Meka ning muutis selle islami usukeskuseks; seejärel allutas ta enamiku beduiini hõime, pannes aluse kalifaadile. Varem võrdlemisi keerulise ja konfliktse piirkonna võitlevate hõimude jõuline ühendamine ja islami religiooni kiire vastuvõtt viis kalifaadi ehk islamiriigi kasvu, edu ja õitsenguni ning territoorium laienes Põhja-Aafrikast Lähis-Ida, Kesk- ja Kagu-Aasiani. Pärast prohvet Muhammadi surma laienes kalifaat Euroopassegi, kuid juba siis said alguse protsessid, millest alates kalifaat lagunema hakkas.
Rashiduni kalifaat
(632–661), Kaliifide loend" pisi|350px|Rashiduni kalifaadi laienemine pisi|350px|[[Sassaniidide riik|Sassaniidide Pärsia impeerium 632. aastal]] Kaliif (632–634) Abū Bakri ajal alustati naabermaade vallutamisi, sooritati retki Sassaniidide Mesopotaamiasse ja Süüriasse. Kalifaadi tegelik rajaja oli ‘Umar (634–644), tema juhtimisel vallutati Khālid ibn al-Walīdi poolt Bütsantsilt Vahemere-äärsed kristlikud Damaskus (635) ja Süüria (636), Palestiina (638), Egiptus (639–641) ja Kürenaika ning Tripoli (643).
637. aastal purustati Kadisija lahingus Sassaniidide riik ja 637. aastal vallutasid araablased Sa'ad ibn Abi Waqqasi juhtimisel Sassaniidide Pärsia senise pealinna Ktesiphoni. 642. aastal langes Aleksandria araablaste kätte ja 642. aastal tungiti Taga-Kaukaasiasse.
Esimese Umaijaadide dünastiast kaliifi ‘Uthmān ibn ‘Affān (644–656) ajal vallutasid araablased lõplikult Pärsia, enamiku Põhja-Aafrikast ning Aleksandria (645), aastal 646 oli nende käes lõplikult Egiptus ning tungisid Kaukaasiasse, samuti langes nende kätte 649. aastal Küprose saar.
651. aastaks vallutati Sassaniidide Pärsia ning 660. aastal tegi kaliif Muawiyah I Damaskusest Süürias Umaijaadide kalifaadi pealinna. pisi|350px|Vahemere-äärsed maad aastal 650
Sunniidid ja šiiidid
Kaliif (656–661) Ali ajal lõhenes islami kogukond lõplikult sunniitideks ja šiiitideks. Kaliif Ali (viimane Muhammadi lähikondlasest kaliif) tappis Damaskuse asevalitseja, kes kuulutas end uueks kaliifiks. Ajajärku, kui Araabia islamiriiki juhiti Damaskusest nimetati Damaskuse kalifaadiks. Damaskuse kalifaat tõi kaasa lõhe islamis. Enamus islamiusulisi on sunniidid, kes austavad koraani kõrval ka islami pärimust, sunnat.
Umaijaadide Damaskuse kalifaat
(661–750)
Umaijaadide kalifaadi (seda nimetati ka Damaskuse kalifaadiks, keskuse asukoha järgi) territooriumid asusid Lähis-Idas, Kesk-Idas, Iraani mägismaal ja Kesk-Aasias, Lääne-Aafrikas ja Põhja-Aafrikas ning Pürenee poolsaarel. Kalifaadi territooriumil olid suurlinnad: Damaskus, Mediina, Meka, Al-Kūfah, Isfahan, Fustat, Kairouan, Córdoba. Umaijaadide kalifaat oli üks seitsmest suurimast eksisteerinud impeeriumist. Kalifaat ulatus Atlandi ookeanist Indiani ja India ookeanist Kaukasuseni. Vallutatud alal levis islam ja seoses sellega ka araabia keel, sest Koraani ei olnud lubatud teistesse keeltesse tõlkida. 350px|pisi|vasakul|Araablaste kalifaadi laienemine: {{legend|#a1584e|[[Muḩammad (622–632)}} {{legend|#ef9070|Neli esimest kaliifi (Rashidun, 632–661)}} {{legend|#fad07d|Umaijaadid (661–750)}}]] Muawiyah I (661–680) tegi kalifaadi pealinnaks Damaskuse ja muutis kaliifivõimu päritavaks, määrates järglaseks oma poja Jazidi (680—683). Umaijaadide ajal reorganiseeriti riigihaldus, loodi ühtne mündindus ja postiteenindus ning kehtestati riigikeelena araabia keel. Umaijaadide ajal loodi islami õigussüsteem (šariaat). Islami kuldajal tekkis palju linnu, edenesid ehituskunst (araabia kultuur, islami kunst), niisutusmaaviljelus ja kaubandus.
Umaijaadide ajal jätkus ka välisekspansioon. Muawiyah I juhtimisel vallutasid araablased Rhodose ja Kreeta, Põhja-Aafrika idaosa, Kesk-Aasia ja Põhja-Kaukaasia ning pidasid sõda Bütsantsiga (Konstantinoopoli piiramine 668–669 ja 673–678). Aastatel 661–750 tegid kalifaadi väed korduvaid reide Bütsantsi halduses olevasse Väike-Aasiasse, piirasid kaks korda Konstantinoopolit ja vallutasid Aafrika asehaldurkonna (eksarhaadi). Surve Bütsantsile stabiliseerus alles pärast 718. aasta ebaõnnestunud Konstantinoopoli piiramist.
Kaliif ‘Abd al-Mālik ibn Marwāni (685–705) valitsusajal kindlustas ta kalifaadi võimu Süürias, Palestiinas ja Egiptuses. Tema valitsemise esimestel aastatel kaitses ta Bütsantsi rünnakute vastu Süüriast. Aastal 691 õnnestus kalifaadil vallutada Iraak. Sõjakäiguga Al-Ḩijāzi (Al-Ḩajjāj ibn Yūsufi juhtimisel), Meka vallutamisega ning ‘Abd Allāh ibn az-Zubayri surma (692) oli Kalifaadi ühtsus taastatud ning Umaijaadide juhtpositsioon kindlustatud. ‘Abd al-Māliki ajal hakkas kehtestuma kaliifi võimutäius, provintside asevalitsejateks määrati eelkõige kaliifi perekonnaliikmeid, keda Damaskuse keskvõim ühtlasi tugevamini kontrollis. Keskhalduse tugevnemisele aitas kaasa ka postisüsteemi rajamine. Peale selle võeti kantseleikeelena kasutusele araabia keel ning seni käibinud Pärsia ja Bütsantsi mündid asendati dinaaridega. Kaliifi võimu kindlustumine võimaldas taas alustada islami ekspansiooni, aastaks 693 vallutati kogu kristlik Põhja-Aafrika ja pärast 700. aastat õnnestus lõpuks murda berberite vastupanu ja alistada Magrib. ‘Abd al-Māliki haldusreformid lõid ka eeldused edaspidiseks ekspansiooniks, mis kulmineerus ‘Abd al-Māliki poja Al-Walīd I valitsemisajal.
Kaliif Al-Walidi (705–715) ajal vallutati idas Sindh, Põhja-Aafrika lääneosa ja Pürenee poolsaar.
Muslimite invasioon Pürenee poolsaarel
pisi|vasakul|Muslimite invasioon Pürenee poolsaarel
8. sajandil vallutasid lühikese aja jooksul (711–718) läänegootidelt peaaegu kogu Pürenee poolsaare peamiselt berberi muslimid (maurid), kes tulid Põhja-Aafrikast. Need vallutused moodustasid osa Islami Umaijaadide impeeriumi laienemisest. Vaid kolmel väikesel maapiirkonnal (Astuuria, Navarra ja Aragón) Põhja-Hispaanias õnnestus oma vabadus säilitada. 711. aasta 19. juulil tapeti Guadalete lahingus läänegootide kuningas Roderich (Rodrigo), kes püüdis vastu seista lõunast sissetunginud Umaijaadidele. See tähistas muslimite Hispaania-vallutuse algust, milles enamus poolsaarest läks aastaks 718 muslimite võimu alla. Kalifaadi edasise laienemise Lääne-Euroopasse peatas lüüasaamine Frangi vägedelt Poitiers' lahingus (732).
Al-Ándalus
pisi|Umaijaadide [[Córdoba emiraat (756–929) ja Abassiidiide kalifaat]] , Al-Ándalus
pisi|300px|[[Umaijaadide kalifaat|Umaijaadide kalifaadi territoorium u 750. aastal]] Kaliif Sulaymani (715–717) ajal piirati taas Bütsantsi pealinna Konstantinoopolit (717) ning hõivati Kesk-Aasias Mavarannahr, Samarkand, Buhhaara ja Horezm, vallutuste tulemusena muutus kalifaat Induse jõest India ookeanini ulatuvaks maailmariigiks.
Sisevastuolude tulemusel tulid Abu Muslimi juhitud ülestõusuga (747–750) võimule Abbassiidid. Bagdadi asevalitseja kukutas Damaskuse kaliifi võimult ning võttis ise endale kaliifitiitli. Enamik Umaijaadide dünastia liikmeid tapeti, ellujäänud ‘Abd ar-Raḩmān I põgenes Hispaaniasse, haaras seal 756. aastal võimu ja rajas Córdoba emiraadi. Kalifaadi allakäik algas kohe pärast Umaijaadide kukutamist 750. aastal. Siis lahknesid igaveseks ka šiiidid ja sunniidid.
Abbassiidide Bagdadi kalifaat
pisi|300px|Abbassiidide Bagdadi kalifaat [[Hārūn ar-Rashīdi valitsemisajal, 786–809]] pisi|300px|Abbassiidide kalifaadi, [[Frangi riik|Frangi riigi ja Bütsantsi territoorium 814]]
Umaijaadide-vastase Abu Muslimi ülestõusu ajal võimu haaranud Abu'l-Abbas as-Saffah (750–754) rajas Abbassiidide dünastia ja Abbassiidide kalifaadi (nimetatud ka Bagdadi kalifaadiks, keskuse asukoha järgi). Abassiidid muutsid kalifaadi südamaaks Mesopotaamia, pealinnaks sai 762. aastal asutatud Bagdad. pisi|300px|vasakul|Abbassiidide kalifaadi territoorium umbes 850 637. aastal olid araablased Sa'ad ibn Abi Waqqasi juhtimisel vallutanud Pärsia senise pealinna Ktesiphoni, mis asus kohast, kus tänapäeval Bagdad asub, 32 km kagus. 758. aastal hakkas kaliif Abū Ja‘far al-Mansūr plaanima uue linna rajamist Ktesiphoni lähedusse, ehitustööd algasid lõpuks 30. juulil 763. aastal.
Dünastia hiilgeaeg oli al-Mansuri (754–775), al-Mahdi (775–785), Hārūn ar-Rashīdi (786–809) ja al-Mamuni (813–833) valitsemisaeg, siis oli Kalifaat maailma suurimaid ja arenenumaid riike. Abbassiidide aeg oli islami kultuuri ja teaduse õitseaeg. Riik oli arenenud riigihaldusaparaadiga: kaliifi kõrval olulisimaks riigiametnikuks oli vesiir, riik oli jagatud piirkondadeks, mida juhtisid asevalitsejad – emiirid. Kalifaadi õitseajaks oli 8. sajandi teine pool kuni 9. sajandi algus. Abbassiidide valitsemisele tegi lõpu mongoli khaan Hulagu, kes aastal 1258 rüüstas Bagdadit.
Kalifaadi alad piirnesid al-Rūm’i (Ida-Rooma keisririik, keda ikka roomlasteks kutsuti), ehk siis Bütsantsiga, lõunasse jäi tooraine ja orjade maa al-Sudān (mustade maa), põhjas asus türgi soost Kasaaride riik, kirdes türklaste, al-Turkumāni alad, kellega islami esimestel sajanditel vahetpidamata sõditi, kuid kellest alates 9. sajandist islami vastu võtnuna sai islamimaailma peamine sõjaline jõud. Idas asus paganatemaa al-Hind (India), mille lääneosa (Sind) islamiseeriti 12. sajandiks. Keskaegsete araabia geograafide andmetel kujutas põhja poole jääv ala endast maad nimega al-Rūs, mida asustasid slaavlased ja soome-ugri metsarahvad.
Muslimi invasioon Euroopasse
pisi| 9. sajandil sooritasid araablased Fatimiidide kalifaadist sõja- ja rüüsteretki Vahemere põhjarannikule, 813. aastal rünnati Roomat, 837. aastal Napolit, 838. aastal Marseilled, 842. aastal Cerdañat ja Marseilles, 846. aastal Roomat. 870. aastal hõivasid araablased Malta, 878. aastal Sürakuusa, 889. aastal rüüstasid Touloni linna.
902. aastal hõivasid araablased Taormina, Sitsiilias ning 935. aastal ründasid nad Genovat. 1010. aastal vallutati Cosenza, Calabrias Lõuna-Itaalias. 1015. aastal ründasid araablased Sardiiniat, 1016. aastal ründasid ja põletasid araablased Pisa linna.
1038. aastaks olid muslimid vallutanud kogu Ees-Aasia koos Kaukaasia ja Anatooliaga.
, Dār al-Islām
Bütsantsi-Araabia sõjad
Bütsantsi keiser Leon VI valitsemisperioodil (886–912) jätkusid bütsantslaste rünnakud nõrgenenud Abbassiidide kalifaadi vastu, kuid samal ajal kaotati Egiptuse araablastele Sitsiilia (902) ja Thessaloníki (904), mis oli sel perioodil riigi suuruselt teiseks linnaks. Merel saadud kaotuste tõttu tugevdas keisririik oma laevastikku, mille abil hõivati 7. sajandil kaotatud Küprose saar ning rünnati Vahemere idakaldal asuvat Latakia linna (Süürias). Sellele vaatamata ei suutnud Bütsants araablasi otsustavalt võita, kes lõid tagasi keisririigi katse 911. aastal Kreeta taasvallutada.
Sõjaväelastest Bütsantsi keisrid Nikephoros II (võimul 963–969) ja Johannes I (969–976) laiendasid riigipiire Süüriasse ja alistasid Kirde-Iraagi emiirid. Aleppo ja Kreeta langesid bütsantslaste valdusse vastavalt aastatel 962 ja 963. Araablaste väljaajamine Kreetalt lõpetas nende reidid Egeuse merel, aidates kaasa Kreeka sisemaa uuele õitsengule. Küpros hõivati aastal 965 ning Nikephorose võimuperiood kulmineerus Antiookia taasvallutamisega 969. aastal, viimane inkorporeeriti keisririiki provintsina. Nikephorose järglasel (969–976) Johannes Tzimiskesel õnnestus tagasi vallutada Damaskus, Beirut, Akko, Şaydā, Kaisarea ja Teverya. Jeruusalemm koos araablaste põhiliste võimukeskustega Iraagis ja Egiptuses jäid vallutamata.
Fatimiidide kalifaat Põhja-Aafrikas
pisi|Fatimiidide kalifaadi alad oma suurimas ulatuses , Sitsiilia emiraat, Magrib Fatimiidide dünastia sai alguse Tuneesias ning valitses kalifaat Põhja-Aafrikas ja Lähis-Idas aastatel 909–1171. Aastal 920 ehitati Vahemere äärde kalifaadi pealinnaks Mahdia. Aastal 969 vallutasid Fatimiidid Egiptuse põhjaosa ja rajasid Kairo, millest sai riigi uus pealinn ning poliitiline, kultuuriline ja religioosne keskus. Fatimiidide riik ulatus oma hiilgeaegadel Atlandi ookeanist läbi Põhja-Aafrika Damaskuse ja Mekani.
Almohaadide kalifaat Loode-Aafrikas
pisi|Almohaadide kalifaadi alad Põhja-Aafrikas ja [[Pürenee poolsaarel]] (1147–1269) ja Almoraviidid (1061–1147), Idrisiidide riik (788–974), Al-Ándalus 11. sajandil saabusid Sahara avarustelt Põhja-Aafrika aladele fundamentalistlikud Almoraviidid, kes ühendasid enda võimu alla lisaks Marokole ka tolleaegse Ghana kuningriigi (ligikaudu tänapäeva Mali ja Mauritaania territooriumi) ning suurema osa Hispaaniast. 1147. aastal langes Almoraviidide riik sisemistes vastuoludes teise berberi, Almohaadide võimu alla. Lisaks laiendati valdusi üle kogu Magribi (kuhu kuuluvad tänapäeva Maroko, Mauritaania, Tuneesia ja osa Liibüast).
Muslimitest Almohaadide valitsemisaeg kujunes kultuuriliselt iseäranis viljakaks. Kunstielu ja teadusmõte Fèsis, Marrakechis, Córdobas ja Sevillas oli kosmopoliitsem ja rafineeritum kui Euroopa kultuur
Ajalooline tähtsus
Hiljem on korduvalt üritatud samaväärset islamikalifaati luua. Kõige lähemal on sellele olnud oma suuruse ja seadustiku poolest Osmanite riik, mille valitseja sultan kandis ka kaliifi tiitlit. Kuid iga uus katse kalifaati luua on põrganud peamiselt islami usulahkude erinevustele ja jäänud poliitiliste probleemide ning võimuküsimuste taha.
Islamiriik, teise sõnaga kalifaat, on muslimitele, hoolimata usulahust, äärmiselt oluline termin ja poliitilise islami ülim eesmärk. Muslimitel on endiselt unistus ühest ja ainsast valitsejast, kes taas tuleb ja ühendab muslimid ühte võimsasse ja võitmatusse riiki.
Põhjuseta mässaja
"Põhjuseta mässaja" (originaalpealkirjaga "Rebel Without a Cause") on 1955. aasta USA mängufilm.
Kapunda
Kapunda on linn Austraalias Lõuna-Austraalia osariigis.
Kapunda on asutatud 1842. aastal.
Laane tänav
Laane tänav on tänav Tallinnas Nõmme linnaosas Kivimäe asumis.
Tänav sai nime 8. novembril 1927.
Anund Jakob
pisi|Kuningas Anund Jakobi jaoks Sigtunas löödud münt pisi|"Kuningas Ane kivi" 1920. aastatel
Anund Jakob oli Rootsi kuningas 1022. aastast kuni ligikaudu 1050. aastani. Arvatakse, et ta sündis 25. juulil kas aastal 1008 või 1010 (teistel andmetel vahemikus 1007–1009). Ta oli Rootsi kuninga Olof Skötkonungi poeg tema abielust Estridiga. Kui Rootsi ting teda riigi kaasvalitsejaks valima hakkas, nõustusid Bremeni Adami järgi svealased küll tema kui kristlase usutunnistusega, kuid neile oli vastumeelne tema mitteskandinaaviapärane nimi Jakob. Seepärast anti talle lisanimi Anund.
Anund Jakob ja Rootsi
Västergötlandi seadustekogusse "Västgötalagen" liidetud kuningate loetelu järgi oli tema hüüdnimi Anund Kolbränna (Æmunðær colbrænnæ) ehk "Anund Söepõletaja". Ta olevat olnud seaduste ja avaliku korra säilitamise tagamisel ebatavaliselt karm ja muuhulgas olevat ta lasknud seaduse vastu eksinute majad süteni maha põletada. Siit ka tema hüüdnimi. Samas seadustekogus on tema kohta kasutatud ka nime "Emund vanem" (Emund gamle).
Sarnaselt oma isaga lasi ka Anund Jakob Sigtunas Svealandis omanimelisi münte lüüa (kuni umbes aastani 1030). Selle lõpupoole löödi seal ka nime Knud kandvaid münte ja seda on aeg-ajalt seostatud sellega, et Põhjamere impeeriumi kuningas Knud Suur nimetas end aastal 1027 ka "osa Rootsi kuningaks". Siiski peetakse neid münte enamasti Taani mudeli järgi tehtud koopiateks. Pärast Anund Jakobi valitsemisaega ei löödud Rootsis münte uuesti enne kui sajand hiljem.
Västergötlandis Annestadi lähistel vana Frisegårdeni küla juures, umbes viis kilomeetrit Främmestadist kirdes, seisab ligikaudu nelja meetri kõrgune kivi, mida kutsutakse "kuningas Ane kiviks" ja mida Birger Nerman on seostanud kuningas Anund Jakobiga.
Suhted välismaaga
Tema poliitika eesmärkide hulka kuulus jõudude tasakaalu säilitamine Skandinaavias. See on ka põhjus, miks ta toetas Norra kuningaid Olav II ja Magnus Head nende Knud Suure vastu suunatud poliitikas 1020. ja 1030. aastatel. Kui Snorri Sturlusoni ja Saxo Grammaticuse järgi võitis 1026. aastal peetud Helgeå lahingu Knud Suur, siis Anglosaksi kroonika järgi olid hoopis võidukad Anund ja Olav.
Kui Magnus aastal 1042 nii Norra kui Taani kuningaks sai, toetas Anund Jakob teda kuni ta surmani aastal 1047. Anund Jakobi valitsemisaega on traditsiooniliselt dateeritud vahemikku aastast 1022 kuni ligikaudu aastani 1050, kuid tema surma-aasta osas on palju ebakindlat. Tõenäoliselt oli ta elus aastal 1049 ja tema poolvend ning järglane troonil Emund valitses Rootsit kindlasti 1060. aasta suvel.
Anund Jakobi valitsemisajal (aastatel 1036–1041) võtsid varjaagid ette oma kuulsa rännaku itta, jõudes välja tänapäeva Gruusia aladele. Ekspeditsiooni juhi, Mälareni orust pärit viiking Ingvari järgi kutsutakse seda ka Ingvari retkeks. Rootsis leidub palju ruunikive, mis on püstitatud sel teekonnal surnud viikingitele.
Kuna Bremeni Adam suhtus oma kirjutistes temasse austavalt, siis oletatakse, et Anund Jakob soosis Hamburg-Bremeni peapiiskopkonda.
Rootsi Akadeemia liikme Gudmund Jöran Adlerbethi järgi juhtis ta mitte palju hiljem kui 1024. aastal (nime Jakun all) pimeda ja kuldsesse rüüsse riietatuna Rootsi ekspeditsiooni idasuunas teisele poole Läänemerd ja pakkus sõjalist abi oma õemehele Jaroslav Targale lahingus Mstislav Vladimirovitši vastu.
Saagades
13. sajandil mitme saaga põhjal kokku pandud Norra saaga "Hervarar saga ok Heiðreks" sisaldab Anundi kohta vähe andmeid:
Pere
Ilmselt abielust Gunnhildr Sveinsdóttiriga sündis tal tütar Gunhild (ka Gyda), kellest sai hiljem Taani kuninga Svend Estridseni abikaasa.
Laane tänav (täpsustus)
Laane tänav on tänav mitmes Eesti asulas:
Kuldhord
Kuldhord ehk Kiptšakkide khaaniriik  oli khaaniriik, mille rajas 1240. aastal Mongoli impeeriumist läänes asuvatele aladele laienedes tšingisiid Batu-khaan.
Hordi pealinn oli algul Sarai-Batu (nüüdse Astrahani lähedal), 14. sajandi I poolest Sarai-Berke (nüüdse Volgogradi lähedal). pisi|360px|[[Mongoli impeeriumi vallutused ja laienemine kuni 1294. aastani]]
Kuldhordi moodustamine
Esialgsete vallutuste ja riigi rajamise järel otsustas Tšingis 1223. aastal jagada impeeriumi oma esimese naise poegade ja lähedaste vahel ära, mis muutis kogu riigi kuningliku perekonna omandiks, kes koos mongoli aristokraatiaga moodustasid valitseva klassi. Kõige noorem, Tolui sai Mongoolia kesk- ja lääneosa; teine poeg, Tšagatai sai Ile jõe basseinis asuva endise Karakitai riigi alad; kolmas poeg Ugedei, sai Džungaaria ja Irtõši ülemjooksul asuvad alad ning vanimale pojale, Džutšile määrati uued vallutatud alad Araali merest põhja pool (tänapäevased Kasahstani alad).
Kuid Džutši suri enne Tšingis-khaani ja temale määratud alad said tema pojale Batule. Polovetside ehk kiptšakkide alade ja Venemaa vürstiriikide vallutamise järel moodustas Batu osana Džutši järglaste valdusest ehk Džutši ulussist ehk Läänekhaaniriigist, Kiptšakkide khaaniriigi ehk Kuldhordi, keskusega Sarais Volga alamjooksul.
Hiina sõjaretkel suri Mongolite riigi suurkhaan Möngke 1259. aasta 11. augustil ja algas uus peatükk mongolite ajaloos, sest järjekordselt tuli valida uus khaan. Mongoli väed üle kogu riigi lõpetasid sõdimise ja kogunesid kurultaile. Mönkge vend Hulagu lõpetas oma eduka kampaania Süürias, jättes vallutatut kaitsma väikse üksuse kindral Kitbuqa juhtimise all. Mönkge ja Hulagu kolmas vend Hubilai oli Möngke surma ajal Huai jõe juures Hiinas. Selle asemel et pealinna naasta, jätkas ta pealetungi Wuchangi piirkonda Hiinas, Jangtse jõe lähedal. Tolui-khaani poegadest noorim vend Arig Böke kasutas ära Hulagu ja Hubilai puudumist ning lasi end kõigi perekonna esindajate poolt suurkhaaniks kuulutada. Saanud sellest teada, korraldas Hubilai omakorda kurultai Kaipingis, kus peaaegu kõik Mandžuuria ja Põhja-Hiina mongolid ta kandidatuuri toetasid.
Riiki valitses khaan, eriti tähtsate asjade otsustamiseks kutsuti kokku kurultai, ülikkonna moodustasid mongolid-tatarlased. 1312. aastal võeti riigiusuna vastu islam. pisi|400px|Mongolite dominioonid 1300–1405: Kuldhord, [[Sinine hord, Valge hord, Suurhord, Siberi khaaniriik, Tšagatai khaaniriik, Ilkhanaadi Timuri kontrollitud alad 1405 ja Suurkhaanide Hiina impeerium]]
Territoorium
Giovanni de Plano Carpini andmetel, kes 1244–1247 reisis Mongoolias, asus Batu-khaani residents algselt Volga jõe alamjooksu deltas (umbes 100 km kaugusel tänapäeva Astrahanist), hiljem asutas ta residentsina Sarai-Berke (nüüdse Volgogradi lähedal). pisi|Kuldhordi, Poola, [[Vana-Liivimaa, Leedu, Vene, Ukraina, Valgevene alad 1250]] Džutši uluss tervikuna hõlmas laiema maa-ala – Lääne-Siberi, Kasahstani ja Sõr-Darja jõe alamjooksu, mida valitses Batu vanem vend Orda. Kuldhordi rahvastiku enamuse moodustasid turgi rahvad, kuid majanduslikult ja kultuuriliselt oli riik ebaühtlane, sellesse kuulus palju rahvaid (tatarlasi, türkmeene, kirgiise, Volga bulgaare, polovetse, mordvalasi, venelasi, kreeklasi).
Kuldhordi läänepoolset osa, Valgehordi valitsesid Džutši vanem poeg Batu-khaan ja tema järglased. Kuldhordi idapoolset osa valitses Džutši noorem poeg Orda (surnud 1280). 14. sajandil hakkas Kuldhord, mis alguses oli olnud kogu Džutši ulussi nimi, tähendama ainult Valgehordi.
Kuldhordi khaani valduste hulka kuulusid otseselt läänes Bulgaaria, idas Horezmi alad, lõunas ulatusid alad Krimmini ja Põhja-Kaukaasiani. Khaani vasallidena allusid talle endise Kiievi-Vene Kirde-, Kesk- ja Lõuna-Venemaa vürstiriigid ning Ukraina alade Kiievi ja Galiitsia-Volõõnia vürstiriik jt.
Riigi õitseaeg oli khaan Uzbeki ja Džanibeki (1342–1357) ajal. Kuldhordi khaani vasallideks oli ka suurem osa Vene vürste ja suurvürste (Vladimiri suurvürst, Tveri suurvürst, Rjazani suurvürst jt). Riiki nõrgestasid lakkamatud sisetülid ja -sõjad. Pärast Džanibeki tapmist vahetus aastatel 1357–1380 üle 25 khaani.
Kuldhordi lagunemine
pisi|Kuldhord 1389. aastal pisi|Timuri sõjakäik Kuldhordi Tšingisiidist Berdibek-khaani tapmise järel (1359) paleepöörde tulemusel kujunenud võimuvõitluses kuulutasid end khaaniks khaaniriigi kõrgemad ametnikud emiirid ja riigiosade valitsejad, kes sõdisid omavahel, omamata absoluutset võimu riigi üle.
1362. aastal lõid Leedu, Vene ja Žemaitija suurvürstiriigi väed Kuldhordi Siniste Vete lahingus Lõuna-Bugi ääres, misjärel liideti tänapäeva Ukraina Podoolia piirkonnad kuni Dnepri suudmeni ja Kuldhord lakkas Leedu, Vene ja Žemaitija suurvürstiriigile ohtu kujutamast.
14. sajandi teisel poolel haaras Mongolite impeeriumi Tšagatai ulussis 1369. aastal Samarkandis võimu Timur, kes pärast Ilkhanaadi alistamist pööras oma tähelepanu ka Kuldhordile. Seal oli khaan Usbek-khaan (Uzbek) edukalt valitsenud aastatel 1313–1346, kelle valitsusajal oli Kuldhord jõudnud oma vägevuse ja kuulsuse tippu. Kui ta aga 1357. aastal suri, algasid võitlused aujärje pärast ja Kuldhordi võimsus vähenes kiiresti. Batu-khaani otseseid järeltulijaid enam ei olnud, viimase valitseja kolme venna pärijad tahtsid igaüks Kuldhordi trooni endale saada. Ühed neist valitsesid kirgiisi stepis, Araali järvest kirde pool, teised lääne pool, usbekkide maal, ja kolmandad kalmõkkide maal, Araali järve ümbruses. Kuldhordis ei olnud rahu ligi 20 aastat; 15 valitsejat oli seal selle lühikese ajaga, kuni viimaks kalmõkkide khaan, Tšingisiid Tohtamõš (Tohtamõš) 1376. aastal Timuri abiga võimu enda kätte haaras.
Aleksandr Litvinenko
Aleksandr Valterovitš Litvinenko (vene keeles Александр Вальтерович Литвиненко; 30. august 1962 – 23. november 2006) oli Venemaa julgeolekuohvitser ning hilisem dissident, pagulane ja Briti salateenistuse kaastöötaja.
Kuldhord
Kuldhordi lagunemine
Krimmis, Musta mere põhjaranniku, Aasovi mere äärsetes ja Doni steppide aladel valitsel piirkondliku valitsejana Berdibek-khaani valitsusajast Bekljar-bek Mamai, kes oli khaani lähedane ning ka tema väimees. Kuna aga Mamai ei olnud Tšingisiid, ei olnud tema valimine kurultail khaaniks võimalik. 1363. aastal vallutas Mamai Sarai ning tõstis Kuldhordi lääneosa, Valge hordi ja seejärel ka Kuldhordi (1367–1368 ja 1369–1370) valitsejaks Usbek-khaani poja, nõrga Abdullah-khaani - olles ise reaalseks valitsejaks. Abdullah-khaani surma järel (1370), tegi ta khaaniks (1370–1372 ja 1375) tolle poja Bulak-khaani, kelle eest valitses regendina Berdibek-khaani tütar ja Mamai naine. 1380. aastal Moskva suurvürstiriigi suurvürsti Dmitri Donskoi ja musttuhatnik Mamai kogutud vägede vahel toimunud Kulikovo lahingu tulemusel Mamai vägi purustati täielikult. Mõlema poole kaotused olid suured.
Aleksandr Litvinenko
Litvinenko jõudis töötada KGB-s, sõjaväelises vastuluures ja FSB-s, kus spetsialiseerus terrorismi ja organiseeritud kuritegevusega võitlemisele.
Kuldhord
Kuldhordi lagunemine
Kuldhordi aladel toimunud võimuvõitluses oli Timuri toetatud Tohtamõš Moskva liitlane ning Tohtamõš võitis lõplikult Mamaid 1380. aasta Kalka lahingus ning Tšingisiid Tohtamõš taastas Kuldhordi ainuvalitsemise.
Aleksandr Litvinenko
1998. aasta novembris süüdistas Litvinenko koos eriteenistuse mitme teise ohvitseriga oma ülemusi Boriss Berezovski tapmise plaanis ja muudes pattudes.
Kuldhord
Kuldhordi lagunemine
Moskva suurvürst, kes oli segaduste ajal andamimaksmisest vabanenud, sunniti taas Tohtamõši sõjakäigu tulemusel (1382. aastal Tohtamõš rüüstas Moskva, mille järel suurvürst Dmitri Donskoi nõustus taas Kuldhordile andamit maksma) tunnistama Koldhordi khaani ülemvalitsust. Edasi püüdis Tohtamõš aga nihutada piire lõuna poole ja tema väed tungisid Horezmi, mis seisis Timuri valitsuse all. See tänamatus vihastas Timurit. Ta asus 1390. aastal Samarkandist suure sõjaväega teele, põrkas Tohtamõši vägedega Volga (Etil'i) ääres kokku ja lõi ta väe puruks. Tohtamõš taganes Venemaale, kogus sealt oma vasallidelt uue sõjaväe, et uuesti tugevale vastasele vastu astuda, sai aga 1395. aastal uuesti lüüa. Timur võttis talt ta riigi ja ta võimu ning nimetas Kuldhordile uue khaani. Tohtamõš aga taandus Siberi aladele, kus valitses järgnevalt Tjumeni khaaniriiki.
Aleksandr Litvinenko
Järgmise aasta märtsis vahistati ta süüdistatuna ametivolituste ületamises, järgnes mitu kohtuasja, vahi all oli ta kaks korda. 2000. aastal pages Litvinenko koos abikaasaga valepassi kasutades Suurbritanniasse, tema poliitilise varjupaiga taotlus rahuldati. 2006. aasta oktoobris sai Litvinenko Suurbritannia kodakondsuse.
Yadkin
thumb Yadkin ehk Yadkini jõgi on jõgi USA-s Põhja-Carolina osariigi keskosas, Pee Dee jõe ülemjooks, üks Põhja-Carolina suuremaid jõgesid.
Aleksandr Litvinenko
Londonis kirjutas ta kaks raamatut, milles süüdistas Venemaa julgeolekuteenistusi muu hulgas 1999. aastal toimunud elumajaplahvatuste korraldamises. Neis plahvatustes hukkus umbes 300 inimest. Plahvatuste korraldamise eesmärk olevat olnud aidata võimule Vladimir Putin. FSB süüdistas plahvatuste korraldamises tšetšeeni terroriste ja ühtlasi sai FSB ettekäände Teise Tšetšeenia sõja alustamiseks. Putini tõusu võimule nimetas Litvinenko FSB korraldatud riigipöördeks. FSB tegutsemisviisi põhielemendiks nimetas ta rahva hirmutamist.
Kuldhord
Kuldhordi lagunemine
1395. aastal algas ka Kuldhordi lagunemine, jagunemine erinevateks khaaniriikideks: Tjumeni khaaniriigiks, Astrahani khaaniriigiks (1466–1556), Kaasani khaaniriigiks (1445–1557), Qasimovi khaaniriigiks (1452–1681) ja Krimmi khaaniriigiks (1430–1783).
1399. aastal toetas Leedu suurvürst Vytautas Suur endist Kuldhordi khaani Tohtamõši võimuvõitluses uue khaani Timur Kutlughi vastu Vorskla jõe lahingus. Vytautas Suure väed, kuhu kuulusid suurvürstiriigi väed ning abijõud Poolast ja Saksa ordust, kaotasid aga Vorskla jõel khaan Timur Kutlughi ja emiir Edigü vägedele.
Kuldhord lagunes lõplikult pärast tähtsuse kaotamist 15. sajandi alguses sisemise võimuvõitluse tulemusel Suurhordiks, Nogai hordiks, Astrahani, Krimmi, Siberi ja Kaasani khaaniriigiks ning Moskva suurvürstiriigiks. Kuldhordi viimased jäänused (Suurhordi alad, keskusega Sarais) hõivas 1502. aastal Krimmi khaaniriik.
Veriora valla lipp
thumb|Veriora valla lipp Veriora valla lipp on Põlva maakonnas asuvnud endise Eesti haldusüksuse Veriora valla lipp.
Aleksandr Litvinenko
Litvinenko suri radioaktiivse polooniumi mürgistuse tagajärjel. Haiglasse sattus ta 1. novembril pärast seda, kui oli samal päeval kohtunud kahe endise KGB agendi, Dmitri Kovtuni ja Andrei Lugovoiga. Litvinenko organismis oli polooniumi surmavast annusest 10 korda rohkem. The Timesi andmetel maksab inimese tapmiseks vajalik polooniumikogus 10 miljonit USA dollarit.
Enne oma surma süüdistas Litvinenko Vladimir Putinit Anna Politkovskaja mõrva sanktsioneerimises ja väitis, et Irina Hakamada hoiatas Politkovskajat ohu eest.
Veriora valla lipp
Lipu kirjeldus
Veriora valla lipp on vapilipp. Kangas on jaotatud kahe kitsa, sinise ja valge lainelise laiuga diagonaalselt (vardapoolsest ülanurgast lehvipoolsesse alanurka) kaheks väljaks. Vardapoolne alumine väli on sinine ning sellel on viieharuline valge heraldiline okaspuutaim. Lehvipoolne ülemine väli on aga valge ja sellel sinine kollase ringikujulise südamikuga rukkilille õis.
Radibori vald
Radibor (ülemsorbi keeles Radwor) on vald Saksamaal Saksimaa liidumaal Bautzeni kreisis.
Aleksandr Litvinenko
Surivoodil süüdistas Litvinenko Venemaa valitsusringkondi ka enese tapmise tellimises. Tema viimased sõnad olid: "Tõprad said mu kätte. Aga mitte kõiki ei õnnestu neil kätte saada." Need sõnad ütles ta enne teadvuse kaotamist oma sõbrale filmirežissöör Andrei Nekrassovile.
Veriora valla lipp
Lipu kirjeldus
Lipu normaalmõõtmed on 165×105 cm ning pikkuse ja laiuse suhe 11:7.