cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Väike-Tartu maantee
Väike-Tartu maantee jäi suurelt osalt 1940. aastate lõpus rajatud Lenini, tänase Rävala puiestee alla. Kunagise Suur Tartu maantee ja Väike-Tartu maantee ristumiskohal asub City Plaza hoone.
Paramore
Paramore on USA rokkansambel, mis moodustati 2004. aastal Tennessees Franklinis. Ansamblisse kuuluvad laulja Hayley Williams, kitarrist Taylor York ja trummar Zac Farro.
Bänd moodustati 2002. aastal, kui tollal 13-aastane Hayley Williams kolis oma kodulinnast Meridianist Mississippi osariigis Franklinisse Tennessees ning kohtus erakoolis vendade Josh ja Zac Farroga. Enne Paramore'i moodustamist olid Williams ja basskitarrist Jeremy Davis koos oma sõbra Kimee Readiga tegevad funk-ansamblis The Factory. Josh ja Zac Farro harjutasid pillimängu koos pärast kooli. Tulevased bändiliikmed sõbrunesid peagi ja otsustasid naise solistiks määrata. Nimi Paramore oli bändi esimesse koosseisu kuulunud bassimängija ema neiupõlvenimi. Kui bändiliikmed said teada, et samamoodi häälduv paramour tähendab salaarmukest, otsustasid nad selle bändi nimeks panna. Nende esimene laul oli "Conspiracy", mis pääses ka nende debüütalbumile.
Paramore hakkas andma kontserte ja käima kontserttuuridel. Nad salvestasid ka demoplaate, millest üks sattus plaadifirma Fueled by Ramen asutaja ja tegevdirektori John Janicki kätte. Janick vaatas ka bändi esinemist Orlandos, ajas nendega pisut juttu ja sõlmis 2005. aasta aprillis nendega lepingu. Juba samal aastal ilmus nende esimene plaat "All We Know Is Falling" ("Kõik, mida me teame, laguneb"). Albumi nimi ja kujundus väljendasid Williamsi sõnul kurvastust selle pärast, et Jeremy Davis lahkus pisut enne plaadi valmimist bändist. Davis ütles, et tegi seda isiklikel põhjustel. Viis kuud hiljem palusid teised bändiliikmed teda tagasi ja Davis tuligi.
Teine album "Riot!", mis anti välja 2007. aastal, sai USA-s plaatinaalbumiks ning Austraalias, Kanadas, Suurbritannias ja Uus-Meremaal kuldalbumiks. Paramore'i kolmas album "Brand New Eyes" anti välja 29. septembril 2009. Neljanda, seekord omanimelise albumi andis Paramore välja 5. aprillil 2013. Album valmis pärast Farrode bändist lahkumist. Neljas album oli väga edukas, saades plaatinaalbumiks ja jõudes seitsme riigi edetabelites esikohale. Albumi singel "Ain't It Fun" oli nende esimene singel, mis jõudis singlite edetabelis Billboard Hot 100 esikümnesse.
2015. aasta detsembris lahkus ansamblist bassist Jeremy Davis.
Idževan
Idževan on linn Armeenias, Tavuši maakonna keskus.
Jomsborg
pisi|250px|Kaasaegne mälestusmärk Poolas [[Wolini linnas ehk keskaegse Jomsborgi kõige tõenäolisemas asukohas. Ruunikirjas kirjutatud taani- ja poolakeelne tekst on pühendatud Jomsborgis surnud Harald Sinihamba mälestusele]] Jomsborg või Jómsborg (saksa keeles ka Jomsburg) oli poollegendaarne 960. aastatest kuni aastani 1043 Läänemere kaldal eksisteerinud linn (keskaegne vendide asuala, tänapäevane Pommeri). Linna kunagisi elanikke tuntakse nimetusega jomsviikingid.
Jomsborgi täpset asukohta ega ka selle olemasolu pole veel kindlaks tehtud, kuigi sageli väidetakse, et Jomsborg asus mõnel Odra jõe suudmes asuval saarel. Rootsi ajaloolane Lauritz Weibull heitis selle kõrvale kui legendi.
Asukoht
Sageli peetakse Jomsborgi asukohaks Wolini saare kaguotsas paikneva tänapäevase Wolini (ka Wollin) linna põhjaosas asuvat Silberbergi mäge. Varakeskajal asus tänapäeva Wolini asukohas mitmerahvuseline kauplemiskoht, mida sellal tunti nimega Jumne või Julin. Kui Põhjamaade saagades on linna kohta kasutatud vaid nime "Jómsborg", siis keskaegse Saksamaa allikad kasutavad nimesid "Jumne" ja "Julin" (lisaks neile veel nimekujusid "vimne", "uimne", "Jumneta", "Juminem", "Julinum", "uineta", "Vineta" ja "Vinneta").
Mitmes kroonikas kajastatud sündmusi võrreldes oletas Pommeri ajaloolane Adolf Hofmeister (1883–1956) aastatel 1931/1932, et kõik need sõnastused kirjeldavad ühte ja sama kohta, mis asub kas kaasaegses Wolini linnas või selle lähedal. Kuid see ei ole sugugi üldtunnustatud teooria. Professor ja ajaloolane Steven Fanning on kirjutanud järgmist. "Taanis asuvaid Trelleborgi tüüpi viikingite ringkindlusi on peetud nende võitlejate Jómsborgi tüüpi laagrite näideteks ja Poolas asuv Wolin arvati olevat tegelik Jómsborg. Ent kõik sellised katsed Jómsborgi või jómviikingite laagrite asukohti määrata on nurjunud, pannes paljud kahtlema, kas jómviikingid on tegelikult väljaspool kirjandust üldse olemas olnud". Władysław Filipowiaki järgi leidub mitmeid dateeritud allikaid, mis kinnitavad relvastatud viikingite salga viibimist Wolinis 10. sajandi lõpus. Tema järgi võis olla tegemist Poola kuninga Bolesław Vapra poolt sinna paigutatud palgasõduritega.
Teised teooriad näevad Jomsborgi võimaliku asukohana lähedalasuva Usedomi saare nüüdseks vee alla jäänud loodeosa. Sealse piirkonna väikesaared on jäänukid pikast Usedomi ja Rügeni vahel asunud maaribast, mis 14. sajandil tormide tekitatud üleujutuste tõttu vee alla kadus. Arvatavad selles piirkonnas olevad asukohad on väikeste Rudeni ja Greifswalder Oie saarte ning Peenemünde madalikel asuvad nime Veritas kandvad alad. Kuigi sealt on leitud viikingiajast pärinevaid juveele, ei ole neid teooriaid arheoloogia seisukohast analüüsitud.
Kindlus
Kuningasaagade "Knytlingasaga" ja "Fagrskinna" järgi rajas Jomsborgi 960. aastatel Taani kuningas Harald Sinihammas. "Jómsvíkinga saga" mainib selle rajajana Taani viikingit Palnatoket.
Keskaegsetes allikates kirjeldatakse Jomsborgi kui sadamaga kindlust. Sadama kohal kõrgus katapultidega varustatud kivist torn, mis oli ehitatud sadama sissepääsu kohal asunud võlvile. Sissepääsu sadamasse sai rauast värava abil sulgeda. Vanimate andmete järgi oli sadamas ruumi kolmele laevale, kuid hilisemate allikate järgi mahutas sadam kuni 360 laeva.
Henrik Gabriel Porthan
Henrik Gabriel Porthan (8. november 1739 Viitasaari – 16. märts 1804 Turu) oli Soome haritlane, keda nimetatakse vahel Soome ajaloo isaks.
Jomsborg
Kindlus
"Heimskringla" järgi hävitasid Jomsborgi aastal 1043 Norra kuningas Magnus Hea väed. Kindlus põletati maha ja paljud selle elanikest tapeti.
Henrik Gabriel Porthan
Porthan oli Soome keeleteadlase ja piiskopi Daniel Jusleniuse õpilane. Juslenius oli fennofiil ja selleks sai ka Porthan.
Ranniku tee
pisi|Ranniku tee talvel Ranniku tee on tänav Tallinnas Pirita linnaosas Merivälja ja Mähe asumis.
Jomsborg
Jomsviikingid
Jomsborgi viikingite hulka kuulusid valitud võitlejad, kes järgisid erilist koodeksit ja kes olid lojaalsed ainult oma juhile. Suurem osa kirjapanekutest nimetab Jomsborgi jarlina sel ajal Taanile kuulunud Skåne väikese kuningriigi kuninga Strut-Haraldi poega Sigvaldit. Sigvald suri enne 1010. aastat. Aastal 1009 lahkusid paljud jomsviikingid Jomsborgist ja järgnesid Sigvaldi vendadele Herringile ja Torkel Pikale Inglismaale, kus neist sai Knud Suure alalise sõjaväe tuumik.
Henrik Gabriel Porthan
Porthan pühendas kogu oma elu teaduslikule tööle. 1754. aastal kaitses Turu Akadeemias magistritöö. Üsna pea pärast seda asus ta akadeemia juures tööle (algul dotsendina, siis töötas raamatukogus ja lõpuks oli professori ametikohal). 1777 sai ta ülikooli retoorika ja ladina keele professoriks.
Porthan pani aluse soome rahvaluule, keele ja ajaloo uurimisele. Rahvaluule alalt on olulisim teos "De poësi Fennica" ("Soome luulest"; ilmus 5 osas 1766–1778). Šotimaa luuletaja James Macphersoni eeskujul hakkas ta koguma vanasõnu ja rahvalaule, näidates sellega soome rahvaloomingu rikkust. See teos aitas tekitada avalikkuse huvi Kalevala-legendide ja soome mütoloogia vastu ning oli aluseks kõigile hilisematele uurimustele soome rahvaluulest.
Teda huvitas ka keelesugulus ja hõimurahvad. Ta õppis ungari keelt ning uuris ungari ja lapi keele sugulust.
Jomsborg
Curmsuni ketas
Oletatakse, et ketas oli osa aastal 1840 Wolini lähedalt Wiejkowo külast leitud aardest. Ketas taasavastati aastal 2014, mil 11-aastane koolitüdruk, kes oli leidnud ketta vanast kastist, selle kooli viis.
Henrik Gabriel Porthan
Porthan oli esimene, kelle jaoks Soome ajalugu oli iseseisev uurimisvaldkond. Ülikooli töötajana oli tal juurdepääs ülikooli raamatukogus olevatele ajalooallikatele, mida ta hoolega uuris.
Michael Andreas Barclay de Tolly
pisi|Vürst Barclay de Tolly vapp
Jomsborg
Curmsuni ketas
2015. aasta 18. juunil tehti kettale Lundi Ülikoolis metallurgiline analüüs, mille tulemusena selgus, et ketta sulami kullasisaldus on vahemikus 83,3–92,8%.
Henrik Gabriel Porthan
Ajaloolasena kirjutas ta teedrajava töö "Juusteni piiskopikroonika", mis ilmus aastatel 1784–1800 56-osalise väitekirjana. Porthan varustas selle põhjalike ja täpsete kommentaaridega ning seda võib seetõttu pidada esimeseks Soome teaduslikuks ajalooks.
Jomsborg
Curmsuni ketas
Ajakirja Siden Saxo 2015. aasta neljandas numbris kirjutab Taani toimetaja ja arhivaar Steffen Harpsøe, et ketas võib olla valmistatud 1100. aasta paiku sümboolse ornamendina ja selle autoriteks võivad olla Jomsborgi ja Wiejkowo lähistel viibinud misjonärid. Artiklis oleva teooria järgi on võimalik ka see, et misjonärid kanoniseerisid Haraldi. Harpsøe oletab, et kirja osas JVMN olev täht "J" on tegelikult ka J-täht, mitte I, ning et teksti "JVMN CIV ALDIN" tuleks tõlgendada kui "Jomsborg Oldenburgi piiskopkonnas". Nende oletuste järgi võib ketta dateerida vahemikku 1050–1125, kuna J-tähte kirjakeeles enne 1050. aastat, mil see keskülemsaksa keelde ilmub, ei esine, ja Jomsborg sai omaette piiskopkonnaks aastal 1125.
Michael Andreas Barclay de Tolly
Vürst Michael Andreas Barclay de Tolly (vene keeles Михаил Богданович Барклай де Толли, Mihhail Bogdanovitš Barclay de Tolly; 26. detsember 1761 Pamūšis, Kuramaa hertsogiriik – 27. mai (vkj. 14. mai) 1818 Stilizini mõis, Ida-Preisimaa) oli Vene väejuht (kindralfeldmarssal; 1814).
Jomsborg
Curmsuni ketas
Rootsi arheoloogi Sven Rosborni teooria järgi võisid ketta valmistada frangi mungad seoses Harald Sinihamba surmaga Jomsborgis.
Michael Andreas Barclay de Tolly
Elulugu
Michael Andreas Barclay de Tolly sündis 26. detsembril (vkj. 13. detsember) 1761 Kuramaa hertsogiriigis Pamūšises (praegu Leedus) Weinhold Gotthard Barclay de Tolly ja Margaretha Elisabeth von Smitteni pojana. Tema erusõjaväelasest isa, leitnant Gotthard Barclay de Tolly oli 1750 kuni 1760 Paju mõisnik Luke kihelkonnas Valgamaal, mille ostis 1750 Lugaži vabahärra Carl Johann von Wrangellilt (1725–1798). Michael Andrease vaarisa Johann Barclay de Tolly oli vana šoti aadlisuguvõsa liige, kes asus 17. sajandil elama Riiga ning tegutses seal Riia rae advokaadina.
Põhja-Sakala valla vapp
thumb|Suure-Jaani valla vapp Põhja-Sakala valla vapp on Viljandi maakonnas asuva Põhja-Sakala valla vapp. Aastail 2005–2017 oli see Suure-Jaani valla vapp.
Michael Andreas Barclay de Tolly
Elulugu
Alates 3. eluaastast kasvatas Michael Andreast tema sõjaväelasest tädimees. 1767. aastal pani tädimees ta kirja Novotroitski kürassiiripolku, mille ülem oli ta onu.
Põhja-Sakala valla vapp
Vapp võeti kasutusele 27. detsembril 1995 Suure-Jaani linna vapina. 2005. aastal ühinesid Suure-Jaani linn ja Suure-Jaani vald ning Olustvere ja Vastemõisa vallad ühtseks Suure-Jaani vallaks, mille sümboolikana võeti kasutusele endised Suure-Jaani linna sümbolid. 2017. aastal liitusid Võhma linn ning Kõo, Kõpu ja Suure-Jaani vallad ning ühendvalla sümboolikaks jäi varasem Suure-Jaani valla sümboolika.
Vapi kirjeldus
Punasel kilbil on põigiti hõbedane sõjasarv kuldsete kandevõrude, -keti ja huulikuga, selle peal on püstiasetsev hõbedase tera ning kuldse käepidemega mõõk. Vapi laiuse ja kõrguse suhe on 9:12.
Michael Andreas Barclay de Tolly
Elulugu
Tegelikku sõjaväeteenistust alustas Michael Andreas 1776. aastal Pihkva karabinjeeripolgus juba vahtmeistri auastmes; 1778 ülendati ta kornetiks. 1783. aastal nimetati ta Liivimaa diviisi ülema kindralmajor Reinhold Ludwig von Patkuli adjutandiks. 1786 viidi ta porutšiku auastmes üle Soome jäägrikorpuse 1. pataljoni. 1788. aasta jaanuaris määrati ta Anhalt-Bernburgi printsi, kindralporutšik Victor Amadeusi (1744–1790) adjutandiks kapteni auastmes. Sama aasta detsembris sai Barclay de Tolly 2. järgu majori auastme ning viidi üle Izjumi polku. 1790. aastal ülendati ta 1. järgu majoriks ning viidi üle Tobolski jalaväepolku.
Michael Andreas Barclay de Tolly paistis vapruse ja andekusega silma Vene-Türgi sõjas ning Vene-Rootsi sõjas.
1791. aastal määrati Michael Andreas Barclay de Tolly pataljoniülemaks vastmoodustatud Peterburi grenaderipolku. 1794. aastal autasustati teda Georgi ordeni 4. järguga vapruse eest lahingutegevuses Vilno all. Sama aasta novembris ülendati ta alampolkovnikuks ja määrati detsembris Eestimaa jäägrikorpuse 1. pataljoni ülemaks. 1797. aastal nimetati ta 4. jäägripolgu komandöriks ja ülendati järgmisel aastal polkovnikuks. Jaanuaris 1799 nimetati ta 3. jäägripolgu chefiks ning ülendati märtsis kindralmajoriks.
Barclay de Tolly võttis osa Napoleoni-vastasest Neljanda koalitsiooni sõjast, osaledes muuhulgas Pułtuski (26. detsember 1806) ja Eylau lahingus (7. veebruar 1807). Pułtuski lahingus ülesnäidatud vapruse eest autasustati teda Georgi ordeni 3. järguga. Eylau lahingus sai ta kuulihaava paremasse kätte küünarnukist kõrgemal, millega kaasnes luu lõhenemine. Haavatasaamise tõttu viibis Barclay de Tolly pikaajalisel ravil (15 kuud) Memelis. Kangelasliku käitumise eest lahingus sai ta 9. aprillil 1807. aastal kindralleitnandi auastme ja määrati peagi 6. jalaväediviisi ülemaks.
Venemaa keisririigi sõjaministrina
Alates 1810. aastast oli Barclay de Tolly Riiginõukogu liige ning 1810–1812 Venemaa sõjaminister.
Sõjaministrina viis ta läbi sõjaväe reforme, mille tulemusena moodustati sõjaväes strateegilised väegruppide – diviiside ja korpuste süsteemid, ehitati insenerirajatised kaitsesüsteemides, loodi tagalabaasid sõjategevuseks, korrastati staabiteenistuste töö, loodi sõjaväe luureorganid, reformiti sõjavägede väli- ja kõrgemat juhtimist. Tema juhtimisel viidi ka vene sõjaväes sisse uuenduslik sõjaväe väljaõpe, mille käigus õpetati sõdureid tulistama sihtmärkide pihta senise liinitaktika asemel, samuti liikumist maastikul, töötati välja esimene Vene vägede juhtimise õpetus "Учреждение для управления Большой действующей армии" (1812) ja "Устав о пехотной службе" (1811).
Tema juhtimisel, koos keiser Aleksander I-ga, töötati välja Napoleoni-vastase sõjategevuse strateegia, mis põhines laekunud luureandmetel Napoleoni vägede isikkoosseisu märgatava ülekaalu kohta. Selle kohaselt oleks Vene vägede kavaks olnud sõjategevuse venitamine, vastase meelitamine sisemaale ja aktiivne lahingutegevus tiibadel.
1812. aasta Isamaasõda
Michael Andreas Barclay de Tolly juhatas 1812. aasta isamaasõja alguses 1. Läänearmeed ning rakendas aktiivset taandumistaktikat.
Tema adjutant 1812. aastal oli Raasiku ja Kambi mõisnik major Woldemar von Löwenstern (1776–1858).
Pärast 1. Läänearmee ja Pjotr Bagrationi juhitud 2. Läänearmee liitumist 22. juulil Smolenski piirkonnas asus Barclay de Tolly juhtima mõlemat armeed. Pärast Smolenski kaitselahingut ja taandumise jätkamist määrati 17. augustil tema asemele Mihhail Kutuzov. Määramise põhjuseks oli sõjaväe juhtkonna, ohvitseride ja ühiskondliku arvamuse vastuseis Barclay de Tolly taganemisstrateegiale. Kutuzov siiski jätkas Barclay de Tolly strateegiat. Taganemisstrateegia ja kaitselahingute tulemusena kaotas Prantsuse armee 150 000 sõdurit ning Moskva vallutamise ajaks oli Prantsuse armeesse jäänud ainult 138 000 sõjaväelast. Barclay de Tolly jäeti 1. Läänearmee juhatajaks, kuid vabastati sõjaministri ametikohalt.
Tarvastu valla vapp
thumb|Tarvastu valla vapp Tarvastu valla vapp on Viljandi maakonnas asunud endise Eesti haldusüksuse Tarvastu valla vapp.
Vapp kinnitati 13. mail 1997.
Michael Andreas Barclay de Tolly
1812. aasta Isamaasõda
Barclay de Tolly juhatas Borodino lahingus Vene armee paremat tiiba ja keskrinnet, näidates üles suurt mehisust ja väejuhiosavust. Fili nõupidamisel toetas Barclay de Tolly vägede taganemise jätkamist ja Moskva jätmist Napoleonile. Borodino lahingus ülesnäidatud vapruse eest autasustati teda Georgi ordeni 2. järguga.
Tarvastu valla vapp
Vapi kirjeldus
Musta vapikilbi keskel on hõbedane tarva (ürgveise) pea, mida ehib punane paelornament, moodustades sõõrme ja silmaavad ning tarva peas oleva stiliseeritud krooni.
Põhjendus
Vapiloom on tulnud Tarvastu valla nimest sümboliseerides sellisena rahva püüdlusi, vankumatust ja tahet. Mulgi rahvarõiva traditsioonist võetud nn. "mulgi koloriit"- must, valge (vapil hõbe) ning mulgi kuube ehtiv punane kaaruspael annavad vapile värvid.
Michael Andreas Barclay de Tolly
1812. aasta Isamaasõda
21. septembril 1812 läks ta halvenenud tervise tõttu erru ning asus elama Jõgeveste mõisa Liivimaal. Peatselt naasis ta aga tegevteenistusse ning võttis osa Kuuenda ja Seitsmenda koalitsiooni sõjast. 31. jaanuaril 1813 määrati ta 3. Läänearmee ning Bautzeni lahingu (21. mai 1813) järel Vene vägede ülemjuhatajaks. Ta juhatas vägesid Dresdeni (26.–27. august), Kulmi (29.–30. august) ja Leipzigi lahingus (16.–19. oktoober). Kulmi lahingus ülesnäidatud vapruse eest autasustati teda Georgi ordeni 1. järguga (Barclay de Tolly oli üks neljast isikust, kes pälvis Georgi ordeni kõik järgud). Leipzigi lahingu järel tõsteti ta 22. detsembril 1813 krahviseisusse.
Tervisehäirete tõttu lahkus Barclay de Tolly viimaks sõjaväest ning asus oma Jõgeveste mõisa. Järjest halvenev tervis sundis kindralfeldmarssalit sõitma Böömimaa tervisevetele. Pärale jõudmata suri 57-aastane Barclay de Tolly Insterburgist kuue versta kaugusel asuvas Stilizini mõisas Ida-Preisimaal (praegu Nagornõi asula, Tšernjahhovski rajoon, Kaliningradi oblast). Tema süda maeti sealsamas, surnukeha aga palsameeriti ja toodi Jõgevestele, kus ta maeti hiljem perekonna hauakambrisse.
Perekond
Michael Andreas Barclay de Tolly sündis 24. detsembril (vkj 13. detsember) 1761 Kuramaa hertsogiriigis Pamūšises (praegu Leedus) Weinhold Gotthard Barclay de Tolly (surnud 1781 Laiksaares) ja Margaretha Elisabeth von Smitteni (1733–1771 Saarde) pojana.
Michael Barclay de Tolly vend Axel Heinrich Barclay de Tolly (sündinud 1758) oli suurtükiväemajor ja Erich Johann Barclay de Tolly (surnud 1819) insener-kindralmajor, kes oli abielus Saaremaal Parasmetsa mõisas sündinud Margarethe Sophie von Lilienfeldiga (Georg von Lilienfeldi õde). Tema õde Christine Gertrude Barclay de Tolly (1770–1865) oli Liivimaal Krootuse mõisniku Magnus von Lüdersi abikaasa.
Michael Barclay de Tolly abiellus 2. septembril 1791 (vkj 22. augustil) Tarvastus oma sugulase, Jõgeveste ja Keeri mõisa pärijanna Auguste von Smitteniga (1770 Jõgeveste – 1827 Tartu), kes oli Jõgeveste mõisniku Heinrich Johann von Smitteni ja Taageperast pärit Renata Helene von Stackelbergi (1749–1786) tütar. Riigidaamist abikaasa Augustele anti Püha Katariina orden. Abielust sündis:
Mälestuse jäädvustamine
Michael Andreas Barclay de Tolly auks nimetas Fabian Gottlieb von Bellingshausen 1820. aastal Raroia atolli Barclay de Tolly atolliks.
2011. aasta suvel lõhkusid vandaalid Tšernjahhovski rajoonis asuva monumendi aluse ning saagisid maha piirdeaia. Ajaloolaste arvates oli vandaalide eesmärgiks leida monumendi jalamisse valatud hõbeanum väejuhi südamega. Asjatundjate hinnangul ei ihaldatud mitte hõbenõud, vaid selle sisu, mille eest Napoleoni-temaatika huvilised on nõus maksma suurt raha. Kas anum südamega ka tõepoolest kätte saadi on ebaselge, selle väljaselgitamiseks on vaja teostada kallis ajaloolis-arhitektuuriline ekspertiis.
Helivõimendussüsteem
pisi|250px|Avalik helindus ruuporvaljuhäälditega
Helivõimendussüsteem on elektroakustiline seadmestik, mida kasutatakse siis, kui akustilise heli allika (kõneleja, muusikariista) helivõimsusest ei piisa vajaliku helivaljuse tekitamiseks kogu ruumi (saali, auditooriumi) ulatuses. Avalikes kohtades (reisiterminal, staadion) ning avalike esinemiste helindamise seadmestikku tuntakse PA-süsteemina (lühend PA ingl k sõnadest public address).
Helivõimendussüsteemi põhielemendid on elektrisignaali allikas, helivõimendi ja kõlar. Signaaliallikateks on mikrofon või elektrooniline muusikariist. Võimendusseade koosneb eelvõimendist, mis võimendab allikate signaalid kindlale, nn liinitasemele, ja võimsusvõimendist, mis võimendab signaali kõlarisse andmiseks vajaliku tasemeni.
Kõlaritena kasutatakse PA-süsteemis peamiselt ruuporvaljuhääldeid.
Helivõimendussüsteemi võivad kuuluda mitmesugused lisaseadmed:
Püsipunktikombinaator
Püsipunktikombinaator (inglise keeles fixed point combinator) on funktsioon, mis arvutab teiste funktsioonide püsipunkte.
Funktsiooni püsipunkt on argumendi väärtus, mille see funktsioon samaks jätab ehk mille puhul funktsiooni väärtus võrdub argumendi väärtusega: väärtus x on funktsiooni f püsipunkt siis ja ainult siis, kui f(x) = x. Näiteks 0 ja 1 on ruutfunktsiooni püsipunktid.
Surnud 17. veebruaril
''Siin loetletakse 17. veebruaril surnud tuntud inimesi.
Jigme Dorji Wangchuck
Ta lõpetas Bhutani isolatsiooni, alustas riigi moderniseerimist ja tegi esimesed sammud demokraatia poole.
Saades 27. oktoobril 1952 oma isa Jigme Wangchucki järglaseks, tegi Jigme Dorji feodalismile Bhutanis lõpu ning vabastas allesjäänud pärisorjad. Ta julgustas talupoegi võtma kasutusele moodsaid leiutisi ning võttis vilja ja inimeste veol kasutusele ratassõidukid.
Et Tiibet, millega Bhutanil olid olnud traditsioonilised suhted, oli Hiina Rahvavabariigi poolt okupeeritud, hakkas kuningas sõlmima tihedamaid suhteid välismaailmaga. Aastal 1971 võeti Bhutan ÜRO-sse. Samal ajal andis ta Rahvuskogule volitused teda või tema järglasi kahekolmandikuse häälteenamusega troonilt kõrvaldada.
Jigme Dorji Wangchuckil oli juba 20-aastaselt esimene müokardi infarkt. Ta käis sageli välismaal ravil. Ta suri Keenias Nairobis, kus ta ravil viibis.
Tema abikaasa oli Ashi Kesang Choden ja neil sündis viis last:
Hubert Van Innis
Hubert Van Innis [hüübert fan innis] (24. veebruar 1866 Belgia – 25. november 1961) oli Belgia vibulaskja, kes võitis olümpiamängudel kokku 6 esikohta ja 4 teist kohta. Ta oli Belgia esimene olümpiavõitja ning oma aja parim vibulaskja.
1920. aasta suveolümpiamängudel Antwerpenis võitis ta 5. augustil liikuva lindmärklaua pihta lastes lauadistantsil 28 m individuaalse esikoha (144 silma) ja võistkondliku teise koha, distantsil 33 m individuaalse (139 silma) ja meeskondliku esikoha ning distantsil 50 m individuaalse teise koha (106 silma) ja võistkondliku esikoha.
1920. aasta mängudel lasti kullatud metallist lindude ("kukkede", "kanade" ja "tibude") pihta. Need olid kinnitatud kõrge ridva otsa või püramiidi otsa mitmel põikridval läbisegi. Meeskondlikul võistlusel asetuti ploki- või kiilukujuliselt üksteise kõrvale ja taha.
Van Innis on Belgia edukaim olümpiavõistleja, kuigi ta osales ainult kahtedel olümpiamängudel. Antwerpeni võistlustel oli meelega kavasse pandud palju vibulaskmisvõistlusi, et Belgia sportlastel oleks võimalik rohkem medaleid võita. Van Innis on olümpiamängudelt kõige rohkem medaleid saanud vibulaskja. Seda rekordit tõenäoliselt enam ei ületatagi. Tähelepanuväärne on ka tema olümpiastaaž.
Peale selle tuli Van Innis 1933 olümpiavibuga individuaalseks ja võistkondlikuks maailmameistriks (olümpiamängudel pärast 1920. aastat kuni 1972. aasta suveolümpiamängudeni vibusport enam kavas ei olnud).
Belgias Zemsti lähedal Elewijtis on Hubert Van Innise monument. 1995. aastal tõsteti see ajutiselt maha ning viidi Antwerpenisse sealsete olümpiamängude 75. aastapäeva pidustustele.
Helme lahing
Helme lahing oli 24. novembril 1501 Liivimaa-Moskva sõjas toimunud relvakonflikt, mille võitsid Moskva suurvürsti väed.
Venelaste ülekaal lahingus oli arvatavasti tuntav ning liivimaalaste poolt osalesid lahingus tõenäoliselt vaid Tartu piiskopi väesalgad. Lahingu lõpptulemust on mõnikord ka kahtluse alla pandud, sest Liivimaa allikate järgi langes selles kuni 2000 venelast. Vene allikad räägivad aga sellest kui selgest vene võidust, kus hukkunud 300 sakslast. Seetõttu on oletatud, et tegu oli küllaltki väikesemastaabilise ning segase tulemusega lõppenud kokkupõrkega, kus liivimaalaste poolt antud langenud venelaste hulk on ilmselt tugevalt üle pakutud. Sellest hoolimata oli Helme lahing kõige olulisemaks relvakokkupõrkeks venelaste rüüsteretkede ajal 1501. aasta lõpus ning 1502. alguses.
Kartulimardikas
Kartulimardikas (ehk koloraado mardikas; Leptinotarsa decemlineata) on poilaste sugukonda kuuluv mardikaline. Ta on umbes 10 millimeetrit pikk, erekollast või oranži värvi. Kummalgi kattetiival viis musta pikitriipu, eesrindmikul mustad täpid. Koorunud tõugud on kumera kehaga, oranžikaspunased. Täiskasvanud tõugud on värvuselt oranžikaskollased või tuhmkollased, 15-16 millimeetrit pikad, hästi kumerdunud kehaga.
Kartulimardikas toodi Euroopasse 1877. aastal. Tol korral suudeti tema levik tõkestada. I ja II maailmasõja ajal aga nõrgenes kontroll ja vähenes tõrje ning kartulimardikas tungis edasi Euroopa aladel. Oma kodumaal Mehhikos kartulimardikas kartulit ei söö, vaid toitub endiselt oma põlisest toidutaimest, metsikust maavitsast.
Eestis leiti kartulimardikas esmakordselt 1965. aastal Pärnumaal. Kartulimardikal on väga suur rännuinstinkt. Massilisi väljarändeid teevad nad tavaliselt kevadel mai- ja juunikuus. Väljarändeid soodustavad ka äikese-eelsed ja põuased ilmad. Tema lennukiirus võib olla kuni 8 kilomeetrit tunnis ja lennukõrgus kuni 10 meetrit. Ööpäevas võib lennata 8–10 kilomeetrit. Tugeva tuule puhul orienteerivad nad oma lennu tuule suunas ning võivad kanduda 200–400 kilomeetri kaugusele. Merre sattununa peavad nad vastu kuni kaks nädalat.
Kartulimardika areng
Kartulimardikas võib korraga muneda kuni 800 muna kuni kolm korda aastas. Eesti oludes on kartulimardikas seni andnud ühe põlvkonna suve jooksul. Talvitunud mardikate munemisest kuni uue põlvkonna mardikate ilmumiseni kulub Eesti kliimas umbes 50 päeva. Ta muneb harilikult kartulitaimede lehtedele. Munakurnad munetakse 5–6. päeval peale mardikate ilmumist. Munemise kõrgperiood langeb ajaliselt ühte hobukastani õitsemise lõpuperioodiga. Vastsed kooruvad 11–12 päeva pärast. Vastsed kasvavad täis ja lähevad mulda nukkuma juulis. See on aeg, mil kartulitaimed alustavad õitsemist. Noormardikad hakkavad mullast välja tulema, kui kartulipõllud on täisõites. Nad toituvad 3–10 päeva kartulilehtedest ning lähevad seejärel mulda talvituma. Ajaliselt on see augustikuu lõpp või septembrikuu algus. Pika sügise korral jõuavad noormardikad ka muneda, kuid tavaliselt II põlvkond hävib Eesti kliimas.
Eestimaa Sõja-Revolutsioonikomitee
Moodustamine
Eestimaa kubermangus Tallinnas toimunud tööliste ja soldatite saadikute Eesti Nõukogude II Kongressil valiti Eestimaa Nõukogude Täitevkomitee ja Eestimaa Sõja-Revolutsioonikomitee, mille esimeheks sai Ivan Rabtšinski (VSDT(b)P), hiljem Pavel Devišin, asetäitjaiks Viktor Kingissepp (VSDT(b)P) ja Erast Meister (SR), komitee sekretäriks V. Milonov. Liikmete seas oli V. Gromov, Jaan Anvelt, Rudolf Vakmann, Otto Rästas jt.
Tegevus
26. oktoobril (ukj 8. novembril) 1917 kuulutas Eestimaa Sõja-Revolutsioonikomitee end kõrgemaks võimuks Eestimaa kubermangus – Petrogradi Sõja-Revolutsioonikomitee eeskujul, kes oli 7. novembril (ukj) Petrogradis kõrvaldanud seaduslikult valitud Aleksandr Kerenski juhitud Venemaa Ajutise Valitsuse.
27. oktoobril 1917 (ukj 9. novembril) võttis Eestimaa Sõja-Revolutsioonikomitee esimehe asetäitja Viktor Kingissepp asjaajamise üle Eestimaa kubermangukomissarilt Jaan Poskalt ja andis käsukirja võimu ülevõtmise kohta maal ning maatameeste ja väikemaapidajate vallanõukogu ajutise määruse.
Eestimaa kubermangu kõrgeimaks kohalikuks valitsusasutuseks sai Eestimaa Nõukogude Täitevkomitee, mida juhtis Jaan Anvelt. Eestimaa Nõukogude Täitevkomitee kehtestas ühe partei diktatuuri (teised parteid keelustati).
1. novembril (vkj) 1917 moodustati Revolutsiooniline tribunal, mille koosseisus oli 3 liiget ja 2 asetäitjat. Novembris kuulusid Eestimaa Sõja-Revolutsioonikomitee koosseisu: Eestimaa Nõukogude Täitevkomitee liikmed ja 1 esindaja Tehasevanemate Nõukogu keskkomiteest, Eestimaa Ametiühingute Kesknõukogust, VSDT(b)P-st, Sotsialistide-Revolutsionääride Partei-st, laevastikukomiteest, kindluse keskkomiteest, piirkonna sõjakomiteest ja Põhjarinde armeekongressilt. Juhtorganiks oli 5-liikmeline Eestimaa Sõja-Revolutsioonikomitee büroo ehk presiidium (neist 3 enamlast ja esseeri).
2. novembril (vkj) võeti vastu otsus ja 11. novembril (vkj) 1917 saadeti Eestimaa Sõja-Revolutsioonikomitee korraldusel laiali Tallinna elanike Omakaitse ja Punakaart ning tehti ettepanek Tallinna Tööliste ja Soldatite Saadikute Nõukogule moodustada Omakaitsest ja Punakaardist, vastavalt Venemaa Ajutise Valitsuse poolt välja antud seadusele, töölismiilits. Kunda sadama ja Aseri töölistel soovitati moodustada revolutsioonilised komiteed.
9. novembril (vkj) 1917 moodustati Viktor Kingissepa juhtimisel (kuni 30. novembrini vkj) Eestimaa Sõja-Revolutsioonikomitee juures rekvireerimis- ja toitlustusosakond ja selle juures rekvireerimiskohus. Eestimaa Sõja-Revolutsioonikomitee Rekvireerimis-toitlustusosakonna liikmeteks olid Tallinna Tööliste ja Soldatite Saadikute Nõukogu toitlustus- ja raudteekomisjoni liikmed. Rekvireerimiskohtu liikmeid oli 3, kelle valis Tallinna TSSN.
10. novembril (ukj 23. novembril) 1917 kaotati Eestimaa Sõja-Revolutsioonikomitee dekreediga Eestimaa kubermangus seisuslik kord ning kuulutati kogu aadel lindpriiks ja pandi toime üle maa aadliseisusest isikute ja «muude kontrrevolutsionääride» vangistamine, kes veeti Tallinnas Tallinna sadama elevaatorihoonesse.
Kõigi revolutsiooniliste ümberkorralduste elluviimine tehti aga ülesandeks Eestimaa Sõja-Revolutsioonikomiteele. Selle kohustused olid fikseeritud vastavas otsuses: "Sôjarevolutsioonikomitee on kôrgem täidesaatev organ, kelle ülesandeks on maa poliitilise elu üldine juhtimine, kontroll kohalike sõjaväeliste ja tsiviilala ametiisikute tegevuse üle ...". Kohalikud sõja-revolutsioonikomiteed alustasid tegevust kõigis maakonnakeskustes. Nende tegevust koordineeris Tallinnas asunud Eestimaa Sõja-Revolutsioonikomitee, mis oli ühtlasi ka Tallinna kindlustatud rajooni Sõja-Revolutsioonikomitee oma komissaride kaudu maakondades. Loodi ka kohalikud töörahva saadikute nõukogud (kuni 19. detsembrini 1917 nimetati neid maata ja vähese maaga talurahva nõukogudeks).
15. novembril (ukj 28. novembril) 1917 kuulutas Maanõukogu ennast kõrgeimaks võimuks Eestis, kuni demokraatlikult valitud Asutava Kogu kokkukutsumiseni. Otsuse vastuvõtmise järel aeti Eestimaa Kubermangu Ajutine Maanõukogu Eestimaa Sõja-Revolutsioonikomitee otsusega laiali.
20. novembril (vkj) 1917 kuulusid Eestimaa Sõja-Revolutsioonikomitee koosseisu 16 liiget: 4 esindajat Tallinna TSSN-st, 6 esindajat Eestimaa Nõukogude Täitevkomiteest, VSDT(b)P komiteest 1 esindaja, Eestimaa Sõja-Revolutsioonikomiteest 1 esindaja, Eestimaa Ametiühingute Kesknõukogu büroost 1 esindaja, Tehasevanemate Nõukogust 1 esindaja, laevastikukomiteest 1 esindaja, armee täitevkomiteest 1 esindaja.
Eestimaa Sõja-Revolutsioonikomitee kuulutas 6. detsembril dekreediga Eestimaal seisusliku korra kehtetuks.
Kymi vald
Kymi (rootsi keeles Kymmene) on endine vald Soomes, praegune Kotka linna osa. Vald liideti linnaga 1977. aastal.
Eestimaa Sõja-Revolutsioonikomitee
Tegevus
4. jaanuaril (vkj) 1918 võttis Eestimaa Sõja-Revolutsioonikomitee vastu otsuse taasmoodustada Eesti Punakaart.
Kymi vald
Külad
Kymi vallas olid peale Kymi järgmised külad: Eskola, Helilä, Huruksela, Jäppilä, Kaarniemi, Kalliokoski, Kaukola, Kierikkala, Korkeakoski, Kurittula, Kuutsalo, Laajakoski, Lankila, Marinkylä, Metsäkylä, Mussalo, Parikka, Pernoo, Pihkoo, Ruonala, Saksala, Sunila, Sutela, Tavastila, Ylänummi.
Eestimaa Sõja-Revolutsioonikomitee
Tegevus
Eestimaa Sõja-Revolutsioonikomitee allus Rahvakomissaride Nõukogu dekreedile Eestimaa Sõja-Revolutsioonikomitee laiali saata 13. jaanuarist (vkj) 1918.
Samaaegselt Venemaaga võeti Eestimaa kubermangus 1918. aastal kasutusele uus kalender: 31. jaanuarile järgnes 14. veebruar.
Kymi vald
Külad
pisi|tühi|Kymi kirik
Rohuküla–Heltermaa laevatee
pisi|Parvlaev [[Muhumaa (laev)|Muhumaa Heltermaa kanalis]]
Rohuküla–Heltermaa laevatee on 12 meremiili pikkune faarvaater mandril asuva Rohuküla ja Hiiumaa Heltermaa sadama vahel.
Faarvaater läheb Rohuküla juures (Rukkirahust põhja poolt) läbi kitsa Rukki kanali. Sellest edasi Heltermaa poole kulgeb laevatee täiesti sirgelt, seejuures umbes 5 kilomeetrit enne Hiiumaad kulgeb laevatee Heltermaa kanalis.
Laevatee on tähistatud poidega, mis asuvad peamiselt Rukki ja Heltermaa kanalite ääres (vaata Rukki kanali poid, Heltermaa kanali poid). Kaldal moodustavad liitsihi Heltermaa ülemine ja alumine tulepaak ning Rohuküla ülemine ja alumine tulepaak.
Laevatee sügavus on vähemalt 5,0 meetrit. Rohuküla–Heltermaa laevaliini laevadel tuleb madala veetasemega kohati reise ära jätta. Kui veetase langes 49 sentimeetrit alla keskmise, ei saanud suurima süvisega liinilaev (St. Ola) laevateel liigelda. Näiteks Scania ja Harilaid liiklesid seni, kuni veetase oli 55 sentimeetrit alla keskmise. Parvlaev Muhumaa on sõitnud ka veetasemega 59 sentimeetrit alla keskmise. Samas, 14. septembril 2011 jäeti Hiiumaa kapteni otsusel reis ära mitte kõrge veetaseme tõttu, mis oli 70...80 cm üle keskmise, vaid sellepärast, et Rukkirahu kanalis ei ole tormiga ohutu liigelda.
Umbes poolel teel Rukkirahu ja Heltermaa vahel ristub laevatee Kumari kanali põhjaosaga ja peamise Muhu väina laevateega.
Laevateed kasutatakse aastaringselt, sellest lõuna poole jääv veeala (kuni Virtsu–Kuivastu laevateeni) suletakse talvel sageli laevaliikluseks, et võimaldada tekkida jääteede jaoks piisavalt paksul merejääl.
Khadžaran
Khadžaran on linn Armeenias Sjunikhi maakonnas.
Honorius
Honorius (Imperator Caesar Divi Theodosii Flavius Honorius Augustus, 384 –423) oli Lääne-Rooma keiser 395 – 423.
pisi|vasakul
Võsakurat
"Võsakurat" on Eesti 1976. aasta lühifilm. Tegemist on Peeter Simmi esimese filmiga ja see on ühtlasi ka tema Üleliidulise Riikliku Kinematograafia Instituudi (ÜRKI) diplomitöö.
Film on mustvalge.
Sisu
Filmi tegevus toimub 1941. aastal teise maailmasõja aegses Eestis, kuhu on juba jõudnud Saksa sõdurid. Võsakuradiks hüütav metsavaht on kinni nabinud kirgiisi rahvusest Nõukogude sõduri ja talutab teda nagu looma köie otsas läbi küla. Külarahvas eeldab, et Võsakurat läheb vangi sakslastele pearaha eest üle andma, Võsakuradil on aga tegelikult sootuks teised plaanid.
Osades
Kõrvalosades Salme Reek, Urmas Kibuspuu, Sulev Luik.
Indulgents
Indulgents ehk patukustutuskiri (ladina keeles indulgentia) on katoliku kirikus patu ajaliku karistuse andestamine kiriku poolt seatud tingimustel. Mõistet on enamasti seostatud keskajal paavsti nimel raha või teiste kirikule osutatud teenete eest müüdud patukaristuse kustutamise kirjaga (patukustutuskiri).
Indulgents pole patu enese, vaid sellele järgneva karistuse kustutamine. Enamasti on selle karistusena nähtud hinge puhastustules viibimise aega, mida indulgents ehk andestus saab lühendada. Katoliku kiriku teoloogia järgi ei ole indulgentsi saanud kunagi lihtsalt raha eest osta, andestuse saamise nõudeks on inimese kahetsemine ja kahetsustegude sooritamine. Sellistena nähti keskajal ette kas raha maksmist kirikule või palverännakule või ka ristisõtta minekut. Kirik on Jumala nimel pattude andestamist põhjendanud sellega, et tal on kasutada "kiriku varandus" ehk pühakute ja teiste vagameeste heade tegude "ülejääk", mis jäi üle nende endi lunastamisest. Nendest tegudest lähtuvat armu võib kirik jagada aga patustele, kes oma tegusid kahetsevad ja heastada püüavad.
Pärast 13. sajandit muutus indulgentsidega rahategemine aga üha valdavamaks ja sagenesid nende kuritarvitamise juhtumid. Katoliku kirik püüdis neid puhuti küll reguleerida, kuid 16. sajandi alguseks oli paavsti poolt antavatest indulgentside jutlustamise lubadest saanud rahateenimise vahend. Kiriku poolt antavat lunastuse määra oli pidevalt ka laiendatud, nii et selleks ajaks sai indulgentside eest lunastada ka juba surnute patte, keda arvati puhastustules vaevlevat. Jutlustajatele, nagu Johann Tetzel, on omistatud ka väiteid, et indulgentsidega saab lunastada ka veel tegemata patte, mis läks kiriku doktriiniga juba otsesesse vastuollu. Indulgentside väärkasutamise mõistis karmilt hukka Martin Luther ja indulgentside problemaatikat on peetud ka üheks peamiseks põhjuseks, miks tema ja ta järgijad katoliku kirikust eemaldusid.
Indulgentsikorralduse reformimise vajadust mõistis ka katoliku kirik, mis Trento kirikukogul (1545–1563) allutas indulgentsikorralduse kardinalidest järelevalvajate hoole alla ja 1567. aastal likvideeris paavst võimalused teenida indulgentsidega rahalist kasumit. Indulgentside jagamine usklikele on jäänud aga katoliku kiriku praktikasse tänini.
Vikerlase tänav
Vikerlase tänav on tänav Tallinnas Lasnamäe linnaosas Laagna asumis.
Tänav sai praeguse nime 19. juulil 1994. Varem (1979. aastast) kandis see Kuramaa tänava nime (Teise maailmasõja ajal toimunud Kuramaa koti mälestuseks).
Viiratsi valla vapp
thumb|Viiratsi valla vapp Viiratsi valla vapp on Viljandi maakonnas asuva Eesti haldusüksuse Viiratsi valla vapp.
Vapp on kinnitatud 11. detsembril 1995.
Vapi kirjeldus
Lainelõikelise kaldjaotusega vasakult poolitatud kilbi hõbedasel ülapoolel sinine roos, mustal alumisel poolel kaldasendis vasakule suunatud hõbedane tammeleht koos tõruga.
Põhjendus
Kilbi kaldjaotus viitab valla paiknemisele Sakala kõrgustikul. Lainejoon tähistab jõgesid ja Võrtsjärve. Sinine roos hõbedasel väljal on Viljandi linna heraldiline sümbol vahetatud värvides ning osutab sellisena Viiratsi valla ajaloolisele seosele Viljandi linnaga. Tammeleht tähistab Viiratsi vallas rikkalikult leiduvaid iidseid tammesid.
Dilidžan
Dilidžan on linn Armeenias Tavuši maakonnas.
Tartu Poistekoor
Tartu Poistekoor on 29. aprillil 1961 asutatud poistekoor. Selle asutas koorijuht Uno Uiga.
Esialgsest kahe- ja kolmehäälsest lastekoori tüüpi poistekoorist on tänapäevaks saanud kuni kaheksahäälne klassikalist tüüpi poistekoor. Koori õppebaasiks on Karlova gümnaasiumi kooriklassid, kuid laulab ka teisi Tartu linna koolide õpilasi. Koori võetakse igal aastal konkursiga uusi lauljaid alates 4. klassist.
Tartu Poistekoor on osalenud Vanemuise teatris lavastatud G. Puccini ooperites "Tosca" ja "Boheem" ning J. Steini muusikalis "Gypsy". Koor on salvestanud L. Cherubini "Reqviem c-molli" ning kandnud selle ette Rootsis ja Soomes. Koor on andnud välja 2 CD-plaati.
Asutamisest alates on Tartu Poistekoor osalenud kõikidel laulupidudel Tallinnas ja Tartus ning maakondlikel laulupidudel üle Eesti. Koor on algatanud poistekooride laulupeo traditsiooni Tartus.
Isikukood
Isikukood on riigi poolt kodanikele ja alaliselt riigis elavatele isikutele antav ainulaadne numbrikombinatsioon.
Isikukoode moodustatakse riigiti erinevalt. Isikukood kantakse isikut tõendavasse dokumenti.
Eestis
Isikukood Eestis juurutati 12. oktoobri 1989 Eesti NSV Plaanikomitee määrusega nr 121 (Eestis toimus NSV Liidu ülene proovijuurutamine). Isikukoodi andmekoosseis ja kontrollnumbri arvutusvalem on peaaegu muutumatult olnud määratud järgmiste standarditega:
Eesti isikukoodi moodustamise ja andmise kord on määratletud siseministri määrusega. Igal isikukoodi 11 numbril on isikukoodi omaniku suhtes järgnev tähendus:
1. = sugu ja sünniaasta esimesed kaks numbrit (1...6)
2. ja 3. = sünniaasta 3. ja 4. numbrid (00...99)
4. ja 5. = sünnikuu (01...12)
8., 9. ja 10. number = järjekorranumber samal päeval sündinute eristamiseks (000...999). Enne 2013. aastat sündinute puhul võib sisaldada haigla tunnust.
11. = kontrollnumber (0...9)
Andmekaitse Inspektsiooni selgitusel ei kuulu isikukood seaduse kohaselt delikaatsete isikuandmete hulka ja seega pole seda põhjust varjata rohkem, kui näiteks inimese nime või sünniaega.
Eesti isikukoodi eripära on, et see on loodud avalikuna. Taavi Kotka on kommenteerinud, et isikukood on inimese digitaalne nimi. Pelgalt isikukoodi teades ei osutu võimalikuks teise inimese kohta hankida oluliselt rohkem teavet kui isikukoodita. Seevastu näiteks USA SSN (Social Security Number) ja mitme teise riigi isikukoodid on loodud paroolina, ehk siis numbrit teades toimub autentimine ja küsijal on võimalik saada ligipääs andmetele, millele varem ligipääsu polnud. See teeb säärased „isikukoodid” haavatavaks andmeleketele.
Sugu
Isikukoodi 1. number sisaldab infot nii omaniku soo (paaritu arv – mees, paarisarv – naine) kui ka sünniaasta kahe esimese numbri kohta.
Esimeseks numbriks on
Järjekorranumber
Alates 1. jaanuarist 2013 saab tervishoiuasutus vastsündinule isikukoodi taotluse esitada üksnes infosüsteemi andmevahetuskihi kaudu ja infosüsteem määrab isikukoodi järjekorranumbrid taotluste esitamise järjekorras sõltumata haiglast.
Isikukoodi väljastava asutuse tunnus
Enne 2013. aastat kasutusel olnud haiglale eraldatud järjekorranumbrite vahemike järgi on tuletatud n-ö „haigla tunnused" ehk järjekorranumbri kolmest numbrist kaks esimest numbrit. Nende vahemike kohta ei ole teada olevalt ühtegi avalikku ametlikku dokumenti ja inimesed on tunnused ise tuletanud eri haiglates sündinud tuttavate isikukoode omavahel võrreldes. On täheldatud, et vahemiku pikkus on sõltuvuses piirkonna elanike arvuga (suuremates linnades on laiemad vahemikud) ja tõenäoliselt on linna haiglad omavahel järjestatud mingis ulatuses tähestikulises järjekorras. Osa haiglaid (näiteks Põlva ja Võru haigla) jagavad sama vahemikku. Ei ole teada, kas vahemikke on ajalooliselt mingis osas korrigeeritud või haiglate vahel ümber jaotatud. Samuti ei ole üheselt teada loogika, mille alusel anti isikukoodi järjekorranumbrid isikutele, kes olid sündinud enne isikukoodi kasutuselevõttu.
Haiglatele eraldatud järjekorranumbri vahemikud arvatakse olevat üldjoontes järgmised:
001...010 = Kuressaare haigla 011...019 = Tartu Ülikooli Naistekliinik 021...150 = Ida-Tallinna keskhaigla, Pelgulinna sünnitusmaja (Tallinn) 151...160 = Keila haigla 161...220 = Rapla haigla, Loksa haigla, Hiiumaa haigla (Kärdla) 221...270 = Ida-Viru keskhaigla (Kohtla-Järve, endine Jõhvi) 271...370 = Maarjamõisa kliinikum (Tartu), Jõgeva haigla 371...420 = Narva haigla 421...470 = Pärnu haigla 471...490 = Haapsalu haigla 491...520 = Järvamaa haigla (Paide) 521...570 = Rakvere haigla, Tapa haigla 571...600 = Valga haigla 601...650 = Viljandi haigla 651...700 = Lõuna-Eesti haigla (Võru), Põlva haigla
Kuna isikukoode väljastatakse ka väljaspool Eestit sündinud isikutele (sh kodakondsuse taastamisel, naturaliseerumisel, elamisloa taotlemisel, e-residentidele), siis on nende puhul kasutatud isikukoodi väljastanud Kodakondsus- ja Migratsiooniameti osakonna tunnust või ka laiemaid vahemikke (näit 95...). Samuti on näiteid, kus on kasutatud suvalist vaba järjekorranumbrit.
Kontrollnumber
I astme kaal: 1 2 3 4 5 6 7 8 9 1
II astme kaal: 3 4 5 6 7 8 9 1 2 3
See tähendab, et isikukoodi kümme esimest numbrit korrutatakse igaüks omaette I astme kaaluga, korrutised liidetakse. Saadud summa jagatakse 11-ga. Kui jagatise jääk on 10-st väiksem, on jääk kontrollnumbriks.
Kui jääk on võrdne 10-ga, siis korrutatakse koodi kümme esimest numbrit igaüks omaette II astme kaaluga. Korrutised liidetakse. Saadud summa jagatakse 11ga. Kui jagatise jääk on 10-st väiksem, on jääk kontrollnumbriks.
Kui jääk on võrdne 10-ga, siis on kontrollnumber 0.
Näide: isikukoodi 37605030299 kontroll:
Summa = 1×3 + 2×7 + 3×6 + 4×0 + 5×5 + 6×0 + 7×3 + 8×0 + 9×2 + 1×9 = 108.
108 jääk jagamisel 11-ga on 9. (108/11 ~ 9,8. Täisosa on seega 9. Siit 9*11 = 99. Lahutades 108 – 99 = 9, mis ongi jääk).
Nii peabki isikukoodi 37605030299 viimane number olema 9.
Näited
Näide 2: Kui tütarlaps sündis 13. märtsil 1994 Põlvamaal, on tema isikukood suure tõenäosusega 49403136515, või kui ta oli sel päeval piirkonnas teine sündinud tüdruk, siis 49403136526.
Kontrollnumbri metoodiline viga
Ungari päritolu arvutusvalemis on metoodiline matemaatiline viga, mille tõttu kontrollnumber ei võimalda parandada paljusid ühenumbrilisi sisestusvigu. See nähtus on leidnud kajastamist ka ajakirjanduses. Toomas Mölder on avalikustanud vabavaralise programmi, millega saab leida kaksikuid, kolmikuid jne isikukoode, sääraseid, mida kontrollnumbri otstarbe kohaselt ei tohiks eksisteerida. Tuntumateks näideteks on isikukoodid 51107121760 ja 61107121760, mis erinevad vaid ühe järgu võrra, mida aga kontrollnumber ei tuvasta.
Kuivõrd täna kontrollivad infosüsteemid isikukoodi keskselt ning sageli mõne identiteedikandja pealt elektrooniliselt, siis ei ohusta mainitud metoodiline viga isikukoodi kasutatavust kuigivõrd. On teada ka teisi riike (endine Jugoslaavia ), mille väljastatud isikukoodides on esinenud probleeme.
Ei saa välistada, et isikukoodi väljastaval asutusel on mainitud probleemid teada ning kriitilisi numbreid sõelutakse enne väljastamist.
Välislingid
Osobni identifikacijski broj Codice fiscale
Sant'Agata Bolognese
Sant'Agata Bolognese on vald (kommuun) Itaalias Emilia Romagna maakonnas città metropolitana di Bolognas.
Sant'Agata Bolognese on peamiselt tuntud seetõttu, et seal asub Lamborghini tehas.
2007. aastal elas Sant'Agata Bologneses umbes 6600 inimest.
Võhma vapp
pisi|Võhma vapp Võhma vapp on Viljandi maakonnas asuva Võhma linna vapp.
Druk tsendhen
"Druk tsendhen" ("Kõuedraakoni kuningriik") on Bhutani riigihümn.
Võhma vapp
Vapp on kinnitatud 30. oktoobril 1995.
1987. aasta laskesuusatamise maailmameistrivõistlused
1987. aasta laskesuusatamise maailmameistrivõistlused olid 23. maailmameistrivõistlused laskesuusatamises, mis toimusid 12.–15. veebruarini, teist korda Ameerika Ühendriikides Lake Placidis.
4. naiste laskesuusatamise maailmameistrivõistlused toimusid 25.–28. veebruarini Soomes Lahtis.
Võhma vapp
Vapi autor on Tõnu Kukk.
Druk tsendhen
Hümn võeti kasutusele 1953.
Võhma vapp
Vapi kirjeldus
Punasel vapikilbil on kuldne kroonitud härjapea, mille kohal kaks ristatud kirvest.