cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Charles Darwin
Pastoriõpingud Cambridge'is
Lõpueksamitel 1831. aasta jaanuaris andis ta Paley-eksami küsimustele häid vastuseid, kuid klassikalistest õppeainetest nagu matemaatikast ja füüsikast pääses ta läbi suure vaevaga. Lõpptulemusena oli ta 178 lõpetaja hulgas kümnes. Charles Darwin, ütleb oma "Mälupiltides minu teadvuse ja iseloomu arenemisest": "Imelik küll, aga mulle ei meenu, kui kõrgel ma seisin, ning mälu kõigub järjekorra viienda, kümnenda ja kaheteistkümnenda nime vahel".
Järgides John Henslow' nõuannet, ei kiirustanud Darwin enda pastoritseremooniaga. Darwin jäi Cambridge'i juunikski, et lugeda Paley teost "Loomulik usuteadus", milles juureldi Jumala töö harmoneerumise üle loodusseadustega. Seal luges ta läbi veel palju teisigi raamatuid, nagu John Herscheli uue raamatu "Sissejuhatus loodusfilosoofia uurimisse" ja Alexander von Humboldti kirjutatud raamatu "Lõuna-Ameerika reisi kirjeldus", ja raamatu "Isiklik jutustus", millest inspiratsiooni saades pöörles Darwini peas idee loodusteaduse õpingutest troopikas. Koos kursusekaaslastega planeeris ta, pärast õpingute lõpetamist, reisi Tenerifele. Darwin osales ka kuulsa geoloogi Adam Sedgwicki kursusel, mille raames ta kaardistas maaladestumisi Walesis. Saabudes 29. augustil koos kursusekaaslastega Barmouthis veedetud nädala järel tagasi koju, leidis ta eest Henslow' saadetud kirja. Kirjas tegi Henslow Darwinile ettepaneku võtta vastu palgata lisakoht kapteniga Robert FitzRoy sõitval purjelaeval Beagle, et osaleda ümbermaailmareisil nii reisikaaslase kui ka loodusuurijana. Beagle'i kapten Fitz-Roy oli 1831. aasta septembris startimas planeeritule kaheaastasele uurimisretkele kaardistama Lõuna-Ameerika randasid. Henslow' arvamuse kohaselt peaks reis pakkuma Darwinile võimaluse praktiseerida oma loodusteadlase võimeid troopikas. Väljavõte Henslow' kirjast: "Ma ütlesin, et pean Teid kõigi inimeste seast, keda ma tunnen, selleks otstarbeks kõige sobivamaks. Ma ei kinnita seda mitte sellepärast, et ma näeksin Teis väljakujunenud looduseuurijat, vaid selle tõttu, et Teie olete õppinud koguma, vaatlema ja suudate märgata kõike seda, mis väärib märkimist loodusteaduses ... Ärge langege tagasihoidlikkuse tõttu kahtlustesse või kartustesse oma võimete suhtes, sest ma kinnitan Teile – ma olen veendunud, et Teie oletegi see inimene, keda otsitakse." Darwini isa suhtus reisi range eitusega:
Epiderm
Epidermis olevate õhulõhede kaudu toimub taime gaasivahetus ehk hingamine.
Charles Darwin
Pastoriõpingud Cambridge'is
Charles Darwini isa dr. Robert Darwini vastuväited merereisile Beagle'il, nii nagu Charles need esitas emapoolsele onule Josiah Wedgwoodile
Isa lisas, nagu hiljem selgus, Darwini õnneks: "Kui sa leiad mõne argimõistusega inimese, kes soovitab sul minna, siis võin anda oma nõusoleku." Onu Josiah Wedgwood pakkus ennast Charlesi eest kostma, mispeale oli Robert nõus poja retke eest maksma.
Epiderm
Taime noori juuri katvat sarnast kattekude nimetatakse epibleemiks.
Charles Darwin
Pastoriõpingud Cambridge'is
Pärast kõikvõimalikke viivitusi algas reis lõpuks 27. detsembril 1831. pisi|Darwini viis aastat kestnud reisi marsruut koos peatustega
Merereis Beagle'il
pisi|vasakul|[[Conrad Martensi akvarell "Liikide tekkimine". Beagle Tulemaa saarestikus Lõuna-Ameerika lõunatipus]] Darwini esimene kohtumine purjelaeva kapteni Robert Fitz-Royga oleks võinud looduseuurijale saatuslikuks saada, nimelt pooldas kapten tol ajal Lavateri teooriat selle kohta, et inimese välimus määrab ära tema võimed ja oskused, ning Darwini nina tundus kaptenile mitte usaldustäratavana.
Reis Beagle'il algas Plymouthi sadamast ja kestis kokku viis aastat (27. detsember 1831 – 2. oktoober 1836). Kaks kolmandikku ajast veetis Darwin kuival maal sooritades geoloogilisi uuringuid ja botaanilist kollektsioneerimist. Ta pööras tähelepanu geoloogiliste ladestiste, fossiilide ja elusorganismide mitmekesisusele ning kogus seejuures suure hulga elusorganismide, kellest mitmed olid teadusele enne tundmatud, näidiskollektsiooni. Reisil peetud vahepeatustel saatis Darwin kogutud näidised (koos kirjeldustega) posti teel Cambridge'i, koos kirjadega ta perekonnale, mis sisaldasid koopiaid ta päevikust selgituseks, mida ta oli leidnud. Tema kuulsus loodusteadlasena algaski tänu reisi ajal kogutud näidistele.
Reisi jooksul jõudis Darwin kirjutada reisipäeviku "The Voyage of the Beagle" ("Journal of Researches into the Natural History and Geology of the countries visited during the voyage round the world of H.M.S. Beagle under the command of Captain Fitz Roy, R.N."). Selles tegi ta kokkuvõtte nii näidistest, mis ta oli leidnud, kui andis sotsiaalse, poliitilise ja antropoloogilise iseloomustuse retkel kohatud inimeste kohta, nii alg- kui ka Lääne uusasukate kohta.
Merel olles vaevas Darwinit tihti merehaigus. 1833. aasta oktoobris, Argentinas olles, põdes ta läbi palavikuga kulgeva haiguse. 1834. aasta juulis Andide nõlvadelt alla Valparaísosse reisides haigestus ta nii raskelt, et pidi kuu aega haigevoodis veetma.
Enne merele minekut andis Fitz-Roy Darwinile Sir Charles Lyelli kirjutatud teose "Geoloogia aluste" ("Principles of Geology") 1. köite, milles Lyell kirjeldab maapinnal toimuvaid protsesse ja nende tasakaalu, esitades uniformistiku kontseptsiooni maapinna aeglasest tõusmisest ja vajumisest lõpmatu aja jooksul. Kümnendal päeval pärast Plymouthi lahest väljumist jõudis purjekas Tenerife saare juurde, kuid karantiini tõttu ei saadud seal peatuda.
Esimesel randumisel (16. jaanuaril 1832) Lääne-Aafrika ranniku lähedal asuvale Roheneemesaarte suurimale saarele Santiago saarele. Püha Jago saarel Cape de Verde saarestikus avastas Darwin vulkaanilise kalju tipus, umbes 13 meetri kõrgusel valge kivi joone. Ta konstateeris, et see koosnes vee-eluliste karpide kodade kildudest ja korallidest. Oma raamatus "Mälupildid minu teadvuse ja iseloomu arenemisest" kirjutab ta: "Möödanikus voolas laavavool mööda pulbritaoliste kodade ja korallidega kaetud meresängi ja küpsetas need kõvaks valgeks kiviks. Sellest ajast on kogu saar kõrgemale kerkinud. Kuid valge kivi joon ilmutas mulle uue ja olulise fakti, nimelt, et kraatrite ümber, mis olid aktiivsed ja paiskasid välja laavat, on pidanud pärast toimuma põhjavajumine." Darwini meelest ühtis tema avastus Lyelli raamatus toodud kirjeldusega maapinna aeglasest tõusmisest ja vajumisest. See omakorda inspireeris Darwinit vaatlema saare geoloogilist tekkelugu ja kirjutama sellest ka oma geoloogiaalastes teostes.
Darwin tegi retkel palju muidki avastusi, millest osa peeti eriti tähtsateks. Nii märkas ta näiteks Patagoonia tasandikel maapinna kerkimise tulemusena siirdunud väikseid kive ja merekarpe ning Tšiilis avastas austrite kodasid loodetest kõrgemal, mida ei osatud selgitada muul viisil kui maapinna kerkimisega. Andidel avastas ta mõningaid puude kivistisi, mis olid varem kasvanud ranniku läheduses. Seda tõestasid fossiilide lähedal leitud teokarbid. Darwin järeldas, et korallidest atollide moodustumine oli üks etapp vulkaanilise saare arengus. Oma teooriale õnnestus tal tõestust saada Kookossaartel randudes. Darwini ideid peetakse tänapäeval üldjoontes õigeteks.
Tugikude
Tugikude ehk mehaaniline kude on kude, mis annab taime koorele tugevuse ja painduvuse ning hoiab teda murdumise ja rebenemise eest.
Tugikoe rakud on prosenhüümsed, paksenenud ja puitunud kestaga, tihti surnud.
Tugikude jaotatakse kaheks suureks rühmaks: Juht- ja tugikoe rakud on sageli kimpudena koos. Selliseid erinevate rakkude kogumikke nimetatakse juhtkimpudeks. Neis sisalduv tugikude toestab juhtkimpe. Juhtkoe ülesanne on ainete transportimine taimes.
Charles Darwin
Merereis Beagle'il
pisi|[[Väikenandu (Pterocnemia pennata joonistus aastast 1841, ornitoloog John Gouldi algupärane nimi Rhea darwinii) ]]
1833. aasta augustis Argentinas olles kuulis looduseuurija, kelle madrused olid nimetanud "kärbsepüüdjaks", gautšode käest seal elavast kahest eri nanduliigist. Nandud on jaanalindude kombel lennuvõimetud linnud kes jooksevad ja ujuvad. Suurem nanduliik elas põhja pool ja väiksem nanduliik lõuna pool. Darwin arvas esialgu, et üks liik on teiseks liigiks teisenenud, mitte kaks eri liiki, nagu hiljem selgus. Pöördeliseks punktiks Darwini jaoks sai asjaolu, et kahe nanduliigi levila osaliselt kattus. Üks ohvitseridest lasi maha, nagu pärast söömaaega selgus, väga haruldase nandu. Darwinil õnnestus jäänused (pea, kaela, jalad, suled, osa nahast) kokku korjata ja topis teha (Rhea darwinii). Nandudest teadlikuks saamine pani Darwini mõtisklema loomaliikide võimaliku arenguvõime üle uuteks liikideks. Idee erines radikaalselt vallas olevast käsitusest, et Jumal oleks loonud kõik maailma liigid.
Gautšod jutustasid Darwinile, et on näinud Paraná jõe lähedal hiiglasuurte loomade luid.
Lõuna-Ameerikas kaevas C. Darwin maapinnast, kus esines palju kaasaegseid karpide kodasid, esile hiiglaslikke imetajate fossiile. See viitas sellele, et "hiljaaegu" oli aset leidnud väljasuremine looduslikel põhjustel, mis oli tõenäoliselt põhjustatud kas kliimamuutusest, toidupuudusest, haigustest või vaenlaste arvukuse kasvust.
Osad fossiilileiud arvas ta kuuluvat hiiglaslikule megateeriumile, kes sarnanes laiskloomaga, ja ühe luurüü (kaitsekilbi) tüki oletas Darwin kuuluvat vöölastesarnasele loomale, lisaks hiiglasliku närilise toskodoni hambaid ja mitmeid teadusele tundmatute elusolendide luid. Alles pärast reisi sai talle teatavaks Richard Oweni avastus, et mitmed leiud on eri mõõtmetest hoolimata väga sarnased elusolenditega, keda võib veelgi Ameerikas kohata.
Lõuna-Ameerikas olles sai Darwin enda omandusse Charles Lyelli "Geoloogia aluste" teise köite, milles autor kritiseeris raevukalt evolutsiooni ja põhjendas liikide levikut ja mitmekesisust Centres of Creation ' ite kaudu. Darwin märkas, et tema tehtud avastused on vastuolus Lyelli argumentidega. .
Markiis (mööbel)
Markiis (prantsuse keeles marquise settee 'markiisi sohva') ehk loveseat (inglise keeles 'armuiste') on lai sirge esiküljega sohva, mille isteosa on kaetud lahtise padjaga või patjadega.
Charles Darwin
Merereis Beagle'il
Seilates 1835. aasta septembris-oktoobris Galápagose saartel kohtas Darwin eri saartel elavaid (ingl Mockingbirds). Hiljem, reisilt koju naastes, arvas ta märkavat eri saartel elavate pilalindlaste nokkades erinevusi, kuigi nende ülejäänud välimus sarnanes mandril elavate pilalindlaste omaga.
Markiis (mööbel)
Mööbliesemel on laiust kahele inimesele, oli eriti levinud 18. sajandi Prantsusmaal, Inglismaal väga iseloomulik kuninganna Anne'i stiilile sisekujunduses.
Charles Darwin
Merereis Beagle'il
Galápagose saartel uuris ta muu hulgas eri saarte kilpkonnaliikide kilpide kuju; ühel saarel elavatel kilpkonnadel oli kilp täiesti ümmargune, aga teisel saarel elavatel oli kilbil kaela kohal kõrge ora, mis võimaldas kaela kõrgemale välja venitada. Neist vaatlustest hämmeldununa tuli Darwinile mõttele liikide muutumisest pika ajaperioodi jooksul. Austraalias kohtas Darwin kukkurloomi: rottkänguruid sugukonnast Potoroidae ja nokkloomi. Austraalias elavad loomad erinesid mujal maailmas elavatest loomadest sedavõrd palju, et Darwinile tundus justkui oleks elusorganismid Maal loodud kahe eri Looja poolt.
Tagasiteel koju oma üleskirjutistele korrektuuri tehes kirjutas Darwin, et juhul kui kahtlused pilalindlaste ja kilpkonnadest peavad paika, siis "kõigutab see käsitust liikide muutumatusest (stabiilsusest)". Hiljem Darwin pehmendas oma märkuse väljendusviisi, lisades tingivat kõneviisi tähistava sõna "would" (see kõigutaks käsitust liikide muutumatusest). Lõpuks Darwin otsustas kirjutada oma raamatusse "Liikide tekkimine" järgmise lause: "Need tulemused paistavad heitvat veidi lisavalgust liikide algupära kohta".
Esimesel Beagle'i reisil (1826–1830) võeti Tulemaa saartelt laeva neli tulemaalast. Üks neist suri Inglismaal, ülejäänud kolm (Fuegia Basket, Jemmy Button ja York Minster) viidi Beagle'i teisel reisil tagasi nende elukohta. Neid oli Inglismaal umbes kahe aasta jooksul püütud tuttavaks teha "Euroopa kultuuriga". Üks neist, Jemmy Button, tunnistas Darwinile avameelselt, et talle meeldib tema endine eluviis ja ta ei tahaks Inglismaale naasta. Sellest Darwin mõistis, et inimestevahelised erinevused tulenevad kultuurist, mitte niivõrd rassist. Darwin jälestas orjust, mida ta kohtas palju just Rio de Janeiros olles, ning tundis palavalt kaasa neegritele ja indiaanlastele. Tema pehmet südant piinas ülekohus, mida eurooplased olid teinud Austraalia aborigeenidele ja Uus-Meremaa maooridele.
Evolutsiooni- ja loodusliku valiku teooria
pisi|Juba noore mehena kuulus Darwin teadlaste eliiti
Näidiste analüüsimine
Juba Darwini merereisi ajal püüdis John Henslow hoida ja tõsta tema mainet loodusuurijana, lubades teatud loodusteadlastel uurida Darwini saadetud fossiilinäidiseid ja tema geoloogiat puudutavaid kirju. Kui Beagle lõpuks 2. oktoobril 1836 Britannias randus, oli Darwin teaduspiirides saavutanud märgatava kuulsuse. Darwin külastas viivitamata kodus Shrewsburys oma sugulasi. Seejärel aga kiirustas Cambridge'i kohtumaks Henslow'ga, kes aitas tal leida loodusteadlasi, kes võiksid olla abiks kogutud näidiste identifitseerimisel ja loetlemisel. Henslow lubas vastu võtta taimenäidised. Darwini isa Robert osales näidiste klassifitseerimisel, organiseerides uurimiseks vajaliku raha. Darwin, teadlase karjääri tõusubuumist innustununa, liikus Londoni teadusasutustes, kus teda auavaldustega vastu võeti. Samal ajal püüdis ta leida professionaalseid teadlasi, kes nõustuksid identifitseerima tema näidiseid. Zooloogidel oli juba niivõrd suur hulk näidiseid uurimise all, et Darwini näidiseid ähvardas oht jääda laoruumide täiteks.
1836. aasta detsembri keskel kolis Darwin Cambridge'i, kus ta hakkas oma kollektsiooni süstematiseerima ja oma reisi kohta reisipäevikut kirjutama. Seal kirjutas ta oma esimese teadusartikli, Lõuna-Ameerika maapinna aeglasest tõusmisest. Lyelli ettepanekul toimus 4. jaanuaril 1837 Londoni Geoloogia Seltsis Darwini artikli ettelugemine.
Darwin oli linnud puudulikult kirja pannud; ta ei osanud arvatagi, et vintide liikide pesitsemispaikadel oleks mingit tähtsust. Õnneks sai ta need esmatähtsad andmed hiljem kaasreisijate käest, kes olid samuti näidiseid kogunud ja hoolikamalt märgistanud. 17. veebruaril 1837 valiti Darwin London Geographical Society (Londoni Geograafia Seltsi) juhtkonda.
Reisi järel oli Darwini elupaigaks London, kuhu ta kolis elama alguses, 6. märtsil 1837 vabamõtleja venna Erasmuse juurde, et võiks püsida tööle lähemal ning hakata kaasa lööma Lyelli sotsiaalses teadus- ja eksperimentaalseltsis just nagu Charles Babbage, kes kujutas Jumala loodusseaduste programmeerijaks. Babbage uskus, et Jumal lõi alguses looduslikud liigid, mis hiljem voolisid elu, pigem et Jumal oleks loonud elu ad hoc.
pisi|vasakul|Darwini esimene mustand [[elu puust vihikus "First Notebook on Transmutation of Species" (1837)]]
John Herscheli esitatud küsimust elu algupärast hakati kaaluma vägagi laial rindel teadusringkondades. Paljud meditsiiniteaduse esindajad toetasid Robert Edmond Grandin pooldatut teooriat liikide konversioonist, aga paljud Darwini sõpradest, teadlastest nimetasid seda ketserluseks.
Juuli keskel 1837 hakkas Darwin liikide muutumise kohta kirjutama salajast "B-vihikut". Selles vihikus mõtiskles ta nelja küsimuse üle: Vihiku kulminatsiooniks on 36. leheküljele Darwini kirjutatud "I think" ('minu meelest; ma arvan, et'), mille alla ta joonistas elu puu kavandi. Joonistus kirjeldab kõikide liikide põlvnemist samast ürgvormist, millest nad on arenenud. 1837. aasta suve veetis Darwin mõtiskledes liikide muutumise üle, samuti selle üle, kuidas looma- ja taimeliigid levivad mandrilt lähematele saartele. Ja täiesti võimalik, et Oweniga polemiseerimisest saadud kogemuse tõttu ei tahtnud Darwin kellegi teisega peale oma venna liikide muutumise teemal arutleda.
Ülepingutust ja haigestumisi
Alustades uurimistööd liikide muutumisest hakkas Darwin tasapisi töösse uppuma. Jätkates "Reisipäeviku" kirjutamist, koostas ja avaldas ta samaaegselt ka ülevaateid oma kollektsioonidest. Tänu Henslow' teenetele sai Darwin 1000 naela suuruse abiraha mitmeosalise teose "Zoology of the Voyage of H.M.S. Beagle" kirjutamise ja avaldamise eest. Darwin hakkas oma teoste avaldamiskuupäevadeks käima välja ebareaalseid tähtaegu. Darwin viimistles "Reisipäeviku" umbes 20. juuniks 1837, enam-vähem samal ajal, kui tõusis troonile Suurbritannia ja Iirimaa valitsev kuninganna kuninganna Victoria. Avaldamise järgselt oli ta sunnitud esile kerkinud puudused kõrvaldama.
Tööst tulenevad pinged avaldasid mõju ka Darwini tervisele. 20. septembril tundis ta "südame pekslemist", mille tõttu Darwini arst kannustas teda tööst välja lülituma ("knock off all work") ja mõned nädalad maal veetma. Saanud kuuajase haiguspuhkuse, sõitis ta Shrewsburysse ning seejärel tegi ta külaskäigu Wedgwoodi sugulaste juurde Maer Halli. Nemad aga olid nii huvitatud Darwini reisi pöördepunktidest, et ei mõistnud Darwinile puhkehetki anda. Kohal oli samuti Darwinist üheksa kuud vanem nõbu Emma Wedgwood, kes hoidis oma invaliidist tädi. Just sel korral pööras Darwin Emmale erilist tähelepanu. Darwini onu Josiah Wedgwood II tahtis Darwinile näidata maatükki, kus tuhk oli kadunud savimaa alla. Ta mõtles, et selle taga on vihmaussid, ja arvas, et nähtus pakub huvi loodusteadlase karjääri teinud Darwinile. Loomulikult huvitas see nähtus Darwinit nii palju, et teatas pidavat 1. novembril sellest loengu Londoni geoloogia ühingule. See oli esimene ettekanne vihmausside mõjust maapinna muutumisele. Puhkuse lõppedes naasis Darwin töö juurde ja avaldas veebruaris 1838 "The zoology of the Voyage of H.M.S. beagle, under the command of Captain Fitzroy, R.N., during the Years 1832 to 1836" – sarja esimese osa. William Whewell tegi Darwinile ettepaneku võtta vastu Londoni Geoloogilise seltsi teadusliku sekretäri koht. Darwin teadis, et tal ei tasuks vastu võtta lisatööd, kuna ta oli juba hakanudLondoni Entomoloogia Seltsi aseesimeheks. Mõne aja pärast, märtsis 1838, nõustus Darwin ettepanekuga ja võttis koha vastu. Töö algas märtsis.
Kuigi Darwin oli hõivatud reisiaruannete kirjutamisega, õnnestus tal edendada oma uurimistööd liikide muutumisest. Selles staadiumis Darwini seisukohad organismide teisendumisest hakkasid laiemalt levima, mis kutsusid esile muude loodusteadlaste põlastava suhtumise. Darwin spekuleeris samuti mõttega, et samuti inimene kõikide muude organismide hulgas kuuluks tema teooria alla. Mõte sai hoogu, kui ta 28. märtsil 1838 loomaaeda külastades märkas, et üks ahv käitus lapselikult. Seegi idee, et kõik elusorganismid – nii ussid kui ka inimesed – on üksteisega võrdväärsed, erines dramaatilisel viisil muust selleaegsest üldisest nägemusest inimesest kui "looduse kuningast". See näitas ära, et Darwin juba omal 19. sajandil mõistis, et kogu arenemist juhtival loodusseadusel ei ole olnud mingit eripärasemat eesmärki, mistõttu teistest paremast elusorganismist rääkimine oleks asjatu. Küsimus oli vaid selles, mis loodusseadus see oli.
Märtsis 1838 Darwin alustas "C-vihikut", kus ta tihendas B-vihikus esitatuid arvamusi ja kirjutas üles omi uusi tähelepanekuid. Uuringute edenedes pääsesid sellest osa võtma samuti Darwini sugulased ja tema lapsed, perekonna teenijad, naabrid, endised reisikaaslased, loodusteadlased ja selliste praktiliste oskustega isikud nagu näiteks põlluharijad ja tuvi- või koerakasvatajad. Kartes minetada oma reputatsiooni, otsustas Darwin kevadel 1838, et ei avalda omi mõtisklusi veel kaua aega. Ta pidi sellest otsusest kinni, nii et "Liikide tekkimine" ("The Origin of Species") avaldati alles 21 aastat hiljem.
Väsimusest Darwini tervis nõrgenes taas ning seekord endisest pahemini. Peavalu, südameprobleemide ja kõhuvalude tõttu ta veetis suvel mitmeid päevi haigevoodis. Siit alates Darwinit vaevasid kogu elu ajal üha uuesti ja uuesti korduvad valud, aeg-ajalt põhjustades tema töövõimetust. Haigestumist tuli ette eriti stressiolukordades, näiteks kui ta hiljem oma elus oli sunnitud kaitsma oma teooriaid. Darwini haigust ei osatud diagnoosida ja ükski katse seda ravida polnud kuigi edukas. Hiljem on seda haigust proovitud diagnoosida, kandidaatideks on olnud Chagasini taud, mis võiks olla pärit Lõuna-Ameerika perioodilt, ja Ménièreni taud. Pakutud on ka psüühikahaigusi. 23. juunil 1838 võttis ta lõpuks puhkuse ja reisis Šotimaale. Seal ta vaid ei logelenud, vaid veetis palju aega geoloogiliste uuringute rüpes. Neid uuringuid ta sooritas näiteks Glen Roys, kus tema tähelepanu köitsid paralleelteed (Parallel Roads), mis lõikasid kohalikku küngasmaad.
Abielu
pisi|vasakul|Darwin abiellus emapoolse nõo Emma Wedgwoodiga. George Richmondi akvarell 1840. aastast
Juulis Darwin naasis puhkuselt Shrewburysse. Kirjutades üles igapäevaseid märkmeid loomade paljunemisest (D-vihik), liikide muutumisest ta jätkas M-vihikusse, ta kritseldas paberile ideid tulevikuplaanidest. Ta võttis esile kaks paberit, kuhu ta kirjutas pealkirjaks "Abielluda" ja "Mitte abielluda" (Marry; Not Marry). Abielu pooldavate eelistena Darwin nägi, et oleks "jätkuv seltskond ja kaaslane vanaduspäevadeks … mis on igal juhul parem kui koera seltskond". Abielu tülikaks pooleks oli, et "raamatute jaoks jääb vähem raha", ja et abielu kujutab endast "hirmsat ajaraiskamist".
Darwin oli vaimustunud oma nõost Emmast. Ta teatas sellest oma isale, mille järel ta külastas Emmat 29. juulil 1838. Darwin ei leidnud aega kosimiseks, kuigi nõod veetsid palju aega ühes ja vestlesid vägagi lähedaselt. Selle asemel jutustas Darwin vastu oma isa soovitusi oma uurimistöödest, kuigi nende tõttu tema religioossed seisukohad oleksid langenud "kõrvalekaldeks" peetavate hulka. Robert Darwin teadis, et Wedgwoodid on palju usklikumad kui Darwinid – eriti suguvõsa naised –, seetõttu ta kartis, et Charlesi ja Emma erinevad veendumused tõusevad nii suureks takistuseks abielu sõlmimisele ja see poleks enam võimalik.
Darwin uskus, et see puudutab samuti taimi, mis omavahel võistlevad kasvuruumist, mis samas selgitas sellegi, miks taimeliikide arvukus püsib alati üsna konstantsena. Darwin nägi, et kuna liikide paljunemine sõltus kasutuses olevatest ressurssidest, paremini olukorda kohanevad liigid saaksid rohkem järglasi kui kehvemini kohanevad. See taas viiks teatud omaduste üldistumiseni ja nõrgemate omadustega indiviidide vähenemiseni. Selle lõpptulemusena oleks uus organismiliik. Septembris ta tegi sellest oma avastusest üleskirjutisi kirjeldades seda teatud kiiluna, mis sunnib kõlblikumad omadused ülestuma ja nõrgemad lõpuks kaduma. Seda teooriat ta arendas edasi E-vihikus ja M-vihiku ideid ta jätkas N-vihikus.
11. novembril naasis Darwin veel kord Maeri ja nüüd ta julges kosida Emmat, kes nõustuski. Mõlemad suguvõsad rõõmustasid selle abielu üle. Charles ja Emma said eriti suure kaasavara, Emma isa Josiah Wedgwood II tegi 5000-naelase kingituse ja Charlesi isa Robert 10 000 naela, mis oli mõeldud pruutpaarile kasutootvateks investeeringuteks. Tolleaegne rikas pankur teenis aastas 10 000 naela ja arst või jurist 1500 naela. Niimoodi Darwin sai ühtäkki väikese varanduse, mis võimaldas pühenduda teaduslikule uurimistööle palka saamata.
Oma järgmises kirjas kiidab Emma Darwinit avameelsuse eest, ning samas ta toob esile oma jumalakartliku anglikaanikasvatusest tulenevat hirmu, et tema eksimused võiksidki ohustada tema võimalusi hauatagusele elule. Darwin otsis noorpaarile uut kodu ja leidiski sellise 12 Upper Gower Streetilt. Pulmad planeeriti 24. jaanuariks 1839, aga Wedgwoodid palusid edasilükkamist. Ka Darwini omad plaanid selleks päevaks muutusid, sest ta valiti teadusseltsi Londoni Kuninglik Selts liikmeks.
Pulmad peeti viie päeva pärast Maeris Püha Peetri kirikus anglikaani tseremoonia kohaselt, mis suurepäraselt kõlbas Darwini ja Wedgwoodi suguvõsade unitariaanlikele liikmetele. Pärast pulmi noorpaar kiirustas Londoni rongile sooviga päästa uude koju. Pulmakülalised panid imeks sellist kiirustamist. Põhjusena võis olla, et Darwinile oli selleks ajaks arenenud hirm liialt kaua suures rahvajõugus viibimisest.
Loodusliku valiku teooria
Darwin oli loonud teooria loodusliku valiku kohta, mida ta järgmiste eluaastate jooksul uuris "peamise harrastusena". Darwin avardas uuringuid karjakasvatusele ja samuti laiematele botaanikauuringutele. Võrreldes ta teiste töödega need uuringud olid jäänud 15 aastaks tagaplaanile, sest suurema osa ajast oli viinud geoloogiaalaste ja Beagle'i reisi kogumike teaduslike aruannete kirjutamine ja avaldamine. 1839. aasta suvel lõpetas ta väheks ajaks liikide muutumise kallal töötamise ja jätkas raamatu "The Structure and Distribution of Coral Reefs" kirjutamist. Samas võttis Darwin vastu otsuse, et ta ei avalda enam mingeid oma vihikutesse kogutuid mõtteid. Üks olulisemaid põhjusi oli Darwini kartus, et neid tekste hakatakse ära kasutama ateistlikel otstarvetel.
Alates 1840. aasta talve algusest kannatas Darwin iivelduse, kõhu- ja südamevalude ning migreeni käes. Haiguste tõttu ta tõmbus veelgi rohkem endasse ja muutus endisest veelgi eraklikumaks. Samad sümptomid vaevasid teda veel järgmiselgi kevadel, nii et ta sõitis Shrewsburysse ja palus isal diagnoosida teda vaevav haigus. Nüüdki veel pole seda haigust ega selle põhjuseid välja selgitatud. 1840. aasta lõpupoole veetis Darwin haigevoodis, oma teooriat ei suutnud kuigi palju edasi arendada. Darwini ellu tõi rõõmu 1841. aasta 2. märts, kui ta sai teise lapse.
pisi|Darwini "mõtiskluste jalgrada" aastal 2007. Seal jalutades kavandas Darwin loodusliku valiku teooriat
Darwin proovis oma tervist maal parandada, aga kehvade tulemustega, kuigi selle aja arvamuste kohaselt on maaõhul parandav mõju. Septembris 1842 kolis ka koos perega Londonist ära Kenti sealsesse endise kirikuõpetaja majja. Maja tuntakse Darwinite pandud nimega Down House. Majja kolimise järel hakati seda remontima. Darwin elas mõnes mõttes ebakindlat elu. Ühelt poolt, ta oli kirjutanud 35 lehekülje pikkuse visandi loodusliku valiku ja evolutsiooniteooriast, aga teiselt poolt, ta oli koostanud kuuest punktist koosneva loetelu põhjustest, miks ei kannataks seda avaldada. Nende punktide hulka kuulusid:
1843. aasta lõpu poole palus Darwin oma uuel sõbral Joseph Dalton Hookeril uurida Tulemaalt kogutud botaanilist materjali. Hooker oli sellest võimalusest vaimustuses ja nõustus meelsasti. Töö andis pikalekandvaid tulemusi ja seda mööda Darwin veendus lõpuks, et teooriad liikide muutumisest on täiesti arendamiskõlblikud. Darwin nõustus sellest tasapisi avameelsemalt vestlema teiste loodusteadlastega. See oli tähelepanuväärne suunamuudatus, kuigi Darwin ei olnud kindel, et kas ta on enam elus kui teooriast teos avaldatakse.
Darwin oskas karta oma tervise kokkuvarisemist. Seepärast kirjutas ta oma abikaasale kirja, kus ta palus kokku hoida 400 naela kirjutise trükkimiseks ja avaldamiseks. Darwin kaalus teksti toimetamiseks asjatundja palkamist. Alternatiividest parimad olid Charles Lyell, Edward Forbes ja John Henslow. Varem kevadel ta oli usaldanud anda oma 189-leheküljelise mustandi ühe downelasest õpetajale toimetamiseks. Sügiseks oli käsikiri kasvanud 231-leheküljeliseks ja Darwin julges seda esimest korda näidata abikaasa Emmale. Vastupidi sellele, mida ta oli algul kartnud, suhtus Emma teooriasse üldjoontes positiivselt, kuigi teatud kahtlusega.
Darwin oli vapustatud, kui ta märkas Robert Chambersi 1844. aasta novembris anonüümselt avaldatud bestselleris "Vestiges of the Natural History of Creation" kasutatavat mitmeid tema omadega sarnaseid põhjendusi. Kirjanik ei eitanud arusaamisi loomisest, mistõttu teos nagu mitmed muud analoogsed kirjutised vajusid unustuse hõlma. Raamat oli veel nii amatöörlikult kirjutatud, et see äratas vaid keskklassis huvi liikide muutumise vastu. Samas see sillutas teed Darwini väljaandele, ja meenutas Darwinile, et ta peaks veelkord täpsustama kasutatud argumentide tõelisuspõhja. 1847. aastal Darwini hea sõber Joseph Dalton Hooker lubas Darwini kirjutisele teha vigade paranduse ehk korrektuuri. Darwin sai samas kriitilist hinnangut oma teose kohta.
Bartholomew Sulivan, üks reisikaaslane Beagle'ilt, soovitas Darwinile käia doktor James Gully Great Malvernsis asuvas sanatooriumis. Sulivani oli arvamusel, et see võiks avaldada Darwini tervisele parandavat mõju. Darwin oli nii raskelt haige, et ei suutnud isegi oma isa matustest osa võtta. Vesiravis käigu järel tähendas Darwin, et see tõepoolest aitas. Ta pidas veeprotseduure nii efektiivseteks, et ta andis korralduse kodus tagahoovi bassein ehitada. Varsti pidigi seda basseini kasutama, kus Annie-tütre haigestudes proovis Darwin tema tervise parandamiseks veeprotseduure. Alguses need tundusid aitavat, aga ei läinud kaua, kui Annie tervis taas halvenes. Nüüd viis Darwin ta Gully sanatooriumi. Hoolimata sellest, et protseduurid näisid taas mõju avaldavat, sai haigus aprillis Annie lõplikult oma haardesse, ja ta suri 23. aprillil 1851. Kaotus oli suur.
Vääneljalaliste ehk vääneljalgsete (Cirripedia) kaheksa-aastase uurimise tulemusel leidis Darwin nende liikide vahel anatoomilisi sarnasusi. See oli kindel põhjendus Darwini loodavale teosele. Avastus tõi talle 1853. aastal Londoni Kuningliku Seltsi kuldmedali ja kinnitas tema reputatsiooni väljapaistva bioloogina. Darwin naasis uuesti oma teooria juurde 1854. aastal.
Darwini evolutsiooniteooria lõppkokkuvõttes
Darwini evolutsiooniteooria põhineb viiel põhilisel tähelepanekul ja nendest tehtud järeldustel. Need tähelepanekud ja järeldused on Ernst Mayr kokku võtnud nii: Need soodsad tunnused pärivad järgmised põlvkonnad ning aja jooksul muutuvad need populatsioonis valdavaks. See on looduslik valik. Edasi võib järeldada, et loomulik valik kutsub populatsioonides pikapeale esile muutusi, nii et lõpuks tekivad uued liigid. Neid tähelepanekuid on bioloogias laialdaselt tõestatud, ja isegi fossiilid näitavad nende tõesust.
Darwin arvas, et kogu elu võib olla tekkinud ühest liigist. DNA uurimine kinnitab seda mõtet.
Loodusliku valiku teooria avaldamine
Darwin seadis naljatledes oma teooria tööstusliku pöörde ehk tööstusrevolutsiooni metafooriks. Ta nägi, et orgaaniliste liikide populatsioonid industriaalsel viisil kasvasid ja spetsialiseerusid. Siin kui looduses hooguandvaks võimuks on looduslik valik, tööstuses selleks olid turud. Selle põhjalt Darwin nägigi loodust kui mingisuguse "suure vabrikuna". Seda metafoori ei avaldatud kunagi, sest Darwini meelest põhines see rohkem majandusteaduslikel meetoditel kui puhtal teadusel.
Elusorganismide levikus oli üha arusaamatusi. Darwin mõtiskles üha selle üle, mismoodi elusorganismid levivad mandritelt saartele või isegi mandrilt mandrile. Kõige rohkem teda pani mõtlema esimesena mainitud variant. Selleaegne üks seletus sellele oli Edward Forbesi "uppunud maasild". Kuna Darwinile polnud see hüpotees meelepärane, võttis ta selle probleemi endale lahendada. Ta tegi ettepaneku taimede ja loomade "hõljumisest" territooriumilt territooriumile. Seda järele proovides pani Darwin mõneks kuuks eri liiki taimede seemneid veenõusse ja katsetas, kas seemned on seejärel kasvamisvõimelised. Briti loodusteadlaste üllatuseks seemned tõepoolest hakkasid idanema.
Sellest resultaadist vaimustuses Darwin saatis kirju saartel elavatele inimestele küsimusega, kas nad on märganud või täheldanud mereranna läheduses taimeliike, mis ei kuulu saare algupärase floora ehk taimestiku hulka. Üllatusena ta sai vastuseid, mille kohaselt teatud taimeliikide rännak oli olnud tuhandeid kilomeetreid pikk. Briti meremeestel õnnestus kinnitada, et samuti loomad siirduvad vähe samasugusel viisil läbi merede. Selleaegse üldise arvamuse kohaselt elusorganismid oleksid pidanud püsima oma elurajoonis ega peaaegu mingit kohavahetust aset ei leia.
Darwinit tema töös aitas palju ta lai kirjavahetus, kuhu samuti kuulus Borneol botaaniliste näidiste kogumisega tegelenud Wallace. Darwin sai Wallacelt kirja detsembris 1857 uudishimuliku küsimusega, kas ta kavatseb oma tulevas kirjas käsitleda inimese algupära. Darwin vastas, et ta hoidub puudutamast seda teemat seda ümbritsevate mõjusate eelarvamuste tõttu. Oma kirjas Darwin julgustab kolleegi polemiseerima, mille all ta pidas silmas oma iseseisva mõttekäigu kasutamist, kuigi need ehk ongi üldise arvamuse vastased. Darwin lisas veel oma uuringutes minevat sügavamale kui tema (ingl. "I go much further than you").
Darwin oli oma kirjutistes jõudnud alles keskkohta, kui ta sai 18. juunil 1858 Wallace'ilt talle hinnatavaks saadetud käsiraamatu looduslikust valikust. Darwin oli põrutatud. Tähelepanuväärne on asjaolu, et kuigi teooriatel oli mitmeid ühiseid jooni, siis kohati erinesid teooriad siiski palju. Wallace näiteks segas moraali loodusliku valiku osaks ja tema arvamuse kohaselt koostöö aitas liike arenema. Darwin taas oli arvamusel, et arenemise taustal on pigemini omavaheline konkurents. Sel ajal olid Darwin ja tema perekond suures ohus, kuna külas oli lapsed surnud sarlakitesse. Seepärast andis Darwin asjaarutluse edasi Lyellile ja Hookerile, kes üksmeelselt otsustasid, et Darwini ja Wallace'i materjali põhjal peaks korraldama ühise ettekande Linné ühingu koosolekul 1. juulil 1858. Ettekande pealkiri oli "On the Tendency of Species to form Varietes; and on the Perpetuation of Varietes and Species by Natural Means of Selection". Kuna Darwini poeg suri sarlakitesse, keeldus ta vapustatuna sellest koosolekust osa võtmast. Samuti ei olnud kohal Wallace, sest ta oli teisel pool maakera ega teadnud koosoleku korraldamisest midagi. Koosolekul loeti võtteid Darwini 1844. aastal kirjutatud käsiraamatust ja Darwini sügisel 1857 Asa Grayle kirjutatud kirjast, kus ta kavandas loodusliku valiku teooria, ning Wallace'i poolt Darwinile saadetud käsiraamatut. Sellel koosolekul arutleti esimest korda avalikult Darwini ja Wallace'i mõtete üle looduslikust valikust. Meeleolu oli pinev ja vaikne. Koosolekul loetud materjalid trükiti kiiresti 20. augustil 1858 ilmunud ajakirjas Journal of the Proceedings of the Linnean Society of London, Zoology 3.
Liikide muutumisest peetud ettekandele pöörati lõppude lõpuks üsna vähe tähelepanu. Linné ühingu juhataja Thomas Bell, kes samas toimis 1. juulil 1858 peetud ettekandekoosoleku esimehena, konstateeris oma aastaaruandes mais 1859, "et eelmisel aastal ei tehtud mingeid suuremaid teaduslikke avastusi, mis oleksid tekitanud niiöeldes pöörde selle teaduse alal, mida nad puudutasid". Dublinis töötav professor Haughton suhtus asjasse palju kriitilisemalt. Tema meelest Darwini materjalis "kõik uus oli vale ja see, mis oli tõsi, oli juba enne teada"." Darwin hakkas 20. juulil 1858 kirjutama kokkuvõtet, "abstraktset" nagu ta ise nimetas planeeritud suurest raamatust, aga tööd segas tema põetav haigus. Sellest kokkuvõttest pidi tulema "Liikide tekkimine". Käsiraamatu 155 000-sõnaline tuumik valmis märtsis 1859. Lyell sai kirjastajalt John Murraylt Darwini käsikirja trükkimise lubaduse. Darwin lõpetas teose korrektuuri 1. oktoobril 1858, vähem kui 15 kuud pärast kirjutamise alustamist.
Üllatuslikult osutus raamat "On the Origin of Species by Means of Natural Selection, or The Preservation of Favoured Races in the Struggle for Life" (ehk "The Origin of Species", "Liikide tekkimine") menukaks. Teost trükiti 1250 eksemplari ja see toimetati kauplustesse 22. novembril 1859. Väljaande müük leidis aset kaks päeva hiljem ja 15-šillingise eksemplari hinnaga raamatud müüdi lõpuni juba esimesel päeval. Teose lõpus Darwin detailselt kirjeldas ja argumenteeris oma avastusi ja otsuseid. Tema eesmärk oli tühistada ja kummutada kõik vastuargumendid. Teoses Darwini ainuke viide inimese arengule on "light will be thrown on the origin of man and his history". Juba teose esimesel toimetuspäeval hakkas Darwin kirjutama selle teist väljaannet. Detsembri alguses leppis Darwin John Murrayga kokku teise väljaande trükkimises. Väljatöötamisel oli saksakeelnegi variant. Teisest väljaandest kavandati trükkida suurem partii, 3000 eksemplari.
1859. aasta detsembri lõpus tegi vikont Palmerston kuninganna Victoriale Darwini rüütliks löömise ettepaneku. Ettepanek kummutati aga kohe pärast selle esitamist, sest Darwini ideede kirglik vastane, piiskopWilberforce seisis Darwini aadlikuks tõusmise vastu.
Teooria avaldamise järgsed reaktsioonid
Darwini teooria sai tänu "Liikide tekkimisele" laialdaselt populaarseks. Darwini seisukoha, et eluslooduse liigid evolutsioneeruvad, võttis pärast "Liikide tekkimise" ilmumist kiiresti omaks enamik biolooge, aga väljaspool teadusringkondi ei saadud Darwinist peaaegu üldse aru. Mõistmatuks jäi, kuidas tegelikult looduslik valik aset leiab ja tegutseb, ning püsis usk, et Jumal teeb kõik "valikud". See-eest teadusringkondades tekkisid ägedad lahkhelid. Teooria kõige aktiivsem kaitsja oli Thomas Huxley. Radikaalsemate kriitikute hulka kuuluvad Karl Ernst von Baer, Samuel Butler, Lev Berg, Aleksandr Ljubištšev, Sergei Meien, Lynn Margulis jt. Mõõdukamad kriitikud on olnud James Mark Baldwin, Conrad Hal Waddington, Stephen Jay Gould jt. Darwini tervis sel ajal juba nii nõrk, et ta ei saanud enam nendest vaidlustest osa võtta. Ta siiski jälgis neid eriti suure tähelepanuga, lõigates lehtedest välja kõik kriitikad, arvustused, artiklid, satiirid, paroodiad ja karikatuurid. Ta isegi julges näidata, et inimene põlvneb ahvist, mis oli sel ajal ennekuulmatu. Sel põhjusel aktiivsemad kriitikud samas leiutasid ahvist põlvnemise teemal ära kasutada karikatuure ja satiirilisi kirjutisi. Siiski oma teoses Darwin ise ei olnud väitnud, et inimese ja ahvi vahel oleks mingi ühendus.
pisi|vasakul|Tüüpiline satiiriline karikatuur Darwinist, kus teda esitati ahvina. Darwin ei väitnud, et inimene on arenenud ahvist, vaid et neil on sama esiisa
Darwinlikku evolutsiooni mehhanismi käsitlust on palju kritiseeritud. Darwini leide uurinud Richard Owen asetus Darwini teooria vastaste poolele, mille tõttu ta sai oma osaks näiteks Huxleylt kriitikat. Kirik vastas raevukalt. Inglismaa anglikaani kiriku teaduslike institutsioonide esindajad, kaasaarvatud Darwini Cambridge'i-aegsed juhendajad Sedgwick ja Henslow asetusid Darwini teooria vastaste poolele, kui samas loodusteadlaste noorem põlvkond suhtus sellesse vastuvõtlikumalt. Plancki hüpoteesi kohane olukord oli valla pääsenud. Inglismaa ja samuti muude maade kirikud leidsid raskusteta oma koha darvinismi vastastena.
Kõige kuulsam diskussioon darvinismi – esimest korda kasutas seda terminit Huxley aprillis 1860 ajakirjas Westminster Journal – ja loomisõpetuse vahel toimus Oxfordi evoluutsioonidiskussioon aastal 1860 Oxfordis British Association for the Advancement of Science koosolekul, mille juhataja oli John Stevens Henslow ning kus Oxfordi piiskopkonna piiskop Samuel Wilberforce, paljud vaimulikud ja laeva HMS Beagle kapten Robert FitzRoy ründasid Darwinit, Thomas Henry Huxleyt ja teisi evolutsiooni pooldajaid. Professor John William Draper New Yorgist avas koosoleku, pidades pika loengu darvinismist ja selle võimalikust mõjust ühiskondlikule arengule. Kohale oli kogunenud publikut 700–1000 pea jagu. Draperi järel Samuel Wilberforce, Oxfordi piiskop, alustas oma 30 minutit kestva kõne, keset mida Robert FritzRoy tõusis piibel käes püsti ja käskis publikut järgida piibli sõna.
Olukord algas teravneda, kui mõlemad pooled said toetajaid. Seejärel ründas Joseph Dalton Hooker väites, et Wilberforce ei ole kunagi isegi Darwini "Liikide tekkimist" lugenud ja tema teadmiste tase botaanikast on täiesti olematu. Hookeri toeks tõusis püsti Thomas Huxley, kellel oli "Darwini buldogi" reputatsioon. Diskussiooni arenedes kumbki osapool ei õieti näidanud saavat ülekaalu. Koosolekul paljud said kõneõiguse ning seetõttu see venis neljatunniliseks. Õhkkond oli nii pingeline, et üks naine oli teatavasti minestanud keset koosolekut. Vaidlus arenes kuulsa sõnavõtuni, kus Wilberforce küsis Huxleylt: "Kas härra Huxley on ahvi sugulane rohkem oma vanaisa või vanaema poolt?" Selle sama loo kohaselt Huxley pomises just nagu endamisi: "Issand andis ta minu kätte", ja vastas, et ta "põlvneks parema meelega ahvist kui haritud mehest, kes on kasutanud oma kultuuri- ja kõneosavuseande eelarvamuste ja vääruse teenistuses". Koosoleku lõppedes väitsid mõlemad osapooled, et tulid sellest välja võitjana.
Darwini vastustamine ei jäänud üksnes suulisteks väideteks, vaid tema vastu leiti teaduslikke argumentegi, millest üks autoriteetsemaid kuulus inglise füüsikule, lord Kelvinile. Lord Kelvini termodünaamilised uuringud tõestasid, et maakera on olnud mingis staadiumis nii kuum, et elu selle ei võinud sündidagi mitte. Varasem maakera vanus oli arvestatud piiblist saadud andmete põhjal. Nüüd aastal 1862 lord Kelvin otsustas selle välja arvestada piiblist sõltumatuna, toetudes eelpool toodud nägemustele ja sellele, et Maa külmeneb vähehaaval soojuse põgenedes universumisse. Resultaadiks ta sai 24–400 miljonit aastat ja see erines märgatavalt piiblis toodud 6000 aastast ning oli vastuolus Darwini teooriaga, mille kohaselt Maa vanus peaks olema tunduvalt suurem. Lord Kelvini arvutused olid puudulikud, sest ta ei võtnud arvesse maakera seespool aset leidvaid radioaktiivset lagunemist, mis lakkamatult toodab uut soojusenergiat. Sel ajal veel radioaktiivsust ei tuntud.
Darwinit jäi vaevama asjaolu, et tema evolutsiooniteooriat toetavad fossiilileide ei olnud tehtud. Ta siiski uskus aina, et sellised vahevormi fossiilid veel ühel päeval leitakse. Darwinil ei tarvitsenud kaua oodata, sest 1863. aastal leiti Saksamaal üks Archaeopteryx ' i liiki fossiil ja hiljem leiti veel teinegi analoogiline. Neil linnusarnastel olenditel oli teatud jooni, mida ei leidunud lindudelt, aga mis olid iseloomulikud sisalikele. Sellised omadused olid näiteks hambad ja luine saba.
Darwini teooria äratas iseäranis usklike ringkondade vastuseisu nii Britannias kui mujal maailmas. Näiteks Soomes sellel teemal arutleti juba 1861. aastal. Evolutsiooni- ehk loodusliku valiku teooriat ei ole aktsepteeritud veel tänapäevalgi mitte kõikides usklikes ringkondades, aga näiteks katoliku kiriku endine paavst Johannes Paulus II teatas 1996. aastal, et üldjoontes evolutsiooniteooriat võib pidada tõlgendavana seletusena Maal elu tekkimisele.
Kuigi Darwin ise oma haiguse tõttu otseselt ei võtnud poleemikast osa, toetas ta oma pooldajaid laialdase kirjavahetuse abil. USA-s pooldas teda näiteks botaanik Asa Gray, kes omalt poolt oli rafineerimas Darwini teooriat.
Elu lõppetapp ja surm
Kuigi Darwin vaevles perioodiliste haigushoogude käes viimased 22 aastat oma elust, ei takistanud see tal töö jätkamist. Ta sai valmis üldkokkuvõtte oma teooriast, kuigi lahkarvamused tema raamatust ei raugenud. Vaidlustes esile tõusnud küsimused inimese algupärast ja mõistuse arenemisest olid jätkuvalt ilma vastuseta. Darwin jätkas oma uurimistöid nende probleemide keskel.
Tütre Annie haigestudes pani Darwin taimede ja koduloomade uuringud kõrvale ning viis lapse paranema meresanatooriumisse. Seal köitsid ta tähelepanu käpalised (orhideed). Tundide viisi ta uuris nende tolmlemist putukate abil. Seejärel ta avastas, et vaid teatud putukad sobivad tolmutama teatud käpalisi. Põhjust ta veel ei leidnud, aga selle välja selgitamiseks alustas ta orhideeliste kasvatamist oma koduaias. Viktoriaanlikul ajastul Suurbritannias käpalised oli tõeline moestiil. Kui sõna Darwini orhideeliste kasvatusest läks ringi keerlema, saadeti talle kogu maast nii palju näidiseid, et Darwin oli neisse uppumas. Idee tolmlemisest oli tema meelest nii kütkestav, et ta ei võinud jätta sellest raamatut kirjutamata. Enne seda aga ta pidi leidma putukaid ja käpalisi ühendava lüli. Raamat avaldati pealkirjaga "On the Various Contrivances by which British and Foreign Orchids are fertilized by Insects". Selles Darwin teatas, et ta on välja selgitanud lillede kauni värvi ja tolmlemise vahelise seose.
"Variation of Plants and Animals Under Domestication" oli esimene osa Darwini "suurest raamatust", mille "resümee" tema 500-leheküljeline teos "Liikide tekkimine" oli olnud. See paisus kaheosaliseks, mis sundis ajutiselt välja jätma inimese evolutsiooni ja seksuaalse valiku käsitlemise. Darwini botaanilised uuringud kulmineerusid teoses "The Power of Movement in Plants", kus ta uuris Vitaceae liikide ronimist, Carnivorous liike, rist- ja isetolmlemise mõjutusi taimedele ning taimede õite erinevuse vaheldumist sama liigi hulgas.
Darwinit toetanud radikaalsed loodusteadlased moodustasid 3. novembril 1864 rühmituse kiriku õpetuste vastu. Selle nimeks pandi X Club, kuhu kuulus 9 liiget: Joseph Hooker, Thomas Huxley, William Spottiswoode, Edward Frankland, John Tyndall, George Busk, John Lubbock ja Herbert Spencer. Darwin ise ei võtnud sellest toimingust osa. Sama aasta novembri lõpus premeeriti Darwinit Copley Medaliga, mis on kõrgeim Londoni kuningliku seltsi liikmetele antav autasu. Medali andmine kutsus esile palju vihaseid tundeid ennekõike vanemates liikmetes. X Clubil oli aga palju mõjuvõimu Londoni kuninglikus seltsis.
"Liikide tekkimise" avaldamise järel arutlesid nii Darwini pooldajad kui ka vastased laialdaselt inimese evolutsiooni üle. Lyell populariseeris inimese esiajaloo ja Huxley näitas ära, et anatoomselt inimene põlvneb ahvist. Samas Darwin andis oma panuse nendesse vestlustesse kaheosalise teose "The Descent of Man, and Selection in Relation to Sex" avaldamise näol 1871. aastal. Nagu "Liikide tekkimine", müüdi ka see teos otsekohe läbi. See vaid ei äratanud enam nii suurt kriitikat. Teose teises osas Darwin selgitab seksuaalse valiku mõiste otstarvet ning sugupoolte ja inimrasside vahelised erinevused. Ta avardas oma uurimissfääri järgmisel aastal kirjastatud viimases ja peamises teoses "The Expression of the Emotions in Man and Animals", kus ta keskendus käsitlema inimese ja olendite, loomade psühholoogia evolutsiooni. Darwin esitas lugematus määras näiteid sellest, et arukus ja kultuur on seotud loodusliku ja seksuaalse valikuga. Samasugune lähenemisviis psühholoogia alal ärkas ühes evolutsioonipsühholoogia sünniga. Selles oma viimases raamatus Darwin uurib vihmausside mõju maa kobestamisele. Tema vihmausside uuringud olid teedrajavad, kuigi osa tema seisukohtadest võime tänapäeval kõrvaldada. Näiteks ta avastas, et vihmaussid reageerivad valgusele ja muusikale, kuigi neil ei ole silmi ega kõrvu.