Eetika_ja_filosoofia_piirid
8 Teadmine, teadus, konvergents
On veel üks argument selle kasuks, et kohalike väited ei saa olla tõesed. Need võivad olla väärad sellepärast, et kohalike jutu mingi osa sisaldab väljastpoolt vaadates eksitust. Sotsiaalantropoloogid on küsinud, kas rituaalsed ja maagilised käsitused on meie mõttes ekslikud või on nad meie teadusega ühismõõdutud. Igatahes on vähemalt maagia põhjuslik käsitus, millel on ühisosa põhjuslikkuse teaduslike käsitustega. Siis võib maagilisi käsitlusi väljastpoolt vääradeks pidada, nii et mitte keegi ei tea ühegi maagilise mõju väite kohta, et see on tõene, isegi kui kohalike kriteeriumide järgi see on tõene. Ka kohalikke eetikaväiteid võib niimoodi vaadata; preskriptivism vaatabki asjale nii. Kui väite kirjeldav pool on tagasi lükatud, kas siis on alust ettekirjutavat poolt aktsepteerida? Mingis minimaalses mõttes peavad kohalikud oma teguviisi aktsepteeritavaks, sest nad elavad nii: sellega pole mainitud mõnd nende (vaieldavat) otsustust. Kas me peame nõustuma, et on otsustus, mida tuleks väljendada mingi universaalse moraalimõiste abil, mida nemad aktsepteerivad ja mille vaatleja võib tagasi lükata? Williamsi meelest me ei pea seda mõtet aktsepteerida; Williamsi meelest ei saa seda otsustada, enne kui meil on asjast üldisem pilt; see probleem iseenesest ei saa meile peale sundida üldisemaid järeldusi. Põhiküsimus on see, kuidas mõista praktika ja refleksiooni vahelisi suhteid. Üldine otsustuse liik, millest siin jutt on, nimelt väga üldist mõistet kasutav otsustus, on olemuslikult järelemõtlemise saadus, ning see tuleb küsimuse alla siis, kui ühiskonna praktikaid ja nende mõistete kasutamist vaadatakse kõrvalt ning küsitakse, kas neid on õige jätkata, kas need on head viisid tegude hindamiseks, kas neid iseloome, mida imetletakse, imetletakse õigusega. On tähtis, et ka paljudes traditsionaalsetes ühiskondades on reflektiivset küsimärgi alla panemist ja kriitikat. Kujuteldava hüpertraditsionaalse ühiskonna kohta, kus refleksioon puudub, tekib küsimus, kas ühiskonna praktika, eriti selle liikmete otsustused, implitseerib vastuseid tõstatamata reflektiivsetele küsimustele selle praktika kohta. Mõnedel nende otsustustel (maagilistel otsustustel, kui neid võtta põhjuslike väidetena; matemaatilistel otsustustel; otsustustel taevakehade kohta) ju selliseid implikatsioone on. Hüpertraditsionaalse ühiskonna tegevusele võib vaadata kahe eetikapraktika mudeli järgi. "Objektivistliku" mudeli järgi püüavad ühiskonna liikmed oma kohalikul moel saada teada tõde väärtuste kohta, nagu kõik inimesed ja võib-olla ka mitteinimesed. Siis me vaatame asjale nii, et nende otsustustel on üldised implikatsioonid. Teise, mitteobjektivistliku mudeli järgi on nende otsustused osa nende eluviisist, mis on kultuuriline artefakt, kuhu nad on sattunud elama (mida nad ei ole teadlikult ehitanud). Siin me ei taha öelda, nagu oleks refleksioon implitsiitselt juba olemas ning otsustustel juba oleks üldised implikatsioonid. Sellest mudelite valikust oleneb, kas me ütleme, et hüpertraditsionaalse ühiskonna inimestel on eetikateadmine. Jutt on teadmisest, mis kätkeb otsustuste tegemises paksude mõistete abil, mitte võimalikust teadmisest, mis avaldub selles, et nad just neid mõisteid kasutavad. Selles viimases mõttes (milles neid võrreldakse teiste ühiskondade eetikarepresentatsioonidega) neil kindlasti eetikateadmine puudub. Kui aga küsida, kas nad oma mõisteid rakendades väljendavad teadmist maailma kohta, millele nad neid rakendavad, siis on vastus võib-olla positiivne.