cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Töötlemine (masinaehitus)
Töötlemine on mingi tooriku või detaili kuju, mõõtmete või omaduste etteantud muutmine.
Saba saar
Saba on saar Kariibi meres Tuulepealsete saarte rühmas. Saar moodustab ühe kolmest Hollandi eriomavalitsusest (bijzondere gemeente) Kariibi Madalmaades. Selle halduskeskus on The Bottom. Saare pindala on 13 km² ja elanike arv 1933 (2020).
Suurema osa saarest moodustab kustunud vulkaan Mount Scenery (888 m), mis on Madalmaade Kuningriigi kõrgeim punkt.
2010. aastani kuulus Saba Hollandi Antillide koosseisu.
Saarel on 1963. aastal valminud Juancho E. Yrausquini lennujaam, kus on maailma lühim (u 400 m) kaubanduslik lennurada. Saarele saab lennata vaid Sint Maartenis asuvast Printsess Juliana rahvusvahelisest lennujaamast.
Esimene lennuk maandus saarel 1959. aasta 9. veebruaril Saint-Barthélemyst. Lennuki Dornier Do-27 piloot oli Rémy de Haenen.
Saarel väljastatakse kohalikku ajalehte Saba Herald.
pisi|tühi|[[Saba lipp]] pisi|tühi|[[Saba vapp|x250px]]
Wiener Neustadt
right|thumb|Raekoda, asukoht aastast 1401.
Wiener Neustadt on linn Kirde-Austrias, Alam-Austria liidumaal, Viinist lõunas, Steinfeldis. See on omavalitsusega linn ja Wiener Neustadti maaringkonna administratsiooni asukoht. Linnas asub üks maailma vanimaid sõjaväeakadeemiaid, Theresianische Militärakademie, mille rajas 1751. aastal Austria keisrinna Maria Theresia, et koolitada Austria armee ohvitsere.
Ajalugu
thumb|Kirik St. Peter an der Sperr linnamuuseumina.
Piirkond kuulus kord Pitteni krahvkonnale, mille 1158. aastal päris Steiermargi markkrahv Otakar III. Pärast Otakaride dünastia hääbumist seoses tema poja Otakar IV surmaga läks Steiermargi hertsogkond Georgenbergi lepinguga Austria Babenbergidele. Austria hertsog Leopold V rajas 1194. aastal linna nimega Neustadt ja rahastas Ungari piiri lähedale kindluse ehitamist Inglismaa kuninga Richard I Lõvisüdame eest makstud lunarahaga, kelle ta oli varem kinni võtnud ja Dürnsteini linnuses pantvangis hoidnud. 1241. aastal ründas väike mongolite eskadron mongolite sissetungi ajal Saksa-Rooma riiki Neustadti, kuid hiljem ajasid hertsog Friederich ja tema rüütlid nad minema. 1246. aastal võitsid ungarlased seal austerlasi.
Neustadt sai linnale õitsengu võimaldamiseks olulisi privileege. See jäi Steiermargi osaks, mis pärast 1278. aasta Marchfeldi lahingut langes Habsburgide kätte ja sai 1379. aastal Sise-Austria hertsogkonnaks. 15. sajandil koges Wiener Neustadt rahvastikubuumi, kui Habsburgist keiser Friedrich III asus siia elama ja asutas 1469. aastal Wiener Neustadti diötseesi. Tema naine, Portugali Eleonore suri 1467. aastal Wiener Neustadtis ja vana tsistertslaste ordu kloostri hilisgooti kirikus on tema mälestuseks monument. Kohaliku lossi Wappenwand (vapisein) kuvab keskel tema valduste vappe. Tema poeg Maximilian I pidas oma õukonda Wiener Neustadtis ja on maetud Püha Jüri toomkirikusse. Linnal oli siis ka märkimisväärne juudi kommuun, mille tähelepanuväärseim liige oli rabi Israel Isserlin, kuni kõik juudid keiser Maximilian I käsul 1496. aastal välja saadeti.
Habsburgide kauaaegne rivaal Ungari kuningas Mátyás Hunyadi vallutas linna 1487. aasta augustis pärast seda, kui oli seda kaks aastat piiranud. Legendi järgi pühendas ta pärast võitu elanikele uhke Corvinuse karika. Maximilian I suutis 1490. aastal oma kodulinna tagasi vallutada. 16. sajandi jooksul kaotas Wiener Neustadt keiserliku residentsi staatuse ja suure osa oma tähtsusest. Siiski täitis see endiselt oma ülesannet kaitseks türklaste ja kurutsite vastu.
right|thumb|[[Theresianische Militärakademie]] right|thumb|upright|Herzog-Leopold tänav Hauptplatz väljakul. right|thumb|Dr.-Karl-Renner-Hof elamu.
Just Neustadtis andis keiser Rudolf II Böömimaa protestantidele 1609. aastal Majestätsbriefi ehk võrdsete õiguste patendi. Selle patendi kehtetuks tunnistamine aitas esile kutsuda Kolmekümneaastase sõja.
1751. aastal pälvis linn suuremat tähelepanu, kui Austria keisrinna Maria Theresia otsustas keisrilossi sisse pühitseda esimese ülemaailmse sõjaväeakadeemia. 1752. aastal alustas tegevust Theresianische Militärakademie, mis on vaid mõne katkestusega jätkunud tänapäevani (Erwin Rommel määrati komandandiks pärast Austria anšlussi 1938. aastal). 1768. aastal hävines Wiener Neustadt maavärinas, mis kahjustas lossi, mis ehitati arhitekt Nicolò Pacassi tehtud plaanide järgi uuesti üles. 1785. aastal andis keiser Joseph II Wiener Neustadti piiskopitooli üle Sankt Pöltenile.
19. sajandil sai linn, mis pärast 1834. aasta hävitavat tulekahju peaaegu täielikult ümber ehitati, tööstuslinnaks, eriti pärast Österreichische Südbahni avamist 1841. aastal. 1909. aastal avati linnast põhja pool "esimene ametlik Austria lennuväli". See oli väljaõppeväljak lennupioneeridele Igo Etrichile, Karl Illnerile ja Adolf Warchalowskile, kes seal oma katseid läbi viisid.
Teise maailmasõja ajal pommitati korduvalt Wiener Neustadti strateegilisi sihtmärke, sealhulgas sorteerimisjaamad, Wiener Neustädter Flugzeugwerke tehas ja kaks Raxwerke tehast, mis kasutasid Mauthauseni koonduslaagrisse vangistatud sunnitöölisi. Pommitamisoperatsioonid, nagu operatsioon Pointblank, jätsid 4000-st hoonest kahjustamata vaid 18.
Peamised vaatamisväärsused
thumb|upright|Toomkirik
thumb|upright=0.7|Veetorn
right|thumb|Torn linnamüüriga. right|thumb|Hauptplatz West linnaväljak.
Transport
Wiener Neustadt Hauptbahnhof (peajaam) ühendab Wiener Neustadti teiste suuremate asustuskeskustega. Seda omab ja haldab ÖBB. Wiener Neustadti teenindab ka Autobahn.
Linnal on kaks lennuvälja (sõjaväelennuväli Wiener Neustadt/West, esimene lennuväli Austrias, ja tsiviillennuväli Wiener Neustadt/Ost) ning see on Austria ainsa laevatatava kanali Wiener Neustädter Kanal alguspunkt, mis pidi jõudma Triestesse, kuid mida ei lõpetatud kunagi.
Ülikool, kutsekoolid, kutseakadeemiad
Seal asub Austria esimene ja suurim äri- ja inseneriteaduste Fachhochschule, Wiener Neustadti rakendusteaduste ülikool.
Linna areng
Linna uusim laiendus on Civitas Nova, ladina keeles uus linn, ambitsioonikas tööstus-, uurimis- ja kaubanduskeskuse projekt. 2015. aastal avati Civitas Nova alal MedAustroni nime all ioonteraapia vähiravikeskus.
Kultuur
1996. aastal pälvis Wiener Neustadt rahvusvahelist tähelepanu, kuna peaväljaku ümber ehitati Jaapani kunstniku Tadashi Kawamata kavandatud nn "kõnnitee". Wiener Neustadt on raamatu Tõrkuv tagasipöördumine: ellujääja teekond Austria linna toimumispaigaks.
right|thumb|Wiener Neustadti staadion.
Teatati, et Wiener Neustadt võõrustab Woodstock '99 Euroopa etappi nädalavahetusel 16. - 18. juuli 1999. Festivalil oli kavas osaleda kuni 300 000 inimest, kuid Woodstock '99 Euroopa etapp jäi lõpuks ära.
Sport
Wiener Neustadt SC mängis Austria jalgpalli esiliigas.
1995. aastal võõrustas Wiener Neustadt Speedway Austria Grand Prix'd. See oli esimene ja seni ainus Speedway Austria Grand Prix.
2015. aasta Euroopa meistrivõistlused hobuste hüppamises lastele, juunioridele ja noortele ratsutajatele pandi paika Lake Arenal väljaspool Wiener Neustadti.
Wiener Neustadt võõrustas 2018. aasta Red Bull Air Race'i maailmameistrivõistluste kuuendat etappi.
Linn on koduks pesapalli- ja softball-meeskonnale "Diving Ducks", millel on olnud edu nii riigis kui ka rahvusvaheliselt. Nad pakuvad võistkondi erinevatele vanuserühmadele, alustades kõige noorematest võistkondadest kuni softballi meeskonnani "Crazy Chicklets", täiskasvanute meeskonnani "Rubber Ducks" ja oma professionaalse meeskonnani "Diving Ducks".
Peeter Laul
Peeter Laul (sündinud 28. novembril 1977 Leningradis) on eesti juurtega pianist ja pedagoog Venemaal.
Ta on õppinud Peterburi muusikakeskkoolis (1990–1995), Peterburi konservatooriumis (1995–2000) ja samas aspirantuuris (2000–2002). Töötab 2002. aastast Peterburi konservatooriumis õppejõuna.
Laul on aktiivne kontsertpianist, mitmete rahvusvaheliste konkursside laureaat. Võitnud I koha rahvusvahelisel Aleksandr Skrjabini nimelisel pianistide konkursil 2000. aastal Moskvas.
Ta on ka sage külaline Eesti kontserdilavadel, esinenud näiteks Tallinnas, Tartus, Jõhvis, Pärnus.
Peeter Laulu isa on Peterburis tegutsev muusikateadlane ja helilooja Rein Laul.
Pardubice maakond
Pardubice maakond on 1. järgu haldusüksus (maakond) Tšehhis.
Haldusjaotus
Maakonnas on 4 ringkonda 452 vallaga.
Välislingid
🇨🇿
1960. aasta Eurovisiooni lauluvõistlus
1960. aasta Eurovisiooni lauluvõistlus oli viies Eurovisiooni lauluvõistlus. See toimus 29. märtsil 1960 Londonis Suurbritannias. Selle võitis Prantsusmaa.
Finaali tulemused
pisi|tühi|400px|{{legend|#22b14c|Osalejad}}
Lõiketöötlemine
Lõiketöötlemine on töötlusviis, mille käigus materjali lõigatakse. Lõikamiseks kasutatakse lõikeriista, mille abil materjal tükeldatakse või osa sellest eemaldatakse. Lõigata võidakse nii käsitsi kui ka masinaga.
Eichenberg (Vorarlberg)
Eichenberg (alamalemanni: Oachebearg) on vald Austria Vorarlbergi liidumaal Bregenzi ringkonnas.
Kanepi Gümnaasium
Kanepi Gümnaasium on üldhariduskool Põlva maakonnas Kanepis.
Ajalugu
pisi|Kanepi Gümnaasium Esimesed andmed koolihariduse alguse kohta Kanepi kihelkonnas pärinevad kirikuõpetaja aruandest 1680. aastast. Kanepi köstrikooli tegutsemisest on kirjutatud 1686. aastal. Esimene teadaolevalt maarahva seast pärinev koolmeister oli Kanepi põliselanik Jaan Raudsepp, kes töötas koolmeistrina alates 1700. aastast ning määrati 1731. aastal vakantsi ajal kirikuõpetaja asendajaks. Kanepi Gümnaasium loeb oma haridustegevuse eelkäijaks 1804. aastal asutatud Kanepi kihelkonnakooli, mille asutas alates 1780. aastast Kanepi kirikuõpetajana teeninud Johann Philipp von Roth. Rothi asutatud poiste kihelkonnakool oli uut tüüpi kihelkonnakool (Parochialschule), mis Liivimaal alles 1819. aasta talurahvaseadusega üldiseks tunnustati. Kihelkonnakooli õppekavades olid lisaks tavaainetele (lugemine, kirjutamine, rehkendamine ja katekismus) ka maateadus, ajalugu, laulmine, võimlemine, põllutöö, käsitöö ja makettide valmistamine mitmesuguste hoonete ehitamiseks. Oma õppekava ja töökorraldusega lõi Kanepi kihelkonnakool eesti tulevasele pedagoogikateadusele uue – vastastikuse õpetamise meetodi.
Kooli muuseum
Koolis asub oma muuseum.
Lõuna-Siinai kubernerkond
Tähtsamad asulad on Aţ-Ţūr, Sharm el Sheikh ja Dahab.
Viited
🇪🇬
Virgin Racing
pisi|Timo Glock katkestas 2011. aasta [[Malaisia GP]] Virgin Racing (täisnimega Marussia Virgin Racing) on meeskond, mis osales Vormel 1 sarjas aastail 2010 ja 2011.
Meeskond liitus Vormel 1 sarjaga 2010. aastal, esialgu Manor GP nime all. Pärast seda, kui meeskonna peasponsoriks sai Richard Bransoni Virgin Group, sai ka meeskond uue nime. Algul osales meeskond Suurbritannia lipu all, kuid 2010. aasta lõpus omandas enamuse ettevõttes Venemaa ettevõte Marussia Motors ja 2011. aastal osales tiim Venemaa litsentsiga.
Virgini autod kasutasid Cosworthi mootoreid.
2010
Ühtegi punkti nad ei kogunud. Kummagi parimaks jäi 14. koht ning sellega said nad hooaja kokkuvõttes 24. ja 25. koha. Meeskondlikult jäi Virgin Racing viimasele, 12. kohale. Ka Hispania Racingu parimaks kohaks etapil jäi 14., aga Hispania suutis selle välja sõita kolmel korral, Virgin kahel.
2011
pisi|Jérôme D'Ambrosio sai 2011. aasta [[Monaco Grand Prix'l 15. koha]] 2011. aasta sõitjad olid Timo Glock ja Jérôme d'Ambrosio. Di Grassi läks Pirelli testisõitjaks ja üheski sarjas ta pärast seda enam ei osalenud. Virgini pakkumise saada sõitjaks lükkas tagasi Nico Hülkenberg, kes pidas meeskonda liiga nõrgaks ja läks Force India testisõitjaks. D'Ambrosio oli saanud eelmisel aastal GP2-s 12. koha.
Kumbki sõitja ei kogunud hooajal ainsatki punkti. D'Ambrosio parimaks jäi 14. ja Glocki parimaks 15. koht. Nad said individuaalselt taas 24. ja 25. koha. Meeskondlikult oli Virgin taas viimane, 12. Eelviimaseks tulnud Hispania Racing oli üldiselt küll aeglasem, kuid ühel etapil suutis välja sõita 13. koha.
2012
2012. aastal muutis meeskond oma nime: selleks sai Marussia F1 Team. See kajastas omaniku Marussia Motorsi järjest enam suurenenud osalust meeskonnas ja kontrolli meeskonna üle. Ühtlasi katkestati koostöö tehnilise poole eest hoolitsenud ettevõttega Wirth Research. Selle võttis üle McLaren, kelle duubelmeeskonnaks Marussia niimoodi sai.
Ametlikult loetakse Virgin ja Marussia eri meeskondadeks ja Virgin lõpetas 0 punktiga 38 etapist. Neist meeskondadest, kes pole ühtki punkti saanud, polnud veel ükski rohkematel etappidel osalenud. Seda rekordit kordas Hispania Racing, kes sõitis neilsamadel etappidel mis Virgingi, aga jätkas osalemist sama edutult 2012. aastalgi.
Sõitjatest jätkas Glock Marussias. D'Ambrosiole sõitjakohta ei jätkunud ja ta sai Lotus F1 testisõitjaks. Tema asemele palkas Marussia Charles Pici.
Ilmar Rebane
Ilmar Rebane (4. august 1912 Peterburi – 13. juuni 1995 Tartu) oli Eesti NSV õigusteadlane.
Ilmar Rebane sündis 4. augustil 1912 Peterburis. Isa Aleksander Rebane oli rätsep, ema Emilie Rebane – pedagoog. 1920 opteerus perekond Eestisse, Tartusse. 1921. aastal suri isa ja ema kolis koos nelja lapsega Riisiperre. 1922. aastal siirdus perekond Tallinna.
Tallinnas jätkas I. Rebane õpinguid algul algkoolis, 1924. aastast J. Westholmi gümnaasiumis, mille ta lõpetas kiitusega 1930. a. Selles humanitaargümnaasiumis õpetati ladina keelt ja mitmeid võõrkeeli (saksa, prantsuse, inglise). I. Rebase huvid olid valdavalt filoloogilised ja kirjanduslikud. Omal käel õppis ta selgeks soome keele, käis ungari, itaalia ja esperanto keele kursustel, oskas ka vene keelt. Gümnaasiumipäevil osales I. Rebane aktiivselt noorsooliikumises, oli gümnaasiumi õpilasühingu ja Tallinna Koolinoorsoo Kultuuriühingu esimees.
Ilmar Rebase gümnaasiumiaja ja ülikooli algusaastate loomingukatsetusi ja tõlkeid avaldati ajakirjanduses ja mitmes kogumikuski. Ulatuslikumaks tõlkeks oli Roman Rollandi "Noored armastajad" (Tartu, 1935). Ta osales Tartu Noorsotsialistliku Ühingu töös, oli Akadeemilise Sotsialistliku Ühingu sekretär ja Tartu Töölisühingute Keskliidu juhatuse liige.
1933. aasta suvel õppis I. Rebane Eestimaa Töölisühingute Keskliidu stipendiaadina Soome Ametiühingute Keskliidu Koolis. 1932–33 kuulus ta Eesti Sotsialistliku Tööliste Partei ridadesse.
1934. aastal saadeti I. Rebane kuuks ajaks Poolasse rahvusvahelisele üliõpilaste sümpoosionile. Tartusse naasnuna arreteeriti ta septembris poliitilise politsei poolt. Teda süüdistati selles, et ta Kominterni agentide õhutusel tegeles kommunistliku agitatsiooniga Tartu töölisorganisatsioonides. Süütõendite puudumise tõttu mõistis sõjaringkonnakohus I. Rebase õigeks.
Pärast ülikooli lõpetamist töötas I. Rebane lühikest aega Eesti Panga juriskonsultuuri praktikandina. 1936. aasta septembris võeti ta advokatuuri vannutatud advokaadi abiks. Novembris 1936 valiti I. Rebane ühtlasi Tööliskoja sekretäriks, hiljem peasekretäriks. 1937 osales ta Eesti tööliste esindajana Genfis Rahvusvahelise Tööorganisatsiooni konverentsil.
Ta töötas 1936–1938 Tööliskoja peasekretärina ning advokaadina Tallinnas ja Tartus. 1938–1940 oli ta õiguskantsleri nõunik.
Nõukogude õkupatsiooni ja sovetiseerimise järel Eestis õiguskantsleri ametkond likvideeriti. I. Rebane asus komisjoni liikmena välja töötama projekte Eesti omariikluse aegse seadusandluse muutmiseks. 1940. aasta lõpul ja 1941. aasta esimestel kuudel töötas ta juriskonsuldina mitmes tervishoiu ja kommunaalmajanduse süsteemi asutuses.
Jaanuaris 1944 jõudis I. Rebane Eesti NSV Rahvakomissaride Nõukogu väljakutsel demobiliseerituna Moskvasse, kus asus õppima sihtaspirantuuris Moskva Riiklikus Ülikoolis. Tema juhendajaks sai NSV Liidu Teaduste Akadeemia professor A. Trainin. Ühtaegu asus I. Rebane Eesti NSV RKN-i korraldusel koostama Eesti NSV töökoodeksi projekti. Kandidaadidissertatsiooni "Õpetus kuriteost osavõtust" kaitses I. Rebane Moskva Riikliku Ülikooli Õigusteaduskonna nõukogu ees 7. märtsil 1945 ja talle anti õigusteaduste kandidaadi kraad. 1. aprillist oli I. Rebane määratud TRÜ kriminaalõiguse ja -protsessi kateedri dotsendiks. Ühtlasi jätkas ta praktiseerimist advokaadina Tartu Õigusnõuandlas.
26. septembril 1969 valiti Ilmar Rebane TRÜ kriminaalõiguse ja -protsessi kateedri professoriks. Professori kutse kinnitati 9. detsembril 1970, 1993. aastal valiti ta Tartu Ülikooli emeriitprofessoriks.
1966–1976 oli Ilmar Rebane TRÜ kriminoloogia probleemlaboratooriumi teaduslik juhendaja, ajuti ka juhataja. Tema töödest sai alguse kriminoloogiateadus Eestis. I. Rebase vahetul osavõtul publitseeriti seeria kriminoloogiaalaseid töid. Suure populaarsuse võitsid I. Rebase algatusel organiseeritud kriminoloogiahommikud, kus peeti loenguid kriminoloogia mitmetel aktuaalsetel teemadel. Ta oli ka parandusliku töö õiguse, kohtukõne, õiguskasvatuse teooria jt õigusteaduse harude rajajaks.
Ta oli mitme seaduseelnõu ja koodeksi koostamise komisjoni liige ja esimees. 1988–1991 oli ta Eesti Akadeemilise Õigusteaduse Seltsi esimees, Põhiseaduse Assamblee ekspert. 1990–1992 Ülemnõukogu Presiidiumi nõunik, 1992–1994 põhiseadusest tulenevate seaduste eelnõu eksperdigrupi juht, aastast 1993 emeriitprofessor.
Sihtasutuse Eesti Õiguskeskus juures töötab Ilmar Rebase fond ja antakse välja temanimelist stipendiumi.
1997. aastal andis Ilmar Rebase abikaasa Aino-Eevi Lukas Tartu Ülikooli Raamatukogule üle tema arhiivipärandi.
Ankh
pisi|Ankh, [[Hatšepsuti valitsemisaeg (1508–1458 eKr), Royal Ontario Museum]] 120 px|Ankh Ankh ehk kopti rist ehk aasrist on rist, mille ülaosas on silmus ja mis oli kasutusel egiptuse hieroglüüfina. Hieroglüüfina tähistas ankh alguses egiptuse keele sõna ˁnḫ ('peegel' või 'pilt'), aga hiljem sai elu tähistavaks sümboliks. Egiptuse ristitud elanikud – koptikristlased – on võtnud ankhi enda usu tunnuseks. Selle ladinakeelne nimetus on crux ansata, 'käepidemega rist'. Ankhi peetakse ka päikesejumala märgiks.
Elu tähistava hieroglüüfi ankh algne tähendus on täpselt teadmata. Ühe versiooni kohaselt tähistas see sandaalirihma, kuna see hääldub vanaegiptuse keeles samaselt sõnaga "elu". Teise teooria kohaselt kujutab ankh jumalanna Isise vöörihma pannalt. Kolmas teooria arvab, et ankh-sümbol kujutab imetaja selgroolüli läbilõikes.
Kairo ülikooli egüptoloogide arvates on ankhi tähendus ületähtsustatud ja üle-mütologiseeritud. Nende teooria kohaselt kujutab ankh Niiluse jõge, kusjuures aas on delta, püstkriips jõgi ise ja haarad lääne- ja idakallas. Kogu märk tähistab kahe kalda ühtsust läbi jõe.
Egiptuse turismitrükised levitavad teooriat, et ankh tähistab perekonda – aas on naise suguelund, püstharu mehe suguelund ja külgharud on lapsed. Ükski akadeemiline uurimus sellist tõlgendust ei toeta.
Egiptuse hauakunstis kujutati ankh-sümbolit tihti eluga (peamiselt hauataguse eluga) seotud olukordades, kus teispoolsuse jumal Anubis annab soovijale ankhi kui võtme hauatagusesse ellu. Paljudel kujutistel annab mõni jumal ankhi vaaraole, väljendades seega vaarao jumalikku päritolu ja surematust.
Egiptuses valmistati ka ankh-sümboliga amulette. Viimast tuntakse matkajate kaitseamuletina ja ta seondub viljakusega. Ankhi kujuga valmistati metallist sepistatud peegleid, mis lisaks dekoratiivsele funktsioonile võisid olla ka sümboolseks võimaluseks heita pilk teispoolsusesse.
Ankhi ei valmistatud peaaegu mitte kunagi hõbedast. Päikesega seotud sümbolina valmistati tähtsad ankhid kullast või ka läikima hõõrutud vasest.
Ankh esineb tihti Antiik-Küprose ja Väike-Aasia müntidel. Kreeta-Mükeene lineaarkirjas B tähistab ankh häälikut za.
Ankhi kujutist tundsid maiad, skandinaavlastel tähistas see surematust ja seondus veega.
1960. aastatel leidis ankh koos patsifikuga samaväärset kasutust hipiliikumises kui rahu ja tõe sümbol.
1980. aastatest kuni tänapäevani on ankh gootide subkultuuri sümboolika osa.
Toorik
Toorik on tootmisobjekt, millest kuju, mõõtmete, pinnakareduse või materjali omaduste muutmisega valmistatakse detail või lahtivõetamatu koost.
Ankh
Unicode'is on ankhi kui sümboli kood U+2625, HTML-is &#x2625.
Tihti peetakse ankhi ekslikult aluseks sümbolile ♀, mis tähistab planeeti Veenus, keemilist elementi vaske ja naissugupoolt.
Ernst Ludwig Kirchner
Ernst Ludwig Kirchner (6. mai 1880 Aschaffenburg – 15. juuni 1938 Davos) oli saksa maalikunstnik, ekspressionist, üks saksa ekspressionistide rühmituse Die Brücke juhtivaid liikmeid. Tema on eelkõige tuntud ja tunnustatud oma teostel kujutatud erootiliste ja psühholoogiliselt pingeliste stseenide tõttu.
Kirchnerit mõjutasid oma loomingus peaasjalikult Saksamaa keskaegne kunst, Polüneesia pärismaalaste ja Aafrika kunst ning norra ekspressionist Edvard Munch. Samuti kuulub tema loomingusse puulõikeid ja graafikat. Aastatel 1911–1915 tegutses ta Berliinis, kuid pärast esimest maailmasõda kolis Šveitsi, kus tegi 1938. aastal enesetapu.
Elukäik
Ernst Ludwig Kirchner sündis pere vanima pojana 6. mail 1880 Aschaffenburgis Baierimaal. Tema mõlemad vanemad pärinesid Preisimaalt, isa Ernst Kirchner töötas kohalikus paberivabrikus keemiainsenerina. Isa ameti liikuva iseloomu tõttu kolis perekond Kirchneri lapsepõlves korduvalt: 1886. aastal Frankfurti, juba järgmisel aastal Perleni ning 1890. aastal asuti elama Chemnitzisse Saksimaal, kus tema isast sai kohaliku tehnikakolledži paberitehnoloogia professor. Noore Kirchneri kunstiannet märkasid varakult ka tema vanemad, kes tema arengut selles vallas igati toetasid, ent samal ajal soovisid oma pojale ka korralikku ja akadeemilist haridust. 1890. aastal lõpetas Kirchner kohaliku algkooli ja siirdus keskkooli. 1901. aastal sooritas ta gümnaasiumi küpsuseksamid ning astus seejärel Dresdeni kuninglikku tehnikakõrgkooli, kus tema erialaks sai isa suurel soovil arhitektuur. 1903. aastal väljastati talle eeldiplom ning järgneva, 1903/1904. õppeaasta sügissemestri õppis ta Müncheni kunstikoolis professorite W. von Debschitzi ja H. Obristi käe all, keskendudes erilise hoolega kompositsiooniteooriale ja joonistamisele. 1905. aastal lõpetas Kirchner Dresdeni kunstiakadeemia ning sai inseneri kutsetunnistuse.
Järgnevalt pühendus Kirchner juba täielikult kujutavale kunstile. 1905. aasta (5. juuni) märgib ühtlasi tema ja oma kaaslaste ühistöös moodustatud kunstnike rühmituse Die Brücke (e.k 'sild') loomise aastat. Asutajaliikmete hulka kuulusid veel Fritz Bleyl, Karl Schmidt-Rottluff ja Erich Heckel. Juba samal aastal astusid noored kunstnikud üles esimeste näitustega Dresdenis ning 1906 oldi juba jõutud ka teistesse Saksamaa suurematesse linnadesse. Vahemikus 1905–1910 veetis Kirchner mitu suve Moritzburgi järvede ääres ning külastas Fehmarni saart Läänemere lõunakaldal. 1911. aastal kolis Kirchner koos teiste Die Brücke liikmetega Berliini, kuhu ta jäi järgnevaks neljaks aastaks ning lisaks asutas ta veel samal aastal koos Max Pechsteiniga erakooli MUIM-Institut (kaasaegse kunstiõpetuse instituudi). 1912. aastal tekkisid Kirchneril ja Die Brückel esimesed sidemed Münchenis asunud kunstirühmituse Der Blauer Reiteriga, kui viimatimainitute juhtfiguur Franz Marc esitles Berliini kunstnike töid enda rühmituse II näitusel. 1913. aastal oli Ernst Ludwig Kirchneri teosed üleval juba ka USA-s New Yorgis ning lisaks toimusid tema esimesed isikunäitused Berliinis Folkwang Hageni muuseumis ja Gurlitti galeriis. Sama aasta märgib ka kunstnike rühmituse Die Brücke lagunemist.
1915. aasta juulis astus Kirchner vabatahtlikuna Saksa keiserlikku armeesse ning tema teenistusüksuseks määrati 75. Mansfeldi suurtükiväerügement. Ometi piirdus tema teenistusaeg vaid väljaõppelaagriga ning juba sama aasta novembris lõpus vabastati ta seoses ärevuse ja muude psühholoogiliste põhjuste tõttu teenistuskohustustest kuni täieliku paranemiseni. Ta naasis Berliini ning paigutati sanatooriumi dr Kohnstammi järelevalve alla. 1916. aastal töötas ta vahedega nii sanatooriumis kui ka Saksa linnades (Frankfurt, Halle jne) ning tema teoste müüki saatis võrdlemisi suur edu. 1917. aastal alguses tabas Kirchnerit järjekordne närvivapustus ja antud aasta maikuus lahkus ta koos oma põetajaga neutraalsesse Šveitsi Davosi linna. Aja jooksul Kirchneri tervis taastus. Ka Šveitsis olles töötas pidevalt edasi ega katkestanud oma kunstnikukarjääri. 1920. aastal toimus tema esimene näitus Davosis ning 1921. aastal saatis suurt edu väljapanek Berliinis, endises kroonprintsi palees, kus muuhulgas nimetati Kirchnerit juhtivaks saksa ekspressionistiks. 1920ndatel toimus tema näitusi veel mitmes Šveitsi ja Saksa linnas: Baselis, Zürichis, Leipzigis ja Frankfurdis. Hoolimata uuest elukohast külastas ta sageli sünnimaad.
1930. aastate alguses hakkas ta tervis kiiresti halvenema, peaasjalikult rohke suitsetamise tagajärjel. 1931. aastal nimetas tollane Saksa kultuuriminister Kirchneri Berliinis asunud Preisimaa Kunstide Akadeemia liikmeks. Natsionaalsotsialistliku partei võimuletulekuga 1933. aastal muutus Kirchneril aga oma teoste müümine võimatuks. Sel perioodil distantseerus ta aina enam Saksamaast ning avaldas soovi saada Šveitsi kodanikuks. Tema näitusi Šveitsis, aga eriti USA-s (nt 1937 Detroitis ja New Yorgis) võeti jätkuvalt hästi vastu, kuigi tal ei õnnestunud oma uute teostega kunstimaailmas enam murrangut tekitada. 1936. aastast alates hakkas tema tervis kiiresti halvenema, väljendudes eriti aeglases, ent pidevas kaalukaotuses. 1937. aastal leidis Berliinis aset „degenereerunud“ kunsti näitus, kus muuhulgas oli üleval 25 Kirchneri teost, ning samuti jäeti ta ilma Preisi Kunstide akadeemia liikmesusest, mis mõlemad mõjusid talle rängalt. 1938. aastal langes Kirchner sügavasse depressiooni, mis oli põhjustatud nii suurest hirmust Saksa vägede sissetungi ees kui ka keerulise isikliku elu tõttu. Sama aasta 15. juunil sooritas saksa ekspressionismi üks suurimaid nimesid enesetapu ning maeti Waldfriedhofi surnuaiale.
Looming ja peamised teosed
Gümnaasiumis oli aastatel 1897–1901 tema kunstiõpetajaks – nii nagu lakooniliselt tema kirjutistes seisab – härra Fischer, kelle käe all õppis Kirchner põhjalikult valguse ja varju teooriat. Hiljem meenutas tulevane kuulus kunstnik sageli ning õpetaja Fishcherit oma varajasima suurema mõjutajana. Õpingute ajal Münchenis 1903–1904 valmisid tema esimesed puulõiked ning edaspidi muutus graafika tema jaoks sama oluliseks kui maalikunst. Ülikooliperioodil mõjutasid teda ühtviisi nii neoimpressionistide kui ka hiliskeskaja meistrite looming. Die Brücke esimestel aastatel (1905–1911) oli Kirchneri isiklik looming tugevalt inspireeritud Aafrika ja eriti Polüneesia pärismaalaste kunstist (eriti suurtest grotesksetest puidust maskidest) ja mitmetest postimpressionistidest (Edvard Munch, Gustav Klimt) ning ka foovidest, kelle näitused Dresdenis tollal sageli aset leidsid.
Ernst Ludwig Kirchnerit on sageli peetud Die Brücke rühmituse silmapaistvamaks ja andekamaks liikmeks. Tema pildimaailm on lähedalt seotud inimese ja tema emotsioonidega. Erinevalt teda mõjutanud foovidest on Kirchner tunduvalt ägedam ja rabedam, koloriit on sarnaselt prantslastega intensiivne, ent märkimisväärselt jahedam ja tumedam (domineerivad mürgised värvid: roheline, pruunikas jne). Inimene kuulub tema loomingus tihedalt kokku loodusega. Kirchneri teosed on üles ehitatud „teravate sakiliste nurkadega vormide diagonaalsele liikumisele ja puhaste dekoratiivsete värvilaikude irriteerivale kooslusele“. Tema puulõigetes domineerisid ka rahutus ja sisepingete väljaelamine. Vormi lihtsustamine nende teostes olid teadlik: sellega sooviti muutu teost primitiivsemaks ja muuta seda ekstaatilisemaks.
1911. aastal, kui Kirchner kolis Dresdenist Saksamaa pealinna Berliini, hakkasid muutused ilmnema ka tema kunstis. Eelkõige võib seda märgata temaatikas: esimesena saksa ekspressionismis hakkas ta kujutama suurlinna ning selle kirevat ja kihavat elu. Eriti paelus teda paheline ööelu, millest sündisid ühed tema kuulsaimad teosed, näiteks „Tänav. Berliin“. Nendes vastandab Kirchner ühiskonna heidikuid ja eliiti, kujutab maalidel sageli prostituute, kasse, sutenööre ja erootikaiha. Tema hoiakutes on tajuda põlgust, valu ja sotsiaalset kriitikat ümbritseva keskkonna vastu. 1913. aastaks olid ka tema kaaslased Die Brückes oma loomingus edasi arenenud ning rühmituse lagunedes jätkas iga liige oma loomingut individuaalset. Siinkohal asub märkida, et 1920ndate keskel tegi Karl Schmidt-Rottluff Kirchnerile ettepaneku moodustada uus rühmitus, ent Kirchner lükkas selle viisakalt tagasi.
Pärast I maailmasõda muutus tema looming rahulikumaks ja selgemaks. Kirchner oli mõjutatud kubismist ning liikus vaikselt abstraktsionismi poole. Muu hulgas pärineb tema 1920ndate loomingust palju maastikumaale nii Šveitsi mägismaast kui ka Davosi linnast. 1930ndate I pooles domineerivad Kirchneri loomingus eelkõige graafilised tööd, nt 1933. aastal valmis tal terve aasta jooksul vaid 2 õlimaali. 1937. aastal lootis kunstnik saavutada suurt läbimurret oma uue isikunäitusega Baselis – kus domineerisid maastikumaalid ja mõningad interjöörikujutised. Hoolimata heast vastuvõtust ja positiivsetest arvustustest jäi loodetud murdepunkt saavutamata, mis Kirchnerit sügavalt haavas. Pärast Ernst Kirchneri enesetappu 1938. aastal määras Davosi jurist dr. jur. Stiefler kunstniku varade haldajaks tema elukaaslase Erna Schillingu. 1954. aastal läks enamik Kirchneri Šveitsis maalitud teostest üle Baseli Kunstimuuseumile.
Eesti Vabariik v Euroopa Komisjon (2017)
Eesti Vabariik v Euroopa Komisjon (2017) kohtuasjas T‑117/15 ehk suhkrutrahvi tagasinõudmine on Eesti Vabariigi algatatud kohtuasi, millega taotleti komisjoni otsuse 2006/776/EÜ turult kõrvaldamata jäänud ülemäärastelt suhkrukogustelt tasutavate summade kohta tühistamist. ääris|Suhkruotsuse ja selle vaidlustamise ajatelg.|alt=|pisi|655x655px
Kokkuvõtvalt pani Euroopa Liit 2004. aastal liitunud liikmesriikidele, sh Eestile, kohustuse kõrvaldada ülemäärased suhkru laovarud. Kohustuse täitmata jätmise tõttu pidi Eesti maksma Euroopa Liidule trahvi. Euroopa Komisjoni otsus, mille alusel Eestile trahv määrati, ei olnud Eesti Euroopa Liiduga liitumise hetkel veel Euroopa Liidu Teatajas eesti keeles avaldatud, millest johtuvalt said üksikisikud Eestilt makstud trahvi tagasi, aga Eesti maksukohustus jäi muutmata. Eesti pöördus Euroopa Komisjoni poole taotlusega, et nn suhkruotsus ära tühistada, komisjon keeldus. Eesti esitas seejärel Euroopa Komisjoni vastu hagi, mida ei rahuldatud. Eesti kaebas kohtuotsuse edasi, aga ka apellatsioon jäeti rahuldamata.
Asjaolud
2012. aastal tegi Euroopa Kohus veel mitu kõnealuses menetluses keskset rolli omavat otsust. Lisaks eelmainitud otsusele Pimix (C‑146/11) langetas Euroopa Kohus otsused veel ka asjades [https://eur-lex.europa.eu/legal-content/ET/TXT/?uri=ecli:ECLI:EU:T:2012:170 Tšehhi Vabariik vs. komisjon (T‑248/07, ei avaldata)] ning [https://eur-lex.europa.eu/legal-content/ET/AUTO/?uri=ecli:ECLI%3AEU%3AT%3A2012%3A171&locale=et Leedu vs. komisjon (T‑262/07)], millega tühistati muude põllumajandustoodete ülemääraste varude otsus, sest selles ette nähtud muude põllumajandustoodete ülemääraste varude kõrvaldamise viis ei olnud kooskõlas uutele liikmesriikidele kohaldatava Euroopa Liidu ühinemisakti sätetega. Eelmainitud kohtuotsustest ajendatult adresseeris Eesti Vabariik 18. septembril 2013 komisjonile kirja taotlusega suhkruotsuse muutmiseks, kuivõrd oldi seisukohal, et analoogne otsus tuleks teha ka suhkruotsust puudutavas küsimuses. Komisjoni põllumajanduse ja maaelu arengu peadirektoraat jättis 22. detsembril 2014 saadetud kirjas taotluse rahuldamata ning keelduti lõplikult rahuldamast Eesti Vabariigi taotlust suhkruotsuse muutmiseks. Kõnealuses kirjas tehtud otsuse (edaspidi vaidlustatud akt) tühistamiseks pöördus Eesti Vabariik Euroopa Kohtu poole.
Menetluse käik
Istung peeti 7. septembril 2016 aastal. Läti ei osalenud. Eesti Vabariik taotles vaidlustatud akti tühistamist ning kohtukulude väljamõistmist komisjonilt. Seevastu taotles komisjon esimese võimalusena hagi vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata jätmist; teise võimalusena põhjendamatuse tõttu hagi rahuldamata jätmist ning kohtukulude välja mõistmist Eesti Vabariigilt. (p 37-39)
Komisjon tõi välja kaks läbivaatamist takistavat asjaolu. Esmalt tõi komisjon välja, et vaidlustatav akt ei tekitanud õiguslikke tagajärgi – kuna trahvi maksmise kohustus oli ka enne vaidlustatava akti andmist –, vaid sisaldas hoopis põllumajanduse ja maaelu arengu peadirektoraadi arvamust, mistõttu ei saa seda ka vaidlustada. Eesti aga ütleb, et akti eesmärk oli luua õiguslikke tagajärgi, kuivõrd 18. septembril 2013 saadetud kiri põllumajanduse ja maaelu arengu peadirektoraadile kujutas endast nii suhkruotsuse läbivaatamise kui muutmise taotlust. Samuti käsitles seda nii ka peadirektor ise. (p 42-57)
Teise takistava asjaoluna tõi komisjon välja, et vaidlustatakse kinnitavat akti, mis kohtupraktika järgi pole lubatud. Eesti toob uute asjaoludena aga välja aktis analüüsitud kohtuotsused: Pimix (C‑146/11), [https://eur-lex.europa.eu/legal-content/ET/AUTO/?uri=ecli:ECLI%3AEU%3AT%3A2012%3A170&locale=et Tšehhi Vabariik vs. komisjon (T‑248/07, ei avaldata)] ja [https://eur-lex.europa.eu/legal-content/ET/AUTO/?uri=ecli:ECLI%3AEU%3AT%3A2012%3A171&locale=et Leedu vs. komisjon (T‑262/07)], kuna enne neid otsuseid puudus alus suhkruotsuse õiguspärasuses kahelda. (p 61-65)
Eesti Vabariik väitis, et otsuseid Pimix (C‑146/11), Tšehhi Vabariik vs komisjon (T‑248/07, ei avaldata) ja Leedu vs komisjon (T‑262/07) koostoimes tõlgendades ilmneb suhkruotsuse vastuolu ühinemisaktiga. Eesti Vabariik täitis endale seatud kohustust ülemäärased laovarud likvideerida ÜLTSi vastuvõtmisega, kuid sellele ei saanud ettevõtjate vastu tugineda, kuna määrus nr 60/2004, millele seadus viitab, oli eesti keeles avaldamata. Seetõttu tagastas Eesti Vabariik ettevõtjatele summad, mille nad olid ÜLTSi alusel tasunud. Sellele vastas aga komisjon, et maksustatav teokoosseis ei tulenenud sugugi määrusest nr 60/2004, vaid seisnes ülemääraste varude kõrvaldamata jätmises 30.11.2005. Kõnealused määrused avaldati Euroopa Liidu Teatajas eesti keeles enam kui 15 kuud enne trahvi nõudmist. Seetõttu sai Eesti Vabariik tugineda ettevõtjate vastu ÜLTSile. Tasu maksmise kohustust oleksid ettevõtjad saanud vältida, täites ülemääraste varude kõrvaldamise kohustuse. Kuna ÜLTSile sai tugineda, ei toeta Pimix (C‑146/11) akti vaidlustamist. (p 79-87)
Otsus
Kohus analüüsis poolte argumentide põhjal, kas Eesti Vabariigi hagi on vastuvõetav. Komisjoni esimene välja toodud vastuvõetavust välistav asjaolu oli, et vaidlustatud akt oli oma olemuselt arvamusavaldus (ehk mitte õigustloova iseloomuga). Kohus aga leidis, et isegi olukorras, kus vaidlustatud akt ei pannud Eesti Vabariigile ühtegi rahalist kohustust, ei välista see õigusliku tagajärge kui sellist - Eesti Vabariik esitas taotluse suhkruotsuse muutmiseks ja komisjoni põllumajanduse ja maaelu arengu peadirektor keeldus taotluse rahuldamisest lõplikult. Seega oli peadirektori vastusel Eesti Vabariigi taotlusele õiguslik tagajärg, mis tähendab, et tegu ei olnud pelgalt arvamusavaldusega ja läbivaatamist takistav asjaolu tuleb tagasi lükata. (p 56-57) Teiseks tuli kohtul lahendada küsimus, kas pärast komisjoni suhkruotsust on ilmnenud uued ja olulised asjaolud, millega ei saanud varasema akti vastuvõtmisel arvestada, sest vastasel juhul on vaidlustatud akti puhul tegu lihtsalt varasemat akti kinnitava aktiga. (p 58-60) See on oluline, sest kinnitava akti puhul oleks vaidlustamise tähtaeg möödunud. Kohus leidis, et kohtuotsuste AS Pimix (C-146/11), [https://eur-lex.europa.eu/legal-content/ET/TXT/?uri=ecli:ECLI:EU:T:2012:170 Tšehhi Vabariik vs. komisjon (T-248/07, ei avaldata)] ja [https://eur-lex.europa.eu/legal-content/ET/TXT/?uri=ecli:ECLI:EU:T:2012:171 Leedu vs. komisjon (T-262/07)] puhul pole tegu uute asjaoludega puhtalt selle tõttu, et need kohtulahendid ilmusid pärast suhkruotsust, sest see ei tähenda automaatselt, et tegu on uute asjaoludega kõnealuse vaidluse kontekstis. (p 66) AS Pimixi lahendi puhul oli tegu eelotsusega, kus kohus tõlgendas Euroopa Liidu Toimimise Lepingu artiklit 288, 297 lõiget 1 ning ühinemisakti artiklit 58. Tõlgendus, mis oleks võinud muuta vaidlusaluse akti resolutsiooni, küll aga on eelotsusel deklaratiivne väärtus, mis tähendab, et tõlgenduse mõju avaldub alates normi jõustumisest. Seega oleks võinud ülalmainitud artikleid selliselt mõista ka Eesti Vabariik ja/või komisjon suhkruotsuse vastuvõtmisel ehk tegu ei ole uue asjaoluga. (p 68-69) Lahendites Tšehhi Vabariik vs. komisjon ja Leedu vs. Komisjon tehti kindlaks muude põllumajandustoodete otsuse puudused, need puudused viisid lõpuks otsuse tühistamiseni. Eesti Vabariik väitis, et sellised puudused esinevad ka suhkruotsuses, aga need puudused olid teada juba suhkruotsuse vastuvõtmisel ja Eesti Vabariik oleks võinud soovi korral nendele tugineda - seda ei tehtud. Järelikult pole eelmainitud lahendite puhul tegu uue asjaoluga. (p 70) Kuivõrd varasemat akti lihtsalt kinnitava akti välistamiseks peab esinema kaks kumulatiivset eeldust: uus ja oluline asjaolu, siis piisab, kui lükata neist ümber vaid üks. Seda on kohus ka teinud ja tunnistas vaidlustatud akti suhkruotsust kinnitavaks aktiks ning jättis hagi vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata, kohtukulud jäid Eesti Vabariigi kanda. (p 88-89, 92)
Apellatsioonkaebus
2018. aastal esitas Eesti apellatsioonkaebuse, milles palus tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu 2017. aasta otsuse [https://eur-lex.europa.eu/legal-content/ET/TXT/?uri=CELEX:62015TJ0117 Eesti vs. komisjon (T‑117/15)]. Eesti põhjendas apellatsioonkaebust kolme väitega. Komisjon leidis, et apellatsioonkaebus on vastuvõetamatu, sest ei ole võimalik kindlaks teha, millal vaidlustatud kohtuotsus Eestile kätte toimetati ega sellest tulenevalt tuvastada, kas apellatsioon esitati tähtaegselt. Samuti asus komisjon seisukohale, et oma apellatsioonkaebuses Eesti ei selgita Üldkohtu analüüsis leiduvate õigusnormide rikkumiste sisu. Komisjon leidis, et apellatsioonkaebus tuleb jätta vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata. Euroopa Kohus asus positsioonile, et apellatsioonkaebus on vastuvõetav, sest sellega soovitakse muuhulgas kahtluse alla seada Üldkohtu õiguslik põhjendus. (p 25-33)
Esimeseks leidis Eesti, et 2012. aasta kohtuotsused (Pimix, Tšehhi vs. komisjon ja Leedu vs. Komisjon ) on uued ja olulised asjaolud. Neid tuleb pidada oluliseks kohtupraktika tähenduses. Üldkohus rikkus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 66–74 õigusnormi, kui leidis, et Eesti ei esitanud uusi asjaolusid, mistõttu kuulutati vaidlusalune otsus otsust 2006/776 kinnitavaks aktiks. Euroopa Kohus tõi välja, et kohtupraktikas ei ole asjaolu, mis ei muuda oluliselt hageja olukorda, uus oluline asjaolu. Seetõttu olid Üldkohtu õiguslikud põhjendused piisavad ja Üldkohus ei rikkunud õigusnorme. (p 34, 35, 38, 43, 47, 52)
Guglielmo Ebreo da Pesaro
Guglielmo Ebreo da Pesaro, ka Giovanni Ambrosio (sündinud umbes 1420. aasta paiku Pesaros, surnud pärast 1484. aastat Firenzes) oli Itaalia tantsija, tantsuõpetaja ja -teoreetik.
Eesti Vabariik v Euroopa Komisjon (2017)
Apellatsioonkaebus
Teiseks leidis Eesti, et Üldkohus märkis valesti määruse nr 60/2004 avaldamise aja. Üldkohus kirjutas, et määrus avaldati Euroopa Liidu Teatajas eesti keeles 4. juulil 2004, kuid tegelikult avaldati eestikeelne määrus alles 4. juulil 2005. (p 54-56)
Guglielmo Ebreo da Pesaro
Eluloolist
Guglielmo sündis arvatavasti Pesaros 1420. aasta paiku, võib-olla Pesaro õukonda Sitsiiliast tulnud juudi soost Moysese või Musetto nimelise tantsumeistri peres. Guglielmol oli ka vend Giuseppe, kes oli samuti tantsuõpetaja. 1433. aasta paiku alustas Guglielmo Ebreo tegutsemist tantsuõpetaja ja -teoreetiku, helilooja ja koreograafina, esmalt Domenico da Piacenza õpilasena, hiljem kolleegina. Ta töötas põhikohaga Pesaros Alessandro Sforza õukonna teenistuses, vahel ajutiselt ka Da Varano perekonna teenistuses Camerinos ja Montefeltrode teenistuses Urbinos.
Eesti Vabariik v Euroopa Komisjon (2017)
Apellatsioonkaebus
See jättis Eesti ettevõtetele ülemääraste varude kõrvaldamiseks 4,5 kuud. Eesti arvates oli see aeg lühike ja ettevõtjale liiga koormav võrreldes ajaga, mis anti varude kõrvaldamiseks teistele riikidele. Euroopa Kohus andis hinnangu, et kuivõrd teine väide on suunatud punkti 84 vastu koostoimes punktiga 13, siis piisab tõdemisest, et vaidlustatud punkt on osa Üldkohtu analüüsist täiendavas küsimuses, kas 2012. aasta kohtuotsused on käsitletavad oluliste asjaoludena. Täiendavaid põhjendusi analüüsiv väide ei saa viia kohtuotsuse tühistamiseni ja seetõttu osutus teine väide tulemusetuks. (p 57-58)
Guglielmo Ebreo da Pesaro
Eluloolist
Ta sai peagi kuulsaks ning teda kutsuti sageli lavastama ja ette valmistama tantse tähtsate õukonnapidustuste jaoks: Camerinos ja Ferraras 1444. aastal, Pesaros 1447. ja 1448. aastal, Ravennas 1448. aastal. 1450. aastast alates töötas ta Milanos Alessandro venna Francesco Sforza teenistuses. Teada on, et ta töötas hiljem ka Bolognas (1454) ja Imolas (1458); 1459. aastal viibis ta Milano, Mantua ja Padua õukondades ja järgneval aastal Urbinos, Milanos, Pavias ja Forlìs.
Eesti Vabariik v Euroopa Komisjon (2017)
Apellatsioonkaebus
Kolmandaks leidis Eesti, et Üldkohtu kohtuotsuse põhjendustest ei nähtunud selget põhjenduskäiku ning oli võimatu mõista, millistele asjaoludele tugineti. Eesti tõi välja, et ettevõtjatele tekivad varude teatavaks tegemisest kohustused, kuid Üldkohus ei käsitlenud seda ja rikkus sellega põhjendamiskohustust. Kuivõrd see väide on samuti suunatud kohtuotsuse punkti 84 vastu, mis puudutab täiendavaid põhjendusi ning ei saa viia kohtuotsuse tühistamiseni, siis lükati see tulemusetuse tõttu tagasi.
Kõik kolm väidet lükati tagasi ning apellatsioonikaebus jäeti tervikuna rahuldamata. Eesti Vabariigilt mõisteti välja kohtukulud, sest apellatsioonkaebuse rahuldamata jätmisel hüvitab kohtukulud vaidluse kaotanud pool. (p 60-67)
Guglielmo Ebreo da Pesaro
Eluloolist
Järgnevail aastail oli Ambrosio Pesaros ja 1471. aastal sõitis ta Urbino, Faenza ja Pesaro vahel. Hoolimata töötamisest erinevates Itaalia õukondades, jäi ta Alessandro Sforza teenistusse 1473. aastani ja oli pärast sealt lahkumist koos poja Pierpaologa Federico da Montefeltro teenistuses. Viimane olulisem mainimine õukonnapidustuste korraldajana on Napoli õukonnas 1474. aastal ja Pesaros 1475. aastal. On teada, et samal ajal püüdis ta mitu korda edutult leida püsivat töökohta teistes õukondades, näiteks Milano Sforzade või Firenze Medicite õukonnas, kus ta tõenäoliselt ajutiselt ka töötas. 1481. aastal mainitakse Giovanni Ambrosiot teenimas Ferraras, toona väga noore Isabella d'Este tantsuõpetajana. 1484. aastal sai ta Lorenzo il Magnificolt lõplikult äraütleva vastuse oma taotlusele saada püsiv ametikoht tantsuõpetaja ja koreograafina Firenze õukonnas. Giovanni Ambrosio täpne surmadaatum ja -koht on teadmata.
Teosed
On teada ka, et kaks Urbino ja Pesaro raamatukogus olnud käsikirja läksid kaotsi juba 16. sajandi alguses.
Tähtsaim ja täielikem käsikirjaline eksemplar traktaadist asub Pariisis (Bibliothèque nationale, Fonds ital., 973). See on õhukesel kirjutusmaterjalil, illumineeritud ja valminud 11. oktoobril 1463. aastal Milanos kopist Pagano di Rho või Paganus Raudensise tööna. Sellega väga sarnane koopia on samas raamatukogus asuv käsikiri 476 (Bibliothèque nationale, Fonds ital., 476). Teos on kirjutatud elegantses Toscana dialektis proosatekstina, sissejuhatuseks kaks luuletust tertsiinis, üks vulgaarkeeles ja üks ladina keeles, adresseeritud Galeazzo Maria Sforzale. Sissejuhatav sabaga sonett ülistab tantsukunsti ja eessõnas (proemio) toob autor välja muusika ja tantsu algset kokkukuuluvust, püüdes rõhutada tantsukunsti kõrget esteetilist ja moraalset väärtust ning asetsemist kunsti ja teaduse piirimail.
Chauncey Billups
Chauncey Ray Billups (sündinud 25. septembril 1976 Denveris) on Ameerika Ühendriikide endine korvpallur, kes mängis korvpalliliigas NBA kokku 17 hooaega. Billups tuli 2004. aastal NBA meistriks ja valiti samal aastal ka finaalseeria kõige väärtuslikumaks mängijaks (MVP).
Karjäär
Billups mängis keskkooli- ja ülikoolikorvpalli USA Colorado osariigis ning ta valiti 1997. aasta NBA draft'i 3. valikuna Boston Celticsisse. Keset debüüthooaega vahetati Billups Toronto Raptorsisse, misjärel veetis ta kaks hooaega nii Denver Nuggetsi kui ka Minnesota Timberwolvesi koosseisus. Püsivama mängupaiga leidis Billups 2002/03. hooajaks, kui siirdus kuueks aastaks Detroit Pistonsi ridadesse.
Hillary Clinton
Hillary Rodham Clinton (sünninimi Hillary Diane Rodham; sündinud 26. oktoobril 1947 Chicagos) on USA poliitik. Aastatel 2009–2013 oli ta Ameerika Ühendriikide riigisekretär. Ta on Demokraatliku Partei liige alates 1968. aastast. Ta oli 2016. aasta presidendivalimistel Demokraatliku Partei kandidaat.
Chauncey Billups
Karjäär
Detroit Pistonsi koosseisus tuli Billups 2004. aastal koos Ben Wallace'i, Rasheed Wallace'i, Tayshaun Prince'i ja Richard Hamiltoniga NBA meistriks, kui finaalseerias alistati mängudega 4 : 1 Los Angeles Lakers. 2006. aastal valiti Billups esimest korda NBA tähtede mängule. 2006. aastal, kui Ben Wallace siirdus Chicago Bullsi, sai Billupsist ühtlasi ka Detroit Pistonsi kapten.
Hillary Clinton
Lapsepõlv ja õpingud
Hillary sündis Chicagos ja kasvas üles selle eeslinnas Park Ridge'is. Tema isa oli väikese äri omanik tekstiilitööstuses, ema oli kodune. Tal on kaks nooremat venda Hugh ja Tony.
Chauncey Billups
Karjäär
2008. aasta 3. novembril vahetati Chauncey Billups koos meeskonnakaaslase Antonio McDyessiga Allen Iversoni vastu Denver Nuggetsisse, kus ta kogus hooajal 2009/10 oma karjääri parimad 19,5 punkti mängus. Karjääri lõpusirgel vigastustega maadelnud Billups veetis viimased hooajad New York Knicksi ja Los Angeles Clippersi meeskondades ning lõpetas NBA karjääri Detroit Pistonsis, kellega veetis oma kõige edukamad aastad.
Isiklikku
Billupsil on kolm last: Cydney, Ciara ja Cenaiya. Tema noorem vend Rodney oli samuti korvpallur, kes mängis NBA tütarliigas, D-liigas.
Hillary Clinton
Lapsepõlv ja õpingud
Hillary õppis Yale'i ülikoolis õigusteadust ja lõpetas kooli 1973 doktorikraadiga. Ülikooli ajal töötas ta Yale'i lasteuuringute keskuses. Noorpõlves oli ta vabariikliku partei liige ja kolledeži noorte vabariiklaste klubi president.
Hillary tutvus Bill Clintoniga 1971, kui mõlemad õppisid Yale'i ülikoolis. Nad abiellusid 11. oktoobril 1975. 27. veebruaril 1980 sündis nende ainus laps Chelsea Clinton.
Bill Clintoni abikaasana oli Hillary 1979–1981 ja 1983–1992 Arkansase esimene leedi ning 1993–2001 USA esimene leedi.
Poliitikukarjäär
thumb|Hillary Clintoni senaatorina (2008) Aastatel 2001–2009 oli Clinton senaator. Ta esindas New Yorgi osariiki. 2000. aasta lõpus kogus ta Demokraatliku Partei kandidaadi valimistel kahe kandidaadi seas 82% häältest ja senaatorivalimistel kaheksa kandidaadi seas 55% häältest. Lisaks demokraatidele toetasid teda Töötavate Perede Partei ja New Yorgi Liberaalne Partei. 2006. aastal valiti ta tagasi, kui ta kogus algul Demokraatliku Partei kandidaadi valimistel kahe kandidaadi seas 84% ja senaatorivalimistel kuue kandidaadi seas 67% häältest.