cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Austria pärilussõda
1745. aasta kampaania
1745. aasta suvel otsustasid prantslased taas kord tõsta üles Charles Edward Stuarti nõude Briti troonile. Eesmärgiks oli algatada mäss Šotimaal, mis pidi suunama Briti tähelepanu eemale sõjalt Euroopa mandril, ja võis isegi nõuda Suurbritannia lahkumist sõjast üldse. 23. juulil 1745 randus Charles Eriskay saarel Hebriididel, Šotimaast loodes. 25. juulil 1745 otsustas Charles seilata Šotimaale. 1745. aasta augusti lõpuks randus Charles Šotimaal ja hakkas koguma jakobiitidele ustavaid vägesid eesmärgiga panna ta troonile. Charles oli juba kogunud 1300 šotlast, kes olid valmis võitlema tema jakobiitide armees. Hannoverist pärit kuningas George II võimu kaitsele Inglismaal asus Dettingeni lahingu veteran, kindral John Cope. 31. augustil 1745 marssis Cope umbes 2000 Briti sõduriga põhja. Charles jõudis Perthi 18. septembril 1745 ja Edinburgh alistus talle 27. septembril 1745. Kui Cope tõi 1. oktoobril 1745 oma armee Prestonpansi linnani Šotimaal, valis ta kõrrepõllu, mida ta arvas hästi turvaliseks, kuhu oma väed laagrisse panna. Siiski ei olnud see nii turvaline, nagu ta arvas, ja järgmise hommiku koidikul, 2. oktoobril 1745, ründasid Charlesi Šoti väed ja võitsid britte. Brittide kaotusega Prestonpansis ilmnes, et kogu Šotimaa kuulus Charlesile. Novembriks 1745 oli tema armees 5000 jalaväelast ja 300 ratsaväelast. Novembri keskel 1745 ületas see Šotimaa piiri ja tungis Inglismaale.
Kui jakobiitide armee liikus lõunasse Inglismaale, veenis Charles oma vägesid, et abi ja tugevdused Inglise jakobiitidelt on iga kell saabumas. Seda abi ja tugevdusi oli meeleheitlikult vaja, kuna jakobiidid olid 3 Briti väliarmee vastu kõvasti vähemuses. 6. detsembril 1745 Derbys, Põhja-Inglismaal, nõustus Charles lõpuks vastumeelselt oma vanemohvitseridega Šotimaale tagasi pöörduma. Kuuldes tagasipöördumisest Derbys, loobusid prantslased oma sissetungiplaanidest Inglismaale. Jakobiidid tundsid, et nad võivad brittidega turvalisemalt võidelda kaitselahingus Šotimaa pinnal, kui Inglismaal. 17. jaanuaril 1746 alistas 6000 šotlast, suurim hulk vägesid, mille jakobiidid suutsid ülestõusu ajal koguda, Falkirk Muiri lahingus 12 000-mehelise parima Briti väe. 27. aprillil 1746 Charles Stuart ja tema ülestõus lõpuks siiski kaotas Cullodeni lahingus.
Mõlema poole armeede manöövrid sõjas Elbe ülemjooksul hõlmasid terve suve. Vahepeal menetleti poliitilisi küsimusi keisrivalimisest ning Preisimaa ja Suurbritannia suhetest. Austria peamised jõupingutused olid suunatud Maini ja Lahni orgudele ja Frankfurdile, kus Prantsuse ja Austria armeed manööverdasid positsiooni pärast, millelt heidutada valimiskogu. Austria marssal Traun oli edukas ja seetõttu valiti Maria Theresia abikaasa Franz 13. septembril 1745 Saksa-Rooma keisriks. Friedrich leppis Suurbritanniaga kokku tunnistada valimist mõni päev hiljem, kuid Maria Theresia ei nõustunud 1741. aasta Wrocławi rahuga, mille järgi oli ta sunnitud tunnistama Friedrichi Sileesia-anneksiooni. Maria Theresia püüdis nüüd sõjaõnne najal Sileesiat tagasi saada. Saksimaa ühines Austriaga selles viimases püüdes Sileesia tagasi vallutada.
Kuid kampaania ei olnud lõppenud. Austria kontingent Mainilt ühines välimarssal Rutowsky (1702–1764) juhitud saksidega ning Berliini suunal tehti kombineeritud liikumins: Rutowsky Saksimaalt ja vürst Charles Böömimaalt. Oht oli väga suur. Friedrich ajas oma väed Sileesias kiiresti jalgele ja marssis nii kiiresti kui võimalik Dresdeni peale Saksimaal. Friedrich võitis lahinguid 24. novembril 1745 Katholisch-Hennersdorfis ja 25. novembril Görlitzis. Vürst Charles oli seepeale sunnitud loobuma oma plaanidest rünnata Sileesiat ja kiirustas tagasi Saksimaad kaitsma. Teine Preisi armee "Vana dessaulase" juhtimisel edenes Magdeburgist Elbet pidi üles kohtuma Rutowskyga. Viimane võttis tugeva positsiooni Kesselsdorfi juures Meißeni ja Dresdeni vahel, kuid veteran Leopold ründas teda otse ja kõhklemata 14. detsembril 1745. Saksid ja nende liitlased aeti täielikult põgenema pärast rasket võitlust Kesselsdorfi lahingus. Maria Theresia sunniti viimaks järele andma. 25. detsembril 1745 sõlmitud Dresdeni rahuga tunnistas ta Friedrichi Sileesia-anneksiooni, nagu varem oli tunnistanud Wrocławi rahuga aastal 1741. Friedrich omalt poolt tunnistas Maria Theresia abikaasa Franz I valimist Saksa-Rooma keisriks.
Itaalia kampaaniad aastatel 1741–1747
pisi|püsti=1.35|[[Felipe V perekond, Louis-Michel van Loo]]
Kesk-Itaalias koguti hispaanlaste ja napollaste armee eesmärgiga vallutada Milano. Aastal 1741 edenes 40 000-meheline hispaanlaste ja napollaste liitlasarmee Montemari hertsogi juhtimisel Modena suunas, Modena hertsog oli nendega liitu asunud, kuid valvas Austria väejuht, krahv Otto Ferdinand von Abensperg und Traun mängis nad üle, vallutas Modena ja sundis hertsogi tegema eraldirahu.
Aastal 1743 saavutas Hispaania Panaro jõel võidu Trauni üle Campo Santo lahingus 8. veebruaril 1743. Siiski raisati järgmised kuus kuud tegevusetusele ja Georg Christian von Lobkowitz, liitudes Trauniga tugevdustega Saksamaalt, surus hispaanlased tagasi Riminisse. Jälgides Veneetsiast, tervitas Rousseau hispaanlaste taganemist kui "kogu sajandi ilusaimat sõjalist manöövrit". Hispaania-Piemonte sõda Alpides jätkus ilma erilise tulemuseta, ainus märkimisväärne juhtum oli esimene Casteldelfino lahing (7.–10. oktoobril 1743), kui esialgne Prantsuse rünnak tagasi löödi.
Aastal 1744 muutus Itaalia sõda tõsiseks. Enne Hispaania pärilussõda (1701–1714) valitses Hispaaniat ja Austriat sama (Habsburgide) kuninglik dünastia. Järelikult olid Austria ja Hispaania välispoliitikad Itaalia suhtes huvide sümmeetriaga ja need huvid olid tavaliselt vastuolus Bourbonide kontrollitava Prantsusmaa huvidega. Siiski asendas Utrechti rahust ja Hispaania pärilussõja lõpust alates lastetut viimast Habsburgist monarhi (Carlos II) Prantsuse Bourbonist kuninga Louis XIV pojapoeg Anjou Philippe, kellest Hispaanias sai Felipe V. Nüüd oli välispoliitika huvide sümmeetria Itaalia suhtes Bourbonide Prantsusmaa ja Bourbonide Hispaania vahel, kus Austria Habsburgid olid tavaliselt opositsioonis. Savoia kuningas Carlo Emanuele järgis pikaajaliselt väljakujunenud Savoia välispoliitikat olla vastu Hispaania sekkumisele Põhja-Itaalias. Siis, aastal 1744, seisis Savoia silmitsi Hispaania ja Prantsuse ühendarmeede suurejoonelise sõjalise plaaniga vallutada Põhja-Itaalia.
Siiski olid Hispaania ja Prantsuse ühendarmeede rindekindralid selle kava rakendamisel piiratud oma valitsuste käskudega. Näiteks Hispaania armee välikomandör Conti prints ei saanud midagi arutada kõigi Hispaania vägede ülemkomandöri markii de La Minaga. Conti prints tundis, et markii "alistus pimesi kõigile käskudele, mis tulid Hispaaniast", ilma tegelikkust kaalumata. Valmistudes sõjaliseks kampaaniaks püüdsid Hispaania ja Prantsuse ühendarmeed ületada juunis 1744 Alpid ja koondada armee Dauphinés, ühendades siin Alam-Po armee.
pisi|vasakul|[[Carlos III, Anton Raphael Mengs]]
Genova toetus andis maantee Kesk-Itaaliasse. Kui Conti prints jäi põhja, läks krahv Gages seda teed pidi lõunasse. Kuid siis asus Austria väejuht, vürst Lobkowitz rünnakule ja ajas krahv Gages'i Hispaania armee kaugemale lõunasse Napoli piiri suunas, väikese Velletri linna juurde. Velletri juhtus olema Augustuse sünnikoht, kuid nüüd, juunist augustini 1744, muutus Velletri krahv Gages'i juhitava Prantsuse-Hispaania armee ja vürst Lobkowitzi juhitava Austria väe vahelise ulatusliku sõjalise manööverdamise sündmuskohaks. Napoli kuningas (tulevane Hispaania Carlos III) Austria armee tegutsemisest nii tema piiride lähedal ja otsustas hispaanlasi abistada. Üheskoos üllatas Prantsuse, Hispaania ja Napoli ühendarmee Austria armeed 16.–17. juuni öösel 1744. Rünnaku käigus aeti austerlased minema 3 tähtsalt künkalt Velletri linna ümber. Seda lahingut kutsutakse mõnikord "Nemi lahinguks" naabruses asuva väikese Nemi linna pärast. Selle üllatusrünnaku tõttu võis ühendarmee võtta oma valdusse Velletri linna. Seega kutsutakse üllatusrünnakut ka esimeseks Velletri lahinguks.
pisi|[[Louis-François de Bourbon-Conti|Conti prints, Alexis Simon Belle]]
Sõda Alpides ja Apenniinides oli juba teravalt vaidlustatud, enne kui Conti prints ning Hispaania ja Prantsuse ühendarmee Alpidest alla tulid. Villafrancat rünnati Conti poolt 20. aprillil 1744. Pärast Alpidest alla tulemist hakkas vürst Conti 5. juulil 1744 edenema Piemonte suunas. 19. juulil 1744 oli Hispaania ja Prantsuse ühendarmee hõivatud Piemonte armeega mõneti meeleheitlikus võitluses Peyre-Longue juures. Lahingu tulemusel võttis Hispaania ja Prantsuse ühendarmee Teises Casteldelfino lahingus kontrolli alla Casteldelfino. Conti liikus siis Delmontesse, kus 8.–9. augusti öösel 1744 (lihtsalt 36 tundi varem, kui Hispaania armee Lõuna-Itaalias Teises Velletri lahingus võitles) võttis Hispaania ja Prantsuse ühendarmee Piemontelt Delmonte lahingus Delmonte linna. Sardiinia (sealhulgas Piemonte) kuningat võideti 30. septembril 1744 Conti poolt taas suures lahingus Madonna dell'Olmo all Coni (Cuneo) lähistel. Contil ei õnnestunud siiski võtta suurt Coni kindlust ja ta pidi taganema Dauphinésse oma talvekorterisse. Seega ei ühinenud Hispaania ja Prantsuse ühendarmee kunagi vürst Lobkowitzi juhitava Hispaania armeega lõunas ja nüüd asus nende vahele Austria-Sardiinia armee.
1745. aasta kampaania Itaalias ei olnud pelgalt postisõda. Torino kokkulepe 1742. aasta veebruarist (kirjeldatud eespool), mis lõi ajutise suhte Austria ja Piemonte-Sardiinia vahele, põhjustas jahmatuse Genova vabariigis. Siiski, kui sellele ajutisele suhtele anti 13. septembril 1743 sõlmitud Wormsi lepinguga vastupidavam ja usalduslikum iseloom, muutus Genova valitsus hirmunuuks. See hirm diplomaatilisest eraldatusest sundis Genova vabariiki loobuma oma erapooletusest sõjas ja ühinema Bourbonidega. Järelikult sõlmis Genova vabariik salalepingu Prantsusmaa, Hispaania ja Napoli Bourbonide liitlastega. 26. juunil 1745 kuulutas Genova Piemonte-Sardiiniale sõja.
Jaamaülem (film)
"Jaamaülem" (inglise keeles "The Station Agent") on 2003. aasta koomiline draamafilm, mis räägib mehest, kes otsib üksindust mahajäetud raudteejaamas Newfoundlandis New Jerseys.
Austria pärilussõda
Itaalia kampaaniad aastatel 1741–1747
Keisrinna Maria Theresia oli pettunud, et Lobkowitzil ei õnnestunud Gagesi edenemist peatada. Järelikult asendati Lobkowitz krahv Schulenburgiga. Austerlaste väejuhivahetus julgustas Bourboni liitlasi 1745. aasta kevadel esimesena ründama. Järelikult liikus krahv de Gages Modenast Lucca suunas, Hispaania ja Prantsuse ühendarmee Alpides marssal Maillebois' juhtimisel (vürst Conti ja marssal Maillebois vahetati välja talvel 1744–1745) edenes läbi Itaalia Riviera Tanaroni. Juuli keskel 1745 oli kaks armeed viimaks Scrivia ja Tanaro vahele koondunud. Üheskoos moodustasid krahv de Gages'i armee ning Hispaania ja Prantsuse ühendarmee ebaharilikult arvuka 80 000-mehelise väe. Kiirmarss Piacenzasse meelitas Austria väejuhi sinna ja tema äraolekul 27. septembril 1745 ründasid liitlased ja võitsid täielikult sardiinlasi Bassignana all, võidule järgnesid kiiresti Alessandria, Valenza ja Casale Monferrato vallutamised.
pisi|vasakul|[[Filippo I di Parma|Hispaania infant Felipe, Laurent Pécheux]]
Jaamaülem (film)
Filmis kasutatud raudteejaam asub West Milfordis. Filmi stsenaariumi kirjutas ja filmi lavastas Thomas McCarthy. Filmis mängivad Peter Dinklage, Patricia Clarkson, Bobby Cannavale, Michelle Williams ja Richard Kind.
Austria pärilussõda
Itaalia kampaaniad aastatel 1741–1747
Keerukas Itaalia poliitika kajastub siiski tõsiasjas, et krahv Maillebois oli lõpuks võimetu võidust kasu lõikama. Tõepoolest, 1746. aasta algul tulid Austria väed, vabad Austria rahust Preisimaa Friedrich II-ga, läbi Tirooli Itaaliasse. Hispaania ja Prantsuse ühendarmee talvekorter Astis, Itaalias, langes otsese rünnaku alla ja Prantsuse 6000-meheline garnison Astis sunniti alla andma. Samal ajal tabas krahv Maximilian Ulysses Browne Austria korpusega liitlasi Po alamjooksul ja lõikas ära nende ühendusteed Hispaania ja Prantsuse ühendarmee põhijõududega Piemontes. Rida väikseid lahinguid hävitasid seega täielikult Hispaania ja Prantsuse ühendarmee vägede suure kontsentratsiooni. Liitlased eraldusid, Maillebois kattis Liguuria, hispaanlased marssisid Browne vastu. Viimane oli kohe ja tugevasti kindlustunud ja kõik, mida hispaanlased teha said, oli Piacenza juures kaevuda, Hispaania infant Felipe kui ülemkomandör kutsus Maillebois endale appi. Prantslased, osavalt juhitud ja kiiresti marssides, ühendasid taas kord jõud, kuid nende olukord oli kriitiline, ainult kahe marsi kaugusel nende taga oli Sardiinia kuninga armee neid jälitamas ja nende ees oli austerlaste peaarmee. Karm Piacenza lahing 16. juunil 1746 oli raske võitlus ja Maillebois oli peaaegu võitu võtmas, kui infanti käsk ta lahkuma sundis. Et armee üldse põgenema pääses, oli Maillebois' ja tema poja ja staabiülema teene. Nende juhtimisel lipsas Hispaania ja Prantsuse ühendarmee nii austerlaste kui ka sardiinlaste käest ja võitis 12. augustil 1746 Austria korpust Rottofreddo lahingus. Siis taganes Austria armee Genovasse.
Hilisemad kampaaniad
pisi|püsti=1.35|Madalmaad: [[Bergen op Zoom üleval keskel]]
Sõja viimast 3 kampaaniat Madalmaades illustreeris nüüd täielikult välja kujunenud marssal Saxe'i geenius. Pärast Fontenoyd hõivasid prantslased kõik oma ees. Enamuse brittide taandumine abiks Neljakümneviie mässu mahasurumisele kodus jättis liitlased abitusse seisu. Aastal 1746 aeti hollandlased ja austerlased tagasi Maasi joonele ning enamuse tähtsatest kindlustest võtsid prantslased ja Brüssel vallutati veebruaris 1746. Septembris käivitasid britid reidi Lorienti püüdega pakkuda diversiooni liitlasvägedele abiks Madalmaades. Rocourti lahing Liège'i lähistel, mis võideldi 11. oktoobril vürst Charlesi juhitavate liitlaste ja Saxe'i juhitavate prantslaste vahel, lõppes viimase võiduga. Hollandi Vabariik ise oli nüüd ohus, ja kui aprillis 1747 Saxe'i armee, mis oli nüüd vallutanud Austria Madalmaad kuni Maasini, pööras oma tähelepanu Ühendatud Provintsidele, avaldasid vanad piirikindlused vaid nõrka vastupanu. 1746. aasta augustist alates olid kestnud Breda rahukõnelused püüdega leida rahuplaan, kuid seni oli neil vähe edu.
Sõja lõpetus
pisi|300px|Euroopa 1748. aasta Aacheni rahu järgsetel aastatel
Austria pärilussõda lõppes Aacheni rahuga. Maria Theresia ja Austria elasid üle status quo ante bellum, ohverdades vaid Sileesia territooriumi, mille Austria loovutas Preisimaale. Sõja lõpp pani alguse ka Saksa dualismile Preisimaa ja Austria vahel, mis õhutas lõpuks Saksa rahvuslust ja viis Saksamaa ühendamiseni.
Vaatamata oma võitudele andis Louis XV, kes tahtis olla vahekohtunik ja mitte vallutaja, kõik oma vallutused võidetud vaenlastele rüütellikkusega tagasi, väites, et ta on "Prantsusmaa kuningas, mitte poodnik". See otsus, suures osas tema kindralite ja prantsuse rahva poolt valesti aru saadud, tegi kuninga ebapopulaarseks. Prantslased saavutasid nii vähe, mille eest nad võitlesid, selle eest omandasid nad väljendid Bête comme la paix ('loll nagu rahu') ja travailler pour le roi de Prusse ('töötama Preisimaa kuningale', s.o töö mitte millegi eest). Viimast väljendit kasutavad prantslased ikka veel. Siiski tervitati tema heldust Euroopas ja Prantsusmaa suurendas oma poliitilist mõju mandril.
Sõja üldine iseloom Euroopas
Preisimaa triumf oli paljus tänu üldtunnustatud taktika ja distsipliini põhimõtete täielikumale rakendamisele, kuigi vähem üldiselt peale surutud. Teised riigid korraldasid oma väed ümber pärast sõda, mitte niivõrd Preisi mudeli järgi, kui tuntud üldiste põhimõtete rangema kohaldamise alusel. Veelgi enam, Preisimaa oli kõigist teistest mandririikidest kaugel ees halduse poolest, ja eriti Austria üle oli tema eelis selles küsimuses peaaegu otsustav. Lisaks sellele oli Friedrichi isiklik ülemvõim, vastandina kindralitele, kes vastutasid oma meeste eest oma otseste ülemuste ees.
Põhja-Ameerika
Sõda peeti ka Põhja-Ameerikas ja Indias. Põhja-Ameerika Briti kolooniates oli konflikt tuntud kui kuningas George'i sõda ja see ei alanud enne, kui Prantsusmaa ja Suurbritannia ametlik sõjakuulutus mais 1744 kolooniatesse jõudis. Uus-Prantsusmaa ning Briti kolooniate Uus-Inglismaa, New Yorgi ja Nova Scotia vahelisel piiril toimusid sagedasti väikesemahulised rüüsteretked, peamiselt Prantsuse koloniaalvägede ja nende indiaani liitlaste poolt Briti sihtmärkide vastu, kuigi Briti kolonistid tegid mitmeid katseid korraldada ekspeditsioone Uus-Prantsusmaa vastu. Kõige tähtsam juhtum oli Prantsuse Louisbourgi kindluse vallutamine Cape Bretoni saarel (Île Royale) koloniaalmiilitsa ekspeditsiooniga (29. aprill – 16. juuni 1745), mille korraldas Massachusettsi kuberner William Shirley, juhatas William Pepperrell Maine'ist (Massachusettsi osa) ja abistas kuninglik laevastik. Prantsuse ekspeditsioon Louisbourgi aastal 1746 tagasivõtmiseks nurjus halva ilma, haiguste ja komandöri surma tõttu. Louisbourg tagastati Prantsusmaale Madrase eest, mis tekitas palju viha Briti kolonistide seas, kes arvasid, et on selle vallutusega kõrvaldanud kaapripesa.
India
pisi|püsti=1.35|[[Briti Ida-India Kompanii|Ida-India Kompanii lipp (asutatud aastal 1600)]]
Sõda tähistas suurriigi algust Inglismaal ning võimsa võitluse algust Suurbritannia ja Prantsusmaa vahel Indias ning Euroopa sõjalise ülemvõimu ja poliitilise sekkumise algust mandril. Suur vaenutegevus algas Mahé de La Bourdonnais juhitava eskaadri saabumisega, mis tõi vägesid Prantsusmaalt. Septembris 1746 viis Bourdonnais oma väed Madrase lähistele ja asus sadamat piirama. Kuigi see oli peamine Briti asuala Karnātakas, oli Madras nõrgalt kindlustatud ja omas vaid väikest garnisoni, peegeldades Euroopa kohaloleku Indias seni peamiselt kaubanduslikku iseloomu. 10. septembril, vaid kuus päeva pärast Prantsuse väe saabumist Madras alistus. Bourdonnais' poolt kokku lepitud üleandmistingimustega pakuti asunikele Briti Ida-India Kompanii poolt lunaraha. Siiski oli selle järeleandmise vastu Compagnie des Indes orientales India valduste kindralkuberner Dupleix. Kui Bourdonnais oli sunnitud oktoobris pärast tema eskaadri hävingut tsüklonis Indiast lahkuma, taganes Dupleix kokkuleppest. Karnātaka naabob Anwaruddin Muhammed Khan asus britte toetama ja Madrast tagasi vallutama, kuid vaatamata oma armee suurele arvulisele ülekaalule purustati prantslaste poolt kergesti ja veriselt, esimene demonstratsioon kvaliteedilõhest, mis avaldus Euroopa ja India armeede vahel.
Admiral Boscaweni juhitud eskaadri saabumisega, mis tõi vägesid ja suurtükke, läksid britid rünnakule, asudes piirama Pondichéryt. Nad olid kaitsjatest märkimisväärses arvulises ülekaalus, kuid asundus oli Dupleix' poolt raskelt kindlustatud ja pärast kaht kuud piiramist loobuti.
Rahuleping tõi Madrase Briti kompaniile tagasi vastutasuks Louisbourgi eest Kanadas. Siiski jätkus konflikt kahe kompanii vahel vahendajate kaudu rahuajal enne Seitsmeaastase sõja puhkemist, kus Briti ja Prantsuse väed võitlesid Hyderabadi ja Karnātaka troonide rivaalitsevate nõudlejate nimel.
Mereoperatsioonid
Mereoperatsioonid selles sõjas olid läbi põimitud Jenkinsi kõrva sõjaga, mis puhkes aastal 1739 Suurbritannia ja Hispaania vaheliste pikkade vaidluste tagajärjel nende vastandlike nõuete üle Ameerikas. Sõda oli tähelepanuväärne silmapaistva kaapersõja poolest mõlemalt poolelt. Seda viidi hispaanlaste poolt suure eduga läbi Lääne-Indias ja aktiivselt kodumaal. Prantslased ei olnud vähem aktiivsed kõigil meredel. Mahé de La Bourdonnais' rünnak Madrasele oli oma iseloomult suuresti kaaperdamine. Britid vastasid jõuliselt. Kaaperdamiste koguarv Prantsuse ja Hispaania korsaaride poolt oli kokku tõenäoliselt suurem kui brittide poolt – nagu Prantsuse vaimukas Voltaire lõbusalt kuulutas, tema valitsus nimelt kiitles, et rohkem Briti kaubalaevu võeti, kuna Briti kaubalaevu oli palju rohkem võtta; kuid osaliselt ka, kuna Briti valitsus ei olnud veel alustanud konvoide kasutamisega nii rangelt, nagu hilisematel aegadel.
Lääne-India
pisi|[[Viitseadmiral Edward Vernon]]
23. oktoobril 1739 kuulutati Suurbritannia poolt Hispaaniale sõda, mis sai tuntuks kui Jenkinsi kõrva sõda. Kavas oli korraldada ühendoperatsioone Hispaania kolooniate vastu idast ja läänest. Üks vägi, maa- ja merevägi, pidi neid ründama Lääne-Indiast admiral Edward Vernoni juhtimisel. Teine, kommodoor George Ansoni, hilisema lord Ansoni juhtimisel pidi minema ümber Hoorni neeme ja langema peale Ladina-Ameerika Vaikse ookeani rannikule. Viivitused, halb ettevalmistus, korruptsioon laevatehases ning mere- ja maaväe ohvitsere puudutavad nääklemised põhjustasid lootusrikka skeemi nurjumise. 21. novembril 1739 õnnestus admiral Vernonil siiski vallutada halvasti kaitstud Hispaania sadam Portobelo tänapäeva Panamas. Kui Vernon ühines Chaloner Ogle'i suure mereväetugevduse ja tugeva väekorpusega, rünnati Cartagenat tänapäeva Colombias (9. märts – 24. aprill 1741). Viivitus andis Sebastián de Eslava ja Blas de Lezo y Olavarrieta juhitavatele hispaanlastele aega valmistuda. Pärast kahte kuud oskuslikku kaitset Hispaania poolt jäi Briti rünnak lõpuks alla massilisele haiguspuhangule ja taandumine kannatas kohutavat elude ja laevade kaotust.
Pärast Briti sissetungide ja Hispaania vastusissetungi nurjumist Georgiasse aastal 1742, jäid võitlevate poolte merelahingud Kariibi merel mõlema poole kaaparitele. Kartes suurt rahalist ja majanduslikku kaotust, mida võiks põhjustada hõbedalaevastiku vallutamine, vähendas Hispaania riski, vähendades konvoide arvu, vähendades seeläbi nende väärtust. Suurendati ka külastatavate sadamate arvu ja vähendati prognoositavaid reise.
Sõja viimasel aastal nähti kahte tähtsat lahingut Kariibi merel: teist brittide rünnakut Santiago de Cubale, mis samuti lõppes nurjunult, ja merelahingut, mis tulenes kahe konvoi juhuslikust kohtumisest. Lahing hargnes lahti segadusest, kus kumbki pool oli korraga mures oma kaubanduse kaitsmisest ja püüdis vahelt haarata teise oma. Vallutamine muutus eriti soovituks brittidele fakti tõttu, et Hispaania koju suunduv laevastik oli laetud hõbedakangidega Ameerika kaevandustest. Edu kaldus brittidele, kui üks Hispaania sõjalaev jooksis madalikule ja teine püüti kinni, kuid Briti komandör ei suutnud edu kaitsta ja Hispaania laevastik varjus Havannasse.
Vahemeri
pisi|püsti=1.35|[[Juan José Navarro juhitud Prantsuse-Hispaania laevastik ajas aastal 1744 Touloni juurest minema Thomas Mathewsi juhitud Briti laevastiku]]
Kui Anson oli oma ümbermaailmareisil, keskendus Hispaania peamiselt kuninga Itaalia poliitikale. Eskaader varustati Cádizis, et viia väed Itaaliasse. Seda jälgis Briti admiral Nicholas Haddock. Kui blokeeriv eskaader oli sunnitud varude täiendamiseks lahkuma, läks Hispaania admiral Juan José Navarro merele. Teda jälitati, kuid kui Briti vägi silmapiirile ilmus, ühines Navarroga Prantsuse eskaader Claude-Elisée de La Bruyère de Courti juhtimisel (detsembris 1741). Prantsuse admiral kuulutas, et toetab hispaanlasi, kui neid rünnatakse, ja Haddock taandus. Prantsusmaa ja Suurbritannia ei olnud veel avalikult sõjas, kuid mõlemad olid haaratud võitlusse Saksamaal – Suurbritannia kui Ungari kuninganna Maria Theresia liitlane; Prantsusmaa kui Baieri nõudmiste toetaja keisririigi osas. Navarro ja de Court läksid Touloni, kuhu nad jäid veebruarini 1744. Briti laevastik jälgis neid admiral Richard Lestocki juhtimisel, kuni saadeti Thomas Mathews kui ülemjuhataja ja Torino õukonna minister.
Paigutisi sõjategevuse ilminguid prantslaste ja brittide vahel leidis aset erinevatel meredel, kuid avalik sõda ei alanud enne, kui Prantsuse valitsus kuulutas 30. märtsil sõja, millele Suurbritannia 31. märtsil vastas. Sellele formaalsusele eelnesid prantslaste ettevalmistused sissetungiks Inglismaale ning Touloni lahing Briti ja Prantsuse-Hispaania laevastiku vahel. 11. veebruaril võideldi kõige segasem lahing, milles Briti laevastiku eelvägi ja tsenter olid hõivatud Hispaania järelväe ja liitlaste tsentriga. Lestock, kes oli halvimates võimalikes tingimustes oma ülemaga, ei võtnud lahingust osa. Mathews võitles hingega, kuid korrapäratult, lõhkudes oma laevastiku rivikorra, ja mitte näidates jõu suunda, samas Navarro väiksem laevastik säilitas sidususe ja tõrjus endast suurema vaenlase energilised, kuid segased rünnakud kuni Prantsuse laevastiku saabumiseni, sundides raskelt vigastatud Briti laevastiku taanduma. Hispaania laevastik seilas siis Itaaliasse, kuhu toimetas värske armee ja varustust, millel oli sõjale otsustav mõju. Briti laevastiku juhtimisvead lahingus, mis tekitasid rahva seas sügavat viha, viisid drastilise reformini Briti laevastikus.
Põhjapoolsed veed
Prantsuse plaan tungida Suurbritanniasse koostati koos jakobiitide juhtidega ja sõdureid pidi transporditama Dunkerque'ist. Veebruaris 1744 purjetas 20 liinilaevast Prantsuse laevastik Roquefeuili krahvi Jacques Aymari juhtimisel La Manche'ile, enne kui Briti vägi admiral John Norrise juhtimisel oli valmis talle vastu astuma. Kuid Prantsuse vägi oli halvasti varustatud, admiral oli närviline, tema meeles olid kõik hädad, mis juhtuda võiksid, ja ilm oli halb. De Roquefeuil jõudis peaaegu The Downsini, kus ta sai teada, et John Norris oli käeulatuses 25 liinilaevaga, ja taandus seejärel kiirustades. Dunkerque'is ette valmistatud sõjaline ekspeditsioon väina ületamiseks De Roquefeuili laevastiku kaitse all loomulikult ei alanud. Prantslaste äärmine nõrkus merel, tänu pikalt unarusse jäetud laevastikule ja varakambri pankrotiseisundile, oli näha jakobiitide ülestõusu ajal aastal 1745, kui Prantsusmaa ei teinud katsetki Briti valitsuse murest kasu lõigata.
Hollandlased, olles selleks ajaks ühinenud Suurbritanniaga, andsid tõsise lisanduse Prantsusmaa-vastastele merejõududele, kuigi Hollandi Vabariik oli sunnitud vajadusest säilitada armee Flandrias mängima merel väga alluvat osa. Olles mitte vaimustatud hirmuäratavast rünnakust ja omades vahetuid huvisid nii kodus kui ka Saksamaal, oli Briti valitsus aeglane kasutama oma viimast mereväe jõudu. Hispaania, kes ei teinud midagi rünnakulaadset, oli peaaegu tähelepanuta jäetud. 1745. aastal kattis Briti merevägi Uus-Inglismaa ekspeditsiooni, mis võttis Louisbourgi (30. aprill – 16. juuni), kuid kõigi võitlevate poolte poolt saavutati merel vähe muud.
Aastal 1746 kombineerisid britid mere- ja maaväe ekspeditsiooni Prantsusmaa rannikule – esimese pikast reast sarnastest ettevõtmistest, mis lõpuks naerdi välja kui "akende ginidega katkiviskamine" – mis viidi läbi augustis ja oktoobris. Eesmärgiks oli vallutada Prantsuse Ida-India kompanii laevatehas Lorient, kuid seda ei saavutatud.
Aastast 1747 kuni sõja lõpuni oktoobris 1748 oli Briti valitsuse merepoliitika energilisem ja sidusam, jõudmata kõrgtasemele. Rangemat järelevalvet peeti Prantsuse ranniku üle ning mõjusa vahendina lõigati vahelt ühendusepidamist Prantsusmaa ja tema Ameerika valduste vahel. Kevadel saadi informatsiooni, et Lorientist pidi väljuma tähtis konvoi Ida- ja Lääne-Indiasse. Konvoi püüti Ansoni poolt kinni 3. mail ja esimeses Finisterre neeme lahingus pühkisid Briti admirali George Ansoni 14 liinilaeva minema Prantsuse eskordi 6 liinilaevast ja 3 relvastatud kaubalaevast, kuigi vahepeal kaubalaevad põgenesid.
14. oktoobril peeti Biskaia lahes hästivarustatud ja hästijuhitud suuremaarvulise eskaadri poolt kinni veel üks Prantsuse konvoi, mida kaitses tugev eskaader – eskaadrites oli vastavalt 8 Prantsuse ja 14 Briti laeva. Järgnenud teises Finisterre neeme lahingus õnnestus Prantsuse admiralil Henri-François des Herbiers-l'Étenduère'il (1681–1750) katta enamuse kaubalaevade põgenemist, kuid Hawke'i Briti eskaader võttis 6 tema sõjalaeva. Enamik kaubaaluseid peeti hiljem kinni ja vallutati Lääne-Indias. See häving veenis Prantsuse valitsust oma abitusest merel ja rohkem jõupingutusi ei tehtud.
India ookean
Ida-Indias viis Prantsuse kaupmeeste ründamine Curtis Barnetti juhitava Briti eskaadri poolt aastal 1745 Mahé de La Bourdonnais' juhitud Prantsuse eskaadri kohalesaatmiseni. Pärast ebaselget kokkupõrget Nagapattinami juures juulis 1746 taganes Barnetti järglane Edward Peyton Bengalisse, jättes Bourdonnais' Koromandeli rannikule vastaseta. Viimane maandas väed Madrase juures ning piiras sadamat maalt ja merelt, sundides selle 10. septembril 1746 alistuma. Oktoobris laastas Prantsuse eskaadrit tsüklon, hävitades 4 liinilaeva ja põhjustades raskeid kahjustusi veel neljale, ning säilinud laevad taandusid. Prantsuse maaväed tegid mitu rünnakut Briti asustusele Cuddalores, kuid hooletu Peytoni asendamine lõpuks Thomas Griffiniga tõi tagasi Briti mereväe ülemvõimu, mis pani prantslased kaitsesse. Vaatamata veel ühe Prantsuse eskaadri ilmumisele, andis suurearvulise Edward Boscaweni (keda arvati tee peal ründavat Île de France'i, kuid kes seda ei teinud) juhitava Briti tugevduse saabumine brittidele valdava ülekaalu maal ja merel, kuid järgnenud, Boscaweni organiseeritud Pondicherry piiramine oli edutu.
Artvini provints
Artvini provints on 1. järgu haldusüksus (provints) Kirde-Türgis. Provintsist loodes asub Must meri, provintsist põhjas asub Gruusia. Provintsi keskus on Artvin.
Laukmuiža (Rudbārži vald)
Laukmuiža on küla (mazciems) Lätis Kuldīga piirkonnas Rudbārži vallas.
Aastal 2005 oli külas 12 elanikku. Aastail 2009–2021 kuulus küla Skrunda piirkonda.
Urdziņa
Urdziņa (ka Urdziņas) on küla (vasarnīcu ciems ehk suvilapiirkond) Lätis Ogre piirkonna Ogresgalsi vallas.
Küla asub valla lääneosas Ogre linna ja Ciemupe küla vahelisel alal. Urdziņa jääb valla keskusest Ogresgalsist 15, piirkonna keskusest Ogrest 5 ja Riiast 41 kilomeetri kaugusele. Aastal 2008 oli külas 60 elanikku.
Dwarskersbos
Lõuna-Aafrika Vabariigi 2011. aasta rahvaloenduse andmetel oli Dwarskersbosi elanikest valgeid 57,46%, mustanahalisi aafriklasi 29,85%, värvilisi 9,70%, India või Aasia päritolu inimesi 2,69% ja teisi 0,15%. Afrikaani keelt pidas emakeeleks 94,29% inimesi ja inglise keelt 4,47%.
Ivo Suur
Ivo Suur (sündinud 16. septembril 1989 Valgas) on eesti jalgrattur ja triatleet.
Tulemused triatlonis:
1.koht Eesti Meistrivõistlused poolpika distantsi triatlonis (4. koht Ironman 70.3 Otepää üldarvestuses http://www.ironman.com/et-ee/triathlon/events/emea/ironman-70-3/otepaa/tulemused.aspx#axzz51yp8CjEK)
Elurikkuse ja loodushüvede koostöökogu
Elurikkuse ja loodushüvede koostöökogu (inglise keeles Intergovernmental Science-Policy Platform on Biodiversity and Ecosystem Services – otsetõlkes 'valitsustevaheline teaduslik-poliitiline elurikkuse ja looduse hüvede koostöökogu', IPBES ) on sõltumatu valitsustevaheline platvorm, mille eesmärk on tugevdada teaduse ja poliitika seoseid, et tagada elurikkuse ja looduse hüvede tõhusam kaitse ja jätkusuutlikum kasutamine ning selle kaudu ka säästev areng ja inimeste pikaajaline heaolu.
IPBES asutati 21. aprillil 2012 94 riigi valitsuse poolt. 2018. aasta seisuga on IPBESi liikmeks 128 riiki. Koostöökogu sekretariaat asub Bonnis Saksamaal ja selle tööd administreerib ÜRO Keskkonnaprogramm (UNEP ). Eesti liitus 2016. aastal, olles eelnevalt osalenud koostöökogu töös vaatlejana.
Ivo Suur
1.koht Tartu Mill linnatriatlon (Olümpiadistants) http://www.racetecresults.com/Results.aspx?CId=16573&RId=127&EId=2
Elurikkuse ja loodushüvede koostöökogu
IPBESi eesmärk on luua nii teadus- kui ka poliitiliste kogukondade poolt tunnustatud ülevaated elurikkuse ja looduse hüvede (ökosüsteemiteenuste) seisundist, mille loomisesse on panustanud teadlased, valitsused ja valitsusvälised organisatsioonid, samuti kohalikku pärimusteadmust kandvad kogukonnad. Ülevaated koostatakse läbipaistva protsessi käigus kogu olemasolevat informatsiooni sünteesides. IPBESi eesmärgiks on parandada teaduse hõlmamist iga tasandi poliitilistesse otsustesse ning aidata poliitikutel teha informeeritud otsuseid jätkusuutliku arengu ning inimeste heaolu tagamiseks.
Ivo Suur
2.koht Denmark, Herning ETU Middle Distance Triathlon European Championships https://www.triathlon.org/results/result/2017_herning_etu_challenge_middle_distance_triathlon_european_championships/316421
Elurikkuse ja loodushüvede koostöökogu
IPBESi väljundiks on elurikkuse ja ökosüsteemiteenuste seisundi regionaalsed aruanded, globaalne aruanne ning mitmesugused temaatilised aruanded. Juba on valminud temaatiline aruanne, mis käsitles tolmeldajaid, tolmeldamist ja toidutootmist ning mille kinnitasid 124 valitsust 2016. aastal Kuala Lumpuris Malaisias.
Silver Schultz
Silver Schultz (sündinud 6. jaanuaril 1988) on eesti treener ja endine jalgrattur.
Elurikkuse ja loodushüvede koostöökogu
2018. aasta 23. märtsil võeti Colombias IPBES-i liikmesriikide poolt vastu 4 regionaalset aruannet, sealhulgas Eestit puudutav Euroopa ja Kesk-Aasia aruanne, ning maa kahjustumist käsitlev temaatiline aruanne. Eestis on IPBESi kontaktasutuseks Kliimaministeerium. Eestist on aruannete koostamisel retsensendina osalenud Stockholmi Keskkonnainstituudi Tallinna Keskuse vanemekspert Kaja Peterson (Tolmeldajate, tolmeldamise ja toidutootmise aruanne) ning autorina Tartu Ülikooli vanemteadur Aveliina Helm (Euroopa ja Kesk-Aasia regionaalne aruanne).
Ivo Suur
pisi
David Amram
pisi|David Amram David Amram (sündinud 17. novembril 1930 Philadelphias) on Ameerika Ühendriikide helilooja, muusik, dirigent ja kirjanik.
Marshalli maakond (Alabama)
Maakonna halduskeskus on Guntersville.
Ajalugu
Maakond moodustati 1836. aastal.
Rahvastik
Elanike arv oli 2010. aasta rahvaloenduse järgi 93 019.
Triinu Viilukas
Triinu Viilukas (sündinud 11. augustil 1979. aastal) on Viini Ülikooli eesti keele lektor ja Viini Eesti Kooli õpetaja. Ta on Austria-Eesti segakoori Pillerkoor üks dirigentidest, samuti on ta pärimusmuusikaansambliga Wööt andnud kontserte mitmel pool Euroopas. Ta on kirjutanud raamatu "Minu Viin. 1700 kilomeetrit ja 17 aastat".
Siberi võmm
"Siberi võmm" oli Eesti krimisari.
"Viimase võmmi" jätkusari, kus uue peategelasena on liitunud Siberist esivanemate kodumaale Eestisse koliv uurija. Tema uude keskkonda sulandumine osutub aga parajaks pähkliks, seda enam, et mehega käib kaasas mingi ärevakstegev saladus.
Siberi võmm oli eetris 4. oktoobrist 2016 kuni 24. aprillini 2018.
Heterokroomia
pisi|Kodukass täieliku heterokroomiaga Heterokroomia (ladina keeles heterochromia iridum või heterochromia iridis) on sündroom, mille avaldumisel ühe silma iirise värv erineb teise silma iirise omast või ühe silma iirisel esineb veel teine värvipigment.
Siberi võmm
Välislingid
"Siberi võmm" Kanal 2 veebilehel
Heterokroomia
Esineb kolme liiki heterokroomiat. Heterokroomia liigitatakse täielikuks, osaliseks ja tsentriliseks (nimetatakse ka ring-heterokroomiaks) aga viimase esinemistõenäosus on väike ja see liigitatakse osalise heterokroomia alla. Täieliku heterokroomia puhul on ainult ühe silma iiris erinevat värvi. Enamasti võib ühe silma iirises näha pruuni pigmenti või teise silma iirises sinist pigmenti. Osalise (tsentrilise) heterokroomia puhul esineb silmas mitu pigmenti korraga. Osalise heterokroomia esinemine võib iirises avalduda kas sektori või väiksema ala värvumisena.
Tekkepõhjused
Heterokroomia peamine tekkepõhjus on geneetilise mitmekesisuse puudmine, kuna sündroom on tingitud geneetilisest mutatsioonist, mis määrab melaniini jaotuse 8-HTP teel. Melaniini jaotumise puhul läheb mõlemasse silma erinev kogus melaniini, mis põhjustab iirise pigmendi muutuse.
Heterokroomia võib olla tavaline, komplitseeritud või omandatud. Tavaline heterokroomia on silmaiirise värvumine ilma kaasnevate terviseprobleemideta. Tavalise heterokroomia puhul on heterokroomia kaasasündinud ja tervislikke kõrvalekaldeid ei esine. Komplitseeritud heterokroomia võib avalduda haiguste puhul. Selle suurim esinemissagedus on Fuksi uveiidi sündroomi ja Waardenburgi sündroomi puhul. Waardenburgi sündroomi puhul avaldub heterokroomia pupilli ahenemise või silmamuna nihkumisena. Omandatud heterokroomia võib tuleneda silma mehaanilisest traumast, silmapõletikest, mõne preparaadi kasutamisel või metalliosakeste silma sattumisest. Rauakillu silma sattumisel võib tekkida sideroos ja iiris võib värvuda roostepruuniks. Vasekillu silma sattumisel võib tekkida halkoos ja iiris võib värvuda rohekassiniseks.
Kasside heterokroomia
Kassidel esineb 90% sagedusega täielik heterokroomia. Sektorilist heterokroomiat esineb väga harva. Kui inimestel avaldub heterokroomia üks kümne tuhande kohta, siis kassidel märksa rohkem. Nagu inimesel, nõnda ka kassil, ei tekita heterokroomia tervisekahjustusi, kui see on tekkinud pärilikkuse või mutatsiooni mõjul (va. valged kassid). Kasside heterokroomia võib tekkida elu jooksul ja seda põhjustavad erinevad tegurid. Enamasti tekib heterokroomia haiguste tõttu või nende avaldumise ajal. Nendeks haigusteks võivad olla diabeet, vähk või uveiit. Nagu inimesel, nõnda ka kassil, võib silma värv muutuda, kui talle on kaua manustatud preparaate või kui silma on sattunud metalliosake. Erand on valged kassid, kellel heterokroomia on väga ohtlik.
Valged kassid ja heterokroomia
Valgetel kassidel tekib heterokroomia väga ohtliku geeni tõttu, mida nimetatakse W-geeniks (white gene). See geen on dominantne ja letaalne, kui ta eksisteerib homosügootses vormis. See geen suurendab emakasisest hukkumist. Loote ellujäämisel võib geen tekitada heterokroomiat ja mõjutada kasside närvisüsteemi. Närvisüsteemi mõjutamise tulemusena võib W-geen tekitada kassile kurtust (enamasti ühest kõrvast, mis on sinise silma pool) ja ka nägemisprobleeme. Seetõttu võivad paljud valged kassid jääda kurdiks mõni aasta peale sündi.
Valged kassid on tavaliselt sinist või oranži värvi silmadega. On ka selliseid kassitõuge, kellel heterokroomia on tavaline tunnus ja paljudel neist on W-geeni vastu immuunsus, mis ei välista kurtust või emakasisest hukkumist. W-geeni vastu resistentsed kassitõud on Khao-Manee, Türgi angoora kass ja Türgi van. W-geen esineb kassidel, kelle keha on enam kui 60% ulatuses kaetud valge karvaga. Kui valgel kassil on kaks homosügootset WW alleeli, siis tema järglased on 100% valged, sõltumata tema partneri alleelidest. Wv geen ehk Van geen on W-geeni modifikatsioon, mis tekitab pea peale, kõrvadele või sabale valget värvi "krooni".
Heterokroomia ravi
Päriliku heterokroomiat ei ole võimalik ravida ja see ei kujuta tervisele ohtu. Kui inimest silmavärvuste erinevus siiski härib, on võimalik soetada värvilised kontaktläätsed. Elu jooksul tekkinud heterokroomia on ravitav. Tavaliselt alustatakse ravi steroididega (sõltub heterokroomia tekkimise põhjusest) ja kui tulemusi ei ilmne, siis ravitakse kirurgilisel teel. Ravi tulemusena muutub silmavärv tagasi endiseks.
Muinsusnõukogu
Nõukogu esimees oli 1925-1935 Gottlieb Ney.
Gustav Lauringson
Ta on lõpetanud Tartu Ülikooli bioloogina aastal 1987 ja EELK Usuteaduse instituudi kristliku kultuuriloo erialal aastal 2006.
Neljasammuline transpordi mudel
Neljasammulist transpordi mudelit töötati esmakordselt välja 1950. aastate lõpus maanteede planeerimise abistamiseks. See oli üks esimesi reisinõudluse mudeleid, mis püüdsid siduda maakasutust ja käitumist transpordi planeerimisel. Algselt kiirteede planeerimise kontekstis rakendatud mudelit laiendati 1970. ja 1980. aastatel, et hõlmata multimodaalseid reise ja täiustatud modelleerimistehnikaid.
Neljasammulise mudeli etapid
Reiside genereerimine ehk nõudluse genereerimine
Reiside genereerimine ehk nõudluse genereerimine on esimene samm reiside prognoosimisel. Selles etapis kasutatakse maakasutuse, rahvastiku ja majandusprognooside teavet, et hinnata, kui palju reise igasse tsooni ja sealt välja tehakse. Seda tehakse iga reisi eesmärgi jaoks eraldi. Reisid arvutatakse, arvestades tsoonide omadusi. Iga diskreetse ruumiüksuse puhul hinnatakse, mil määral see on liikumiste lähte- ja sihtkoht. Väljundiks on tavaliselt antud ruumiüksuse poolt genereeritud ja meelitatud reiside arv.
Reiside jaotus ehk nõudluse jaotus
Reisi genereerimine leiab ainult nende reiside arvu, mis algavad või lõpevad konkreetses tsoonis. Reisi jaotuse protsess seob reisi lõpud, et moodustada lähtekoha muster. Reisijaotust kasutatakse sihtkoha valiku protsessi kujutamiseks, nt. "Ma pean poodi minema, aga kuhu peaksin minema, et ostud teha?" Reiside jaotamine toob kaasa käsitlemist vajavate andmete hulga suurenemise. Päritolu sihtkoha tabelid on väga suured. Tsoon, kus on palju meelituskohti (näiteks suur kaubanduskeskus), saab rohkem jaotatud reise kui piirkond, kus on väike arv meelituskohti (nt. väike kaubanduskeskus).
Tavaliselt hindab ruumilise interaktsiooni mudel liikumisi (vooge) lähtekohtade ja sihtkohtade vahel ning võib võtta arvesse piiranguid, nagu kaugus. Reiside arv sihtkohta väheneb koos kaugusega sihtkohani (see on pöördvõrdeline). Kauguse efekt leitakse kalibreerimisprotsessi abil, mis annab mudelist sihtkohtadesse jõudmiseks sarnase sõiduaega, mis leiti väliandmetest. "Kaugust" saab mõõta mitmel viisil. Lihtsaim viis seda teostada on kasutada tsoonidevahelisi autosõiduaegu vahemaa mõõtmiseks. Teiseks võimaluseks võiks olla autoga sõiduaja ja kulude (nt teemaksud) kombinatsiooni kasutamine vahemaa mõõtmiseks. Veel üks võimalus on kasutada ühistranspordi ja auto aja ja kulude kombinatsiooni (liitkulu). Arvutusprotseduuride tõttu tuleb mudelit kasutada/käivitada mitu korda (itereerida), et reisinumbreid tasakaalustada algväärtustega. Tulemuseks on ruumiüksuste vaheliste voogude maatriks.
Transpordiliigi valik
Liikumised lähte- ja sihtpunktide vahel jaotatakse seejärel transpordiliigi järgi. See sõltub iga trsanspordiliigi saadavusest, nende kuludest ja sotsiaalsetest eelistustest. Tehakse arvutused, mille käigus võrreldakse iga transpordiliigi atraktiivsust. Võrreldakse kui ebakasulik on iga transpordiliigi valik, arvestades reisiaja ja kulude ning transpordiliigi mugavuse kombinatsiooniga lähte- ja sihtkoha vahelisel teel. Kui ebakasulikkus (puuded) on teada, jagatakse reisid erinevate transpordiliikide vahel.
Liiklusülesanne (ümberjagamine)
Kõik eeldatavad lähte-, sihtkoha ja transpordiviisi järgi jaotatud reisid laetakse transpordivõrku, arvestades seda, et kasutajad soovivad oma reisiaega minimeerida või peavad kasutama olemasolevaid transiidivõrke. Kui liiklus ületab konkreetsete transpordisegmentide läbilaskevõime (mida sageli juhtub), tekivad ummikud, mis mõjutavad reisiaega negatiivselt. See omakorda võib tagasisideprotsessi kaudu mõjutada reisi reiside kujunemist ja jaotust. See on iteratiivne protseduur ning lahendust iseloomustab minimaalne transpordikulu, arvestades reisinõudlust ja olemasoleva transpordivõrgu omadusi. See tugineb suurele hulgale andmetele, mida on võimalik saada loendustest, uuringute ja hinnangute kaudu.
Viited
<!-- interwiki
Chantal Akerman
Chantal Anne Akerman (6. juuni 1950 Brüssel – 5. oktoober 2015) oli juudi päritolu Belgia filmilavastaja, -stsenarist ja -näitleja.
Akerman lavastas dokumentaal- ja lühimängufilme, samuti mängufilme. Tema tuntuim film on 1975. aastal valminud "Jeanne Dielman, 23 quai du Commerce, 1080 Bruxelles".
Aleksander Tõnisson (ülemnõukogu liige)
Aleksander Tõnisson (4. aprill 1899 Jõgeveste vald, Viljandimaa – 23. juuni 1941 Tškalovi oblast) oli eesti tööline.
Ta oli Tartu Kivitööliste Ametiühingu liige ja Tartu Töölisühingute Keskliidu nõukogu liige.
Ta valiti 1940. aastal 44. ringkonnast II Riigivolikokku.
Arreteeriti NSV Liidu Siseasjade Rahvakomissariaadi (NKVD) poolt Tartus 18. jaanuaril 1941, süüdistati deserteerumises Punaarmeest 1919 ja hiljem EV sõjaväes olles osavõtus kommunistide mahalaskmisest Valgas, hukati Nõukogude Liidu vangilaagris.
Tema tütar oli Moidela Tõnisson.
Petrus Schomerus
Petrus Schomerus (ka Peter Schomer; 25. juuni 1607 Uppsala – 2. veebruar 1660 Kalmar) oli Eestis tegutsenud rootsi teoloog ja vaimulik, Tartu Ülikooli rektor 1637–1638.
Petrus Schomerus oli Tartu Ülikooli teoloogiaõppejõud, 1637–1638 rektor ja 1639–40 II usuteaduse professor. Litsentsiaadieksami läbis ta 1639. aastal, doktoridissertatsiooni kaitses 1648. aastal. kuninganna Kristiina soovitusel.
Celso Borges
Ta alustas klubikarjääri 2006. aastal Costa Rica kõrgliigaklubis Deportivo Saprissa, kellega tuli aastatel 2006–2009 Costa Rica meistriks kokku viiel korral. 2009. aastal liitus ta Norra kõrgliigaklubiga Fredrikstad FK. Aastatel 2012–2014 mängis ta Rootsi kõrgliigaklubis AIK. 2015. aasta jaanuaris suundus ta laenule Hispaania kõrgliigas mänginud Deportivo La Coruñasse, kellega sõlmis enne järgmist hooaega püsiva lepingu. 2018. aastal liitus ta Türgi kõrgliigaklubiga Göztepe. 2020. aastal naasis ta Deportivo La Coruñassse.
Petrus Schomerus
1656–1660 oli ta Kalmari piiskopkonna superintendent.
Celso Borges
2021. aastal naasis Borges pärast 12 aastat Costa Rica liigasse, kui liitus Alajuelensega.
2005. aastal osales ta Costa Rica kuni 17-aastaste koondisega noorte maailmameistrivõistlustel ja 2007. aastal kuni 20-aastaste koondisega noorte maailmameistrivõistlustel. Debüüdi Costa Rica jalgpallikoondises tegi Borges 2008. aasta juunis MM-i valikmängus Grenada vastu. Koondisekarjääri esimese värava lõi ta 6. septembril 2008 MM-i valikmängus Suriname vastu. Ta on kuulunud Costa Rica koondisse 2014. ja 2018. aasta maailmameistrivõistlustel, alates 2009. aastast mänginud kuuel CONCACAF Gold Cupi turniiril ning lisaks 2016. aasta Copa América Centenariol. 2009. ja 2021. aasta CONCACAF Gold Cup'il valiti Borges turniiri sümboolsesse koosseisu.
Przemków
Przemków (saksa Primkenau) on linn Poolas Alam-Sileesia vojevoodkonnas Polkowice maakonnas, Przemkówi valla halduskeskus. Przemków asub Polkowicest umbes 18 km läänes.
Primkenau sai linnaõigused enne 1305. aastat (võimalik, et 1280. aastal). 1945. aastal läks Saksamaa koosseisust Poolale ja kaotas linnaõigused. Przemków sai linnaõigused tagasi 1959. aastal.
Liikluslinnak
pisi|Noored jalgratturid liikluslinnakus Vabaduse puiesteel Tartu linna tervisepäeval, 22. september 2012 Liikluslinnak on ala, kus lapsed saavad õppida liiklusreegleid. Liikluslinnak võib olla alaline või ajutine, näiteks korraldatud mõne ürituse raames. Linnakute eesmärk on vähendada lastega juhtuvaid liiklusõnnetusi
Tihti lubatakse liikluslinnakutes kasutada jalgrattaid või pedaalide abil liigutatavaid mänguautosid. Suuremaid sõidukeid esineb harva, en näiteks Maanteemuuseumi liikluslinnakus saavad lapsed sõita kahekohaliste elektriautodega. 2010. aastal rajas ettevõtja Aivo Värton Võrumaale Antsla valda Uue-Antslasse linnaku, kus lapsed võivad sõita põrkeautodega. Mõnikord on liikluslinnakuis töötavad foorid ja suuremate ürituste korral isegi liikluspolitseinikud.
David Ferrer
pisi David Ferrer (sündinud 2. aprillil 1982 Xàbias Alicante provintsis) on hispaania tennisist.