cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vangerdus
Vangerdatakse sellepärast, et paigutada kuningas laua keskelt, kus ta on ohustatum, äärele, kus vanker teda kõrvalt ja etturid eest kaitseksid. Lühike vangerdus on sagedasem, sest selleks on vaja vähem välju vabastada ning kuningas satub pärast vangerdust rohkem nurka.
Vangerdus ei ole võimalik varem kui 4. käigul.
Liamuiga
Liamuiga (inglise Mount Liamuiga) on kihtvulkaan, mis moodustab Saint Kittsi saare lääneosa. See on nii saare kui ka Saint Kittsi ja Nevise Föderatsiooni ning kogu Kariibi saarestiku kõrgeim tipp. Vulkaani tipus on kraater, kus 1959. aastani asus madal kraatrijärv. Viimane vulkaanipurse toimus umbes 1800 aastat tagasi.
Mount Liamuiga endine nimi oli Mount Misery. Nimi muudeti Saint Kittsi iseseisvuspäeval 19. septembril 1983, kuid vanemad elanikud nimetavad seda endiselt Mount Misery'ks. Nimi "Liamuiga" pärineb Saint Kittsi saare kariibikeelsest nimest, mis tähendab "viljarikas maa".
208
208. aasta
Sajandid: 1. sajand - 2. sajand - 3. sajand
Aastakümned: 150. aastad 160. aastad 170. aastad 180. aastad 190. aastad - 200. aastad - 210. aastad 220. aastad 230. aastad 240. aastad 250. aastad
Janez Potočnik
pisi|Janez Potočnik Janez Potočnik (sündinud 22. märtsil 1958 Kropas Sloveenias) on Sloveenia majandusteadlane ja poliitik, aastatel 2004–2014 oli Euroopa Komisjoni volinik.
Maria Goeppert-Mayer
pisi|Maria Goeppert-Mayer 1963. aastal Maria Goeppert-Mayer (28. juuni 1906 Katowice – 20. veebruar 1972 San Diego) oli Saksa-USA teoreetilise füüsika alal töötav teadlane, kes 1963. aastal pälvis Nobeli füüsikaauhinna aatomituuma kihilise struktuuri avastamise ja uurimise eest, olles 2018. aasta seisuga üks kolmest naisest, kes kunagi Nobeli füüsikaauhinna on saanud (esimene oli Marie Curie ja kolmas Donna Strickland).
Goeppert Mayer lõpetas Göttingeni ülikooli doktoritööga võimaliku kahefootonilise neeldumise kohta aatomites. Sel ajal tundus võimalus seda teooriat kontrollida kauge, aga laseri arenemine tegi selle võimalikuks. Tänapäeval on kahefootonilise neeldumise ristlõike ühik nimetatud Goeppert Mayeri (GM) järgi.
Janez Potočnik
Janez Potočnik lõpetas 1983. aastal Ljubljana ülikooli majandusteaduskonna ja töötas seejärel aastatel 1984–1987 Ljubljanas Makromajanduse Analüüsi- ja Arenguinstituudi asedirektorina ning aastatel 1988–1993 Majandusuuringute Instituudi vanemteadurina. 1993. aastal kaitses ta Ljubljana ülikooli juures doktoriväitekirja majandusteaduses ja töötas seejärel Makromajanduse Analüüsi- ja Arenguinstituudi direktorina.
1998. aastal nimetati ta Sloveenia pealäbirääkijaks liitumiskõnelustel Euroopa Liiduga. Sellel ametikohal oli ta kuni Sloveenia liitumiseni Euroop Liiduga 1. mail 2004. Aastatel 2001–2002 kuulus ta ühtlasi ministrivolitustega nõunikuna Sloveenia valitsusse, aastatel 2002–2004 oli ta Sloveenia Euroopa asjade minister.
Maria Goeppert-Mayer
Pärast sõda sai Goeppert Mayerist vabatahtlik füüsika abiprofessor Chicago Ülikoolis (kus Teller ja Goeppert Mayeri abikaasa töötasid) ja vanemprofessor lähedal asuvas Argonne’i riiklikus laboris. 1963. aastal pälvis ta Nobeli füüsikaauhinna aatomituuma kihilise struktuuri avastamise ja selle uurimise eest, 1960. aastal sai Goeppert Mayer Chicago ülikoolis professorikoha.
Janez Potočnik
Pärast Sloveenia liitumist Euroopa Liiduga oli Janez Potočnik 2004. aasta maist kuni novembrini Euroopa Komisjoni portfellita volinik, assisteerides tollast laienemisvolinikku Günter Verheugenit. Barroso esimese komisjoni ametisse astumisel sai temast 22. novembril 2004 teadus- ja arendustegevuse volinik. Barroso teises komisjonis aastatael 2010–2014 oli ta keskkonnavolinik.
Maria Goeppert-Mayer
Maria Goeppert-Mayer suri 20. veebruaril 1972 pärast aastast südameinfarkti tagajärjel koomas viibimist.
Janez Potočnik
Isiklikku
Janez Potočnik on abielus ja tal on kaks poega.
Maria Goeppert-Mayer
Elukäik
Maria Goeppert sündis 28. juunil 1906 Preisi linnas Kattowitzis Friedrich Göpperti ja Maria Göpperti ainsa lapsena. 1910. aastal kolis perekond Göttingeni, sest pereisa sai Göttingeni ülikoolis koha pediaatriaprofessorina. Goeppert oli lähedasem oma isa kui emaga: "Mu isa oli huvitavam; lõppude lõpuks ta oli ju teadlane."
1924. aasta kevadel astus Goeppert Göttingeni ülikooli, kus asus õppima matemaatikat, hakkas aga huvituma hoopis füüsikast. Oma 1930. aasta doktoritöö kirjutas ta teooriast kahefootonilise neeldumise kohta aatomites. Hiljem kirjeldas Eugene Wigner seda tööd kui "selguse ja konkreetsuse meistriteost." Tema teooriat oli aga võimalik kontrollida alles 1961. aastal tänu laserile. Maria Goeppert Mayeri panuse auks on kahefootonilise neeldumise ristlõike ühik nimetatud Goeppert-Mayeri ühikuks (GM). Üks GM on 10−50 cm4 • s • footon−1. Tema eksamineerijad olid hilisemad Nobeli auhinna laureaadid Max Born, James Franck ja Adolf Otto Reinhold Windaus.
1930. aasta 19. jaanuaril abiellus Goeppert Joseph Edward Mayeriga, James Francki assistendiga. Paar kolis Mayeri kodumaale Ameerika Ühendriikidesse, kus mehele oli pakutud keemiadotsendi kohta Johns Hopkinsi Ülikoolis. Nad said kaks last: Maria Anni ja Peter Conradi.
Ameerika Ühendriigid
Näiliselt ei lasknud karmid onupojapoliitika vastased reeglid Johns Hopkinsi ülikoolil Goeppert Mayerit teaduskonna liikmeks võtta, kuid talle anti assistendikoht füüsikaosakonnas, kus ta jälgis kirjavahetust Saksamaaga. Ta sai väga väikese palga, tööpaiga ja juurdepääsu töövahenditele. Ta õpetas mõnda kursust ja avaldas 1935. aastal tähtsa töö kahese beetalagunemise kohta.
Goppert Mayeri ja Karl Herzfeldi koostöös sündis hulk kvantmehaanikaalaseid töid (kuigi üldiselt ei pööranud Johns Hopkinsi ülikool kvantmehaanikale suurt tähelepanu). Naine naasis ka suviti 1931–1933 Göttingeni, et töötada oma endise eksamineerija Borniga, kirjutades koos artiklit käsiraamatu "Handbuch der Physik" jaoks. See lõppes aga natsipartei võimuletulekul 1933. aastal, kui paljud akadeemikud, sealhulgas Born ja Franck, kaotasid töö. Goeppert, Mayer ja Herzfeld lõid kaasa põgenike abistamises.
1937. aastal Joe Mayer vallandati. Ta arvas ise vallandamise põhjuseks olevat reaalteaduste osakonna dekaani rahulolematuse naise viibimisega laboris. Herzfeld nõustus ja lisas, et nii Goeppert-Mayeri, Francki kui Herzfeldi töötamisega Johns Hopkinsi ülikoolis arvati saksa teadlaste hulk liiga suur olevat. Õpilastelt oli tulnud ka kaebusi, et Joe Mayeri keemialoengud hõlmasid liiga palju modernset füüsikat. Mayer võttis vastu koha Columbia ülikoolis, kus ka Goeppert-Mayer sai ametikoha, aga mitte palka. Peagi sai ta headeks sõpradeks Harold Urey ja Enrico Fermiga, kes saabusid Columbia ülikooli 1939. aastal. Fermi palus Goeppert-Mayeril uurida transuraaniliste elementide valentselektronkihti. Kasutades Thomas-Fermi mudelit, arvas Goeppert-Mayer, et nad moodustaksid uue jada, sarnase haruldaste muldmetallidega. Hiljem suudeti seda ka tõestada.
Manhattani projekt
Tänu Edward Tellerile anti Goeppert-Mayerile koht Columbia ülikooli Opacity projekti juures, mis uuris aine ja kiirguse omadusi ülikõrgete temperatuuride juures. Loodeti arendada termotuumarelvi. 1945. aasta veebruaris saadeti Joe Mayer sõtta Vaikse ookeani saartele ning Goeppert-Mayer otsustas jätta oma lapsed New Yorki ja liituda Telleri rühmaga Los Alamose laboris. Joe tuli Vaikselt ookeanilt tagasi enne oodatud aega ja paar naasis 1945. aasta juulis koos New Yorki.
1946. aasta veebruaris sai Joest Chicago ülikooli keemiaosakonna ja uue tuumateaduste instituudi (ka Enrico Ferni instituut) professor. Goeppert-Mayeril õnnestus saada samas koolis vabatahtlikuks füüsika abiprofessoriks. Teller võttis samuti vastu koha Chicago ülikoolis ja Goeppert-Mayer sai temaga koos uuesti Opacity projekti kallal tööle hakata. Kui läheduses avati Argonne’i riiklik labor, pakuti Goeppert-Mayerile seal poolt kohta vanemfüüsikuna teoreetilise füüsika osakonnas. Ta vastas: "Ma ei tea midagi tuumafüüsikast."
Nihkeelastsusmoodul
Nihkeelastsusmoodul ehk nihkemoodul (tähis G) on tugevusõpetuses võrdetegur, mis iseloomustab materjali jäikust ehk vastupanu nihkedeformatsioonile. Nihkemooduli mõõtühik SI-süsteemis on paskal, praktikas enamasti kasutusel gigapaskal (GPa).
Maria Goeppert-Mayer
Aatomituuma kihilise struktuuri mudel
Chicagos ja Argonne’is veedetud aja jooksul arendas Goeppert-Mayer 1940ndate teisel poolel välja matemaatilise mudeli aatomituuma struktuuri kohta, mille ta avaldas 1950. aastal. Tema mudel seletas, miks aatomituumad, mis koosnevad teatud kindlast arvust nukleonidest (prootonitest või neutronitest), on eriti püsivad. Need numbrid on: 2, 8, 20, 28, 50, 82 ja 126, mis said nimetuse maagilised numbrid. Goeppert-Mayer mõistis, et tuum koosneb jadast suletud kihtidest ja neutronipaaridest, ja et prootonid kipuvad paaris olema. Ta kirjeldas ideed järgnevalt:
Nihkeelastsusmoodul
Definitsioon
Nihkeealastsusmoodul seob omavahel nihkepinget ja nihkemoonet: kus
Maria Goeppert-Mayer
Aatomituuma kihilise struktuuri mudel
"Kujuta ette tantsijaid täis tuba. Kujuta, et nad keerlevad ringides, iga ring suletud teise sisse. Nüüd kujutle, et igasse ringi saad sa mahutada kaks korda sama palju tantsijaid, kui üks paar liigub päripäeva, teine vastupäeva. Nüüd lisa veel üks muutuja; kõik tantsijad tiirlevad ja pöörlevad ringi ja ringi, iga paar nii tiirleb kui pöörleb oma telje ümber. Aga ainult mõned neist, kes liiguvad vastupäeva, ka pöörlevad vastupäeva. Teised pöörlevad päripäeva, samal ajal tiireldes vastupäeva. Sama kehtib kõigi päripäeva tantsijate kohta: mõned pöörlevad päripäeva, mõned vastupäeva."
Nihkeelastsusmoodul
Definitsioon
Isotroopsete materjalide puhul on nihkeealastsusmoodul seotud normaalelastsusmooduliga E ja Poissoni teguriga \nu läbi valemi
Maria Goeppert-Mayer
Aatomituuma kihilise struktuuri mudel
Saksa teadlased Otto Haxel, J. Hans D. Jensen ja Hans Suess, töötasid samuti sama probleemi kallal ja jõudsid iseseisvalt sama järelduseni. Nende tulemused kuulutati välja ajakirja Physical Review numbris enne Goeppert-Mayerit. Hiljem tegi ta meestega koostööd. 1950. aastal avaldati Hans Jenseni ja Goeppert-Mayeri kaasautorsusel valminud raamat "Elementary Theory of Nuclear Shell Structure". 1963. aastal jagasid Goeppert-Mayer, Jensen ja Wigner Nobeli füüsikaauhinda.
Nihkeelastsusmoodul
Nihkemooduli väärtuseid
Metallidel.
Maria Goeppert-Mayer
Tunnustus
Maria Goeppert-Mayer pälvis 1963. aastal koos Johannes Hans Daniel Jenseniga Nobeli füüsikaauhinna aatomituuma kihilise struktuuri avastamise ja uurimise eest, olles teine naine, kes on selle auhinna füüsikas pälvinud (enne teda sai selle Marie Curie 1903).
Pärast tema surma hakati välja andma Maria Goeppert-Mayeri auhinda noortele naisfüüsikutele.
209
209. aasta
Sajandid: 1. sajand - 2. sajand - 3. sajand
Aastakümned: 150. aastad 160. aastad 170. aastad 180. aastad 190. aastad - 200. aastad - 210. aastad 220. aastad 230. aastad 240. aastad 250. aastad
Aastad: 204 205 206 207 208 - 209 - 210 211 212 213 214
Igor Rõtov
Igor Rõtov (sündinud 14. septembril 1963 ) on eesti ajakirjanik, ärijuht ja maletaja.
Rõtov õppis Tallinna Tehnikaülikoolis majandust ja Tartu Ülikoolis ajakirjandust, mõlemad on tal jäänud lõpetamata.
Enne ajakirjandusse tulekut oli ta elukutseline malemängija ja -treener. 1990–91 töötas Rõtov reporterina Rahva Hääles, 1992. aastal siirdus reporteriks ajalehte Äripäev. 1992. aasta sügisel sai temast Äripäeva peatoimetaja ja tegevjuht, septembrist 2007 on ta AS-i Äripäev peadirektor.
Rõtov kuulub Euroopa majanduslehtede liidu täitevkomiteesse.
Isiklikku
Tema ema on Merike Rõtova, isa oli Boriss Rõtov, vanaisa Oskar Kuningas, õde Regina Narva.
Tema hobid on bridž, male ja kalapüük.
Lõuna-Yorkshire
Lõuna-Yorkshire on tseremoniaal- ja linnakrahvkond Kesk-Inglismaal. See moodustati 1974. aastal ajaloolise Yorkshire'i krahvkonna lõunaosast.
Lõuna-Yorkshire jaguneb neljaks omavalitsusüksuseks:
Saint Kitts
thumb|Saint Kittsi saare kaart Saint Kitts (endine nimi Saint Christopheri saar) on saar Lääne-Indias. Selle läänerannikut ümbritseb Kariibi meri ja idarannikut Atlandi ookean. Koos Nevise saarega moodustab Saint Kittsi ja Nevise Föderatsiooni.
Saarel asub Brimstone Hill Fortressi rahvuspark, mis kuulub UNESCO maailmapärandi nimistusse.
Norbert Angermann
Norbert Angermann (sündinud 2. novembril 1936 Forstis) on saksa ajaloolane.
Angermann tegeleb peamiselt keskaegse Baltikumi poliitiliste probleemide ja keskaegsete Vene-Saksa suhete uurimisega.
Angermann on Paul Johanseni silmapaistvamaid õpilasi. Hiljem on tema õpilastest kujunenud küllaltki lai koolkond, mis uurib samuti peamiselt keskaegse Liivimaa ajalugu, kuid mitmed omavad huvi ka hilisemate perioodide vastu, näiteks Olaf Mertelsmann. Kuni 2002. aastani, mil ta emeriteerus, oli Angermann Hamburgi ülikooli Ida-Euroopa ajaloo professor.
Angermann on Balti Ajaloo Komisjoni liige.
Ilja Repin
Ilja Jefimovitš Repin (vene Илья Ефимович Репин; 5. august (vkj 24. juuli) 1844 Tšuhujiv, Harkivi kubermang, Venemaa Keisririik – 29. september 1930 Kuokkala, Soome) oli vene ja ukraina maalikunstnik, kriitilise realismi esindaja.
Elukäik
Ilja Repin sündis Venemaa Keisririigis Harkivi kubermangus Tšuhujivi nimelises väikelinnas (praegu Harkivi oblastis Ukrainas) ohvitseri pojana. thumb|[[Autoportree (1878)]] 19-aastaselt sõitis Repin Peterburi, kus proovis sisse saada Peterburi Kunstide Akadeemiasse. Esialgu tal see ei õnnestunud, kuna ta ei tundnud klassikalise joonistamise saladusi, sest enne Peterburi tulemist töötas ta kunstnike artellis, kus maalis ikoone ja restaureeris altarimaale. Ta astus erakooli, kus õpetajaks oli Nikolai Kramskoi. Viimase soovitusel võeti Repin kaks kuud hiljem kunstiakadeemiasse vabakuulajaks. Esimese kursuse lõpus sai ta maali "Jeremia leinab Jeruusalemma varemetel" eest kõrgeima hinde ja võeti vastu üliõpilaseks. Akadeemia diplomitööks maalis Repin evangeeliumiainelise "Kristus äratab Jairuse tütre" (1871) ja suure vene rahva elu käsitleva kompositsiooni "Burlakid Volgal" (1870–1873). Esimese eest pälvis noor kunstnik suure kuldmedali ning võimaluse sõita akadeemia stipendiaadina Euroopasse. Medaliga kaasnes õigus kuueaastasele välisreisile akadeemia kulul. "Burlakid Volgal" eksponeeriti 1873. aasta maailmanäitusel Viinis.
Aastal 1872 abiellus Repin Vera Aleksejevna Ševtsovaga.
1873. aastal reisis ta akadeemia stipendiaadina oma naise ja väikese tütrega mõned kuud Itaalias ning pärast seda elas ja töötas 1876. aastani Pariisis. Venemaale naasmise järel reisis ta perega Tšugujivisse, seejärel asus elama Moskvasse.
Pärast seda, kui Repin tuli 1878. aastal tagasi Peterburi, sai temast peredvižnikute juhtfiguur. Kunstnik nägi oma missiooni Venemaa kaasaegse tegelikkuse ja ajaloo kujutamises. Suure hulga portreede kõrval kujunesid tema selle perioodi tähtsaimateks teemadeks rahva elu ja revolutsionääride saatus. Juba kodukandis viibides oli ta teinud esimesed eskiisid kompositsioonile "Ristikäik tammesalus" (1877), mille kallal kunstnik töötas pea kogu elu.
Aastal 1887 lahutas Repin oma esimesest naisest. Tema juurde jäid elama kaks vanemat tütart, Vera ja Nadja. Noorem tütar Tanja ja poeg Jura jäid emaga.
Samal aastal eemaldus Ilja Repin peredvižnikutest. Ta tuli küll 1888. aastal tagasi, kuid lahkus ühingust lõplikult 1890. aastal. Ta süüdistas ühingut bürokraatias ega suutnud nõustuda uuendustega põhikirjas.
1891. aastal reisis Repin Jasnaja Poljanasse, et joonistada Lev Tolstoid ja tema peret. Selle töö tulemusena valmis terve seeria suure vene kirjaniku portreemaale ja -joonistusi.
Alates 1893. aastast töötas Repin Peterburi Kunstiakadeemias nii professori kui ka direktorina.
1899. aastal abiellus Repin fotograafia ja kirjanduse vallas tegutsenud Natalia Nordmanniga (1863–1914) ning rajas Soome Kuokkalasse (praegune Repino Venemaa Leningradi oblastis), mitte kaugele Peterburi linnast ühise kodu, millest sai peagi aktiivne kultuurielu keskus. Kunstnik tegeles seal nii maalikunsti kui ka graafikaga, kirjutas oma memuaarid "Kauge, kuid lähedane" (eesti keeles 1963), esines ajakirjanduses publitsisti ja ühiskonnategelasena ning jätkas õpetamist Peterburi Kunstiakadeemias.
13. aprillil 1918 suleti Venemaa ja Soome vaheline piir ning neli aastat varem lesestunud kunstnik sattus kodust lahkumata elama välismaale. Tema Vene pankades olnud varad natsionaliseeriti, mistõttu kunstnik oli sunnitud asuma korraldama näitusi ja müüma oma töid. Nüüd sõlmis Repin tihedamad kontaktid soome kunstielu ja kunstnikkonnaga. Esimene Repini näitus Soomes toimus juba 1918. aastal Helsingis Strindbergi salongis. Soome Vabariigi põhiseaduse vastuvõtmise puhul kinkis Repin Soome Kunstiühingule seitse enda ja 23 teiste vene kunstnike teost, mis anti edasi Ateneumi muuseumile ja mis panid aluse Soome Rahvusgalerii vene kunsti kogule. 1920. aastail esines kõrges eas kunstnik viljakalt näitustel nii Nõukogude Venemaal kui ka Soomes, Rootsis, Ameerikas, Prantsusmaal ja Tšehhoslovakkias. Teda autasustati Valge Roosi ordeni II järguga. Mitmetele Nõukogude Liidu ametlikele kutsetele vaatamata ei lahkunud Repin Soomest, vaid jäi sinna oma surmani.
Ilja Repin suri 29. septembril 1930 Kuokkalas ning sinna on ta ka maetud. 1940. aastal avati Kuokkalas kunstniku kodu tema memoriaalmuuseumina.
Looming
Repin maalis arvukalt rahva elu kujutavaid teoseid. Tähelepanuväärseim ja kuulsaim neist on "Burlakid Volgal".
Ilja Repini loomingus on olulisel kohal revolutsioonilise võitluse teema. Teosed "Ei oodanud", "Koosolek", "Sandarmite konvoi saatel" ja "Pihist keeldumine". Tema ajaloomaalidest on tuntuim "Ivan Julm oma poja Ivaniga 16. novembril 1581. aastal" (1885), mida peetakse maalilise psühhologismi kõrghetkeks Repini loomingus.
Pariisis elades maalis ta etüüde Pariisi eeslinnadest, tänavastseene, portreesid (sealhulgas ka Ivan Turgenevi portree), kavandas ja maalis "Pariisi kohviku".
Äänisjärv
thumb thumb Äänisjärv ehk Onega järv (varasemad eestikeelsed nimed Oneega järv, Onega; vene Онежское озеро, karjala Oniegu, vepsa Änine, soome Ääninen, Äänisjärvi) on mageveejärv Loode-Venemaal Karjala Vabariigi, Leningradi oblasti ja Vologda oblasti piiril.
See on suuruselt Euroopa teine järv Laadoga järel, kui Kaspia merd mitte arvestada. Äänisjärv kuulub Atlandi ookeani Läänemere vesikonda.
Äänisjärv kujunes pärast viimase jääaja lõppu. Ta on jäänuk Balti jääpaisjärvest.
Äänisjärve suubub 58 jõge, millest suurimad on Šuja, Suna, Vodla ja Võtegra. Välja voolab ainsana Sviri jõgi.
Äänisjärve läbib siseveetee Valgest merest Läänemerre (Valge mere – Läänemere kanal) ja Volga vesikonda (kanali kaudu Äänisjärve lõunakaldal ja edasi Valgjärveni).
Äänisjärves on Kiži saar, mis on tuntud oma 18. sajandil ehitatud puukirikute poolest.
Järve läänekaldal asub Karjala Vabariigi pealinn Petroskoi, idakalda kaljustel neemedel kuulsad Äänisjärve kaljujoonised.
Vaida III sild
Vaida III (vana) sild (silla number: 85) on sild Jüri–Vaida tee kaheksandal kilomeetril üle Pirita jõe. Sild on valminud aastal 1958. Silla pikkus on 45,3 m, silla laius on 8,6 m, sõidutee laius sillal on 7,2 m.
210
210. aasta
Sajandid: 1. sajand - 2. sajand - 3. sajand
Aastad: 205 206 207 208 209 - 210 - 211 212 213 214 215
866
866. aasta
Sajandid: 8. sajand - 9. sajand - 10. sajand
Aastad: 861 862 863 864 865 - 866 - 867 868 869 870 871
Kolmnurkdiagramm
pisi|Kolmnurkdiagramm kolme analüüsi tulemustega
Kolmnurkdiagramm on võrdkülgse kolmnurga kujuline diagramm, mida kasutatakse kolme muutuja suhte esitamiseks.
Kolmnurkdiagramme kasutatakse peamiselt kolmekomponendilise süsteemi koostise esitamiseks. Kui komponente on rohkem, siis kolme peamise või antud juhul olulisima komponendi, kusjuures nende sisaldus arvutatakse ümber nii, et summa oleks 100%. Seega on kolme muutuja summa alati 1 ehk 100%.
Kolmnurkdiagrammid on kasutusel peamiselt geoloogias (näiteks QAPF-diagramm), kus neid kasutatakse setete ja kivimite koostise iseloomustamiseks ning klassifitseerimiseks.
Näide
Oletagem, et analüüs satub kõrvaloleval joonisel kolmnurga alumisse vasakpoolsesse nurka. See tähendaks seda, et vastav proov koosneb sajaprotsendiliselt komponendist "A" (roheline täpp). Kui aga analüüsi tulemusel ilmneks, et proov ei sisalda üldse komponenti "B", küll aga sisaldab võrdselt komponente "A" ja "C", siis paigutub vastav proov kolmnurga alumise külje keskpunkti (sinine täpp). Punase täpiga tähistatud analüüs koosneb 10% komponendist "C", 40% komponendist "B" ning 50% komponendist "A".
Poolklassikalised kvantteooriad
Bohri-Sommerfeldi aatomimudel
Üks tuntud näide on Bohri-Sommerfeldi aatomimudel, mis kujutab endast Arnold Sommerfeldi poolt täiustatud Bohri aatomimudelit. Nende mudelite esitamise ajal puudus veel kvantmehaanika. Aatomit kujutati "miniatuurse päikesesüsteemina", milles aatomituum vastab Päikesele ja elektronid planeetidele. Elektronide ellipsikujulised trajektoorid kvantiseeriti nii, et tekiks vastavus mõõtmistulemustega.
Kvantmehaanikas vaadeldakse selgete ellipsikujuliste trajektooride elektroni mingis kohas viibimise tõenäosuse tihedust. Sissejuhatavates õpikutes tutvutakse sageli siiski ka Bohri-Sommerfeldi aatomimudeliga, mis on väga näitlik ning võimaldab paljusid füüsikalisi nähtusi interpreteerida ja arvutada. Aatomispektrite peenstruktuuri ja hüperpeenstruktuuri arvutamine ei ole selle mudeli raamides siiski võimalik.
215
215. aasta
Lääne-Yorkshire
Lääne-Yorkshire on tseremoniaal- ja linnkrahvkond Kesk-Inglismaal. See loodi 1974. aastal ajaloolise Yorkshire'i krahvkonna lääneosast.
Saint Kittsi ja Nevise kindralkuberner
Saint Kittsi ja Nevise kindralkuberner on Saint Kittsi ja Nevise monarhi, kelleks on praegu Charles III, esindaja Saint Kittsi ja Nevise riigis. Kindralkuberner, kelleks on alates 19. maist 2015 Tapley Seaton, resideerib Basseterres Valitsuse Majas.
Anastassija Kuzmina
Kuzmina tuli Venemaa koondise koosseisus juunioride maailmameistrivõistlustel nii 2003. aastal kui ka 2005. aastal 3x6 km teatevõistluses maailmameistriks. Lisaks sai ta neli hõbemedalit: 2003. aastal nii 10 km eraldistardiga sõidus kui ka 7,5 km jälitussõidus ning 2002. ja 2004. aastal teatevõistluses. 2005. aastast on tal pronksmedal 7,5 km sprindis.
Täiskasvanute rahvusvahelisel tippvõistlusel võistles Kuzmina esimest korda 2009. aasta maailmameistrivõistlustel Pyeongchangis, kus sai 12,5 km ühisstardiga sõidus Olga Zaitseva järel hõbemedali. Enne seda oli tema parim tulemus olnud maailma karikavõistlustel saadud 13. koht. Detsembris 2009 MK-etapil Pokljukas jõudis ta esimest korda poodiumile 15 km eraldistardiga sõidus, kui oli kolmas.
2010. aasta taliolümpiamängudel Vancouveris tuli Kuzmina 7,5 km sprindis olümpiavõitjaks. See kuldmedal oli Slovakkiale esimene taliolümpiamängudel.
Kuzminal on üks poeg. Tema vend Anton Šipulin on ka laskesuusataja.
Maailma karikasarja etapivõidud
Anastazia Kuzmina on ( seisuga 20. jaanuar 2018 ) maailma karikasarja etappidel jõudnud poodiumile 26 korda, millest 9 korral kõige kõrgemale astmele.
Saarsilikaadid
Saarsilikaadid ehk nesosilikaadid ehk ortosilikaadid ehk singelsilikaadid on silikaatsed mineraalid, mis sisaldavad isoleeritud ränioksiidi tetraeedreid.
Saarsilikaadid erinevad teistest silikaatidest selle poolest, et üks räni ioon ei jaga hapniku iooni teise räni iooniga. Hapnik moodustab sideme vaid ühe räni aatomiga, mistõttu on sellistes mineraalides ideaalse koostise ja defektideta struktuuri korral räni ja hapniku suhe enamasti 1:4.
Nimetus "saarsilikaadid" tuleb sellest, et ränioksiidi tetraeedrid on mineraali kristallstruktuuris teistest ränioksiidi tetraeedritest isoleeritud täpselt nagu saared saarestikus. Üks tetraeeder meenutab seega saart.
Saarsilikaadid on näiteks oliviin, granaat ja tsirkoon.
Hantelsilikaadid
Hantelsilikaadid ehk sorosilikaadid ehk disilikaadid on silikaatsed mineraalid, mis sisaldavad kahte omavahel ühe hapniku iooni abil ühendatud ränioksiidi tetraeedrit, mis on mineraali ülejäänud ränioksiidi tetraeedritest isoleeritud.
Hantelsilikaatides on räni ja hapniku suhe 2:7.
Hantelsilikaadid on näiteks epidoot ja vesuviaan.
Gert von Pistohlkors
Gert Olof von Pistohlkors (sündinud 17. detsembril 1935 Narvas) on baltisaksa päritolu Saksamaa ajaloolane.
Pistohlkorsi võib pidada prominentseimaks elusolevaks baltisaksa ajaloolaseks. Ta tegeleb nii Baltikumi keskaja, uusaja kui ka lähiajaloo uurimisega. 1994. aastal ilmus tema toimetamisel sarjas "Deutsche Geschichte im Osten Europas" kaalukas teos "Baltische Länder", mis on seni viimane baltisakslaste kirjutatud Baltikumi (Eesti ja Läti) ajaloo üldkäsitlus.
1998. aastal sai Pistohlkorsist Tartu Ülikooli audoktor.
1999. aastal autasustati teda Eesti ajaloo uurimise eest Maarjamaa Risti III klassi teenetemärgiga.
Elulugu
Gert von Pistohlkohrs on endise mõisniku poeg.
Asus II maailmasõja ajal koos vanematega Saksamaale. Õppis 1955–1963 Müncheni ja Göttingeni ülikoolis ajalugu ning inglise ja saksa filoloogiat, sooritas riigieksami 1965 Müncheni Ülikoolis, dr. phil. (1974, Göttingeni Ülikool), väitekiri "Ritterschaftliche Reformpolitik zwischen Russifizierung und Revolution. Histrorische Studien zum Problem der politischen Selbsteinschätzung der deutschen Oberschicht in den Ostseeprovinzen Ruβlands im Krisenjahr 1905". Oli 1965–1973 Rosenheimis gümnaasiumiõpetaja, ühtlasi aastast 1966 Göttingeni Ülikooli assistent, aastast 1974 Göttingeni Ülikooli ajalooseminari õppejõud ja aastast 1986 akadeemiline ülemnõunik (sks keeles Akademischer Oberrat).
Teadustöö
Uurinud Balti rüütelkondade 1905.–1907. aasta poliitikat, Balti provintside poliitilist ajalugu Vene revolutsioonide ajajärgul, Tartu Ülikooli ajalugu ning Balti riikide maailmasõdadevahelist ajalugu. Ajaloolasena Reinhard Wittrami õpilane. Teenekas eesti, läti ja saksa ajaloolaste koostöö edendaja (Marburgi sümpoosionid, Balti ajaloolaste korrapärased kohtumised Göttingenis). USA Association for the Advancement of Baltic Studies (AABS) liige (1976), Balti Ajaloo Komisjoni esimees (aastast 1979), Läti Teaduste Akadeemia välisliige (1990), Herderi Instituudi kuratooriumi liige (aastast 1993). Üle 40 teadustrükise.
Ems
Ems (saksa Ems; hollandi Eems) on jõgi Loode-Saksamaal. See voolab läbi Nordrhein-Westfaleni ja Alam-Saksi liidumaade ning suubub Dollarti lahte, mis on Waddenzee osa. Jõe kogupikkus on 362,4 km. Riigipiir Alam-Saksi Ida-Friisimaa ala (Saksamaa) ja Groningeni provintsi (Holland) vahel, mille täpne kulg oli piirivaidluse objekt Saksamaa ja Hollandi vahel (lahenes 2014. aastal), kulgeb läbi Emsi estuaari.
Jõe kulg
thumb|Emsi jõgikond
Jõe läte on Teutoburgi metsa lõunaosas Nordrhein-Westfalenis. Alam-Saksimaal muutub oja suhteliselt suureks jõeks. Seal on jõelt nime saanud soine Emslandi piirkond. Meppenis suubub Emsi selle suurim lisajõgi Hase. Ems voolab Hollandi piiri lähedal edasi põhjasuunas Ida-Friisimaale. Emdeni lähedal suubub see Dollarti lahte (rahvuspark) ja jätkub loodete jõena Hollandi linna Delfzijli suunas.
Emdeni ja Delfzijli vahel moodustab Ems piiri Hollandi ja Saksamaa vahel ning oli kerge vaidluse teema: hollandlased uskusid, et piir kulgeb piki estuaari geograafilist keskjoont, samas sakslased väitsid, et see kulgeb piki sügavaimat kanalit (mis on Hollandi ranniku lähedal). Kuna pooled on nüüd avatud piiridega sõbralikud riigid, ei läinud argument kaugemale, kui kokkuleppeni mitte nõustuda. Küsimus lahendati sõbralikult 2014. aastal.
See sai aktiivseks küsimuseks 1914. aasta juuli lõpus, kui keiserliku Saksamaa valitsus alustas plaane mineerida kogu estuaar, mida nad väitsid endale kuuluvaks, et valmistada ette Suure sõja käivitamist. Hollandi saadik Berliinis Wilem Alexander Frederik Baron Gevers teatas peenetundeliselt, et piir oli ebaselge ja et vaidlus oli opgeschort, mis võib sõltuvalt kontekstist tähendada kas 'peatatud' või 'lahendatud'. Hollandi valitsus kinnitas ebamäärase deklaratsiooni, vabastades end seeläbi kohustusest kuulutada neutraliteedi rikkumise pärast Saksamaale sõda. Pärast sõda vaidlus jätkus.
Delfzijlist möödudes suubub Ems Waddenzeesse, mis on Põhjamere osa. Kaks väina, mis eraldavad Saksamaa Borkumi saart selle naabritest Rottumeroogist (Holland) ja Memmertist (Saksamaa), kannavad "Emsi" nime, kuna neid kutsutakse Westere(e)ms ja Osterems (Lääne- ja Ida-Ems).
Turism
thumb|Ems vaid mõnisada meetrit lättest [[Schloß Holte-Stukenbrockis]]
Linnad ja vallad
thumb|Ems Telgte lähedal thumb|Ems Meppenis thumb|Ems Leeri lähedal
Ajalugu
Ems oli tuntud mitmele antiikautorile: Plinius Vanemale teoses "Naturalis historia", Tacitusele teoses "Annales", Pomponius Melale, Strabonile ja Ptolemaiosele teoses "Geographia". Ptolemaiosel oli see Amisios potamos ja ladina keeles "Amisius fluvius". Teised kasutasid jõe kohta sama nime või Amisia või Amasia või Amasios. Tuvastus on kindel, sest see on alati loetletud Reini ja Weseri vahel ning oli ainus jõgi, mis viib Teutoburgi metsa.
Amisius voolas välja Teutoburgi metsast, heruskide, brukteeride ja teiste kodust. Need hõimud olid algsete frankide hulgas. Roomlased olid nende keisririigiga liitmisest üsna huvitatud ja ehitasid sel eesmärgil Emsi jõesuhu Amisia linnuse. Kuna jõgi oli nende laevadele laevatatav, lootsid nad kasutada seda ligipääsuks hõimudele ülemjooksul.
865
865. aasta
Sajandid: 8. sajand - 9. sajand - 10. sajand
Aastakümned: 810. aastad 820. aastad 830. aastad 840. aastad 850. aastad - 860. aastad - 870. aastad 880. aastad 890. aastad 900. aastad 910. aastad
Aastad: 860 861 862 863 864 - 865 - 866 867 868 869 870
Hindaste järv
Hindaste järv (ka Indaste järv) on järv Läänemaal Lääne-Nigula vallas Variku külas. Järv jääb Läänemaa Suursoo maastikukaitsealale. Järvest lääne poole jääb Järveraba, põhja ja lõuna poole nimetud järvekesed. Järve kaldajoone pikkus on 4,3 km ja valgla 6,2 km². Järve vesi on keskmise karedusega ja kihistumata. Järv on suurtaimerikas, veevahetus toimub kaks korda aastas.
Järv on avalik veekogu, mille piiranguvöönd on 100 m.
Hindaste järve keskkonnaregistri kood on VEE2028600.
212
Sajandid: 1. sajand - 2. sajand - 3. sajand
Aastad: 207 208 209 210 211 - 212 - 213 214 215 216 217
Rastergraafika
Rastergraafika (ingl raster graphics, bitmap graphics) ehk pikselgraafika on arvutigraafika liik, milles kuva esitatakse pikslite (enamasti ruudukujuliste pildipunktide) maatriksina. pisi|150px|[[Piksel on rasterkujutise elementaarosa]] pisi|Rastergraafika pilt suurendatult Iga piksli asukoha määravad tema koordinaadid ristkoordinaadistikus. Kõrvaloleval pildil on üks piksel 15×15 piksli suuruses võrgustikus. Selleks et seda punkti kirjeldada, on vaja ainult üks kirje (8,8,0): esimene komponent on koordinaat X-teljel, teine koordinaat Y-teljel ja kolmas piksel määrab värvi (arvutitehnikas väljendatakse pikslite andmed mõistagi kahendsüsteemis). Kokku on siin pildi kirjeldamiseks vaja 16×16 = 256 niisugust kirjet.
Rasterkuva esitab arvuti ekraan, samuti printer ja digikaamera (erinevalt nt plotterist, mis loob kuva vektorgraafika abil). Rastergraafika puudusteks vektorgraafikaga võrreldes on geomeetriliste kujundite ebatäpne esitus (nn trepiefekt) ja suhteliselt suur salvestusmaht. Samuti võib digitaalkuva skaleerimisega (kuva suuruse muutmisega) kaasneda infokadu info heleduse- ja värvimoonutuste kujul.
Parameetrid
Rasterkuva kvaliteedi määravad lahutusvõime (resolutsioon) ja värvisügavus.
221
221. aasta
213
213. aasta
Sajandid: 1. sajand - 2. sajand - 3. sajand
Aastakümned: 160. aastad 170. aastad 180. aastad 190. aastad 200. aastad - 210. aastad - 220. aastad 230. aastad 240. aastad 250. aastad 260. aastad
Aastad: 208 209 210 211 212 - 213 - 214 215 216 217 218
218
218. aasta
Sajandid: 2. sajand - 3. sajand - 4. sajand
Aastad: 213 214 215 216 217 - 218 - 219 220 221 222 223
New York Timesi bestsellerid
New York Timesi bestsellerid on The New York Timesi pühapäevaväljaande lisas The New York Times Book Review avaldatav edetabel suurima läbimüügiga raamatutest eri kategooriates. Ameerika Ühendriikides peetakse seda juhtivaks menukite edetabeliks. Nimekirja on avaldatud alates 9. aprillist 1942.
Edetabel
Edetabel koostatakse ajalehe uudistetoimetuses, mitte The New York Timesi raamatuarvustuse osakonnas. Viimane vastutab ainult selle avaldamise eest.
Edetabel koostatakse USA raamatukaupluste kettidelt ja iseseisvatelt raamatupoodidelt saadud andmete põhjal, mida on kontrollitud hulgimüüjatelt saadud nädala müüginumbritega võrreldes. Raamatud, mis on tähistatud ristiga (†), on saanud raamatupoodidelt suuri tellimusi.
Raamatute edetabelisse valimise täpne metoodika on ärisaladus.
211
211. aasta
Aastakümned: 160. aastad 170. aastad 180. aastad 190. aastad 200. aastad - 210. aastad - 220. aastad 230. aastad 240. aastad 250. aastad 260. aastad
Aastad: 206 207 208 209 210 - 211 - 212 213 214 215 216
Gaborone
Gaborone on Botswana pealinn ja riigi suurim linn. Asub Lõuna-Aafrika Vabariigi piiri lähedal Notwane jõe ääres. Gaborones asub Botswana Ülikool.
Ajalugu
Linna asutas 1890. aastal hõimupealik Gaborone Matlapin. Alates 1966. aastast on Gaborone Botswana pealinn.
863
863. aasta
Sajandid: 8. sajand - 9. sajand - 10. sajand
Aastad: 858 859 860 861 862 - 863 - 864 865 866 867 868
Põhja-Yorkshire
Põhja-Yorkshire (North Yorkshire) on tseremoniaalkrahvkond Põhja-Inglismaal. See loodi 1974. aastal ajaloolise Yorkshire'i krahvkonna põhjaosast. Pindalalt on see Inglismaa suurim krahvkond.
Põhja-Yorkshire jaguneb viieks tervikomavalitsuseks:
North Yorkshire'i tervikomavalitsus moodustati 2023. aastal seitsmest senisest mittelinnaringkonnast: Harrogate, Scarborough, Hambleton, Selby, Craven, Richmondshire ja Ryedale.
Carlo Fontana
pisi|Carlo Fontana Carlo Fontana (1638–1714) oli itaalia arhitekt ja insener, kes mängis suurt rolli hilisbaroki arhitektuuris (eriti Roomas).
Elulugu
Carlo Fontana sündis 1638. aastal (mõnikord pakutakse ka 1634. aastat) Como lähedal Roomas. 15-aastaselt alustas Carlo õpinguid paavst Alexander VII ja hüdraulikainseneri Giovanni Maria Bolino juures. Karjääri alustas 1650ndatel, algul arhitektuurilise joonestajana ning seejärel samal alal tuntud arhitektide, näiteks Pietro da Cortona, Carlo Rainaldi ja Gian Lorenzo Bernini abilisena. Ta jäi üsna ruttu silma ning tema nimi levis arhitektide hulgas. Peagi soovisid teisedki arhitektid Carloga koostööd teha ning koos suuremaid töid ette võtta. Bernini kaasas ta enda ettevõtmistesse koguni kümneks aastaks. Bernini juures töötamine andis Fontanale tugeva mõju tema enda stiili kujunemisel. 1665. aastast alates hakkas ta töötama iseseisvalt.
Looming
Carlo Fontana oli Roomas väga hinnatud loomingulisuse ja julguse pooltst. Tema stiil erines kõrgbarokile omasest, kuna ta muutis oma töödes kindlate reeglite järgi käivad lahendused hoopis lihtsaks ja loogiliseks (nt San Marcello al Corso kiriku fassaad). Sellega mõjutas Fontana ka suuresti hilisbarokiaegset arhitektuuri Roomas ja Euroopas. Tal oli palju õpilasi ja kaastöötajaid. Tema tuntumad õpilased olid Giovan Battista Contini, Carlo Francesco Bizzaccheri, Alessandro Specchi, Filippo Juvarra, Matthäus Daniel Pöppelmann, Paul von Hildebrant ja James Gibbs. Õpilased kandsid edasi Fontana ideid ja stiili üle Euroopa.
San Marcello al Corso kirik
San Marcello al Corso kiriku ehitust juhtis kõigepealt Rainaldi, mille võttis üle 1682. aastal Fontana – tegemist oli tema esimese iseseisva ehitustööga. Kiriku fassaad polnud kõrgbarokile omane, kuna kõik oli väga korrapärane. Näiteks raamistas order kolmeks jaotatud fassaadi ja kõik sambad asusid fassaadil sümmeetriliselt. San Marcello al Corso kirikut peetakse Carlo kõige õnnestunumaks tööks, eeskätt just fassaadi tõttu. Selle ehitisega pälvis ta paljude arhitektide heakskiidu ning jättis olulise jälje hilisesse barokki. Oluliselt mõjutas ta selle kirikuga ka nooremate põlvkondade stille, kuna noored said sealt palju inspiratsiooni tulevikuks. vasakul|pisi|207x207px|Peetri kiriku kuppel
Peetri kiriku kuppel
Peetri kiriku ja sellega seotu lõpuni ehitamise oli paavst Innocentius XI peatanud, kuna riigil puudusid rahalised võimalused. Samal põhjusel polnud paavst palganud ka eraldi kirikule ehitusmeistrit. Kuid kuna paavst kartis, et kiriku kuppel ei pea enam kaua vastu, otsustas ehitusmeistriks palgata tollal hinnatud itaalia arhitekti Carlo Fontana. Carlol olid inseneriteadmised, mis tulid suuresti kasuks kupli püsivamaks muutmisel. Kupli parandamine ajendas teda õppima nii veetrasside ja torustike paigaldamist kui ka kiriku enda ajalugu, et olla kursis varasemate ehitustehnikatega. Selle kupli ehitustöös võis kaasa lüüa ka tuntud itaalia maalikunstnik, arhitekt ja joonistaja Carlo Maratti, kuid Fontana ise pole seda üheski teoses maininud.
Loyola jesuiitide kirik ja klooster
pisi|200x200px|Loyola jesuiitide kirikKuna Carlo oli juba saavutanud rahvusvahelise kuulsuse, sai ta ka palju tellimusi väljastpoolt Roomat ja Itaaliat. Ta projekteeris Hispaaniasse Loyolasse kloostriga kiriku, millest sai üks tema suuremaid ehitisi. Tegelikult kutsuti algul selle pühamuga tegelema Bernini, kuid too soovitas kohe oma parimat õpilast Fontanat. See projekt näitas Fontana piirituid andeid ja oskust paigutada ehitis ka kõige raskemate maastikuoludega piirkonda. Fontana eiras plaane ja projekte, mis olid varem pühamu jaoks kavandatud, ning tegi projekti täpselt enda nägemise järgi. Ta kasutas uusi lähenemisviise. Tegu oli niivõrd suure ja olulise ehitisega, et see mõjutas arhitekte üle Hispaania ja kaugemaltki, näiteks Austria ja Lõuna-Saksamaa arhitekte. Fontana kasutas ka ise hiljem sarnast põhiplaani oma teistes ehitistes (nt Liechtensteini lossis Landskronis). Arvatakse, et jesuiitide kiriku projekti tegemine võis mõjutada ka Fontana enda usulist suunda, kuigi tal varem puudus sellega lähedane kokkupuude.
Muud ehitised
Lisaks pikemalt kirjeldatud Carlo projektidele tasuvad mainimist ka järgmised ehitised: Cappella Ginetti, Püha Andrea della Valle (kasutati värvilist marmorit), Cappella Cibo, Santa Maria del Popolo. Fontana projekteeris Roomas kirikutesse ka palju kabeleid ning kujundas hauamonumente, altareid, paleesid, purskkaeve, festivalide dekoratsioone ja igasuguseid skulptuure jms. Carlo Fontana kujundas ka linnaplaane, mis olid samuti temalikult julged.
Isiklikku
Carlo Fontanal oli poeg Francesco (1668–1708), kes suri noorelt. Fontanal olid vahel abiks vennapojad.
Raamat
Enda tehtud töödest kirjutas Fontana raamatu “II Tempio Vaticano”, mis ilmus 1694. aastal. Raamatus pakkus ta välja ka lahendusi Peetri kiriku ja väljaku ehituseks/korrastamiseks. Üheks lahenduseks oli Borgo hoonete lammutamine ja selle asemele tänava rajamine. Teiseks pakkus ta välja väljakuala kõrvale kellatorni, kuid kavandas selle lähedale ka teisi ehitisi, et üks hoone ei jääks üksinda eemale ja üldpilt näeks samasugune välja. Raamatu jaoks arvutas ta välja ka Püha Peetri kiriku ja väljaku ehituskulud. Fontana kirjutas oma teoses küll olulistest asjadest, kuid ometi peeti teda arhitektina paremaks kui kirjanikuna.
Tunnustus
Fontana pälvis oma töödega palju tunnustust. Näiteks 1686. aastal valiti ta Rooma Accademia di San Luca (Püha Luuka Akadeemia) presidendiks. Sellesse ametisse jäi ta koguni kaheksaks aastaks (1692–1700), kuigi tavaliselt nii pikalt ametis ei oldud.
Carlo Fontana oli väga mõjukas arhitekt ja kuna tal oli palju andekaid õpilasi, siis kandus tema stiil edasi veel pärast tema surmagi.
Verner Trossi
Verner Ernst Harald Trossi VR I/3 ja II/3 (11. juuli 1890 Paide – 19. juuni 1953 Narva) oli Eesti ja Nõukogude Liidu sõjaväelane (kolonel).
Lõpetas 1907. aastal Tallinna Reaalkooli.
1919. aasta novembris teenis kapteni auastmes 9. Jalaväepolgus. Ülendati 7. novembril 1919 kiiduväärt teenistuse eest alampolkovnikuks, vanusega 1. november 1919.
1924. aastast Sakala jalaväerügemendi ülem, 1926. aastast Sõjakooli ülem, 1930. aastast 9. Üksiku Jalaväepataljoni ülem
Võru-Petseri kaitseringkonna, Võru-Petseri Sõjaväeringkonna (1934–1936), Valga (1. juuni 1936–1939) ja Viru-Järva (1939) sõjaväeringkonna ülem. Vabastati tegevteenistusest 8. novembril 1939.
1940. aasta augustist oli Punaarmee 22. Eesti Territoriaalse Laskurkorpuse 21. laskurpolgu komandör.
Arreteeriti 25. septembril 1950. Suri Narva vangilaagris.
214
214. aasta
Sajandid: 1. sajand - 2. sajand - 3. sajand
Aastakümned: 160. aastad 170. aastad 180. aastad 190. aastad 200. aastad - 210. aastad - 220. aastad 230. aastad 240. aastad 250. aastad 260. aastad
Aastad: 209 210 211 212 213 - 214 - 215 216 217 218 219
864
864. aasta
Sajandid: 8. sajand - 9. sajand - 10. sajand
Aastakümned: 810. aastad 820. aastad 830. aastad 840. aastad 850. aastad - 860. aastad - 870. aastad 880. aastad 890. aastad 900. aastad 910. aastad
Aastad: 859 860 861 862 863 - 864 - 865 866 867 868 869
Kesköine ekspress
"Kesköine ekspress" (inglise keeles "Midnight Express") on 1978. aasta Ameerika Ühendriikide mängufilm.
Film põhineb Billy Hayesi tõsielulisel romaanil "Midnight Express". Stsenaariumi kirjutas Oliver Stone.
Filmi lavastas Alan Parker, peaosades on Brad Davis, Randy Quaid, John Hurt ja Irene Miracle.
Filmiti Malta saarel Püha Elmo kindluses pärast seda, kui Türgi valitsus ei andnud luba filmimiseks İstanbulis, viidates Türgi ja türklaste negatiivses valguses kujutamisele filmis.
Sisu
6. oktoobril 1970 vahistatakse İstanbulis Ameerika tudeng Billy Hayes (Brad Davis), kui ta üritab Türgist lahkuda kahe kilogrammi hašišiga. Üks nimeta ameeriklane, keda filmis kutsutakse Texiks tema Texase aktsendi tõttu, viib Billy politseijaoskonda. Billy ütleb Türgi politseile, et ta ostis hašiši ühelt taksojuhilt, ning lubab politsei juhatada enda vabakslaskmise eest taksojuhini. Kui aga taksojuht vahistatakse, rikub politsei kokkulepet ja Billy saadetakse vanglasse.
Esimesel ööl, kui on külm, hiilib Billy kongist välja ja varastab teki, mille eest ülemvangivalvur Hamidou talle peksa annab.
Mõni päev hiljem ärkab Billy vanglas, kus ta kohtub ameeriklase Jimmy Boothiga (Randy Quaid), kes sattus vanglasse kolme aasta eest mošeest kahe küünlajala varastamise eest, inglise heroiinisõltlase Maxi (John Hurt) ja rootslase Erichiga, kes mõisteti 12 aastaks vangi 100 grammi hašiši salakaubaveokatse eest. Jimmy näitab Billyle vanglat, ja soovitab tal vanglas olevaid türklasi mitte usaldada. Kuigi Erich arvab, et Billy vajaks head advokaati, siis Max ei usalda Türgi õigussüsteemi, kuid juhatab nad siiski advokaat Yesilini, kes äsja kaitses edukalt ühte prantslast Türgi kohtus. Yesil on nõus teda kaitsma, koostöös USA konsulaadi töötaja Stanley Danielsiga. Kohtus mõistetakse Billy süüdi narkootikumide omamise eest ja saadetakse 4 aastaks ja 2 kuuks Sağmalcılari vanglasse, kuigi prokurör olevat tahtnud teda süüdi mõista salakaubaveo eest, mille eest on ette nähtud karmimad karistused.
1972. aastal üritab Jimmy kaasata Billyt ja Maxi põgenema vangla-aluste katakombide kaudu, kuid Billy ei taha riskida suurema vanglakaristusega, ning Maxil pole plaani usku, mispeale Jimmy põgeneb üksinda, kuid tabatakse ja karistuseks peksab Hamidou teda julmalt.
1974. aasta juunis deporteeritakse Erich koju Rootsi, kus ta ilmselt Rootsi leebete seaduste tõttu vabastataks ruttu. Mõni kuu hiljem otsustab Türgi ülemkohus Billy kohtuasja uuesti üle vaadata, kuid seekord tahab prokurör ta uuesti süüdi mõista esialgse narkootikumide omamise asemel salakaubaveo eest, kuna Türgis on lubatud süüdimõistetut mitu korda süüdi mõista. Kohtus mõistetaksegi Billyle salakaubaveo eest minimaalselt 30 aastat vabadusekaotust.
Nüüd otsustab Billy minna kaasa Jimmy põgenemisplaaniga, kuid viimase kahe aasta jooksul on tunnel juba blokeeritud. Kuid kaasvang Rifki, kes on vanglas nuhk, teatab nende ebaõnnestunud põgenemiskatsest Hamidoule. Pidades Jimmyt taas vastutavaks, saab ta Hamidoult jälle jõhkralt peksa.
Billy ja Max otsustavad kätte maksta. Varastanud Rifki nuhkimise eest teenitud raha, põletavad nad sellest poole, ja teise poole keedavad ära. Rifki tasub kätte, lavastades Maxi süüdi hašiši omamises. Kui Hamidou karistab Maxi samamoodi nagu ka Jimmyt, ründab Billy Rifkit pesuruumis ja peaaegu tapab ta. Pärast seda saadetakse Billy vangla vaimuhaiglasse.
1975. aastal külastab Billyt vanglas tema tüdruksõber Susan (Irene Miracle), kes soovitab tal põgeneda vanglast, kui ta tahab ellu jääda. Susan annab Billyle fotoalbumi, kuhu sisse on peidetud 2000 dollarit sularahas. Saanud Susani külastusest tuge, otsustab Billy põgeneda. Ta pakub saadud raha Hamidoule altkäemaksuks, et Hamidou viiks ta haiglasse, kus ei ole valvureid, kuid Hamidou viib Billy hoopis riietusruumi. Ruumis on vangivalvurite vormirõivad ja seina küljes ripuvad riidenagid. Hamidou üritab Billyt vägistada, kuid Billy tõukab teda, mispeale Hamidou maandub riidenagi otsa ja sureb. Pannud selga valvuri vormirõivad, õnnestub Billyl vanglast põgeneda.
4. oktoobril 1975 õnnestus Billyl pääseda Kreekasse, kolm nädalat hiljem jõudis ta New Yorki.
Auhinnad
Oscar (1979)
Briti Filmi- ja Telekunsti Akadeemia auhind (1979)
Erinevus tegelikest sündmustest
Tõsielus saadeti Billy Hayes Bakırköy psühhiaatriahaiglasse juba 1972. aastal.
Tegelikult mõisteti Hayes eluks ajaks vangi, kui tema algselt 4 aasta ja 2 kuu pikkune vanglakaristus hakkas lõppema. 12. mail 1975 andis Türgi ülemkohus kõikide narkokuritegude eest amnestia, mispeale lühendati Hayesi eluaegset vanglakaristust 30 aastani. 11. juulil viidi ta aga üle Marmara meres asuvasse İmralı saarvanglasse, kust ta põgenes aga 2. oktoobril sõudepaadiga Bandırmasse. Sealt põgenes ta edasi Kreekasse, kus teda aga veidi aega kinnipidamisasutuses hoiti ja üle kuulati, enne kui ta 20. oktoobril maalt välja saadeti Frankfurti.
Hamidou, keda on filmis kujutatud peamise antagonistina, oli küll sama julm nagu filmis, kuid ei üritanud Hayesi vägistada. Ta tapeti juba 1973. aastal äsja tingimisi vabastatud vangi poolt, kelle perekonda oli Hamidou vangi peksmise ajal mõnitanud. Eksvang olevat Hamidoud märganud ühes vanglalähedases kohvikus teed joomas, mispeale ta tulistas Hamidoud kaheksa korda.
Hiljem avalikustatud telegrammides Ameerika saatkonna ja Türgi konsulaarasjade juhataja Vahap Aşıroğlu vahel oleks Aşıroğlu arvates Hayes vanglast tingimisi vabastatud oktoobris 1978, mis oleks suure tõenäosusega tähendanud, et prokurör oleks Hayesi kuulutanud persona non grata 'ks ja ta maalt välja saatnud.
Georg von Rauch
Georg Alexander Cornelius Erich von Rauch (13. august 1904 Pihkva – 17. oktoober 1991 Kiel) oli baltisaksa ajaloolane.
Elulugu
Rauch sündis Pihkvas, kus tema isa Cornelius von Rauch teenis sõjaväearstina. Alates 1911. aastast elas perekond Sangastes, sealgi jätkas isa tööd arstina. Rauch õppis seal juba lapsepõlves selgeks kolm kohalikku keelt: saksa, vene ja eesti, hiljem õppis juurde veel mitu keelt, sealhulgas rootsi keele.