Time,_Tense_and_Causation
1.2 Maailma loomuse dünaamilised ja staatilised käsitused
Ajafilosoofia kõige fundamentaalsem küsimus on autori arvates see, kas õige on staatiline või dünaamiline ajakäsitus. Erinevust on loomulik selgitada kahe võistleva muutusemõiste kaudu. Esimene on seotud staatilise maailmakäsitusega, mille järgi muutus objektis on lihtsalt erinevad omadused eri aegadel. Dünaamilise ajakäsituse pooldajad lükkavad selle muutusemõiste tagasi. Mõnikord näiteks väidetakse, et pole selge, miks see, et objekti varasematel ja hilisematel staadiumidel on erinevad omadused, peaks iseenesest olema põhjend, et öelda, et objekt muutub, aga see, et objekti ruumilised osad samal ajal on erinevad, ei ole. (John McTaggart Ellis McTaggart. The Nature of Existence], 1927, lk 13.) Aga missugune see mõiste siis peaks olema? Objekt muutub siis ja ainult siis, kui aja jooksul muutub objekti kaasavate monaadiliste asjade seisude kogusus. (Piiramine monaadiliste asjade seisudega on vajalik selleks, et välistada relatsioonilisi Cambridge'i muutusi.) Samamoodi on lugu maailmatervikuga, kuigi siin pole tarvis piirduda monaadiliste asjade seisudega. Aga kuidas saab asjade seisude kogusus olla eri aegadel erinev. Vastus on see, et see on võimalik ainult juhul, kui asjade seisud ise on ajasõltelised. Siis pole erinevuses midagi problemaatilist. Aga kas konkreetsel ajal on tegelik olemise mõiste sidus? See ongi otsustav küsimus. Kahtlustus, et see mõiste pole sidus, põhineb suuresti konkreetsetel argumentidel (näiteks John McTaggart Ellis McTaggarti argument aja mittereaalsuse kasuks ("The Unreality of Time"). Ja kui see mõiste on sidus, siis jääb ikkagi küsimus, miks üldse arvata, et see mõiste on meie maailmas rakendatav. Mis alust on arvata, et tegelikus maailmas ei ole asjade seisud lihtsalt tegelikud, vaid tegelikud mingil ajal, ja see, millised faktid on olemas, sõltub ajast?  Üks argument on niisugune. Kui ajalise indeksiga tegelikkuse mõiste on meie maailmas rakendatav, siis võib-olla saab maailma kooskõlaliselt kirjeldada ainult ühest või teisest ajalisest vaatekohast. Kui aga meie maailma kohta on rakendatav ainult lihtsalt tegelikkuse mõiste, siis peab saama maailma täielikult ja kooskõlaliselt kirjeldada, nii et see pole kirjeldus mingi kindla aja vaatekohast. Ja siis võib väita, et see pole võimalik. (Michael Dummett, A Defence of McTaggart's Proof of the Unreality of Time (Michael Dummett). Autorile ei tundu selline katse õigustada mingil ajal tegelikkuse mõistet veenvana, sest ta ei usu, et mitme aja faktide kogusus ei too kaasa ühitamatuid asjade seise ning saab olla maailma täielik ja kooskõlaline kirjeldus, mis ei lähtu konkreetse aja vaatekohast. Sellepärast kaitseb ta mingil ajal tegelikkuse mõistet teisiti. Staatilise ja dünaamilise ajakäsituse erinevus on järgmine. Staatilise käsituse järgi see, millised asjade seisud on olemas, ei sõltu ajast, järelikult ei ole muutuse puhul asi selles, et aja jooksul muutub see, millised asjade seisud on olemas.  Asi peab olema lihtsalt selles, et objektil või maailmal on eri aegadel erinevad seesmised omadused. Seevastu dünaamilise maailmakäsituse järgi sõltub see, millised asjade seisud on olemas, sellest, mis aeg parajasti on. See erinevus konstitueeribki muutuse objekti juures. Ka maailma kui terviku muutumise juures on asi erinevates asjade seisude kogusustes eri aegadel.