cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Hašiš
Hašiš on kanepitaime narkootilise toimega saadus, mida klassifitseeritakse selles sisalduvate psühhotroopsete kannabinoidide (näit THC) tõttu narkootiliseks aineks.
Suguühe
Ajalugu ja kultuur
Mõnikord on kultuuri poolt sätestatud ka lubatud asendid seksuaalvahekorra jaoks, rasestumisvastaste vahendite ehk eostumisvastaste vahendite kasutamise kord, suguühte jaoks keelatud päevad, keelatud partnerid, keelatud objektid, keelatud ained ning mitmeid muidki üksikasju ja piiranguid.
Hašiš
Narkootilist joovet püütakse saavutada hašišit kas suu kaudu manustades (süües) või suitsetades.
Kanepivaiku tuntakse Araabias hašišina, Ameerikas ja Euroopas marihuaanana ja Põhja-Aafrikas kief ' ina. Hašiši hüüdnimed Eestis on plastiliin, tükk, hash ja maroko.
Suguühe
Ajalugu ja kultuur
Mitmetes religioossetes ja vaimsetes traditsioonides on kasutusel meetodid seksuaalenergia suunamiseks, muutmiseks ja rakendamiseks vaimsetel eesmärkidel. Tuntuimad neist on mitmesugused tantristlikud praktikad budismis, hinduismis jm.
Hašiš
Ajalugu
Hašiši suitsetamise kombe tõid Euroopasse tõenäoliselt Napoleoni sõdurid ja Indias töötanud briti arstid.
Valmistamine
Viljastamata emastaimedelt korjatakse nõret eritavad osad, need pressitakse koogitaoliseks massiks ning kuivatatakse. Nii saadakse kanepivaik, mille värv varieerub mustast hallikaspruunini.
Tavaliselt on hašiš pressitud kookideks, nende kuju võib tootmispiirkonniti olla erinev, kusjuures mõnikord on need ka kaubamärgiga tähistatud.
Pulbriline hašiš on vähelevinud. Hašišipulbrit kas neelatakse otse, segatakse joogi sisse või ka suitsetatakse.
Eestis
India kanepi kasvatamine (välja arvatud eriloal) ja selle saaduste (seaduse sõnastuses: narkootiline ja psühhotroopne aine) müümine, edastamine ja tarvitamine (välja arvatud eriloal) on Eestis mistahes kogustes ebaseaduslik ja karistatav kui rahvatervisevastane süütegu.
Toodang ja konfiskeerimine
Kanepivaigu ülemaailmne toodang oli 2004. aastal 7500 tonni ja 2006. aastal hinnanguliselt 6000 tonni. Kanepivaiku toodetakse Afganistanis, Pakistanis, Indias, Nepalis ja Kesk-Aasias ning mitmes SRÜ riigis, kuid suurimaks tootjaks peetakse Marokot.
2006. aastal konfiskeeriti (valdavalt Lääne- ja Kesk-Euroopas) 1025 tonni kanepivaiku.
Wijk aan Zee
Wijk aan Zee on väikelinn Põhjamere rannikul Hollandis Põhja-Hollandi provintsis Beverwijki vallas.
Linn jääb Amsterdamist 24 km kaugusele loode suunas. Valla keskus Beverwijk jääb Wijk aan Zeest neli kilomeetrit ida suunas.
Wijk aan Zee elanike arv oli 2019. aastal 2155. pisi|left|260px|Talvine vaade Wijk aan Zeele
Pärsama raamatukogu
Pärsama raamatukogu on raamatukogu Pärsamal.
Raamatukogu asutati 1908. aastal. Kuni 1927. aastani tegutses raamatukogu koolimaja ühes klassiruumis. Aastal 1924 alustas tegevust koolmeister Gustav Vaheri algatatud Pärsama rahvaraamatukogu selts.
Pärsama rahvaraamatukogu selts oli piirkonnas tolle aja suurim. Raamatute ostmiseks saadi raha muu hulgas pidude korraldamisest.
Aastal 1927 avati Pärsamal uus rahvamaja, kuhu kolis ka raamatukogu. Aastal 1939 kolis raamatukogu vallamaja ooteruumi. Suvel 1958 sai raamatukogu esimest korda päris oma ruumid Pärsama õigeusu kiriku pastoraadis.
Raamatukogu uued ruumid on endises kolhoosikontoris. Raamatukogu juhataja on Tiina Sild, kes on ametis olnud juba 1985. aastast.
Raamatukogu töötajate hulgas on olnud Joosep Miilits, Harri Külaots, Helju Nurk, Herbert Seema, Eha Nõukas, Helle Poopuu, Anne Rand, Aino Stankevitš, Mai Magus.
Abhaasid
Abhaasid kõnelevad abhaasi-adõgee keelte hulka kuuluvat abhaasi keelt, mis on tuntud oma väga keerulise konsonantide süsteemi poolest. Abhaasid on etniliselt tihedas sidemes tšerkessidega.
Rahvaarv
Nõukogude Liidu lagunemise alguses 1989. aastal, oli abhaaside arv umbes 93 000 (18% Abhaasi ANSV elanikkonnast), samas kui grusiinidest elanike arv oli 240 000 (45%). Suur oli ka armeenlaste (15% kogu elanikkonnast) ja venelaste (14%) arv. Pärast 1992.–1993. aastal toimunud Abhaasia sõda, suurenes abhaaside arv piirkonnas teiste rahvaste väljarännete arvel ligikaudu 45%-ni elanikkonnast.
Abhaasias elas abhaase rahvaloenduste andmetel 2003. aastal 94 600 ja 2011. aastal 122 175. . Venemaal elas 2010. aasta rahvaloenduse andmetel 11 249 abhaasi, Gruusias 3 527 abhaasi (2008). Suurim diasporaa asub praegu Türgis, kus võib abhaasia keelt kõnelevaid inimesi olla mitukümmend tuhat, väiksemad rühmad elavad Süürias (5000–10 000) ja Jordaanias.
Eestis elas 1989. aasta rahvaloenduse andmetel 25 abhaasi, 2000. aasta rahvaloenduse andmetel 13 abhaasi ja 2011. aasta rahvaloenduse andmetel 15 abhaasi.
Religioon
Abhaasid jagunevad põhiliselt Abhaasia õigeusu kristlasteks ja sunniitlikeks moslemiteks (elavad peamiselt Türgis). Kristlus sai 6. sajandil Bütsantsi keisri Justinianus I valitsemisajal abhaaside domineerivaks religiooniks ning seda järgiti ka keskajal. Osmanid tutvustasid islamit 16. sajandil ja piirkonna moslemite arv suurenes pidevalt kuni nende väljasaatmisteni 19. sajandi teises pooles. . Kolm neljandikku Abhaasia abhaasidest on kristlased, veerand islamiusulised.
Mikroskoop
thumb|Politseiametnik uurib [[Stereomikroskoop|stereomikroskoobi abil reisidokumendi õigsust]]
Mikroskoop (kreeka sõnadest mikros 'väike' ja skopeō 'vaatan') on optikariist, mis võimaldab näha väikeste, inimsilmale enamasti nähtamatute esemete, elusorganismide või nende objektide struktuuri detailide suurendatud kujutisi.
Teaduse ja tehnika haru, mis tegeleb mikroskoobiga uurimise ja sellega seotuga, nimetatakse mikroskoopiaks, vastavat eriteadlast aga mikroskopistiks.
Ajalugu
Esimene mikroskoop konstrueeriti 1590. aastal Middelburgis Hollandis.
Esimeste tuntud mikroskopistide seas olid Antoni van Leeuwenhoek ja Robert Hooke.
thumb|350px|Mikroskoopide tüüpe
Mikroskoopide tüübid
Laias laastus saab mikroskoobid jagada kolme rühma:
Jauza
thumb Jauza on jõgi Venemaal. Algab Mõtištši lähedalt soost. Voolab valdavalt edelasse. Suubub vasakult Moskva jõkke.
Jõe pikkus on 48 km, valgala 452 km².
Osseetia
thumb|300px|Osseetia Osseetia on osseetide maa Põhja- ja Taga-Kaukaasias.
Poliitiliselt jaguneb ta Põhja-Osseetiaks, mis on Venemaa osa, ja Lõuna-Osseetiaks, mida rahvusvaheliselt tunnustatakse Gruusia osana.
Baltatševo rajoon
Baltatševo rajoon on 2. järgu haldusüksus Venemaal Baškortostanis. Rajooni halduskeskus on Starobaltatševo.
Rajoonis on 15 külaasundust, kus on kokku 79 asulat.
2016. aastal oli rajooni elanike arv 19 217. 2010. aasta seisuga olid elanikest 51,1% baškiirid, 31,2% tatarlased, 12,6% marid, 2,5% venelased ja 2,3% udmurdid.
Hauka
Hauka on küla Põlva maakonnas Kanepi vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Valgjärve valda. 2021. aastal elas Hauka külas 21 inimest.
Küla kuulus Kanepi kihelkonda.
Milena Pavlović-Barili
Milena Pavlović-Barili (ka Barilli; serbia keeles Милена Павловић-Барили; 5. november 1909, Požarevac, Serbia – 6. märts 1945, New York) oli Serbia maalikunstnik ja luuletaja, Serbia modernismi silmapaistvaim naissoost esindaja.
Tema itaallasest isa Bruno Barilli oli mõjukas helilooja ning serblannast ema Danica Pavlovic, Karađorđevićite dünastia järeltulija, õppis kunsti. Milena õppis Belgradis Kuninglikus Kunstikoolis (1922–1926) ja Münchenis (1926–1928).
1930ndate algul lahkus Pavlović-Barili Serbiast, kuhu enne Teist maailmasõda pöördus tagasi vaid lühikesteks visiitideks. Hispaanias, Roomas, Pariisis ja Londonis viibides suhtles ta Jean Cocteau ja André Bretoniga ning teda mõjutasid paljud Lääne kunstnikud, eriti Giorgio de Chirico. 1939. aastast elast ta New Yorgis, kus suri 1945. aastal ratsaõnnetuse tagajärjel.
Milena Pavlović-Barili loomingu teemad ulatusid portreedest piiblilugude fantaasiarikaste tõlgendusteni. Motiivide seas olid sagedased unenäolised olukorrad, kardinad, inglid, Venuse kujud ja arlekiinid. Paljud tema tööd on muuseumide püsiekspositsioonis Roomas, New Yorgis, Belgradi Kaasaegse Kunsti Muuseumis ning tema kodulinnas Požarevacis, kus kunstniku kunagises sünnikodus paikneb nüüd majamuuseum.
Taali vald
Vallamaja asus Kõrsa külas.
Vald eksisteeris 1866 –1939.
1893 liideti Taali vallaga Sindi vald.
1939. aasta vallareformi järel kuulus Taali valla maa-ala valdavas enamuses Paikuse valla koosseisu.
Mobiiltelefon
pisi|120px|Nokia 3310 mobiiltelefon pisi|Mobiiltelefone 2000. aastate algusest Mobiiltelefon (mobiilne telefon) ehk mobiil ehk taskutelefon (kõnekeeles telo, mobiil, mobla) on kaasaskantav akuga varustatud telefon, millega saab kõnesid pidada raadiotelefonside tugivõrgu kaudu. Mobiiltelefon võimaldab traadita side telefonikõnesid ka liikumisel, lisaks edastada tekstsõnumeid ja kasutada andmesidet. Mobiiltelefonivõrgus on side loomisel kasutusel elektromagnetkiirguse raadiolaine (mikrolaine) ala.
Mobiiltelefonide tootjad
Mobiiltelefone on tootnud teiste seas ka Siemens Mobile (BenQ-Siemens), Ericsson, Palm ja Sagem.
Kuna mitmed olulised patendid GSM- ja teistele mobiiltelefonides kasutatavatele tehnoloogiatele on kaotanud või kaotamas kehtivust, on alates 21. sajandi esimesel ja teisel kümnendil mobiiltelefonide tootmine laienenud, seda iseäranis Lõuna- ja Kagu-Aasias. Sinna hulka kuulub nii uute mobiilitootjate tekkimine (ZTE Hiinas, Karbonn Indias), tootegruppide lisandumine olemasolevatel tootjatel kas siis läbi omandisuhete muutuse või orgaanilise kasvu, või ka nišiarendajate ettevõtted, kus tootearendus ja disain valmib emamaal ja tootmine Aasias.
Ajalugu
Juba 1947. aastal lõid AT&T Bell Labsi töötajad esimese kasutatava mobiilse telefonivõrgu autodele paigaldatud raadiotelefonidega. Esimese täisautomaatse raadiotelefonivõrgu avas Rootsis 1956. aastal Ericsson. Võrgus oli 150 telefoni. Telefoniaparaat kaalus 30–40 kg, hiljem vähendati selle kaalu 9 kg-ni.
Marty Cooper tegi esimese kõne New Yorgis 1973. aasta 3. aprillil.
Aastal 2001 avas NTT DoCoMo Jaapanis 3G-võrgu, mis kasutas WCDMA standardit. Sellele järgnesid 3.5G, 3G+ ning turbo 3G täiustused, mis põhinesid HSPA perekonnal, võimaldades UMTS-võrkudele suuremaid andmesidekiirusi.
Veel 2000. aastate alguses olid populaarsed nii väikesed telefonid kui võimalik, kuid edaspidi on kasvanud suuremate ekraanidega telefonide nõudlus. 21. sajandi alguses tulid turule nutitelefonid, millel on taskuarvuti ja pihuarvuti võimekus. Hakati looma puutetundliku ekraaniga telefone. Kuna puutetundliku ekraaniga telefoni kasutusmugavus nõuab suuremat ekraani, tuli Samsung 2011. aastal välja telefonisarjaga Samsung Galaxy Note series; neid telefone on müüdud ligi 100 miljonit. 2013. aasta paremate nutitelefonide seas olid Samsung Galaxy S4 ja Apple 5, mis on kiiretoimelised ja hästi lahendatud vastupidava korpusega. Hiljuti loodi kumera ekraaniga nutitelefon. Üks esimesi nende seas on LG G Flex.
Telefonid muutuvad kiiremaks ja jõulisemaks ning kasvavad aku mahutavus ja kestvus.
Vaimsus
Vaimsuse mõiste varieerub eri keeltes ning selle tähendus on olnud ajaloolises kontekstis pidevas muutumises.
Religioossetes tekstides viitas sõna vaimsus (spirituaalsus) Jumala omadusele ja inimlikule püüdele saada tema sarnaseks. Varakristlikes kogukondades märkis see sõna üksnes Püha Vaimu teenimist, hiliskeskajal hakkas see mõiste kirjeldama inimese meeles toimuvat. Uusajal hakati seda sõna kasutama laiemalt esoteerilistes ringkondades. Tänapäeval, kristliku kultuuri keskkonnas on see sõna omandanud pühaduse subjektiivse kogemuse ja inimolemuse sügavaima väärtuse tähenduse. Kuid vaimsuse mõistet on kasutatud ka kontekstis, millega viidatakse üleloomulikule (s.t materiaalsest maailmast väljapoole jäävale), inimese isiksuslikule arengule, ülima väärtuse otsingule või kohtumisele oma sisemise olemusega.
Modernsetes ilmalikes ühiskondades on vaimsus väljunud religioonist, s.t intellektuaalselt arenenud inimesed määratlevad ennast vaimsetena, kuid mitte usklikena. Tänane vaimsus keskendub inimese "sügavaimatele väärtustele ja tähendustele" – sellega mõeldakse oma olemuse (iseloomu) tundmaõppimist ja selle taltsutamist. Ilmalik vaimsus rõhutab humanistlikke ideid ja moraalseid omadusi nagu armastus, kaastunne, kannatlikkus, sallivus, andestus, rahulolu, vastutus, harmoonia ja teistest hoolimine. Need on elu ja inimkogemuse aspektid, mis jäävad väljapoole materialistlikku maailma, ilma et sellega kaasneks usk üleloomulikku reaalsusesse või mõnda jumalikku olendisse. Ateistlikud filosoofid, näiteks Bertrand Russell ja Jean-Paul Sartre, hindasid küll elu mittemateriaalseid aspekte, kuid keeldusid tunnustamast vaimsust väljaspool materialismi.
Etümoloogia
Eestikeelsete sõnade vaim, vaimne ja vaimsus algupära pole teada, kuid rahvausundis on kasutatud sõna eluvaim, mis märkis elusolendi omadust ning viitas sisemisele olemusele. Soome-ugri keeltes märgib sõna vaim mokša keeles hingamist (vajamä) ja soome keeles abielunaist (vaimo), saami keeles südant (váibmu).
Ingliskeelne sõna spirit ja prantsuskeelne sõna espirit on tuletatud ladinakeelsest sõnast spiritus ('hing', 'julgus', 'elujõud', 'hingeõhk') ja on seotud sõnaga spirare ('hingama'). Vanakreeka keeles kasutati samas tähenduses sõna pneuma ja heebrea keeles ruach. Ingliskeelne omadussõna spiritual ('vaimne') on tuletatud sõnast spirit ja vastavalt prantsuskeelne sõna spiritualist sõnast spiritus. Ja vastavalt seisundit määratlev sõna spirituality ('vaimsus') on tuletatud ladina sõnast spiritualite.
Judaism
Judaismi kõige vaimsemaks liikumiseks peetakse Musar’i haru, mis on keskendunud inimeses usu, alandlikkuse ja armastuse edendamisele. Sektile pani aluse Isreal Dalanter 19. sajandil ning seda arendasid edasi Alan Morinis ja Ira F Stone. Selle vaimses praktikas on oluline koht meditatsioonil, palvel, tzedakah’i ja teshuvah’i vaimsetel praktikatel ning eetilisi (musar) tõekspidamisi süvendaval kirjandusel.
Katoliiklik kristlus
Katoliikluses tähendas vaimsus isiklikku usutegu (fides qua creditur) peale selle vastuvõtmist. Selle erinevates harudes on vaimsusele antud erinevaid tähendusi, kuid pea kõigis on kõige olulisemal kohal missa, kus kõik koos palvetavad Jumala poole.
Kristlikus müstikas on katolitsism segunenud erinevate varasemate religioonide vaimse praktikaga ning see uurib neid vaimseid nägemusi ja kogemusi, mis on tekkinud nii Pühakirja (Lectio Divina) põhisest palvusest kui ka ekstaatilisest hingeühendusest Jumalaga.
Progressiivne kristlus on keskendunud Piibli kriitilisele uurimisele eesmärgiga kõrvaldada sellest üleloomulikule viitavad dogmaatilised väited ning asendada need ajalooliste ja teadusuuringutest kinnitust leidnud faktidega. Kristluse see haru on seisukohal, et vaimsed kogemused on psühholoogiliselt kasulikud ja neutraalselt tõesed, kuid olemuslikult siiski vaid inimmõistuse konstruktsioon.
Hinduism
Hinduism on rohkem vaimne filosoofia kui religioon, sest selles puudub kiriklikku korda kehtestav organisatsioon ja keskne juhtorgan, prohvetid ja liikmeid siduv püha raamat. Hindudel on vabadus olla polüteist, panteist, monist või ateist. Vaimsus tähendab hinduismis isiklikku praktilist kogemust (sanskriti keeles क्षैत्रज्ञ ksaitrajña) ühes elus või teekonnal (mokša), enese teadvustamist ning pürgimist kõrgemate tõdede, reaalsuse tõelise olemuse ja vabastatud teadvuse poole.
Vaimsust saab edendada erinevatel viisidel (mārga), s.t valida tuleb kas
Hinduismi erinevad harud kasutavad vaimsuse edendamiseks erinevaid meetodeid. Näiteks tantra-koolides tuleb õppida sisseastumist, rituaali läbiviimist, vabastamist (mokša) ja kosmiliste polaarsuste ühendamist. Hare Krišna koolides keskendutakse bhakti joogale. Advaita-vedaanta koolis edenetakse etappide kaupa: vooruste viljelemine (samnyasa), kuulamine, õppimine (sravana), kajastamine (manana) ja mõtlemine (dhyana).
Islam
Islami vaimsuse aluseks on viis sammast (arkan al-Islam), mis on kohustuslikud kõigile usklikele. Need on: usutunnistus (shahādah), igapäevased palved (şalāh), almuse jagamine (zakāh), paastumine ramadaani ajal (şawm) ja palverännak Mekasse (hajj), mis peab toimuma vähemalt üks kord elus.
Sufism (تصوّف‎ taṣawwuf‎) on islami müstiline dimensioon (Annemarie Schimmel), mille tuntud esindajad olid teiste seas Rumi ja Hafiz. Sufi vennaskonna vaimne juht (sheik, pir) õpetab oma järgijatele vaimset distsipliini – täiuslikkuse kummardamist, nagu peaingel Gabriel seda Muḩammadile õpetas. Sufid väidavad, et nemad esindavad tõelist, puhast, algupärast islami, mis kuulutab rahu ja sallivust Maa peal ning vastustab igasugust vägivalda. Sufiõpetlased kirjeldavad seda vaimse õpetusena ehk "teadusena, mille eesmärk on südame puhastamine ja kõige muu eemaldamine peale Jumala" või siis "teadusena, mille kaudu on võimalik teada saada, kuidas läheneda Jumalale, puhastada oma mina kurjusest ja kaunistada seda väärikate omadustega"
Džihaad on muslimi vaimne kohustus ja sellel on kaks eri vormi: sisemine vaimne võitlus ja väline füüsiline võitlus. "Suurem džihaad" on olemuslikult vägivallatu ning märgib uskliku sisemist vaimset võitlust oma iseloomuga ja nõuab talt usuliste kohustuste täitmist.
Sikhism
Sikhismis ei ole dogmasid, preestreid ega religioosset organisatsiooni. Sikhismis on vaimsus ja ilmalik elu omavahel läbi põimunud, s.t ajalik häviv maailm on osa Lõpmatust Reaalsusest ja esindab selle vorme. Guru Nanak kirjeldas eluteed "aktiivse, loova praktilise eluna, mis on täidetud aususe, truuduse, enesevalitsemise ja puhtusega", kusjuures praktilist elu hinnatakse kõrgemalt kui puhtalt vaimset, meditatsioonile pühendunud elu. Inimene peab oma elus saavutama tasakaalu kogukonnast eraldumise-sulandumise, igapäevase tegevuse-tegevusetuse, teistesse kiindumise-tõukumise vahel. Sikhide kuues Guru Hargobind rõhutas, et reaalne (miri) ja vaimne (piri) maailm eksisteerivad üksteisega läbipõimununa. Üheksas Guru Tegh Bahadhur rõhutas, et sikhid peavad eneses arendama nii ilmalikke (šakti) kui ka vaimseid (bhakti) võimeid.
Anton Tšehhov
Anton Tšehhov (Антон Павлович Чехов, Anton Pavlovitš Tšehhov; 29. jaanuar (17. jaanuar vkj) 1860 Taganrog – 15. juuli 1904 Badenweiler, Badeni suurhertsogiriik) oli vene näite- ja novellikirjanik ning praktiseeriv arst.
Tšehhov on eelkõige tuntud oma novellide poolest. Tema jutustuste tavalised tegevuspaigad olid vene väikeasulad, jutustused käsitlesid hingeüksildust, raisatud õnne jms teemasid. Tuntud on ka tema psühholoogilised näidendid, kus valitseb kurb ja lootusetu meeleolu.
Tšehhovi näidendeid "Kajakas", "Onu Vanja", "Kolm õde" ja "Kirsiaed" on palju mängitud ka Eesti teatrites.
pisi|Anton Tšehhovi signatuur
Lapsepõlv
pisi|Anton Tšehhovi sünnikodu Taganrogis Anton Tšehhov sündis 29. jaanuaril 1860 Taganrogis. Ta oli kohaliku poodniku Pavel Jegorovitš Tšehhovi ja tema abikaasa Jevgenia Jakovlevna Morozova kuuelapselise pere kolmas laps. Tema isa oli sügavalt õigeusklik ja väga despootlik mees, kellel oli kombeks oma lähedasi türanniseerida ja füüsiliselt karistada. Oma kirjas vend Aleksandrile kirjutas Tšehhov: "Despotism ja vale inetasid meie lapsepõlve sel määral, et ma ei saa sellele kuidagi mõtelda ilma õuduse ja jälestuseta. Tuleta meelde hirmu ja vastikust, mida tundsime nendel kordadel, kui isa tegi lõunalauas kohutava stseeni tema meelest liiga soolase supi pärast või kui ta kohtles ema nagu täielikku idiooti ..." Antoni ema oli suurepärane jutuvestja, kes rääkis lastele lugusid sellest, kuidas ta oma riidekaupmehest isaga mööda Venemaad ringi rändas. Tšehhovi isapoolne vanaisa Jegor Mihhailovitš Tšehh oli endine pärisori. pisi|Taganrogi gümnaasium 19. sajandi postkaardil. Nüüd asub selles hoones [[Tšehhovi kirjandusmuuseum.]] Anton Tšehhov õppis ühe aasta kohalikus kreeka koolis, seejärel jätkas õpinguid Taganrogi vene gümnaasiumis (praegu Tšehhovi-nimeline gümnaasium). Vabal ajal käis ta laulmas Kreeka õigeusu kloostris ja isa juhendatud laulukooris.
Aastal 1876 kuulutas Tšehhovi isa Pavel Jegorovitš end maksevõimetuks ja kartuses sattuda võlavanglasse põgenes Moskvasse. Tšehhov jäi Taganrogi veel kolmeks aastaks, et lõpetada gümnaasium ja müüa allesjäänud perekonnaasjad. Ta jäi elama oma isakoju, mille omanikuks oli nüüd endine kohtuametnikust üürnik Gavriil Parfentjevitš Selivanov. Selivanov on kaupmees Lopahhini prototüüp näidendis "Kirsiaed". Üüri, õpingute ja söögi eest maksmiseks andis Tšehhov eratunde ja kirjutas sketše ajalehtedele. Õpingutest ja tööst vaba aja veetis Tšehhov enamasti linnaraamatukogus, kus ta luges Cervantese, Turgenevi, Gontšarovi ja Schopenhaueri teoseid.
Aastal 1879 lõpetas Tšehhov gümnaasiumi, siirdus Moskvasse ja astus Moskva ülikooli arstiteaduskonda. Taganrogis asetati tema sünnikodule aastal 1910 Jevgeni Garšini eestvedamisel mälestustahvel, hiljem rajati sinna majamuuseum.
Esimesed kirjutised ja haigus
pisi|Anton Tšehhov (vasakul) koos vend Nikolaiga (1882) Moskvasse jõudes leidis ta eest vaesunud perekonna. Tema isa elas teises linna otsas oma tööandja juures ja teenis napilt kolmkümmend rubla kuus, vanem vend Aleksandr elas samuti mujal, aga ülejäänud perekond koos paari kostilise ja üürnikuga elas Püha Nikolai kirikule kuuluva maja keldrikorrusel. Sellises olukorras võttis Tšehhov enda kanda perekonna rahaasjad. Ülikooli kõrvalt hakkas ta rahateenimiseks kirjutama ajakirjadele artikleid, följetone ja humoristlikke jutustusi. Oma kirjutisi lasi ta avaldada pseudonüümide Antoša Tšehhonte, Inimene ilma põrnata ja Antoša all.
1882. aastal tutvus Tšehhov Peterburi nädalalehe Oskolki peatoimetaja, kirjanik Leikiniga, kes pakkus talle võimalust avaldada oma jutte nädalalehes. Esimene kirjutis ilmus 20. novembril 1882 Tšehhonte nime all. Pärast seda hakkasid Tšehhovi jutud regulaarselt nädalalehes ilmuma.
1884. aastal asus Tšehhov leiba teenima raviarstina, kelleks ta ise end eelkõige pidas. Kuigi enamikku oma patsientidest ravis ta tasuta, paranes tema elujärg tunduvalt. Sama aasta detsembris halvenes Tšehhovi tervis järsult, ta hakkas verd köhima ja kannatas kuiva köha all. Kuigi 1886. aastal haigus ägenes, ei tahtnud ta ei endale ega lähedastele tunnistada, et põeb tuberkuloosi.
1886. aastal tegi Tšehhov esimese reisi Peterburi, kus Peterburi tolleaegse suurima päevalehe Novoje Vremja asutaja ja peatoimetaja Aleksei Suvorin pakkus Tšehhovile võimalust teha lehele kaastööd ning lubas maksta kaksteist kopikat rea eest. Sellest algas nende pikaaegne sõprus. Esimene avaldatud jutt oli "Hingepalve". Tšehhonte nime all ilmusid selles päevalehes veel "Roimar", "Hingevaev" ja "Jääger". Viimane jutt avaldas tugevat muljet Dmitri Grigorovitšile, kes saatis Tšehhovile kirja, milles tunnustas teda nii: "Teil on tõeline anne, talent, mis tõstab teid noorema generatsiooni kirjanike hulgas väga kõrgele kohale." Kirja lõpus avaldas Grigorovitš arvamust, et Tšehhov peaks järgmise kogu "Kirjud jutud" avaldama oma õige nime all. Kuid selleks ajaks oli jutukogu juba trükitud ja autori nime muuta oli hilja.
Läbimurre ja tagasilöögid
1887. aastal võttis Tšehhov ette reisi Ukrainasse, et näha veelkord steppi, mis teda lapsepõlves väga vaimustas. Pärast tagasijõudmist kirjutas ta jutustuse "Stepp", mis ilmus Severnõi Vestniku märtsinumbris ning sai kriitikutelt ja lugejatelt sooja vastuvõtu. "Stepp" on lugu üheksa-aastase poisi Jegori reisist läbi stepi linna, kuhu ta kooli läheb.
Sama aasta sügisel palus omanimelise teatri direktor Korš Tšehhovil näidendi kirjutada. Pärast mõningast keelitamist Tšehhov nõustus ja näidend "Ivanov" valmis kümne päevaga. See esietendus Moskvas 19. novembril 1887. 31. jaanuaril 1889 etendus "Ivanov" Peterburis ja erinevalt Moskvas toimunud läbikukkumisest saatis seda tohutu publikumenu.
Pärast vend Nikolai surma 1889. aastal kirjutas Tšehhov enda sõnade järgi "ränkraske loo, mis võib inimese ära tappa" – jutustuse "Igav lugu" ja näidendi "Metsavaim". Kumbki teos kriitikutele ei meeldinud ja Tšehhov sattus masendusse. Uue jõu endas leidis ta vend Mihhaili kriminaalõiguse loengul tehtud märkmeid lugedes. Tšehhovi kinnisideeks sai mõte: "Kogu meie tähelepanu on suunatud kurjategijale kuni kohtuotsuse väljakuulutamiseni, kuid pärast seda, kui ta on vangi pandud, unustame ta täielikult. Aga mis toimub temaga vanglas?" Tšehhov otsustas sõita Sahhalinile.
Sahhalin
Aastal 1890 sõitis Tšehhov Sahhalinile, kus ta soovis uurida Siberi sunnitööliste elu, lootis end lahti rebida igapäevaelu rutiinist ja saada uut elujõudu. Tema teekond Moskvast Jaroslavli kulges rongiga, sealt edasi laevaga mööda Volgat ja Kama jõge Permi ning sealt rongiga Tjumeni. Tjumenist liikus ta Baikali järveni hobuvankriga ning sealt edasi vaheldumisi vankri ja laevaga Vaikse ookeanini.
Kokku viibis Tšehhov Sahhalinil kolm kuud. Selle aja jooksul täitis ta oma käega üle kümne tuhande küsitluslehe (need on hoiul Moskvas Lenini muuseumis), nägi pealt vangidele ihunuhtluse jagamist ning kohtas naisi ja lapsi, kes olid sunnitud tegelema prostitutsiooniga.
Tema tagasitee koju kulges meritsi ümber Aasia Odessasse ja sealt rongiga Moskvasse.
Tšehhov viibis kodus vaid paar kuud. Juba märtsis-aprillis 1891 võttis ta koos Suvoriniga ette reisi Euroopasse. Külastati Viini, Veneetsiat, Firenzet, Roomat, Napolit, Pompeid, Nice'i, Monte Carlot ja Pariisi. Kirjas õele kirjeldas Tšehhov Itaaliat kui jumalatest õnnistatud maad. "Itaalia, rääkimata juba tema loodusest ja soojusest, on ainuke maa, kus veendud, et kunst on tõepoolest kõige valitseja ..."
Melihhovo
Aastal 1892 ostis Anton Tšehhov Melihhovo küla lähedal mõisa, kus ta elas koos oma perega 1899. aastani. Seda elu nimetas Tšehhov "lordi eluks", sest lisaks kahele põllutööd teinud sulasele olid perekonna teenistuses ka kokk ja toatüdruk. pisi|[[Melihhovo mõis]] Melihhovos käis väga palju külalisi, teiste seas ka noor luuletajanna Tatjana Štšepkina-Kupernik ja kunstnik Issaak Levitan, kes maalis Melihhovos palju pilte. Oma kirjas Suvorinile kirjutas ta: "Külalised, külalised, külalised ... Iga möödasõitev intelligent peab oma kohuseks minu poole sisse keerata ja pisut soojendada, mõnikord isegi ööseks jääda. Muidugi on meeldiv olla külalislahke, kuid hing tunneb ju mõõtu. Moskvast pagesin just nimelt külaliste pärast."
Clément Mouamba
Clément Mouamba (13. november 1943 – 29. oktoober 2021) oli Kongo Vabariigi poliitik, alates 23. aprillist 2016 kuni 12. maini 2021 Kongo Vabariigi peaminister. Ta oli aastatel 1992–1993 Kongo Vabariigi rahandusminister.
Anton Tšehhov
Melihhovo
Ta enda tervis sel ajal aga halvenes. Lisaks tuberkuloosile ja südamepekslemisele tegid talle muret hemorroidid. Ainsad, kellele ta tihkas oma haigustest rääkida, olid vend Aleksandr ja sõber Suvorin. Kirjas sõbrale kirjeldas ta oma olukorda nii: "Valu, sügelus, ei saa istuda ega käia ja kogu kehas on säärane pinge, et pane või nöör kaela."
Clément Mouamba
2021. aasta mais astusid Clément Mouamba ja tema valitsus tagasi.
Anton Tšehhov
Melihhovo
1892. aasta lõpus lõpetas Tšehhov koostöö Novoje Vremjaga ja hakkas oma jutte avaldama Russkaja Mõslis. Aastal 1893 hakkas selles jaokaupa ilmuma tema uurimus "Sahhalini saar". See köitis isegi valitsuse tähelepanu sedavõrd, et kirjutisest ajendatuna viidi läbi reforme, mis leevendasid sunnitööliste elutingimusi. Samal aastal ilmusid veel "Tundmatu mehe jutustus" – novell, mille kirjutamist Tšehhov oli alustanud juba viis aastat varem, kuid tsensuurihirmus kartis seda lõpetada – ja "Must munk".
Näidendit "Kajakas" hakkas Tšehhov kirjutama 1894. aastal Melihhovos, mõisa aias puude varjus asuvas väikeses majakeses, mille ta oli lasknud endale ehitada, et saada vähegi rahu lõputust külalistevoolust. "Kajaka" esialgne variant valmis novembris 1895, kuid see ei meeldinud Tšehhovile endalegi ning kirjutades Suvorinile ütles ta: "Olen pigem rahulolematu kui rahul, ja lugedes oma äsjasündinud näidendit, veendun veel kord, et ma pole mingi dramaturg." Aastal 1896 tegi Tšehhov siiski näidendi kallal veel tööd ja 20. augustil 1896 andis Peterburi tsensor loa näidendi lavaletoomiseks. See esietendus 17. oktoobril 1896 Peterburi Aleksandra teatris. "Kajaka" esietendust tabas fiasko ning ajalehekriitikud ja kirjanikud (sh Lev Tolstoi) hindasid näidendi väga halvaks. Vaatamata sellele tõi teine etendus, mis toimus 21. oktoobril, kaasa tõelise edu. Lavastuse peaosatäitja Vera Komissarževskaja kirjutas Tšehhovile: "Tulen teatrist. Meie võitsime. Edu on täielik, üksmeelne. Küll mulle meeldiks teid praegu siin näha, veel rohkem meeldiks, et te kuuleksite, kuidas publik karjub: "Autor! Autor!""
21. märtsil 1897, kui Tšehhov viibis Moskvas, algas tal tugev verejooks. Tšehhov sattus kopsuhaiguste eriarsti doktor Ostroumovi kliinikusse, kus tal diagnoositi kaugelearenenud kopsutuberkuloos. Arsti ettekirjutuse järgi pidi ta elama maal, säästma jõudu, sööma küllaldaselt ja eelkõige loobuma igasugusest arstipraksisest. pisi|Anton Tšehhov ja [[Lev Tolstoi Jaltas (1900)]]
Jalta
Tšehhovi kutsest hoolimata jäid ta ema ja õde Maria esialgu elama Moskvasse. Trotsides haigushooge, hoidis Tšehhov Autkas majaehitusel silma peal, külastas koole ja korraldas korjanduse Samara puudustkannatavate laste jaoks. Kui Tšehhov 1899. aastal Melihhovos asunud maja maha müüs, tulid ka ema ja õde Jaltasse elama. Ka Jaltas oli Tšehhovi maja ühtelugu külalistest tulvil. Seal käisid Lev Tolstoi, Maksim Gorki, Fjodor Šaljapin, Ivan Bunin, Olga Knipper, kes sai lähedaseks sõbraks Mariaga, ja paljud teised. pisi|Anton Tšehhov ja Olga Knipper mesinädalatel (1901) 27. oktoobril 1899 esietendus Kunstiteatris "Onu Vanja" (ümbertehtud "Metsavaim"). Publik võttis tüki väga hästi vastu ja pärast teistkordset etenduse vaatamist kirjutas Gorki Tšehhovile: "Jälle "Onu Vanja". Jälle. Lähen veelkord seda tükki vaatama, võtan pileti ette. See tükk on tohutult sisukas, sümboolne, vormilt täiesti originaalne, võrratu asi."
16. jaanuaril 1900 sai Tšehhov teada, et ta valitakse Teaduste Akadeemia kirjandusosakonna liikmeks. 25. augustil 1902 loobus ta akadeemikutiitlist, andes selgelt mõista, et põhjuse selleks andis nn Gorki afäär.
Aastal 1900 valmis Tšehhovi "Kolm õde". See esietendus 31. jaanuaril 1901 Kunstiteatris.
25. mail 1901 abiellus Anton Tšehhov Olga Knipperiga. Laulatusest ei teatatud kellelegi ning selle juures viibisid ainult neli hädavajalikku tunnistajat: Olga poolt vend ja onu, Tšehhovi poolt kaks juhuslikku tudengit. Pärast laulatust sõitis abielupaar Nižni Novgorodi ja sealt edasi Aksjonovisse sanatooriumisse.
Tšehhovite abielu kujunes kirjavahetusabieluks – Olga jätkas töötamist Moskva Kunstiteatris, Tšehhov oli arsti soovituse järgi sunnitud elama Jaltas. Paar vahetas kirju üle päeva, paar korda aastas käidi teineteisel külas. Olga Knipper vaevles süümepiinades, et ei ole oma haige mehega koos, ning kuigi Tšehhov kaebas kirjades üksilduse üle, rahustas ta naist sõnadega: "Kui me ei saa olla koos, pole see ei minu ega sinu süü, see on selle va saatana süü, kes külvas minusse haigusepisiku ja sinusse kunstiarmastuse." Aastal 1902 oli Olgal nurisünnitus ja see abielu jäigi lastetuks.
17. jaanuaril 1904 esietendus Kunstiteatris "Kirsiaed".
Surm ja matused
3. juunil 1904 lahkus Tšehhov abikaasaga Moskvast, sõitis Berliini ja sealt edasi väikesesse kuurortlinna Badenweilerisse Schwarzwaldis. pisi|Anton Tšehhovi haud [[Novodevitšje kalmistul]] Anton Tšehhov suri 15. juulil (2. juulil vkj) 1904 Badenweileris kell kolm öösel, 44-aastaselt. Henry Troyat kirjeldab Tšehhovi viimaseid minuteid biograafias nii: "Arsti nähes ajas Tšehhov end patjade najale istukile ja kuuletudes ülimale viisakusrefleksile, võttis kokku oma saksa keele oskuse ning ütles rahuliku tõsidusega: "Ich sterbe." ("Ma suren."). Arst tegi sealsamas kamprisüsti ja laskis tuua pudeli šampanjat. Tšehhov võttis pokaali, mis talle ulatati, pöördus Olga poole ja ütles nõrga naeratusega: "Ma pole ammu šampanjat joonud." Jõi klaasi tühjaks ja laskus vasakule küljele. Paari hetke pärast ei hinganud ta enam, olles lahkunud elust oma hariliku lihtsusega."
Tšehhovi põrmuga kirst jõudis Moskvasse 22. juulil rohelises rongivagunis, mille uksele oli suurte tähtedega kirjutatud: "Austrite vedu". Sellega kogu absurdsus ei lõppenud. Osa Tšehhovi sõpradest liitus matuserongkäiguga, kus mängis sõjaväeorkester. See matuserong liikus Mandžuurias surma saanud kindrali Fjodor Kelleri kirstu järel. Õige pea sai Tšehhovit ära saatma tulnud sadakond inimest oma eksimusest aru ja liitusid üliõpilastega, kes kandsid kirstu õlgadel. Esialgu liiguti Kunstiteatri ja seejärel Russkaja Mõsli hoone ette, kus peeti lühike leinatalitus ning kus nendega liitus juba suurem rahvahulk.
Anton Tšehhov maeti Novodevitši kloostri kalmistule isa kõrvale. Aastal 1933 maeti Tšehhovi ja tema isa põrm ümber Novodevitšje kalmistule.
Looming
Aastal 1886 ilmus tema esimene jutustuste kogumik ja 1887 teine kogumik.
Oma elu lõpuaastatel kogus Tšehhov kokku kõik ajalehtele ja ajakirjadele kirjutatud lühijutud, humoreskid, följetonid ja jutustused, et need kogumikuna avaldada. Kogumiku väljaandmisega tegeles kirjastaja A. Marks, kes ostis Tšehhovilt nendele autoriõigused 1899. aastal. Esimene kogumik ilmus 1899. aasta lõpus, teine 1903. aastal.
Perekond ja suguvõsa
Anton Tšehhov oli abielus vene teatrinäitleja Olga Leonardovna Knipper-Tšehhovaga, kelle Saksamaalt Elsassist pärit isa töötas Venemaal insenerina. Olga Knipper suri 90-aastaselt ja on maetud koos Anton Tšehhoviga Moskvasse Novodevitšje kalmistule.
Mälestuse jäädvustamine
Tšehhovi nime kannab asteroid 2369.
Tema järgi sai nime Tšehhovi linn Moskva oblastis.
Tšehhovi nime kannavad mitmed teatrid: Tšehhovi-nimeline Moskva Kunstiteater Moskvas, Tšehhovi-nimeline Riiklik Vene Draamateater Chișinăus, Tšehhovi-nimeline Taganrogi Draamateater Taganrogis jmt.
Seoses Tšehhovi 150. sünniaastapäevaga andis Venemaa Kultuuriministeeriumi välja mälestusmedali "150 aastat A. P. Tšehhovi sünnist". Selle medaliga autasustati isikuid, kes on andnud tähelepanuväärse panuse Anton Tšehhovi loomingulise pärandi tundmaõppimisse ja tutvustamisse. Eestis sai medali Elmo Nüganen ja Vene Teatri näitleja Sergei Tšerkassov.
Tian Shan
Madalaim koht on Turpani nõgu (154 meetrit alla merepinna) Lääne-Hiinas Xinjiangi autonoomses piirkonnas Turpani linna ümber.
Constance Cummings
Constance Cummings (15. mai 1910 Seattle – 23. november 2005) oli Ameerikas sündinud Briti näitleja.
Elukäik
Tema sünninimi oli Constance Halverstadt. Ta sündis Dallas Halverstadti ja Kate Cummingsi peres.
Lavadebüüdi tegi ta New Yorgis Broadwayl 18-aastaselt. Broadwayl esinedes märkas Constance'i Sam Goldwyn, kes viis ta 1931. aastal Hollywoodi.
Aastatel 1931–1934 mängis ta 21 filmis, neist kuulsaimad olid "Movie Crazy" koos Harold Lloydiga ja "American Madness", mille lavastas Frank Capra.
Constance Cummings oli abielus näitekirjaniku ja stsenaristi Benn Levyga (1900–1973) kuni viimase surmani. Neil oli poeg ja tütar.
Parasitoloogia
See on arenenud peamiselt kui meditsiini ja veterinaaria eriharu, käsitledes vastavalt inimese või koduloomade sise- ja välisparasiite, nende bioloogiat, profülaktikat ja ravi. Ent samuti on ta bioloogia haru, haarates parasitismi uurimist kõigis elusolendirühmades.
Parasitoloog on parasiitide määramise, ohjamise või uurimisega tegelev arst, veterinaar või teadlane.
Raimo Kangro
Elu ja töö
Raimo Kangro lõpetas 1973. aastal Tallinna Riikliku Konservatooriumi, kus ta õppis kompositsiooni algul Jaan Räätsa ja hiljem Eino Tambergi käe all.
Aastatel 1975–1976 oli ta Eesti Televisiooni muusikaline juht ja 1977–1985 Eesti NSV Heliloojate Liidu konsultant. 1993. aastast oli ta Eesti Muusika Sihtasutuse (Eesti Muusikafondi) direktor.
Alates 1989. aastast õpetas Eesti Muusikaakadeemias kompositsiooni.
Raimo Kangro sai rahvusvaheliselt tuntuks peamiselt heliloojana. Kangro oli üks Eesti kõige viljakamaid heliloojaid kammermuusika vallas. Tema muusikat on kirjeldatud kui võimast ja impulsiivset.
Isiklikku
Raimo Kangro abikaasa oli luuletaja Leelo Tungal. Nende tütred on Maarja Kangro, Kirke Kangro ja Anna-Magdaleena Kangro.
Raimo Kangro suri südame rütmihäiretest põhjustatud äkksurma, olles lõpetanud ooperi "Süda".
Kabala
pisi Kabala, harvemini ka kabalistika, on 12. sajandil välja kujunenud juudi usulis-filosoofiline süsteem, müstikavool, mis pretendeerib Jumala olemuse mõistmisele. Keskuseks on Léoni asula Prantsusmaal.
Riitta Uosukainen
Riitta Maria Uosukainen (sünninimi Riitta Maria Vainikka; sündinud 18. juunil 1942) on Soome poliitik.
Kabala
Kabbalah tähendab heebrea keeles 'saadud', viidates sellele, et tegemist on pärimusega minevikust. Kabala tõi judaismi usukäsitlusse uusplatonismi ja hermetismi sugemeid.
Riitta Uosukainen
Riitta Uosukainen sündis Karjalas Jääski vallas Ensos (praeguses Svetogorskis). Tema eriala on soome keel, aastast 1970 on ta filosoofialitsentsiaat; 1997. aastal andis USAs Michigani osariigis tegutsev Suomi College (nüüdne Finlandia Ülikool) Uosukaisele filosoofia audoktori kraadi, 1999. aastal promoveeris Lappeenranta tehnikakõrgkool ta majanduse audoktoriks. Enne poliitikasse minemist töötas ta muu hulgas kirjastuses ja soome keele õpetajana.
Kabala
Päritolu
Juudi müstika seisnes algselt üksnes empiirilises õpetuses. Spekulatiivse iseloomu sai see palju hiljem uusplatonismi ja uuspütaagorluse mõjul. Keskaegseid Sefer Yetzirah uurijaid hakati kutsuma "baale ha-kabbalah" (kabala valdajad). Hiljem hakati kabala tundjaid nimetama "maskilim" (targad). Alates 13. sajandist kasvas kabalast välja ulatuslik kirjandus kõrvuti ja sageli vastakuti Talmudiga.
Riitta Uosukainen
Ta kuulub Rahvuslikku Koonderakonda. Aastatel 1983–2003 oli ta Eduskunna liige, sealhulgas 1994–2003 Eduskunna esimees. Aastatel 1991−1994 oli ta Esko Aho valitsuse haridusminister.
Kabala
Päritolu
Enamik kabala vorme õpetab, et pühakirjas on igal kirjatähel, sõnal ja numbril varjatud tähendus. Kabala õpetab tõlgitsusmeetodeid nende varjatud tähenduste väljaselgitamiseks.
Riitta Uosukainen
2000. aasta presidendivalimistel oli Riitta Uosukainen Koonderakonna presidendikandidaat, kuid jäi esimeses voorus 12,8 protsendiga häältest Tarja Halose ja Esko Aho järel kolmandaks ega pääsenud teise vooru.
Aastal 2004 sai ta riiginõuniku (valtioneuvos) aunimetuse. Seni riiginõuniku nimetuse saanute hulgas on Riitta Uosukainen ainuke naine.
Kabala
Päritolu
Mõned religiooniajaloolased leiavad, et terminit "kabala" tuleks kasutada ainult nende müstilis-religioossete süsteemide kohta, mis tekkisid pärast 12. sajandit; varasemaid esoteerilisi juudi usulisi süsteeme tuleks teisiti nimetada. Teised religiooniajaloolased peavad seda eristust meelevaldseks, pidades 12. sajandi kabalat järjekordseks faasiks samadest müstilistest juurtest ja elementidest jätkunud arengujoones. Seetõttu peavad nad kohaseks rääkida kabalast ka 1. sajandi puhul pKr. Ortodokssed juudid ei nõustu kummagi koolkonnaga, eitades kabala olulist ajaloolist arengut.
Kabala kolmeks tuntuimaks raamatuks peetakse Sefer Yetzirahi, (“Loomise raamat”), Zoharit (“Sära raamat”) ja apostel Johannese ilmutuseraamatut. Nende raamatute kirjapaneku aeg on vaieldav.
Tartu Annelinna Gümnaasium
Tartu Annelinna Gümnaasium on venekeelse õppega gümnaasium Tartus. 2010. aastal oli koolis 31 klassikomplekti 730 õpilasega.
Ajalugu
Kool asutati 1964. aastal kaheksaklassilise koolina Lutsu tänavas. 1976. aastal muudeti keskkooliks (kandis nimetust Tartu 13. Keskkool). Aastal 1983 koliti uude hoonesse Annelinnas. Alates 1993. aastast on kooli nimi Tartu Annelinna Gümnaasium.
Tartu Annelinna Gümnaasium on üks esimesi venekeelseid gümnaasiume, mille õppekavasse on sisse viidud eesti-vene kakskeelne õpetus, mis aitab õpilastel paremini kohaneda Eesti ühiskonnas. Lisaks sellele õpetatakse võõrkeelt alates 3. klassist.
Alates 2004. aastast on avatud hiline keelekümblusklass.
Õpilaste arv:
Direktorid:
Terviseleht
Terviseleht on Eestis ilmuv ajaleht.
Terviselehe esimene number ilmus 7. juulil 1993.
Ajalehe väljaandja on Aleksander Laane.
Kaspar Taimsoo
Kaspar Taimsoo (sündinud 30. aprillil 1987 Viljandis) on eesti sõudja.
Haridus
Taimsoo on Viljandi Paalalinna Gümnaasiumi vilistlane. Alates 2022. aasta oktoobrist on Kaspar Taimsoo kood/Jõhvi tehnoloogiakooli õpilane.
Karjäär ja saavutused
2009. aasta Euroopa meistrivõistlustel võitis ta koos Allar Rajaga paarisaerulisel kahepaadil kuldmedali. Sama aasta MM-il saadi Rajaga pronksmedal.
2010. aasta Euroopa meistrivõistlustel Montemoris võitis ta koos Allar Rajaga paarisaerulisel kahepaadil hõbemedali.
2012. aasta suveolümpiamängudel võistles Taimsoo paarisaerulise neljapaadi koosseisus koos Tõnu Endreksoni, Allar Raja ja Andrei Jämsäga. Meeskond sai 4. koha. Sama meeskonna koosseisus oli ta ka 2012. aasta septembris Vareses toimunud sõudmise Euroopa meistrivõistlustel, kui ta tuli Euroopa meistriks.
Aastal 2015 tuli ta Prantsusmaal Aiguebelette'is toimunud maailmameistrivõistlustel paarisaerulisel neljapaadil koos Tõnu Endreksoni, Allar Raja ja Andrei Jämsäga pronksmedalile.
2016. aasta Euroopa meistrivõistlustel Brandenburgis võitis ta koos Tõnu Endreksoni, Allar Raja ja Andrei Jämsäga paarisaerulisel neljapaadil kuldmedali.
2016. aasta Rio de Janeiro olümpiamängudel võitis koos Allar Raja, Andrei Jämsä ja Tõnu Endreksoniga pronksmedali.
2017. aasta Euroopa meistrivõistlustel sai koos Tõnu Endreksoni, Kaur Kuslapi ja Allar Rajaga pronksmedali.
Ado Birki valitsus
pisi|Ado Birk Ado Birki valitsus oli Eesti Vabariigi Valitsus 1920. aasta 28. juulist kuni 30. juulini.
Kaspar Taimsoo
Karjäär ja saavutused
Taimsoo käes on ka maailmarekord kiikingus – 7,15 m (2015).
Ado Birki valitsus
Ado Birki valitsus oli vormiliselt ametis 28.–30. juulini 1920. Sisuliselt oli Birki valitsus tegev aga vaid 40 minutit: Asutava Kogu hääletamisest kuni Birki teateni, et valitsus ei saa töötada ja soovituseni Tõnissonil uus valitsus teha. Ametlikult anti Tõnissonile korraldus valitsus moodustada järgmisel päeval.
Kaspar Taimsoo
Tegevus poliitikas
Kaspar Taimsoo kuulub alates 2022. aastast erakonda Eesti 200. Ta kandideeris 2023. aasta valimistel Riigikokku, kogus valimisringkonnas nr 8 (Järva- ja Viljandimaa) 1017 häält ning ei osutunud valituks.
Ado Birki valitsus
Ajalugu
1. juulil tegid Asutava Kogu sotsiaaldemokraadid otsuse oma liikmed valitsusest ära kutsuda. Peaminister Jaan Tõnisson üritas küll uusi ministreid leida, kuid see ei õnnestunud. Siis üritas uut valitsust moodustada tööerakondlane Ado Anderkopp, siis Juhan Kukk, kuid kumbki ei saanud ministreid kokku ja siis tehti ettepanek rahvaerakondlasele Birkile. 22. juulil võttis välisminister Ado Birk pakkumise vastu.
Hiiru mõis
Hiiru mõis (saksa keeles Klein-Attel) oli Atla mõisa kõrvalmõis Juuru kihelkonnas Harjumaal.
Mõis rajati 1686 Atla mõisast eraldatud alast.
Kooli
Kooli on küla Põlva maakonnas Kanepi vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Valgjärve valda. 2021. aastal elas Kooli külas 35 inimest. Kooli küla naaberkülad on Aiaste, Hauka, Pikajärve, Puugi ja Valgjärve.
Küla kuulus Kanepi kihelkonda.
LiAZ-677
Ajalugu
Autobuss töötati Likino Autobussitehase, Moskva Lihhatšovi-nimelise autotehase (ZIL) ja Lvovi Autobussitehase (LAZ) koostöös välja 1960. aastate alguses-keskpaigas eesmärgiga asendada Likinos seni toodetud linnabussimudel ZiL-158. Esimene prototüüp valmis 1962. aasta sügisel ning osales sama aasta Likino-Duljovo linna oktoobripühade demonstratsioonil.
1964. aastal läbisid kaks LiAZ-677 prototüüpi edukalt Sotši linnaliinidel peetud katsetused, samuti toimus samal aastal katsesõit marsruudil Moskva-Harkov-Novosibirsk-Sotši-Tbilisi-Jerevan-Ordžonkidze-Moskva. Kaks aastat hiljem läbis mudeli 677 prototüüp edukalt NSV Liidu autotööstusministeeriumi korraldatud katsetused ning sai soovituse tootmisse võtmiseks.
Esimene katsepartii valmis aastal 1966, väikeseeriatootmist alustati 1967 ning suurseeriasse läks mudel aasta 1968 alguses. Samal ajal lõpetati Likinos ka mudeli ZiL-158V tootmine ning tehas spetsialiseerus täielikult uue mudeli tootmisele.
LiAZ-677 oli esimene NSV Liidu suurseeria-autobuss, millel kasutati automaatkäigukasti. Bussi jõuallikaks oli sõiduki ninas asuv 7-liitrine V8-bensiinimootor ZiL-375 (180 hj), telgede vahes paiknes kahekäiguline automaatkäigukast, veojõud kanti üle tagaratastele. Kolme uksega (juhiuks ja kaks reisijateust) vagunkere mahutas 25 iste- ja kuni 110 seisukohta.
Järgnenud aastakümnetel muutus LiAZ-677 NSV Liidu suuremate linnade levinuimaks linnaliinibussiks. 1972. aastal anti mudelile Leipzigi messi kuldmedal ja 1. järgu diplom. Suurimad muudatused tulid 1978, mil mõnevõrra muudeti mudeli välimust ning mudeli tähiseks sai LiAZ-677M.
LiAZ-677M oli Likinos seeriatootmises aastani 1994, mil LiAZ läks lõplikult üle diiselmootoriga mudeli LiAZ-5256 tootmisele, mõningates NSV Liidu / Venemaa autoremonditehastes (Jahroma, Bor, Orehhovo-Zujevo, Tosno) komplekteeriti mudelit 677M siiski veel 2004. aastani. Kokku toodeti 27 aasta jooksul Likinos 194183 seda tüüpi bussi, millest eksporditi 7133 (16 eri riiki).
Endise NSV Liidu linnades kasutati LiAZ-677 tüüpi busse 2000. aastate esimese pooleni, viimastel aastatel on antud mudel käigust võetud näiteks Moskva (2004), Peterburi (2006), Kiievi (2004) ja Minski (2007) linnaliinidelt. Väiksemates kohtades on käesolev bussitüüp siiski veel siin-seal kasutuses.
Blagoveštšenski rajoon
Blagoveštšenski rajoon on 2. järgu haldusüksus Venemaal Baškortostanis. Rajooni halduskeskus on Blagoveštšensk.
LiAZ-677
Ajalugu
Eestis leidsid LiAZ-677 versioonid laialdast kasutamist Ida-Virumaa linnades (põhiliselt Kohtla-Järvel ja Narvas), mujal Eestis kasutati antud bussitüüpi suhteliselt vähe. Mudeli mitte just kõige parema maine põhjusteks Eestis olid vilets koostekvaliteet, janune (reaalne kütusekulu üle 50 l/100 km) bensiinimootor ZiL-375, eesmootori tõttu ebaefektiivne ruumikasutus ning lärmakas ja väikest lõppkiirust lubav kahekäiguline automaatkäigukast. Oma rolli mängisid seal ka Ida-Virumaa bussiettevõtete head sidemed Venemaaga. Samuti kasutati mõnel pool Eestis LiAZ-677M busse kauplusautona.
Blagoveštšenski rajoon
Rajoonis on 1 linna-asundus ja 15 külaasundust, kus on kokku 100 asulat.
2016. aastal oli rajooni elanike arv 49 594. 2010. aasta seisuga olid elanikest 61% venelased, 15,6% baškiirid, 13,9% tatarlased ja 6,7% marid.
Tallinna Saksa Gümnaasium
Tallinna Saksa Gümnaasium (endise nimega Tallinna 54. Keskkool) on alates 1980. aastast tegutsev eesti ja saksa õppekeelega üldhariduskool Tallinnas Mustamäel J. Sütiste teel.
Direktorid
1980–1984 Edgar Aguraiuja
1985–1992 Haljand Hallismaa
1992–2000 Andres Raa
2000–2015 Külli Puhkim
2015–2022 Kaarel Rundu
2022- ... Maive Merkulova