cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Mardus (laev 1911)
Ajalugu
Laev ehitati 1911. aastal kas Göteborgis või Helsingis Riia linna tarbeks ja sai nimeks N. Sõja ajal mobiliseeriti Mardus mereväe teenistusse ja uppus võimuvahetuste käigus lõpuks Pärnu sadamas.
1918. aasta lõpul tõsteti laev üles ja võeti Eesti merejõududesse, kus teenis kuni 1938. aastani suurtükipaadi, miinitraaleri ja vahilaevana. Seejärel arvati reservi.
Pärast Eesti okupeerimist mobiliseeriti Mardus eeldatavalt Punalaevastiku koosseisu puksiirina.
27. augustil 1941, päev enne sakslaste sisenemist Tallinna, uppus või uputati tugeva plahvatuse tulemusena Miinisadamas sadamavärava tõkestamise ajal.
Factor
Factor on magasinipõhine programmeerimiskeel. Factor on dünaamilise tüüpimise, automaatse mäluhalduse ja võimsate metaprogammeerimisvahenditega. Sellest keelest on olemas implementatsioon, mis sisaldab optimeerivat kompilaatorit, interpretaatorit ja IDE-d. Factoril on suur standardteek.
Ajalugu
Slava Pestov lõi Factori aastal 2003 skriptimiskeelena arvutimängude jaoks. Algne implementatsioon, mida nüüd teatakse nimega JFactor, oli kirjutatud Javas ja töötas Java virtuaalmasinas. Kuigi see algne versioon sarnanes praeguse Factoriga süntaksi poolest, on praegune Factor suuresti teistsuguste põhimõtetega ning ka oluliselt kiirem.
Algselt keskendusid Factori programmid Java objektide manipuleerimisele Java refleksioonivahenditega. Üks läbivaid ideid on olnud kohandada keelt temas kirjutavatele programmidele. Ei JFactoris ega esimestes masinkoodiks kompileerivates kompilaatorites polnud objektisüsteemi, kus programmeerija saaks oma klasse defineerida; tänapäeval on objektisüsteem Factori keskne osa. Muud olulised võimalused nagu ennikuklassid, makrod ja kasutaja-defineeritud parsimissõnad lisati tükkhaaval, vastavalt sellele, kui palju ja mil viisil nende järele vajadust oli. Juba varastest aegadest peale on Factoril olnud liides C (programmeerimiskeel) keelde.
JFactor koosnes algul ainult interpretaatorist, hiljem lisati kompilaator Java baitkoodi. See kompilaator töötas ainult osadel protseduuridel. Javas kirjutatud JFactor asendati C-s ja Factoris kirjutatud Factori implementatsiooniga. Aja jooksul on Factori implementatsioon oluliselt kiiremaks muutunud.
Programmeerimisparadigma
Factor on dünaamilise tüüpimisega, funktsionaalne ja objektorienteeritud programmeerimiskeel. Kood on struktureeritud väikeste protseduuride ümber, neid nimetatakse sõnadeks. Tavaliselt on nad 1–3 rida pikad, ja rohkem kui 7-realine sõna on väga haruldane. Mis oleks muus keeles üks protseduur, on Factoris tavaliselt mitu.
Iga sõna võtab konstantse arvu argumente ja tagastab konstantse arvu väärtusi. Argumente saadetakse sõnadesse magasini abil, kasutades tagurpidi prefikskuju. Seda magasini kasutatakse ainult sõnade väljakutsumiste korraldamiseks, mitte andmestruktuurina. Factori magasini kasutatakse sarnaselt Forthi omaga – neid mõlemaid nimetatakse magasinipõhisteks programmeerimiskeelteks. Näiteks selline näeb välja koodijupp, mis prindib väljundvoogu "hello world": on sõna  sõnastikus; ta võtab ühe stringi magasini pealt ega tagasta midagi. Ta prindib sõna käesolevasse väljundvoogu (milleks on vaikimisi kas terminal või graafiline kuular).
Factoris on rõhk paindlikkusel ja keele laiendamise võimalustel. On olemas süsteem makrode ja suvaliste keelesüntaksimuutuste jaoks. Neid laiendusi kasutatakse sagedasti, et lubada uut tüüpi sõnadefinitsioone ja literaale andmestruktuuride jaoks. Neid kasutatakse ka näiteks XML-teegi jaoks. Näiteks järgmine sõna võtab argumendiks stringi ja loob XML-dokumendiobjekti: Sõna  kloonib magasini pealmist elementi,   tähendab siin dokumendi selle osa täitmine magasini pealmise elemendiga.
Mardus (täpsustus)
Mardus on mütoloogiline tegelane. Tema järgi on nimetatud:
Agnez-lès-Duisans
Agnez-lès-Duisans on vald Põhja-Prantsusmaal Pas-de-Calais' departemangus.
Maa-asula asub 6 km Arrasist läänes, teede D62 ja D56 ristumiskoha ümbruses.
pisi|tühi|
Jäähoki 1980. aasta taliolümpiamängudel
thumb|250px|Nõukogude Liidu postiteenistuse poolt 1980. aasta Lake Placidi mängude jaoks välja antud postmark. Nõukogude Liit oli aastatel 1964–1976 võitnud neli eelmist võistlust. Meeste jäähokiturniir 1980. aasta taliolümpiamängudel Ameerika Ühendriikides Lake Placidis oli 14. olümpiaturniir. Turniiril, mis peeti 12.–24. veebruarini, võistles 12 meeskonda. USA tuli teist korda olümpiavõitjaks, sealhulgas võitis ka mängu suure soosiku Nõukogude Liidu vastu. Mängud peeti Olympic Fieldhouse'is (8000) ja Olympic Arenal (2500).
IIHF lõpetas olümpia-aastatel maailmameistrivõistluste korraldamise. Riigid, kes Lake Placidi olümpiamängudel ei osalenud, kutsuti võistlema Jugoslaavias Ljubljanas toimuvale Thayer Tutt Trophy avavõistlusele.
Mängudele minnes pandi võistkonnad paremusjärjestusse ja jagati kahte alagruppi. Meeskonnad järjestati 1979. aasta jäähoki maailmameistrivõistluste esituse põhjal. Kaasatud olid kaheksa meeskonda 1979. aasta kõrgeimas meistrivõistluste divisjonis ("A") ja neli paremat meeskonda 1979. aasta teise astme "B" turniiril. Kui Poola saavutas A-grupis 8. koha, siis B-grupi võitja Holland oli 8. kohal, Poola aga 9. kohal. Kokku oli paremusjärjestus: Nõukogude Liit (1), Tšehhoslovakkia (2), Rootsi (3), Kanada (4), Soome (5), Lääne-Saksamaa (6), USA (7), Holland (8), Poola ( 9), Rumeenia (10), Norra (11), Jaapan (12). Ida-Saksamaa oli algselt kümnendal kohal, kuid keeldus osalemast ja Jaapan täitis vabanenud koha.
Võistluste korraldust oli võrreldes varasemate olümpiaturniiridega muudetud. Esmalt mängiti kahes eelringi alagrupis, kummaski kuus võistkonda, seejärel pääsesid esimene ja teine ​​koht finaalvooru, kus mängiti välja medalid, võttes kaasa eelringi mängude tulemused. Kaks kolmandat kohta mängisid viiendale kohale.
Paljude vaatlejate jaoks tõi see jäähokiturniir suurima üllatuse pärast Suurbritannia 1936. aasta olümpiavõitu. Võõrustaja USA võitis oma teise olümpiakulla, alistades kohtumises, mis on legendaarseks saanud kui "Ime jääl". Seevastu Tšehhoslovakkia ega Kanada finaalvooru ei jõudnud, saavutades vastavalt viienda ja kuuenda koha. Rekordilise olümpiavõitja Kanada jaoks – kes tuli tagasi esimest korda kaheteistkümne aasta jooksul pärast seda, kui 1972. ja 1976. aastal ei osalenud – oli see nende kõigi olümpiaturniiride ja maailmameistrivõistluste halvim tulemus.
Punane alagrupp
thumb|right|Kanada ja Hollandi mäng
Lohutusring
Mõlema alagrupi kolmanda koha saavutanud meeskonnad mängisid omavahel, et selgitada viienda koha omanik.
Finaalvoor
thumb|right|Ameerika Ühendriigid – Nõukogude Liit 1980. aasta taliolümpiamängudel. Mõlema alagrupi kaks paremat võistkonda mängisid omavahel ühe korra. Alagrupi mängude tulemus oma alagrupis edasi, välja arvatud meeskonnad, kes ei pääsenud medaliringi. Esimese koha meeskond võitis kulla, teine hõbeda ja kolmas pronksi.
Alagrupimängust edasi kantud vastastikused tulemused:
Keskmine vanus
Jaapan oli turniiri vanim meeskond, keskmiselt 30 aastat. Kuldmedalist USA oli turniiri noorim meeskond, kes oli keskmiselt 22 aastat ja 5 kuud. NSV Liidu hõbemedalistide keskmine vanus oli 26 aastat ja 5 kuud. Turniiri keskmine vanus oli 25 aastat ja 5 kuud.
Parimad väravavahid
Väravavahid, kes on olnud väljakul 40% või rohkem oma meeskonna mänguajast.
Lühendid:MA = aeg jääl (minutid:sekundid); LV = löödud väravad; TV = tõrjutud väravad; KVM = keskmiselt väravaid mängus; TP% = tõrjeprotsent
Lõplik paremusjärjestus
Tabeliseisud on esitatud nii, nagu IIHF-il on, kuid ROK väidab, et Poola ja Rumeenia jagasid 7., Holland ja Lääne-Saksamaa 9. ning Norra ja Jaapan 11. kohta.
Kolmnurga afäär
"Kolmnurga afäär" on Eesti 2012. aasta lühianimafilm, mille lavastas Andres Tenusaar.
Film on mitmel animafilmifestivalil ära märgitud.
Forcalquier
Forcalquier [fork'alk'jee] on linn Prantsusmaal Alpes-de-Haute-Provence'i departemangus. See on departemangu alamprefektuur (sous-prefecture) ehk ringkonna halduskeskus. Linn on ka samanimelise kantoni keskuseks.
Linna territoorium asub 397–904 meetri kõrgusel üle merepinna.
Andri Biletskõi
Andri Biletskõi (ukraina keeles Андрі́й Євгенійович Білецький; sündinud 5. augustil 1979 Harkivis) on Ukraina sõjaväelane ja poliitik.
Töökäik
Ta on endine Ukraina Ülemraada saadik (2014–2019) ja Azovi polgu komandör. Auastmelt politseikolonel.
Stabat Mater (Boccherini)
Stabat Mater on itaalia päritolu hispaania helilooja Luigi Boccherini 1781. aastal Stabat Materi tekstile kirjutatud heliteos sopranile ja keelpillikvintetile (keelpilliorkestrile). Teose 1800. aastal valminud teine versioon (trükis avaldatud 1801) on kirjutatud kahele sopranile, tenorile ja keelpillidele. Teosele on hiljem antud oopusenumber 61. Teos valmis Hispaania printsi Don Luis'i tellimusel, selle esiettekande kohta info puudub.
Uurijad on viidanud Boccherini Stabat Materi seostele Giovanni Battista Pergolesi Stabat Materiga aastast 1736. Sarnasusi leidub nii notatsioonilistes detailides kui ka harmoonias. Mõlemal teosel on sama põhihelistik: f-moll. Samuti võib hoolikal vaatlemisel leida seoseid ka Joseph Haydni teosega "Jeesuse seitse sõna ristil".
Teosel on 11 osa ja muusikasse on kirjutatud kogu Stabat Materi tekst:
Helly Luv
pisi|Helly Luv (21. juunil 2014) Helly Luv (kodanikunimega Helan Abdulla; sündinud 16. novembril 1988 Urmias Lääne-Aserbaidžaanis Iraanis) on kurdi rahvusest laulja, tantsija, näitleja ja modell.
Ta sündis aastal 1988 Urmias Lääne-Aserbaidžaanis Iraanis. Õige pea pärast sündimist põgenesid tema vanemad Iraanist Türki. Mõne aja pärast sai perekond varjupaiga Soomes Lahtis (nende perekond oli üks esimesi kurdi põgenikke, kes sai Soomes poliitilise varjupaiga). Soomes elas ta 18. eluaastani.
‘Ādil Safar
‘Ādil Safar (araabia عادل سفر; sündinud 1953) on Süüria poliitik, ta oli riigi peaminister 3. aprillist 2011 kuni 6. juunini 2012. Aastatel 2003 kuni 2011 tegutses ta põllumajandus- ja agraarreformi ministrina.
‘Ādil Safar määrati peaministriks pärast seda, kui president 2011. aasta märtsis puhkenud rahutuste vaigistamiseks senise valitsuse erru saatis.
Lääne-Nigula vald
Lääne-Nigula vald on kohaliku omavalitsuse üksus Eestis Lääne maakonnas.
2016. aastal sõlmisid Kullamaa, Lääne-Nigula, Martna, Noarootsi ja Nõva vald ühinemislepingu. Lääne-Nigula vald moodustus 2017. aastal omavalitsuste haldusreformi käigus, kui jõustus nimetatud valdade ühinemine.
Asustusjaotus
Vallas on kolm alevikku ja 115 küla.
Jõhvi Spordikool
Jõhvi Spordikool on spordikool Ida-Viru maakonnas Jõhvis aadressil Hariduse tänav 5a. Kooli haldab Jõhvi vallavalitsus. Kooli direktor on Helen Mast.
Lääne-Nigula vald
Asustusjaotus
Alevikud: Palivere, Risti, Taebla
Jõhvi Spordikool
Koolis on järgmised osakonnad: kergejõustiku-, korvpalli-, sulgpalli-, suusatamise-, ujumise- ja võrkpalliosakond.
Lääne-Nigula vald
Asustusjaotus
Külad: Allikmaa, Allikotsa, Auaste, Aulepa, Dirhami, Ehmja, Einbi, Elbiku, Enivere, Hara, Hindaste, Hosby, Höbringi, Ingküla, Jaakna, Jalukse, Jõesse, Jõgisoo, Kaare, Kaasiku, Kabeli, Kadarpiku, Kalju, Kasari, Kastja, Kedre, Keedika, Keravere, Keskküla, Keskvere, Kesu, Kirimäe, Kirna, Koela, Kokre, Koluvere, Kudani, Kuijõe, Kuke, Kullamaa, Kullametsa, Kuluse, Kurevere, Kärbla, Laiküla, Leediküla, Leila, Lemmikküla, Liivaküla, Liivi, Linnamäe, Luigu, Martna, Mõisaküla, Mõrdu, Männiku, Nigula, Nihka, Niibi, Niinja, Nõmme, Nõmmemaa, Nõva, Ohtla, Oonga, Oru, Osmussaare, Paslepa, Peraküla, Piirsalu, Putkaste, Pälli, Päri, Pürksi, Rannajõe, Rannaküla, Rehemäe, Riguldi, Rooslepa, Rõude, Rõuma, Saare, Salajõe, Saunja, Seljaküla, Silla, Soolu, Soo-otsa, Spithami, Sutlepa, Suure-Lähtru, Suur-Nõmmküla, Tagavere, Tahu, Tammiku, Telise, Tuka, Tuksi, Turvalepa, Tusari, Ubasalu, Uugla, Uusküla, Vaisi, Vanaküla (Gambyn), Vanaküla, Variku, Vedra, Vidruka, Võntküla, Väike-Lähtru, Väike-Nõmmküla, Väänla, Österby, Üdruma
Valla valitsemine
Lääne-Nigula Vallavolikogu on valimisõiguslike vallakodanike poolt valitud kõrgeim võimuorgan vallas. Volikogu esimees on Mikk Lõhmus, vallavanem on Aivar Riisalu. Vallas on kaheksa osavalda, iga osavalla elanike esinduskoguks on osavallakogu. Osavallakogude moodustamise alused, pädevus ja töökorraldus Lääne-Nigula vallas on sätestatud valla põhimääruses. Osavalla tegevuse korraldamiseks ning kodanikulähedaste teenuste tagamiseks on valla ametiasutusteks osavallavalitsused, mida juhivad osavallavanemad.
Jõhvi Spordikool
Kool asutati 1. jaanuaril 1989.
Lääne-Nigula vald
Vallavalitsus, teeninduskeskused ja osavallavalitsused
pisi|Osmussaare pankrannik pisi|Põõsaspea neem pisi|Marimetsa matkarada pisi|Dirhami sadam
Lääne-Nigula Vallavalitsus asub Taebla alevikus Haapsalu mnt 6.
Vallavalitsuse teeninduskeskused:
Osavallavalitsused:
Elukeskkond
Linlikuma eluviisi soovijad leiavad endale sobiva kodu Taebla, Palivere või Risti alevikus ja Linnamäe külas. Valla 115 küla pakuvad rohkelt võimalusi oma kodu rajamiseks nendele, kes soovivad rahu, vaikust ja aiamaad maal. Igast valla maismaapunktist jõuab mõnekümne minutiga lähima raamatukogu, lasteaia, kooli või valla ametiasutuseni. Vallas on aktiivne kultuurielu ja MTÜde paljusus.
Turism ja vaatamisväärsused
Lääne-Nigula vallas on kaunis ja mitmekesine loodus, mis pakub vaateid Osmussaarest, Noarootsi ja Nõva männimetsadest ning liivarandadest kuni Lääne-Eesti kõrgeima punktini Palivere Pikajalamäel, romantilise Marimetsa rabani ning Kasari luhtadeni. Nimetamist väärivad ka Rannarootsi pärand Noarootsis, ajalooliselt tugev kultuurielu Kullamaal, kaunid maakirikud Lääne-Nigulas, Martnas, Noarootsis, Kullamaal, Nõval ja Piirsalus, Saueaugu Teatritalu, Silma Õpikoda. Valda läbib 25 kilomeetri ulatuses endist raudteetammi mööda kulgev Riisipere-Haapsalu tervisetee, mida mööda saab sõita näiteks rattaga Riisiperre rongi peale või Haapsallu merd ja kultuuri nautima. Valda läbivad eurovelo rattateed ja rannikuala matkatee, Nõvalt aga algavad mitmed Eestit läbivad matkarajad, Paliveres aga asuvad Lääne-Eesti parimad suusarajad.
Kirikud: Piirsalu kirik, Lääne-Nigula Püha Nikolause kirik, Kullamaa Püha Johannese kirik, Noarootsi Püha Katariina kirik, Martna Püha Martini kirik, Nõva kirik ja Rooslepa kabel.
Muuseumid: Ants Laikmaa majamuuseum, Lyckholmi muuseum, Koela talumuuseum, Rõude talumuuseum ja Liiva talumuuseum.
Saared ja sadamad: Osmussaar, Dirhami sadam, Hara sadam, Österby sadam ja Nõva sadam.
Lääne-Nigula valla territooriumil asub Marimetsa matkarada, Risti raudteejaama kompleks Küüditatute mälestusmärgi ja veetorniga, Nõva puhkeala, Noarootsi puhkeala ja Matsalu rahvuspark.
Aleksei Terentjev
Aleksei Terentjev (sündinud 13. mail 1977 Narvas) on endine Eesti jäähokimängija.
1997–2009 mängis ta Eesti jäähokikoondises.
Agnières
Agnières on vald Põhja-Prantsusmaal Pas-de-Calais' departemangus.
Väike maa-asula asub 16 km Arrasist loodes, Scarpe'i jõe kallastel, teede D49 ja D75E ristumiskoha ümbruses.
pisi|tühi|
Vaatamisväärsused
pisi|tühi|Agnièresi kirik
Gina Lückenkemper
Gina Lückenkemper (sündinud 21. novembril 1996 Hammis) on Saksamaa kergejõustiklane, sprinter.
2015. aastal tuli ta 200 meetri jooksus juunioride Euroopa meistriks.
2015. aasta maailmameistrivõistlustel Pekingis osales ta 100 meetri jooksus, saades eeljooksus ajaga 11,34 kokkuvõttes 28. koha. Poolfinaalikohast jäi puudu viis sajandikku. 4×100 meetri teatejooksus sai ta Saksamaa naiskonnaga viienda koha.
2016. aasta Euroopa meistrivõistlustel Amsterdamis võitis ta pronksmedali 200 meetri jooksus ja 4×100 meetri teatejooksus.
2016. aasta suveolümpiamängudel Rio de Janeiros jõudis ta 200 meetri jooksus poolfinaali ning sai seal ajaga 22,73 kokkuvõttes 14. koha. 4×100 meetri teatejooksus jäi ta koos Saksamaa naiskonnaga esimesena medalita.
2017. aasta maailmameistrivõistlustel Londonis püstitas ta 100 meetri eeljooksus isikliku rekordi 10,95, parandades isiklikku rekordit kuue sajandikuga ning pääses poolfinaali eeljooksude parima ajaga. Enne teda oli viimase sakslannana alla 11 sekundi jooksnud Katrin Krabbe aastal 1991. Oma poolfinaalis jäi ta ajaga 11,16 kuuendaks ja sai kokkuvõttes 14. koha. 4×100 meetri teatejooksus sai ta Saksamaa teatenaiskonnaga neljanda koha ajaga 42,36.
2018. aasta Euroopa meistrivõistlustel Berliinis võitis ta 100 meetri jooksus 10,98-ga hõbemedali. Poolfinaalis oli ta sama tulemusega jooksnud Euroopa alla 23-aastaste rekordi. Lisaks võitis ta 4×100 meetri teatejooksus Saksamaa naiskonnaga pronksmedali.
2018. aastal valiti ta Saksamaa aasta naiskergejõustiklaseks.
Nomenklatuurikoodeks
Nomenklatuurikoodeks (inglise keeles nomenclature code või code of nomenclature) on bioloogiliste taksonite nimetamist reguleeriv ja taksonite süstematiseerimist korraldav reeglistik, mis on välja töötatud mitme suure organismirühma jaoks.
Gina Lückenkemper
Lückenkemper on tulnud kolmel korral Saksamaa meistriks välitingimustes ja kahel korral meistriks sisetingimustes.
Isiklikud rekordid
Allikas: IAAF
Nomenklatuurikoodeks
Eraldi nomenklatuurikoodeksid on järgmistel suurrühmadel:
Jaapani jalgpallikoondis 2004. aasta suveolümpiamängudel
Jaapani jalgpallikoondis 2004. aasta suveolümpiamängudel
Horstedt (Alam-Saksi)
Horstedt on vald Saksamaal Alam-Saksi liidumaal Rotenburgi kreisis.
Valla pindala on 22,49 km². 31. detsembril 2017 elas seal 1302 inimest.
Horstedt kuulus 1180. aastal rajatud vürstlikku Verdeni piiskopkonda. 1648. aastal muudeti vürstlik piiskopkond Verdeni vürstkonnaks, mida valitseti esialgu personaalunioonis Rootsi krooniga – mille katkestas Taani okupatsioon (1712–1715) – ja 1715. aastast Hannoveri krooniga. 1807. aastal annekteeris üürike Vestfaali kuningriik vürstkonna, 1810. aastal annekteeris selle Prantsusmaa. 1813. aastal anti vürstkond tagasi Hannoveri kuurvürstkonnale, mis – pärast Hannoveri kuningriigiks ülendamist 1814. aastal – liidendas vürstkonna reaaluniooni ning vürstlikust territooriumist, sealhulgas Horstedtist, sai uue 1823. aastal loodud Stade regiooni osa.
Kose Spordikool
Kose Spordikool oli spordikool Harju maakonnas Kose vallas Kose alevikus. Kool alustas tegevust 1. septembril 1996 ja suleti iseseisva õppeasutusena 1. septembril 2020. Sellest ajast tegutseb spordikool Kose Huvikooli spordiosakonnana.
Kooli juhataja oli Erik Horn.
Koolis oli kolm osakonda: kergejõustiku-, korvpalli- ja ujumiseosakond.
Juri Fenin
Juri Fenin (ukraina Фенін Юрій Анатолійович; sündinud 28. märtsil 1977 Biloserkas, Hersoni oblastis) on Ukraina jalgpallur (ründaja).
Ta alustas klubikarjääri Ukraina kõrgliiga klubis Simferopoli Tavrija. 4. novembril 1992 sai ta mängus Luganski Zorja-MALS-i vastu 15-aastaselt ja seitsme kuu vanuselt Ukraina kõrgliiga noorimaks debütandiks.
Aastatel 1996–1997 mängis ta Moldova klubide Chișinău Constructorul ja Ghidighici Rapidis ning aastatel 1998–2000 Valgene klubides Torpedo-Kadino Mogilev ja Vedrich-97 Rechitsa.
Hiljem on ta mänginud Eesti madalamate liigade klubides.
Mortal Questions
"Mortal Questions" on filosoof Thomas Nageli esseede kogumik.
See ilmus esimest korda 1979 Cambridge University Pressi väljaandel.
Eessõna
Filosoofia on alati tegelnud ka sellega, kuidas surelikku elu mõista ja kuidas seda elada. Mõned raamatu teemadest ei ole analüütilises filosoofias palju tähelepanu leidnud, sest nendest on raske selgelt ja täpselt rääkida ning neid on faktide ja tunnete segust raske lahutada. Nende puhul tuleb kasutada filosoofilist meetodit, mis taotleb ka isiklikku mõistmist, võttes teoreetilised tulemused enesetunnetuse raamistikku. See on riskantne, sest vastused võivad osutuda laiadeks ja märgadeks. Igas teooriavaldkonnas võistlevad vohamine ja allasurumine, kujutlusvõime ja rangus, jutukus ja täpsus, ja ühest äärmusest hoidumine viib kergesti teise äärmusse. Analüütiline filosoofia pole küll suuri küsimusi (metafüüsikas, epistemoloogias, keelefilosoofias) vältinud ning on uusi teemasid tervitanud, kuid mõttetuse kartus on olnud pärssiv. Teatud meetodite pooldamisest tuleb ka neile sobivatele teemadele keskendumine, kuid sageli kaasneb sellega ainult nende teemade legitiimseks pidamine. Sellega vabastatakse end kartusest, et ignoreeritakse tõelisi ja olulisi probleeme; selline teguviis on filosoofias hullumeelne. Huvitavaks läheb siis, kui seni lahendamatuid küsimusi hakatakse uurima uute meetoditega. Mõnikord mõistetakse küsimusi täielikult alles siis, kui meetodid on olemas. Tähtis on vältida ebamääraseid, hämaraid ja põhjendamata väiteid ning hoida kõrgeid tõendamise ja argumenteerimise standardeid; ent olulised on ka teised väärtused.
Nagel usub, et tuleb usaldada rohkem probleeme kui lahendusi, rohkem intuitsiooni kui argumente ja rohkem pluralistlikku lahkheli kui süstemaatilist harmooniat. Filosoofilise teooria lihtsus ja elegantsus räägivad pigem selle vääruse kasuks. Kui intuitiivselt vastuvõetamatu järelduse kasuks tuuakse lööv argument, siis tõenäoliselt on argumendil midagi viga, kuigi võib-olla pole intuitsiooni allikat ära tuntud. Kui argumendid või süstemaatilised teoreetilised kaalutlused viivad tulemustele, mis on intuitiivselt mõttetud, või probleemi lahendus jätab tunde, et probleem on alles, või tõestus, et küsimus ei ole tõeline, ei kaota tahtmist seda küsida, siis on argumendil midagi viga ja tuleb edasi töötada. Sageli tuleb probleem ümber sõnastada, sest adekvaatne vastus algsele sõnastusele ei tekita tunnet, et probleem on kadunud. Filosoofias tasub austada tunnet, et probleem on lahendamata, sest meetodid ise on küsimärgi all, ja nii saab olla valmis neist loobuma. Selleks et luua mõistmist, peab filosoofia veenma. Tuleb tekitada või hävitada uskumusi, mitte lihtsalt pakkuda kooskõlalist väidete komplekti. Uskumine peaks olema tahtmatu. Uskumist küll sageli kontrollitakse tahte abil ja isegi sunnitakse. Üks tugevamaid motiive on uskumise nälg, mis ei kannata pikaajalist arvamuse puudumist huvi pakkuval teemal. Nii võidakse arvamusi kergesti vahetada, kui on ebamugavuseta omaksvõetav alternatiiv. Näiteks võidakse kiinduda süstemaatilistesse teooriatesse, millest tulenevad järeldused kõige kohta, või kalduda mustvalgetesse dihhotoomiatesse, või pooldada vaadet, mida ainsana pole ümber lükatud. Viimse õlekõrrena võetakse omaks vaade, et valdkonnas ei olegi õiget ega valet, nii et pole tarvis otsustada, mida uskuda. Liiga lihtne on jõuda pealiskaudsetele järeldustele, mis ei arvesta probleemi raskusega. Ei jää üle muud kui säilitada vastuste soov, vastuste pikaajalise puudumise taluvus, keeldumine seletamatute intuitsioonide kõrvalejätmisest ja selge väljendumise ja veenva argumentatsiooni standardid.
Võib-olla mõnel filosoofilisel probleemil pole lahendust. Nagel kahtlustab, et see kehtib mõne sügava vana probleemi kohta. Need näitavad meie arusaamise piire. Siis nõuab taipamine probleemist kõvasti kinnihoidmist ning iga lahenduskatse ebaõnnestumisest arusaamist. Lahendamatud probleemid ei ole sellepärast veel mittetõelised.
Moraaliotsustused ja moraaliteooria on poliitikas küll rakendatavad, kuid ebatõhusad. Kui huvid on võimsad, on sündsusele, inimlikkusele, kaastundele ja õiglusele apelleerivate argumentidega väga raske midagi muuta. Need peavad võistlema algelisemate moraalitunnetega, nagu au, kättetasumine ja austus jõu ees. Sellepärast on Nagel pessimistlik eetikateooria poliitilise rakendamise suhtes. Moraaliargument võib tehtavat mõjutada teatud erilistel tingimustel, mida Nagel hästi ei mõista. Inimesed peavad olema valmis kuulama, ja see ei sõltu argumentidest. Filosoofilised kirjutised isegi kõige aktuaalsematel poliitikateemadel jäävad teoreetilisteks ja nende üle ei saa otsustada praktilise mõju järgi. Kui need on teoreetiliselt pealiskaudsemad kui ühiskonna probleeme mittepuudutavad tööd, siis nad ei saa oma teema pärast pretendeerida suuremale tähtsusele. Nagel ei tea, kas maailma muutmine on tähtsam kui selle mõistmine, aga filosoofia üle tasub otsustada selle järgi, millise panuse ta annab mõistmisse, mitte asjade käiku.
1 Surm
Artikkel ilmus ajakirjas Nous (1970, IV, 1).
Kui eeldada, et me sureme ühemõtteliselt ja lõplikult, kas siis surm on pahe? Ja kui on, siis kui suur ja mis laadi? Küsimus on oluline ka neile, kes niisugusesse surmasse ei usu, sest suhtumine surematusse sõltub ka suhtumisest surmasse.
Ühed ütlevad, et elu kaotus on suurim võimalik kaotus; teised vastavad, et surm ei jäta järele kedagi, kellele see oleks kaotus, ning surm ei ole isiku seisund, vaid tühi koht, mistõttu tal ei saa olla ei positiivset ega negatiivset väärtust.
Surm ei saa olla pahe tema enda pärast, vaid ainult selle pärast, millest ta meid ilma jätab. Loomulik vaade on, et surm teeb lõpu kõigile hüvedele, mis elus on. Mõned neist, nagu taju, soovimine, tegevus ja mõtlemine, on nii üldised, et neid võib pidada elu konstitueerivateks. Neid peetakse iseenesest suurteks hüvedeks, kuigi palju konkreetseid pahesid võib need üles kaaluda. Küllap seda peetaksegi silmas, kui öeldakse, et lihtsalt elus olemine on hea, isegi kui kogetakse kohutavaid asju. Kogemuses on asju, mis teevad elu paremaks, ja asju, mis teevad elu halvemaks; aga see, mis järele jääb, kui need kõrvale jätta, ei ole neutraalne, vaid positiivne. Sellepärast on hea elada isegi siis, kui halbu kogemusi on rohkem kui häid.
Esmane on väärtus, mis on inimese elul talle endale (mitte selle väärtus teistele ega objektiivne väärtus). Kui jutt on elu väärtusest, siis see ei käi bioloogilise elusolemise kohta: teadvuseta olek, millest enam teadvusele ei tulda, on sama hea kui surm. Pikem elu on parem kui lühem, isegi kui vahepeal on katkestused.
Järvakandi vald (Rapla kihelkond)
Järvakandi vald (saksa keeles Jerwakant) oli vald Rapla kihelkonnas Harjumaal. Vallamaja asus Purku külas. pisi|350px|[[Eesti haldusjaotus 1925. aastal]] Vald moodustati 1866. aastal.
Mortal Questions
1 Surm
Elu teevad hüveks teatud seisundid või tegevused. Aga kui surm on pahe, teeb selle paheks elu kaotus. (Mõnikord öeldakse, et tegelikult on asi suremises. Aga suremine on pahe just sellepärast, et sellele järgneb surm.) Surm ei ole seisund, mis on pahe. Pikem surm ei ole halvem kui lühem surm. Kui surm on pahe, siis on raske öelda, millal selle all kannatatakse. Nähtavasti ei ole surm pahe mitte sellepärast, et oleme pikka aega olematud. Esiteks, elu ajutist peatumist enamasti paheks ei peeta. Teiseks ei peeta enamasti paheks sünnieelset olematust.
Järvakandi vald (Rapla kihelkond)
Valda kuulusid Järvakandi, Lellapere ja Vahakõnnu mõis.
Mortal Questions
1 Surm
Sageli öeldakse, et need, kes kardavad surma, teevad selle vea, et nad püüavad ette kujutada, mis tunne on olla surnud, (tegelikult pole seal midagi ette kujutada) ning hakkavad siis arvama, et surm on salapärane ja sellepärast hirmutav seisund. Ent see ei saa nii olla, sest sama võimatu on ette kujutada, mis tunne on olla täiesti teadvuseta; aga teadvusetusse ei suhtuta nii nagu surmasse, kui see just ei kesta väga kaua.
Vaatel, et surm on pahe sellepärast, et ta jätab ilma elust kui hüvest, on kolm raskust. Esiteks, võib kahelda, kas mingitest hüvedest ilmajäämine võib olla pahe, kui seda ise ei teadvustata. Teiseks, surma puhul pole selge, kes ja millal saab kahju: nii kaua, kui inimene elab, pole surma, ja kui on surm, pole inimest. Kolmandaks, kuidas saab surmajärgne olematus olla pahe, kui sünnieelne olematus ei ole pahe?
2 Absurd
Artikkel ilmus ajakirjas Journal of Philosophy, 1971, LXVIII, 20.
Enamik inimesi tunneb mõnikord, et elu on absurdne, ja mõned tunnevad seda pidevalt ja elavalt. Ent seda ei põhjendata veenvalt.
Sageli öeldakse, et sellel, mida me praegu teeme, pole miljoni aasta pärast tähtsust. Aga sel juhul pole ka praegu tähtsust sellel, mis saab miljoni aasta pärast. Ja kui sellel, mis me praegu teeme, olekski miljoni aasta pärast tähtsust, kuidas siis see teeks meie praegused mured mitteabsurdseks? Kui see, et nad praegu tähtsad on, ei tee neid mitteabsurdseks, kuidas siis võiks neid mitteabsurdseks teha see, et need miljoni aasta pärast mitteabsurdsed on? Meil ei ole võimalik teada, kas meie praegusel õnnel või õnnetusel on miljoni aasta pärast tähtsust, kui me ei tea, et sel lihtsalt pole tähtsust.
Sageli öeldakse, et me oleme tillukesed täpid lõputus universumis, meie elu kestab geoloogilises skaalas ainult hetke. Aga need asjad ei saa elu absurdseks teha. Kui 70-aastane elu on absurdne, siis lõputu elu on lõputult absurdne; ja kogu universumit täitev elu poleks vähem absurdne. Tundub, et jutul meie väiksusest ja üüriksusest on seos elu mõttetusega, aga pole selge, milles see seisneb.
Öeldakse, et kui me peame surema, siis kõigel, mida me teeme, puudub lõppeesmärk (me küll mõjutame teisi inimesi, aga nemadki surevad), ja siis see pole õigustatud. Võib vastata, et igal tegevusel on oma eesmärk, millel ei pea olema omakorda eesmärki. Me peame niikuinii välja jõudma tegudeni, mis ei vaja õigustust: kui lõplik õigustusahel ei õigusta, siis ei tee seda ka lõputu ahel, mille iga lüli vajab õigustust.
Tavaelus on olukord absurdne, kui see sisaldab silmatorkavat ebakõla pretensiooni või ambitsiooni ja reaalsuse vahel: keegi peab keerulise kõne juba tehtud käigu toetuseks; kurikuulus kurjategija saab suure filantroopiafondi esimeheks; armastust avaldatakse telefoni teel või helisalvestusel; rüütliks löödaval vajuvad püksid alla. Absurdset olukorda püütakse tavaliselt muuta, selleks muudetakse oma püüdlusi, püütakse reaalsust nendega paremasse vastavusse viia või astutakse olukorrast kõrvale. Alati ei taheta või ei saada ilmselt absurdset olukorrast väljuda. Tavaliselt saab ikkagi kujutleda muudatust, mis absurdsuse kõrvaldaks (ükskõik kas selle läbiviimine on võimalik).
Tunne, et kogu elu on absurdne, tekib siis, kui (võib-olla ähmaselt) tajutakse ülespuhutud pretensiooni või püüdlust, mis on elu jätkamisest lahutamatu ning teeb selle absurdsuse vältimatuks, kui just elust endast ei lahkuta. Paljude elu on ajutiselt või alaliselt absurdne põhjustel, mis on seotud nende eriliste ambitsioonide, asjaolude ja isiklike suhetega. Filosoofiline absurdsuse tunne peab aga tulema sellest, et tajutakse midagi, mille suhtes meil kõigil on vältimatu vastuolu pretensiooni ja reaalsuse vahel. Nagel väidab, et selle tekitab kokkupõrge tõsiduse vahel, millega me oma elu võtame, ja alalise võimaluse vahel pidada kõike, mida me tõsiselt võtame, meelevaldseks või kaheldavaks. Me ei saa elada ilma energia ja tähelepanuta ja ilma tegemata valikuid, mis näitavad, et me võtame midagi tõsisemalt kui midagi muud. Ometi on alati võimalik oma elamiseviisi niimoodi kõrvalt vaadata, et tõsidus paistab põhjendamatu. Need kaks vältimatut vaatepunkti põrkavad meis kokku, ja see teebki elu absurdseks. Elu on absurdne, sest me ignoreerime kahtlusi, millest me teame, et need on lahendamatud, ning elame edasi, peaaegu laskmata oma tõsidust häirida.
Siin tuleb põhjendada tõsiduse vältimatust ja kahtluse vältimatust. Me võtame end tõsiselt, ükskõik kas meie elu on tõsine ja kas meid huvitab põhiliselt kuulsus, nauding, voorused, luksus, võidurõõm, ilu, õiglus, teadmine, hingeõnnistus või lihtsalt ellujäämine. Kui me võtame teisi inimesi tõsiselt ja pühendame end neile, siis probleem on mitmekordne. Elu on täis pingutust, plaane, arvestust, õnnestumist ja ebaõnnestumist: me elame laisemalt või energilisemalt. Oleks teine asi, kui meil poleks eneseteadvust, aga inimesed ei toimi ainult ajede mõjul: nad on ettenägelikud, mõtlevad järele, kaaluvad tagajärgi, küsivad, kas see, mida nad teevad, tasub tegemist. Nad ei tee ainult üksikvalikuid, mis kokku moodustavad suuremaid tegevusi, vaid ka otsustavad, mida üldse taotleda ja mida vältida, mis on eesmärkide prioriteedid, missugused inimesed nad tahavad olla ja missugusteks saada. Sellised valikud tulevad ette suurte otsuste puhul  või järelemõtlemisel, mis suuna elu võtab paljude väikeste otsuste tulemusena (ja võib-olla lakatakse sellest mõtlemast, otsusele jõudmata). Kuigi üksiktegusid motiveerivad elu vahetud vajadused, lastakse protsessil jätkuda, jäädes üldise harjumustiku ja eluvormi juurde, kus need motiivid esinevad, või ehk hoitakse elust enesest kinni. Elu üksikasjadega (välimus, tervis, suguelu, emotsionaalne ausus, kasulikkus ühiskonnale, enesetunnetus, suhted perekonna, kolleegide ja sõpradega, oma töö kvaliteet, maailma asjadest arusaamine) tegeldakse suure energia, riski ja arvestusega. Elamine on täisajaga töö, millega igaüks aastakümneid intensiivselt tegeleb. See on nii ilmne, et raske on näha siin midagi erakordset või tähtsat. Igaüks elab päevad läbi omaenda elu iseendaga. Kelle elu siis veel? Ometi on inimesel võime vaadata kõrvalt iseennast ja elu, millele ta pühendub, hämmastusega nagu sipelgat, kes mööda liivakuhja üles rühib. Illusioonita, et tal on võimalik oma konkreetsest idiosünkraatilisest positsioonist pääseda, on tal võimalik vaadata seda sub specie aeternitatis, ja see on ühtaegu kainestav ja koomiline. Otsustavat sammu tagasi     ei astuta mitte sellepärast, et otsitakse järjekordset õigustust ahelas ega leita seda: õigustustele tulebki lõpp. Aga see annabki ainet üleüldisele kahtlusele. Me astume sammu tagasi ning näeme, et kogu õigustuse ja kriitika süsteem, mis kontrollib meie valikuid ning toetab meie pretensiooni ratsionaalsusele, põhineb vastustel ja harjumustel, mida me kunagi küsimärgi alla ei pane, mida me ei oskaks tsirkulaarsuseta kaitsta ning mille juurde me jääme ka siis, kui need on küsitavaks tehtud. Meie skepsis lähtub asjadest, mida me teeme või soovime, ilma et oleks tarvis põhjendeid, asjadest, mis üldse määravad, mida pidada põhjendiks, mida mitte. Kõrvalt vaadates on näha, et meie eesmärgid ja püüdlused on sattumuslikud. Aga see, et me nende meelevaldsust tunnistame, ei võõranda meid oma elust, ja see ongi absurdne.
Võib püüda leida laiemaid viimseid muresid, mida ei saa pidada väikseks, tühiseks ja individuaalseks. Need, kes püüavad elule mõtet omistada, otsivad tavaliselt rolli või funktsiooni millegi endast suurema raames (ühiskond, riik, revolutsioon, ajaloo progress, teaduse progress, religioon ja Jumala au). Aga see eeldab, et laiem üritus ise ei ole tühine. Ja see mittetühisus peab taanduma sellele, millest me aru saame. Oletame, et me saame teada, et inimesed on aretatud teistele olenditele delikatesstoiduks. See ei annaks elule mõtet, sest esiteks me ei teaks, mis on nende teiste olendite elu mõte, teiseks poleks ikkagi selge, mis mõttes see meie elu meie endi jaoks mõttekaks teeks. Tõsi küll, tavaliselt teenitakse kõrgemat olendit, riiki jne teistmoodi. Kui inimene on millegi suurema osa, võib tal tekkida tunne, et see suurem on tema osa. Siis nad ei muretse mitte endale eriomase pärast, vaid samastavad end suurema ettevõtmisega, mis annab neile täitumuse. Aga suuremas eesmärgis võidakse kahelda samamoodi ja samadel põhjustel nagu indiviidi elus. Selles viimset õigustust leida on sama legitiimne nagu leida seda individuaalse elu üksikasjadest. Aga see ei muuda tõsiasja, et õigustustele tuleb lõpp ainult juhul, kui me tervikut kõrvalt ei vaata; ka ajaloo progressile jne saab kõrvalt vaadata ja seda küsimärgi alla panna. Mõte, õigustus, tähendus saavad ilmuda ainult siis, kui meil teatud punktist alates enam õigustusi tarvis ei ole. Seesama, mis teeb kahtluse vältimatuks väikeste individuaalsete eesmärkide puhul, teeb seda ka suurema eesmärgi puhul. Kui fundamentaalne kahtlus on kord alanud, siis ei saa seda peatada. Albert Camus mainib "Sisyphose müüdis", et absurd tekib sellepärast, et maailm ei rahulda meie nõudmisi tähenduse järele. See vihjab, et kui maailm oleks teistsugune, võiks ta neid rahuldada. Aga see ei ole nii: ei paista olevat mõeldavat maailma, mille kohta meil ei saaks tekkida lahendamatuid kahtlusi. Nii et meie olukorra absurdsus ei tule mitte meie ootuste ja maailma vahelisest kokkupõrkest, vaid kokkupõrkest meie endi sees.
Filosoofiline absurditaju meenutab epistemoloogilist skeptitsismi. Kummalgi juhul ei vastandata filosoofilist kahtlust kaheldamatult kindlatele asjadele, kuigi selleni jõutakse ekstrapoleerides kahtluste juhtumitelt tõendamis- või õigustamissüsteemi sees, kus eeldatakse vastandust kindlatele asjadele. Kummalgi juhul on tegu meie piiratusega ning meie võimega need piirangud mõttes ületada, nähes neid vältimatute piirangutena. Skeptitsism algab siis, kui me asetame end maailma, mille kohta me pretendeerime teadmisele. Me paneme tähele, et teatud tüüpi tõendid veenavad meid, me oleme valmis selleks, et uskumuse õigustustele tuleb lõpp, meil on tunne, et teame paljusid asju, kuigi me ei tea ja meil pole alust uskuda nende asjade eitust, mille tõesus teeks vääraks selle, mida me väidame teadvat. Näiteks ma tean, et ma vaatan paberit, kuigi mul puuduvad adekvaatsed alused väita, et ma ei näe und; ja kui ma näen und, siis ma ei näe paberit. Siin on kasutatud tavaarusaama sellest, kuidas näivus võib reaalsusest lahkneda, selleks et näidata, et me võtame maailma suuresti enesestmõistetavalt; kindlust, et me ei näe und, saab õigustada ainult tsirkulaarselt, viidates sellelesamale näivusele, mis on kahtluse all. Oletus, et ma näen võib-olla und, on võib-olla pisut kunstlik, aga see võimalus lihtsalt näitab, et meie teadmispretensioonid sõltuvad sellest, et meile ei tundu vajalik välistada teatud alternatiive, ning unenägemise ja täieliku hallutsinatsiooni võimalus lihtsalt esindavad paljusid võimalusi, mis ei tule pähegi. Kui me juba vaatame kogu oma uskumuste, tõendite ja õigustuse süsteemi kõrvalt ning näeme, et hoolimata oma pretensioonidest töötab see ainult tänu sellele, et maailma võetakse suuresti enesestmõistetavalt, siis me ei saa kõiki neid näivusi vastandada alternatiivsele reaalsusele. Me ei saa oma tavareaktsioonidest lahti, ja ilma nendeta ei jääks meile üldse vahendeid mingisuguse reaalsuse käsitamiseks.
Sama lugu on praktilises vallas. Me ei vaata oma elule uuest perspektiivist, millest me näeksime, mis on objektiivselt tähtis. Me võtame elu endiselt suuresti enesestmõistetavana, nähes, et kõik meie otsused ja kindlused on võimalikud ainult sellepärast, et on palju asju, mida me ei vaevu välistama. Skeptitsismini või absurditundeni võidakse jõuda algsete kahtluste kaudu selle tõendite ja õigustuse süsteemi sees, mida me aktsepteerime, ja neid saab esitada meie tavamõisteid moonutamata. Saame küsida nii seda, miks me peaksime uskuma, et meil on põrand all, kui ka seda, miks me üldse peaksime oma meeli uskuma, ja lõpuks jäävad ainult küsimused. Samamoodi, võime küsida nii seda, miks me peaksime aspiriini võtma, kui ka seda, miks me üldse peaksime oma mugavuse eest hoolitsema. Tõsiasi, et me võtame aspiriini, ootamata vastust sellele viimasele küsimusele, ei näita, nagu see poleks reaalne küsimus. Samamoodi me usume endiselt, et meil on põrand all, ootamata vastust teisele küsimusele. Mõlemal juhul tekitab skeptilisi kahtlusi see toetuseta loomulik usaldus, nii et see usaldus neid kahtlusi ei lahenda.
Skeptitsism ei pane meid tavauskumustest loobuma, vaid annab neile erilise värvingu. Kui on mööndud, et nende tõesus on ühitamatu võimalustega, mille mitteasetleidmise uskumiseks pole aluseid (peale nendesamade uskumuste, mis on kahtluse all), siis me suhtume oma tuttavatesse veendumustesse teatud iroonia ja resignatsiooniga. Me ei saa loobuda loomulikest reaktsioonidest, millest need sõltuvad, me võtame need tagasi nagu abikaasa, kes on kellegi teisega ära jooksnud ja otsustab tagasi tulla; kuid me vaatame neid teise pilguga (mitte et uus hoiak oleks tingimata vanaga võrreldes alaväärne). Sama lugu on siis, kui oleme seadnud küsimärgi alla tõsiduse, millega me oma elu võtame, ja iseenda peale ilma eelarvamusteta vaadanud. Me tuleme oma ellu tagasi, kuid meie tõsidust ääristab iroonia. Mitte et iroonia võimaldaks absurdist pääseda. Sellest pole mingit kasu, kui iga asja juures pomiseda: "Elul pole mõtet." Ikka me võtame ennast ja oma tegusid tõsiselt. Meie uskumusi ja tegusid ei hoia üleval mitte põhjendid ega õigustused, vaid miski fundamentaalsem: me ju jätkame samas vaimus ka siis, kui oleme veendunud, et põhjendeid enam pole. Kui me püüaksime toetuda täielikult mõistusele, siis meie elu ja uskumused kukuksid kokku. Kui inerts, millega me võtame maailma ja elu enesestmõistetavana, peaks kaduma, siis mõistus seda meile tagasi ei anna.
Vaadates end kõrvalt, ei saa me kuigi palju teha, nii et me elame oma elu edasi, pühendudes sellele, mida me saame ühtaegu pidada pelgaks kurioossuseks nagu võõra usundi rituaali. See seletab, miks meie absurditunne leiab loomuliku väljenduse nendes halbades argumentides, millega meie arutlus algas. Viitamine meie väiksusele ja lühikesele elueale ning sellele, et kogu inimkond kaob lõpuks jäljetult, on metafoorid selle kohta, et me vaatame end kõrvalt ning leiame, et meie elu vorm on kurioosne ja kergelt üllatav. Me illustreerime võimet näha end eelarvamustevabalt suvaliste, idiosünkraatiliste, väga spetsiifiliste maailmaasukatena, ühena arvututest võimalikest eluvormidest.
Millest tuleks loobuda, et absurdi vältida? Miks hiire elu absurdne ei ole? Ka kuu tiirlemine pole absurdne, aga seal pole üldse püüdlusi. Seevastu hiir peab ellujäämiseks vaeva nägema. Aga ta pole absurdne, sest ta pole võimeline nägema, et ta on kõigest hiir. Muidu oleks tema elu absurdne. Enese kõrvaltvaatamine on inimestele loomulik; kas saaks absurdi vältida, sellest keeldudes? Teadlikult keelduda ei saa, sest siis me oleksime sellest vaatepunktist juba teadlikud. Oleks võimalik ainult selle teadmiseni mitte jõuda või siis see unustada, aga kumbagi ei saa meelega teha. Teisest küljest on võimalik püüda loobuda oma maisest elust, et samastuda universaalse vaatekohaga, millest inimese elu tundub suvaline ja triviaalne, (tundub, et see on mõne ida usundi ideaal). Kui see õnnestub, siis absurdsus väheneb. Et aga see enesenõrgestamine nõuab pingutust, tahtejõudu, asketismi jne, siis tuleb selleks end kui indiviidi tõsiselt võtta ning näha palju vaeva, et mitte olla absurdne. Kui seda liiga jõuliselt teha, töötatakse eesmärgile vastu. Kui aga jätta end loomalike impulsside hoolde, siis inimlik elu küll laguneb märgatavalt, aga elu muutub vähem absurdseks. Muidugi poleks ka sellisel elul mõtet, kuid seal poleks transtsendentne teadvus ilmalike eesmärkide usina tagaajamise teenistuses. Absurdsuse põhiline tingimus ongi see, et mitteveendunud transtsendentne teadlikkus sunnitakse inimese elu kui immanentse, piiratud ettevõtmise teenistusse.
Lõplik põgenemine on enesetapp. Aga enne rutakaid lahendusi oleks tark hoolikalt vaadata, kas elu absurdsus on tõesti probleem, millele tuleb lahendus leida. Albert Camus läheneb asjale nii, toetudes sellele, et kõik me tahame väiksemamastaabilistest absurdsetest olukordadest vabaneda. Camus lükkab (mitte alati headel alustel) tagasi enesetapu ja teised lahendused, mida ta peab eskapistlikeks. Ta soovitab trotsi. Paistab, et tema meelest me säilitame väärikuse, kui me viibutame oma palvete suhtes kurdi maailma suunas rusikat ning elame selle kiuste edasi. See ei tee meie elu mitteabsurdseks, kuid annab elule teatud õilsuse.
Nagelile tundub see romantiline ja pisut ennasthaletsev. Meie absurdsus ei õigusta nii palju kurvastust ega nii palju trotsi. Nagel väidab, et absurdsus on üks kõige inimlikumaid asju, üks inimese kõige uudsemaid ja huvitavamaid jooni. Nagu skeptitsism epistemoloogias, on see võimalik ainult tänu sellele, et me suudame mõtlemises iseennast transtsendeerida. Kui absurdi mõte on meie tegeliku olukorra tajumine (kuigi absurdne see olukord enne tajumist ei ole), siis milleks selle peale nördida või sellest põgeneda? Nagu skeptitsismi võimegi, tuleb see võimest mõista oma inimlikku piiratust. Selle pärast ei pea tingimata meelt heitma ega saatuse vastu trotslik olema, tundes end vapra või uhkena. Selline dramaatilisus näitab, et päriselt ei mõisteta meie kosmilise olukorra tähtsusetust. Kui sub specie aeternitatis pole alust uskuda, et miski loeb, siis ka see ei loe ning me võime oma absurdsele elule läheneda kangelaslikkuse või meeleheite asemel irooniaga.
3 Moraalne vedamine
Immanuel Kant uskus, et vedamine ei tohiks mõjutada ei meie moraalset hinnangut inimesele ja tema tegudele ega tema moraalset hinnangut iseendale (Alusepanek kommete metafüüsikale). Moraalselt tähtis on hea tahe, mitte tulemused. Küllap ta oleks öelnud ka paha tahte kohta, et pole moraalselt oluline, kas see viib oma kurjad eesmärgid ellu. Tegu, mis oleks halva tulemuse korral taunitav, ei saa õigustada, kui sel vedamise tõttu on hea tulemus. Moraalset riski ei saa olla. See vaade tundub väär, kuid see tekib reaktsioonina ühele fundamentaalsele probleemile moraalse vastutuse kohta, millele meil pole rahuldavat lahendust. Enne järelemõtlemist tundub intuitiivselt usutav, et inimestele ei saa anda moraalset hinnangut selle eest, mis pole nende süü või tuleneb teguritest, mis pole nende kontrolli all. Selline otsustus erineb millegi hindamiseks heaks või halvaks asjaks või asjaseisuks. Viimane võib moraalsele hinnangule lisanduda, aga kui kedagi laidetakse tema tegude eest, siis ei öelda lihtsalt, et see, mis juhtus, on halb, või et on halb, et ta on olemas; kui öeldakse, et ta on halb, siis mõistetakse tema üle kohut, öeldes, et ta on halb, mis erineb sellest, et ta on halb asi. Sellisel otsustusel saab olla ainult teatud kindlat laadi objekt. Oskamata seda täpselt seletada, tunneme, et moraalse hinnangu kohasust õõnestab kergesti avastus, et tegu või omadus, kui hea või halb see ka poleks, ei ole inimese kontrolli all; see kaotab jalgealuse, kuigi teised hinnangud jäävad. Kontrolli puudumine liigutuse tahtmatuse, füüsilise sunni või asjaolude mitteteadmise tõttu vabastab moraalse hinnangu alt. Aga see, mida me teeme, sõltub veel paljudel viisidel sellest, mis ei ole meie kontrolli all. Ja tavaliselt ei arvata, et välismõjud laiemas skaalas vabastavad moraalse hinnangu alt.
See, kas meil õnnestub teha seda, mida me püüame, sõltub peaaegu alati mingil määral teguritest, mis pole meie kontrolli all. Tehtava ja selle, millele antakse moraalne hinnang, määravad osalt välistegurid. Kui briljantne hea tahe ka ei oleks, on moraalselt oluline erinevus, kas keegi päästetakse põlevast majast või pillatakse ta päästa püüdes 12. korruse aknast alla. On moraalselt oluline vahe hooletu autojuhtimise ja hooletuse tõttu kellegi allaajamise vahel. Aga see, kas hooletu juht sõidab jalakäijale otsa, sõltub sellest, kas seal, kust ta hooletult punase tulega läbi sõidab, on jalakäija.