cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Projekti edu kriteeriumid
Riskid edu saavutamisel
Statistiliste korrelatsioonide põhjal on projekti algfaasis neli tegurit, mis võivad esile tuua täiendavaid riske rakendamise ja määratlemise faasis.
Ühe uurimuse põhjal on need tegurid:
Projektijuhi roll projekti edus
Inimene, kes valitakse projekti juhtima, määrab ära projekti edukuse või ebaedu.
Projekti edu mõjutab rohkem siseriikliku edu kriteerium ja projektijuhi emotsionaalne intelligentsus.
Tulemused näitavad, et nende juhtimispädevuste ja hoiakute kombinatsioon selgitab nii projekti edu kui ka projektijuhtimise edu, seega pakuvad laiemat arusaama projektijuhtide isiksuse mõjust projekti edule.
Valides projektijuhtimise metoodika, projekti sponsori või projektijuhi peaks see määrama asjakohase edu kriteeriumi, määratlema sobiva eduteguri, mis tõstab nende edu kriteeriumiteni jõudmist, ja seejärel tuleks valida projektijuhtimise metoodika, mille kaudu saab soovitud edutegurid. Juhtimise seisukohalt projekti edutegurite tähtsus
Juhtimise seisukohalt projektide edukad väljundid
Klient ja töövõtja
Kliendi ja töövõtja vaated projekti edu kriteeriumitele erinevad.
Nelsoni maakond (Kentucky)
Nelsoni maakond (Nelson County) on maakond Ameerika Ühendriikides Kentucky osariigis.
Maakonna halduskeskus on Bardstown.
Ajalugu
Maakond moodustati 1784. aastal.
Rahvastik
Elanike arv oli 2010. aasta rahvaloenduse järgi 43 437.
Arvestuslik rahvaarvu muutus (1. juuli seisuga) :
Audrey Magee
Eluloolist
Ta on õppinud Dublini ülikoolides saksa ja prantsuse keelt (University College Dublin) ja ajakirjandust (Dublin City University). Audrey Magee on teinud 12 aastat ajakirjanikuna kaastööd mitmetele väljaannetele (The Times, The Observer, The Irish Times, The Guardian). Elab abikaasa ja kolme lapsega Wicklows.
Looming
Magee debüütromaan "The Undertaking" (2013) jõudis 2014. aastal rahvusvaheliselt tunnustatud Naiste Kirjandusauhinna (Women's Prize for Fiction) lõppvalikusse. 2015. aastal jõudis raamat Walter Scotti nimelise ajaloolise ilukirjanduse auhinna (Walter Scott Prize) ja 2016. aastal Dublini rahvusvahelise kirjandusauhinna (International Dublin Literary Award) kandidaatide hulka.
Romaan on ilmunud eesti keeles Tiina Tariku tõlkes pealkirjaga "Avantüür" (Petrone Print, 2016). Audrey Magee külastas 2016. aastal Prima Vista kirjandusfestivali, samas toimus ka romaani eestikeelse tõlke esitlus.
"Avantüür" on ajalooline romaan, mille tegevus toimub Teise maailmasõja ajal paralleelselt Berliinis ning Stalingradis. Samavõrd on tegu armastusromaaniga. Teose peategelasteks on värske noorpaar Peter ja Katharina, kes sõlmivad puhtalt praktilistel kaalutlustel tollal üsna levinud fiktiivse abielu. Selline mugavusabielu võimaldas sõduritel saada sõjategevusest mitmenädalast abielupuhkust ning tagas tagalasse jäänud naisele pensioni juhul, kui mees sõjas surma sai. Seejärel noored aga armuvad ning Katharina lubadus mees koju tagasi oodata aitab Peteril sõjast eluga välja tulla. Väga oluline teema selles romaanis on moraalne korrumpeerumine, mis ei jäta puudutamata kumbagi peategelast. Kas valitseva võimu soosingu ärakasutamine oma elu edendamiseks on õigustatud ja kuhu see võib välja viia? Autor ei kirjuta kangelastest ega kangelaslikkusest, vaid lihtsa inimese elusaatusest erakordsetes tingimustes, uurides ebainimlikkuse võimalikkust igaühes meist. Autor hoidub hinnangutest ja säilitab teatud distantsi oma tegelastest.
İzel
pisi|İzel İzel (õieti İzel Çeliköz; sündinud 29. aprillil 1969 Yalovas Türgis) on Türgi laulja.
1991. aasta Eurovisiooni lauluvõistlusel Roomas esindas ta koos Reyhan Karaca ja Can Uğurlueriga Türgit lauluga "İki Dakika". Saavutati 12. koht.
Manfred Rommel
pisi|Manfred Rommel (2004) Manfred Rommel (24. detsember 1928 Stuttgart – 7. november 2013 Stuttgart) oli Saksamaa poliitik, Stuttgardi ülemlinnapea.
Ta sündis hilisema kindralfeldmarssali Erwin Rommeli pojana. 14-aastaselt asus ta Saksa lennuväe abiteenistusse. Pärast 20. juuli vandenõud ning kui ta isa sunniti enesetappu sooritama, deserteerus ta lennuväe abiteenistusest.
Gaspard Gourgaud
pisi|240px| Gaspard Gourgaud pisi|240px|[[Brienne'i lahingus (1814) Gourgaud tapmas püstolilasuga vene kasakat, kes oli valmis piigiga surmama keisrit]] pisi|240px|Pagenduses [[Saint Helena saarel. Keiser Napoleon dikteerimas oma mälestusi. Pildil esiplaanil istumas Gaspard Gourgaud]]
Gaspard Gourgaud (14. november 1783 Versailles – 25. juuli 1852 Pariis) oli prantsuse sõjaväelane (brigaadikindral), keiser Napoleon I adjutant, memuarist.
Gaspard Gourgaud sündis kuningas Louis XVI õuemuusiku perekonnas. Õppis esialgu Pariisis École polytechnique'is ja seejärel Draguignanis suurtükiväekoolis École d'application de l'artillerie, mille lõpetas 1802. aastal leitnandina. 1804. aastal sai brigaadikindral Louis François Foucher de Careil' adjutandiks.
Gourgaud võttis osa Prantsuse revolutsioonisõdadest ja Napoleoni sõdadest. Austerlitzi lahingus (1807) sai ta haavata.
1811. aastal sai Gourgaud keiser Napoleoni adjutandiks. 1812. aasta Venemaa kampaanias päästis Gourgaud Moskvas Napoleoni elu. Tänutäheks tõstis keiser ta paruniseisusse (baron de l'Empire).
Kuuendas koalitsioonisõjas jaanuaris 1814 Brienne'i lahingus päästis Gourgaud taas keisri elu. Ta tappis püstolilasuga vene kasaka, kes oli valmis piigi torkama Napoleoni kerre. Samal aastal ülendati Gourgaud brigaadikindraliks.
Pärast Napoleoni pagendamist Saint Helena saarele (1815) läks Gourgaud kaasa ja viibis saarel kolm aastat. 1818. aastal naasis Euroopasse. Kirjutas mitu memuaarset teost.
Juulimonarhia ajal Gourgaud naasis sõjaväeteenistusse. Ta määrati 1830. aastal Pariisi suurtükiväe ülemaks. Hiljem sai ta Põhjarmee suurtükiväe juhatajaks.
1841. aastal nimetas kuningas Gourgaud' peeride koja liikmeks.
Michael von Kienmayer
pisi|317x317px|Michael von Kienmayer Michael von Kienmayer (17. jaanuar 1756 – 28. oktoober 1828) oli Austria väejuhataja, vabahärra ning ratsaväekindral.
Varajane elu
Michael von Kienmayer sündis 17. jaanuaril 1756 Viinis ning astus kadetina 1774. aastal jalaväerügementi N. 26. Järgmine aasta viidi ta üle tragunirügementi N. 5. 1778. aasta jaanuaris sai ta husaarirügemendis N. 35 teise järgu kapteniks. Samal aastal osales ta Baieri pärilussõjas ning paistis välja Dagobert Sigmund von Wurmseri ratsareidis Glatzi maakonnas. 1779. aastal aitas ta kaasa ühe blokhausi vallutamisel, mille eest ta lahinguväljal esimese järgu kapteniks ülendati.
Austria-Türgi sõjas paistis Kienmayer oma oskuste ja vaprusega välja. 24. aprillil 1788 korraldas ligi 2000-meheline Türgi üksus Chotimi kindlusest ligi 40-mehelise Austria eelposti vastu sortii. Just samal ajal naasis Kienmayer 13 husaariga luureretkelt. Ta asus väikest salka juhtima ning lõi nii mitu türklaste rünnakut tagasi, kuni siis ohutult Austria vägede juurde taganes. Hiljem osales ta prints Friedrich Josiase juhatuse all kindluse piiramisel. 1788. aasta novembris ülendati Kienmayer majoriks. 21. juulil 1789 pidasid Austria-Vene väed Türgi armeega Focșani juures lahingu, milles ka Kienmayer jälle välja paistis, kuna tema ratsarünnakuga suudeti vallutada türklaste laager ja moonavoor. Selle eest ülendati ta ooberstleitnandiks. Peale edukaid lahinguid Rymniki ja Martinesti all saadeti Kienmayer Viini keiser Joseph II võitudest teavitama.
26. oktoobril naasis ta rindele ning liikus oma avangardiga Vallahhiasse. 9. novembril 1789 vallutas ta Bukaresti. Kolm päeva hiljem läks ta 800 mehe ja kahe kahuriga luureretkele, kuni kuulis, et türklaste väejuht Jussuf Paša rüüstab ühe Türgi väega Onyaki küla. Kienmayer ründas neid ning võttis sellega Jussuf Paša vangi. Novembris ülendati ta ooberstiks ning määrati chevaux-leger ratsarügemendi N. 19 juhiks. Aasta lõpuks autasustati teda Maria Theresia militaarordeni rüütliristiga.
Tegevus Prantsuse revolutsioonisõdades
1792. aastal viidi Kienmayer üle Madalmaadesse, kus osales sealses sõjategevuses. Franz Kaunitz-Rietbergi korpuse koosseisus võitles ta 1794. aastal Solre-le-Chateau ja Rouvroy lahingutes. Rouvroy lahingus murdis ta oma ratsarünnakuga ligi 6000-mehelise Prantsuse kolonni ja sundis nad Sambre'i jõeni taganema. 11. juunil ülendati ta kindralmajoriks.
1796. aastal juhtas Kienmayer ertshertsog Karli armees brigaadi. Ta oli hiljem Paul Kray von Krajowa diviisi koosseisus, millega osales 17. augustil Sulzbach-Rosenbergi lahingus. Hiljem oli Kienmayer Friedrich von Hotze diviisis ratsabrigaadi ülem. 3. septembril osales ta Würzburgi lahingus. Päev peale seda korraldas ta husaarirügemendiga N. 2 ratsareidi, millega vallutas Wertheimis vaenlaste magasini. Ta liikus veel edasi ning võttis enda kätte 10 laskemoona ning relvi kandvat laeva. 1799. aasta märtsis osales ta Ostrachi ja Stockachi lahingutes.
24. mail osales ta kokkupõrkes Andelfingenis, kus hoidis Michel Ney suuremat väge mitu tundi tagasi ning suutis siis ohutult taganeda. Selle eest ülendati ta 6. märtsil 1800 feldmarssal-leitnandiks. 25. aprillil põrkas ta Bühli juures kokku järgmise Prantsuse väega, kelle ees ta võideldes tagasi tõmbus. Tema vastupanu andis von Krajowale aega, et oma väed korda seada ning talle abi saata. Hiljem osales ta veel Biberachi ning Hohenlindeni lahingutes. Viimases juhatas ta austerlaste paremat tiiba. Lahingus suutsid Kienmayeri korpuse üksused Prantsuse vastupanust hoolimata agressivselt edasi tungida, kuid tsentri liiga vähene toetus tähendas, et peale Austria vasaku tiiva hävingut oli ka Kienmayer sunnitud suure surve all taganema. Taganemisel kannatas Kienmayeri korpus suurte kaotuste all.
1802. aasta jaanuaris sai Kienmayer husaarirügemendis N. 8 inhaberiks.
Tegevus Napoleoni sõdades ja hilisem elu
pisi|Michael von Kienmayeri hauamonument Penzingis 2. detsembril 1805 osales ta Austerlitzi lahingus, kus juhatas liitlaste vasakul tiival Friedrich Buxhoevdeni kolonni 6780-mehelist avangardi. Liitlaste plaani järgi pidi Kienmayer hõivama Tellnitzi küla. Kienmayeri edasitungi takistas 300-meheline Prantsuse kergejalaväe üksus. Vastupanu summutamiseks saatis Kienmayer lahingusse veel kaks pataljoni, kuid prantslased suutsid neid maastikul varjudes tagasi hoida. Küla suudeti lõpuks Vene jäägrite rünnakuge vallutada. Prantslased võtsid küla tagasi, kuid Austria husaaride rünnak lõi nad seal taas välja. Võitlus tunduvalt väiksema ligi 1000-mehelise Prantsuse väega oli kestnud poolteist tundi (8:00–9:30). Hiljem kattis Kienmayer Buxhoevdeni vägede taganemist.
Viienda koalitsiooni sõja algul juhatas ta II reservkorpust, mis koosnes kuskil 6000 jala- ja 3000 ratsaväelasest. Peale Baierimaa lahingutegevust liitus Kienmayer ertshertsog Karli peaarmeega ning sai siis I reservkorpuse juhatajaks. Asperni-Esslingi lahingus juhatas ta 5770-mehelist ratsareservi. Samal ajal korraldasid Austria üksused Saksi kuningriigi aladel ratsareide, mille tulemusena astus Jerome Bonaparte Westfaali-Prantsuse armeega neile vastu. Prantslased proovisid Kienmayerit, kes oli saanud XI korpuse juhatajaks, tiibhaaranguga ümber piirata. Kienmayer manööverdas nende haardest välja ning võitis 8. juulil Prantsuse vägesid lahingus. Selle võidu eest autasustati teda Maria Theresia ordeni komtuuriristiga ning ülendati 3. augustil ratsaväekindraliks.
Peale 1809. aastat Kienmayer enam sõjategevuses ei osalenud ning oli hiljem Ungaris ratsaväeinspektor. 1814. aastal määrati ta Transilvaania kindralkomandandiks, sarnase positsiooni sai ta 1820. aastal veel Moraavias ja Sileesias. Kienmayer läks 1826 erru ning suri 28. oktoobril 1828.
Parem on ees
"Parem on ees" on Birgit Õigemeele singel. Laul anti välja 2011. aasta mais ning see on Kanal 2 saate "Rääkimata lugu" uus tunnuslaul. Muusika on loole kirjutanud Marco Margna ja sõnad Marek Sadam. Laul on ka kogumikalbumil Elmari tantsuõhtu 16.
Kees van Dongen
pisi|Kees van Dongen Kees Van Dongen (õieti Cornelis Theodorus Marie van Dongen; 26. jaanuar 1877 Delfshaven, Holland – 28. mai 1968 Monte Carlo, Monaco) oli hollandi päritolu prantsuse kunstnik. Töötas impressionismi, neoimpressionismi, fovismi ja ekspressionismi stiilis ning tegeles litograafiaga. Tuntud on ta eeskätt foovina ning erilise tunnustuse on saavutanud tema sensuaalsed naiseportreed.
Elulugu
Kees van Dongen sündis Rotterdamis keskklassi perekonnas, oli teine neljast lapsest. Tema isa oli rikas kaupmees, kes müüs pruulikodadele linnaseid. Juba nooruses olid van Dongenil loomingulised kalduvused ning kuna ta ei olnud rahaliselt piiratud, sai ta pühenduda kunstile. Ta õppis Rotterdami Kuninglikus Kunstiakadeemias. Õpingute ajast on teada tema linnaelu, punaste laternate tänavaid ja kuninganna Wilhelmina kroonimist kujutavad akvarellid. Kunstnik jagas anarhismi ideid ning kujundas Kropotkini raamatu kaaned ühe hollandikeelse väljaande jaoks.
Seejärel õppis ta Rotterdami käsitöökoolis joonestamist. Teda õpetasid Jan Striening ja Johannes Gerardus Heyberg. Kees van Dongeni suurteks eeskujudeks olid Frans Hals ja Rembrandt, kelle teosed olid tema arvates ajast ees. Ka kunstniku varasemad maalid on Rembrandti jäljendavalt tumedamates toonides. Samal ajal võtab ta kasutusele ekspressiivse žestilise joonistamistehnika, mis oli omane nn 1800. aasta põlvkonnale, kuhu kuulusid sellised kunstnikud nagu Isaac Israëls ja George Hendrik Breitner. Edaspidi arendas ta seda tehnikat edasi oma ekspressionistlikes maalides. Selles maalimistehnikas valmisid tal teosed, mis kujutavad Rotterdami vaateid: ebatavalised punaste laternate tänava stseenid kujutatud otsekohese ja erksa maalijatemperamendiga.
Populaarseks said tema poliitilise alltekstiga joonistused ajalehtedes, näiteks L’Assiette au Beurre, mis käsitles prostitutsiooni kui tolleaegse Pariisi kodanluse tunnust.
Stiili areng
pisi|Kees van Dongeni näitus 1890. aastate keskpaigal esines kunstniku maalides musta ja valge kontraste, hiljem muutusid piirid hajusamaks.
Varasemad tema maalid olid impressionistlikus stiilis, 1900. aastal muutusid aga värvid eredamaks ja kontsentreeritumaks.
1904. aastal interpreteeris Van Dongen omal viisil Paul Signaci puäntillismi stiili: ta maalis eredate värviplekkidega. Sõltumatute kunstnike assotsiatsiooni (Société des Artistes Indépendants) salongis teenisid tema maalid positiivset kriitikat. Varsti korraldas Ambroise Vollard kunstniku esimese isikunäituse.
Tänu tutvusele Henri Matisse'iga sattusid tema teosed 1905. aasta Salon d’Automne'i näitusele. Sellel näitusel said foovid ka nimetuse, mis tõlkes tähendas kiskjat, kuna toonase publiku jaoks olid nende pintslitõmbed liiga agressiivsed ning lahjendamata puhtad värvid mõjusid šokeerivalt. Van Dongen võttis osa kahest Вerthe Weilli näitusest, kes kirjeldas teda kui vaieldamatut isiksust.
Kuulsuse saavutas kunstnik 1907. aastal, kui ta sõlmis lepingu kunstikaupmees Daniel-Henry Kahnweileriga (kes oli muuhulgas Picasso teoste tellija). Aasta hiljem liitus ekspressionistide rühmitusega Die Brücke, kuid jäi fovismile truuks.
Tagasihoidlik koloriit, figuuride väljavenitatud proportsioonid, keerukad ornamendid ilmuvad 1913. aasta maalis “Le Châle espagnol”. Eriti märkimisväärne on Anatole France'i (1917) portree. Lisaks portreedele tegeles litograafia ehk kivitrükiga ning maalis rikkalike värvidega merevaateid ja Pariisi stseene.
Pärast esimest maailmasõda said Van Dongeni siirad ja värvirikkad tööd moodsaks. Van Dongeni kunstile kõige iseloomulikum on glamuurne naine suurte silmade ja punaste huultega. Hilisemale perioodile on iseloomulikud rafineeritud ja maneerlikud jooned. See tõi endaga kaasa negatiivset kriitikat – etteheiteid, et Van Dongeni maalid on banaalsed ja korduvad.
1938. aastal valmis tema suurteos – raamat Rembrandtist, kelle maalidest leidis ta inspiratsiooni juba noormehena. Aastal 1959 kolis Van Dongen Monacosse.
Pisi-limasamblik
Pisi-limasamblik  (Collema parvum, sünonüüm Scytinium parvum) on samblikuliik.
Samblik kasvab ka Eestis.
Xueshan
pisi pisi|Xueshani tipp Xueshan (Xuě Shān; 雪山 'lumemägi') on mägi Taiwanil Keskmäestiku põhjaosas Xueshani ahelikus Taichungi linna idaosas paikneva Hepingi valla ja Miaoli maakonna kaguosas paikneva Hepingi valla piiril Shei-Pa rahvuspargis, saare kõrguselt teine tipp (3886 m). Geograafilised koordinaadid on 24°23′10″ N, 121°13′50″ E.
Kuni 20. sajandi alguseni tunti mäge läänes Mount Sylvia nime all. Jaapanlased andsid talle 1923 oma võimu ajal Taiwanil nimeks Tsugitakayama (次高山 'kõrguselt teine mägi'), sest ta oli samuti Taiwanil asuva Yu Shani järel tollase Jaapani võimuala kõrguselt teine mägi.
Vaduzi katedraal
Vaduzi katedraal (saksa keeles Kathedrale St. Florin in Vaduz) on uusgooti stiilis sakraalehitis ja Vaduzi katoliku peapiiskopkonna keskus. Kuigi algselt on tegu olnud kihelkonnakirikuga, siis 1997. aastal nimetati see ümber katedraaliks.
Liechtensteini pealinna Vaduzi pühakoda valmis 1874. aastal varasematele keskaegsetele vundamentidele Friedrich von Schmidti mahitusel. Kiriku kaitsepühak on Vinschgau orust pärit 9. sajandi vaimulik Remüse Florinus.
Ustav
Ustav on eesti perekonnanimi.
Launkalne vald
pisi|Vallamaja Launkalne vald (läti keeles Launkalnes pagasts) on vald Lätis Smiltene piirkonnas. Vald piirneb sama piirkonna Smiltene linnaga, Smiltene, Branti, Palsmane, Variņi, Bilska, Rauna ja Drusti vallaga ning Cēsise piirkonna Dzērbene vallaga.
Ustav
Perekonnanime Ustav (Ustaw) on pandud neljas kihelkonnas Tartumaal ja Virumaal. Nimede eestistamisel määrati Ustav uueks perekonnanimeks isikutele, kelle perekonnanimi oli Frolov, Getreu ja Gustavson. Anatoli Ustava palvel kanti Ustav perekonnanimede kaitseregistrisse nr. 336 all (Siseministeeriumi teadaanne 30. novembrist 1937).
Launkalne vald
Valla pindala on 222 km². 2016. aasta seisuga elas seal 1213 inimest. Valla keskus on Launkalne küla. Vallavanem on Māris Lazdiņš.
Ustav
2017. aasta 1. jaanuari seisuga on perekonnanimi Ustav Eestis 65 mehel ja 68 naisel.
Launkalne vald
Ajalugu
Aastani 1925 kandis vald Branti valla nime, seejärel sai see tänapäevase nime. Aastal 1935 oli valla pindala 70,78 km², elanikke oli seal 1186. 1945. aastal moodustati valda Branti ja Launkalne külanõukogud, aga aastal 1949 likvideeriti vald ametlikult. Selsamal aastal moodustati Smiltene vallas Cērtene külanõukogu, mille pindala kattub suuremas osas tänapäevase Launkalne vallaga. Aastal 1954 liideti sellega Niedrājse külanõukogu Vorošilovi nimelise kolhoosi alad. Aastal 1969 nimetati Cērtene külanõukogu ümber Launkalne külanõukoguks. Aastal 1979 liideti osa külanõukogu maadest Palsmane külanõukoguga. Aastal 1990 muudeti külanõukogu vallaks. 2009. aastast kuulub vald Smiltene piirkonda.
Loodus
Vald asub suuremalt jaolt Vidzeme kõrgustikul. Suurim kõrgus on 240,8 meetrit (Slapjuma kalns, mis on ühtlasi ka Smiltene piirkonna kõrgeim koht). Vallas on 16 suuremat järve, neist kolm suurimat (53,9ha suurune Lizdole järv, 17,7ha suurune Niedrājs ja 16 ha suurune Spicieris) on ka Smiltene piirkonna suurimad järved. Suurim soo on 154 hektari suurune Krievi soo. Olulisemad jõed on Abuls, Vija jõgi, Rauza ja Palsa.
Kaitstavad objektid
Muinsusmälestistest on riikliku kaitse all kolm linnamäge - Kapusila linnamägi, Pīkaņi Kantsimägi ja Cērtene linnamägi koos selle juurde käiva tammide süsteemiga. Kohaliku kaitse all on Kaktiņi ja Kalnaslapjumi muinaskalmed, samuti ka Mūsiņi ja Pāvulkalnsi keskaegsed kalmistud.
Looduskaitse all on Silenieki õunapuu, Silva mänd, Pumpuri mänd, Ķauzeri elupuu, Silva dendraarium, Mežole mänd, 46 hektari suurune Natura 2000 ala Šepkas riests, Medņi tammed, Rauznieki mänd, Līdakase tamm, Kaģi künnapuu, Vidus Eķītese lehis, Lejas Eķītese pärn, Vīksnase pärn, Vecragi üheksatüveline pärn, Jaunragi pärn, Kleperi saar, Klaviņi pärn, Kalna Prāmnieki õunapuu, Ruņģi kahe ladvaga kuusk, Jaunpīkaņase tamm, Jaunpīkaņase õunapuud, Lejas Pīkaņase õunapuud, Lizdole mänd, Launkalne künnapuu, Ozoli tamm, Veckažoki paju, Veckažoki mänd, Gundegase mänd, Mūsiņase mänd, Lejas Mūsiņase nõialuuaga kuusk, Vecragi künnapuu ja Baloži tamm. Valla idaossa jäävad osaliselt Rauza hoiuala ja Šepka hoiuala, vallas asuvad veel 172 ha suurune Launkalne hoiuala ja 2832 ha suurune Mežole hoiuala.
Asustus
Aastal 2011 elas vallas 1101 lätlast, 46 venelast, 7 valgevenelast, 8 ukrainlast ja 4 poolakat.
Valla külad on:
Ülejäänud valla elanikud elasid külade koosseisu mitte kuuluvates taludes.
Éghezée
Éghezée on prantsuskeelne vald Belgias Valloonia piirkonnas Namuri provintsis.
Asulad
Éghezée halduspiirides paiknevad järgmised asulad: Éghezée, Aische-en-Refail, Bolinne, Boneffe, Branchon, Dhuy, Hanret, Leuze, Liernu, Longchamps, Mehaigne, Noville-sur-Mehaigne, Saint-Germain, Taviers, Upigny ja Waret-la-Chaussée.
Sopp
Sopp (ka voluk, tõkkekott) on pujuseta võrkkott kalapüügil.
Sopp oli tuntud Läänemere ümbruses, Skandinaavias ning mitmel pool Lääne-Euroopas.
Kirjeldus
Sopil on avar nelinurkse puuraamiga suuosa (kõrgus kuni 1,5 meetrit) ning pikk (kuni 4,5 meetrit) võrgust osa kitsa päraga, milles kala ei saanud ennast tagasi pöörata. Tõkkekott oli punutud nöörist, jämedusega ligikaudu 5 mm, silma laius 3,5–10 cm. Raami küljeosale oli kinnitatud paar puuvõru, mille abil sopp kinnitati vees kahe teiba vahele. Sopp asetati kalatõkke silma (ka veskitamme avause taha), suuga vastuvoolu.
Soppi kasutati peamiselt Pärnu jõel silmu püügil, samuti Peipsi järve ümbruse jõgedel.
Harju Pank
Harju Pank oli aastatel 1919–1925 Eestis tegutsenud pank. Pangal oli üle Eesti mitu osakonda, näiteks Narvas (aastast 1920) ja Tartus (aastast 1921).
Harju Pank asutati 1919. aasta augustis Konstantin Pätsi, Georg Vesteli, Madis Jaaksoni, Konstantin Koniku ja endise siseministri August Peedi poolt. Harju Panga omanike hulgas oli ka Johan Laidoner. Harju Panga esimese juhatuse liikmed olid August Peet ning Eesti Vabrikantide Ühisuse üks organiseerijaid ja sekretär Konrad Mauritz
1919. aastast 1921. aasta sügiseni oli nõukogu esimees K. Päts, pärast teda Johan Laidoner ja Madis Jaakson.
28. aprillil 1925 teatas panga juhatus kriminaalpolitseile, et lihunike ühisuse esimees Heinrich Habicht on kolme katteta tšekiga pangast välja võtnud 2 280 000 Eesti marka.
1925. aastal tunnistas Tallinna-Haapsalu rahukogu panga maksujõuetuks.
Kohtuprotsess
«... 1929. a. mõistis Tallinna-Haapsalu rahukogu Harju Panga tegevjuhid süüdi Nuhtlusseaduse § 362 ja 1154 (süüdistus võltsimises) alusel: Madis Jaaksoni, Gustav Linkvisti ja Alfred Gnadebergi ja mõisteti mitmeks aastaks vangiroodu. Tallinna-Haapsalu rahukogus oli kohtu all olid kuus kaebealust, endised Harju panga juhatuse liikmed: Madis Jaakson, Alfred Gnadeberg, Gustav Linquist, Harald Normak, Konrad Mauritz ja Aleksander Gomberg."
1930. aasta 22. detsembril Riigikohus tühistas süüdimõistmise § 362 ja 1154 järgi ning süüdistus selles asjas lõpetati. Kehtima jäi süüdistus panga raha omastamises. Rahukogu mõistis süüalused §§ 362 1154 järgi õigeks ja § 354 järgi määras 2 ½ aastaks vangiroodu. Pangaraamatute võltsimine ei leidnud tõestamist.
7. augustil 1934 otsustas majandusminister lõpetada panga likvideerimiskomisjoni tegevuse ja pani likvideerimistoimingute lõpetamise Pikalaenu Panga peale, seni oli likvideerimiskomisjon välja maksnud 63% nõudmistest.
David Oistrahhi festival
David Oistrahhi festival (ka Pärnu David Oistrahhi festival, Oistrahhi festival) on 1970. aastal (Beethoveni 200. sünniaastapäeval) alguse saanud üks Eesti suuremaid ja vanemaid muusikafestivale.
Festival kannab aastast 1978 viiuldaja David Oistrahhi nime, kes minevikus oli Pärnus loonud erilise vaimsuse, tuues sinna tippmuusikuid ja põnevat muusikat, sh uudisloomingut.
Keiji Kaimoto
Keiji Kaimoto (jaapani keeles 海本 慶治 Kaimoto Keiji; sündinud 26. novembril 1972 Suitas) on Jaapani endine jalgpallur, kaitsja.
Wilfried Zaha
Wilfried Zaha (sündinud 10. novembril 1992 Abidjanis) on Elevandiluuranniku jalgpallur, kes mängib Türgi kõrgliiga klubis İstanbuli Galatasaray. Ta onäärepoolkaitsja.
Irene von Meyendorff
Irene von Meyendorff (sünninimega Irene Isabella Margarethe Paulina Caecilia von Meyendorff; 6. juuni 1916 Tallinn – 28. september 2001 King’s Somborne, Hampshire, Suurbritannia) oli baltisaksa päritolu näitleja.
Leszek Balcerowicz
pisi|Leszek Balcerowicz Leszek Henryk Balcerowicz (sündinud 19. jaanuaril 1947 Lipnos) on Poola põllumajandusteadlane ja poliitik.
Ta oli Poola rahandusminister 12. detsembrist 1989 kuni 23. detsembrini 1991 ja 31. oktoobrist 1997 kuni 8. juunini 2000.
18. märtsil 2014 anti talle Maarjamaa Risti II klassi teenetemärk, tunnustades tema tööd Poola endise rahandusministrina.
Forvard
Forvard kuulub tuletisinstrumentide alla. Forvard on kahe osalise vaheline leping, mis kohustab tulevikus lepingupooli varem kokkulepitud tingimustel (nagu hind, kogus ja kauba üleandmise kuupäev ) vastavalt müüma ja ostma finantsvara. Erinevalt futuurist ei ole forvardid standardiseeritud ning lepingu tingimused sõltuvad lepingupoolte kokkuleppest. Kuna tegu ei ole standardiseeritud instrumendiga, on forvard paindlik. Sellest tingituna ei kaubelda forvarditega börsil, vaid järelturul (OTC turg) ehk nn üle leti turul.
Forvardi riskid
Kuna forvardid ei ole standardiseeritud lepingud nagu futuurid, ei kaubelda nendega börsil, vaid järelturul (OTC) ehk nn üle leti turul. Järelturul kauplemise puhul pole tehingu tegemisse kaasatud arvelduskoda, mis börsil toimib tehingu seadusliku vahendajana ning garanteerib nii ostjale kui ka müüjale, et tehing täidetakse. Arvelduskoja puudumisega kaasneb risk, et lepingupooled ei täida oma kohustusi.
Didrik Tønseth
pisi|Didrik Tønseth (2018) Didrik Tønseth (sündinud 10. mail 1991) on Norra murdmaasuusataja.
Norra teatemeeskonnas on ta võitnud kuldmedali 2018. aasta taliolümpiamängudel ning 2015. ja 2017. aasta maailmameistrivõistlustel. Individuaalaladel on tema parimaks tulemuseks neljas 2015. aastal 30 km suusavahetusega sõidus.
MK-sarjas tegi ta debüüdi 22. jaanuaril 2012 Otepääl. Esimest korda jõudis ta poodiumile 7. detsembril 2013, kui oli Lillehammeris 15 km klassikas kolmas. Esimese etapivõidu saavutas ta samas kohas täpselt aasta hiljem, kui võitis 15 km jälitussõidu klassikatehnikas.
Maailmakarikavõistlustel
Didrik Tønseth on individuaalarvestuses osalenud ( seisuga 1. detsember 2018 ) 85 maailma karikavõistluste etapil ja jõudnud poodiumile seitsmel korral, millest kahel korral kõige kõrgemale astmele.
Püha Johannese Selts
Püha Johannese Selts, ka Johannese Selts (saksa keeles St. Johannes Verein) oli aastatel 1907–1915 tegutsenud selts, mille eesmärk oli ühendada ja juhtida Balti kubermangudes olevaid sisemisjoni asutusi ja tööharusid.
Tallinnas tegutses aastast 1909 diakonite õppeasutus (nn vendade maja), kus valmistati ette sisemisjoni tegelasi.
Selts likvideeriti Esimese maailmasõja ajal, kuna see oli saksakeelne asutus.
1965.–1966. aasta Indoneesia massimõrvad
Ebaõnnestunud riigipööre küttis Indoneesias uuesti üles vaibunud pinged, millele aitas kaasa ka sõjavägi, mis süüdistas riigipöördekatses kiiresti PKI-d. Lisaks hakkasid Ameerika Ühendriikide, Suurbritannia ja Austraalia luurejõud levitama antikommunistlikku musta propagandat. Külma sõja tõttu oli USA ja tema liitlaste eesmärgiks hoida kolmandaid riike nagu Indoneesia kommunismist kaugel ja enda mõjusfääris. Sukarno kõrvaldamist soovis ka Suurbritannia, kuna Indoneesia oli endise Briti koloonia ja Rahvaste Ühenduse liikme Malaya Föderatsiooniga kuulutamata sõjas.
Kommunistid eemaldati poliitikast, ühiskonnaelust ja relvajõududest ning PKI tegevus keelati. Massimõrvad algasid kohe pärast riigipöörekatset oktoobris 1965 ning kestsid 1966. aasta esimeste kuudeni. Vägivallalaine algas Jakartast ning levis Kesk- ja Ida-Jaavale ning hiljem Balile. Tuhanded tsiviilisikud ja sõjaväelased mõrvasid nii PKI liikmeid, kui neid, keda kahtlustati partei toetamises. Mõrvad toimusid üle kogu riigi, kuid peamiselt PKI tugipunktides Kesk- ja Ida-Jaaval, Balil ja Sumatra põhjaosas. Tõenäoliselt oli korraga vahi all üle miljoni inimese. Sukarno ajal kehtinud tasakaalukas nasakomi poliitika (rahvuslus, religioon ja kommunism) lagunes. Tema kolmest tugisambast üks, kommunism, hävitati teiste sammaste ehk sõjaväe ja islamistide poolt. Sõjavägi oli riigis võimu haaramas ning märtsis 1967 kõrvaldas ajutine parlament Sukarno ka ametlikult võimult ning nimetas Suharto presidendi kohusetäitjaks. Märtsis 1968 valiti Suharto presidendiks.
Juhtunut ei puudutata tänapäeval enamikus Indoneesia ajalooõpikutes ning Suharto režiimi repressioonide tõttu ei ole seda ametlikult eriti uuritud. Selle tõttu puudub ka üksmeel hukkunute arvu ja mõrvalaine suuruse osas. Tahe selliseid rahutusi tulevikus ära hoida oli üks Uue Korra konservatiivsuse ja raudse rusika põhjustest. Kogu Suharto aja oli viha kommunistide vastu riigis levinud ning selle järelmeid on Indoneesias tunda tänapäevani.
1962. aastast pärit Luure Keskagentuuri memo järgi valitses nii Ameerika Ühendriikide kui ka Suurbritannia riigiaparaadi kõrgemates ešelonides üksmeel, et Sukarno tuleb eemaldada. Ameerika Ühendriikide relvajõud andsid antikommunistlikele jõududele väljaõpet ning koolitasid rohkem kui 1200 ohvitseri. Lisaks said Indoneesia antikommunistid USA-lt relvastust ja majandusabi. Sellest kõigest hoolimata on CIA kõik süüdistused puhastuses osalemise osas tagasi lükanud. USA dokumentide järgi, mille salastatus 2017. aastal lõpetati, oli USA valitsus massimõrvade toimumise üksikasjadest teadlik ning toetas Indoneesia sõjaväe tegevust. Ajaloolased ja ajakirjanikud olid juba enne seda süüdistanud Ameerika Ühendriike massimõrvadele kaasa aitamises, väidetavalt sai Indoneesia sõjavägi PKI ametnike kohta teavet USA luurelt. 1968. aastast pärinevas CIA raportis nimetati Indoneesia puhastust 20. sajandi üheks veriseimaks vägivallalaineks ning võrreldi seda suure terrori, holokausti ja maoistide veresaunaga 1950. aastatel.
Harkujärve põhikool
2017 oli kool 6-klassiline ja 12 klassikomplektiga.
Kool asutati 1990.
Calcinate del Pesce lennujaam
Calcinate del Pesce lennujaam on lennujaam Itaalias Lombardia maakonnas Varese provintsis, Varese järve põhjakaldal, mõne kilomeetri kaugusel Varese keskusest lääneedelas. Lennujaamale on antud Paolo Contri nimi. Lennuväljal tegeldakse peamiselt purilennundusega.
Muhammad Yunus
pisi Muhammad Yunus (sündinud 28. juunil 1940 Chittagongis) on Bangladeshi majandusteadlane.
2006. aastal said tema ja ta asutatud Grameen Bank Nobeli rahuauhinna.
Ohio maakond (Kentucky)
Ohio maakond (Ohio County) on maakond Ameerika Ühendriikides Kentucky osariigis.
Maakonna halduskeskus on Hartford.
Ajalugu
Maakond moodustati 1798. aastal.
Rahvastik
Elanike arv oli 2010. aasta rahvaloenduse järgi 23 842.
Arvestuslik rahvaarvu muutus (1. juuli seisuga) :
Anonüümimine
Anonüümimine on andmete umbisikustamine erinevatel aimatavuse vähendamise meetoditel, et neid andmeid saaks kasutada teadusuuringutes ja analüüsides.
Rootsi meedia
Rootsi meediasüsteem on Rootsis toimiv massimeedia süsteem.
See on reguleeritud Rootsi põhiseadusega, mis tagab sõnavabaduse ja ajakirjandusvabaduse, ning valitsus austab neid õigusi tavaliselt ka praktikas. Iseseisev press, efektiivne kohtusüsteem ja toimiv demokraatlik poliitiline süsteem aitavad kaasa sõna- ja ajakirjandusvabadusele. Keelatud on teatud tüüpi väljendusviisid, mida peetakse vaenu õhutamiseks, ning ähvardamine või solvamine rassi, nahavärvi, rahvuse, etnilise päritolu, uskumuste või seksuaalse sättumuse tõttu. Niisugust väljendamist karistatakse rahalise trahviga või maksimaalselt nelja-aastase vanglakaristusega.
Ajalehed
Rootsis on ajaleheturg väga tugev ja lugejaskond on paljudes sotsiaalsetes gruppides kõrge. Rohkem kui 80% täisealistest elanikest loeb argipäeviti ajalehte. Rootsis on umbes 160 ajalehte, kuid nendest umbes 50 ilmub ainult üks või kaks korda nädalas ja neil on väike tiraaž. 2004. aasta küsitluse andmetel loeb Rootsi elanikkonnast vanuses 12–80 iga päev ajalehte 80% ning vähemalt korra nädalas 96%.
Rootsi ajalehtede turgu iseloomustavad järgmised peamised omadused
Rootsi ajaleheturg jaguneb traditsiooniliselt viieks peamiseks osaks
Lisaks neile ilmuvad suurlinnade nišilehed, näiteks äriteemaline päevaleht Dagens Industri ja väike kristlik päevaleht Dagen. Samuti on peaaegu kõikidel lehtedel olemas veebiversioonid.
Üldiselt oli Rootsi ajalehetööstus 1990. aastate lõpul tulus äri, nüüd aga on ajaleheturg hakanud kaotama reklaamist saadavat tulu. Kohalikud ajalehed püüavad kasutada erinevaid strateegiaid, et muutustega kohaneda. Üks meede on olnud see, et pannakse sisus rohkem rõhku atraktiivsusele, näiteks lisades meelelahutus- või muusikauudiseid. Samuti on muudetud lehe suurust väiksemaks ja käepärasemaks – tabloidformaadiks
Ajakirjad
Lisaks ajalehtedele on Rootsis palju muidki perioodilisi väljaandeid. Hinnangute kohaselt ilmub Rootsis rohkem kui 4000 ajakirja, kuid populaarsemaid ajakirju on kõigest 25 ning neil, nagu ka paljudes teistes riikides, on kahanev tiraaž. Populaarsuse langus on peamiselt mõjutanud pere- ja naisteajakirju, mõned neist on hakanud ilmuma kord kahe kuu jooksul või kord kuus. Seevastu spetsiifilisemad väljaanded – toidu-, spordi-, arvuti- ja teadusajakirjad jt – on jõudsalt laienenud.
Peamised omanikud
Televisioon
Tänapäeval on Rootsis 8 avalik-õiguslikku kanalit ja 31 rootsikeelsele elanikkonnale suunatud erakanalit. Viimati nimetatuist 23 kuuluvad nelja meediakonglomeraadi alla. Neile lisanduvad kümned Põhjamaadele ja Euroopale suunatud kanalid, kust saab vaadata rootsikeelsete subtiitrite või pealelugemisega programme.
Telejaamad ja neile kuuluvad kanalid
Populaarseimad telekanalid
2009. aastal läbi viidud uuring näitab, et kõige populaarsemad telekanalid on SVT1, TV4, TV3, SVT2 ja Kanal 5. Inimesed vanuses alates kolmandast eluaastast vaatavad esimest kolme kanalit päevas keskmiselt 35, 32 ja 14 minutit. SVT2 ja Kanal 5 pälvivad päevas keskeltläbi 12 minutit vaatamisaega. Kõik kanalid on nähtavad nii antenni, satelliidi kui ka kaabeltelevisiooni vahendusel. .
Raadio
Sarnaselt teiste Skandinaavia maadega on Rootsis raadiojaamade kuulatavus üsna suur. Rootsi raadiomaastikul on kolm suurt kontserni: avalik-õiguslik Sveriges Radio (SR) ning kaks kommertsraadiot: MTG (Rootsi) ja ProSieben/SBS (Saksa). Kokku on Rootsis ligi 30 regionaalset, ligi 100 kohalikku raadiojaama ja umbes 900 vallaraadiot.
Sveriges Radio – avalik-õiguslik SR on jagatud kolmeks eraldi ettevõtteks: SR (raadio), SVT (televisioon) ja UR (toodab haridussaateid SR-i kanalites levitamiseks). Kõigi kolme tütarettevõtte tööd koordineerib riigi omanduses olev sihtasutus, mille juhatuse määrab valitsus; ettevõtteid finantseeritakse läbi litsentsitasu, kanalid on reklaamivabad. Sveriges Radio neli FM-kanalit teevad temast kindla turuliidri. Neljast kanalist kolm on üleriigilise levikuga: P1 (uudised, kultuur), P2 (muusika, peamiselt klassikaline), P3 (muusika, orienteeritud noortele). P4, kuulatavuselt kõige populaarsem raadiokanal Rootsis, moodustub 25 kohalikust jaamast, mis edastavad ka üleriigilisi uudise- ja spordisaateid ning muusikat üle 40-aastaste vanusegrupile. Kohalike kanalite hulgast kuuluvad SR-ile ka SR Metropol Stockholmis ja Din Gata Malmös. SR kannab kõik oma kanalid üle samaaegselt raadioleviga ka Internetis.
ProSiebenSat.1 Group/SBS Broadcasting – algselt väiksemate jaamade hulka kuulunud ProSieben/SBS on alates 2000. aastast järjepidevalt suurenenud. 2003. aastal ühines SBS Broadcasting Bonnieri raadioga ning 2006. aastal omandati Bonnieri jaam ja Fria Media. Tänaseks kuulub SBS-i kontserni 25 jaama üle Rootsi. SBS levitab Stockholmis, Malmös ja Göteborgis ka oma rahvusvahelist formaati The Voice ning mõningaid nišikanaleid. Ka SBS-i jaamu kantakse samaaegselt FM-leviga üle Internetis.
Allikas:.
Pühajärve Beach Party
Pühajärve Beach Party oli Valga maakonnas Otepää lähedal Pühajärve ääres toimuv rannapidu. Esimene pidu toimus 1994 ja viimane pidu 2003.
Kvantitatiivse tunnuse lookus
Kvantitatiivse tunnuse lookus (lühend QTL: quantitative trait locus) on lühike marker-DNA järjestus, milles ühe- või mõnenukleotiidsed muutused põhjustavad nähtavaid muutusi isendi fenotüübis.
Pühajärve Beach Party
Peo viimastel aastatel külastas seda umbes 16 000 inimest.
Boriss Piotrovski
Boriss Borissovitš Piotrovski (vene keeles Борис Борисович Пиотровский; 14. veebruar (vkj 1. veebruar) 1908 Peterburi, Venemaa Keisririik – 15. oktoober 1990 Leningrad, Nõukogude Liit) oli vene arheoloog ja orientalist, professor, NSV Liidu Teaduste Akadeemia akadeemik (1970).
Ta oli Venemaa keisririigi jalaväekindrali Bronislav-Adolf Piotrovski pojapoeg. Orientalist Mihhail Piotrovski on tema poeg. Aastatel 1964–1990 oli Boriss Piotrovski Riikliku Ermitaaži direktor.
Pärast Leningradi Riikliku Ülikooli lõpetamist töötas ta arheoloogia instituudis, seejärel Ermitaažis. Tema teaduslik uurimistöö keskendus Urartu tsivilisatsioonile. Alates 1939. aastast võttis ta mitmel korral osa teaduslikest ekspeditsioonidest Armeeniasse. Tema juhtimisel võeti ette suuremad arheoloogilised väljakaevamised Karmir Bluris kunagise Teišebaini kohal. Sõja esimesel aastal oli Piotrovski Leningradis, kus elas esimese blokaaditalve üle. Seejärel evakueeriti ta koos teiste Ermitaaži töötajatega (sealhulgas direktor Jossif Orbeli) Jerevani.
1943. aastal ilmus tema esimene raamat – "История и культура Урарту" ('Urartu ajalugu ja kultuur'). Selle eest pälvis ta Stalini 2. järgu preemia. Tema tuntuim teos, 1959. aastal ilmunud "Ванское царство" ('Vani kuningriik'), tõlgiti mitmesse keelde.
Tallinna Kunstihoone
pisi|Tallinna Kunstihoone Tallinna Kunstihooneks nimetatakse Tallinnas Vabaduse väljak 8 asuvat hoonet, kus korraldab näitusi Eesti Kunstnike Liidu ja Kultuuriministeeriumi asutatud SA Kunstihoone.
Kuni 2020. aastani juhatas Kunstihoonet Taaniel Raudsepp. 8. juunil 2020 valiti Kunstihoone juhatajaks Paul Aguraiuja. Sihtasutuse põhitegevuseks on näituste korraldamine Tallinna Kunstihoones, Kunstihoone galeriis ja Linnagaleriis.
Hoone ajalugu
23. aprillil 1934 oli hoone katuse all ja juunis kuulutati välja konkurss fassaadiskulptuuridele. Tallinna Kunstihoone avati arhitektide Edgar Johan Kuusiku ja Anton Soansi projekteeritud ning spetsiaalselt kunstigaleriiks ja kunstnike ateljeedeks ehitatud majas pidulikult 15. septembril 1934. Avanäitust külastasid rekordilised 13 493 inimest. 1935. aasta jaanuaris alustas hoones tegevust Kujutavate kunstide klubi ehk Kuku klubi.
Juunis lõppes fassaadiskulptuuride konkurss, mille võitis Ernst Jõesaar. Vastavalt arhitektide soovile telliti skulptuurid aga II preemia võitnud Juhan Raudsepalt. 1937. aastal paigaldati fassaadi kaarniššidesse Juhan Raudsepa allegoorilised pronksfiguurid “Töö” ja “Ilu”. 1938.-1939. aastal planeeriti hoonele juurdeehitise rajamist (Anton Soansi projekt). 1940 maja natsionaliseeriti ning anti Eesti NSV Kunstifondile. 1953.a septembris sai valmis kõrvalehitis. pisi|Tallinna Kunstihoone 2018. aasta kevadel 1962. aastal valmis Kunstihoone pealeehitis (arhitekt Edgar-Johan Kuusik) ning 1992 Kunstihoone laiendamise projektettepanek (arhitektuuribüroo Okas ja Lõoke). 14. novembril 1993 hoone taasriigistati ning 15. veebruaril 1995 avati Kunstihoone George Steinmanni kontseptuaalse kunstiteosega "Ruumi naasemine". Kunstihoone galeriis avati samal ajal Eesti Arhitektuurimuuseumi näitus "Tallinna Kunstihoone 1934".
Leszek Miller
pisi|Leszek Miller (2013) Leszek Cezary Miller (sündinud 3. juulil 1946 Żyrardówis) on Poola poliitik. Ta oli 19. oktoobrist 2001 kuni 2. maini 2004 Poola peaminister.
Reyhan Karaca
Reyhan Karaca (sündinud 8. novembril 1970) on Türgi laulja.
1991. aasta Eurovisiooni lauluvõistlusel esindas ta koos İzel Çeliközi ja Can Uğurlueriga Türgit lauluga "İki Dakika".
Kreminna (küla)
Kreminna (ukraina keeles Кремінна) on küla Ukrainas Hmelnõtskõi oblastis Gorodoki rajoonis. Elanike arv on 1133. Pindala on 2,44 km².
Abadla vald
Abadla vald on vald Alžeerias Bechari provintsis Abadla ringkonnas. Vallakeskus on Abadla.
Vald asub riigi lääneosas Sahara kõrbes Maroko piiri lähedal.
Pisi-porosamblik
Pisi-porosamblik  (Cladonia incrassata) on samblikuliik.
Samblik kasvab ka Eestis.
Fact, Fiction, and Forecast
"Fact, Fiction, and Forecast" on Nelson Goodmani filosoofiline raamat.
Hariliku sibula uurimislugu
''See artikkel räägib hariliku sibula uurimisloost.
Fact, Fiction, and Forecast
Selle esmatrükk ilmus 1955, kolmas trükk 1973 ja neljas trükk 1983. Eesti keeles on ilmunud raamatu III peatükk ajakirjas Akadeemia (2008, nr 9).
Hariliku sibula uurimislugu
Theophrastos kirjutas "Taimeloos", et kui küüslaugu- ja sibulataim omapäi jätta, kasvatab küüslauk varre otsa "küüslaugupea" ja sibul (krómyon) '"sibulapea"', ja seda võib pidada nende paljunemisviisiks. Theophrastos kirjeldas ka sibula erinevaid kultivare : "Ka sibulal ja küüslaugul on erinevad sood; sibula omad on arvukamad, näiteks need, mida kutsutakse kohtade (Sardise, Knidose, Samothrake järgi); ning üheaastane, jagatud (pesasibul) ja Ashkeloni sibul. Neist üheaastane sugu on väike, kuid väga magus, kuna aga jagatud sibul ja Ashkeloni sibul on selgelt erinevad nii oma iseloomu kui ka kasvatamise poolest. Sest jagatud sibul jäetakse talvel koos lehtedega omapäid, kevadel aga lõigatakse pealsed ära ja haritakse taime muul moel; kui lehed on ära lõigatud, kasvavad uued ning samal ajal toimub maa all jagunemine, mille pärast seda nimetatakse jagatud sibulaks. Mõned küll ütlevad, et kõiki sugusid peaks niiviisi harima, et taime vägi suunduks alla ja see ei hakkaks viljuma. Ashkeloni sool on mõnevõrra eriline iseloom; see on ainus sugu, mis ei jagune ning justnagu ei paljune juurest; veel enam, ka taimes endas [maapealses osas] ei ole kasvamise ja paljunemise väge; ...".
Fact, Fiction, and Forecast
Selles esitab ta muu hulgas uue induktsioonimõistatuse ja oma lahenduse sellele.
1. peatüki esitas Goodman 11. mail 1946 loenguna New Yorgi Filosoofiaringile. See ilmus ümbertöötatud kujul ajakirjas Journal of Philosophy, 1947, kd xliv, lk 113–128 pealkirjaga "The Problem of Contrafactual Conditionals". Selle tekkelugu oli järgmine. Suveks 1944 oli Goodman peaaegu lõpetanud käsikirja "Two Essays on Not-Being". Esimene essee selgitas kontrafaktuaali ja teine rakendas seda selgitust potentsiaalsusele, võimalikkusele ja dispositsioonidele. Esimesse esseesse jäid siiski mõned "väiksed" raskused, mis osutusid suurteks, ning kahe nädala pärast oli käsikirjal kriips peal. Need raskused andsidki loengule aine.
Vahepeal tegeles Goodman teiste asjadega. Pärast raamatu "The Structure of Appearance" ilmumist (1951) pöördus ta kontrafaktuaalide jms juurde tagasi. Aastal 1952 tegi Londoni ülikool talle ettepaneku pidada 1953. aastal loengusari. Goodman hakkas otsima uut vaatenurka. Tulemused kandis ta ette Londonis kolmes loengus (raamatu II, III ja IV peatükk) 21., 26. ja 28. mail 1953 "eriloengutena filosoofias" üldpealkirjaga "Fact, Fiction, and Forecast". Esimest neist kordas ta Harvardi ülikoolis 2. detsembril 1953. Esitust on täiendatud, suurim muudatus on viimase loengu viimase veerandi väljaarendamine viimase peatüki teiseks pooleks (abiks oli Carl Hempel). Muudatusi on tehtud ka uutes trükkides.
Hilary Putnami eessõna neljandale trükile
Hilary Putnam ütleb, et see teos on kaasaegne klassika, sest iga meie aja tõsine filosoofiaga tegeleja peab olema seda lugenud ning see räägib probleemidest, mis on seniajani filosoofias kõige arutatavamate seas.
Induktsiooni probleem ei ole Goodmani jaoks mitte selle tagamine, et induktsioon on tulevikus edukas, (sest tagatist ei ole), vaid induktsiooni iseloomustamine mitte liiga palju lubaval ja mitte ebamäärasel moel. Goodman juhtis esimesena tähelepanu selle põhilisele raskusele – projektsiooniprobleemile: mis eristab omadusi, mida saab induktsiooni teel valimilt üldkogumile projitseerida, omadustest, mis seda hästi ei võimalda. Et näidata, et kõik predikaadid ei ole ühtviisi projitseeritavad, kasutab Goodman predikaati "ronine". See leiutis on nagu kunstiteos, sest peale elegantsuse, uudsuse ja lihtsuse on tal see omadus, et ta võimaldab tõestust (see on filosoofias haruldane). Goodman ei esita oma argumenti tõestusena, vaid mõistatusena; võib-olla see ning lihtsa näite kasutamine teevadki tema arutluse kunstiliseks.
Jerry Fodori (Massimo Piattelli-Palmarini (toim), Language and Learning) arvates näitas Goodman, et induktsiooni jaoks on tarvis hüpoteeside kaasasündinud järjestust. Ent seda ta ei näidanud ja see pole ka tõsi: kõik induktsiooni mudelid, sealhulgas ka mitte Goodmani mudel, ei eelda seda. Goodmani järgi see järjestus kultuuri- ja teadusajaloo vältel muutub. Isegi printsiibid, mille abil Goodman hüpoteese varasema induktsioonipraktika valguses järjestab, sealhulgas juurdumuse printsiip, ei ole tema järgi kaasasündinud, vaid nendeni viib filosoofiline refleksioon kogukonna praktika üle.
Goodman tõestas, et induktiivne loogika ei ole sel kombel formaalne nagu deduktiivne loogika. Järeldamise vorm ei ütle, kas järeldamine on induktiivselt kehtiv. Nii et selleks, et Goodmani probleemi "lahendada", on tarvis printsiipi, mille abil saaks ühesuguse loogilise vormiga predikaatide seast teha valiku nende predikaatide järgi, mis järeldamisel figureerivad. Filosoofid, kellele ei meeldi, et Goodman toetub varasemate induktiivsete projektsioonide ajaloole, on pakkunud hulga "lahendusi", mis ei tööta. Näiteks mõne filosoofi arvates ei tohi kasutada disjunktiivseid predikaate. Aga disjunktiivsus sõltub keele valikust. Näiteks "ronine" ei ole disjunktiivne, kui võtta algpredikaatideks "ronine" ja "siheline", küll aga saab siis disjunktiivsena defineerida näiteks predikaadi "roheline".