cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Wittenhofi suvemõis
19. sajandi alguses omandas mõisa Bernhard Johann Meier ja mõisa nimeks sai Meiersdorf. Seejärel omandas mõisa alampolkovnik N. Nejelev ja mõisahoones avati restoran Cap de bonne Esperence ('hea lootuse neem'). N. Nejeloffi (Nejelev) omanduses sai Wittenfofi suvemõisast kümblusasutus, mille juurde kuulus restoran. Muuhulgas oli neis võimalik võtta ravi eesmärgil kuumi ja külmi merevanne.
1842. aastal ostis endise Hea Lootuse Neeme koos selle juurde kuuluva maatükiga apteeker Ernst August Bienert. 1870. aastatel lammutati mõisa ja restorani lehtlad ja paviljonid, säiliti üksnes mõisahoone ja selle abihooned. 1904. aastal ostis Albert Koba osaliselt säilinud hoonestusega Wittenhofi suvemõisa, tükeldas selle ja müüs kruntideks ning nii sai alguse Lilleküla asum.
Ujazd (Tomaszów Mazowiecki maakond)
Ujazd on linn Poolas Łódźi vojevoodkonnas Tomaszów Mazowiecki maakonnas, Ujazdi valla halduskeskus. Ujazd asub Tomaszów Mazowieckist umbes 9,5 km põhjaloodes ja Łódźist ligikaudu 36 km kagus.
Wittenhofi suvemõis
1913. aastal rajati sinna Pumpjansky ja Levini valutöökoda, veidi hiljem naha- ja saapavabrik Eestimaa, AS Union kroomnahavabrik ja Eesti NSV ajal naha- ja jalatsitootmiskoondis Kommunaar.
Tuuslar
Tuuslar on müütiline tegelane rahvuseeposes "Kalevipoeg".
Wittenhofi suvemõis
Kommunaari ajal kohandati suvemõisa hoone kortermajaks ja sinna paigutati elama Kommunaari töötajad. 21. sajandi alguses oli aladel tegutsev Polaria jalatsitööstus.
Ujazd (Tomaszów Mazowiecki maakond)
Ujazdi on esmamainitud 1283. aastal.
Ujazd sai linnaõigused 1428. aastal, kuid kaotas need 1870. aastal.
1. jaanuaril 2023 sai Ujazd linnaõigused tagasi.
Tuuslar
Teda on mainitud eepose teises, kolmandas (Kalevi poegade jahilkäik. Linda röövimine. Kalevi poegade kojutulek.), viiendas ja viieteistkümnes osas.
Kalevipoeg läheb vendadega metsa jahile. Rohket saaki kandvad mehed jäävad metsa väsimust puhkama. Tuuslar on seda ette näinud ja tulnud juba varem paadiga üle mere ning jäänud kalda äärde varitsema. Seejärel hiilib ta varga kombel Kalevi talu väravasse. Lesk istub leeaugul ja Tuuslar haarab Linda kinni. Tuuslar teab salasõnu, mis pani Linda vastupanu raugema. Linda hüüab hädas appi ning seda kuulevad jumalad. Kui Tuuslar jõuab koos röövituga Iru mäele, et sealt paadi peale minna, põrutab Pikker pilvedest ja Tuuslar langeb minestusse. Taevalised muudavad aga Kalevi lese kivisambaks. Tuuslar ärkab minestusest, kuid ei leia Linda jälgi kusagil. Kalevipoeg ja vennad jõuavad koju ja näevad, et ema on kadunud. Pojad asuvad teda otsima. Vanemad vennad lähevad vainule ja koplisse, kuid kadunu jälgi ei leia. Noorem vend läheb mere äärde ja leiab jäljed. Vanemad vennad heidavad puhkama, kuid Kalevipoeg läheb isa hauale abi küsima. Isa ei oska selget nõu anda.
Tuuslariga on seotud ka eepose viies lugu (Kalevipoeg Soomes. Suur tamm. Kättemaks tuuslarile.).
Kalevipoeg ujub Soome. Jõudnud randa, märkab ta Tuuslari paati ning asub otsima muid märke Tuuslari asukohast. Seejärel heidab puhkama. Järgmisel päeval, peale pikka otsimist leiab ta kuristiku kõrval orus tuuletarga talu. Kalevipoeg rebib maa seest tamme vemblaks, millega varast karistada. Tuuslar kutsub endale võlusõnade kaudu appi Sortsi sõdalased. Kuid neist pole Kalevipojale vastast. Viimases hädas hakkab tuuletark paluma ja selgitama, mis juhtus Iru mäel. Kuid Kalevipoeg ei usu teda ning annab röövlile tema palga. Kalevipoeg otsib seejärel kogu talu läbi, kuid emast märke ei leia. Heitnud puhkama, näeb vägilane unes ema tegelikku saatust.
Õunastruudel
Ajalugu
Õunastruudlit peetakse ennekõike mitme riigi (Šveitsi, Hollandi, Prantsusmaa) köökidest mõjutusi saanud Austria rahvuskööki kuuluvaks, kuid see on tuntud magustoit kõikjal endise Austria-Ungari riigi aladel. Struudel sai tuntuks 18. sajandil Habsburgide dünastia valitsusajal. Struudel on saksakeelne sõna, mis on tulnud kõrgsaksa päritoluga sõnast, mis tähendas pöörist.
Kirjeldus
Õunastruudel meenutab Ottomani impeeriumist pärit magustoitu baklavat. See koosneb õhukeseks rullitud tainakihist, millele määritakse täidis, ning tainas rullitakse käterätiku või küpsetuspaberi abil rulliks.
Tainas võib olla filo-, leht-, mure- või pärmitainas. Täidis koosneb hapukatest õuntest, suhkrust, kaneelist, rosinatest ja riivsaiast või kartulijahust. Eestis kasvatatavatest õunasortidest sobivad mahlased ja hapukad taliõunad, näiteks "Antonovka", "Meelis", "Paide taliõun" ja "Tellissaare" jpt.
Serveerimine
Paljudes riikides serveeritakse seda jäätise, vahukoore või vanillikastmega. Õunastruudli kõrvale sobib serveerida ka kohvijooke ja teed.
Cosimo Tura
pisi|Calliope Cosimo Tura (ka Il Cosmè või Cosmè Tura; u 1430 Ferrara – 1495 Ferrara) oli itaalia vararenessansi (quattrocento) maalikunstnik, üks Ferrara koolkonna rajajatest.
Ta oli Francesco Squarcione õpilane. Hiljem töötas ta Ferrara hertsogite Borso ja Ercole d'Este heaks. 1460. aastal hakkas Ferrara õukond talle regulaarset tasu maksma. Tema õpilaste seas olid Francesco del Cossa ja Francesco Bianchi.
Tema maalitud on näiteks Palazzo Schifanoia freskod ja Ferrara toomkiriku altaripaneelid.
George Gordon
George Gordon (1806–1879) oli Briti botaanik.
Ta uuris eriti okaspuid, kirjeldades terve rea uusi liike.
Tema kirjeldatud taksonite juurde märgitakse autorilühend Gordon.
Frangimaa
pisi|150px|Frangimaa vapp pisi|[[Walberla Frangimaal]] pisi|Vesiratas [[Regnitzi jõel]] pisi|[[Nürnberg on Frangimaa suurim linn]] pisi|[[Rothenburg on üks tuntumaid linnu Frangimaal]] Frangimaa on Saksamaa piirkond Baieri liidumaa põhjaosas, väike osa Lõuna-Tüüringist ja Kirde-Baden-Württembergi piirkond Heilbronn-Franken. Baieri osa on jagatud administratiivpiirkondadeks Alam-Frangimaa (Unterfranken, keskus Würzburg), Kesk-Frangimaa (Mittelfranken, keskus Ansbach) ja Ülem-Frangimaa (Oberfranken, keskus Bayreuth).
Eesti keeles oli varem kasutusel nimekuju Frankimaa.
Geograafia
Frangimaa loodusliku läänepiiri moodustavad Spessarti mäed. Põhjas piirneb ta Tüüringi metsa ja Frangi metsaga, idas Fichtelgebirge ja Frangi Juura mäestikega. Frangimaa suurim jõgi on Main. Koos suurima lisajõe Regnitziga läbib Main enamuse Frangimaa osi. Teised suured jõed on Tauber, Jagst ja Altmühl.
Suuremad linnad on Nürnberg, Würzburg, Fürth, Erlangen, Bayreuth, Bamberg, Schweinfurt, Hof, Coburg, Ansbach ja Schwabach.
Nimi
Frangimaa sai nime germaani hõimu frankide järgi, kes vallutasid 8. sajandi keskel enamuse Lääne-Euroopast. Kuigi võiks eeldada, et Frangimaa oli frankide (saksa keeles kasutatakse Franken tõepoolest nii tänapäeva frangimaalaste kui ka ajalooliste frankide kohta) kodumaa, see ei ole nii.
9. sajandi jooksul muutus frankide identiteet järk-järgult etnilisest identiteedist riiklikuks identiteediks. Algseid franke ei kutsutud teiste poolt enam frankideks ja ka nad ise ei kutsunud end frankideks, samas teatud inimgrupid, kes ei olnud frangid, kuid keda enamasti valitsesid frangi aadlikud, hakkasid nüüd kasutama seda mõistet selle maa ja rahva kirjeldamiseks. 10. sajandi alguses rajati Ida-Frangi riigis Frangimaa hertsogkond (saksa Herzogtum Franken), mis hõlmas uusaegse Hesseni, Pfalzi, osi Baden-Württembergist ja enamuse tänapäeva Frangimaast. Neid alasid asustasid enne kaugemale lõunasse Šveitsi aladele ümberasumist burgundid ja alemannid, tühja koha täitsid seejärel mõned frangi aadlikud koos vähema või rohkema arvu kaaskondsetega algselt kodumaalt. Pärast niinimetatud Frangimaa hõimuhertsogkonna lõpetamist asutasid Saksa-Rooma keisrid aastal 1500 Frangimaa ringkonna (saksa Fränkischer Reichskreis) vürstiriikide hõlmamiseks, mis kasvasid välja endise hertsogkonna idaosast. Frangimaa ringkonna territoorium kattus jämedalt võttes praegusaegse Frangimaaga. Tiitlit "Frangimaa hertsog" kasutasid Würzburgi piiskopid aastani 1803 ja Baieri kuningad aastani 1918.
Tänapäeval seostub frankidega ainult kaks Euroopa piirkonda: Prantsusmaa provints Île-de-France, algselt läänefrankide võimukeskus; ja ripuari frankide dünastia omandatud kodumaa, uudne Frangimaa. Frangi aadlike poolt asutatud Frangimaa linnade näited on Würzburg, esimest korda mainitud 7. sajandil, Ansbach, esimest korda mainitud aastal 748, ja Weissenburg, asutatud 7. sajandil.
Varakeskaeg
Kuni 6. sajandini elasid tänapäevase Frangimaa alal tõenäoliselt alemannid ja tüüringid. Pärast frankide võitu mõlema hõimu üle umbes aastatel 507 ja 529–534 okupeeriti enamus osi frankide poolt.
Frangimaa hõimuhertsogkond
pisi|[[Saksa-Rooma riik Saali dünastia valitsemise alguses]] Ida-Frangi riik koosnes neljast hõimuhertsogkonnast, millest üks oli Frangimaa hertsogkond. Ajalooline Frangimaa hertsogkond ulatus kaugemale läände Speyeri, Mainzi ja Wormsini (Reinist läänes) kui meieaegne Frangimaa ja sisaldas isegi Frankfurti (frankide koolmekoht). 906. aasta paiku õnnestus Konradil Konradiinide dünastiast saada Frangimaa oma hertsogliku võimu alla. Otsese Karolingide meesliini hääbumisel aastal 911 saavutas Konrad enda valimise Saksa kuningaks, seda suuresti tänu nõrgale positsioonile oma hertsogkonnas. Frangimaa, nagu ka Alemannia, ei olnud nii ühtne kui Saksimaa või Baieri ja tähtsamad perekonnad vaidlesid sageli hertsogi koha üle.
Konrad andis Frangimaa oma vennale Eberhardile, kuid kui Eberhard 938. aastal Otto I vastu mässas, jäeti ta oma hertsogkonnast ilma. Selle asemel, et nimetada uus hertsog samast ringkonnast, jagas Otto ähvardava võimuga hertsogkonna vaimulike vürstide vahel, kellega koos ja kelle kaudu ta valitses, ja kes jäid sel põhjusel truuks: Würzburgi piiskop ja Fulda abt (939). Hiljem (1008) need ühinesid uueks Bambergi piiskopkonnaks, hõlmates endise hertsogkonna territooriumi.
Sealt alates omasid püha Bonifatiuse ja tema järglaste Edela-Saksamaal loodud suured kloostrid ja piiskopkonnad ilmaliku võimu monopoli Frangimaal, võrdselt maakrahvidega kaugemal läänes. Neil oli veel üks väärtus Ottoonide skeemis: tsölibaadi tõttu oli neil väiksem võimalus luua pärilikud liinid. Seevastu Otto väimees Konrad Punane, kes oli aastal 944 saanud Lotringi hertsogiks, laiendas oma võimubaasi Frangimaal.
Jagatud Frangimaa
Kõrgkeskajal jagati Frangimaa kaheks eraldi ringkonnaks, kuigi need ringkonnad ei olnud selge valitsusega sidusad territooriumid. Pigem olid nad kultuuriliselt erinevad alad, kus domineerisid erinevad poliitilised ja religioossed jõud ja seega olid nad erinevate võimude de facto "valitsemise" all.
Reini-Frangimaa
Reini-Frangimaa (Rheinfranken) oli ajaloolise Frangimaa hertsogkonna lääneosa vahetult Reini idakaldal. See territoorium ei moodusta siiski tänapäevase Frangimaa osa, mis paikneb kaugemal idas. Reini-Frangimaalt oli pärit Saali dünastia, mis andis 11. ja 12. sajandil neli keisrit: Konrad II, Heinrich III, Heinrich IV ja Heinrich V. Reini-Frangimaal on iidsed linnad Mainz, Speyer ja Worms, kaks viimast said Konrad Punase (Saali dünastia) järeltulijate kätes krahvkondadeks. Neid krahve on mõnikord piirkonna suurvõimuna nimetatud mitteametlikult Frangimaa hertsogiteks.
Ida-Frangimaa järglasriigid
13. sajandi seisuga moodustati endise hertsogkonna territooriumil teiste seas järgmised riigid:
Nüüdisaegne Frangimaa
pisi|350px|Tänapäeva Frangimaa kaart Suurem osa nüüdis-Frangimaast sai Baieri osaks aastal 1803 tänu Baieri liitlassuhetele Napoleoniga. Kultuuriliselt on see õigest Baierist ("Altbayern", Vana-Baieri) siiski paljuski erinev. Iidset nime hakati taaskasutama aastal 1837 Ludwig I poolt. Natsiajastul oli Baieri jagatud mitmeks gauks, sealhulgas Frangimaaks ja Maini-Frangimaaks.
Kuigi Vana-Baieri on ülekaalukalt katoliiklik, on Frangimaa mitmekesisem. Alam-Frangimaa ja Ülem-Frangimaa lääneosa (Bamberg, Lichtenfels, Kronach) on valdavalt katoliiklikud, samas enamus Kesk-Frangimaast ja Ülem-Frangimaa idaosa (Bayreuth, Hof, Kulmbach) on valdavalt protestantlikud (Evangeelne Kirik Saksamaal). Kesk-Frangimaal Fürthis oli ajalooliselt (enne natsiajastut) suur juudi kogukond; seal on sündinud Henry Kissinger.
Jerry Mateparae
pisi| Sir Jeremiah Mateparae (sündinud 14. novembril 1954) on Uus-Meremaa sõjaväelane ja riigiametnik, alates 31. augustist 2011 Uus-Meremaa kindralkuberner.
Jerry Mateparae on maoori päritolu. Ta astus 1972. aastal armeeteenistusse. 2006. aastal sai ta kindralleitnandi auastme. Aastatel 2006–2011 oli ta kaitsejõudude juhataja.
Violeta Chamorro
pisi|Violeta Chamorro (1993) Violeta Barrios Torres de Chamorro (sündinud 18. oktoobril 1929 Rivases) on Nicaragua endine kirjastaja ja poliitik, Nicaragua valitseva hunta liige aastail 1979–1980 ning riigi president 1990–1997.
Ta sai tuntuks Nicaragua revolutsiooni viimase osa ehk contra 'te sõja lõpetamisega ja riigile rahu toomisega. Ta on Nicaragua esimene ja siiani ainus naispresident.
Violeta Chamorro kasvas üles Lõuna-Nicaragua maaomanike peres. Osa oma haridusest omandas ta USA-s. Pärast kodumaale naasmist ta abiellus ja kasvatas üles oma pere. Tema abikaasa Pedro Joaquín Chamorro Cardenal töötas perekonnale kuuluvas ajalehes La Prensa ajakirjanikuna, mille omanikuks Pedro hiljem ka sai. Pedro Chamorro oli tuntud oma valitsusvastase hoiaku poolest, seetõttu arreteeriti teda tihti ja saadeti korduvalt maapakku, talle järgnenud Violeta Chamorro kulutas seega kümmekond aastat oma elust välismaal või vanglaid külastades. 1978. aastal Pedro Chamorro mõrvati ja Violeta Chamorro võttis ajalehe üle. Pedro Chamorro tapmine käivitas Nicaragua revolutsiooni ja lese poolt temast loodud kuvand oli opositsioonijõududele oluliseks sümboliks. Viimaks saavutasid sandinistid Anastasio Somoza Debayle vägede üle võidu ja algul toetas Violeta Chamorro neid täielikult. Ta nõustus osalema ajutises valitsuses Rahvusliku Ülesehitamise Huntas (Junta de Gobierno de Reconstrucción Nacional, JGRN), ent kui hunta hakkas radikaliseeruma ja sõlmis koostöölepingu Nõukogude Liiduga, astus Violeta Chamorro tagasi ja jätkas oma tegevust ajalehes.
Violeta Chamorro juhtimisel jätkas La Prensa valitsuse kritiseerimist, jäädes sellele poliitikale ustavaks vaatamata korduvatele ja valitsuse katsetele ajaleht sulgeda. Kui Daniel Ortega kuulutas 1990. aastal välja vabad valimised, siis valiti Chamorro opositsioonijõude esindava Rahvusliku Opositsiooniliidu (Unión Nacional Opositora, UNO) kandidaadiks. Selles neljateistkümne partei koosluses olid esindatud nii konservatiivid, liberaalid kui ka kommunistid. Seetõttu oli parteil ideoloogiliste erimeelsuste tõttu keeruline valimistel välja tulla ühtsete loosungitega, ainsaks erandiks oli vaid lubadus sõda lõpetada. Kuigi küsitlused näitasid, et valimised võidab valitsev president Ortega, võitis Chamorro 25. veebruaril 1990 toimunud valimised ja temast sai esimene valitud naisriigipea Ameerikas.
Kui Violeta Chamorro 25. aprillil 1990 ametivande andis, oli see viimase viiekümne aasta jooksul esimene kord, mil võim riigis rahulikul teel vahetus ja üks president teisele võimu üle andis. Violeta Chamorro leidis eest hüperinflatsioonist ja sõjast kaosesse kistud majanduse, ent tal õnnestus tõepoolest sõda lõpetada ja saavutada riigis kestev rahu. Chamorro valitses riiki kuus rasket aastat, millele olid omased majanduslikud ja sotsiaalsed rahutused, ent tal õnnestus rivaalide vahel kompromiss saavutada, riik hüperinflatsioonist välja tuua ja taasluua rahvusvahelised pangandussidemed. Samas tõid need aastad kaasa Nicaragua majandusliku ja sotsiaalse olukorra märkimisväärse languse. Aastail 1990–2001 langes Nicaragua inimarengu indeksis 60. kohalt 119. kohale ja on ÜRO Arenguprogrammi andmetel muutunud Haiti järel vaeseimaks Ameerika riigiks. Kui Violeta Chamorro 10. jaanuaril 1997 ametist lahkus, tegi ta koostööd mitme rahvusvahelise rahualgatusprogrammiga, kuni viimaks tõmbus ta halva tervise tõttu avalikust elust tagasi.
Luke Wilson
pisi|Luke Wilson (2009) Luke Cunningham Wilson (sündinud 21. septembril 1971 Dallases) on Ameerika Ühendriikide filminäitleja.
Tikri tänav (Rakvere)
Tikri tänav on 111 meetrit pikk ja ligikaudu 8,0 meetrit lai. Tänav asub Palermo linnaosas. Tikri tänav saab alguse Tartu tänavalt ja suundub ida poole ning lõpeb Aia tänava ristmikul.
Luke Wilson
Ta on mänginud filmides "Charlie inglid" (2000), "Arukas blondiin?!" (2001), "Idiokraatia" (2006) ja "Henry Poole on siin" (2008).
Seriaalis "Kuumad seitsmekümnendad" mängis ta Michael Kelso vanemat venda Casey Kelsot.
Isiklikku
Tema vennad Andrew ja Owen on samuti näitlejad. Nende ema Laura Wilson on fotograaf.
Tikri tänav (Rakvere)
Tänav asub pereelamute rajoonis ning selle ääres paikneb neli ühepereelamut koos abihoonetega, hooned on rajatud 20. sajandi teises pooles.
Klein Meckelsen
Klein Meckelsen on vald Saksamaal Alam-Saksi liidumaal Rotenburgi kreisis.
Valla pindala on 14,58 km². 31. detsembril 2017 elas seal 895 inimest.
Klein Meckelsen kuulus 1180. aastal rajatud vürstlikku Bremeni peapiiskopkonda. 1648. aastal muudeti vürstlik peapiiskopkond Bremeni hertsogkonnaks, mida valitseti esialgu personaalunioonis Rootsi krooniga – mille katkestas Taani okupatsioon (1712–1715) – ja 1715. aastast Hannoveri krooniga. 1807. aastal annekteeris üürike Vestfaali kuningriik hertsogkonna, 1810. aastal annekteeris selle Prantsusmaa. 1813. aastal anti hertsogkond tagasi Hannoveri kuurvürstkonnale, mis – pärast Hannoveri kuningriigiks ülendamist 1814. aastal – liidendas hertsogkonna reaaluniooni ning hertsoglikust territooriumist, sealhulgas Klein Meckelsenist, sai uue 1823. aastal loodud Stade regiooni osa.
Violeta Chamorro
Noorus ja õpingud
Violeta Barrios Torres sündis 18. oktoobril 1929 Rivase väikelinnas Nicaragua ja Costa Rica piiri ääres. Tema isa oli Carlos José Barrios Sacasa ja ema Amalia Torres Hurtado. Tema perekond oli jõukas ja konservatiivne. Kuigi mitmed ajakirjanikud, nende seas ka Richard Boudreaux ajalehest The Los Angeles Times, Garrick Utley NBC-st, Stephen Kinzer ajalehest The New York Times ja Lee Hockstader ajalehest The Washington Post on nimetanud teda Nicaragua aristokraatia esindajaks, olid nad tegelikult lihtsalt jõukad maaomanikud ja karjakasvatajad. Pigem sarnanes see pere USA lääneosa jõukate karjakasvatajate omaga ja Violeta ei olnud "Nicaragua Gloria Vanderbilt", kuigi teda ajakirjanduses vahel niiviisi kujutati.
Sidney Streeti piiramine
Sidney Streeti piiramine (ka Stepney lahing) oli tulevahetus jaanuaris 1911 Suurbritannias Londoni East Endis ühelt poolt Londoni politsei ja Suurbritannia armee ühendväe ning teiselt poolt läti anarhistide vahel. Piiramise eellugu algas juba 1910. aasta detsembris läti immigrantide salga juveelivarguse katsega Houndsditchi tänaval. Röövi käigus hukkus kolm politseinikku ning lätlaste juht George Gardstein. Kaks politseinikku sai viga.
Suur-Londoni politsei ja Londoni politsei hakkasid asja uurima ning vahistasid kahe nädala jooksul enamuse Gardsteini kaasosalistest. Polisteile laekus teave, et kaks viimast kurjategijat peidavad end Stepneys aadressil Sidney Street 100. Korrakaitsjad evakueerisid kohalikud elanikud ning 3. jaanuari hommikul algas tulevahetus. Kuna politsei relvastus jäi kurjategijate omale alla, kutsuti appi ka armee. Piiramine kestis ligi kuus tundi ning selle lõpus süttis teadmata põhjustel maja, kus lätlased end peitsid. Üks kahest röövlist sai enne tulekahju levima hakkamist kuulitabamuse. Sündmuskohale jõudnud tuletõrjujad leidsid rusudest kaks laipa, maja kokkukukkumisel hukkus üks tuletõrjuja.
Violeta Chamorro
Noorus ja õpingud
1949. aastal tutvus ta riigi esimese presidendi Fruto Chamorro järeltulija Pedro Joaquín Chamorro Cardenaliga. 1950. aastal nad abiellusid, seejärel sündis neil neli last (1951. aastal Pedro Joaquín, 1953. aastal Claudia Lucía, 1954. aastal Cristiana ja 1956. aastal Carlos Fernando). 1954. aastal sai Violeta Chamorro abikaasa oma isa surma järel päranduseks ajalehe La Prensa. Ta võttis ajalehe väljaandmise üle ja tema juhtumisel kujunes leht mõjukaks Somozade diktatuuri kritiseerijaks ja opositsiooni häälekandjaks. Aastatel 1952–1957 vahistati Chamorro Cardenal korduvalt ajalehes ilmunud lugude pärast ja 1957. aastal juhtis ta Somozade režiimi vastu toimunud väljaastumist. Taolise tegevuse tõttu pagendati ta Costa Ricasse. Violeta Chamorro jättis lapsed oma ema hoolde ja järgnes talle. Nad veetsid Costa Ricas kaks aastat, mille jooksul Chamorro Cardenal jätkas Somozade vastu suunatud kirjutiste avaldamist. Kohe pärast Nicaraguasse naasmist arreteeriti ta uuesti. Järgmised kaks aastakümmet olid Pedro Chomorro elus täidetud korduvate perekondlike taasühinemistega. Pere sissetuleku tagas renditulu valdustelt, mille Violeta Chamorro ema tema käsutusse oli andnud. Kui Pedro Chamorro 10. jaanuaril 1978 mõrvati, võttis Violeta Chamorro temalt ajalehe juhtimise üle.
Nende aastate vältel jagunes Chamorrode pere poliitiliste eelistuste põhjal vaenulikesse leeridesse. Kaks last, Pedro ja Cristiana, asusid tööle La Prensas, kuigi Pedro lahkus 1984. aastal Nicaraguast, et contra 'tega liituda. Ülejäänud lapsed olid aktiivsed sandinistid – Claudiast sai saadik Costa Ricas ja Carlosest sai FSLN-i häälekandja Barricada toimetaja. Vaatamata poliitilistele erimeelsustele korraldas Chamorro perekondlikke söömaaegu, kus ta nõudis, et poliitilised erimeelsused perekondliku ühtsuse nimel ajutiselt kõrvale jäetaks.
Võimuletõus
Violeta Chamorro abikaasa mõrvamine oli sündmus, mis käivitas Nicaragua revolutsiooni. Ta kujunes selle ürituse sümboliks, kuna eeldati, et tapjad olid Somozade klanni teenistuses. Kui Daniel Ortega juulis 1979 sandinistide väed võidukalt Managuasse juhatas, oli Violeta Chamorro teda toetamas. Seejärel moodustati Somoza režiimi asemele koalitsioonivalitsus. Chamorro esindas selles Demokraatikku Vabastusliitu (hispaania keeles: Unión Democrática de Liberación, UDEL). Lisaks temale olid Rahvusliku Ülesehitamise Huntas (hispaania keeles: Junta de Gobierno de Reconstrucción Nacional, JGRN) veel Daniel Ortega Sandinistlikust Rahva Vabastamise Rindest (hispaania keeles: Frente Sandinista de Liberación Nacional, FSLN), Moisés Hassan Morales, sandinistlikult meelestatud Isamaalisest Rahvarindest (hispaania keeles: Frente Patriotico Nacional, FPN), Luis Alfonso Robelo Callejas, Nicaragua Demokraatlikust Liikumisest (hispaania keeles: Movimiento Democrático Nicaragüense, MDN) ja Sergio Ramirez Mercado Kaheteistkümne Grupist (hispaania keeles: El Grupo de los Doce). Hunta lubas algselt rahvale sõltumatut kohtusüsteemi, vabasid valimisi, ettevõtlusvabadust ja ajakirjandusvabadust. Neile olid abiks 18-liikmeline kabinet ja 33-liikmeline nõukogu, mis kokku esindasid Nicaragua ühiskonda äärmiselt laiapõhjaliselt. Esimene võimuloleku aasta tõi kaasa aga riigi vaesumise ja see tekitas võimulolijais veendumuse, et riigi jõukuse taastamiseks on vaja asuda marksistlikule rajale. Sandinistid asusid peagi tele- ja raadiojaamasid üle võtma ning ajalehti tsenseerima. Sandinistide iidoli Fidel Castro eeskujul seati riigis sisse marksistlik riigikord, mis sarnanes Kuuba omaga. Nicaragua hakkas mitmes mõttes üha enam sarnanema politseiriigiga. Vaatamata sellele, et sandinistid soovisid tihedamaid sidemeid Nõukogude blokiga ja levitasid riigis marksistlikku ideoloogiat, erinesid nad siiski enamikust taolistest riikidest, kuna ajasid ranget neutraliteedipoliitikat ning jätkasid Ameerika Ühendriikidega nii diplomaatilist, majanduslikku kui ka sõjalist koostööd.
Märtsis 1980 sõlmis FLSN Nõukogude Liiduga mitmed lepingud, mistõttu toonane USA president Jimmy Carter, kes algselt oli sandinistide valitsuse abistamist toetanud, andis CIA-le volitused toetada Nicaragua opositsioonijõude. 19. aprillil 1980 astus Violeta Chamorro oma positsioonilt huntas tagasi, vastandades end sellega sandinistide võimuihale, nende katsele riigis seada kuubalaste tõlgendust marksismist ja Costa Ricas Puntarenase linnas vastu võetud kohustuste hülgamisele. Tema lahkumine andis eeskuju ka mitmele teisele hunta liikmele, nad lahkusid võimult ja liitusid kujunema hakkava opositsiooniliikumisega. Violeta Chamorro asus taas tegutsema La Prensa toimetajana, muutes selle sõnavabanduse eestseisjaks ja opositsioonilise mõtteviisi kaitsjaks. See, et ta contra 'te liikumist toetas, tõi kaasa lahkhelisid tema oma peres; samuti suleti sel põhjusel mitu korda La Prensa kontorihoone. 1986. aastal ähvardas president Ortega teda isegi väidetava riigireetmise eest kolmekümneks aastaks vanglasse panna. Selsamal aastal sai ta Harvardi Ülikooli Niemani fondi Louis Lyonsi auhinna; selle andmist põhjendati "vastuseisuga tsensuurile ja repressioonidele" ja öeldi, et vaatamata ähvardustele, valitsuse sekkumisele ning repressioonidele on ta jäänud pühendunuks ajakirjandusvabaduse põhimõtetele.
1987. aastal alustasid 14 opositsiooniparteid koostööd, lootes, et kui millalgi peaks saabuma vabad valimised, siis õnnestub neil sandiniste võita. 1989. aastaks olid Costa Rica presidendi Óscar Ariase ja teiste Kesk-Ameerika riigipeade ühised jõupingutused veennud Ortegat, et riigis tuleb läbi viia valimised. Ta ei nõustunud mitte üksnes vabade valimistega, vaid ka sellega, et valimiste juures on vabad vaatlejad. Opositsioonijõudude kogum, mis kandis nüüd nime Rahvuslik Opositsiooniliit (hispaania keeles: Unión Nacional Opositora, UNO) oli selleks ajaks kokku leppinud, kuidas ühist kandidaati valida. Viie hääletusvooru järel sai Violeta Chamorrost UNO presidendikandidaat. Tema valimisplatvormis oli praktiliselt vaid kaks punkti: kodusõja lõpetamine ja kohustusliku sõjaväeteenistuse kaotamine. Valimiskampaanias rõhuti ka tema lihtsusele, tema usule ja tervemõistuslikkusele, samuti kasutati ära tema kui pereema ja märtri lese kuvandit.
pisi|Contra 'te salk pärast rünnakut FSNL-i baasile Peaaegu kõik infokanalid olid seisukohal, et Chamorro ei saa võita. Teda kujutati eluvõõra rikkurina. Levisid kuulujutud, et ta saab Ameerika Ühendriikidelt nende saatkonna kaudu miljoneid, mistõttu ta on USA sabarakk. Ka väideti, et ta on liialt usklik, et tema koalitsioonil puudub üksmeel, et neil pole raha ja et see on sisetülidest lõhestatud. Tema kandidatuuri vastu oli ka tütar Claudia, kes avaldas sandinistide häälekandjas avaliku kirja oma emale, kus palus, et see ei esindaks parteid, mis "teenib Ameerika imperialistide huve ja on seotud contra 'tega". Tegelikult töötasid tema kasuks nii tema lihtsus kui ka pärinemine provintsist, tema kogemused perekonna ja oma ettevõtte juhtimisel, samuti ka asjaolu, et ta oli olnud Rahvusliku Ülesehitamise Hunta algkoosseisus. ja sandinistide väide, et ta saab Ameerika Ühendriikidelt toetust, samal ajal kui nad väitsid, et opositsioonil pole raha, kuna nad on Ameerika Ühendriikide toetuse blokeerinud. Ka oli Violeta Chamorro juba pikemat aega häälekalt protesteerinud USA sekkumise vastu Nicaragua siseasjadesse. Nii Peruu kirjanik Mario Vargas Llosa, La Prensa toimetaja ja hilisem Nicaragua haridusminister Humberto Belli kui ka kirjanikud Edward Sheehan ja Shirley Christian on väitnud, et Nicaragua on üks usklikumaid maid Ameerikas. Seega aitas lisaks Violeta Chamorro võitlusele sõnavabaduse eest ka tema usk ühendada neid, kes ei toetanud sandinistide poliitikat. Tema põhitrumbiks oli aga see, et ta lubas sõjast väsinud maale rahu. Ortega, kelle kampaaniat sümboliseeris võitluskukk, seevastu kulutas suuri summasid, uhkeldades ringi, otsekui oleks valimised juba võidetud.
USA valitsuses oldi veendunud, et Chamorro ei suuda võita, ilma et kasutusele võetaks meetmed olukorra võrdsustamiseks. George H. W. Bushi administratsioonis avaldati soovi, et Kongressis kaotataks keeld kasutada Rahvusliku Demokraatia Edendamise fondi raha ühe kandidaadi toetuseks ja kiidetaks heaks üheksa miljoni dollari suurune abiplaan ning lisaks eraldataks veel kolm miljonit dollarit UNO-le määratavaks otsetoetuseks. Kongress keeldus sellest plaanist, kuna ühe kandidaadi otsene toetamine oleks olnud ebaseaduslik. Viimaks seal siiski nõustuti üheksa miljoni dollari suuruse abipaketiga, tingimusel, et kõik jääb seaduslikkuse piiridesse – see tähendas, et fondi raha võis kasutada vaid valimiste jälgimiseks ja vaatlejate saatmiseks, samuti ka valimisaktiivsuse tõstmiseks, ja kõik kulutused pidid olema avalikud. Need kulutused suunati valimisteks vajaliku infrastruktuuri rajamisele, sõidukite ja kütuse ostmiseks, palkadele, vaatlejate kulutuste katmiseks, kontorivarustuse ostmiseks, valimiste korraldajate ja hääletajate registreerijate koolitamiseks mõeldud välismaareisidele, vaatlejate meeskondade varustamiseks, ja nagu taoliste välisannetuste puhul kohustuslik oli, suunati sellest kaks miljonit dollarit valitsuse kontrolli all olevale Nicaragua Ülemvalimiskomisjonile. Lisaks neile summadele maksis CIA veel varjatult sadakonnale välismaal elavale Nicaragua kodanikule 500 000 dollarit, et need valimiste ajaks kodumaale tagasi pöörduksid. Abipaketiga tekkisid aga probleemid: kuu aega enne valimisi oli saadetud vaid 400 000 dollarit, mis kooskõlas Nicaragua seadustega oli kantud üle valitsuse kontrolli all olevasse Keskpanka. Ka saabusid Nicaraguasse abipaketis ette nähtud sõidukid, ent kuna tolliülem oli puhkusel, siis ei jõudnud masinad tollist edasi, ka jäid eraldamata nende numbrimärgid. Kolm nädalat enne valimisi väitsid UNO esindajad, et nad on kätte saanud vaid 250 000 dollarit, ja süüdistasid valitsust selles, et see viivitab sihilikult ning riisub abipaketist suurema osa endale. Valitsus vastas sellele, et Iraani-contra 'te afääri tõttu tulebki olla ettevaatlik ja et viivitused on tekkinud hoopis USA tegevuse tõttu. USA Panama invasiooni tõttu olid Panama raha külmutatud ja Nicaragua Keskpanga esindaja väitel puudus Ortega administratsioonil ligipääs oma Panama pankades asuvatele hoiustele.
1990. aastaks oli Nicaragua üle elanud nelikümmend aastat Somozade diktatuuri, sandinistide valitsuse, ligi kümme aastat kestnud kodusõja ja viis aastat USA majandussanktsioone. 25. veebruaril 1990 võitis Violeta Chamorro valimised võimuloleva presidendi Daniel Ortega ees, kogudes 54,7% häältest ja saades nii esimeseks valitud naisriigipeaks Ameerikas (Ameerikas oli küll olnud ka varem naisriigipäid, ent Isabel Martínez de Perón sai Argentina riigipeaks oma abikaasa surma järel ja Lidia Gueiler Tejada määras Boliivia ajutiseks riigipeaks parlament). Kuna valimised toimusid kodusõjast haaratud riigis, siis oli nii riigi elanike kui ka välisriikide jaoks äärmiselt oluline, et valimised oleksid seaduslikud. Vastavalt Ariase eestvedamisel sõlmitud Esquipulase rahulepetele pidid valimistel vaatlejatena osalema nii Ameerika Riikide Organisatsioon kui ka ÜRO. Need valimised olid suurema tähelepanu all kui ükskõik millised muud valimised Ameerikas. Valimistel hoidsid silma peal 2578 välisvaatlejat, nende seas ka endine USA president Jimmy Carter, endine Argentina president Raúl Alfonsín, endine Colombia president Alfonso López Michelsen, endine Costa Rica president Rodrigo Carazo Odio ja veel paljud saadikud USA-st ning Kariibi mere ümbruse riikidest. Ortega ja tema poolehoidjad tunnistasid ausalt oma lüüasaamist ja vaatlejad jätsid maha vaid väikese meeskonna, et aidata neid võimu üleandmisel.
Presidendiametis
26. aprillil 1990 andis Violeta Chamorro ametivande. Tseremoonia peeti Rigoberto López Péreze staadionil, kohal oli umbes 20 000 inimest. Enam kui viiskümmend aastat oli möödunud viimasest korrast, mil valitsus oli rahumeelselt võimu opositsioonile üle andnud. See oli ka esimene kord riigi ajaloos, kus võimuvahetus leidis aset vabadel valimistel, milles osales suur osa rahvast. Kui välja arvata lubadus lõpetada sõda, puudus Chamorrol poliitiline platvorm. UNO ei suutnud üheski ülejäänud küsimuses konsensusele jõuda, kuna selle eri osade poliitilised vaated ulatusid äärmusparempoolsusest vasakradikaalsuseni. Nõnda siis vastandusid nad lihtsalt sandinistidele. Valimisi analüüsinud sotsiaalteadlased jõudsid järeldusele, et olukorras, kus USA sõjajõud olid äsja Panamasse tunginud ning seesama riik toetas intensiivselt kodusõja üht osapoolt, oli mõistlik eeldada, et riigile on parim see sõda kiiremas korras lõpetada ja teha lõpp valijate hirmule, et USA väed ka Nicaraguasse tungivad. Seda kinnitasid ka sandinistide analüütikud, jõudes järeldusele, et nad olid kaotanud valijatega kontakti. Marvin Ortega, kes oli enne valimisi viinud läbi rahvaküsitlusi, tõdes, et valijad ei hääletanud "tühja kõhu põhjal", ehkki riigi majanduslik seisukord tõotas muutuda halvemaks, vaid hääletasid oma vabaduste eest ja sõja vastu. Violeta Chamorro valitsusaastad tõid ka kaasa Nicaragua sotsiaalsete tingimuste halvenemise ja märkimisväärse majanduslanguse. Aastail 1990–2001 langes Nicaragua inimarengu indeksis 60. kohalt 119. kohale ja on ÜRO Arenguprogrammi andmetel muutunud Haiti järel vaeseimaks Ameerika riigiks.
Rahureformid
pisi|Tsementi valatud automaadid [[AK-47 Nicaragua keskel asuvas Chamorro rajatud Rahu pargis]] Ilmselt kõige olulisema osa Violeta Chamorro poliitilisest pärandist moodustavad tema rahureformid. Kõige tähtsama osa moodustas tema deklaratsioon, millega sõda kuulutati lõppenuks, sest see moodustas kogu tema ülejäänud poliitika keskme. Rahu tagamiseks vähendas ta nii sõjaväe võimsust kui ka suurust, tegi lõpu ajateenistusele ja asus sõjaväge demobiliseerima. Kohustusliku ajateenistuse kaotas ta juba ametisseastumise päeval ja paari võimul oldud nädalaga vähendas ta sõjaväe suurust poole võrra. Demobilisatsiooni osaks oli ka USA-lt toetust saavate contra 'te laialisaatmine, nii et sandinistide väeosadel ei olnud enam kedagi, kellega võidelda. See tõi kaasa ülimalt tõhusa rahuseisundi. Chamorro kuulutas välja ka poliitilistele kuritegudele üldise amnestia, jättes sandinistidele vähe protestiruumi ja tagades nii sujuva võimuülemineku. Üks vahenditest, millega ta contra 'te koostöö tagas, oli kohalikele võimustruktuuridele suunatud abipalve mõlemalt sõja osapoolelt relvade ära korjamiseks. Ta alustas ka agarat relvaostukampaaniat, mille eesmärgiks oli kõrvaldada vägivalla jätkumise oht; kõik sel moel kokku kogutud relvad valati spetsiaalselt selleks otstarbeks Managua all-linna rajatud väljakul Plaza de la Paz (Rahu väljak) tsemendi sisse, luues sellega sümboli, et need õudused ei kordu enam iialgi.
left|pisi|Tsementi valatud tank Chamorro rajatud Rahu pargis (Parque de Paz), mis sümboliseerib Nicaragua elanike tahet, et nende riiki ei kimbutaks enam kunagi taolised sõjaõudused Selle demobilisatsiooni negatiivseks pooleks oli asjaolu, et ligi 70 000 sõjaväelast jäid ilma tööta. Ajateenistujatele ei kujutanud see endast probleemi ja nad pöördusid lihtsalt koju tagasi, ent tegevteenistuses olevad sõjaväelased kaotasid sellega oma teenistuse, neile lubatud majad, maa ja raha ei jõudnud aga nendeni kas riigi puudulike ressursside tõttu või said nad neid makseid vaid ebaregulaarselt. Kuna aasta 1992 esimeses pooles said oma raha kätte vaid 5,8% endistest ohvitseridest, siis hakkasid levima oletused, et need, kes kuulusid selle 14% hulka, kes sõjaväeteenistusse jäid, või siis said oma raha kätte, olid uue võimu poolt soositud isikud. Sellise olukorra vastu protesteerimine viis aprillist detsembrini 1992 terve rea streikideni. Nii valitsuse sõjaväe veteranide ("recompas") kui ka vastupanuliikumise veteranide ("recontras") seas tekkisid rühmitused, kes soovisid taas relvastuda, ent kui nad taipasid, et on samas olukorras, otsustasid nad ühineda, nii et Chamorro pidi astuma samme nende maha rahustamiseks. Ta liitis osa endistest contra 'test kohaliku politseiteenistusega, andes neile ülesande uurida väiteid toime pandud politseivägivalla ja inimsusvastaste kuritegude kohta. Ta jätkas ka sandinistide agraarreformi, laiendades selle toimepiirkonda Kariibi mere rannikuni, et sõjaveteranide vajadus maa järele saaks rahuldatud. See tõi aga kaasa konflikti Kariibi mere äärsete põliselanikega ja pani surve alla riigi metsavarud, mis tõi kaasa kriitikalaine. Lisaks hakkasid paljud neist, kes olid sandinistide maareformiga saanud mingite maatükkide ühisomanikeks, neid nende varasematele omanikele tagastama, või siis müüsid oma osaluse edasi maa kokkuostmisega tegelevatele isikutele. Chamorro ei suutnud seda probleemi lahendada, ta tegeles vaid kõige märkimisväärsete olukordadega, jättes ülejäänud vaidlusalused juhtumid kõik kohaliku kohtusüsteemi lahendada.
Chamorro pidi üldiselt eri huvirühmade vahel balansseerima. Tema valitud assamblee juht Alfredo César jäi UNO-s hääletusel kõrvale. Partei valis sellesse ametisse hoopis Myriam Arguello ja Chamorro pidas oma sõna ning ei vaidlustanud seda otsust. Tema asepresidendiks valiti Virgilio Godoy, kes oli rangema poliitika toetaja ja soovis sandinistid kõikjalt võimustruktuuridest kõrval hoida. Samas otsustas Chamorro jätta Daniel Ortega venna Humberto Ortega sõjaväe juhiks, asudes ise ametisse ka kaitseministrina, ent andes samas Humbertole Nicaragua sõjaväes tähtsuselt teise ehk siis kaitsejõudude ülemjuhataja ameti. See andis Chamorro kritiseerijatele põhjuse teda sandinismis süüdistada, ent samas oli see otsus poliitiliselt äärmiselt tähenduslik. See näitas, et Chamorro on rahva heaolu nimel valmis kompromisse tegema ja leppimist edendama. Ta jättis ka kolm endise FSL-i valitsuse liiget ametisse, nende seas oli ka agraarreformi eest vastutav minister.
Suhted USA-ga
pisi|Silt Chamorro Rahupargis, millel tänatakse USA presidenti George H. W. Bushi tema panuse eest Nicaraguas demokraatia taaskehtestamisse Kui Chamorro presidendiks valiti, eemaldas George H. W. Bush Ronald Reagani sandinistide valitsusele kehtestatud majandusembargo ja lubas riigile osutada ka majanduslikku abi. Lisaks sellele tasus USA valitsus ka Nicaragua üle aja läinud võlad erapankade, Rahvusvahelise Valuutafondi (IMF) ja Maailmapanga ees. Osad Chamorro valis meeskonna liikmed lootsid USA-lt saada ühe miljardi dollari suurust abipaketti, et sõjast laastatud maa taas üles ehitada, ent Bushi administratsioon andis Nicaraguale Chamorro esimesel võimuloleku aastal (1990) ainult 300 miljoni dollari ulatuses abi, millele järgnes järgmisel aastal 241 miljonit dollarit. Arvestades seda laastamistööd, mille all Nicaragua oli kannatanud, ja uuesti võetud laene, kasvas riigi võlakoorem vaatamata sellele abile. Ka ei olnud saadud summad piisavad, et riigi olukorda märkimisväärselt paremaks muuta.
Ajal, mil Chamorro oli Nicaragua president, vähenes USA huvi Nicaragua vastu sedavõrd drastiliselt, et kui Chamorro aprillis 1991 USA-sse reidis, et riigile suuremat majanduslikku abi paluda, ilmusid teda kuulama vaid üksikud Kongressi liikmed. Kuna rahuläbirääkimised edenesid jõudsasti ja sandinistid ei kujutanud enam endast ohtu, oli Nicaragua USA välispoliitika asjatundjate jaoks muutunud Lähis-Idaga võrreldes märkimisväärselt väheolulisemaks. Chamorro valitsus lootis suhteid USA-ga paremaks muuta ja seetõttu loobus seadusest, mis nägi ette kohtuasjas Nicaragua USA vastu USA-lt kompensatsiooni nõudmist, mis oli kahe riigi vahel olnud pikka aega vaidlusobjektiks, ja loobus ka kohtuasjast. USA oli nimelt keeldunud tunnustamast Rahvusvahelise Kohtu viis aastat varasemat otsust, mis leidis, et USA on contra 'te toetamisel rikkunud rahvusvahelist õigust, ja nägi ühtlasi ka ette reparatsiooni.
1992. aastal üritas USA senaator Jesse Helms lõpetada Nicaraguale antava majandusabi programmi. Ta esitas senatile raporti, milles andis teada, et sandinistid kontrollivad ikka veel suurt osa Nicaragua administratsioonist, ja pani ette, et Nicaragua valitsuses tuleks kõik sandinistid asendada endiste contra 'tega, riigis tuleks välja vahetada kõik kohtunikud ja tagastada kogu revolutsiooni ajal USA kodanikelt konfiskeeritud vara. Chamorro valitsus eitas Helmsi süüdistusi, sellal kui Violeta Chamorro üritas tema nõudmistele mingil määral vastu tulla. Helmsil õnnestus mõjutada Kongressi meeleolusid ja see tühistaski Nicaraguale 1992. aastal määratud 104 miljoni dollari suuruse abipaketi, mis riigile selleks aastaks juba lubatud oli. Kongress loobus abipaketist ja võttis vastu Helmsi nõudmised kuu aega pärast seda, kui Chamorro oli loobunud kohtuasjaga Nicaragua USA vastu riigile mõistetud reparatsioonist.
Majanduslik stabiilsus
Chamorro sai pärandiks kodusõjast laastatud majanduse ja 1988. aastast riiki laastanud hüperinflatsiooni. Chamorro valitsus asus otsemaid tegelema inflatsiooni peatamisega. Francisco Mayorga neoliberalistlik plaan nägi ette Nicaragua integreerimise ülemaailmse turuga, suurema välisinvesteeringute hulga, välisilmast sõltumise vähendamise ja senisest suurema erastamise. Kõigepealt liitis valitsus riigile kuuluvad ettevõtted ühtseks aktsiaseltsiks, mis kandis nime Corporaciones Nacionales del Sector Público (CORNAP, eesti keeles 'avaliku sektori riiklikud ettevõtted'), seejärel asuti neid aga erastama. Eesmärgiks oli koguda riigile vajalikku raha, erastades 1993. aastaks 90% CORNAP-sse kuuluvatest ettevõtetest, ent see protsess edenes oodatust aeglasemalt. Kasutusele võeti ka uus raha córdoba oro, mille kurss võrdsustati USA dollari omaga, ent uus raha ei kujunenud piisavalt usaldusväärseks, kuna peagi oli kolmandik sellest pankades dollarite vahetatud. Nii raha devalveerimine kui ka esmatarbekaupadele makstava riikliku toetuse kaotamine vähendasid valitsuse kulusid, ent see tõi kaasa rahutusi nii töölisklassi kui ka madalama sissetulekuga keskklassi seas, sest neid ootasid ees nii hinnatõus, erastamisest tingitud koondamised kui ka samale tasemele jäävad palgad.
Chamorro valitsusaja esimestel kuudel kärbiti ka riiklikke sotsiaalprogramme, nende hulgas haridustöötajatele tasuta ühistranspordižetoonide jagamist, eakate ja invaliidide pensioneid, laste hooldele ja õppele kulutatavat raha ning tervishoiuprogrammide rahastamist. 1991. aastaks tõid Chamorro valitsuse rakendatud ranged meetmed kaasa massilise streigilaine. Chamorro otsustas ka tunnustada erastatavate ettevõtete tööliste õigust 25 protsendile ettevõtete aktsiatest, kuigi see otsus tõi kaasa kriitikat nii siseriiklikul tasandil kui ka välisilmast. Sandinistid, kes olid oma valitsuse ajal võtnud oma kontrolli alla osa varem erasektorile kuulunud ettevõtetest, erastamist ei toetanud, ent nad kiitsid heaks otsuse, mille põhjal osa ettevõtete kasumist pidi kuuluma töölistele. Tema valitsuskoalitsiooni paremradikaalsem tiib aga ei toetanud üldse ettevõtluse vallas kompromisside tegemist. Nii USA saatkond kui ka United States Agency for International Development (USA Rahvusvahelise Arengu Agentuur) väljendasid oma rahulolematust nende lepingute üle; ka polnud nad rahul selle tempoga, millega majanduskavasid ellu viidi. Vaatamata paljudele kavadele oli põhivahendiks inflatsiooni ohjeldamisel siiski Lacayo rahuplaanis ette nähtud riigi välisvõla vähendamine, mille nimel algasid läbirääkimised. Nicaragua valitsus suutis saavutada seda, et 75% nende välisvõlast kustutatakse tingimusel, et edasised makseid ei hiline. Nagu juba varem mainitud, abistas USA Nicaraguat, tasudes sildfinantseerimisega riigi kauaks maksmata jäänud võla erapankade (sealhulgas Interameerika Arengupanga), Rahvusvahelise Valuutafondi (IMF) ja Maailmapanga ees. Ka aitas USA korraldada läbirääkimisi, millega kustutati 95% Nicaragua võlast Colombia, Mehhiko ja Venezuela ees. Nõnda sai riik hüperinflatsiooni kontrolli alla ja sealne rahaturg avati taas, ent seda kõike jäi varjutama suur tööpuudus, tööliste alarakendatus ja üleüldine majandusseisak. SKP langes ja kaubandusdefitsiit kasvas, üleüldiselt aga põhjustasid madalad palgad ja kärped haridus- ning tervishoiusüsteemis vaesuse kasvu ja majanduslikke pingeid.
Aastail 1990–1991 oli Nicaragua ühe elaniku kohta saadava välisabi arvestuses Iisraeli järel teisel kohal maailmas, kuni 1995. aastani moodustas välisabi 29,9% riigi SKP-st. See põhjustas omakorda korruptsiooni levimist – paljud tema valitsuse ministrid olid seotud korruptsioonijuhtumitega. Neist tuntuimaks sai Chamorro sugulase Antonio Lacayo juhtum, mille uurimise eest vallandati riigi ülemaudiitor Guillermo Potoy. Teine valitsuse liige, keda korruptsioonis ja välisabi kõrvaldamises süüdistati, oli minister Antonio Ibarra.
Hannah Waddingham
Hannah Waddingham (sündinud 28. juulil 1974 Londonis Ühendkuningriigis) on inglise laulja ja näitleja. Ta on HBO teleseriaali Game of Thronesis näidelnud alates 5. hooajast tegelasena Septa Unella. Tema ema oli ooperilaulja, kes liitus English National Operaga, kui Hannah oli 8-aastane. Ta kasvas üles lavakunsti keskel.
Violeta Chamorro
Majanduslik stabiilsus
Sel perioodil kaotati ka Nicaragua raudteevõrgustik, kuna see ei olnud majanduslikult rentaabel. Selle infrastruktuur müüdi maha.
Hannah Waddingham
2023. aasta Eurovisiooni lauluvõistlusel oli ta üks kolmest naisõhtujuhist poolfinaalides, kellega liitus finaalis Graham Norton.
Violeta Chamorro
Majanduslik stabiilsus
Liberaliseeritud riigis kujunesid välja ka mitmed protsessid, mis töötasid majanduskasvule ja stabiliseerimispoliitikale vastu. Nii puudus riigil võimalus kontrollida monopoolselt kehtestatud hindasid, intressimäärade kasvu, raha suunamist säästuhoiustesse ja kapitaliäravoolu, samuti kujunesid spekulatsioonid majanduses tootlikest investeeringutest olulisemateks. Kuna haridust rahastati vähem, kasvas ka kirjaoskamatuse tase riigis, olles lõpuks 35%. 1996. aastaks oli vaesusse sattunud 54% riigi elanikkonnast, riigi maapiirkondadest elas vaesuses aga koguni 64% riigi elanikest.
Põhiseaduslik kriis
Lisaks maad vaenavatele majandusraskustele kujutas rahule riigis suurt ohtu ka 1995. aastal alguse saanud põhiseaduslik kriis. Kui Chamorro võimule sai, kehtis riigis 1987. aastal vastu võetud põhiseadus, mille olid koostanud sandinistid. Sellele olid omased tugev täidesaatev võim ja palju nõrgemad ning sellega seotud seadusandliku ja kohtuvõimu organid. 1993. aastal asusid seadusandlikud organid riigi valitsuse ümberstruktureerimise nimel seda põhiseadust läbi vaatama. Pärast aasta kestnud arutelusid anti parandusettepanekud üle Rahvusassambleele, kiideti seal esimeses hääletusringis heaks ja võeti veebruaris 1995 vastu. Põhiseadusliku reformi eesmärgiks oli vähendada presidendivõimu riigis. Selles olid ette nähtud meetmed suunamaks maksude kogumine, ajateenistuse keelustamine ja omandiõiguste tagamine seadusandliku organi haldusalasse, samuti ka kärpida ohtu, et võimulolev president ka võimule jääb või upitab sinna oma lähisugulased. Chamorro keeldus nende muudatuste avaldamisest seadusemuudatusi kajastavas ajalehes La Gaceta, väites, et seadusandlikud organid on ületanud oma võimu piire.
Seadusandlikud organid avaldasid vastuseks muudetud põhiseaduse ise, luues nii sisuliselt olukorra, kus riigil oli korraga kaks põhiseadust. Ka Ülemkohus ei suutnud selles küsimuses selgust luua, kuna neil puudus selleks vajalik kvoorum. Et kvoorum tagada, määrasid seadusandlikud organid Ülemkohtusse kuus uut kohtunikku, ent kohus keeldus ka pärast seda otsust langetamast, leides, et uues koosseisus tegutsemine oleks juba iseenesest nende määramisõiguse tunnistamine ja seega nõustumine uue põhiseadusega. Seejärel suutis Chamorro veenda Ülemkohut võtma vastu otsust, mis muutis uue põhiseaduse väljaandmise õigustühiseks. See ärgitas Assambleed keelduma tunnustamast Ülemkohtu autoriteeti. Taoline olukord pani välisinvestorid muretsema riigi tuleviku pärast ja kaaluma riigile antava abi mujale suunamist. Siis asus läbirääkimisi vahendama katoliku kiriku kardinal Miguel Obando y Bravo, kes suutis ka osapooled lepitada. Chamorro nõustus seadusega ettenähtud korras avaldama põhiseaduslikud parandused, tingimusel, et Assamblee lubab presidendil edaspidigi välisabi ja maksualastes küsimustes kaasa rääkida, kuigi tema otsused ei pidanud enam olema automaatselt jõustuvad seadused. Chamorro kiitis heaks ka ühe olulisema muudatuse, mis puudutas onupojapoliitikat. Mõlemad pooled pidasid taolist tulemust oma võiduks, kuigi lahendamata jäi Ülemkohtu küsimus. Assamblees oldi veendunud, et uute kohtunike ametissemääramine oli seadustega igati kooskõlas, Chamorro keeldus aga nende ametissemääramist tunnistamast.