cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ameerika Ühendriigid
Veestik
Valdav osa USA territooriumist kuulub Atlandi vesikonda, ainult läänepoolsete mäestike jõed voolavad Vaiksesse ookeani. USA keskosas hõlmab Mississippi jõestik. Idapoolsed lisajõed nagu Ohio on veerohked ja laevatatavad, läänepoolsed nagu Arkansas ja Red River jäävad suvel palju madalamaks, sest vett kasutatakse niisutuseks. Apalatšidest algavad lühikesed veerohked jõed, mis Piedmonti platoolt lasuvad kõrgete jugadena. Vaikse ookeani vesikonna jõed voolavad osalt kanjonites ja on energiarikkad (Columbia, Colorado). Suures nõos on perioodilised või lühiaegsed jõed. USA põhjapiiril asub Suur järvistu. Kordiljeerides ja Apalatšide keskosas on palju väikesi liustikujärvi, lääneosa platoodel ja nõgudes leidub jäänukjärvi nagu Suur Soolajärv.
Jõed saavad oma vee põhjaveest, sadametest ja lumesulamisveest. Alaskas on toitumisallikaks ka liustikud. Veetase kõrge, kui on palju sademeid. Esineb põudasid, mis langetavad veetaset. Jõgedel esineb üleujutusi, põhjustajaks liigsed sademed, orkaanid.
Suuremad jõed
Jõed saavad oma vee põhjaveest, sadametest ja lumesulamisveest. Alaskas on toitumisallikaks ka liustikud. Veetase kõrge, kui on palju sademeid. Esineb põudasid, mis langetavad veetaset. Jõgedel esineb üleujutusi, põhjustajaks liigsed sademed, orkaanid.
Maailma viiekümne pikima jõe nimistusse mahuvad sellised USA territooriumil voolavad jõed nagu Mississippi (algab Itsasca järvest Minnesotas ja suubub Mehhiko lahte; pikkus 3779 km), Missouri (algab väikejõgede liitumisega ja suubub Mississippisse; pikkus 3726 km), Ohio-Allegheny (algab Pennsylvania osariigis ja suubub Mississippi jõkke; pikkus 2102 km), Colorado jõgi (algab Grandi maakonnas USA-s ja suubub California lahte; pikkus 2333 km). Võrdluseks võib tuua Eesti pikima Võhandu jõe, mille algus paikneb Otepää kõrgustikul ja mis suubub Lämmijärve, läbides kokku 156 kilomeetrit.
Suuremad järved
Maailma neljakümne suurema järve nimistusse mahuvad järgmised osaliselt või täielikult USA territooriumil asuvad järved: Ülemjärv (82 414 km2; suurim sügavus 406 m), Huroni järv (59 596 km2; suurim sügavus 229 m), Michigani järv (58 016 km2; suurim sügavus 281 m), Erie järv (25 821 km2; suurim sügavus 64 m), Ontario järv (19 477 km2; suurim sügavus 237 m) ja Suur Soolajärv (4662 km2; suurim sügavus 7 m).
Laevatatavad veekogud
Siseveetransport on tähtis eelkõige Suurel järvistul maagi ja söe veoks. Teine piirkond on Mississippi koos lisajõgede, eelkõige Ohioga. Kanalite kasutamine on viimasel ajal vähenenud. Tähtsuse on säilitanud piki Mehhiko lahe rannikut kulgev kanal, eriti naftaveoks Texase ja Mississippi vahel.
Ameerika Ühendriikide riigikaitse
Ameerika Ühendriikide riigikaitse aluseks on Ameerika Ühendriikide relvajõud, kuhu kuuluvad maaväed (US Army), merevägi (US Navy), merejalavägi (US Marine Corps), õhujõud (US Air Force) ja rannavalve (US Coast Guard). Relvajõudude üle teostab tsiviiljuhtimist Ameerika Ühendriikide Kaitseministeerium ning sõjaväe operatiivjuhtimisorgan on Staabiülemate ühendkomitee, mis ühendab eri väeliikide staabiülemaid.
Kuna Ameerika Ühendriigid on potentsiaalsetest vaenlastest Vaikse ja Atlandi ookeani abi eraldatud, peetakse ainsaks reaalseks ootamatu rünnaku ohuks Ameerikale on mandritevaheliste või kosmoses paiknevate raketikomplekside rünnakut, mille ärahoidmiseks ja õigeaegseks eelhoiatusprogrammiks on NORAD (Ameerika Ühendriikide ja Kanada Põhja-Ameerika õhukaitsesüsteem), mille keskus asus algul Colorado Springsis ja hiljem 1962. aastast Colorado osariigis Cheyenne mäel.
Ameerika Ühendriikide sisejulgeolek
Ameerika Ühendriikide sisejulgeolekusüsteemi ehk luurekogukonna moodustavad pärast 2001. aasta 11. septembri terrorirünnakuid terrorirünnakut reorganiseeritud sisejulgeolekuasutused, mille juht on riikliku julgeoleku direktor (ingl Director of National Intelligence) James R. Clapper, kelle üldalluvuses on Sisejulgeolekuministeerium, Föderaalne Juurdlusbüroo.
Rahvastik
pisi|USA rahvaarv 1950–2050 võrrelduna teiste riikidega. Tänu suurele illegaalsele [[immigratsioonile jätkub kiire rahvaarvu kasv ka 21. sajandil, see on siiski aeglasem kui vähearenenud maades]]
USA on rahvaarvu poolest kolmas riik maailmas. 17. oktoobril 2006 ületas rahvaarv 300 miljoni piiri. Oktoobris 2012 oli rahvaarv 314,6 miljonit. Tänu sisserändele on elanikkond alati kiiresti kasvanud, kiire kasv jätkub ka praegu ja seniste trendide jätkudes ületab USA rahvaarv pärast 2050. aastat praeguse Euroopa Liidu rahvastiku.
Ameerika Ühendriigid on etniliselt väga mitmekesine maa. Rahvastiku üle peetakse arvestust rassitunnuste ja etnilise päritolu järgi. 2010. aasta rahvaloenduse järgi on rahvastikust 72,4% valgenahalised, 12,6% afroameeriklased, 4,8% Aasia päritolu ameeriklased, 0,9% põlisameeriklased (indiaanlased ja eskimod), 0,2% Hawaii ja teiste Vaikse ookeani saarte põliselanikud, 6,2% muudest rassidest ja 2,9% kahest või enamast rassist.
Keel
Ameerika Ühendriikidel ei ole riigikeelt, kuid de facto on ametlik keel inglise keel. 32 osariigis on inglise keelel ametlik staatus. Lisaks on ametlik staatus havai keelel Hawaii osariigis ja 20 põlisrahva keelel Alaska osariigis.
Ainult inglise keelt rääkis 2003. aastal kodus 214,8 miljonit inimest (81,6%), hispaania keelt 29,7 miljonit, hiina keelt 2,2 miljonit, prantsuse keelt 1,4 miljonit, tagalogi keelt 1,3 miljonit, vietnami keelt 1,1 miljonit ja saksa keelt 1,1 miljonit ameeriklast.
Religioon
USA-s domineerivad protestantlikud kristlikud kirikud.
17. ja 18. sajandil oli suurem osa uusasunikest Suurbritannia kolooniates religiooni suhtes ükskõiksed. Sisserändajad olid erineva taustaga, erinevalt Euroopast puudus asumaadel ka keskne religioosne institutsioon. Nii valitses noores USA-s ühtaegu nii suur usuline segadus kui ka liberaalne suhtumine piibli erinevatesse tõlgendustesse.
Ajalugu
Põhja-Ameerika esmaasukad jõudsid tänapäeva Ameerika Ühendriikide ja Kanada territooriumile vähemalt 15 000 aastat tagasi Aasiast Alaska kaudu. Eurooplaste tuleku ajaks 16. sajandil olid indiaanlased hõivanud peaaegu kogu Ameerika maailmajao. Indiaanlaste hõime oli palju ja nende elulaad oli erinev. Mehhikost põhja poole jäävatel aladel elasid (enamasti väikestes külades) algonkinid, irokeesid, siuud, atapaskid jpt indiaanlaste hõimud, kes tegelesid põllumajanduse, küttimise ja korilusega.
Eurooplaste asustus Ameerikas
, Euroopa kolonisatsioon Kanadas 16. sajandi algul siirdusid Mehhiko ala hõivanud hispaanlased Floridasse ja sealt põhja poole, 1565. aastal rajasid nad San Augustine'i, tänapäeva USA territooriumi esimese eurooplaste püsiasunduse. 16. sajandil hakkasid Ameerikasse rändama ka prantslased ja inglased. Esialgu tuli Euroopast vaid maadeuurijaid ja karusnahakaupmehi, aga 17. sajandi algul hakati rajama püsiasustust. Uus-Prantsusmaa koloonia, mis rajati 1604. aastal, ulatus 1680. aastatel Suurest järvistust lõunasse.
Esimese katse kolooniat asutada tegid inglased 1585. aastal Virginias Walter Raleigh' juhtimisel, kuid see ebaõnnestus. 1607. aastal rajas Virginia Company sadakond Inglismaalt pärit kolonisti Chesapeake'i lahe äärde Jamestowni – Põhja-Ameerika esimese püsiva inglaste asunduse (sellest kasvas välja Virginia koloonia). Järgmise 150 aasta jooksul jätkus kolonistide saabumine ning asustati peaaegu kogu rannikuala. Kolonistide enamiku moodustasid inglased, ent oli ka Hollandi (aastast 1613) ja Rootsi asundusi (aastast 1632), tuli prantslasi, sakslasi, iirlasi jt.
18. sajandi keskpaigaks oli suurem osa inglaste asundusi jagunenud 13 koloonia vahel. Igaühel neist oli oma kuberner ja seadustik, ent Suurbritannia kuningriigi valitsuse all. 13 kolooniat moodustasid kolm suurt rühma: Uus-Inglismaa (Massachusetts, Connecticut, Rhode Island, New Hampshire); Kesk- (New York, New Jersey, Pennsylvania, Delaware) ja Lõuna kolooniad (Virginia, Maryland, Põhja-Carolina, Lõuna-Carolina, Georgia, kus kolonistid olid Inglismaa katoliiklased). Marylandi ja Virginia koloonia ja teistes Lõuna kolooniates tegeleti tubakakasvatusega, mille toodang veeti Euroopasse, nendesse piirkondadesse hakati ka 17. sajandi II poolel tooma Aafrika orje.
Uus-Inglismaa kolooniad rajasid Inglismaa ametlikule kirikule vastanduvad puritaanid. Esimesena asutasid nad 1620 Plymouthi (ümberasujate tuntuim laev on Mayflower). Uus-Inglismaa majandus tugines eeskätt enda tarbeks mõeldud põllundusele, ent tegeldi ka laevaehituse, kalanduse ja metsamaterjali tootmisega; aafriklastest orje oli neis kolooniais vähe. Keskkolooniad tekkisid, kui Briti kolonistid võtsid hollandlaste ja rootslaste rajatud asundused üle; õitsvaimaks kolooniaks kujunes neist kveeker William Penni juhitud Pennsylvania.
Eurooplaste asunduste laienemine indiaanlastele kuulunud aladele tõi paratamatult kaasa kokkupõrked indiaanlastega (Indiaanisõjad). Esimene suurem sõda toimus 1622–1636 Virginias, alguses suhteliselt edukad olnud indiaanlased said lõpuks kehvema relvastuse ja hõimudevahelise üksmeele puudumise tõttu lüüa.
Ameerika kolooniate iseseisvumine
Suurbritannia kuningriigi ja Ameerika kolooniate suhted teravnesid pärast Seitsmeaastast sõda. 1763. aasta Pariisi rahu lõpetas kolooniais prantslastega sõdimise, Suurbritannia oli saanud aga enda võimu alla peaaegu kogu Põhja-Ameerika, ent kuna Euroopas toimunud sõda oli olnud Suurbritanniale kurnav, võttis Suurbritannia parlament vastu mitu seadust, mis suurendasid kolonistide maksukoormat ja piirasid nende majanduslikku arengut ja nende õigusi. Tekkis mitu Suurbritannia vastast ja iseseisvust toetavat võitlusühingut (tuntuim Vabaduse Pojad), boikoteeriti Briti kaupu (Bostoni teejoomine).
5. septembril 1774 tuli Philadelphias kokku I Kontinentaalkongress, kus kinnitati lojaalsust Suurbritannia kuningriigile, ent samas kutsuti boikoteerima kõiki Briti päritolu kaupu, kuni pole tühistatud kolooniate arengut piiravad seadused. Suurbritannia valitsus üritas kolonistidelt relvi ära võtta ja vahistada nende juhte. 19. aprillil 1775 tehti selline katse Massachusettsis, mis ajendas iseseisvussõja (Ameerika Ühendriikide Iseseisvussõda) puhkemise.
10. mail 1775 kogunes II Kontinentaalkongress, mis valis loodava ameerika kolonistide armee etteotsa Virginia osariigist pärit George Washingtoni. 4. juulil (Ameerika Ühendriikide iseseisvuspäev) 1776 võttis II Kontinentaalkongress vastu Thomas Jeffersoni koostatud Ameerika Ühendriikide Iseseisvusdeklaratsiooni, millega kuulutati 13 Põhja-Ameerika kolooniat iseseisvaks ja loodi Ameerika Ühendriigid (Varasem nimetus oli Ühendatud Kolooniad).
Ameerika kolooniate iseseisvumiseks Suurbritannia kuningriigist toimunud Iseseisvussõja lõpetas Pariisis 3. septembril 1783 sõlmitud Pariisi rahu, millega Suurbritannia tunnustas seniste Suurbritannia kolooniate iseseisvust.
1787. aastal kiitis Delaware'i osariik esimesena heaks USA põhiseaduse ja sellepärast nimetatakse teda esimeseks osariigiks.
Ameerika Ühendriikide laienemine
pisi|Louisiana tänapäeva osariikide taustal
1803. aastal ostsid Ameerika Ühendriigid Prantsusmaalt Louisiana ning selle ostuga kasvas USA territoorium peaaegu kahekordseks. Mississippi suudmealal asuv USA osariik Louisiana eraldati 1812. aastal ja see hõlmab sellest piirkonnast vaid väikese osa. Louisiana osariigist ülejäänud ala nimetati Missouri alaks.
Laieneval ning majanduslikult kiiresti areneval Ameerika Ühendriikidel tekkis merekaubanduse pinnal konflikt Suurbritanniaga ning 1812 kuulutati endisele emamaale sõda, mille käigus 1814 vallutasid inglased küll Washingtoni linna, ent ameeriklased suutsid oma iseseisvust kaitsta. Sõja lõpetanud 1814. aasta Genti rahulepinguga taastati sõjaeelne seisukord. Põhja-Ameerika mandril asuv Kanada jäi endiselt Suurbritannia kolooniaks.
1823. aastal kuulutas president James Monroe USA välispoliitika alusena välja Ameerika laienemise strateegilisi huve kaitsva seisukoha, mille järgi Ameerika Ühendriigid vastustasid Euroopa mõju laienemist Ameerikas (Monroe doktriin). USA ise oli sel ajal üha laienemas läände: 1845. aastal annekteeriti algselt Mehhiko valduses olnud ja 1836 iseseisvunud Texas, 1846. aastal sunniti Suurbritannia loobuma Oregonist. Mehhiko alasid liidendati ka Ameerika Ühendriikide – Mehhiko sõjaga. Sõja lõpetanud Guadalupe Hidalgo rahulepinguga 2. veebruarist 1848. aastal jäi Mexico ikka Mehhikole, kuid Texasest, Californiast, New Mexicost, Utah'st, Nevadast ja Arizonast said USA uued territooriumid. Seejärel ulatus USA ühest ookeanist teiseni. 1853. aastal ostis USA Mehhikolt veel väikese maariba Arizona ja New Mexico lõunaosas ning sellega oli saavutatud riigi tänapäevane ulatus (hiljem lisandusid veel 1867. aastal Venemaalt ostetud Alaska ja 1898. aastal annekteeritud Hawaii). 1898 puhkes Hispaania-Ameerika sõda, mille tulemusena sai USA Hispaanialt Guami, Puerto Rico ja Filipiinid ning kehtestas protektoraadi Kuuba üle.
Ameerika Ühendriigid ja indiaanlased
Asunike ja kolonistide läände liikudes hõivati üha enam indiaanlaste maid. 1830. aastal võttis Kongress Demokraatliku Partei juhi president Andrew Jacksoni vastu seaduse, millega kõik USA idaosas elavad indiaani hõimud pidid loovutama oma maad ning vastutasuks saama territooriumid läänes. USA kaguosas elanud hõimud eesotsas tšerokiidega üritasid kõiki seaduslikke vahendeid kasutades oma maid säilitada, ent ehkki USA Ülemkohtule esitatud protesti lahend oli neile soodne, keeldus president Andrew Jackson seda aktsepteerimast. Umbes 4000 tšerokiid (neljandik ümberasustatutest) suri 1838–1839 küüditamisteekonnal (Pisarate rada). Järgmistel aastatel asustas valitsus ümber ka teisi indiaanihõime.
Kodusõda
Farmerite tööle ja tööstusele tuginevate ja kaitsetolle pooldavate põhjaosariikide ning suuristandustele tuginevate ja vabakaubandust toetavate lõunaosariikide vastuolud kasvasid, ning põhiliseks pingeallikaks oli jätkuvalt orjanduse küsimus. 1854. aastal asutasid orjusevastased põhjaosariiklased Vabariiklik Partei, mille kandidaat Abraham Lincoln võitis 1860. aasta presidendivalimised. 1861. aastal lõid Ameerika Ühendriikidest lahku 7 lõunaosariiki (hiljem veel 4), kes moodustanud Konföderatsiooni. 12. aprillil 1861 puhkes Ameerika Ühendriikide kodusõda, mis lõppes 9. aprillil 1865 põhjaosariikide võiduga. Sõja käigus 1. jaanuaril 1863 kehtestatud proklamatsiooni kohaselt kaotati orjus kõikidel aladel, mida kontrollis Konföderatsioon. Terves riigis kaotati orjus 1865. aasta detsembris, kui hakkas kehtima põhiseaduse 13. parandus.
Majandus
Ameerika Ühendriigid on maailma suurima majandusega riik. Riigi nominaalne SKP oli 2010. aastal 14,7 triljonit dollarit, mis moodustab umbes veerandi kogu maailma majandusest. SKP ostujõu pariteedi alusel inimese kohta oli 47 284 dollarit. SKP-st moodustab tööstus 21,9%, teenused 76,9% ja põllumajandus 1,2%. Suurimad kaubanduspartnerid on Hiina, Mehhiko ja Kanada.
Töötute osakaal oli juunis 2011 9,2%.
Riigivõlg on septembris 2011 14,7 triljonit dollarit, mis moodustab 100% riigi SKP-st.
Lähetus ellu
"Lähetus ellu" on 1931. aastal valminud Nõukogude Liidu mängufilm, esimene Nõukogude täispikk helifilm.
Filmis kujutatud sündmuste aluseks on Moskva lähedal asunud Genrihh Jagoda nimelise bolševistliku töökommuuni tegevus, mida juhatas OGPU töötaja Matvei Pogrebinski.
Sisu
Filmi tegevus toimub 1923.–1924. aastal. Moskvas on tuhandeid järelevalveta lapsi ja noorukeid. Miilits tegeleb nende püüdmisega ning enamus neist tabatakse ja saadetakse lastekodudesse. Ent on mõnikümmend last, kes jooksevad pidevalt lastekodudest ära. Nikolai Sergejev teeb ettepaneku rajada nende ümberkasvatamiseks töökommuun. Kuid tänavalaste ümberkasvatamine osutub küllalt raskeks.
1360. aastad
1360. aastad
1360. aastad on aastad 1360–1369 pKr.
Sajandid: 13. sajand - 14. sajand - 15. sajand
Kümnendid: 1310. aastad 1320. aastad 1330. aastad  1340. aastad 1350. aastad - 1360. aastad - 1370. aastad 1380. aastad 1390. aastad 1400. aastad 1410. aastad
Aastad: 1360 1361 1362 1363 1364 1365 1366 1367 1368 1369
Emulaator
Emulaator (inglise emulator) on arvutiprogramm, mis võimaldab programme käivitada teises riistvaras või operatsioonisüsteemis kui see, mille jaoks need tegelikult on loodud. Emulaator on masinkoodi käivitav interpretaator.
Haarats
Haaratsi hoidejõu valem
, kus
Arvestada tuleb kindlasti ka mehhanismi (näiteks tööstusroboti), mille külge on haarats kinnitatud, kiirendust.
10. armee
10. armee võib viitada mitmete riikide väeüksusele.
Flight of the Amazon Queen
"Flight of the Amazon Queen" on ettevõtte Interactive Binary Illusions 1995. aasta seiklusmäng DOS-ile ja Amigale. 2004. aastast alates on mäng tasuta tarkvarana allalaaditav ning ScummVM-iga mängitav.
Mäng toimub 1940. aastatel ning meenutab tolleaegseid pulp-seiklusjutte. Mängija juhib lendur Joe Kingi, lennuki Amazon Queen omanikku. King kukub lennukiga mängu alguses Amazonase džunglisse ning peab päästma oma reisija, kuulsa filmistaari Faye Russeli, samuti amatsoonide hõimu ja kogu maailma hullumeelse teadlase käest, kes soovib amatsoonid dinosaurusteks muundada.
Üheksa jardi
"Üheksa jardi" on 2000. aastal USAs valminud must komöödia, mille peaosades Matthew Perry ja Bruce Willis.
Filmile valmis 2004. aastal järg pealkirjaga "Kümme jardi"
Süžee
Peategelane Oz (Matthew Perry) on masendunud ja veidi neurootiline hambaarst, kes kolinud oma naise Sophiega (Rosanna Arquette) Kanadasse tolle ema juurde elama, kuna varalahkunud äiapapa jättis nende ühise hambaravipraksise suurtesse võlgadesse. Kui Ozi kõrvalmajja kolib elama endine palgamõrvar Jimmy 'The Tulip' Tudeski (Bruce Willis), muutub Ozi rahulik elu päevapealt.
Ottar Hålogalandist
pisi|Ottari reis Ottar (vanapõhja Óttarr, vanainglise Ohthere; 9. sajand) oli Hålogalandis elanud norra pealik ja kaupmees.
Ta võttis ette merereisi Valgele merele. Sealt sõitis ta piki Norra rannikut Skiringssalini Vestfoldis (praegune Kaupang Tjøllingi vallas), edasi Hedebysse ning lõpuks Inglismaale, kus asus Alfred Suure teenistusse.
Ottar andis Alfredile oma merereisidest suulise aruande, mis sisaldab väärtuslikke teateid tollasest Norrast ja Valge mere rannikust. Alfred Suur on selle ladina keeles kirja pannud.
Egon Rannet
Egon Rannet (kuni 22. aprillini 1940 Jevgeni Brükke; 29. november 1911 Stockholm – 1. november 1983 Tallinn) oli eesti kirjanik. Kuni 1940. aastani oli ta perekonnanimi Brükke, vahel kasutas ka nimekuju Brücke. Eesnimi oli sündides Eugen.
Päritolu
Ema abiellus uuesti Mihkel Waarmaniga (sündinud 1895) Läänemaalt.
Elulugu
Rannet sündis Stockholmis ja elas Rootsis aastatel 1911–1913, seejärel kolis perekond Tallinna. Rannet õppis Kopli algkoolis, kus jäi teiseks aastaks neljandasse klassi istuma. Lõpetas 1925. aastal algkooli. Viiendat klassi jätkas ta Raua tänava algkoolis, kuid katkestas pärast esimese poolaasta lõppu õpingud. Õppis aastatel 1926–1928 Tallinna Kaarli Gümnaasiumis. Pärast ema surma pidi endale ise elatist hankima, sattus noorukina Tallinna allilma küüsi, teda kutsuti "Brücke-poiss, Viru uulitsa hirm". Proovis asuda isa kutsel, mis tuli Nõukogude saatkonna vahendusel, ümber NSV Liitu. Aastatel 1927–1937 tegi ta Tallinnas ja mujal juhutöid, oli karjane ja tööpoiss talus, katelsepa käealune, maanteede kiviklompija, laevapoiss rannalaevades, kingsepa õpilane, kelner, dokitööline, ehitus- ja raudteetööline, maaler. Teenis 11 kuud sundaega kaitseväes, Pioneeripataljoni raudteekompaniis 1932–1933 dresiinijuht.
Enda sõnul oli tema kirg raamatute lugemine. Ta oli sportlik, ujus ja käis kergejõustikukursustel, oli Tallinna töölisspordi ühingu liige. Osales vapside liikumises löömamehena. Sooritas 1936. aastaks iseõppijana eksamid Tallinna Kolledžis, jõudis 9. klassi. 1936. aastal sisenes ebaseaduslikult Soome Vabariiki, peeti kinni Soome merevalve poolt. Otsis Soomes tööd. Seejärel töötas autofirmades Zimmermann-Möller ja R. Niibo, kindlustusfirmas Eesti Lloyd elukindlustusagendina ning autoäris "Valmet ja Ko" prokuristina, pärast juunipööret sama firma likvidaator.
27. juulil 1941 mobiliseeriti Punaarmeesse, sattus Tšeljabinski oblastis Zlatoustis 793. tööpataljoni. Vabanes sealt 11. jaanuaril 1942 haiguse tõttu. Rahvusväeosade formeerimisel ilmus kirjelduste järgi "turske" Rannet Taškendi kogunemispunkti, kuid ei siirdunud sealt kohe õppelaagrisse, vaid jäi mõneks ajaks Taškenti. Sõjakaaslane Juhan Peegel kinnitab, et Rannet tahtis kaaslasega põgeneda üle Iraani piiri. Väeossa jõudis ta läbi Kaukaasia. Rannet sõdis Teises maailmasõjas Eesti Laskurkorpuses, 249. Eesti Laskurdiviisis, 779. suurtükiväepolgus, suurtükiväe ratsaluurajana. Ühtlasi oli ta polgu spordiinstruktor. Rannet valiti 1942. aastal 249. laskurdiviisi klubi spordikomisjoni. 1943. aastal jõudis ta olla ka Nikolai Trankmanni käskjalg. Lõpetas sõjatee 1944. aasta detsembris polgu staabiülema käskjalana vanemseersandi auastmes. Osales Velikije Luki ja Novosokolninki lahingus, Eestis Narva ja muudes lahingutes. Ei saanud ühtegi sõjaväelist autasu.
Rannet töötas 1944. aasta detsembrist Eesti NSV Siseasjade Rahvakomissariaadi kriminaaljälituse osakonnas vanemoperatiivvolinikuna, vabastati sealt haiguse tõttu 1945. aasta sügisel. 1945. aastast III grupi invaliid. Töötas seejärel prokuratuuris, Kopli rajooni prokuröri abina aastatel 1945–1946.
Rannet alustas kirjanduslikku tegevust 1947. aasta sügisel. Alates 1948. aastast oli ta kutseline kirjanik Tallinnas, tegi kaastööd ajakirjale Stalinlik Noorus. Osales Noorte Autorite Koondise loomises 1949. aastal. Eesti NSV Kirjanike Liitu võeti ta vastu 1954. aastal. Juba 1953. aastal, Eestimaa Kommunistliku Partei Keskkomitee pleenumil, 24. novembril oli Rannet enim kritiseeritud Nõukogude Eesti kirjanik, parteitule kirjanikule heideti Keskkomitee otsuses "Eesti nõukogude kirjanike võitlusülesandeid" ette, et "kirjanik ei suutnud kujutada tüüpilist". Rannet tekitas tugevaid emotsioone oma kolleegides Eesti Kirjanike Liidus, talle on pühendatud massiivne memuaristika (Enn Vetemaa, Mihkel Mutt, Endel Nirk, Aksel Tamm jt), mõned on pidanud teda deemonlikuks, saatanlikus isiksuseks, Kaarel Ird väitis pärast näidendi "Südamevalu" lavastust Vanemuises 1957. aastal, et järgmisel korral sama autoriga kokkupuutudes "tuleks talle Seewaldist masin järele kutsuda", psühhiaater Vaino Vahing, kes oli ka ise tugev näitekirjanik, on tema näitekirjanikuoskusi hinnanud sõnaga "maestro".
Egon Rannet on enim teatrites mängitud Eesti näitekirjanik. Ranneti draamat "Kadunud poeg" mängiti ainuüksi 1959. aastal enam kui 170 NSV Liidu teatris ning see oli tol aastal 7137 korraga enim etendatud näidend NSV Liidus üldse. Mitmed Nõukogude lavatähed tegi tema draamades silmapaistvaid rolle, näiteks Jevgeni Urbanski Mart Tuisu rollis, "Kadunud poja" lavastuses Moskva Stanislavski-nimelises Teatris 1959. aastal, Boris Babotškin Adami rollis, "Salaküttide" lavastuses Moskva Väikses Teatris 1961. aastal.
Ranneti tähelend Nõukogude tippnäitekirjanikuna jätkus näidendiga "Kriminaaltango" (1968), Moskva Väikese Teatri näitleja Valeri Babjatinski kinnitab, et rohkem ta Nõukogude ajal nii tugeva kaasaegse näitekirjandusega kokku enam ei puutunudki, meenutades et peaproovile ilmus NSV Liidu kultuuriminister Jekaterina Furtseva, kes pärast esimest akti tegi verdikti – lavastus keelata viivitamatult. Kuid peaproovi oli tulnud vaatama ka Leonid Brežnevi sõber, siseminister Nikolai Štšolokov. Ta kiitis näidendit, sellised teosed olevat vajalikud, aitavat miilitsat. Furtseva oli sunnitud alla andma. 1974. aastaks oli prestiižne Moskva Väike Teater seda lavastust mänginud rohkem kui 300 korral. Ka Tallinna Draamateatri "Kriminaaltango" lavastus, samal 1968. aastal, põhjustas ažiotaaži, ainuüksi hooaegadel 1968–1969 mängiti seda lavatükki 171 korda 87 639 inimesele.
Romaaniga "Kivid ja leib" (1972) sai Rannet eesti menukirjanikuks ka prosaistina. Romaani võib pidada kolhoosirahva ajaviitekirjanduseks. Kirjanduskriitik Mall Jõgi on viidanud küsitlustulemustele, mis näitavad, et "Kivid ja leib" on eesti lugejaskonna hulgas selgelt populaarsem kui Piibel või Oskar Lutsu "Kevade".
pisi|Egon Ranneti haud
Kuigi Rannet oli Eesti Laskurkorpuse veteran ja Nõukogude Eesti juhtiv kirjanik, ei kuulunud ta kommunistlikku parteisse. Rannet oli ainuke teadaolev legaalsetest sissetulekutest miljonäriks saanud isik Nõukogude Eestis. Tema villa Pirital Kloostrimetsa tee 26 (1961, arhitekt Uno Tölpus), mis valmis ühe aastaga, maksis 150 000 rubla.
Rannet käis 1950. aastatel sageli välisreisidel Põhjamaades. Ta oli KGB variorganisatsiooni VEKSA asutaja ning valiti 1960. aastal Väliseestlastega Sidemete Arendamise Komitee liikmeks. Luuletaja Kalju Lepik: "6. juulil 1956 saabus Stockholmi aurik Pobeda, pardal grupp turiste...Skansenis kohtasin ka Egon Rannetit...Igale küsimusele vastas ühe ja sama lausega: "Küsige Juhanilt. Juhan Smuul tuleb järgmise turismigrupiga."" Rannet on intervjuudes tunnistanud, et tegeles nendel välisreisidel juhtivate pagulaseestlaste töötlemisega. Tema reisid kapitalistlikesse riikidesse katkesid 1959. aastal ning taastusid alles 1972. aastal. 1960. aastatel pääses Rannet reisima ainult sotsialistlikesse riikidesse. Alates 1970. aastatest sai ta korduvalt loa viibida lääneriikides – USA-s, Prantsusmaal, Rootsis – vähemalt kuu aega. Rannet esines Eesti Televisiooni telesaadetes pajatustega oma välisreisidest.
Isiklikku
Egon Ranneti esimene abikaasa Leida-Marianne Pull (1920–1990) sai Saksa okupatsiooni ajal Eesti Julgeolekupolitseilt süüdistuse ning esitas 1943. aastal Tallinna tsiviilkohtule taotluse abielu lahutamiseks. Leida-Marianne Rannet põgenes 1944. aastal Saksamaale ja sealt Austraaliasse. Abiellus uuesti ning kandis perekonnanime Nõu.
Ranneti teine abikaasa oli 1945. aastast kuni tema surmani kirjanik Vaike Rannet. Lapsi neil ei olnud.
Rannetil oli Basedow' tõbi, mistõttu teda opereeriti 1937. aastal. Ta oli nooruses tuntud sportlase ja füüsiliselt väga tugeva inimesena, kuid sai 1952. aastal (40-aastaselt) esimese infarkti. Kirjanike Liidu juhtkond pöördus 1957. aastal korduvalt Eesti NSV Ministrite Nõukogu esimehe asetäitja Arnold Greeni poole palvega võimaldada Rannetil nomenklatuurses 4. vabariiklikus haiglas pidevalt ravi seoses krooniliseks muutunud närvihaigusega. Rannet põdes raskekujulist suhkurtõbe ning kaotas elu lõpus gangreeni tõttu jala. Rannet suri, kuna keeldus teise jala amputeerimisest, šokeerides sellega arstlikku konsiiliumi.
Rannet oli tuntud Tallinna autohuviliste seas: ajal, mil isiklikke autosid oli vähe, olid Rannetil autod Pobeda, GAZ 21 ja GAZ 24.
Teised tema kohta
"Egon Rannet soovis alati kogu hingest, et inimesed elaksid hästi, et nad oleksid õnnelikud. Ta lootis, et aitab oma romaaniga "Kivid ja leib" paremini mõista möödunut ja kas või natukenegi kiirendada ees ootava kauni ja hea saabumist". – Vaike Rannet. "Kivid ja leib" III. Tallinn 1992.
Ilona Martson. "Kadunud poja tagasitulek". Eesti Päevaleht, 10. märts 2001.
"Ta oli patoloogiline sadist, puhtalt väärastunud. Ma olen täiesti kindel, et see küüditamiste periood, 1940-ndate lõpp ja 1950-ndate algus, ja kõik Pagari tänaval toimunu – ta võis selles kõiges osaleda või seda mõnuga jälgida. Ta oli lihtsalt inimene, kellele niisugune asi pakkus naudingut, seksuaalset naudingut". – Enn Vetemaa. "Mees nagu saksofon". Tänapäev. Tallinn 2012, lk 68.
"Kui oleksin tahtnud, võinuksin Rannetist kirjutada ikka päris tigedaid asju – ta oli väga ebameeldiv tegelane. Mäletan selgelt, kui Rannet mulle Harju tänaval vastu tuli ning läbi hammaste sisistas: "Valk, ma katkuksin teilt iga habemekarva näost välja". Ta oli ikka tõeline jõhkard. Kes loeb tema romaane, ei aima sellest muidugi tuhkagi". – Raul Ranne. "Heinz Valk: kui oleksin tahtnud, võinuksin ühest punakirjanikust kirjutada päris ebameeldivaid asju...". Eesti Päevaleht, 1. juuni 2019.
Meelis Laidvee
Meelis Laidvee (sündinud 10. jaanuaril 1964) on eesti muusik.
Kahur
Kahuri raua pikkus on tavaliselt 30 raua kaliibrit või rohkem. Laskekaugus on 18–40 km. Kahuriks loetakse tulirelva raua kaliibriga vähemalt 20 mm ja üle selle. Kahuri mürsu algkiirus on 700 m/s või üle selle.
Otstarbelt ja kasutusalalt eristatakse järgmisi kahuriliike: Mobiilsuse järgi jagunevad kahurid
Kaliibri järgi jaotatakse kahurid kergeteks (kuni 75 mm), keskmisteks (76–155 mm) ja rasketeks (üle 155 mm).
Kahurit käsitseb tavaliselt jaoga võrdsustatud allüksus: relvameeskond (ka suurtükimeeskond, kahurimeeskond).
Ajalugu
pisi|Kahur [[Kristiansten|Kristiansteni kindluses Trondheimis. Kindlus võimaldas tänu asukohale ja kahuritele suurt ümbritsevat ala kontrolli all hoida ja 1718. aastal rootslased tagasi lüüa]] Ajaloolisi suurtükke, millega tulistati ümaraid kuule, nimetatakse tavaliselt samuti kahuriteks, need võeti laialt kasutusele 13.–14. sajandil.
Vanima teadaoleva kahuri ehitas 3. sajandil eKr Ktesibios Aleksandriast. Sellest tulistamisel ei kasutatud püssirohtu, mis oli veel leiutamata, vaid suruõhku. Sellest algelisest leiutisest on vähe teada, sest enamik Ktesibiose töid on läinud kaotsi. Tema kahuri olemasolust teame tema kaasaegse, Kreeka inseneri, mehaaniku ja kirjaniku Philoni Byzantiumist vahendusel.
Hiinas leiutati püssirohuga laetavaid niinimetatud tulepiike, mis sisuliselt olid õlal kantavad leegiheitjad. Vanim tulepiigi kujutis on 10. sajandi joonistusel. Tulepiike ei valmistatud siis veel metallist, vaid õõnsatest bambustüvedest.
Edaspidi asendati tulepiigi bambusmaterjal metalliga. 28. jaanuaril 1132 kasutas Songi dünastia kindral Shizhong Hani armee õlal kantavat kahurit ühe linna vallutamisel Fujiani provintsis. Maailma vanim säilinud kahur on leitud Mandžuuriast, mis sel ajal kuulus mongolitele, ja on dateeritud aastasse 1282.
Euroopas kasutasid kahurit esimestena maurid Sevilla piiramisel 1248 ja Niebla piiramisel 1262. Saja-aastase sõja ajal kasutasid kahureid juba nii inglased kui prantslased, ehkki lahingut otsustavat tähtsust kahureil siis veel polnud.
Esimene lahing Euroopas, milles suurtükiväel oli otsustav osa, oli Konstantinoopoli piiramine 1453, mille käigus osmanid Konstantinoopoli müüri 55-päevase piiramise jooksul oma 68 Ungaris valmistatud kahuritega järk-järgult purustasid. Nii tähendas Konstantinoopoli langemine pööret maailma ajaloos mitmel viisil.
19. sajandil asendati sileraudse rauaõõnega kahurid vintraudsega, kuid tänapäeval on uuesti kasutusele võetud ka sileraudse õõnega kahurid.
Sõna päritolu
Eesti keeles on 'kahur' tehissõna, mille leiutas ajakirjanik Juhan Weidenstrauch 1919. aastal. Ta oli teeninud Esimeses maailmasõjas Venemaa sõjaväes suurtükiväelasena ja omas ise põhjalikku kokkupuudet suurtükkidega.
Tänassilma jõgi
Tänassilma jõgi on jõgi Sakala kõrgustiku põhjaosas ja Võrtsjärve madalikul Viljandi maakonnas Viljandi vallas.
Kirjeldus
Jõe pikkus on 33,5 km, valgla pindala 448,7 km², langus 11 m ja lang 0,275 m/km. Jõe lähe asub Sakala kõrgustikul Tänassilma orus Viljandi järve idakalda lähedal ning jõgi suubub Võrtsjärve Oiu külas. Jõgi kuulub Ida-Eesti vesikonda ja Võrtsjärve alamvesikonda.
Tähtsaim lisajõgi on Ärmä jõgi, mille 197 km² suurune valgla moodustab Tänassilma jõe valglast 44%. Tänassilma jõgi voolab läbi Rutsniku Mädajärve ja Vana-Võidu Mädajärve.
Lisajõed
Sulgudes: suubumine vasakult või paremalt – lisajõe suudme kaugus peajõe suudmest.
1370. aastad
1370. aastad
Tänassilma jõgi
Looduskaitse
Tänassilma jõgi voolab läbi Võrtsjärve hoiuala, lisaks on jõel kalakotka ja must-toonekure püsielupaikade kaitsevööndid.
1370. aastad
1370. aastad on aastad 1370–1379 pKr.
Tänassilma jõgi
Ajalugu
Jõgi on arvatavasti kuulunud oletatava Pärnu–Viljandi–Tartu veetee koosseisu. Projekt veetee korrastamiseks pärineb aastast 1817. Filippo Paulucci tellis uurimuse, mis töid oleks veetee taastamiseks vaja. Insener Braun tõdes, et projekt poleks utoopiline, kuid selle maksumus on suurem, kui kuberner ootas. Projekti osaks oli ka järve ja Uusna vaheline kanal, kus pidi olema neli lüüsi. Selle tarbeks tuli üles paisutada Viljandi järve, et seda kanalit veega varustada. Nimelt oli Tänassilma ülemjooks püsiva liikluse jaoks liialt madal. Aastal 1822alustati Uusna kanali kaevetöödega. Kuudeküla all valmis kahe kilomeetri pikkune süvend, kuid inseneri surma tõttu tööd katkesid.
1370. aastad
Sajandid: 13. sajand - 14. sajand - 15. sajand
Tänassilma jõgi
Ajalugu
Aastal 1860 kaevati kraav Tänassilma jõe alguseks olevast Mädajärvest Viljandi järve suunas. Küsitav on, kas seal on olnud voolutrass, kuid August Wilhelm Hupel mainib, et veel tema eluajal said suurvee ajal väiksemad veesõidukid, mil lasti polnud üle ühe säilitise, sealtkaudu üle veelahkme liigelda, kuid ta kahtles sügavalt, kas seal kunagi püsivat liiklust olla sai.
Tännassilma jõe puhul on teada, et sinna rajati omal ajal ohtralt kalatõkkeid, mis rikkus selle veerežiimi ja alandas jõe suutlikkust olla veeteeks.
1370. aastad
Kümnendid: 1320. aastad 1330. aastad  1340. aastad 1350. aastad 1360. aastad - 1370. aastad - 1380. aastad 1390. aastad 1400. aastad 1410. aastad 1420. aastad
Tänassilma jõgi
Ajalugu
Aastail 1923-1924 loeti jõest laevatatavaks alla kilomeetrilist lõiku alamjooksul. Toona pidi veetee nõuetele vastav jõgi olema teatava laiuse ja sügavusega (mitte alla 0,5 meetri), kärestikuvaba ja piisavalt sirge. Kogu jõge loeti parvetatavaks veeteeks (sobis puidu parvetamiseks), kuigi ülevalpool Ärma jõge oli see seda ainult ajutiselt.
1370. aastad
Aastad: 1370 1371 1372 1373 1374 1375 1376 1377 1378 1379
Tänassilma jõgi
Ajalugu
Tänassilma jõgi oli 1925. aastaks veetaimestikust umbe kasvanud, mistõttu oli takistatud vee äravool. Alaliselt kõrge veeseis tõi kaasa projekti jõe süvendamiseks ja õgvendamiseks, et ümbruskonna talunike heinamade olukorda parandada. Selle projekti eesmärk ei olnud aga muuta jõge veeteeks.
pisi|[[Oiu sadam Tänassilma jõe suudmes]]
Hertha BSC
Hertha BSC on Saksamaa pealinna Berliini 1892. aastal asutatud spordiklubi, mis on tuntud eelkõige oma jalgpallimeeskonna järgi. Kahekordne Saksamaa jalgpallimeister (1930, 1931) peab kodumänge Berliini Olümpiastaadionil.
Ajalugu
Hertha on Saksamaa jalgpalliliidu (1900) ja Bundesliga (1963) asutajaliige. Klubi oli mässitud 1965. ja 1971. aasta pistiseskandaalidesse, kuid sellest hoolimata suutis palliväljakul veel mõningast edu saavutada (Bundesliga 2. koht 1974/1975, Saksamaa karikavõistluste finalist 1977, 1979 ja UEFA karika poolfinalist 1979).
Võlgadest kammitsetud Hertha langes 1980. aastal järjekordselt 2. Bundesliga, kus pealinnaklubi vireles suurema osa järgmisest 17 hooajast. Sportlik madalpunkt saabus 1986. aastal, kui meeskond pudenes kaheks hooajaks amatöörliigasse.
Hertha pääses 1997. aastal tagasi Bundesligasse, kus nad end seejärel tugeva keskmikuna kinnistasid. Meeskond on korduvalt mänginud eurosarjades, seejuures hooajal 1999/2000 Meistrite Liigas.
Hooajal 2009/10 kukkus meeskond 2. Bundesligasse. Kuigi järgmine hooaeg tõusti tagasi kõrgliigasse, langeti hooajaks 2011/12 taas tagasi esiliigasse. Alates hooajast 2013/14 mängis Hertha taas Bundesligas, kuid hooajal 2022/23 jäädi liigas viimaseks ja langeti jällegi tagas esiliigasse.
Praegune meeskond
''Seisuga 26. juuli 2023''
2021. aasta laskesuusatamise maailmameistrivõistlused
thumb|upright|right|320px|Pokljuka talispordikeskus 2021. aasta laskesuusatamise maailmameistrivõistlused toimusid Sloveenias Pokljukas 9.–21. veebruarini.
4. septembril 2016. aastal võitis Tjumen Venemaalt (25 häält) Moldovas Chisinaus toimunud IBU 12. kongressil Pokljukat (13 häält) ja Nové Městot (11 häält) hääletuses ja pidi korraldama 2021. aasta maailmameistrivõistlused. Anterselva loobus 2021. aasta meistrivõistluste pakkumisest enne hääletust, kuna võideti varem 2020. aasta MM-i võistluste korraldamise valimised.
Vahetult enne 2017. aasta laskesuusatamise maailmameistrivõistlusi Hochfilzenis Austrias, sundis IBU Venemaad dopinguskandaali tõttu andma tagasi õigused võistluste korraldamiseks pärast 2018. aasta taliolümpiamänge Pyeongchangis Lõuna-Koreas.
9. septembril 2018, IBU kongressi ajal, nimetati Pokljuka 2021. aasta maailmameistrivõistluste korraldajaks ilma alternatiivita 49:1 häälega.
Läbiotsimine IBU peakorteris ja häälte ostmise väide
Austria föderaalne kriminaalpolitseiamet tegi läbiotsimise IBU peakorteri ruumides Salzburgis 10. aprillil 2018. aastal. Maailma Antidopingu Agentuuri (WADA) teatel oli reidi, mis viidi läbi koostöös Norra politsei ja Interpoliga, dopinguga seotud. Eriti uuriti seda president Anders Bessebergi ja peasekretäri Nicole Reschi suhtes.
Venemaa dopingukeeld
9. detsembril 2019 keelustas Maailma Antidopingu Agentuur (WADA) Venemaale neljaks aastaks kogu rahvusvahelise spordi, pärast seda, kui leiti, et Venemaa on rikkunud laboriandmeid, mille ta WADA-le 2019. aasta jaanuaris esitas. Venemaa antidopinguagentuuri ametikoht keelustatakse. Keelu tagajärjel kavatseb WADA lubada individuaalselt dopingu kontrolli läbinud Venemaa sportlastel osaleda 2021.–2022. aasta maailmameistrivõistlustel ja 2022. aasta suveolümpiamängudel neutraalse lipu all, nagu toimus 2018. aasta taliolümpiamängudel, kuid neil ei lubata võistelda riiklikult. Neutraalse lipu pealkiri tuleb veel kindlaks määrata; WADA vastava kontrollikomisjoni juht Jonathan Taylor teatas, et ROK ei saa kasutada "Venemaa olümpiasportlasi" (OAR) nagu 2018. aastal, rõhutades, et neutraalseid sportlasi ei saa kujutada konkreetse riigi esindajatena. Hiljem esitas Venemaa WADA otsuse peale apellatsiooni spordi arbitraažikohtule (CAS). Pärast apellatsioonkaebuse läbivaatamist otsustas CAS 17. detsembril 2020 vähendada keeldu, mille WADA oli Venemaale määranud. Selle asemel, et keelata Venemaal spordiürituste korraldamine, lubas CAS Venemaal osaleda olümpiamängudel ja muudel rahvusvahelistel võistlustel, kuid kahe aasta jooksul ei saa võistkond kasutada Venemaa nime, lippu ega hümni ning peab end esitama kui "Neutraalne sportlane" "või" Neutraalne meeskond ". Otsus ei luba võistkonnavormidel kuvada "Venemaa" logot ning kasutada vormiriietuses Venemaa lipuvärve.
=Võistluste ajakava=
=Tulemused=
Sprint 10 km
Kuupäev: 12. veebruar Osavõtjaid: 104 Riike: 35 Maailmameister 2020: Aleksandr Loginov Ametlikud tulemused <br style="clear:both;" />
Jälitussõit 12,5 km
Kuupäev: 14. veebruar Osavõtjaid: 60 võistlejat Riike: 24 Maailmameister 2020: Émilien Jacquelin Ametlikud tulemused <br style="clear:both;" />
Individuaaldistants 20 km
Kuupäev: 17. veebruar Osavõtjaid: 101 Riike: 34 Maailmameister 2020: Martin Fourcade Ametlikud tulemused <br style="clear:both;" />
Teatevõistlus 4x7,5 km
Kuupäev: 20. veebruar Osavõtjaid: 27 võistkonda Maailmameister 2019: Émilien Jacquelin Martin Fourcade Simon Desthieux Quentin Fillon Maillet Ametlikud tulemused Kolmandat vahetust sõitnud Kalev Ermitsa püüdis kinni Norra ankrumees Vetle Sjaastad Christiansen, misjärel võeti Eesti rajalt maha. <br style="clear:both;" />
Sprint 7,5 km
Kuupäev: 13. veebruar Osavõtjaid: 99 Riike: 31 Maailmameister 2020: Marte Olsbu Røiseland Ametlikud tulemused <br style="clear:both;" />
Jälitussõit 10 km
Kuupäev: 14. veebruar Osavõtjaid: 60 võistlejat Riike: 24 Maailmameister 2020: Dorothea Wierer Ametlikud tulemused <br style="clear:both;" />
Individuaaldistants 15 km
Kuupäev: 16. veebruar Osavõtjaid: 97 Riike: 30 Maailmameister 2020: Dorothea Wierer Ametlikud tulemused <br style="clear:both;" />
Teatevõistlus 4x6 km
Kuupäev: 20. veebruar Osavõtjaid: 24 võistkonda Maailmameister 2020: Synnøve Solemdal Ingrid Landmark Tandrevold Tiril Eckhoff Marte Olsbu Røiseland Ametlikud tulemused <br style="clear:both;" />
Ühisstart 12,5 km
Kuupäev: 21. veebruar Osavõtjaid: 30 Riike: 15 Maailmameister 2020: Marte Olsbu Røiseland Ametlikud tulemused <br style="clear:both;" />
Segateatevõistlus 4x7,5 km
Kuupäev: 10. veebruar Osavõtjaid: 27 võistkonda Maailmameister 2020: Marte Olsbu Røiseland Tiril Eckhoff Tarjei Bø Johannes Thingnes Bø Ametlikud tulemused <br style="clear:both;" />
Segapaaristeatevõistlus 6 + 7,5 km
Kuupäev: 18. veebruar Osavõtjaid: 56 Riike: 28 Maailmameister 2020: Marte Olsbu Røiseland Johannes Thingnes Bø Ametlikud tulemused <br style="clear:both;" />
1376
1376. aasta
Sajandid: 13. sajand - 14. sajand - 15. sajand
Aastakümned: 1320. aastad 1330. aastad 1340. aastad 1350. aastad 1360. aastad - 1370. aastad - 1380. aastad 1390. aastad 1400. aastad 1410. aastad 1420. aastad
Aastad: 1371 1372 1373 1374 1375 - 1376 - 1377 1378 1379 1380 1381
Suurtükk
pisi|Saksa suurtükimeeskond läänerindel 1914 pisi|USA välisuurtükimeeskond Iraagis 2004 pisi|Moodne Saksa liikursuurtükk [[PzH 2000]] Suurtükk on mürskudega tulistav vint- või sileraudne tulirelv kaliibriga vähemalt 20 mm. Suurtükke kasutatakse enamasti brigaadi või diviisi taseme tuletoetuseks.
Suurtükk on relv, mis on loodud laskemoona tulistamiseks pika vahemaa taha, kuhu tavaline jalaväerelvastus ja miinipildujad ei ulatu. Varajased suurtükid arendati kindlustesse sissemurdmise jaoks, mis tegi neist suured ja raskesti liigutatavad relvad. Tehnoloogia arenedes muutusid suurtükid järjest kergemaks ja mobiilsemaks. Tänapäeval on suurtükid muutunud iseliikuvaks ja väga mobiilseks, mis tõstab nende tulejõudu märgatavalt.
Ajalugu
Enne suurtükkide kasutuselevõttu täitsid raskerelvade ülesannet heitemasinad ja katapuldid. 28. jaanuaril 1132 leidis aset esimene dokumenteeritud sündmus, kus oli püssirohtu kasutatavat suurtükki kasutatud, kui kindral Han Shizhong Songi dünastiast kasutas Fujiani linna vallutamiseks Huochonge ehk käsikahureid. Varajased Hiina suurtükid olid vaasikujulised, nagu näiteks 1350. aastast pärit kahurid, mis leiti 14. sajandi Mingi dünastia traktaadist Huolongjing. Metallurgiatehnikate arenedes ei kasutanud hilisemad kahurid enam vaasi kuju. Seda muutust saab näha pronksist thousand ball thunder ' ist, mis oli varajane näide lahinguvälja suurtükist. Need relvad levisid Lähis-Itta ja Euroopasse jõudsid piiratud kujul 13. sajandil. Esimene püssirohul töötav suurtükk võeti kasutusele 1348. aastal Rudelsburgi juures. Aasias võtsid mongolid hiinlaste suurtükid kasutusele ning kasutasid neid väga efektiivselt enda suurtes vallutustes. 14. sajandi lõpuks kasutasid Hiina mässajad organiseeritud suurtükke ning ratsaväge, et mongolid riigist välja suruda. 15. sajandil leiutati lafett ja asetati suurtükid ratastele. Saja-aastase sõja ajal muutusid suurtükid levinumaks. Kuigi oli palju üritusi lukust laadimisega, laeti neid alati rauast, sest ei osatud neid veel korralikult välja töötada. 19. sajandil leiutati Šveitsis heitelaengute süsteem ja Saksamaal tagantlaetav suurtükk. Samuti võeti kasutusele vintsooned rauas. Seoses raudtee arenguga hakati suurtükke paigutama raudteeplatvormidele. 20. sajandi alguseks leiutati taandurmehhanism. Esimese maailmasõja ajal võeti peamiselt prantslaste eestvõttel alates aastast 1917 kasutusele esimesed liikursuurtükid. Kergemaid suurtükke paigutati ka veoautodele.
Laskemoon
Suurtüki laskemoon koosneb neljast osast (mõnel juhul ka viiest osast, nt 122 mm D-30):
Sütikud
Sütikud on seadmed, mis algatavad mürsu, olgu selleks lõhkeaine plahvatamine või suitsukatte tegemine. Sütikuid on nelja põhitüüpi:
Lõhkeainega mürske on võimalik aktiveerida õhus, muutes aktiveerimise ajapõhiseks. Sellist viisi kasutati peaaegu alati õhutõrje suurtükkidel.
Varajased õhus aktiveeruvad sütikud kasutasid põlemisel töötavaid taimereid. Neid kasutati 20. sajandi teise pooleni. Mehaanilise ajaga sütikud ilmusid sajandi alguses. Thieli mehhanism kasutas vedru ja kella mehhanismi. Junghansi sütik kasutas tsentrifugaaljõudu ja hammasrattaid. Dixi sütik kasutas tsentrifugaaljõudu ja kerasid. Elektroonilise ajaga sütikud hakkasid mehaanilisi asendama umbes 1980. aastast alates.
Lähedussensoriga sütikuid on kahte tüüpi, fotoelektrilised ja radariga. Fotoelektrilised ei olnud eriti edukad ning need nägid kasutust ainult briti õhutõrje suurtüki rakettidel teise maailmasõja ajal. Radariga lähedussütikud asendasid mehaanilise ajaga sütikud, sest need nõudsid täpset arvutust aja kestuse jaoks, mida võisid mõjutada erinevad tegurid.
Esimesi radariga lähedussütikuid kasutati lennukite vastu teise maailmasõja ajal. Esimesed lähedussütikud pandi õhkima 9,1 meetri kõrgusel maapinnast. Selline mürsk on inimeste vastu väga efektiivne võrreldes kokkupõrkel õhkiva mürsuga, sest šrapnellid katavad suurema maa-ala ning tulevad ülalt, mitte küljelt.
Lähedussütikud võivad enneaegselt aktiveeruda niiskuse tõttu. Seepärast loodi pärast teist maailmasõda kontrollitud muutuva ajaga sütikud. Nendel sütikutel on mehaaniline taimer, mis lülitus radarile umbes 5 sekundit enne oodatud kokkupõrget ning lisaks sellele, aktiveerusid ka kokkupõrkel.
Lähedussütikud tekkisid Euroopa lahinguväljadele 1944. aasta detsembri lõpus. Neid kasutati väga efektiivselt Vaikses ookeanis kamikazede vastu ning Suurbritannias V-1 lendavate pommide vastu.
1980. aastal tekkisid elektroonilised mitmeotstarbelised sütikud. Kuna need kasutasid tahkes olekus elektroonikat, olid seda sorti sütikud suhteliselt odavad ja töökindlad ning said standardsütikuks mõnes läänearmees. Varasematel versioonidel sai valida lõhkemise kõrgust.
Hilisemad versioonid, nagu näiteks Junhani DM84U, pakuvad valiku kokkupõrkel, viivitusega, lähedusega ja ajaga aktiveerimist.
Mürsud
Mürsk on kuul, mida suurtükk tulistab. See võib, aga ei pruugi olla lõhkekeha. Mürske on kolme tüüpi: lõhkevad (bursting), põhja väljaviskamisega (base ejection) ning nina väljaviskamisega (nose ejection). Kõige modernsem on põhja väljaviskamisega, mis tuli kasutusse esimese maailmasõja ajal. Nii põhja kui ka nina väljaviskamisega mürskudega kasutatakse peaaegu alati õhus aktiveeruvaid sütikuid. Lõhkevate mürskudega kasutatakse sõltuvalt vajadusest erinevaid sütikuid.
Lõhkelaengud tüüpide kaupa:
Laeng
Enamus suurtükke vajavad kütust, et mürsku sihtmärgini viia. Selleks kasutatakse alati väikest lõhkekeha, mis ei plahvata, vaid pigem põleb. Põlemise tagajärjel tekib kambrisse suure rõhu all gaas. Tekkinud gaasi abil antakse mürsule piisavalt suur energia, et seda üle suurte vahemaade lennutada.