cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tore Janson
Ta on rahvusvaheliste menukite "Speak: A Short History of Languages" ja "A Natural History of Latin" autor.
Teosed
Inglise keeles
Rootsi keeles
Eoolilised protsessid
Tuuled võivad kulutada, transportida ja ladestada materjali ning on mõjuvaks teguriks piirkondades, kus on hõre taimkate, puudulik pinnase niiskus ja suures koguses lahtisi setteid. Kuigi vesi on palju võimsam kulutav jõud kui tuul, on eoolilsed protsessid olulised põuastes keskkondades nagu näiteks kõrbed.
Termin on tuletatud Kreeka jumala Aiolose nimest, kes oli tuulte valitseja.
Tuuleerosioon
Tuul kulutab Maa pinda tuulekandega (eemaldades lahtised, peeneteralised osakesed tuule keeriselise tegevusega) ja abrasiooni toimel (pinnase ärakulumist põhjustavad tuulega toodud osakesed, mis lihvivad ja hõõrduvad pinnasega).
Piirkondi, kus erosioon on intensiivne ja stabiilne, kutsutakse deflatsiooni piirkondadeks. Enamik eoolilise deflatsiooni alasid koosneb kõrbekivimitest: lehelaadne pinnas kivimifragmentidest, mis on säilinud pärast tuule ja vee peente osakeste ärakannet. Peaaegu pool Maa kõrbete pinnastest on kivised deflatsiooni alad. Kivimipaljandid kõrbe pinnasel kaitsevad allpool olevat materjali deflatsiooni eest.
Tume, läikiv plekk, mida nimetatakse kõrbe lakiks või ka kivi lakiks, leitakse pika aja jooksul maapinnale paljandunud kivimitelt. Enamik lakke moodustuvad mangaani, raudoksiidide, hüdroksiidide ja savi mineraalidest, mis annavad ka läike. Mägedes ja üldse kõrgematel aladel levivad kivikõrbed ehk hammaadad. Hammaadat katavad kas suured kivikuhjatised või on säilinud terviklik siledakslihvitud kaljupind.
Tuulekande nõod, on süvendid, mida kujundab tuul kandes ära osakesi. Süvendid on enamasti väikesed, kuid nende diameeter võib ulatuda ka mitme kilomeetrini.
Tuulega kantud osakesed kulutavad pinnavorme. Mõnedel Antarktika aladel tuule poolt kantavad lumehelbed, mis on tehniliselt ka setted, on põhjustanud abrasiooni paljastunud kivimitel. Tuulega kantavad lihvivad osakesed loovad vagusid või väikeseid lohke. Tuule lihvitud kivid on kui lõigutud ja mõnikord poleeritud tuule kulutava tegevuse tagajärjel. Voolitud pinnavormid, mida kutsutakse ka erosiooninõlvadeks, ulatuvad kümnete meetrite kõrgusele ja on kilomeetreid pikad vormid, mida muudavad voolujoonelisemaks kõrbe tuuled. Kuulus Giza sfinks Egiptuses võib olla muundatud erosiooninõlv.
Levik
Osakesi transporditakse tuule abil läbi suspensiooni, saltatsiooni ja loomade väljaheidete kaudu.
Väiksed osakesed võivad olla atmosfääris suspensioonis. Ülespoole suunatud õhuvoolud toetavad suspendeeritud osakeste kaalu ning hoiavad neid lõputult ümbritsevad õhus. Tüüpilised tuuled Maa lähedal liigutavad suspendeeritud osakesi, mille diameeter on 0,2 mm ning mis esinevad maal tolmu või uduna.
Saltatsioon on allatuult osakeste liikumine. See tavaliselt tõstab liivatera suuruseid osakesi mitte rohkem, kui ühe sentimeetri võrra maapinnast ülespoole ja liigutab ½ kuni 1/3 tuule kiirusega. Soolduv tera võib põrkuda teiste hüplevate terakestega, et jätkuks saltatsioon. Samuti võivad nad põrkuda ka suuremate teradega, mis liiguvad rohus vaid tänu soolduvate osakeste lükkamisele. Eooliline hägususe vooged on rohkem tuntud kui tolmu tormid. Õhk kõrbede kohal jaheneb märkimisväärselt kui vihm ületab seda. Külmem ja tihedam õhk liigub kõrbepinna poole. Kui see jõuab maapinnani, siis liigub õhk edasi ning lööb üles pinnajäätmed oma turbulentsiga tolmu tormis. Põllukultuurid, inimesed, külad ja võimalik, et isegi ilmastikutingimused on mõjutatud tolmutormidest. Mõned tolmutormid on kontinentidevahelised ja osad võivad teha ümber maailma ringi ja samuti aeg-ajalt haarata ka teisi planeete. Kui Mariner 9 kosmoseaparaat sisenes Marsi orbiiti 1971, kattis kogu planeeti ühe kuu jagu tolmutorm, mistõttu lükati edasi planeedi maapinna fotokaardistamine. Eoolide transportimine kõrbestest mängib olulist rolli ökosüsteemides kogu maailmas, näiteks mineraalide transportimisega Saharast Amazonase vööndisse. Sahara tolm on samuti vastutav Lõuna-Euroopas esineva punasest savist moodustunud pinnases. Inimese tegevus mõjutab eoolilist protsessi, näiteks nelikveoliste sõidukite kasutamist. Väikesed keerised, mida nimetatakse liivatormideks, on levinud sademetevaestes maades ja arvatakse, et need on seotud väga intensiivse kohaliku õhu kuumutamisega, mis põhjustab õhumassi ebastabiilsust. Liivatormid võivad olla kuni 1 km kõrgused.
Settimine
Tuuletekkelised maastikud annavad vihjeid minevikust ja näitavad tuule suundi ning intensiivsust. Need omadused aitavad mõista praegust kliimat ja jõude, mis neid kujundasid. Tuuletekkelised liiva alad võivad esineda liivaväljadena, lainetena ja luidetena. Liivaväljad on lamedad, õrnalt lainetavad liivapinnad, mis tekivad liivateradest, mis on liiga suured, et soolduda. Need moodustavad ligikaudu 40% pindmistest tuulesetetest. Selima liivaväli Ida-Sahara kõrbes, mis kulgeb Lõuna-Egiptuse ja Põhja-Sudaani alades 60 000 ruutkilomeetri ulatuses, on üks maailma suurimaid liivavälju. Selima on mõnes kohas täiesti tasane, kohati aga on märgata luiteid.
Tuule puhangud liivastel pindadel tekitavad liiva kuhjasid, millel olevad harjad on tuule suunaga risti. Tuulepuhangu tõttu kandub liiv mööda luidet lenneldes või mööda maapinda "hiilides". Liiv kuhjub liivamägedeks ning tipust alla tekib järsak. Kui liiv on kuhjunud püramiidseks hunnikuks, siis hakkab liiv mööda järsakut ülevalt alla varisema. Vaikselt hakkab luide liikuma mööda tuule suunda edasi.
Tuulepuhangu tõttu kuhjunud setetest tekivad mäeahelikud või künkad, millel on sujuvad nõlvad tuulepoolsel küljel. Teisel pool küngast on aga tuulealune külg ehk tuulest kaitstud külg, mis on üldjuhul järsk järsak ning mida võib ühel künkal olla ka mitu. Järsaku minimaalne kõrgus algab 30 sentimeetrist.
2011. aasta Catena uuring näitas, millist mõju tekitas eoolse tolmu kogunemine poolkõrbelistele Hiina steppidele. Kasutades mitmeid proove erinevate taimestike katvustega, avastasid autorid, et taimestiku kasvu katvus tõhustub tolmu kogunemisel ja lisab rohkem toitaineid keskkonda, põhiliselt orgaanilist süsiniku. Välja toodi kaks kriitilisemat punkti: tolmu kasv tõuseb aeglaselt üle 15%, aga siis langeb kiiresti alla 15%. Teiseks halvaks punktiks on see, et maksimaalne tolmu kattuvus on 55–75%.
Uuringud tuuleerosiooni efektide kohta näitasid, et kõrreliste eemaldamine eoonilises keskkonnas, tõstab mulla settivust. Sama uuring näitas seost taimepopulatsiooni ja väheneva viljakusega mulla vahel. Samuti mulla horisontaalide sulandumine katsete piirkonnas näitasid taimkatte hävinemise suurenemist.
60 (Tallinna bussiliin)
pisi|Sõit lõpp-peatuse parklast Ussimäe teele 60 on bussiliin Tallinnas, mis ühendab Priisle asumit Lasnamäel Kompassi asumiga Kesklinnas mõlemas suunas. Bussiliin avati 1. jaanuaril 1988, et rahuldada Lasnamäe uute ehk VI, VII ja VIII mikrorajooni (tänapäeval Priisle, Kuristiku ja Katleri asumid) elanike ühistranspordivajadust. Liini teenindab Tallinna Linnatranspordi AS (TLT Lasnamäe osakond/3. veokorralduse osakond). Liin töötab iga päev, tööpäeviti on intervall 10–12 minutit, puhkepäevadel ja riigipühadel 15–20 minutit. Kuna liin läbib suure koormusega teid kesklinnas (Russalka ja Uus-Sadama ristmik), siis sõltub sõiduaeg liiklusummikutest, kuid graafiku järgi kestab sõit mõlemas suunas 25 minutit. Liinil kehtivad tavalised sõidupiletid.
1990. aastatel sõitis samal marsruudil ka ekspressliin 89, praegu sõidab liin 12, mis ühendab Lasnamäed Mustamäe ja Haaberstiga.
Marsruut
pisi|Priisle Liin algab ja lõppeb Priisle lõpp-peatuse parklas Kärberi tänaval. Liin läbib Linnamäe teed, Mustakivi teed, Narva maantee ja läheb ümberpööramisringile V. Reimani, Gonsiori ja Laikmaa tänavate kaudu. Kaugeim peatus liinil on Maneeži V. Reimani ja Gonsiori tänava nurgal.
Veerem
pisi|Madala põrandaga MAN A40 Kuna liin läbib tiheasustusega asumeid (29 500 elanikku), siis peamiselt sõidavad liinil poolhaagisega bussid, mis mahutavad palju reisijaid. Nõukogude ajal kasutati liinil täiustatud Ikarus 280.48 ja Ikarus 283 busse ning uusi Ikarus 435 busse. Aastatel 2000–2014 sõitsid liinil 24-meetrised bussirongid (Hess City APM 5.2-13 (BaltScan)) ning hiljem MAN bussid. Enamasti sõidavad liinil madalapõhjalised bussid, kuna Priisle asumis on 6 sotsiaalhoonet 80–100 korteriga, kus elavad füüsiliste puuetega inimesed.
Valga Country Dancers
Valga Country Dancers on Valga maakonnas Valgas tegutsev tantsurühm, mis viljeleb kantri- ja rivitantsu.
Talveakadeemia
Talveakadeemia on Eesti teaduse ürituste sari. Sarja läbiv teema on jätkusuutlik eluviis. Sarja korraldab MTÜ Talveakadeemia.
Üritus lõppeb Tartus toimuva TudengiTeaduse päevaga, kus muu hulgas üliõpilased esitavad oma teadusartikleid.
Rudi Vata
Rudi Vata (sündinud 13. veebruaril 1970 Shkodëris) on Albaania endine jalgpallur, kaitsja.
Koondisekarjäär
Albaania jalgpallikoondises mängis ta aastatel 1990–2001 59 mängu ja lõi 5 väravat.
Lycksele vald
Lycksele vald on 2. järgu haldusüksus Rootsis Västerbotteni läänis.
Valla keskus ja suurim asula on Lycksele (8500 elanikku).
Valda läbib maantee E12.
Leos Carax
Leos Carax  (õieti Alexandre Oscar Dupont; sündinud 22. novembril 1960 Suresnes'is Hauts-de-Seine'is) on Prantsuse filmirežissöör, -kriitik ja -stsenarist. Tema tuntumad filmid on "Boy meets girl" ("Poiss kohtab tüdrukut", 1984), "Les amants du Pont-Neuf" ("Pont-Neufi armastajad", 1991) ja "Pola X" (1999). Pseudonüüm, mille all ta tuntud on, on anagramm ta eesnimedest 'Alex' ja 'Oscar'.
Nave San Rocco
thumb| thumb|Nave San Rocco valla paiknemine Trento provintsis
Nave San Rocco (saksa: Schöffbrück) on vald (comune) Trento provintsis Põhja-Itaalias, paiknedes umbes 11 km Trentost põhjas. 2004. aasta 31. detsembri seisuga elas seal 1279 inimest ja valla pindala on 4,9 km².
Nave San Rocco külgneb järgmiste valdadega: Mezzolombardo, San Michele all'Adige, Lavis ja Zambana.
Scandicus
Scandicus on aastast 1995 tegutsev Eesti vanamuusikaansambel, mis viljeleb liturgilist muusikat.
Ansambli asutas helilooja Toivo Tulev nimega Schola gregoriana.
Vandeadvokaadi abi
Vandeadvokaadi abi on Eesti Advokatuuri piiratud õiguspädevusega liige. Vandeadvokaadi abi võib õigusteenust osutada üksnes vandeadvokaadist patrooni juhtimisel ja juhendamisel. Patrooni määrab advokatuuri juhatus. Vandeadvokaadi abi ei ole pädev esindama või kaitsma klienti Riigikohtus ega tegutsema pankrotihaldurina. Lepitaja ja vahekohtunikuna võib vandeadvokaadi abi tegutseda advokatuuri juhatuse loal. Vandeadvokaadi abi kohta kasutatakse sageli vandeadvokaatide ja vandeadvokaadi abide ühist kutsenimetust "advokaat".
Advokatuuri üldkogul ei ole vandeadvokaadi abil hääleõigust ja teda ei saa valida advokatuuri organitesse. Vandeadvokaadi abi ei või olla advokaadibüroo omanik.
Vandeadvokaadi abina võib advokatuuri liikmeks võtta muudele tingimustele vastava isiku, kes on sooritanud vandeadvokaadi abi eksami. Seisuga 2018. aasta lõpu seisuga oli Eesti Advokatuuri liikmete seas vandeadvokaadi abisid 350 (33,6% liikmete koguarvust).
Ajalugu
1919–1938 nimetati vandeadvokaadi abisid "vannutatud advokaadi abideks". Advokatuuri algaastatel kasvas vannutatud advokaatide abide arv kiiresti ja tihenev konkurents tekitas advokaatide seas pingeid. Räägiti advokaatide üleproduktsioonist ja ebaõnnestunult taotleti numerus clausus-e sisseseadmist. 1928. aastal piirati vannutatud advokaadi abide arvu ühe patrooni juures kahega ja 1933. aastal ühega. Piirangud pidurdasid advokatuuri paisumist. Kui 1. jaanuaril 1920 oli advokatuuris 15 abi ja kõrghetkel 1934. aastal 287 abi, siis 1938. aastaks oli abide arv langenud 143-le. 1938. aasta advokatuuri seadusega (RT 1938, 36, 322) jagati vandeadvokaadi abid nooremateks abideks (need, kes polnud veel eksamit sooritanud) ja vanemateks abideks (eksami sooritanud abid). 1. jaanuariks 1940 oli advokatuuris 104 abi, kellest 51 olid vanemad ja 53 nooremad abid.
Eesti Advokatuuri taastamisest 1992. aastal kuni 2018. aastani olid advokatuuri liikmeteks ka vandeadvokaadi vanemabid.
Viljandi jäähall
Viljandi jäähall on jäähall Viljandi maakonnas Viljandi linnas aadressil Puidu tänav 8. Halli haldab SA Viljandi Jäähall.
Jäähalli 1. etapp valmis 2006. aastal ning see hõlmas jääväljakut mõõtmetega 30 × 60 m ja kandekonstruktsioone koos katusega. Hiljem ehitati jäähall kinniseks.
Jäähall on avatud novembrist kuni märtsi-aprillini.
Nutilabor
Nutilabor on Eesti sihtasutuse Vaata Maailma projekt, mis keskendub noorte harimisele IT valdkonnas. Projekti läbiviimisel osalevad ka EMT, Elion ja Microsoft. Projekti raames korraldatakse igal aastal noortele erinevaid IT valdkonnaga seotud huviringe.
2015./2016. õppeaastal osales projekti üritustel üle 2300 noore.
Tüügasmadulased
Klassifikatsioon
Tüügasmadulaste sugukonda klassifitseeritakse roomajate andmebaasis üksainus maoperekond :
Levila
Tüügasmadulased elavad Indias, Aasias, Filipiinidel, Suurtel Sunda saartel ja Väikestel Sunda saartel, Uus-Guineas, Põhja-Austraalias. Acrochordus arafurae levila võib piirduda Austraalia ja Uus-Guineaga.
Ġbejna
Ġbejna (hääldus džbeina) on traditsiooniline Malta lambapiimast valmistatud väike juust.
Tüügasmadulased
Seedeelundkond
Sapipõis asub maksale suhteliselt lähedal.
Vereringe ja hingamine
Süda paikneb neil keha keskosas.
Suguküpsus ja paljunemine
Suguküpsus saabub mõlemast soost madudel 5. eluaasta paiku. Kuid enamik emasloomi igal aastal ei sünnita. Isasloomade paariline hemipeenis asub kõhu all saba pool, neid suudavad nad soovi korral kloaagi kaudu välja sopistada. Hemipeenise morfoloogia erineb tüügasmadulaste kolmel liigil märgatavalt (McDowell, 1979).
Ġbejna
Malta saartel (Maltal ja Gozol) on juustuvalmistamisest teateid alates 14. sajandist.
Maltal on ġbejna populaarne, seda süüakse värskelt või päikesekuivatatuna, aga ka lisandina suppides, pastades, pitsades või leivakattena.
Tüügasmadulased
Suguküpsus ja paljunemine
Tüügasmadulased on elussünnitajad. Emasloomad poegivad vees. Poegade arv (4–40) võib liigiti samuti varieeruda, Acrochordus arafurae ' l 11–25 ja Acrochordus granulatus ' el 1–8 poega.
Ġbejna
Nime päritolu
Sõna ġbejna (mitmus ġbejniet) tähendab malta keeles 'väikest juustu' või 'juustukest', mis on tuletatud põhisõnast ġobna 'juust'.
Tüügasmadulased
Suguküpsus ja paljunemine
Kinnitamata andmetel võib emaste Acrochordus arafurae sigimisvormiks olla ka partenogenees.
Toitumisahel
Tüügasmadulased toituvad valdavalt Gobioidea kaladest.
Acrochordus arafurae on saagiks lindudele (Haliaeetus leucogaster) ja (Ephippiorhynchus asiaticus), roomajatele, kaladele ja inimestele.
Voiskorovo
Voiskorovo (vene keeles Войскорово; soome keeles Voiskorova) on asula Venemaal Leningradi oblastis Tosno rajoonis Ižora jõe ääres.
Asulas elab 1799 inimest (2017).
Asulat on esimest korda mainitud 1617.
Voiskorovo on olnud ingerlaste küla Inkere kihelkonnas. See oli kihelkonna keskus, kus asus ka Voiskorovo kirik.
Aedseller
Aedseller ehk seller (Apium graveolens) on sarikaliste sugukonda selleri perekonda kuuluv kaheaastane rohttaim.
Aedseller on 30–80 cm kõrgune vaoliste vartega tugevalõhnaline maitsetaim. Aianduses on levinud aedselleri kolm teisendit: juurseller, lehtseller ja varsseller.
Lihaka juurega aromaatsest juursellerist valmistatakse sellerisoola. Lehti lisatakse suppidele ja salatitesse.
Ravimtaimena leevendavad sellerilehed seedetrakti ja veresoonkonna haigusi.
Gordon Darcy Lilo
Gordon Darcy Lilo (sündinud 28. augustil 1965) on Saalomoni Saarte poliitik, kes oli 16. novembrist 2011 kuni 9. detsembrini 2014 Saalomoni Saarte peaminister.
Ta on õppinud majandust ja avalikku haldust Austraalias ja Paapua Uus-Guineal.
Gordon Darcy Lilo kuulub Rahvuslikku Reformi- ja Arengukoalitsiooni.
Ta valiti parlamenti 2001. aastal ja uuesti 2006. aastal.
2006. aastal oli ta rahandusminister, 2007. aastal algul justiitsminister ja seejärel keskkonnaminister.
Hiiumaa ÜJK
Hiiumaa ÜJK on endine Eesti jalgpalliklubi, mis tegutses Emmastes.
Clarence Walker
Clarence Leonard Walker (13. detsember 1898 Port Elizabeth, praegu Ida-Kapimaa – 30. aprill 1957 Roodepoort, praegu Johannesburg) oli Lõuna-Aafrika poksija.
Walker võitis kukk-kaalus (kuni 118 naela ehk 53,5 kg) 1920. aasta Antwerpeni olümpiamängude poksivõistlustel kuldmedali ja tuli olümpiavõitjaks.
Tallinna elektrijaam
pisi|Tallinna elektrijaama katlamaja ja korsten Tallinna elektrijaam oli elektrijaam, mis tegutses Tallinnas aastatel 1913–1979.
Ajalugu
18. märtsil 1909 moodustas Tallinna volikogu komisjoni, mille ülesandeks oli esitada volikogule elektrijaama ehituskava ja ettepanekud selle elluviimiseks. Komisjon otsustas, et Tallinna tuleb ehitada elektrijaam linna kulul, asukohaks valiti praeguse Põhja pst ääres asunud Tallinna Gaasivabriku kõrval olev vaba maa-ala. Elektrijaama projekt otsustati tellida AS Volta käest. Voolusüsteemiks valiti kolmefaasiline vahelduvvool, mille tootmine ja jaotamine kavandati pingel 3 kV, tarbijatele viimine aga pingel 220 V. Jõumasinateks valiti kolm AS Volta Laval-tüüpi 250 hj (184 kW) auruturbiini koos generaatoritega ja kaks kivisöel töötavat Franz Krulli masinatehase aurukatelt parameetritega 12,5 at ja 325 °C.
Elektrijaama masinamaja, katlamaja ja kontorihoone projekti koostas arhitekt Hans Schmidt.
Juba detsembris 1912 olid aurukatlad kütmiseks valmis ja ka turboagregaatide paigaldamine edenes hästi. Paralleelselt ehitati linnas kaabliliine ja elektrivoolu tarbijateni toimetamiseks trafoalajaamu. 18.–19. aprill 1913 toimus elektrijaama kompleksne vastuvõtuproov ekspertide komisjoni poolt, kes tunnistas töö kordaläinuks ja andis elektrijaamale alalise töötamise loa. Kuigi luba anti välja aprillis, oli esimene abonent elektrivõrku lülitatud juba 24. märtsil 1913 (vkj 11. märtsil 1913). Seda päeva loetaksegi Tallinna elektrijaama töö alguseks. Jaam sai nimeks Tallinna Linna Elektri Keskjaam ja allus Tallinna volikogu valgustuse ja veemuretsemise komisjonile. Jaama esimene juhataja oli Evald Maltenek.
Elektrijaam tootis, jaotas ja müüs elektrienergiat, ehitas elektrivõrke ning kõrvaldas elektriseadmete rikkeid. Elektrijaamal oli piisavalt võimsust tarbijate varustamiseks ja esialgu suunati põhitähelepanu elektrivõrgu laiendamisele ning uute tarbijate liitumisele. Kuid tarbijate kiire kasv tekitas peagi olukorra, kus elektrijaama võimsusest jäi väheseks. Juba 1914. aastal tegi Maltenek ettepaneku jaama laiendamiseks. Elektrijaama järgmise juhataja Harry Feldmanni koostatud laienduse projekti kinnitas volikogu 16. septembril 1915. Projekt jäi siiski realiseerimata sõjaolukorra ja rahapuuduse tõttu. Samal ajal tekkisid ka raskused kivisöega varustamisel, mida seni oli saadud Donetsi söebasseinist. 1918 katkes kivisöe saamine hoopiski ja tuli üle minna kohalikule turbale ja puidule. Samas puudus elektrijaamal võimsusreserv ja jaama laiendamine oli hädavajalik.
Elektrijaama laiendamise uue kava töötas välja 1917. aastast juhatajaks saanud Aleksander Markson. Kava nägi ette 2000 kW turbogeneraatori ja selle tööks vajaliku kahe aurukatla paigaldamist. Kütus oli turvas. Kava realiseeriti 1920. aastatel. Ja jällegi oli elektrijaamal võimsust küllaldaselt, et võis vanad seadmed reservi jätta. Aga see ei kestnud kaua, peagi tuli järjekordne laiendamine ette võtta. Elektrijaama laiendamisi toimus ajavahemikul 1919–1939 neli, kus siis kas paigaldati lisaks uusi võimsamaid seadmeid või asendati vanu uute ja võimsamatega. Nende laiendamiste jupphaaval tegemise põhjuseks oli enamasti linna kimbutav rahapuudus, aga ka vähene kogemus selles valdkonnas.
1924. aastal võeti kasutusele uus kütus – põlevkivi – ja 1934. aastal ehitati keskrõhukatlad. Põlevkivi kasutuselevõtt oli sel ajal pöördelise tähtsusega käik. See lahendas pikaks ajaks elektrijaama kütusega varustatuse, millega varasematel aastatel oli pidevalt raskusi, eriti puidu hankimisega. Teiseks andis see tõuke põlevkivi põletustehnika arengule Eestis.
Järjekordse laienduse tarvis aastatel 1923–1924 telliti kaks uut aurukatelt Inglise firmalt Babcock & Wilcox, mille kütus oli põlevkivi. Et aga põlevkivi põletamise kogemus puudus, siis telliti kummalegi katlale erinevad küttekolded. Ühele paigaldati Prantsuse firma tolmküttekolle ja teisele kodumaise tehase Ilmarine AS liikuvlülidega trepprestkolle tükipõlevkivi põletamiseks. Kui aurukatlad 1924. aasta suvel tööle pandi, selgus, et rahuldavalt hakkas tööle Ilmarise küttekolle. Prantsuse oma aga korralikult tööle ei saadudki ja see asendati Ilmarise omaga. Pärast mõningaid konstruktsiooniparandusi tehase ja elektrijaama ühistööna osutus Ilmarise küttekolle sedavõrd heaks, et nendega varustati nii varem paigaldatud kui ka järgmistel laiendustel paigaldatud aurukatlad.
Põlevkivi kasutuselevõtuga kerkis esile ka teisi probleeme. Esmalt selgus, et põlevkivi põletamisel hakkas korstnast tulema paksu musta suitsu, mis tuulega linna peale langes ja linnaelanikke väga pahandas. Tuli välja, et põlevkivikateldele paigaldati uus metallkorsten, aga liiga madal, ainult 20 meetri kõrgune. Ja ka küttekolletes ei oldud veel korralikku töörežiimi saavutatud. Pärast ülalmainitud kollete konstruktsiooni muudatusi ja korstna pikendamist 40 meetrini 1926. aasta suvel olukord normaliseerus.
Teine probleem tekkis tuha ladestamisega. Võrreldes varasemate kütustega tekkis põlevkivi põletamisel tuhka tunduvalt rohkem, aga selle ladestamiseks ei olnud elektrijaama juures piisavalt kohta. Lahendus leiti nii, et tuhk veeti kõrvalolevasse mereranda, kasvatades ühtlasi merest maad juurde. Selleks ehitati spetsiaalne ripptee, mida mööda siis töölised tuhavagonette jaama ja ranna vahel edasi-tagasi lükkasid. Alles 1951. aastal hakati rakendama hüdraulilist tuhaärastust ja järgmisel aastal lõpetati sellisel viisil tuhatransport mereranda. Praegune linnahall ongi ehitatud sellele tuhaväljale.
1925. aastal sai elektrijaama nimeks Tallinna Linna Elektrijaam.
Järgmine oluline uuendus tehti 1934, kui järjekordse laienduse käigus otsustati paigaldada suurema võimsusega keskrõhukatlad. Seni kasutati madalrõhukatlaid, milles auru parameetrid olid kuni 15 at ja 350 °C. Uutel, jällegi Babcock & Wilcoxi kateldel olid auruparameetrid juba 26,25 at ja 400 °C. Kateldele paigaldati samuti Ilmarise küttekolded, mis võimaldasid kasutada juba III sordi ehk peenpõlevkivi. Koos varempaigaldatud, samadele auruparameetritele ettenähtud 5 MW turbogeneraatoriga kasvas elektrienergia tootmise efektiivsus oluliselt. Lisaks tootmisseadmetele laiendati ka ehitisi nagu katlamaja, masinamaja jm. Peale esialgse telliskorstna püstitati kaks metallkorstnat. Laienduste lõpuks 1939 oli elektrijaama võimsus 19 MW, sel ajal suurim Eestis.
Saksa okupatsiooni ajal hakati elektrijaama taastama. Paigaldati mujalt toodud kaks turboagregaati (1942. aastal 5 MW ja 1943. aastal 6 MW) ning olemasolevate aurukateldega alustati uuesti elektritootmist, kuid mitte enam sõjaeelsel tasemel. Sellel perioodil toimus ka järjekordne nimemuutus ja jaam sai uue omaniku. Kui seni allus elektrijaam Tallinna linnavalitsusele, siis 16. juunil 1942 anti see üle okupatsiooniaegsele Idaala Energiavarustuse p.v. Seltsi Eesti Kindralkomissari Piirkonnale ning sai uueks nimeks Tallinna Elektrijaam ja -võrgud. Ja sealtpeale ei kuulunud elektrijaam enam kunagi Tallinna linnavalitsusele. Kui 1944 nüüd juba Saksa sõjavägi oli sunnitud lahkuma, oli viimasel kavas ka Tallinna elektrijaam õhkida. Seda aga ei õnnestunud teha tänu elektrijaama personali vastutegutsemisele. Lahelt laevasuurtükkidest tulistatud mürsud vigastasid ainult osa katlamaja ja katlaid ning ühte metallkorstnat. Aga jaam oli võimeline jätkama elektrienergia tootmist, küll ainult piiratud võimsusel.
Pärast sõda asuti kohe elektrijaama taastama ja laiendama. Pärast olemasolevate taastamist paigaldati veel kaks turboagregaati ja kaks keskrõhukatelt. Katlad koos Krull-Lomšakovi restkolletega valmistas Tallinna Masinaehitustehas. Kütuseks kasutati peenpõlevkivi. Uus telliskorsten valmis 1948. aastal (102,5 meetri kõrgune; oli Baltimaade kõrgeim). Korstna ehituseks kasutati 800 000 korstnatellist ja 100 000 tavalist tellist. Olemasolevast katlamajast ida poole valmis 1949. aastal uus katlamaja ja trafohoone (arhitekt Ilmar Laasi).
1950 oli elektrijaama võimsus 23 MW, mis jäi kõigi aegade suurimaks.
Toimusid ka muudatused alluvuses ja nimetuses. Esmalt allutati elektrijaam trustile Eesti NSV Elekter ja jaama nimeks sai Tallinna Elektrijaam. 10. juulil 1945 allutati see Eesti Energiale ja elektrijaam koos võrkudega sai nimeks Tallinna energiarajoon. Eesti Energia alluvusse Tallinna elektrijaam jäigi oma eksisteerimisaja lõpuni. Küll aga toimus veel mitu nimemuutust: 1950. aastal – Riiklik Rajooni Elektrijaam nr 4, 1957. aastal – Tallinna Soojus- ja Elektrijaam ning 1967. aastal Soojus- ja Elektrijaam Tallinn. Muutusi oli ka jaama funktsioonides – ära anti elektrimüük ja elektrivõrgud teistele Eesti Energia ettevõtetele.
1950-ndatel, pärast põlevkivist elektritootmise koondumist Kohtla-Järvele ja Ahtmesse, hakkas Tallinna elektrijaama osatähtsus elektritootmisel vähenema ja hakati jaama ümber seadmestama ka soojusenergia väljastamiseks. Ajutiselt väljastati elektrijaamast soojust auru näol lähedalolevatele ettevõtetele juba 1954. aastast. Kuid kaugkütte tarvis oli vaja välja ehitada boilerseade koos torustike ja pumpadega ning magistraaltorustik linna. Esimene kaugkütte tarbija lülitati soojusvõrku 1959 ja sellest peale hakkas elektritoodang pidevalt vähenema.
Kaugkütte tarvis paigaldati 1963 üks ja 1967 teine masuudiküttel veesoojenduskatel. Masuuti hakati kasutama ka aurukateldes ja põlevkivi põletamine lõpetati 1965. aastal.
1977. aastal filmis Andrei Tarkovski seal oma kultusfilmi "Stalker". Elektrijaama põhjaosas filmiti peategelase Stalkeri väravast tsooni sisenemise episood. Seoses filmivõtetega maalitijaama korstnale tähekombinatsioon UN, mis on lühend sõnadest United Nations ning on siiani korstnal näha. Nende tähtede kõrvale on tänapäeval paigaldatud sündmuse mälestustahvel.
2. veebruaril 1979 lõpetati jaamas elektrienergia tootmine ja jäi ainult soojuse tootmine.
Tänapäev
Tallinna elektrijaama administratiivhoone (Põhja puiestee 27), katlamaja, turbiinisaal (ehk masinamaja) (Põhja puiestee 29), suur estakaad ja korsten registreeritud kultuurimälestiste riiklikku registrisse ehitismälestistena.
Kunagises katlamajas tegutseb Kultuurikatel, samast algab ka Kultuurikilomeeter. Masinamajas tegutseb Energia avastuskeskus, kus võib tutvuda originaalkujul kahe turbogeneraatoriga ja mitme elektrijaama seadme ja aparaadiga. Põlevkivijaoskonna lõunaosas tegutseb Eesti Kaasaegse Kunsti Muuseum, jaoskonna põhjaosa ja masuudijaoskonna alale ehitatakse hotelli. 1940. aastal valminud abi- ja olmehoones tegutsevad söögikohad.
S-miin
pisi|Ameerika Ühendriikide langevarjur demonstreerib S-miini kahjutuks tegemist. Vasakul on näha [[kaevikunuga Mark I]] S-miin (saksa keeles Schrapnellmine) on tüüp Saksamaa jalaväemiine, inglise keeles tuntud ka kui Bouncing Betty. Tegemist on tuntuima miiniga hüplevate miinide klassist. Aktiveerituna paiskub miin 90 sentimeetri kõrgusele ja paiskab ümberringi kilde ja teraskuule. Tegemist oli elavjõuvastase miiniga, mis töötati välja Saksamaal 1930. aastatel ja kasutati sakslaste poolt ulatuslikult teise maailmasõja ajal. See oli mõeldud kasutamiseks avatud maastikul varjamata jalaväe vastu. Miinist toodeti kaks modifikatsiooni SMi-35 ja SMi-44, mis said nime vastavalt tootmisse mineku aastale ning erinesid omavahel minimaalselt.
S-miini hakati tootma 1935. aastal ja see etendas olulist osa Kolmanda Riigi kaitseplaanides. Kuni tootmise lõpetamiseni 1945. aastal tootis Saksamaa 1,93 miljonit S-miini. Need miinid tekitasid raskeid kaotusi ja aeglustasid, vahel isegi tõrjusid, sissetunge Saksamaa käes olevatele territooriumitele. Miini konstruktsioon oli tappev, edukas ja seda kopeeriti rohkelt. S-miin oli üks olulisemaid teise maailmasõja relvi.
Ajalugu
Prantsusmaa sõdurid kohtasid S-miine esmakordselt väikeste retkede ajal kivisöerikkale Saarimaale 7.–11. septembril 1939, niinimetatud kummalise sõja ajal. S-miin oli üheks põhjuseks, miks prantslased tagasi tõmbusid. Miini edu Saari regioonis kinnitas selle efektiivsust Saksamaa juhtkonna silmis ning mõjutas Ameerika Ühendriike ja teisi seda kopeerima. Prantslased hakkasid seda pärast sellega kokkupuutumist "vaikseks sõduriks" nimetama.
Kastik
Kastik (Calamagrostis) on kõrreliste sugukonda kuuluv taimede perekond.
S-miin
Ajalugu
Kolmas Riik kasutas S-miine suurel hulgal okupeeritud territooriumide ja Saksa kodumaa kaitseks Euroopas ja Põhja-Aafrikas liitlaste invasiooni eest. Miine toodeti suures koguses ja neid paigutati rohkelt kaitses olevate Saksa üksuste poolt. Näiteks paigaldas Saksamaa 10. Armee 23 000 S-miini valmistudes liitlaste maabumiseks Itaalias.
Kastik
Eestis levinud liigid:
S-miin
Ajalugu
S-miine kasutati Normandia randade kindlustamiseks oodatava liitlaste maabumise vastu. Ils-St-Marcoufis, natuke eemal Utah' maabumisalast, kus liitlased kartsid asuvat Saksa rasked suurtükid, oli Rommel käskinud S-miine "külvata nagu muruseemeneid". Et ehitada Atlandi valli paigaldasid sakslased miljoneid erinevaid maamiine, elavjõuvastaseid miine (sealhulgas S-miine), kaevasid sadu kilomeetreid kaevikuid, vedasid okastraati ja rajasid randa tuhandeid takistusi. Miine kasutati lõpuks Saksa positsioonide kaitsel Normandia lahingu ajal Põhja-Prantsusmaa ja Saksamaa piiri kaitsel. S-miine kasutati tihti koos tankitõrjemiinidega, et peatada nii soomus- kui ka jalavägi. Pärast maabumist eemaldasid liitlased hinnanguliselt 15 000 lõhkemata miini Pouppeville'i düünidest.
Ameerika jalaväelased panid S-miinile küünilise nime "Bouncing Betty". S-miinil oli tugev psühholoogiline mõju liitlaste vägedele, kuna see kippus jalaväelasi pigem sandistama kui tapma. Jäsemed ja genitaalid olid kõige haavatavamad. Sakslaste komme paigaldada jalaväemiine tankitõrjemiinide ümbrusse ainult suurendas hirmu. Kui miin mingi sõiduki rivist välja lõi, siis jäid seal olevad sõdurid lõksu, kuni keegi neid päästma tuli. Oma raamatus "Mine Warfare on Land" kirjeldab kolonelleitnant Sloan S-miine: "tõenäoliselt kõige kardetumad seadeldised liitlaste sõdurite jaoks sõjas". Täpsed S-miini tõttu langenute arvud pole teada. Liitlased ei märkinud, mis relv surma põhjustas, märgiti ainult, kas surm saabus lahingu käigus. Sellest hoolimata hindavad mõned mitteametlikud allikad S-miini põhjustatud kaotused oluliseks teguriks. 4. Diviisi 12. Rügement Utah' rannas kandis enda määratluse järgi "kergeid" kaotusi, enamiku neist põhjustasid S-miinid. Tsiviilkaotused on veel spekulatiivsemad.
S-miinide tootmine lõppes pärast teise maailmasõja lõppu. Täpset informatsiooni järgi jäänud varude kohta ladudes S-miinide kohta ei ole. Eeldatavasti enamus hävitati Saksamaa relvitustamise käigus, kuid on võimalik, et mõned säilitati liitlaste poolt konstruktsiooni kopeerimise tarbeks. Mitmed S-miini otsesed imitatsioonid ilmusid pärast teist maailmasõda.
Saksamaa okupeerimise ja Euroopa ülesehitamise ajal viisid Ameerika Armee Inseneride korpus, vastloodud Prantsuse valitsus ja Briti Kaitseministeerium läbi ühe pikema ja edukama miinikoristusoperatsiooni kogu Lääne-Euroopas. Prantslased kasutasid selleks otstarbeks suurt hulka inimressursi, sealhulgas 49 000 Saksa sõjavangi. Ühisoperatsioon kõrvaldas enamuse allesjäänud miiniväljadest Euroopa lääneosas. Operatsiooni edule aitas tugevalt kaasa sakslaste poliitika miiniväljad täpselt kaardistada.
Sellest hoolimata plahvatavad Põhja-Aafrikas, endistes Varssavi pakti maades, Prantsusmaal ja Saksamaal endiselt tahtmatult initsieeritud miinid. Põhja-Aafrikas ja Ida-Euroopas on eriti palju puhastamata teise maailmasõja aegseid miinivälju, mis on kõrbeliiva mattunud või võimude poolt unustatud. Punase Risti hinnangul on 27% Liibüa põllumaast kasutuskõlbmatu teise maailmasõja aegsete miiniväljade tõttu. Kuigi sakslaste dokumentatsiooni kohaselt on S-miini oodatav eluiga kaks kuni seitse aastat pärast paigaldamist, siis miini lõhkelaeng võib toimida ka tänapäeval.
Omadused
pisi|püsti|S-miin muuseumis Saksa S-miin oli terasest silinder, vähem kui 13 cm kõrge ilma sütikuta ja 10 cm läbimõõduga. Terasvarras miini keskel hoidis peamist sütikut, kus asus päästikandur. SM-35 oli keskse sütikuga, SM-44 oli käsitsi õhitav. See kaalus umbes 4 kg, täpne kaal sõltus, kas kasutati kergemat pulbrilist või raskemat valatud trotüüli.
Peamine laeng oli TNT-ga, paiskelaenguna kasutati musta püssirohtu. Standardne rõhuandur kasutas süütekapslit selle süütamiseks.
Standard rõhuandur oli seadistatud miini initsieerima, kui rõhk oli 7 kg või suurem. See tagas, et metsloomad, kukkuvad lehed ja oksad või muu looduslik põhjus miini ei initsieerinud.
Kasutamine
pisi|S-miini plahvatuse skeem S-miini initsieeris tavaliselt kolmeharuline rõhuandur. Seda sai initsieerida ka komistusnööri abil. Selleks oli sakslastel spetsiaalne adapter. Terasest toru, mille külge adapterid käisid, oli loodud sobima igasuguse Saksa sütikuga, nii et sensori sai eemaldada ja miini sai õhkida ka tahtlikult operaatori poolt. Pärast aktiveerimist töötas miin kolmes etapis:
Aeg initsieerimise ja paiskelaengu süütamise vahel oli 3,9 ja 4 sekundi vahel, olenedes miini vanusest ja seisukorrast. Saksa dokumentide järgi oli S-miini tapmisala 20 meetrit ja kaotusi põhjustati kuni 100 meetri raadiuses. Ameerika treeningjuhendid hoiatasid kaotuste eest veel 140 meetri kaugusel.
Tavaline eksiarvamus S-miini kohta oli, et see ei lõhke enne, kui ohver miini pealt minema astub. Seda valet levitas ebatäpne USA propaganda teise maailmasõja ajal. Tegelikult lõhkes miin igal juhul, olenemata sellest, kas päästik vabastati või mitte. Paigale jäämine või eemale joosta üritamine olid võrdselt ohtlikud. Parim võimalus miini plahvatus üle elada oli võimalikult kiiresti näoli maha heita ja ka siis oli tõenäoline viga saada, välja arvatud erakordsetel juhtudel. St-Laurenti lähedal Normandia dessandi pärastlõunal, astus reamees John Hooper S-miinile. See kargas tema sõnade kohaselt õhku ja ta viskas pikali. Miin mütsatas maha ega plahvatanud: miinil oli tekkind tõrge.
S-miini laenguid kasutati ka jalaväevastase kaitsena Wehrmachti soomusmasinatel. Laengud asusid nurkade alla paigaldatud torudes ja olid kronsteinidega kere külge kinnitatud. Laengud olid varased Tiger I versioonid olid nendega varustatud.
Avastamine ja demineerimine
pisi|Ameerika jalaväelane otsib nuga kasutades maamiine S-miine valmistati peamiselt metallist, nii et seda oli lihtne metallidetektoriga avastada. Samas olid sellised kallid ja kohmakad seadeldised jalaväeüksustele harva saadavad ning läksid tihti rikki. Miine sai avastada ka hoolika käsitsi sondeerimisega, mis oli aeganõudev protsess. Nuga või bajonetti kasutades sondeeris jalaväelane maapinda madala nurga all torkides. Oluline oli torgata nurga all, mis ei aktiveeriks rõhuandurit.
Kui miin oli avastatud, oli ohutuks tegemine üsna lihtne. Et takistada initsieerimist paigaldamise ajal, oli Saksa rõhuanduris auk, kuhu käis splint. See eemaldati, kui miin oli paigaldatud. Kui avastatud miinil oli rõhuandur, sai splindi asendada mingi nõelaga (näiteks hariliku õmblusnõelaga). Kui miin oli paigaldatud komistusnööriga, sai nööri lihtsalt läbi lõigata. Sakslased kasutasid lõkse, et miinide demineerimist takistada, nii et tuli olla ettevaatlik. Miin kaevati ettevaatlikult välja ja siis oli andurit üsna lihtne ära kruvida. Kui peeti vajalikuks miin täiesti ohutuks teha, siis kolm korki miini peal võimaldasid juurdepääsu detonaatoritele miini sees. Korgid sai lahti kruvida ja detonaatorid eemaldada.
Ehitus
pisi
Kopeerimine
pisi|Läbilõige Ameerika [[M16 miinist, mis loodi S-miini põhjal]] S-miin oli äärmiselt edukas mudel. Teised hüppavad miinid projekteeriti selle järgi.
Soome armee hakkas S-miini mudelit SMi-35 Saksamaalt ostma pärast Talvesõda. See oli osa kahe riigi vahelisest sõjaabi lepingust. Soome väed kasutasid S-miine edukalt, kuid need olid rahaliselt kulukad. Jätkusõja ajal üritasid soomlased edutult miinist oma versiooni luua, selle hüüdnimi oli Hyppy-Heikki.
S-miini efektiivsusest inspireeritud prantslased lõid sama tüüpi Mle 1939 miini. Major Pierre Delalande'il Prantsuse Insenerikorpusest õnnestus 1940. aastal sissetunginud Saksa vägede eest koos miini joonistega Ameerika Ühendriikidesse pageda. Need plaanid viisid Ameerika M2 miini loomiseni. Seda kasutati lahingutes 1942. aastal, kuid edutult. Siiski avaldas ameeriklastele muljet S-miini roll Prantsuse invasiooni tõrjumisel Saksamaalt Saarimaa regioonist teise maailmasõja alguses. Töid hüppava miini arendamiseks jätkati ja pärast sõda arendasid ameeriklased S-miini põhjal välja M16 miini.
Nõukogude Liidu OZM seeria konstruktsioon põhines S-miinil. Nõukogude miinid kippusid konstruktsioonilt olema oluliselt lihtsamad. Teraskuulide või metallipuruga täitmise asemel valmistati OZM-4 miinide kere malmist, et korpus ise kilde tekitaks. Hilisem mudel OZM.72 täideti terasvarrastega, naastes S-miini originaalse konstruktsiooni juurde. Mõlemaid miine toodetakse Venemaal siiani.
Ka Hiina Rahvavabariik ja Itaalia on loonud miine, mis põhinevad S-miini konstruktsioonil. Elavjõuvastased miinid on tänapäeval vastuoluline teema. S-miini taoliste miinide kasutamist on mitmete lepingutega piiratud ja inimõiguslased on nende kasutamise vastu.
Aneela Mirza
Aneela Mirza või Anila Mirza (sündinud 8. oktoobril 1974) on Taani laulja, kes sai tuntuks ansambliga Toy-Box ja hiljem sooloartistina esinejanimega Aneela.
Ta sündis ja kasvas Taanis. Tema ema on pooliraanlane ja poolpakistanlane ning isa on pärslane. Tema vanemad kohtusid Indoneesias enne Taani kolimist.
Ta kuulus Taani popansamblisse Toy-Box, mis nautis üleilmset edu 1990ndate lõpul ja 2000ndate algul ning kelle albumeid müüdi 4,5 miljonit. Grupp on avaldanud 2 bubblegum dance ' i stiilis albumit: "Fantastic" ja "Toy Ride", millelt on pärit hittsinglid "Tarzan & Jane" ja "Best Friend".
Pärast ansambli laialiminekut alustas Aneela soolokarjääri ja avaldas 2005. aastal loo "Bombay Dreams". See laul oli koostöö poplaulja Arashiga, kellega koos ta tegi veel mõne laulu, millest sai populaarseimaks "Chori Chori" (inspireeritud artist Snow loost "Informer"). Ta on olnud muusikaprodutsent ja kirjutanud laule ka teistele artistidele, näiteks Taani artistile Burhan G ja R&B produtsendile Saqib.
Aneela on abielus ja elab Suurbritannias.
MRP Matila Röhr Productions
MRP Matila Röhr Productions Oy on Soome filmistuudio, mis on tootnud filme ja telesarju. Stuudio peakontor asub Helsingis. Stuudio eesotsas on Marko Röhr, Ilkka Matila ja Lasse Laaksonen.
Stuudio asutati 1990.
Stuudio on teinud koostööd ka Eesti filmistuudiotega. Näiteks on ühiselt valminud filmid "Nimed marmortahvlil", "Georg" ja "1944".
Kleobulos
Kleobulos (kreeka Κλεόβουλος; 6. sajand eKr) oli vanakreeka mõtleja, kes oli pärit Lindose linnast Rhodose saarel, ühe väite kohaselt aga hoopis Kaariast. Kleobulost on tavapäraselt nimetatud seitsme targa hulgas.
Kleobulosest ei ole kuigi palju teada ning olemasolevastki teabest moodustab suure osa Diogenes Laertiose kirjutatu teoses "Väljapaistvate filosoofide eludest, õpetustest ja ütlustest", mille I raamatus on Kleobulosele pühendatud eraldi peatükk Muuhulgas on väidetud, et Kleobulos oli tähelepanuväärselt ilus ja tugev ning oli õppinud Egiptuse filosoofiat. Kleobulos lõi mõistatusi, millest mõned Diogenes Laertios oma teoses ka esitab.
Biot'-Savarti seadus
Biot'-Savarti seadus (ka kujul Biot’-Savart’i-Laplace’i seadus) on elektromagnetismi seadus, mis kirjeldab statsionaarse (püsiva) elektrivoolu tekitatud magnetvälja. Biot'-Savarti seadusel on magnetostaatikas niisama oluline koht, nagu seda on Coulombi seadusel elektrostaatikas. Seadus toetub Ampère'i seadusele, mis määrab magnetväljas asuvale vooluga juhtmele mõjuva jõu, ja Gaussi magnetväljaseadusele.
Pierre-Simon Laplace analüüsis Biot' ja Savarti katseandmeid ning andis seadusele üldistatud kuju. Laplace näitas ka, et selle seaduse abil saab arvutada liikuva elektrilaengu magnetvälja.
Tänapäeval käsitletakse seda seadust enamasti järeldustena kahest Maxwelli magnetvälja võrrandist, et arvesse võtta ka välja ajalist muutumist.
Voolujuhi magnetväli
Voolujuhi all mõeldakse elektrijuhti, mida läbib elektrivool. Voolujuhiks võib olla suvalise kujuga (sirge, kõver) juhe, ka juhtmekeerd või juhtmesilmus. pisi|200px|Näidatud on vektorite ja suunad ning vektori pikkus
Biot'-Savarti seadus määrab voolu I tekitatud magnetvälja (täpsemalt magnetiline induktsiooni ehk magnetvoo tiheduse)   kohas, mis on arvutatav kui voolu elementaarlõikude tekitatud magnetväljade vektorsumma. Matemaatiliselt on Biot'-Savarti seadus on väljendatav joonintegraalina üle vooluraja C:
kus \times märgib vektorkorrutamist (vektorid on paksus kirjas)
Selle võrrandi saab esitada ka kujul kus on vektori  suunaline ühikvektor ja  on vektori  pikkus.
pisi|200px|Pika sirge juhtme magnetväli
Pika sirge voolujuhi magnetväli
Lõpmatult pika sirge voolujuhi iga punkti ümber kujuneb juhtme risttasandis magnetväli kus
Seega paiknevad magnetinduktsiooni ühesugused väärtused voolujuhti kontsentriliselt ümbritsevatel silindrilistel pindadel ja magnetinduktsioon  vektorkujul Järelikult muutub magnetinduktsioon pöördvõrdeliselt kaugusega voolujuhist.
Voolusilmuse magnetväli
Ringikujulise voolusilmuse (-kontuuri) ümber tekkiva välja magnetinduktsiooni vektori pikkuse saab määrata kontuuri sümmeetriatelje (z-telje) risttasandil võrrandiga kus
Kui punkti P kaugus voolukontuurist on palju suurem selle raadiusest, nõrgeneb väli z-teljel ligikaudu võrdeliselt kauguse kolmanda astmega.
Mitmekeerulise voolujuhi magnetväli
Kui on tegemist mitmekeerulise voolujuhiga (pooliga), siis saab magnetvälja arvutada superpositsiooni põhimõttel:
Magnetväli jämedas voolujuhis
Eeltoodud valemid sobivad, kui voolujuht on väga peenike .(ristlõige läheneb nullile). Kui elektrijuht on teatud jämedusega, siis pideva voolujaotuse korral kombineeritakse voolutiheduse joonintegraal piki juhti pindintegraaliga ja inegreritakse üle kogu juhtme ruumala V:
või väljendatuna ühikvektori kaudu: kus dV on ruumiosa ja on voolutiheduse vektor selles ruumiosas (SI-süsteemis on ühikuks A/m2).
Konstantsel kiirusel liikuva punktlaengu elektri- ja magnetväli
kus on ühikvektor, mis on osakese algsest asendist suunatud punkti, kus välja määratakse, ning θ on nurk  ja  vahel.
Kui v2 ≪ c2, siis saab elektrivälja ja magnetvälja avaldada lihtsustud kujul:
Neid võrrandeid nimetatakse Biot'-Savarti seaduseks punktlaengu jaoks, mis tuleneb nende sarnasusest eelnevalt esitatud Biot'-Savarti võrranditega. Need võrrandid tuletas esimesena Oliver Heaviside 1888. aastal.
Biot'-Savarti seadus, Ampère'i seadus ja Gaussi seadus magnetvälja kohta
Magnetostaatikas magnetinduktsioon, mis on leitud Biot'-Savarti seaduse abil, rahuldab alati Gaussi seadust magnetvälja kohta ja Ampère'i seadust.
!Tõestus
ja kasutada rootorite vektorkorrutist ning teadmist, et J ei sõltu -ist, saab võrrandi kirjutada kujul
Kuna rootori divergents on alati null, siis see sätestab Gaussi seaduse magnetväljade kohta. Korrutades mõlemad pooled rootoriga, siis on tulemuseks
Viimaks, viies sisse seosed
(δ on Dirac'i deltafunktsioon), kasutades asjaolu, et divergents on null (eeldusel, et tegemist on magnetostaatikaga) ja teostades ositi integreerimise, siis tulemuseks on
See on Ampère'i seadus. (Kuna eeldati, et tegemist on magnetostaatikaga, siis .)
Mittemagnetostaatilises olukorras Biot'-Savarti seadus enam ei kehti, aga Gaussi seadus magnetvälja kohta ja Ampère'i seadus kehtivad.
Kui magnetostaatika tingimused ei kehti, siis tuleks Biot'-Savarti seadus asendada Jefimenko võrranditega.<references group="Lisa"/> Koos pidevusvõrrandiga (ingl continuity equation) on Jefimenko võrrandid ekvivalentsed Maxwelli võrranditega.
Rakendused aerodünaamikas
Biot'-Savarti seadus leiab kasutust ka aerodünaamikas, et leida kiirust, mida põhjustavad õhupöörised. Aerodünaamika rakendustes on pööriselise välja ja voolu rollid vahetatud, võrreldes elektromagnetilise rakendusega.
Maxwelli järgi on magnetvälja tugevus H otseselt võrdsustatud pööriselisusega.
P. T. Barnum
pisi|P. T. Barnum. [[Mathew Brady foto aastast ~1860]] Phineas Taylor Barnum (5. juuli 1810 Bethel, Connecticut – 7. aprill 1891 Bridgeport, Connecticut) oli Ameerika Ühendriikide ärimees ja tsirkuseartist. Teda mäletatakse avalikkuse tähelepanu pälvinud vempude ja tsirkuse Ringling Bros. ja Barnum & Bailey rajamise järgi. Tsirkuse rajas ta koos James Anthony Baileyga.
Kuigi Barnumit teatakse enim tsirkuste järgi, rajas ja arendas ta tsirkusi alles pensionieas.
Isiklik elu
Barnumi isa suri, kui ta oli 15-aastane, mistõttu pidi ta väga noorena perekonnapea rolli üle võtma ja pere eest hoolitsema hakkama. Aastal 1829, olles ainult 19-aastane, abiellus Barnum Charity Halletiga, kes oli temast kaks aastat vanem. Nende perre sündis neli tütart, kellest üks suri lapsena. Teise tütre arvas Barnum oma testamendist välja abielurikkumise tõttu.
Mees oli pettunud, sest nende perre ei sündinud kunagi poega, mistõttu pärandas ta üsna suure osa oma varast testamendiga tütrepojale. Pärandusega kaasnes tingimus, et pärija kannab edasi Barnumi nime.
Charity suri 1873. aastal. Barnum abiellus aasta hiljem Nancy Fishiga, kes oli temast 40 aastat noorem. Barnum ise haigestus, kui oli 81-aastane ja lasi seetõttu ühel New Yorgi ajalehel avaldada talle mõeldud järelehüüde varem.