cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Patrick Vieira
Koondisekarjäär
1998. aasta MM-ile pääses Prantsusmaa korraldava meeskonnana finaalturniiridele ilma kvalifikatsioonita. Alagrupis alistas Prantsusmaa 12. juunil LAV-i jalgpallikoondise 3:0, 18. juunil Saudi Araabia jalgpallikoondise 4:0 ja 24. juunil Taani jalgpallikoondise 2:1. Neist viimase kohtumise mängis kaasa ka Vieira ja sai 62. minutil kollase kaardi. Edasi võitis Prantsusmaa 28. juunil lisaajal 1:0 Paraguay jalgpallikoondise, veerandfinaalis 3. juulil penaltiseerias Itaalia jalgpallikoondise ja poolfinaalis 8. juulil 2:1 Horvaatia jalgpallikoondise. Finaal Brasiilia jalgpallikoondise vastu 12. juulil oli teine kohtumine sel MM-il, kus Vieira platsile pääses. Ta vahetati sisse 74. minutil seisul 2:0, kui Prantsusmaa oli vähemuses, ja mäng lõppes Prantsusmaa 3:0 võiduga. Prantsusmaa tuli esimest korda maailmameistriks ja nagu koondise ülejäänudki mängijad, pälvis Vieira Prantsusmaa kõrgeima autasu, Auleegioni ordeni.
pisi|Patrick Vieira (2009) pisi|Patrick Vieira (2009) pisi|Patrick Vieira (2009) pisi|Patrick Vieira (2009) 2000. aasta EM-valikgrupi võitis Prantsusmaa kõigest 1 punktiga Ukraina ja 2 punktiga Venemaa jalgpallikoondise ees. Finaalturniiril alistas Prantsusmaa 11. juunil 3:0 Taani jalgpallikoondise ja 16. juunil 2:1 Tšehhi jalgpallikoondise, kuid kaotas 21. juunil alagrupivõitjat otsustavas mängus 2:3 Hollandile. 51. minutil lõi Frank de Boer sisse vabalöögi, mis muutis Vieirast suunda ja kuigi väravavaht Bernard Lama sai käe vahele, lendas pall väravasse. Seda ei loetud siiski Vieira omaväravaks. 25. juunil peeti veerandfinaal Hispaania jalgpallikoondise vastu, milles Vieira mängis kogu kohtumise ja Prantsusmaa võitis 2:1. 28. juunil peeti poolfinaal Portugali jalgpallikoondise vastu, mille Prantsusmaa võitis lisaajal 2:1 ja Vieira, kes mängis kogu kohtumise, sai 23. minutil kollase kaardi. 2. juulil peeti finaal Itaalia vastu, milles Itaalia läks 55. minutil Marco Delvecchio löögist juhtima, aga 4. üleminutil Prantsusmaa viigistas Sylvain Wiltordi löögist ja võitis lisaajal 2:1. Vieira mängis kogu kohtumise.
2001. aasta konföderatsioonide karikavõistlustele kvalifitseerus Prantsusmaa maailmameistrina. Avakohtumises 31. mail alistati 5:0 Lõuna-Korea jalgpallikoondis ja Vieira mängis terve kohtumise, lüües 19. minutil 2:0. 1. juunil kaotas Prantsusmaa 0:1 Austraalia jalgpallikoondisele ja Vieira vahetati sisse 88. minutil, kui Prantsusmaa oli vähemuses. 3. juunil võitis Prantsusmaa Mehhiko jalgpallikoondise 4:0 ja Vieira mängis kogu kohtumise. Mehhiko kaotas kõik mängud, ülejäänud meeskondade vahelise surnud ringi võitis tänu heale väravate vahele Prantsusmaa Austraalia ees. Poolfinaalis alistas Prantsusmaa 7. juunil ka Brasiilia 2:1 ja jõudis 9. juunil peetud finaali Jaapani jalgpallikoondise vastu. Vieira lõi 30. minutil mängu ainsa värava ja jagas 2 väravaga turniiri resultatiivseima mängija tiitlit, kuigi ta lõi need 5 mängust ja mitte 3 mängust nagu lõunakorealane Hwang Sun-Hong. Vieirale anti hõbepalli auhind.
2002. aasta MM-ile Lõuna-Koreasse jõudis Prantsusmaa valitseva maailmameistrina ilma valikturniirita. Vieira alustas igas oma koondise mängus algrivistuses. Turniiri avakohtumises kaotas Prantsusmaa üllatuslikult Senegali jalgpallikoondisele 0:1. 6. juunil tehti väravateta viik Uruguay jalgpallikoondisega ja 11. juunil kaotas Prantsusmaa 0:2 ka Taanile, jäi alagrupis viimaseks ja langes välja. Viimases alagrupimängus vahetati Vieira 71. minutil välja, kui väravad olid juba löödud. Prantsusmaa tulemus oli MM-i tiitlikaitsja kõigi aegade halvim tulemus, kui mitte arvestada 1934. aasta MM-i, millel tiitlikaitsja Uruguay keeldus osalemast.
Carsten Thomassen
Carsten Thomassen (15. mai 1969 – 14. jaanuar 2008) oli norra ajakirjanik, poliitikakommentaator ja sõjakorrespondent päevalehes Dagbladet. Ta hukkus 2008. aasta Kabuli Serena Hoteli rünnakus.
Patrick Vieira
Koondisekarjäär
2004. aasta EM-valikgrupi võitis Prantsusmaa täiseduga. Vieiragi lõi ühe värava. Finaalturniiri Portugalis alustas Prantsusmaa mälestusväärse võiduga Inglismaa jalgpallikoondise üle 13. juunil, kus Frank Lampard viis inglased 38. minutil juhtima, aga Zinedine Zidane'i kaks üleajal löödud väravat andsid võidu Prantsusmaale. Järgmises mängus 17. juunil viigistas Prantsusmaa Horvaatiaga 2:2. Vieira sai 32. minutil kollase kaardi. Viimases mängus võitis Prantsusmaa 21. juunil Šveitsi jalgpallikoondise 3:1. Vieira mängis kõik Prantsusmaa mängud algusest lõpuni ja Prantsusmaa võitis alagrupi Inglismaa ees. Veerandfinaalis Kreeka jalgpallikoondise vastu Vieira ei mänginud, Prantsusmaa kaotas 0:1 ja langes välja.
2006. aasta MM-valikgrupis olid Prantsusmaa, Šveits, Iisrael ja Iirimaa väga võrdsed. Omavahel lõppes neil ainult üks kohtumine ühe poole võiduga. Selle võidu saavutas Prantsusmaa, kes suutis võõrsil Iirimaad võita, ja pääses sellega finaalturniirile Saksamaale. Vieira osales kõigis Prantsusmaa mängudes algrivistuses. Alagruppi ei läbinud Prantsusmaa veenvalt. 13. juunil tehti 0:0 viik Šveitsiga ja 18. juunil 1:1 viik Lõuna-Koreaga. 23. juunil võitis Prantsusmaa 2:0 Togo jalgpallikoondist, kes kaotas kõik mängud. Selles kohtumises lõi Vieira 55. minutil avavärava ja vahetati 81. minutil välja. Ühtlasi oli Vieira selles kohtumises meeskonna kapten, sest tavaliselt kaptenisidet kandev Zidane pidi selle kaartide tõttu vahele jätma. Ühtlasi valiti ta kohtumise parimaks mängijaks. Järgmises mängus võitis Prantsusmaa 27. juunil Hispaania 3:1, kusjuures Vieira sai 68. minutil kollase kaardi ja lõi 83. minutil 2:1. Ta valiti teist korda kohtumise parimaks mängijaks. Veerandfinaalis alistas Prantsusmaa 30. juunil Brasiilia 1:0 ja poolfinaalis 1. juulil sama tulemusega Portugali. Finaalis 5. juulil võeti Vieira seisul 1:1 56. minutil platsilt välja. Normaal- ja lisaajal väravaid ei löödud ja Itaalia võitis penaltiseerias.
Carsten Thomassen
Surma asjaolud
14. jaanuaril 2008 andis Thomassen ülevaate Norra välisministri Jonas Gahr Støre visiidist Kabulis. Støre ja tema kaaslased ning paljud teisedki välisreporterid ja diplomaadid ööbisid Serena Hotelis. Thomassen ootas hotelli fuajees Støret, kui kaks Talibani terroristi tapsid hotelli ees olevad valvurid käsigranaatidega. Vähemalt üks terrorist oli riietunud Afganistani politsei vormi ning polnud seetõttu märgatav PST ihukaitsjatele hotelli sees.
Patrick Vieira
Koondisekarjäär
2008. aasta EM-valikgruppi loositi kokku Itaalia ja Prantsusmaa ning kaks paremat pääsesidki finaalturniirile. Itaalia ja Prantsusmaa võitsidki need kohad, kuid tasavägises konkurentsis Šotimaa jalgpallikoondisega, kes alles eelviimases voorus kaotas kodus Itaaliale. Itaalia võitis valikgrupi Prantsusmaa ees. Nad loositi finaalturniiril Šveitsis jälle samasse alagruppi. Prantsusmaa tegi avamängus 0:0 viigi Rumeenia jalgpallikoondisega, kaotas järgmised mängud, jäi alagrupis viimaseks ja langes välja. Peatreener Domenech ei saatnud Vieirad mängima, sest see oli saanud põlvevigastuse.
2010. aasta MM-koondisse Vieirad ei arvatud. Pärast seda, kui koondis oli MM-il väga halvasti esinenud, teatas Vieira, et ei ole enam koondises mängimisest huvitatud. Kokku esines ta Prantsusmaa koondises 107 korda, viimast korda 2. juunil 2009, ja lõi neis 6 väravat.
Carsten Thomassen
Surma asjaolud
Thomassen sai vigastada kätte, jalga ja kõhtu. Kui tulistamine lõppes, andsid talle esmaabi Verdens Gangi fotograaf Harald Henden, Aftenposteni reporter Tor Arne Andreassen ja teised reporterid Verdens Gangist ja TV2-st. Thomassen evakueeriti alles pärast kahte tundi. Kiirabis läks ta šokki ning suri operatsiooni ajal. Kuna vigastused olid ulatuslikud, on vähe tõenäone, et ta oleks jäänud ellu, kui teda oleks varem evakueeritud.
Intsidendis hukkus veel vähemalt 6 inimest ja 2 terroristi.
Artemisia
Artemisia võib tähendada järgmist.
Malhanski ahelik
Malhanski ahelik on mäestik Venemaal Taga-Baikalimaal Burjaatia ja Taga-Baikali krai aladel. Kulgeb ida-lääne suunas.
Aheliku keskmine kõrgus on 1200–1400 meetrit, maksimaalne kõrgus 1735 meetrit. Aheliku laius on 10–60 km ja pikkus 360 km.
Luhanka vald
Luhanka on vald Soomes Lääne-Soome läänis Kesk-Soome maakonnas. Luhanka naabervallad on Hartola, Joutsa, Jämsä linn, Korpilahti, Kuhmoinen ja Sysmä.
Külad
Judinsalo, Klemettilä, Lempää, Rantakylä, Rekolankylä, Tammijärvi, Vuorenkylä
Laukaa vald
Laukaa on vald Soomes Kesk-Soome maakonnas. Laukaa naabervallad on Hankasalmi, Jyväskylä, Konnevesi, Toivakka, Uurainen ja Äänekoski linn.
Paul Robinson
Paul Robinson (sündinud 15. oktoobril 1979 Beverleys) on Inglismaa jalgpallikoondise endine väravavaht.
Laukaa vald
Nokkakivi lõbustuspark asub Laukaa vallas Lievestuore külas.
Paul Robinson
Debüüdi Inglismaa rahvuskoondises tegi Robinson 12. veebruaril 2003 sõprusmängus Austraalia vastu. Viimase mängu rahvuskoondises mängis ta 17. oktoobril 2007 Venemaa vastu, kellele kaotati 1:2.
Laukaa vald
Külad
Haapala, Harhala, Hoho, Laukaa kirikuküla (varem Pellosniemi), Kuhaniemi, Kuusa, Lankamaa, Laukkavirta, Leinola, Leppävesi, Lievestuore, Metsolahti, Saarilampi, Savio, Simuna, Tervatehdas, Valkola, Vehniä, Vihtasilta, Vihtavuori, Vuontee, Äijälä.
Elektriauto
pisi|Elektriauto Detroit Electric 1915 – Anderson Electric Car Co, Detroit
Elektriauto on auto, mis liigub elektrimootori jõul. Elektriautot käitab üks või mitu elektrimootorit, mille toiteallikad on autol paiknevad akud või kütuseelemendid.
Energiaallika järgi saab elektriautosid liigitada hübriidautodeks, akupatareiga autodeks, kütuseelementidega autodeks ja päikesepatareidega autodeks.
Kui 2017. aastal oli maailmas kasutusel umbes 3,1 miljonit elektriautot, siis 2030. aastaks oodatakse teedele juba üle 100 miljoni elektriauto.
Tööpõhimõte
Sõltumata sellest, milline on elektrimootori energiaallikas, kasutatakse elektriauto ajamis sarnast skeemi. Kütuseelemendist või akust saadud alalisvool muudetakse soovitud sagedusega kolmefaasiliseks vahelduvvooluks vaheldi (inverteri) abil. Vaheldist toidetakse kolmefaasilist vahelduvvoolumootorit. Selline muundamine võimaldab mootoris kõige lihtsamal viisil saada pöörlevat liikumist ja suurt pöördemomenti. Muunduri muundatud voolu sagedusest sõltub mootori kiirus. Paigalt liikumist alustatakse nullsagedusest ja suurendatakse seda järk-järgult.
Tänapäeval kasutatakse muundurites jõutransistore. Muunduri ja seega ka elektrimootori tööd juhib autojuht kiirus- ja piduripedaali ning režiimivalikute teel elektroonikaseadmete abil. Auto elektrimootor on enamasti kolmefaasiline püsivmagnetitega sünkroonmootor või asünkroonmootor. Viimast on aga keerulisem kasutada pidurdamiseks. Need on kõige lihtsamad ja töökindlamad tuntud mootoritest. Sellisel mootoril on liikuvaks osaks ainult induktor (rootor), mille võll toetub kahele kuullaagrile. Kasutegur 80–90 protsenti.
Elektrimootor arendab suurt pöördemomenti (jõumomenti) ka väikestel pööretel ja ei vaja käigukasti, nagu sisepõlemismootoriga auto ajam. Elektriajamiga autol on küll reduktor, kuid see vähendab pöörlemiskiirust ja toimib momendi võimendina. Selline lahendus võimaldab kasutada suure kiirusega ja seega väikese massiga mootorit.
On ehitatud ka elektriautosid, mille ratas on ühtlasi sünkroonmootor. Ratta telje peal paikneb kolmefaasiline staatorimähis (paigalseisev osa), välisinduktori moodustab velg (pöörlev osa), mille sisepinna sisse on valatud püsivmagnetid. Aeglase pöörlemiskiiruse saamiseks tuleb ehitada kümmekond pooluspaari (paarkümmend N-S magnetit vaheldumisi).
Kõigi elektriautode üks eelis on rekuperatiivpidurduse võimalus. Auto pidurdamiseks muudetakse mootor generaatoriks ja auto liikumisenergia muundub akude laadimiseks sobivaks elektrienergiaks. Seega pidurdamisel ei muudeta auto kineetilist energiat enam pidurites soojuseks, mis õhku haihtus, vaid akude elektrienergiaks.
Autofirmad on oma elektriautosid reklaaminud kui CO2 nullemissiooniga autosid. See on ainult osaline tõde ja võimalik siis, kui kasutame tuule-, päikese-, hüdro- või aatomielektrijaamast saadud energiat. Muide, tuumaelektrijaam ja elektriauto sobiksid omavahel väga hästi, eriti siis, kui akude maht võimaldab sõita kogu päeva akut laadimata. Tuumajaama võimsust ei ole kerge reguleerida ja seepärast vajab see päeval töötava tööstuse asemel öösel lisatarbijaid.
Väljatransistoridel töötava vaheldi võib muuta alaldiks, seega sünkroongeneraatori vahelduvvool alaldatakse akude laadimiseks sobivaks alalisvooluks. Pidurdusenergia tagastamine on eriti oluline linnasõidul, kus kiirendused ja pidurdused vahelduvad pidevalt. Mehaanilisi pidureid kasutatakse seisupiduritena ja eriti intensiivseks või väikese kiiruse juures pidurdamiseks. Elektriauto piduriklotsid/kettad kuluvad märgatavalt vähem kui tavaautol ja elektriauto ei tarbi linnas oluliselt rohkem energiat kui maanteesõidul. Muidugi ei tarbi foori all seisev elektriauto midagi, sest mootor seisab.
Kütuseelemendiga elektriauto
Kütuseelement toodab elektrienergiat vesinikust autos kohapeal. Kütuseelement on võimeline surupaagist saadud vesiniku ja õhust võetud hapniku oksüdatsiooni keemilise energia muutma otse elektrienergiaks ja soojuseks, kusjuures heitmeks on ainult veeaur. Kogukasutegur (elekter + soojus) on 80...90%, elektrienergia saamisel kasutegur kuni 65%. Kaks kolmandikku saadud energiast moodustab elekter, ülejäänu aga soojus. Selline auto võiks ka öösel maja elektriga varustada ja kütta.
Protsess toimub mehaanilise vahelülita ja seepärast on elektri tootmise efektiivsus kaks korda parem kui elektri tootmisel sisepõlemismootoriga või elektrijaamas auruturbiiniga. Vesiniku kõrval saab kasutada ka vesinikurikast gaasi või vedelikku. Täpsemalt öeldes kasutatakse autol kütuseelementidest koostatud patareid. Elektrimootori toiteks vajaliku pinge saamiseks tuleb jadamisi ja suurema voolutugevuse saamiseks rööbiti lülitada hulk elemente. Saadud alalisvool tuleb muuta vaheldi abil kolmefaasiliseks muudetava sagedusega vahelduvvooluks, nii nagu akutoitega elektriautos tehakse. Pidurdusenergia salvestamiseks ja kasutamiseks paigaldatakse autole ülikondensaatorpatarei.
Kütuseelemente võib valmistada erineva võimsusega, neid on kasutatud veoautode, autobusside ja isegi elektrijaamade energiaallikatena.
Akupatareiga elektriauto
Kütuseelementidest odavamaks on osutunud akude kasutamine. Selliseid ­autosid on hakatud nüüd enam tootma. Akumulaatoriteks olid pliiakud, mis on aga suhteliselt vähese energiamahutavusega massiühiku kohta. Tootmistehnoloogia on see-eest ammu tuntud ja olemas pikaajalised kasutuskogemused. Viimasel ajal on kasutatud liitiumioon akupatareisid. Seni rohkem tuntud mobiiltelefonides ja sülearvutites. Need akud on pliiakudest kallimad, kuid mahutavad sama massi juures rohkem energiat. Ühe laadimisega läbib auto 150...400 km sõltuvalt akupatarei mahutavusest (akude hulgast patareis).
Akusid saab laadida tavalisest kodu elektrivõrgust, alaldi paikneb autol, kuid kuna koduvõrk ja pardalaadija on väikese võimsusega, kestab laadimine kaua, ööga saab akupatarei siiski laetud ning pealegi odavama öise elektrienergiaga. Garaažis ja teel laadimisjaamades on võimsamad alaldiga laadijad, mis võimaldavad poole tunniga laadida 80% aku mahutavusest.
Päikesepatareiga elektriauto
Päikesepatareiga elektriauto (päikeseauto) ehitatakse väga kergena, veomootoriks elektrimootor. Päikesepatarei paneelid paigutatakse auto katusele ja nii saab energiat auto elektrimootori toiteks. Selline auto elektrimootor võib saada energia otse päikesepatareidest pingemuunduri või vaheldi kaudu. Teine lahendus on selline, kus autol on ka akupatarei, mida laaditakse siis, kui päikest on. Ilma akuta päikesepatareidega autod on väga väikese võimsusega, 2–3 hj (1,5–2,2 kW), sest auto välispind ei võimalda vajalikku hulka päikesepatareisid paigaldada. Auto kiirus ulatub veidi üle 100 km/h.
Ajalugu
pisi|L'Oeuf électrique – elektriline muna prantslastelt aastast 1942 Elektriautode ajalugu on üldiselt vähe tuntud. Kindlalt teada on see, et need leiutati enne sisepõlemismootoriga sõidukeid.
Kuni 20. sajandi algusaastateni kuulusid elektriautodele maismaal liikumise kiirusrekordid. 20. sajandi saabumisel olid Ameerika Ühendriikides 38% autodest elektriautod. Elektriautode müügi tipp oli 1912.
Seoses odava nafta üleküllusega (tollal 1 dollar barrel) jäid elektriautod tagaplaanile. 1970. aastatel toimunud ülemaailmne energiakriis suurendas taas üldsuse huvi elektriautode vastu.
pisi| Henney Kilowatt 1959
Eelised ja puudused
pisi|[[Sportauto Tesla Roadster]] Elektriauto eelised sisepõlemismootoriga auto ees:
Elektriautode puudused sisepõlemismootoriga autoga võrreldes:
Rekordiautod
20. sajandi algusaastateni olid elektriautode valduses maismaal liikumise kiirusrekordid.
Alates 2004. aasta oktoobrist kuulub elektriautode kiirusrekord autole Buckeye Bullet, mille tippkiiruseks mõõdeti rohkem kui 510 km/h. Sellel autol on üle 500-hobujõuline mootor, mis saab energiat NiMH akudelt.
Elektriautod Eestis
pisi| [[Mitsubishi iMiev elektriautod Eestis. ]] pisi|Tartu Eesti on algatanud elektromobiilsuse programmi, suurendamaks taastuvenergia kasutamist transpordis. See seisneb 500 Mitsubishi iMiev elektriauto näidiskasutusse võtmises, toetusskeemis eraisikutele elektriautode soetamiseks ning riiki katva laadimisvõrgu rajamises. See tugineb suuresti saastekvoodi müügil Mitsubishi Corporationile. Laadimisvõrgu rajab Eestisse ABB ning see peab olema saavutanud töövalmiduse hiljemalt 31. oktoobriks 2012.
1. september 2022 seisuga on Transpordiameti andmetel Eestis 943 659 autot, nendest elektrisõidukid 3169. Kõige populaarsemad margid on Nissan, Mitsubish, Audi ja Tesla. Mudelitest kõige populaarsemad: Nissan Leaf, Mitsubishi i-Miev ja Tesla Model 3.
2022. aasta esimese 8 kuuga on esmaselt registreeritud M1 kategoorias 34 289 autot (sh 14 471 uued). Nendest 745 elektriautod (sh 470 uued). August 2022 - uute sõiduautode (M1) jaotus kütuseliikide lõikes: 47.88% bensiin, 28.27% tavahübriid, 16.09% diisel, 3.59% elekter, 2.76% CNG ja 1.41% pistikhübriid.
Friedrich Wilhelm II
thumb|Friedrich Wilhelm II Friedrich Wilhelm II (25. september 1744 Berliin – 16. november 1797 Potsdam) oli Preisimaa kuningas 1786. aastast kuni surmani. Friedrich Suure vennapojana püüdis ta valgustatud monarhi ja eduka armeejuhina oma kuulsa onu jälgedes käia, kuid Prantsuse revolutsioon nurjas ta kavad.
Isiklikku
Friedrich Wilhelm II isa oli Preisi kuningas August Wilhelm ja ema Braunschweig-Beverni Luise Amalie. Friedrich Wilhelm II oli abielus Hessen-Darmstadti Friderike Luisega, nende järglased:
Euroopa Ülemkogu
pisi|Euroopa Liidu Nõukogu ja Euroopa Ülemkogu logo Euroopa Ülemkogu (inglise keeles European Council, prantsuse keeles Conseil européen) on üks seitsmest Euroopa Liidu institutsioonist, mis koosneb Euroopa Liidu liikmesriikide riigipeadest või valitsusjuhtidest, Euroopa Ülemkogu eesistujast ja Euroopa Komisjoni presidendist. Samuti osaleb ülemkogu kohtumistel Euroopa Liidu välisasjade ja julgeolekupoliitika kõrge esindaja.
Euroopa Ülemkogu loodi 1974. aastal toonase Euroopa Majandusühenduse liikmesriikide riigipeade ja valitsusjuhtide mitteametliku arutelufoorumina. Ametliku staatuse sai see 1992. aastal Maastrichti lepinguga. 2009. aastal sai ülemkogust Lissaboni lepinguga üks Euroopa Liidu seitsmest institutsioonist.
Tegevuspõhimõtted
Euroopa Ülemkogu on strateegiline institutsioon, mis määrab kindlaks Euroopa Liidu üldise poliitilise tegevuskava. Ülemkogu kohtumistel võetakse vastu järeldused, milles on välja toodud käsitletud mureküsimused ja nende lahendamiseks rakendatavad meetmed.
Ülemkogul ei ole seadusandlikku võimu, see ei võta vastu Euroopa Liidu õigusakte ega pea nende üle läbirääkimisi. Õigusaktide algatamise ainuõigus on Euroopa Liidus Euroopa Komisjonil, kuid Euroopa Ülemkogu võib anda komisjonile tõuke seadusandliku poliitika kujundamiseks või selle muutmiseks.
Euroopa Ülemkogu kohtumisi, mida nimetatakse sageli ka Euroopa Liidu tippkohtumisteks, juhatab Euroopa Ülemkogu eesistuja ja need peavad toimuma vähemalt kaks korda iga kuue kuu tagant. Otsused tehakse enamasti konsensuse alusel, välja arvatud juhtudel, kus Euroopa Liidu alusleping nõuab ühehäälset või kvalifitseeritud häälteenamusega otsust. Ülemkogu eesistuja ja Euroopa Komisjoni president hääletusel ei osale.
Ülemkogul on kolme tüüpi kohtumisi: korralised, erakorralised ja mitteametlikud. Kuigi ka mitteametlikud kohtumised kavandatakse 1,5 aastat ette, ei võeta nende lõpul vastu ametlikke järeldusi, vaid laiemad ja mitteametlikud lausungid valitud poliitilistel teemadel. Erakorralised kohtumised lõppevad alati ametlike järeldustega, kuid neid kohtumisi ei kavandata tavaliselt ette pikemalt kui üks aasta. Näiteks toimus erakorraline ülemkogu sügisel 2001, kui koguneti arutama Euroopa Liidu reaktsiooni 11. septembri terrorirünnakutele.
Tavaliselt toimuvad kohtumised Brüsselis Justus Lipsiuse hoones, mis on ühtlasi Euroopa Liidu Nõukogu ja selle peasekretariaadi ametlik asukoht.
Euroopa Liidu strateegiline tegevuskava
27. juunil 2014 Brüsselis toimunud Euroopa Ülemkogu korralisel kohtumisel lepiti kokku viies prioriteetses valdkonnas, millele Euroopa Liit peaks aastatel 2014–2018 teravdatud tähelepanu pöörama. See kava sai aluseks nii Euroopa Ülemkogu kui ka teiste Euroopa Liidu institutsioonide töö kavandamisel.
Ajalugu
thumb|left|Euroopa Ülemkogu traditsiooniline grupifoto. [[1987. aasta kohtumine Brüsseli kuningapalees.]]
Selgema kuju võtsid tippkohtumised aastatel 1974–1988. Detsembris 1974 Pariisis toimunud tippkohtumisel jõuti Prantsusmaa presidendi Valéry Giscard d'Estaing'i algatusel kokkuleppele, et Euroopa juhtimis- ja majanduskriisi lahendamiseks on vaja rohkem poliitilist sisendit tipptasandil ja regulaarseid kohtumisi. Lepiti kokku, et valitsusjuhid (või riigipead) hakkavad kohtuma kolm korda aastas. Esimene uute põhimõtete järgi peetud tippkohtumine toimus Dublinis 10.–11. märtsini 1975, kui Iirimaa oli Euroopa Majandusühenduse Nõukogu eesistuja. 1987. aastal mainiti tippkohtumist esimest korda ametlikus lepingus (ühtses Euroopa aktis), ametliku staatuse sai see 1992. aastal Maastrichti lepingus. Aastatel 1975–1995 peeti keskmiselt kolm kohtumist aastas, kuid 1996. aastal tõsteti aastaste kohtumiste arv minimaalselt neljani. Perioodil 2008–2014 on seda miinimumi tublisti ületatud, keskmiselt on peetud seitse kohtumist aastas. 2002. aastal fikseeriti ülemkogu asukohana Brüssel.
thumb|Euroopa Ülemkogu [[Lissaboni lepingu allkirjastamisel 2007. aastal.]]
Nii oli Euroopa Ülemkogu olemas juba ammu enne seda, kui see sai Lissaboni lepingu jõustumisel ametlikuks Euroopa Liidu institutsiooniks. Euroopa Ülemkogu mõiste võeti ametlikult esimest korda kasutusele Euroopa Liidu lepingu 15. artiklis.
Lissaboni leping eristas Euroopa Ülemkogu lõplikult eraldi institutsioonina Euroopa Liidu Nõukogust ja lõi ülemkogu alalise eesistuja ametikoha. Olles välja kasvanud Euroopa Liidu Nõukogust, järgis ülemkogu varem sama süsteemi, kus eesistujaks oli igal aastal üks liikmesriik. Kui Euroopa Liidu Nõukogus püsib rotatsioonisüsteem siiani, siis Euroopa Ülemkogul on 2009. aastast üksikisikust eesistuja, kes ei ole samas ühegi riigi juht. Eesistuja ametiaeg on kaks ja pool aastat ning sama inimest võib tagasi valida ainult ühe korra. Novembris 2009 valiti ülemkogu esimeseks eesistujaks Belgia peaminister Herman Van Rompuy, kes uuele ametikohale asudes lahkus valitsusjuhi ametist. Tema volitused jõustusid koos Lissaboni lepingu jõustumisega 1. detsembril 2009.
Volitused ja funktsioonid
Euroopa Ülemkogu on Euroopa Liidu ametlik institutsioon, mille funktsioon on Lissaboni lepingu kohaselt "anda liidule selle arenguks vajalik tõuge ning määratleda selle üldised poliitilised sihid ja prioriteedid". Põhimõtteliselt paneb ülemkogu paika Euroopa Liidu poliitilise tegevuskava ja seetõttu peetakse seda ka eurointegratsiooni mootoriks. Kuigi ülemkogul ei ole eurointegratsiooni soodustamiseks mingeid ametlikke volitusi, on tal riigijuhtidest liikmeskonna tõttu sellele protsessile suur mõju.
Kuna Euroopa Ülemkogu liikmeteks on Euroopa Liidu liikmesriikide riigipead või valitsusjuhid, esindab see liikmesriikide täidesaatvat võimu ja seetõttu on sellel suur mõju mitmetele olulistele poliitikavaldkondadele, näiteks välis- ja julgeolekupoliitikale. Ülemkogul on ka õigus ametisse nimetada mitmeid tippametnikke – Euroopa Ülemkogu eesistuja, Euroopa Liidu välisasjade ja julgeolekupoliitika kõrge esindaja ning Euroopa Keskpanga president. Ühtlasi esitab ülemkogu Euroopa Parlamendile kinnitamiseks Euroopa Komisjoni presidendi kandidaadi.
Euroopa Ülemkogu saab mõjutada poliitika- ja õigusvaldkondade kavandamist, Euroopa Komisjoni koosseisu, Euroopa Liidu Nõukogu eesistumise roteerumist liikmesriikide seas, Euroopa Liidu liikmesuse peatamist ja hääletamissüsteemide muutmist niinimetatud üleminekuaja klauslit kasutades. Kuigi Euroopa Ülemkogul ei ole otsest seadusandlikku võimu, eksisteerib teatud valdkondades niinimetatud "hädapiduri protseduur"; see tähendab, et Euroopa Liidu Nõukogus hääletusel vähemusse jäänud riik, mis tunneb, et uus seadusandlus rikub tema õigussüsteemi või sotsiaalkindlustussüsteemi aluspõhimõtteid, võib nõuda vastava seaduse suunamist aruteluks Euroopa Ülemkogusse.
Koosseis
Kohtumistele võib vastavalt vajadusele kutsuda ka teisi ametiisikuid. Sageli osaleb Euroopa Liidu välisasjade ja julgeolekupoliitika kõrge esindaja, kelle osalemine on ette nähtud ka aluslepingus. Enne kohtumise algust annab ülevaate Euroopa Parlamendi seisukohtadest Euroopa Parlamendi president. Finantsküsimuste arutamise ajaks kutsutakse kohale tavaliselt Euroopa Keskpanga president. Kohtumiste juures viibib ka Euroopa Liidu Nõukogu peasekretär, kes vastutab kohtumiste organisatsiooniliste aspektide ja protokollimise eest.
Lisaks osaleb kohtumistel mitmeid inimesi, kes teevad oma tööd kulisside taga ja keda enamasti kohtumisruumi ei lubata. Erandiks on kaks delegaati iga riigi kohta, kelle ülesanne on vahendada oma riigipeale või valitsusjuhile kohtumise ajal uut informatsiooni. Nupuvajutusega saavad ülemkogu liikmed küsida nõu oma riigi alaliselt esindajalt Euroopa Liidu juures. Selle infovahetuse eest kannavad hoolt kohtumise kõrvalruumis asuvad Antici rühma liikmed (riikide alaliste esindajate abid). Kohtumistele on lubatud ka tõlgid, sest Euroopa Ülemkogu liikmed võivad rääkida kohtumistel oma keeles.
thumb|center|600px|Euroopa Ülemkogu kohtumine Brüsselis (märts 2011)
Kuna aluslepingutes ei ole täpselt määratud, kas konkreetset riiki peab esindama ülemkogus riigipea või valitsusjuht, võib mõnes riigis tekkida raskusi otsustamisel, kumb neist peaks Euroopa Ülemkogu kohtumistel osalema. Euroopa Parlamendi liikmena väitis Alexander Stubb, et Soome president ei peaks ülemkogu kohtumistel osalema, sest Soome välispoliitika eest vastutab peaminister. Kui Stubbist oli 2008. aastal saanud välisminister, ei võimaldatud tal osaleda Gruusia sõja puhul kokku kutsutud erakorralisel ülemkogul, sest seal soovisid osaleda nii Soome president kui ka peaminister. Nii jäi Stubb kohtumisest kõrvale vaatamata sellele, et ta oli ühtlasi Euroopa Julgeoleku- ja Koostööorganisatsiooni peasekretär. Probleeme oli samal kohtumisel osalemisega ka Poolas, kus president Lech Kaczyński ja peaminister Donald Tusk kuulusid eri parteidesse ning neil oli erinev nägemus, kuidas tekkinud kriisile reageerida. Mitmel korral on sama olukord tekkinud ka Rumeenias, kus president Traian Băsescu soovis aastatel 2007–2008 ise peaminister Călin Popescu-Tăriceanu asemel ülemkogul osaleda. Uuesti kerkis see probleem üles 2012. aastal Băsescu ja uue peaministri Victor Ponta vahel.
Eesistuja
Euroopa Ülemkogu eesistuja valivad ametisse ülemkogu liikmed kvalifitseeritud häälteenamusega kaheks ja pooleks aastaks. Sama isiku võib valida eesistujaks maksimaalselt kaheks ametiajaks ehk kokku viieks aastaks. Eesistuja peab pärast iga ülemkogu kohtumist esinema aruandega Euroopa Parlamendi ees.
See ametikoht loodi Lissaboni lepinguga. Enne seda roteerus eesistumine liikmesriikide juhtide vahel koos Euroopa Liidu Nõukogu eesistumisega. See ajutine, roteeruv eesistumine ei toonud endaga kaasa mingit täiendavat täidesaatvat võimu. Peamiselt oli seda ametit pidava isiku ülesandeks ülemkogu kohtumiste ettevalmistamine ja juhatamine, samuti võis ta esindada Euroopa Liitu välissuhtluses.
Eesistujad
Eesistuja kabinet
Kuigi Euroopa Ülemkogu on vastavalt Lissaboni lepingule eraldi Euroopa Liidu institutsioon, ei ole sellel oma administratiivset personali. Euroopa Ülemkogu ja selle eesistuja vajaduste eest kannab hoolt Euroopa Liidu Nõukogu peasekretariaat.
Esimese eesistuja Herman Van Rompuy' personaliülem oli endine Belgia karjääridiplomaat parun Frans van Daele. Samuti töötasid tema olulisemate nõunikena Suurbritannia endine parlamendiliige Richard Corbett, Ungari diplomaat Zoltán Martinusz, endine kõrge euroametnik Odile Renaud-Basso ja Van Rompuy' kauaaegne pressiesindaja Dirk De Backe.
Lihtdestillatsioon
300px|pisi|Laboratoorne lihtdestillatsiooni seade Lihtdestillatsioon on destillatsiooniprotsess, mida kasutatakse kui vedeliku komponentide keemistemperatuuride vahe on piisavalt suur.
Lihtdestillatsioon on teostatav nii normaalrõhul kui ka vaakumis. Siiski enamasti loetakse lihtdestillatsiooniks protsessi normaalrõhul ning sama protsess vaakumis on vaakumdestillatsioon.
Lihtdestillatsiooni kasutatakse selliste segude eraldamiseks, mille komponentide keemistemperatuuride vahe on suurem kui 100 °C. Samuti on lenduvate ja mittelenduvate ainete segu kergesti lahutatav just lihtdestillatsioonil. Seejuures ei tohi destilleeritavate vedelike keemistemperatuur olla liiga kõrge, et aine destillatsiooniprotsessis ei laguneks.
Destillatsiooniseadme põhielemendid on (vaata joonist): 1 – soojusallikas, 2 – destillatsiooni kolb, 3 – destillatsiooni pealis, 4 – termomeeter, 5 – Liebigi jahuti (kondensaator), 6 – jahutusvee sisend, 7 – jahutusvee väljund, 8 – destillaadi vastuvõtja, 9 – ühendus vaakumpumbaga, 10 – allonž (piip). Kui destilleeritakse kõrgemal temperatuuril keevaid aineid, võib vesijahuti asendada õhkjahutiga (keemistemperatuurid 150–160 °C).
Destilleeritava ainega täidetakse 2/3 kolvi ruumalast. Homogeensetele segudele võib keemise ühtlustamiseks lisada "keedukivi", mis võib olla näiteks väike teravate servadega portselanitükike.
Kui destilleeritakse sademelt, tuleb kuumutamisega olla eriti ettevaatlik, et vältida tõukelist keemist ("purtsumist").
Vastuvõtjasse juhitakse destillaat läbi allonži (piibu). Kergesti lenduvate, tuleohtlike ja hügroskoopsete ainete puhul peab vastuvõtukolb olema allonžiga hermeetiliselt ühendatud. Sel juhul toimub ühendus välisõhuga läbi allonži külgharu, mis on vajaduse korral ühendatud CaCl2-toruga. Kergesti lenduva destillaadi puhul võib vastuvõtja asetada jäävanni.
Destillatsiooni kiirus ei tohi olla liiga suur (enamasti 1–2 tilka sekundis). Tavaliselt visatakse esimesed milliliitrid destillaati (eeljooks) ära.
Destillatsioon lõpetatakse (katkestatakse soojendamine) kui kogu aine on üle aetud (pisut ainet peab jääma kolbi, muidu võib viimane puruneda).
Euroopa Ülemkogu
Eesistuja kabinet
Teise eesistuja Donald Tuski kabinetti juhatas Poola jurist ja endine kõrge riigiametnik Piotr Serafin. Tuski peanõunik välispoliitika küsimustes oli eestlane Riina Kionka ja majandusküsimustes prantslane Jean-Pierre Vidal. Tuski vanemnõunik poliitika ja kommunikatsiooni alal oli Poola endine poliitik Paweł Graś.
Liikmed
Tabelis on Euroopa Ülemkogu liikmed seisuga 10. juuli 2023.
Praegu kuulub Euroopa Ülemkogusse neli riigipead: Küprose, Leedu, Prantsusmaa ja Rumeenia presidendid. Kõiki teisi riike esindavad ülemkogus valitsusjuhid.
Erakonnad
thumb||| Euroopa Liidu riigid neid Euroopa Ülemkogus esindavate riigijuhtide parteilise kuuluvuse alusel (koalitsioone arvestamata). Värvilegend: {{legend|LightSkyBlue|[[Euroopa Rahvapartei}} {{legend|#F0001C|Euroopa Sotsialistlik Partei}} {{legend|#0054A5|Euroopa Konservatiivid ja Reformistid}} {{legend|gold|Euroopa Demokraatide ja Liberaalide Liit}} {{legend|grey|Parteilise kuuluvuseta}}]]
Peaaegu kõik Euroopa Ülemkogu liikmed kuuluvad mõnda oma riigi erakonda, need erakonnad kuuluvad aga omakorda Euroopa parteidesse. Euroopa parteid korraldavad sageli enne ülemkogu kohtumist nende koosseisu kuuluvate ülemkogu liikmete kohtumise. Siiski tuleb meeles pidada, et Euroopa Ülemkogu liikmed esindavad eelkõige liikmesriike, mitte erakondi. Otsuste langetamisel arvestavad ülemkogu liikmed eelkõige rahvuslikke ja riiklikke huve, kuigi kahtlemata mõjutab poliitiline ideoloogia nende otsuseid ja valikuid (näiteks Euroopa Ülemkogu eesistuja või Euroopa Komisjoni presidendi kandidaadi valikul).
Herzeele
Herzeele (hollandi keelest; tänapäevases kirjapildis Herzele) on vald Põhja-Prantsusmaal Nordi departemangus Wormhouti kantonis.
Euroopa Ülemkogu
Erakonnad
Allpool esitatud tabelis on ära toodud igasse Euroopa parteisse kuuluvate Euroopa Ülemkogu liikmete arv ja nende osakaal ülemkogus. Parempoolsel kaardil on näidatud ülemkogu liikmete erakondlik kuuluvus riikide kaupa. Andmed on esitatud seisuga 3. august 2022.
Asukoht ja kohtumised
Euroopa Ülemkogu kohtumised toimuvad tavaliselt neli korda aastas Brüsselis. Traditsiooniliselt kestavad kohtumised kaks päeva, kui aga päevakorras on pikemaid vaidlusi põhjustavad küsimused, siis ka kauem. Ülemkogu esimene alaline eesistuja Herman Van Rompuy püüdis aga kohtumised kokku suruda ühte päeva.
Kuni 2002. aastani roteerus kohtumispaik Euroopa Liidu liikmesriikide vahel, tavaliselt toimus kohtumine selles riigis, mille käes oli parajasti eesistumine. Nice'i lepingule lisatud 22. deklaratsioonis oli aga öeldud, et alates 2002. aastast peab üks Euroopa Ülemkogu kohtumine igal eesistumisperioodil toimuma Brüsselis ja kui Euroopa Liidu liikmete arv jõuab 18 riigini, peavad kõik kohtumised edaspidi toimuma Brüsselis.
2007. aastal tekkis kohtumispaiga küsimuses vaidlus Belgia ja Portugali valitsuste vahel. Portugal soovis, et Lissaboni leping allkirjastataks Portugali pealinnas Lissabonis, kuid Belgia võimud ei soovinud luua pretsedenti ja nõudsid, et korraline aastalõpu kohtumine leiaks tavapäraselt aset Brüsselis. Kompromissina toimusid lepingu allkirjastamine, ametlik fotosessioon ja ametlik õhtusöök Lissabonis ning pärast seda sõidutati osavõtjad Brüsselisse, kus algas ametlik ülemkogu istung. See kutsus esile keskkonnakaitsjate rühmituste protestid, kes heitsid ülemkogule ette silmakirjalikkust: ühelt poolt nõuavad riigijuhid süsinikuemissiooni vähendamist, kuid teiselt poolt lendavad sama tippkohtumise raames kahe Euroopa linna vahet. Sama kriitikat on tehtud Euroopa Parlamendi aadressil, mis sõidab regulaarselt Brüsselist istungeid pidama Strasbourgi.
Praegu ei ole konkreetseid plaane hakata korraldama kohtumisi mujal kui Brüsselis, välja arvatud vääramatutest jõududest tingitud põhjustel. Näiteks Belgia lennujuhtide streik jaanuaris 2012 oleks peaaegu lõppenud Euroopa Ülemkogu mitteametliku kohtumise üleviimisega Luxembourgi.
Euroala tippkohtumised
Aastatel 2010–2011 pidasid mitmed euroala riikide riigipead ja valitsusjuhid erakorralisi kohtumisi Euroopa võlakriisi teemal. Oktoobris 2011 lepiti kokku, et nad hakkavad edaspidi regulaarselt kohtuma kahel korral aastas, korraldades vajadusel ka täiendavaid erakorralisi kohtumisi. Need kohtumised toimuvad tavaliselt Euroopa Ülemkogu kohtumiste lõpul ja järgivad sama ülesehitust (ka neid kohtumisi juhib Euroopa Ülemkogu eesistuja ja neil osaleb Euroopa Komisjoni president), kuid nendel osalevad ainult eurot kasutavate Euroopa Liidu liikmesriikide riigipead või valitsusjuhid.
Albert (Riia piiskop)
Albertus (hiljem omistatud nimed Albert von Buxhövden, Albert von Appeldern, Albert von Buxhoeveden, Albrecht von Buxthevden, Albert de Bekeshovede; umbes 1165 Bexhövede – 17. jaanuar 1229 Riia) oli Riia piiskop (Liivimaa piiskop) aastast 1199 kuni oma surmani 1229. aastal. Ta oli Liivimaa vallutamise peaorganisaator ning suutis oma valitsusajal praeguse Eesti territooriumi ja enamiku praeguse Läti territooriumist alistada.
Päritolu ja suguvõsa
Albert sündis tõenäoliselt Alam-Saksimaal, Bremenist põhjas asuvas Bekeshövedes, kus asus perekonna pealoss. Ta oli pärit ühiskondlikult silmapaistvast perekonnast, Buxhoevedenide perekonnast. 12. sajandi lõpus oli kümme selle perekonna liiget Hamburgi ja Bremeni peapiiskopkonnas kõrgetel ametikohtadel. Alberti ema Aleydis oli Hamburgi ja Bremeni peapiiskopi Hartwig II poolõde, isa pole teada. Hartwig II oli koos paljude teiste kloostrivendadega teinud kaasa Friedrich I Barbarossa aegse ristisõja pühale maale.
Albertil oli viis venda: Theoderich, Engelbert, Hermann, Rothmar ja Johannes. Tema suguvõsa kasutas teise perekonnanimena ka Appelderenit, seda ilmselt Bekeshövede lähedal asuva Apeleri järgi. pisi|[[Rooma paavst Innocentius III]] pisi|Piiskop Albert. [[Riia toomkirik]]
Liivimaal
Pärast Riia piiskopilinnuse rajamist viis Albert Liivimaa piiskopi residentsi Ikšķilest üle paremini kaitstud Riia linna ning senine Ikšķile ehk Üksküla piiskopkond sai Riia piiskopkonna nimetuse, kuid säilitas alluvuse Bremeni peapiiskopkonnale.
Aastaks 1206 alistas ta Mõõgavendade ordu jõududega liivlased ning 1208. aastaks latgalid. Tema üritust toetasid nii paavst Innocentius III kui ka Saksa kuningas Philipp, kes tegi Albertist ka Saksa-Rooma riigivürst ja andis talle Liivimaa lääniks. 1209. aastast vabastas paavst Innocentius III piiskop Alberti Saksa-Rooma keisri vasallisõltuvusest allutades ta otse paavstivõimule ja nimetas Albertit Riia piiskopiks. 1215. aastal osales ta Lateraani kirikukogul, kus paavst lubas talle igakülgset toetust Liivimaa edasisel ristimisel ja võttis maa otseselt enda kaitse alla.
Piiskop Albert asutas kloostrid Saaremaal ja Tartus ning asutas Sigulda, Võnnu, Aizkraukle linna, samuti 1202. aastal Daugava suudmesse tsistertslaste kloostri, mille asukohta nimetati Püha Nikolause mäeks ehk Dünamündeks (läti keeles Daugavgrīva). Sõdades vene vürstiriikidega koos Mõõgavendade orduga hävitati Koknese ja Jersika linnad. 1220. aastal asutas ta Riias pidalitõbiste varjupaiga laadse asutuse.
Eestimaal
Piiskop Alberti valitsemise ja üldjuhtimise ajal vallutati ordumeistri Wolquini juhtimisel Mõõgavendade ordu poolt Eestimaa ja Saaremaa, ehitati kivist Viljandi ordulinnus ning alustati Tallinna kindluse rajamist. pisi|[[Baltimaad, 1225–1250]] 1211. aastal määrati esimene Eestimaa piiskop Theoderich ja ka 1224. aastal Zemgale piiskop Lambertus, kes jätkasid ristiusu levitamist Riia peapiiskopkonna ja Mõõgavendade ordu abiga.
Aastal 1218 kutsus piiskop Albert Eesti alistamiseks appi taanlased, kes saabusid Tallinna alla järgmisel aastal.
Isiklikku
Alberti vend, piiskop Hermann von Buxhövden, nimetati algul Lihula (Leal) piiskopiks ja hiljem esimeseks Tartu piiskopiks (Hermann I).
Piiskop Alberti teine vend Theoderich oli de Raupe (von der Roppi) dünastia esivanem, mis sai hiljem oluliseks aadlidünastiaks Liivimaal. Theodorich oli abielus Pihkva vürsti Vladimir Mstislavitši (ca 1178 – surnud pärast 1226) tütrega.
Tegelaskujuna
Piiskop Albert esineb 1989. aasta filmis "Похищение чародея, " teda kehastab Sulev Luik.
Piiskop Albert esineb tegelaskujuna 2005. aasta Eesti filmis "Malev", kus teda kehastab Raivo E. Tamm.
Sidabravase vald
Sidabravase vald (leedu keeles Sidabravo seniūnija) on 2. järgu haldusüksus (vald) Leedus Radviliškise rajooni territooriumil.
Valla pindala on 144 km². 2011. aasta seisuga elas seal 1821 inimest. Valla keskuseks on Sidabravase alev (2011. aastal oli seal 532 elanikku), vallamaja aadress on Pergalės a. 20. Vallavanem on Vidmantas Blužas. Teine alev selles vallas on Vadaktai (2011. aastal oli seal 178 elanikku).
pisi|Vabaliai [[lohukivi]] pisi|Endine Dapšioniai koolimaja pisi|Sidabravas pisi|Vabaliai
Lisaks küladele on vallas ka mõned huutorid.
Cato Instituut
thumb|Cato Institute Cato Instituut (Cato Institute) on avaliku halduse uuringutega tegelev instituut Ameerika Ühendriikides Washingtonis. Instituudi asutas 1977. aastal Edward Crane. Instituudi nimi viitab "Cato kirjadele".
Cato Instituut avaldab sageli arvamust USA sise- ja välispoliitika kohta. Ametlikult ei soovi instituut, et teda seostataks kindla maailmavaatega, kuid tema seisukohad on libertaarsed. Sellest lähtudes on ta kritiseerinud kõiki ametis olevaid USA presidente. Cato Instituut pooldab küll võimalikult suuri üksikisiku vabadusi, kuid on vastu USA sõjaväe tegutsemisele välismaal, sest see muudab USA vähemalt moraalselt vastutavaks olukorra eest teistes riikides. Instituut on vastu globaalset soojenemist takistavatele lepingutele, pidades neid kasututeks ja liiga kalliteks.
Alates 2002. aastast annab Cato Instituut välja Milton Friedmani auhinda vabaduse edendamise eest. 2015. aasta seisuga on kõik selle laureaadid olnud eri riikidest ja mitte ükski Põhja-Ameerikast.
Viktor Janukovõtš
pisi|Viktor Janukovõtš (2007) Viktor Janukovõtš (venepäraselt Viktor Janukovitš; ukraina Віктор Федорович Янукович; sündinud 9. juulil 1950 Jenakijeves Stalino oblastis) on Ukraina poliitik ja endine president.
Elulugu
Janukovõts on kaks korda vanglas istunud. 15. detsembril 1967, kui ta oli vaid 17-aastane, määrati Janukovõtšile 3 aasta pikkune vanglakaristus rünnaku ja röövimise eest. Seoses üldise amnestiaseadusega pääses ta vanglast vabadusse siiski 18 kuu järel. Teist korda mõisteti Janukovõts süüdi ja saadeti kaheks aastaks vanglasse 8. juunil 1970. Siis oli vanglasse sattumise põhjuseks Janukovõtši korraldatud rünnak kaasinimeste vastu. Noorena toime pandud kuritegude pärast on Janukovõtšil Ukrainas hüüdnimedeks muuhulgas ka "рецидивіст" ehk retsidivist ning „блатний“ ehk platnoi.
Haridus
Viktor Janukovõtš lõpetas aastal 1980 Donetski Polütehnilise Instituudi (praegu Donetski Riiklik Tehnikaülikool) autoinsener-mehaanikuna ning 2001 Ukraina Väliskaubanduse Akadeemia magistrikraadiga rahvusvahelise õiguse alal.
Ta on majandusteaduste doktor, professor, Ukraina Majandusteaduste Akadeemia tegevliige, Ukraina Akadeemia presiidiumi liige.
Poliitikas
Janukovõtš oli kuni presidendiametisse asumiseni Regioonide Partei liige ja juhtis parteid aastatel 2003–2010. Olnud Ukraina peaminister kolmes valitsuses – 21. novembrist 2002 kuni 7. detsembrini 2004, 28. detsembrist 2004 kuni 5. jaanuarini 2005 ja 4. augustist 2006 kuni 18. detsembrini 2007.
Töökäik
Alates 1969. aastast töötas Jenakijeve metallurgiatehases, hiljem automehaanikuna. 20 aasta jooksul töötas ta juhtivatel ametikohtadel Donetskimaa autotranspordiettevõtetes.
Alates 1996. aastast oli ta Donetski oblasti administratsiooni juhi asetäitja. 14. maist 1997 kuni novembrini 2002 juhtis ta Donetski oblasti administratsiooni. Oli samuti oblasti raada saadik.
21. novembril 2002 määrati ta esimest korda Ukraina peaministriks.
2004. aastal kandideeris Janukovõtš presidendiks, ning võitis teises valimisvoorus. Valimistulemuste võltsimist kahtlustanud opositsioon tuli aga tänavatele ja vallandusid sündmused, mida hakati nimetama oranžiks revolutsiooniks. Ülemkohus tühistas teise valimisvooru tulemused ja kordusvalimistel kaotas Janukovõtš Viktor Juštšenkole. Viis päeva hiljem astus Janukovõtš tagasi ka valitsusjuhi ametist.
2010. aastal presidendivalimistel kandideeris Janukovõtš uuesti presidendiks. Tema peamiseks vastaskandidaadiks oli Julia Tõmošenko. Janukovõtš võitis ja vannutati ametisse 25. veebruaril 2010.
Välispoliitika
2010. aasta aprillis kirjutas Janukovõtš alla opositsioonis palju pahameelt tekitanud Harkivi lepingutele Venemaaga. Nende kohaselt pidi Venemaalt Ukrainale müüdava gaasi hinda langetatama 30% võrra, Sevastopoli mereväebaas aga pidi jääma Venemaa käsutusse 2042. aastani. Leping pidi Ukraina jaoks 10 aasta jooksul kokku hoidma 40 miljardit USA dollarit, võimaldades vähendada riigieelarvest gaasihindade subsideerimisele kulutatud summasid ning eelarvedefitsiiti.
Võimu kaotamine
Ukraina ja Euroopa Liidu assotsiatsioonilepingu edasilükkamise otsusele 2013. aastal lõpus järgnesid Euromaidani protestid, kus asuti nõudma muuhulgas Janukovõtši tagasiastumist. 2014. aasta veebruaris hukkus rahutustes sadakond inimest, Janukovõtšile pandi süüks meeleavaldajate pihta tule avamist ja ta põgenes riigist. Võimu võtnud opositsioon süüdistas Janukovõtšit ja tema lähikonda ulatuslikus korruptsioonis ja demonstreeris rahvale temast maha jäänud luksuslikke elupaiku.
2014. aasta 21. veebruaril kirjutasid opositsioonifraktsioonide esindajad ja Janukovõtš Euroopa Liidu riikide välisministrite vahendusel toimunud läbirääkimistel alla kokkuleppele, mis nägi ette 2004. aasta konstitutsioonile tagasipöördumise ja erakorralised presidendivalimised aasta lõpus. Ülemraada kiitis konstitutsioonimuudatuse kiiruga heaks, kuid Janukovõtš pages neile alla kirjutamata riigist.
22. veebruaril hääletas 328 Ülemraada liiget 450-st Janukovõtši ametist tagandamise poolt. Põhjustena nimetati ametiposti hülgamist ja enam kui 80 meeleavaldaja hukkumist. Tagandamise õiguspärasuses kahtlejad osutasid, et põhiseaduse kohaselt pidanuks tagandamise poolt hääletama 3/4 parlamendi liikmetest.
2014. aasta 24. veebruaril anti välja order Janukovõtši arreteerimiseks "tsiviilisikute massimõrva eest". 2014. aasta veebruari lõpus ja märtsi alguses pakkus Venemaa, kus ekspresident viibib, talle kaitset "ekstremistide tegevuse" eest. 2014. aasta 11. märtsil andis Janukovõtš Rostovis Doni ääres pressikonverentsi, kus väitis muuhulgas ka seda, et on jätkuvalt Ukraina president ja vägede ülemjuhataja ning naaseb peagi Kiievisse. 2015. aasta 4. veebruaril võttis Ülemraada vastu otsuse, millega jättis Janukovõtši ilma presidendi nimetusest. Otsus jõustus selle avaldamisele järgneval päeval.
Poliitilised seisukohad presidendiametisse asudes
Soovis vene keelele teise riigikeele staatuse andmist. Kuna põhiseaduse muutmiseks vajaliku enamuse kokkusaamine Ülemraadas on keeruline, seadis esmaeesmärgiks "vastu võtta keeleseadus, mis täidab Regionaal- või vähemuskeelte Euroopa harta nõudeid".
Soovis säilitada Venemaa gaasi transiidi läbi Ukraina ning on vastu Ukrainat vältivate gaasijuhete (South Stream) ehitamisele. Soovis luua Venemaad, Ukrainat ja Euroopa Liitu hõlmava konsortsiumi, mille osapooled valitsenuks Ukraina gaasitranspordisüsteemi võrdsetel alustel ning remontinuks selle ära. Ühe esmaülesandena presidendiametisse asumisel nägi Venemaalt ostetava gaasi hinna allakauplemist.