cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kutseharidusstandard
Kutseharidusstandard on Vabariigi Valitsuse määrus, kus kehtestatakse kutseõppeasutuses või kutseõpet läbiviivas rakenduskõrgkoolis toimuva kutseõppe tasemeõppe ühtsete nõuete kogum, sealhulgas kutseõppe õpiväljundid ja nende seos kutseseaduses kehtestatud kvalifikatsiooniraamistikuga, õppekava ning õppe ülesanded ja nõuded, õppekava muutmise põhimõtted, varasemate õpingute ja töökogemuse arvestamise põhimõtted ning õppevaldkondade ja -suundade ning õppekavarühmade loetelu.
Amering
thumb|Ameringi kihelkonnakirik
Amering oli vald Austrias Steiermargi liidumaal Murtali ringkonnas. 2015. aastast on see Obdachi valla osa.
Dow Jonesi jätkusuutlikkuse indeksid
Dow Jonesi jätkusuutlikkuse indeksid on 1999. aastal kasutusele võetud ülemaailmsed indeksid, mis mõõdavad jätkusuutlikkuse poole pürgivate ettevõtete finantstulemusi majandus-, keskkonna- ja sotsiaalsete kriteeriumide alusel.
Rombikare
Rombikare on Saare maakonda Muhu valda Suurde väina jääv saar (kare).
Saare koordinaadid on.
Saronno
Saronno on linnaks nimetatav omavalitsusüksus (comune) Itaalias Lombardia maakonnas Varese provintsis. Saronno sai linnaõigused Itaalia presidendi 1960. aasta 15. oktoobri dekreediga.
212 meetri kõrgusel merepinnast asuva Saronno asustustihedus on keskmiselt inimest ruutkilomeetri kohta.
Saronno on tuntud piirkonnas hiljemalt 16. sajandi algul valmistama hakatud Amaretto likööri järgi.
Haldus
pisi|Corso Italia
Saronno piirneb järgmiste omavalitsusüksustega: Caronno Pertusella, Gerenzano, Origgio, Uboldo, Ceriano Laghetto (MB), Cogliate (MB), Rovello Porro (CO), Solaro (MI).
Saronno halduspiirides asuvad järgmised fraktsioonid: Cassina Ferrara, Cascina Colombara.
Cerioporus
Cerioporus on klassi Agaricomycetes torikulaadsete seltsi kuuluv seente perekond.
Margaret Berger
Margaret Berger (sündinud 11. oktoobril 1985 Trondheimis) on Norra electropop-laulja.
2004. aastal tuli ta Briti talendisaate "Pop Idol" Norra versiooni teisel hooajal teisele kohale.
Tema debüütalbum "Chameleon" ilmus 2004. aastal.
Berger esindas Norrat 2013. aastal Eurovisioonil Malmös lauluga "I Feed You My Love". Laul saavutas finaalkontserdil 191 punktiga neljanda koha.
Markučiai mõis
pisi|Villa Markučiai mõis (leedu Markučių dvaras) on endine mõis Leedus Vilniuses Rasose vallas Markučiai linnaosas. Mõisakompleks asub aadressil Subačiaus g. 124.
Markučiaid on esmamainitud XIV sajandi teisel poolel, mil Jogaila andis sealsed maad Vilniuse Martini kiriku vaimulike kasutada. Suurvürst Aleksandras andis sealsed alad koos 11 muu mõisaga oma naise Jelena käsutusse. Aastal 1506 loovutas Jelena mõisa parun Unkovskile. Tema surma järel aastal 1540 päris mõisa Ona Radvilaitė-Kiškienė. Kiszkade suguvõsa valduses püsis mõis XVII sajandini, mil see abielu teel Chodkiewiczite suguvõsale üle läks.
Häärber rajati XVI sajandil, mil sealsed alad kuulusid Kiszkadele. Aastal 1634 ehitati vana häärber ümber. XVII sajandi keskpaiku põletasid Moskva väed häärberi maha ja seda enam ei taastatud.
Aastail 1808–1809 müüs Aleksandras Chodkevičius mõisa Juozapas Eismantasele, see aga müüs mõisa aastal 1838 Ignus Golevskisele. Tollelt ostis mõisa aastal 1868 Aleksei Melnikov, kes sinna aastal 1868 oma suvila rajas. Tema abikaasa, Varvara Melnikova, abiellus oma abikaasa surma järel uuesti Vassili Moskoviga, ja aastal 1877 müüsid mõisa pärinud Aleksei tütred mõisa oma kasuisale. Aastal 1899 päris mõisa üks Aleksei tütardest, Varvara, kes oli abielus Grigori Puškiniga. Nende põhikoduks oli Mihhailovskoje mõis, Markučiai oli neile üksnes suvekoduks. Varvara Puškina valduses oli mõis tema surmani aastal 1935; oma testamendis andis ta korralduse rajada mõisa oma äia Aleksandr Puškini muuseum. Aastal 1940 see ka avati; tegemist oli esimese kirjandusmuuseumiga Leedu aladel.
Mõisakompleksist on säilinud suvemaja, Barbara kabel, Püškinite suguvõsa kalmistu ja park. Aastal 1955 püstitati parki Aleksandr Puškini mälestusmärk. Kompleksi alale jäävad veel häärberi, kahe kasvuhoone, keldri ja abihoone jäänused. Mõisasüdame plaanilt aastast 1903 leiab arvukalt majapidamishooneid, kompleksi kuulusid viie toaga tiibhoone, tall, lindla, jääkelder, lindlaks ümber ehitatud endine laohoone, eemal asusid kontorihoone, köök ja pesuköök. Osade hoonete otstarve pole tuvastatud, osade puhul on vaieldav, milline ehitis kus asus. Ükski neist ehitistest pole tänapäeval enam looduses märgatav.
Melnikovi rajatud villa või suvemaja on säilinud, selle projekteeris Jeronimas Justinas Lastovskis. Hoone restaureeriti aastail 1983–1986 Virgilijus Spudase projekti kohaselt. Tegemist on ühekorruselise hoonega, millel on pööning. Kirdeküljel on kelder. Varem jätkus villa sellel küljel eeshoonega, mis on aga nüüdseks hävinud. Loode- ja kaguküljel on mezzanino 'd. Loodeküljel asub ka veranda. Edelaküljel on puitpiirdega terrass. Üldiselt puidust villa paikneb maakividest soklil, erandiks on üks kollastest tellistest rajatud osa. Hoone fassaadi ehivad puidust ehisribad. Ka rõdu on dekoratiivse puitpiirdega. Villa interjöör on suurelt jaolt säilinud, sealsed toad paiknevad osalt anfilaadina, osaliselt aga koridoride ümber.
Kabeli aadress on Subačiaus g. 124A. See rajati aastail 1903–1906 arhitektide A. Sonini ja Mihhail Prozorovi projekti järgi. Hoonet remonditi aastail 1999 ja 2018. Kabel on sümmeetriline nelinurkse põhiplaaniga hoone, mille keskmist osa katab kuppel ja millel on viisnurkne apsiid. Kuppel katab asuurset sammastega tornikest. Kabeli ees on terrass. Hoone müürides on keraamilistest kividest suitsukäigud, mis näitavad, et kabel oli kavandatud köetavana.
Park pärineb XVII sajandist, ent tänapäevase ilme sai see XIX sajandi teisel poolel. See on rajatud kahele terrassile. Villa juures on tuvastatav endise parteri asukoht. Villa lõunaküljel on endine puhkeplats, kuhu on püstitatud Aleksandr Puškini mälestusmärk. Sinna on rajatud ka kriketi- ja tenniseväljakud. Alumisel terrassil on kaks tiiki. Parki on istutatud valdavalt kohalikke liike, võõrliikidest kasvavad seal suurelehine pärn ja pensilvaania vaher.
Sankt Anna am Lavantegg
thumb|Sankt Anna am Lavanteggi kihelkonnakirik
Sankt Anna am Lavantegg oli vald Austrias Steiermargi liidumaal Murtali ringkonnas. 2015. aastast on see Obdachi valla osa.
Sankt Wolfgang-Kienberg
thumb|Vallamaja
Sankt Wolfgang-Kienberg oli vald Austrias Steiermargi liidumaal Murtali ringkonnas. 2015. aastast on see Obdachi valla osa.
Gloeophyllales
Gloeophyllales on klassi Agaricomycetes kuuluv kandseente selts.
SPYDER
SPYDER (inglise keeles Surface-to-air Python and Derby) om Iisraelis valmistatud õhutõrjesüsteem.
Michael Amott
pisi|Michael Amott [[2008. aastal.]]
Maardu graniidimaardla
Maardu graniidimaardla on üleriigilise tähtsusega kristalliinse ehituskivi maardla, mis asub Harju Viru maakonnas Jõelähtme vallas. Maardla pindala on 1916 ha.
Michael Amott
Michael Amott (sündinud 28. juunil 1969 Halmstadis) on Rootsi kitarrist, kes on mänginud mitmetes metal-bändides, nagu Arch Enemy, Carnage, Carcass ja Spiritual Beggars.
Maardu graniidimaardla
Tootsa kihi paksus on 155 m ja geoloogiliselt pärineb see graniidikiht Aguaegkonnast. Maardla katendi paksus kuni 160 m.
Michael Amott
1988. aastal asutas Amott koos laulja Johan Liivaga death metali bändi Carnage'i, millega ta salvestas 1990. aastal ka bändi ainsaks jäänud albumi "Dark Recollections", kuid seejärel lõpetas Carnage tegevuse. Seejärel mängis Amott 1990–1993 Carcassis, mille 1993. aastal välja antud album "Heartwork" oli üheks alusepanijaks meloodilisele death metalile. Seejärel asutas Amott stoner metalit viljeleva bändi Spiritual Beggars ning 1996. aastal pani ta koos Liivaga aluse meloodilise death metali ansamblile Arch Enemy. 1997. aastal mängis Amott sisse ka Candlemassi aasta hiljem ilmunud albumi "Dactylis Glomerata" kitarrisoolod. Hiljem on Amott olnud ka mitme teise bändi külaliskitarrist, muuhulgas on tema soolosid kasutatud Kreatori albumil "Enemy of God" (2005).
Maardu graniidimaardla
Maardla graniiti saab kasutada nt ehituskiviks ja killustiku valmistamiseks.
Michael Amott
Michael Amotti noorem vend on kitarrist Christopher Amott.
Maardu graniidimaardla
Eestis maardlast pole kaevandatud.
Kuulitõuke Eesti meistrivõistluste medalivõitjad
Kuulitõuke Eesti meistrivõistluste medalivõitjad.
Meeste Eesti rekord kuulitõukes on 20.76, mis on Kristo Galeta nimel ja mille ta tõukas 21. juuliil 2019. aastal Pärnus. Naiste Eesti rekord on 18.03, mille Veronika Minina saavutas 25. mail 1980. aastal Nokias Soomes.
Lauri Asikainen
pisi|Lauri Asikainen (2014) Lauri Aleksi Asikainen (sündinud 28. mail 1989 Savonlinnas) on Soome suusahüppaja.
Silmkare
Silmkare on Saare maakonda Muhu valda jääv saar (kare).
Saare koordinaadid on.
Enel
Enel S.p.A. (akronüüm sõnadest Ente Nazionale per l'Energia Elettrica) on Itaalia energeetikaettevõte.
Linda Haglund
Linda Haglund (15. juuni 1956 – 21. november 2015) oli rootsi kergejõustiklane, sprinter.
Moskva olümpiamängudel 1980 võitis ta 100 m jooksus 4. koha. Kulla võitis tookord venelanna Ljudmilla Kondratjeva, hõbemedali sakslanna Marlies Göhr ja pronksi samuti saksa sportlane Ingrid Auerswald.
Sepakare
Saare koordinaadid on. Saar asub 200 meetrit Suurlaiust põhja pool. Saar on pikliku kujuga, idarannas asub maasäär. Saar on liivase pinnamoega, seal kasvab roostikku ja võsa.
Saar kuulub Väikese väina hoiuala koosseisu ja on looduskaitse all.
Obodriidid
thumb|[[Mecklenburgid|Niklotingide vapp]] thumb|
Obotriidid (ladina: Obotriti) või obodriidid, ka abodriidid (saksa: Abodriten), oli keskaegne lääneslaavi hõimude konföderatsioon praeguste Mecklenburgi ja Holsteini territooriumil Põhja-Saksamaal (vaata polaabid). Aastakümneid olid nad Karl Suure liitlased sõdades germaani sakside ja slaavi veletite vastu. Obotriidid võitsid vürst Drasco juhtimisel sakse Sventanafeldi lahingus (798). Ikka veel paganlikud saksid hajutati keisri poolt ja osa nende maid Holsteinis Elbest põhjas kingiti 804. aastal obotriitidele, tasuna võidu eest. Sellest jäädi siiski varsti taanlaste sissetungi läbi ilma. Obotriidi valitsemisstiil kaotati 1167. aastal, kui Pribislav taastati hertsog Heinrich Lõvi poolt võimule, kui Mecklenburgi vürst, sellega asutati Saksa Mecklenburgide dünastia.
Obotriidi konföderatsioon
Baieri geograaf, 830. aastal Regensburgis koostatud nimetu keskaegne dokument sisaldab hõimude loendit Kesk-Ida-Euroopas Elbest idas. Loendis on Nortabtrezi (obotriidid) - koos 53 civitates. Adam Bremenist viitas neile kui rereegidele nende tulutoova kaubanduskeskuse Reric tõttu. Ühiselt teiste slaavi rühmadega kirjeldati neid germaani allikates sageli kui vendid.
thumb|left|250px|Billungite margi kaart (u. 1000) näitab erinevaid Obotriidi konföderatsiooni hõime
Teised konföderatsiooniga seotud hõimud:
Ajalugu
Karolingide kuningate ja nende Ottoonidest järglaste keisririigi liitlastena võitlesid obotriidid aastatel 808-1200 Taani kuningate vastu, kes soovisid valitseda Läänemere maid keisririigist sõltumatult. Kui tekkis võimalusi, näiteks keisri surma korral, püüdsid nad võimu haarata; ja 983. aastal purustasid obotriidid oma kuninga Mstivoj juhtimisel Hamburgi. Mõnikord kogusid nad andamit taanlastelt ja saksidelt. Nikloti juhtimisel seisid nad vastu kristlaste rünnakutele Vendi ristisõja ajal.
thumb|280px|[[Limes Saxoniae moodustas piiri sakside (läänes) ja obotriitide (idas) vahel]]
Saksa misjonärid nagu Vizelin pöörasid obotriidid ristiusku. 1170. aastal tunnistasid nad Saksa-Rooma riigi süseräniteeti, mis viis järgnenud sajandite jooksul saksastumise ja assimileerimiseni. Kuid 15. sajandi lõpuni kõneles enamus külaelanikke obotriidi alal veel slaavi murdeid (polaabi keel), kuigi seejärel asendus nende keel saksa keelega. Polaabi keel säilis Hannoveri Wendlandis kuni 19. sajandi alguseni. Obotriitide valitsev klann hoidis oma võimu läbi saksastumise ja valitses oma riiki (välja arvatud lühike katkestus Kolmekümneaastase sõja ajal) kui Mecklenburgid kuni monarhiate lõpuni Saksamaal novembris 1918.
Obotriidi juhtide loend
thumb|170px|[[Niklot (1090 – 1160), Obotriidi konföderatsiooni pealik]]
Obotriidi maade valitsejad olid hiljem Mecklenburgi hertsogid ja suurhertsogid.
Webbi esimene süvavaade
pisi| Webbi esimene süvavaade on töökorda seatud James Webbi kosmoseteleskoobi pildistatud esimene foto, mis kujutab galaktikaparve SMACS 0723 nii, nagu see oli 4,6 miljardit aastat tagasi.
Foto pildistas Webbi teadusseade NIRCam. Mitmed fotol kujutatud objektid on märkimisväärse punanihkega, sest neilt lähtuv valgus on väga vana. Webbi esimene süvavaade on kõrgeima resolutsiooniga foto, mis on tehtud infrapunas ning sellel on kujutatud mitmed kõige tuhmimad objektid, mida infrapunas on vaadeldud.
Foto avalikustati 11. juulil 2022 Washingtonis Valges Majas.
Vestfaali süsteem
Vestfaali süsteemiks nimetatakse tänapäeval väljakujunenud rahvusvaheliste suhete süsteemi ehk paljude riikidega maailmakorraldust.
See süsteem põhineb jõudude tasakaaluideel, mis eeldab tsentraliseeritud võimuga suveräänsete riikide olemasolu. See tähendab, et ühelgi riigil ei ole õigust sekkuda teise riigi siseasjadesse, eriti usuküsimustesse. Riigid on kõrgeimaid ilmaliku võimu teostajad (varem olid nendeks usuorganid). Vestfaali süsteemile pani aluse 1648. aastal sõlmitud Vestfaali rahu. Samas on see süsteem leidnud ka kriitikat, kuna globaalsest rahasüsteemist ja majandussüsteemist tulenevad probleemid ning ülemaailmsed keskkonnaprobleemid vajavad lahendamist riikideüleste institutsioonide poolt, kuid hetkel pole suveräänsed riigid nõus oma võimu loovutama.
Vestfaali rahu
1648. aastal sõlmitud Vestfaali rahu lõpetas Kolmekümneaastase sõja ja lõi aluse suveräänsete riikide tekkeks. Ta koosneb kahest lepingust. Neist esimene, peamiselt protestantlike osapoolte jaoks, kirjutati alla Osnabrückis ja teine, katoliiklastest osa poolte jaoks, Münsteris. Lepingutes määrati territooriumite piirid, kahjutasud ja kompensatsioonid, losside ja vabade linnade saatused. Vestfaali rahu läbirääkimisi võib pidada esimeseks suureks Euroopa rahukonverentsiks. Paljud 1648. aastal sõnastatud põhimõtted toimivad tänapäevani, esinedes paljude rahvusvaheliste organisatsioonide põhikirjades, rahvusvahelises õiguses ja tavapraktikas.
Gloeophyllaceae
Gloeophyllaceae on klassi Agaricomycetes torikulaadsete seltsi kuuluv seente sugukond.
Patrick Roberts
Patrick John Joseph Roberts (sündinud 5. veebruaril 1997 Kingston upon Thamesis) on Inglismaa jalgpallur, kes mängib äärepoolikuna Inglismaa esiliigaklubis Sunderland.
2010. aastal liitus ta Fulhami noortesüsteemiga. Esimese profilepingu sõlmis ta klubiga 2014. aasta veebruaris. Fulhami meeskonnas debüteeris ta Inglismaa kõrgliigas 22. märtsil 2014 mängus Manchester City vastu. Hooajal 2014/15 sai ta Fulhami meeskonnas Inglismaa esiliigas kirja 17 mängu.
2015. aasta juulis sõlmis ta pikaajalise lepingu Manchester Cityga. Ametliku debüüdi tegi ta Manchester City meeskonnas 22. septembril 2015 Inglismaa liigakarika mängus Sunderlandi vastu. Liigadebüüdi tegi ta neli päeva hiljem mängus Tottenham Hotspuri vastu.
Aastatel 2016–2022 oli Roberts Manchester Cityst laenul teistes klubides: aastatel 2016–2018 Šotimaa kõrgaliigaklubis Celtic, hooajal 2018–2019 Hispaania kõrgliigaklubis Girona, hooajal 2019–2020 Inglismaa kõrgliigaklubis Norwich City, aastatel 2020–2021 Inglismaa esiliigaklubis Middlesbrough, hooaja 2020/21 teises pooles Inglismaa esiliigaklubis Derby County ning hooaja 2021–2022 esimeses pooles Prantsusmaa klubis Troyes.
2022. aasta jaanuaris liitus ta Sunderlandiga, kellega sõlmis algselt kuue kuu pikkuse lepingu. Hooaja lõpus kindlus ta klubiga pääsu League One'ist Inglismaa esiliigasse, misjärel sõlmis ta klubiga uue kaheaastase lepingu.
Aastatel 2012–2017 mängis Roberts Inglismaa noortekoondistes. 2014. aastal tuli ta Inglismaa kuni 17-aastaste koondisega Euroopa omavanuste meistriks.
Anras
Anras on vald (Gemeinde) Austrias Tirooli liidumaal Lienzi ringkonnas. Vald asub 1261 m kõrgusel merepinnast. Valla pindala on 58,41 km², 1. jaanuaril 2016 elas seal 1243 inimest.
Ajalugu
Umbes 1200. aasta paiku ehitati Anrasi loss Brixeni piiskoppide suveresidentsiks. 1236. aastal andis keiser Friedrich II neile ümbritseva Pusteri oru mõisad kuni Lienzi aguliteni, kus need külgnesid rivaalitsevate Görzi krahvide maadega.
Loss ehitati 1754. aastal barokkstiilis ümber ja sellest sai kohalike haldurite residents. Brixeni vürstlikud piiskopid haldasid territooriumi kuni sekulariseerimiseni 1803. aastal. Tänaseni on Anrasi viljakas pinnas tuntud kui Ida-Tirooli viljaait.
Vahtnakare
Vahtnakare on Saare maakonda Muhu valda jääv saar (kare).
Saare koordinaadid on.
Außervillgraten
Außervillgraten on vald (Gemeinde) Austrias Tirooli liidumaal Lienzi ringkonnas. Vald asub 1287 m kõrgusel merepinnast. Valla pindala on 79,1 km², 1. jaanuaril 2016 elas seal 755 inimest.
Tallinskaja ulitsa
pisi|Tallinskaja tänav (september 2007) Tallinskaja ulitsa (Таллинская улица, ka Tallinna tänav) on tänav Peterburis Krasnogvardeiski rajoonis (vene keeles Красногвардейский район). Tänavale pandi Tallinskaja nimi 26. detsembril 1940 Eesti NSV pealinna Tallinna järgi.
Tänava pikkus on 960 m.
Pöls
thumb|
Pöls oli vald Austrias Steiermargi liidumaal Murtali ringkonnas. 2015. aastast on see Pöls-Oberkurzheimi valla osa.
JK Tondi
JK Tondi on Eesti jalgpalliklubi, mis tegutseb Tallinnas.
Robert FitzRoy
Ta oli ülem HMS Beagle'il, Charles Darwini kuulsal reisil ümber maailma 1831–1836.
Juhan Viilip
Juhan Viilip (ka Johannes Viilip; 28. veebruar 1903 Järavere, Imavere vald – 21. august 1954 Stockholm) oli eesti jurist.
Aastatel 1927–1930 asus ta tööle Tallinna-Haapsalu Rahukogu kohtuameti kandidaadina. Aastatel 1930–1939 oli ta Tallinna 5. jaoskonna abiprokurör ja 1939–1944 Tallinna Ringkonnakohtu prokuröri kohusetäitja. Veel oli ta kriminaalõiguse ja kriminaalprotsessi lektor politseikoolis, advokaatide eksamikomisjoni liige, kohtuameti kandidaatide eksamikomisjoni liige ja tegev kohtunike ühingus.
Ossip Benenson
Ossip Benenson (3. juuni 1919 Tallinn – 29. juuni 2017 Tallinn) oli Eesti filatelist.
Ta lõpetas aastal 1936 Tallinna Linna Saksa Poeglaste Reaalgümnaasiumi. Ta õppis 1937–1938 Milano polütehnilises instituudis.
Teenis aega Pioneerpataljonis (kapral). Nõukogude Liidu okupatsiooni algul astus sõjaväeprokuratuuri teenistusse (tõlk, noorem sõjaväe jurist). 1941 evakueeriti Leningradi, pärast esimest blokaadi talve evakueeriti Taškenti, kus töötas Usbekistani tööstustarnete süsteemis. 1944 viidi üle Leningradi, kes töötas Eesti raudtee tarnete osakonnas. Insener-kapten.
Marco Reus
pisi| Marco Reus (sündinud 31. mail 1989 Dortmundis) on Saksamaa jalgpallur. Ta mängib Saksamaa klubis Dortmundi Borussia ründava poolkaitsjana. Saksamaa jalgpallikoondisse kuulub Reus 2011. aastast.
Ossip Benenson
Pärast sõda töötas ajalehe Eesti Raudteetööline toimetaja asetäitjana, hiljem Eesti raudtee personaliosakonna ülema asetäitjana. 1966–1984 oli teadusliku ja tehnilise teabe osakonna ülema asetäitja Üleliidulise Teadusliku Uurimiste Instituudis Silikatobetoon Tallinnas.
Marco Reus
Aastatel 2009–2012 mängis Marco Reus Mönchengladbachi Borussias. Bundesliga hooajal 2011–2012 lõi ta 18 väravat ja andis 8 resultatiivset söötu, aidates klubil jõuda UEFA Meistrite Liiga eelringini.
Suvel 2012 asus Reus Dortmundi Borussiasse, mille jalgpalliakadeemias ta mängis aastatel 1996–2006.
Ossip Benenson
Eesti Filatelistide Liidu juhatuse liige.
Ossip Benenson suri 29. juuni 2017 Tallinnas ja ta maeti 5. juulil 2017 Rahumäe kalmistule (Juudi ossa).
Marco Reus
Koondisekarjäär
Debüüdi Saksamaa rahvuskoondises tegi Reus 7. oktoobril 2011 mängus Türgi vastu. Esimese värava lõi ta rahvuskoondises 27. mail 2012 sõprusmängus Šveitsi vastu.
Ta kuulus Saksamaa koondisse 2012. aasta Euroopa meistrivõistlustel Ukrainas ja Poolas. 22. juunil toimunud veerandfinaalimängus lõi ta värava Kreekale. Poolfinaalis kaotati Itaaliale ning jäädi jagama 3.–4. kohta.
2014. aasta maailmameistrivõistlustest ja 2016. aasta Euroopa meistrivõistlustest jäi ta vigastuste tõttu eemale.
2018. aasta maailmameistrivõistluste teises alagrupimängus lõi ta värava Rootsi vastu.
Laskesuusatamine 1998. aasta taliolümpiamängudel
Laskesuusatamine 1998. aasta taliolümpiamängudel Naganos toimus 9.–22. veebruarini. Võistlused peeti Nozawa Onsenis ja välja jagati 6 komplekti medaleid.
Kaheksa riiki võitsid laskesuusatamises medaleid, Norra ja Saksamaa võitsid mõlemad viis medalit, kuid tabelit juhtis Norra, kuna neil oli üks hõbemedal Saksamaast enam. Uschi Disl oli ainus sportlane, kes võitis kolm medalit, igast ühest ühe. Meestest olid edukamad Ole Einar Bjørndalen ja Halvard Hanevold, kummalgi üks kuld- ja üks hõbemedal.
10 km sprint
Kuupäev: 18. veebruar Osavõtjaid: 73 võistlejat Riike: 30 Olümpiavõitja 1994: Sergei Tšepikov Tulemused <br style="clear:both;" />
20 km
Kuupäev: 11. veebruar Osavõtjaid: 72 võistlejat Riike: 29 Olümpiavõitja 1994: Sergei Tarassov Tulemused <br style="clear:both;" />
4×7,5 km teatesõit
Kuupäev: 21. veebruar Osavõtjaid: 18 võistkonda Olümpiavõitja 1960: Ricco Gross, Frank Luck, Mark Kirchner, Sven Fischer Tulemused <br style="clear:both;" />
7,5 km sprint
Kuupäev: 15. veebruar Osavõtjaid: 64 võistlejat Riike: 24 Olümpiavõitja 1960: Myriam Bédard Tulemused <br style="clear:both;" />
15 km
Kuupäev: 9. veebruar Osavõtjaid: 64 võistlejat Riike: 29 Olümpiavõitja 1994: Myriam Bédard Tulemused <br style="clear:both;" />
4×7,5 km teatesõit
Kuupäev: 19. veebruar Osavõtjaid: 17 võistkonda Olümpiavõitja 1994: Nadežda Talanova, Natalja Snõtina, Luiza Noskova, Anfissa Reztsova Tulemused <br style="clear:both;" />
Tagakaukaasia roninastik
Tagakaukaasia roninastik (Zamenis hohenackeri) on maoliik.
Levila
Nad on levinud Iisraelis, Liibanonis, Türgis, Süürias, Venemaa aladel (Kaukasuse piirkond), Aserbaidžaanis, Gruusias, Iraanis, Iraagis ja Armeenias.
Armeenias leidub selle liigi alamliik Zamenis hohenackeri hohenackeri Aragatsotni, Armaviri, Jerevani, Kotajkhi, Ararati, Vajotsh Dzori, Sjunikhi maakonnas, Lori ja Tavuši maakonnas ning võib-olla Širaki maakonnas.
Välislingid
Selles artiklis on kasutatud prantsuskeelset artiklit fr:Zamenis hohenackeri seisuga 17.12.2013.
Édouard Vuillard
Jean-Édouard Vuillard (11. november 1868 – 21. juuni 1940) oli prantsuse maali- ja dekoratiivkunstnik, graafik ja lavakujundaja.
Ajavahemikul 1891–1899 kuulus ta kunstnike rühmitusse Nabiid (Les Nabis). Tema loomingut võib jagada kaheks selgesti eristatavaks perioodiks: nabiideaegseks ehk avangardistlikuks ja nabiidejärgseks ehk naturalistlikuks. Vuillardi eluajal tunti teda eelkõige suuremõõtmeliste seinapannoode valmistajana: tema pannood katavad nii Pariisi avalike hoonete kui ka 20. sajandi tuntud kultuuritegelastele kuulunud eramajade seinu. 20. sajandi alguses keskendus Vuillard peamiselt kõrgklassi esindajate tellitud portreede maalimisele.
Lapsepõlv ja poisiiga
Jean-Édouard Vuillard sündis 11. novembril 1868 Cuiseaux' alevikus Prantsusmaal. Tema isa Joseph-Honoré Vuillard oli teeninud sõjaväelasena Prantsuse kindrali Louis Faidherbe’i alluvuses Aafrikas, kust oli aga sunnitud lahingus saadud pöördumatute tervisekahjustuste tõttu Prantsusmaale naasma. Silmapaistva karjääri ja eeskujuliku teenistuse eest oli ta saanud Prantsusmaa kõrgeima teenetemärgi, Auleegioni ordeni (Ordre national de la Légion d'honneur). Kodumaale naastes oli Joseph-Honoré 47-aastane ning otsustas veel samal aastal naida oma 20-aastase nõo Marie Michaud'. Joseph-Honoré hakkas elatist teenima Cuiseaux' aleviku maksukogujana, peagi sündisid tütar Marie ja poeg Alexandre. Mõni kuu enne Joseph-Honoré ja Marie üheksanda abieluaasta täitumist sündis poeg Jean-Édouard.
Kõrvalises alevikus kasvades puutus noor Édouard kunsti ja kunstnikega kokku harva. Harjunud kodus sõjaväelise distsipliini ja koolis range usuõpetusega, eeldas Édouard, et teda ootab karjäär sõjaväes. Seda veendumust kinnistasid ka isa seiklusrikas ja edukas teenistuskäik ning koolist kaasa saadud konservatiivsed väärtushoiakud. Hiljem kommenteeris Édouard oma suhtumist militaarkarjääri järgmiselt: „Ma ei suutnud endale ette kujutada ühtegi teist eluala, milles oleksin võinud silmapaistvaid tulemusi saavutada.“
Ka siis, kui Vuillardide perekond 1877. aastal Pariisi kolis ja Édouard suurlinna eluga harjus, ei viidanud miski sellele, et poisist võiks kunagi kunstnik saada. Pariisi kunstnike boheemlaslik eluviis mõjus talle võõrastavalt ning heade õpitulemustega vaikne ja järjekindel Édouard tegi hoopis ettevalmistusi maineka Saint-Cyri sõjanduskolledži sisseastumiskatseteks. Pariisis alustas 9-aastane Édouard õppimist Ecole Rocroys ning astus kaks aastat hiljem stipendiaadina edumeelsesse Condorcet' lütseumi. Tegemist oli kooliga, mis nõudis oma õpilastelt täielikku õppetööle pühendumist. 19. sajandil oli Pariisis tavaks öelda, et „Condorcet’ lütseumi saabusid teadmistejanulised ja märkimisväärsete õpitulemustega poisid, kellest sirgusid seal veedetud aastate jooksul maailmamuutvad noored mehed“.
Õpingud lütseumis
Condorcet' lütseumi mitmekülgsesse õppekavasse kuulusid muuhulgas ka joonistustunnid ja sagedased õppekäigud Pariisi muuseumitesse, galeriidesse ja teatrietendustele. Vuillard hakkas sõbrustama õpingukaaslaste Ker-Xavier Rousseli, Lugné-Poe ja Maurice Denis’ga. Need sõprussidemed jäid kestma kogu eluks ning Rousselist sai hiljem ka Vuillardi õemees. Väidetavalt oligi just Roussel see, kes Vuillardi maalikunstiga tõsisemalt tegelema utsitas. 1884. aastal tabas aga Vuillardide perekonda raske saatuselöök: suri 72-aastane perekonnapea Joseph-Honoré. Perekonna sissetuleku eest pidi hakkama seega ainuisikuliselt vastutama 45-aastane lesestunud Marie Vuillard. Madame Vuillard, kes oli pärit tekstiilitöösturite perekonnast ja ka ise õmblejana töötanud, otsustas avada oma kodus kleidiõmblusateljee. Kuna Vuillardide korter oli mõõtmetelt tagasihoidlik ja seal elasid peale madame Vuillardi ka tema lapsed Marie ja Édouard, siis toimus kogu õmblustöö kahekorruselise maja kitsas koridoris. Ühtäkki oli Vuillardi noorpõlvekodu täidetud ringisagivate õmblejannadega ning iga vaba pind kaetud värvikirevate kleidikangastega.
Pärast isa surma oli Vuillard oma edasistes plaanides kahtlema hakanud. Kunstiõpingud Condorcet’ lütseumis ning kultuurilembene sõprusringkond olid talle tutvustanud elu loomingulist külge: Vuillard polnud enam kindel, kas ta oleks olnud valmis oma elu sõjaväele pühendades sellest kõigest loobuma. 16-aastaselt tabas teda ka tõsine religioosne kriis, millest ta ei suutnud elu lõpuni rääkida. 19. eluaastaks oli Vuillard otsuse langetanud: tema kutsumuseks oli maalida, mitte isa Joseph-Honoré ja venna Alexandre’i jälgedes sõjaväes karjääri teha.
Kunstiõpingud
Pariisi kunstihierarhia tipus ei olnud 19. sajandil diletantide jaoks kohta. Selleks, et kunstikriitikud võiksid kunstniku teoseid hinnata, pidi too läbi tegema aeganõudva kadalipu. Kõigepealt tuli alustaval kunstnikul juba tuntud ja austatud meistri ateljees oma joonistusvõimet arendada: esialgu muuseumides eksponeeritud teoste kopeerimise ja hiljem modelli tõetruu kujutamisega. Alles seejärel võis ta asuda maalima. Saavutanud vajaliku taseme, oli järgmiseks sammuks kunstiakadeemiasse pürgimine. Õppeasutuse edukal lõpetamisel tuli jääda lootma kriitikute heakskiidule, mis garanteerinuks õiguse ennast avalikult kunstnikuks nimetada. Sellist plaani kavatses järgida ka Édouard Vuillard. vasakul|pisi|Ker-Xavier Roussel (1867–1944), Edouard Vuillard (1868–1940), Romain Coolus (1868–1952), Felix Vallotton (1865–1925). Fotograaf: Louis-Alfred Natanson. 18991887. aastal alustas ta õpinguid hinnatud kunstniku Diogène Maillarti ateljees, kus õppis ka Vuillardi sõber ja koolikaaslane Roussel. See õppeprogramm koosnes päevasest õppetööst maalikunstnik Delacroix' kunagistes tööruumides Furstembergi väljakul ja õhtustest tundidest École des Gobelins’is. Pärast mitut ebaõnnestunud sisseastumiskatset mainekasse École des Beaux-Arts’i suutis Vuillard vastuvõtukomisjoni siiski oma potentsiaalis veenda ning 1888. sai temast kooli ametlik õpilane. Tema õpetajaks sai kunstnik Jean-Léon Gérome. Vaatamata korduvatele katsetele kooli õppima asuda, lahkus Vuillard École de Beaux-Artsist vaid kuus nädalat (mõnedel andmetel kolm kuud) hiljem. Kuid selle lühikese aja jooksul eksponeeriti tema joonistust Prantsusmaa kõige olulisemas kunstinäituste toimumispaigas: Pariisi Salongis. Kõne all olevaks teoseks oli portree Vuillardi emapoolsest vanaemast. Vuillard oli madame Michaud’d kujutanud naturalistlikult, kuid jätnud mulje, justkui oleks teos veel viimistlemata. Selle teose puhul võib märgata ka sümbolite kasutamist: tagaplaanil olev küünal tähistab aja ja elu kaduvust, uks sümboliseerib üleminekut maisest elust teispoolsusesse. Vuillardi jaoks jäi see ainsaks korraks, mil tema teos Pariisi Salongi näitusele vastu võeti.
Vuillard jätkas õpinguid Académie Julianis, kus tema õpetajateks olid William-Adolphe Bouguereau ja Tony Robert-Fleury. Académie Julian’i asus õppima ka Roussel. Sealne õppetöö toimus tavapärasest vabamas vormis: õpilastel polnud kohustust igakuistest maalivõistlustest osa võtta ning nad võisid selle asemel keskenduda oma tehnika täiustamisele; ateljee oli suletud vaid pühapäeviti ning õppima võeti igas vanuses ja igasuguse taustaga õpilasi. Sellegipoolest olid sealsed õppemeetodid igati akadeemilised ning õpilaste arengule pöörati suurt tähelepanu.
Académie Juliani vabam ja inspireeriv õppekeskkond soodustas õpilastevaheliste kunstiteemaliste diskussioonide ja veendumuspõhiste rühmituste tekkimist. Ühe silmapaistvama rühmituse moodustasid akadeemia õpilased Pierre Bonnard, Paul Sérusier, Maurice Denis, Paul Ranson ja Henri-Gabriel Ibels. Rühm moodustati 1888. aastal veidi aega pärast Vuillardi akadeemiasse saabumist. Rühma ideedest huvitatuna, liitus nendega ka Vuillard. Kuulutanud ennast uue maalikunsti prohvetiteks, otsustasid kuus mõttekaaslast panna oma rühmitusele nimeks Nabiid (prantsuse keeles Les Nabis; heebrea keeles Nebiim – 'prohvetid').
Paul Gauguini mõju
pisi|"Le Talisman". Paul Sérusier, 1888 Paul Gauguin oli prantsuse maalikunstnik, graafik ja skulptor, kelle loomingut saab enamjaolt liigitada postimpressionismi, sümbolismi ja süntetismi alla. Oma varajasel loomeperioodil uuris Gauguin joone, värvi ja kompositsiooni väljenduslikkuse piire ja võimalusi. Tema eesmärgiks oli leida maalimisstiil, mis oleks võimaldanud kujutada objekte või nähtusi küll looduslähedaselt, kuid andes samas edasi ka nende ideelist varjatud olemust. 1888. aasta suvel jagas ta oma kunstialaseid teadmisi ja filosoofiat noorte kunstnikega, kes tema juurde Pont-Aveni külakesse olid tunde võtma tulnud. Nende kunstnike seas oli ka Paul Sérusier.
Sérusier'le avaldas Gauguini uudne ja radikaalne lähenemine suurt muljet: kunstnik kattis lõuendi ühevärviliste puhastes toonides pindadega ning eraldas need üksteisest ühtlaselt looklevate tumedate piirjoontega. Ta ei hoolinud klassikalisest perspektiivivõttest ning seetõttu mõjuvad tema maalidel kujutatud objektid ja figuurid kohati tasapinnalistena. Ta õpetas noortele kunstnikele, et loodust ei tohiks oma teostel liialt detailselt jäljendada. Selle asemel tuleks seda abstraheerida vastavalt oma emotsionaalsele hetkeseisundile ja sisemisele impulsile.
Sérusier naasis sama aasta sügisel Pariisi ning tutvustas Gauguini ideid ka oma sõpruskonnale Académie Julianis. Selleks näitas Sérusier oma Pont-Avenis valminud maastikumaali. Siiamaani vaid akadeemilist kunstiharidust saanud noormehed jahmusid kunstiteost nähes: maastik ei vastanud ühelegi kompositsiooni- või perspektiivireeglile, kõik objektid olid moonutatud ning kasutatud oli vaid puhtaid, segamata värve. Maurice Denis meenutab seda hetke järgmiselt: „Me mõistsime, et iga kunstiteos on tunnetatud aistingu transpositsioon, karikatuur ja kirglik vaste.“
Nabiid tutvusid lisaks Gauguini loomingule ka van Goghi, Monet', Degas' ja Cézanne'i teostega, mis tekitasid terava kontrasti akadeemiates ainuõigeks peetud range ja klassikalise kujutusviisiga. „Gauguin vabastas meid kopeerimise instinkte nüristavatest ahelatest. /---/ Ta andis meile õiguse ennast lüüriliselt väljendada,“ kirjutas Denis hiljem. Sérusieri maastikumaal ristiti aga verivärske kunstirühmituse „talismaniks“.
Vuillardi looming
vasakul|pisi|"Les couturières". Édouard Vuillard, 1890 Olgugi et Nabiid moodustasid eesmärgile orienteeritud ja ühtehoidva rühmituse, kujunesid selle liikmetel välja üksteisest mõneti erinevad stiililised eelistused ja praktilised soovid. Näiteks keskendusid Sérusier ja Denis peamiselt müstitsismile ja Gauguini teooriate rakendamisele, kuid lähedasteks sõpradeks saanud Bonnard, Vuillard ja Roussel olid rühmituse teistest liikmetest loominguliselt iseseisvamad ning ei huvitunud niivõrd teoreetilistest arutlustest kui praktilisest tööst. Kuid vaatamata oma erimeelsustele ei kuulutanud Bonnard, Vuillard ja Roussel ennast rühmitusest eraldiseisvateks ning võtsid osa Nabiide ühisnäitustest. pisi|"Interieur a la Table à Ouvrage". Édouard Vuillard, 1893 Kuna Vuillardil oma ateljeed polnud, siis pakkus Nabiide rühmituse liige Paul Ranson, kes oli otsustanud 1890. aasta suveks Pariisist ära sõita, talle enda vabaks jäänud ruume. Vuillard võttis pakkumise rõõmuga vastu ja pühendus täielikult tööle: ta katsetas süntetistlikus stiilis maalimist ning arendas eskiiside abil oma tehnilisi oskusi. Vuillard hakkas ennast järjest kindlamalt tundma ning tema loomingusse ilmusid gauguinilikult puhtad ja erksad värvid. Eriti hästi ilmestab seda ajaperioodi Vuillardi loomingus maal „Les Couturières“. Vuillardi loomingusse hakkasid ilmuma ka mustrid: täpid, ruudud ja lilled. Tavaliselt katavad tema teoste sellised motiivid pildil kujutatud tegelaste kitli-, põlle- või kleidiriiet, interjööri seinu ja/või akende ees rippuvaid kardinaid. Nii muutis Vuillard kogu kujutatava ruumi salapärasemaks ja lisas maalile psühholoogilist sügavust. Ilmselt sai Vuillard mustrite jaoks inspiratsiooni oma ema kleidiõmblusateljees kasutatud kangastest.
Dekoratiivsed maalid
Nabiide rühmituse liikmed pidasid peale Gauguini, van Goghi, Degas’, Monet’ ja Cézanne’i ideede edasiarendamise oluliseks ka maalikunsti dekoratiivse funktsiooni taastamist. Selleks hakkasid nad maalima suuremõõtmelisi seinapannoosid, millega avalike ja erahoonete siseruumide seinu kaunistada. Nabiide eeskujuks oli antud kontekstis kunstnik Pierre Puvis de Chavannes, kelle hiiglaslikud maalid katsid näiteks Amiens' muuseumi, kunstnik Léon Bonnat' eramaja ja Pariisi Hôtel de Ville’is asuva Salon du Zodiaque'i seinu. Ka Vuillardi esimesed dekoratiivsed maalid olid tehtud Puvis de Chavannesi stiili järgides.
Desmarais’ pannoo
Vuillardilt telliti esimene pannoo 1892. aastal. Tellija oli Paul Desmarais, kes soovis, et Vuillard teeks sisekujunduse töötoale/garderoobile tema eramajas (mille oli projekteerinud Stéphane Natason). Kuna ruumi seintele oli paigutatud kuus paneeli, valmistas Vuillard igasse paneeli mahtuva pannoo. Kahel seinakompositsioonil on kujutatud kleidiõmblusateljeed, ülejäänud nelja näol on tegemist dekoratiivsete välivaadetega. Välivaadete sarja moodustavad „Hoidjad ja lapsed pargis“, „Koera silitamine“, „Aiakunst“ ja „Sulgpallimäng“. Pannoodes „Aiakunst“ ja „Koera silitamine“ moodustavad „puhtad“ pinnad ja dekoratiivsed elemendid ning heledad taustad ja tumedad figuurid omavahel huvitavaid kontraste. Vuillard on kasutanud ka täiendvärvuste (punane ja roheline) kõrvutamist, et koloriidi mõju tugevdada. Välivaateid kujutavate pannoodega võrreldes mõjub maalitud kleidiõmblusateljee intensiivsemalt ja detailsemana: ateljee seinad ja kardinad ning õmblejannade kleidid on kaetud mustriliste kangastega; vastupidi välivaadetele ei ole siinkohal kujutatud jõudeaega nautivat seltskonda, vaid tööhoos naisterahvaid. Ateljees puuduvad ka suured ühevärvilised pinnad ja rahustavalt mõjuv koloriit: domineerivad värvikirevad ja silmatorkavad mustrid, mis lisavad teosele dünaamilisust.
„Avalikud aiad“
pisi|"Avalikud aiad": "Lapsehoidjad", "Vestlus" ja "Punane päikesevari". Édouard Vuillard, 1894 1894. aastal maalis Vuillard temperavärve kasutades üheksaosalise maalitsükli, mille tellija oli Alexandre Natanson (kultuuriajakirja La Revue Blanche peatoimetaja). Pannood olid mõeldud kaunistama Natansoni külalistetuba. Tegemist on Vuillardi teostega tema vähestest tänapäevani säilinud kavanditega töödest. Need annavad huvitava sissevaate kunstniku tööprotsessi ja pannoode järgnevuse väljakujunemisesse. Kolm pannood („Lapsehoidjad“, „Vestlus“ ja „Punane päikesevari“) moodustavad triptühhoni, ülejäänud on seintele paigutatud paaridena. Temperavärvide kasutamine andis Vuillardile võimaluse kujutada sügavaid ja üksteisest eristuvaid värvivarjundeid. Taeva kujutamisel on Vuillard saanud inspiratsiooni Jaapani puulõigetest. Heleduse ja varju vaheldumine annab teostele „voolava rütmi“. Pannoodesari rippus Natansoni kodu seintel kuni 1909. aastani, mil ta lasi need oma Champs-Élysées’ avenüül asunud uude korterisse viia. Alates 1929. aastast ei ole neid pannoosid enam koos eksponeeritud. Pannoode hulka kuuluvad lisaks kolmele eelmainitule ka „Väiksed tüdrukud mängimas“ ja „Küsimus“ (mõlemad viidi koos pannoodega „Lapsehoidjad“, „Vestlus“ ja „Punane päikesevari“ Pariisis asuvasse Orsay muuseumi), „Kaks koolipoissi“ (Musées Royaux des Beaux-Arts, Brüssel) ja „Puude all“ (The Cleveland Museum of Art, Cleveland) ning „Jalatuskäik“ (The Museum of Fine Arts, Houston) ja „Esimesed sammud“.
Thadée Natansoni tellitud pannood
Pole teada, millist eluruumi kunstikollektsionäär Thadée Natanson ja tema abikaasa Misia Godebski Vuillardil dekoreerida lasid. Teada pole ka see, millisesse järjestusse pannood algselt asetati. Säilinud on aga pannood ise ja Vuillardi kaasaegsete kriitikute hinnangud neist. Kirjanik ja kunstikriitik Octave Mirabeau ütles pärast Thadée Natansoni pannoode nägemist: „Ma pean lisama, et (Vuillard) ei tunne ennast kusagil mujal nii vabana ning tema teosed ei mõju kunagi niivõrd veetlevana, kui nendel hetkedel, mil ta laseb end juhtida oma ettekujutlusest – ma pean silmas tema muusikalist ettekujutlust – maalides suurtele pindadele: vaid seinad toovad välja tema tõelise võlu.“
Pannoosari koosnes kolmest horisontaalsest („Album“, „Kivinõu“ ja „Valamu“) ja ühest vertikaalsest pannoost („Tapeet“). Viiendaks elemendiks oli lõuendile maalitud maal „Triibuline pluus“. Kõik teosed on maalitud samas stiilis, koloriidis ja sarnast temaatikat kasutades: kujutatud on rahulikesse tegevustesse süvenenud naisterahvaid, taustaks pruuni, beeži, kollast ja punast värvi seinad. Pannoosari valmis 1895. aastal ja seda peetakse Vuillardi üheks parimaks dekoratiivseks teoseks.
„Figuurid ja interjöörid“
1896. aastal tellis pannood Vuillardi sõber dr. Vaquez. Kunstikogujast Vaquez palus Vuillardil dekoreerida oma Pariisi korteris asunud eraraamatukogu. Neli temperavärvidega maalitud pannood kujutavad lillelise tapeedi foonil koduseid tegemisi harrastavaid naisterahvaid. Ka seal maalis Vuillard tapeetidele, diivanipatjadele, vaipadele ja naiste kleitidele eriilmelisi mustreid, mis seovad kogu teose efektseks ja dekoratiivseks tervikuks. Neid samu maale esitleti ka 1905. aasta mainekal Sügissalongi näitusel, kus need said kriitikutelt positiivset tagasisidet. Prantsuse kirjanik ja nobelist André Gide kommenteeris „Figuure ja interjööre“ järgmiselt: „Hr Vuillardi pannood – ma ei suuda otsustada, mis mulle nende juures enim meeldib. Ehk on selleks hr Vuillard ise. /---/ Ma tean vaid väheseid maale, kus autori ja teose vaheline dialoog oleks sama vahetu. /---/ Vuillard jätab mulje, justkui räägiks ta edasi mõnd saladust, pannes sellega näitusepublikut ettepoole naalduma, et paremini kuulda.“ pisi|"Vasouy terrass: lõunaeine", Édouard Vuillard, 1901
Claude Anet’ pannood
Dramaturg Jean Schopfer (pseudonüümiga Claude Anet) tellis Vuillardilt 1898. aastal aiateemalise pannoosarja "La Terrasse à Vasouy". Tegemist oli murrangulise perioodiga Vuillardi loomingus: taas pööras kunstnik tähelepanu realistlikule maalimisviisile ning kasutas traditsioonilisemaid perspektiivivõtteid, kaugenedes nii Nabiidele omaseks saanud stiilist. Just selliseid nihkeid Vuillardi maalimisviisis on näha Anet’ korterisse kavandatud pannoodel „Maja ees“ ja „Aias“.
Mona Simpson (tegelane)
Mona Penelope Simpson (neiupõlvenimi Olsen) on telesarja "Simpsonid" kõrvaltegelane, Homeri ema, kes lahkus pere juurest, kui Homer oli alles pisike.
Édouard Vuillard
Claude Anet’ pannood
1901. aastal valmistas Vuillard Anet’le ka kolmanda seinapannoo, mis kujutas stseeni aias peetud seltskondlikust lõunaeinest. Vuillardile poseerisid selle pannoo tarbeks madame Anet (Clarisse Schopfer), Pierre Bonnard ning kirjanikud Romain Coolus ja Trsitan Bernard, kuid pannool oli kujutatud ka teisi Anet’de tuttavaid ja perekonnasõpru. 1935. aasta paiku tagastas lesestunud madame Anet pannoo restaureerimiseks Vuillardile ning teos poolitati kaheks eraldi maaliks. Pole teada, kas pannoo poolitati eelkõige seetõttu, et seda pärast restaureerimistöid madame Anet’ uude ja väiksemasse korterisse mahutada, või seetõttu, et pannoo kahe eraldi teosena maha müüa. Restaureerimistööde käigus muutis Vuillard osade pannool kujutatud figuuride riietust kaasaegsemaks, korrigeeris või muutis esialgseid värve ning eemaldas osad figuurid. Tänapäeval hoitakse mõlemat pannoo osa Londoni Rahvuslikus Galeriis, kuid kuna pannoo jagati kaheks Vuillardi nõusolekul, pole neid osasid enam üksteisega uuesti ühendatud.
Eevi Astel
Eevi Astel (sündinud 6. detsembril 1938) on eesti etnoloog ja museoloog.
1962. aastal lõpetas Tartu Riikliku Ülikooli ajaloolase-etnograafina. 1963. aastast töötas Eesti Rahva Muuseumis, algul teadusosakonna tehnikuna, aastatel 1971–2008 peavarahoidjana.
Tema kirjutatud-koostatud teosed põhinevad esmajoones Eesti Rahva Muuseumi kogudel ja kogumistööl ning käsitlevad rahvakunsti ja etnograafilise tekstiili teemasid.
Édouard Vuillard
„Fenêtre donnant sur le bois“, „Les Premiers Fruits“ (1899)
Vuillardi viimase pannoosarja tellija oli samuti Natansonide perekonna liige: Adam Natanson. Ka need pannood – „Aken vaatega metsale“ ja „Esimesed puuviljad“ – lõigati hiljem väiksemateks maalideks ning nüüdisajal eksponeeritakse neid Chicagos (The Art Institute) ja Pasadenas (Norton Simon Art Foundation). Kui eelnenud pannoode puhul pöördus Vuillard tagasi realismi juurde, siis nendes teostes on taas näha Jaapani puulõike ja Nabiide stiili eeskuju.
Dekoratiivsed esemed
Nabiide rühmitus tegeles aktiivselt ka dekoratiivsete tarbe- või sisustusesemete kaunistamisega, kuid kuna noored kunstnikud neid üldjuhul näitustel ei eksponeerinud, siis on sellele aspektile Nabiide loomingus võrdlemisi vähe tähelepanu pööratud. Kõne all olevate esemete hulka kuulusid näiteks kaunistatud lehvikud, sirmid, tapeedid, vitraažid, mööbel ning keraamika. Teoste vähene eksponeerimine tõi kaasa esemete küllaltki väikese leviku ning neid soetasid peamiselt kunstnike sõprusringkondades liikunud inimesed. Lisaks ei jõudnud osad Nabiide kavandatud tarbeesemed ideetasandist kaugemale või valmistasid kunstnikud neid isiklikuks tarbeks. Sellegipoolest oli see etapp Nabiide loomingus oluline: nende eesmärgiks oli muuta kunst elu igapäevaseks osaks. Eeskuju võeti 1860. aastatel Suurbritanniast alguse saanud Arts and Craftsi liikumisest, mille eestvedajateks olid toona William Morris ja John Ruskin.
Sirmid
Juba 19. sajandi keskel muutus taas populaarseks sirmide kasutamine ning lähtudes ühiskonnas levinud Aasia-vaimustusest, eelistati neid kaunistada jaapanipäraste motiividega. Nabiid, kes huvitusid nii tarbe- kui ka Jaapani kunstist, leidsid just sirmide näol sobiva võimaluse oma kunstilisi ideid ja katsetusi ellu viia.
Vuillardi teise sirmi tellis endale 1895. aastal arhitekt Stéphane Natanson. Neljaosalisele sirmile oli temperavärvidega maalitud kaksikportree tellijast koos sugulase Misia Godebskiga. Portree on maalitud kõrgemast vaatenurgast ning vaataja tähelepanu köidab korrapäraste mustade ruutudega valge põrandapind. Kuna Stéphane Natansoni on kujutatud sirmi ühes ning Misia Godebskit teises otsas, siis täies ulatuses lahti tõmmatud sirmil mõjub kahe inimese vaheline suhe psühholoogiliselt kaugena, justkui ei mõistaks sugulased üksteist. Mida rohkem aga sirmi kokku voltida, seda hingeliselt lähedasemaks figuurid muutuvad.
Vitraažid
vasakul|pisi|"Kastanipuud", vitraaž. Édouard Vuillard, 1894-1895 1894.–1895. aastal võtsid Nabiid osa Siegfried Bingi Galerie de l’Art Nouveaus toimunud näitustest, kus oli esindatud ka avagardistlike maalikunstnike nagu Toulouse-Lautreci, Paul Signaci, Théo Van Rysselberghe ja Ferdinand Knopffi looming. Lisaks olid näitusel ka Rodini skulptuurid, Lalique’i ehted, Aubrey Beardsley, Will Bradley ja Charles Rennie Mackintoshi plakatid ning Emile Gallé ja Louis Comfort Tiffany klaasikunst. Louis Comfort Tiffany oli Ameerika Ühendriikide edukas klaasikunstnik, kelle vitraažid kaunistasid ka näiteks Washingtonis asuvat Valget Maja. Näituse korraldaja Siegfried Bing oli Ameerika Ühendriikides käies Tiffany klaasitöökojaga tutvunud ning soovis seal prantslaste kavandatud vitraaže tootma hakata. Tiffany oli pakkumisest huvitatud ja seega tegi Bing uuendusmeelsetele Nabiidele ettepaneku vitraažikavandeid valmistama hakata. 1895. aasta aprilliks oli valminud 13 nabiide kavandite järgi valmistatud vitraaži. Édouard Vuillardi silmapaistvamateks vitraažideks kujunesid „Maastik“ ja „Kastanipuud“.
Keraamika
pisi|Taldrik triibulises pluusis naisterahvaga. Édouard Vuillard, 1895 Édouard Vuillard keskendus keraamikas peamiselt taldrikute dekoreerimisele. Nõudel oli kujutatud kaasaegses riietuses naisterahvaid. Et värvid omavahel meeldivalt resoneerima hakkaksid, kasutas ta figuuride riietuse kujutamisel sügavsinist ja punakaspruuni tooni. Ka taldrikute kaunistamisel on Vuillard kasutanud oma äratuntavaid mustreid: neid on näha nii naiste kleitidel, figuuride taustal kui ka taldriku äärtes. Tänapäevaks on enamik Vuillardi dekoreeritud nõudest hävinud, kuid on ka üksikud säilinud eksemplare, mis kuuluvad erakogudesse.