cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kurtna maastikukaitseala
pisi|Kurtna mõhnastik [[Ahnejärvest kirdes. Kurtna maastikukaitseala]] Kurtna maastikukaitseala oli kaitseala Ida-Virumaal Alutaguse vallas. 24. novembrist 2018 kuulub see Alutaguse rahvuspargi koosseisu. Enne rahvuspargiga liitmist oli selle suurus 2820 hektarit.
Kaitseala loodi 1987. aastal, et kaitsta Kurtna järvestiku järvi ja Kurtna mõhnastikku. Sealses piirkonnas kasvab mitu looduskaitsealust liiki: näiteks järv-lahnarohtu (II kategooria).
Torgu vald
Torgu vald oli vald Saare maakonnas Sõrve poolsaare lõunaosas.
Kurtna maastikukaitseala
Maastikukaitsealal on oluline roll ka puhkealana.
Torgu vald
Vald liitus 2017. aastal Eesti omavalitsuste haldusreformi käigus kõigi Saaremaal asunud valdadega ühtseks Saaremaa vallaks.
Valla moodustamine
Aastal 1989 toimunud rahvahääletusel osalenud soovisid Torgu eraldumist Salme külanõukogust. Aastal 1991 algatati Torgu valla taastamine. Aastal 1992 anti Salme vallale omavalitsuslik staatus, välja arvatud Torgu vald. Tekkinud olukorras loodi "Torgu Kuningriik" (kuningas Kirill I). Vald taastati vallavanema kohusetäitja Valdek Kausi eestvedamisel ja Riigikogu kuningriiklaste fraktsiooni jõupingutustega. Vald taastati Riigikogu otsusega 11. märtsil 1993.
Viimased vallavanemad on olnud 11. augustist 2006 kuni 2008. aasta septembrini Laine Pärn. Septembris 2008 sai vallavanemaks Maile Aale. Detsembris 2009 sai vallavanemaks Tiit Põld, kes oli 13. Torgu vallavanem.
Külad
Torgu vallas on 22 küla.
Hänga – Iide – Jämaja – Kaavi – Kargi – Karuste – Kaunispe – Laadla – Lindmetsa – Lõupõllu – Läbara – Lülle – Maantee – Mõisaküla – Mõntu – Mäebe – Mässa – Ohessaare – Soodevahe – Sääre – Tammuna – Türju
Mõisad
Valla territooriumil (Jämaja kihelkonnas) on olnud järgmised mõisad:
Muinasaeg
Muinasajal oli Sõrvemaa eraldi saar. Seda lahutas Saaremaast kitsas väin (ehk salm), mis on tänaseks muutunud Läänemerd ja Liivi lahte ühendavaks kanal-jõeks (Salme jõgi). Muinasaegsed saarlased ning sõrulased olid põhjamaades kardetud sõdalased ja meresõitjad, keda tolleaegse Taani, Rootsi jt kirjalikes allikates tunti ühisnimetaja Osilians all. Nende elustiili dikteeris põhjalas levinud viikingikultuur. Eluolust muinasaegsel Sõrvemaal annavad aimu ühed Eesti vanimad kalmeehitised – Lülle küla laevkalmed ning Salmelt leitud, 8. sajandi sõjategevusega seonduvad, viikingite kombestiku järgi teostatud laevmatused, mis on omataolistest leidudest ühed vanemad maailmas.
Privileegid
pisi|Vasakul|Saarlaste, ordu ja piiskopi vaheline rahuleping 1241 Need privileegid läksid edasi 1241. ja 1255. aastal Liivi ordu, Saare-Lääne piiskopi ja Saaremaa ülikute vahel sõlmitud rahulepinguisse ning 1449. aasta Kuressaare rahulepingusse, jätkudes veel ka Taani ja Rootsi ülemvõimu all. Privileegid hakkasid kaduma alles 18. sajandil, pärast nende alade sattumist Venemaa Keisririigi koosseisu, olgugi et Arensburgi kreisina jäi Saaremaa ka Liivimaa kubermangu osana eristaatusega piirkonnaks Venemaal (pooleldi eraldiseisvaks provintsiks, pooleldi maakonnaks). Seda kuni 1917. aastani, mil Arensburgi kreis selgelt ja ühemõtteliselt Eestimaa rahvuskubermanguga ühendati.
Varasem halduskorraldus
Nagu kõik Eesti maakonnad, koosnes Saaremaa muinasajal halduskorralduslikult muinaskihelkondadest ehk külakondadest (vanemates kirjalikes ürikutes kylagund, kylægund, kiligunda, kelichonta, hilisemas mõistes kihelkond). Tänu autonoomsusele, kogukonnasisestele abieludele jms säilisid neis suhteliselt suletud rahvuslikes üksustes neile eriomased tavad ja kombed, keelemurded, riietumisviisid, töövõtted ning muu etnograafiline pärand.
Sõrve kirjalik esmamärkimine pärineb 1234. aastast, mil kinnitati lepinguga Saaremaa jagamist Riia piiskopi, ordu ja Riia linna vahel (Sõrve lõunatipust, Säärelt, pärineb oluline osa liivadüünidel asuva Riia linna ehitamiseks kasutatud maakividest, mida veeti kivipargastega Sõrvest Riiga). Lepingus nimetati Osilia kuut kelichonta. Neli neist olid moodustanud endile nn paariskülakondade liidud – Horele ja Mone (tänane Pöide+Muhu) ning Kiligunde ja Sworve (Kihelkonna+Sõrve). Lisaks neile koosnesid kahest selgelt väljakujunenud alampiirkonnast ka Carmele (Kaarma) ja Waldele (Valjala), mis viitab, et neis olid halduse tsentraliseerimisele suunatud protsessid tolleks ajaks juba lõpule jõudnud. Ilmselt tüüpilistest Eesti vanematest suurema võimutäiuse tõttu nimetab Läti Henrik saaremaa ülikuid sõnaga nobiles mandrieesti tavapärase seniores või meliores asemel.
pisi|Säärele 1770 ehitatud [[Sõrve tuletorn|majakas ja 19. sajandi lõpus valminud kasarmuhoone]] Hilisemad kirikukogukonnad (kihlakond, kihhelkond, kihhelkund) jaotati algsete ristimiseelsete külakondade piiridesse. Sõrvemaa kuulus aastast 1233 Riia linna alla ja aastast 1240 Saare-Lääne piiskopi alla, kujutades endast eraldiseisvat Jämaja kirikukihelkonda (saksa Kirchspiel Jamma). Kirikukihelkondadele kuulus oma maa-alade haldusõigus ning neis tegutses kihelkonnakohtunik, kuni muude haldusorganite moodustamiseni. Jätkuvate kokkupõrgete tõttu asuti peagi saarlaste viikingivaimu murdma, muuhulgas ka kihelkondi väiksemateks jaotades. Ees-Sõrve territoorium (tänane Salme vald) lahutati 14. sajandil Sõrvest ning liideti Kärla kirikukihelkonnaga. 16. sajandil moodustati seal aga juba eraldi Anseküla kirikukihelkond.
pisi|Sõrve sõjajärgsete laste mängumaa oli leludest rikas Iseseisvas Eestis 1922. aastal korraldatud rahvaloenduse andmetel osutus Torgu vald oma 4028 elanikuga Eesti kõige tihedamalt asustatud maapiirkonnaks. 1925. aasta haldusreformiga kaotati Eestis kõik kirikukihelkonnad, sh Taga-Sõrves Jämaja, muutes luteriusu maakogudused nende territooriumiga seostamatuiks usuühinguiks. 1938. aastal algatatud valdade reformi käigus sai Torgu vallast nn uus Torgu vald (ilma varem Jämaja kihelkonda ja Torgu valda kuulunud Rahuste ja Ula küladeta, mis läksid üle uue Salme valla koosseisu).
Nõukogude Vene sõjaväebaaside ilmumine Sõrvemaale koos kohalike osalise kodudest välja ajamisega 1939. aastal, kõigi kättesaadud sõrulaste küüditamine Saksamaale 1944. aastal, seejärel Sõrvemaa saamine üheks II maailmasõja kõige ägedamate lahingute tandriks ning hiljem veel pooleks sajandiks N Liidu kinniseks sõjaväebaaside- ja piiritsooniks – kõik see kokku muutis suurema osa varem nii rahvarohkest Taga-Sõrvest vermeis tühermaaks. Siiski naasis kodukoha varemeile elama üle tuhande tagasõrulase.
13. septembril 1945 moodustas Nõukogude okupatsioonivõim Torgu valla territooriumile Kargi külanõukogu ja Torgu külanõukogu. Torgu vald likvideeriti 1950. aastal. 1971. aastal pani Sõrvemaa liitmine üheks Sõrve (suur)sovhoosiks Taga-Sõrves rahvaarvu uuesti langema ning ka kaks sinna loodud külanõukogu liideti Salme külanõukogu alla. Sellega olid kadunud nii Torgu nime kandev haldusüksus kui ka tagasõrulaste eraldi omavalitsemise riismed.
Lähiaeg ja "Torgu Kuningriik"
1989. aastal, Eesti taasiseseisvumise eel toimunud rahvahääletusel, soovis umbes 470 elanikuga Taga-Sõrve enda taaseraldumist Salme külanõukogu koosseisust. Leevi Hängi algatusel loodi "Sõrve Taastamise ja Arendamise Selts", mis asus pingutama Torgu valla taasloomise nimel. STAS tegeles veel sõrulaste maareformi-teemaliste muredega, võitles selle eest, et sõrulased saaksid Saksa LV-lt kompensatsiooni II maailmasõja aegse massilise Saksamaale küüditamise, hävitatud kodude ja muude sõjakahjude eest ning abistas kohalikke teistes küsimustes. Leevi Häng, kui Saare maavalitsuse konsultant Sõrve asjus, hoidis Torgu küsimust Saare maakonnavalitsuses pidevalt ülal. Tulemusena algatatigi 1991. aasta aprillis (Salme Küla RSN otsusega) Torgu valla taastamine, lähtudes 1989. aasta rahvahääletusest ning kohaliku omavalitsuse aluste seadusest. Asjaajamise eestvedajaks määrati Valdek Kaus, kes asus 1. juunist 1991 tööle Salme külanõukogu juures loodud Sõrve arendusnõuniku kohale.
30. juuli 1992 seadlusega pani Eesti Vabariigi Ülemnõukogu paika uue haldusjaotuse Eestis. Selles kirjeldati kogu EV territoorium seal asuvate valdade kaudu, kuid Torgut mainiti selles vaid ühel korral, Salme vallale omavalitsusliku staatuse määramisel:
/.../"Kinnitada erandina Salme valla omavalitsuslik staatus tema praegusel haldusterritooriumil, välja arvatud endise Torgu valla maa-alal..."/.../.
Taga-Sõrvet, kunagise Torgu valla alasid, administratiivreformi järgse Eesti Vabariigi territooriumi osana ei kirjeldatud. Sel moel kuulutas EV Taga-Sõrve eksterritoriaalseks piirkonnaks, kus de jure ei kehtinud enam EV jurisdiktsioon. Sealne rahvas kaotas seega oma põhiseaduslikud õigused kohaliku elu korraldamiseks omavalitsuse kaudu, osalemiseks valimistel jne.
3. augustiks 1992 oli Valdek Kaus oma varasemate ettevalmistuste tulemusel jõudnud selleni, et Torgu vallamaja tööks olid vallakeskuses Iidel olemas meeskond ja ruumid nn "Bulla majas". Aga valda ei olnud. Ainsa ametliku organisatsioonina esindas tagasõrulasi Sõrve Taastamise ja Arendamise Selts. Selle esimees Leevi Häng kuulutas – protestiks Taga-Sõrve rahva pretsedenditu hülgamise vastu – välja Torgu Kuningriigi. Selle üheks põhiülesandeks sai valla taastamine Riigikogu saadiku Kirill Teiteri, ehk Torgu kuningaks valitud Kirill I abiga.
11. märtsil 1993 võttis Eesti Vabariigi VII Riigikogu vastu otsuse nr 96, millega lõpuks taastati Torgu vald varasemates piirides. Valdek Kausist, senisest Sõrve arendusnõunikust ja Torgu Kuningriigi kindralkubernerist, sai vasttaastatud Torgu vallas vallavanema kohusetäitja, kes juhtis valda kuni järgmiste korraliste kohalike valimisteni. Märgina Torgu valla kuningriiklikust vaheetapist figureerib kuningakrooni kujutis ka tänase Torgu valla vapil ja vapikujutisega lipul.
Maanteed
Peamine maantee on Kuressaare–Sääre maantee, mis lõpeb Läbara külas. Teised tähtsamad teed on Läätsa–Jämaja–Sääre–Mäebe tee, Rahuste–Kaunispe tee, Kaunispe–Viieristi tee, Mäebe–Kargi tee, Jämaja–Hänga tee ja Sääre majaka tee.
Haridus
Iide külas asub Torgu Lasteaed-Algkool, mis on praegu laste vähesuse tõttu suletud.
Järved
Jaandi järv, Koltse järv (Koltsi järv), Loodevahe laht, 4 nimetut järve (keskkonnaregistri koodid VEE2159020, VEE2159010, VEE2159210, VEE2159220).
Vooluveekogud
Jämaja oja, Sopi oja, Lülle kraav, Suurevare kraav, Mõntu kraav.
Mereosad
Läänemeri, Liivi laht, Irbe väin, Olavi madal, Pitkasääre madal, Sõrve madal, Mõntu rand, Laidunina–Kaavi rand, Tammuna rand, Ohessaare rand, Kaunispe rand, Türju lõpp (laht).
Mereosad, mida keskkonnaregistrisse pole kantud: Berezini madal, Kaavi madal, Kääramadal, Rabotniku madal, Sääre-Laimadal, Sääre laht.
Allikad
Valla territooriumil on kokku loetud ja registrisse kantud 9 allikat.
Laiud, poolsaared, neemed, pangad
Alliots, Vesitükimaa, Lombimaa, Sõrve säär, Suurrahu, Kaavi nina, Nigunina, Loodenina, Ohessaare pank, Pitsernina, Tiidunina, Koplinina, Laitükk, Veiserahu, Siiasaar, Kuivasääre-maa (Pitkasääremaa), Suurrahu, Allinga nina, Läbara nina.
Sadamad, tuletornid
Kaavi sadam, Mõntu sadam, Kaunispe sadam, Sõrve tuletorn, Loode tuletorn, Kaavi tuletorn.
Maavarad
Torgu vallas on registreeritud järgmised maavarade leiukohad:
Hillar Orandi
Hillar Orandi (kuni 12. aprillini 1939 Harald Eduard Freimuth; 17/30. juuni 1914 Tallinn – 7. september 1956 Tallinn) oli Eesti poksija.
Ta alustas poksimist 1930. aastal Tallinna Poksiklubis, tema treener oli Nigul Maatsoo.
Eesti meistrivõistlustel
Ta oli kolmekordne Eesti meister: kärbeskaalus (kuni 112 naela ehk 50,8 kg) 1934. aastal ning kukk-kaalus (kuni 119 naela ehk 54 kg) aastatel 1935–1936.
Maavõistlustel Eesti esindajana
Ta osales neli korda Eesti–Soome maavõistlusel, kus võitis oma kohtumise aastatel 1933, 1934 ja 1935 ning kaotas oma kohtumise 1936. aastal.
Euroopa meistrivõistlustel
Ta osales kärbeskaalus (kuni 112 naela ehk 50,8 kg) 4. Euroopa meistrivõistlustel (Budapest, 1934), kuid kaotas veerandfinaalis hilisemale pronksmedalivõitjale Szapsel Rotholcile (Poola) ja jäi edasisest medaliheitlusest välja ning sulgkaalus (kuni 126 naela ehk 57,2 kg) 5. Euroopa meistrivõistlustel (Milano, 1937), kuid kaotas veerandfinaalis hilisemale kuldmedalivõitjale ja Euroopa meistrile Aleksander Polusile (Poola) ja jäi edasisest medaliheitlusest välja.
530
530. aasta
Slaavi keeled
thumb|right|400px|Slaavi keeled
Slaavi keeled on rühm indoeuroopa keelkonna keeli, mida kõneleb umbes 265 miljonit inimest.
Slaavi ühiskeel oli olemas umbes 1500 aastat tagasi. Vanimad kirjalikud mälestised on vanaslaavikeelsed ning pärinevad 10. ja 11. sajandist.
Läbi lingvistilise rekonstruktsiooni on leitud, et umbes 100 pKr toimus slaavi keelte jagunemine ida-, lääne- ja lõunaslaavi keelteks. Edasine intensiivsem harunemine algas umbes 500 pKr, mis kattub slaavi kultuurilise ekspansiooniga Euroopas. Samas on geneetiliste andmete analüüsi kaudu leitud, et slaavi keelte põhiliseks levikumehhanismiks oli kultuuriline edasikandumine ja mitte nii väga füüsiline inimeste vahetumine eri piirkondades.
Jaotus
Slaavi keeled jaotuvad kolmeks alarühmaks:
561
561. aasta (DLXI) oli Juliuse kalendri aasta, mis algas laupäeval. Arvu 561 on selle aasta tähistamiseks kasutatud alates varakeskajast, kui Euroopas sai valdavaks Anno Domini ajaarvamine.
Carlos Azpiroz Costa
Carlos Alfonso Azpiroz Costa (sündinud 30. oktoobril 1956 Buenos Aireses) on endine dominiiklaste ordumeister aastail 2001–2010 ja Bahía Blanca peapiiskop alates 2017. aastast.
Asulad (Ö)
Asulad (Ö) loetleb Vikipeedias olemasolevaid ja kavatsetavaid artikleid asulatest, mis algavad Ö-tähega.
Orkut
thumb|300px Orkut oli Google'i hallatav suhtlusvõrgustik, mille eesmärk oli olla virtuaalne koht, kus maailma eri paigus asuvad kasutajad saaksid sõpradega kohtuda ja suhelda. Lisaks said kasutajad selles keskkonnas luua valitud sõpradest koosnevaid kinniseid suhtlusrühmi (ingl community).
Orkut kui veebiteenus suleti teisipäeval, 30. septembril 2014. Kuni 2016. aasta septembrini said kasutajad oma seal salvestatud failid eksportida muudesse keskkondadesse.
Suhtlusvõrgustik alustas veebiportaalina tööd 22. jaanuaril 2004. Tarkvara kirjutas Google'i töötaja Orkut Büyükkökten oma vabast ajast, mis oli Google'i töötajatele lubatud. Algselt nähti keskkonna kasutajaid privilegeeritud usaldusseltskonnana, sest liituda sai vaid kutsega ja esimesed kasutajad said kutse Orkutilt endalt. Kuid 2004. aasta juuli lõpus ületas kasutajate arv juba miljoni ning septembri lõpus kahe miljoni piiri. Kuni 2006. aasta oktoobrini sai Orkutiga liituda ainult siis, kui olemasolev kasutaja kutsus. Hiljem polnud liitumiseks kutset vaja.
Statistika
2005. aasta juuli seisuga oli 73% Orkuti kasutajatest Brasiiliast, järgmine riik oli ainult 6 protsendiga Ameerika Ühendriigid. 2006. aasta aprillis oli 72% kasutajaid Brasiiliast, järgnes USA 11%-ga. Eesti oli 10. kohal. 2006. aasta juulis Eestis asunud kasutajate arv enam esikümnesse ei kuulunud – 10. koha võttis endale Itaalia.
2010. aasta 29. juuli seisuga oli 50,6% kasutajatest Brasiiliast, 20,4% Indiast ja 17,8% Ameerika Ühendriikidest.
Orkut oli 2010. aasta seisuga külastatavuselt maailmas 68. veebisait, Eestis oli see kaheksas.
Zacharias Topelius
pisi|Zacharias Topelius (1866) Zacharias Topelius (ka Sakari Topelius, Zachris Topelius; 14. jaanuar 1818 Nykarleby vald – 12. märts 1898 Sibbo vald) oli rootsikeelne Soome kirjanik, ajakirjanik ja ajaloolane.
Topelius oli arsti ja rahvaluulekoguja Zacharias Topelius vanema (1781–1831) poeg. Nende perekond kandis algselt nime Toppila, kuid kirjaniku vanaisa ladinapärastas selle kujule Toppelius ja isa jättis ühe p-tähe välja. Kirjaniku ema oli Katarina Sofia Calamnius.
Topelius tuli Helsingisse 1831 ja ta sai Johan Ludvig Runebergi ümber kogunenud noorte rahvuslikult meelestatud meeste rühmituse liikmeks. Ta isegi elas Runebergi kodus mõnda aega. 1833. aastal astus ta Soome keiserlikku Aleksandri ülikooli ning sai sealt 1840. aastal magistrikraadi, 1844. aastal litsentsiaadikraadi ja 1847. aastal filosoofiadoktori kraadi. Tema doktoritöö kandis pealkirja "De modo matrimonia jungendi apud fennos quondam vigente" ("Vanade soomlaste abielukommetest"). Lisaks ajaloole õppis ta süvendatult teoloogiat ja meditsiini.
1842–1846 oli ta Soome Bioloogiaühingu (Societas pro fauna et flora fennica) sekretär. 1846–1861 töötas ta ülikooli raamatukogus. Sel ajal töötas ta Helsingi lütseumis ajaloo, statistika ja rootsi keele õpetajana.
Topelius oli 1854. aastast Helsingi Ülikooli ajalooprofessor ning aastatel 1875–1878 rektor. Topelius oli üks soome rahvusromantilise kirjanduse silmapaistvaimaid esindajaid; ta kirjutas peamiselt rootsi keeles. Ta kirjutas sadu lüürilisi luuletusi, sealhulgas palju loodusteemadel. Tema luules oli tunda soome rahvaluule mõju. Väga tuntuks said tema muinasjutud, laulutekstid ja näidendid.
Topelius on maetud Helsingi Hietaniemi kalmistule.
Forever Marshall Islands
"Forever Marshall Islands" on Marshalli Saarte riigihümn. Võeti ametlikult kasutusele 1991. Sõnade ja viisi autor on riigi esimene president Amata Kabua.
Ingliskeelne tekst
My island (heart) lies o'er the ocean;
With a (the) light of Mekar from far above;
Shining the with the brilliance of rays of life;
Our Father's wondrous creation;
Bequeathed to us, our Motherland;
God of our forefathers protect and bless forever Marshall Islands.
''Märkus. Sulgudes olevaid sõnu võib/võidi laulda neile eelnevate sõnade asemel.''
Maršallikeelne tekst
Kin meram in Mekar jen ijoilan;
Erreo an romak ioir kin meramin mour;
Iltan pein Anij eweleosim woj;
Kejolit kij kin ijin jikir emol;
Ijjamin Ilok jen in aolemo ran;
Anij an ro jemem wonakke im kej rammon Aelin kein am.
Kasemetsa
Külas on Kasemetsa raudteepeatus.
Keepuu
Perekonda kuulub umbes 45 liiki.
Horohhiv
Horohhiv (ukraina Горохів, poola Horochów) on linn Ukrainas Volõõnia oblastis, Horohhivi rajooni halduskeskus. Horohhiv asub Lutskist umbes 49 km lääneedelas.
Horohhivi on esmamainitud 1240. aastal, Magdeburgi linnaõigused sai 1600. aastal.
Ukraina 2001. aasta rahvaloenduse andmetel oli Horohhivi elanikest ukrainlasi 98,13%, venelasi 1,44%, valgevenelasi 0,16% ja grusiine 0,12%.
Kirdalu
Kirdalu on küla Harju maakonnas Saku vallas.
Big Read
"Big Read" oli BBC saatesari, kus korraldati küsitlus eesmärgiga välja selgitada Suurbritannia elanike seas kõige armastatumad raamatud.
Sari oli eetris BBC Two's 18. oktoobrist kuni 13. detsembrini 2003. Vaatajad said hääletada veebis ning SMS-i ja telefoni teel. Saatesarja lõpuks tuli hääli kokku umbes kolmveerand miljonit.
Tulemused
Siin on loetletud esimesed 21 raamatut.
Kaheõieline abeelia
Kaheõieline abeelia (Abelia biflora Turcz. ) on taimeliik abeelia perekonnast.
Ta on parasvöötme taim, mis on pärismaine Mongoolias ning Hiinas Hebei, Liaoningi ning Shanxi provintsis.
See on 1,8...3 m kõrgune ja 2,4...3 m laiune põõsas. Õied on roosad või valged.
Teda kasvatatakse dekoratiivtaimena.
Nomenklatuur
Sünonüümid on Zabelia biflora (Turcz.) Makino ning Abelia davidii ja Abelia shikokiana.
Korea abeeliat vaadeldakse ka kaheõielise abeelia alamliigina.
Notker Wolf
Notker Wolf (sündinud 21. juunil 1940 Unterallgäus) on benediktlaste abt-priimas alates 2000. aastast.
Alatskivi loss
Alatskivi loss on Alatskivi mõisa historitsistlik Šoti parunistiili eeskujudest lähtuv peahoone, asub endises Kodavere kihelkonnas Tartumaal.
Ajalugu
pisi|left|Mõisa peahoone õhust. Loss on ehitatud mõisnik Arved von Nolckeni projekti järgi aastatel 1880–1885. Lossi ehituste eeltööd algasid 1876. aastal, nurgakivi pandi 1880. aastal ja valmimist tähistati 1885. aastal. Nolckeni projekt meenutab Balmorali kuninglikku residentsi Šotimaal (1853–1855, arhitekt W. Smith). Sarnaseid kujunduselemente on mitmeid. Näiteks peasissepääsu kohal olev massiivne sakmikrinnatisega rõdu, nurgatornid ja eenduvad väikesed tornikesed koonusekujuliste tornikiivritega, alt neljakandiline, ülevalt kaheksakandiline kõrge torn. Erinev on aga plaanilahendus, Balmorali loss on ka tunduvalt suurem. Ka nende losside looduslik paiknemine on võrdlemisi sarnane, asudes jõeoru nõlval metsikus maastikus.
Abeelia
thumb|[[Suureõieline abeelia]] thumb|Suureõieline abeelia thumb|[[Abelia floribunda]] pisi|Hiina abeelia Abeelia (Abelia R. Br.) on taimede perekond, mis arvatakse kuslapuuliste või harakkuljuseliste sugukonda.
Alatskivi loss
Ajalugu
Lossi restaureeriti kümmekond aastat. Hoone konstruktsioonid olid suhteliselt heas seisukorras, aga plekk-katuse tõsised läbijooksud tingisid esmatähtsaks tööks katuse vahetuse. 2003. aastal sai loss kiltkivikatuse, nagu oli olnud esialgses projektis. 2005. aastal toimus oluliste ruumide – peasaali, söögisaali, salongi, vestibüüli, kabineti restaureerimine. Loss avati külastajatele 2011. aasta suvel.
Abeelia
Sellesse perekonda on arvatud umbes 30 liiki ja hübriidi.
Molekulaarfülogeneetilised uuringud on näidanud, et abeeliad ei moodusta fülogeneetilist rühma. Aastal 2013 tegi Maarten Christenhusz ettepaneku viia abeelia (välja arvatud sabeelia sektsioon) ja veel mõne perekonna liigid üle harakkuljuse perekonda.
Alatskivi loss
Ajalugu
Lossi interjöörid on ajastuomaselt ajaloolistes kordusstiilides: pildigalerii uusrenessansslikus ja saal Korintose orderiga uusklassitsistlikus stiilis. Nii palju kui võimalik, püüti taastada algseid interjöörilahendusi. Olulist teavet selleks saadi lossi algsete omanike Nolckenite järeltulijailt. Väärtuslikem osa lossi mööblist on tänini nende Saksamaa kodus, sealt saadud värvifotod on olnud mööblivaliku aluseks.
Abeelia
Taksonoomia ja süstemaatiline kuuluvus
Perekonna esmakirjeldaja on Robert Brown (1818). Perekond on nime saanud hiina abeelia avastaja Clarke Abeli järgi.
Traditsiooniliselt on abeelia arvatud kuslapuuliste sugukonda. APG II süsteem arvab abeelia koos harakkuljuse, kolkvitsia, kilpõie ja sabeeliaga harakkuljuseliste sugukonda.
Alatskivi loss
Lossipark
Alatskivi lossi suures (130 ha) ja lopsakas parkmetsas (rajatud 18. sajandi lõpus) seisis suurel rändrahnul Belvedere Apollo pronkskoopia, mis 1937. aastal viidi üle Tallinna Kadrioru parki. Vanadelt fotodelt on näha, et lossi taga ja külgedel paiknesid väikesed parterid, kus muru sees kasvasid roosid, kaugemal laius vabakujuline Inglise stiilis park. Koos lossi restaureerimisega rekonstrueeriti ka 2,2 ha lossi ümbritsevat pargiala. Ümber järve on rajatud matkarada, mis viib tutvuma mõisaaegsete pärandkultuuriobjektidega: Truuduse tamm, Punane allikas, Apollo kuju asukoht, Linnamägi. Alatskivi mõisapark kuulub 1964. aastal loodud Alatskivi maastikukaitseala (253,5 ha) koosseisu.
Abeelia
Taksonoomia ja süstemaatiline kuuluvus
Perekonna sabeelia liigid arvatakse mõnikord abeelia perekonda.
Levila
Abeeliad kasvavad pärismaistena Ida-Aasias Jaapanist Himaalajani ning Põhja-Ameerika lõunaosas (Mehhikos).
Kirjeldus
Abeeliad on aeglaselt kasvavad 1–6 m (tavaliselt 1,5–2,5 m) kõrgused põõsad. Soojema kliima liigid on igihaljad, külmema kliima liigid heitlehised. Lehed asetsevad vastakult või kolmeleheliste männastena. Lehed on munajad terava tipuga, läikivad, tavaliselt tumerohelised, 1 või 1,5 cm kuni 8 cm pikkused, tavaliselt lihakad. Heitlehistel liikidel värvuvad lehed sügisel pronksivärvi lillakaks kuni punaseks.
Õied asetsevad 1–8 kaupa lühikese ebasarikana ülemises lehekaenlas või varre tipus. Õied on tavaliselt väikesed (kõige suuremate, umbes 5 cm läbimõõduga õitega on Abelia floribunda, rippuvad, valged kuni roosad (mõnikord lillakad või punased), kellukjad (lehterjad või torujad ), viietise krooni ja punase viietise tupega, 1–5 cm pikkused, tavalised lõhnavad õied. Mõnel liigil jäävad tupplehed pärast kroonlehtede langemist alles. Sigimik on kolme pesaga. Õies on neli tolmukat. Õitsemisperiood on pikk, kestes hiliskevadest sügiseni (juunist septembri või oktoobrini).
Ökoloogia
Abeeliad on mõne liblikalise vastsete toidutaimed. Need on:
Aiandus
Abeeliaid hinnatakse elegantse välimuse ja pika õitsemisperioodi tõttu. Teatud abeelialiigid on populaarsed dekoratiivsed aiapõõsad. Kõige levinum on suureõieline abeelia.
On olemas nii külmakartlikke liike, mis ei talu miinuskraade, kui ka küllaltki külmakindlaid liike. Eestis kasvatatakse avamaal ainult külmakindlamaid liike. Abeeliad eelistavad päikest või poolvarju. Suvel on vajavad ohtrat kastmist. Et abeeliad taluvad pügamist hästi, saab neid kasutada elavtarana. Abeeliaid paljundatakse vegetatiivselt.
Liigid ja hübriidid
Abeelia perekonda kuulub vähemalt 30 liiki ja palju hübriide.
Talv
pisi|270px|Pillapalu metsasiht talvel 2014 pisi|270px|Paljudes maades seostatakse talve lume ja [[jääga. Jägala juga talvel]] pisi|270px|Talv Saaremaal, jaanuar 2009 pisi|270px|Lumehanged Tartu Supilinnas, jaanuar 2011 pisi|270px|Talv Kuopios, veebruar 2019 Talv on külm aastaaeg, mis on väljendunud eriti selgelt parasvöötmes, vähem lähistroopikas ja arktilistel aladel. Talvele on iseloomulikud madalad õhutemperatuurid ja sajab lund.
Igapäevaelus arvestatakse talvekuudeks põhjapoolkeral detsember, jaanuar ja veebruar; lõunapoolkeral juuni, juuli ja august. Talve algus on vastavalt 1. detsember või 1. juuni.
Astronoomiline talv algab talvisel pööripäeval põhjapoolkeral ja suvisel pööripäeval lõunapoolkeral.
Meteoroloogiline talv algab keskmise päeva õhutemperatuuri üleminekul alla –10 °C.
Fenoloogiline talv algab keskmise päeva õhutemperatuuri üleminekul alla 0 °C.
Otepää lahing
Otepää lahing toimus 1217. aastal Otepää linnuse juures. Linnust kaitsnud ugalaste, Riia piiskopi ja Mõõgavendade ordu ning neile alluvate latgalite ja liivlaste vägi alistus 17-päevase piiramise järel Novgorodi, Pihkva, saarlaste, harjulaste ja sakalaste ühisväele. Sõlmitud rahulepinguga pidid piiskopi ja ordu väed Ugandist lahkuma, küsimärgi alla sattusid ka nende teised senised vallutused Eestimaal. Alates Otepää lahingust hakkasid Novgorod ja Pihkva ning eestlased ordu ja piiskopi vastases võitluses koostööd tegema.
Eellugu
Turaida vaherahu lõppemise järel 1215. aastal korraldasid latgalite, Mõõgavendade ordu ja Riia piiskopi väed Ugandisse seeria rüüsteretki, mille tulemusena sealsed vanemad samal aastal alistusid ja maakond ristiti Riia võimu alla. Ugandit enda mõjusfääri kuuluvaks pidanud ja seal juba 1210. aastal inimesi ristinud Pihkva vürst Vladimir Mstislavitš, kuigi ta oli Riia piiskop Alberti venna Theoderici äi ja varasem piiskopi liitlane, vastas sellele sõjakäiguga Otepääle, nõudes ugalastelt andamit ja karistades neid riialaste poole ülemineku eest rüüstamisega. Pärast Pihkva väe tagasipöördumist saabusid ugalaste palvel Otepääle ordu ja piiskopi abiväed, mis omakorda kutsusid sinna kokku ugalasi kogu maakonnast ja ehitasid üles uue ja tugeva, tõenäoliselt puust linnuse. Henriku Liivimaa kroonika kohaselt tegid ugalased ja sakslased sealt 1217. aasta jaanuaris rüüsteretke Novgorodi suunas ja pärast seda osaleti Järvamaa Riia võimule alistamises. Vene kroonikate järgi olid Novgorodi maade rüüstajad hoopis leedulased.
Linnuse piiramine
Henriku kroonika teatel kogusid Novgorodi possaadnik Tverdislav Mihhalkovitš ja Pihkva vürst Vladimir Otepää ründamiseks suure väe, millega nende kutsel liitusid ka saarlased, harjulased ja seni Riiale allunud sakalased. Kroonika tõstab eestlaste hulgas esile saarlasi ja mitmel korral ka samastab eestlasi saarlastega, kel Sulev Vahtre hinnangul oli juba varasemast sõlmitud liit Pihkva-Novgorodiga, eriti arvestades seda, et Saaremaalt väe kogumine ja kohaletulek võttis aega. Ain Mäesalu arvates võisid saarlased olla isegi koostööleppe ja sõjakäigu initsiaatoriteks. Marika Mägi meelest aga kroonika saarlasi sõltumatu ja kuigi aktiivse jõuna ei kirjelda ning retke algatajad olid venelased. Ta pakub välja, et saarlaste sõjasalk tegutses võib-olla Pihkva vürsti teenistuses. Samas Vene kroonikad koostööd eestlastega üldse ei maini.
Henriku Liivimaa kroonika järgi peaaegu 20 000 mehest (Friedrich Benninghoven pole seda väga suureks liialduseks pidanud) koosnenud vägi liikus Otepää alla ja piiras linnuse sisse. Kaitsjaid võis Mäesalu hinnangul olla tuhatkond. Piirajad rüüstasid ümbruskonda ja viskasid tapetute kehad linnamäe jalamil olevasse vette, et sealt joogivett võtta ei saaks. Ain Mäesalu arvates oli tegu pealinnusest lääne pool asunud allikaterikka lohuga, kust voolas välja oja, mis kulges piki eeslinnuse jalamit ja suubus Alevijärve. Linnust üritati korduvalt tormijooksuga vallutada, kuid löödi iga kord sakslaste ja ugalaste poolt kaotustega tagasi. Palju piirajaid langes linnuse kaitsjate ammunooltest, seesolijad said omakorda kannatada venelaste vibuküttide läbi. Sakalased tegid samal ajal rüüsteretke Ümerale.
Kui teade piiramisest Riiaga jõudis, saadeti Otepääle 3000-meheline orduvendade, piiskopi meeste, liivlaste, latgalite ja ristisõdijate abivägi eesotsas ordumeister Volquini, Võnnu komtuur Bertoldi ja piiskopi venna Theodericiga. Otepääle jõudes möödusid nad saarlaste sõjaväest ja ründasid venelasi. Kokkupõrkes langesid mitmed ordu ja piiskopi mehed, sh Bertold, ja ülejäänud taandusid ülekaaluka venelaste ja saarlaste väe eest linnusesse. Vene kroonikate järgi langes võitluses kaks sakslaste väejuhti ja kolmas võeti vangi.
Suur meeste ja hobuste hulk tekitas linnuses terava toidu ja heina puuduse, hobused olevat näljast koguni üksteisel sabad ära söönud. Kuna samad probleemid olid ka piirajate väes, siis alustati kolm päeva pärast lahingut, piiramise 17. päeval läbirääkimisi, kus lepiti kokku, et ordu ja piiskopi väed pöörduvad linnust maha jättes Liivimaale tagasi. Küsimärgi alla sattusid ka teised Riia piiskopi ja ordu vallutused Eestimaal, avalikult loobusid nende ülemvõimu tunnistamast sakalased. Piiskop Alberti vend Theoderic viidi vangina Novgorodi, tema ilmselt oligi Vene kroonikates nimetatud kinnivõetud sakslaste väejuht. Ain Mäesalu arvates jäi ta pantvangiks 2–3 aastaks. Vene kroonikate kohaselt võeti sõjasaagiks 700 hobust, kuid rahulepingu sõlmimist nad ei maini. Ain Mäesalu on Otepää lahingu kaotust hinnanud sakslaste suurimaks lüüasaamiseks senises ristisõjas.
Järgnenud sündmused
Piiskop Albert üritas oma saadikute kaudu Otepääl sõlmitud rahu sakalaste ja Novgorodiga edaspidiseks kinnitada, kuid need keeldusid, kavandades ühiste Riia-vastaste aktsioonide jätkamist. Eestlased saatsid venelastele kingitusi, paludes nende tulekut järjekordsele sõjakäigule. Vahepeal uueks Novgorodi vürstiks saanud Svjatoslav Mstislavitš lubaski koos Pihkva vürsti Vladimiri ja teiste vürstidega väe koguda ning Eestimaale minna. Samal ajal kogunes Sakala vanema Lembitu eestvõttel Navesti äärde suur sakalaste, ridalaste, harjulaste, järvalaste, revalaste ja virulaste vägi. Ennetamaks Vene vürstide väe ühinemist nendega kutsuti Liivimaal kiiresti kokku oma sõjavägi, mis liikus Sakalasse. Järgnes Madisepäeva lahing.
Lokuti
Lokuti on küla Harju maakonnas Saku vallas.
Nîmes
thumb|Vaade kesklinnale õhust thumb|Amfiteater Nîmes on linn Prantsusmaal Oksitaania piirkonnas Gardi departemangus. Ta on departemangu prefektuur (prefecture) ehk halduskeskus. Linn on nelja kantoni keskuseks. Asub 35 km kaugusel Vahemere rannikust.
pisi|Nîmesi plaan ja teda ümbritsevad vallad
Ajalugu
Noorema kiviaja asulakoha Serre Paradis' uurimine on näidanud, et juba 6000–5500 aastat tagasi elasid tänapäeva Nîmesi kohal pooleldi rändhõimudest maaharijad. Hiljem, pronksiajal elas asulas juba rohkem inimesi. Lennujaama lähedasel väljal seisab rohkem kui 2 meetri kõrgune lubjakivist monoliit, mis on 4500 aastat vana ja seda menhirit tuleb pidada Nîmesi kõige vanemaks mälestusmärgiks.
Enne roomlasi oli see keldi hõimude pealinn. Veel 1. sajandil eKr elasid seal volgide hulka kuuluvad arekomikud. Nad rajasid oppidumi, millest kasvas välja tänapäevane linn. 3. ja 2. sajandil eKr ehitati linnamüür ja mäe tippu kivitorn.
Ladina keeles oli linna nimi Nemausus. Linna läbib 118 eKr rajatud Via Domitia, mis ühendas Itaaliat Hispaaniaga. Gallia sõjad ja Massilia vallutamine andsid linnale autonoomia Rooma riigis. Hiljemalt 28 eKr sai Nemausus Rooma kolooniaks, sest sellest aastast pärinevad kõige varasemad mündid, mis kannavad kirja "NEM. COL." (Nemausus Colonia). Augustus tegi Nemaususe Rooma provintsi Gallia Narbonensise pealinnaks.
Nîmesi lipul ja vapil on kujutatud palmi külge aheldatud krokodill ja tähed "COL NEM", mis on lühend sõnadest "Colonia Nemausus". Nimelt anti Rooma leegionäridele, kes olid teeninud Julius Caesari armees tema Niiluse-sõjakäigu ajal, mille tulemusena ühendati Vana-Egiptus Rooma riigiga, pärast 15 aastat kestnud sõjaväeteenistust õigus Nemaususes haritavat maad saada.
Linnas on palju Rooma-aegseid ehitisi, teiste seas amfiteater Les Arènes, linnamüür, turud, termid ja nümfaion. 19–12 eKr rajati Marcus Vipsanius Agrippa käsul korintose stiilis pseudoperipteer Maison Carrée, mis on nii tervikuna kui detailide poolest (kapiteelid ja akantusfriis) Augustuse aja ehituskunsti silmapaistev näide. Veega varustas linna kolmekorruseline sillataoline kaaristu, akvedukt Pont-du-Gard, mis tõi vett üle Gardi oru. See on Prantsusmaa üks kõige suursugusemaid antiikseid ehitisi.
Augustuse ajal oli Nemaususes 60 tuhat elanikku. Alles 1870. aastaks suutis linn selle rahvaarvu taastada. Augustuse ajal rajati 14 torniga linnamüür, millest säilinud on 2 väravat.
Nemaususe maaomanikest senaatorite perekonnast oli pärit Antoninus Pius, kes 138–161 oli Rooma keiser.
Friedrich Koppel
Friedrich Koppel (30. mai 1909 Tallinn – 29. november 1941 Krasnouralsk, Sverdlovski oblast) oli eesti maalikunstnik.
Asulad (Ü)
Asulad (Ü) loetleb Vikipeedias olemasolevaid ja kavatsetavaid artikleid asulatest, mis algavad Ü-tähega.
Nîmes
Ajalugu
Linn õitses kuni 3. sajandi lõpuni. 4. ja 5. sajandil nautis Arelate (tänapäeva Arles) suuremat hiilgust. 5. sajandi algul viidi pretoriaanide prefektuur Trierist Arelatesse. Lõplikult vallutasid linna roomlastelt läänegoodid 473. 710 vallutasid linna Hispaaniast tulnud islamiusulised maurid, 754 võitis linna kristlastele tagasi Pippin Lühike.
Friedrich Koppel
Ta õppis aastatel 1924–1930 Riigi Kunsttööstuskoolis ning töötas aastatel 1931–1940 samas koolis õppejõuna. Ta maalis peamiselt maastikke.
Nîmes
Ajalugu
Karolingide võimu ajal oli Nîmesis suhteliselt rahulik aeg, aga sellele järgnenud feodaalne killustatus tõi endaga kaasa sõjakäigud. Louis IX võitis viimast Toulouse'i krahvi ja sundis selle ainsa lapse, tütre Joani 1237 abielluma oma venna, Poitiers' krahvi Alphonse'iga. Pärast seda, kui mõlemad 1271 lastetuna surid, kuulutas kuningas kogu Toulouse'i krahvkonna enda omaks.
Friedrich Koppel
Friedrich Koppel hukkus Punaarmee koosseisus Teises maailmasõjas.
Nîmes
Ajalugu
14. ja 15. sajandil käisid Nîmesist alailma üle sõjad, sealhulgas ususõjad, ja epideemiad. Nîmes oli üks protestantide tugipunkte. 29. septembril 1567 toimus Mihkliöö veresaun, mille käigus hugenotid mõrvasid katoliiklasi, sealhulgas 24 vaimulikku ja munka. Alles 17. sajandil saabus rahuaeg ja linna jõukus hakkas suurenema. Seda mõjutas saabuv tööstusrevolutsioon, elanike arv tõusis 50 tuhandeni ja sajandi keskel lammutati linna ümbritsenud hurtsikute linnaosad.
Eesti jalgpalli 1994/1995. aasta karikavõistlused
'''Eesti jalgpalli 1994/1995. aasta karikavõistlused''' võitis Tallinna FC Flora.
Nîmes
Ajalugu
Nîmesi järgi on nimetatud asteroid 51 Nemausa, mis avastati 1858. aastal.
Friedrich Koppel
Friedrich Koppeli abikaasa oli tekstiili- ja nahakunstnik Johanna Koppel.
Eesti jalgpalli 1994/1995. aasta karikavõistlused
1/16 finaalid
!colspan="3" align="center"| 1994
Nîmes
Ajalugu
Nîmesis asub jalgpallimeeskond Nîmesi Olympique, mis 2011 langes välja 2. liigast.
Eesti jalgpalli 1994/1995. aasta karikavõistlused
Vabapääsmed
Otse teise vooru pääsesid võistkonnad kes jäid välja loosimata:
1/8 finaalid
!colspan="3" align="center"| 1994
Timothy Radcliffe
Timothy Radcliffe (sündinud 1945 Londonis) oli dominiiklaste ordumeister aastail 1992–2001.
Aspiratsioon
Aspiratsioon ehk hõngus – lühike h-taoline heli, mis vahel esineb helitute sulghäälikute ehk klusiilide järel.
Kellukalised
Kellukalised (Campanulaceae) on astrilaadsete seltsi kuuluv taimede sugukond. Siia sugukonda kuulub umbes 70 perekonda 2000 liigiga.
Perekondi
Eestis on enamik selle sugukonna esindajaid perekondadest:
Morfoloogia
Kellukaliste õis on korrapärane ja viietine, õie värvus on kas valge või kollane. Õiekate on kaheli, tupp- ja kroonlehed on liitlehised. Hüpoteetiline kellukaliste õievalem on järgmine: *K(5)C(5)A5G(2...5)ü. Vili on kupar.
Briņķi
Briņķi on küla (mazciems) Lätis Talsi piirkonnas Abava valla lõunaosas.
Küla asub Sabile linna piiril Rambulise jõe ääres. Briņķi jääb endisest valla keskusest Valgalest 5,5, piirkonna keskusest Talsist 26 ning Riiast 110 kilomeetri kaugusele.
Briņķi on tekkinud endise Briņķi-Pedvāle mõisa (Brinken-Pedwahlen) keskuse juurde. Tänapäeval on see osa Pedvāle vabaõhukunstimuuseumist. Mõisakompleks on muinsusmälestisena riikliku kaitse all.
Küla asub Abava ürgoru maastikukaitsealal. Kaks mõisa pargis kasvavat tamme on looduskaitse all.
Briņķis on elanud baltisaksa kunstnik Gertrud von den Brincken. pisi|tühi|Briņķi
Marek Belka valitsus
Valitsuse koosseis
1kohusetäitja
2endine PSL
Johan Kase
Johan-Leonhard Kase VR II/3 (20. august 1896 Penuja, Abja vald, Pärnumaa – 22. veebruar 1994 Ludwigshafen, Saksamaa) oli Eesti sõjaväelane (kapten, 1932).
Elulugu
Lõpetas Hugo Treffneri Gümnaasiumi ja õppis seejärel Tartu Ülikoolis majandust.
Esimeses maailmasõjas
Mobiliseeriti 1916. aasta juulis Esimesse maailmasõtta. Lõpetas septembris 1917 Peterburi Vladimiri sõjakooli ning teenis seejärel kuni 1918. aasta märtsini Vene sõjaväes.
Eesti Vabadussõjas
Osales Vabadussõjas laiarööpmelisel soomusrongil nr 3, olles rongi dessantroodu ülem ja seejärel rongi ülema kapten Oskar Luiga abi. Veebruaris-märtsis 1919 täitis ühtlasi ka Valga garnisoniülema kohuseid.
Sai 30. märtsil 1919 Pihkvamaal Belohvostovo küla juures raskelt haavata ja oli mitu kuud haiglaravil.
Määrati pärast Vabadussõda Vabadusristi nõukogu liikmeks, kus täitis sekretäri ülesandeid.
Eesti Vabariigis
Astus pärast 1. detsembri riigipöördekatset 1925. aasta oktoobris Kaitseliidu teenistusse ja oli aastatel 1925–1934 Kaitseliidu Tartu malevas malevkonna pealik, vaneminstruktor ja lõpuks maleva pealik.
Viidi 1934. aasta novembris üle Piirivalve Valitsuse alluvusse ja määrati Narva jaoskonna Vasknarva rajooni ülemaks. (Ühtlasi tuli tal kuni 1935. aasta oktoobrini täita Vasknarva garnisoni ülema kohuseid). Teenis piirivalve Narva jaoskonna Vasknarva rajooni ülemana kuni Eesti okupeerimiseni 1940. aastal.
Arvati seoses Eesti piirivalve likvideerimisega 1940. aasta novembris reservi ja asus elama Pärnumaale Mõisakülla.
Teises maailmasõjas
Saksa-Vene sõja alates organiseeris kapten Kase 1941. aasta suvel 30-mehelise metsavendade salga ja pidas oma meestega kuni Lihulani lahinguid Punaarmee regulaarüksuste vastu.
1941. aasta oktoobris astus Kase Wehrmachti, kus teenis luurajana Marine Einsatzkommndo's (laevastiku eriülesandega salgas).
1944. aasta sügisel jõudis Kase Saksamaale, kus teenis sama aasta lõpuni Kolmandat Riiki. Seejärel aga liikus läände, kus jõudis ameeriklaste käes oleva Bambergi linna. Astus seejärel USA teenistusse, kus temast sai sõjapõgenike laagri politseiülem.
Emigratsioonis
1946. aastal formeeris Kase ameeriklaste korraldusel 200-mehelise kompanii, mille nimi oli 4027 Labor Service Guard Company (4027. Tööteenistuse vahikompanii). Kuid juba järgmisel aastal see kompanii likvideeriti ja kapten Kase viidi üle Eesti Pioneerikompaniisse, kus teenis 1961. aastani, mil läks Lääne-Saksamaal pensionile.
Vabas Eestis
Kahe maailmasõja ja Vabadussõja veteran Johan-Leonhard Kase jõudis näha ka taasiseseisvunud Eesti Vabariiki. 1993. aasta suvel osales ta 96-aastaselt aukülalisena Paides toimunud XVIII Vabadusristi päeval.
Kapten Kase sulges silmad igavesele unele 22. veebruaril 1994 Ludwigshafenis Saksamaal 97-aastaselt. Ja sinna ta ka maeti.
Searching for Jerry Garcia
"Searching for Jerry Garcia" on Ameerika Ühendriikide räppari Proofi teine stuudioalbum, mis ilmus 9. augustil 2005 plaadifirma Iron Fist väljaandel. See album jäi ühtlasi ka viimaseks, kuna Proofi tulistati 2006. aastal. Album jõudis USA edetabelis Billboard 200 albumite arvestuses 65. kohale. Albumi väljaandmise aeg 9. august 2005 märkis 10 aasta möödumist Jerry Garcia surmast.
Plaadil on kokku 20 lugu ja nendel teevad kaasa palju tuntud räpparid, teiste hulgas 50 Cent, Method Man, B-Real, Obie Trice ja Nate Dogg.
Eesti Laul 2009
Võistluse eesmärk
Võistluse eesmärk oli "tuua esile uut Eesti muusikat" ning saata võitja 2009. aasta Eurovisiooni lauluvõistlusele Eestit esindama.
Reeglitest
Võistlus oli kahevooruline. Esimene voor oli eelvoor, kuhu kõik Eesti kodanikud või Eestis alaliselt elavad isikud võisid oma laule saata. 8. detsembriks 2008 oli Eesti Rahvusringhäälingusse laekunud 110 lugu. Neist valis 10 lugu välja muusikaga tihedalt seotud inimestest koosnev 11-liikmeline žürii.
Lauluvõistlust kanti üle Eesti Televisiooni vahendusel ja internetis, laule tutvustavaid saateid oli kuu aja jooksul enne finaali ka Vikerraadios ja Raadio 2-s.
Ka finaal oli kahevooruline; esimeses voorus hääletas nii žürii kui rahvas. Rahvahääled ja žürii punktid tasandati kohtade põhjal punktideks 1–10, mille liitmisel pääsesid kaks esimest teise vooru, kus hääletas ainult rahvas.
Pealinnapiirkond
Piirkond loodi 2007. aasta alguses Kopenhaageni, Frederiksborgi ja Bornholmi maakonna ning Kopenhaageni ja Frederiksbergi linna ühinemisel.
Eesti Laul 2009
Otsesaade
Eesti Laul 2009 saatejuhid olid Henry ja Robert Kõrvits. Harjumuspäraste vaheklippide asemel parodeeris Jan Uuspõld kõiki osalevaid artiste. Favoriidiks peetud Laura jäi žürii hääletuse tõttu finaalvoorust välja ning rahvas pidi valima Trafficu ja Urban Symphony vahel, kellest võitjaks osutus viimane. Nii selguski Eesti Laul, millel Heidy Purga sõnul polnud mingit pistmist eurolauluga.
Pealinnapiirkond
Pealinnapiirkonna pindala on 2561 km² ja elanike arv 1 645 825 (2008). Piirkonna keskus on Hillerød, suurim linn Kopenhaagen.
Haldusjaotus
Piirkonnas on 29 valda:
500px|tühi|Pealinnapiirkonna haldusjaotus
Metsanurme
Metsanurme on küla Harju maakonnas Saku vallas.
Külas asub Metsanurme koduloomuuseum.
Aleksandr Legkov
Aleksandr Gennadjevitš Legkov (vene keeles Александр Геннадьевич Легков, sündinud 5. juulil 1983 Krasnoarmeiskis Moskva oblastis) on Venemaa endine murdmaasuusataja. Novembris 2017 tühistati tema tulemused Sotši olümpiamängudel. Pärast edasikaebust otsustas spordiarbitraažikohus veebruaris 2018 karistuse tühistada.
Legkov tegi maailmatasemel läbimurde 2006–2007 hooajal, kui ta tuli 2007. aastal Tour de Skil sakslase Tobias Angereri järel teiseks. Samal aastal toimunud 2007. aasta MM-il Sapporos kuulus ta Venemaa meeskonda 4x10 km teatesõidus ja sai hõbemedali.
Maailmakarikavõistlustel on Legov võitnud kaheksa etappi. Esimese etapivõidu sai ta 20. jaanuaril 2007 Rõbinskis, kui ta oli esimene 30 km ühisstardist vabatehnikas.
Maailma karikas
Aleksandr Legkov oli ( <FONT COLOR=Purple>seisuga 20. veebruar 2015</FONT> ) osalenud 185 MK-võistluste etapil ja jõudnud poodiumile 28 korral, millest kaheksal korral kõige kõrgemale astmele.
Rahula
Rahula on küla Harju maakonnas Saku vallas.
Asulad (X)
Asulad (X) loetleb Vikipeedias olemasolevaid ja kavatsetavaid artikleid asulatest, mis algavad X-tähega.
Kvasar
pisi|300px|Kunstniku nägemus väga kaugel olevast kvasarist ULAS J1120+0641, mida toidab kahe miljardi Päikese massiga võrdne must auk
Kvasar (ingliskeelsest sõnast quasar (akronüüm sõnadest quasi-stellar radio source 'kvaasistellaarne (tähetaoline) raadiokiirguse allikas') on väga energiline ja aktiivne galaktikatuum. Kvasarid on äärmiselt eredad ja algselt vaadeldi neid punktisarnaste (nagu tähed) elektromagnetilise energia allikatena, millel on suur punanihe, mitte hajutatud allikatena nagu galaktikad.
Kuigi kvasarite olemus oli 1980. aastatel veel vaidluse all, on nüüdseks jõutud konsensusele, et kvasarid on kokkusurutud alad massiivsete galaktikate keskmes, mis ümbritsevad sealseid ülimassiivseid musti auke. Nende suurus jääb vahemikku, mis on musta augu Schwarzschildi raadiusest 10 – 10 000 korda suurem. Kvasarid saavad energiat musta auku ümbritsevast spiraalsest kettast.
Ülevaade
pisi|Kvasari tuum ([[Hubble'i teleskoop)]] Kvasaritel on väga suur punanihe, mis tuleneb Universumi paisumisest Maa ja kvasari vahel. Nad on ühed kõige heledamad ja energiarikkamad teadaolevad objektid universumis. Nad kipuvad asuma noorte aktiivsete galaktikate keskmetes ja kiirgavad energiat kuni 1000 korda võimsamalt kui Linnutee. Hubble’i seadusega kombineerides vihjab punanihe, et kvasarid on väga kauged objektid ja pärinevad seega väga varasest Universumist. Kõige heledamad kvasarid kiirgavad hulgas, mis ületab keskmiste galaktikate võimsuse ja on võrdne triljoni (1012) Päikesega. Kiirgus jaotub peaaegu ühtlaselt üle elektromagnetkiirguse spektri, röntgenikiirgusest sügavale infrapunasesse, piigiga UV-nähtava vahemikus. Mõned kvasarid on tugevad raadio- ja gammakiirguse kiirgajad. Varastel optilistel piltidel nägid kvasarid välja nagu üksikud valguspunktid, tähtedest eristatavad ainult oma kummalise spektri tõttu. Infrapunateleskoopide ja Hubble’i teleskoobi abil on mõningatel juhtudel tuvastatud kvasareid ümbritsevaid "peremeesgalaktikaid". Need galaktikad on üldiselt liiga tumedad, et neid kvasari heleduse kõrval näha, aga eritehnikate abil on seda saavutatud. Enamikku kvasareid ei ole võimalik väikeste teleskoopidega näha, kuid 3C 273, keskmise näilise tähesuurusega 12,9, on erand. See asub 2,44 miljardi valgusaasta kaugusel ja on üks kaugeimaid objekte, mida saab amatöörvarustusega vaadelda.
Mõnede kvasarite puhul võib täheldada heleduse muutumist, mis on kiire spektri nähtavas osas ja veelgi kiirem röntgenikiirguse alas. Kiired muutused seavad kvasarite suurusele ülempiiri; kvasarid ei ole kuigi palju suuremad kui Päikesesüsteem. Sellest võib järeldada kvasarite erakordselt suurt energiatihedust. Heleduse muutumise mehhanism kätkeb arvatavasti meie poole suunatud energiajugade relativistlikku kiirgumist. Suurima teadaoleva punanihkega (seisuga juuni 2011) kvasar on ULAS J1120+0641, mille punanihe on 7,085, mis tähendab, et kaasaliikuv kaugus (arvestab Universumi paisumist) Maast on ligikaudu 29 miljardit valgusaastat.