cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sõjaseisukord Poolas
Sõjaseisukord Poolas (poola keeles Stan wojenny w Polsce) oli Varssavi Lepingu Organisatsiooni kuulunud Poola Rahvavabariigi territooriumil riigi autoritaarse kommunistliku valitsuse poolt 13. detsembril 1981 väljakuulutatud sõjaseisukord, mis kehtis 22. juulini 1983. Sõjaseisukorra kehtestamise eesmärk oli vältida Solidaarsuse mõju edasist suurenemist ja hoida ära kommunistliku režiimi võimalik langemine. Sõjaseisukorra kehtestamist on hiljem hinnatud ebaseaduslikuks ka tollal kehtinud Poola RV konstitutsiooni silmas pidades. Nt. ei olnud sellist organit, nagu "Rahvusliku Päästmise Sõjanõukogu" (Wojskowa Rada Ocalenia Narodowego ), põhiseaduses ette nähtud. Rahvusliku Päästmise Sõjanõukogusse kuulus lisaks tollasele peaministrile ja kompartei peasekretärile kindral Wojciech Jaruzelskile veel rida kindraleid, üks admiral ja mõned polkovnikud ja alampolkovnikud, tuntud sõjaväelastest nt Florian Siwicki ja Czesław Kiszczak.
Vastasseisu mahasurumise käigus interneeriti tuhanded režiimi vastased süüdistust esitamata, hukkus umbes 100 inimest. Paljud poliitvangid vabastati alles pärast üldise amnestia väljakuulutamist 1986. aastal.
Eesti Suursaatkond Stockholmis
Eesti Suursaatkond Stockholmis on Eesti diplomaatiline esindus Rootsis Stockholmis. Suursaatkond asub aadressil Tyrgatan 3/3a.
Ämblikuvõrkkest
Ämblikuvõrkkestaks ehk arahnoideaks (ladina keeles arachnoidea mater) nimetatakse kesknärvisüsteemiga loomadel peaaju ja seljaaju ühte kesta.
Ämblikuvõrkkesta areng, anatoomia, morfoloogia, histoloogia ja patoloogia võivad erineda nii liigiti kui ka indiviiditi.
Madudel
Madudel on ämblikuvõrkkesta vähe uuritud.
Suuraju ämblikuvõrkkest
Ämblikuvõrkkest on kolmest ajukesta kihist keskmine.
Kesta ja peakolju vahel paikneb aju-kõvakest (dura mater encephali) ja nende vahel on subduraalruum, mis sisaldab ajuvedelikku.
Ämblikuvõrkkestale järgneb peaaju kattev pehmekest (pia mater) ja nende vahel on subarahnoidaalruum (cavitas subarachnoidealis), mis sisaldab aju ainevahetuses osalevat lümfitaolist ajuvedeliku.
Aju pehmekesta ja ämblikuvõrkkesta nimetatakse koos vahel ka leptomeningeseks.
Ämblikuvõrkkest on õhuke, veresoonteta läbikumav leste.
Ämblikuvõrkkestast sopistuvad veenide sisse kurrud- ämblikuvõrkkesta sõmervohandid (granulationes arachnoideae), nende kaudu imendub aju-seljaajuvedelik venoossesse vereringesse.
Seljaaju ämblikuvõrkkest
Seljaaju ämblikuvõrkkest (arachnoidea mater spinalis) on seljaajukestadest keskmine.
Patoloogia
Inimestel seostatakse ämblikuvõrkkestaga mitmeid haiguslikke seisundeid. Ämblikuvõrkkestapõletik on arahnoidiit. Pehmekesta ja ämblikuvõrkkesta põletik on leptomeningiit. Subarahnoidaalne hemorraagia on ämblikuvõrkkestaalune verejooks.
Veisiejai regionaalpark
pisi|Veisiejai kirik Veisiejai regionaalpark (leedu keeles Veisiejų regioninis parkas) on regionaalpark Leedus Lazdijai rajoonis.
Kultuuriväärtustest on seal kaitse all Veisiejai vanalinn, Prancūzkalnise nime kandev legendidega seotud küngas, Veisiejai mõisakompleks ja kirik, Vainežerise mõisakompleks ja selle juures asuv keskaegsete muldkindlustiste vöönd ning kiviaegne asulapaik Okopka, Kapčiamiestise ja Leipalingise vaheline munakivitee, helilooja Juozas Neimantase haud, seitse keskaegset kalmistut ja neli muinaskalmet, Šlavantai jatvingite linnamägi ja sealne muinasasula, Mėčiūnai muinasasula, metsavendade matmispaik ja Teises maailmasõjas hukkunud Nõukogude sõdurite vennashaud.
Regionaalpargis elutsevad sookilpkonn ja harilik lehekonn. Levinumad puud on seal harilik valgepöök ja harilik pärn, ent esineb ka tamme. Taimedest on seal sagedased harilik pohl ja harilik leesikas, lisaks veel mets-tähthein, karvane akakapsas, harilik sinilill ja imekannike. Haruldasematest taimedest kasvavad seal harunenud orasliilia, suur haguhein, harilik müürlook, palu-karukell, püst-linalehik, lõhnav maarjalepp, ja seahernes Lathyrus laevigatus. Järvede kallastel kasvavad võnk-kastevars, tumepunane neiuvaip ja sale tanukeel. Sealsetes männikutes kasvab palu-põisrohi.
Veisiejai regionaalpargi halduskeskus asub Veisiejais aadressil Santarvės g. 9. Tähtsaimaks asulaks on Veisiejai linn, selle piiridel asub ka Kapčiamiestise alev.
Veisiejai regionaalpargi pindala on 12 259 hektarit. Sealsetest järvedest on suurim Ančia järv, kokku on seal 37 järve. 104 hektarit võtavad enda alla reservaadid ja 4098 hektarit erinevad kaitsealad.
Kalotüüpia
thumb|William Henry Fox Talboti kalotüüp [[Frankfurt|Frankfurdist (1846)]]Kalotüüpia on varane fotomenetlus, mille korral kasutatakse foto valmistamiseks hõbenitraati. Kalotüüpia tulemust nimetatakse kalotüübiks või menetluse leiutaja järgi talbotüübiks.
Rangelt võttes tähendab kalotüüpia ainult negatiivi loomist, kuid tihti kasutatakse seda nii negatiivi kui ka positiivi kohta, seega pani Talbot aluse negatiiv-positiivmenetlusele.
Valmistamine
pisi|240x240px|[[Georges Wilson Bridges|Georges Wilson Bridgesi negatiiv-kalotüüp Erechteionist (1848)]] Kalotüübi negatiivi aluseks on kvaliteetne, sile ja võimaluse korral vesimärgita kirjutuspaber. Esmalt kaetakse paber hõbenitraadiga ja kuivatatakse siis madalal kuumusel küünlavalguses. Peaaegu kuiva lehte leotatakse kaks-kolm minutit kaaliumjodiidis ja kuivatatakse siis taas. Niimoodi töödeldud paber säilib hoolika hoiustamise korral hästi. Enne foto tegemist segatakse võrdses koguses hõbenitraat ja gallushape, mille tulemusena tekib ebastabiilne segu. Ioniseeritud paber kaetakse sellega kiiresti, oodatakse umbes 30 sekundit ning kastetakse siis paber vette. Paberil lastakse osaliselt pimedas veidi kuivada, kuivatamiseks võib kasutada ka kuivatuspaberit.
Kalotüübi valmistamiseks kasutatakse täielikult kuivanud või veidi niisket (sel juhul on tundlikkus suurem) paberit. Ettevalmistatud leht tuleb ära kasutada paari tunni jooksul. Paber asetatakse peaaegu täielikus pimeduses fotokaamerasse ning seejärel pildistatakse tavaliselt 1–3 minuti pikkuse säriajaga (vahel piisab 10 sekundist, mõnikord mitmekümnest minutist). Seejärel valmistatakse taas hõbenitraadi ja gallushappe segu ja kastetakse foto sellesse pimikus. Nähtav kujutis tekib paari sekundi jooksul. Kui kujutis on piisavalt selge, kaetakse pind kinnitusvedelikuga (algselt kasutati sageli kaaliumbromiidi) ning kuivatatakse siis pilt.
Protsessi tulemusena tekib paberile tumepruuni või musta värvi negatiiv. Vajaduse korral parandatakse pildi detaile pliiatsi või tindi abil. Lõpuks kaetakse negatiiv vahaga, et see paistaks paremini läbi, ning valmistatakse sellest Talboti välja töötatud fotogrammi ehk fotograafilise joonistuse abil positiiv. Selleks asetatakse negatiiv tundlikuks muudetud nn soolapaberile, asetatakse raami alla ning päevavalguse toimel valmib lõplik foto.
thumb|Prantsuse kirjanikust ja poliitikust [[Alphonse de Lamartine'ist tehtud koloreeritud kalotüüp (1856)|251x251px]]
Levik
Kalotüüpia levikule pani osaliselt piirid Talboti patent, mille tõttu seda ei saanud vabalt kasutada. Pärast patendipiirangute lõppu 1853. aastal levis see üle kogu Euroopa fotoamatööride, teadlaste ja kunstnike seas. Briti fotograafid viisid selle ka Briti Indiasse. Prantsusmaal võttis selle enda loodud meetodi asemel kasutusele näiteks fotograafiapioneer Hippolyte Bayard.
Kalotüüpia ei saanud kunagi nii populaarseks kui dagerrotüüpia. Sellel oli peale patendikitsenduste mitu põhjust: kuna materjal ei olnud nii tundlik, oli säriaeg pikem; tulemuse teravust mõjutas paberi ebaühtlus; protsess kestis kauem, sest koosnes kahest etapist; ning kujutis hajus aja jooksul. Samas lubas see teha negatiivist lõputult positiive teha, nii negatiivi kui ka positiivi sai retušeerida, fotod olid tugevamad, sest kasutati paberit, ning toonid olid soojemad.
Pärast seda, kui 1851. aastal võeti kasutusele märgkolloodiummenetlus, loobuti kalotüüpia kasutamisest. Negatiiv-positiivmeetodist sai aga fotograafia standardmenetlus, mida kasutatakse tänapäevani.
Kalotüüpia Eestis
Eestis 1840. aastatel teadaolevalt paberfotosid ei valmistatud, esimesi andmeid nende kohta on 1850. aastast, kui 19. juunil ilmus ajalehes Revalsche Wöchentliche Nachrichten kuulutus:
Ühtegi Mebiuse tööd ei ole aga säilinud.
Vanim säilinud kalotüüp on aastatest 1854–1855, kus on jäädvustatud korporatsiooni Estonia liikmed. Sellest fotost on kaks eksemplari ning võib näha, et positiivpaberit on eri moel töödeldud, sest fotode teravus ja kontrastsus erinevad. Säilinud on ka fotograaf Georg Friedrich Schlateri tehtud portreed. Fotod on pruuni tonaalsusega, pehmed, inimesed on lihtsates staatilistes poosides. Kohati on näha ka valgustundliku kihi pealekandmise jälgi. Kunstnik K. Kügelgeni ja fotograafi koostööst annavad märki mõned tööd, millele on joonistatud lisaks põõsaid, oksi jms.
Eestisse on jõudnud ka William Henry Fox Talbloti kalotüüpe; need annetas 1938. aasta juunis Tartu Ülikooli raamatukogule Talboti lapselaps Matilda Theresa Talbot, kes oli Eestiga seotud. Need taasavastati raamatukogu arhiivist 1960. aastal ning avaldati 2016. aastal raamatus "William Henry Fox Talboti fotode ja fotogravüüride kollektsioon Tartu Ülikooli raamatukogus" (koostaja Tullio Ilomets).
Jaanuar 2015
Jaanuar 2015, kroonika
2015. aasta jaanuar algas neljapäeval ja lõppes 31 ööpäeva pärast laupäeval.
Ardino
Ardino (bulgaaria Ардино, türgi Eğridere) on linn Bulgaarias Kǎrdžali piirkonnas, Ardino valla keskus. Asub Rodope mägedes.
Langobardide kuningriik
Kuningriigi koosseisus oleva kahe suure ala (Langobardia Major Põhja- ja Kesk-Itaalias ning Langobardia Minor lõunas) üle ei olnud nende valitsejatel kuningriigi kahe sajandi pikkuse kestmise jooksul pidevalt tõhusat kontrolli. Algsest hertsogkondade tugevast autonoomiast arenes kuningriigis aja jooksul üha suurem suveräänne keskvõim ning see arenes Itaalia kuningriigiks. Langobardid omandasid järk-järgult Rooma tiitlid, nimed ja kombed ning pöördusid osaliselt ortodokssesse kristlusse (7. sajand), kuigi mitte ilma pikkade usuliste ja rahvuslike konfliktideta. Selleks ajaks, kui Paulus Diaconus neist 8. sajandil kirjutas, olid langobardi keel, riietus ja isegi soengud kõik kadunud.
Kuningriigi asutamine
6. sajandil püüdis keiser Justinianus I taastada keiserlikku võimu Lääne-Rooma keisririigis. Järgnenud Gooti sõjas arenesid bütsantslaste lootused kiirele ja kergele võidule pikaks kurnamissõjaks, mis tõi kaasa rahvastiku ümberpaiknemise, vara hävitamise, nälja (538–542) ja katku (541). Keiserlik võit osutus lõpuks osaliselt Pyrrhose võiduks, kui Itaalia rahvaarv vähenes märkimisväärselt, jättes vallutatud alad hõredalt asustatuks ja vaesunuks. Kuigi idagootide liitlaste frankide sissetungikatse sõja lõpufaasis tõrjuti tagasi, käis varem keisri liitlasteks olnud langobardide sisseränne Narsese poolt Itaalia kaitseks jäetud väikesele Bütsantsi armeele kiiresti üle jõu.
Langobardide saabumine lõhkus Apenniini poolsaare poliitilise ühtsuse esmakordselt alates roomlaste vallutustest (3.-2. sajand eKr). Poolsaar oli nüüd jagatud langobardide ja bütsantslaste vahel piiridega, mis muutusid aja jooksul, arvestades Langobardi asustuse ja võimu kõikumise olemust.
Uustulnukad jagunesid Langobardia Maiori (Põhja-Itaalia ümber kuningriigi pealinna Ticinumi – nüüd Pavia -, sellest tänapäeva Lombardia regiooni nimi) ja Langobardia Minori (Spoleto ja Benevento hertsogkonnad) vahel, samas territooriume, mis jäid Bütsantsi kontrolli alla, kutsuti "Romania" (sellest tänapäeva Romagna regiooni nimi) ja selle tugipunkt oli Ravenna eksarhaat.
pisi|left|Langobardide võimuala [[Alboini surma ajal (572)]] Itaaliasse saabudes andis Alboin kontrolli Ida-Alpide üle ühele oma kõige truumale leitnandile Gisulfile, kellest sai esimene Friuli hertsog. Cividale del Friulis (siis Forum Iulii) asutati hertsogkond, mis pidevalt võitles välisjõududega Gorizia künnisel. Kuni Liutprandi valitsemisajani oli hertsogkonnal võrreldes teiste Langobardia Maiori hertsogkondadega suurem autonoomia, mida põhjendati erakordse sõjalise vajadusega.
Wrangö
pisi|Wrangö (juuli 2014) pisi|Wrangö (oktoober 2015) Wrangö on Eestile kuuluv parvlaev.
Langobardide kuningriik
Kuningriigi asutamine
Hiljem loodi teised hertsogkonnad kuningriigi suurtes linnades: lahenduse dikteerisid peamiselt sõjalised vajadused (hertsogid olid esimesed kõigist komandöridest, kelle ülesandeks oli kehtestada kontroll territooriumi üle ja kaitsta seda võimalike vasturünnakute eest), kuid külvasid langobardide kuningavõimu struktuurilise nõrkuse seemneid.
Aastal 572, pärast Pavia alistumist ja selle kuninglikuks pealinnaks tõusmist langes Alboin Veronas oma naise Rosamunde ja mõnede gepiidide ja langobardide sõdalaste liidu vandenõu ohvriks. Langobardide aristokraatia ei toetanud siiski atentaati ja sundis Rosamunde bütsantslaste juurde Ravennasse põgenema.
Klef ja hertsogite valitsemine
Hiljem aastal 572 kogunes 35 hertsogit Paviasse kuningas Klefi tervitama. Uus monarh laiendas kuningriigi piire, lõpetades Tuscia vallutamise ja asudes Ravennat piirama. Klef püüdis järjekindlalt jätkata Alboini poliitikat, mille eesmärk oli murda idagootide ja Bütsantsi võimu ajal kindlalt väljakujunenud õiguslik-administratiivsed institutsioonid, kõrvaldades enamuse ladina aristokraatiast, hõivates maad ja omandades vara. Ka tema langes aastal 574 kuningamõrva ohvriks, tapetuna oma saatjaskonna poolt, võib-olla bütsantslaste poolt õhutatuna.
Wrangö
Laeva ehitas Reval Shipbuilding OÜ ja laeva opereeris aastani 2018 AS Kihnu Veeteed. 18. detsembrist 2018 opereerib liinil Tuule Liinid.
Langobardide kuningriik
Klef ja hertsogite valitsemine
Pärast Klefi mõrva ei nimetatud uut kuningat ja terve kümnendi valitsesid hertsogid kui absoluutsed monarhid oma hertsogkondades, mitte ilma sisemiste võitlusteta (hertsogite valitsemine või anarhia). Selles etapis oli hertsogi ametikoht lihtsalt langobardide erinevate elatiste teenimise tipus; olles mitte veel kindlalt linnadega seotud, tegutsesid nad lihtsalt iseseisvalt, ka selle pärast, et nad olid sõdalaste surve all, kes nimeliselt olid nende alluvuses, et kasutada veel suuresti võimalust rüüstata. See ebastabiilne olukord, mis kestis pikka aega, viis Rooma-Itaalia poliitilis-haldusliku struktuuri lõplikule kokkuvarisemisele, mis oli sissetungi ajani peaaegu säilinud, nii et sama Rooma-Itaalia aristokraatia oli säilitanud vastutuse tsiviiladministratsiooni üle (näitena võib tuua Cassiodoruse).
Wrangö
Laeva nimi Wrangö tuleneb Prangli saare rootsikeelsest nimetusest.
Aastast 2013 sõidab laev Kelnase–Leppneeme liinil ühendades Prangli saart mandriga.
Wrangöl on 65 reisijakohta ning laev mahutab kuni 2 sõidukit või ühe kuni 8 m sõiduki.
Rootsi lõvi mälestusmärk
pisi|Taastatud Rootsi lõvi mälestusmärk (2000) Rootsi lõvi mälestusmärk (ka Narva lõvi mälestusmärk) on mälestusmärk Narvas. Sellega mälestatakse Põhjasõja Narva lahingut.
Karusvaablased
Karusvaablased (Cimbicidae) on kiletiivaliste (Hymenoptera) seltsi ja pidevkehaliste (Symphyta) alamseltsi kuuluv putukate sugukond, keda võib leida peaaegu kõikjalt maailmast, välja arvatud Etioopiast ja Austraaliast. . Sugukonna kõik liigid on laia kehaga ja võivad esmasel vaatlemisel meenutada karvutu tagakehaga mesilast, kes teeb lennates isegi sumisevat heli. Enamik liike on mustad või kollase- ja mustakirjud, mõned metalselt rohelised. Tundlatel on 5–7 lüli, viimased kaks moodustuvad nuia meenutava tipu.
Rootsi lõvi mälestusmärk
18. oktoobril 1936 avasid Rootsi laevastiku hävitajaga HMS Klas Horn Eestit külastanud Rootsi prints Gustaf Adolf ja krahv Folke Bernadotte Narva lahingu monumendi Narva linna sissesõidutee ääres Härmamäel. Stockholmi kuningalossi ees asuva Bernard Foucquet' pronkslõvi koopiana arhitekt Ragnar Österbergi kavandi järgi valmistatud 8,5 m kõrgune mälestusmärk koosnes Lääne-Rootsi graniidist väljaraiutud alusest ja sellel seisvast umbes 1,5 m kõrgusest ja üle 2 m pikast lõvist, mis oli valatud Otto Meyeri kunstivalukojas Stockholmis ning mida kohalik rahvas hakkas nimetama Rootsi kutsikaks. Mälestusmärgi ühel küljel oli Karl XII monogramm ja selle all aastaarv MD CC, teisel küljel kiri "SVECIA MEMOR, MC M XXXVI". Teise maailmasõja ajal mälestusmärk hävis, pronksist lõvi laaditi raudteevagunile ja ilmselt sulatati Saksamaal.
Langobardide kuningriik
Klef ja hertsogite valitsemine
Itaalias kehtestasid langobardid endid esiteks valitseva klassina eelmise asemel, hävitades selle või tõrjudes kõrvale. Põllumajandussaak määrati roomlastest alamatele, kes seda tootsid, andes kolmandiku (tertia) saagist langobardidele. Tulu ei antud üksikisikutele vaid farale, mis jaotas seda hallis (mõistet kasutatakse veelgi Itaalia kohanimedes). Hilisantiikaja majandussüsteem, mis keskendus talupoegade tööga suurtele latifundiumitele poolorjalikel tingimustel, ei olnud revolutsiooniline, vaid muudetud ainult uute valitsejate kasuks.
Rootsi lõvi mälestusmärk
Taastatud Narva lõvi mälestusmärk asub Joaorus Linnuse tänaval.
Langobardide kuningriik
Lõpplahendus: Authari, Agilulf ja Theudelinde
pisi|[[Theudelinde Zavattari freskol]] Pärast kümmet aastat interregnumit oli vajadus tugeva tsentraliseeritud monarhia järele selge isegi kõige sõltumatumale hertsogitest; frangid ja bütsantslased surusid peale ning langobardid ei saanud enam lubada liiga muutlikku võimustruktuuri, mis oli kasulik vaid röövsaaki otsivatele marodööridele. Aastal 584 nõustusid hertsogid kroonima kuningas Klefi poja Authari ja loovutasid uuele monarhile poole oma varast (ja siis arvatavasti tegid uue haarangu säilinud roomlaste maavalduste vastu). Authari oli siis võimeline teostama langobardide ja nende asustuse reorganiseerimist stabiilsele kujule Itaalias. Ta võttis, nagu idagootide kuningad, tiitli Flavio, millega ta kavatses kuulutada end ka kõigi roomlaste kaitsjaks oma valdustes: see oli selge märk, Bütsantsi-vastase alatooniga, Lääne-Rooma keisririigi pärimisest.
Sõjalisest seisukohast alistas Authari nii bütsantslased kui ka frangid ja lõhkus liidu, täites sellega volituse, mille hertsogid olid talle andnud tema valimise ajal. Aastal 585 ajas ta frangid tänapäeva Piemontesse ja sundis bütsantslased esimest korda langobardide Itaaliasse sisenemise järel rahu paluma. Lõpuks hõivas ka viimase Bütsantsi kindluse Põhja Itaalias: Isola Comacina Como järves. Püsiva rahu kindlustamiseks frankidega püüdis Authari abielluda frankide printsessiga, kuid see kava ebaõnnestus. Siis pöördus kuningas (asjaolu, mis mõjutas kuningriigi saatust rohkem kui sajandi) frankide traditsiooniliste vaenlaste bajuvaaride poole, et abielluda printsess Theudelindega, kes vere poolest oli Leting (s.o. põlvnes Wachost, langobardide kuningast 510. ja 540. aasta vahel ja tegelasest, keda ümbritses legendi aura, kuningliku liini liige suure mõjuvõimuga langobardide üle). Liit bajuvaaridega viis leppimiseni frankide ja bütsantslastega, kuid Authari tõrjus tagasi frankide rünnakuid (aastal 588 ja taas aastal 590, vaatamata mõnele tõsisele tagasilöögile alguses). Authari ajastu tähistas Paulus Diaconuse järgi esimese sisemise stabiilsuse saavutamist langobardide kuningriigis.
pisi|left|Langobardi kuningriik kolme põhialaga: Neustria, Austria ja Tuscia Pärast mõnede hertsogite mässu lämmatamist aastal 594 juba eos algatasid Agilulf ja Theudelinde oma võimu tugevdamise poliitika Itaalias, samas kindlustades oma piire rahulepingutega frankide ja avaaridega. Rahu Bütsantsiga rikuti süstemaatiliselt ja aastat 603 tähistas langobardide edu märkimisväärne taastumine. Põhja-Itaalias vallutas Agilulf teiste linnade seas Parma, Piacenza, Padova, Monselice, Este, Cremona ja Mantova, kuid ka lõunas vallutati Spoleto ja Benevento hertsogkonnad, laiendades langobardide valdusi.
Authari alustatud ja Agilulfi jätkatud kuningavõimu tugevdamine tähistas ka üleminekut uuele ideele, mis põhines kuningriigi stabiilsel territoriaalsel jaotusel hertsogkondadeks. Iga hertsogkonda juhtis hertsog, mitte vaid fara pealik, vaid ka kuninglik ametnik, avaliku võimu hoidja. Hertsogkonnad olid loodud strateegiliselt tähtsates keskustes, seega arendasid edasi paljusid linnu piki selle aja peamisi ühendusteid (Cividale del Friuli, Treviso, Trento, Torino, Verona, Bergamo, Brescia, Ivrea, Lucca). Avaliku võimu juhtimisel olid hertsogite alluvuses väikeametnikud, sculdahis ja gastaldo.
Selles suunas liikumisel avaldati tugevat survet, eriti Theudelindelt, pöörata langobardid, kes siiani olid veel suuresti paganad või ariaanid, katoliiklusse. Valitsejad püüdsid parandada ka Kolme peatüki skismat (kus Aquileia patriarh lõhkus ühtekuuluvuse Roomaga), säilitasid otsesed suhted paavst Gregorius Suurega (säilinud on tema ja Theudelinde vaheline kirjavahetus) ning edendasid kloostrite loomist, nagu püha Columbanuse asutatud klooster Bobbios.
Isegi kunst nautis Agilulfi ja Theudelinde ajal õitsengu hooaega. Arhitektuuri osas asutas Theudelinde San Giovanni Battista katedraali ja Palazzo Reale Monzas, samas loodi mõned kullast meistriteosed nagu Agilulfi rist, kana koos tibudega, Theudelinde evangeelium ja kuulus raudkroon''.
Ariaanide taassünd: Arioald, Rotari
Pärast Agilulfi surma aastal 616 läks troon tema pojale Adaloaldile, kes oli veel laps. Regendina (mis tegelikult jätkus isegi pärast kuninga täiskasvanuks saamist) valitses kuninganna-ema Theudelinde, kes andis sõjaväe juhtimise hertsog Sundaritile. Theudelinde jätkas Agilulfi prokatoliiklikku poliitikat ja rahu bütsantslastrga; siiski põhjustas see üha tugevamat vastuseisu langobardi sõdalastelt ja ariaanidelt. Konflikt puhkes aastal 624 ja seda juhtis Arioald, Torino hertsog ja Adaloaldi õemees (ta abiellus tema õe Gundepergaga). Adaloald kukutati aastal 625 ja Arioaldist sai kuningas. pisi|left|Langobardide valitsusala [[Rotharii surma ajal (652)]] Riigipööre Adaloaldi ja Theudelinde Baieri dünastia vastu, mis viis Arioaldi troonile, avas konfliktideajastu kuningriigi kahe usulise grupeeringu vahel. Usu valiku taga või kõrval oli konfliktil siiski poliitiline värving, kuna see vastandas Bütsantsi ja paavstiga rahupoliitika ning roomlastega lõimumise poliitika loojad palju agressiivsema ja ekspansionistlikuma poliitika (ariaani aadel) pooldajatega. Kuningas Arioald (626–636), kes viis pealinna tagasi Paviasse, oli mures nende konfliktide pärast, samuti väliste ohtude pärast; kuningas oli võimeline vastu seisma avaaride rünnakule Friulis, kuid ta ei suutnud piirata frankide kasvavat mõju kuningriigis. Tema surmaga seoses ütleb legend, et oma ema Teodolindaga sarnase toiminguga oli kuninganna Gundepergal privileeg valida uus abikaasa ja kuningas. Valik langes Rotharile, Brescia hertsogile ja ariaanile.
Rothari valitses aastatel 636 kuni 652 ja juhtis arvukalt sõjakäike, mis tõid peaaegu kogu Põhja-Itaalia langobardide kuningriigi valitsemise alla. Ta vallutas Liguuria (643), sealhulgas pealinna Genova, ning Luni ja Oderzo, aga isegi mitte ülekaalukas võit Bütsantsi Ravenna eksarhi üle, kes alistati ja tapeti koos oma 8000 mehega Scultenna lahingus Panaro jõel, ei sundinud eksarhaati langobardidele alistuma. Sisemiselt tugevdas Rothari keskvõimu Langobardia Maiori hertsogkondade arvelt, samas lõunas tunnistas Benevento hertsog Arichis I (kes omakorda laiendas langobardide valdusi) samuti Pavia kuninga võimu.
Mälestus Rotharist on seotud kuulsa ediktiga, mis avaldatud aastal 643 ja kirjutatud ladina keeles, kuigi see oli mõeldud ainult langobardidele, õiguse personaalsuse põhimõtte kohaselt. Roomlased olid veel Rooma õiguse subjekt. Edikt konsolideeris ja kodifitseeris germaani seadused ja tavad, kuid juhatas sisse ka olulised uuendused, mis on ladina mõju progressi märk langobardide kasutuses. Edikt keelas veritasu (erakättemaksu) vereraha (rahaline kompensatsioon) kasuks ja sisaldas ka drastilisi piiranguid surmanuhtluse kasutamisele.
Baieri dünastia
Pärast Rothari poja Rodoaldi (652–653) lühikest valitsemisaega valisid hertsogid kuningaks Aripert I, Asti hertsogi ja Theudelinde lapselapse. Nii läks troon tagasi Baieri dünastiale, mis oli märk katoliikliku fraktsiooni domineerimisest ariaanliku üle; Ariperti kuningriik oli tuntud raskete arianismivastaste repressioonide poolest. Ariperti surmaga (661) jagati kuningriik tema poegade Perctariti ja Godeperti vahel. Protseduur oli tavaline frankide seas, kuid jäi ainulaadseks langobardide seas. Võib-olla jagamise tõttu sisenes riik kiiresti kriisi: konflikt puhkes Perctariti, kes asus Milanos, ja Godeperti vahel, kes jäi Paviasse; konflikti kaasati ka Benevento hertsog Grimoald. Hertsog saabus märkimisväärsete sõjajõududega Godeperti toetuseks, kuid Paviasse saabumisel tappis ta kuninga ja asus tema kohale. Perctarit, olles selgelt vähemuses, põgenes avaaride juurde.
Grimoald saavutas ametissemääramise langobardi aadlilt, kuid pidi siiski tegelema õigusjärgse fraktsiooniga, mis sõlmis rahvusvahelisi liite Perctariti troonile toomiseks. Grimoald saavutas avaaridelt kukutatud valitseja Perctariti tagasisaatmise, ja niipea, kui ta saabub tagasi Itaaliasse, peab ta andma usurpaatorile truudusvande enne, kui saab pageda Neustria frankide juurde, kes aastal 663 ründasid Grimoaldi. Uus kuningas, Neustria poolt vihatud, kuna oli liidus Austraasia frankidega, tõrjus nad Refrancores Asti lähistel tagasi ja säilitas trooni.
Grimoald, kes aastal 663 nurjas ka Itaalia tagasivallutamise katse Bütsantsi keisri Constans II poolt, kasutas oma suveräänset võimu kogu täiusega, millist ei olnud saavutanud ükski tema eelkäijaist. Talle oli truu Benevento hertsogkond, mille ta usaldas oma pojale Romualdile, lisaks sellele Spoleto ja Friuli hertsogkonnad, kuhu ta paigutas omale truud hertsogid. Ta otsustas kuningriigi erinevad osad integreerida ja andis oma alamatele oma eelkäija Rothariga sarnase pildi, samal ajal oli ta tark seaduseandja (Grimoald lisas edikti uusi seadusi), metseen (ehitas Paviasse pühale Ambrosiusele pühitsetud kiriku) ja vapper sõdalane.
Grimoaldi surmaga aastal 671 tuli Perctarit maapaost tagasi ja lõpetas Grimoaldi poja, veel lapseeas Garibaldi lühikese valitsemise. Ta jõudis kohe ka kokkuleppele Grimoaldi teise poja, Benevento Romualdo I-ga, kes vandus truudust vastutasuks tema hertsogkonna autonoomia tunnistamisele. Perctarit ajas poliitikat vastavalt oma dünastia traditsioonidele ning toetas katoliku kirikut ariaanide ja kolme peatüki poleemikute vastu. Ta otsis ja saavutas rahu bütsantslastega, kes tunnistasid langobardide suveräänsust enamuse Itaalia üle, ning surus maha Trento hertsogi Alahise mässu, kuigi raskete territoriaalsete loovutuste hinnaga (hertsog ise sai Brescia hertsogkonna).
pisi|Langobardide kuninga [[Cunincperti (688–700) münt, vermitud Milanos]] Alahis tõusis Perctariti surres aastal 688 jälle üles, ühinedes pro-katoliikliku Baieri partei poliitiliste vastastega. Perctariti poeg ja järglane Cunincpert võideti ja sunniti varjuma Comacina saarele – alles aastal 689 saavutas ta kontrolli mässu üle, alistades ja tappes Alahise Coronate lahingus Adda jõel. Kriis tulenes erinevusest Langobardia Maiori kahe piirkonna vahel: ühel pool läänepiirkonnad (Neustria), truud Baieri valitsejatele, prokatoliiklikud ning Rooma ja Bütsantsiga leppimise poliitika toetajad; teisel pool idapiirkonnad (Austria), seotud langobardide traditsiooniga, kes paganate ja ariaanidena ei tahtnud oma rahva sõjaka iseloomu leevendamist. Austria hertsogite haru vaidlustas tavade, kohtupraktika, õiguse ja religiooni "latiniseerimise" kiirenemist, mis kiirendas langobardide germaani identiteedi lagunemist ja kadumist. Siiski võimaldas võit Cunincpertil, kes oli oma isa kaudu pikalt trooniga seotud ja mitte teisejärguline tegelane tema poliitikas, jätkata tööd kuningriigi rahustamisel, ikka pro-katoliikliku rõhuga. Pavias aastal 698 kokku kutsutud sinod sanktsioneeris kolme peatüki skismaatikute taasühinemise ja Rooma-kuulekuse.
Dünastiline kriis
Cunincperti surm aastal 700 tähistas dünastilise kriisi tekkimist. Cunincperti alaealise poja Liutperti trooniletõusu vaidlustas kohe Torino hertsog Raginpert, kes oli ka Baieri dünastia liider. Raginpert alistas Novaras Liutperti toetajad (tema õpetaja, Asti hertsogi Ansprandi ning Bergamo hertsogi Rotariti) ja asus 701. aasta algul troonile. Siiski suri ta vaid kaheksa kuu pärast, jättes trooni oma pojale Aripert II-le; Ansprand ja Rotarit reageerisid kohe ja vangistasid Ariperti, andes trooni Liutpertile tagasi. Aripertil omakorda õnnestus pageda ja kohtuda oma vastase õpetajatega. Aastal 702 alistas ta need Pavias, vangistas Liutperti ja hõivas trooni. Kohe pärast seda alistas ta lõplikult oma vastased: tappis Rotariti, kaotas tema hertsogkonna ja uputas Liutperti. Ainult Ansprandil õnnestus pageda, saades varjupaiga Baieris. Seejärel purustas Aripert uue mässu, mille korraldas Friuli hertsog Corvulus, ja oli võimeline teostama lepituspoliitikat, ikka katoliiklaste huvides.
Aastal 712 tuli Ansprand tagasi Itaaliasse, kaasas Baieris kogutud armee, ja põrkus Aripertiga kokku; lahing oli ebakindel, kuid kuningas näitas argust ja hüljati oma toetajate poolt. Kuningas püüdis põgeneda frankide juurde, kuid uppus Ticino jõkke, seda kaasaolnud kulla raskuse tõttu. Tmaga lõppes Baieri dünastia esindatus langobardide troonil.
Liutprand: kuningriigi kõrgpunkt
pisi|left|Langobardide valdused [[Liutprandi surres (744)]] Ansprand suri pärast ainult kolme kuud valitsemist, jättes trooni oma pojale Liutprandile. Liutprandi valitsemist, pikimat kõigist langobardide valitsemistest Itaalias, iseloomustas peaaegu religioosne imetlus, mida rahvas osutas kuningale, kes paistis neile jultunud, julge ja poliitilise visiooniga; Tänu nendele omadustele pääses Liutprand kahest katsest oma elu kallale (ühe organiseeris üks tema sugulane Rothari) ja ta näitas mitte halvemaid omadusi oma pika valitsemisaja paljude sõdade läbiviimisel. Need väärtused on tüüpilised Liutprandi germaani päritolule, rahvuse kuningas, nüüd ülekaalukalt katoliiklane, saanud tiitli piissimus rex (vaatamata mitmetele katsetele võtta kontroll Rooma üle). Kahel korral, Sardiinias ja Arles'i piirkonnas (kuhu ta kutsuti tema liitlase Karl Martelli poolt), võitles ta edukalt saratseeni piraatidega, parandades oma mainet kristliku kuningana.
Karusvaablased
Karusvaablasi tuntakse pilkupüüdvast välimusest hoolimata vähe. Nende eluviiside kohta ei ole palju usaldusväärset teavet ning emaste ja isaste õige süstematiseerimine samasse liiki on problemaatiline, kuna sobivaid taksonoomilisi tunnuseid on vähe leitud. Tänapäevaks on kirjeldatud natuke vähem kui 170 liiki karusvaablasi. .
Langobardide kuningriik
Liutprand: kuningriigi kõrgpunkt
Tema liit frankidega, mida kroonis noore Pippin Lühikese sümboolne adopteerimine, ja avaaridega idapiiril lubas tal hoida käed Itaalias suhteliselt vabad, kuid varsti põrkus ta kokku bütsantslastega ja paavstiga. Esimene katse kasutada ära araablaste pealetungi Konstantinoopoli vastu aastal 717 tõi vähe edu; paavstile lähenemisest oli oodata pingete kasvu, mis põhjustas Bütsantsi maksuraha vähenemisest ja aastal 724 Ravenna eksarhi juhitud ekspeditsiooni mässulise paavsti Gregorius II nõrgestamiseks. Hiljem kasutas ta ära vaidlusi paavsti ja Konstantinoopoli vahel ikonoklasmi üle (pärast keiser Leo III seadust aastal 726) paljude eksarhaadi linnade ning Pentapolise ülevõtmiseks, esinedes katoliiklaste kaitsjana. Et mitte minna vastuollu paavstiga, loobus ta Sutri vallutamisest; siiski andis Liutprand linna tagasi mitte keisrile, vaid "apostlitele Peetrusele ja Paulusele", nagu Paulus Diaconus on viidanud oma teoses "Historia Langobardorum". See annetus, tuntud kui Sutri annetamine, sätestas õigusliku pretsedendi ilmaliku võimu omistamiseks paavstile, mis tekitas lõpuks Kirikuriigi.
Järgnevatel aastatel astus Liutprand eksarhiga liitu paavsti vastu, loobumata vanast liidust paavstiga eksarhi vastu; ta kroonis selle klassikalise topeltmängu rünnakuga, mis viis Spoleto ja Benevento hertsogkonnad tema võimu alla, saavutades lõpuks langobardidele soodsad paavsti ja eksarhi vahelised rahuläbirääkimised. Ükski langobardide kuningas ei olnud kunagi saavutanud selliseid tulemusi sõdades teiste võimudega Itaalia territooriumil. Aastal 732 õnnestus tema vennapojal Hildeprandil, kes oli tema troonijärglane, vaid korraks vallutada Ravenna, siiski aeti ta minema veneetslaste poolt, kelle kutsus kohale kohe varsti uus paavst Gregorius III.
Karusvaablased
Kehaehitus
Täiskasvanud karusvaablased on 8–25 mm pikad. Rindmik ja tagakeha on laialt ning jäigalt ühendatud. Isased karusvaablased on emastest tavaliselt tumedamad.
Langobardide kuningriik
Liutprand: kuningriigi kõrgpunkt
Liutprand oli viimane langobardide kuningatest, kes valitses ühtset kuningriiki; pärast teda ei olnud ükski kuningas võimeline kõrvaldama opositsiooni ja valitsema ülimalt, ja tõepoolest, paljud hertsogite ülejooksmised ning pidevad äraandmised viisid täieliku lüüasaamiseni. Tema võimu tugevus ei põhinenud ainult isiklikel omadustel, vaid ka kuningriigi ümberkorraldamisel, mille ta võttis ette noorusaastatel. Ta tugevdas Pavia kuningapalee kantseleid ja määratles orgaanilisel viisil sculdahiste, gastaldode ja hertsogite territoriaalse pädevuse (õigusliku ja haldusliku). Ta oli ka õigusloomes väga aktiivne: kaksteist köidet tema poolt kehtestatud seadusi juhatasid sisse Rooma õigusest inspireeritud õigusreformi, ta parandas kohtute tõhusust, kaotas veritasu ja üle kõige kaitses ta ühiskonna nõrgemaid osi (lapsed, naised, võlgnikud, orjad).
Casiquiare
Casiquiare ([kasikj´aare]; hispaania Río Casiquiare, ka Caño Casiquiare) on jõgi Lõuna-Ameerikas. Jõe pikkus on 326 km.
Karusvaablased
Kehaehitus
Pea küljes asuvad kaks suhteliselt pikka tundlat, mis koosnevad 3–7 segmendist – kolmas segment on pikenev. Tundlad on otsast jämenenud ja meenutavad nuia. Pea külge kinnituvad ka teised jätked – suised. Suised ümbritsevad suuava ning osalevad toidu hankimisel ja töötlemisel, lisaks kasutatakse neid sageli ka enesekaitseks. Kõige ürgsemad on mälumis- ehk haukamissuised. Mõnedel karusvaablaste sugukonda kuulutvatel isastel on teravnenud suised. Neid kasutatakse omavaheliseks võitluseks, mille käigus nad teineteisele lihtsalt otsa lendavad. Pea külgedel paiknevad liitsilmad. Pead ühendab rindmikuga kael.
Tagakeha on putuka kolmas kehaosa. See on suhteliselt lihtsa ehitusega. Jätked enamasti puuduvad, lihased on nõrgalt arenenud. Ürgselt on tagakehas olnud 11 lüli. Karusvaablastel paiknevad nii emastel kui isastel putukatel suguelundid tagakehas. Emasel karusvaablasel on suguelundiks muneti, mis on tagakeha kaheksanda segmendi juurest välja ulatuv. Munetid on tugevad, suhteliselt peenikesed ja lühikesed. Isasel karusvaablasel asub saagjas genitaalkapsel tagakeha viimases segmendis ning on kitiinkestaga kaetud. Kõige efektiivsem on emaste karusvaablaste süstematiseerimine erinevatesse liikidesse tagakehas asuvate munetite ja isaste isendite puhul genitaalkapslite võrdlemise teel. Isased putukad ei ole võimelised nõelama, kuna neil puuduvad munetid. Selle asemel kasutavad nad enesekaitseks hammustamist.
Meeleelundid on putukatel väga hästi välja arenenud. Meelerakud on ühenduses tundekarvakestega ja paiknevad laiali üle kogu keha. Lihtsad sensillid on tavaliselt haistmis-, maitsmis- ja kompimiselundite osaks. Nägemiselundid (fotoretseptorid) on lateraalselt paiknevad liitsilmad, mis sisaldavad osasilmi. Närvisüsteemiks on suurem närvirakkude kogumik, mis paikneb peakapslis olevas peaajus. Kõhtmine närvikett kulgeb rindmiku ja tagakehalülide kõhtmises osas ning vahendab vajalikku informatsiooni vastavate kehaosade retseptorite ja kesknärvisüsteemi vahel.
Karusvaablaste sooltoru on avatud ning seedenäärmed puuduvad. Vereringesüsteem on avatud, süda toruja ehitusega ja paikneb selgmiselt tagakehas. Hingamiselunditeks on trahheed ning erituselunditeks Malpighi sooned.
Sigimine ja areng
Isased karusvaablased on haruldasemad kui emased. Tavapärasemalt sünnivad viljastamata munadest isasloomad ja viljastatud munadest emasloomad, kuid on ka liike, mille puhul on teada, et viljastamata munadest sünnivad emasloomad. Munade viljastamine toimub kopulatsiooni käigus kahe erisoolise karusvaablase vahel.
Munemine ja munad
Karusvaablase munad on kujult ovaalsed, tavaliselt kergelt kumerad ja valkjad. Munad võivad olla puulehe pinnale laiali laotatud, paigutatud lehe äärtele või leherootsu kohale. Liigiti paigutavad karusvaablased oma munad osaliselt või terves ulatuses lehe sisse või kleebivad lehe pinnale. Üks liik paigutab nad ühte hunnikusse, kuid üldiselt laotatakse munad lehe peale laiali. Erandina on ka liike, kes paigutavad iga muna erineva lehe peale. Paljud liigid asetavad munad leherootsule ühte või kahte ritta organiseeritult. Mõned hõõruvad tärkava lehepunga marraskile ning munevad munad tekitatud avausse. Punga munetud munad kasvavad rohkem kui kaks korda suuremaks, absorbeerides kasvamise käigus mõningaid taimemahlu. Sellest tulenevalt kumavad tihti lehe epidermikihi alla munetud munad läbi lehe pinna. Paljudel juhtudel tõmbuvad hõõrumisest tekkinud augu servad karusvaablase munadest eemale, elimineerides igasuguse kontakti. Emane karusvaablane jätab pärast munemist oma tulevased järglased maha.
Vastsed
Karusvaablaste vastsetel on enamasti hästi arenenud pea ning 13 kehasegmenti, vastne on kõverdunud kehaga. Ebajalad on tagakeha segmentidel 2–8 ja 10, rindmikujalgu on kolm paari. Ebajalgu ei ole rohkem kui 8 paari, väljaarvatud juhul, kui tegemist on lehe sees koorunud vastsetega, sel juhul rindmikujalad puuduvad. Rindmikujalgade rohkus eristab karusvaablaste vastseid sadajalgsetest ja liblikavastsetest. Emaste ja isaste vastsete eristamine soo põhjal on välise määramise teel peaaegu võimatu.
Casiquiare
Casiquiare jõgi on Orinoco harujõgi. Voolab valdavalt edelasse. Ühinedes Guainía jõega, moodustab Rio Negro. Casiquiare jõgi on mudase veega.
Casiquiare muudab eriliseks asjaolu, et ta on looduslikult kujunenud ühendus kahe suure jõgikonna – Orinoco ja Amazonase – vahel.
Samone (Piemonte)
Samone on vald Itaalias Piemonte maakonnas città metropolitana di Torinos Canaveses.
Samone kõrgus merepinnast on 250 meetrit. Asustustihedus on keskmiselt inimest ruutkilomeetri kohta.
Andrei Birov
pisi|Andrei Birov ja [[Tiit Vähi 2013. aastal]] Andrei Birov (sündinud 3. detsembril 1958 Tallinnas) on Eesti majandustegelane, poliitik ning endine riigiametnik ja diplomaat.
Samone (Piemonte)
Samone piirneb järgmiste omavalitsusüksustega: Banchette, Colleretto Giacosa, Fiorano Canavese, Loranzè, Pavone Canavese, Salerano Canavese.
Langobardide kuningriik
Liutprand: kuningriigi kõrgpunkt
7. sajandil muutus järk-järgult ka kuningriigi sotsiaal-majanduslik struktuur. Rahvaarvu kasv viis varade killustumiseni, mis suurendas langobardide arvu, kes langesid allapoole vaesuspiiri, mida tõendavad seadused, mis mõeldud nende raskuste leevendamiseks. Seevastu mõned roomlased hakkasid sotsiaalsel redelil tõusma, saades rikkaks kaubanduse, käsitöö, elukutse kaudu või omandades maad, mida germaanlased ei olnud võimelised kasumlikult majandama. Liutprand sekkus ka sellesse protsessi, reformides kuningriigi haldusstruktuuri ja vabastades vaeseimad langobardid sõjalistest kohustustest.
Samone (Piemonte)
pisi|püsti|tühi|San Rocco kirik
Karusvaablased
Vastsed
Vastsed paiknevad üldiselt puulehtedel kerra keerdununa, liikudes ringi väga harva. Karusvaablaste nooremad vastsed toituvad puulehtede pealmisest pinnast, lehtede äärtest, mõned liigid rohuliblede rootsudest. Täiskasvanud vastsed on võimelised ära sööma kogu lehe. Vastsete peamisteks peremeestaimedeks on puud perekondadest kaselised (Betulaceae), pajulised (Salicaceae) ja roosõielised (Rosaceae).
Nukkumiseks valivad vastsed jõuliste taimede rootsud, pinnase või kasutavad auke, mis on mardikate poolt uuristatud. Nukkumine võib toimuda nii tihedas kestas ehk kookonis kui kookonita. Kookoniga nukkumise puhul võib ühes kookonis nukkuda ka kaks vastset. Sel juhul moodustab vastne kookoni juba nukkuva vastse ümber. Tekib kahekambriline kookon. Nukkumine on aeglane tegevus ning teatud liikide puhul võib see võtta terve talve ja kesta kuni varasuveni.
Langobardide kuningriik
Viimased kuningad
Hildeprandi valitsemisaeg kestis ainult mõned kuud, siis tõugati ta hertsog Ratchise juhitud mässuga troonilt. Episoodi üksikasjad pole selged, kuna Paulus Diaconuse oluline tunnistus lõpeb eloogiga Liutprandi surma kohta. Hildeprand pühitseti kuningaks aastal 737 Liutprandi raske haiguse ajal, kellele see üldse ei meeldinud ("Non aequo animo accepit", nagu kirjutas Paulus Diaconus), kuigi toibudes ta nõustus valikuga. Uus kuningas nautis vähemalt alguses enamuse aristokraatia toetust, arvatavasti suure monarhi tõttu. Friuli hertsog Ratchis, kes võttis temalt trooni, tuli pika monarhia-vastase mässutraditsiooniga ja kuningliku perekonnaga võistlevast perekonnast, kuid teisest küljest võlgnes ta oma elu ja hertsogitiitli Liutprandile, kes oli talle andestanud pärast vandenõu avastamist, mida juhtis tema isa Pemmo.
Karusvaablased
Elupaik
Karusvaablased elavad seal, kus kasvavad nende peremeestaimed, mis on enamasti puud. Enim võib karusvaablasi leida pajult, paplilt ja kaselt, põõsaste hulgas pihlakalt. Paljud liigid elavad põõsastikes ja hekkides. Selle tõttu on mõnede liikide arvukus ka vähenemas, kuna hekkide arv on vähenenud ja hekipügamismeetodid täienenud. Vastsed seevastu elavad ja nukkuvad kõige enam kuslapuul ja viirpuul.
Toitumine
Vastsed on taimtoidulised, toitudes oma elupaiga peremeestaimede lehtedest, milleks on õis- või puittaimed. Valmikud toituvad vedelikest ja õietolmust.
Langobardide kuningriik
Viimased kuningad
Ratchis oli nõrk valitseja: ühest küljest pidi ta loovutama suurema tegevusvabaduse teistele hertsogitele, teisest küljest pidi ta hoolitsema selle eest, et mitte ärritada franke ning üle kõige majordoomust ja de facto kuningat Pippin Lühikest. Kuna tal ei olnud võimalik usaldada traditsiooniliste struktuuride toetust langobardide monarhiale, otsis ta tuge gasindide hulgast, nimelt kaitselepingutega kuningat ümbritseva aadli ja eriti roomlaste hulgast, mittelangobardi alamate hulgast. Need iidsete kostüümide uuendused, koos avaliku ladinameelse hoiakuga (ta abiellus roomlanna Tassiaga ja rooma kombe kohaselt; võttis tiitli princeps traditsioonilise rex Langobardorum asemel) võõrandasid üha enam langobardidest, mis sundis teda otsima tõelist meelemuutust, koos äkkrünnakuga Pentapolise linnadele. Paavst siiski veenis teda Perugia piiramisest loobuma. Pärast seda ebaõnnestumist kukkus Ratchise prestiiž kokku ja hertsogid valisid uueks kuningaks tema venna Aistulfi, kes oli juba tema järglane Cividale hertsogina ja nüüd, pärast lühikest võitlust, sundis teda Rooma põgenema ja lõpuks Monte Cassino mungaks asuma.
Aistulf oli hertsogite palju agressiivsema hoiaku poliitiline väljendus, kes tõrkus koostööst roomlaste aktiivsema osaga. Oma vallutuspoliitika jaoks pidi ta siiski sõjaväge suurendama, kuigi kergejalaväe allutatud seisundiga, kuhu kuulusid kõik rahvusgrupid kuningriigis. Sõjaväekohuslased olid kõik kuningriigi vabad mehed, nii roomlased kui ka langobardid; Aistulfi poolt välja kuulutatud sõjalised standardid mainivad mitmel korral kaupmehi, märk sellest, kuidas see klass oli nüüd oluliseks muutunud.
pisi|left|Langobardide valdused pärast [[Aistulfi vallutusi (751)]] Esialgu saavutas Aistulf märkimisväärset edu, mis tipnes Ravenna vallutamisega (751); siin esitas kuningas, asudes eksarhi palees ja vermides raha Bütsantsi stiilis, oma programmi: koondada oma võimu alla kõik roomlased, kes seni veel keisri alluvad, neid mitte tingimata langobardidega ühte sulatades. Eksarhaat ei olnud homoloogiline teiste langobardide valdustega Itaalias (sellest ei tehtud hertsogkonda), vaid säilitas enda omapära kui sedes imperii: sel viisil kuulutas Aistulf end Itaalia roomlaste silmis Bütsantsi keisri ja tema esindaja eksarhi pärijaks. Tema sõjakäigud viisid langobardid peaaegu täielikule domineerimisele Itaalias, okupeerides (750–751) ka Istria, Ferrara, Comacchio ja kõik territooriumid Ravennast lõuna poole kuni Perugiani. Ceccano kindluse vallutamisega survestas ta veelgi paavst Stephanus II kontrollitavaid territooriume, samas Langobardia Minoris oli ta võimeline kehtestama oma võimu Spoletos ja kaudselt Beneventos.
Just nüüd, kui näis, et Aistulf oli võitmas kogu opositsiooni Itaalia pinnal, õnnestus Gallias Liutprandi perekonna usurpaatorite vanal vaenlasel Pippin Lühikesel Merovingide dünastia lõpuks troonilt tõugata, kukutades Childerich III ja saades kuningaks ka de jure. Paavsti toetus oli otsustav, kuigi läbirääkimised olid käimas ka Aistulfi ja paavsti vahel (mis varsti nurjusid), ning tehti ka katse nõrgestada Pippinit, ässitades tema vastu tema venda Karlmanni.
Ohu tõttu, mida tundis frankide uus kuningas, sõlmiti ametliku kuningaks pühitsemise eest Pippini ja Stephanus II vahel leping frankide Itaaliasse saabumiseks. Aastal 754 alistati frankide poolt langobardide armee, mis oli asunud kaitsele Susa oru suudmes. Aistulf, varjununa Paviasse, pidi nõustuma lepinguga, mis nõudis pantvangide andmist ja territoriaalseid loovutusi, kuid kaks aastat hiljem jätkus sõda paavsti vastu, kes omakorda kutsus frangid. Saanud jälle lüüa, pidi Aistulf nõustuma palju karmimate tingimustega: Ravenna tagastati mitte bütsantslastele, vaid paavstile, suurendades Patrimonium Petri ("Peetruse pärandus") tuumikala; Aistulf pidi nõustuma mingi frankide protektoraadiga, oma valduste territoriaalse ühtsuse kadumisega ja märkimisväärse hüvitise maksmisega. Spoleto ja Benevento hertsogkonnad asusid kiiresti liitu võitjatega. Aistulf suri varsti pärast seda rasket alandust, aastal 756.
Aistulfi vend Ratchis lahkus kloostrist ja püüdis, algul mõningase eduga, trooni tagasi saada. Ta astus vastu Desideriusele, kes oli Aistulfi poolt pandud vastutama Tuscia hertsogkonna eest ja resideeris Luccas; ta ei kuulunud Friuli dünastiasse, paavst ja frangid ei kortsutanud tema peale kulmu ja tal õnnestus saada nende toetus. Langobardid allusid talle, et ära hoida veel üht frankide saabumist, ning Ratchis veendi paavsti poolt tagasi Monte Cassinosse minema.
Desiderius taastas targa ja vaikse poliitikaga järk-järgult langobardide kontrolli territooriumi üle, kaasates taas roomlasi, asutades kloostrite võrgustiku, mida juhtisid langobardi aristokraadid (tema tütar Anselperga sai San Salvatore kloostri abtissiks Brescias), leppides kokku paavst Stephanus II järglase paavst Paulus I-ga ja saades nimelised valdused paljudes piirkondades tõeliselt oma võimu alla, nagu tagasinõutud lõunapoolsed hertsogkonnad. Ta rakendas ka juhuslikku abielupoliitikat, andes oma tütre Liutperga frankide põlisele vaenlasele Baieri hertsogile Tassilole (763) ja andes Pippin Lühikese surres teise tütre Desiderata (kes sai surematuks Alessandro Manzoni tragöödias "Adelchi" kui Ermengarde) tulevasele Karl Suurele, pakkudes talle kasulikku toetust võitluses oma venna Karlmanni vastu.