cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Petserimaa
Omavalitsus
thumb|Petserimaa 1925. aastal (Eesti kaardi kagunurgas) Petseri Maavalitsus määrati ametisse kohaliku sõjaväekomandandi poolt 1919. aasta sügisel. Aastatel 1920–1921 tegutses Petseris Eesti Vabariigi keskvõimu esindajana Petseri maaülem Johannes Reintalu. Maavalitsused kaotati 24. jaanuaril 1934 ning moodustati ajutised maavalitsused samades ülesannetes, Petseri maavalitsuse esimees Ferdinand Trahv vabastati ametist. 19. aprillil 1938 võeti vastu Maakonnaseadus, mille alusel alustasid tööd maavalitsused ja maavolikogud. Petseri maavanemaks nimetati Vabariigi presidendi käskkirjaga Mihail Tang, kes töötas selles ametis kuni 1940. aastani. Petseri Maavalitsus tegutses aadressil Vaksali tänav 6, Petseri. Petseri maavalitsuse esimees, Johannes Reintalu (1920–1921), Dimitri Beresin, (1925–1927), Ferdinand Trahv (–1934),  Alfred Mäeloog (1934–1936), Nikolai Raag
Majandus
Petserimaa oli integreeritud üle-eestilisse majandussüsteemi, Petseris ja Petserimaal tegutsesid Eesti Panga Petseri osakond, AS Krediit Pank Petseri osakond, Petserimaa Kaubanduse Ühispank, Petseri Majaomanikkude Ühispank, Petseri Ühispank, Vilo Ühispank, Laura Ühispank, Mäe Ühispank, Värska Ühispank, Pankjavitsa Ühispank, Senno Ühispank, Laenu-Hoiu ühispank Petseris. Ühingu „Eesti Lihaeksport" Tartu Eksporttapamaja Lihatsentraal nr. 55, Petseris, Petserimaa Kooperatiiv, Kindlustusseltsi „Oma“ Petseri peaesindus, Kindlustusseltsi „Polaris" Petseri esindus, Kindlustusseltsi „Eesti“ Petseri peaesindus ja Kindlustusseltsi „Eeks-Maja" Petseri peaagentuur.
Tegutsesid Petseri Gümnaasium, Petseri Tööstuskeskkool ja Ametikool Võmmorskis, Petseri Põllunduskool Lasarevas.
Kirikukorraldus
1919. aasta juunis moodustati Eesti Piiskopkonna nõukogu määrusega 1918. aastani Vene Õigeusu Kiriku Pihkva piiskopkonda kuulunud Petserimaa kogudustest Petseri praostkond. Patriarh Meletiose 1923. aasta tomose alusel avati 29. detsembril 1924 EAÕK Sinodi otsusega Eesti Apostlik-Õigeusu Kiriku Petseri piiskopkond, piiskopkonda arvati EAÕK Tartu, EAÕK Võru ja EAÕK Petseri praostkonnad. 1923. aastal jagati EAÕK kaheks piiskopkonnaks – Tallinna piiskopkonnaks ja Narva piiskopkonnaks.
Petseri praostkonna organiseerimise algul 30. juunil 1919 tegutsesid Petserimaal järgmised kogudused: Ainult Obinitsas oli eesti kogudus, Värskas oli eesti-vene segakogudus. Kulkna, Mõla, Pankjavitsa, Taeluva (eesti-vene) ja Irboska Nikolai, Kuulja, Petseri 40 Kannataja, Saalesja, Satserinna vene-eesti kogudustes olid kirikuameteis umbkeelsed venelased. Lisja, Irboska Jumalaema, Senno, Petški ja Štšemeritsa kogudused olid puht vene kogudused.
Petseri piiskopiks pühitseti 25. aprillil 1926 setu päritolu Petseri kloostriülem Joann Bulin, piiskopkonna katedraaliks nimetati Petseri Barbara peakirik. Piiskop Joann juhatas EAÕK Narva piiskopkonda aastail 1929–1932. Petseri piiskopkonna järgmine piiskop oli Nikolai Leisman, Saksa okupatsiooni ajal sai piiskopiks senine Petserimaa praost, ülempreester Peeter Pähkel.
Petserimaal tegutsesid
Eesti Evangeeliumi Luteriusu Kiriku Võru praostkonna Laura, Petseri Peetri kogudus ning Kallivere abikogudus. Aastatel 1923–1926 ehitati Petserisse E.E.L.K. Petseri Peetri kirik.
Kõrge kuritegevuse ja elanikkonna harimatuse tõttu oli Eesti riigiasutuste tegevus Petserimaal suhteliselt enam raskendatud kui mujal Eestis.
24. mail 1939 toimus Petseris Petseri tulekahju, milles hävis kolmandik linnast, see oli 20. sajandi Eesti ala üks suuremaid rahuajal toimunud tulekahjusid.
Riigikaitsekorraldus
Vabadussõja lõpupoolel, 1919. aasta sügisel oli Eesti kindlustatud positsioonid Petserimaal umbes 1–3 km läänes hilisemast riigipiirist. Eesmine kaitsepositsioon oli põhjast lõunasse liikudes Vidovitši, Petški, Luki, Podgramje, Sagrivje, Volkova, Kassõgina, Velje järve joonel. Kaitsepositsioonidele ehitati inseneriväe töösalkade poolt välikindlustused valmis juba 1919. aasta suvel, umbes kolme kuu jooksul, enne vägede taandumist Pihkvast. Kõik valitsevad kõrgendikud olid Eesti poole käes, vaenlane oli surutud positsioonide ees laiuvale Velikaja jõe soisele madalikule.
Eesti kaitseväe 2. diviisi kaitsekavade kohaselt Velje järve – Irboska positsioon Petserimaal kattis Pihkva–Riia kivitee ja ka Irboska–Petseri maantee suunda ja Vilo– Optjoki positsioon kattis Pihkva–Petseri raudtee suunda. Vastupanupositsiooni eelserv asus joonel: Velje järve idakallas, Velje küla, Badagova, Kurkova, Davõdova, Turoki, Lopatova, Mäe-Krupska külad, Treppjärv (Drebi järv), Kuivoru (Külmoru), Kolomna oja ja Optjoki jõe läänekaldad.
Petseri sõjaväelinnak
Petseri maakonnas Õrsava järve ruumis asus Eesti kaitsejõude sõjaväelinnak, Kaitseväe Petseri laagrid: Petseri Põhjalaager (Värska laager), lõuna pool aga Petseri Lõunalaager (Petseri laager). 95 hoonet, millest enamik olid puidust kergehitised, ehitati valmis ajavahemikus 1927–1932. Põhjalaagris ehitati kasarmud sõduritele, staabihoone, elamud ohvitseride perekondadele, laagriülemale ja komandandile; pagaritöökoda, pood; 500-kohaline kasiino ja söökla ning muud abihooned. Õrsava järve vastaskaldale ehitati kasarmud suurtükiväelastele, tallid ja puutöökoda. Kahe laagri vahel asus Petseri laskeväli. Värska õppelaagris peeti ka tagavaraväelaste kordusõppusi, Noorkotkaste ja skautide laagreid ja oli ka suviti ümbruskonna põllupidajaile saaduste mahutamise turuks. Orava raudteejaama ja Värska vahel toimis bussiühendus.
Aprilli lõpul 1941 viidi 22. Eesti Territoriaalse Laskurkorpuse 182. diviis Värskasse suvelaagrisse, kus 13.–14. juunil vangistati umbes 300 eesti vanemohvitseri, kes saadeti enamasti Norilski vangilaagrisse.
Põhjalaager likvideeriti 1941. aastal. Endisele laagri lipuväljakule on ehitatud laululava ja spordiplatsile Värska talumuuseum. Muinsuskaitseamet tahab militaarmälestisena võtta kaitse alla Värskas asuva Petseri Põhjalaagri barakid. Plaani vastu seisab Põhjalaagri omanik Värska Vesi, kelle huviks oli saada taas enda omandisse Värska Originaali puurkaev number üks, mis asus Põhjalaagri territooriumil.
Petseris ja Võrus asus ka Eesti katteväeosa, 7. Jalaväerügement.
Juunipööre Petserimaal
Petseris organiseerisid 1940. aasta juunipöörde Tallinnast Petserisse saadetud vabanenud poliitvangid Nikolai Trankmann ja Sudarštsikov. Nendega liitus Petserist Duplevski, kes oli osa võtnud Hispaania kodusõjast. 28. juunil taandas K. Päts Kaitseseisukorra seaduse põhjal Petseri maavanema Mihail Tangi ja uueks Petseri maavanemaks nimetati Antsla kooliõpetaja Artur Vainola. Artur Vainola töötas hiljem Petserimaa Täitevkomitee sekretärina. Petserimaa Maavolikogu saadeti laiali 27. juulist 1940, 17. jaanuaril 1941 moodustati Petserimaa Täitevkomitee. EK(b)P Petserimaa Komitee I sekretäriks sai Aleksei Ovsjannikov, II sekretärina asus tööle Petserimaalt pärit Filipp Ristoja. ELKNÜ Petserimaa komitee sekretäriks sai Eduard Verhovitš. 21. juulil 1940 määrati Petseri poliitilise politsei komissariks NSV Liidust tulnud eestlane Pressmann. Riigivolikogu valimistel olid Eesti Töötava Rahva Liidu (ETRL) kandidaadid Petserimaal Aleksei Janson, Mihail Sõštšikov, Dimitri Kusmin ja Georg Roovik. Grigori Roovikust sai ka Petseri täitevkomitee esimees. Aleksei Janson valiti ka Riigivolikogu viieliikmelisse juhatusse, juhatuse esimehe Arnold Veimeri abiks. Petserimaalt olid Aleksei Janson ja Mihail Sõštšikov Riigivolikogu delegatsioonis, kes sõitis Moskvasse Nõukogude Sotsialistlikkude Vabariikide Liidu Ülemnõukogule ettepaneku edastamiseks Eesti Nõukogude Sotsialistliku Vabariigi astumise kohta NSV Liidu liikmeks.
7. augustil 1940 andsid Petseri linnapea Nikolai Grünthal ja abilinnapea Johannes Gangus üle Petseri linnavalitsuse asjaajamise, vara ja rahasummad siseministri poolt ametisse määratud vastsele linnapea asetäitjale Grigori Roovikule ja abilinnapea A. Pällingule. 28. oktoobri 1940. aasta Eesti NSV Rahvakomissaride Nõukogu esimehe otsuse põhjal nimetati Petseri linnapeaks Paul Kalevik.
1941. aasta jaanuaris moodustati Petseri maakonna TSN Täitevkomitee. Petserimaa täitevkomitee esimeheks sai Albert Ühtigi (Juhtigi), esimehe asetäitjaks (abiesimeheks) EK(b)P liikmekandidaat Fjodor (Theodor) Rahuküla (Rohuküla), kes oli ühtlasi Petseri Linna TSN Täitevkomitee esimees, sekretäriks Artur Vainola.
1941. aasta NSV Liidu Ülemnõukogu valimistel valiti NSV Liidu Ülemnõukogu Liidu Nõukogu saadikuks Petseri valimisringkonnas nr 704 endine poliitvang, Eesti NSV kergetööstuse rahvakomissar, EK(b)P liige Arnold Veimer ning NSV Liidu Ülemnõukogu Rahvuste Nõukogu saadikuks Petseri järveäärses valimisringkonnas nr 705 külavenelane, kommunist Ivan Savin.
Teise maailmasõja Saksa-Nõukogude sõja alguses 8. juulil 1941 hõivasid Saksa väed Petseri. Saksa väeosad jõudsid Petserimaale Marienburgi (Alulinna) suunast. Petseri linna, maakonna, valla täitevkomiteed olid selleks ajaks taganenud Venemaale. Lahkunud olid ka juba Punaväe väeosad. Petseri maakonna lõunapoolne osa, ala Laura ja Pihkva-Riia kivitee vahel, Lõuna ja Roodva vallaga, vallutati sakslaste poolt 7. juulil ja 8. juulil vallutati ülejäänud vallad lõuna pool Pihkva–Riia raudteed (Meremäe, Petseri, Vilo, Linnuse) koos Petseri linnaga. 9. juulil vallutati Senno ja Saatse vallad põhja pool Pihkva–Riia raudteed. Petserimaa põhjaosa Järvesuu, Mäe ja Kalda valda jõudsid Saksa väed kolm päeva hiljem, 12. juulil. Petserimaal tõsisemaid kokkupuuteid Saksa sõjaväel vastasega ei olnud.
Petseri maakonna likvideerine
Teise maailmasõja ajal okupeeris ja annekteeris Nõukogude Liit Eesti 1940. aastal. 15. augustil 1944 eraldati 75% Eesti NSV Petseri maakonnast Vene NFSV-le, millest moodustati Leningradi oblasti Petseri rajoon. 23. augustil 1944 eraldati Leningradi oblastist ligikaudne endise Pihkva kubermangu ala, millest moodustati Pihkva oblast. Viimase koosseisu jäi ka Petseri rajoon. Eesti NSV-sse jäänud Petseri maakonna osa likvideeriti ning liideti Eesti NSV Võru maakonnaga (hilisemad Räpina, Võru ja Põlva rajoon). Eesti Vabariigi taastamise järel 1991. aasta 20. augustil tunnustas Nõukogude Liit 6. septembril de jure Eesti Vabariiki. Eesti Vabariigi ja Nõukogude Liidu vahel jäi kehtima ajutine kontrolljoon, mis järgis Eesti NSV ja Vene NFSV administratiivpiiri. Pärast Nõukogude Liidu laialisaatmist 26. detsembril 1991 jäi ajutine kontrolljoon eraldama Eesti Vabariiki ja Venemaa Föderatsiooni.
Ehkki Eesti tõstatas iseseisvuse taastamise järel küsimuse Tartu rahulepingu järgsete piiride taastamisest, ei ole Nõukogude Liidu õigusjärglane Venemaa Föderatsioon tänini Tartu rahulepingu ja sellejärgse Eesti-Venemaa piiri kehtivust tunnustanud. Eesti loobus Venemaa koosseisu läinud alade tagasinõudmisest ametlikult 1995. aasta novembris. 18. mail 2005 kirjutasid Eesti ja Venemaa välisministrid Moskvas alla uuele Eesti-Venemaa piirilepingule. Riigikogu ratifitseeris uue piirilepingu 20. juunil 2005, lisades ratifitseerimisseadusele preambuli, milles viidati Tartu rahulepingule ja öeldi, et võrreldes Eesti Vabariigi põhiseaduse artikliga 122 on piiri osaliselt muudetud. Venemaad ärritas viitamine Nõukogude okupatsioonile ja Tartu rahulepingule ning ta võttis oma allkirja lepingult tagasi seda ratifitseerimata. Kuna Eesti Vabariigi taastamisel tugineti õiguslikule järjepidevusele, on osa Eesti ühiskonnast siiski veendumusel, et uus piirileping on põhiseadusevastane ja seega kehtetu ning de facto jätkub kontrolljoonest ida poole jäävatel Eesti Vabariigi aladel (enamikul Petserimaast ning Narva jõe taguses Viru Ingeris) okupatsioon. Seda seisukohta ei toeta Eesti riiklik poliitika.
Raudėnai vald
Raudėnai vald (leedu keeles Raudėnų seniūnija) on 2. järgu haldusüksus (vald) Leedus Šiauliai rajoonis.
Calla pindala on 208 km². 2011. aasta seisuga elas vallas 1318 inimest. Valla keskus on Raudėnai küla. Vallamaja asub aadressil Tryškių g. 6. Vallavanem on Antanas Venckus.
Kalju Lepik
Tema mälestuseks korraldatakse luulevõistlust ja talle on Koerus püstitatud mälestusmärk.
Raudėnai vald
Lisaks küladele on vallas ka Lieplaukise huutor, kus aastal 2011 elanikke ei olnud.
Neeme Põder
Neeme Põder kuulus aastail 1998–2000 tegutsenud Tallinna noorte kirjanike rühma Tallinna Noored Tegijad ja 2002. aastast rühmitusse !peatus.
Kalju Lepik
Elulugu
Kalju Lepiku sünnikoht ja noorusmaa on Koeru. Mitmendat põlve koerulane, võiks luuletaja kohta öelda, sest nii tema isa- kui ka emapoolsed vanavanemad olid pärit Koeru ümbruse küladest. Vanaisa Mihkel Leppik (1858–1930) oli 19. sajandi lõpus Koerus tuntud rändraamatukaupmehe ja rahvaluulekogujana ning luulekogu “Järvamaa laulik” (1882) autorina. Luuletaja vanemate Hilda (s. Koppelmann, 1899–1993) ja Bernhard Leopold Leppiku (1899–1937) abielu purunes varsti pärast poja sündi.
Neeme Põder
Isiklikku
Tema ema on laulja ja teatrinäitleja Mare Jõgeva, isa oli kirjanik ja kirjastuse Eesti Raamat peatoimetaja Rein Põder ning noorem vend on mälumängur Ove Põder.
Kalju Lepik
Elulugu
Väikese Kalju lapsepõlvekoduks sai vennastekoguduse palvemaja Koerus Väinjärve teel (hoone hävinud), kus ta elas koos ema ja vanaema Liisa Koppelmanniga (s. Blaufeld, 1869–1963). "Vana palvemaja saal oli minule armsaim paik. Sagedasti pidasin seal “jutlust” ja unistasin kirikuõpetaja-kutsest." (Lepik 1939) Koos vanaemaga käis väikemees sageli Koeru kirikus ja palvetundides.
1926. aastal abiellus Hilda Leppik Koeru postkontori ülema Ferdinand Vukmanniga, kes eestistas oma nime hiljem Leho Laidmaaks ja Hildast sai Helgi Laidmaa. Kalju uueks koduks sai postkontorimaja aleviku südames. Mängumaa ja sõprade ring laienes. Tema lemmikmänguasjad olid tinasõdurid ja eriti huvitav oli mängida indiaanlasi.
Haridusteed alustas ta 1928. aastal Koeru 6-klassilises algkoolis Aruküla mõisas. Edukas õppetöös, mitmekülgsete huvidega (mängis teatrilavastustes, laulis kooris, võttis klaveritunde), sõbralik ja abivalmis koolivend – sellisena on Kalju meelde jäänud oma õpetajatele ning koolikaaslastele. Tema lemmikainete pingereas oli esikohal matemaatika, järgnesid kirjandus ja ajalugu. Algkoolist sai alguse K. Lepiku sõprus raamatutega. Noor inimene on kõigesööja. Olgu see siis “Garibaldi” või Tuglas, Juhan Liiv või “Rinaldo Rinaldini”. Kõik kõlbab. Hea kirjanduse vastu äratas huvi algkooli emakeeleõpetaja Anna Juur, kes ei piirdunud ainult õppeprogrammis ettenähtuga, vaid tutvustas ka uudiskirjandust. "Lugedes Eduard Vilde “Mahtra sõda”, taipasin esimest korda, kuidas kirjandusteos oli üles ehitatud, mõistsin kompositsiooni ja stiili. Sügavad jäljed jättis ka Tuglase “Liivakell”. Esimesed kirjanduslikud katsetused tegin “Liivakella” eeskujul. Juhan Liivi luule oli siis ja on ka nüüd mulle väga südamelähedane. Koidula salmid jätsid mu võrdlemisi külmaks." (Lepik 1989 : 1408)
Nooruki esimene suleproov, proosapala “Mida jutustavad vanad puiestee kased?” avaldati Koeru Õppurite Ühingu “Järvala” ajakirjas Lõke 1933. aastal Mesikäpa varjunime all.
"Noor Lepik harrastas ka sporti, saavutades paremaid tulemusi kaugus- ja kõrgushüppes ning 100 meetri jooksus. Kui olla sügavmõtteline, võib ju öelda, et need alad vastavad kirjanduses luulele, nõuavad lühiajalist, aga seda intensiivsemat pingutust." (Ristikivi 1970 : 111) "Kergejõustiku kõrval oli nooruki teiseks meelisalaks jalgpallimäng. Selleaegsete noorte suur eeskuju oli Tipner, Eesti Zamore, ja ka Lepik oli algul väravavaht, hiljem mängis edurivis paremsisemist. Mängiti isegi nii võimsate vastastega nagu Paide Järvapojad”. (Ristikivi 1970)
1934. aastal lõpetas K. Lepik Koeru algkooli. Nende peres kasvas selleks ajaks neli last: Kalju ja tema poolõed Leegi (1927), Milvi (1930–1998) ja Aino (1933–1971). Majanduskriisiaastaist tingitud ainelise kitsikuse tõttu pidi Kalju edasiõppimise aastaks katkestama. Haridus pidi andma ameti ja kindlustama majanduslikult elu tulevikus. Selline oli perekonna soovitus kooli valikul.
"1935. aastal alustas ta õpinguid Tartu kaubanduskeskkoolis, kus õpetatavad eriained (eriti plakatkunst) talle meeldivaiks osutusid. Kui võtta kokku Kalju Lepiku huvialad koolipoisipäevil Tartus, saame imponeeriva nimestiku, nii et peab imestama, kuidas tal kõigeks aega jätkus. Sest peale kirjanduse, kunsti, teatri, muusika ja kino leidus tal aega ka rahvaülikooli loengute jaoks. Seal kuulas ta ettekandeid eesti rahvamuistendeist ja õppis kõnekunsti Valmar Adamsi juhtimisel. /—/ Aga vaimsete harrastuste kõrval ei kaotanud ta ka Tartus oma spordihuvi. /—/ Ta on tüüpiline näide maanoorukist, kes kultuurilätete juurde sattudes ahnelt neelab kõike, mis talle seni on olnud kättesaamatu. Ülikoolilinn Tartu on talle ennekõike suur intellektuaalne seiklus." (Ristikivi 1970)
1939 oli Kalju Lepikule õnnelik aasta: ta lõpetas kaubanduskeskkooli ja hea lõputunnistus võimaldas tal ilma sisseastumiseksamiteta jätkata õpinguid kommertsgümnaasiumis (1939–1941) ning ta debüteeris luuletajana. Kooliajakirjas Iloli ilmus tema esimene trükitud luuletus “Kalal”. Tartu kooliajakirjades Iloli ja Tuleviku Rajad avaldati aastatel 1939–1940 K. Lepiku luuletusi, mis võistlustel auhindu pälvisid. 1939. aastal ilmus ka “Tähtede poole”, III auhinna saanud pikem proosavormis teos.
Kalju Lepiku noorusaega on lähemalt vaadelnud Karl Ristikivi ja essee vormis analüüsinud, kuidas üks luuletaja oma tee alguseni jõudis. (Ristikivi 1970:111)
Sõja tõttu viibis vastuvõtt Tartu ülikooli ja Lepik töötas vahepeal Ulila jõujaama peakontori raamatupidamisosakonnas. 1942. aasta sügisel avati ülikoolis filosoofiateaduskond ning K. Lepik asus õppima Eesti ja Põhjamaade ajalugu ning arheoloogiat, kuid juba järgmisel kevadel mobiliseeriti ta tööteenistuslasena Saksa sõjaväkke.
"Saabus 1944. aasta ärev sügis. Uskusime terve mõistuse kiuste Eesti vabariigi uuestisündi. Vabadussõja päevade kordumist. /—/ Me ei mõtelnud mõistusega, vaid südamega. Kainenemine tuli alles siis, kui Tallinn langes." (Lepik 1989 : 1409) Neil oli valida: kas minna koos taganevate sakslastega Saksamaale või anda end sõjavangina Punaarmee kätte. Vastuvõetamatud olid aga mõlemad variandid. Tuli leida kolmas võimalus ja tal õnnestuski põgeneda Hiiumaalt Rootsi.
K. Lepik töötas esialgu Mörby haigla köögis Stockholmi lähedal, hiljem raadiovabrikus, ajakirja Kodukolle toimetussekretärina, Esselte trükikojas trükkija abina ja Kuningliku Statistika Keskbüroos, seejärel raamatupidajana Stockholmis. Ta õppis paar korda lühikest aega Stockholmi ülikoolis arheoloogiat ja etnograafiat, jätkas Tuulisui rühma tegevust, osales koguteose “Homse nimel” (1945) ja ajakirja Sõna (1948–1950, 1956) toimetamisel.
1949. aastal abiellus Kalju Lepik Valgast pärit neiu Asta Priuhkaga. 1952. aastal sündis neil poeg Ott. Loominguliselt kõige viljakamaks on luuletaja nimetanud perioodi 1947–1951, kui ilmusid luulekogud “Mängumees” (1948), “Kerjused treppidel” (1949) ja “Merepõhi” (1951).
Stockholmi tagasi jõudnud, sõitis poisikeseohtu mootorrattur mu poja tänaval surnuks.
“Kivimurd” ilmus Bernard Kangro hoolitsusel Oti sünnipäevaks 4. oktoobriks.
Ma ei tea, milliseks oleks kujunenud mu luulelooming, kui meelemasendus poleks sundinud mind pikaks ajaks vaikima. Alles seitse aastat hiljem ilmus uus luulekogu “Kollased nõmmed”. Siin vallutab inimene kosmost. Isamaa on lõhestatud kaheks. Domineerivad sügise värvid. Ainult üksikud “Värvilised laulud” meenutavad möödunud helgeid päevi. Ristidele langeb tinakarva lumi. Isegi rütm jõuab mõnikord “ära ära ära” raiumiseni ja pildikiri ristide ridadeni.
Luulekogudest on “Kivimurd” mulle kõige südamelähedasem. Raamatus “Muinasjutt Tiigrimaast” jõuan ma kõige lähemale oma Jumalale. Kodumaast ja kodumaa kaotusest kõnelevad kõik kogud." (Lepik 1989:1412)
1961. aastal sündis Lepikutel tütar Aino, kes omandas juristihariduse. Ta on abielus Jorma von Wireniga, peres on poeg Illimar (s. 1989) ja tütar Mari (s. 1998). Varsti pärast Eesti taasiseseisvumist sai Wirenide pere elukohaks Tallinn ja Aino asus tööle Välisministeeriumisse 1994. aastal.
1990. aasta kevadel külastas Kalju Lepik koos abikaasa Astaga esimest korda pärast ligemale pool sajandit kestnud maapagu sünnipaika, ema ja õde Koerus. Sügav meeleliigutus valdas luuletajat Aruküla mõisas, oma vanas koolimajas, oma kunagises klassiruumis. Südamlikud olid kohtumised koolipere ja Koeru rahvaga.
Hiljem käisid Lepikud sageli Koerus, kuigi nende elukohaks jäi endiselt Stockholm. Need olid meeldivad ja oodatud kohtumised.
Luuletaja 1999. aasta maiks kavandatud Koeru tuleku katkestas aga surm Tallinnas Mustamäe haiglas lehekuu viimase pühapäeva hommikul. Matusetalitus toimus 3. juunil Tallinna Toomkirikus, peied rahvusooperi Estonia Talveaias. Urn luuletaja põrmuga sängitati mulda Metsakalmistul. Täitus luuleridades väljendatud soov.
Ma sõnaga kurja salvand, sa oled mu üle valvand, mu kodumaa. Ma usun, saan sõmera alla, su varjava mulla alla, mu kodumaa. (“Mu kodumaa”, kogust “Kivimurd”, Lepik 1990:196)
K. Lepik on esitanud oma loomingut ja teinud ettekandeid Rootsis, Soomes, USA-s, Kanadas, Itaalias, Eestis. Tema luulet on ilmunud inglise, rootsi, soome, karjala, itaalia, prantsuse, saksa, hollandi, ungari, vene, läti ja leedu keeles.
Hariduskäik
1943. aastal sundmobiliseeriti Lepik Saksa sõjaväkke, sõjaväeüksusega Hiiumaal viibides läks ta metsa peitu ja 1944. aastal põgenes Rootsi. Ta õppis lühikest aega Stockholmi Ülikoolis arheoloogiat ja etnograafiat.
Looming
Kalju Lepik avaldas esimesed luuletused 1939. aastal õpilasajakirjades, muu hulgas ajakirjades Iloli ja Tuleviku Rajad. Nii vormilt kui ka teemadelt mitmekülgses luules leidub võitleva hoiakuga isamaalüürikat ja eleegilisi ühiskonnasüsteemide ning neis muganenud inimeste pihta sihitud satiiriga luuletusi. Tunnuslikud on omapärane ja jõuline kujundlikkus ning rohked rahvalaulu väljendusvahendid ja vihjed eesti luuleklassikale. Leidub paatoslikke isamaaluuletusi, romantilise hõnguga meenutusi sõjaväeaastaist. Autori isikupärast laadi toetab juba esimestes kogudes omamoodi võllahuumor, millega tõrjutakse sisemist ängistust. Hiljem on Lepik kasutanud mitmesugust kujundkeelt. Ühelt poolt vabavärss, ootamatud kujundiseosed, teiselt poolt süveneb laululine alge, rahvalaulu stiilielementide ja tuntud kirjanduslike motiivide kasutamine. Lepiku luuletajanatuuris on tugevasti skeptilisust, pessimismi. Hilisemas loomingus suhtub ta eitavalt igat tüüpi poliitilisse võimu ja ka suuresõnalistesse patriotismiavaldustesse.
Kalju Lepik on avaldanud ligi 20 luulekogu.
Valikkogud Kalju Lepik koostas ja toimetas Gustav Suitsu "Kogutud luuletused" (Uppsala 1963) ning albumi "ESTO 80" (Stockholm 1982).
Ühiskondlik tegevus
1940. aastal asutas Lepik Tartus kirjandus- ja kunstirühmituse Tuulisui ning jätkas pärast sõda selle juhtimist Stockholmis.
Kalju Lepik kuulus paljudesse eesti pagulasorganisatsioonidesse. 1982. aastast oli ta Välismaise Eesti Kirjanike Liidu esimees.
Ta valiti 1970. aastal Eesti Komitee Asemike Kogusse.
Isiklikku
Aino Lepik von Wirén on Kalju Lepiku tütar.
Shanxi
Shanxi on provints Hiinas.
Haldusjaotus
Provints jaguneb 11 ringkonna tasemel haldusüksuseks (kõik ringkonna õigustes linnad):
Need on omakorda jaotatud 119 maakonna tasemel haldusüksuseks.
Rahvastik
2000. aasta rahvaloenduse andmetel oli Shanxi provintsi elanikest hiinlasi 99,7% ja hueisid 0,2%.
Rida (muusika)
Rida on muusikas kahetähenduslik sõna:
Henry Gleason
Henry Allan Gleason (1882–1975) oli ameerika ökoloog ja botaanik.
Gleason esitas koosluste ja nende arengu (suktsessiooni) individualistliku käsitluse, mille kohaselt kooslus pole tervik, vaid pigem seda moodustavate liikide konglomeraat.
Gleasonile vastandub oma vaadete poolest Frederic Clements, kes esindab holistlikku kooslusekäsitlust.
Frederic Clements
Frederic Edward Clements (16. september 1874 – 26. juuli 1945) oli ameerika taimeökoloog ja koosluste suktsessiooni õpetuse pioneer.
Clementsi vaate kohaselt on kooslused isereguleeruvad tervikud, mis arenevad tasakaaluoleku ehk kliimaksi suunas. Clementsit arvatakse holistliku suuna esinadajate sekka ökoloogias.
Riikide paremusjärjestus 1968. aasta suveolümpiamängudel
I koht andis 7, II koht 5, III koht 4, IV koht 3, V koht 2 ja VI koht 1 punkti. Igal medalialal anti kokku välja 22 punkti.
Riistvõimlemises jäädi 2 juhul esikohta jagama. Kumbki sai kuldmedali, aga 6 punkti. 3 korda jäädi 4.–5. kohta jagama. Tabelis on see märgitud 4. kohana, aga 2,5 punktiga.
Poksis pronksmedalikohtumist ei peetud. Mõlemale poolfinaalis kaotanule anti pronksmedal, aga paremusjärjestusse 3,5 punkti.
Maadluses jäädi kord jagama 6.–7. kohta ja kord 6.–8. kohta. Tabelis on see märgitud 6. kohana, aga vastavalt 0,5 ja 0,33 punktiga.
Zelenodolsk
Zelenodolsk on linn Venemaa Tatarstani Vabariigis, Zelenodolski rajooni keskus, Tatarstani suuruselt viies linn. Asub Volga jõe vasakul kaldal.
Linnaõigused sai 1932. aastal. Zelenodolsk on raudteesõlm, raudteeühendus on Kanaši, Kaasani ja Joškar-Olaga.
1989. aasta rahvaloenduse andmetel oli Zelenodolski elanikest venelasi 67% ja tatarlasi 29,1%. 2010. aasta rahvaloenduse andmetel oli Zelenodolski elanikest venelasi 61,6% ja tatarlasi 35,4%.
Johann von der Recke
Johann von der Recke (umbes 1480 – 18. mai 1551) oli Liivi ordumeister 1549–1551.
Johann von der Recke vanemad olid Johann von der Recke ja Tuba von Torck. Ta astus Liivi ordusse küllaltki hilises eas, sest veel 1514. aastal oli ta Vestfaalis ilmik. Tõenäoliselt 1520. aastate alguses tuli ta Liivimaale, kus oli 1523–1525 majandusametnik (Schäffeskumpan) Võnnus, 1531. aastal sai temast aga ühe olulisema orduvalduse, Aluliina (Alūksne, saksa Marienburg) komtuur. Alates 1535. aastast oli ta Viljandi komtuur. 1541. aastal nimetas ordumeister Hermann von Brüggenei ta enda koadjuutoriks. Nagu Brüggenei, toetas ka Recke ordu säilitamist. Tõenäoliselt toetas ta erinevalt oma protestantlusse kalduvast eelkäijast pigem katoliiklust.
1542. aastal hankis koadjuutor Recke Saksa kuninga Ferdinand I käest reskripti, mis oleks talle andnud õiguse valvata kõigis Liivimaa piiskopkondades, eriti Riia peapiiskopkonnas, selle järele, et seal saavad ametisse ainult katoliiklust toetavad vaimulikud. See oli otseselt suunatud protestantliku peapiiskopi Wilhelm von Hohenzollerni vastu, ent võis piirata ka teiste piiskoppide õigusi, seetõttu lükati see reskript 1546. aastal Liivimaa maapäeval Volmaris tagasi.
Johann von der Recke lühikesel ametiajal valitses Liivimaal rahu. Samas sattus ta ordu sees vastuoludesse, kuna jättis ka ordumeistriks saamise järel Viljandi komtuurkonna enda võimu alla. Lisaks püüdis ta koos oma venna või nõo Tartu piiskopi Jodokus von der Recke ning Saare-Lääne ja Kuramaa piiskopi Johannes von Münchhauseniga lahendada Riia linna ja peapiiskopi tüli. 1550. aasta sügisel tabas Recket atakk, mis halvendas ta tervist oluliselt. 1551. aastal laastas Liivimaad epideemia, tõenäoliselt katk. Ka ordumeister suri arvatavasti sellesse.
Lisaks Tartu piiskopile Jodokus von der Reckele viibis tema ajal Liivimaal teisigi tema sugulasi, mõned neist ka Liivi ordu liikmetena.
Primaarne skleroseeriv kolangiit
Väga harva esinev haigus. Haiguse põhjus ei ole selge.
Lesila
Lesila on loivaliste koondumispaik maismaal või jääl.
Enamasti on lesilad püsivad. Seal viibitakse suvel mõni kuu. Seal sünnitatakse, paaritutakse ja vahetatakse karva.
Oss (Holland)
pisi Oss on linn Hollandis Põhja-Brabandi provintsis, Ossi valla keskus.
Põualibliklased
Põualibliklased on päevaliblikate sugukond. Neid umbes 500 liiki, kellest Eestis elab 11. Põualibliklased elavad stepis ja mäestikualal. Nad on valkjad, kollased või oranžid, mustakirjalised (troopikas on ka värvilisemaid variante). pisi|[[Põualiblikas]] Põualibliklaste hulgas on mitmeid tuntud aia-põllukahjureid. Köögiviljaaedades lendavad sageli ringi valgete tiibadega suur-kapsaliblikad, kelle röövikud toituvad mitmetel ristõielistel taimedel ("kapsaussid"). Köidisnukk, mis kinnitub tagakeha tipu ja võrgendniidi abil aluse külge.
Eesti liigid
Väga tavalised on Eestis väike-kapsaliblikas ja naeriliblikas. Kevadel on üks esimesi välja ilmuvaid päevaliblikaid kollasetiivaline lapsuliblikas. Eestis talvituvad põualibliklased nukkudena.
pisi|[[Naeriliblikas Pae pargis]] pisi|[[Väike-kapsaliblikas Pieris rapae]]
Bordžomi
Bordžomi on linn Gruusia Samtshe-Džavahhethi piirkonnas, Bordžomi rajooni halduskeskus. Asub Kura jõe orus, Bordžomi-Haragauli rahvuspargi idaservas.
Bordžomi on kuurortlinn, mis on tuntud boržommi mineraalvee poolest, mida saadakse linnalähedastest allikatest. Tööstustoodang oli 2005. aastal 10 suuremas ettevõttes 68,3 miljonit lari.
Taliolümpia kandidaatlinn
Bordžomi oli (koos Bakurianiga) 2014. aasta taliolümpiamängude kandidaatlinn, kuid langes konkurentsist välja 22. juunil 2006, kui ROK ei valinud teda järgmisse ringi.
Liibanon Eurovisiooni lauluvõistlusel
Liibanon ei ole kunagi osalenud Eurovisiooni lauluvõistlusel. Liibanoni rahvusringhääling Télé Liban pidi minema 2005. aasta Eurovisiooni lauluvõistlusele Aline Lahoudi esitatava lauluga "Quand tout s'enfuit", kuid jäi võitlusest eemale Liibanoni seaduste tõttu, mis keelavad Iisraeli sisu ülekandmist televisioonis.
Eelvalik
2004. aasta oktoobris teatas Télé Liban, et Liibanon teeb oma debüüdi 2005. aasta Eurovisiooni lauluvõistlusel Kiievis. Novembris avalikustati, et Liibanoni sõidab esindama Aline Lahoud ning 2005. aasta veebruaris kinnitati, et tema esituses kõlab prantsuskeelne laul "Quand tot s'enfuit", mille heliloojad on Jad Rahbani ja Romeo Lahoud.
Eemalejäämine
2004. aasta detsembris teatas Télé Liban, et majanduslikud raskused sunnivad riiki eemale jääma. Viis päeva hiljem teatas EBU, et jõudis Liibanoni rahvusliku ringhäälinguga kokkuleppele ja Liibanon lisati osalejate ametlikku nimekirja.
Märtsi alguses ei lisanud Liibanoni rahvuslik Eurovisiooni veebisait osalevate riikide nimekirja Iisraeli. EBU palus Télé Libanil parandada see puudus 24 tunni jooksul või ootab riiki ees diskvalifitseerimine võistluselt. Leheküljelt kustutati seejärel kogu osalejate sektsioon ja asendati lingiga Eurovisiooni ametlikule leheküljele.
Hiljem samal kuul küsis EBU Télé Libanilt kinnitust, kas nad näitavad kogu võistlust, sealhulgas Iisraeli laulu, ilma katkestusteta. Télé Liban ei saanud garanteerida selle nõudmise täitmist, sest Liibanonis on keelatud näidata Iisraeli-sisulisi ülekandeid. 18. märtsil 2005 teatas Liibanon oma eemalejäämisest Eurovisiooni lauluvõistlusest. Kuna Télé Liban loobus peaaegu kolm kuud pärast tähtaega, kaotas ringhääling trahviks oma osalustasu ja sai kolmeaastase osalemiskeelu.
Piret Peiker
Piret Peiker (sündinud 11. detsembril 1971) on eesti kirjandusteadlane ja tõlkija.
Ta lõpetas aastal 1990 Tartu 2. Keskkooli.
Koeru vald
Koeru vald oli kohalik omavalitsusüksus Eestis Järva maakonna idaosas.
Vald moodustati 20. veebruaril 1992 Koeru külanõukogust.
Ajalugu
Koeru valla omavalitsuslik staatus kinnitati aastal 1992.
Järva-Jaani Vallavolikogu tegi 28. jaanuaril 2016 ettepaneku Albu, Ambla, Imavere, Järva-Jaani, Kareda, Koeru, Roosna-Alliku ja Koigi valla ühendamiseks Järva vallaks. Koeru Vallavolikogu otsustas läbirääkimiste käigus ühinemisest loobuda ja liituda hoopis Rakke vallaga. Sellele vaatamata otsustas Vabariigi Valitsus 2017. aasta juunis liita Koeru vald moodustatava Järva vallaga. Sundliitmise otsuse vaidlustas Koeru Vallavolikogu Riigikohtus. 4. oktoobril 2017 jättis Riigikohtu põhiseaduslikkuse järelevalve kolleegium vallavolikogu taotluse rahuldamata.
Haldusjaotus
1939. aastani eksisteerinud Koeru vald jaotati nii, et praeguse Koeru valla territoorium kattus suuremalt jaolt tollase Väinjärve valla territooriumiga. 1950. aastal vallad kaotati.
Alevik
Koeru
Loodus
Koeru vald asub Järvamaa idaosas, Pandivere kõrgustiku lõunanõlval ja Endla nõo põhjaalal. Koeru vald on põllustatud ja tihedasti asutatud.
Jõed ja järved
Endise Koeru valla territooriumil asub Järva maakonna suurim järv – Väinjärv. Valla lõunaosas voolavaid Võrtsijärve-Peipsi vesikonda kuuluvad Põltsamaa jõgi ja tema lisajõed Preedi, Oostriku ja Võlingi oja. Mullastiku moodustavad leetunud ja leostunud kamar-karbonaatmullad.
Pinnamood
Endise Koeru valla alad asuvad suhteliselt kõrgel Kroonilinna nullist. Koeru telemasti taldmik Kapu külas Haagi mäel asub 106 m kõrgusel merepinnast. Väinjärv asub 79,3 meetri kõrgusel.
Allikad
Endla looduskaitseala asus Koeru valla territooriumil. Koeru alades olid Norra allikad. Allikavesi oli ka Koeru valla suurim loodusrikkus. Allikaveed kanduvad edasi Norra ojja ja Oostriku jõkke. Norra allikate Oostriku allikajärv, Värviallikas, Voltre Kaevuallikas on suured vaatamisväärsused. Suurimaks vaatamisväärsuseks Koeru vallas oli Purskav allikas.
Šakyna vald
Šakyna vald (leedu keeles Šakynos seniūnija) on 2. järgu haldusüksus (vald) Leedus Šiauliai rajoonis.
Valla pindala on 148 km². 2011. aasta seisuga elas vallas 1361 inimest. Valla keskuseks on Šakyna alev (2011. aasta seisuga 382 elanikku). Vallamaja asub aadressil Šiaulių g. 18. Vallavanem on Artūras Žilinskas.
Lisaks küladele on vallas ka Skobiškėsi huutor (aastal 2011 seal elanikke ei olnud).
Pikapäevataimed
Pikapäevataimed on taimed, mis vajavad õitsemiseks üle 12 tunni päikesevalgust. Pikapäevataimed õitsevad enamasti (hilis)kevadel või (vara)suvel, mil päevapikkus on võrreldes ööga kõige suurem.
Päevapikkuse teevad need taimed kindlaks pigment fütokroomiga.
Eristatakse obligatoorseid ja fakultatiivseid pikapäevataimi: obligatoorsed on näiteks kaer (Avena sp), ristikhein; fakultatiivne aga hernes.
Moment
Sõna "moment" on mitmetähenduslik.
Muusikas on sõnal "moment" mitu tähendust.
Dick Van Dyke
thumb|Dick Van Dyke Dick Van Dyke (õieti Richard Wayne Van Dyke; sündinud 13. detsembril 1925) on USA näitleja, kes on võitnud Emmy auhinna.
Tants aurukatla ümber
"Tants aurukatla ümber" on 1971. aastal ilmunud Mats Traadi romaan, mis tugineb eesti talupojaromaani traditsioonile. Esimest korda ilmus romaan ajakirja Looming kahes numbris aastal 1970.
Romaanis on viis peatükki, kus valgustatakse "tantsus" läbi viis ajahetke, mis esindavad eesti maaelu. Romaanis valitseb argine õhkkond. Kuid samal ajal ei puudu pidulikud toonid. Igas "tantsus" juhtub ka naljakaid hetki. Kaunis või kurb põimub tihti koomilisega.
Romaan on tõlgitud kümnesse keelde.
"Tantsu aurukatla ümber" lavastas Voldemar Panso Draamateatris 1973. aastal.
Hirsnik
Hirsnik oli talupojast kohaliku kohtu liige keskaegsel Liivimaal.
Tants aurukatla ümber
Filmi "Tants aurukatla ümber" lavastas Peeter Simm 1987. Selles on viiele novellile-tantsule kirjutatud juurde ka kuues, mille tegevusaeg on talvel 1987.
Hirsnik
Hirsnik määrati kas mõisniku või talupoegade kogukonna poolt kohaliku kohtu, tavaliselt adrakohtu liikmeks, kelle ülesandeks oli kohalike tülide lahendamine. Enamasti olid nad tavaõiguse head tundjad, kes ametlikult võisid lahendada kõiki tülisid, mis polnud piisavalt tähtsad, et sellega pidanuks tegelema kõrgema astme kohus, maaisand. Tegelikult langetas lõppotsuse siiski mõisnik, kuid kui otsus otseselt temasse ei puutunud, võisid hirsnikud ka iseseisvalt otsustada.
Friedrich Wilhelm Borm
Friedrich Wilhelm Borm (12. detsember 1812 Königsberg – 17/29. mai 1881 Pärnu) oli eesti trükkal.
Ta töötas Tallinnas ja alates 1840. aastast Pärnus, trükkides ka arvukalt eestikeelseid trükiseid (nende hulgas ajaleht Perno Postimees).
Lühipäevataimed
Lühipäevataimed on näiteks maasikas, tubakas, mais.
Vaata ka
Short day plant
Taola
Taola ehk Eestimaa Budistlik Vennaskond oli Eestis aastatel 1982–1988 tegutsenud budistlik ühendus. Taola rajas Vello Väärtnõu.
Taola töös osales ka Arno Arrak, kes tegi esimesed thankad Eestis: Valge Tara ja Avalokitešvara.
Lisaks aitasid kaasa tölke tööle veidi Tiina Hallik ja Anu Rootalu.Muud funktsiooni neil ei olnud Taolas. Taola ümber kogunes küllalt suur hulk budismi huvilisi. Taola tegutses Kadriorus alates 1982. aastast kuni 1988. aastani, kui Väärtnõu Gorbatšovi ajal NSV Liidust välja saadeti. Väärtnõu suundus Rootsi.
Taola eesmärk
Taola tegevuse eesmärgiks oli budistliku mõttelaadi ja ideede propageerimine Eestis.
Taolas trükiti ka Esimesed Eesti budistlikud thankad siiditrükis -   Valge taara ja Avalokitshvara autor Arno Arrak. Taolat külastasid ka Eestis laamad Burjaatiast.
Budistlik Vennaskond tegeles budismialase kirjanduse tõlkimisega (inglise, vene, saksa, soome keelest), paljundas ja levitas budismi teemaliste teoste tõlkeid Eestis. Taola andis välja esimese eestikeelse tiibeti keele õpiku.
Pent Nurmekund õpetas taolastele vanamongoli keelt. Taolas sooritati ka Budistlike rituaale.
Taola tõlkis budistlikku kirjandust ning tegeles budistliku kunstiga. Taola rajas viis - 5 stuupat Eestis: esimese stuupa Pangarehele Jüri Arraku suvekodusse, kolm stuupat Ridalasse Siim Jõesaare maja lähedale.
Liikmeid
Tuntumate liikmete hulka kuulusid Vello Väärtnõu, Arno Arrak, Jüri Saard, Tõnis Promet ning Ants Luik.
Pundenik
Pundenik on keskaegse Eesti talupoja sotsiaalne kategooria.
Pundenik oli sarnaselt üksjalaga väiksema maksukoormusega kui näiteks adratalupoeg. Pundenik pidi maksma kaks punda (tündrit) vilja, muid kohustusi polnud. Tavaliselt olid pundenikud majanduslikult paremal järjel kui üksjalad.
Heike Drechsler
Karjääri algusaastatel oli ta kõrgel tasemel nii sprindis kui ka kaugushüppes, kuid hiljem keskendus ainult kaugushüppele. Karjääri ajal ei jäänud ta keelatud ainete kasutamisega vahele, kuid tippspordist loobumise järel on ta tunnistanud, et kasutas tulemuste parandamiseks dopingut.
Drechsler parandas kaugushüppe maailmarekordit kaks korda. Ta hüppas 7.44 m Ida-Berliinis 22. septembril 1985 ja 7.45 m Tallinnas 21. juunil 1986. Viimast tulemust kordas ta Dresdenis 3. juulil samal aastal. Tema isiklik kaugushüpperekord on 7.48 ja ta on hüpanud võistlustel üle 400 korra üle seitsme meetri. 1982. aastal hüppas ta juunioride maailmarekordiks 6.98 m.
200 m jooksus Drechsler kordas Marita Kochi maailmarekordit 21,71 29. juunil 1986 Jenas ja kordas sama tulemust kaks kuud hiljem Stuttgardis. Tol ajal olid tema nimel korraga nii kaugushüppe kui ka 200 m jooksu maailmarekord.
Ookean
pisi|Maailma viis ookeani ning nende ligikaudsed piirid pisi|Atlandi ookeani pind Ookean on maailmamere suurem osa. Ookeanid katavad ligikaudu 70,8% Maast ja sisaldavad 97% Maa veest. Maal eristatakse viit erinevat ookeani: Vaikne ookean (suurim), Atlandi ookean, India ookean, Lõuna-Jäämeri ja Põhja-Jäämeri (väikseim). Vaikse ja Atlandi ookeani põhja- ning lõunaosa ei ole eraldi ookeanid.
Ookeanid katavad umbes 361 000 000 km2 planeedist. Ookean on Maa hüdrosfääri peamine komponent ja seega eluks Maal hädavajalik. Ookean mõjutab kliima- ja ilmastikumustreid, süsinikuringet ja veeringet, toimides tohutu soojusreservuaarina. Et ookeanid katavad proportsionaalselt suurema osa lõunapoolkerast (81%) võrreldes põhjapoolkeraga (61%), siis esineb märkimisväärseid erinevusi poolkerade ilmastikus.
Ookeanid on kõige soojemad märtsis.
Aero L-39
Areng
L-39 esmalend toimus 4. novembril 1968. 1971. aastast hakati Nõukogude Liidu, Tšehhoslovakkia ja teiste Varssavi Pakti riikide tellimusi täitma. Ajavahemikus 1971–1999 valmis 2921 Albatros L-39/59 pere lennukit. Neid on eksporditud 16 riiki, lisaks juba nimetatud riikidele ka Vietnami, Rumeeniasse, Bulgaariasse, Kuubasse, Iraaki ja Alžeeriasse.
1980. aastate alguses alustati L-39C baasil uuendatud lennuki L-39MS loomist, millele paigaldati võimsam mootor, tugevdati keret, pikendati ninakoonust ja uuendati avioonikat. L-39MS sai uuema arenduse käigus nimeks L-59, esmalend tehti 1. oktoobril 1986.
Modifikatsioonid
thumb|right|Eesti L-39 lennul 300px|right|Aero L-39 plaan
Kasutus Eestis
Eesti Õhuvägi rendib juba alates 2011. aastast kahte õppelennukit L-39. Lennukid on kasutusel sihitajate väljaõppeks ning treeninguks ja ka õhutuletoetuse tulejuhtide treeninguks. Eesti lennukeid kasutab oma tulejuhtide ja sihitajate treeninguks ka Läti sõjavägi.
Esimesed neli aastat rentis õhuvägi L-39 lennukeid Läti firmalt SIA «K. S. AVIA». 2015. aastal sõlmiti uus 4-aastane leping firmadega Aerohooldus OÜ ja SKY LLC.
Kirikuvalla
Kirikuvalla on küla Jõgeva maakonnas Põltsamaa vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Puurmani valda.
Keete Ainver
Keete Ainver (kuni 1934 Keete Lillimägi; 16/29. detsember 1905 Helme kihelkond, Patküla vald – 28. jaanuar 1994 Sundbyberg, Stockholmi lään) oli eesti kirjanik.
Ta sündis Akki talu omaniku seitsmelapselise pere neljanda lapsena. Õppis Tõrva (Soesaadu) algkoolis, Helme kihelkonnakoolis (Köstrimäel) ning 1925. aastal lõpetas Tõrva ühisgümnaasiumi. Aastatel 1925–1931 õppis Tartu ülikooli filosoofiateaduskonnas eesti keele ja kirjanduse erialal (aineteks veel pedagoogika, rahvaluule, etnograafia), lõpetades cum laude.
Jutukeste ja luuletuste kirjutamist oli ta alustanud üsna noorelt, ajakirjanduses debüteeris ta luuletustega 1932. aastal.
Tiiu Keskpaik
Tiiu Keskpaik (24. märts 1937 – 26. jaanuar 2022) oli eesti bioloog.
Keete Ainver
1932–1940 oli ta eesti keele õpetaja Valga Reaalgümnaasiumis. 1934. aastal abiellus Tartu Pauluse kirikus Eduard Ainveriga. 1938. aastal sündisid kaksikud tütred. 1930. aastatel algas ka tõsisem kirjanduslik tegevus.
Tiiu Keskpaik
Ta töötas 1960ndail Tartu Linna Noorte Naturalistide Jaamas õpetajana, hiljem Zooloogia ja Botaanika Instituudis ning pikka aega Eesti Looduse toimetuses. Ta tõlkis saksa keelest eesti keelde Konrad Lorenzi töid.
Keete Ainver
1940. aastal kolis pere Tallinna. Samaks aastaks valmis taluteemalise triloogia esimene raamat "Rongatare". 1942–1944 õpetas Ainver eesti keelt Gustav Adolfi gümnaasiumis, olles samal ajal Riigi Ringhäälingu saadete korraldaja. Seal loeti ette tema novelle, jutukesi lastesaadetele, esitati kuuldemänge. Oma luuletusi luges ta sageli ette ise. Tallinnas jätkas ta oma triloogia kirjutamist teise raamatuga "Kadakane rist". 1944. aasta märtsipommitamises hävis maja, kus nad elasid, ning koos sellega ka "Rongatare" käsikiri.
Tiiu Keskpaik
Pere
Tema abikaasa oli bioloog Jüri Keskpaik.
Keete Ainver
Ta kuulus Eesti Akadeemiliste Naiste Ühingusse, Eesti Naisüliõpilaste Seltsi Ilmatar ja Välismaisesse Eesti Kirjanike Liitu.
Keete Ainver suri Rootsis 28. jaanuaril 1994.
Bobisõit 1984. aasta taliolümpiamängudel
Bobisõiduvõistlused 1984. aasta taliolümpiamängudel peeti 11.–18. veebruaril Trebevićis. Osalesid ainult mehed.
Kahebobi
11. veebruar, 28 võistkonda Bobi kaal koos võistlejatega kuni 365 kg.
Neljabobi
12. veebruar, 27 võistlejat Bobi kaal koos võistlejatega kuni 630 kg.
Surnud 4. juunil
''Siin loetletakse 4. juunil surnud tuntud inimesi.
Kupar
thumb|[[Unimaguna (Papaver somniferum) kerajas kupar, millest saadakse ka narkootilist ainet oopiumit]] Kupar (capsula) on taimede hulgaseemneline kuivvili, mille seemned võivad asuda ühes või mitmes pesas; üks levinumaid viljatüüpe. Kupar on tekkinud kahest või rohkemast emaka viljalehest. Seemned pääsevad viljast välja tekkivate avade või lõhede kaudu (vilja pakatamise teel).
Cēsise piirkond (2009–2021)
Cēsise piirkond (läti keeles Cēsu novads) oli 1. järgu haldusüksus Lätis.
Arvestuslikel andmetel oli 1. jaanuaril 2011 Cēsise piirkonna elanikest lätlasi 85,3%, venelasi 10,2%, valgevenelasi 1,1% ja muust rahvusest inimesi 3,4%.
Šiauliai maavald
Šiauliai maavald (leedu keeles Šiaulių kaimiškoji seniūnija) on 2. järgu haldusüksus (vald) Leedus Šiauliai rajoonis.
Lisaks küladele on vallas ka Šlepkai huutor, kus aastal 2011 oli üks elanik.
Wilhelm Friedrich Eichhorn
Ta elas Väike-Maarjas, Nõmmel ja Paldiskis.
Aastail 1879–1895 oli ta kodurahu propageeriva ajalehe Tallinna Sõber toimetaja.
Ta tõlkis luulet ja proosat saksa keelest eesti keelde, näiteks Friedrich Schilleri “Das Lied von der Glocke".
Ta suri Peterburi lähedal Udelnaja vaimuhaiglas ning maeti Paldiski kalmistule.
Sõbrakaubandus
Sõbrakaubandus on kapitalismieelne kaubanduse vorm, mis põhines vastastikusel usaldusel ja isiklikel suhetel. Eelkõige tähistatakse selle terminiga kesk- ja varauusajal toiminud kaubasuhet linnakaupmeeste ja talupoegade vahel.
Keskajal pidasid kaupmehed niinimetatud sõbrahoove, kus talupojad tohtisid ööbida tingimusel, et teevad oma ostud selle kaupmehe juures ja ühtlasi müüvad temale oma tooted. Näiteks 16. sajandi Tallinna kaupmehel Jasper Kappenbergil oli üle saja sõbra (näiteks Viluveres ja Kahalas), kes said temalt isegi laenu.
Keskajal otsisid maalt kaupu, eriti vilja, kokku ostvad kaupmehed endale usaldusväärsemaid talupoegi, keda võis kasutada müüjate otsimiseks ja kauba vahendamiseks ehk kaubaagentideks. Tihti käisid sellised "sõbrad" ka linnas ja olid kaupmehe majas või sõbrahoovis külalised. Varauusajal muutus sõbrakaubandus talupoja suhtes ebavõrdsemaks, seostudes ennekõike talupoegade kutsumisega linna, kus neil püüti nahka üle kõrvade tõmmata, neid täis jootes ja kaupu valesti kaaludes.
Eesti-Soome sõbrakaubandus
Esimesed teated sõbrakaubandusest Eesti ja Soome vahel pärinevad 1300. aastatest, mil Viiburi kandi talupojad käisid Tallinnas ja Virumaa väikesadamates. Soome talupojad purjetasid Mahusse ja Toolsesse ka 1431 ja 1437.
Soome väikesaarte asukad vahetasid sõbrakaubanduse raames kala- ja hülgepüügi saadusi, näiteks soolaräimi, virulaste vilja ja liha, hiljem ka kartulite vastu. Samuti kaubeldi käsitöö ja villaga.
Teise maailmasõjani toimisid Eesti ja Soome rannarahva vahel kaubandussuhted, kus talu- või kalamees käis kindla kaupmehe juures, kes teda majutas ja kostitas, ning vastutasuks ostis kõik kaubad sellelt kaupmehelt. Korduvate ürituste vormis sõbrakaubandust nimetati sõbralaadaks. Sõbrakaubanduse hulka kuuluvad Soomes 1919. aastal kehtestatud kuiva seaduse järel alanud salapiirituse vedu Eestist Soome ning sõjaeelse aja kilulaadad.
Soome ja Eesti vahelist sõbrakaubandust on laatade kujul püütud viimasel aastakümnel taastada, Eestis on sõbralaadad toimunud Kunda ja Mahu rannas.
Viru-Nigula muuseumis on sõbrakaubanduse teemaline ekspositsioon.
Flamenko
Flamenko (hispaania keeles flamenco) on Andaluusia (Hispaania) päritolu muusika- ja tantsustiil, mille peamised avaldumisvormid on kitarrimäng, laul ja tants. Tihti seostatakse flamenkot kogu Hispaaniaga, aga selle sünnimaa on hoopis Andaluusia, mis on ka paik, kus seda populaarset muusikastiili kõige rohkem armastatakse ja kõige ehedamalt viljeletakse.