cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kreeka tuli
Ajalugu
Alates 9. sajandist sagenesid bulgaarlaste, venelaste ja araablaste rünnakud. Näiteks Kreetat ründasid, röövisid ning rüüstasid moslemid 824. aastal korduvalt. 10. sajandiks oli Bütsantsi impeerium kahanenud tänapäeva Anatoolia, Kreeka ja Itaalia aladele.
13. sajandi paiku läks Kreeka tule retsept arvatavasti kaduma. Kui allikates kirjeldatakse näiteks neljandat ristiretke, mille käigus 1204. aastal rüüstati Konstantinoopolit, siis imerelva enam ei nimetata. Mälestustes elas kurikuulus Kreeka tuli siiski edasi.
1250. aastal piinasid islamiusulised Prantsuse ristirüütleid "tulesabaga, mis sarnanes lohega, kes läbi õhu lendas", kirjutas Prantsuse kroonik Jean de Joinville, kes oli ka ise kohal. Relv, mida ta kirjeldab, oli tõenäoliselt mingisugune põlema süüdatud lendobjekt, mis viskemasina või mõne muu sarnase seadmega välja lasti. Keskaegsed inimesed pidasid seda legendides kinnistunud Kreeka tuleks, kuid sel ei olnud sugugi samasugust mõju kui omaaegsel Kreeka tulel.
Pole ühtegi viidet sellele, et keegi oleks 13. sajandil mäletanud selle õudu tekitanud relva retsepti. Konstantinoopol oli oma kuulsast tulest ilma jäänud ja sultan Mehmet II vallutas 1453. aastal keisri linna. Sultan sai maailma tugevaimatest kaitsemüüridest jagu uue superrelvaga, milleks oli püssirohi.
Riigisaladus
Kreeka tule koostisosi hoiti läbi aegade suure saladuskatte all ning selle olemus on sama mõistatuslik kui asjaolu, kuidas Konstantinoopoli keisrid selle hirmu ja õudust tekitanud relva enda käsutusse üldse said. Igaüks, kes sellist relva omas, pidi mõistagi hoidma selle valmistamise kirjeldust saladuses. Bütsantsi 11. sajandi ajaloolase Georgios Kedrenose sõnul teadis retsepti ainult valitsev keiser ja see perekond, kes Kreeka tuld valmistas.
Ükski allikas ei maini nimepidi seda suguvõsa, kes Kreeka tule valmistamisega tegeles, kuid võib oletada, et need olid keemiat tundnud Kallinikose järeltulijad. Teadmised imerelva kohta andis edasi "jumal inglite kaudu", nagu kirjutas Bütsantsi keiser Konstantinos VIl raamatus "De administrando imperio". Keisri 950. aasta paiku kirjutatud teos on omalaadne riigi haldamise käsiraamat, mis oli mõeldud ta järeltulevatele põlvedele.
Seda, kes avaldanuks Kreeka tule saladuse, ähvardanuks "taeva surmamõistev kohtuotsus", sest keiser Konstantinose järgi nägi jumala tahe ette, et ainult Konstantinoopoli kristlastel pidi olema oskus seda tuld valmistada. Inimest, kes andnuks relva valmistamise saladuse võõrastele, tabanuks kirikusse sisse astudes "taevane välk" ja see inimene pidi olema igavesest ajast igavesti hukka mõistetud, kuulutas keiser.
Bütsantsi keisrid hoidsid saladust nii hästi, et isegi ühtegi joonist pole tänapäevani säilinud. Ajaloolased oletavad, et bütsantslased võisid põlevat vedelikku välja paisata pronksist torust, mida kutsuti sifooniks. Näiteks Bütsantsi krooniku Johannes Skyllitzise kirjutatud 12. sajandi käsikirjas "Synopsis Historion" on toodud illustratsioon, millel kujutatakse bütsantslast sifoonist puhumas Kreeka tuld vaenlase laeva peale.
Ajalooallikatest on aimata, et isegi kui keegi sai Kreeka tule enda kätte, siis oli seda relva ülimalt keeruline kasutada. Kui bulgaarlased 812. aastal Musta mere ääres Bütsantsi linna Mesembriasse tungisid, leidsid nad 36 vasktoru ja suure hulga põlevat vedelikku. Bulgaarlased olid endi kätte saanud midagi väga erilist, kuid arvukate katsete järel andsid nad alla ning loobusid, sest ei osanud "leegiheitjaid" tööle saada.
Relva nõrkused
Bütsantsi vaenlased kartsid Kreeka tuld, ent selle kergesti süttiva vedeliku kasutamisega kaasnesid oma probleemid ka bütsantslastel. Näiteks võis kaose tekitada vastutuul, mis paiskas kleepuva vedeliku bütsantslaste endi laevade peale.
Kreeka tule nõrkused:
Teadlaste hüpoteesid koostisainetest
Kreeka tule koostisainete kohta pole kirjalikes allikais eriti palju teavet. Teadlastel on loomulikult omad hüpoteesid. Paljudest katsetest hoolimata pole ei ajaloolastel ega relvaekspertidel õnnestunud seda ohtlikku vedelikku uuesti luua.
Bütsantsi teadlane Marcus Graecus väidab 12. sajandil oma teoses "Liber lgnium.." ehk "Raamat tule kasutamisest vaenlase põletamiseks", et Kreeka tuli koosnes väävlist, soolast, õlist, Pärsia kummist, puidutõrvast, vaigust ja salpeetrist. See andis paksu ja kleepuva vedeliku. Tänapäeva teadlased siiski kahtlevad ses kirjelduses, sest salpeetrit 7. sajandi Euroopas veel ei tuntud.
Sõjaloolane Henry William Hime esitles 1904. aastal hüpoteesi, et Kreeka tule saladus peitus kaltsiumoksiidis ehk kustutamata lubjas, mis olevat veega kokku puutudes algatanud põlemisreaktsiooni. Selle teooria üle vaieldakse siiani, sest katsetes pole õnnestunud tekitada reaktsiooni, mis sarnaneks allikates mainituga.
Paljud teadlased on tänapäeval veendumusel, et nafta pidi olema Kreeka tule üks komponent, mis aitas kaasa vedeliku kleepuvusele ning soodustas põlemist nagu tänapäevane põlevaine napalm. Katsed toornaftaga näitasid aga, et see süttib kergesti, kuid seda on suure tiheduse tõttu raske kaugele pritsida. Bütsantslased said toornaftat Kaukaasia naftaväljadelt.
Hispaania 2022. aasta taliolümpiamängudel
Hispaania osales 2022. aasta taliolümpiamängudel Pekingis 14 sportlasega, kes võistlesid 6 spordialal.
Lumelaudur Queralt Castellet võitis naiste rennisõidus hõbemedali.
Mõisapõllu tänav
Mõisapõllu tänav on tänav Tallinnas Haabersti linnaosas Haabersti asumis.
Mõisapõllu tänav sai nime 30. detsembril 1997 endise Haabersti mõisa põllumaa järgi.
Mõisapõllu tänav algab Paldiski maanteelt ning kulgeb Saku Suurhalli ja Rocca al Mare kaubanduskeskuse vahelt kaarega Haabersti metsa suunas loodesse.
Innervillgraten
Innervillgraten on vald (Gemeinde) Austrias Tirooli liidumaal Lienzi ringkonnas. Vald asub 1402 m kõrgusel merepinnast. Valla pindala on 87,8 km², 1. jaanuaril 2016 elas seal 940 inimest. Piirkond on üks kõige kaugemaid Austrias. Aastaringne ühendus oruga loodi alles 1956. aastal. Puuraiduri ja salaküti Pius Walderi surm, keda tulistas Johann Schett, tekitas mõningat turismi- ja meediahuvi.
pisi|tühi|Innervillgrateni keskne küla
Uue-Kastre piiskopilinnus
Ajalugu
Linnust on esmamainitud 1392. aastal.
Linnus oli ulatuslikumalt välja ehitatud 15. sajandi II veerandiks. 16. sajandi I poolel rajati linnuse väikese hoovi nurka ümar suurtükitorn laskekambritega allkorrusel. Pealinnusest läänepoolsesse kohta jäi vallikraaviga piiratud pihttaraga eeslinnus.
Uue-Kastre piiskopilinnus sai purustusi 16.–17. sajandil nii Liivimaa sõjas kui ka Poola-Rootsi sõdades, hävis lõplikult aga Põhjasõjas.
Nüüdisajal asub linnuse asukohas Emajõe-Suursoo looduskeskus.
Sümfoonia nr 1 (Pärt)
"Sümfoonia nr 1" (ka "Polüfooniline") on eesti helilooja Arvo Pärdi 1963. aastal loodud sümfoonia. Teos on pühendatud Heino Ellerile. Selle pikkus on 16 minutit. Teose kandis esimest korda ette Eesti Raadio Sümfooniaorkester (dirigent Neeme Järvi) 7. veebruaril 1964 Tallinnas.
Piņķi kihelkond
pisi|[[Piņķi kirik. Johann Christoph Brotze kogust]] pisi|Riia kreis. [[Liivimaa atlas (1798)]] Piņķi kihelkond (saksa keeles Kirchspiel Pinkenhof) oli haldusüksus Riia linnasarases Riia kreisis Liivimaa kubermangus Lätimaal.
1848. aasta revolutsioonid Austria keisririigis
pisi|300px|Barrikaadid [[Prahas revolutsiooniliste sündmuste ajal]]
Märtsist 1848 novembrini 1849 toimus Austria keisririigis rida revolutsioone. Enamusel revolutsioonilisel tegevusel oli rahvuslik iseloom: keisririigis, mida valitseti Viinist, elasid sakslased, ungarlased, sloveenid, poolakad, tšehhid, slovakid, russiinid (ukrainlased), rumeenlased, horvaadid, lombardlased ja veneetslased (itaallased) ning serblased, kes kõik püüdsid revolutsiooni jooksul saavutada kas autonoomiat, sõltumatust või isegi hegemooniat teiste rahvuste üle. Rahvusliku pildi muutsid veelgi keerukamaks samaaegsed sündmused Saksa riikides, mis viisid Suur-Saksa rahvusliku ühtsuse suunas.
Nende rahvusluste kõrval seisid keisririigi pikaajalise konservatismi vastu liberaalsed ja isegi sotsialistlikud voolud.
Varajased rahutused
1848. aasta sündmused oli sotsiaalsete ja poliitiliste pingete kuhjumise tulemus pärast 1815. aasta Viini kongressi. "Märtsieelsel" perioodil liikus niigi konservatiivne Austria keisririik Valgustusajastu ideedest veelgi kaugemale, piirates ajakirjandusvabadust, paljude ülikoolide tegevust ja keelates korporatsioonid.
Sotsiaalne ja poliitiline konflikt
pisi|vasakul|Metternich 1840. aastatel
Konfliktid võlgnike ja võlausaldajate vahel põllumajandustootmises, samuti maakasutusõiguste üle Ungari osades (nagu Prantsusmaalgi) viisid konfliktideni, mis aeg-ajalt arenesid vägivaldseteks. Konflikt organiseeritud religiooni üle oli 1848. aasta eelses Euroopas levinud. Pinged olid nii katoliikluse sees kui ka erinevate usutunnistuste liikmete vahel. Need konfliktid olid sageli segunenud konfliktiga riigiga. Revolutsionääride jaoks tähtsad konfliktid riigiga olid relvajõud ja maksude kogumine. 1848. aasta lähenedes jätsid revolutsioonid, mille keisririik pikaajalise konservatiivse ministri Klemens Wenzel von Metternichi Euroopa kontserti säilitamiseks purustas, keisririigi peaaegu pankrotti ja pidevasse sõdurite vajadusse. Värbamiskomisjonid viisid kähmlusteni sõdurite ja tsiviilisikute vahel. Kõik see ärritas veelgi talupoegi, kes panid pahaks allesjäänud feodaalkohustusi.
Vaatamata ajakirjandus- ja ühingutevabaduse puudumisele õitses liberaalne Saksa kultuur õpilaste ja nende seas, kes said hariduse kas Josephine koolides või Saksa ülikoolides. Nad avaldasid pamflette ja ajalehti, kus arutleti hariduse ja keele üle; eeldati põhiliste liberaalsete reformide vajadust. Need keskklassi liberaalid said suuresti aru ja nõustusid, et sunnitöö pole tõhus, ja et keisririik peaks vastu võtma palgatöö süsteemi. Küsimus oli, kuidas algatada selliseid reforme.
Märkimisväärsed liberaalsed klubid selle aja Viinis olid Õiguspoliitiline Lugemisklubi (loodi 1842) ja Concordia Ühing (1840). Need, nagu ka Alam-Austria Tootjate Liit (1840), olid osa kultuurist, mis kritiseeris Metternichi valitsust linna kohvikutest, salongidest ja isegi lavadelt, kuid enne 1848. aastat nende nõudmised isegi ei laienenud konstitutsionalismile või ühingutevabadusele, veel vähem vabariiklusele. Nad kaitsesid ainult lõdvemat tsensuuri, usuvabadust, majanduslikku vabadust ja ennekõike pädevamat valitsemist. Nad olid lausa vastu rahvasuveräänsusele ja üldisele valimisõigusele.
Neist vasakul oli radikaalne, vaesunud intelligents. Haridusvõimalused 1840. aastate Austrias olid palju paremad töötamisvõimalustest haritutele.
Otsene põhjus vägivalla puhkemiseks
Aastal 1846 oli Poola aadli ülestõus Austria Galiitsias, mis nurjus, kui talupojad omakorda aadlikke vastu üles tõusid. 1845.-47. aastate majanduskriisi iseloomustas surutis ja toidupuudus kogu mandril. 1848. aasta veebruari lõpus puhkesid Pariisis meeleavaldused. Louis-Philippe loobus troonist, ajendades sarnaseid rahutusi kogu mandril.
Varajane võit viib pingeteni
Pärast uudiseid veebruarivõitudest Pariisis toimusid ülestõusud kogu Euroopas, sealhulgas Viinis, kus Alam-Austria Maapäev (parlament) nõudis märtsis konservatiivse riigikantsleri ja välisministri vürst Metternichi tagasiastumist. Kuna Metternichi kaitseks ei olnud vägesid ja Ferdinand I ei poetanud sõnagi, astus ta 13. märtsil tagasi. Metternich põgenes Londonisse ja Ferdinand nimetas uued, nimeliselt liberaalsed ministrid. Novembriks oli Austria keisririigis olnud järjest mitu lühiealist liberaalset valitsust viie minister-presidendiga: krahv Kolowrat (17. märts – 4. aprill), krahv Ficquelmont (4. aprill – 3. mai), parun Pillersdorf (3. mai – 8. juuli), parun Doblhoff-Dier (8. juuli – 18. juuli) ja parun Wessenberg (19. juuli – 20. november).
Rajatud kord varises Austria armeede nõrkuse tõttu kiiresti kokku. Välimarssal Josef Radetzky ei suutnud hoida oma sõdureid võitlemas Veneetsia ja Milano mässulistega Lombardia-Veneetsias ja pidi selle asemel ülejäänud väed evakueerima.
Sotsiaalne ja poliitiline konflikt, samuti religioonide vaheline ja sisene vaen vaibus hetkeks, kui enamus kontinendist rõõmustas liberaalide võitude üle. Massilised poliitilised organisatsioonid ja üldsuse kaasamine valitsusse levisid laialt.
pisi|vasakul|Foto eakast Ferdinandist umbes aastast 1870
Sotsiaalsed ja poliitilised pinged pärast "Rahvaste kevadet"
Liikumise partei võitu vaadeldi kui alamklasside võimalust uuendada vanu konflikte suurema viha ja energiaga. Viinis toimus mitu maksuboikotti ja katset mõrvata maksukogujaid. Rünnakud sõdurite vastu olid üldised, sealhulgas Milanost taganevate Radetzky vägede vastu. Viini peapiiskop sunniti põgenema ja Grazis purustati jesuiitide konvent.
Rahvusluse nõudmised ja selle vastuolud hakkasid ilmnema, kui uued rahvuslikud valitsused hakkasid kuulutama võimu ja ühtsust. Piemonte-Savoia kuningas Carlo Alberto algatas 23. märtsil Austria valduses olevates Põhja-Itaalia provintsides rahvusliku sõja, mis sai tähelepanu kogu poolsaarel. Saksa rahvuslaste liikumine seisis silmitsi küsimusega, kas kaasata Austria ühendatud Saksa riiki või mitte, kimbatus, mis lõhestas Frankfurdi rahvuskogu. Liberaalsed ministrid Viinis olid valmis lubama valimisi Saksa rahvuskogusse mõnel Habsburgide maal, kuid jäi määratlemata, millised Habsburgide territooriumid peaksid osalema. Ungari ja Galiitsia olid selgelt mitte-Saksa; saksa rahvuslased (kes domineerisid Böömimaa Maapäeval) tundsid, et vanad kroonimaad kuuluvad õigustatult ühendatud Saksa riiki, vaatamata tõsiasjale, et enamus Böömimaa ja Määrimaa rahvastikust kõneles tšehhi keelt – mis on slaavi keel. Tšehhi rahvuslased pidasid keelt kaugelt olulisemaks, kutsudes üles Frankfurdi rahvuskogu valimiste boikotile Böömimaal, Määrimaal ja naabruses asuvas Austria Sileesias (samuti osaliselt tšehhikeelne). Pinged Prahas saksa ja tšehhi rahvuslaste vahel kasvasid aprillis ja mais kiiresti.
Varasuvel kukutati konservatiivsed režiimid, juurutati uued vabadused (sealhulgas ajakirjandusvabadus ja ühingutevabadus) ning rakendati mitmeid rahvuslaste nõudmisi. Uued parlamendid korraldasid kiiresti laiendatud valimisõigusega valimised, et luua põhiseaduslikud kogud, mis pidid kirjutama uued põhiseadused. Korraldatud valimised andsid soovimatuid tulemusi. Uued valijad, naiivsed ja segaduses oma uuest poliitilisest võimust, valisid tavaliselt konservatiivseid või mõõdukalt liberaalseid esindajaid. Äärmuslased, kes toetasid laiemat valimisõigust, kaotasid oma algatatud süsteemile, kuna nad ei olnud kohapeal mõjukad ja jõukad mehed. Segased tulemused tõid kaasa vastasseise, nagu "Juunipäevade" ülestõus Pariisis. Lisaks said need põhiseaduslikud kogud võimatu ülesande samal ajal juhtida riigi rahva vajadusi ja määrata, mis see riik füüsiliselt on. Austria põhiseaduslik kogu jagunes tšehhi, saksa ja poola fraktsiooniks, ning igas fraktsioonis oli poliitiline vasak-parem spekter. Väljaspool kogu survestasid petitsioonid, ajalehed, massimeeleavaldused ja poliitilised klubid oma uusi valitsusi ja sageli väljendusid ägedalt paljudel debattidel, mis toimusid kogus.
Tšehhid pidasid Prahas panslavistide kongressi, mis koosnes peamiselt austroslaavlastest, kes tahtsid suuremat vabadust keisririigi sees, kuid kuna nad olid talupojad ja proletaarlased, ümbritsetuna saksa keskklassist, oli nende autonoomia hukule määratud. Neile ei meeldinud ka väljavaade Böömimaa annekteerimisest Saksa keisririiki.
Vasturevolutsioon
200px|pisi|Noor keiser Franz Joseph
Mässulised kaotasid kiiresti tänavavõitluse kindral Radetzky juhitud kuningas Ferdinandi vägedele, ajendades mitme liberaalse valitsuse ministri tagasiastumise protestiks. Ferdinand, nüüd taas Viinis võimul, nimetas kohtadele konservatiive. Need toimingud olid revolutsionääridele märkimisväärne löök ja augustiks oli suurem osa Põhja-Itaaliast Radetzky kontrolli all.
Böömimaal olid nii saksa kui ka tšehhi rahvuslike liikumiste juhid mõlemad konstitutsioonilised monarhistid, ustavad Habsburgist keisrile. Vaid mõni päev pärast seda, kui keiser vallutas Põhja-Itaalia tagasi, võttis Alfred Candidus Ferdinand zu Windisch-Grätz Prahas ette provokatiivseid meetmeid, at ajendada tänavavõitlust. Kui kerkisid barrikaadid, viis ta Habsburgide väed mässulisi purustama. Pärast linna tagasivõtmist kehtestas ta sõjaseisukorra, kuulutas Praha Rahvuskomitee laialisaadetuks ja saatis panslavistide kongressi delegaadid koju. Neid sündmusi kiitsid heaks saksa rahvuslased, kes ei saanud aru, et Habsburgide sõjavägi võib purustada ka nende oma rahvusliku liikumise.
Siis pöördus tähelepanu Ungarile. Sõda Ungaris ohustas taas keisri võimu ning ajendas keiser Ferdinandi ja tema õukonna järjekordse Viinist põgenemise. Viini äärmuslased tervitasid Ungari vägede saabumist kui ainsat jõudu, kes suudab seista vastu õukonnale ja valitsusele. Äärmuslased võtsid vaid lühikeseks ajaks linnas kontrolli. Windisch-Grätz juhtis Preisimaa sõdurid kiirele võidule mässuliste vastu. Windisch-Grätz taastas linnas keisri võimu. Viini tagasivallutamises nähti saksa rahvusluse kaotust. Nüüd nimetas Ferdinand I vürst Felix zu Schwarzenbergi valitsusjuhiks. Schwarzenberg, täiuslik riigimees, veenis nõdrameelse Ferdinandi oma 18 aastase vennapoja, Franz Joseph I kasuks troonist loobuma. Parlamentäärid jätkasid arutelusid, kuid ei omanud enam võimu riigi poliitikas.
Nii Tšehhi kui ka Itaalia revolutsioonid kaotasid Habsburgidele. Praha oli esimene vasturevolutsiooni võit Austria keisririigis.
Lombardia-Veneetsia mandriosa toodi kiiresti tagasi Austria võimu alla, kuna rahva toetus revolutsioonile kadus: revolutsioonilised ideaalid piirdusid sageli osaga kesk- ja ülemklassidest, kes ei suutnud ei alamklasside "südameid ja meeli" võita ega elanikkonda itaalia rahvusluses veenda. Suurem osa alamklassidest oli tõesti üsna ükskõikne ja tegelikult jäi suurem osa Lombardia ja Veneetsia vägedest ustavaks. Laialdane toetus revolutsioonile oli vaid Milano ja Veneetsia linnades, kus San Marco vabariik pidas piiramisele vastu kuni 28. augustini 1849.
Revolutsioon Ungari kuningriigis
Ungari Maapäev kogunes taas aastal 1825, et käsitleda rahalisi vajadusi. Liberaalne partei kerkis Maapäeval esile. Partei keskendus pakkuma talupoegadele peamiselt sümboolseid viise, kuna nad ei suutnud mõista töötegijate vajadusi. Lajos Kossuth kujunes Maapäeval alamaadli juhiks.
Aastal 1848 saabusid uudised revolutsiooni puhkemisest Pariisis, kui võimule sai uus rahvuslik kabinet Kossuthi juhtimisel ja Maapäev kiitis heaks ulatusliku reformipaketi, "Aprilliseadused" (ka "Märtsiseadused"), mis muutis peaaegu igat aspekti Ungari majanduslikus, sotsiaalses ja poliitilises elus:
Nende nõudmistega ei olnud keisri õukonnal kerge nõustuda, kuid selle nõrk positsioon ei pakkunud palju võimalusi. Üks Maapäeva esimesi ülesandeid oli pärisorjuse kaotamine, mis tehti üsna kiiresti.
Ungari valitsus seadis piirid nii horvaatide kui ka rumeenlaste rahvuslike liikumiste poliitilisele tegevusele. Horvaatidel ja rumeenlastel olid omad soovid omavalitsuseks ja nad ei näinud mingit kasu ühe keskvalitsuse teise vastu vahetamises. Järgnesid relvastatud kokkupõrked ungarlaste ning horvaatide, rumeenlaste, serblaste vahel ühe piiri ääres ja slovakkide vahel teise piiri ääres. Mõnel juhul oli see jätkuks ja laienemiseks eelmistele pingetele, nagu 1845. aasta juuliohvrid Horvaatias.
Habsburgide Horvaatia kuningriik ja Slavoonia kuningriik katkestasid suhted uue Ungari valitsusega Pestis ja allutasid end keisrile. Konservatiivne Josip Jelačić, kes oli märtsis keisri õukonna poolt uueks Horvaatia-Slavoonia baaniks nimetatud, eemaldati oma ametist konstitutsioonilise monarhistliku Ungari valitsuse poolt. Ta keeldus monarhi nimel oma võimu loovutamast. Seega oli Ungaris kaks valitsust, kes andsid vastuolulisi käske Ferdinand von Habsburgi nimel.
250px|pisi|Ungari armee kapituleerumine Világoses, 1849
1.–3. mail 1848 peeti Sremski Karlovcis Serblaste rahvuskogu Austria keisririigis, millel serblased kuulutasid välja autonoomse Habsburgide kroonimaa Serbia Vojvodina. Algas sõda, viies kokkupõrgeteni, nagu Srbobranis, kus 14. juulil 1848 algas esimene linna piiramine Ungari vägede poolt parun Fülöp Berchtoldi juhtimisel. Armee sunniti tugeva Serbia kaitse tõttu taganema. Sõja tõttu kolmel rindel (rumeenlaste ja serblaste vastu Banaadisis ja Bačkas ning rumeenlaste vastu Transilvaanias) nägid Ungari äärmuslased Pestis selles võimalust. Parlament tegi septembris äärmuslastele järelandmisi, et sündmused ei areneks vägivaldseks vastasseisuks. Varsti pärast seda tekkis Viini ja Pesti vahele lõplik lõhe, kui välimarssal Franz Philipp von Lambergile anti kontroll kõigi armeede üle Ungaris (sealhulgas Jelačići). Vastuseks rünnati Lambergi mõni päev hiljem saabumisel Ungarisse; keiserlik õukond käskis Ungari parlamendi ja valitsuse laiali saata. Jelačić nimetati Lambergi asemele. Sõda Austria ja Ungari vahel oli ametlikult alanud.
Sõda viis Viinis oktoobrikriisini, kui mässulised ründasid garnisoni, mis oli asumas teele Ungarisse Jelačići juhitavaid Horvaatia vägesid toetama. Pärast Viini tagasivallutamist keiserlike vägede poolt saadeti Ungarisse kindral Windisch-Grätz ja 70 000 meest Ungari revolutsiooni purustama; ja nende kohale jõudes evakueeris Ungari valitsus Pesti. Kuid Austria armee pidi taganema pärast raskeid kaotusi Ungari armee kevadkampaanias märtsist maini 1849. Selle asemel, et jälitada Austria armeed, ungarlased peatusid, et vallutada tagasi Buda kindlus ja valmistuda kaitseks. Juunis 1849 sisenesid Vene ja Austria väed Ungarisse, olles Ungari armeest kõvasti arvukamad. Kossuth astus 11. augustil 1849 tagasi Artúr Görgey kasuks, keda ta pidas ainsaks kindraliks, kes suudab rahvust kaitsta. Kuid mais 1849 tõotas tsaar Nikolai I kahekordistada oma jõupingutusi Ungari valitsuse vastu. Tema ja keiser Franz Joseph hakkasid taaskoguma ja taasrelvastama armeed Austria leitnant-välimarssali Anton Vogli juhtimise alla. Tsaar valmistas ette ka 30 000 Vene sõduri saatmise Poolast üle Ida-Karpaatide. 13. augustil, pärast mitut kibedat kaotust lootusetus olukorras allkirjastas Görgey alistumise Világoses (nüüd Șiria) venelastele, kes andsid armee austerlastele üle.
Slovakkide ülestõus
Slovakkide ülestõus oli ülestõus madjarite (ungarlaste) domineerimise vastu Ülem-Ungaris (tänapäeva Slovakkia) 1848/49 revolutsiooni ajal Habsburgide monarhias. See kestis septembrist 1848 novembrini 1849. Sel ajal rajasid slovaki patrioodid poliitiliseks väljenduseks Slovaki rahvuskogu ja sõjalise üksuse – Slovaki vabatahtlike korpuse. Slovaki liikumise poliitilised, sotsiaalsed ja rahvuslikud nõudmised deklareeriti dokumendis "Slovaki rahvuse nõudmised" 1848. aasta aprillis.
Revolutsioonide teine laine
Kolm päeva pärast vaenutegevuse algust Itaalias loobus Carlo Alberto troonist, lõpetades sisuliselt Piemonte sõttanaasmise. Taasalanud sõjalised konfliktid maksid keisririigile vähe, kuna jäid eelarvesse. Teine väljakutse Habsburgide võimule tuli Saksamaalt ja küsimus oli, kas "Suur-Saksamaa" (ühendatud Saksamaa Austria juhtimisel) või "Väike-Saksamaa" (ühendatud Saksamaa Preisimaa juhtimisel). Frankfurdi rahvuskogu pakkus põhiseadust, millega Preisimaa Friedrich Wilhelhm oli ainult 'Saksa' maadest koosneva ühendatud föderaalse Saksamaa monarh. See oleks viinud Austria ja Ungari (kui 'mitte-Saksa' ala) vaheliste suhete kahanemiseni personaaluniooniks Habsburgide all, erinevalt ühendatud riigist, ja see oli nii Habsburgidele kui ka austrosaksa liberaalidele Austrias lubamatu korraldus. Lõpuks keeldus Friedrich Wilhelm rahvuskogu poolt kirjutatud põhiseadust tunnistamast. Schwarzenberg saatis Ungari parlamendi aastal 1849 laiali, kehtestades oma põhiseaduse, mis ei andnud liberaalsele liikumisele midagi. Nimetades Alexander von Bachi siseasjade juhiks, jälgis ta Bachi süsteemi loomist, mis juuris välja poliitilise teisitimõtlemise ja kaasas Austria liberaale ning taastas kiiresti status quo. Pärast rahvusliku Ungari juhi Lajos Kossuthi väljasaatmist seisis Schwarzenberg silmitsi ungarlaste ülestõusudega. Mängides pikaajalisele Vene konservatiivsuse traditsioonile, veenis ta tsaar Nikolai I Vene vägesid sisse saatma. Vene armee purustas kiiresti mässu, sundides ungarlased tagasi Austria kontrolli alla. Vähem kui kolme aastaga taastas Schwarzenberg stabiilsuse ja kontrolli Austriale. Kuid Schwarzenberg sai aastal 1852 insuldi ja tema järglased ebaõnnestusid kontrolli säilitamisel, mida Schwarzenberg nii edukalt oli teinud.
Mindy McCready
Malinda Gayle McCready (30. november 1975 – 17. veebruar 2013) oli ameerika kantrimuusika laulja.
Mindy McCready leiti surnuna oma kodust, kus ta oli ilmselt sooritanud enesetapu.
Haabersti mets
Haabersti mets on metsaala Tallinnas Haabersti linnaosas Haabersti asumis.
Metsaala piirneb põhjas Vabaõhumuuseumi teega ja läänes Lõuka tänavaga.
Peep Maasik
pisi|Peep Maasik Peep Maasik (sündinud 4. juulil 1992) on eesti lavastaja.
Alates 2019. aastast töötab TEMUFI lavastajana.
Lavastaja/režissöör
2020 AJATEATER: P.Vallak/L.Gundars, suvelavastus "Tema Taevaliku Õnneküla Potitehas"
2019 Endla: Joel Chandler Harris/Urmas Lennuk, lastelavastus "Onu Remuse jutte"
2019 TEMUFI: Mihkel Seeder ja trupp "KIHK"
2019 Otepää Kultuurikeskused: Erki Aule, Vabaõhulavastus Eesti lipu 135ndaks aastapäevaks “Taevas, muld ja tulevik”
2019 Endla: Charles Dickens/Peep Maasik, muusikal “Oliver Twist”
2018 TEMUFI: Peep Maasik, Vabariigi presidendi kantselei jõululavastus “Auvalve”
2018 TEMUFI: August Gailit/Ott Kilusk, Romantiline värskeõhulavastus ​“Toomas Nipernaadi”​
2017 TEMUFI: muusikavideo ​“Vaje- Laura(Walk with me)”​
2017 TEMUFI: Urmas Lennuk, ajaloolis-eepiline suur suvelavastus ​“Lembitu - kuningas ilma kuningriigita”​
2017 Tartu Ülikooli Viljandi Kultuuriakadeemia: Juubeligala​ “Südame rütm”​
2016 Tartu Ülikool: Rahvusülikooli aastapäeva gala Vanemuises, “Rahvusvaheline Rahvusülikool”
Juhan Reidak
Juhan Reidak (ka Johann Reitag; 29. september 1876 Pärsti – 1. märts 1945 Tori) oli eesti vaimulik.
Peep Maasik
Lavastaja/režissöör
2016 TÜ VKA 12.lend: Mihhail Bulgakov “Meister ja Margarita” ainetel "Professor W"
Juhan Reidak
Õppis 1884–1888 Pärsti vallakoolis, 1888–1889 Viljandis kihelkonnakoolis, 1890–1892 Viljandi linnakoolis, 1892–1893 sai eraõpet, 1894–1896 Hugo Treffneri Gümnaasiumis Tartus ja 1896–1897 Pärnu gümnaasiumis. Tartu Ülikooli usuteaduskonnas õppis ta aastatel 1897–1901. Prooviaastal oli ta Palamuse Püha Bartholomeuse koguduses (Burchard Georg Sielmanni juures) ning Kodavere ja Alatskivi koguduses Paul Ferdinand Walteri juures. Ordineeriti õpetajaks 20. märtsil 1904 Tarvastus.
Peep Maasik
Lavastaja/režissöör
2015 TÜ VKA 12.lend: Charles Bernard Gilford, Hitchcocki kogumikust ​"Ehmunud"​
Christian Heinrich Friedrich Lenz
Christian Heinrich Friedrich Lenz (6. august/18. august 1817 Rõngu – 19. detsember/31. detsember 1869 Tartu) oli Eesti vaimulik.
Juhan Reidak
Oli aastal 1904 adjunktõpetaja Suure-Jaani Johannese koguduses. 1904–1907 Viljandi praostkonna vikaarõpetaja. Aastatel 1907–1911 teenis ta Püha Jakobi kogudust ja 1911–1945 (introdutseeriti 8. oktoobril 1911) Tori kogudust. Aastatel 1930–1945 oli ta Pärnu praostkonna abipraost ja 1941–1945 Pärnu praostkonna praosti kohusetäitja.
Peep Maasik
Lavastaja/režissöör
2015 Pärnu Raeküla Rahva Teater:Age Lilleste/Peep Maasik “... pliidi ääres”
Christian Heinrich Friedrich Lenz
Lenz oli aastatel 1847–1869 (introdutseeriti 4.mail/16. mail 1847) Saarde Katariina koguduse õpetaja. Peale selle oli ta veel aastatel 1858–1864 Pärnu praostkonna vaimulik koolirevident ja aastatel 1864–1869 Pärnu praostkonna praost.
Peep Maasik
Lavastaja/režissöör
2012 Viljandi Laste- ja Noorteteater REKY: Elar Kuus “Memme musi”
Juhan Reidak
Isiklikku
Tema tütar Irene oli abielus praost Harald Põllu poja Hillar Põlluga.
Peep Maasik
Näitleja
2017 BEC: Jüri Kuusk "Siberi võmm", rež. G. Kordemets
Christian Heinrich Friedrich Lenz
Isiklikku
Tema isa Alexander Magnus Karl Lenz oli Rõngu Mihkli koguduse õpetaja, tema poeg Johannes Woldemar Lenz oli Kuressaare Laurentiuse koguduse abiõpetaja, Paldiski Nikolai koguduse õpetaja ja Tallinna Niguliste koguduse abiõpetaja. Ta oli kaks korda abielus, tema esimese naise Luise vend Ernst Behse oli Helme Maarja koguduse ja Taagepera Jaani koguduse õpetaja.
Peep Maasik
Näitleja
2017 Ugala: Prints- Liis Aedma/Oleg Titov, ​“Lumekuninganna”​, lavastaja O.Titov
2017 Ugala ​“Primavera Paunveres”​, lavastaja S. Pepeljajev
2016 TÜ VKA 12.lend: Hegemoon – Mihhail Bulgakov, “Meister ja Margarita” ainetel
2016 TÜ VKA 12.lend: “Korter nr. 50”, lavastaja M. Anton
2015 TÜ VKA 12.lend: Uurija – Jack Ritchie novelli põhjal "Me veel vaatame", lavastaja E. Vahter
2014 Allfilm: klassikaaslane "Nullpunkt"
2014 Rändteater Vaba Vanker: Albert – U. Lennuk “Kiigeldes priiks” lavastaja M. Metssalu
Alliksaare mõis
Alliksaare mõis (saksa keeles Alixer) oli rüütlimõis Emmaste kihelkonnas Läänemaal. .
Mõisast on teateid alates 1569.
Jaanika Palm
Ta lõpetas 1998. aastal Tartu Ülikooli eesti ja soome-ugri filoloogia erialal.
2000. aastast on ta Eesti Lastekirjanduse Keskuse uurija.
Palm on üks 2006. aastal ilmunud "Lastekirjanduse sõnastiku" koostajaid.
Siracusa
pisi|Duomo di Siracusa, Via Minerva, Sürakuusa katedraal (toomkirik), mis toetub antiiksele templile
Siracusa (itaalia keeles Siracusa, sitsiilia keeles Saracusa; antiigi kontekstis Sürakuusa, vanakreeka keeles Συρακοῦσαι) on ajalooline linn Sitsiilias. Linn paikneb saare kagunurgas, Joonia mere Siracusa lahe ääres. See on Siracusa provintsi keskus.
See enam kui 2700 aastat vana linn mängis võtmerolli antiikajal, kui see oli üks suurvõimusid Vahemere piirkonnas. Linn on märkimisväärne oma rikka kreeka ajaloo, kultuuri ja arhitektuuri poolest. Samuti on see silmapaistva matemaatiku ja inseneri Archimedese sünnikoht. Seal suri paavst Vigilius.
Linna asutasid Vana-Kreeka korintlased ja sellest sai väga võimas linnriik. Siracusa oli liidus Sparta ja Korintosega, avaldades mõju kogu Magna Graecia ehk Suur-Kreeka alale, kus ta oli kõige tähtsam linn. Cicero kirjeldas seda kui "üht suurimat kreeka linna ja kõige ilusamat nende seas". Hiljem sai sellest Rooma vabariigi ja Bütsantsi osa. Pärast seda võttis Palermo tema tähtsuse üle, kui sai Sitsiilia kuningriigi pealinnaks. Lõpuks ühendati kuningriik Napoli kuningriigiga, et moodustada Mõlema Sitsiilia kuningriik kuni Itaalia ühinemiseni aastal 1860.
Tänapäeval on linn koos Pantalica nekropoliga UNESCO maailmapärandi nimistus. Linnasüdame rahvaarv on umbes 125 000. Linlased räägivad kohalikku keelt – sitsiilia keelt. Siracusat on mainitud Piiblis Apostlite tegudes 28:12 kui Paulus seal peatus. Linna kaitsepühak on Lucia; ta sündis Sürakuusas ja tema mälestuspäev, luutsinapäev, on 13. detsembril.
Kreeka periood
Sürakuusa kasvanud võim tegi vältimatuks kokkupõrke Kartaagoga, kes valitses Sitsiilia lääneosa. Himera lahingus võitis Gelon liidus, Agrigento Theroniga, otsustavalt Aafrika väge, mida juhtis Hamilcar. Sündmuse mälestuseks püstitati linna Athenale pühitsetud tempel (selles kohas on praegu kirik).
Gelonile järgnes tema vend Hieron, kes võitles etruskide vastu Kyme juures aastal 474 eKr. Tema valitsemist ülistasid poeedid nagu Simonides, Bakchylides ja Pindaros, kes külastasid tema õukonda. Demokraatliku korra kehtestas Thrasybulos (467 eKr). Linn jätkas Sitsiilias laienemist, võideldes mässavate sikulite vastu ja tehes Türreeni merel ekspeditsioone kuni Korsika ja Elbani. pisi|Sõjategevus [[Archidamose sõda|Archidamose sõjas (431–421 eKr) ja Dekeleia sõjas (413–404 eKr), Kreekas ja Sitsiilias ning Magna Graecia aladel Itaalias]] 5. sajandi lõpul eKr leidis Sürakuusa end sõjas Ateenaga, kes taotles rohkem ressursse võitlemiseks Peloponnesose sõjas. Linnaelanikud osutasid abi peamiselt Spartale, Ateena vaenlasele sõjas, et võita ateenlased, hävitada nende laevad ja jätta nad saarel nälga (vaata Sitsiilia ekspeditsioon). Aastal 401 eKr oli Sürakuusa väes 3000 hopliiti ja kindral Kyros Noorema Kümne tuhande armee.
vasakul|pisi|Sürakuusa [[tetradrahm (u. 415–405 eKr), mis kujutab Arethusat ja kvadriigat]] 4. sajandi algul eKr oli türann Dionysios Vanem jälle sõjas Kartaago vastu ja kuigi ta kaotas Gela ja Camarina, oli tal jõudu vallutada kogu Sitsiilia. Pärast konflikti lõppu ehitas Dionysios linna Ortygia saarele võimsa kindluse ja 22 km pikkused müürid ümber kogu Sürakuusa. Laienemise järgmisel perioodil toimusid Naxose, Catania ja Lentini hävitamised, siis alustas Sürakuusa jälle sõda Kartaago vastu (397 eKr). Pärast vahelduvat sõjaõnne õnnestus kartaagolastel Sürakuusa ümber piirata, kuid lõpuks olid nad sunnitud katku tõttu taanduma. Leping aastast 392 eKr võimaldas Sürakuusal oma valdusi veelgi laiendada, asutati Adrano, Tindari ja Tauromenioni linnad ning mandril vallutati Rhegion. Aadria merel asutas Dionysios Vanem kaubavahetuse hõlbustamiseks Ankoni, Adria ja Issa. Oma sõjaliste teenete kõrval oli Dionysios tuntud kunstide patroonina, ja Platon ise külastas Sürakuusat mitu korda.
Järgmiseks valitsejaks oli Dionysios Noorem, kes siiski Dioni poolt aastal 356 eKr välja aeti. Kuid viimase despootlik valitsemine viis omakorda tema väljasaatmiseni, ja Dionysios sai oma trooni aastal 347 eKr tagasi. Demokraatliku valitsuse kehtestas Timoleon aastal 345 eKr. Pikka aega kestnud sisemised võitlused nõrgestasid Sürakuusa võimu saarel ja Timoleon püüdis seda olukorda parandada, võites aastal 339 eKr Krimisose jõel kartaagolasi. Kuid võitlused linnakodanike vahel algasid taas pärast tema surma ja lõppesid uue türanni Agathoklese esiletõusuga, kes haaras võimu riigipöördega aastal 317 eKr. Ta jätkas vahelduva eduga sõda Kartaago vastu. Siiski saavutas ta moraalset edu, viies sõja kartaagolaste kodusele Aafrika pinnale, tekitades vaenlasele raskeid kaotusi. Sõda lõppes rahulepinguga, mis ei takistanud aga kartaagolastel sekkumast Sürakuusa poliitikasse pärast Agathoklese surma (289 eKr). Kodanikud kutsusid Pyrrhose appi. Pärast lühikest Epeirose valitsemise perioodi haaras aastal 275 eKr võimu Hieron II. pisi|Siracusa piiramine 17. sajandi gravüüril
Puunia sõjad
Esimeses Puunia sõjas (264–241 eKr) lõid roomlased Kartaago merejõude 241 eKr merelahingus Egadi saarte juures ja Kartaago palus rahu ning Rooma sai endale Sitsiilia lääneosa. Sitsiiliast, välja arvatud Sürakuu­sa kuninga valitsusalad, sai esimene Rooma provints.
Hieron II juhatas sisse 50-aastase rahu ja õitsengu perioodi (270–215 eKr), milles Sürakuusast sai üks tuntumaid antiiklinnu. Ta andis välja niinimetatud Lex Hieronica, mis võeti hiljem roomlaste poolt omaks nende Sitsiilia valitsemisel; ta laiendas ka teatrit. Tema valitsemise ajal elas kõige kuulsam sürakuusalane, matemaatik ja loodusfilosoof Archimedes. Paljude tema leiutiste hulgas oli sõjamasinaid, sealhulgas Archimedese küünis, mida hiljem kasutati roomlastest piirajate tõrjumiseks aastatel 214–212 eKr. Kirjandustegelased olid Theocritos ja teised. 250px|pisi|Kartaago ja Rooma mõjualad Puunia sõdade ajal Hieroni järeltulija, noor Hieronymus (valitses aastast 215 eKr), katkestas Teises Puunia sõjas liidu roomlastega pärast nende kaotust Cannae lahingus ja nõustus Kartaago toetusega. Roomlased, keda juhtis konsul Marcus Claudius Marcellus, piirasid linna ümber aastal 214 eKr. Linn pidas vastu kolm aastat, kuid langes aastal 212 eKr. Usutakse, et linn langes selle tõttu, et rahupartei avas linnamüüris väikese ukse rahuläbirääkimisteks, kuid roomlased tungisid läbi ukse ja võtsid linna, tappes seejuures Archimedese.
209 eKr vallutas Rooma väepealik Publius Cornelius Scipio Africanus Pürenee poolsaare idarannikul asuva Cartagena. 205 eKr alustas Publius Cornelius Scipio Africanus invasiooni Sitsiiliast, Aafrika mandrile. 203 eKr kutsuti Hannibal Aafrikasse tagasi Publius Cornelius Scipio Africanuse vastu sõdima, kuid sai temalt Zama lahingus aastal 202 eKr otsustavalt lüüa. Kartaago alistus, loovutades oma sõjalaevastiku ja Hispaania, makstes suurt kontributsiooni ning nõustudes Hannibali väljaandmisega roomlastele.
Sürakuusa türannid
Peaaegu kogu oma ajaloo jooksul sõltumatut linna valitsesid Sürakuusat järjepanu türannid, ainult lühikeste demokraatia ja oligarhia perioodidega. Kui Pindaros kutsus oma oodides Sitsiilia türanne (kaarikusõidu võitjaid) Olümpia ja Pythia mängudel kuningateks, kuulutas Agathokles end aastal 304 eKr absoluutse tiitliga kuningaks (basileus).
Rooma riigist keskajani
Kuigi aastatega linna tähtsus aeglaselt vähenes, säilitas Sürakuusa Rooma valitsuse pealinna ja preetori residentsi staatuse Sitsiilias. See jäi tähtsaks sadamaks kaubavahetusele impeeriumi ida- ja lääneosade vahel. Kristlus levis linnas Pauluse ja linna esimese piiskopi Püha Marcianuse jõupingutuste kaudu, kes tegid sellest ühe peamise proselütismi keskuse läänes. Tagakiusamiste ajastul kaevati suured katakombid, mille suurus jääb alla ainult Rooma omadele.
Bütsantsi aeg
pisi|Bütsantsi ja vandaalide sõjad Pärast vandaalide valitsemisperioodi võeti Sürakuusa ja Sitsiilia saar Belisariose poolt Bütsantsile tagasi (31. detsember 535). Aastatel 663–668 oli Sürakuusa Bütsantsi keiser Constans II residents, samuti kogu Sitsiilia kiriku metropol. pisi|300px|vasakul|Ida-Rooma keisririik aastal 600 Aghlabiidid piirasid linna peaaegu aasta (827–828), kuid Bütsantsi abiväed hoidsid selle langemise ära. See jäi Bütsantsi vastupanu keskuseks moslemite järkjärgulisel Sitsiilia vallutamisel, kuni see langes Aghlabiidide kätte pärast teist piiramist 20/21. mail 878. Kahe sajandi pikkusel moslemite valitsemise ajal viidi Sitsiilia emiraadi pealinn Sürakuusast Palermosse. Katedraal muudeti mošeeks ja neljandik Ortygia saarest ehitati järk-järgult islami stiilis ümber. Linn säilitas siiski tähtsad kaubandussidemed ja pakkus suhteliselt õitsvat kultuuri- ja kunstielu: mitmed araabia poeedid, sealhulgas kõige tähtsam 12. sajandi Sitsiilia poeet Ibn Hamdis, õitsesid linnas.
Aastal 1038 vallutas Bütsantsi kindral Georgios Maniakes linna tagasi, saates Püha Lucia säilmed Konstantinoopolisse. Loss Ortygia saare neemel kannab tema nime, kuigi see ehitati Hohenstaufenite valitsemise ajal. Aastal 1085 sisenesid normannid pärast suvepikkust piiramist ühte viimasesse araablaste kindlusse Sürakuusasse. Piiramist juhtisid Roger I ja tema poeg Jourdain de Hauteville, kellest sai linna krahv. Ehitati uued kvartalid ja taastati katedraal, samuti teised kirikud. , Sitsiilia kuningriik pisi|Siracusa katedraal
Aastal 1194 okupeeris keiser Heinrich VI Sürakuusa. Pärast lühikest genovalaste valitsemise perioodi (1205–1220), mis soosis kaubavahetuse kasvu, vallutas keiser Friedrich II Sürakuusa tagasi. Ta alustas Castello Maniace, Piiskoppide palee ja Bellomo palee ehitamist. Friedrichi surm tõi rahutuste ja feodaalse anarhia perioodi. Anjou ja Kataloonia-Aragóni monarhiate vahelises võitluses jäi Sürakuusa Kataloonia-Aragóni poolele ja alistas Anjou aastal 1298, saades Hispaania isandatelt vastutasuks suured privileegid. Aadliperede edukus on näha ka Abela, Chiaramonte, Nava, Montalto paleede ehitistes.
Uuem ajalugu
Linna tabas kaks laastavat maavärinat aastail 1542 ja 1693 ning katk aastal 1729. 17. sajandi häving muutis igaveseks Siracusa, samuti kogu Val di Noto ilmet, mille linnad ehitati üles tüüpilises Sitsiilia baroki stiilis, mida peetakse üheks kõige tüüpilisemaks Lõuna-Itaalia kunsti väljenduseks. Koolerapuhang aastal 1837 viis mässuni Bourbonide valitsemise vastu. Karistuseks viidi provintsi pealinn Notosse, kuid rahutusi ei lämmatatud täielikult, kuna siracusalased võtsid osa Sitsiilia iseseisvusrevolutsioonist aastal 1848.
Pärast Itaalia ühinemist aastal 1865 sai Siracusa tagasi oma provintsipealinna staatuse. Aastal 1870 lammutati müürid ja ehitati sild, mis ühendas mandrit Ortygia saarega. Järgmisel aastal ehitati raudteeharu.
Suuri purustusi põhjustasid liitlaste ja sakslaste pommirünnakud aastal 1943. Operatsioon Husky, liitlaste sissetung Sitsiiliasse, käivitati 9/10. juuli öösel aastal 1943 briti vägede rünnakuga saare lääneosas. Kindral Montgomery Kaheksas armee vallutas Siracusa sissetungi esimesel päeval peaaegu vastupanuta. Seejärel kasutati sadamat kuningliku laevastiku baasina. Linnast lääne poole jääb Siracusa sõjaväekalmistu, kuhu on maetud umbes 1000 meest. Pärast Teise maailmasõja lõppu kogesid Siracusa põhjakvartalid rasket, sageli kaootilist, laienemist, mida soodustas industrialiseerimise kiire protsess.
pisi|Rooma amfiteater pisi|Piazza Duomo pisi|Castello Maniace pisi|Palazzo Beneventano Del Bosco detail pisi|Diana purskkaevu detail
Rahvastik
Aastal 2007 elas Siracusas 122 972 inimest, kellest 48,7% olid mehed ja 51,3% naised. Noori (18 aastased ja nooremad) oli 18,87% rahvastikust, pensionäre 16,87%. Võrdluseks, Itaalias keskmiselt oli 18,06% noori ja 19,94% pensionäre. Siracusa elanike keskmine iga oli 40, võrdluseks, Itaalia keskmine iga oli 42. Viie aastaga, 2002–2007, vähenes Siracusa rahvastik 0,49%, samas Itaalia rahvastik suurenes 3,56%. Vähenemise põhjus on rahvastiku lahkumine eeslinnadesse ja Põhja-Itaaliasse. Praegune Siracusa iive on 9,75 sündi 1000 elaniku kohta, võrdluseks, Itaalia keskmine on 9,45 sündi.
97,9% rahvastikust olid sitsiillased/itaallased. Suurim immigrantide grupp tuleb teiste Euroopa rahvaste hulgast (peamiselt Poolast ja Ühendkuningriigist): 0,61%, Põhja-Aafrikast (peamiselt tuneeslased): 0,51%, ja Lõuna-Aasiast: 0,37%.
Kliima
Siracusas on vahemereline kliima (Köppeni kliimaklassifikatsiooni järgi Csa) pehme, niiske talve ja sooja kuni kuuma, kuiva suvega.
Mäeküla mets
Mäeküla mets on metsaala Tallinnas Haabersti linnaosas Mäeküla asumis.
Berryessa järv
pisi|Satelliidipilt Berryessa järvest Berryessa järv on järv Ameerika Ühendriikides California osariigis Napa maakonnas.
Järve geograafilised koordinaadid on.
Berryessa on maakonna suurim järv. See on tehisjärv, mis moodustus Monticello paisu ehitamisel Berryessa orgu Putah Creekile. Enne jõe paisutamist hariti oru viljakatel muldadel põldu. Järve alla jäi ka kohalike elanike suurim linn Monticello. Paisu ehitamist alustati 1953. aastal. See valmis 1958. aastal ja järv täitus 1963. aastal.
Järv saab oma vee Putah Creeki 1490 km² suuruselt valglalt.
Järv on kagu-loodesuunas välja venitatud, selle suurim pikkus on 37 km, suurim laius 4,8 km ja rannajoone pikkus 266 km. Pindala maksimaalse veetaseme korral on 84 km². Suurim sügavus on 84 meetrit ja maksimaalne kubatuur 1976 km³. Järve pind asub 135 meetri kõrgusel merepinnast.
Paisu lähedal veehoidla kaguosas on 22-meetrise läbimõõduga liigveelase.
Suvel tõuseb järvevee temperatuur 24 kraadini ja seetõttu on järv populaarne veespordi harrastajate seas.
Elustik
Berryessa järve ümbruses kasvavad muu hulgas Sargenti küpress, kalifornia lepp, tamm Quercus durata, ogalatv Navarretia jepsonii ja Bridgesi suvitähik.
Järve kagurannikul võib eriti kevadise pesitsemise ja sügisese rände ajal kohata paljude linnuliikide esindajaid.
Kaguranniku rannaäärsetel künklikel rohumaadel kasvavad tammed ja kanarbikulised ning elutsevad teiste seas kotkad, värvulised, metskalkunid ja hirved. Kohata võib ka kanada laglet, pelikane, ameerika hallhaigrut, suurpütti, mõrsjaparti, lumehane ja jääkauri.
Järve idakalda ääres on 8,1 km² suurune kaitseala, kus elavad puumad, hirvlased Odocoileus hemionus columbianus, lõgismaod, pesukarud, skunksid, kalakotkad ja kaljukotkad.
Berryessa järv on populaarne kalastuspaik. Järves elavad päikesekalalased Pomoxis nigromaculatus, Lepomis macrochirus ja Lepomis microlophus, meriforell, lõhilane Oncorhynchus tshawytscha, ameerika paalia, nerka, vikerforell, väikesuu-forellahven, suursuu-forellahven, kanalisäga, sägaline Ictalurus nebulosus, karpkala ja karplane Ptychocheilus grandis.
Pärnaroheline
Pärnaroheline (prantsuse keeles vert tilleul) on kollaka varjundiga heleroheline värvitoon, mis meenutab pärna viljade või õisiku kandelehe värvust. Kasutatud eelkõige moe kontekstis tekstiilide värvuse kirjeldamiseks.
Värvinimetus vert tilleul esineb värvuse kirjeldamiseks 1868. aastal Prantsuse ajakirjas, mis tutvustab kaubamajas müüdavaid salle.
Värvinimetust "pärnaroheline" on kasutatud Eesti 1930. aastate moesõnavaras
Värvitoon sarnaneb laimirohelisega, prantsuse-inglise tõlgetes tõlgitakse sageli laimiroheliseks, sõnaraamatu vaste on salveiroheline.
Variatsioonid
Ral Design Plus värvitoon 100 70 40 Lindgrün on väga soe kollakasroheline.
Kunstitarvete tootja Cansoni Mi-Teintes' seeria pastellpaberi toon nr 100 on tilleul 'pärn', see on väga kahvatu heleroheline.
Illmitz
Illmitz ([ˈɪlmɪt͡s]) on turulinn (Marktgemeinde) Austria Burgenlandi liidumaal Neusiedl am See ringkonnas. See asub piirkonnas Neusiedli järvest (saksa: Neusiedlersee; ungari: Fertő tó) idas, mida kutsutakse Seewinkel (järvenurk).
Pärnaroheline
Variatsioonid
DMC tikkimisniitide valikus on nr 165 vert tilleul peaaegu rohekaskollane.
Illmitz
Illmitz asub Neusiedler See-Seewinkeli rahvuspargis Neusiedli järve idakaldal. Linn asub mere pinnast 117 m kõrgusel. Lähipiirkond 114 m mere pinnast on madalaim koht Austrias. Piirkonnale on iseloomulikud laialdased tasandikud ja sootaimestik, mille ümber on palju väikeseid soolajärvi. Lange Lacke (Pikk järv) on umbes neljakümnest läheduses asuvast järvest suurim.