cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Meistriliiga 2005
Hooaja 1. pool
Allikas: Eesti Jalgpalli Liit 1Kodu meeskond on vasakus tulbas. 2Mängutulemus tühistatud - Merkuur kasutas diskvalifitseeritud mängijat Vjatšeslav Lütter. Värvid: Roheline = Kodu meeskonna võit; Kollane= viik; Punane = võõrsil meeskonna võit.
Hooaja 2. pool
Allikas: Eesti Jalgpalli Liit 1Kodu meeskond on vasakus tulbas. 2Mängutulemus tühistatud - Valga kasutas keelatud mängijat Norman Kägo 3Mängutulemus (oli 5-0 Transile) tühistatud - Narva Trans kasutad diskvalifitseeritud mängijat Aleksandr Kulatšenko. Värvid: Roheline = Kodu meeskonna võit; Kollane= viik; Punane = võõrsil meeskonna võit.
Investituuritüli
Investituuritüli oli aastatel 1075–1122 kestnud Rooma paavstide ja Saksa-Rooma riigi keisrite vaheline võimuvõitlus Saksamaal tegutseva katoliku kiriku tegevuse üle kontrolli saamisel.
Rooma paavsti soovile olla ka Saksamaal asuva katoliku kiriku absoluutne juht seisis vastu Saksa-Rooma riigi keiser, kes soovis allutada oma riigis olevad katoliku kirikud ilmalikule võimule ning määrata riigi vaimulikud oma äranägemise järgi, luues ilmalikust võimust sõltuva saksa reichskirche.
Tüli tekkimise aluseks olid paavst Gregorius VII (1073–1085) nõuded, et ilmalik võim lõpetaks sekkumise vaimulikesse asjadesse ja tunnistaks, et vaimulik võim on ilmalikust kõrgem, sest paavst on jumala ametikandjatest kõrgeim ning ilmalikud valitsejad on troonil jumala armust, jumala esindaja on aga Rooma paavst.
Saksa-Rooma riigi keiser aga läänistas vaimulikele mittepärilikke lääne, sai vaimulikud oma vasallideks ja kindlustas nii nende lojaalsuse riigile. Vaimulikud allusid otse Saksa keisrile (nn riigivaimulikud), mitte hertsogitele või paavstile. Vaimulikud said riigiametid ja muutusid riigivõimu tugevdavaks ametkonnaks, kellel oli täielik immuniteet (vabahärrast kirikufoogtil oli ka kohtuvõim), mille eest pidid piiskopid tasuma koormisi (2/3 riigi sõjaväest ja maksudest). Kirikust sai Saksamaa ühtsuse tagaja. Väljajagatud ja tühjaks jäänud kirikulääne ei pidanud keiser uuesti läänistama, vaid hoidis neid enda käes ja sai nii endale ka lääni tulud.
Investituuritüli kronoloogia
1104 kuulutati välja üldine rahu.
Vello Tohver
Vello Tohver (3. detsember 1922 – 28. aprill 1995) oli eesti bioloog, mikrobioloog ja biokeemik.
Ta oli dotsent Tartu Ülikooli taimefüsioloogia ja -biokeemia kateedris.
Peeter Põld
Peeter Siegfried Nikolaus Põld (12. juuli 1878 Puru küla, Jõhvi vald Jõhvi kihelkond Rakvere kreis – 1. september 1930 Tartu) oli eesti teoloog, haridus- ja riigitegelane, Eesti Ajutise Maanõukogu, Asutava Kogu ja Riigikogu liige. Ta oli Eesti Vabariigi esimene haridusminister.
Prandi jõgi
Prandi jõgi (ka Veskiaru jõgi, Seinapalu jõgi, Rõhumetsa jõgi, Luisu-Prandi jõgi ja Tori jõgi) on jõgi Järva maakonnas, Pärnu jõe vasakpoolne lisajõgi. See saab alguse Prandi külas olevast Prandi Allikajärvest ja suubub Pärnu jõkke selle keskjooksu piirkonnas (99,5 km suudmest) Särevere aleviku lähedal Vilita küla territooriumil. Jõgi on 25 km pikk ja 281 km² valgalaga.
Peeter Põld
Elulugu
Peeter Siegfried Nikolaus Põld sündis 1878. aastal Puru külas, Jõhvi vallas Jõhvi kihelkonnas Rakvere kreisis. Ta õppis Puru külakoolis, Rakvere linnakoolis aastatel 1888–1890, Narva linnakoolis 1890–1893, Narva gümnaasiumis 1893–1898 ja Tartu Ülikooli usuteaduskonnas 1898–1906, kus omandas 1907 cand. theol. kraadi. Hiljem täiendas ta end pedagoogika alal Saksamaal ja Šveitsis (1908).
Prandi jõgi
Prandi jõkke suubuvad Vanavälja peakraav, Raukla oja, Seinapalu peakraav, Põrssaoja, Epneri oja, Neeva kanal, Nurmsi peakraav ja Hindreku oja.
Peeter Põld
Isiklikku
Abiellus 1908. aastal Helmi Põlluga. Peeter Põllu kõrval sai tuntuks ta tema vanem vend Harald Põld, kes oli vaimulik, piiblitõlkija ja grammatikate autor.
Prandi jõgi
Prandi jõgi läbib Prandi looduskaitseala ja Türi maastikukaitseala.
Peeter Põld
Isiklikku
Peeter Põllu pojatütar on kirjandusteadlane ja -kriitik Rutt Hinrikus. Tema järeltulijate hulka kuulub ka Tallinna Püha Vaimu koguduse õpetaja Gustav Piir, kes ütles Põllu monumendi avamisel 2008. aastal tema suguvõsa kohta: "Peeter Põllu üheteistkümne lapse kõiki järeltulijaid ei oska ma täpselt kokku lugeda. Meid on kõvasti üle 20, ja järgmine põlvkond veel sinna otsa."
Prandi jõgi
Kirjeldus
pisi|left|[[Prandi looduskaitseala asutati 1981. aastal Prandi Allikajärve kaitseks. 2006 laiendati selle piire kaitsmaks ka lähedalasuvaid soomaastikke ja loodusmetsi]] Jõgi paikneb Kesk-Eesti tasandikul ja Türi voorestikus. Jõe veepinna kõrgus lähtel on 62,1 m ja suudmes 50,8 m merepinnast. Langus on seega 11,3 meetrit ja keskmine lang 0,45 m/km. Suurim on lang keskjooksu alumises osas Vanavälja peakraavi suudmest kuni Näsuvereni (1,0 m/km).
Peeter Põld
Isiklikku
Peeter Põld nakatus koos pereliikmetega 1930. aasta suvel Võsul puhkusel olles tüüfusesse. Ta suri haiguse tagajärjel Tartu ülikooli sisehaiguste kliinikus Toomemäel. Isale järgnesid ka tütred Hele-Mall ja Mari-Liis.
Prandi jõgi
Kirjeldus
Ülemjooksul on Prandi jõgi käänuline, kesk- ja alamjooksul voolab põhiliselt edelasse. Ülemjooksul on jõekaldad madalad ja soised, keskjooksul kõrged, alamjooksul enne suuet taas madalad. Jõgi voolab läbi Neeva-Prandi soo, Seinapalu küla, Rikassaare soo, Rikassaare küla (selle juures on jõesängi kohati süvendatud ja õgvendatud). Siis möödub see Näsuvere külast, Tori alevikust ja Mäekülast ning voolab seejärel läbi Lelle-Viljandi raudtee alt. Siis läbib jõgi Särevere aleviku ning suubub umbes ühe kilomeetri pärast Pärnu jõkke.
Peeter Põld
Mälestuse jäädvustamine
pisi|Peeter Põllu monument Peeter Põllu platsil 1932. aastal nimetati Munga tänav ümber Peeter Põllu tänavaks. 14. oktoobril 1949 nimetati see Pioneeri tänavaks, Eesti taasiseseisvumise järel taastati ajalooline nimi Munga tänav.
Prandi jõgi
Kirjeldus
August Loopmann mõõtis 1979. aastal jõesängi laiuseks keskjooksul 9–25 (keskmiselt 15) meetrit, alamjooksul 15–50 (keskmiselt 20) meetrit. Sügavus oli keskjooksul 0,4–2,6 (keskmiselt 1,0) meetrit ning alamjooksul 0,6–3,8 (keskmiselt 1,4) meetrit. Aasta keskmine vooluhulk oli alamjooksul 2,5–2,7 m³/s. Ülemjooksul on jõesängi laiuseks 2–6 meetrit, jõe sügavus 0,3–1,5 meetrit.
Peeter Põld
Mälestuse jäädvustamine
Aastatel 1938–1940 tegutses Peeter Põllu mälestamise komitee, mille eesmärk oli muu hulgas püstitada Peeter Põllu monument.
Prandi jõgi
Vesiehitised ja paisjärv
Jõele on rajatud Särevere paisjärv. Veskiaru kohal asus jõel vesiveski.
Peeter Põld
Mälestuse jäädvustamine
Juunis-juulis 2008 korraldas Tartu linnavalitsus Peeter Põllu monumendi ideekonkursi, kuhu kutsuti osalema skulptorid Elo Liiv, Ekke Väli ja Bruno Kadak. Peeter Põllu monument avati Tartus Munga tänaval asuva Haridus- ja Teadusministeeriumi hoone ees Peeter Põllu platsil (platsi nimi oli siis veel Politseiplats, see nimetati ümber Peeter Põllu platsiks 2015. aastal ) 1. detsembril 2008. Selle autorid on skulptor Ekke Väli ja arhitekt Ain Rööpson. Ministeeriumi andmetel maksis mälestusmärgi rajamine kokku 1,458 miljonit Eesti krooni. Sellest andis ministeerium 1,1 miljonit, ülejäänu tuli võrdselt Tartu Ülikoolilt ja Tartu linnalt.
Prandi jõgi
Vesiehitised ja paisjärv
Tori küla kohal asub 1930. aastal rajatud Tori hüdromeetriajaam, kus hüdroloogilisi vaatlusi tehakse tänini.
Peeter Põld
Mälestuse jäädvustamine
Tartu Ülikooli Sihtasutuse juurde loodi 2008. aastal Peeter Põllu stipendium, millega jätkatakse 1931. aastal Tartu linna ja Tartu Ülikooli koostöös loodud toetusraha fondi traditsioone. Haridus- ja Teadusministeeriumi, Tartu Ülikooli haridusteaduskonna ning Tartu Ülikooli Sihtasutuse poolt seoses Peeter Põllu 130. sünniaastapäevaga taastatud stipendium on mõeldud Tartu Ülikooli õpetajakoolituse üliõpilastele.
Prandi jõgi
Vesiehitised ja paisjärv
Särevere alevikus külgeb üle jõe Pärnu–Rakvere–Sõmeru maantee ning Taikse külas Türi ja Viljandi vaheline raudtee. Seda ületab ka Taikse – Tori – Türi-Alliku tee.
Peeter Põld
Mälestuse jäädvustamine
Peeter Põllu päeva nime all on Tartu Ülikoolis 2008. aastast korraldatud üliõpilaste teaduslikke konverentse. Peeter Põllu päeval antakse välja ka Peeter Põllu stipendium.
Prandi jõgi
Jõeelustik ja hüdrokeemia
pisi|[[Prandi Allikajärv, kust jõgi algab]] Eesti siseveekogude olukorda käsitlenud uuringu järgi voolab Eesti kõige puhtam vesi Prandi jõe ülemjooksul. Alamjooksul on jõeümbrus valdavalt kultuuristatud, sinna kandub reostust lähedalasuvatest farmidest, elumajadest, loomalautadest. Veel 1996. aastal peeti jõevett seal suplemiseks kõlbmatuks.
Peeter Põld
Mälestuse jäädvustamine
Peeter Põllu päevade nime all on 1993. aastast korraldatud pedagoogikakonverentse Tallinna Pedagoogilises Seminaris.
Prandi jõgi
Jõeelustik ja hüdrokeemia
pisi|Prandi jõgi [[Veskiaru külas]]
Põhjaloomastik oli aastal 1996 mitmekesine ja rohke. Domineerisid teod ja surusääsklaste vastsed, arvukalt oli ka ühepäevikuliste vastseid.
Prandi jõgi on hea forellijõgi. Meriforelli praegune asurkond pärineb ilmselt 1939. aastast mil jõkke lasti 5000 forellimaimu. 20. sajandi alguses oli Prandi mõisnik jõkke toonud ka jõeforelli. Aastail 1976–1995 püüti jõest kokku 2300 kg forelli. Katsepüükidel on jõest leitud ka lepamaimu, trullingut, lutsu, luukaritsat, võldast, ojasilmu.
2005. aastal taastati Prandi jõel lõheliste elupaiku.
Rootsi-aegsetes dokumentides on märgitud, et Prandi mõisa alt allikajärvest lähtuvast Prandi jõest püüti vaid väikeseid hauge ja lutsusid.
Arheoloogia
1969. aastal leiti Prandi jõe äärest Rikassaarest Eesti suurim relvaleid: maapõuest tuli välja 54 odaotsa ja 7 võitlusnuga, mis pärinevad 6. sajandist.
Piret Aava
Piret Aava (sündinud 8. juulil 1980) on eestlasest endine modell.
Ta oli 26. novembrist 3. detsembrini 2001 Playboy nädala kübertüdruk.
Praegu töötab ta New Yorgis kosmeetikuna. Ta on esinenud teleseriaali "Seks ja linn" massistseenis ekraaniajaga 2 sekundit.
Isiklikku
Pireti pikkus on 175–176 cm ning kaal teadaolevatel andmetel 56,6–58 kg.
Tema rinnaümbermõõt on 34 B või C, vööümbermõõt 24 ja puusaümbermõõt 34.
Silmad on sinised, juuksed blondid.
Välislingid
Playboy pildid:
Harry Egipti pildid:
Tarmo Rajamets: Paavo Kangur:
Harku valla lipp
thumb|Harku valla lipp Harku valla lipp oli Eesti haldusüksuse Harku valla lipp.
Lipp on kinnitatud Harku Vallavolikogu poolt 25. mail 2006.
Lipu kirjeldus
Lipu normaalmõõtmed on 105x165 cm ning laiuse ja pikkuse suhe 7:11.
Põhjendus
Kanga laidudel on kasutatud valla vapilt pärinevat sinist ja valget värvi. Valge on vapi hõbedase asendus värv. Sinine sümboliseerib valla mereäärset asukohta ja taevaavarust, kui ka valla elanike tulevikupüüdlusi. Valge märgib ustavust, puhtust ja nooruslikku sihikindlust. Vapil olev valge (hõbedane) rist on kristliku maailma üks peamisi sümboleid ning see tähistab piirkonna (valla) kultuuri alustõdesid ja ajaloolist järjepidavust. Neljaks jaotatud vapikilbi esimesel väljal olev (põhja)täht viitab valla asukohale Eesti mandriosa põhjakaldal.
Lipu ajalugu
Harku Vallavalitsuse tellimusel esitas Riigikantselei Heraldikanõukogu 8. veebruariks 2005 Harku vallale viis erinevat vapi ja lipu kavandit. Kuni 24. veebruarini samal aastal, said vallaelanikud nende hulgast valida oma lemmikud. Kahe enim hääli saanud kavandi hulgast valib vallavolikogu Harku vallale vapi ja lipu.
Kavandite koostamisel pidas Harku vallavanem Sulev Roos olulisteks märksõnadeks valla põhjapoolset asendit, mere lähedust ja pankrannikut.
Kalakaitse
Kalakaitse on teaduslikul alusel põhinev kalade, teiste veeloomade ja -taimede ning töönduspüügi reguleerimine.
Eestis reguleerib kalapüüki kalapüügiseadus.
Ajalugu
Esimene Eesti kalapüügieeskirja (kehtestati Peipsi ja Pihkva järves) koostas Karl Ernst von Baer. See kinnitati 1859.
Vaikne Don
"Vaikne Don" (vene keeles Тихий Дон) on Mihhail Šolohhovi romaan.
Šolohhov alustas "Vaikse Doni" kirjutamist Vjošenskaja staniitsas, kuhu ta aastal 1926 elama asus.
Romaan ilmus neljas köites (1928 (1. ja 2. köide), 1932 (3. köide), 1940 (4. köide)).
Romaanil on perekonnakroonika ja ajaloolise epopöa sugemeid. See käsitleb realistlikus võtmes Doni kasakate elu maailmasõjaeelsest ajast kuni kodusõjani. Vaikselt voolav Don on elu jätkuvuse sümbol. Šolohhov pöörab palju tähelepanu Grigori ja tema abikaasa Aksinja armastusele. Kirjaniku muu looming jääb kunstiliselt kvaliteedilt sellele teosele tunduvalt alla.
Ilmumise järel asuti teose esimest köidet kiiresti tõlkima: 1929 avaldati see Saksamaal ja Austrias, 1930 Tšehhoslovakkias, Hispaanias, Rootsis, Hiinas, 1931 Prantsusmaal, Inglismaal ja USA-s, 1932 Taanis, 1934 Jaapanis ja Bulgaarias. Romaan oli välismaal menukas.
Nõukogude kriitikud heitsid romaanile ette endiste aegade ja mässuliste kasakate ülistamist. Tsensuur kimbutas teda, sest peategelane otsustas valgete kasuks.
Aastal 1965 sai Šolohhov "Vaikse Doni" eest Nobeli kirjandusauhinna.
Alates ilmumisest on teos olnud üks 20. sajandi vene kirjanduse suuri mõistatusi ja vaidlusobjekte. Romaani ja selle autorsust on ümbritsenud teravate ideoloogiliste heitluste tulevärk, risti vastandlike tõlgenduste, oletuste ja legendide tihe padrik. 1920. aastate lõpul räägiti Moskvas salapärasest eidekesest, kes käivat mööda toimetusi kaebamas, et tema punaste poolt tapetud poja käsikiri on avaldatud Šolohhovi nime all. Esimesed raamatud teose autorsuse kohta ilmusid 1970. aastate keskel Pariisis. Kirjandusteadlane Irina Medvedjeva-Tomaševskaja pakkus romaani autoriks unustatud kirjanikku, Doni kasakate elu suurepärast tundjat Fjodor Krjukovit (1870–1920), seda versiooni toetas oma saatesõnas Aleksandr Solženitsõn. Ühe usaldusväärsema uurijana paistab silma USA slavist Herman Ermolaev, kes on mitmeid plagiaaditeooriaid väga asjalikult arvustanud (raamat "Mihhail Šolohhov ja tema looming", 2000). Ameerika kriitik Ernest Simmens on öelnud, et "Vaikne Don" on vaatamata poliitika üleküllusele eeskätt "suur ja liigutav armastuse lugu, võib-olla ainus tõeline armastusromaan nõukogude kirjanduses".
Jätk
Aastal 1959 ilmus "Vaikse Doni" jätk "Hobused Donil", mida peetakse kunstiliselt nõrgaks.
Film
Aastal 1958 valmis film "Vaikne Don".
Anna Leetsmann
Anna Leetsmann (12. oktoober 1888 Kalvi vald, Virumaa – 5. märts 1942 NSV Liit, hukkus vangistuses) oli Kunda koolis pedagoog, poliitik ning Eesti Ajutise Maanõukogu ainus naissoost ja bolševikust liige. Tuntud ka hüüdnimega Punane Anna.
Anna Leetsmann sündis Virumaal külakoolmeistri paljulapselises peres. Alghariduse omandas oma isa käe all Rannu külakoolis. 1904. aastal lõpetas Rakveres tütarlastekooli, sooritas Rakvere linnaalgkooli juures algkooliõpetaja kutseeksamid ja asus tööle õpetajana Aseri tsemenditehase koolis. 1911. aasta suvel õppis Peterburi ülikooli naiskursustel, sooritades eksamid keskhariduse omandamise kohta.
Liitus VSDTP Aseri organisatsiooni liikmeks 1917. aasta revolutsioonipäevil, peagi valiti ta kohepealse parteiorganisatsiooni sekretäriks ja Virumaa Töörahva Nõukogu liikmeks.
Nõudis Maapäeva laialisaatmist, seetõttu heideti ta 5. veebruaril 1919. aastal Maapäevast välja.
Töötas seejärel abiõpetajana Aseri koolis.
Ultrafilter
Ultrafilter on seade (filter), millega eraldatakse lahusest väga väikesi osakesi (näiteks valke, baktereid).
Filtreerumine toimub hüdrostaatilise rõhu mõjumisel ultrafiltrile, millest vesi tungib läbi ja tahetud osakesed jäävad ultrafiltrile.
Kalapaat
Kalapaat on veesõiduk, mida kasutatakse ranna lähedal ja siseveekogudel kalapüügiks. pisi|right|Kalapaat Stockholmi kesklinnas Maailmas on kasutusel väga palju erinevaid kalapaaditüüpe, mis on tingitud peaasjalikult eri püügiviisidest ja püütava piirkonna suurusest.
Ärakanne
Ärakanne ehk transport on mulla (sealhulgas mullas lahustunud osakeste) ja peeneteraliste pudedate setete mingilt alalt ärakandumine vee või tuule mõjul (mulla erosioon või settetransport).
Martin Sookael
pisi|Martin Sookael. (Foto: Sandra Palm) Martin Sookael (sündinud 22. märtsil 1983 ) on eesti turundusspetsialist, videograaf ja helilooja.
Ta lõpetas 2001. aastal Audentese Erakooli.
2002. aastal müütas USAs Southwestern Company juures ukselt uksele raamatuid. Aastatel 2002–2009 oli vabakutseline videokunstnik, fotograaf, programmeerija ja kujundaja. Ta on näiteks olnud lavastuste "Dr. Tõrva ja professor Sule süsteem", "Roots", "KrabattabarK", "Haned võlgu", "Hädaorg", "Tervitustega minu heale sõbrale kontseptsioonile" ja "Layout" videokunstnik. . Aastatel 2003–2006 töötas ta New Balance Balticsi koolitus- ja turundusjuhina. Oli 2007–2009 Estraveli veebiarendusjuht.
2009. aastal sügisel alustas ta lavastaja ja projektijuhi rollis koos Jürgen Rooste, Siim Aimla, Birk Rohelennu ja Cabaret Rhizomega luuleõhtute sarja "Cabaret Interruptus" korraldamist. Pooleteist aasta jooksul kasvas pisikesest paarikümne sõbraga keldrisündmusest alguse saanud organisatsioon nii kaugele, et "Cabaret Interruptusele" usaldati 30. Tallinna vanalinna päevade avamiseks muusikali kirjutamine. Ta on 2010. aastal loodud ettevõtte Community Tools kaasasutaja.
Martin Sookael on idufirmade Meie Tallinn ja Multiverse.im tegevjuht.
Uue Maailma Seltsi algusaastatel osales ta seltsi tegevuses ning aitas teostada seltsi veebi- ja ajalehte. Ta oli ajalehe Väike-Ameerika Hääl kaasasutaja ja esimese kuue numbri disainer (2008–2010).
Martin Sookael on kirjastanud mitu raamatut, nende seas näiteks Mart Sanderi raamatu "Z, the Terminal Letter".
Jüri Makarov
Jüri Makarov (sündinud 3. aprillil 1959 Tallinnas) on Eesti muusik, suurürituste korraldaja ja mitmekülgne ettevõtja.
Haridus
Ta on lõpetanud 1977. aastal Tallinna 2. Keskkooli ja 1986. aastal Tallinna Polütehnilise Instituudi tööstuse juhtimise ja planeerimise erialal.
Tegevus muusikuna ja muusikaprodutsenditee algus
Kui 1991. aastal mängiti Tallinna Linnahallis Andrew Lloyd Webberi muusikali "Jesus Christ Superstar" (lavastaja Neeme Kuningas), siis Jüri Makarov oli selle mänedžer ja produtsent.
Rock Summeri ja suurkontsertide korraldaja
Jüri Makarov on olnud Tallinna Lauluväljakul aastatel 1988–1997 toimunud festivali Rock Summer ja 2013. aastal toimunud "Rock Summer 25" peakorraldaja, kes tõi Eestisse esinema rohkesti rahvusvaheliselt tunnustatud muusikuid. Tolle perioodi kontekstis on öeldud, et "Jüri Makarov polnud mitte ainult Eesti, vaid kogu Ida-Euroopa muusikatööstuse edu ikoon ja käilakuju".
Rock Summeri mõte kasvas välja aasta varem ehk 1987. aastal Tallinna lauluväljakul peetud hevimuusikafestivalist Heavy Suvi (kasutatud ka üldnimelist nimetust "hevisuvi"), mille korraldamisega oli Jüri Makarov juba kätt proovinud.
Ettevõtlikkus korraldada esimene Rock Summer ehk välismaiste tippartistidega rokk-kontsert Eestis juba karmide piirangutega Nõukogude ajal päädis ligikaudu 150 000 pealtvaatajaga (teistel andmetel 180 000 vaatajaga) ning sai oluliseks sammuks ka Eesti taasiseseisvumise teel. Näiteks Õhtulehe 2018. aastal koostatud nimekirjas "Sada sündmust, mis mõjutasid Eestit" kuulus Rock Summerile 17. koht.
Pärast Rock Summeri aega käis tema kontserdikorraldusel 2001. aastal esimest korda Eestis kontserti andmas näiteks inglise superstaar Sting, kuid talle usaldati ka Mike Oldfieldi kontserdi korraldamine Moskvas Punasel väljakul.
2000. aastal vahendas ta oma ettevõtte kaudu 20 Eesti noorteansambli esinemist Helsingis, mis oli saanud Euroopa kultuuripealinnaks.
2012. aastal ütles Jüri Makarov telesaates "Kahekõne", et tema muusikaürituste korraldamise raskuspunkt on pärast Rock Summeri aega liikunud Venemaale ja Euroopasse, Eestis aitab ta korraldada peamiselt suuri spordivõistlusi.
Muusikatööstuse visionäär
Eero Raun on Jüri Makarovi kui rahvusvahelise haardega muusikapromootori ideedest ja tegevusest esile tõstnud, et "just tema viis (koos Jüri Piheliga) Eesti esimest korda Eurovisioni lauluvõistlusele (1993. aastal Ida-Euroopa eelvooru Ljubljanas). Teiseks püüdis Makarov Eesti muusikatööstust koostööle ergutada sellega, et korraldas alates 1989. aasta detsembrist mitmel aastal Eesti elava muusika konverentsi".
2003. aastal valis ühing International Live Music Conference (ILMC) Makarovi 600 kandidaadi hulgast maailma parimaks kontserdikorraldajaks. Ta sai selle auhinna esimese idaeurooplasena.
70
Sajandid: 1. sajand eKr - 1. sajand - 2. sajand
Jüri Makarov
Muusikatööstuse visionäär
Ühtpidi tunnustades, et eestlased on Eesti taasiseseisvumise perioodil õppinud jõudsalt tegutsema rahvusvahelise meelelahutustööstuse mängureeglite järgi, on Eero Raun 2018. aastal tõdenud siiski, et Eestis "puudub küll selline sektori juhtfiguur nagu 25 aastat tagasi oli Jüri Makarov, kes kutsus inimesed kokku ning mõjutas otseselt sektori hoiakuid ja lähenemisnurki. Kuna ühiskond on killustunud, ei olegi sellise eestvedaja esile kerkimine enam eriti võimalik".
Tema muudest varastest ettevõtmistest on tuntumad olnud ööklubi Piraat, TOP Raadio ja Tipp TV.
70
Aastakümned: 20. aastad 30. aastad 40. aastad 50. aastad 60. aastad - 70. aastad - 80. aastad 90. aastad 100. aastad 110. aastad 120. aastad
Jüri Makarov
Saatejuht ja esineja televisioonis
Kui Jüri Makarov hakkas Tallinna Polütehnilist Instituuti lõpetama ja kaaluti, kuhu ta võiks lasta end kohustuslikus korras tööle suunata, oli tal tekkinud vastastikune huvi Eesti Televisiooniga. Paraku ei saanud ETV sel ajal pakkuda talle muusikasaadete toimetaja tööd, sest vaba oli ainult majandusajakirjaniku koht, mistõttu eelistas Makarov hoopis Rahvaloomingu Majas levimuusikute koordineerimise tööd.
Sellest hoolimata juhtis Jüri Makarov 1988. aastal Eesti Televisiooni muusikasaatesarja "Pop tipp" ning oli sage esineja nii ETV muusika- kui ka uudistesaadetes eriti Rock Summerite korraldamise aastail.
70
Aastad: 65 66 67 68 69 - 70 - 71 72 73 74 75
Jüri Makarov
Saatejuht ja esineja televisioonis
2005. aastal oli ta TV3 muusikasaate "Hoia ja keela" tegijate seas.
2008/2009. aasta hooajal oli ta TV3 laulusaate "Laulud tähtedega" žüriis. Ta kuulus ka ERR-i lauluvõistluse "Eesti Laul 2020" žüriisse.
2011. aastal valmis Soome dokumentalistidel (Nouhau Productions Oy) Soome TV jaoks dokumentaalfilm "Eesti vabaks – rockfestivaali joka ei päättynyt / Eesti vabaks – the Rock Festival That Never Ended", mille autorid on Sanna-Sisko Tohka (stsenarist) ja Markku Veijalainen (režissöör). Jüri Makarov on selles üks põhiesinejaid, lisaks oli ta Soome filmitegijate Eesti-poolne konsultant.
Lapsnäitleja filmides
Lapsena on ta mänginud filmides "Mehed ei nuta" (1968; tema esituses kõlab seal näiteks Ülo Vinteri ja Enn Vetemaa laul "Ei meelest läe mul iial") ja "Tuli öös" (1973). Purjekas pole filmis "Mehed ei nuta" sugugi vaid rekvisiit – purjetamine ja merel enese proovilepanek on juba lapsest peale Jüri Makarovi peamiste harrastuste hulka kuulunud.
Otepää kandi elu edendaja
2000. aastatel keskendus ta Lõuna-Eestis Otepää lähistel talu taastamisele ja lambakasvatusele, püüdes talus hakkama saada mahepõllumajanduse põhimõtetel. Ta arendas Kivitalust välja suurejoonelise puhkekompleksi, nimetas sealse restorani Rock Summeriks ja oli algul ise ka selle peakokk. Restoranis korraldatakse sageli eri maade toidutraditsioone tutvustavaid ja muid teemaüritusi. 2021. aasta seisuga sisustatakse puhkekompleksis ka Kivitalu heli- ja salvestusstuudiot.
2000. aastast on Jüri Makarov kuulunud Otepääl peetavate rahvusvaheliste talispordiürituste korralduskomiteesse.
Septembrist 2021 töötab ta ka Kagu-Eesti ettevõtluskonsultandina.
Lõbus seik
Rock Summeri jaoks Tallinna lauluväljaku juurde hangitud välipissuaari, mis oli Põhjamaades täiesti ainulaadne ja mida kasutati vaid ühel üritusel aastas (peale Rock Summerite ka Õllesummeritel), hüüti Makarovi flöödiks.
Isiklikku
Jüri Makarovi isa oli elektroonikaettevõtte Estron asutaja ja direktor Vladimir Makarov (1930–1996). Jüri Makarovi õde on ajakirjanik Marika Makarova.
Saluzzo markkrahvkond
Saluzzo markkrahvkond oli ajalooline Itaalia riik, mis sisaldas Prantsuse ja Piemonte territooriume Alpides.
Markkrahvkonna territooriumid
Saluzzo markkrahvkond hõlmas Cuneo ja Torino provintside osi ja mõnikord alasid, mis nüüd on Prantsuse kontrolli all. Kuid ajalooliselt oli Saluzzo maa-ala Stura, Po ja Alpide vahel. Del Vasto perekond, kes valitses Saluzzot kogu selle eluaja, omas ka muid maa-alasid Liguurias ja Itaalias paljude korraldatud abielude kaudu, kuid Saluzzo ei annekteerinud neid territooriume kunagi. Arvatavasti, kui ei oleks olnud Savoia edenemist Itaalias, võinuks Saluzzo olla võimeline vallutama veel Piemonte maid, mis oleks tähendanud ühte peamist Itaalia sinjoriiat.
Del Vasto valitsemine
Liguuria iidne ja aadlidünastia asus piirkonnas ümber Ventimiglia. Del Vasto perekond sai linna isandateks, kui Olderico Manfredi II Torinost otsustas selle läänistada Bonifacio del Vastole kui markiile. Tema vanem poeg Manfredo päris selle. Sellest hetkest alates sai del Vasto Piemonte linna markiiks ja käsitles tiitlit dünastiliselt, nagu tõeline sinjoriia.
Manfredo II püüdis markkrahvkonda laiendada, võideldes Savoiaga. Pärast Manfredo surma pidi tema lesk Alasia andma neile aastas mitu korda andamit: nendest andamitest rajas Savoia nõude markkrahvkonna üle, mis viis nad korduvate kokkupõrgeteni nõrga markiiga.
thumb|left|250px| [[Castello della Manta, iidne Saluzzo isandate valdus ]]
Sageli räsituna sisetülidest jõudis Saluzzo suurima hiilguseni markiide Ludovico I ja Ludovico II ajal 15. sajandil: esimene suutis sõjakas Itaalias tegutseda neutraliteedipoliitikaga vahendajana lahkhelide vahel ning sai tasu keisrilt ja Prantsusmaa kuningalt; teine otsis hiilgust lahinguväljal, sai korduvalt peksa, algatades markkrahvkonna hiilguse lõpu. Kuid oma valitsusajal hoolitses ta kaubanduse arengu eest, ehitades esimese Alpitunneli, Buco di Viso ühendas Saluzzo turvaliselt Dauphiné ja Provence-iga.
Kuid pärast tema surma võitlesid tema lapsed ägedalt trooni pärast, kurnates maapiirkondi ja kuivatades rahavoogusid: kui oli võimalik kord taastada, oli liiga hilja: Prantsusmaa hoidis markkrahvkonnal silma peal ja pärast viimase markii Gabriele kukutamist oli formaalsus see Prantsuse krooni poolt annekteerida.
Saluzzo muutus pooleks sajandiks Prantsusmaa osaks, kuni Savoia suutis Lyoni lepinguga selle endale saada ja vahelduva eduga kontrolli säilitada kuni Itaalia ühinemiseni.
Nikolai Karamzin
225px|pisi|[[Vassili Tropinin. Nikolai Karamzini portree. 1818]] Nikolai Mihhailovitš Karamzin [nikol'ai mihh'ailovitš karamz'inn] (vene keeles Николай Михайлович Карамзин) (12. detsember (vkj 1. detsember) 1766 Mihhailovka – 3. juuni (22. mai) 1826 Peterburi) oli vene ajaloolane ja kirjanik, Peterburi Teaduste Akadeemia auliige. Tema mitmeköiteline suurteos "Vene riigi ajalugu" oli üks esimesi Venemaa ajalugu üldistavaid teoseid.
Elulugu
Nikolai Mihhailovitš Karamzin sündis 1. detsembril (vkj) 1766 Mihhailovka külas Simbirski lähedal (praegu Volgogradi oblast). Isa Mihhail Jegorovitš Karamzini mõisas üles kasvades sai ta koduse hariduse. 14-aastaselt siirdus Karamzin õppima Moskvasse, kus ta juhendajaks oli saksa-šveitsi päritolu õpetlane Matthias Johann Schaden.
Aastal 1783 astus Karamzin isa soovil Peterburi kaardiväepolku, kuid läks peagi erru. Kuigi aktiivse tõlketööga oli Karamzin tegelenud varemgi, pärinevad esimesed kirjandusalased katsetused just teenistusajast. Teenistusele järgnenud kuus aastat veetis Karamzin Simbirskis, Peterburis ja Moskvas. Viimases tutvus Karamzin kirjanike Aleksandr Petrovi, Nikolai Novikovi ja Aleksandr Kutuzoviga. pisi|1797. aastal avaldatud "Vene ränduri kirjad" tiitelleht
Reis Euroopasse
Aastatel 1789–1790 rändas Karamzin mööda Euroopat, külastades muu hulgas Immanuel Kanti Königsbergis ja Pariisi Prantsuse revolutsiooni päevil. Selle reisi mõjul sündis kuulus teos "Vene ränduri kirjad", millega Karamzin pälvis otsekohe tõsiseltvõetava kirjamehe maine. Mõned filoloogid peavad seda šedöövrit moodsa vene kirjanduse alguseks.
Pöördumine Venemaale
Saabunud tagasi kodumaale, asus Karamzin 1791. aastal välja andma esimest venekeelset kirjandusajakirja Moskovski Žurnal. Lisaks erakordset populaarsust kogunud "Vene ränduri kirjadele" nägid selles teedrajavas väljaandes ilmavalgust mitmed tõlked ning teos "Vaene Liisa". Karamzinist kujunes sentimentalistliku liikumise liider Venemaal.
Aastal 1803 pakkus keiser Aleksander I Karamzinile historiograafi tiitlit, millega kaasnes 2000-rublane aastapalk. Võtnud pakkumise vastu, pühendas Karamzin oma ülejäänud eluaastad ajaloole, jättes unarusse nii aja- kui ka ilukirjanduse. Tema suurteose "Vene riigi ajalugu" esimesed 8 köidet ilmusid 1816. aastal, lõpetamata jäänud 12. köide avaldati postuumselt. Karamzin võttis osa ka dekabristide ülestõusust 1825. aastal. Järgmise aasta 1. juunil (vkj 22. mail) suri Karamzin külmetuse tagajärjel.
Sentimentalism
Venemaal sai sentimentalismi levik alguse tänu Karamzinile, kelle teosed "Vene ränduri kirjad" ning "Vaene Liisa" kogusid enneolematut populaarsust. Sentimentalism vastandus oma inimlike väärtuste ning looduse ülistamisega varem domineerinud klassitsismile. Sentimentalismi levik oli eelduseks romantismi pealetungile; Karamzin on mõjutanud nii Puškini, Žukovski ja teiste "Arzamassi" liikmete loomingut.
Luule
Karamzini sentimentalistlik luule erines kardinaalselt Venemaal seni valitsenud traditsioonilisest poeesiast, mis oli välja kasvanud Lomonossovi ning Deržavini loomingust.
Karamzin ajaloolasena
Huvi ajaloo vastu tärkas Karamzinis 1790. aastate keskel. Pärast õukonna historiograafiks määramist Aleksander I poolt 1803. aastal keskendus Karamzin oma suurteosele "Vene riigi ajalugu". Kuigi Venemaa ajaloost oli kirjutatud varemgi, jõudis just see teos esimesena laiema publikuni. Puškin on öelnud, et "kõik, isegi suurilma daamid sööstsid lugema oma isamaa ajaloost, mis oli neile seni tundmatu olnud. Nüüd oli see neile taas avatud. Nõnda nagu Kolumbus avastas Ameerika, osutus Karamzingi ununenud Venemaa avastajaks". Teos leidis palju vastukaja ning järgijaid.
Oma töödes pööras Karamzin tähelepanu pigem keele ilule, kui täpsusele; faktidega eksimist ta ei kartnud. Eesmärgiks ei olnudki objektiivsus – suhtumist erinevatesse sündmustesse ja valitsejatesse pole püütudki varjata.
Keelereform
Karamzin võitles meelekindlalt kiriklike ringkondade poolt kasutatava sõnavara ja grammatika vastu, võttes eeskuju prantsuse keelest. Karamzin võttis kasutusele mitmeid tollal uusi, kuid tänapäeval laialt kasutatavaid sõnu, nt ответственность (vastutus), вольнодумство (vabamõtlemine) ja человечный (inimlik). Neologismide kasutus tekitas ohtralt poleemikat ning selle tagajärjel tekkisid kirjanduslikud rühmitused Arzamass ja Besseda.
1818. aastal valiti Karamzin Venemaa Akadeemia liikmeks.
Pühvlihein
Pühvlihein (Stenotaphrum) on kõrreliste sugukonda kuuluv taimeperekond.
Tuntud liik on longus pühvlihein (Stenotaphrum secundatum).
Piimkala
Piimkala (Chanos chanos) on Kagu-Aasia piirkonnas elav kalaliik. Ta on sugukonna Chanidae ainus retsentne liik.
Tenerife lennukatastroof
Tenerife lennukatastroof oli 27. märtsil 1977 Kanaaridel toimunud lennuõnnetus, mis on siiani lennundusajaloo suurima ohvrite arvuga õnnetus.
Tenerife saare Los Rodeose lennuvälja (praeguse Tenerife Põhjalennujaama) rajal põrkasid kokku kaks reisilennukit Boeing 747. Hoovõttu alustanud KLM-i lennuk (lend 4805) põrkas kokku stardipositsioonile suunduva Pan Ami lennukiga (lend 1736). Hukkus kokku 583 inimest, nende hulgas kõik KLM-i lennukis olnud inimesed. Pan Ami lennukist õnnestus 61 inimesel eluga pääseda.
Eellugu
Mõlemad lennukid olid teel Gran Canariale. Pan Ami lend 1736 oli oma teekonda alustanud Los Angelesest ning teinud vahepeatuse New Yorgi Kennedy lennujaamas, kus ka meeskond vahetus. Lennukis oli 380 reisijat ja 16 meeskonnaliiget. Tegemist oli Pan Ami esimese Boeing 747-ga.
KLM-i lend 4805 oli tšarterlend, mis alustas teekonda Hollandist Amsterdamist. Lennukis oli 234 reisijat ja 14 meeskonnaliiget.
Sihtpunktile lähenedes said mõlemad lennukid teate, et Gran Canaria Las Palmase lennujaamas oli äsja plahvatanud terroristide pandud pomm. Kõik Gran Canariale teel olnud lennukid suunati ümber läänepoolsele naabersaarele Tenerifele. Kokku suunati Los Rodeose lennujaama vähemalt viis suurt reisilennukit.
Los Rodeose lennujaam
thumb|300px|Tenerife Põhjalennujaam. Vahetult lennuväljast kirdes on näha [[San Cristóbal de La Laguna ja kaugemal kagus Santa Cruz de Tenerife asula.]] Los Rodeose lennujaam oli väike, suhteliselt algelise varustusega lennujaam, mis paiknes mägedevahelises orus, kus ilmastikutingimused väga kiiresti vaheldusid. Lennujaamal oli ainult üks maandumis- ja hoovõturada ning sellega paralleelne ruleerimisrada.
Et lennujaam teenindas peamiselt kohalikke lende, ei olnud personal ega infrastruktuur valmis nii suurte lennukitega tegelemiseks. Tööl oli parajasti vaid kaks lennujuhti, koormus aga ümbersuunatud lennukite tõttu tavapärasest märksa suurem. Lennujaamas puudus radar maapealse tegevuse jälgimiseks, samuti ei töötanud ainsa raja märgistustuled.
Et ruleerimisrajal parkisid starti ootavad ümbersuunatud lennukid, ei saanud seda manööverdamiseks kasutada ning lennukid pidid stardipositsioonile sõitmiseks kasutama ainsat stardirada ja seejärel ümber pöörama.
Ettevalmistused õhkutõusuks
lang=et|thumb|550px|Õnnetuse skeem. Sinine joon tähistab KLM-i ja roheline Pan Ami lennuki teekonda ning punane täht kokkupõrke kohta. thumb|Tenerife Põhjalennuväli 2003. aastal Mõlemad Boeingud maandusid lennuväljal ning asusid ootama, et Gran Canaria lennujaam avataks. Mägede vahele oli laskunud nii tihe udu, et nähtavus oli ainult 300 meetrit.
KLM-i lennuki kapten otsustas ooteaega kasutada tankimiseks, et hiljem saaks kiiremini järgmisele lennule asuda, kuid see lükkas õhkutõusu veel 35 minutit edasi ja andis udule rohkem aega koguneda. Pan Ami lennuk ootas tema selja taga järjekorras.
Pärast tundidepikkust ootamist anti lõpuks KLM-i lennukile korraldus stardipositsioon sisse võtta. Lennuk sõitis raja lõppu ja keeras ennast ümber. Samal ajal aga liikus talle vastu Pan Ami lennuk, mis oli saanud korralduse kolmandalt ühendusteelt ruleerimisrajale keerata, kuid ei olnud seda teinud. Siiani pole selge, kas mööda sõideti kogemata või hindas kapten umbes 145-kraadise pöördenurga liiga järsuks ega proovinudki, eelistades hoopis mugavamat neljandat teed. Hiljem väitis kaaspiloot, et meeskond oli lennujuhtide instruktsioonidest teisiti aru saanud. Et lennuk oli esimesest ühendusteest raadiokõneluse ajaks juba möödunud, olevat meeskond arvanud, et vasakule tuleb pöörata kolmandalt teelt nende tollasest asukohast arvates. Ühendusteed olid tähistamata ja polnud ka kindel, kas piloodid kolmandat teed üldse märkasid.
Karl Parts
Karl Parts VR I/1., II/2. ja II/3. (15. juuli 1886 Palupera vald, Tartumaa – 1. september 1941 Kirovi oblast) oli Eesti sõjaväelane (kolonel, 1919). Soomusrongide divisjoni ülem Vabadussõjas.
Sõjaväeline teenistuskäik
1915. aastal lõpetas Karl Parts Peterhofi lipnikekooli ja osales Vene armee koosseisus Esimeses maailmasõjas erinevatel rinnetel. Tsaariarmeest sai ta alamkapteni auastme. Juunis 1917 liitus Karl Parts Eesti rahvusväeosadega.
Tenerife lennukatastroof
Kokkupõrge
Hetk enne õnnetust sai Pan Ami kapten aru, mis toimub. Ta püüdis lennukit kõrvale juhtida, kuid oli juba hilja. Ka KLM-i kapten püüdis viimasel hetkel õhku tõusta, kuid lennuki mootor riivas napilt teist lennukit, ning sellest piisas. Kiirusel 290 km/h liikuv lennuk põrkas vastu seisvat lennukit ja plahvatas. Olukorra muutis hullemaks ka äsja tangitud lisakütus. Kõik KLM-i lennukis olnud inimesed hukkusid.
Karl Parts
Sõjaväeline teenistuskäik
23. märtsil 1918 määrati ta 1. Eesti jalaväepolgu I pataljoni ülemaks. 1918. aasta 1. jaanuaril ülendati kapteniks.
Saksa okupatsiooni ajal oli ta põrandaaluse Kaitseliidu organiseerija.
Tenerife lennukatastroof
Kokkupõrge
Lennujuhid rajal toimuvat ei näinud, kuid kuulsid plahvatust. Anti häire, kohale sõitsid tuletõrjemeeskonnad, kes aga esialgu Pan Ami lennukit üldse ei märganudki. Lennukis oli ellujäänuid ning 61 inimesel õnnestus enne lennuki plahvatamist sellelt maha hüpata. Pääsesid teiste hulgas ka lennuki kapten, kaaspiloot ja pardainsener.
Karl Parts
Sõjaväeline teenistuskäik
20. juulil 1919 ülendati Karl Parts alampolkovnikuks vanusega 1. juunist 1919, ülesnäidatud vahvuse ja iseäralise kiiduväärt tegevuse eest vabariigi sõjaväes soomusrongide juhatamises mitmekordsetes lahingutes (Käsk Vabariigi sõjavägedele nr. 122, 20. juulist 1919, § 1). 31. detsembril 1919 ülendati ta iseäralise kiiduväärt ja kasuliku tegevuse eest polkovnikuks, vanusega 1. jaanuarist 1920 (Käsk Vabariigi sõjavägedele nr. 301, 31. detsembrist 1919, § 1). Käsuga 8. aprillist 1924 loeti tema auastme vanuseks 16. märts 1919 (Käsukiri Kaitseväele nr. 2203, 8. aprillist 1924, salajane).
Eesti Vabadussõjas
pisi|[[Soomusrongide divisjoni juhtkond Vabadussõja ajal koos merejõudude juhataja Johan Pitkaga. Istuvad (vasakult): 23. jaanuaril 1919 Elva all (Kirepi lahingus) haavata saanud ja Tartus haiglaravil viibiv soomusrongide ülemjuhataja kapten Karl Parts, "soomusrongide isa" ja Eesti merejõudude juhataja Johan Pitka, Soomusrongide divisjoni ülema kohuseid täitev kapten Anton Irv (1919. aasta kevad-talvel)]]
30. novembrist 1918 kuni 21. jaanuarini 1919 formeeriti ja sõitsid kapten Karl Partsi juhtimisel rindele neli laiarööpmelist soomusrongi, mis olid relvastatud suurtükkide ja raskekuulipildujatega ning mehitatud dessantkomandodega.
Haavata saamise tõttu Elva all (Kirepi lahingus) 23. jaanuaril 1919 viibis kuni 27. aprillini 1919 otsesest lahingu tegevusest eemal. Tema äraoleku ajal juhtis soomusronge ning määrati 10. veebruaril 1919 formeeritud Soomusrongide divisjoni ülema kohusetäitjaks kapten Anton Irv.
Asus pärast kapten Anton Irve langemist 28. aprillil 1919 Soomusrongide divisjoni ülema kohale ja oli soomusrongide üldjuhiks kuni Vabadussõja lõpuni.
Vabadussõja-aegne Soomusrongide divisjoni ülema abi Arnold Hinnom kirjutab oma mälestuste raamatus "Suur heitlus. Mälestusi rahvusväeosade ajast ja Vabadussõjast" (2010) Karl Partsi kohta järgmist:
Tegevus Eesti Vabariigis
Aastatel 1921–1923 teenis Parts Eesti sõjaväes Soomusrongide brigaadi ülemana, 1923 soomusrongide inspektorina ja 1923–1924 tehniliste vägede inspektorina. 1923. aastal lõpetas ta samuti Kõrgema Sõjakooli.
K. Parts osales 1. detsembri riigipöördekatse mahasurumises 1924. aastal.
Aastal 1925 lahkus K. Parts tegevteenistusest ning hakkas Tartumaal Voldi külas Vabaduse talu pidama.
6. novembril 1940 arreteeriti K. Parts oma kodutalus ning viidi Tartu vanglasse. 1941. aasta aprillis viidi ta Venemaale, kus ta 28. juulil 1941 Kirovi oblasti NKVD vägede sõjatribunali poolt surma mõisteti ning 1. septembril ka hukati.
Karl Partsi poeg reservlipnik Emil-Mauritsius Parts (sünd 5. oktoobril 1912 Peterburis) mõrvati Nõukogude hävituspataljoni poolt 16. juulil 1941 Saadjärve algkooli juures.
Karl Partsi abikaasa Milli suri 13. oktoobril 1949 Mürwiki põgenikelaagris Saksamaal.
Tenerife lennukatastroof
Õnnetuse uurimine
Juhtimiskeskuse ja lennukite mustade kastide lindistuste põhjal selgus, et KLM-i kapten ei olnud ilmselt kuulnud ei keskuse korraldust starti ootama jääda ega ka Pan Ami piloodi teadet selle kohta, et nad on veel rajal ees. Infosulu põhjustas kasutusel olnud raadiosidesüsteem. Kõik lennuväljal olnud lennukid ja juhtimiskeskus kasutasid ühenduse pidamiseks sama sagedust, kuid sõnum oli kuuldav vaid siis, kui rääkis üks inimene korraga. Kaks samaaegset sõnumit tekitasid raadios vaid ragina. Selgus, et keskuse korraldus starti ootama jääda ja Pan Ami lennuki hoiatus anti eetrisse üheaegselt ning KLM-i lennukis ei kuuldud seetõttu kumbagi.
Kui KLM-i lennuk oli juba liikuma hakanud, teatas Pan Ami meeskond veel kord oma asukohast ning seda kuulis vähemalt KLM-i pardainsener, kes ka kapteni tähelepanu sellele juhtis, kuid ei julgenud ilmselt kogenud kolleegi otsust vaidlustada. Kapten oli väga kogenud piloot, kes aga oli viimased kuud veetnud põhiliselt instruktorina simulaatoris. Kahtlustati, et see võis põhjustada osalise reaalsustaju kaotamise, sest ta oli harjunud arvestama ainult tehniliste parameetritega ja unustas välismaailma. Lisaks tahtis ta kiiresti õhku tõusta, sest meeskonna lubatud järjestikune lennuaeg oli täis saamas, aga Gran Canarialt pidid nad tegema veel ühe lennu.
Kuigi õnnetuse juhtumisele aitas kaasa palju väiksemaid tegureid, oli KLM lõpuks nõus peamise süü enda peale võtma ning ohvritele ja nende omastele kompensatsiooni maksma.
Õnnetusejärgsed ümberkorraldused
1978. aastal avati Tenerife saare lõunaosas uus lennujaam (Tenerife Lõunalennujaam), mis on sobilik suurte lennukite vastuvõtuks. Põhjalennujaam teenindab nüüd regionaalseid lende. Pärast õnnetust hankis lennujaam ka maapealse radari.
Õnnetuse uurimisel selgus ka tõsiasi, et suhtlemiseks ei kasutatud standardseid väljendeid ning see raskendas arusaamist. Pärast õnnetust kehtestati selle kohta rangemad reeglid. Näiteks ei tohi enam kasutada sõna take-off muul juhul, kui tõesti ainult stardiloa või startimise kohta.
Eesti keraamika
thumb|[[Luule Kormašova "Põld" 1979, kõrgkuumuskeraamika. Eesti Tarbekunsti- ja Disainimuuseum]] Eesti keraamika all mõistetakse Eestis loodud keraamikat.
Paleokliima
Paleokliima on antud geoloogilise aja lõigul valitsenud kliima.
Geoloogiline materjal
Geoloogiline materjal on geoloogide poolt välitöödel kogutavad kivimid, mineraalid, setted, kivistised jms, mille uurimisel ja laboratoorsel analüüsil saadud andmeid kasutatakse teaduslikus uurimistöös.
Paleokliima
Paleokliimat uuriv teadusharu on paleoklimatoloogia.
Praeguseni kestvat kvaternaari on 1,8 miljoni aasta jooksul iseloomustanud jääaegade ja jäävaheaegade vaheldumine. Viimast 130 000 aastat saab jagada kolmeks suuremaks paleoklimaatiliseks epohhiks: jäävaheaeg ligikaudu 130 000 – 70 000 aastat tagasi, jääaeg 70 000 – 11 500 aastat tagasi ning seejärel alanud jäävaheaeg ehk holotseen, mis kestab praeguseni.
Parv
thumb|Lapsed sõitmas parvega thumb|[[Balsapuust Kon-Tiki parv Kon-Tiki muuseumis Oslos]] pisi|Lisaks veekogudel liikumisele saab statsionaarsete parvedega parandada ka ligipääsu veekogule. Suplevad lapsed parvel, Tartus, Emajõel. 2014. aasta juuli Parv on ujuvast materjalist või ujuvatest esemetest valmistatud lamedakujuline, algeline ja lihtne veesõiduk.
Parvega veekogul sõitmist nimetatakse parvetamiseks.
Personalism
Sõna "personalism" on tuletatud sõnast personality – isiksus, millele on liidetud ideoloogiale viitav liides -ism. Seda sõna on kasutatud eri aegadel väga erinevates tähendustes ning ainus, mis neid omavahel ühendab, on sõna „isiksus“. Olemuslikult eristab neid eksistentsialistlik suhtumine vaimsusesse. Materialistid lähtuvad filosoofilisest realismist ja väidavad, et loomulik kord on inimese teadvusest sõltumatu. Idealistid usuvad, et teadvuslik mõte loob reaalsust.
Personalism lähtub isiksusliku arengutaseme saavutanud inimesest, sest tema kujundab oma tegevusega valitsevat reaalsust ja on selle ülim väärtus. Isiksus ühendab subjektiivsuse ja objektiivsuse, põhjusliku aktiivsuse ja vastuvõtlikkuse, ühtsuse ja suhte, identiteedi ja loovuse. Pannes rõhu inimese sisemisele eetikale ning käsitledes isiksust kui vaba tegevuse subjekti ja objekti, keskendub personalism ühiskondliku moraali küsimustele.
Romaani keeletes on mõistele personalism antud tihti isikukultuse ja diktatuuri tähendus.
Parv
Kirjeldus
Jõel liigub parv peamiselt veega koos allavoolu. Paljusid parvi tõugatakse mõlaga põhjast. Parve võidakse ka aerudega sõuda. Keerulisematel parvedel võib olla suuna muutmiseks tüür. Jõge mööda sõites on parve keskmine kiirus 30–50 km päevas, aga soodsates oludes isegi üle 100 km.
Eesti keraamika
Keraamika ilmumine Eesti aladele
Nõnda nagu mitmetes Eesti naaberriikides, loetakse ka Eestis, neoliitikumi ehk noorema kiviaja alguseks keraamika ilmumist.
Personalism
Filosoofiline käsitlus
Friedrich Daniel Ernst Schleiermacher (1768–1834) saksa teoloog ja filosoof kasutas sõna der Personalismus esimest korda oma raamatus "Über die Religion" aastal 1799. Tema käsitluses oli inimliku ego areng ning sellest välja kasvanud isiksus kogukondliku ühiskonnakorralduse lagunemise ja turumajandusliku spetsialiseerumise mõjul areneva individualiseerumise tulem. Kuna eneseteadvus sündis universaalse ja individuaalse elu koosmõjust, siis on see mikrokosmos, milles peegeldub terve universum. Ja see eneseteadvus on instrument, mille tundlikkust arendades võib saavutada kontakti kõrgeima ühtsuse ideega. Kuna religioon asub meie olemuse selles keskpunktis või koosneb tegelikult eneseteadvuse olulisest faktist, on see kõigi mõtete, tunnete ja tegevuse alus. Religioon ei ole surmahirmu ega Jumala hirmu tagajärg. See vastab inimese sügavale vajadusele ja loob otsesuhte lõpmatuse imega. Ta leidis, et igavne põrgu ei sobi kokku Jumala lõputu armastuse kontseptsiooniga – Jumalik karistus on rehabiliteeriv ja see peab aitama inimest tema arengu teel.
Amos Bronson Alcott (1799–1888) ameerika filosoof andis oma 1863. aastal avaldatud essees personalismile tähenduse: „õpetus, mille järgi maailma lõplik reaalsus on jumalik inimene, kes toetab universumit pideva loomingulise tahte abil.”
Charles Bernard Renouvier (1815–1903) prantsuse filosoof, arendas edasi Kanti fenomenalismi ning sõnastas ajakirjas Le Personnalisme (1903) idealismi kontseptsiooni, millel oli suur mõju prantsuse mõtte arengule.
Jacques Maritain (1882–1973) prantsuse katoliiklik filosoof esindas loomuõiguse koolkonda pidas eetilisi norme inimloomuse aluseks. Loomuõigus lähtus tema arvates otseselt inimteadvuse kogemusest. Moraalifilosoofiat käsitles ta teoloogilises kontekstis ning leidis, et see peab käsitlema inimest tema tegelikus seisundis, s.t Jumaliku armu keskkonnas. Ta leidis, et humansmi ilmalikud vormid ei tunnusta inimloomuse vaimset mõõdet ning on seetõttu inimsuse vastased. Oma mõttetöös keskendus ta kristliku humanismi olemusele ning et see peab tunnustama filosoofilist pluralismi ning välja töötama koostööteooria, mis näitaks kuidas saavad erineva arengutasemega inimesed teha koostööd ja saavutada ühiseid praktilisi eesmärke. Maritain’i tööd panid aluse kristlike demokraatide liikumisele ning need olid üheks aluseks ÜRO inimõiguste deklaratsiooni koostamisel.