The_justification_of_national_partiality
Erapoolikusel rahvuskaaslaste suhtes on palju konkreetseid ilminguid. Rahvuslased hoolivad tavaliselt rohkem oma rahvuskaaslaste kui teiste inimeste majanduslikust heaolust. Immigratsioonipoliitikas tuleb juhinduda eeskätt riigis juba elavate inimeste heaolust. Need kaalutlused peavad silmas peamiselt indiviidide heaolu. Kui erapoolikus teatud indiviidide suhtes on õigustatud, peab see põhinema teatud suhetel nendega. Mil määral on rahvuskaaslaste vahel niisugused suhted? Rahvusluse kaitsjad püüavad sageli näidata rahvuskaaslaste vahelisi suhteid sarnastena perekonnaliikmete vaheliste suhetega. Ent see sarnasus on problemaatiline. Sellepärast on paljude autorite meelest rahvuslik erapoolikus kõige paremalgi juhul palju vähem õigustatud, kui enamik rahvuslasi tahaks. Hurka väidab, et on olemas suhete teine mõõde, mille poolest erapoolikus rahvuskaaslaste suhtes on enam-vähem sama õigustatud kui erapoolikus perekonnaliikmete suhtes. Hurka eeldab kõigepealt, et erapoolikust õigustav alus peab olema objektiivne, mitte subjektiivne suhe, näiteks et rahvuskaaslased hoolivad üksteisest rohkem kui teistest. Võib küll olla, et rahvuse olemasolu ise nõuab subjektide teatud hoiakuid, näiteks et rahvuseks peetava rühma liikmed peaksid selle liikmeks olemist oma identiteedi tähtsaks osaks, aga see on teine asi. Asi on selles, et esiteks subjektiivsed suhted iseenesest ei õigusta erapoolikust, muidu oleks ka rassiline erapoolikus moraalselt õigustatud, ja teiseks, subjektiivsel alusel ei saa õigustada rahvuslaste tavalist väidet, et ka nendel, kes oma rahvuskaaslastest ei hooli, on kohustus rahvuskaaslasi soosida. Milles see objektiivne suhe seisneb? Kuidas on sellega perekonnasuhetes? "Vaatleme minu suhet oma abikaasaga. Kui ma armastan teda eriliselt, siis omaduste pärast, mis tal on. Mõned neist omadustest on mulle ligitõmbavad, ilma et teeksin otsustue, et nad on seesmiselt head, nagu näiteks tema välimus ja häälekõla. Teiste kohta ma teen otsustuse, et nad on seesmiselt head, nagu näiteks usaldatavus, intelligentsus ja teistest inimestest hoolimine. Eriti nende viimaste omaduste puhul on oluline, et minu uskumused nende kohta oleksid tõesed, et tal tegelikult oleksid need omadused ja et need tõesti oleksid head. Aga isegi kui kõik minu asjakohased uskumused on tõesed, siis see, et minu abikaasal on need omadused, ei seleta minu kiindumust tema vastu. Kui seletaks, siis ma jätaksin oma abikaasa maha, niipea kui ma kohtaksin kedagi teist, kellel on needsamad omadused suuremal määral. Või kui mu abikaasa laseks just enne surma endast klooni, kes jääks minu juurde, siis ma arvaksin, et pärast vahetust ei oleks minul halvem. Aga muidugi ma ei vahetaks oma abikaasat niimoodi välja. Kuigi ma armastan teda osalt tema omaduste pärast, ei armasta teda siiski niisugusel viisil, mis lubaks asendamist. Ma armastan teda ka, nagu tavaliselt öeldakse, "kui indiviidi", ehk tema enda pärast." Mida see viimane tähendab? Hurka meelest ei tähenda see inimese armastamist lahus üldse mingitest omadustest, vaid inimese armastamist omaduste pärast, mida keegi teine ei saa jagada. See hõlmab inimese armastamist teatud ajalooliste omaduste pärast, mis tulenevad tema osalusest armastajaga jagatud ajaloos. Kellelgi teisel ei saa olla sama omadust. Väga romantilise arusaama järgi armastusest ja sõprusest määravad need ajaloolised omadused suhte täielikult, sellepärast ei tohiks suhe kunagi lõppeda ja paneb alati erapoolikuse kohustuse. Hurka arvates arvab enamik inimesi, et ajaloolised omadused ei ammenda armastuse ja sõpruse alust. "Kui minu abikaasa muutub põhjalikult, kaotades üldised või jagatavad omadused, mida ma imetlen, ja omandab need, mis on minu meelest põlgusväärsed, siis ma ei ole enam temasse kiindunud ega tunne seotust erapooliku hoolimise kohustusega. Teiste sõnadega, mu armastusel on kahene alus." Samasugune kahene alus on rahvuslaste kiindumusel oma rahvusesse ja rahvuskaaslastesse. Rahvuslastele on esiteks ligitõmbav nende kultuur ja tegevused, mis seda määratlevad, nad peavad seda suurel määral heaks. Nad ei pruugi pidada oma kultuuri ainsaks parimaks maailmas. See šovinistlik uskumus ei oleks usutav ja vähemalt ei õigustaks universalistlikku rahvuslust, vaid uskumust, et kõik maailma inimesed peaksid edendama ühte parimat kultuuri. Rahvuslane peab lihtsalt uskuma, et tema kultuur on hea. Just sellesse kultuuri ja selle liikmetesse on ta kiindunud ajalooliste tõsiasjade pärast: et tema on selles kultuuris üles kasvanud, rahvuskaaslased jagavad temaga seda ajalugu, et see kultuur on neid kujundanud, nad osalevad selles ja säilitavad seda. See kahene alus tekitab rahvusliku kiindumuse konflikte. Yael Tamir märgib, et ebaõiglase sõja korral võib riigi kodanikel olla konflikt sõjaväekohustuse ja keeldumist ette nägeva moraalikoodeksi vahel. Riik ei ole praegu hea, kuid kodanikud on riigiga ajalooliselt seotud, sest nad on selles üles kasvanud. Konflikti lahendus sõltub sellest, millist kahest alusest peetakse tähtsamaks, ja kui paha riik on. Kui riik ei ole parandamatult halb, siis tuntakse kohustust vaeva näha, et seda paremaks muuta. On oluline, et uskumus, et oma kultuur on hea, oleks tõene. Hea ja halva kaalutlused aitavad ka määrata, millal jagatud ajalugu on niisugune, et ta õigustab erapoolikut hoolimist, ja kui on, siis kui suur erapoolikus on õigustatud. Abikaasadel on jagatud ajalugu, milles on teineteist rasketest aegadest läbi aidatud ning häid aegu jagatud, nautides teineteise seltskonda. Hurka arvates võib erapoolikuse legitiimne alus olla ka see, et kaasõpilastena koolis on üksteist aidatud. Samuti võib selle aluseks olla ühine kannatus. Kuid Hurka meelest ei õigusta erapoolikust ajalugu, milles on koos kurja tehtud. Pigem tuleks kurja tegemise kaaslastest eemale hoida, võib-olla isegi tuleks olla erapoolik nende kasuks, kellega pole koos kurja tehtud. Nii et mõned tegevused ja seisundid, eriti hea tegemine ja kurja käes kannatamine, nõuavad positiivset, hoolivat või seltsivat reaktsiooni, teised aga, nagu kurja tegemine, negatiivset ja mitteseltsivat reaktsiooni. "Erapoolikus inimeste vahel on kohane, kui nad on minevikus jaganud esimest liiki tegevust või seisundit. Näiteks kui kahel inimesel on jagatud hea tegemise ajalugu, olgu siis vastastikku või teistele, siis nendevaheline erapoolikus olevikus on viis austada head tõsiasja nende minevikus. (Sellepärast ongi endiste SS-i kolleegide vaheline erapoolikus häiriv; see tundub austavat minevikku, mis õigupoolest nõuab häbistamist.)" See teooria ei pretendeeri hoolimise erapoolikuse kui üldise moraalinähtuse õigustamisele, vaid eeldab seda. Ta eeldab, et meil on eriline kohustus austada mineviku hea tegemisi või kurja all kannatamisi, milles ise osaleti, kuid ta ei eelda erilisi erapoolikuse kohustusi abstraktsemal alusel.