cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Glas
1951–1956 tootis Andreas Glas paralleelselt mootorrattaid: algul 125 cm³, siis 150 cm³ ja lõpuks 200 cm³. Viimaste rataste võimsus oli 9,5 hj ja kandevõime oli 250 kg. Kokku toodeti 6 aastaga 46 181 mootorratast. Mootorrataste tootmine lõpetati, kui töötati välja Goggomobil, sest Glas keskendus autode tootmisele. Goggomobile toodetigi ligi 300 000.
1547
1547. aasta (MDXLVII) oli 16. sajandi 47. aasta.
Lumekakk
Lumekakk (Bubo scandiacus) on kaklaste sugukonda kaku perekonda kuuluv röövlind.
Kuni 2002. aastani eraldati lumekakk omaette lumekaku perekonda (Nyctea) liigina Nyctea scandiaca, kuid viimase aja molekulaarsed uuringud on näidanud, et lumekakk on teistele kakkudele lähemal, kui varem arvati, ja kuulub sellepärast nendega ühisesse perekonda.
Lumekakk elab Põhja-Jäämere kõikidel rannikutel, mandritundras ja metsatundras ning paljudel saartel. Harilikult on ta hulgulind, vahel ka paigalind. Eestis on lumekakk juhukülaline, keda mõnel aastal ei kohatagi, kuid mõnel talvel on ta meil üsna arvukas, eriti mererannikul, rabadel, soodel ja luhtadel.
Lumekakk on peaaegu kassikaku suurune. Tema üldpikkus on kuni 56–65 cm, tiibade siruulatus 150–160 cm, tiiva pikkus 38,5–46 cm ja kaal 1,35–2,5 kg. Emaslinnud on suuremad kui isased.
Eluiga looduses on 9,5 kuni 15 aastat, vangistuses kuni 28 aastat.
Linnu valge sulestikus on tumepruunid tähnid või rõhtsad vöödid. Nägu on valge. Nokk ja küüned on mustad ning peaaegu tipuni kaetud ettepoole suunatud harjassulgedega. Isased on heledamad kui emased ja mõnikord täiesti valged. Vikerkest on erekollane. Aastavanused isendid on valged pruuni põikmustriga, kukal on pruunide täppidega.
Lumekaku toiduks on keskmise suurusega linnud (kanalised ja partlased), jänesed, närilised ja isegi väikesed kiskjad. Kõige rohkem sööb ta siiski lemminguid. Kui neid on vähe, siis alaneb ka lumekaku viljakus (tavaliselt lemmingute arvukuse vähenemisele järgneval aastal). Lemmingute puudumise korral ei pesitse ta üldse.
Saaki varitseb ta kõrgematel kohtadel, Eestis ka puu otsas. Kui kõrgemat kohta pole võtta, võib ta saaki luurata õhust, rapeldes tiibadega paigal nagu tuuletallaja. Jahti peab ta videvikus, kui päike enam või veel ei paista.
Lumekakk on Eestis harva kohatav lind, kes saabub siia vaid talveperioodiks. Ta kuulub Eestis III kategooria kaitsealuste liikide hulka.
Lumekakk kultuuris
Harry Potteril oli lumekakk Hedwig. Raamatus ja filmis nimetati Hedwigit emaseks, aga filmis mängis teda isane lumekakk, sest emaste seas ei ole täiesti valgeid. Raamatu autor J. K. Rowling valis lumekaku oma raamatusse sellepärast, et tema meelest on lumekakud kõige ilusamad kakud.
Regoliit
pisi|Sarnaselt Maaga esineb regoliiti laialdaselt ka teiste taevakehade pinnal. Fotol on [[Marss|Marsi pind]] Regoliit on lahtise heterogeense materjali kiht, mis katab aluspõhja. Regoliidiks nimetatakse kõike, mis asub värskete murenemata aluspõhjakivimite ning atmosfääri vahel. See hõlmab aleuriiti, mulda, murenenud aluspõhjakivimeid ja muid allohtoonseid setteid. Geoloogilistel kaartidel nimetatakse regoliiti enamasti pinnakatteks.
Charles W. Morris
Charles William Morris (23. mai 1901, Denver, USA – 15. jaanuar 1979, Gainesville, USA) oli ameerika semiootik ja filosoof (pragmatist). Tema tähtsaimate tööde hulka kuulub raamat "Foundations of the Theory of Signs" (1938).
Regoliit
Regoliit katab suuremat osa Maa pinnast. Ilma regoliitse katteta maapinda nimetatakse paljandiks. Samuti esineb regoliiti Kuul, Marsil, osadel asteroididel ning teistel terrestriaalsetel planeetidel ja kuudel.
Charles W. Morris
Morris soovis arendada märgiõpetust bioloogilisel ja eriti käitumisõpetuslikul alusel. Tema õpetajate hulka kuulus filosoof, sotsioloog ja psühholoog George Herbert Mead, tema õpilaste seast tuntuim oli Thomas Sebeok.
Regoliit
Etümoloogia
Termin "regoliit" koosneb kahest kreeka päritoluga sõnast: rhegos (tekk) ja lithos (kivi). George P. Merrill defineeris selle termini aastal 1897: "Regoliit on materjal, mis on tekkinud selle piirkonna kivimite murenemisest või taimestikukasvust. Teistel juhtudel koosneb see fragmentaarsest või eri astmetel lagunenud ainesest, mida on transportinud tuul, vesi või jää. Tervet seda mitteterviklikku materjalikihti, mistahes loomu või päritoluga, peaks kutsuma regoliidiks."
Charles W. Morris
Elukäik ja haridus
Charles William Morris sündis 23. mail 1901 Ameerika Ühendriikides Denveris.
C. Morris õppis esialgu inseneriks Northwesterni Ülikoolis, mille lõpetas 1922. aastal bakalaureusekraadiga. Intrigeerituna õpitavatest arvutustest ning võrranditest hakkas ta huvituma nendes kasutatavate sümbolite tähendustest. Üks sealsetest õppejõududest tutvustas Morrisele Freudi psühhoanalüüsi termineid ning George Herbert Meadi tööd sümbolite loomuse ning funktsiooni kohta keeles.
Morris läks edasi Chicago Ülikooli pragmatisti George Herbert Meadi käe alla õppima ning sai seal 1925. aastal doktorikraadi psühholoogias. Tema doktoritöö teema oli "Symbolism and Reality: A Study in the Nature of The Mind". Selle dissertatsiooni ning 1930. aastatel ilmunud artiklite põhjal koostas Morris sünteesi Charles S. Peirce'i semiootikast, Dewey ja Meadi sotsiaalsest biheiviorismist ning Rudolf Carnapi ja Otto Neurathi loogilisest positivismist. Kiiresti sai Morrisest silmapaistev kuju ameerika filosoofias.
Regoliit
Kuul
Regoliit katab pea tervet Kuu pinda, aluspõhi paljandub ainult väga järskudel kraatriseintel ja kohati ka laavakanalites. Kuu regoliit on moodustunud viimase 4,6 miljardi aasta jooksul meteoriidikokkupõrgete tagajärjel. Selle aja jooksul on pindmiseid kivimeid pidevalt pommitanud ja lõhkunud mikrometeoriidid ning kosmoses leiduvad laetud osakesed.
Charles W. Morris
Elukäik ja haridus
Morris suri 15. jaanuaril 1979 Gainesville'is USAs.
Karjäär
Peale ülikooli lõpetamist sai Morrisest õpetaja ning seda ametit pidas mees elu lõpuni. Charles Morris töötas elu jooksul filosoofia õppejõuna Texases Rice Instituudis (1925–1931), Chicago Ülikoolis filosoofia professorina (1931–1947) ning lektorina (1948–1958) ja juhtivteadurina Florida Ülikoolis (1958–1971).
Regoliit
Kuul
Mikrometeoriidid pommitavad Kuu pinda, mille tagajärjel tekib piisavalt kuumust, et sulatada või ka osaliselt aurustada tolmuosakesi. Sulamine ja seejärel taas jäätumine liidab osakesed kokku, moodustades klaasjaid ja teravate servadega bretšasid, mis sarnanevad Maa peal leiduvate tektiitidega.
Charles W. Morris
Karjäär
Morris töötas kuus aastat filosoofia õppejõuna Texases Rice Instituudis (1925–1931), seejärel Chicago Ülikoolis filosoofia professori (1931–1947) ja lektorina (1948–1958). 1958. aastal alustas ta tööd juhtivteadurina Florida Ülikoolis, kus Morris töötas surmani. Florida Ülikoolis töötades oli Morrise õpilaseks nüüdseks tuntud semiootik Thomas Sebeok. Morris kuulus Ameerika Kunstide ja Teaduste Akadeemia liikmeskonda ning ka Ameerika Filosoofilisse Assotsiatsiooni, olles seal Läänedivisjoni president aastail 1936–1937.
Rice'i Ülikoolis töötamise aastatel kirjutas ja kaitses Morris oma tööd funktsionalismi teemal "Six Theories of Mind" (Morris 1932). Oma töö aluseks võttis ta Dewey, Meadi ja James Angelli 1890ndatel Chicagos arendatud psühholoogilise funktsionalismi, mille teooria on inspireeritud evolutsioonist: kõik vaimu aspektid on eesmärgilise orgaanilise tegevuse (organic activity) funktsioonid. Need funktsioonid on seletatavad oma ellujäämisväärtuse kaudu (survival value). Morris nimetas 1930. aastatel oma lähenemise neopragmatismiks, edendades seda liikumist.
Regoliit
Kuul
Regoliit on Kuu merealadel enamasti 4–5 meetri paksune ja 10–15 meetri paksune kõrgaladel, mis on ka vanemad. Regoliidi all on massiivne ja mõranenud aluspõhi, mis on moodustunud suurematest kokkupõrgetest. Tihti viidatakse sellele aluspõhjale kui megaregoliidile.
Regoliidi tihedus on ülemise 30 cm jaoks keskmiselt 10,35 g/cm³ ja 60 cm sügavusel on tiheduseks ligikaudu 1,85 g/cm³. Regoliigi keskmine keemiline koostis on saadav Kuu mulla elementide suhtelisest sisaldusest.
Marsil
pisi|Marsi pind
Marss on kaetud hiiglaslike liiva- ja aleuriidilagendikega ning selle pind on täis kive ja rahne. Vahel haaratakse tolm kaasa tohutute üleplaneediliste tormidega. Marsi tolm on väga peen ja jääb atmosfääri püsima, mille tõttu on Marsi taeval punakas toon. Arvatakse, et praegusel epohhil valitseva atmosfääri madala tiheduse tõttu liigub liiv Marsi tuultes väga aeglaselt. Minevikus võis aga kaljulõhedes ja jõeorgudes voolav vedel vesi kujundada Marsi regoliiti. Marsi uurijad püüavad välja selgitada, kas pinna alt välja uuristav põhjavesi kujundab praegu Marsi regoliiti ja kas Marsil eksisteerib süsihappegaasihüdraate. Arvatakse, et suured hulgad vee- ja süsihappegaasijääd püsivad Marsi ekvatoriaalsete piirkondade regoliidis jäätunutena ja kõrgematel laiuskraadidel on jäätunud ka Marsi pinnal.
Asteroididel
pisi|vasakul|Asteroid Eros
Regoliit on asteroididel tekkinud meteoriidikokkupõrgete tagajärjel. Near Shoemaker, mis pildistas Erose pinda, on saanud parimaid ülesvõtteid asteroidide regoliidist. Jaapani Hayabusa missioon sai samuti selgeid pilte Itokawa asteroidist. Pildistatud asteroid oli nii väike, et arvati, et selle gravitatsioon ei ole piisavalt tugev regoliidi kujunemiseks ja säilimiseks. 21 Lutetia asteroidil on regoliit põhjapooluse lähedal ja voolab maalihetena. Maalihete põhjuseks peetakse albeedo muutusi.
Titanil
pisi|Titan Titan on tuntud oma laialdaste luiteväljade poolest, kuigi luiteid moodustava materjali päritolu ei ole teada. Materjaliks võivad olla jäätunud vee väikesed killud, mida on erodeerinud voolav metaan, või ka orgaaniline aines, mis moodustus Titani atmosfääris ja sadenes pinnale. Teadlased on hakanud seda lahtist jäist materjali kutsuma regoliidiks – tänu selle füüsikalistele sarnasustele teistel kehadel leiduva regoliidiga. Traditsiooniliselt (ja etümoloogiliselt) on regoliidi terminit kasutatud ainult siis, kui lahtine materjali kiht koosneb mineraaliteradest nagu kvarts või plagioklass; või siis kivimifragmentidest, mis omakorda koosnevad mineraalidest. Lahtiseid jääterade katteid ei ole arvestatud regoliidist, sest Maal esinevad nad lumena ja käituvad regoliidist erinevalt – terad sulavad ja ühinevad ainult väikeste muutustega rõhus või temperatuuris. Jääregoliit koos erosiooni, eoolsete protsesside ja/või teiste setteprotsessidega on unikaalne just Titanile, sest tal on termodünaamiline keskkond.
Huygensi sond kasutas maandumisel penetromeetrit, et kirjeldada kohaliku regoliidi füüsikalisi omadusi. Titani pinda kirjeldati savilaadse materjalina, millel on õhuke koorik. Hilisem andmete analüüs viitab sellele, et Huygensi maandumine liigutas suurt veerist ja põhjustas anomaalsed pinna tiheduse lugemid. Titani pinda võiks paremini kirjeldada jääteradest moodustunud "liivana" (jääterade diameetrid mahuvad liivafraktsiooni alla). Pärast sondi maandumist tehtud pildid näitavad tasast välja, mis on kaetud veeristega. Veerised, mis võivad olla jäätunud veest, on suhteliselt ümarad, viidates sellele, et nad võivad olla töödeldud fluidide poolt.
Maal
Termin "Maa regoliit"  hõlmab järgmisi alagruppe ja komponente:
Regoliidikihi paksus võib suures ulatuses varieeruda, olles kohati isegi sadu meetreid paks. Regoliit võib olla alles tekkinud (vulkaanilise tuha lade või jõesete, mis on värskelt settinud) või olla sadu miljoneid aastaid vana (Austraalia mõnedes piirkondades on leitav eelkambriumi vanust regoliiti). Maa regoliit on tekkinud bioloogiliste ja murenemisprotsesside käigus. Kui regoliit sisaldab suurel hulgal bioloogilist ühendit, nimetatakse seda pigem mullaks. Tavainimene tunneb regoliiti selliste nimetustega nagu savi, muda, liiv, kruus jne.
Maal on regoliidi olemasolu väga oluline. Ta on vajalik mitmekesise taimkatte ja elustiku tekkimiseks. Regoliitse katteta maapinda nimetatakse paljandiks.
Regoliit on tähtis ka inseneridele, kes projekteerivad maju, teid ja teisi tsiviilehitisi. Regoliidi füüsikalised omadused varieeruvad märgatavalt ning selletõttu on vaja neid omadusi dokumenteerida, et ehitusobjektid peaksid pikaaegsele kasutusele vastu.
Regoliidis võib leida mitmeid mineraalide ladestuid nagu näiteks mineraalliivu, uraani ja lateriitse nikli lademeid. Regoliidi geokeemilise koostise mõistmine on oluline ka regoliidi all leiduvate mineraalladestute uurimiseks. Regoliit on tähtis ehitusmaterjalide allikas, nagu näiteks lubi, kruus, liiv ja kips. Regoliidi koostis mõjutab ka vee koostist ja seda läbi soolade ja happeid tekitavate ühendite.
Geoloogilistel kaartidel nimetatakse regoliiti pigem pinnakatteks.
Leo VII
Leo VII oli paavst 936–939. Ta oli 126. paavst.
Leo (Leone) sündis Roomas ja oli Christophoruse (Cristoforo) poeg. Salvador Miranda eeldab, et ta võis olla paavst Leo VI vend.
Leo oli benediktiini munk ja Johannes XI ajal San Sisto kardinalpreester.
Kloostrireform
Leo VII kutsus 936 Rooma Cluny kloostri abti Odoni, kes sõlmis Alberico II ja Itaalia kuninga Ugo (Hugues Arles'ist) vahel vaherahu.
Odo viis Roomas läbi ulatusliku kloostrireformi.
Leo VII kinnitas 936 Subiaco ning jaanuaris 938 Déolsi ja Gorze kloostri privileegid.
Suhted Saksa piiskoppidega
Leo VII andis 937 palliumi Hamburg-Bremeni peapiiskopile Adaldagile.
Ta määras Mainzi peapiiskopi Friedrichi apostlikuks legaadiks Saksamaal.
Suhted juutidega
Leo VII käskis Mainzi peapiiskoppi Friedrichit, et too ajaks oma jurisdiktsiooni alla kuuluvatelt aladelt minema juudid, kes keeldusid ristimisest. Samas keelas ta peapiiskopil juute sunniviisiliselt ristida.
Uus kardinal
Leo VII ajal sai kardinaliks hilisem paavst Stephanus VIII.
Leo VII kultuuriloos
936 külastas Roomas kroonik Flodoard de Reims, kes kohtus paavstiga.
Surm
Leo VII suri 13. juulil 939 Roomas ja maeti Rooma Peetri kirikusse.
Blas de Lezo y Olavarrieta
thumb|Blas de Lezo y Olavarrieta Blas de Lezo y Olavarrieta (3. veebruar 1689 Pasajes, Guipúzcoa – 7. september 1741 Cartagena de Indias) oli Hispaania admiral, üks Hispaania mereväe väljapaistvamaid väejuhte. Ta on tuntud eelkõige Cartagena eduka kaitsmisega 1741. aastal ülekaaluka Inglise laevastiku vastu.
Blas de Lezo kandis hüüdnimesid Patapalo (Puujalg) ja Mediohombre (Poolinimene) oma paljude sõjategevuses saadud vigastuste pärast.
Tema järgi on nimetatud mitmeid Hispaania sõjalaevu:
Glükoos
Glükoos ehk viinamarjasuhkur on monosahhariid, mis kuulub disahhariidide sahharoosi ja laktoosi koostisse. Glükoos tekib taimedes fotosünteesi tulemusena.
Glükoos on püsisoojaste loomade eelistatud energiaallikas. Nad varuvad glükoosi lihastesse ja maksa glükogeeni kujul.
Glükoos on tselluloosi polümeerse molekuli elementaarlülina oluline taime rakukesta komponent. Taimede glükoosivarud on tärklise kujul põhiliselt seemnetes ja mugulates.
Keemiline valem on C6H12O6.
Glükoosi isomeer on fruktoos.
Kuri küla
Kuri on Hiiumaa vallas Hiiumaa idaosas asuv küla, mis piirneb Läänemerega. Kuni 2017. aasta Eesti omavalitsuste haldusreformini kuulus küla Pühalepa valda.
Kuri piirneb põhjas Sääre, läänes Pühalepa-Harju ja Reikama ning lõunas Hellamaa külaga.
Nimi
Kohanime esmamainiti 1609 kujul Kuris. 1688 oli küla nimetatud Kuriskylla.
Loodus
Küla ala hõlmab Kuri-Hellamaa hoiuala. Küla alale jäävad Kadakalaid, Rambirahu ja Uuemererahu.
Ajalugu
thumb|Kuri õigeusu kiriku varemed Küla kuulus ajalooliselt Soonlepa mõisa alla, varem ka Hiiu-Suuremõisa mõisa alla. 1609 elas Hellamaa vakuses talunik Kuris Cornelius. 1688. aastaks oli kujunenud küla, millest hiljem moodustus kaks küla: Suur-Kuri ja Vähe-Kuri (rootsi keeles Stora Kuriß ja Lilla Kuriß, saksa keeles Gross-Kurri ja Klein-Kurri). Vähe-Kuris elasid 1688 talunikud Wähä Kuri Bengt ja Wähä Kuri Pafwell. 1725–1726 Läänemaa adramaarevisjonis oli mõlemas külas neli talunikku.
1835 oli moodustunud üks Kuri küla 9 taluga. Küla elanikud said perekonnanimed: Ahwe, Hani (Hanny), Knöp, Koop, Kuusik (Kusik), Kuuskor, Luisk, Mäll (Mäl), Neber, Pära (Pärra), Rakki (Rakky), Sang, Särglepp ja Tattra.
Külas asus kihelkonnakool, peale Eesti taasiseseisvumist tegutses külas algkool.
Taristu
Küla lääneosa piirneb Heltermaa–Kärdla–Luidja maanteega. Küla läbib Tempa–Suuresadama tee.
Kultuur
Külas asuvad Kuri õigeusu kiriku varemed, Kuri õigeusu kiriku koolimaja ja Kuri kalmistu.
Kuri külas on sündinud vaimulik Konstantin Kokla, külas veetis oma lapsepõlve luuletaja Julius Oengo.
Korraldus
Korraldus on igapäevase töö korraldamiseks või üksikjuhtumi lahendamiseks alluvatele suuliselt või kirjalikult antav nõue või käsk.
Kirjeldus
Korraldus on piiratud kehtimisajaga ja puudutab kitsast ametiisikute ringi.
Kirjalik korraldus vormistatakse asutuse üldplangil. Tekst koosneb üldjuhul ühest loogilisest osast – korraldusest. Tekst esitatakse ainsuse esimeses isikus ja käskivas vormis. Pärast allakirjutamist korraldus registreeritakse vormistaja poolt.
Korralduse säilitamise aeg sõltub samuti nende sisust, sest korraldusega reguleeritakse tavaliselt vähem tähtsaid suhteid ja töid (nt lähetuskorraldus, korraldus ruumide kasutamise muutmiseks remondi ajal).
Ferdinand de Saussure
thumb|Ferdinand de Saussure Ferdinand de Saussure (26. november 1857 Genf – 22. veebruar 1913 Vufflens-le-Château) oli Šveitsi keeleteadlane, semiootik ja strukturalismi rajajaid.
Ferdinand astus 1875 Genfi ülikooli, kus õppis aasta aega ladina, kreeka ja sanskriti keelt ning tegi seejärel kohe Leipzigi ülikooli juures lõputöö. Kaks aastat hiljem, 1878, õppis ta aasta aega Berliinis, kus kirjutas oma ainsa eluajal ilmunud pika töö "Mémoire sur le système primitif des voyelles dans les langues indo-européennes" ("Väitekiri algsest vokaalisüsteemist indoeuroopa keeltes"). Ta naasis Leipzigisse, kaitses selle ja pälvis doktorikraadi.
Pärast seda asus ta Pariisi, kus pidas loenguid surnud ja elavatest keeltest. 1891. aastal naasis ta Genfi. Kogu ülejäänud elu õpetas ta Genfi ülikoolis sanskriti keelt ja indoeuroopa keeli. Alles 1906 hakkas ta õpetama üldlingvistika kursust, mis hõlmas suurema osa tema ajast kuni tema surmani 1913.
Tema peateos "Cours de linguistique générale" ("Üldkeeleteaduse kursus") ilmus tema õpilaste Albert Sechehaye ja Charles Bally väljaantuna postuumselt 1916. aastal.
Pere
Ferdinand de Saussure'i isa oli mineraloog ja entomoloog Henri Louis Frederic de Saussure (1829–1905). Ferdinandil olid nooremad vennad, kellest Léopold oli sinoloog ja astronoom (1866–1925) ning René oli esperantist (1868–1943).
Insuliin
pisi|Insuliini heksameer Insuliin on peptiidhormoon, mida toodetakse enamiku selgroogsete pankrease Langerhansi saarte beetarakkudes. See reguleerib vere glükoosisisaldust, süsivesikute, rasvade ja valkude ainevahetust ning mõjutab rakkude jagunemist ja kasvu.
Insuliini vabaneb verre proportsionaalselt söögikorrajärgse veresuhkru ehk vere glükoosi sisalduse suurenemisega.
Insuliini sekretsiooni pankrease rakkudest reguleerib adenosiintrifosfaat.
Pankrease Langerhansi saarte beetarakkude töö häirete korral, aga ka nende rakkude kaasasündinud ainevahetushäireid, millega seoses väheneb insuliini süntees, loetakse suhkurtõve välja kujunemisel oluliseks teguriks.
Biokeemia
Insuliin on peptiidhormoon. Insuliinimolekuli koostises on 52 aminohapet ja selle molekulmass on 5808 daltonit (Da).
Biofunktsioonid
Insuliin on vajalik glükoosi verest rakkudesse suunamiseks. Insuliin soodustab glükogeeni sünteesi ja glükolüüsi ning takistab glükogeeni lõhustumist ja glükoneogeneesi.
Ajaloolist
1912. aastal pakkus Sir Edward (Albert) Sharpey-Schafer (1850–1935) välja teooria, mille kohaselt on suhkurdiabeedi põhjustajaks pankreases leiduv aktiivne aine insuliin (inglise keeles insulin).
Esimesena eraldasid pankrease Langerhansi saarte beetarakkude ekstraktist insuliini Frederick Grant Banting ja Charles Herbert Best 1921. aastal. Ravitoimet katsetati koertel, kelle pankreas oli eemaldatud – pankreaseekstrakti süstimine aitas neil edukalt diabeediga elada.
Koduloomade elunditest eraldatud insuliini hakati ka diabeediraviks kasutama. Insuliin võeti kasutusele ajal, mil puudusid nõuded inimestel kasutatavate ravimite kliiniliste uuringute läbiviimise kohta.
Pärast insuliini keemilist sünteesimist 1963. aastal sai võimalikuks vähendada loomse insuliini kasutamist ravi otstarbel.
Gregorius XVII
Gregorius XVII (ilmaliku nimega Clemente Domínguez y Gómez; 23. mai 1946 Sevilla – 22. märts 2005 El Palmar de Troya) oli vastupaavst aastail 1978–2005.
Ta väitis pärast Paulus VI surma end olevat tema järglane. Ta kuulutas Francisco Franco ja Christoph Kolumbuse pühakuteks.
Ürt-allikkerss
Ürt-allikkerss (Nasturtium officinale) on ristõieliste sugukonda allikkersi perekonda kuuluv mitmeaastane rohttaimeliik.
Levila ja kasvukoht
Kasvab Euroopa subatlantilistes piirkondades. Eestis kultuurtaim. Ürt-allikkerssi on leitud 19. sajandil ning 20. sajandi algul mõnel korral metsistunult.
Kirjeldus
Ürt-allikkerss on vee- või sootaim. Kasvab 20 kuni 60 cm kõrguseks. Õitseb juunis-augustis. Neli valget kroonlehte on 3–4 mm pikkused. Õiel on 6 kollast tolmukat.
Kasutamine
Ürt-allikkerssi kasvatatakse ja kasutatakse toiduks salatina, suppides ja garneeringuna. Maitselt meenutab aedkressi.
Ravimtaimena on seda kasutatud afrodisiaakumi, isutekitajana ja ainevahetuse soodustajana.
NKVD
NSV Liidu Siseasjade Rahvakomissariaat (vene keeles Народный комиссариат внутренних дел СССР), lühend NKVD (vene keeles НКВД СССР NKVD SSSR), oli NSV Liidu riikliku julgeoleku ja sisejulgeoleku: korrakaitse-, elanikkonna poliitilise järelevalve-, luure- ning kinnipidamisasutuste valve ja kinnipeetavate sunnitööle rakendamise eest vastutanud asutus.
NSV Liidu Siseasjade Rahvakomissariaat, algselt VSFNV Siseasjade Rahvakomissariaat (Народный Комиссариат Внутренних Дел РСФСР, lühend НКВД РСФСР), moodustati 10. novembril ( 28. oktoobril vkj ) 1917 II Ülevenemaalise Nõukogude kongressi dekreedi ("Об учреждении Совета Народных Комиссаров", "Rahvakomissaride Nõukogu asutamisest") alusel.
Ülesanded ja asukoht
NSV Liidu Siseasjade Rahvakomissariaadi olulisemad funktsioonid olid: pisi|NKVD embleem NSV Liidu Siseasjade Rahvakomissariaadi peakorter asus Moskvas Lubjanka väljakul asuvas hoonekompleksis.
Juhid ja organisatsioon
10. juulil 1934 loodi seniste NSV Liidu liiduvabariikide Rahvakomissaride nõukogude allunud Siseasjade Rahvakomissariaatide asemel NSV Liidu Kesktäitevkomitee otsusega NSV Liidu Rahvakomissaride Nõukogu liikmele NSV Liidu siseasjade rahvakomissarile alluv NKVD, millele allusid struktuuriüksustena NSV Liidu liiduvabariikide NKVD-d.
NSV Liidu NKVD tegevus välisriikide suhtes
1938. aastal poliitiliste repressioonide kartuses NSV Liidust emigreerunud riikliku julgeoleku majori Aleksandr Orlovi poolt 15. veebruaril 1957 Ameerika Ühendriikide Senati Erikomisjoni ees antud tunnistuste kohaselt oli NSV Liidus 1938. aastaks välja kujunenud 8 peamist tegevussuunda:
NKVD tegevus nõukogude võimu vastaste suhtes
1932. aastal moodustati kolm eriõppeasutust luure-diversioonialase ettevalmistuse andmiseks: 2 kooli Punaarmee Staabi IV Valitsuse ja 1 (Harkovis) OGPU alluvusega, mis valmistas ette diversante illegaale.
13. juunil 1934 allutati otse NKVD Sekretariaadile NKVD juures asuv Eriotstarbeline grupp (Спецгруппа особого назначения при НКВД СССР - СГОН), Jakov Serebrjanski (Bergman) juhtimisel, mille alluvuses moodustatakse 20 residentuuri maailma erinevates maades (Euroopa, Aasia ja Ameerika) ning mille juures asub ka illegaalsete luurajate-diversantide kool;
NKVD töötajate auastmed ja eriauastmed
NSV Liidu Siseasjade rahvakomissariaat ja selle allüksused olid üles ehitatud sõjaväelise struktuurina, samuti allusid NKVD töötajad sõjaväemäärustele, sellest tulenevate kohustuste ja õigustega. Kuigi NKVD struktuur hõlmas väga erinevaid tegevusvaldkondi, siis omasid sõjaväelisi ning hiljem ka eriauastmeid, esmavaatlusel ka sõjaväeteenistustega mitteseotud isikud- kinnipidamiskohtade valitsuses GULAG-is jm, kuid lähtuvalt NSV Liidu kaadripoliitikast, kus "kaadrid otsustavad kõik", suunati enda suutlikkust tõestanud NKVD ametnikud hoolimata erialasest ettevalmistusest kommunistlikule parteile antud hetkel vajalikku rahvamajandusharusse.
Pärast 1934. aastal NKVD koosseisus alustatud struktuurimuudatuste jätkuna tehti 1935. aasta sügisel ka "NSV Liidu Siseasjade Rahvakomissariaadi Riikliku Julgeoleku Peavalitsuse töötajate teenistuse põhimäärus" ning kehtestati senisest sõjaväelistest auastmetest erinevad personaalsed auastmed.
NSV Liidu Siseasjade Rahvakomissariaadi sõjavägede lojaaluse ja sõjalise vastuluurega tegeleva Eriosakonna töötajad, kasutasid aga vastavalt NSV Liidu Kaitse Rahvakomissariaadi ja NKVD ühiskäskkirja alusel "nende poolt teenindatavate sõjaväeosade eraldusmärke/vormi ning poliittöötajate auastmeid.
Fehmarn
Fehmarn (taani Femern) on Saksamaale kuuluv saar Läänemeres, osa Schleswig-Holsteini liidumaa Ostholsteini kreisist. Saare pindala on 185 km².
Saksamaast eraldatud Fehmarnsundiga, mida ületab sild, Lollandi saarest aga Fehmarni Beltiga.
6. septembril 1970 andis saarel toimunud Love-and-Peace-Festivali käigus oma viimase kontserdi Jimi Hendrix.
Loodusgeograafia
pisi|500px|Maapind ja atmosfäär tõelistes värvides. NASA [[Goddard Space Flight Centeri pilt]] Loodusgeograafia ehk füüsiline geograafia on inimgeograafia kõrval üks kahest peamisest geograafiaharust. Loodusgeograafid uurivad seda osa Maast, mis on inimese elukeskkonnaks.
Maa on jaotatud sfäärideks, millest peamised on atmosfäär, biosfäär, krüosfäär, hüdrosfäär, litosfäär ja pedosfäär. Loodusgeograafid tegelevad geomorfoloogia, glatsioloogia, hüdroloogia, meteoroloogia, klimatoloogia, maastikuteaduse, loodusressursside jms uurimisega.
Loodusgeograafia erineb geoloogiast peamiselt ajateguri poolest. Kui geoloogia uurimisobjektiks on Maa kogu 4,5 miljardi aasta vanune ajalugu, siis loodusgeograafias omab üldjuhul tähtsust vaid viimasele jääajale järgnenud ajavahemik.
Ajalugu
Alates geograafia kui teaduse tekkimisest Vana-Kreekas kuni 19. sajandi keskpaigani peeti geograafiat peaaegu läbinisti loodusteaduseks. Siis hakkas tänu Karl Ritterile (1779–1859) ja Friedrich Ratzelile (1844–1904) arenema ka inimgeograafia.
Loodusgeograafia rajajaks peetakse Alexander von Humboldti (1769–1859). Tema kuulsaim teos "Kosmos" käsitleb peaaegu kõike, mida tol ajal loodusest teati.
Aastatel 1850–1950 avaldasid loodusgeograafia arengule mõju peamiselt neli ideed: Darwini evolutsiooniteooria, maadeavastamine, looduskaitse ja uniformism. Uniformism on printsiip sellest, kuidas maailma nii tänapäeval kui ka minevikus mõjutanud loodusseadused on muutumatud. 20. sajandi teises pooles toimus geograafias kvantitatiivne revolutsioon. Loodusgeograafid hakkasid keskkonna kirjeldamise asemel uurima Maal toimuvaid protsesse. Selle mõjul tõusis loodusgeograafia keskmesse tulemuste mõõtmine, mida kasutati peamiselt hüpoteeside tõestamiseks. Toimus intensiivne spetsialiseerumine. Selle tulemusena eristus viis suuremat loodusgeograafia valdkonda: geomorfoloogia, klimatoloogia, biogeograafia, mullateadused ja kvaternaari keskkonnamuutused, mil kõigil on olemas ka oma allharud.
Allharud
pisi|150px|[[Looduslik kaar]]
pisi|150px|Meandri formatsioon
pisi|150px| [[Wallace'i joon ]]
pisi|left|150px|Kliimatrendid
pisi|150px|[[Lämmastikuringlus]]
pisi|150px|Termohaliinne tsirkulatsioon
Väljaanded ja kirjandus
Ülikoolides ja uurimisasutustes tehtud loodusgeograafilised uuringud avaldatakse loodusgeograafia ja maateaduste väljaannetes. Enamik väljaandeid avaldab vaid teatud valdkonna raames tehtud uuringute tulemusi. Erinevalt inimgeograafidest avaldavad loodusgeograafid oma töid interdistsiplinaarsetes väljaannetes, mitte ainult geograafiaajakirjades. Uuringud on tavaliselt esitatud teadusliku tööna.
Loodusgeograafia Eestis
Eestis on võimalik akadeemilisel tasemel geograafia õppekava läbida bakalaureuse astmes Tartu Ülikoolis. Magistriõppes on Tartu Ülikoolis võimalik spetsialiseeruda loodusgeograafia suunale.
Letseburgi keel
pisi|Moseli frangi murde levila Letseburgi keel (omanimetus Lëtzebuergesch; inglise keeles Luxembourgish; vahel eesti keeles ka "luksemburgi keel") on peamiselt Luksemburgis kõneldav läänegermaani keel. See on ühtlasi ülemsaksa keele läänekesksaksa keskfrangi murderühma Moseli frangi murde osa.
Selle keele kõnelejaid on maailmas umbes 390 000.
Tähestik
Letseburgi keele tähestik koosneb 26 ladina tähest ja lisaks tähtedest é, ä ja ë.
Tartu linnus
pisi|Linnus asus tähetorni kohal ja ümbruses. Püssirohukeldri kohal oli muinasajal looduslik vagumus Tartu muinaslinnus (ka Tarbatu linnus) oli eestlaste linnus praeguse Tartu linna territooriumil Toomemäel, nüüdse Tartu tähetorni kohal. Mõnede ajaloolaste arvates on Tartu järjepidevalt arenenud I aastatuhande keskpaiku tekkinud muinaslinnusest keskaegseks linnaks 13. sajandil.
Linnuse kunagine asukoht on hilisematel sajanditel toimunud ehitustegevuse tõttu tundmatuseni muutnud. Mitmete arheoloogiliste kaevamiste käigus on siiski avastatud muinasaegsete vallide, puitkonstruktsioonide ja hoonete aluste jäänuseid.
Arheoloogilised andmed
Evald Tõnissoni arvates oli Tartu muinaslinnuse pindala suuruseks 5000–6000 m². Linnuse tugevamad kindlustused asusid lääne-ja loodeküljel, kus lisaks vallile ja vallikraavile ja väravale võis asuda ka kõrge tornitaoline ehitis. Aastatel 1956–1958 ja 1969 Trummali tehtud arheoloogiliste kaevamiste käigus uuriti linnuse 550 m² suurust ala. 1979. ja 1980. aastal Ain Mäesalu korraldatud kaevamistel leiti teineteisest 2,5 m kaugusel 10.–11. sajandi kaitseehitiste rusud. Need olid säilinud kolme palgikorra kõrguselt. Pikiseinu omavahel ühendatud põikseinad olid täidetud liiva ja kividega. Välist seina toestas madal liivakuhjatis. Nende arheoloogiliste kaevamiste ajal eristati ka linnuse lääne ja loodeküljel mitmeid ehitusjärke, kuid hoonestustest puudub arusaadavam ülevaade. Ühe hoone rusude vahelt leiti koos söestunud viljaga kaks käsikivipoolmikku. Vanimad kaitserajatised püstitati I aastatuhande kolmandal veerandil pKr.
Asutamine ja varane areng (u 700–1030)
Arheoloogiliste väljakaevamiste leiumaterjali põhjal rajati Toomemäele linnus ja selle juurde paikne asula hiljemalt umbes 700. aastal. Keskuse rajamine oli ilmselt seotud asjaoluga, et Tartu juures oli praktiliselt ainuke Emajõe ületamiseks sobiv koht, mille kaudu kulges ka Põhja-Eestist Pihkvasse viiv kaubatee. Samuti oli Emajõgi ise oluline veetee, mille kaudu sai liikuda Pihkvasse ja Võrtsjärvele (ja võib-olla isegi Viljandi ja Pärnu jõe kaudu Läänemerele). Asustuse algperioodist pärinevaid leide on avastatud vähe, mis osutab linnuse suhtelisele marginaalsusele. Rohkem leide on 10. sajandist, mil Tartu tähtsus ilmselt kasvas.
Jurjevi periood (u 1030–1061)
Vana-Vene leetopisside järgi võitis Kiievi suurvürst Jaroslav Tark 1030. aasta paiku tšuude ja rajas vana linnuse kohale uue, mis nimetati Jurjevi linnuseks. Kuna leetopissid linnuse piiramist ei maini ja Tartu-sarnaste viikingiaegsete keskuste tolleaegne mahajätmine oli tavaline, on võimalik, et linnus polnud sel ajal enam kasutusel. Tartu liideti Kiievi suurvürstiriigiga arvatavasti Jaroslavi isikliku valdusena. Kiievi võimu alla minemist kinnitab ka tollest ajast pärit arheoloogiline materjal, mis eristub selgelt varasemast perioodist ja sisaldab rohkelt vanavenepäraseid leide. Pihkvapärase kederkeraamika järgi võib oletada Tartu tihedat sidet Pihkvaga ja vähemalt osa selle elanike pärinemist Pihkvast. Kiievi võimu all kasvasid Tartu linnust ümbritsevad asulad oma aja kohta suhteliselt suureks ja ka linnuse muinasaegsest kultuurikihist enamus pärineb just Jurjevi-perioodist.
Asulata linnuse periood (u 1061–1224)
1061. aastal ründasid Tartut sossolid ja põletasid linnuse maha. Arheoloogilisest materjalist nähtub, et linnus ise ehitati küll uuesti üles, kuid Kiievi võimuaeg oli sellega lõppenud. Samuti polnud selle kõrval kuni 13. sajandi alguseni enam asulat. Vene leetopissid mainivad Tartu linnust taas seoses selle vallutamisega Novgorodi vürsti Vsevolod Mstislavitši poolt 1134. aasta 9. veebruaril ning põletamisega vürst Jaroslav Vladimirovitši poolt 1191./1192. aasta talvel. Tegu oli ilmselt saagiretkedega, millega püsivamat ülemvõimu ei taotletud.
Järgmisena nimetatakse Tartu linnust Henriku Liivimaa kroonikas, mis kirjeldab seda asuvana Ugandis ja 1212. aastal mahajäetuna. Lisaks mainib kroonika, et latgalid olid juba millalgi varem linnuse maha põletanud. Sel ajal oli Tartu arvatavasti Ugandi põhjaosas paiknenud muinaskihelkonna keskus. 1215. aastal tunnistasid ugalased nende vastu suunatud sõjakäikude mõjul Riia piiskopi ülemvõimu ja arvatavasti 1220. aastal asusid Tartu linnusesse koos kohalikega elama ja seda kindlustama Mõõgavendade ordu liikmed. 1223. aastal ühinesid kohalikud ugalased Viljandi sakalaste ärgitusel mõõgavendade vastase ülestõusuga, tappes või vangistades orduvennad. Seejärel anti end Vene vürstide võimu alla, kes algul saatsid linnuse tugevdamiseks abivägesid, 1223. aasta lõpul läkitati aga Novgorodist sinna vürst Vjatško, kes võttis Tartu oma otsese kontrolli alla. 1224. aasta alguses piirasid orduväed viis päeva edu saavutamata linnust. Augustis toimus uus piiramine ja seekord linnus vallutati. Tartust sai Tartu piiskopkonna keskus ja Toomemäele rajati piiskopilinnus, mille esmamainimine pärineb 1234. aastast.
1545
1545. aasta (MDXLV) oli 16. sajandi 45. aasta.
Kõlunõmme
Kõlunõmme on küla Hiiumaa valla idaosas Läänemere rannikul. Kuni 2017. aasta Eesti omavalitsuste haldusreformini kuulus küla Pühalepa valda.
Kõlunõmme piirneb põhjas Kukka lahega, läänes Kukka ja Palade, lõunas Partsi ja Pühalepa-Harju ning idas Sääre ja Suuresadama külaga.
Nimi
Asula nime on esmamainitud 1599. aastal kui Kollo ja 1606 kui Kölo.
Paul Ariste järgi koosneb kohanimi kahest osast: sõnadest 'kõlu' ja 'nõmm'.
Loodus
Kõlunõmme hõlmab osa Kukka looduskaitsealast ja küla läbib Kõlu jõgi. Küla alale jäävad Hüljesterahu, Kukka rahu ja Umbrahu. Külas asuvad Kõlunõmme elektriliini rahn, Kõlunõmme Härma talu rahn, Kõlunõmme põllurahn ja Lapikkivi.
Kõlunõmme põhjaosas asub Tika piirkond.
Elanike arv
Külas elas 2011. aasta rahvaloenduse andmetel 33 inimest. Neist 32 olid eestlased.
Talud
thumb|Kõlunõmme bussipeatus [[Partsi–Kuri teel.]] Kõlunõmme ajaloolised talud 1939
Ajalugu
Kõlunõmme on ajalooliselt kuulunud Hiiu-Suuremõisa ja Partsi mõisa alla. Algul oli tegemist eraldi talude, hiljem eraldi külaga. 1599. aastal on mainitud talunik Kollo Broosi. 1835. aastal elasid pered Pühalepa-Harju ja Joandi külas.
Taristu
Küla läbib Palade–Kõlunõmme tee. Küla lõunaosa piirneb Partsi–Kuri teega, kus asub Kõlunõmme bussipeatus.
Kultuur
Talumees Kõlu Magnus (Maunus) (1710–1781) ja tema abikaasa Kadri olid näitlejate Tõnis Niinemetsa, Sepo Seemani ja Margus Tabori esivanemad.
Johannes XI
Johannes XI (ladinapäraselt Ioannes XI) oli paavst 931–935. Ta oli 125. paavst.
Johannes oli sündinud Roomas 910.
Johannese ema oli Tuscolo krahvi Teofilato I (Theophylactus) tütar Marozia. Cremona kroonik Liutprand ja "Liber Pontificalis" märgivad tema isana paavst Sergius III-t ("Liber Pontificalis": Johannes, natione Romanus ex patre Sergio papa), mitmed hilisemad kirikuloolased peavad tema isaks aga Spoleto hertsogit Alberico I-st. Tema vend oli hilisem Spoleto hertsog Alberico II.
Johannes sai paavst Leo VI ajal Santa Maria in Trastevere kardinalpreestriks.
Paavstiks saamine
Johannes XI valiti paavstiks veebruaris või märtsis 931 oma ema Marozia tahtel.
Johannes XI oli sel ajal noorim paavstiks saanud isik. Hiljem on veel nooremalt paavstiks saanud Johannes XII, mõnedel andmetel oli temast noorem ka Benedictus IX.
Sisepoliitika
Johannes XI sõlmis suvel 932 oma hiljuti lesestunud ema Marozia ja Itaalia kuninga Ugo (Hugues Arles'ist) vahelise abielu.
Pulmade ajal puhkes tüli Ugo ja Spoleto hertsogi Alberico II vahel, mis viis Alberico üleskutsel alanud ülestõusuni. Detsembris 932 tungisid ülestõusnud Castel Sant' Angelo kindlusesse. Ugol õnnestus põgeneda, kuid Marozia ja paavst vangistati.
Kroonik Liutprand kirjutas, et Rooma uueks valitsejaks saanud Alberico hoidis Johannest Lateraani palees koduarestis ja kohtles teda kui isiklikku orja. Kroonik Flodoard de Reims kirjutas, et paavsti funktsioonid piirdusid seejärel vaid sakramentide andmisega.
Suhted Konstantinoopoli patriarhiga
Bütsantsi keiser Romanos I määras 932 Konstantinoopoli patriarhiks oma 16-aastase poja Theophylaktos I ja soovis, et paavst teda tunnustaks. Johannes XI tunnustas Theophylaktost patriarhina ja saatis 933 Konstantinoopolisse legaadid, kes võtsid osa patriarhi ametisse pühitsemisest.
Suhted gallikaani piiskoppidega
Ta andis palliumi Reimsi peapiiskopile Artaud'le.
Suhted Itaalia piiskoppidega
Johannes XI andis 931 palliumi Milano peapiiskopile Elduinile (Ilduino) ja kinnitas piiskopkonna privileegid.
Kloostrireform
Johannes XI kinnitas märtsis 931 bullaga "Convenit apostolico moderamini" Cluny kloostri privileegid. Ta andis privileege Déolsi kloostrile.
8. jaanuaril 933 kinnitas ta bullaga "Quotiens illa tribui" Vézelay kloostri privileegid.
Ta andis San Silvestro in Capite kloostrile õiguse ehitada Tiberi jõele vesiveski.
Paavst muretses Toursi peapiiskopile Théobaldile saadetud kirjas Saint-Julieni kloostri pärast.
Ta mõistis hukka prantsuse aadliku Silvion de Clérieux, kes oli põletanud ühe kloostri.
Uus kardinal
Johannes XI ajal sai kardinaliks hilisem paavst Leo VII.
Surm
Johannes XI suri detsembris 935 või jaanuaris 936. Salvador Miranda järgi võidi ta mürgitada Alberico II korraldusel. Johannes XI maeti Rooma Peetri kirikusse.
Ta oli surres umbes 30–35-aastane. Hiljem on paavstidest veel nooremalt surnud vaid Johannes XII.
Iisaku Gümnaasium
Iisaku Gümnaasium on üldhariduskool Ida-Viru maakonnas Alutaguse vallas Iisaku alevikus.
Kooli direktor on Külli Guljavin.
Ajalugu
Iisaku kooli on esimest korda kirjalikult mainitud 1750. aastal, mil sinna otsiti õpetajat. Koolimaja olemasolu on mainitud 1788. aastal; 1842 on mainitud Iisaku külakooli, mis asus Porskovo külas (hilisem Vaikla kool). 28. oktoobril 1868 avas Theodor Hansen leeritoas erakooli, kus esialgu õppis vaid kolm õpilast, kuid loodeti õpilaste arvu kasvu 15ni. Aastal 1883 valmis uus koolimaja. 1903. aastal avati Tärivere külas ministeeriumikool, mis 1913. aastal nimetati Iisaku kaheklassiliseks ministeeriumikooliks ning samal aastal alustati Iisakus uue koolimaja ehitamist. 1919. aastal nimetati kool ümber Iisaku Kõrgemaks Algkooliks, 1942–1944 kandis kool Iisaku 6-klassilise Algkooli, 1954–1962 Iisaku 7-klassilise Kooli ja 1962–1968 Iisaku 8-klassilise Kooli nime. 1964. aastal avati uus koolimaja ja 1968. aastal alustas selles tööd Iisaku Keskkool. 1976. aastal valmis kooli juurdeehitis, 1978. aastal aga 120-kohaline internaat, milles 2003. aastal avati õpilaskodu. 1983. aastal sai Iisaku Keskkoolist kodanikuõpetuse katsekool. 1985. aastal alustas Rein Aidma informaatika ja arvutiõpetuse õpetamist.
1996. aastal nimetati Iisaku Keskkool ümber Iisaku Gümnaasiumiks.
2003. aastal avati õpilaskodu. 2006. aastal renoveeriti kooli söökla ja vana korpus ning kogu fassaad, 2009. aastal renoveeriti koolimaja uus korpus, remonditi kõik teed ja platsid, rajati valgustusega jalgratta-suusarada ja mänguväljak
1544
1544. aasta (MDXLIV) oli 16. sajandi 44. aasta.
Kroonlinn
püsti|pisi|Laevastiku katedraal ja igavene tuli Kroonlinnas, mai 2005 Kroonlinn  on Peterburi haldusalasse kuuluv linn, mis asub Soome lahe idaosas Kotlini saarel. Kaugus Peterburi kesklinnast on 30 km.
Ajalugu
Kroonlinna hakati rajama kindlusena Põhjasõja ajal 1703. aastal, kui venelased olid saare rootslastelt vallutanud. Esmane kaitseehitis Kotlini saarel rajati 1704. aastal ning see oli saare lõunaosajuures laevatee ääres asetsev puidust fort. 2 suurtükipatareiga fort valmis ning õnnistati Novgorodi metropoliidi poolt 7. mail 1704. aastal (Кроншлот) nime all ning seda päeva loetakse Kroonlinna kindluse asutamiskuupäevaks.
Puitfordi ehitust teostasid polkovnik F.S. Tolbuhhini ja P.I. Ostrovski polgud, ehitades algselt vette palkidest karkassi, mille täitsid kividega ning millele püstitasid puitvundamendi. Vundamendile püstitati kolmekordne fort, mida aja jooksul täiustati ning aastaks 1710. oli alumisel tasandil 24-naelased, keskmisel tasemel 12-naelased ja kõrgeimal tasemel 9-naelased kahurid.
1720. aastast oli Kroonlinn Venemaa Balti laevastiku peasadam.
1921. aasta märtsis puhkes Kroonlinnas baseeruvate Balti laevastiku madruste osavõtul Kroonlinna ülestõus bolševike vastu. Nõuti sõnavabadust, küüditamiste lõpetamist ja õigust eraomandile. Lev Trotski saatis linna Punaarmee, kes mässu veriselt maha surus.
Osa Kroonlinna kindlustustest on UNESCO maailmapärandi nimekirjas.
1913. aastal elas Kroonlinnas umbes 1400 eestlast.
Kroonlinnas elas pärast abiellumist 1873. aastal kuni surmani 1886. aastal Lydia Koidula.
Pärast Nõukogude Liidu kokkuvarisemist tõusis Kroonlinna tähtsus sõjasadamana.
TTÜ keemiainstituut
TTÜ keemiainstituut (1992–2016) oli Tallinna Tehnikaülikooli matemaatika-loodusteaduskonna struktuuriüksus, mis tegeles õppe-, teadus- ja arendustööga keemia ning sellega seotud valdkondades, põhiliselt
anorgaanilise, analüütilise, orgaanilise, bioorgaanilise ja arvutuskeemia, samuti biotehnoloogia ning molekulaartehnoloogia alal.
TTÜ struktuuri ümberkorraldused alates 2017. aastast viisid keemiainstituudi liitumisele geenitehnoloogia ja toiduainete instituudiga ning nii moodustus TTÜ Loodusteaduskonna keemia- ja biotehnoloogia instituut.
Struktuur ja teadustöö põhisuunad
Keemiainstituudi koosseisus on analüüsilabor ja kuus õppetooli, millel on välja kujunenud vastavad teadustöö põhisuunad:
Eellugu
Keemikute ettevalmistamine Tallinna Tehnikaülikoolis (TTÜ) omab pikaajalisi traditsioone. Järjepideva keemia ja keemiatehnoloogia õpetamise algusaastaks TTÜ-s tuleks pidada aastat 1919, mil selle tehnikaülikooli eelkäijaks olnud Tallinna Tehnikumis loodi tehnilise keemia osakond. Kõrgkooli tasemel õpetamise alguseks tuleb pidada aastat 1936, kui Tallinna Tehnikumist sai tehnilise ülikooli staatuses olev Tallinna Tehnikainstituut, mis 1938 nimetati Tallinna Tehnikaülikooliks. Aastatel 1941 ja 1944–1989 oli tehnikakõrgkooli nimi Tallinna Polütehniline Instituut (TPI). Kooskõlas tehnikakõrgkooli olemusega seondus siinne õppe- ja uurimistöö rakenduslike suundade arendamisega, seejuures suurel määral Eesti loodusvarade (fosforiidid, põlevkivid) tehnoloogiaga.
Alates Eesti suveräänsusdeklaratsiooni vastuvõtmisest novembris 1988 hakati ette valmistama ka õppe- ja teadustegevuse reforme. Teaduste Akadeemia (TA) ja Haridusministeeriumi (HM) aktiivsel eestvedamisel asuti läbi viima ümberkorraldusi, mille eesmärgiks oli Eesti ülikoolide ja teaduskorralduse vastavusse viimine rahvusvaheliselt tunnustatud süsteemiga, teadlaskonna arvuline vähendamine ning koondamine ülikoolide süsteemi.
Keemiainstituudi asutamine
Eesti taasiseseisvumisega 1991 kaasnenud muudatused tingisid ka Tallinna Tehnikaülikooli (TTÜ) ümberorienteerimise väikeriigi vajadustele ja võimalustele. 1992. a korraldati ümber tehnikaülikooli akadeemiline struktuur. Seda aastat võib pidada praeguse keemiainstituudi asutamise aastaks. See instituut moodustati keemiateaduskonna raames tollaste kateedrite ja laboratooriumide reorganiseerimise teel, kusjuures siia koondati keemia alusvaldkonnad: anorgaaniline, analüütiline, orgaaniline, füüsikaline ja biokeemia. Instituudi asukohaks sai TTÜ peahoone, Ehitajate tee 5. Töötajate arv ulatus 50-ni või veidi üle, neist akadeemiline personal 30–35. 1998–2002 oli instituudi nimetus alus- ja rakenduskeemia instituut.
Keemiainstituudi koosseisus on kuus õppetooli, kes täidavad olulist rolli Eesti keemiakoolituses ja keemiaalases uurimistöös. Õppetoolide kompetentsi kuulub keemia põhikursuste õpetamine anorgaanilise, analüütilise, orgaanilise ja bioorgaanilise keemia ning biotehnoloogia alal kogu ülikooli vajaduste ulatuses. Magistri- ja doktoriõppe tasemel on võimalik valida paljude süva- ja erikursuste vahel.
TTÜ keemiainstituut paikneb Tallinna Tehnikaülikooli Mustamäe linnakus loodusteaduste majas (Akadeemia tee 15). Töötajate arv ulatub üle 70, neist akadeemiline personal umbes 60.
Alates 2017. a. liideti keemiainstituut geenitehnoloogia ja toiduainete instituudiga ühiseks keemia- ja biotehnoloogia instituudiks TTÜ Loodusteaduskonnas.
Teaduspreemiad
Eesti Vabariigi teaduspreemiad keemia ja molekulaarbioloogia alal eelneva nelja aasta jooksul valminud ja avaldatud teadustööde eest on saanud:
Õppetoolid ja nende juhatajad
TTÜ keemiateaduskond, keemiainstituut ehk alus- ja rakenduskeemia instituut 1992–2002
TTÜ matemaatika-loodusteaduskond, keemiainstituut alates 2002
Edward Abraham
Sir Edward Penley Abraham (10. juuni 1913 Inglismaa, Southampton – 8. mai 1999) oli inglise biokeemik. Abraham on tuntud eelkõige antibiootikumide uurimise, eriti penitsilliini puhastamise poolest.
Ta õppis kuningas Edward VI koolis ning seejärel Oxfordi Ülikoolis Queen's College'is keemiat. Pärast doktorikraadi saamist 1938 töötas ta mõne aja Oxfordis Dyson Perrinsi laboris ning sai siis õppejõukoha õppeasutuses Sir William Dunn School of Pathology.
Kuigi Florey ja teised varajased uurijad olid aimanud penitsilliini võimalusi haiguste ravis ja nakkusega võitlemisel, osutus penitsilliinimolekul raskesti mõistetavaks ja penitsilliiniravim raskesti testitavaks. Osalt oli asi selles, et kasutati ebapuhast penitsilliini. Kui (ebapuhast) penitsilliini esmakordselt inimese peal katsetati, lõppes asi kõrge palavikuga ja mitme tõvega. Penitsilliini puhastades loodeti saada positiivne efekt, mis ilmnes katsetes hiirtega. Abraham töötas penitsilliini puhastamiseks välja kromatograafilise meetodi. Nii jõuti 1941. aasta algul edukama antibiootikumikatsetuseni ja mõisteti paremini selle molekuli ehitust.
Abrahamil ja Chainil oli tuline vaidlus Sir Robert Robinsoniga: nad väitsid, et penitsilliini molekuli struktuuris leidub beetalaktaami ring. Dorothy Hodgkini röntgenanalüüs kinnitas beetalaktaami ringi olemasolu. Hiljem tunnistati see paljude antibiootikumide tähtsaks koostisosaks. 1948. aastal nimetas Florey Abrahami üheks esimesest kolmest Lincoln College'i penitsilliini uurivast liikmest (research fellow).