cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kanuti aed
Ajalugu
Teise maailmasõja käigus 1944. aastal hävis Grand Marina kinohoone ja selle asemel ehitati Tallinna Laevastiku ohvitseride maja, mis valmis 1953. aastal. Koos Ohvitseride majaga viidi läbi ka kõrvalasuva pargi ümberkujundamine uusklassitsistlikus stiilis.
Pärast Eesti iseseisvuse taastamist muudeti Ohvitseride maja Vene Kultuurikeskuseks ja park kujundati taas ümber. 2002. aastal paigaldati parki Fjodor Dostojevski mälestussammas (kujur Valeri Jevdokimov).
2008. aastal rajati parki purskkaev Mare Mikofi skulptuuriga „Poisid vihmavarjuga”.
Rummu raamatukogu
Rummu raamatukogu (ka Rummu külaraamatukogu) on raamatukogu Harju maakonnas Vasalemma vallas Rummu alevikus. Raamatukogu juhataja on Eleonora Eriks.
Saalach
Saalach on jõgi Austrias ja Saksamaal, Salzachi vasakpoolne lisajõgi.
Kulg
Jõgi algab Saalbachi ojana Austria Tirooli liidumaal Kitzbüheli Alpides Torsee järvest, 2178 m kõrguse Gamshagi mäe all. Siit voolab see esialgu itta läbi Glemmtali oru, läbi Saalbach-Hinterglemmi, siis läbi Saalbachi suusakuurordi – hiljemalt sealt tuntud kui Saalach – kuni Maishofeni juures põhja poole paindub. See voolab läbi laia oru Saalfeldenini ja lookleb edasi loodesuunas läbi kitsa oru Leogangi ja Loferi mägede ning Steinernes Meeri vahel Loferini. Seal siseneb see kitsasse kuristikku, mis on kuulus oma parvetamise poolest. Ületades Mellecki juures (Schneizlreuthi osa) piiri Baieriga (Saksamaa), voolab see piki Reiter Almi põhjanõlva, mis on tuntud oma ronimisradade poolest. Veidi enne Bad Reichenhalli kogub hüdroelektrijaama tamm Saalachsee vett. Elektrijaam annab energiat Salzburgi - Freilassingi - Bad Reichenhalli - Berchtesgadeni raudteeliinile. Staufeneckist möödudes lahkub Saalach mägedest ja siseneb tasastesse Saalachau metsadesse. Pidingist kirde suunas järgib Austria–Saksamaa piir jõge umbes 10 km Freilassingini, kus see suubub Salzachi jõkke.
Nimi pärineb Saalist, mis on Salzi (sool) vanem vorm, ja Achist, mis tähistab väikest jõge.
THEBJORG
Reen Berg, esinejanimega THEBJORG (sündinud 29. oktoobril 1999 Kingissepas Venemaal), on Tallinnas tegutsev tehno- ja deep house muusik.
Aastal 2015 lõpetas Venemaa põhikooli Kingiseppa linnas ja alustas õpinguid Sillamäel kutsekoolis tarkvaraarendaja erialal. Kutsekooli lõpetas 2018 ja kolis seejärel Tallinna.
Karjäär
THEBJORG on juba välja andnud mitu albumit ja singlit. Tema muusikat iseloomustavad eksperimentaalsed helimaastikud, dünaamilised rütmid ja huvitavad tekstuursed elemendid.
Ta alustas oma muusikukarjääri mõned aastad tagasi ja on juba välja andnud mitmeid lugusid, mis on kättesaadavad muusikaplatvormidel nagu Spotify, Deezer ja Apple Music. Praegu jätkab ta uue muusika loomist ja oma unikaalse heli otsimist.
Vabal ajal naudivad Reen Berg reisimist ja sõpradega aja veetmist. Ta on ka filmide austaja ja külastab sageli Tallinna kinosaale. Tema elu ja loomingut saab jälgida tema Instagrami lehtedel.
Diskograafia
Singel: Under
Singel: Först
Album: Nexus
Rafaila
pisi|Rafaila valla asukoht Vaslui maakonnas Rafaila on küla Rumeenia idaosas Vaslui maakonnas Rafaila vallas.
Gustav Küla
Gustav Johannes Küla (28. juuni 1907 Valgjärve – 12. märts 1953) oli eesti vaimulik.
Küla lõpetas aastal 1928 Hugo Treffneri Gümnaasiumi. Õppis Tartu Ülikooli usuteaduskonnas aastatel 1931–1935. Oli prooviaastal Valga Peetri ja Nõmme Rahu kogudustes. Ordineeriti õpetajaks 31. mail 1936.
Oli aastatel 1936–1937 Viljandi praostkonna vikaarõpetaja. Töötas 1937–1945 Kõpu Peetri koguduse õpetajana, oli 1944–1945 ka Pilistvere Andrease koguduse pastor. 1945–1946 oli ta Karksi Peetri koguduse hooldajaõpetaja. Aastatel 1945–1950 töötas ta Saarde Katariina koguduse õpetajana, hooldades 1946–1949 ka Mõisaküla kogudust. Hargla koguduse õpetaja oli ta 1951–1953.
Venemaa Föderatsiooni välisministrite loend
Siin loetletakse Venemaa Föderatsiooni välisministrid.
Ilgas
Ilgas (ka Kamaldiņa) on küla (vasarnīcu ciems ehk suvilapiirkond) Lätis Smiltene piirkonnas Smiltene vallas. Ilgas asub valla lääneosas. Küla asub valla keskusest Kalnamuižast 5,7, piirkonna keskusest Smiltenest 4,4 ja Riiast 128,8 kilomeetri kaugusel.
Improteatrite Festival Tilt
Improteatrite Festival Tilt on rahvusvaheline improteatrite festival, mis toimub sügiseti Tallinnas.
Festivalist
Kuigi ürituse peakorraldajaks on Improgrupp Jaa! on sellesse kaasatud ka teised Eestis tegutsevad improteatrid. Improteatrite Festivali Tilt peakorraldajaks on Rahel Otsa, kes on ka üks Improgrupp Jaa! asutajaliikmetest. Festivali eesmärgiks on tutvustada improvisatsioonilist teatrit kohalikule publikule, luua suhteid välismaiste truppidega ning tutvustada Eestit globaalsel impromaastikul. Kuigi tegemist on Euroopa ja maailma mastaabis väikese festivaliga, on välisesinejad kiitnud selle professionaalsust, sisu, soojust ja familiaarsust.
Kuigi festivali nimes on esinenud kergeid variatsioone, on nimes jäänud püsima sõna tilt, mis tähendab inglise keeles kallutust, improlaval aga ootamatut pööret. Seda muutust, ootamatut pööret, kallutust proovivad festivali korraldajad ühiskonnas improteatri tutvustamisega luua.
2013. aasta kevadel saabus Improgrupp Jaa! tagasi Tamperes toimuvalt festivalilt FIIF (Finland International Improv Festival). Viis päeva kunstilisi elamusi, mida pakkusid improteatrid erinevaist maailma nurkadest, kohtumised sarnaselt mõtlevate inimestega, uued sõbrad ja päikesetõusuni kestvad arutelud olid tekitanud soovi luua eestlastele midagi, mis pakuks samasuguseid elamusi ja emotsioone – nii tekkis mõte tuua ellu Eesti esimene rahvusvaheline improteatrite festival.
Enne festivali tuli ellu viia idee, mis oli õhus olnud juba pikka aega: koondmängukava, mis ühendaks kõiki Eestis tegutsevaid truppe. Oli selge, et läbi selle on Eestit lihtsam esindada, kui kõikide truppidega eraldi. Septembris 2013 sai valmis ja avalikuks internetilehekülg improv.ee ning on sellest ajast saati kajastanud Eestis ja selle lähiümbruses toimuvaid improteatriga seotud sündmusi
Tilt 2013
Tallinna Rahvusvaheline Improteatrite Festival Tilt toimus 2013. aastal 18.–19. oktoobril Telliskivi Loomelinnaku mustas saalis. Festivali jooksul astusid laval üles kõik kolm tol ajal Eestis tegutsenud improteatri truppi: Eesti Improteater, Improkraatia ja Improgrupp Jaa! . Lisaks naerutasid publikut Clark & Addisson Soomest, Rīgas Improvizācijas Teātris Lätist, Det Andre Teatret Norrast ning Katy & Mary Suurbritanniast.
Töötubasid oli kokku neli ning pooled neist eesti keeles. Festival tõi kokku umbes 500 inimest ja paljud vaatajad said improteatrist osa esimest korda.
Tilt 2014
Teine Rahvusvaheline Improteatrite Festival Tilt toimus 2014. aastal 6.–8. novembril Tallinna vanalinnas Kohvik Sinilind kinosaalis. Eesti truppidest, mida oli selleks ajaks juba viis, olid esindatud suurimad: Improteater Impeerium, Ruutu10 ja Improgrupp Jaa! . Külalisesinejateks olid IMP Soomest, Anne & Frank Suurbritannia grupist C3467X, Improvisaatioteatteri Joo! Soomest, Michler ja More Hollandist, Adam ja Emily Ameerikast, Teatribu Itaaliast, Garwood ja Keates Suurbritanniast ja Senja Meriläinen Soomest. Viimase puhul oli tegemist esimese improviseeritud monoetendusega Eestis.
Kolme festivali päeva jooksul toimus kokku ka kuus töötuba, mida viisid läbi külalisesinejad ja välismaised koolitajad, kellest kaugeim oli kohale tulnud Austraaliast. Festival tõi kokku umbes 800 inimest ja paljud vaatajad said improteatrist osa esimest korda.
Tilt 2015
Kahe viimase festivalipäeva jooksul toimusid ka välisesinejate läbi viidud töötoad, mida oli kokku kuus.
Investeerimispank
Investeerimispank on eraettevõte, mis osutab finantsteenuseid eraisikutele, ettevõtetele ja valitsustele. Enamjaolt pakutakse ettevõtetele finantskapitali või tegutsetakse kliendi esindajatena väärtpaberite emiteerimisel. Investeerimispangandus aitab ettevõtteid, kes soovivad ühineda või siseneda turule.
Alghero Fertilia lennujaam
Alghero Fertilia lennujaam, tuntud ka kui Alghero Koralliranniku lennujaam (Aeroporto di Alghero-Riviera del Corallo), on lennujaam Itaalias Sardiinia maakonnas Algherost põhjas asuvas Fertilia fraziones. Lennujaam asub Sardiinia saare loodeosas, Nurra ajaloolis-geograafilise piirkonna lõunaosas.
Investeerimispank
Kaks põhisuunda investeerimispanganduses on ostmine ja müümine. Müügi pool hõlmab väärtpaberitega kauplemist ning üleüldist turundust. Ostu pool omakorda sisaldab nõustamist institutsioonidele, kes ostavad investeerimise teenuseid. Levinumad ostupoolsete üksuste liigid on erakapitali;-, investeerimis- ja riskifondid ning elukindlustusseltsid. Erinevalt kommertspankadest ja jaepankadest ei võta investeerimispangad sissemakseid.
Alghero Fertilia lennujaam
Alghero Fertilia lennujaam oli 2013. aastal Itaalias reisijate arvult 22. kohal.
Investeerimispank
Tegevuse tüübid
Tüüpiline investeerimispank tegeleb järgmiste teenustega:
Väärtpaberitega kauplemine. Investeerimispanga või suure investeerimisfirma väärtpaberitega kauplemise korraldamine on eraldi äri- ja teadusvaldkond, mis koosneb erinevatest mudelitest ja tehnoloogiatest. Enamasti on turul osalejad üsna kõrgtehnoloogilised üksused, kes tegelevad väärtpaberitega kauplemisega.
Finantsanalüütika ja uuringud. Üks investeerimispankade tegevustest on ettevõtetele kaubeldavate väärtpaberite finantsanalüütika andmine. See tegevus ei too pangale kasumit. Vastupidi, see on üks kõige kulukamaid tegevusi. Uute nõuete tõttu peaksid investeerimispangad lisaks analüüsiaruannetele andma oma klientidele ka sõltumatu analüüsi.
Suurimad investeerimispangad
Suurimad investeerimispangad Eestis
Wilhelm Exneri medal
Wilhelm Exneri medal (saksa keeles Wilhelm-Exner-Medaille) on Austria Tööstusassotsiatsiooni (ÖGV) autasu (medal) väljapaistvatele teadusliku uurimistöö tegijatele, kes oma tegevusega on mõjutanud majandussfääri arengut.
Wilhelm-Exner-Medaille on nimetatud ÖGV endise aupresidendi, Austria Teaduste Akadeemia liikme Wilhelm Exneri (eluaastad 1840–1931) auks. Medalit antakse välja alates 1921. aastast.
Medal on pronksist. Selle esiküljel on kujutatud Exneri reljeefne portree, tagaküljel on kirjas laureaadi nimi.
2020. aasta seisuga oli medali saanud 250 isikut, sealhulgas 23 nobelisti.
Linkmenysi vald
Linkmenysi vald (leedu keeles Linkmenų seniūnija) on 2. järgu haldusüksus (vald) Leedus Ignalina rajooni territooriumil.
Lisaks küladele on vallas ka mõned huutorid
Martti Rautanen
Martti (Martin) Rautanen (10. november 1845 Aasiku küla, Ingeri – 19. oktoober 1926 Olukonda, Namiibia) oli Soome misjonär ja Soome Evangeelse Luterliku Kiriku misjonitöö pioneer Namiibias.
Rautanen on ndonga kirjakeele rajaja.
Loone (eesnimi)
Loone on naisenimi.
2019. aasta seisuga oli see Eestis esinemissageduselt 2465. naisenimi. 1. jaanuari 2019 seisuga oli Eestis eesnimi Loone 12 naisel.
Lidija Ruslanova
pisi|Lidija Ruslanova 1945. aastal Lidija Ruslanova (vene keeles Лидия Андреевна Русланова; 27. oktoober 1900 Tšernavka, Venemaa Keisririik – 21. september 1973 Moskva, NSV Liit) oli Nõukogude Liidu muusik ja rahvalaulude esitaja.
Elukäik
Lidija sündis Saraatovi lähedal Tšernavka külas vanausuliste perre. Tema ristinimi oli Agafja Leikina. Lidija ema oli ersa. Ta oli 5. eluaastaks kaotanud mõlemad vanemad ja kasvas lastekodus. Laulmisega alustas ta kihelkonna lastekooris.
Lidija alustas onu kutsel tööd mööblivabrikus. Esimese maailmasõja ajal töötas ta hospitalirongis, kus tutvus Vitali Stepanoviga. Neil sündis laps, kuid naise kaootilise elustiili tõttu jättis mees ta peagi maha. Hiljem abiellus Lidija mehega, kellelt sai perekonnanime Ruslanova.
Lidija andis esimese kontserdi 16-aastaselt. 1923. aastal alustas ta Rostovis kutselise lauljana. Lidija abiellus uuesti 1929. aastal Mihhail Garkaviga.
Teise maailmasõja ajal esines Lidija pidevalt rindesõduritele, et tõsta nende moraali. Tema põhipala oli Matvei Blanteri kirjutatud "Katjuša". Aprillis 1943 tutvus Lidija Vladimir Krjukoviga, kellega ta juulis abiellus. Tal õnnestus esineda ka Berliinis Riigipäevahoone varemetel.
1948. aastal vahistati Lidija ja tema abikaasa Vladimir, keda süüdistati riigireetmises. Lidija keeldus tema vastu tunnistamast ja ta mõisteti kümneks aastaks sunnitööle. Läbiotsimistel avastati Lidija ja Vladimiri juurest 4 autot, 152 maali ning lisaks suurel hulgal muud vara, mis oli Saksamaalt kokku riisutud. Lidija vabanes Stalini surma järel 4. augustil 1953. aastal.
Pärast vabanemist jätkas Lidija esinemist. Ta suri 21. septembril 1973. aastal Moskvas.
Sieraków
Sieraków (saksa keeles Zirke) on linn Poolas Suur-Poola vojevoodkonnas Międzychódi maakonnas, Sierakówi valla halduskeskus. Sieraków asub Warta jõe ääres, Międzychódist 14,5 km idakirdes ja Poznańist umbes 64 km lääneloodes.
Sieraków sai linnaõigused enne 1388. aastat. Teise Poola jagamise tulemusel läks Sieraków 1793. aastal Preisi kuningriigi võimu alla (vahepeal oli aastatel 1807–1815 Varssavi hertsogiriigi koosseisus). 1919. aastal läks linn Poola koosseisu tagasi.
Adelaida García Morales
Adelaida García Morales (1945 Badajoz, Hispaania – 22. september 2014 Dos Hermanas, Sevilla, Hispaania) oli hispaania kirjanik.
Saku vallaraamatukogu
Saku vallaraamatukogu on raamatukogu Harju maakonnas Saku vallas Saku asulas. Raamatukogu direktor on Ene Loddes.
Adelaida García Morales
Elulugu
Kuni 10. eluaastani Adelaida García Morales koolis ei käinud, vaid teda õpetas kodus ema. 13-aastaselt kolis ta Sevillasse, kust olid pärit tema vanemad ning kus ta elas suure osa oma noorusest. Seal õppis ta püha Teresa koolis, hiljem Murillo keskkoolis ja humanitaarteadusi õppis ta kaks esimest aastat Fábrica de Tabacos loengusaalides. Neil aastatel liitus ta Esperpento teatrigrupiga, kuhu kuulusid ka Alfonso Guerra, Carmen Reina, Gualberto García y Amparo Rubiales.
Põldpisikas
Põldpisikas (Centunculus minimus) on nurmenukuliste sugukonda kuuluv rohttaim, pisika perekonna ainuke liik Eestis. Perekonda kuulub maailmas sõltuvalt liigimahust 1–3 liiki.
Adelaida García Morales
Elulugu
1960. aastate lõpus kolis Adelaida García Morales Madridi ning jätkas sealses ülikoolis humanitaarteaduste õpinguid kuni lõpetamiseni 1970. aastal. Ülikoolis tutvus ta Agustín García Calvoga, kes tutvustas talle anarhismi. 1972. aastal õppis ta stsenaristikat (Escuela Oficial de Cinematografía) ja lõi suhte režissöör Víctor Ericega, kellest sai rohkem kui 20 aastaks tema elukaaslane. Ta töötas keskkooli hispaania keele ja filosoofia õpetajana; oli modell ja näitleja ning ka OPECi tõlkija Alžeerias.
Põldpisikas
Taksonoomia
Pisika perekonna kirjeldas Carl von Linné 1753. aastal ning perekonna tüüpliik on põldpisikas. Uuemal ajal on põldpisikas loetud ka varsapõlve perekonda, sel juhul teadusliku nimega Anagallis minima või ka metsvitsa perekonda, Lysimachia minima. Eesti botaanilises traditsioonis on põldpisikat seni käsitletud omaette perekonnas.
Adelaida García Morales
Elulugu
Ehkki Adelaida García Morales debüteeris kirjandusmaastikul 1981. aastal, pälvis ta tunnustuse 1985. aastal raamatu eest, mis koosnes kahest jutust: "El sur" ("Lõunas") ja "Bene". Esimese loo viis tema tolleaegne elukaaslane Víctor Erice kinoekraanidele sama pealkirjaga, "El sur". Tema järgmine teos, "El silencio de las sirenas" (mille tegevustik leiab aset La Alpujarra regioonis Capileiras – kohas, kus ta elas koos Ericega 1960. aastate lõpus viis aastat), võitis auhinnad Premio Herralde de Novela ja ka Premio Ícaro (rajatud ajalehe Diario 16 poolt). 1995. aastal ta lahutas abielu Víctor Ericega ning mõne aja pärast läks ta oma vanima lapsega elama Dos Hermanasesse (Sevillas).
Ta suri 22. septembril 2014 Dos Hermanases südamerabandusse.
Põldpisikas
Kirjeldus
Pisikas on tavaliselt 2–4 cm (harva kuni 7 cm) kõrgune paljas rohttaim. Munajad lehed on 3–5 mm pikad ja varrel paiknevad vahelduvalt. Õied on neljatised (harva viietised), üksikult lehtede kaenlas, 2-2,5 mm pikkused. Kupar sisaldab rohkesti pisikesi tumepruune seemneid. Taim meenutab väliskujult kõige enam pisikest liivkanni või rannikat.
Adelaida García Morales
Elulugu
2016. aastal ilmus kirjanik Elvira Navarro poolt romaan "Los últimos días de Adelaida García Morales", mis kirjaniku enda sõnutsi ei ole elulugu, vaid fiktsioon, "lugu, mis sarnaneb pseudodokumentaalile", milles "kogu jutustus on vale ja seda ei tohiks mingil juhul lugeda kui Adelaida García Moralesi viimaste päevade kroonikat". Teost kritiseeris teravalt Víctor Erice, kuna sisu ei vasta pealkirjale.
Eesti keeles on ilmunud Loomingu Raamatukogus tema jutustused "Lõunas" ("El sur") ja "Bene" 1998. aastal; tõlkija Lembit Liivak.
Põldpisikas
Levik maailmas ja Eestis
Maailmas levinud Euroopas ja Ameerikas. Eestis oma levila kirdepiiril, haruldane. Kasvab savikatel või niisketel liivastel kasvukohtadel, näiteks põlluservadel, kraavikallastel ja jäätmaadel.
Esimesed tõendatud leiuandmed Eestist pärinevad 19. sajandi keskpaigast Tartu ümbrusest. Võib arvata, et üheaastase, avatud kasvukohti tahtva taime leiukohad pole kauakestvad, ent Vormsil Hullo lähedalt põldudelt on teda leitud 1930. ja 1990. aastatel. Ilmselt on leiukohti Eestis rohkem, kui seni teada, sest taim jääb väiksuse tõttu kergesti tähelepanuta. Eesti taimede uue levikuatlase andmetel leitud viimati 2017. aastal Hiiumaalt Tilga karjäärist.
pisi|tühi|Põldpisikas (Centunculus minimus)
Nero järv (täpsustus)
Nero järv võib olla
Mendelejevsk
Asula tekkis 1868. aastal keemiatehase juurde Bondjužski külana. 1928 sai aleviks. 1967 sai linnaõigused ja nime Mendelejevsk Dmitri Mendelejevi auks.
2010. aasta rahvaloenduse andmetel olid 51,4% linnaelanikest tatarlased, 39% venelased, 3,1% udmurdid ja 3% marid. pisi|L. J. Karpovi nimeline keemiatehas|vasakul Linnas on arenenud keemiatööstus.
Plancki aeg
Plancki aeg on aja mõõtühik Plancki loomulike ühikute süstemis ja kirjeldab väikseimat võimalikku ajavahemikku, mille kohta veel kehtivad teadaolevad füüsikaseadused. See on aeg, mida valgus (täpsemalt valguse kiirusega liikuv laine või massita osake) vajab Plancki pikkusega (≈1,616 255(18) · 10−35 m) vahemaa läbimiseks.
Plancki aega nimetatakse ka ajakvandiks, mis on väikseim ajavahemik, millel on aja tähendus. Plancki aeg määratleb ühtlasi ajaskaalal esimese punkti pärast Suurt Pauku, mida saab füüsikaliselt kirjeldada.
Loore
Loore on naisenimi.
Plancki aeg
Plancki aeg t_P on määratud kolme fundamentaalse füüsikakonstandiga: kus
Loore
1. jaanuari 2021. aasta seisuga oli Eestis eesnimi Loore 497 naisel. Loore oli 2021. aasta seisuga Eestis esinemissageduselt 310. naisenimi.
Plancki aeg
Plancki aja arvulise väärtuse täpsus oleneb sellest, kui täpselt on teada fundamentaalkonstandid. Arvväärtuse ligikaudsus tuleneb seega füüsikakonstantide mõõtemääramatusest, mitte valemist endast.
Seni (2020. aastal) lühim katseliselt reprodutseeritud ajavahemik on 247 · 10−21 s); see on umbes 2 · 1025 korda Plancki ajast pikem.
Riia Kunstnike Grupp
Ajalugu
Aastail 1914–1915 moodustas rühm Lääne-Euroopa uusimatest kunstisuundadest huvitatud noori kunstnikke rühmituse nimega Zaļā puķe. 1919. aastal esines osa neist Läti kunsti ülevaatenäitusel Ekspressionistide rühma (Ekspresionistu grupa) nime all, kuid et see nimi ei kirjeldanud piisavalt täpselt kunstnike tegelikke loomingulisi taotlusi, sai uueks nimeks 1920. aastal Riia Kunstnike Grupp. Riia Kunstnike Grupis lühemat või pikemat aega tegutsenud kunstnikud olid erinevate kunstnikukäekirjadega, ent neid ühendas kuulumine enam-vähem ühte põlvkonda ja huvi modernismi vastu kunstilises väljenduslaadis. Enamikul rühma liikmetest puudus akadeemiline kunstiharidus, nad olid alustanud kunsti õppimist omal käel või Riia eraateljeedes, samuti Venemaa kunstiõppeasutustes. Tänu sellele hariduslikule mitmekülgsusele olid kunstnikud oma loomingus võimelised paindlikult kokku sulatama erinevaid mõjusid, sealhulgas uusima avangardse kunsti jooni.
Riia Kunstnike Grupp andis tõuke sarnase eesmärgiga Eesti Kunstnikkude Rühma moodustamiseks. 1924. aastal toimus Tallinnas ja Tartus Riia Kunstnike Grupi ja Eesti Kunstnikkude Rühma ühisnäitus pealkirjaga "Esimene Balti-riikide kunstinäitus".
Looming
Oma tegevuse esimestel aastatel keskendus Riia Kunstnike Grupp impressionistliku maalimislaadi ning laiemas mõttes natuuri järgimise kriitikale, soovitades selle asemel kunstniku eneseväljendust oma isiksusest lähtudes, kasutades fovismi, futurismi, kubismi ja teiste avangardistlike kunstivoolude pakutavaid väljendusvahendeid. Hilisemad suundumused on seotud pöördumisega taas natuurist lähtumise poole ja erinevate stiilide sünteesiga.
Riia Kunstnike Grupiga on seotud üks suuremaid maailmavaatelisi ja põlvkondlikke vastasseise Läti kunstielus, rühmituse tegutsemise algfaasis said kunstnikud sageli ebaadekvaatse kriitika osaliseks. Ajapikku pälvisid Riia Kunstnike Grupi näitused püsiva tunnustuse, ehkki 1930. aastate teisel poolel kõlas juba kriitikat kunstnike sisseharjunud motiivideringi ning värvi-, vormi- ja tekstuurikesksete valikute teemal.
Johann Lorenz von Mosheim
Johann Lorenz von Mosheim (9. oktoober 1693 või 1694 Lübeck – 9. september 1755 Göttingen) oli saksa luterlik kirikuloolane.
Puhja lahing
Puhja lahing toimus 25. augustil 1944 kolonel Schmidtgenile allunud 101. soomusbrigaadi ja Punaarmee lahingugrupi vahel Puhja alevikust ida poole jääval kõrgendikul. See oli osa Tartu lahingust. Saksa tankiüksus taganes Puhjale pärast Tamsa lahingust taandumist.
Twitch
Twitchi populaarsus hakkas suuresti kasvama 2013. aasta oktoobris, kui lehekülge külastas 45 miljonit uut kasutajat. 2014. aasta veebruaris oli lehekülje internetiliikluse tipphetk ning see oli suuruselt neljas veebikeskkond Ameerika Ühendriikides.
Keskkond sai alguse Justin.tv veebilehest, mis muutis nime Twitch Interactive'iks, et näidata firma sihi muutumist. Justin.tv pandi kinni 2014. aasta augustis ning samal kuul müüdi firma Amazonile 970 miljoni dollari eest. Hiljem seoti Twitchiga Amazon Prime, et võimaldada leheküljel tellimused (subscriptions). Twitch ostis firma Curse, mis tegeles interneti videomängude kogukondade haldamisega. Twitch tutvustas võimalust osta mänge läbi voogedastustes olevate linkide. See oli lisatulu voogedastuste tegijatele, kes teenisid iga mängitud videomängu ostu pealt raha.
Ajalugu
Aastal 2007 asutasid Justin Kan ja Emmett Shear Justin.tv. Lehekülje sisu oli jagatud mitmesse gruppi. Mängude kategooria oli palju edukam kui ülejäänud ning tõusis kõige populaarsemaks. 2011. aasta juunis otsustas ettevõtte mängude kategooria ümber nimetada, uueks nimeks sai Twitch.tv. 6. juunil 2011. aastal avalikustati beetaversioon.
Investeeringud
Twitchi ettevõttesse on mitu korda investeeritud riskikapitali: 2012. aastal 15 miljonit dollarit ja aasta hiljem 20 miljonit dollarit.
Konkurents
Pärast Own3d.tv kinnipanemist 2013. aasta alguses on muutunud Twitch kõige populaarsemaks elektroonilise spordi ülekandjaks. Pärast seda on konkurentsi pakkunud YouTube ja Dailymotion, suurendades mängudega seotud sisu osakaalu, kuid need ei ole olnud nii edukad kui Twitch.
Partnerlus
2011. aasta juulis käivitas Twitch partnerluse programmi (Partner Program), millega sõlmiti leping 11 000 sisuloojaga.
Partnerlus võimaldab sisuloojatel teenida raha reklaamidega, mida näidati nende kanalil. Partnerlusega tekkis vaatajatel ka võimalus maksta sisuloojatele 4,99 dollarit kuus, mille eest saab ta kasutada unikaalseid emotikone ja vestluse privileege. Twitch saab endale 2,50 dollarit iga 4,99-dollarise tellimuse pealt ja partnerlusega sisuloojad saavad ülejäänud 2,49 dollarit. 2017. aasta aprillis avalikustas Twitch liikmeprogrammi (Affiliate Program), mis võimaldab ka väiksematel kanalitel raha teenida. Enne seda pidi kanalil olema vähemalt 500 püsivat vaatajat ja järjepidev graafik.
Heategevus
Twitchi sisuloojad kannavad tihti üle heategevusele suunatud rahakogumisüritusi. 2013. aastal kandis lehekülg üle üritust, mis kogus annetustena heategevusele üle 8 miljoni dollari. Aastaks 2017 on lehekülg aidanud heategevusele koguda üle 75 miljonit dollari.
Wade Belak
pisi|Wade Belak (2009) Wade William Belak (sünninimi Wade William Aadland; 3. juuli 1976 Saskatoon – 31. august 2011 Toronto) oli Kanada jäähokimängija.
Wade Belak sündis Lionel ja Lorraine Aadlandi pojana ning on pooleldi sloveeni päritolu. Kui Wade oli 4-aastane, abiellus ema uuesti, seekord Barry Belakiga, ja poiss võttis tema perekonnanime. Wade'i noorem vend Graham mängis paljudes madalamate liigade meeskondades ja 1997 tegi Colorado Avalanche temaga lepingu, ehkki Graham ei mänginud kunagi NHL-is.
Belak mängis 1996–2011 sellistes NHL-i klubides nagu Colorado Avalanche, Calgary Flames, Toronto Maple Leafs, Florida Panthers ja Nashville Predators. Tema parim aasta klubiga oli 2002, mil Toronto jõudis NHL-i poolfinaali (kaotas seal Carolina Hurricanesile 2:4). Isiklikus plaanis parim aasta oli järgmine hooaeg (2002/3), kus ta lõi 3 väravat ja andis 6 resultatiivset söötu, kuid teenis ka meeskonnas kõige rohkem, 196 karistusminutit.
Belak mängis kokku 549 NHL-i mängus, lõi 8 väravat, andis 25 resultatiivset söötu ja teenis 1263 karistusminutit.
20. juulil 2002 abiellus Belak Jennifer Jordan Russelliga. Neil sündis kaks tütart: 2004 Andy Mary ja 2006 Alex Grace.
Belak suri ootamatult. Surma ametlikku põhjust teada ei antud. Toronto politsei käsitles tema surma enesetapuna. Tõenäoliselt suri ta poomise läbi. Elu lõpupoole kannatas Belak depressiooni käes ja võttis antidepressante.
Ludwig Edinger
Ludwig Edinger (13. aprill 1855 – 26. jaanuar 1918) oli mõjukas Saksa anatoom ja neuroloog ning Frankfurdi ülikooli kaasasutaja. 1914. aastal nimetas Preisimaa kuningas ta esimeseks neuroloogiaprofessoriks Saksamaal.
Edinger sündis juudi peres ning kasvas üles Wormsis, Reini jõe äärses linnas 50 kilomeetrit Frankfurdist edelas. Tema isa Marcus Edinger (1820–1879) oli edukas tekstiilikaupmees ja esimene valmisriiete tootja Saksamaal. Samuti oli Edingeri isa ligi 15 aastat demokraatide saadik Hessen-Darmstadti maapäeval, pühendades oma poliitilise karjääri põhihariduse parandamisele, eelkõige naisterahvaste seas. Tema ema Julie Edinger (1829–1893) oli arst Isaak Hochstätteri (1798–1858) tütar ja pärit Karlsruhest.
Õpingud ja akadeemiline karjäär
1877–1872 õppis Edinger meditsiini Heidelbergis ja Strasbourgis, kus omandas meditsiinidoktori kraadi. Neuroloogiat uurima suunas Edingeri Strasbourgi ülikooli silmapaistev arst Adolf Kussmaul. Kussmauliga veedetud aeg oli Edingeri elus õnnelik ja tulemuslik. Oma elu lõpuperioodil on Edinger korduvalt rõhutanud Kussmauli juhiste olulisust, tema tolerantsust, julgustavat kriitikat ning suurepäraseid teadmisi erialakirjandusest. Edinger kiitis Kussmauli pühendumist oma õpilastele: ta võis töötada kas või hilistel öötundidel, et tudengite töid parandada.
Edingeri neuroloogiaalased õpingud said alguse ajal, mil ta töötas arsti abina Giessenis (1877–1882). Tema habilitatsioon 1881. aastal toimus samuti neuroloogiliste uuringute alal. Ta töötas Berliinis, Leipzigis ja Pariisis ning avas 1883. aastal isikliku neuroloogiapraksise Frankfurdis. Kuigi Frankfurdis polnud tol ajal veel ülikooli, sai linnast Edingeri teine kodu, eriti tänu kõrgetele teaduse standarditele dr. Senckenbergi meditsiiniseltsis. Oma memuaarides iseloomustab Edinger ilmekalt atmosfääri, mis valitses tema varajastel Frankfurdi-aegadel: peale tööpäeva kliinikus veetis ta öö oma magamistoas, uurides mikroskoobi all loodete ajusid. Uuringuteks vajaliku materjali sai Edinger Marburgis asuvast sünnitusmajast.
Tänu Edingeri initsiatiivile hakkas patoloog Karl Weigert 1855. aastal Frankfurdis Dr. Senckenbergi anatoomiainstituudi (Dr. Senckenbergische Anatomie) direktoriks. Weigert andis Edingerile oma instituudis töökoha. Edinger ja Weigert töötasid 17 aastat tihedalt koos. 1902. aastal andis Weigert Edingerile ruumi, pakkudes võimalust luua oma raha eest isiklik laboratoorium. 1907. aastal asutas Edinger koos Herman Oppenheimi (1858–1919) ja Ludwig Brunsiga (1858–1916) organisatsiooni Gesellschaft Deutscher Nervenärzte (ingl Society of German Neurologists), mille natsivõimud 1934. aastal laiali lõid. 1909. aastal, pärast Edingeri ja Senckenbergi sihtasutuse vahelist vaidlust Edingeri juhitud neuroloogiainstituudi rahastuse üle, läks Edinger üle Frankfurdi ülikooli, kus ta nimetati Saksamaa esimeseks neuroloogiaprofessoriks.
Ludwig ja Anna Edinger (neiupõlvenimega Goldschmidt)
pisi|205x205px|Anna Edinger Goldschmidti haud Frankfurdis 1886. aastal abiellus Ludwig Edinger Anna Goldschmidtiga, kes oli juudi pankurite ja multimiljonäride tütar. 1906. aastal päris Anna pool oma vanemate varandusest. Nagu paljudel teistel selle generatsiooni naistel, ei olnud Anna Goldschmidtil võimalik oma teaduslikke huve ülikoolihariduse abil realiseerida. Seepärast oli Anna Edinger 1890. aastate lõpust kuni 1920. aastateni Frankfurdi kohaliku sotsiaalse heaolu ja meditsiinihoolekande (Sozialhygiene) silmapaistev eestvedaja. Lisaks oli ta üks Saksa feministliku liikumise (Bund Deutscher Frauenplakette) juhte.
Hoolimata sellest, et Edingerid olid juudid, kuulusid nad Frankfurdi kõrgemasse keskklassi. Nende villa oli peamine kultuuriliste tegevuste keskus. Näiteks organiseeris Ludwig Edinger aastatel 1893–1918 pea igal kuul regulaarseid kohtumisi. Lisaks olid Edingerid kunsti ja kunstnike patroonid.
Pärast abikaasa surma 26. jaanuaril 1918 suurendas Anna Edinger Ludwig Edingeri Fondi rahastust ligi pool miljonit tolleaegset Saksa marka (Reichsmark), mis vastas kaasaegses Saksa marga väärtuses ligi viiele miljonile. Sel ajal rahastas Ludwig Edingeri Fond tervet neuroloogiainstituuti, makstes ka seadmete soetamise eest ja kõigile Instituudi töötajatele palka. Kahjuks kaotas investeeritud kapital inflatsiooniaastatel pea kogu oma väärtuse.
Edinger-Westphali tuum
Edinger avastas 1885. aastal lootel okulomotoorse närvi ehk kolmanda kraniaalnärvi lisatuuma (accessory nucleus ingl. k.) – struktuuri, mille esinemist inimajus Otto Westphal (1833–1890) 1887. detailselt kirjeldas. Tuuma nimetatakse seetõttu Edinger-Westphali tuumaks. See asetseb dorsaalselt okulomotoorsest tuumast ning sisaldab paraganglionilisi parasümpaatilisi neuroneid, mille aksonid ulatuvad tsiliaarsesse sõlme. Edinger-Westphali tuum kontrollib pupilli ahenemist ning reguleerib läätse kuju muutumist.
Surm
Edinger suri 26. jaanuaril 1918 Frankfurdis ootamatult infarkti. Edingeri aju eksamineeriti tema enda juhiste järgi tema enda instituudis. Instituut jätkas Edingeri poolt üles ehitatud heategevusfondi tutvustamist. Edingeri loodud Goethe ülikooli meditsiiniosakonna neuroloogiainstituut on vanim Saksa neuroloogiainstituut, mida jätkuvalt rahastatakse Ludwig Edingeri Fondi (Ludwig Edinger Foundation) kaudu.
Puhtu sõrmkäpp
Puhtu sõrmkäppa tunti varem Ruthe sõrmkäpana (Dactylorhiza ruthei).
Ajalugu
Puhtu sõrmkäppa korjati esmakordselt Virtsu lähedalt 1952. aastal, kuid tema liigilisel määramisel eksiti. Aastal 1972 määras Vilma Kuusk selle Ruthe sõrmkäpaks. Aastal 2005 uurisid Puhtus Ruthe sõrmkäpa populatsiooni Pierre Delforge ja Carolus Adrianus Johannes Kreutz, kellest viimane kirjeldas Puhtus kasvavat sõrmkäppa eraldi liigina 2007. aastal, andes talle nimeks Dactylorhiza vironii. Hilisemad uuringud on puhtu sõrmkäpa iseseisvat liigistaatust kinnistanud.
Levik
Puhtu sõrmkäpp kasvab Eestis ainult ühes kohas Puhtu-Laelatu ja Nehatu looduskaitsealal Virtsu lähedal.
Botaanilised tunnused
Puhtu sõrmkäpp on 20–40 cm pikkuse varrega hübriidse päritoluga orhidee. Lehed on enam-vähem ühelaiused, lamedad ja lühidalt aheneva tipuga, täppideta. Õitseb juunis. Õied on heleroosakaslillad ja õrna mustriga, suhteliselt suured ning pikkade kandelehtedega. Huule keskmine hõlm on teravatipuline.
Kasvukoht
Kasvab niiskel rannaniidul valgusrikkas kohas.
Kaitse
Eestis on Puhtu sõrmkäpp arvatud I kaitsekategooria kaitstavate liikide hulka. Kaitse alla võeti Ruthe sõrmkäpp 1983. aastal.
Potez 25
Lennuk leidis kasutust luure-, pommitus- ja hävituslennukina, samuti treeningulennukina. Seda eksporditi kahekümnesse riiki ning ehitati (lisaks mitmele tehasele Prantsusmaal) litsentsi alusel veel neljas riigis. Ka Eesti lennuvägi kasutas üheksat Potez 25 lennukit.
Arendus
1923. aastal alustas firma Avions Henry Potez luurelennuki Potez 15 ehitamist. Sellest saadud kogemust kasutades alustati juba järgmisel aastal veidi suurema ja võimsama mootoriga mitmeotstarbelise lennuki väljatöötamist. Kui Potez 15 oli klassikaline biplaan, siis Potez 25 sai oluliselt väiksemate mõõtmetega alumise tiiva ning oli nn pooleteisetiivaline ehk prantsuse keeles sesquiplane.
450-hobujõulise Hispano-Suiza 12Ga W-12 mootoriga Potez 25 prototüüp anti 1925. aasta mais riiklikku lennundustehnika instituuti (prantsuse keeles Service technique de l'aéronautique (STAé)) katsetamiseks. Katsetel jäädi lennukiga rahule – leiti, et selle puhul on heas tasakaalus lennukiirus, manööverdusvõime ja vastupidavus – ning sooviti seda lennukit tellida suuremal arvul.
Potez 25 seerja lennukite ehitamist alustati 1926. aasta algul Avions Henry Potezi tehases Méaulte'i linnas, hiljem litsentsi alusel ka A.N.F. Les Mureaux, Farmani, Hanriot' ja Loire'i tehastes.
Poolas ehitati litsentsi alusel riiklikus Podlaska Wytwórnia Samolotów (PWS) tehases 150 ja Plage i Laśkiewicz tehases samuti 150 lennukit. 1928. aastal katsetati esimest Poolas valminud Potez 25 lennukit Varssavi lennundustehnika instituudis ning sealt antud soovituste tulemusel muudeti veidi Poolas ehitatud lennukite konstruktsiooni. Enamus Poolas ehitatud lennukeist said Lorraine-Dietrich 12Eb mootorid, viimased 47 lennukit aga Poolas litsentsi alusel toodetud veidi võimsamad PZL Bristol Jupiter VIIF tähtmootorid. Poola viimane Potez 25 ehitati 1932. aastal.
Rumeenias ehitati IAR tehases 70 Potez 25 lennukit. Jugoslaavias Novi Sadis asunud Ikarusi tehases aastatel 1928–1932 Gnome&Rhône 9Ad mootoriga 220 lennukit. Portugalis alates 1932. aastast OGMA tehases 27 lennukit. Kokku valmistati Prantsusmaal kaugelt üle 2500 Potez 25 lennukit, koos litsentslennukitega arvestatakse Potez 25 arvuks u 3600. Henri Potez on intervjuudes rääkinud ka rohkem kui 4000 ehitatud lennukist.
Versioonid
Potez 25 versioonide tähistus on väga mitmesugune. Samuti võis sama lennuk olla tähistatud mitmel eri moel.
Potezi tehasel oli oma süsteem erinevate versioonide tähistamiseks. Potez 25.1 kuni Potez 25.68 tähistasid firmas välja töötatud erinevaid versioone. Lisaks eksisteeris ka rida üksikute eksemplaridena valminud lennukeid, mis ei saanud selles süsteemis numbreid ning tähistati lihtsalt Potez 25.x. Üldse olevat Potezi firmas loodud 87 eri versiooni sellest lennukist.
Veel lisati tähti mitmesuguste eriversioonide tähistamiseks.
Samuti kasutati tihti lennukitüübinimetuses ka kasutusel olnud mootori nimetust (nagu Potez 25 Hispano-Suiza või Potez 25 Jupiter). Potez 25 toodeti järgmiste mootoritega.
Kasutus Eestis
Eesti ostis 1925. aasta novembris neli Gnome&Rhône 9Ac mootoritega (Prantsusmaal toodetud Bristol Jupiter IV mootori meetermõõdustikus koopia) Potez 25.13 lennukit. Eesti lennukid vastasid oma konfiguratsioonil Prantsusmaa lennuväe A2-versioonile, olid relvastatud kahe sünkroonitud Darne'i kuulipildujaga ning lendurvaatlejal oli Lewis pöördturellis, varustatud raadioaparatuuri, aerofotoaparaatide, fotokuulipilduja ja öölennuseadmetega. Lennukid jõudsid Tallinna 1926. aasta augustis ning said Eesti lennuväe numbrid 93–96.
1927. aastal osteti neile lisaks veel viis Potez 25.25 lennukit, millel oli veidi võimsam Gnome&Rhône 9Ad mootor (Bristol Jupiter V koopia) ning veidi muudetud telikut. Rataste vahe oli laiem ning talvel võis lennukid panna ka suuskadele. Need lennukid saabusid Eestisse 1928. aastal ning said Eesti lennuväe numbrid 97–101.
Esimesed neli lennukit olid varustatud ka topeltjuhistega ning need läksid esialgu lennukooli käsutusse treeningulennukiteks. Hiljem olid kõik üheksa lennukit Tartus asunud Üksiku lennuväedivisjoni nr. 2 kasutuses.
Üks lennukeist kaotati 4. mail 1931 toimunud lennuõnnetuses, kui Tartust Tallinna lennanud lennuk nr 98 sattus tihedasse uttu ning lendas Lasnamäe lennuvälja otsides vastu Punast majakatorni. Piloot Arthur Johannes Sepp ja kaasa lennanud ÜLD nr 2 ülem major Johannes Robert Sööt hukkusid.
Ülejäänud kaheksa lennukit müüdi koos kaheksa Bristol Bulldog hävituslennukiga 1937. aastal rahvusvahelisele relvaärimehele, kes need omakorda Hispaania Vabariigi valitsusele maha müüs. Need lennukid hävisid Hispaania kodusõjas.
Konstruktsioon
Potez 25 oli puitkonstruktsiooniga kahekohaline ühemootoriline pooleteisetiivaline lennuk. Lennuki kere oli ristlõikes nelinurkse puitfermiga. Tiibade ja kere jäikuse saavutamiseks kasutati trosspinguteid. Kere mootoriosa oli kaetud alumiiniumlehtedega, keskel kasutati katteks vineeri ning sabaosas riiet.
Nii ülemine kui alumine tiib olid kahetalalised, riidekattega. Ülemine tiib koosnes kolmest osast: ristlõikelt tilgakujulise tugedega kere külge kinnitatud tiiva keskosast ning kahest selle külge kinnituvast tiivakonsoolist. Alumine tiib koosnes kahest kere külge kinnituvast konsoolist. Tiibade vahel oli mõlemal pool keret üks terastorudest vahetugi. Tiivataristu jäikus tagati teraslintidest pingutitega.
Kiil ja stabilisaator olid puitkonstruktsioonis riidekattega. Stabilisaatori kohtumisnurka oli võimalik maapeal muuta.
Lennuki telik oli samuti tilgakujulise ristlõikega terastorudest, sabakark puidust. Teliku ratastel olid kummiplaatidest amortisaatorid, sabakargul kumminöörist. Sabakark oli juhitav.
Lennukil oli kaks kabiini. Piloodikabiin oli esimene ning selles olid kõik navigatsiooni ja juhtimisseadmed. Tagumine kabiin oli lendur-vaatlejale ning selles oli pommide heitmise kontrollpaneel. Osa lennukeid ehitati topeltjuhistega, et vaatleja saaks pommitamise ajaks lennuki juhtimise üle võtta.
Lennuk oli relvastatud kolme kuulipildujaga. Osa lennukeid oli ühe sünkroonitud kuulipildujaga ning Lewise paariskuulipildujaga vaatleja kabiinis pöördturellis. Teised kahe sünkroonitud kuulipildujaga ja ühe kuulipildujaga pöördturellis. Pommituslennukeil oli üks pommikinnitus kere all (kuni 300 kg pommi jaoks) ning kümme väikeste pommide kinnitamiseks sobilikku kinnitust alumise tiiva all. Luurelennukeil kerealune pommikinnitus puudus. Pommide päästmine toimus elektriliselt. Elektrisüsteemi toiteks olid lennukil aku ja alumisele tiivale kinnitatud tiivikuga elektrigeneraator.
Jules Dejerine
Jules Dejerine (3. august 1849 Genf – 26. august 1917 Pariis) oli Šveitsist pärit prantsuse arst ja neuroloog.
Potez 25
Konstruktsioon
Prantsusmaal ehitatud lennukid olid tavaliselt värvitud kahe värviga – kere pealt ja külgedelt ning tiibade ülemine pool tumeroheliseks ning kere ja tiibade alumine pool helesiniseks. Ka Eestis kasutatud lennukid olid algselt värvitud samamoodi. Hiljem remontide käigus värviti need üleni alumiiniumivärvi.
Jules Dejerine
Ta uuris afaasiat. Ta oli esimesi, kes uuris funktsioonide lokalisatsiooni ajus.
Valter Petersell
Valter Petersell (28. oktoober 1933 Kaagjärve vald, Valgamaa – 21. august 2021 Tallinn) oli eesti geoloog ja geokeemik.
Elulugu
Valter Petersell oli talupidaja poeg.
Lõpetas 1952. aastal Valga 1. Keskkooli ja 1957. aastal Tartu Riikliku Ülikooli geoloogia osakonna. Geoloogia-mineraloogia-kandidaat (1976, Eesti NSV TA Geoloogia Instituut), väitekiri "Основные черты геологии и рудоносности кристаллического фундамента южного склона Балтийского щита".
Oli 1957–1962 Tšita geoloogiavalitsuse geoloog ja jaosakonna juhataja, 1962–1991 Eesti Geoloogiakeskuse geoloog, juhataja, geoloogiatöökonna ja ekspeditsiooni peageoloog ja juhataja, aastast 1991 osakonna juhataja ja juhtivgeoloog. 1984–1992 NSV Liidu Geoloogiaministeeriumi ja sotsialismimaade vaheliste põlevkiviuuringute juht ja koordinaator, aastast 1991 osales mitmes rahvusvahelises geokorrelatsiooniprogrammi projektis.
Silinderpõrnikas (perekond)
Silinderpõrnikas (Sinodendron) on põderpõrniklaste sugukonda kuuluv mardikaline.
Valter Petersell
Teoseid
Üle 30 teadustrükise.
Silinderpõrnikas (perekond)
Taksonoomia
Silinderpõrnika perekonda kuulub neli liiki:
Szarbia
Szarbia on küla Poolas Väike-Poola vojevoodkonnas Proszowice maakonnas Koniusza vallas. Szarbia asub Proszowicest umbes 7 km lõunaedelas ja ligikaudu 24 km Krakówi kesklinnast idakirdes.
KAS
KAS või Kas või kas võib tähendada järgmist:
Loreida
Loreida on naisenimi.
2019. aasta seisuga oli see Eestis esinemissageduselt 787. naisenimi. 1. jaanuari 2019 seisuga oli Eestis eesnimi Loreida 94 naisel.
Miralem Pjanić
Miralem Pjanić (sündinud 2. aprillil 1990 Tuzlas) on Bosnia ja Hertsegoviina jalgpallur, poolkaitsja.
Pjanić mängib Bosnia ja Hertsegoviina jalgpallikoondises ja Türgi kõrgliiga klubis Beşiktaş. Varem on ta mänginud Lyonis, Romas, Torino Juventuses ja FC Barcelonas.
Koondisekarjäär
Pjanić mängis Luksemburgi alla 17- ja 19-aastaste noortekoondises, esindades riiki muuhulgas 2006. aasta Euroopa alla 17-aastaste finaalturniiril.
Ta kuulus Bosnia ja Hertsegoviina koondisse 2014. aasta maailmameistrivõistlustel. Viimases alagrupimängus 25. juunil lõi ta värava Iraani vastu.
Surnud 2013
''Sellel leheküljel on loetletud 2013. aastal surnud tuntud inimesi ja loomi.
Võimla
pisi|Võimla USAs Võimla ehk spordisaal on spordirajatis, kus saab sisetingimustes nt mängida sportmänge, võimelda, korraldada spordiüritusi.
Kassimovi khaaniriik
Kassimovi khaaniriik (tatari: Касыйм ханлыгы / Qasıym Xanlığı) oli keskaegne tatari riik Oka keskjooksul; see eksisteeris aastatel 1452–1681.
Khaaniriigi moodustamine
Algselt asus khaaniriigi aladel Kuldhordi Mişär yortı nimeline vürstkond, mis aastal 1393 Moskva valdusse läks.
Tšingisiid Oluğ Möxämmät tungis Krimmist väljaajamise järel 1437. aastal Vene aladele ja vallutas Beljovi asula, millele järgnesid uued sõjaretked. 1445. aasta kevadel vallutasid tatarlased Nižni-Novgorodi ja 1445. aastal toimunud Suzdali lahingus võitsid Kaasani väed Oluğ Möxämmäti ja poegade Mahmuti (Məxmüt) ja Qasıymi juhtimisel Moskva suurvürstiriigi suurvürsti Vassili II vägesid. Nad vangistasid Vassili II ning tema kaaskonna ülikud. Vaherahu tingimuste kohaselt: Moskva suurvürstiriik tasus Vassili II eest ülisuure lunaraha, kõik vene lihtsõdalased müüdi muslimi orjaturgudel, Vene linnadesse määrati tatari maksukogujad ja järgnevalt läänistas Vassili II Qasıymile Rjazani piirkonnas 1452. aastal Oka jõel asuva Meštšera madaliku piirkonnas alad, millest kujunes Kaasani khaaniriigi ja Moskva suurvürstiriigi vaheline puhverala ehk Qasıymi järgi nime saanud Kassimovi khaaniriik.
Sisuliselt kujunes uus riik Moskva vasallriigiks. Moskva kontrollis riigi välispoliitikat, sellal kui khaanid valitsesid khaaniriigi territooriumit. Ajaloolaste seas on selle varasema ajaloo kohta lahkarvamused. Osad leiavad, et tegemist oli Kuldhordi järglasriigiga, mis sattus kiiresti Moskvast sõltuvusse. Teised leiavad, et tegemist oli osastisvürstiriigiga, mille vürstideks Moskva võimud määrasid vene teenistusse läinud tatarlasi.
Rahvastik
Khaaniriigi põlisasukad olid ersad, mokšad, meštšeralased ja muromlased. Kuldhordi ajal asus sinna elama ka türgi sugu rahvaid, kes tõid kaasa islami. Riigi rahvastiku põhiosa moodustasid mordvalased, venelased ja tatarlased.
Khaaniriik kasutas mingil määral eri rahvastest orje. Kassimovis oli XVI sajandil orjaturg.
XVI sajandil oli khaaniriigis valdavaks usuks islam. Piirkond oli alaks, kuhu asusid mujalt konfliktide eest pagenud moslemid.
XVII sajandil alanud ristiusustamine tõi kaasa paljude sealsete moslemite lahkumise. Ristitud valitsejaks oli ka Simeon Bekbulatovitš, kes kandis varem nime Sain-Bulat.
Relvajõud
Khaaniriigi sõjaväe põhituumiku moodustasid kasakad. Lisaks liitus nendega vajaduse korral täiendusena ka sõjateenistusealiseid mehi khaaniriigi elanike seast.
Khaaniriigil puudusid iseseisvad sõjalised konfliktid, sealne sõjavägi tegi kõik sõjakäigud kaasa vene vägede koosseisus.
Vene-Kaasani sõjad
Moskva vasilliriigina osalesid kassimovlased kõigis Vene-Kaasani sõdades Moskva poolel. Sel perioodil määrasid Moskva võimud khaanideks isikuid, kes kuulusid Krimmi, Kaasani ja Siberi khaaniriigi valutsevatesse suguvõsadesse.
1519. aastal sai Kaasani khaaniks, Moskva vürstiriigi ja Vassili III toetatud 13-aastane Kassimovi khaan Giray dünastiast Šig-Alei. Šig-Alei, kes oli Kassimovi khaan aastatel 1516–1519, 1535–1546, 1546–1551 ja 1552–1567, oli ka Kaasani khaan aastatel 1519–1521, 1546 ja 1551–1552. Ta oli khaaniriigi venemeelsete juht ning kukutati seetõttu mitu korda. 1521. aastal aga tegid Krimmi khaaniriigi väed sõjakäigu Kaasanile ja tõukasid Šig-Alei troonilt ning Kaasani khaaniks (1521–1524) sai Giray dünastiast Sahib Geray.
1551. aasta 3. Kaasani sõjakäigus meelitati lisaks sõjalistele ettevalmistustele  Moskva tsaaririigi poole piirkonna tšuvašidest ja maridest elanikud, ehitati Svijaga jõel Svijažski linnus, kus blokeeriti liiklus jõel ning okupeeriti Volga jõe paremkallas. Taoline blokaad tõi kaasa Kaasani alistumise ilma sõjalise linna piiramiseta. 1551. aasta vaherahulepinguga tunnistas Kaasani khaaniriik Kaasani khaanina Šig-Aleid ning kohustus vabastama Kaasanis orjuses olnud Moskva tsaaririigi alamat. 1551. aasta rahulepingu läbirääkimiste ajal esitas Moskva tsaaririik ultimaatumi Kaasani khaaniriigi parempoolse osa (Volga jõest paremal pool asuva osa) liitmisest Moskva tsaaririigiga.
1552. aastal kavandas Moskva tsaaririik Kaasani khaani Šig-Alei asendamist Moskva tsaaririigi asehalduriga, kuid Kaasani khaaniriik hakkas viimast korda vastu ja ei lasknud Moskva tsaaririigi esindajaid ja asevalitsejat Simeon Mikulskit Kaasanisse.
1552. aasta 4. Kaasani sõjakäigus toetasid Kaasani khaaniriiki Krimmi khaaniriik, Astrahani khaaniriik ja Nogai hord ning Osmanite riigi sultan Suleiman I kutsus üles kõiki tatarlaste riike toetama Kaasani khaaniriiki. Sellele vaatamata olid kassimovlased Moskva liitlasteks. 2. oktoobril langes Kaasan ja Kaasani khaaniriik hävis.
Khaaniriigi langus
Kaasani khaaniriigi hävingu järel kärpisid Moskva võimud tugevasti khaanide volitusi. Nimeliselt jäi khaaniriik siiski iseseisvaks, kuigi tegelikus võimuks olid riigis Moskva määratud vojevoodid.
Khaan Sayed Borhani ajal algas riigis aktiivne kristluse levitamine. Seni bojaaridega võrdset staatust omanud begid said teenistuslike tatarlaste staatuse, kes ei olnud kõrgaaadlikud. See tõi kaasa tatarlaste rahutused.
Khaaniriik likvideeriti Fjodor III initsiatiivil pärast selle viimase valitseja Fatima Soltani surma.
Rohekas õõskeel
Rohekas õõskeel (Coeloglossum viride) on käpaliste sugukonda kuuluv taimeliik.
Ta on Eestis arvatud I kaitsekategooriasse (seisuga 2017).