cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Alan Soble
Paternalism, liberaalne teooria ja enesetapp
Joel Feinberg ("Legal Paternalism", "Social Philosophy") leiab, et paternalistlik sekkumine on õigustatav ainult juhul, kui isik, kes teeb (või kavatseb teha) ennast kahjustava teo, ei ole seisundis, mis võimaldaks toimida vabatahtlikult, mõistuspäraselt ja mõistlikult täieliku teadmisega. See on Feinbergi vahendav maksiim, mida .jagavad nii paljud liberaalsed sotsiaalfilosoofid, et seda võiks nimetada üldtunnustatud arvamuseks. Feinberg ütleb, et paternalism, st isiku ohjeldamine või sundimine ainult tema enda hüvanguks, on esmapilgul absurdne, aga sellest täielik loobumine oleks terve mõistuse ning traditsiooniliste kommete ja seaduste vastane. Ta kiidab heaks narkootikumide müüki ja tarvitamist keelavad seadused, kuid ei taha neid laienda viskile, sigarettidele ja praetud toidule. Et piiri tõmmata, tuleb leida paternalistlikku printsiibi rakendamise kitsendamist vahendavad maksiimid. Feinberg hakkab küll otsima tegusid vahendavat (act-mediating) maksiimi, kuid lahendab küsimuse eristusega isikute vahel, nii et välja tuleb isikuid vahendav (person-mediating) maksiim. Järelikult on ta loobunud analüüsieelsest intuitsioonist, et heroiini tarvitamist ja enesetappu tuleb alati paternalistlikult keelata.
H. L. A. Hart ("Law, Liberty, and Morality") väidab, et paternalism on mõistlik printsiip ning õigustatav juhtudel, mil tehakse valikuid ja antakse nõusolek ilma tagajärgedele adekvaatselt mõtlemata või juhindutakse mööduvatest soovidest või ollakse täbaras olukorras, kus tõenäoliselt mõistus pole selge, või psühholoogilise sunni all vms. Paternalistlik sekkumine on õigustatud, kui inimene on seisundis, kus ta ei saa aru, mida ta teeb, (enesetapp) või millega ta nõus on, (eutanaasia). Harti isikuid vahendav maksiim ei ole üldtunnustud arvamusest oluliselt erinev. Püüdes mahutada paternalismi aktsepteerimist liberalismi traditsiooni, väidab ta, et see nõuab John Stuart Milli traditsioonide modifitseerimist: teiste kahjustamist tuleb kriminaalseadustega ära hoida ka juhul, kui ohvrid on nõus endale kahjulikele tegudele kaasa aitama. Aga see modifikatsioon on kannapööre, sest nüüd on jutt juhtudest, kus asi pole nõusoleku või valiku ebausaldatavuses, vaid enesekahjustamises, nii et isikuid vahendav maksiim on asendatud tegusid vahendava maksiimiga.
Isikuid vahendavad ja tegusid vahendavad maksiimid võivad viia enesetapu asjus erinevatele järeldustele. Feinbergi isikuid vahendavast maksiimist tuleneb, et mõistliku inimese vabatahtlikult kavatsetud enesetapusse (ning mõnikord eutanaasiasse või ravist keeldumisse) ei tuleks sekkuda, aga tegusid vahendav maksiim arvab tavaliselt enesetapu (ja Harti puhul vabatahtliku eutanaasia) nende tegude hulka, mida tuleks paternalistlikult reguleerida. Liberaal hoiab neid maksiimide tüüpe lahus ja eelistab isikuid vahendavat maksiimi osalt sellepärast, et siis ta saab öelda, et keegi võib mõistuspäraselt ja vabatahtlikult valida enesetapu, ja mõnel teisel ei pruugi olla niigi palju mõistust, et kõige lihtsamaidki asju mõistuspäraselt ja vabatahtlikult teha.
Milli järgiv liberaal on seisukohal, et paternalism saab olla lubatav ainult isikuid vahendava maksiimi alusel, sest teo ja selle kavatsetavate tagajärgede väärtuse üle saab kõige paremini otsustada tegija ise ("Vabadusest"). Liberaal hoidub tegude väärtuse üle otsustamisest, sest vabad inimesed peavad saama teha, mida nad soovivad, kui nad teisi ei kahjusta. Peale selle väidavad liberaalid, et isegi kui on ilmne, et tegu, mida inimene kavatseb teha, pole tark, oleks paternalistlik sekkumine kontraproduktiivne, sest iseloom areneb seestpoolt, osalt katse ja eksituse teel ning sund inimese enda hüvanguks aeglustab seda arengut (enesetapu puhul see argument ei tööta). Kumbagi mittesekkumise põhjendit ei saa kasutada, kui isik parajasti pole täiesti ratsionaalne, nii et ta pole pädev oma tegude väärtuse üle otsustada, seega ta ei saa areneda ja tal pole tõhusat sisemist kontrolli, või kui isik ei tee valikut vabatahtlikult, näiteks teda agiteeritakse või sunnitakse, nii et tal pole võimalik eesseisvatele tegudele hinnangut anda. Liberaal ei saa toetuda tegusid vahendavale maksiimile, mis võtab aluseks teatud tegude ohtlikkuse, mõttetuse või moraalse kaheldavuse, sest need hinnangud reserveerib liberaal teo subjektile, ja maksiimi rakendamine kitsendaks vabadust liiga palju.
Liberaalse sotsiaal- ja poliitikafilosoofia tuumas on kolm doktriini:
Analoogselt on idealismi tuumas kolm doktriini:
Oletame, et silla juurde viiva tee juures on märk, mis hoiatab, et sillale minek ei ole turvaline. Kui ma tean seda ning näen, et keegi hakkab märki märkamata sillale minema, ning tõmban ta jõuga sillalt ära, on see õigustatav paternalism, sest sillale minejal puudus asjakohane teadmine ning tõenäoliselt ta ei oleks selle teadmise olemasolu korral tahtnud sillale minna. Oletame nüüd, et sild on turvaline, aga ma leian sealt naise, kes hakkab sillalt alla hüppama, kusjuures mitukümmend meetrit allpool on vesi täis jäätükke, ning ma tõmban ta tagasi ega lase tal alla hüpata, kuigi ta tahab seda teha. Sel juhul pole asi selles, et naisel pole piisavalt teadmisi. Milli järgi pole sel juhul tegu õigustatava paternalismiga. Feinberg ("Social Philosophy") aga leiab, et selline sekkumine on vastuvõetav, sest enesetapukatse iseenesest tõendab, et subjekt pole täiesti ratsionaalne. Soble kahtleb selles, et see on liberalismiga kooskõlas. Esiteks, liberaalse seadusekäsituse järgi tuleb inimest pidada süütuks (teiste kahjustamises), kuni tema süü pole tõestatud, (süütuse presumptsioon) sest muidu oleks riigil liiga palju võimu ja maksimaalne vabadus poleks tagatud. Aga kui Feinberg lubab teises olukorras sekkuda, siis ta presumeerib, et inimene on "süüdi": inimene peab ise tõestama, et ta on rahulik, pädev ja vaba. Teiseks, kui kriminaalprotsessis kaitstakse kohtualust väitega, et ta ei olnud ebaseaduslike tegude tegemise ajal täie mõistuse juures, siis on vastupidise tõestamise koorem riigil. Ja sellistel juhtudel ei saa seda, et ei oldud täie mõistuse juures, tõendada teo iseloomuga. Kolmandaks, liberaalne riik presumeerib, et täisealine inimene on täiesti pädev otsustama oma tegude väärtuse üle ning tal tuleb lubada oma negatiivset vabadust täielikult kasutada. Seega on Feinbergi presumptsioon vastuolus kolme juba olemasoleva presumptsiooniga ning nõuab seletust.
Liberaal peab kas taanduma Milli positsioonile või nihkuma idealismile lähedasemale positsioonile. Tõepoolest, põhjendada, et kavatsus sooritada enesetappu loob piisavalt tugeva presumptsiooni kolme teise presumptsiooni paternalistliku rikkumise õigustamiseks, saab kolmel moel.
Isikuga seotud omadused (mittevabatahtlikkus, irratsionaalsus), mida liberaalne isikuid vahendav maksiim kasutab, on äratuntavad tunnuste järgi, mis (kattumistega) jagunevad viieks kategooriaks: i) teadvuseta olek, äge vigastus, ajutine erutatus; ii) ajutine või jääv ajukahjustus; iii) asjakohase teabe puudumine; iv) alaealisus; v) väline sund (ähvardused või takistamine). (Viimane kategooria on keeruline, sest kui kedagi sunnitakse mõrvaks, siis see ei vabasta teda süüdistusest ja karistusest. Aga selle kategooriaga saab õigustada paternalistlikke heaolu-, töötuse- ja alampalga seadusi: teiste inimeste (st majanduse) tekitatud äärmine vaesus õõnestab vabatahtlikkust. (Leonard Trelawny Hobhouse, "Liberalism")) Selles nimekirjas on õigupoolest esitatud tingimused, mida Mill mainis, kui ta väitis, et kui inimest on silla ebaturvalisuse eest hoiatatud, siis ei tohiks tal sillale minemist takistada. Paljud tänapäeva liberaalid lisaksid kuuenda kategooriane "sisemise" sunni (kompulsiooni, "vaimuhaiguse"). Kui vaimuhaiguse all mõista äratuntavat ajuhäiret (Thomas Szasz), siis pole probleemi, aga silmas peetakse midagi muud. Aga vaimuhaigusega läheb raskeks, kui jutt pole ajukahjustusest. Näiteks kui vaimuhaigust tahta ära tunda tegude järgi, siis loobutaks isikuid vahendava maksiimiga piirdumisest. Need liberaalid võivad väita, et neile inimestele on tunnuslik, et nende teod kui vahendid ei ole tõhusad. Aga see ei erista vaimuhaigeid inimesi rumalatest. Mõned liberaalid võtaksidki seitsmendaks kategooriaks rumaluse. Aga see tekitab tõsise kahtluse, kui tõsiselt nad võtavad negatiivse vabaduse ja empiiriliste soovide autonoomia doktriini. Veel üks katse paternalismi kriteeriumi rakendada on keskenduda isiku uskumuste, soovide ja tegude komplekti kooskõlalisusele. Ent nagu väidab Mary Gibson ("Rationality"), ei ole see paternalismile kohaste isikute väljaselgitamiseks adekvaatne, sest kooskõlalise uskumuste ja soovide komplektiga inimene võib tahtmatult kalduda end hävitama ja enamikul tavalistel täiskasvanutel ei ole kõik uskumused ja soovid omavahel kooskõlas. Ka kooskõlalisusekriteerium ei tee vahet vaimuhaigetel ja rumalatel. Gibson väidab, et paternalismi sobivat ulatust ei saa mõistlikult leida ilma eesmärgiratsionaalsuse mõisteta. Ent liberaal saab taanduda Milli ja Szaszi positsioonile ning loobuda katsest sisse tuua kuuendat, vaimuhaiguse kategooriat.
Coe'i jõgi
pisi|Coe'i jõgi Coe (gaeli keeles Comhan) on Põhja-Šoti mägismaa jõgi, mis lähtub mäe Buachaille Etive Beagi kirdenõlvalt ja suubub Loch Levenisse. See läbib Glencoe küla.
Alan Soble
Paternalism, liberaalne teooria ja enesetapp
Liberaal aktsepteerib reaalsete ja empiiriliste soovide eristust ainult nende isikute puhul, kelle suhtes paternalism on õigustatud. Kuidas ta saab seda ühel juhul aktsepteerida, teisel mitte? Asi on selles, et liberaalid kasutavad seda eristust ainult tuletatuna: nende kohta, kellel on vähemalt üks tunnus kategooriatest i) kuni v), öeldakse, et neil on soove, mis võivad olla vastuolus nende empiiriliste soovidega, kui neil neid üldse on. Sel juhul ei saa liberaal kuuenda, vaimuhaiguse kategooria kasuks tuua argumenti, et vaimuhaiged ongi need, kes alati või tavaliselt tajuvad, et nende empiirilised soovid on vastuolus sellega, mida nad tegelikult tahavad, sest siis ta ei kasuta seda eristust tuletatuna, vaid algsena.
kuidas seada paternalismi eesmärgid eesmärkide hindamisest hoiduva sotsiaalfilosoofia vaatekohast? Esmapilgul tundub, et liberaalne positsioon määrab eesmärgid adekvaatselt. Kui paternalistlikku sekkumist õigustab see, et isik ei täida isikut vahendava maksiimi nõudeid, siis sekkumise üks põhieesmärk peaks olema isiku vastavate omaduste kõrvaldamine, et edaspidi poleks tarvis sekkuda. Siis võib eesmärgina sõnastada irratsionaalsuse ja mittevabatahtlikkuse puudumise. Teabe puudumise, sunni all olemise, ajutise erutatuse ja mõnd liiki ajukahjustuse puhul probleeme ei teki, küll aga teadvuseta oleku ja jääva ajukahjustuse puhul. Mõne teadvuseta oleku juhtumi puhul on tarvis keerulisemat eesmärgi sõnastust, nimelt kui pole kindel, millisel viisil teadvust taastada, kui on tarvis ravi, mis pole seotud teadvuse taastamisega, ja kui on tõendeid, et teadvust ei tuleks taastada püüda ja inimesel tuleks lasta surra. Kui pole spetsiaalseid juhtnööre (näiteks enesetapja hüvastijätukiri), siis otsuse tegemisel arvestatakse, mida inimene oleks teinud või tahtnud teha (näiteks vereülekandest keelduda), või kui see pole teada, siis seda, mida iga inimene oleks tahtnud teha. Konkreetsed teod jäävad siin ikka lahtiseks ja iga inimese tahte arvestamisel tuleb liberaalil nähtavasti teha järeleandmisi idealismile. Kui jääva ajukahjustuse tõttu pole lootust irratsionaalsust või mittevabatahtlikkust kõrvaldada ega leevendada, siis nendest sõnastustest eriti kasu pole, saab lihtsalt hoolitseda selle eest, et inimesel oleks suhteliselt hea olla, aga ta jääbki elama nagu laps. Nii et üldine enam-vähem automaatne protseduur on kõrvaldada inimeste seisundid, mis teevad paternalismi vajalikuks, sest paternalism tuleb minimeerida.
Liberaalne eesmärk alaealisuse puhul tundub väga mõistlik: laste paternalistlik kohtlemine peab juhinduma eesmärgist arendada nende ratsionaalsust ning hoida ära selle potentsiaali kaotamist. Probleemid tekivad siis, kui küsida, kas see puudutab ainult lastevanemate õigusi ja kohustusi laste suhtes või ka riigi õigusi ja kohustusi vanemate ja laste suhtes, ja kas siit tuleneb kriteerium selle kohta, millised eesmärgid on vastuvõetavad. Vanemate eesmärgid laste valikutesse ja tegudesse sekkumisel on tavaliselt patriotismi ja poliitilise ideoloogia pookimine, religioossete uskumuste kasvatamine, laste koolitamine seksuaalsuse, abielu, tarbimise, raha jne asjus. Osalt mahuvad need sekkumised ratsionaalsuse arendamise ja alalhoidmise raamesse, näiteks sunni kasutamine, et lapsed ei läheks võõraste autodesse ega oleks meestega seksuaalsuhetes, on täiesti õigustatav, sest see hoiab ära nõrgestava emotsionaalse trauma või vigastuse. Ent kindlate poliitiliste, religioossete või seksuaalsete vaadete pookimine ei ole vajalik lapse vahendiratsionaalsuse arendamiseks ja alalhoidmiseks, ega ka mingite (ükskõik milliste) vaadete pookimine. Vanemad eeldavad, et see doktriin või käitumisviis on kohane, on sünnis, tasub end ära, kohustuslik, respektaabel, ühesõnaga viib hea eluni, nii et see juhindub hinnangutest eesmärkide kohta. Seetõttu ei saa neist hinnangutest liberaalide järgi juhinduda riik, vaid ainult eraisikud, eriti lastevanemad. Seetõttu on liberaal nähtavasti sunnitud andma vanematele (piiramatult?) vabad käed, milliseid doktriine ja uskumusi lastele õpetada. Tõsi küll, see jälle kitsendab indoktrineeritavate laste negatiivset vabadust. Sellepärast kutsuvad tänapäeva liberaalid tihti üles vähendama lastevanemate õigusi ning suurendama riigi õigusi ja kohustusi. Aga see tähendab nihkumist idealisti positsioonile. Kui sekkumine juhtudel, kus indoktrineeritavat vaated ei kahjusta lapse vahendiratsionaalsuse arengut ja alalhoidmist on sekkumine vanemate mõjusse, oleks õigustamatu, siis oleks õigustamatu ka näiteks sellesse, et enamik vanemaid etendab olulist osa laste stereotüüpsete soorollide kujunemises, samuti laste kasvatamisesse headeks natsideks või kukluxklanlasteks. Peale ilmsete laste väärkohtlemise juhtumite keelamise annab liberaalsel riigil vähe teha, sest muidu hakatakse hindama eesmärkide väärtust.
Gerald Dworkin ("Paternalism") püüdis paternalistlikke eesmärke piirata, jäädes liberaalsetele printsiipidele truuks. Ta ütleb, et paternalismi võib käsitada kui kihlvedu, et laps hiljem tunnistab, et kitsendused olid õigustatud, (sarnane idee on John Rawlsil ("A Theory of Justice")). Dworkini ettepanek ei välista juhte, mis meile ei meeldi, sest selline kihlvedu on kõigil juhtudel võimalik. Peale selle, Dworkin toetub empirismile, mis on liberaalsele sotsiaal- ja poliitikafilosoofiale alati sobinud, aga paternalismi kontekstis ei tundu töötavat. Me võime täiskasvanult küsida, kas ta peab lapsena saadud kasvatust targaks, või vaadata, kas ta kasvatab oma lapsi samamoodi. Aga see ei anna kasulikke tulemusi, sest pole tagatist, et täiskasvanu ei ole endiselt saadud kasvatuse mõju all. Pole tagatist, et täiskasvanul on Archimedese punkt, millest oma kasvatust sõltumatulr hinnata. Teiselt poolt, täiskasvanu võib saadud kasvatuse hüljata sellepärast, et ta ei samasta end enam lapsepõlve autoriteetidega ning võib-olla on nendega pahuksis. Pealegi, kui me hilisemat mittenõustumist tõsiselt võtaksime, siis see tähendaks, et vanemad poleks tohtinud teha seda, mida nad tegid; kas liberaalne riik peaks neid karistama? Nii et empiirilisest lähenemisest pole kasu. (Rawlsi see vastuargument ei taba, sest ta lükkab empiirilise testi edasi ühiskonda, mis tagab täiskasvanu sõltumatuse ja autonoomia. Rosemary Carter ("Justifying Paternalism" väidab, et kui paternalistlik sekkumine on põhjuslikult piisav subjekti hilisema nõusoleku tagamiseks, siis selline sekkumine pole õigustatud, kuid nõustub õigustab seda suuresti laste puhul, kuigi ka sel juhul on hilisem nõustumine sageli paternalismi tagajärg. Vaata: Alan Soble; Donald Van De Veer, "Paternalism and Subsequent Consent") Paternalismi eesmärke ei saa sõnastada lähtuvalt aprioorsest arusaamast selle kohta, mis on elus hea, ning seetõttu ei saa liberaal neid sõnastada.
Feministlik epistemoloogia ja naisteadlased
Artiklis "Feminist Epistemology and Women Scientists" uurib Soble argumente selle kasuks, et naisteadlaste osatähtsus teadlaste (loodus- ja sotsiaalteadlaste) seas peaks suurem olema.
Normatiivseks argumendiks selle kasuks nimetab Soble argumenti, mis põhineb ideel, et heas ühiskonnas ei ole kasude ja koormate jaotus määratud sooga. Meie ühiskonnas see nii ei ole, sest naised on süstemaatiliselt välja jäetud kasu toovatest tegevustest, nagu vabad elukutsed ja teadus, ning peavad piirduma tegevustega, mis toovad ebaproportsionaalselt palju koormat, nagu kodutööd ja ettekandja töö. Sotsiaalse õigluse, võrdse kohtlemise ja isegi naiste moraalsete õiguste seisukohast on see nördimapanev. Et naistel oleks võrdsed võimalused jõuda soovitavatele ametikohtadele, tuleb kõrvaldada sotsiaalne surve ja institutsioonilised piirangud. Sellest argumendist ei järeldu, et nais- ja meesteadlaste arv peaks lõpuks võrdsustuma; sellega on ühitatav ka olukord, et enamik teadlasi on mehed ja enamik advokaate on naised. Loevad võrdsed võimalused, ja kui see on tagatud, siis võib ka enamik teadlasi olla mehed; siiski võib oodata, et võrdsete võimaluste puhul on naiste osatähtsus teaduses praegusest suurem. (Võidakse küll väita, et meeste ja naiste püsiv ebavõrdsus teaduses on parim või ainus tõend selle kohta, et diskrimineerimine pole täielikult kõrvaldatud; ent kui paistab, et diskrimineerimist pole, võib selle panna ka sugude loomulike erinevuste arvele.)
Epistemoloogilise argumendi üks versioon (Erik Erikson) ütleb, et meeste ja naiste vahelised kognitiivsed erinevused tulevad meeste ja naiste loomusest. See on esmapilgul teravmeelne taktika, sest naiste teadusse tuleku vastased on sageli toetuvad väitele, et meeste ja naiste vahel on looduslikud intellektuaalsed erinevused. Epistemoloogiline argument tahab näidata, isegi kui (või just sellepärast, et) looduslikud soolised erinevused on olemas, peaks teaduses olema sooline pariteet. Aga see teravmeelsus on illusioon, see taktika on kahe teraga ja ohtlik. Kui seda, et naiste vaatekoht on teadusel hädavajalik, põhjendada looduslike kognitiivsete sooliste erinevustega, võib see kergesti argumenti õõnestada ning viia feministlikest eesmärkidest loobumisele. Konservatiivid tahavad väidetavaid looduslikke kognitiivseid soolisi erinevusi kasutada selleks, et toetada soolist tööjaotust, kus mehed on teadlased ja naised istuvad kodus ja on laborandid. Kui aga epistemoloogiline argument sellist soolist tööjaotust ei poolda, ei saa see vältida sidumust mingiks sooliseks tööjaotuseks (või vähemalt ülesannete jaotuseks) teaduse sees. Kui aga sooline tööjaotus on paratamatu, siis on mõttetu öelda, et edendatakse naiste ja meeste võrdseid võimalusi täita ülesandeid, mis meeste kognitiivse loomuse tõttu on kohased ainult meestele. Teiste sõnadega, isegi kui naiste vaatekoht on tõeni jõudmiseks hädavajalik, siis sellest ei järeldu, et iga teadusliku teooria sõnastamine, tõlgendamine ja kontrollimine nõuab naiste vaatekohta. Siis jäävad ikkagi teadusharud, millest naised nende kognitiivse loomuse tõttu välja jäetakse, mõned teadusharud aga jäävad naiste pärusmaaks. Jääb mulje, et naiste teadust ei integreerita teadusesse, vaid segregeeritakse. (Konservatiivid ütlevad mõnuga, et naiste intellektuaalne tippsaavutus on Ann Oakley "The Sociology of Housework". Ja radikaalsemad feministid ütleksid, et ülesanne on kodutöödest lahti saada, mitte neid uurida, mis tähendab nendesse austusega suhtumist.)
Esimest ja teist argumenti võib nimetada mõõduka epistemoloogilise argumendi versioonideks. Radikaalne argument ei väida, et teaduses peaks olema rohkem naisi, sest nende vaatekoht annab panuse tõeni jõudmisse. Esiteks, naiivne on rääkida sellest, mis peaks olema. Naised jäetakse teadusest välja just sellepärast, et naiste oluline osalemine teaduses sunniks meeste valitsetud teadust oma sisu revideerima. Tarvis on võimu. Naiivne on oodata, et need, kes on võimul ega ole huvitatud muudatustest, laseksid naisi teadusesse. Teiseks, asi pole selles, et naised teaduses annaksid panuse tõeni jõudmisse, vaid selles, et ainult need teadlased, kellel on feministlik vaatekoht, suudavad tõeni jõuda. Pisikese moonutusega võib öelda, et normatiivne argument taotleb võrdseid võimalusi, mõõdukas epistemoloogiline argument taotleb võrdset tulemust ja radikaalne argument taotleb naiste ülekaalu. Feministliku vaatekohaga naistel on tõele privilegeeritud ligipääs ning neil on paremad kognitiivsed vahendid tõese sisu tootmiseks. Teine mõõdukas epistemoloogiline argument kollabeerus triviaalseks pluralismiks. Radikaalne argument väldib pluralismi väitega, et üks vaatekoht on teistest parem, jõuab tõeni tõenäolisemalt. Radikaalne argument põhineb kas Karl Mannheimi või Karl Marxi teadmissotsioloogial.
Esimesel juhtumil ütleb argument, et naisteadlased on epistemoloogiliselt privilegeeritud, sest nad on ühe jalaga "meeste" teadusmaailmas ja teise jalaga "naiste" argimaailmas. Ainult niisugune teadlane saab võistlevaid teooriaid objektiivselt hinnata ning toota mitteideoloogilisi teooriaid maailma kohta. Naisteadlasel on sama roll nagu Mannheimi intelligentsil, mis Mannheimi arvates suudab tõusta klassiühiskonnast kõrgemale. Mannheim väidab, et intelligents on sotsiaalsete sidemeteta ning on sünnipära, klassi ja staatuse mõju allasuruva ühise hariduse tõttu ühtne. Ent ta väidab ka seda, et intelligents on sidemeteta selle pärast, et ta sisaldab eri indiviidide kaudu kõiki sotsiaalseid vaatekohti. Kummagi väite puhul on raske näha, kuidas saab naisteadlastel olla epistemoloogiline üleolek. Naisintelligents ei ole sotsiaalsete sidemeteta, eriti siira feminismi puhul; ühine haridus ei suru maha naissünnipära; naisintelligents ei sisalda kõiki sotsiaalseid vaatekohti. See, et naisteadlane on kahes maailmas korraga, ei tähenda mitte niivõrd seda, et ta on klassilojaalsustest vaba, kuivõrd seda, et vastuolulised lojaalsused lõhestavad teda. Sisemine konflikt ei pruugi viia sidemetest vabanemiseni.
Teisel juhtumil ütleb argument, et naistel on privilegeeritud epistemoloogiline positsioon sellepärast, et nad on rõhutud rühm. Rõhuja ja rõhutu sotsiaalsete suhete tervikpilti saab õigesti näha ainult rõhutute seisukohast. sest neil ei ole tõe tõttu midagi kaotada ja kõik on võita; need, kes on huvitatud endise olukorra jätkumisest, seda ei näe. Aga kui väidetakse, et kui naised kui rõhutud rühm on klassiteadlikud, on neil privilegeeritud epistemoloogiline positsioon, siis ei saa eitada, et ka proletariaadil ja teistel rõhutud rühmadel on privilegeeritud positsioon, ning jõutakse jälle triviaalsesse pluralismi. Selleks et vältida väidet, et kõik vaatekohad on teiste suhtes ülimuslikud, öeldakse, et iga vaatekoht on ülimuslik oma valdkonnas. Ja see ongi mõõdukas epistemoloogiline argument: tõde on vaatekohtade summa, nii nagu sotsiaalpoliitika ja seadusandlus on sotsiaalsete jõudude summa. Kui Marxist lähtuda, siis tuleb tema õpetust tõsiselt võtta, aga on kahtlane, kas tees, et rõhujad ei tunneta ühiskondlike suhete tegelikku loomust, on kaitstav.
Soble kahtleb selles, et mõnel feministlikul vaatekohal on privilegeeritud epistemoloogiline staatus, kuid ta ei lükkaks tagasi mõõduka epistemoloogilise argumendi juttu panusest ja tasakaalustamisest. Ta ütleks, et võimu on tarvis selleks, et naised saaksid minna teadusse ja tõe loomisele survet avaldada. Ta eitab kõigi nelja epistemoloogilise argumendi eeldust, et teaduse eesmärk on tõe avastamine ja teadus on sellepärast väärtuslik. Esimene eeldus on väär peamiselt sellepärast, et teadus sisaldab olemuslikult vaidlustatavaid mõisteid, ja sellepärast, et teooriad on faktidega alamääratud. Teooriate valik on liiga palju poliitiliste ja majanduslike tegurite mõju all, et võiks uskuda, et suurimat osa etendab teaduslik meetod, ja kui alamääratuse tees peab paika, siis teaduslik ratsionaalsus ei saagi teooriaid valida. Pealegi, teadmissotsioloogia üks tähtsamaid sõnumeid on see, et teaduslik teadmine on ühiskondlikult toodetud nagu kaubad, mitte avastatud, sotsiaalteadustes, sealhulgas epistemoloogias, mistõttu transtsendentse tõe mõiste langeb ära. Jääb järele mõiste tõest, mis on loodud andmete ja teooria vahelise hüppega ning ei põhine mitte ratsionaalsusel, vaid võimul. See nõrgendab ka teaduse väärtuslikkuse eeldust, kuid viimase vastu on teisigi argumente. Isegi kui teadusliku tõe avastamise mõiste oleks arusaadav, siis teaduse kui väärtusliku tegevuse rõhutamine, nii et see on üks tähtsamaid valdkondi, kuhu naised peaksid infiltreeruma, on liiga stsientistlik, eeldades, et see saab kontrollida inimsuhteid ja toetada domineerimist. (Paljud feministid osutavad selle, et stsientism on maskulinistlik hoiak. Parlee kritiseerib positivistliku teaduse androtsentrismi.) Soble leiab, et naiste tulevaste põlvede heaolu seisukohast ei ole kuigi tähtis, et praegu saaksid naised teadlasteks. Palju tähtsam on, et naistest saaks poliitiliselt oluline jõud. Tarvis ei ole mitte rohkem uurimistööd, vaid poliitilist tegevust. Muidu jätkatakse seda taktikat, et kõigepealt tuleb maailma tunnetada, siis seda muuta. Soble ütleb Marxi 11. teesile Feuerbachi kohta toetudes, et asi pole mitte selles, et maailma mõista, vaid selles, et teda muuta. Ja ei tuleks mitte küsida, miks peaks olema rohkem naisi, kellel on poliitiline võim või poliitiline ametikoht, millele peaks siis vastama, et naistel on moraalne õigus võimul olla või et naisi peaks võimu juures olema selleks et valitsemine saavutaks oma eesmärgi, või et ainult naiste võimu all olev valitsemine oleks kõige parem. Pole usaldatavat viisi, kuidas see "peaks" realiseeruks, kui pole naiste võimu, mis seda toetaks, ja kui see naiste võim on olemas, siis "peaks" on juba üleliigne.
Looduslik, ühiskondlik ja ajalooline materialism
Artiklis "The Natural, the Social, and the Historical Materialism" (1985) arutab Soble, kuidas loodusliku ning ühiskondliku mõiste ja osutuse üle teoretiseeritakse, ning kuidas ajalooline materialism võiks neid hõlmavalt käsitleda.
Clara Thompson leidis, et suur osa sellest, mida Sigmund Freud pidas bioloogiliseks, on osutunud reaktsiooniks teatud tüüpi kultuurile, mitte omaseks inimloomusele üldse, ja seda põhjustas ajastule omase mõtteviisi järgimine. Just nagu Thompsoni enda ja tema kaasaegsete uurimistöö oleks sotsiaalse determineerituse vastu immuunne ning tema kaasaegsed saaksid õigesti aru, mis on looduslik, mis ühiskondlik. Uskumuse kausaalsest determineeritusest ei järeldu midagi selle tõesuse kohta.
Armastuse koherentsus
Artiklis "The Coherence of Love" uurib Soble, kas on omavahel kooskõlas järgmised tavamõtlemise teesid täiskasvanute seksuaalse armastuse kohta: 1) armastus on püsiv; 2) armastus on eksklusiivne; ja 3) armastus on reaktsioon armastatu omadustele. Kuigi tees 3) tekitab probleeme teesidele 1) ja 2), ei päästa neid ka teesi 3) eitamine.
Kuigi kõige sagedamini peetakse püsivaks agapē 't (ligimesearmastust ja Jumala armastust; Armastus ei hääbu kunagi, (1Kr 13:8)), nimetatakse sageli püsivaks ka abielulist armastust (Love is not time's foo; William Shakespeare, 116. sonett). Armastuse püsivus kuulub tavamõtlemises armastuse ideaali juurde: tõeline armastus on püsiv ning armastuse püsivus näitab selle kvaliteeti või moraalsust. Armastuse püsivus tähendab, et kui kedagi kord juba armastatakse, siis armastatakse teda hiljem alati. Siin võib teha möönduse, et armastus kestab, kuni armastatu on elus. Søren Kierkegaardi järgi on armastuse jätkumine pärast armastatu surma tõend armastuse ehtsusest, sest surnust ei saada kasu: see näitab, et hoiak armastatu suhtes ei ole olnud instrumentaalne. Soble'i järgi eeldab surmajärgne armastus, et on olemas kehatud hinged ja neid saab armastada; ent armastuse püsivuse mõiste ei tohi neid asju eeldada ega nõuda, nagu see tundub olevat Mark Fisheril, kelle järgi armastus eeldab, et armastatu on transtsendentne mina. Teine klausel on, et armastus kestab seni, kuni armastatu jääb iseendaks (tema moraalne ja psühholoogiline iseloom ei muutu drastiliselt). Veel enam, kui seda uut isikut armastatakse pelgalt sellepärast, et armastati vana isikut, siis tekib kahtlus, kas on üldse tegu armastusega, sest armastaja hoiak on valimatu. (Amelie Rorty)
Maia Raudseping
Maia Raudseping (aastani 1968 Teemaa; sündinud 13. veebruaril 1942 Jõgeva vallas Tartumaal) on eesti põllumajandusteadlane.
Elulugu
Maia Raudseping on talupidaja tütar.
Alan Soble
Armastuse koherentsus
Ainulaadsusel põhineva lahenduse ühe versiooni järgi on armastatu ainulaadsus seotud ühise nauditava ajalooga. Ühine ajalugu ei ole armastatu omadus, mille tõttu teda armastatakse, vaid armastatut armastatakse tema "teist järku" omaduste tõttu: et ta on andnud panuse ühisesse nauditavasse ajalukku ning tal on võime ja valmisolek seda ka edaspidi teha. Armastaja ei armasta armastatut ainult "esimest järku" omaduste pärast, mis armastuse esile kutsusid ja tegid ühise ajaloo võimalikuks. Need esimest järku omadused, mille pärast armastaja armastatut armastama hakkas, ei pruukinud olla needsamad esimest järku omadused, mis võimaldasid armastatul ühisesse ajalukku panuse anda. Armastaja võib hakata armastama armastatut viimaste esimest järku omaduste tõttu sellepärast, et ta armastab armastatut tema teist järku omaduste tõttu ja armastatu võime tõttu ajalugu pikendada (osalt esimest järku omaduste säilitamise või muutmise teel). Et ühine ajalugu on ainulaadne, siis võime ja valmisolek anda panus selle jätkumisse on teist järku omadus, mis saab olla ainult armastatul. See lahendus selgitab, kuidas omadustepõhises armastuses armastatu on asendamatu, ning seletab armastuse püsivust pärast nauditava ühise ajaloo kui selle aluse tekkimist. Kuid see pilt ei hõlma armastuse varajast staadiumi, mil jagatud ajalugu on napp. Pilti saab täiendada varem jutuks olnud motiividega. Enne nauditava ühise ajaloo teket kutsuvad armastuse esile väärtuslikud esimest järku omadused. Selles staadiumis on armastuse püsivus ja asendamatus alati ohus. Kui armastajad seda möönavad, siis nad väldivad seda viga, et ratsionaliseerivad tagantjärele armastatu valikut võrdselt ligitõmbavate potentsiaalsete armastatute vahel: sellel pole kindlat alust ja seda pole võimalik õigustada. Isegi armastusavaldused on selles astmes pelgalt lootuse väljendused. Pärast nauditava ühise ajaloo tekkimist armastab armastaja armastatut tema esimest järku omaduste tõttu ja selle tõttu, et armastatu on andnud panuse ühisesse ajalukku. Veel tähtsam on see, et armastaja armastab armastatut tolle tõestatud valmisoleku tõttu anda panus jätkata panuse andmist ühisesse ajalukku. See on teist järku omadus, mida ühelgi sarnaste esimest järku omadustega isikul ei ole. Sellepärast pole armastatul põhjust anda kellelegi teisele võimalust luua temaga nauditav ühine ajalugu. Selles staadiumis on armastuse püsivus tagatud, kui armastajad säilitavad või omandavad sobivad esimest järku omadused ning armastavad teineteist teist järku omaduste tõttu. Miski sellest ei välista, et armastaja annab armastatule väärtuse, kuid väärtuse andmine põhineb lõppude lõpuks omadustepõhisel armastusel. Võib-olla ilustab armastaja armastatu teist järku omaduste tõttu tema esimest järku omadusi ning paneb armastatu ainulaadsuse ekslikult nende arvele, mitte teist järku omaduste arvele. Ent ka see lahendus ei taga püsivust ja eksklusiivsust. Ta ütleb ainult, et omadustepõhine armastus on teatud tingimustel püsiv ja eksklusiivne, ning seletab armastuse püsivust ja eksklusiivsust.
Maia Raudseping
Elulugu
Lõpetas 1960. aastal Jõgeva Keskkooli, 1965. aastal Räpina Aiandustehnikumi ja 1971. aastal Eesti Põllumajanduse Akadeemia agronoomina. Oli 1974–1977 Eesti Maaviljeluse ja Maaparanduse Teadusliku Uurimise Instituudi (EMMI) aspirant; doktorikraad (taimekasvatuses 1994, EPMÜ), väitekiri "Agrotehnilised võtted ja spontaanse risttolmlemise võimalikkus aedherne seemnekasvatuses Eestis". Töötas 1977–1984 Jõgeva Sordiaretusjaamas (aastast 1992 Jõgeva Sordiaretuse Instituut) nooremteadurina, aastast 1984 vanemteadur.
Alan Soble
Armastuse koherentsus
Püsivus ja eksklusiivsus ei ole armastuse paratamatud omadused, ükskõik kas pidada armastust eksklusiivseks või mitte. Kui peame neid omadusi kalliks, peame möönma, et need on petlikud ning armastus on sama habras kui teised elu aspektid.
Space Shuttle'i programm
pisi|Space Shuttle'i programmi embleem Space Shuttle'i programm oli NASA neljas mehitatud kosmoselendude programm, mis toimus aastatel 1981–2011. Programmi ametlik nimi oli Space Transportation System (STS). NASA võttis nime üle USA president Richard Nixoni poolt 1969. aastal ellu kutsutud kosmose rakkerühma (Space Task Group) loodud korduvkasutatavate mehitatud kosmoselaevade süsteemi plaanist. Space Shuttle'ist sai algse plaani ainuke ellu viidud osa.
Space Shuttle koosnes kosmosesüstikust, välispaagist ja kahest tahkekütuskiirendist ning see võis Maa-lähedasele orbiidile viia kuni 23 tonni kaaluva laadungi ja kuni kaheksa astronauti. Pärast missiooni lõppu sisenes kosmosesüstik taas Maa atmosfääri ja maandus nagu tavaline mootoriteta lauglennuk.
Space Shuttle'i programm algas 1972. aastal ning pärast Apollo programmi ja Skylabi programmi lõppu keskendus NASA mehitatud kosmoselaevade arenduses ainult Space Shuttle'ile. Programmi algusjärgus esitleti Space Shuttle'it kui kosmoseveokit (Space Truck), mis muude asjade hulgas pidi hakkama 1980ndatel ehitama Ameerika Ühendriikide kosmosejaama ning asendatama 1990ndatel uue kosmoselaevaga. USA kosmosejaama plaan arenes ajapikku Rahvusvaheliseks Kosmosejaamaks (ISS), mida hakati ametlikult arendama 1983. aastal. Kuna kosmosejaama planeerimine ja ehitus venis, pikendati programmi kuni 2011. aastani, ja 2004. aastast teenindasid kosmosesüstikud ainult ISS-i.
Esimene Space Shuttle'i programmi raames ehitatud kosmosesüstik Enterprise oli atmosfääris katselende sooritav lauglennuk. Enterprise startis spetsiaalselt modifitseeritud Boeing 747 turjal ning selle esimene katselend toimus 18. veebruaril 1977. Space Shuttle'i programmi esimene missioon, STS-1 startis 12. aprillil 1981, ja selle sooritas kosmosesüstik Columbia. Programmi viimane missioon, STS-135 toimus juulis 2011 ning ametlikult lõpetati programm 31. augustil 2011.
Pärast Space Shuttle'i programmi lõppu on paljud kosmosesüstiku ülesanded võtnud üle erinevad valitsustele ja erafirmadele kuuluvad kosmoselaevad. Aastatel 2008–2015 teenindas ISS-i varustusmissioone Euroopa Kosmoseagentuuri kosmoselaev ATV. USA õhuväe salastatud kosmosemissioone teenindab X-37. Alates 2012. aastast varustavad ISS-i SpaceX-i kosmoselaev Dragon ja 2013. aastast ettevõtte Orbital Sciences (aastast 2015 Orbital ATK, aastast 2018 ettevõtte Northrop Grumman allüksus Innovation Systems) kosmoselaev Cygnus. Seisuga 28. veebruar 2018 toimetasid ISS-i kosmonaute Venemaa Sojuzid, USA ettevõtted arendasid samal ajal kosmoselaevu Dragon 2 ja CST-100 Starliner ning NASA ehitas Space Launch Systemit ja Orioni.
Cernello järv
Orobia Alpides Serio jõe orus 1958 meetri kõrgusel merepinnast asuva järve pindala on 30 hektarit, suurim sügavus 4 meetrit.
Lisaks Cernello järvele asuvad umbes 50 kilomeetri pikkuses Serio orus veel järgmised veehoidlad:
pisi|tühi|Talvine järv
Uaboe ringkond
Uaboe ringkond (ka Waboe) on 1. järgu haldusüksus (ringkond) Naurul. See asub saare loodeosas.
🇳🇷
SpaceX Starship
SpaceX Starship on SpaceXi arendatav korduvkasutatav suure kandevõimega kanderaketisüsteem.
Kanderakett koosneb kahest astmest, millest esimese nimi on Super Heavy ja teise nimi on Starship. Kanderaketi teine aste on plaanide kohaselt varustust ja inimesi transportiv kosmoselaev, mis sobib pikaajalisteks lendudeks. Super Heavy ja Starship kasutavad rakettmootoreid Raptor, mis kasutavad kütusena veeldatud metaani ja hapnikku.
Starship on võimeline viima Maa-lähedasele orbiidile kuni 150 tonni lasti taaskasutataval režiimil ning 250 tonni ühekordse kasutuse režiimil. Starship on projekteeritud olema orbiidil tangitav, et seda saaks kasutada ka Kuule ja Marsile lendamisel. Lähitulevikus plaanitakse Starshipi kasutada astronautide ja suurte satelliitide kosmosesse viimiseks, Starlinki ehitusel ning Kuu ja Marsi uurimisel. NASA plaanib Artemise programmi raames kasutada Starshipi varianti Starship HLS mehitatud maandumistel Kuule.
5. mail 2021 katsetas SpaceX edukalt Starshipi prototüüpi. See oli järjekorras viies selline katse ja esimene, kus kosmoselaev maandumisel ei plahvatanud.
2023. aasta 20. aprillil toimunud start ebaõnnestus.
Carol Rich
Carol Rich (sündinud 15. veebruaril 1962) on Šveitsi laulja.
1987. aasta Eurovisiooni lauluvõistlusel esindas ta Šveitsi lauluga "Moitié, moitié".
Pirkkala vald
Valla pindala on 104 km² (millest maismaad 81 km²) ja 2014. aastal elas seal 18 642 inimest.
Endel Saar
Endel Saar on olnud mitme tuntud inimese nimi:
Meditsiiniteenistuse kindralleitnant
Meditsiiniteenistuse kindralleitnandist kõrgem auaste on meditsiiniteenistuse kindralpolkovniku ja madalam meditsiiniteenistuse kindralmajori auaste.
Meditsiiniteenistuse kindralleitnante (Nõukogude Liit)
pisi|150px|left| [[Nikolai Burdenko]] pisi|150px|left| [[Jevgeni Pavlovski]]
UT
UT võib tähendada järgmist:
Evald Piirisild
Evald Piirisild (12. oktoober 1905 Lasva vald, Vastseliina kihelkond, Võrumaa – 8./9. juuli 1941 Tartu) oli eesti ametnik. Evald Piirisild sündis Lasva vallas endises Jaanimäe ehk Tseeno talus. Kooliaastad möödusid Võrus.
1930. aastate algul elas ta Petseris. Abielust Hilda Karindoskiga sündis kaks last: poeg Alar-Eero (1933) ja tütar Reet (1940).
1934. aasta 15. aprillist töötas ta Petseri linnavalitsuses arveametnikuna. Petseris astus ta Kaitseliidu liikmeks, kus olles tegeles ka ratsaspordiga.
1939. aasta suvel, kui oli Petseri linna suur põleng, võttis ta osa päästetöödest ja peavarjuta jäänud inimeste ümbermajutamisest. Selle eest anti talle 20. veebruaril 1940 Eesti Punase Risti V klassi teenetemärk.
Wolsztyn
Wolsztyn (saksa Wollstein) on linn Poolas Suur-Poola vojevoodkonnas, Wolsztyni maakonna ja Wolsztyni valla halduskeskus. Wolsztyn asub Poznańist umbes 65 km lääneedelas.
Wolsztyn sai linnaõigused enne 1424. aastat. Teise Poola jagamise tulemusel läks Wolsztyn 1793. aastal Preisi kuningriigi võimu alla (vahepeal oli aastatel 1807–1815 Varssavi hertsogiriigi koosseisus). 1919. aastal läks linn Poola koosseisu tagasi.
Furbaz
Furbaz oli Šveitsi ansambel.
1989. aasta Eurovisiooni lauluvõistlusel esindas ansambel Šveitsi lauluga "Viver senza tei".
Räsipuu
Räsipuu (ka Merkle'i puu) on puu, mille lehed on alusandmestiku räsid ning ülejäänud tipud on oma alamate räsid. Räsipuu põhiline eesmärk on tõestada andmekillu kuulumist tervikusse. Sellise tegevuse keerukus on alusandmestiku suhtes logaritmiline.
Eelised ja omadused
Räsipuul on palju omadusi, mida eraldi eesmärkidena saab ära kasutada:
Turvalisus
Räsipuu turvalisus põhineb kasutatava räsifunktsiooni turvalisusel.
Kuna juurtipp ei viita puu kõrgusele, on eksisteerivale räsipuule teoreetiliselt võimalik konstrueerida mõni selline räsiahel, mille alusandmestik on erinev, kuid mille juurtipp on identne. Sellise ründe hajutamiseks määratakse räsiahelale tihti maksimaalne kõrgus või hoitakse kõrgust tipu lisaparameetrina.
Maarja koor
Maarja koor on mitme Eesti koori nimi või nimeosa:
Räsipuu
Kasutusalad (kus ja miks)
Bitcoin kasutab räsipuid plokkides tehingute kontrollimiseks. GuardTime kasutab räsipuid ajatemplite ja võtmevaba allkirjastusmehanismi alustalana.
Konstrueerimine
Räsipuu ehitatakse mingile andmehulgale nii, et igale andmekillule vastab puus mingi leht. Iga uue tipu saamiseks räsitakse selle alamtipud. Tavaliselt kasutatakse räsipuu ehitamiseks kahendpuud. See tähendab, et iga kihi iga kaks tippu räsitakse kokku järgmise kihi tipuks kuni alles jääb üks tipp.
Võrdlus plokiahelaga
Teine sarnase eesmärgiga andmestruktuur on plokiahel.
Plokiahel on ahel, milles iga järgmise kirje arvutamisel võetakse arvesse ka eelmist. Nii väljendab ahela viimane kirje krüptograafiliselt tervet ahelat. Plokiahel on seetõttu tavaliselt kasutusel järk-järgult täienevate andmehulkade puhul, näiteks bitcoin 'i tehingute puhul. Räsipuud on aga mugavam ehitada fikseeritud andmehulgale, sest vastasel juhul võib puu kergesti tasakaalust välja minna ning efektiivsuse eelis kaob. Räsipuusse tipu tuleb lisamisel vaadelda puud tervikuna, vajadusel puu tasakaalustada ning muuta kõiki tippe muudetuist juureni.
Kui plokiahela saab sõltuvuste tõttu ehitada vaid jadamisi, siis räsipuu tippe võib konstrueerida ka paralleelselt.
Küll aga plokiahelas mõne keskmise kirje muutumisel tuleb muuta ka kõiki järgnevaid kirjeid; räsipuul tuleb selleks liikuda mööda puud juurtipuni, mis on lihtsam – logaritmilise keerukusega.
Plokiahelas tuleb kirje kontrollimiseks anda kaasa info kõikide järgnevate kirjete kohta; räsipuul tuleb lehe kontrollimiseks kaasa anda vaid sõlmpunktide moodustamiseks vajalikud räsid.
Seigo Narazaki
Seigo Narazaki (jaapani keeles 楢﨑 正剛 Narazaki Seigō; sündinud 15. aprillil 1976 Kashibas) on Jaapani jalgpallur, väravavaht.
Ta sündis aastal 1976 Kashibas (asub Nara prefektuuris).
Koondisekarjäär
Jaapani jalgpallikoondises mängis ta aastatel 1998–2010 77 mängu.
Marsha Hunt
Marsha Hunt (sünninimi Marcia Virginia Hunt; 17. oktoober 1917 – 7. september 2022) oli Ameerika Ühendriikide näitleja, modell ja aktivist.
2014. aasta Eesti Muusikaauhinnad
2014. aasta Eesti Muusikaauhinnad oli 16. galakontsert, kus Eesti Fonogrammitootjate Ühing jagas iga-aastaseid Eesti Muusikaauhindu. Eesti Fonogrammitootjate Ühingu poolt kokku kutsutud üle 150-liikmelise žürii (mis koosnes muusikaga seotud eluvaldkondade esindajatest) valiku ees oli üle 170 muusikaalbumi, üle 100 muusikavideo ning silmapaistvamad lood, mis olid avaldatud 2013. aastal.
Efektsete sõude ja ootamatute lahendustega astusid galakontserdil üles Birgit Õigemeel ja Vallatud Vestid, Facelift Deer, Kerli, Kõrsikud, HU?, Lenna, Metsakutsu ja Grete Paia, Winny Puhh, Karl-Erik Taukar ning Anne Veski.
Nominendid
Žürii hindas rohkem kui ühes kategoorias võitjaks kolm artisti: Kõrsikud, Facelift Deer ja Leslie Da Bass, kes kõik viisid koju kaks auhinda.
Kim Young-sam
Kim Young-sam (Hangul: 김영삼; Hanja: 金泳三; 20. detsember 1927 Gyeongsangnam-do Geoje – 22. november 2015 Soul) oli Lõuna-Korea poliitik. 1993–1998 oli ta 14. Lõuna-Korea president. pisi|vasakul|Kim Young-sam (1996)
Kylmäkoski vald
Kylmäkoski vald on endine vald Soomes Pirkanmaa maakonnas. 2011. aastal liideti see Akaa linnaga.
Valla pindala oli 200 km² (millest maismaad 191 km²) ja 2010. aastal elas seal 2610 inimest.
Valgustusfilosoofia
Valgustusfilosoofia on inimmõistuse kõikvõimsuse ideest lähtuv filosoofia ning ajalõik Euroopa ühiskondlikus, poliitilises ja kultuurielus 17. sajandi II poolest 19. sajandi alguseni. Nimetus pärineb Immanuel Kantilt. Valgustusfilosoofia tõi kaasa tööstusliku pöörde, kodanlikud revolutsioonid, kodanluse esiletõusu ning loodusteaduste ja tehnika arengu. Tähtsamad valgustusfilosoofid olid David Hume, Jean-Jacques Rousseau, Voltaire ja Denis Diderot. Valgustusliikumise järgi nimetatakse perioodi ligikaudu 1680–1780 Euroopa ajaloos valgustusajastuks.
Valgustusfilosoofia põhimõtted
Valgustusfilosoofia kujunes valgustusideoloogiaks (humanism, ratsionalism, empirism).
Uus mõtlemine Inglismaal (empirism)
Thomas Hobbes (1588–1679). Sünnilt on kõik inimesed võrdsed; ühiskondlik leping andis võimu valitsejale – kuningale. Kuna võim on vajalik rahu ja julgeoleku kindlustamiseks, peab see olema võimalikult tugev (absolutism). Materialist.
John Locke (1632–1704). Riigi ja valitsuse ülesanne on eraomandi, isikuvabaduse ja julgeoleku kaitse. Kõrgeim võim peab kuuluma parlamendile. Vabadus tähendab ka täielikku usuvabadust.
Uus mõtlemine Prantsusmaal
René Descartes (1596–1650). Ratsionalismi rajaja.
François Marie Arouet (1694–1778), varjunimi Voltaire. Voltaire'i filosoofilises tegevuses on esiplaanil absolutistliku roomakatoliku kiriku, usulise sallimatuse ja fanatismi kritiseerimine. Valgustus tähendab vaimuvabadust ja võitlust kiriku preestrite vastu, kes püüavad takistada uue maailmapildi levimist. Sallivus on sõnavabaduse eeldus.
Charles Louis de Montesquieu (1689–1755).
Denis Diderot ja entsüklopedistid olid vaenulikud kiriku suhtes.
Uus mõtlemine Saksamaal
Saksa valgustusfilosoofid polnud kiriku suhtes vaenulikud, sest saksa valgustusliikumine lähtus osaliselt luterlikust kirikust, pietismist.
Gottfried Wilhelm Leibniz (1646–1716). Ratsionalism.
Johann Gottfried von Herder (1744–1803).
Euroopa Liidu kodakondsus
Euroopa Liidu kodakondsus hõlmab isiku ehk Euroopa Liidu liikmesriigi kodaniku ja institutsiooni ehk Euroopa Liidu vahelist kodakondsust.
Iga inimene, kellel on Euroopa Liidu liikmesriigi kodakondsus, on ühtlasi Euroopa Liidu kodanik. Euroopa Liidu kodakondsus loodi 1992. aastal Maastrichti lepinguga. Euroopa Liidu kodakondsus täiendab liikmesriikide kodakondsust, kuid ei asenda seda. Liidu kodanikel on asutamislepinguga antud õigused ja sellest tulenevad kohustused. Liidu kodakondsuse tähtsus seisneb asjaolus, et liidu kodanikel on ühenduse õiguse alusel reaalsed õigused. Vastavalt Euroopa Liidu lepingu teisele osale annab liidu kodakondsus järgmised põhilised õigused :
Liidu kodakondsus ei asenda liikmesriigi kodakondsust ning liikmesriikide kodakondsus on täielikult asjaomase liikmesriigi otsustada, nagu kinnitab Maastrichti lepingule lisatud deklaratsioon liikmesriigi kodakondsuse kohta. Seetõttu kehtestab iga liikmesriik – võttes nõuetekohaselt arvesse ühenduse õigust – kodakondsuse saamise ja selle kaotamise tingimused. Euroopa Liidul ei ole selles suhtes mingit pädevust.
Euroopa Liidu kodanikul, kes on tähtajalise elamisõiguse alusel Eestis püsivalt elanud viis aastat järjest, on õigus ka alalisele elamisõigusele.
Tiedemann Giese
thumb|[[Hans Schencki kujutis Tiedemann Giesest, umbes 1525–1530]]
Tiedemann Bartholomäus Giese (ka Tidemann Giese; 1. juuni 1480 – 23. oktoober 1550) oli Preisimaa teoloog ning Chełmno (Kulmi) ja Ermlandi piiskop.
Giese sündis Unnast pärinevas kaupmeestesuguvõsas Danzigis, tema vend Georg Giese oli seal suurkaupmees. 1504. aastal sai Tiedemann Giesest linna toomkapiitli liige, ta oli linna püha Peetruse ja Pauluse kiriku preester koos hilisema Ermlandi piiskopi Mauritius Ferberiga. Neist said lähedased sõbrad. Tänu sellele kutsus Ferber Giese 1523. aastal Ermlandi toomkustoseks, kuus sellele eelnevat aastat oli Giese olnud Danzigis ofitsiaali ametipostil.
Ermlandi toomkapiitlis leidus tol ajajärgul mitmeid kõrgelt haritud mehi, sealhulgas ka Nicolaus Copernicus. Giesel olid astronoomiga tihedad suhted, tema vend Hermann oli Copernicuse nõoga abielus.