cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Chora kirik
Mošee (2020–)
2005. aastal vaidlustati Chora kiriku staatus muuseumina. 2019. aasta novembris andis Türgi kõrgeim administratiivvõim korralduse muuta see mošeeks, mis jõustus 2020. aasta augustis. Kreeka välisministeerium ning Kreeka õigeusklikud ja evangeelsed kristlased mõistsid selle sammu hukka ja protest põhjustas Türgi-poolse etteheite.
Kirjeldus
Chora kirik ei ole oma 742,5-ruutmeetrise pindalaga nii suur nagu mõned teise bütsantsi ehitised Istanbulis, kuid peaaegu täielikult on säilinud selle sisekujundus ja -dekoor. Ehitis koosneb kolmest ruumist: eeskoda ehk narteks, kiriku peamine ruum ehk naos ja kirikuruumist lõuna pool asuv parekklesion. Kirikul on kuus kuplit: kaks sisemise ehk esonarteksi kohal, kolm naose kohal ja üks parekklesion'i kohal.
Objektistamine
Sotsiaalfilosoofias nimetatakse objektistamiseks teise elusolendi, kuid eelkõige inimese käsitlemist objekti ehk eseme või asjana.
Mõisted
Filosoof Martha Nussbaumi järgi on tegu objektistamisega, kui on täidetud vähemalt üks allolevatest tingimustest: Nussbaum on väitnud, et objektistamine ei ole mitte oluline küsimus vaid seksuaalsuse kontekstis, kus seda on enim käsitletud, vaid ka marksistlikule nägemusele kapitalismist ja orjandusest. Nussbaum väidab, et kõik objektistamise vormid ei ole paratamatult negatiivsed ning et leidub ka olukordi, kus isegi ülalnimetatud tingimuste täitmise korral ei ole tegemist objektistamisega.
Rae Helen Langton lisab kogumikus Sexual Solipsism: Philosophical Essays on Pornography and Objectification veel kolm objektistamist kirjeldavat omadust:
Ungari kreiside loend
Ungari kreiside loend 2015. aasta lõpu seisuga on järgnevas tabelis.
Kreiside arv nende taasloomise ajal 1. jaanuaril 2013 oli 175, kuid langes pärast Polgárdi kreisi kaotamist 2014. aasta lõpus 174-le.
Budapestis vastavad kreisidele ringkonnad, mida on kokku 23.
800px|pisi|tühi|Ungari kreisid 1. jaanuaril 2013. Komitaadi sees olevad numbrid on tabeli järgi. (2015 elejére egy kreis megszűnt és soknak módosultak a határai a térképhez képest.)
Kaljumäestiku rahvuspark
Kaljumäestiku rahvuspark (Rocky Mountain National Park) on Ameerika Ühendriikide rahvuspark, mis asub Colorado osariigis Kaljumäestikus Front Range'is.
Rahvuspark asub osariigi pealinnast Denverist 89 km loodes. Pargi peamised vaatamisväärsused on mäed, mäejärved ja erinevate kliimavöötmete ja keskkondadega loodus.
Rahvusparki läbib Ameerika veelahkmeahelik. Rahvuspargi kõrgeim mägi on Longs Peak (4346 m).
Kaljumäestiku rahvuspargi asutati 26. jaanuaril 1915 kui president Woodrow Wilson allkirjastas rahvuspargi loomise seaduse. 1930ndatel aastatel ehitati rahvusparki peamine tee, Trail Ridge Road. Tänapäeval on park Ameerika Ühendriikide rahvusparkide hulgas külastatavuselt kolmandal kohal ning 2019. aastal külastas rahvusparki umbes 4,7 miljonit inimest.
Hondurase vapp
pisi|250px|Hondurase vapp Hondurase vapp on Hondurase riigivapp, mis on kasutusel 1825. aastast alates ja praegusel kujul alates 1935. aastast.
Vapi keskel on ovaal, mille servas on kiri Republica de Honduras Libre Soberana e Independiente. Ovaali sees on Kesk-Ameerika Konföderatsiooni vapit pärinev kolmnurk, mille ees on kaks kindlusetorni ja nende vahel vulkaan. Vulkaani kohal on päike ja torne ühendav vikerkaar. Ovaali kohal on nooletupp ja külgedel kaks küllusesarve. Ovaali all on maastik tammede, mändide ning põllumajandus- ja kaevandustööristadega.
Siider
pisi|Õunasiider [[Bolzano provintsist Põhja-Itaalias]] Siider on õunamahla kääritamisel saadud alkohoolne jook, mille alkoholisisaldus jääb enamasti vahemikku 4,5–7,5%.
Salomėja Zaksaitė
pisi|Salomėja Zaksaitė, 2011 Salomėja Zaksaitė (sündinud 25. juulil 1985 Kaunases) on leedu maletaja, naiste rahvusvaheline meister (2003).
Elu ja tegevus
2008 lõpetas ta õigusteaduse doktorantuur (kriminoloogia, kriminaalõigus) Vilniuse Ülikooli õigusteaduskonna. Magister, doktorikraad.
Siider
Tuntuimateks siidrimaadeks on Inglismaa, Põhja-Prantsusmaa ja muud alad Euroopas, kus viinamari külmast kliimast tingituna väga hästi ei kasva. Tänapäeval on suurim siidritarbimine elaniku kohta Suurbritannias ja Iirimaal.
On prognoositud, et aastaks 2020 jõuavad siidri ülemaailmsed müügimahud 12,9 miljardi USA dollarini.
Ajalugu
Siidri avastamise täpne ajalugu on teadmata. Õunte tarvitamisest on 35 000 – 10 000 aasta vanuseid tõendeid vanade seinamaalingute näol. Leitud on ka 8500 aasta taguseid söestunud õunu Anatooliast. Kindlasti ei ole õunte olemasolu tõend siidri valmistamisest, kuid annab siidri valmistamise võimaliku vanuse. Esimene kokkupuude inimestel siidriga oligi tõenäoliselt külmunud õunte kaudu, mis naturaalselt talvitudes pärmseente mõjul siidristeks õunteks muutusid. 8000 aastat tagasi koos põllumajanduse ja õunapuude kasvatamise arenguga sai õuntest oluline kaup. Tänu Siiditeele levis õunte kasvatamine Kesk-Aasiast Pärsiasse ja Mesopotaamia põhjapoolsetele aladele.
Esimene kirjalik ülestähendus siidrist on 55. aastast eKr, kui roomlased oma sõjakäikudega Suurbritanniasse jõudsid ning kohalikud keldi hõimud õunte mahla kääritamas ja neist siidrit valmistamas avastasid. Sõdurid, kes pärast sõjakäike uutele aladele elama asusid, tõid endaga kaasa arenenumad õunapuude lõikamise ja kasvatamise meetodid ning arendasid Suurbritannias siidri valmistamist edasi.
Siidri valmistamine vähenes Suurbritannias seoses Rooma riigi lagunemisega, kuna eri hõimude vallutuste tulemusena jäid roomlaste istutatud õunaaiad unarusse. Siidri tegemise kunsti ja õunakasvatamist hoidsid aga nii Inglismaal kui ka mujal Euroopas elus kristlikud kloostrid. 1066. aasta normannide vallutusega kaasnes uue elu sissepuhumine siidritootmisele. Kasvu põhjuseks oli normannide kaasa toodud uued õunasordid ja sellest tulenevalt paremad siidrid. 1120. aastal kirjeldas William of Mamesbusy Thorneys asuvaid viljapuuaedu ja selle aja paiku oli siidrist saanud populaarsuselt teine jook õlle järel. Siidrit kasutati ka maksevahendina. 16. sajandi esimesel poolel kaotas siider Inglismaal veidi oma olulisust humala tulekuga, kuna humal parandas briti õllede maitset ja kvaliteeti ning seeläbi vähendas siidri tarbimist Inglismaal.
17. sajandil tõusis siidri kvaliteet veelgi, kuna tegeleti agaramalt õunasortide aretusega. Suur muutus toimus ka siidri hoiustamises. Seniajani oli siidrit hoitud peamiselt puidust vaatides, milles pikemal seismisel kaotas siider palju oma kvaliteedist. Lahtises vaadis oli siider ka kokkupuutes õhuga, seega püsis alati risk, et poolavatud vaadis võis siider riknema minna. Esimene, kes leidis, et siidri võiks pudelitesse villida, oli väidetavalt Lord Scudamore 1640. aastal. Pudelisse villimist soosis uut tüüpi koksiga põletatud klaasist pudel, mis oli märksa tugevam. Sellesse villituna säilis siidri kvaliteet paremini ja kuna siider oli jagatud väiksematesse kogustesse, oli seda lihtsam tarbida ning siidrit läks vähem riknema. Ka 17. sajandil oli siider kasutatav maksevahendina. Näiteks osana oma teenistusest said põllutöölised päevas kaks kvarti ehk umbes kaks liitrit siidrit. Siidris tasumine kestis Inglismaal kuni 1878. aastani, mil see seadusega keelustati. pisi|361x361px|19. sajandil hobuste jõul töötanud õunaveski Muud olulised tegurid Inglismaa siidri maaks saamisel olid, et 17. sajandiks oli Inglismaal metsa väheseks jäänud, mis pärssis selle kütteks kasutamist ja seeläbi muutis õlle tootmise kallimaks, kuna õlletegemise käigus on vaja koostisosi palju kuumutada ja keeta. 18. sajandiks oli siider Inglismaal jõudnud oma populaarsuse tippu ja tegemist oli olulise ekspordiartikliga. Siidri populaarsus sai kahjuks ka kvaliteedi languse põhjuseks. Koos tööstusrevolutsiooniga ja inimeste linna kolimisega muutus siidri massiline tootmine tulusaks, kuid selle tulemusena kaotas oma kvaliteeti. Vaatamata kvaliteedi langusele, nõudlus siiski säilis. 19. sajandi lõpu paiku muutus siidri tootmine järjest enam tsentraliseeritumaks ja väikesed siidrikojad ei suutnud vastu panna suurtele tööstuslikele siidrivabrikutele.
Siider Ameerikas
Ameerika kolonistide seas olid õunad väga suure tähtsusega. Erinevalt teraviljadest olid õunapuud ilmastikukindlamad, samuti andis õunapuu saaki regulaarselt ning seda isegi vähese hooldamise juures. 1775. aastaks oli iga kümnes talunik Uus-Inglismaal siidrivabriku pidaja. Üks siidri laia leviku põhjus, nagu paljudel teistel alkohoolsetel jookidel, oli selle kasutamine joogiks vedeliku allikana. Esimesed kolonistid ei julgenud juua kohalikest veekogudest, kuna kartsid nendes leiduda võivaid haigustekitajaid. Tingituna siidri olulisusest ja alternatiivide puudumisest, kasutati siidrit maksevahendina ka Ameerika kolonistide seas. Samuti oli siider ka üheks Ameerika ekspordiartikliks, mida müüdi Kariibi mere piirkonda ja isegi Euroopasse. Esimene kirjalik ülestähendus sellisest müügist on aastast 1741.
18. sajandil tegi karskusliikumine Ameerika siidri valmistamisele suurt kahju. Paljud liikumisega kaasa läinud talunikud raiusid maha oma õunapuuistandused ja hakkasid täiskarsklasteks. Vähem fanaatilised aga pastöriseerisid oma õuntest saadud mahla ja müüsid seda kääritamata kujul, nimetades seda soft cider 'iks. Ameerikas mõjus siidrile hävitavalt 1919. aastal kehtestatud kuiv seadus, millega muudeti alkohol seadusvastaseks. Järgnenud kümnendite vältel hoidsid siidri valmistamise traditsioone Ameerikas elus kõigest mõned poolehoidjad ja talunikud. Tänapäeval on siider tegemas aga uut võidukäiku nii Ameerikas kui ka Euroopas. Seda nii tööstuslikus mastaabis kui ka väiksemate käsitöösiidrite näol.
Õunte ettevalmistamine
Siidrit valmistatakse küpsetest õuntest sügisel. Siidri valmistamisel ei ole hea kasutada pooltooreid puu küljest maha kukkunud õunu, kuna neis võib leiduda atsetobakterit. Atsetobakteri sattumisel siidrisse hakkab see oksüdeerima alkoholi, muutes siidri äädikaks. Pärast õunte korjamist oleks hea neil lasta nädala jagu puhtas ja kuivas kohas seista, et nad jõuaksid pehmeneda ja järelküpseda. Selline vahepealne hoiustamine lihtsustab õunte purustamist ning suurendab suhkru hulka mahlas.
Enne õunte purustamist tuleb need pesta, et vabaneda õunte pinnal olevatest taimekaitsevahendite jääkidest, mullast ja muust sodist, mis õunte pinnale võib olla kogunenud. Samuti tuleb eemaldada hallitavad ja mädanevad õunad, et mahla ei satuks soovimatuid baktereid.
Pärast pesemist tuleb õunad purustada. Oluline on saada hästi peen õunte mass, millest on lihtsam välja pressida suurim kogus mahla. Õunu võib purustada isegi pudrunuiaga, kuigi lihtsam on kasutada motoriseeritud purustit. Mida peenemaks massiks on õunad purustatud, seda rohkem on võimalik sellest mahla välja pressida. pisi|319x319px|Korgi sisse käiv õhulukk, millesse valatakse vesi ja mis võimaldab süsihappegaasil eralduda ilma õhku sisse laskmata
Mahla pressimine
Purustatud õuntest tuleb mahla pressida võimalikult kiiresti, et vältida liigset oksüdeerumist ja putukate kokkupuudet purustatud õunte massiga ning selle nakatumist atsetobakteriga. Mahla pressimisel tuleb olla tähelepanelik, et mahla ei kogutaks metallist (alumiinium, raud, vask) anumasse, sest metall võib mahlaga reageerima hakata, mille tulemusena omandab siider ebaloomuliku maitse ja värvi. Mahl tuleks kääritamisanumasse valada võimalikult kiiresti, et kokkupuude õhuga oleks minimaalne. Head siidrit valmistatakse tavaliselt mitmest eri õunasordist. Segumahla saamiseks on kaks võimalust. Esimese võimalusena võib eri sorti õunad koos purustada ja saadud massist mahl pressida. Teine variant on eri sortidest mahlad eraldi pressida ja siis saadud mahlad kokku segada. Mahlade segamise eeliseks on, et saab täpsemini reguleerida happesuse, magususe ja aromaatsuse vahekorda.
Kääritamine
Enne käärimise alustamist oleks tark kontrollida mahla happesust ja magusust, et hinnata valmiva siidri alkoholisisaldust ja seda vajadusel suhkru või mee lisamisega suurendada. Kääritamise käigus muudetakse mahlas sisalduvad suhkrud pärmide abil alkoholiks. Siidri valmistamisel toimub käärimine kahes etapis. Esimeses etapis toimub käärimine mahlas leiduvate suhkrute arvelt, mille käigus tekib etanool ja eraldub süsihappegaas. Kuigi ka õhus ja õunte pinnal leidub käärimiseks vajalikke pärme, siis kindluse mõttes võib alati ise poest ostetud pärmisegusid lisada. Esimestel päevadel tuleks hoida siidrianum kergelt avatuna, et pärm saaks õhku paljunemiseks ja "käimaminemiseks". Samuti saab nii kergemini ka alguses tekkivat vahtu eemaldada. Teisel või kolmandal päeval, kui käärimisprotsess on rahunenud, tuleb siider õhukindlalt sulgeda nii, et sees olev süsihappegaas saaks eralduda ja hapnik käärimisanumasse ei pääseks. Selleks panna korgile kas spetsiaalne klaasist veega täidetud kõver toru või suunata toru veega täidetud klaasi. Käärimine kestab sõltuvalt suhkru kogusest ja temperatuurist mõned nädalad või kuud seni, kuni pärmibakterid on kõik siidris sisalduva suhkru ära tarvitatud ja alkoholiks muutnud.
Hypocreopsis
Hypocreopsis on kottseente hõimkonda, helekottseeeneliste sugukonda kuuluv seeneperekond.
Külm front
Ilmakaardil kujutatakse külma fronti sinise värvusega või frondi liikumise suunas pööratud mustade kolmnurkadega.
Siider
Kääritamine
Pärast esimest etappi on tekkinud hard cider, mida Eestis kohati õunaveiniks nimetatakse. Ajalooliselt aga on tegemist joogiga, mida sajandeid tunti siidrina. Tänapäevasema magusama ja mulliga siidri saamiseks vajatakse veel üht etappi. Teise kääritamise etapi juures villitakse siider traditsiooniliselt ümber tammevaatidesse või pudelitesse, lisatakse veidi suhkrut ja lastakse siis veel mõni kuu, nüüd aga täielikult õhukindlalt, käärida.
Elephants From Neptune
Elephants From Neptune on Eesti rokkansambel.
Ansambli liikmed on Robert Linna, Markko Reinberg, Rain Joona ja Jon Mikiver.
Ansambel andis 2012. aasta aprillis välja omanimelise debüütalbumi "Elephants From Neptune", mis 2013. aasta Eesti Muusikaauhindade jagamisel oli nomineeritud aasta ansambli ja aasta rokkalbumi kategoorias.
Pärast esinemist Tallinn Music Weeki festivalil nimetas Inglise muusikaveeb Drowned in Sound neid festivali parimaks Eesti bändiks. 2011. aastal esines ansambel Tallinnas koos Briti rokkansambliga Kaiser Chiefs ning 2012. aasta juulis Tallinna Lauluväljakul, soojendades 30 000 inimese ees USA rokkansamblit Red Hot Chili Peppers. Alates 2012. aasta lõpust on ansambel esinenud näiteks Lätis festivalidel Positivus ja Summer Sound, Leedus Vilnius Music Weekil ning Soomes Valoa festivalil ja MARS-i festivalil.
Ansambel andis 2013. aasta veebruaris välja esimese oma kolmest EP-st koosnevast sarjast pealkirjaga "I" ning 2013. aasta mais järgmise EP – "II". Aprillis sõlmis ansambel lepingu Soome muusikaagentuuriga Fullsteam Agency, mis esindab erinevatel maadel selliseid bände nagu näiteks Disco Ensemble, Rubik, Michael Monroe ning ka Eesti praegu edukaimat ansamblit Ewert and The Two Dragons.
Ansambel võitis 2013. aasta aprillis Skype'i auhinna. Koos tiitliga "Skype's Go Change The World Award" kaasnes ka 3500 euro suurune rahaline preemia.
2017. aasta 21.juunil esines Elephants From Neptune Riias koos ansamblitega Foo Fighters, Biffy Clyro & The Kills.
Cassi maakond (Missouri)
Cassi maakond (Cass County) on maakond Ameerika Ühendriikides Missouri osariigis.
Maakonna halduskeskus on Harrisonville.
Ajalugu
Maakond moodustati 1833. aastal.
Rahvastik
Elanike arv oli 2010. aasta rahvaloenduse järgi 99 478.
Arvestuslik rahvaarvu muutus (1. juuli seisuga) :
Slangrivier
Slangrivier on asula Lõuna-Aafrika Vabariigis Lääne-Kapimaa provintsis Garden Route'i ringkonnas Hessequa vallas.
Slangrivier on asutatud 1838. aastal. Slangrivier tähendab afrikaani keeles 'mao jõgi'.
Estelle Harris
Estelle Harris (sünninimi Estelle Nussbaum; 4. aprill 1928 New York – 2. aprill 2022 Palm Desert, California osariik) oli Ameerika Ühendriikide näitleja.
Ta oli eelkõige tuntud Estelle Costanza	rolli poolest situatsioonikomöödias "Seinfeld" (1992–1998).
Lucina Hagman
Lucina Hagman (5. juuni 1853 Kälviä – 6. september 1946 Helsingi) oli soomerootsi pedagoog, feminist ja poliitik, Noorsoome Partei liige. Ta oli feministliku ühenduse Naisasialiitto Unioni asutaja ja kauaaegne juht. 1899. aastal asutas ta naisühenduse Marta Liit ja 1907. aastal Soome Naisliidu. Ühtlasi oli ta üks 1907. aastal esimesena parlamenti valitud naistest.
Pedagoogina toetas ta ühisharidust ehk tüdrukute ja poiste ühist koolitamist. Hagman oli Soome esimese soomekeelse ühiskooli asutaja ja direktor. 1899. aastal asutas ta Helsingi Uue Ühiskooli. 1928. aastal anti Hagmanile esimese naisena Soomes professori aunimetus.
Hagman paistis silma ka ajakirjandusliku tegevusega ja raamatute autorina.
Päritolu ja tegevus pedagoogina
Lucina Hagmani vanemad olid külavanem Nils Johan Erik Hagman ja Sofia Margareta Hagman (neiupõlvenimega Nordman). Ta oli pere kuuest lapsest noorim. Tema vanemate õdede-vendade seas olid Soome esimese rahvakooli asutaja Sofia Hagman ning peatoimetajad August Hagman ja Tyko Hagman. Hagmanite kodu oli rootsikeelne, kuid Kälviä valdavalt soomekeelses keskkonnas õppis Lucina Hagman juba lapsena soome keelt. 1865. aastal kolis perekond isa üleviimise tõttu Vaasasse, kus Hagman läbis nelja-aastase rootsikeelse tütarlastekooli. Tüdrukutele hariduse andmine oli sel ajal haruldane ja ta oli pere kolmest tütrest ainus, kellele koolis käimist võimaldati. Kooli lõpetamise järel õpetas Hagman paar aastat väikeseid lapsi ja sai seejärel rahvakooliõpetaja hariduse Jyväskylä õpetajate seminaris, mille lõpetas 1875. aastal. Seminaris sai ta tuntuks soome keele kaitsjana. Seal tutvus ta ka Minna Canthiga. Lõpetamise järel sai Hagmanist Hämeenlinna ettevalmistuskooli juhataja, sellesse ametisse jäi ta kuni 1886. aastani. Koolis oli üks tema õpilasi tulevane helilooja Jean Sibelius. Aastatel 1877–1881 oli Hagman samaaegselt ka Hämeenlinna rootsikeelse tütarlastekooli matemaatikaõpetaja.
Seltsitegevus ja osalemine poliitikas
Hagman toetas naistele meestega võrdsete kodanikuõiguste andmist ja nende võimalust pääseda meestega samadele ametikohtadele. Helsingisse kolimisest saadik osales ta 1884. aastal asutatud Soome Naisühingu töös. Ta võttis osa ka 1888. aastal Kopenhaagenis toimunud rahvusvahelisest naiste kongressist. Hagman kuulus nende naisliikumise mõjukate tegelaste sekka, kes eraldusid 1892. aastal Soome Naisühingust ja asutasid uue ühingu Naisasialiitto Unioni. Ta oli aastatel 1892–1898 ja 1913–1920 ka selle ühingu esinaine, 1908. aastal sai temast Unioni auesinaine. 1899. aastal pani Hagman ühinguga "Kultuur kodudesse" aluse hilisemale Marta Liidule. See ühing alustas reaalset tegevust järgmisel aastal ja vahetas siis ka nime. Umbes aastapäevad oli Hagman selle liidu esimene juht. Marta Liidu eesmärk oli olla isamaaline rahvavalgustusühing, milles naistel pidi olema kultuuri ja hariduse levitaja roll. Selle asutamine oli ka reaktsioon veebruarimanifestile ja venestamisohule.
Võõpste raamatukogu
pisi|Võõpste raamatukogu (2016) Võõpste raamatukogu on raamatukogu Võõpste külas.
Lucina Hagman
Seltsitegevus ja osalemine poliitikas
Hagman kuulus ka Soome esimese karskusühingu asutajaliikmete hulka ja üleriigilise ühingu Karskuse Sõbrad juhtkonda. Talle kuulunud Helsingi Uus Ühiskool alustas 1900. aastate alguses esimese koolina Soomes karskusõpetuse tundide läbiviimist. Seevastu kodumajandusõpet selles koolis Hagmani eluajal üldse sisse ei viidudki. Hagman oli tegev ka Soome Rahuliidus, kus ta nimetati ka auliikmeks. 1898. aastal kutsuti ta ka Helsingi töölisühingu naisosakonna asutamiskoosoleku juhatajaks.
Võõpste raamatukogu
Raamatukogu on asutatud 1929. aastal.
Alates 2001. aastast asub raamatukogu endises Võõpste koolimajas.
Lucina Hagman
Seltsitegevus ja osalemine poliitikas
1905. aastal asutas Hagman koos sõbra Maikki Fribergiga noorsoomlastest naistele mõeldud ajalehe Naisten Ääni ('Naiste Hääl'). Selle toimetajate hulka kuulus ta surmani. Peatselt pärast 1907. aasta parlamendivalimisi asutati tema algatusele Soome Naisliit, millest pidi saama noorsoomlastest naisi ühendav rahvavalgustusliikumine. Ajaleht Naisten Ääni sai uue organisatsiooni ametlikuks häälekandjaks. Hagman oli aastatel 1908–1914 ja 1920–1927 ka Soome Naisliidu juht.
Eesti NSV Valitsus
Eesti NSV Valitsus oli 25. detsember 1989 – 20. august 1991 Eesti NSV täidesaatev võimuorgan. 8. mai 1990 – 20. august 1991 kandis nime Eesti Vabariigi Valitsus.
Lucina Hagman
Seltsitegevus ja osalemine poliitikas
Naiste valimisõiguse eest võidelnud Hagman valiti täieliku ja piiranguteta valimisõiguse jõustumise järel 1907. aasta parlamendivalimistel ühena esimestest naistest Soome parlamenti. Ta oli Noorsoome Partei esindajana parlamendiliige kaks lühikest perioodi, esmalt 1907–1908 ja uuesti 1917. 1907. aastal oli ta palvekirjade komisjoni ja 1917. aastal kultuurikomisjoni esinaine. Hagmani esimene seaduseelnõu käsitles abielunaise õigust iseseisvalt oma vara hallata. Selle kõrvalt tegeles ta parlamendis veel keeluseadusega, naiste õigusega pääseda riigiametitesse, sugupoolte võrdse tasustamise küsimusega ja abieluväliste laste õigusliku seisundi parandamisega. Hagman ei olnud siiski kuigi innukas parteipoliitik ja leidis, et naiste koostöö peaks ületama parteide piire. Pettununa naisparlamendiliikmete vähesuses pakkus ta 1923. aastal, et naised võiksid välja tulla eraldi kandidaatide nimekirjadega, kuid see idee ei pälvinud piisavat toetust.
Eesti NSV Valitsus
Ametis oli kaks Eesti NSV Valitsust:
Lucina Hagman
Muu tegevus ja eraelu
Hagman kirjutas rohkelt ajalehtedesse ja avaldas kirju. 1887. aastal sai ta Soome Kirjanduse Seltsi auhinna Fredrika Bremeri eluloo eest. 1900. aastate alguses avaldas ta Minna Canthi kaheosalise eluloo, 1936. aastal aga mälestused oma lapsepõlvest. Elutöö eest anti talle esimese naisena Soomes 1928. aastal professori aunimetus. Taotluse talle aunimetuse andmiseks tegid üheskoos Marta Liit ja Soome Naisliit.
Suvekoduks ostis Hagman Turu linna lähistel asuva Siinala talu. Ta ei abiellunud kunagi, kuid vennanaise surma järel võttis ta nende kaks last endale kasulasteks. Hiljem võttis ta veel ühe vennalapse enda kasvatada, lisaks veel neljandagi lapse, kes aga ei olnud tema sugulane. Koolijuht sai ka ühest tema kasutütrest – Lisa Hagman asutas 1919. aastal tänase Apollo Ühiskooli, millest ta hiljem rahalistesse raskustesse sattunult oli küll sunnitud loobuma.
Lucina Hagman suri 1946. aastal 93-aastaselt ja maeti Helsingi Hietaniemi kalmistule.
Pärandi jäädvustamine
Yleisradio 2004. aastal korraldatud Suurte soomlaste valimisel hääletati Lucina Hagman suurte soomlaste edetabelis 29. kohale. Hagmani sünnikodus Kälviäs tegutseb tänapäeval Marta Liidule kuuluv muuseum. Kälviäs, mis kuulub nüüd Kokkola linna koosseisu, asub Lucina Hagmani nimeline põhikool. Varem seal tegutsenud Lucina Hagmani nimeline gümnaasium suleti 2016. aasta augustis. Helsingi Pihlajamäe linnaosas Uue Ühiskooli praeguse hoone juures olev tee nimetati 1999. aastal Lucina Hagmani teeks. Kui koolile rajati 2008. aastal uus ühendustee, siis anti sellele nimeks Lucina Hagmani allee.
Paula Brehm-Jürgenson
Paula Brehm-Jürgenson (7. veebruar 1877 Seliküla – 19. oktoober 1941 Tallinn) oli eesti laulja (sopran).
Jevgeni Kafelnikov
pisi| Jevgeni Aleksandrovitš Kafelnikov (vene keeles Евгений Александрович Кафельников; sündinud 18. veebruaril 1974 Sotšis) on endine Venemaa tennisist, olümpiavõitja (2000).
Paula Brehm-Jürgenson
Paula Brehm sündis 1877. aastal Selikülas (Järva-Jaani kihelkonnas Võhmuta vallas Jalgsema koolimajas), Nadalama koolmeistri ja Nadalama-Pudivere segakoori juhi Priidik Brehmi tütrena. Alghariduse sai ta isa juures Selikülas ja Nadalamas, õppis siis Väike-Maarja kihelkonnakoolis ja Tallinnas ning sai spetsiaalset lauluõpetust Dresdenis ja Berliinis.
Isiklikku
Tema abikaasa oli insener ja riigiametnik Karl Jürgenson.
Jevgeni Kafelnikov
2000. aasta suveolümpiamängudel võitis Kafelnikov kuldmedali, kui alistas finaalis Tommy Haasi.
Karitsa Juprimägi
Karitsa Juprimägi on ebamäärase ilmega linnusekoht Lääne-Viru maakonnas Rakvere vallas Karitsa külas.
Mälestise kirjeldus
Karitsa Juprimägi asub endises Rakvere kihelkonnas. Platoo on kitsas ja ebatasane. Kõige laiem, 15 meetrit, on see põhjapoolses osas, kitsenedes 6-7 meetrini. Linnusekoha ida- ja läänepoolne külg on kuni 22 meetrit kõrge ja järsk, selle põhjus on inimtekkeline. Samuti asub põhjaosas 140 m lõuna pool pikki läbi vallseljaku kulgev 1,5 m sügavune ja 5 m laiune kraavitaoline nõgu. Läänepoolses otsas oli püütud nõlva laugjamaks muuta, mistõttu tekkis mõne meetri laiune astang. Kuid puuduvate vallide tõttu jääb lõuna suunas ebaselgeks. Kui vaadata inimtekkelisi linnamäe osi, siis võib arvata, et selle ehitamine oli pooleli jäänud.
Dolgaani keel
Dolgaani keel on väiksearvulise kõnelejate hulgaga turgi keel Venemaal. Dolgaani keel on ajalooline dolgaanide emakeel ning jakuudi keele lähim sugulaskeel, mis kujunes omaette keeleks alles 17. sajandil. Tänapäeval räägitakse dolgaani keelt peamiselt Sahha Vabariigis ja Taimõri rajoonis. Keele kõnelejate täpset arvu on keeruline määrata, sest nende arv kõigub eri loenduste järgi, siiski on dolgaani keele umbkaudne arv umbes 1000–5000 inimest. Viimastel aastakümnetel on dolgaanidega asustatud aladel domineerimas vene keel, mistõttu on paljud dolgaanid asulates läinud üle jakuudi või vene keelele.
Keele omadused
Dolgaani keel on turgi keelkonda kuuluv, mida räägitakse Taimõri poolsaarel ja Anabari rahvusulussis. Hoolimata suurest levikualast on dolgaani keel suhteliselt ühtne, tõenäoliselt on see seotud hilise rändega tänapäevastele aladele (17.–18. sajand). Eraldatakse allvoolu ja ülesvoolu murdeid. Ülejäänud turgi keeltest erineb dolgaani keel (koos jakuudi keelega) märgatavalt nii struktuuri, sõnavara kui ka fonoloogia poolest.
Struktuuri poolest on dolgaani keel sedavõrd lähedane jakuudi keelele, et pikka aega pidasid enamik keeleteadlastest seda jakuudi keele dialektiks. Tänapäevased keeleteadlased peavad dolgaani keelt omaette keeleks nii lingvistilistel kui ka sotsiopoliitilistel põhjustel. Kahte keelt eristavad erinevused leksikas (sarnase/sama sõnavara muutunud semantika, iseseisvad keeleuuendused mõlemas keeles, suurem tunguusi (evengi) mõju dolgaani keeles) ja fonoloogias (häälikumuutused; dolgaani keeles on kohati säilinud turgi ja mongoli keelkonnast pärit sõnades labiaalne tasakaalutus, kus esineb ümardamata täishäälik esimeses silbis ja ümardatud vokaal teises silbis). Keelte omavaheline mõistetavus on kohati madal, kohati aga hea. Pakendorf tõstatab oma töös mõtte, et dolgaani keele eristamises võib mängida rolli teadlik siht eristada oma väikest keelt suuremast sugulaskeelest ning et viimased muutused semantikas ja sõnavaras võivad olla ajendatud soovist kahe keele vahele luua selgem piir. vasakul|pisi|Dolgani tähestik tähtede hääldamisjuhendiga Nii nagu jakuudi keelel võib ka dolgaani keelest leida mongoli ja teiste turgi keelte mõjusid keele varasemast ajaloost. Turgi tüvedest on suures osas säilinud numbrite, kehaosade, sugulaste ja karjaloomade jaoks kasutatavad ühised tüved. Mitmed morfeemid, morfosüntaktilised omadused ja märgatav osa sõnavarast on pärit mongoli keelkonnast. Tänapäevasele asualadele asumise järel on dolgaani keelt mõjutanud veel tugevalt evengi keel, mis asus piirkonnas juba enne sinna saabunud jakuute ning vene keel, mille mõju on näha peamiselt uuemas ülevõetud sõnavaras.
Ajalugu
Dolgaani (ja jakuudi) keele eelkäija arenes välja tänapäeva dolgaani aladelt lõunapool. Pärast prototurgi keele lagunemist Kesk-Aasias asusid dolgaani keele esivanemad Lõuna-Siberi aladele. Arheoloogiliste leidude, Orhoni raidkirjade ja dolgaani keele sõnavara tõttu arvatakse, et jakuudite ja dolgaanide eelkäijad olid 6. sajandist 10. sajandini Baikali järve kallastel, mil neid mainiti Hiina kroonikates nimega kurõkaanid. Sellel perioodil arvatakse dolgaani keelt olevat mõjutanud vähemalt kaks turgi keelt. Üks neist oli tõenäoliselt vanaturgi keel, teine arvatakse olevat kõptšaki keel (mistõttu on dolgaani keeles võrreldavat sõnavara kirgiisi keelega).
Tugevad mongoli mõjud viitavad sellele, et dolgaani keele eelkäija oli tugevalt mõjutatud ka mongolikeelsetest rahvastest. Kui esimesed mongoli hõimud arvatakse olevat kurõkaanidega liitunud juba 6.–10. sajandi jooksul, siis nende mõju tollasele keelele arvatakse olevat väike. Suuremat mõju sai tulevane dolgaani keel tõenäoliselt 11. sajandil, kui Baikali ümbrusesse rändasid oma kodumaalt välja aetud mongoli hõimud (võimalik, et burjaatide eelkäijad). Nii dolgaanide rahvaluule kui ka arheoloogiliste leidude järgi tekkis mongoli hõimude ja dolgaanide eelkäijate vahel tihe läbikäimine. Mitmed mõjud on pärit vähemalt 13. või 14. sajandist, seega pidi keelekontakt mongolitega kestma üsna kaua.
Dolgaanide ja jakuutide eelkäijad otsustasid tõenäoliselt põhjapoole asuda, et vältida pidevaid sõdu, mida lõunapoolsed turgi nomaadiriigid naabritega pidasid. Täpne rännuaeg ei ole teada ning erinevad uurijad on pakkunud perioode 6. ja 14. sajandi vahel. Leena jõe kaldalt on leitud 9. või 10. sajandist pärit tekste, mis viitab sellele, et mõned väikesed hajutatud rühmad jõudsid piirkonda juba esimese aastatuhande lõpus, kuid suurem osa uurijaid arvab jakuudite (ja seega ka dolgaanide) suuremamahulisema rände olevat toimunud 13. või 14. sajandil. Uutele aladele asudes osutus jakuudi keel teistest turgi keeltest eraldatuks, mistõttu arenes keel sugulaskeeltest iseseisvalt ja erinevalt ning eraldus märgatavalt teistest turgi keeltest. Samuti tõi migratsioon põhja dolgaani eelkäijad kokku tunguusi keelte kõnelejatega ja jukagiiri keele kõnelejatega, mis mõjutasid jakuudi keele arenguid ja tutvustasid teistes turgi keeltes tundmatuid eripärasid.
Kuni 17. sajandini elasid jakuudid pisikesel alal Leena, Amga ja Aldani jõgede vahel. Venelastega tekkis jakuutidel ja dolgaanidel esimene kontakt 17. sajandil ning esmakordselt mainiti dolgaane 1631–1632 jassaki nimekirjades. Maksusid vältida soovides otsustasid jakuudid ja dolgaanid liikuda põhjapoole, asustades järk-järgult 17. sajandi lõpust 19. sajandini tänapäevased alad. Põhja poole liikunud jakuudid asusid Heta ja Hatanga jõgede vahele ja segunesid seal elanud tunguusidega (peamiselt evengidega), samojeedidega ja venelastega. 18. sajandi alanud ristiusustamine ja mitmete rahvaste tihe omavaheline läbikäimine tekitas piirkonnas uue jakuudi keelel põhineva, kuid selgete evengi ja vene mõjudega keele, mida hakati nimetama dolgaani keeleks. Esialgu säilitasid eri rahvad samuti oma emakeele, kuid järk-järgult muutus dolgaani keel peamiseks keeleks piirkonnas. Kontaktid jakuutide ja dolgaanide vahel säilisid kuni 17. sajandini, laiemale alale asudes keelekontakt kahe rahva vahel harvenes, mis andis võimaluse dolgaani keelele areneda iseseisvalt.
Kuni Nõukogude ajani oli "dolgaan" pigem sotsiaalse tähendusega sõna, etnilise tähenduse lisas sellele alles nõukogudeaegne teadus. 20. sajandini kasutasid dolgaanid enamasti enda kirjeldamiseks ka sõna haka. Dolgaani keelt hakkas Nõukogude võim mõjutama 1920. aastate lõpus. Dolgaanidelt võeti ära põhjapõdrad ja piirkonnas rajati kolhoose, mis sundis dolgaanid asulatesse ja suurendas kakskeelsust ning vene keele mõju dolgaanide seas. Lisaks vene keele mõju tõusule muutus kindlamaks ka dolgaani keele positsioon. Nõukogude ajal tegutses dolgaani tuntuim luuletaja Ogdo Aksjonova, kelle teosed on dolgaani kultuuris tuntuimad. 1970. aastatel loodi dolgaani keelele ortograafia jakuudi keele baasil. 20. sajandi lõpul hakati tõsisemalt uurima seni jakuudi keele murdeks peetud dolgaani keelt. Olulisemad dolgaani keele uurimused koostasid Jelizaveta Ubrjatova 1985. aastal ja Nikolai Artemjev 2001. aastal.
Tänapäeval domineerib dolgaanidega asustatud aladel avalikes asutustes, sh koolis, peamiselt vene keel. Kuigi dolgaanidel on tugev rahvustunne, püsib dolgaani keel peamiselt eraelu keelena. Keele säilimist toetab aktiivne dolgaanikeelse meedia säilitamine. Iganädalases ajalehes Taimõr on mõned leheküljed kirjutatud dolgaani keeles, samuti on eetris ja raadios mõned dolgaanikeelsed saated.
Kodumasin
Kodumasin on majapidamist hõlbustav, enamasti elektritoitega seade. Eristatakse suuri ja väikseid kodumasinaid.
Kodumasinate hulka võib lugeda ka mõned kodutöödel sageli vajaminevad elektriajamiga käsitööriistad, eelkõige akutrellid, ning ajamiga aiatööriistad − muruniidukid ja trimmerid.
Eesti sõjaväelased välisriikide relvajõududes 20. sajandil
Haagi IV konventsioonist tulenevalt oli keelatud okupeeritud alade elanike mobiliseerimine okupeeritava riigi sõjaväkke. Artikkel 45 sätestab: „Keelatud on sundida…,“ kuid vabatahtlikult värvata polnud otseselt keelatud. Teise maailmasõja ajal okupeerisid vaheldumisi Eesti territooriumi kaks välisriiki – Nõukogude Liit ja Saksamaa. Mõlema riigi puhul sõi sõda tohutult riikide ressursse ning kumbki riik haaras oma teenistusse ka eesti kutsealuseid ja sõjaväekohustuslasi.
Eestlased Nõukogude Liidu armees
„Hääletu alistamise“ tõttu sai Nõukogude Liit võimaluse käiku lasta plaan, kus liideti okupeeritud Eesti sõjaväed 1940. aasta sügisel Punaarmeega. Pärast okupeerimist säilisid eesti sõjaväe üksused veel paar kuud „rahvaväena“. Pärast Eesti annekteerimist 1940. aasta 6. augustil hakati Eesti vägesid viima Nõukogude Liidu üksustesse. Eestlase roll uue laskurkorpuse juhtimisel oli siiski sümboolne, kontrolli rolli täitmas olid Punaarmeest saadetud poliittöötajad, väeosaülemate asetäitjad ning eriosakonnad. Eesti laskurkorpus koosnes juhatusest koos staabiga ning selle alluvuses olevatest väeosadest: korpuse suurtükipolk, õhukaitse, suurtükidivisjon, sidepataljon, sapööripataljon ja lennueskadrill. Laskurkorpused relvastati ja varustati Eesti sõjaväe varude arvelt. Probleemiks osutus ka üksuste formeerimine. Marssal Semjon Timošenko käskkirja alusel pidi laskurkorpus formeeritama 15 142 meest, kuid enne ümberformeerimist oli „rahvaväes“ teenistusel vaid 14 137 meest, millest kõiki ei viidud üle korpuse koosseisu. Nii teenis korpuses 1940/1941. aastal 10 490 meest.
Eesti vägede üleviimine Nõukogude Liidu vägede koosseisu ei tähendanud lihtsalt auastmete muutust ning osa isikkoosseisu erru saatmist, vaid nad sunniti kuritegeliku poliitilise režiimi teenistusse. Enamiku teenistujate jaoks ei olnud see vaba valik, vaid sündmuste tagajärg. Kommunistliku režiimi silmis ei olnud Eesti sõjavägi lojaalne. Nõukogude režiimi arusaam oli, et sõjavägi on poliitiline töörist, mis on aktiivselt kaasatud poliitilisse elu sisse ja on režiimi plaanide ja seisukohtade elluviija ja kaitsja, mis eeldas ranget ja vahetut poliitilist kontrolli sõjaväe üle. Eesti sõjaväelaste poliitiline „ümberkasvatamine“ oli kommunistide jaoks kohati isegi tähtsam kui lahinguline väljaõpe, poliitiline õpe moodustas õppekavades suurema osa kui määrustike õppimine, erialane väljaõpe või riviline ettevalmistus.
Otsustav sündmus, mis tõi kaasa märkimisväärse muutuse Eestis formeeritud laskurkorpuses, toimus 1941. aasta juunis, kui 24 juhtivatel kohtadel olevat vanemohvitseri komandeeriti Nõukogude Liidu sõjaväeakadeemiasse, millega läks korpuse juhtimine Nõukogude Liidule üle. 1930. aastatel oli Nõukogude Liidus hukatud palju kõrgeid ohvitsere ning võis kahtlustada, et täiendõpet läbinuid ohvitsere kasutatakse Punaarmee teiste väeosade formeerimiseks, kuid täiendõppele suunatud 24 ohvitserist jäi Punaarmee teenistusse vaid 5. Ülejäänud 19 ohvitseri vangistati. Enamik neist hukati või suri vangistuses.
Pärast Eesti sõjaväelastest kõrgema juhtkonna eemaldamist korraldati 14. juunil 1941 ka kogu ohvitserikonna vastu suunatud operatsioon. Operatsiooni käigus vangistati kuni 300 tegevteenistuses olnud eesti sõjaväelast. Korpuse juhtkonna 53 sõjaväelast jäi teenistusse väidetavalt ainult 8 ohvitseri. Vangistatute hulgas oli küll suurim osa vanemohvitsere, küll aga terror tabas kõigi teenistuses olevaid eesti ohvitsere.
Eestlased Saksa armees
1941. aasta Saksamaa okupatsiooni olid paljud eestlased optimistlikud. Saksamaa arvates pidi Eesti saatus selgeks saama sõja lõpus ning eestlased Saksa silmis olid „teadmata“ või „endise Eesti Vabariigi“ kodakondsusega isikud. Eestlased nägid Saksa armeega liitudes võimalust sõdida Nõukogude Liidu kui eelmise okupandi vastu ning sellega kaasnevalt võita Eesti iseseisvus. Tuhanded mehed olid vabatahtlikult nõus liituma ning koos sakslastega võitlema kommunistliku režiimi vastu. Mida aeg edasi hakkasid eestlased mõistma, et sakslastega koos sõdides ei saa Eesti vabaks, vaid tegu on järjekordse okupeeriva jõuga. Saksamaal polnud plaani sõdida Eesti iseseisvuse eest, vaid sõdis oma eesmärkide nimel. See tingis paljude eesti mobilisatsiooniealiste meeste valiku hoida kõrvale ning mitte liituda Saksa armeega. Eestis puudusid poliitilised eeldused hakata formeerima relvastatud vastupanu, sest eestlastel ning sakslastel oli ühine vastane, Nõukogude Liit. Kes ei liitunud sakslastega, kuid tahtsid endiselt võidelda põgenesid Soome ning liitusid Soome armeega. Vähesed eestlased sattusid ka sõdima Norra, Suurbritannia, Ameerika Ühendriikide relvajõududesse.
Umbluu
Umbluu on folklooris matmata surnuluu, mis ulub, laulab, räägib ja oigab.
Eesti sõjaväelased välisriikide relvajõududes 20. sajandil
Eestlased soome armees
Soome jaoks algas sõda 30. novembril 1939, kui Nõukogude liit teda ründas. Sõda Soome jaoks algas küll varem kui Eesti jaoks, kuid Soome suutis pärast II maailmasõda säilitada oma iseseisvuse. Kui Talvesõda suudeti küll üksi võita siis Jätkusõjas oli Soomel liitlastena abiks Saksamaa. Septembris 1939 esitati Eestile ultimaatum Nõukogude liidu poolt Baaside lepingu näol.. Eesti nõutus sellega ning selle tagajärjel hakati looma Nõukogude liidu baase Eestisse. Soome poolt abi ei saadud ning polnud ka ette nähtud kuna mingit vastastikkuse abi lepingut polnud. Sõjaväeosi mis loodi Eesti pinnale kasutas Nõukogude liit, et pommitada Soomet. Selle tõttu hakkasid paljud eestlased otsima võimalust, et minna Soome armeesse teenima, et osutada abi neile. Eestlased Talvesõjas rindele aga ei jõudnud.
Umbluu
Umbluu on tuntud paljude rahvaste juures. Eestis uskumustes on ta õnnetuse või ülekohtu tõttu surnud, aga ka matmata jäänud inimese sääreluu, mis võib end liigutada ning verist vahtu välja ajada. Umbluu ilmuvat tavaliselt öösiti kuriteo või õnnetuse paigale. Rahu saavat ta alles peale seda, kui on maetud pühitsetud mulda.
Eesti sõjaväelased välisriikide relvajõududes 20. sajandil
Eestlased soome armees
Pärast Eesti okupeerimist Nõukogude liidu poolt alustati Soomes eestlaste ettevalmistamist luurajateks, et koguda andmeid Nõukogude liidu armee kohta. Kuigi sõda Soome ja Nõukogude liidu vahel oli läbi vajas Soome ning tema liitlane Saksamaa endiselt luurajaid. Luurajad valmistati ette Soomes. 10. juulist 1941 alustati Erna luuregrupi liikmete saatmist Eestisse. Erna baaslaager loodi Kautlasse praeguses Kose vallas. Erna liikmed liitusid Kautlas kohalike metsavendadega. 24. juuli 1941 kui Nõukogude liidu hävituspataljon tapis Simisalu talu elanikud vihastas see Erna liikmeid ning metsavendi ning üheskoos otsustati rünnata hävituspataljoni koduks olnud Albu vallamaja. Antud rünnak ebaõnnestus ning NKVD alustas pärast seda Erna ning metsavendade likvideerimis Kautlas 31. juulil 1941, mis on tuntud ka kui Kautla lahing. Hilisemal ajal loodi ka soomlaste poolt luuregrupp Haukka, mille eesmärgiks oli jälgida Nõukogude liidu edenemist Eestis ning Saksa vägede taganemist ning siis Soome info anda.
Umbluu
Kõnekeeles on umbluu segane või kahtlane jutt, totrus, vale.
Eesti sõjaväelased välisriikide relvajõududes 20. sajandil
Eestlased soome armees
Seoses Saksa armee rohkete mobilisatsioonidega Eesti pinnal põgenesid paljud Soome. Kuna mehi oli nii palju moodustati nendest 200. Jalaväerügement. 9. Juulil 1944 saadeti rügement Karjalasse, et tagasi hoida Nõukogude liidu pealetung. 12. augustil koondati rügement Humalaiste küla ümbrusse, et sealt edasi Eesti siirduda. Eestis jaotati rügement erinevate Eesti SS-diviisi üksuste vahel. Eestlased ei soovinud enamasti teenida Punaarmees kuid nagu ei soovitud ka kuuluda Nõukogude liitu siis keegi eestlaste arvamust ei küsinud. Eesti väeosad algul saadeti laiali ning mehed saadeti teenima Nõukogude erinevatesse väeosadesse mis ei olnud meeste vaba valik vaid sund.
Umbluu
Pealkirja Umbluu kannab Aino Perviku vigurjuttude raamat lastele.
Eesti sõjaväelased välisriikide relvajõududes 20. sajandil
Kokkuvõte
Saksa armeega liitusid eestlased alguses vabatahtlikult kuna sakslastes nähti vabastajaid. Mida aeg edasi, seda enam aga sai eestlastele selgeks, et vabastama ei tulnud siia keegi, vaid ka sakslastel on Eestiga omad plaanid. Olles sellest aru saanud, hakkasid mobilisatsiooni ealised ka kõrvale hoidma Saksa armee teenistusest. Soome armeega liitusid eestlased vabatahtlikult. Soomlasi nähti kui vennas rahvast ning neile mindi algul appi. Hilisemal ajal sooviti läbi Soome juba aidata Eestit, et vabaneda Nõukogude võimust. Samuti oli Soome armee koht, kus sai võidelda Nõukogude liidu vastu kuid ei pidanud kandma selleks Saksa mundrit.
Kroonliudik (perekond)
Kroonliudik (Sarcosphaera) on seeneperekond.
Salesaagrai
Salesaagrai (Anoxypristis cuspidata) on kõhrkala, kes kuulub railaadsete (Batoidea) ülemseltsi saagrailaste (Pristidae) sugukonda. Varem liigitati ta perekonda Pristis, nüüd on ta ainus elav liik perekonnast Anoxypristis.
Saagrailastele on iseloomulik pikk kitsas lapiku kujuga rostrum. Seda ääristavad teravad hambad, mis meenutavad sae hambaid ja mida kasutatakse saakloomade tapmiseks. Salesaagrai elab Vaikse ookeani lääneosas. Ta võib kasvada kuni 3,5 m pikkuseks. ICUNi andmetel on salesaagrai eriti ohustatud liik.
Kirjeldus
Salesaagrai võib teadaolevalt kasvada 3,5 m pikkuseks, kuigi on kinnitamata andmeid 6–8 m pikkuste isendite kohta. Esimesel eluaastal võib kehapikkus olla 83–155 cm, teisel eluaastal 118–164 cm, kolmandal eluaastal 182–247 cm, neljandal 227–302 cm, viiendal 298–300 cm ja kuuendal 316–338 cm. Tal on haitaoline keha ja lapik pea. Rostrum on suhteliselt väike. Rostrumi pikkus on 9–39% (standard rostrum length, mõõdetuna hammasterea algusest) või 12–41% (total length, mõõdetuna rostrumi baasist) saagrai kogupikkusest. Selle laius hammasterea algusest mõõdetuna on keskmiselt 8–15% pikkusest. Rostrumi kummalgi küljel on 16–33 hammast. Hambad on lamedad ja lühikesed, labida- või konksukujulised. Salesaagrail on väiksed kolmnurksed rinnauimed. Pärakuuim puudub.
Levila ja elupaik
Salesaagrai elab Vaikse ookeani lääneosas. Teda leidub Austraalia põhjarannikul ning India, Bangladeshi, Indoneesia, Malaisia, Myanmari, Paapua Uus-Guinea, Sri Lanka, Vietnami, kohati ka Iraani ja Hiina vetes. Arvatakse, et nad võivad elada ka Lõuna-Korea rannikuvetes ja Araabia meres. Salesaagrai on peamiselt bentopelaagiline rannikuliik ja elab kuni 40 m sügavusel.
Eluviis
Salesaagrai saab suguküpseks harilikult 2–3-aastaselt, isaste kehapikkus on selleks hetkeks 200 cm, emastel 230 cm. Vanim dokumenteeritud salesaagrai on olnud 9-aastane, kuid arvatakse, et nad võivad elada kuni 27-aastaseks. Pesakonnas on 12–16 maimu. Salesaagrai toitumise kohta on vähe andmeid. Vaatlusandmete põhjal on teada, et ta sööb seepiaid, kalmaare ja mitmesuguseid kalu.
Keskkonnaõiglus
Keskkonnaõiglus (inglise keeles environmental justice) on keskkonnamõju ja ühisomandi õiglane jaotamine kõigi elanike ja elanikkonna kihtide vahel, sõltumata nende sotsiaalsest, religioossest, soolisest, etnilisest, rassilisest vm kuuluvusest.
Uwe Johnson
pisi|[[Rudolf Noelte, Uwe Johnson, Erich Schellow.]] Uwe Johnson (20. juuli 1934 – 22. veebruar 1984) oli saksa kirjanik ja tõlkija.
Igor Tamm (viroloog)
Igor Tamm (27. aprill 1922 Tapa – 6. veebruar 1995 Watch Hill, Rhode Island) oli eesti päritolu ameerika  viroloog ja rakubioloog.
Igor Tamme uurimisvaldkonnad olid nukleiinhapete ja valkude süntees ning viirustest tingitud muutused rakkudes. Tamm avastas mõne viiruse koostises kaheahelalise ribonukleiinhappe ning uriinis erilise glükoproteiini (Tamme–Horsfalli glükoproteiini), mis pärsib viiruste paljunemist.
Esimese ameeriklasena pälvis Igor Tamm taanlaste Alfred Benzoni auhinna.
Tamm oli Rahvusliku Teaduste Akadeemia liige.
Haridus- ja elukäik
Igor Tamm lõpetas 1941. aastal Tallinna 4. Keskkooli. 1942–1943 õppis ta Tartu Ülikooli arstiteaduskonnas. 1944. aastal põgenes Soome kaudu Rootsi, kus jätkas õpinguid aastail 1944–1945 Stockholmis Karolinska Instituudis. Pärast emigreerumist Ameerika Ühendriikidesse (1945) lõpetas 1947. aastal Yale'i Ülikooli Medical Schooli New Havenis cum laude arsti erialal meditsiinidoktori (M. D.) kraadiga.
Pärast ülikooli lõpetamist töötas Tamm 1947–1949 Yale'i ülikooli New Haveni haigla internatuuris ja aastast 1949  Rockefelleri Meditsiiniiuuringute Instituudis (alates 1965. aastast  Rockefelleri Ülikool) assistendina (1949–1953), associate'ina (1953–1958), kaasprofessorina (1958–1964) ja professorina (1964–1986). 1986. aastal nimetati ta Abby Rockefeller Mauzé'i professoriks. Ühtlasi, alates 1959. aastast oli Tamm instituudi (hilisema ülikooli) viroloogia labori juhataja, vahetades sellel kohal välja oma juhendaja Frank Lappin Horsfalli. Paralleelselt õppejõu- ja laboritööle on ta töötanud ülikooli haiglas bakterioloogina, alustades arsti assistendi ametist. Hiljem oli juba haigla vanemarst (aastast 1964). Alates aastast 1992 oli Igor Tamm Rockefelleri Ülikooli emeriitprofessor.
Kochi suguvõsa
Kochi suguvõsa on Ameerika Ühendriikide ärisuguvõsa, mis on tuntud enda poliitilise tegevuse pärast. Kochid tegutsevad aktiivselt kliimasoojenemise vastase poliitika vastu ning toetavad läbi annetuste libertaarset poliitikat, kriminaalõigusreformi ja Vabariikliku Partei tegevust. Kochi perekonnale kuulub Ameerika Ühendriikide suurim eraettevõte Koch Industries (2019 aasta kasum 115 miljardit $). Pereärile pani aluse Fred C. Koch, kes lõi raske nafta bensiiniks rafineerimisel uue krakkimismeetodi. Kaheksa- ja üheksakümnedatel oli Fred Kochi nelja poja vahel palju kohtuvaidlusi.
Igor Tamm (viroloog)
Haridus- ja elukäik
Aastail 1961–1973 kuulus Tamm USA armee epidemioloogia nõukogusse.
Kochi suguvõsa
Aastaks 2019 oli neljast vennast ettevõtte Koch Industries juures veel vaid kaks, Charles Koch ja David Koch. Nad ehitasid libertaarsetest ja konservatiivsetest doonoritest võrgustiku, mille abil suunasid enda kasumit tele- ja multimeediareklaamidesse. David Koch suri augustis 2019.
Igor Tamm (viroloog)
Haridus- ja elukäik
Tamm on olnud Ameerika Mikrobioloogia Seltsi, Eksperimentaalse Bioloogia ja Meditsiini Seltsi, Ameerika Rakubioloogia Seltsi, New Yorgi TA ja paljude teiste ühingute liige.
Tamme viroloogia laboris tegi oma doktoritööd biokeemik ja viroloog David Baltimore (kaitses kraadi 1964. aastal), kes 1975. aastal pälvis Nobeli meditsiiniauhinna.
Pere
Tamm rääkis vabalt viies keeles: eesti, inglise, saksa, vene ja rootsi keeles.
Jon Lovitz
pisi|Jon Lovitz (2007) Jonathan M. Lovitz (sündinud 21. juulil 1957 Los Angeleses) on Ameerika Ühendriikide filmi-, tele- ja teatrinäitleja.
August Michelson
August Michelson (pärast eestistamist August Mihklisoo; 6. juuli/18. juuli 1880 Aegviidu – 4. september 1952 Tallinn) oli eesti näitleja ja tantsija.
Petši keel
Petši keel (varem ka paja keel) on tšibtša keelkonda kuuluv keel, mida kõnelevad petšid Hondurases Olancho ja Colóni departemangus.
August Michelson
Ta õppis Karl Jungholzi teatrikursustel ja täiendas end tantsu alal Peterburis Aleksandr Tšekrõgini (ru:Чекрыгин, Александр Иванович) juures.