cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Pärnu–Viljandi–Tartu veetee
Pärnu–Viljandi–Tartu veetee (eriti kõige küsitavama läbitavusega Raudna–Viljandi–Tänassilma lõigu) kunagist olemasolu on oletatud toetudes vanadele kaartidele, kus Pärnu ja Tartu vahelisi jõgesid ja järvi näidatakse katkematu veesoonena, ja kirjutistele, mis osutavad võimalusele liigelda paadiga Tänassilma jõe, Viljandi järve ja Raudna jõe vahel. Samuti on juhitud tähelepanu asjaolule, et Suur-Emajõgi ja Pärnu jõgi on muinas- ja keskajal kandnud sama nime, et veetasemed jõgedes ja järvedes olid varem arvatavasti kõrgemad ning et veetee seletaks keskaegse Viljandi ning muinas- ja keskaegse Tartu toimimist kaubanduskeskusena. Mõned autorid pole esitatud argumente siiski piisavalt veenvaiks pidanud ja kahtlevad veetee olemasolus või küllaldases läbitavuses.
Oletatava veetee praegune seisukord
1999. aasta juulis üritati haabjaga trassi läbida. Raudna jõe ülemjooks olnud siis väga raskesti läbitav vette kukkunud puude, kivirahnude, veetaimestiku, purustatud tammide, sildade ja muude takistuste tõttu. Tänassilma jõe ülemjooks olnud kitsas ja peaaegu kogu jõgi tihedat veetaimestikku täis kasvanud. 2013. aasta Majandus- ja Kommunikatsiooniministeeriumi analüüsi järgi on ka Halliste jõgi kohati läbimatu isegi kanuuga. Tänassilma jõe esimesed seitse kilomeetrit on aga hoopis soo. Laevasõiduks sobilikuna nähti üksnes Pärnu jõe alamjooksu, Emajõge ja osaliselt Võrtsjärve.
Ajalugu
Peaaegu kõik allikad, mis räägivad selle veetee kasutusest, pärinevad sõjaaegadest. Liivi sõja ajal toimetati varustust Pärnust jõgesid pidi Viljandisse. Ka Andrei Kurbski toimetas hiljem suurtükid Viljandi piiramisele mööda veeteed, laadides need maha linnast vaid paari kilomeetri kaugusel. Kergemate aluste puhul kasutasid Peipsi kalurid vahel XIX sajandi alguses Pärnu lahele kala püüdma minnes, kuigi nemad võisid kasutada ka Piduli oja, Parika järve ja Navesti jõge.
Viimane projekt veetee korrastamiseks pärineb aastast 1817. Filippo Paulucci tellis uurimuse, mis töid oleks veetee taastamiseks vaja. Insener Braun tõdes, et projekt poleks utoopiline, kuid selle maksumus on suurem, kui Kuberner ootas. Tõdeti, et üksnes kalatõkete eemaldamisest ei piisa. Vaja olnuks paisutada Viljandi järve, et varustada veega järve ja Uusna vahelist kanalit, kus pidi olema neli lüüsi. Nimelt oli Tänassilma ülemjooks püsiva liikluse jaoks liialt madal. Ka Raudna ei olnud väga sügav, ka lookles see kuni Puiatuni, mistõttu Braun pidas vajalikuks hiljem ka selle kõrvale sirgem uus jõetrass kaevata. Nende tööde teostamist isegi alustati, aastal 1821 hakati puhastama Emajõge ja järgmisel aastal alustati Uusna kanali kaevetöödega. Kuudeküla all valmis kahe kilomeetri pikkune süvend, kuid inseneri surma tõttu tööd katkesid.
Aastail 1923–1924 loeti sellel trassil laevatatavateks veeteedeks Võrtsjärve ja Emajõge, millele lisandusid sellega seotud lühikesed laevatatavad jupid Põltsamaa, Pedja ja Elva jõel, Võrtsjärve, Tännassilma jõge ja Pärnu jõge. Pärnu jõel loeti laevatatavaks veeteeks viie kilomeetri pikkune jupp jõesuudme juures, Tännassilma jõel alla kilomeeri pikkune lõik jõesuudmes. Toona pidi veetee nõuetele vastav jõgi olema teatava laiuse ja sügavusega (mitte alla 0,5 meetri), kärestikuvaba ja piisavalt sirge. Kogu trassi loeti parvetatavaks veeteeks (sobis puidu parvetamiseks), kuigi Tännassilma jõgi ülevalpool Ärma jõge oli seda ainult ajutiselt.
Emajõel on liiklus erinenud Tartust üleval- ja allpool. Algselt sõitsid suuremad jõelaevad Tartuni, sealt ülesvoolu said kärestike tõttu sõita vaid väiksemad ja madalama süvisega jõelaevad.
Ka Tartust allavoolu on jõesängi parema liikluse tarbeks õgvendatud ja süvendatud. Kastre jõelahingut kujutaval kaardil on näha suur kanal, mis ilmselt kaevati purjelaevadele raskesti läbitava suure jõelooke vältimiseks. Tõenäoliselt on see ka vanim Emajõe juurde kaevatud kanal. Tsaariajal alustati jõe süvendamist Tartust allavoolu jäävas jõe osas, kive ja kändusid koristati aga jõest mõlemal pool Tartut. Sel lõigul oli jõgi minimaalselt 2,5 meetrit sügav, ka olid paljudel mõisatel jõe ääres oma sadamasillad. Kui maareform mõisad kaotas, jäid paljud sealsed sadamasillad hooletusse. Suureks takistuseks sel lõigul kujunes Luunja sild, mille valmimise järel olid paljud lodjaomanikud sunnitud oma lotjade maste lühemaks saagima, et need silla alt läbi pääseks.
Kärevere kärestikus langes vesi 18 cm, Muuge kärestikus aga 650 m pikkusel lõigul 1,5 meetrit. Lisaks oli jõe sügavus seal kohati vaid meeter või pool ja jõepõhi oli kivine. Aastail 1843–1844 puhastati Põltsamaa jõe alamjooks ja Tartust hakkas Rõika-Meleski peeglivabrikuni kurseerima aurulaev Karl. Jänese raudteesild, mis oli aga madal, sulges aastal 1889 valmides sealse lõigu aurikutele., mis kõrgema veeseisu korral silla alt enam läbi ei mahtunud. Aastail 1936–1937 tehti seal jõel suuri süvendustöid, parandades kärestike läbitavust. Liiklus Rõikani jätkus, ent suureks puuduseks selle Emajõe osa jõeliiklusel oli sadamasildade puudumine. Liiklusele olid takistuseks ka aastast 1923 Kärevere juures asunud ujuvsillad (1923–1928 ja 1929–1937). Teise maailmasõja ajal Jänese sild purustati, kuigi silla varemed jäid jõe põhja laevaliiklust takistama. Uus raudteesild on kõrgem ja laevaliiklusele väiksem takistus. Nõukogude perioodil kaevati tülikatest kärestikest mööda uus sirge jõelõik ehk Kabina kanal, mis valmis aastal 1955.
XX sajandi alguses rajati Laeva jõe alamjooksu ja Emajõe vahele nn Laeva kanal, mis kujunes sisuliselt uueks jõe alamjooksuks. Kuigi kanali rajamise põhjuseks võis olla ka maaparandus, osutus rajatud kanal metsamaterjali parvetamist hõlbustavaks vahendiks. Puurmani ümbruskonnast pärineva puidu veoks oli see trass parem, kui pikem marsruut mööda Pedjat ja Emajõge. Trass kujunes Eesti tähtsaimaks metsaveoteeks, kuni Käreverre rajatud sild selle lõhkus. Suurvee ajal oli silla all lotjadele ja praamidele liialt vähe ruumi, kui aga veetase oli madalam, oli jões laevaliikluseks liialt vähe vett. Nii pidid laevad kanalisse sisse sõitma, et teostada ümberlaadimist. Metsamaterjalist tohtis nimelt suurematel jõgedel parvetada vaid parvedeks kokku seatud palke, väiksemat metsamaterjali tohtis vedada vaid laevadel. Tänapäeval Laeva kanalit puidu parvetamiseks ei kasutata.
Ülevalpool Pede jõe suuet oli Emajõgi samuti kärestikuline. Seal on jõge korduvalt süvendatud ja kärestikest eemaldatud materjal on jõe kallastel puuderividena märgatav. Seal asusid Kaabe ja Lustivere kärestikud, Kaabe kärestikku süvendati teadaolevalt ka aastail 1936–1937.
Veetee Tartust ülevalpool hargnes seega laevatatavasse lisajõgedesse, lisaks suubusid Emajõkke alaliselt parvetamiseks sobivad Laeva kanal, Pedja ja Põltsamaa jõgi. XX sajandi alguses on märgitud ajutiselt parvetamiseks sobivatena ka Elva jõgi ja Amme jõgi selle alamjooksul.
Võrtsjärvel oli XX sajandi algusaastatel kolm suuremat sadamat. Need asusid Oius, Tarvastus ja Jõesuus. Lisaks suubus Võrtsjärve veel vähemaid jõgesid, mil ka mõningane tähtsus veeteena. Tännassilma jõe kõrval olid laevatatavatena ära toodud veel Väike-Emajõgi, Suislepa jõgi ja Tarvastu jõgi. Tarvastu oli sealjuures üksnes laevatatav, puitu sellel ei parvetatud.
1860. aastal kaevati kraav Tänassilma jõe alguseks olevast Mädajärvest Viljandi järve suunas. Küsitav on, kas seal on olnud voolutrass, kuid August Wilhelm Hupel mainib, et veel tema eluajal said suurvee ajal väiksemad veesõidukid, mil lasti polnud üle ühe säilitise, sealtkaudu üle veelahkme liigelda, kuid ta kahtles sügavalt, kas seal kunagi püsivat liiklust olla sai.
XIX sajandi teisel poolel süvendati Raudnat, ühtlasi õgvendati selle ülemist osa suure kraaviga. Selle tagajärjel vähenes märgatavalt Viljandi järve kirdepoolne osa.
Nii Raudna kui ka Tännassilma jõe kohta on teada, et sinna rajati omal ajal ohtralt kalatõkkeid, mis rikkusid veekogude veerežiimi ja vähendasid nende suutlikkust olla veeteeks.
Pärnu jõe sulges veeteena 1834. aastal valminud Sindi pais. 2018. aastal pais lammutati ja alustati selle asemele tehisliku kärestiku rajamist.
Kirjalikud allikad ja kaardid
pisi|Mitmetel vanadel kaartidel võib täheldada katkematut veeteed Pärnu ja Peipsi järve vahel. [[Pieter Mortieri pärast 1705. aastat koostatud kaart Eesti- ja Liivimaast]] Osa autoreid on pakkunud, et 1030. aasta paiku toimunud ja Vene leetopissides mainitud Kiievi suurvürsti Jaroslav Targa sõjakäik tšuudide vastu ja praeguse Tartu kohale Jurjevi linnuse rajamine oli seotud vürsti sooviga saada oma kontrolli alla Pärnu–Tartu–Pihkva veetee. Arheoloog Marika Mägi hinnangul oli veetee kasutusel eelkõige viikingiajal ja võib-olla ka veidi pärast seda. Herbert Ligi arvates võib veeteed olla kaudselt mainitud ühes teises leetopissides leiduvas kirjelduses, mis räägib sossolite 1061. aasta kevadel toimunud rünnakust Jurjevi vastu ja sõjakäigust Pihkva alla. Sossoleid on peetud saarlasteks ja arvatud, et retke toimumise aeg ja sihtmärkide valik osutab sellele, et nad liikusid laevadega mööda Kesk-Eestit läbivat veeteed. Sama seisukohta on toetanud ka Priit Ligi, Marika Mägi ja Ivar Leimus.
XIII sajandi alguses kirjutatud Henriku Liivimaa kroonika nimetab nii Suurt Emajõge kui ka Pärnu jõge Emajõeks (täpsemalt "Vete-ema", ladina keeles Mater Aquarum). Ka keskajal kutsuti Pärnu jõge Emajõeks (alamsaksa keeles Embeke; võrdluseks: Suure Emajõe saksakeelne nimi on Embach). Nimede samasust on nähtud tõendina, et neid jõgesid käsitleti ühtse veeteena. Arheoloog Andres Tvauri osutab, et Henriku kroonika kutsub Emajõeks ka Väikest Emajõge, mis tema väitel pole kunagi olnud osa ühestki veeteest, ja oletab, et nii nimetati kohalikke suuremaid jõgesid üksteisest sõltumatult.
Liivi sõja ajast pärinevate teadete järgi viidi Pärnust piiramisohus Viljandisse toiduained jõge mööda ülesvoolu minnes. Veidi hiljem olevat Viljandit piirama suundunud Vene väed saanud oma kahurid paatidel mööda Tänassilma jõge Viljandist paari miili kaugusele sõidutada. Mait Taltsi arvates näitavad need teated, et Pärnu–Viljandi–Tartu veetee on osaliselt kasutusel olnud eelkõige sõjaajal, mil maanteel liikumine oli ohtlik.
August Wilhelm Hupeli teatel pääsesid vähem kui sälitise (1920 kg) raskuse viljakoormaga madala süvisega paadid suurvee ajal Viljandi veelahkmest üle. Selle veetee varasemas regulaarses kasutamises ta siiski kahtles. Ajavahemikus 1746–1768 kirja pandud "Viljandi linna ajaloolis-topograafilises kirjelduses" öeldakse, et Viljandi järvest on olnud väljavool nii Pärnu jõkke kui ka Võrtsjärve, kuid mõlemad olevat "praegu kinni kasvamas". Nende kaudu olevat toimunud Pärnu, Viljandi ja Tartu vaheline kaubandus. Arheoloog Harry Moora on selle dokumendi usaldusväärsuse kahtluse alla seadnud, leides, et seal püütakse kaasaja troostitusele vastandudes minevikku kuldse ajana näidata.
Arheoloogilised ja hüdroloogilised argumendid
Marika Mägi arvates võimaldaks Tartut läbinud veetee, mille kaudu sai liigelda Lääne-Euroopast Venesse ja sealt edasi kaugemale lõunasse Bütsantsini välja, seletada muinasaegse Tartu kui kaubanduse keskuse toimimist. Tema hinnangul võis Pärnu–Viljandi–Tartu–Pihkva–Polotski trass olla kaupmeestele isegi kergemini läbitav kui lühem, kuid rohkete läbimatute kärestikega otsetee mööda Daugava jõge. Kesk-Eestit läbinud veetee aitaks tema väitel ka seletada, miks tekkisid selle äärde keskaegsed hansalinnad Tartu, Viljandi ja Pärnu. On arvatud, et Hansa Liidu liikmed vajasid väljapääsu avamerele. Muinasaegseid olusid kommenteerides ei pea Andres Tvauri aga tõenäoseks, et näiteks Novgorod oleks Volhovi jõge, Laadoga järve, Neeva jõge ja Soome lahte läbinud veetee kõrval vajanud teist, halvemini laevatatavat veeteed läbi Eesti ning eestlastest vahendajaid Skandinaavia ja Lääne-Euroopaga kauplemisel. Ka Mauri Kiudsoo arvates ei olnud Soome lahe ja Daugava kaudu kulgenud trasside kõrval vaja veel osaliselt laevatatavat Sise-Eesti veeteed. Tvauri arvates näitavad ka Tartu arheoloogilised leiud, et muinasajal ei olnud kaubandus seal põhitegevus, et linna läbiv veetee oli kohaliku tähtsusega, olles eelkõige suunatud itta Pihkvasse ja Novgorodi, mitte aga läände. Rahvusvahelise kaubatee vastase tõendina näeb ta ka viikingiaegse kaubanduskeskuse puudumist Pärnu jõe suudmes. Mauri Kiudsoo toob välja, et veetee teooria toetajad on korduvalt rõhutanud sellise keskuse olemasolu ja esitanud põhjenduseks Pärnu ümbruse rohked aardeleiud. Ta nimetab seda aga ümberlükatud andmetel rajanevaks müüdiks ja väidab, et Pärnu ümbruse viikingiaegsed aarded märgivad vaid rannikulähedast mereteed ja hilisemal ajal on nii Pärnu jõe suue kui ka selle tagamaa aardeleidudest tühi. Mägi omakorda peab asula puudumist loomulikuks, väites, et Pärnu kohal puudus põlluharimiseks sobilik pinnas ja et kaubanduskeskused paiknesidki tol ajal alati kaugemal sisemaal.
On arvatud, et aja jooksul on jõgede ja järvede veerohkus ja läbitavus vähenenud maakerke ja soostumise tõttu. Viljandi järve keskaegset veetaset on hinnatud vähemalt 1–1,5 m kõrgemaks praegusest. See võis võimaldada väljavoolu ka Tänassilma jõkke. Mitu allikat mainivad, et Raudna ja Tänassilma jõe kinnikasvamist on soodustanud kalatõkete kasutamine. Friedrich Amelungi arvates ummistusidki Tänassilma ja Raudna jõgi ajavahemikul 1560–1660. Väikeste jõgede madala veetaseme tõttu ta siiski kahtles kunagise veetee olemasolus. Veeteed on kasutuskõlblikuna nähtud eriti kevadise suurvee ajal. Andres Tvauri ja Tartu Ülikooli geograafiaõppejõud Arvo Järvet on siiski seisukohal, et ka märksa kõrgema veetaseme puhul oleks Viljandi järvest Raudnale või Tänassilmale veesõidukite või kaupade viimine pidanud toimuma lohistades. Kuigi Tvauri peab Pärnu–Viljandi–Tartu trassi halvasti laevatatavaks, usub ta selle kasutamist jääteena. Ka Marika Mägi arvates oli Kesk-Eestit läbiva marsruudi kasutamine eriti hõlbus talvel, mil mööda külmunud jõgesid ja neid ümbritsevaid märgalasid sai kaupu kiiresti edasi liigutada. Pärnu ja Viljandi vahelisest talvisest kaubaveost räägivad näiteks ka 19. sajandi allikad. Ants Viires on siiski osutanud, et ülesvoolu veeti paate niikuinii kaldalt inimjõul. Lohistuskohad olid kasutusel kogu Euroopas, sealhulgas Hansa Liidu veeteedel. Arheoloog Mauri Kiudsoo rõhutab, et viikingiajal kasutatud jõelaevad olid madala süvisega ja lohistuskõlblikud.
Teisest küljest on esitatud argumente, et trassi läbimine oli varem mõnes kohas hoopiski keerulisem kui tänapäeval. Emajõel on Tartu ja Võrtsjärve vahel olnud mitmeid kärestikke. Mait Taltsi hinnangul oli Raudna jõe ülemjooks enne selle süvendamist 19. sajandi teisel poolel madalaveeline ja kitsas.
Veetee "taastamise" plaanid
Pärnu–Viljandi–Tartu veetee süvendamist hakati Amsterdami kaupmehe Johan van Wickevoorti ettepanekul kavandama juba Rootsi ajal, kuid plaanid jäid ellu viimata. Ka 19. sajandi teisel poolel olevat veetee kasutuselevõttu arutatud. 1860. aasta paiku kaevati Rutsniku Mädajärvest Viljandi järve poole kraav, mille ase on tänaseni näha. 2004. aastal tutvustas Tänassilma jõe ja Viljandi järve kanaliga ühendamise kava Tallinna Tehnikaülikooli emeriitprofessor Harald-Adam Velner. 2005. aastal tegi Arvo Järvet ettepaneku muuta kunagine "Hansatee" süvendamiste, paisutamiste ja puhastamise abil kanuudele läbitavaks ja asutada selleks mittetulundusühing Viljandi Veetee. . 2009. aastal arutati veetee taastamise ideed Minu Eesti, Teeme Ära! Soomaa mõttekojas.
2011. aasta Riigikogu valimiste eel lubas Reformierakond oma valimisplatvormis kaaluda "ajaloolise siseveetee taastamist Peipsist Pärnu jõele". Lubadus jõudis ka koalitsioonileppesse. 2013. aastal valmis majandus- ja kommunikatsiooniministeeriumi analüüs trassi laevatatavaks muutmise võimalustest. Eeldati 2,1 m sügavusega veeteed, mis sobiks kuni 1,3 m süvisega laevadele. Analüüsis märgiti, et veetee loomiseks tuleks 100 km ulatuses süvendada ja laiendada jõesängi ning kindlustada kaldaid ning 20 km ulatuses kaevata uus jõesäng. Projekti maksumuseks hinnati 120 miljonit eurot, oletati ka kulude suurenemist soodes ja rabades toimuva töö tõttu. Kokkuvõttes ei peetud laevatee rajamist põhjendatuks, küll hinnati olemasolevaid veeteid piisavalt kasutatavateks süsta- ja kanuuturismi jaoks. Arvo Järvet nimetas ideed teha trass ka laevadele läbitavaks "absurdi tipuks".
Tracy Chapman
thumb|Tracy Chapman, 2009 Tracy Chapman (sündinud 30. märtsil 1964 Clevelandis) on Ameerika Ühendriikide muusik, tuntud tänu oma lauludele "Fast Car", "Talkin' 'bout a Revolution", "Baby Can I Hold You", "Give Me One Reason", "The Promise" ja "Telling Stories". Ta on võitnud neli Grammy auhinda.
Elukäik
Chapman sündis Ohio osariigis Clevelandis, kus teda kasvatas ema. Märganud tütre suurt muusikahuvi, ostis ema Tracyle vaatama rahanappusele tema kolmandal eluaastal ukulele. Kitarri mängima ja laule kirjutama hakkas Tracy Chapman 8-aastaselt. Tema sõnul võis kitarrimängu huvi ajendiks olla telesaate "Hee Haw" vaatamine.
Diskograafia
Singlid
Ralph Albert Blakelock
Ralph Albert Blakelock (15. oktoober 1847 New York – 9. august 1919) oli ameerika kunstnik. thumb|vasakul|Kuupaiste ([[1885)]]
A Hard Day's Night
"A Hard Day's Night" võib tähendada:
DDR SDRAM
Pilt:Desktop DDR Memory Comparison.svg|pisi|В различных „поколениях“ и видах DDR, ключ-выемка находится в другом месте разъёма pisi|Lauaarvuti DDR-moodulid [[DIMM--korposes]] pisi|PC3-10600 DDR3-SO-DIMM (4 GB, 204 viiku)
DDR SDRAM (ingl Double Data Rate Synchronous Dynamic Random Access Memory, kahekordse andmeedastuskiirusega sünkroonne dünaamiline suvapöördusega mälu), ka DDR RAM, on arvuti mälu tüüp, mida kasutatakse arvutitehnikas operatiiv- ehk muutmäluna. DDR SDRAM on saadud sünkroonse dünaamilise muutmälu (SDRAMi) edasiarendusena, mis seisneb töökiiruse ahekordistamises. Selleks edastatakse andmeid nii taktimpulsi tõusul kui ka langusel.
Esimesed DDR SDRAM mälukiibid ja neist koostatud mälumooduleid kasutavad emaplaadid jõudsid turule 1999. aastal ja Euroopas lõppkasutajani 2002. a alguses. Praeguseks (2021) on olemas viis põlvkonda.
Kiibid ja moodulid
RAM-kiibid võivad olla laiusega 4, 8 ja 16 bitti ning suurusega näiteks 4, 8 ja 16 gigabitti (Gbit). Veaparandusega mälu (ECC) korral lisandub moodulil iga 8 kiibi kohta 1 ECC-kiip, nii et kiipide kordsus on 8+1 = 9.
Näiteid:
Mälukiibid monteeritakse mälumooduli kahe viigureaga trükkplaadile. Moodulid korpustes DIMM (Dual-Inline Memory Module) on lauaarvuteile, SO-DIMM (Small Outline Dual Inline Memory Module) ja Micro-DIMM (Micro Dual-Inline Memory Module) sülearvuteile.
Põlvkonnad ja kiibid
Selgitusi tabeli juurde:
Mobiilne DDR
Mobile DDR SDRAM (lühemalt MDDR) on mälutüüp kasutamiseks mobiilsetes (kaasaskantavates) elektroonikaseadmetes,  peamiselt mobiiltelefonides ja tahvelarvutites. Energiatarbe vähendamiseks on alandatud toitepinget ja tehtud muid täiustusi.
Vaata ka
Μνήμη τυχαίας προσπέλασης DRAM
Luuüdi
Luuüdi ehk üdi (ladina keeles medúlla óssium) on enamiku selgroogsete toruluude diafüüside õõsi ja käsnolluse põrgakestevahelisi ruume täitev sidekoeline aine, kus leidub mitmete vererakkude tüvivorme.
Terminoloogia
Luuüdi on kantud kehtivasse inimese tsütoloogia ja histoloogia standardsõnavarasse Terminologia Histologica ja rahvusvahelisse inimese anatoomia standardisse Terminologia Anatomica.
Ülesanded
Luuüdis toimub peamine hematopoees: erütropoees, leukotsütopoees ja osaliselt ka lümfotsütopoees (hiljem küpsevad lümfotsüüdid lümfoidorganites). Kasvamise ajal on ülekaalus aktiivne ehk punane luuüdi (ladina keeles medúlla óssium rúbra), millest 4.–5. eluaastaks on osa muutunud rasvastunud ehk kollaseks luuüdiks (ladina keeles medúlla óssium fláva). Täiskasvanul toimub hematopoees peamiselt lameluude punases luuüdis, näiteks koljuluudes, lülisamba lülides, puusaluudes, abaluudes, rinnakuluus, roietes. Toruluude epifüüsides asendub see aja jooksul mitteaktiivse ehk kollase luuüdiga.
Luuüdi strooma ehk toes koosneb valdavas enamikus kollasest luuüdist.
Histoloogia
Punases luuüdis komplekteeritakse erütrotsüüte, granulotsüüte ja trombotsüüte, mis tuuakse verre arteriaalsete kapillaaride venoosurgete kaudu. Punases luuüdis asuvad osteogeensed rakud komplekteerivad uut luukudet.
Luuüdi rakkude hulka kuuluvad hematopoeetilised tüvirakud. Luuüdi strooma koosneb retikulaarsest sidekoest. Stroomas leidub lisaks retikulaarrakkudele järgmisi rakutüüpe: fibroblaste, makrofaage, adipotsüüte, osteoblaste, osteoklaste, müotsüüte, dendriitrakke ja endoteelirakke.
Mindaugas II
Mindaugas II (sünninimi Wilhelm Karl Florestan Gero Crescentius, teine Urachi hertsog, Württembergi krahv; 3. märts 1864 Monaco – 24. märts 1928 Rapallo; maetud Ludwigsburgi kirikusse) oli 1918. aastal Leedu kuningas.
Ta abiellus Baieri Amaliega (1865–1912). Abielust sündis 9 last, 4 poega ja 5 tütart, kellest kõik peale vanima (tütre) said suureks. Amalie suri viimast last sünnitades. pisi|vasakul|Mindaugas II oma perekonnaga
Nagu tema perele tavaks, astus Wilhelm 1883 sõjaväkke ja jõudis lõpuks kindraliks, juhatades Esimese maailmasõja alguses 1914 26. jalaväerügementi. Kuni 1914. aasta novembrini osales ta rünnakus Prantsusmaale ja Belgiale, kus tema naiseõde Baieri Elisabeth oli kuninganna. 1914. aasta detsembris forsseeris ta oma vägedega Bzura jõe Poolas. 1915. aasta juunist septembrini liikus tema diviis Poola vallutamise käigus Varssavi põhjaosast peaaegu Nemunaseni, edenedes mõne kuuga mitusada kilomeetrit. Sama aasta oktoobrist novembrini osales ta rünnakus Serbiale, liikudes vähem kui kuu ajaga Belgradist Kraljevoni. 1915. aasta detsembrist kuni 1916. aastani sõdis ta läänerindel Ypres'i all. Sellele järgnesid Somme'i lahingud, kus ta kaitses oma vägedega 1916. aasta augustist novembrini Švaabi reduuti (Švaabimaa on osa Württembergist). Need lõppesid Saksamaa lüüasaamisega ja Wilhelmi vägedest hävis. 5. jaanuaril 1917 astus Wilhelm diviisiülema kohalt tagasi. Sõja lõpuni oli Erwin Rommel tema adjutant.
Oma ema kaudu oli Wilhelm Monaco vürsti tiitli pärimisjärjekorras kõrgel kohal. Vürstil Albert I-l oli ainult üks poeg Louis II, kes polnud abielus. Nende järel oligi pärimisjärjekorras Wilhelm. Prantsusmaale ei olnud seevastu vastuvõetav, et Monaco vürstiks saab mees, kes oli maailmasõjas Prantsusmaa vastu vägesid juhtinud. Kuid Louis'l oli kabareelauljatari Marie Juliette Louvet'ga Alžeerias sündinud abieluväline tütar Charlotte. Prantsusmaa survel lapsendas Albert I 1918 20-aastase Charlotte'i ja andis talle perekonnanime Grimaldi. Sel moel muutus Charlotte pärimisõiguslikuks ja kõik Louis' järel Monacot valitsenud vürstid põlvnevad temast, aga Wilhelm Monaco valitsejaks ei saanud.
1913 otsiti äsja iseseisvunud Albaaniale monarhi ja Wilhelm oli riigi põhjaosas võimul olnud katoliiklaste soosik. Kuid lõpuks jäid peale protestandid ja Albaania vürstiks valiti Wilhelm zu Wied, kes hakkas Albaaniat valitsema 1914 ja kukutati veel samal aastal. Ta jäigi Albaania ainsaks vürstiks.
1917 lubati Wilhelm Karlile, et pärast maailmasõja lõppu nimetatakse ta Lotringi hertsogiks. Kuid maailmasõda lõppes Saksamaa kaotusega, Saksamaal puudus Lotringi üle kontroll, siis kuulutati Saksamaal välja vabariik ja aadlitiitlid kaotati.
Leedu riiginõukogu kutsus Wilhelmi 4. juunil 1918 Leedut valitsema ja Wilhelm nõustus. 11. juulil valiti ta Leedu kuningaks Mindaugas II nime all.
Mindaugas valiti Leedu kuningaks mitmel põhjusel:
Mindaugas nõustus alaliselt Leedus elama ja leedu keele selgeks õppima, kuid ei jõudnud ise kunagi Leetu. Ta sai Saksa keisririigi toetusel juriidiliselt võimul olla kuni 2. novembrini 1918, mil Leedu riiginõukogu tühistas oma otsuse Mindaugas kuningaks kutsuda.
Urachi hertsogitele kuuluvas Lichtensteini lossis säilitatakse raamitud kirja paavst Benedictus XV-lt, milles õnnitletakse Wilhelmit Leedu kuningaks valimise puhul.
Zubielki
Zubielki (hispaania keeles Zubielqui) on asula Hispaanias Navarras Allini vallas.
Glow
Glow on Eesti pop-rock vokaal-instrumentaalansambel, mis loodi 2004. aastal.
Ansambel koosneb Marta Piiglist ja Ketlin Hoelist.
Ajalugu
Duo esimene singel oli "Let It Go", kuid rahva seas tõi neile kuulsuse esimene eestikeelne singel "Kui möödud sa". 2004. aastal esines Glow Sky Plusi sünnipäeval. Glow astus üles ka Vanilla Ninja kontserdil lauluväljakul soojendusesinejana. Glow osales Eurolaulu võistlustel 2004. ja 2005. aastal. 2005. aastal saavutati 3. koht.
2006. aastal ilmus Glowi debüütalbum "Higher". 2006. aasta juulis sai Glow kutse esindada Eestit Rootsis Karlshamni muusikafestivalil.
Emaplaat
Emaplaat on elektroonikaseadmetes, eriti arvutites peamine trükkplaat, mis ühendab elektriliselt arvuti komponente ja millel on pistikupesad lisakomponentide ja välisseadmete ühendamiseks.
Sõltuvalt arvuti arhitektuurist võivad arvuti komponendid olla ühendatud emaplaadi pesadesse või joodetud emaplaadile (sellele integreeritud). Komponentidevahelisi elektrilisi ühendusi nimetatakse siinideks.
Pistmike vahendusel ühendatakse emaplaadile keskprotsessor (CPU), graafikaprotsessor, muutmälu moodulid, kõvaketas või pooljuhtketas, arvuti alglaadimise programm (BIOS/UEFI), toiteplokk, laienduskaardid ja lisaseadmed.
Tähtis emaplaadi komponent on keskprotsessorit toetav kiibistik (ingl chipset), mis liidestab CPU graafikakaardi, põhimälu ja välisseadmete siinid. Kiibistik koosneb kahest kiibist, mida nimetatakse põhjasillaks ja lõunasillaks (vastavalt northbridge ja southbridge). Kiibistik määrab teatavas ulatuses emaplaadi omadused ja suutlikkuse.
Tänapäeva arvutites on helikaardi komponendid integreeritud emaplaadile, nii et ei pea arvutiga ühendama eraldi helikaarti. Tekstitöötluseks ja kontorikasutuseks mõeldud lauaarvutites ja enamikus sülearvutites on ka graafikakaart emaplaadil. Suure graafikavõimekuse vajadusel (näiteks arvutimängudeks) kasutatakse eraldi videokaarti. See ühendatakse põhjasillaga läbi kiire PCIe-siini.
pisi|300px|Emaplaadi struktuuriskeem
Protsessoripesad
pisi|Protsessori pesa [[LGA 775]] Keskprotsessori pesa (sokkel) on elektriline komponent, mis kinnitub trükkplaadile ning loob selle teiste komponentidega elektriühenduse. CPU pesal on mitu funktsiooni. Selle füüsiline struktuur hoiab protsessorit ja kannab jahutussüsteemi. Pistikühendused teevad võimalikuks protsessori hõlpsa vahetamise. CPU sokleid kasutatakse lauaarvutites ja serverites, eriti sellistes, mis põhinevad Inteli x86 arhitektuuril. Sülearvutid kasutavad tavaliselt pinnale joodetavaid CPU-sid. CPU sokli tüüp ja emaplaadi kiibistik peavad vastama CPU seeriale ja kiirusele.
Protsessori pesa on tavaliselt asetatud emaplaadi sellesse ossa, mis jääb korpusse asetatuna üles. See hoiab ära teiste arvutiosade ülekuumenemise protsessori tekitatud sooja õhu poolt.
Laienduskaardi pesad
ATX-standardile vastaval emaplaadil on tüüpiliselt üks PCIe 16x pesa videokaardile ja üks või mitu PCIe 1x pesa muudele laienduskaartidele. Vanemate lisaseadmete jaoks võib emaplaadil olla PCI pesasid.
Mõnel emaplaadil on mitu PCIe 16x pesa mitme graafikakaardi ühendamiseks. Nii saab ühendada arvutiga rohkem kuvareid või kasutada mitme kaardi arvutusvõimsust ühise videoväljundi loomiseks. Nvidia kasutab selleks SLI tehnikat ja AMD CrossFire'it.
Muud pesad
Esimesed graafikakaardid käisid ISA või PCI siini pessa, siis asendus see AGP siiniga ning tänapäeva graafikakaardid kasutavad PCIe siini.
Põhimälu pesad võivad olla DDR-, DDR2-, DDR3-, DDR4- mäludele. Mälupesad on tavaliselt värvilise tähisega, et neid oleks lihtsam eristada. Mälupesade kõrval on ka väikesed klambrid, mis mälu emaplaadile paigutamisel klõpsuga kinni lähevad – need hoiavad mälu tugevasti paigas.
Enamikul emaplaatidel on vähemalt neli USB-pesa tagapaneelil (hiire, klaviatuuri ja muude välisseadmete jaoks) ja kaks lisaühendust plaadil endal (esipaneeli USB-pesade jaoks). Samuti on emaplaadil Etherneti pesa, ühendamaks arvuti võrku või ruuteri külge. PS/2-pesad hiire ja klaviatuuri ühendamiseks on tänapäeva arvutitest kadunud.
Emaplaadi tagapaneelil on ka pesad kõlarite ja mikrofoni ühendamiseks. Lisaks võivad tagapaneelil asuda paralleelport ja jadaport. Juhul kui protsessoril on sisseehitatud graafikaprotsessor, siis on tagapaneelil videoväljundid, nt VGA, DVI, HDMI või DisplayPort.
pisi|500px|ATX-emaplaat ([[kiibistik ASUS X58)]]
Peamised komponendid ATX-emaplaadil
1 – keskprotsessori pesa (sokkel), tüüp LGA (kontakttikud on pesa küljes) 2 ja 3 – kiibistik: lõunasild 2 on jahutussüsteemi toru kaudu ühendatud põhjasilla 3 radiaatoriga 4 – põhimälu DDR3-moodulite pesad 5 – PCI-pesad laienduskaartidele 6 – PCIe-pesad; sinine (paremal) graafikakaardile 7 – silluspistmik 8 – pesa esiküljeühendusteks 9 – 24 kontaktiga ATX-pesa toiteploki ühendamiseks 10 – keskprotsessori toitepesa 11 – välisühenduste pesad 12 – USB-pesad 13 – audioühenduste sisend-väljundpesad 14 – SATA-liides kõvaketta ja CD/DVD-draivi ühendamiseks 15 – IDE-liides, samuti kõvaketta ja CD/DVD-draivi jaoks 16 – pesa flopiseadme ühendamiseks
Integreeritud lisaseadmed
Integreeritud lisavõimalustega emaplaadid on eriti populaarsed väiksemõõtmelistes ja odavates arvutites.
Näiteks ECS RS485M-M, tüüpiline suhteliselt odav emaplaat AMD-protsessoriga arvutitele, omab järgmisi integreeritud lisaseadmeid:
Temperatuur ja töökindlus
Emaplaadid on enamasti õhkjahutusega (jahutamiseks kasutatakse jahutusradiaatoreid). Kui emaplaati pole nõuetekohaselt jahutatud, võib see põhjustada arvuti kinnijooksmise. Passiivne jahutus või siis üksiku ventilaatori paigaldamine toiteplokile oli arvuti keskprotsessori jaoks piisav kuni 1990. aastate lõpuni. Hiljem on enamik protsessoreid vajanud eraldi ventilaatoreid, sest arvutite voolutarve ja taktsagedus on kasvanud. Uuematel emaplaatidel on temperatuuriandurid, mis mõõdavad protsessori ja emaplaadi temperatuuri ning mille abil saab BIOS või operatsioonisüsteem seadistada ventilaatorite tööd. Paljudel suure jõudlusega arvutitel on ventilaatorite asemel kasutuses vesijahutus.
Mõned miniarvutid on projekteeritud nii, et nad võtaksid vähe voolu ja oleksid vaiksed, sellepärast ei ole neile paigaldatud ka eraldi ventilaatoreid. Selline lahendus vajab väikese voolutarbega protsessorit, SSD-ketast ning väga hoolikat emaplaadi ja selle komponentide paigutust.
pisi|400px|Erineva kujuteguriga emaplaatide suuruste võrdlus
Kujutegur
Emaplaate toodetakse mitmes suuruses. Emaplaatide mõõtmed ja kuju on kindlaks määratud kujuteguri standarditega. Emaplaadi suurus määrab ühtlasi arvuti korpuse mõõtmed.
Lauaarvutite populaarseim kujutegur on pikka aega olnud ATX (Advanced Technology Extended).
Sülearvutid kasutavad väikseid kõrgintegreeritud emaplaate. See on üks põhjustest, miks sülearvuteid on raske täiustada ja kallis parandada. Tihti nõuab sülearvuti ühe komponendi rike terve emaplaadi väljavahetamist, mis on tavaliselt paljude integreeritud komponentide tõttu kallim kui lauaarvuti emaplaat.
Ajaloost
1980. aastate lõpul ja 1990. aastatel muutus majanduslikult tasuvamaks paigutada palju väliseid funktsioone emaplaadile. Emaplaadid hakkasid sisaldama üksikuid mikrokiipe, mis toetasid väikese kiirusega välisseadmeid: klaviatuuri, hiirt, flopiseadet, jada- ja paralleelliideseid. 1990. aastate lõpust toetasid paljud personaalarvutid mitmeid heli-, video-, salvestus- ja võrgundusfunktsioone, vajamata eraldi laienduskaarte. Tippklassi süsteemid 3D-mängimiseks ja arvutigraafikaks säilitasid tüüpiliselt ainult videokaardi eraldi komponendina.
Varased teerajajad emaplaatide valmistamises olid Michronics, Mylex, AMI, DTK, Hauppauge, Orchid Technology, Elitegroup, DFI ja mitmed Taiwani tootjad.
Tuntumad emaplaaditootjad on Asus, Intel, Gigabyte, MSI, Biostar ja DFI.
Riisipere mõis
Riisipere mõis ehk Uue-Riisipere mõis oli mõis Harjumaal Nissi kihelkonnas, tänapäeva Vilumäe küla lähedal Saue vallas Harju maakonnas.
Praegu jääb mõis Harju maakonna Saue valla territooriumile.
pisi|250px|Mõisa peahoone 1840. aastal pisi|250px|Mõisa peahoone 2011. aastal
Ajalugu
Esimest korda on Riisiperes mõisa mainitud 1394. aastal (saksa keeles Riesenberg). 19. sajandi algusaastateni oli mõisa keskus hilisemas Vana-Riisipere mõisas.
Peter Gustav von Stackelbergi pärija oli tema lesk Magdalena Christine Auguste von Stackelberg (sünd Ungern-Sternberg), kes loobus Vana- ja Uue-Riisipere mõisatest Karl Otto von Stackelbergi kasuks. Ainult Putkaste jättis endale. Karl Otto von Stackelbergi surma järel (1865) omandas mõisa Karl Otto Konstantin von Ungern-Sternberg ja tema järel Friedrich Karl Otto Adam von Stackelberg.
Mõisahooned
1821. aastal valmis mõisa peahoone. See on väga hea näide Eesti kõrgklassitsismist nii sise- kui ka väliskujunduse poolest. Endise tiigi vastas asub kuue sambaga astmikfrontoon, mida on rikkalikult kaunistatud.
1919. aastal võõrandati mõis Karl Otto von Stackelbergilt. Von Stackelbergide aadliperekonnale jäi Vana-Riisipere.
Pärast seda seisis peahoone kasutuseta ja lagunes. 1990. aastate lõpus läks hoone eravaldusse, praegu restaureerimisel. 1999. aastal ostsid Riisipere mõisa 250 000 krooni eest Ave Rusi, Aavo Leetsalu, Pille Nightingale ja James Nicholas Benjamin Nightingale ning Ostu-müügilepinguga ja pandilepinguga võtsid ostjad kohustuse kolme aasta jooksul remontida, vajadusel välja vahetada hoone katuse, välisuksed ja aknad, ning alustada alates 1999. aasta sügisest hoone kütmist tavapärasel kütteperioodil. Kohustuste mitte täitmise eest määratud leppetrahv summas 750 000 tasuti endise poksija Jevgeni Kolesnikovi Bankend Group OÜ poolt, mis sai nõnda ühtlasi Riisipere mõisa uueks omanikuks. 2015. aastal ostis Riisipere mõisa aga aknaid, uksi ja seinaelemente tootva Plasto ASi juhataja Valeri Pärs.
Ülejäänud mõisakompleksist on muinsuskaitse all veel Riisipere mõisa kelder (XIX sajandist, avariilises seisus), paekivist, osalt ka tellistest Riisipere mõisa abihoone (XIX sajandist, rahuldavas seisus), Riisipere mõisa tall-tõllakuur (XIX sajandi algus, 1920. aastatel põhjalikult ümber ehitatud), Riisipere mõisa töökoda (1841–1917, rahuldavas seisus), Riisipere mõisa ait-kuivati (1841–1917, avariilises seisukorras), Riisipere mõisa palmimaja (XIX sajandi teine pool, rahuldavas seisus).
Eesti kaitseminister
Kaitseminister on Vabariigi Valitsuse liige, kes juhib Kaitseministeeriumi ning vastutab riigikaitse korraldamise eest Eesti Vabariigis.
Ministri nimetab ametisse ja vabastab ametist Vabariigi President peaministri ettepanekul. Minister astub ametisse ametivande andmisega Riigikogu ees. Alates 18. juulist 2022 on Eesti kaitseminister Hanno Pevkur.
Ajalugu
Aastatel 1918–1929 ja 1937–1940 nimetati Eesti riigikaitse eest vastutavat ministrit sõjaministriks.
Eesti sõjaministrid 1918–1929
Parteid{{Legend|#1B4D3E|Eesti Maarahva Liit / Põllumeeste Kogud}}{{Legend|#FF7F7F|Eesti Tööerakond}}{{Legend|#FFA500|Kristlik Rahvaerakond}}
Eesti kaitseministrid 1929–1937
Parteid{{Legend|#FF7F7F|Eesti Tööerakond}}{{Legend|#AEE8A8|Eesti Rahvaerakond}}{{Legend|#398737|Asunike Koondis}}
Eesti kaitseministrid alates 1992. aastast
Parteid{{Legend|#FFE200|Eesti Reformierakond}}{{Legend|#007557|Eesti Keskerakond}}{{Legend|#E10600|Eesti Sotsiaaldemokraatlik Erakond}}{{Legend|#009CE2|Isamaa ja Res Publica Liit / Isamaa Erakond}}{{Legend|#F0953A|Eesti Koonderakond}}{{Legend|#014F9A|Isamaaliit}}{{Legend|#0000FF|Eesti Rahvusliku Sõltumatuse Partei}}
Joey Dunlop
pisi|Joey Dunlop (1992) pisi|Joey Dunlopi skulptuur [[Mani saarel, avatud 2002]] Joey Dunlop (kodanikunimega William Joseph Dunlop, 25. veebruar 1952 Ballymoney, Antrimi krahvkond, Põhja-Iirimaa – 2. juuli 2000 Tallinn) oli Põhja-Iirimaa mootorrattur, mitmekordne maailmameister ringrajasõidus.
Dunlop tuli aastail 1982–1986 viis korda järjest maailmameistriks Vormel TT sarjas. Ta on läbi aegade ainus, kes on viis korda Vormel TT maailmameistriks tulnud. Kõik tema maailmameistritiitlid tulid kõige võimsamas masinaklassis (neljataktiliste 600–1000 cm³ ja kahetaktiliste 300–500 cm³ mootoritega).
Dunlop võitis Mani saarel peetava Isle of Man TT sõidu kõikides klassides kokku 26 korda, mis on kõikide aegade rekord (teine koht 2009. aasta seisuga on 15 korda). Kolmel aastal (1985, 1988 ja 2000) võitis ta kolmes masinaklassis.
Oma kodukohas peetava Ulster Grand Prix võitis Dunlop 24 korda.
Dunlop jäi apoliitiliseks ja mittereligioosseks, mistõttu teda austasid nii katoliiklased kui ka protestandid.
Väga ebausklikuna kandis ta igal võistlusel punast särki ja kollast kiivrit.
Väljaanne Motorcycle News valis 2005 Dunlopi kõigi aegade paremuselt viiendaks mootorrattasportlaseks.
Sportlike saavutuste eest sai Dunlop 1986 Briti Impeeriumi ordeni (MBE) ja heategevuse organiseerimise eest 1996 selle ordeni kõrgema järgu (OBE). Heategevus seisnes riiete ja toidu viimises Rumeenia ja Bosnia lastekodudele. Humanitaarabi viis ta sageli ise enne võistlushooaja algust oma kaubikuga kohale, üritamata saada sellele avalikkuse tähelepanu.
Dunlop oli abielus oma lapsepõlvesõbra Lindaga. Neil oli viis last: Julie, Donna, Gary, Richard ja Joanne. Kõik lapsed töötavad endiselt Ballymoneys Joey baaris, kus on kaks superbike ' i laest alla riputatud.
Ka tema noorem vend Robert oli mootorrattur, kes aastal 2008 samuti võistlustel hukkus.
4. juulil 2006 nimetas Ulsteri Ülikool Joey ja Robert Dunlopi oma audoktoriteks. Joey eest võttis autasu vastu tema poeg Gary.
Hukkumine
pisi|Mälestuskivi Joey Dunlopi auks Rummu teel Pirita-Kose-Kloostrimetsa ringiraja ääres Joey Dunlop hukkus 2000. aastal Tallinnas Kalevi suursõidul, kihutades Pirita-Kose-Kloostrimetsa ringraja märjal ja libedal teel viimases kurvis vastu puud, mille tagajärjel ka kohe hukkus. Ta oli kolmandal positsioonil 125 cm³ masinaklassis, juhtisid Hanno Velt ja Lembit Teesalu. Võimalik, et tahtis oma positsiooni parandada ja eksis. Tee oli selles kurvis katki, vaevalt meister muidu oleks eksinud. Veerand tundi varem oli Dunlop võitnud superbike 'de sõidu. Teise stardi eel hakkas vihma sadama, siis olid mootorratastel all vihmarehvid. Kogenud võidusõitjana vahetas Dunlop oma „võrrile“ ette vihmarehvi, taha aga mitte. See otsus võiski talle saatuslikuks saada. Võidukihutamise teisel ringil tugevnes vihmasadu ning Kose kurvist stardisirgele kihutades kaotas tema kiire ja kerge Honda üle raja voolavas vees kontakti teega ja sõitis rajalt välja.
Dunlop paiskus vastu raja ääres kasvavaid männipuid ja motolegendi surm oli silmapilkne. Punane Honda mootorratas murdus vastu puid lennates pooleks
Eesti valitsuse veebisait avaldas selsamal päeval Dunlopile austust. Iirimaal saatis Dunlopit viimasele teekonnale 50 000 leinajat üle Briti saarte. Põhja-Iiri televisioon tegi matustest otseülekande. Matusetalitus toimus Garryduffi presbüteri kirikus ja selle kiriku aeda on Dunlop ka maetud.
Aasta hiljem avati Kalevi 40. suursõidu eel Pirita-Kose-Kloostrimetsa ringraja viimases kurvis Dunlopi mälestuskivi. .
Automaatika
Automaatika all võib mõista ka automaatreguleerimist või -juhtimist, mille puhul juhtimissüsteemide abil juhitakse masinaid, teostatakse tehastes erinevaid protsesse, suunatakse või stabiliseeritakse laevu ja lennukeid ning seda kõike inimeste sekkumiseta. Automaatika kasutamise suurimaks eeliseks on tööjõu, energia ja materjalide säästlikkus, samuti kõrgem töökvaliteet ja täpsus. Automaatika ja automaatjuhtimine vähendavad inimese osalust masinate, tehaste, katelde, keemiliste reaktorite, telefonivõrkude, laevade, õhusõidukite jt tehniliste protsesside reguleerimiselsel ja juhtimisel. Automaatkas kasutatakse erinevaid automaatjuhtimis- ja automaatreguleerimissüsteeme. Mõned protsessid on täielikult automatiseeritud.
Automaatikasüsteemide töö rajaneb süsteemi kuuluvate seadmete ja süsteemiosade seisundit kirjeldaval informatsioonil, mida edastatakse elektriliste, pneumaatiliste, hüdrauliliste, optiliste jm signaalide abil. Tagasisidestatuna saavad need süsteemid protsesse mõjutada.
Signaalid juhitavast keskkonnast saadakse mitmesugustelt anduritelt (sensoritelt). Suurtele kaugustele kantakse kontroll- ja juhtimisinformatsiooni üle andmeedastuse ja telemehaanika seadmetega. Suurimat kasu saame automaatikast sellega, et see säästab tööjõudu. Kuid seda kasutatakse ka selleks, et säästa energiat ja materjale ning parandada töö kvaliteeti, usaldusväärsust ja täpsust.
Mõiste "automaatika" (inglise keeles automation) ei olnud laialdaselt kasutusel enne 1947. aastat, kui General Motors lõi automaatikaosakonna. Sel ajal tegi tööstus läbi kiire arengu ja tekkis nõudlus tagasisidestatud regulaatorite (kontrollerite) järele. Need võeti kasutusele 1930. aastatel.
Automaatjuhtimissüsteemid võivad olla mehaanilised, hüdraulilised, pneumaatilised või elektrilised. Juhtimist teostab mingit tüüpi regulaator või arvuti. Tööstusautomaatika puhul on tavaliselt need süsteemid kombineeritud. Keerulised ettevõtted ja masinad, nagu tänapäeva tehased, lennukid ja laevad kasutavad tavaliselt kõiki liiki juhtimissüsteeme.
Automaatika liigitus
Automaatika põhiharud on Automaatika kitsamad harud on
Diskreetne juhtimine (START/STOPP)
Üks lihtsamaid automaatjuhtimisi on START/STOPP-juhtimine (positsioonreguleerimine). Näiteks jahutusventilaatori mootori käivitamine ja seiskamine. Kui ruumi temperatuur tõuseb üle lubatud piiri, siis automaatika lülitab jahutusventilaatori mootori tööle. Pärast ruumide jahtumist, kui temperatuur langeb soovitud tasemele, lülitatakse ventilaator taas seisma.
Jadajuhtimise ahelad on need, kus on programmeeritud kindlat järjekorda täitvad diskreetsed toimingud. Näiteks lifti juhtimissüsteem on jadajuhtimissüsteem, kus ühele toimingule järgneb teine diskreetne sündmus.
Pidevjuhtimine
Pidevatoimelise juhtimise puhul mõõdetakse anduriga pidevalt huvipakkuvat objekti parameetrit ja vastavalt saadud mõõtmistulemusele, täpsemalt, selle erinevusele etteandesuurusest toimub objekti juhtimine selle kontrollitava sisendi kaudu. Näiteks laevadel olev stabiliseerimissüsteem, mis jälgib laeva küljesuunalise kalde nurka maakera raskuskeskme suuna (vertikaalsihi) suhtes. Vastavalt saadud tulemustele (kõrvalekaldele vertikaalsuunast) pumbatakse pallastipaakides olevat vett ümber paremasse või vasakusse pardasse. See võimaldab vähendada laeva iseeneslikku kreeni vajumist ja teatud tingimuste täidetuse korral ka laeva liigset kõikumist.
Pidevjuhtimise hea näide on ka analoogelektroonika valdkonda kuuluv negatiivse tagasisidega haaratud operatsioonvõimendi.
Süsteem võib koguda andmeid mitmelt andurilt korraga ja vastavalt saadud tulemustele teha erinevaid toiminguid.
Avatud ja suletud juhtimisahelad
Ahelaid, mis mõõdavad ja kontrollivad ühte muutujat nimetatakse juhtahelaiks.
Selliseid ahelaid, kus juhitavalt objektilt kogutud andmeid ei töödelda ja tagasi juhtimisahelasse (regulaatorisse või kontrollerisse) ei saadeta, nimetatakse avatud ahelateks, vastavaid automaatikasüsteeme aga otsesidega süsteemideks. See ei tähenda, et juhtimisahelas mõõdetud andmeid üldse ei kasutata.
Juhtimisahelaid, mis võrdlevad mõõdetud parameetrite väärtusi etteandesuuruste väärtustega, korrigeerivad võrdluse tulemusi ja saadavad edasi süsteemi, nimetatakse suletud (tagasisidestatud) süsteemi juhtimisahelateks. Juhttoime moodustamise põhiliseks tehteks on lahutustehe - etteandesuuruse väärtusest lahutatakse tagasisidesuuruse väärtus.
Juhttoime moodustatakse juhtimisahelates harilikult regulaatori (kontrolleri) abil.
Jada- ja loogikajuhtimine või ühtne juhtimissüsteem
Esimeses juhtimissüsteemis kasutatakse kas jada- või loogikaahelat. Mõlemad täidavad erinevaid tegevusi sõltudes mitmetest süsteemi osadest. Näiteks reguleeritav, kuid muidu kindla järjestusega töötav murukastmise süsteem.
Ühtses juhtimissüsteemis on kasutusel erinevad jada- ja loogikakontrolli osad. Sellise süsteemi näiteks on lift, mis kasutab loogikal põhinevat süsteemi ja vastab kasutaja esitatud toimingu tingimustele. Kui kasutaja vajutab mingi korruse nuppu, siis süsteem juhib sellest sõltuvalt, kas lift asetseb kasutajast kõrgemal või madalamal, kas lift sõidab või seisab, kas liftil on uks suletud või avatud ja muudest tingimustest.
Varem kasutati jadajuhtimist, mis põhines releeloogikal, kus kasutati kontaktidega elektromagnetilisi releesid. Kontaktid said olla kas avatud või suletud seisundis. Releesid hakati kasutama telegraafivõrkudes enne kui need levisid tööstuslikele seadmetele. Hiljem levisid releed tehastesse, kus neid kasutati mootorite käivitamiseks ja seiskamiseks või elektromagneti (solenoidi) abil klappide avamiseks ja sulgemiseks. Kasutades releejuhtimist saab arendada välja jadajuhtimise ahela, kus ühe relee rakendumisel rakendatakse järgmised releed ja sündmuste ahel. Keerukamad süsteemid on näiteks värava riivi süsteem, kus värava avamismootoreit ei saa käivitada enne, kui värava riiv on avatud. Sulgemisel oodatakse ära värava sulgemine ja seejärel lukustub riiv.
Tyrrell Racing
thumb|Rooli keeramas [[Jody Scheckter]]
Tyrrell (Tyrrell Racing Organisation) oli aastatel 1968–1998 Vormel 1 sarjas osalenud meeskond. Aastatel 1968 ja 1969 sõitis meeskond Matra autodega ja alates 1970. aastast osales iseseisva konstruktorina.
Meeskonna asutas Ken Tyrrell. Peakorter asus Suurbritannias.
Tyrrelli meeskonna eest võisteldes on etapivõite saanud Jackie Stewart, Jody Scheckter ja Michele Alboreto.
Edukaim hooaeg oli 1971, kui võideti nii pilootide kui ka konstruktorite karikas.
1999. aasta hooajast muudeti meeskond BAR meeskonnaks.