cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tamme (Tänassilma)
Tamme külas asus Kalmetu algkool, hiljem Kalmetu 8-klassiline kool (nüüd Kalmetu Põhikool), Tänassilma kirik ja Tänassilma kalmistu.
Seljametsa külanõukogu
Seljametsa külanõukogu oli külanõukogu Eesti NSV-s aastatel 1945–1954.
Seoses maakondade ja valdade likvideerimise ning maarajoonide moodustamisega arvati Seljametsa külanõukogu 1950 septembris Pärnu rajooni koosseisu.
Seljametsa külanõukogu likvideeriti 1954 juunis, selle territoorium liideti Paikuse külanõukoguga.
Arthur Vierendeel
Arthur Vierendeel (10. aprill 1852 Leuven – 8. november 1940 Uccle) oli Belgia ehitusinsener ja ülikooli õppejõud, Vierendeeli sõrestiku leiutaja.
Ta sai magistrikraadi 1874. aastal ehituse ja mäenduse alal Leuveni katoliiklikus ülikoolis. Töötas insenerina La Louvière'is paiknevas metallitoodete firmas Nicaise et Delcuve. 1889. aastal valiti ta Leuveni katoliikliku ülikooli ehituskonstruktsioonide ja tugevusõpetuse professoriks (emiriteerus 1936. aastal).
Vierendeeli sillad
1895. aastal leiutas ta sõrestiku tüübi, millel puudusid diagonaalsed jäigastavad elemendid. Hiljem nimetati see tüüp tema järgi Vierendeeli sõrestikuks. Vierendeeli leiutatud tarindus leidis rakendust Belgias, sealhulgas Belgia raudtee-ehituses (sillaehituses).
Vürstkond
Vürstkond või vürstiriik võib olla kas monarhiline feodatuur või suveräänne riik, mida juhib või valitseb vürsti ja/või vürstinna tiitliga valitsev monarh või mõne muu tiitliga monarh, mida peetakse mõiste vürst üldise tähenduse alla kuuluvaks.
Arthur Vierendeel
Vierendeeli sillad
1897. aastal maailmanäitusel Brüsselis ehitas ta oma kulul 31,5-meetrise avaga silla.
Kevade tänav (Viljandi)
Kevade tänav on tänav Viljandi linnas.
Vürstkond
Terminoloogia
Üldtunnustatud säilinud suveräänsed vürstiriigid on Liechtenstein, Monaco ja kaasvürstiriik Andorra. Vürstiriikidena kujundatud kuninglike algupärandite hulka kuulub Astuuria (Hispaania). Walesi vürstkond eksisteeris Walesi põhja- ja läänealadel 13.–16. sajandil; 1536. aasta Walesi seadus, millega Wales seaduslikult Inglismaa koosseisu inkorporeeriti, eemaldas erinevuse nende alade ja Walesi margi vahel, kuid kogu Walesi hõlmavat vürstiriiki ei loodud. Sellest ajast alates on Walesi printsi tiitlit traditsiooniliselt antud Ühendkuningriigi valitseva monarhi troonipärijale, kuid see ei anna Walesi valitsemiseks kohustusi. Kataloonia vürstkond eksisteeris Hispaania kirdealadel 14.–18. sajandini kui mõiste katalaani õukondade valitsetud territooriumitest, kuni Habsburgide lüüasaamiseni Hispaania pärilussõjas, kui need institutsioonid kaotati nende toetuse tõttu Habsburgist nõudlejale. Astuuria vürstkond on Astuuria autonoomse kogukonna ametlik nimi.
Arthur Vierendeel
Vierendeeli sillad
Esimene sild, mis tema projekti järgi ehitati, oli 1902. aastal Avelgemi rajatud sild üle Schelde jõe.
Kevade tänav (Viljandi)
Tänava pikkus on 862 m.
Saint-Sulpice (Vaud)
Saint-Sulpice on vald Šveitsis Vaud' kantonis.
Vürstkond
Terminoloogia
Mõistet vürstkond kasutatakse mõnikord ka üldiselt mistahes väikese monarhia kohta, eriti väikeste suveräänsete riikide puhul, mida valitseb kuningast madalama auastmega monarh, näiteks vürst, nagu Liechtensteinis, või suurhertsog. Suveräänset hertsogkonda praegu ei eksisteeri, kuid Luksemburg on säilinud näide suveräänsest suurhertsogkonnast. Ajalooliselt on olnud suveräänseid vürstiriike paljude valitsejatiitlitega, nagu krahvkond, markkrahvkond ja isegi isandkond, eriti Saksa-Rooma riigis.
Saint-Sulpice (Vaud)
Vald paikneb Genfi järve ääres Lausanne'i linna lääneservas.
Vürstkond
Areng
Ehkki vürstiriigid eksisteerisid antiikajal, isegi enne Rooma riigi kõrghetki, kujunes täna tuntud vürstiriik keskajal aastatel 750–1450, kui feodalism oli peamine majanduslik ja sotsiaalne süsteem suures osas Euroopas. Feodalism suurendas kohalike vürstide võimu kuninga maal. Kuna vürstid said aja jooksul aina rohkem võimu, vähenes kuninga autoriteet paljudes kohtades. See tõi kaasa poliitilise killustumise, kuna kuninga maad jagati miniriikideks, mida valitsesid vürstid ja hertsogid, kellel oli oma väikeste territooriumite üle absoluutne võim. See oli väga levinud Euroopas ja eriti Saksa-Rooma riigis.
Hiliskeskajal (1200–1500) olid vürstkonnad sageli üksteisega sõjas, kui kuningakojad kinnitasid suveräänsust väiksemate vürstiriikide üle. Need sõjad põhjustasid suurt ebastabiilsust ja majandused hävinesid. Buboonkatku episoodid vähendasid ka vürstiriikide võimet iseseisvalt ellu jääda. Lõpuks suurendas põllumajanduse areng ning uute kaubanduslike kaupade ja teenuste arendamine vürstiriikide vahelist kaubandust. Paljud neist riikidest said jõukaks, laiendasid oma territooriume ja parandasid kodanikele pakutavaid teenuseid. Vürstid ja hertsogid arendasid oma maid, rajasid uusi sadamaid ja privilegeerisid suuri õitsvaid linnu. Mõned kasutasid oma uut rikkust paleede ja muude praegu suveräänsete riikidega seotud institutsioonide ehitamiseks.
Saint-Sulpice (Vaud)
Valla läänepiiriks on Genfi järve suubuv Venoge'i jõgi.
Fürstenfeld
Fürstenfeld ([ˈfʏʁstn̩fɛlt]; ungari: Fölöstöm) on linn (Stadt) Kagu-Austrias Steiermargi liidumaal, Ungari piiri lähedal.
Vürstkond
Konsolideerimine
Kui mõned vürstiriigid õitsesid oma iseseisvuses, neelasid tugevamad kuningakojad vähemedukad riigid alla. Euroopa nägi väikeste vürstiriikide konsolideerumist suuremateks kuningriikideks ja keisririikideks. Inglismaal oli see juhtunud juba esimesel aastatuhandel ning see suundumus viis hiljem selliste riikide loomiseni nagu Prantsusmaa, Portugal ja Hispaania. Medici perekond korraldas Itaalias renessansiajal veel ühe konsolideerimise vormi. Firenzest pärit pangandusperekond Medici võttis kontrolli Itaalia eri piirkondade valitsuste üle ja haaras isegi paavstiameti. Seejärel määrasid nad pereliikmeid vürstideks ja tagasid neile kaitse. Preisimaa laienes hiljem ka paljude teiste riikide territooriumide omandamisega.
Siimusti külanõukogu
Siimusti külanõukogu oli külanõukogu Jõgeva rajoonis. Külanõukogu eksisteeris 1945–1954 ja seejärel liideti see Jõgeva külanõukoguga.
Saint-Sulpice (Vaud)
Valla pindala on 1,85 km2. Vallas elab ligikaudu 4500 inimest.
Vürstkond
Konsolideerimine
17.–19. sajandil, eriti Saksa-Rooma riigis, toimus aga ka vastupidine: erinevatel põhjustel toimunud maa võõrandamise tulemusena tekkis palju uusi väikeseid suveräänseid riike.
Märkimisväärsed vürstiriigid eksisteerisid kuni 20. sajandi alguseni Saksamaa ja Itaalia eri piirkondades.
Fürstenfeld
pisi|tühi|Grazi värav, osa endistest linnakindlustustest
See oli samanimelise ringkonna keskus 2012. aasta lõpuni, mil viimane ühendati Hartbergiga, et moodustada Hartberg-Fürstenfeldi ringkond.
Vürstkond
Rahvuslus
Rahvuslus, usk, et rahvusriik on parim vahend rahva püüdluste elluviimiseks, sai populaarseks 19. sajandi lõpus. Rahvusluse tunnuseks on identiteet suurema piirkonnaga, näiteks ühist keelt ja kultuuri jagava piirkonnaga. Selle arenguga langesid vürstiriigid soosingust välja. Kompromissina ühinesid paljud vürstiriigid naaberregioonidega ja võtsid kasutusele põhiseaduslikud valitsusvormid, kus monarh toimis pelgalt nimeliselt, samal ajal kui haldus jäeti valitud parlamentide kätte. 19. ja 20. sajandi suundumus oli monarhia eri vormide kaotamine ja vabariiklike valitsuste loomine, mida juhivad rahva valitud presidendid.
Fürstenfeld
Fürstenfeld asutati 1170. aasta paiku kindlusena ja sai linnaõiguse 1215. aastal. Tänapäeval on see tuntud oma koolide, keskmise suurusega tööstuse ja läheduse poolest mitme spaaga (Bad Loipersdorf, Bad Blumau, Stegersbach).
Vürstkond
Kirikuvürstiriigid
Mitu vürstkonda, kus suguvõsaline pärimine oli asendatud järglusega usulises ametis, eksisteeris katoliku kirikus, mis igal juhul koosnes feodaalrežiimist (sageli endisest ilmalikust vürstkonnast laiemas tähenduses), mida ex officio – mis on pärilikule pärimisele lähim võimalik vaste – juhtis kirikuvürst, kujundatud täpsemalt vastavalt tema kiriklikule auastmele, nagu vürst-piiskop, vürst-abt või, eriti ristisõdijate riigi vormis, suurmeister.
Mõned neist juhtudest olid pelgalt religioossed ametid, millel polnud suveräänset võimu ühegi territooriumi üle, samas kui teised, nagu Salzburg ja Durham, jagasid mõningaid ilmalike vürstide tunnuseid.
Fürstenfeld
Ajalugu
Esimesi inimjälgi Fürstenfeldi piirkonnas on seostatud neoliitikumiga. Urniväljade kultuuri arheoloogilisi leide on arvukalt ning ka roomlased leidsid tee nende Pannoonia provintsiga piirnevasse hilisemasse Noricumi provintsi. Alates 6. sajandist levisid Pannoonia piirkonda slaavlased ja 8. sajandil järgnesid neile Baieri asunikud.
Vürstkond
Aasia
Koloniaalkontekstis kasutati vürstiriikide mõistet, eriti nende kohta, mis sattusid Euroopa koloniseeriva võimu alla: näiteks Briti Indias ja naaberriikides või nendega seotud (näiteks Araabia) vürstiriikides valitsesid monarhid, keda britid kutsusid vürstideks, olenemata kohalikest tiitlitest, mis võisid põlisrahvaste kultuurides olla samaväärsed kuningliku või isegi keiserliku auastmega.
Muud
Vürstiriigid on eksisteerinud ka iidsetes ja tänapäevastes Aafrika, Kolumbuse-eelse Ameerika ja Okeaania tsivilisatsioonides.
Mikrorahvuslikud vürstiriigid
Mitmed mikroriigid, millel de facto on vähe suveräänse riigi tunnuseid ja mis ei ole sellisena tunnustatud, pretendeerivad rohkem või vähem tõsiselt suveräänsete vürstkondade staatusele. Näited on Sealand, endine sõjaline kindlus Põhjameres; Seborga, rahvusvaheliselt peetud väikelinnaks Itaalias; ning Hutt Riveri ja Wy vürstkonnad Mosmanis, rahvusvaheliselt peetakse Austraalias olevaks.
Varju tänav (täpsustus)
Varju tänav on tänava nimi mitmes Eesti asulas:
Naan Põld
Naan Põld (kodanikunimega Nathan Benjamin Põld; 19. oktoober 1921 Kose – 27. jaanuar 1998 Hamburg) oli eesti laulja (tenor) ja laulupedagoog.
Naan Põllu lauluõpingud algasid 1940. aastal Tallinna Konservatooriumis Helmi Betlemi ja Arno Niitovi juures. Sõjakeerises põgenes ta Saksamaale. Muusikaõpingud jätkas aastatel 1946–1952 Detmoldis Loode-Saksa muusikaakadeemias, kus õppis tuntud laulupedagoogi professor Frederick Husleri käe all , kelle mõjul sai temast eelkõige kontserdi-oratooriumilaulja. Akadeemia lõpetas ta diplomi ja aurahaga.
Tema arvukate (ligi sada) õpilaste hulka kuuluvad Christina Hagen, Wolfgang Schöne, Bernd Weikl, Jan-Hendrik Rootering ja teised. Suurim rahvusvaheline tunnustus tuli Bachi passioonide, Mozarti ja Verdi reekviemi, Haydni oratooriumide ning Händeli ooperite solistina. Ainuüksi Evangelistina Bachi "Matteuse passioonis" esines ta 210 korral mitmel pool maailmas. Väga palju esitas ta ka eesti laululoomingu paremikku. Tema repertuaari kuulusid Eduard Tubina, Mart Saare, Tuudur Vettiku, Eduard Oja, Riho Pätsi ja Alfred Karindi laulud.
Mälestuse jääduvustamine
2006. aastal asutati Eesti Rahvuskultuuri Fondi juurde Estonia Seltsi allfond, mille eesmärk on toetada noori artiste. Fond toetab Naan Põllu stipendiumiga Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia laulueriala üliõpilasi eesti heliloojate vokaalteoste esitamise eest, Klaudia Maldutise stipendiumiga Rahvusooper Estonia baleriine, Tiit Kuusiku stipendiumiga Rahvusooper Estonia noori lauljaid ja alates 2018. aastast Helmi Puuri stipendiumiga Tallinna Balletikooli andekaid õpilasi.
Isiklikku
Tema isa Harald Põld oli Kose koguduse õpetaja, vend Eerik Põld oli kunstiajaloolane, vend Hillar Põld oli kirikuõpetaja ja kirikuajaloo õppejõud.
Arkadiusz Milik
pisi|Arkadiusz Milik (2016) pisi|Milik 2013. aastal Poola koondises Arkadiusz Krystian Milik (sündinud 28. veebruaril 1994 Tychys) on Poola jalgpallur, kes mängib Itaalia kõrgliigaklubis Torino Juventus ja Poola jalgpallikoondises ründajana.
Ta alustas karjääri Poola kolmanda liiga klubis Rozwój Katowice. 2011. aastal liitus ta Poola kõrgliiga klubiga Zabrze Górnik. Esimesel hooajal lõi ta klubi meeskonnas Poola kõrgliigas neli ja teise hooaja esimese poolega juba seitse väravat.
2016. aasta augustis liitus ta Itaalia kõrgliiga klubiga Napoli. Üleminekusumma oli 35 miljoni eurot. Klubidebüüdi tegi ta 27. augustil mängus Milani vastu ja lõi kohe kaks väravat. Nii sel kui ka järgmisel hooajal oli ta hädas vigastustega, kuid suutis mõlemal hooajal Itaalia liigas lüüa viis väravat. Hooajal 2018–19 lõi ta Itaalia kõrgliigas 17 väravat.
2021. aasta jaanuaris läks ta Napolist 18-kuuks laenule Prantsusmaa kõrgliigaklubisse Marseille Olympique, kellega sõlmis laenulepingu lõppedes püsiva lepingu. Hooajal 2021/22 oli Milik Marseille Olympique'i suurim väravakütt, kui lõi 20 väravat, millest seitse Prantsusmaa kõrgliigas, viis Prantsusmaa karikavõistlustel ja kaheksa Euroopa karikasarjades. 2022. aasta augustis läks Milik Marseille Olympique'ist laenule Juventusesse.
Biograafiad (Je)
Biograafiad (Je) loetleb Vikipeedias olemasolevaid või kavatsetavaid artikleid isikutest, kelle nimi algab tähtedega "Je".
San Venanzo
San Venanzo on vald Itaalias Umbria maakonnas Terni provintsis.
San Venanzo kõrgus merepinnast on keskmiselt 465 meetrit. Asustustihedus on keskmiselt inimest ruutkilomeetri kohta.
Duván Zapata
pisi|Duván Zapata (2014) Duván Esteban Zapata Banguero (sündinud 1. aprillil 1991 Calis) on Colombia jalgpallur. Ta mängib Itaalia kõrgliiga klubis Atalanta ja Colombia jalgpallikoondises ründajana.
Ta alustas karjääri kodumaal América de Calis. Klubi meeskonnas tegi ta debüüdi 2009. aastal. Aastatel 2011–2013 mängis ta Argentina kõrgliiga klubis Estudiantes de La Plata. Hooajal 2012–13 lõi ta Argentina kõrgliigas 13 väravat, pälvides huvi Euroopa klubide seas.
2013. aasta augustis liitus ta Itaalia kõrgliiga klubiga Napoli. Hooajad 2015–16 ja 2016–17 veetis ta laenul Udineses ning hooaja 2017–18 Sampdorias. Itaalias on tema seni kõige edukam hooaeg olnud 2017–18, kui ta lõi Sampdoria meeskonnas Itaalia kõrgliigas 11 väravat. 2018. aastal ostis Sampdoria ema mängijaõigused, kuid andis ta kohe laenule Atalantasse.
Debüüdi Colombia jalgpallikoondises tegi Zapata 23. märtsil 2017 MM-i valikmängus Boliivia vastu. Koondisekarjääri esimese värava lõi ta 9. juunil 2019 sõprusmängus Peruu vastu.
Tema nõbu Cristián Zapata on samuti jalgpallur ja Colombia koondislane.
Lilleherne tee
Lilleherne tee sai nime 29. märtsil 1968.
Kirsi põik
Kirsi põik on tänav Viljandi linnas.
Tänava pikkus on 183 m.
Sikeldi külanõukogu
Sikeldi külanõukogu oli külanõukogu Rapla rajoonis. Külanõukogu eksisteeris 1945–1954 ja seejärel liideti see Rapla külanõukoguga.
Adam Kszczot
Adam Piotr Kszczot (sündinud 2. septembril 1989 Opocznos) on Poola endine kergejõustiklane, keskmaajooksja. Tema põhiala oli 800 meetri jooks.
Ta on 800 meetri jooksus kolmekordne Euroopa välis- ja sisemeister.
2015. ja 2017. aasta maailmameistrivõistlustel võitis ta 800 meetri jooksus hõbemedali.
2018. aasta sisemaailmameistrivõistlustel Birminghamis võitis ta kuldmedali.
Talle kuulub 800 meetri jooksu Poola siserekord (1.44,57).
Isiklikud rekordid
Allikas: IAAF
Harald Tanner
Harald Tanner (1893 Vaasa – 28. mai 1972 Sydney) oli Soome diplomaat ja Eesti konsul.
Ta lõpetas Helsingi ülikooli kaubandus- ja majandusteaduskonna.
1919. aastal asus ta elama Sydneysse, kus täitis alates 1920. aastast ajutiselt Soome konsuli ja Eesti huvide kaitsja kohuseid. Mais 1921 nimetati ta Soome peakonsuliks Austraalias, Uus-Meremaal ja lõunamere saartel, samaaegselt jätkas ta Eesti huvide kaitsmist. 30. septembril 1924 nimetati ta Eesti asekonsuliks ja 30. septembril 1927 konsuliks Sydneys. 1935. aastal lahkus ta Eesti konsuli kohalt, oli hiljem Soome esindaja Shanghais, 1946. aastal läks erru ja asus Austraaliasse elama.
Lodumetsa tee
Lodumetsa tee on tänav Tallinnas Pirita linnaosas Mähe asumis.
Lodumetsa tee sai nime 20. septembril 2000. Tänav on saanud nime selle järgi, et on rajatud lodumetsa alale.
MTÜ Kirjandusfestival Prima Vista
MTÜ on asutatud 2006. aastal, selle juhatuse esinaine oli 2006-2019 Ilona Smuškina.
2019-2020 oli juhatuse esinaine Annika Aas. pisi|MTÜ Kirjandusfestivali Prima Vista juhatuse esinaine [[Krista Aru]] Alates 2021 on juhatuse esinaine Krista Aru.
Õudusmäng
Õudusmängule omaseid elemente leidub ka teistes videomängudes. Õudusmäng erineb neist aga selle poolest, et pakub võimalike ohtude tõttu mängijale väljakutset, hirmutab, ergutab ja tekitab heaolutunnet. Lisaks on sellele omane mängijas nähtavalt või kuuldavalt ootamatu, äkilise või valju ehmatusega hirmuvõpatuste tekitamine.
Tunnused
Õudusmängud põhinevad üldiselt narratiivil, kus tegelaskuju üritab teadmatuses tegutsedes, surnutele või muudele üleloomulikkudele jõududele vastandudes ebameeldivas kohas ellu jääda, lahendades mõistatusi või hävitades teda ähvardavaid olendeid. Mängijas tekib mängimise ajal ärevus, mis süveneb stressi ja lõpuks hirmuni.
Õudusmänge iseloomustab ka mäng kujuteldava riskiga, sest reaalsuses risk puudub, seejuures saab pärast mängus hukkumist jätkata mängimist viimasest salvestuskohast.
Õudusmänge mängitakse laias laastus kahel põhjusel:
Liigid
Õudusmängude seas eristatakse mitmesuguseid liike:
Helikujundus
Õudusmängudes on peale pildi suur rõhk helikujundusel: kõik helid on seotud mängija tehtavate valikutega või mängumaailmas toimuvaga (nn adaptiivne muusika). Sellest lähtudes muutuvad heli valjus, rütm, intensiivsus, ruumi kaja ja heliallika suund. Helikujunduse ülesanne on aidata mängijal mängu sisse elada ehk tekitada immersiooni. Videomängude mängijad on hea helikujunduse kohta öelnud, et sellised mängud panevad neid unustama, et nad mängivad mängu, ja nad kaotavad mängides ajataju.
Helikujundus toetab mängus toimuvat. Heliga saab märku anda pildist väljas olevast liikumisest või karakteri mingi objektiga tegelemisest. Heli aitab ka ruumi ehitada, sest loob mängukeskkonnas viibimisest eheda tunde. Võimalik on ka stereoheli, mis tekitab rohkem sisseelamistunnet (näiteks mängija kõnnib looduses ja kuuleb ühelt poolt linnulaulu ja teiselt poolt veevulinat).
Heli saab mängukogemusele ka negatiivselt mõjuda, näiteks ei sobi muusika mänguga kokku, heliefektid on ebarealistlikud või ebaveenvad, heli ei reageeri tegevustele või on liiga etteaimatav, dialoog on ebausutav, heli puudub, muusika või heliefektid hakkavad liigselt korduma.
Võrgulaev
Võrgulaev, ka räimelaev või ka võrgupaat (Kihnus maalaev), oli suurim paat kiilu ja ajutise mastiga, mida kasutati merel tehtaval võrgupüügil.
Suure lainetuse korral sai võrgulaeva pardaid lisalaudadega kõrgendada. Ta oli põhiline kaluripaat kuni mootorpaatide levikuni 20. sajandil.
Eneko Amorós
pisi|240px|Septembris 2015 [[Eesti Rahvusballett|Eesti Rahvusballetis esietendunud Eduard Tubina balleti "Kratt" uuslavastuses tantsis Kratti Eneko Amorós]]
Eneko Amorós Zaragoza (sündinud 16. oktoobril 1993 Alicantes Hispaanias) on hispaania balletitantsija.
Eneko Amorós on õppinud aastatel 2007–2008 Madridis Ballet Carmen Roche tantsukoolis. Pärast 2012. aastal Londonis Inglise Rahvusballeti kooli lõpetamist asus ta tööle Eesti Rahvusballetis nooremsolistina. Hiljem on ta töötanud tantsijana Leedsi ja Toulouse'i balletiteatrites.
Balletirolle
2015. aastal Eesti Rahvusballetis esietendunud Eduard Tubina balleti "Kratt" uuslavastuses tantsis Amorós peaosas (lavastuse koreograaf Marina Kesler ja kunstnik Madis Nurms).
Candia kuningriik
Candia kuningriik (itaalia: Regno di Candia) või Candia hertsogkond (itaalia: Ducato di Candia) oli Kreeta ametlik nimi ajal, kui saar oli Veneetsia vabariigi ülemerekoloonia, Veneetsia esialgsest vallutusest aastatel 1205–1212 selle langemiseni Osmanite riigi kätte Kreeta sõja ajal. Saar oli sellel ajal ja kuni varauusajani tuntud üldiselt kui Candia selle pealinna Candia või Chandaxi (nüüd Irákleio) järgi. Tänapäeva Kreeka historiograafias on periood tuntud kui venetokraatia (kreeka: Βενετοκρατία, Venetokratia või Ενετοκρατία, Enetokratia).
Kreeta saar oli Bütsantsi osa 1204. aastani, kui Neljas ristisõda keisririigi lammutas ja selle territooriumid ristisõdijate juhtide vahel jaotas (vaata Frankokraatia). Kreeta määrati algselt Boniface de Montferrat'le, kuid kuna ta ei suutnud kontrolli saare üle jõustada, müüs ta varsti oma õigused Veneetsiale. Veneetsia väed okupeerisid saare esmakordselt 1205. aastal, kuid selle kindlustamine kestis 1212. aastani, eriti Veneetsia rivaali Genova vastuseisu tõttu. Seejärel kujunes uus koloonia: saar jagati kuueks provintsiks (sestiere), mis nimetati Veneetsia enda linnaosade järgi, samas pealinn Candia allus otse Commune Veneciarumile. Tínose ja Kýthira saared, mis olid samuti Veneetsia kontrolli all, kuulusid kuningriigi alla. 14. sajandi alguses asendati see jaotus nelja provintsiga, mis kattuvad peaaegu nelja tänapäevase piirkonnaüksusega.
Veneetsia valitsemise esimese kahe sajandi jooksul olid sagedased õigeusklike kreeklaste mässud katoliiklike veneetslaste vastu, mida sageli toetas Nikaia keisririik. 1207. aastast kuni viimase suurema ülestõusuni, Püha Tiituse ülestõusuni 1360. aastatel, mis ühendas kreeklased ja Veneetsia coloni metropoli rahaliste nõudmiste vastu, loetakse 14 mässu. Pärast seda ning hoolimata aeg-ajalt toimunud mässudest ja Türgi rüüsteretkedest saar suuresti õitses ning Veneetsia valitsemine avas akna käimasolevale Itaalia renessansile. Selle tulemusena leidis kõikjal Kreeka maailmas aset võrratu kunstiline ja kirjanduslik elavnemine: Kreeta maalikoolkond, mis tipnes El Greco töödega, ühendas itaalia ja bütsantsi vormid, ning tekkis laialt levinud kohalikku kõnepruuki kasutav kirjandus, mis tipnes 17. sajandi alguse romaanidega Erotókritos ja Erofili.
Pärast Küprose vallutamist Osmanite poolt 1571. aastal oli Kreeta Veneetsia viimane suurem ülemerevaldus. Vabariigi suhteline sõjaline nõrkus koos saare jõukuse ja Vahemere idaosa veeteid kontrolliva strateegilise asukohaga äratas Osmanite riigi tähelepanu. Pikas ja laastavas Kreeta sõjas (1645–1669) võitlesid kaks riiki Kreeta omamise pärast: Osmanid vallutasid kiiresti suurema osa saarest, kuid ei suutnud vallutada Candiat, mis pidas vastu 1669. aastani Veneetsia laevastiku ülekaalu ja Osmanite tähelepanu kõrvalejuhtimise tõttu mujal. Ainult kolm saarekindlust, Soúda, Gramvoúsa ja Spinalógka, jäid Veneetsia kätte. Katsed Candiat Morea sõja ajal tagasi vallutada ebaõnnestusid, ja need viimased Veneetsia eelpostid vallutasid türklased lõpuks 1715. aastal, viimase Osmanite-Veneetsia sõja ajal.
Veneetsia vallutab Kreeta
Veneetsial oli Kreetaga pikaajaline kaubanduskontakt; saar oli üks arvukatest linnadest ja saartest kogu Kreekas, kus veneetslastel oli alates 1147. aastast olnud maksuvaba kaubandus korduvate keiserlike chrysobullidega (ja omakorda kodifitseeriti umbes 1130. aastast pärit tava) ja see kinnitati alles 1198. aastal Alexios III Angelosega sõlmitud lepingus. Need samad kohad eraldati suures osas Veneetsia vabariigile Bütsantsi jagamisel, mis järgnes Konstantinoopoli vallutamisele Neljandas ristisõjas 1204. aasta aprillis: lisaks Joonia saartele, Saroni lahe saartele ja Küklaadidele sai Veneetsia mitmed rannikuäärsed eelpostid Kreeka mandriosas, mis olid tema merekaubanduse alused. Lõpuks 12. augustil 1204 ennetasid veneetslased oma traditsioonilisi rivaale genovalasi, et omandada Kreeta Boniface de Montferrat'lt. Boniface'ile oli saare väidetavalt lubanud Alexios IV Angelos, kuid kuna tal oli sellest vähe kasu, müüs ta selle 1000 hõbemarga eest, iga-aastane osa saare tuludest, kokku 10 000 hyperpyronit, ja Veneetsia lubaduse eest toetada teda Thessaloníki kuningriigi omandamisel. Veneetsia omand vormistati paar nädalat hiljem Partitio terrarum imperii Romaniaega.
Oma nõude jõustamiseks maandasid veneetslased väikese väe ranikulähedasele Spinalógka saarele. Genovalased, kellel oli juba Kreetal koloonia, liikusid aga kiiremini: Malta krahvi Enrico Pescatore juhtimisel ja kohaliku elanikkonna toetusel said nad peagi saare ida- ja keskosa peremeesteks. Esimene Veneetsia rünnak 1207. aasta suvel Ranieri Dandolo ja Ruggiero Premarino juhtimisel löödi tagasi ning järgmise kahe aasta jooksul valitses Pescatore kogu saart, välja arvatud mõned üksikud Veneetsia garnisonid. Pescatore pöördus isegi paavsti poole ja püüdis lasta end saare kuningaks kinnitada. Kuid kui Veneetsia oli otsustanud saare vallutada, jäi Pescatore suures osas Genova toeta. 1209. aastal suutsid veneetslased vallutada Palaiokastro Candia (kreeka: Chandax, Χάνδαξ; nüüd Irákleio, Ηράκλειον) lähedal, kuid Pescatore saarelt väljatõrjumine kestis 1212. aastani ja viimase leitnant Alamanno da Costa pidas veelgi kauem vastu. Alles 11. mail 1217 lõppes sõda Genovaga lepinguga, mis jättis Kreeta kindlalt veneetslaste kätte.
thumb|Veneetsia [[Koulesi kindlus|Rocca al Mare kindlus Irákleios]]
Veneetsia koloonia organiseerimine
Giacomo Tiepolost sai uue provintsi esimene kuberner, tiitliga "Kreeta hertsog" (duca di Candia), asukohaga Candias. Veneetsia kontrolli tugevdamiseks Kreetal tegi Tiepolo ettepaneku saata metropolist kolonistid; Veneetsia kolonistid saaksid maad ja annaksid vastutasuks sõjaväeteenistust. Ettepanek kiideti heaks ja asjakohane harta Carta Concessionis kuulutati Veneetsias välja 10. septembril 1211. Esimeses kolonisatsioonilaines, mis lahkus Veneetsiast 20. märtsil 1212, osales 132 aadlikku, kes pidid teenima rüütlitena (milites või cavaleri), ja 45 pürjelit (pedites, sergentes).
Saadeti veel kolm kolonistide lainet, 1222., 1233. ja 1252. aastal, ning sisseränne jätkus ebaregulaarsemalt ka hilisematel aastatel. Kokku kolis Veneetsia valitsemise esimesel sajandil Kreetale hinnanguliselt umbes 10 000 veneetslast; võrdluseks: Veneetsia enda rahvaarv oli sel perioodil u 60 000. 1252. aasta koloniseerimislaine tulemuseks oli ka Canea (nüüd Chaniá) rajamine ammu maha jäetud iidse Kydonia linna kohale. Veneetslased kasutasid Kreetat oma tulutoova idakaubanduse keskusena. Lisaks asutasid nad feodaalriigi ja haldasid ranget kapitalistlikku süsteemi saare põllumajandussaaduste ekspluateerimiseks. Eksporditud tooted koosnesid peamiselt nisust ja magusast veinist (malmsey) ning vähesel määral puidust ja juustust.
Kreeta mässude ajastu, 13.–14. sajand
Veneetsia valitsemine Kreeta üle osutus algusest peale rahutuks, kuna see puutus kokku kohalike elanike vaenulikkusega. Keskaja teadlase Kenneth Settoni sõnul nõudis see "lakkamatut valvsust ja suuri investeeringuid meestesse ning raha, et saarest kinni hoida". Veneetsia valitsemisajal on dokumenteeritud vähemalt 27 suurt ja väikest ülestõusu või vandenõu. Kuigi kohalikel kreeklastel, nii aadlisuguvõsadel kui ka laiemalt elanikkonnal, lubati oma seadusi ja omandit pidada, pahandasid nad ladinlaste võimu ning nende ja Veneetsia eliidi vahelise range diskrimineerimise peale, mis monopoliseeris Veneetsia kõrgemad administratiivsed ja sõjaväelised ametikohad saarel ja sai enamikust seda läbivast kaubandusest kasu. Veneetsia valitsemise algperioodil hoidusid Veneetsia kolonistid teadlikult lahku; kuni 13. sajandi lõpuni olid isegi segaabielud põliskreetalaste ja veneetslaste vahel keelatud.
Esimesed ülestõusud
Juba 1212. aastal tõstsid Hagiostephanitese vennad mässu Lasíthi lavamaal, mille põhjuseks võis olla esimeste Veneetsia kolonistide saabumine ning Kreeta aadlike ja õigeusu kiriku sundvõõrandamine saarel. Peagi levis mäss kogu Kreeta idaosas, vallutades Sitía ja Spinalógka kindlused, ning see suruti maha ainult Naxose hertsogi Marco I Sanudo sekkumisega. Sanudo ja Tiepolo läksid seejärel tülli ning Sanudo püüdis saart endale vallutada. Sanudo nautis märkimisväärset kohalikku toetust, sealhulgas võimsa arhondi Sebastos Skordilesi. Ta hõivas isegi Candia, samas kui Tiepolo põgenes naiseks maskeerituna lähedalasuvasse Temenos kindlusesse. Veneetsia laevastiku saabumine võimaldas Tiepolol pealinna tagasi saada ning Sanudo nõustus raha ja toidu eest saarelt lahkuma; 20 Kreeka isandat, kes olid temaga koostööd teinud, saatsid teda Naxosele.
Selle esimese mässu ebaõnnestumine ei vähendanud aga Kreeta rahutust. 1217. aastal põhjustas Skordilesi perekonnale kuuluvate hobuste ja karjamaa vargus Veneetsia Monopari rektori (veneetsia: Bonrepare) poolt ja Kreeta hertsogi Paolo Querini suutmatus hüvitist pakkuda suure mässu puhkemise, mida juhtisid Kreeka aadlikud Konstantin Skordiles ja Michael Melissenos. Asudes kahes mägises provintsis Ülem-Syvritoses ja Alam-Syvritoses, tekitasid mässulised Veneetsia vägedele järjest kaotusi ning ülestõus levis peagi üle kogu saare lääneosa. Kuna jõuga ei suudetud mässu maha suruda, asusid veneetslased läbirääkimistele. 13. septembril 1219 sõlmisid Kreeta hertsog Domenico Delfino ja mässajate juhid lepingu, mis andis viimastele rüütliläänid ja mitmesugused privileegid. Vabastati 75 pärisorja, kinnitati Pátmose Püha Johannes Teoloogi kloostri metochi privileegid ning Veneetsia kodanikke hakati karistama Kreeta lihtrahva (villani) vastaste kuritegude eest. Vastutasuks vandusid Kreeta aadlikud truudust Veneetsia vabariigile. Sellel lepingul olid suured tagajärjed, kuna sellega sai alguse Kreeta põlise aadliklassi kujunemine, mis oli võrdne Veneetsia koloniaalaristokraatiaga. Veneetsia kolonistide teise laine saabumine 1222. aastal viis aga taas ülestõusudeni Theodore ja Michael Melissenose juhtimisel. Taas sõlmisid Veneetsia võimud mässuliste juhtidega lepingu, andes neile kaks rüütli lääni.
1228. aastal puhkes uus mäss, mis hõlmas mitte ainult Skordileseid ja Melissenoseid, vaid ka Arkoleoseid ja Drakontopouloseid. Mõlemad pooled küsisid välisabi: Kreeta hertsog Giovanni Storlando küsis abi Angelo Sanudolt, kes oli Marco poeg ja järglane, samas kreetalased otsisid abi Nikaia keisririigilt. Saarele saabus Nikaia 33 laevast koosnev laevastik ja 1230. aastatel suutsid nikaialased vaidlustada Veneetsia kontrolli suure osa Kreeta üle ja hoida seal vägesid. Rida lepinguid 1233., 1234. ja 1236. aastal lõpetasid ülestõusu, andes kohalikule aadlile uusi privileege. Ainult Drakontopoulosed koos Nikaia vägede riismetega (nn "Anatolikoi") jätkasid võitlust Mirampéllou kindlusest (nüüd Ágios Nikólaos). Alles Rhodose autonoomse kreeka isanda Leon Gabalase abiga suutsid veneetslased 1236. aastal sundida neid Väike-Aasiasse taanduma. Drakontopouloste saatus on teadmata ja pärast seda neid enam ei mainita.
Chortatzese vendade ülestõusud
thumb|right|Keiser [[Michael VIII]]
Pärast Konstantinoopoli tagasivallutamist 1261. aastal ja Bütsantsi taastamist püüdis keiser Michael VIII taastada ka Kreetat. Keegi Sergios saadeti saarele ja võttis ühendust Kreeka aadlike Georgios Chortatzese ja Michael Skordiles Psaromelingosega. See viis veel ühe ülestõusu puhkemiseni 1262. aastal, mida juhtisid taas Skordilesid, Melissenosed ja Chortatzesed ning toetasid õigeusu vaimulikud. Mäss kestis neli aastat, kuid selle väljavaated polnud kunagi head; mitte ainult Michael VIII ei suutnud olulist abi saata, vaid ka mõjukas Kreeka aadlik Alexios Kallergis keeldus seda toetamast, kartes kaotada oma privileege. Lõpuks lõpetas 1265. aastal ülestõusu veel üks leping, millega taaskinnitati Kreeta aadlike privileegid, määrati nende juhtidele veel kaks rüütlilääni ja võimaldati Sergiosele ohutut lahkumist Kreetalt. Kuid juba järgmisel aastal levisid kuulujutud, et Kreeta aadlikud, sealhulgas Chortatzese vennad Georgios ja Theodoros, aga ka Alexios Kallergis, kavandavad uut ülestõusu. Hertsog Giovanni Velenio dünaamiline sekkumine ja Kallergise enda kahtlused viisid nende plaanide läbikukkumiseni. Michael VIII tunnistas 1268. ja 1277. aastal sõlmitud lepingutes lõpuks Veneetsia kontrolli saare üle.
1272. või 1273. aastal algatasid Georgios ja Theodoros Chortatzes aga Ida-Kreetal järjekordse ülestõusu, mille keskmes oli Lasíthi lavamaa. 1276. aastal saavutasid mässulised suure võidu avatud lahingus Messará tasandikul, kus langesid Kreeta hertsog, hertsogi nõunik ja "Veneetsia Candia koloonia lill". Mässulised piirasid Candiat, kuid edu äärel hakkas mäss Kreeta aadlike lahkhelide tõttu lagunema: Psaromelingosed läksid Chortatzese klanniga tülli pärast seda, kui üks nende omadest tappis saagi jagamise pärast Chortatzese, samal ajal tegi Alexios Kallergis avalikku koostööd veneetslastega. Veneetsiast oluliste abivägede saabudes võideti ülestõus lõpuks 1278. aastal. Erinevalt varasematest mässudest keeldusid veneetslased läbirääkimistel saavutatud lahendusest ja surusid mässu maha terrorikampaaniaga, mis hõlmas massilist kättemaksu. Chortatzesed ja paljud nende toetajad põgenesid Väike-Aasiasse, kus mitmed asusid Bütsantsi teenistusse, kuid veneetslaste jõhkrad repressioonid tekitasid kohalike elanikega ületamatu lõhe.
Alexios Kallergise mäss
Vaatamata tema kahekordsele ja muutuvale truudusele Veneetsia ja tema enda kaasmaalaste vahel tegi Chortatzese vendade lüüasaamine Alexios Kallergisest kõige silmapaistvama ja austatuma Kreeta aadliku. Tema tohutu rikkus ja strateegiliselt paiknev lään Mylopótamoses andsid talle samuti suure võimu. See pani veneetslased teda umbusaldama; nende jõupingutused tema võimu ohjeldada andsid aga tagasilöögi ja kutsusid aastal 1282 esile kuni selle hetkeni suurima ja vägivaldseima Kreeta mässu. Samuti on tõenäoline, et ka seda ülestõusu õhutas salaja Michael VIII, et segada veneetslasi, kes olid liidus tema põlise vaenlase Napoli Carlo I-ga.
Kallergisega liitusid kõik Kreeta aadli silmapaistvad perekonnad: Gabaladesed, Barouchesed, Vlastonid ja isegi Michael Chortatzes, Theodorase ja Georgiose vennapoeg. Ülestõus levis kiiresti üle kogu saare. Veneetslased püüdsid seda maha suruda repressaalidega: õigeusu kloostrid, mida mässulised sageli baaside ja varjupaikadena kasutasid, põletati maha ja vange piinati. 1284. aastal kuulutati sissesõit ja asumine Lasíthi lavamaal, mis oli varasemate mässude ajal olnud mässuliste baasiks, täielikult keelatuks, isegi lammaste karjatamiseks. Vaatamata abivägede pidevale voolule metropolist ei suudetud ülestõusu maha suruda. Veneetsia võimud püüdsid ka Kallergist ja teisi juhte tabada, kuid edutult. Olukord muutus Veneetsia jaoks kohutavaks 1296. aastal pärast sõja puhkemist Genovaga. Genova admiral Lamba Doria vallutas ja põletas maha Chaniá ning saatis saadikud Kallergise juurde, pakkudes liitu ja tunnustades saare päriliku valitsejana. Kallergis aga keeldus. See tegu koos üldise sõjaväsimuse ja Kreeta juhtide sisemiste erimeelsustega avas tee mässu lõpetamisele ja Veneetsiaga leppimisele.
Rahuleping ja tagajärjed
Leping jättis Kallergise Kreeta õigeusu elanikkonna tegelikuks valitsejaks; kaasaegne kroonik Michael Louloudes, kes põgenes Kreetale, kui Ephesos türklaste kätte langes, nimetab teda "Kreeta isandaks" mainib teda kohe Bütsantsi keisri Andronikos II järel. Kallergis austas vankumatult lepingu tingimusi ja jäi pärast seda Veneetsiale silmatorkavalt truuks. Tema sekkumine hoidis ära uue mässu puhkemise 1303. aastal, pärast sama aasta hävitavat maavärinat, mis oli Veneetsia võimud korratusse ajanud. Hiljem 1311. aastal palus Kreeta hertsogi kiri tal koguda teavet Sfakiás toimunud mässuliste agitatsiooni kohta. Kui 1319. aastal puhkes Sfakiás järjekordne mäss, astus Kallergis mässuliste ja hertsog Giustiniani vahele, et sellele lõpp teha. Samal aastal lõpetati pärast Kallergise sekkumist ka Vlastonite ja Baroucheste väiksemad ülestõusud. Veneetslased premeerisid teda sellega, et kirjutasid tema perekonna Veneetsia aadli Libro d'Oro hulka, kuid Kallergise lojaalsus Veneetsiale kutsus esile teiste suurte Kreeta perekondade vaenu, kes üritasid teda Mylopótamoses mõrvata. Alexios Kallergis veetis seetõttu oma viimased aastad kuni surmani 1321. aastal Candias. Tema vaenlased jätkasid katseid teda mõrvata, kuid neil õnnestus tappa ainult tema poeg Andreas koos paljude saatjatega.
1333.–1334. ja 1341.–1347. aasta ülestõusud
Kallergise rajatud rahu kestis kuni 1333. aastani, kui hertsog Viago Zeno tellis täiendavaid makse täiendavate galeeride ehituse rahastamiseks, et võidelda üha suureneva piraatluse ja röövretkede ohuga piki Kreeta rannikut. Ülestõus algas protestina Mylopótamoses, kuid levis 1333. aasta septembris Vardas Kallergise, Nikolaos Prikosiridese Kíssamosest ja kolme Syropoulose venna juhtimisel lääneprovintsidesse. Vaatamata ühe oma sugulase osalemisele asusid Alexios Kallergise pojad avalikult veneetslaste poolele, nagu ka teised kreetalased. Ülestõus suruti 1334. aastal maha ning selle juhid vahistati ja hukati, Kreeta lihtrahva olulisel koostööl. Mässajate perekonnad saadeti maapakku, kuid Vardas Kallergise vennad ja lapsed mõisteti eeskujuks eluaegsesse vangistusse; ja mitte-Kreeta õigeusu vaimulikel keelati saarele tulla.
1341. aastal käivitus veel üks ülestõus veel ühe Kallergise perekonna liikme Leoni poolt. Alexiose lapselaps või vennapoeg Leon oli avalikult Veneetsiale ustav, kuid konspireeris teiste Kreeta aadlikega, Apokoronase Smyriliose perekonnaga. Mäss puhkes seal ja levis varsti teistele aladele, kui teised aadliperekonnad sellega ühinesid, sealhulgas Skordilesid (Konstantinos Skordiles oli Leon Kallergise äi), Melissenosed, Psaromelingosed ja teised. Alexios Kallergise nimekaimust pojapoeg osutas aga veneetslastele taas üliolulist abi: ta püüdis kinni Smyriliosed, kes omakorda reetsid Leon Kallergise, kelle hertsog Andrea Cornaro kotti seotuna elusalt merre viskas. Vaatamata sellele kaotusele jätkus mäss Skordileste ja Psaromelingoste juhtimisel, kes kontrollisid Sfakiá and Syvritose mägesid. Mässajad piirasid isegi nooremat Alexios Kallergist Kastellis. Mässulised said aga suure kaotuse, kui hertsogil õnnestus Psaromelingoseid ja nende vägesid varitseda ning nad Messará tasandikul hävitada. Psaromelingoste kaotus oli eelmänguks mässu mahasurumisele 1347. aastal, mida iseloomustas taas suur jõhkrus ja mässuliste perekondade Veneetsiasse maapakku saatmine.
Püha Tiituse ülestõus (1363–1364)
Peale kreeka aadlike kasvas rahulolematus vabariigiga ka Kreeta Veneetsia feodaalaadli seas, keda pahandasid nii raske maksustamine kui ka nende taandamine metropoli aadli suhtes teise järku. See pahameel kerkis esile 1363. aastal, kui kuulutati välja uued maksud remondi eest Candia sadamas. Vastuseks tõstsid Veneetsia feodaalisandad, keda juhtisid Gradenigo ja Venieri perekonnad, 9. augustil 1363 mässu. See "Püha Tiituse ülestõus", nagu see tuntuks sai, kaotas Candias Veneetsia võimu ja kuulutas saare iseseisvaks riigiks, saare kaitsepühaku järgi "Püha Tiituse vabariigiks". Mässulised otsisid kreeka elanikkonna abi, lubades katoliiklaste ja õigeusklike vahelist võrdsust. Mitmed kreeka aadlikud ühinesid nendega, sealhulgas Kallergise klann, ja mäss levis kiiresti kogu saarele: kõigis suurtes linnades kukutati Veneetsia võim.
thumb|right|Illustratsioon võistlusest [[Piazza San Marcol, millega tähistatakse Candia tagasivõtmist, Giuseppe Lorenzo Gatteri, 1863.]]
Veneetsia püüdis mässulistega läbi rääkida, kuid pärast seda, kui see katse ebaõnnestus, asus ta koondama suuri ekspeditsioonivägesid, et saar jõuga tagasi saada. Armeed juhtis Verona palgasõdurite kapten Lucino dal Verme ja laevastikku Domenico Michiele. Kui teade sellest Kreetale jõudis, hakkasid paljud mässulised ebalema. Kui Veneetsia laevastik 7. mail 1364 saabus, varises vastupanu kiiresti kokku. Candia alistus 9 mail ja enamik teisi linnu järgnes. Sellegipoolest algatasid Veneetsia väejuhid Veneetsia valitsuse rangete korralduste alusel mässuliste juhtkonna puhastamise, sealhulgas juhtide hukkamise ja pagendamise ning Gradenigo ja Venieri perekondade laialisaatmise, kes pagendati kõigilt Veneetsia aladelt. 1211. aasta feodaalharta tunnistati kehtetuks ja kõik aadliperekonnad pidid Veneetsiale truudusevande andma. 10. mai kuulutati Candias kohalikuks pidupäevaks ja seda tähistati ekstravagantsete festivalidega.
Kallergise vendade mäss (1364–1367)
Veneetsia kontrolli kiire taastamine linnade üle ei tähendanud vägivalla lõppu saarel, sest mitmed mässuliste juhtkonna pagendatud liikmed jätkasid vastupanu Veneetsia võimudele. Silmapaistvad nende seas olid kolm Kallergise venda, Ioannes, Georgios ja Alexios, samuti vennad Tito ja Teodorello Venier, Antonio ja Francesco Gradenigo, Giovanni Molino ja Marco Vonale. Nad käivitasid augustis veel ühe ülestõusu Mylopótamoses, mis levis kiiresti Kreeta lääneosas. Mässuliste eesmärgid olid nüüd nihkunud saare vabastamise ja Bütsantsiga ühinemise poole. Näib, et seda ülestõusu toetas ka Bütsantsi keiser Ioannes V, kes saatis saarele Ateena metropoliidi Anthimose kui Kreeta proedrose (kiriklik locum tenens).
Veneetsia reageeris sellele, hankides paavstilt deklaratsiooni, mis annab absolutsiooni igale mässuliste vastu võitlevale sõdurile, ning osales ulatuslikus palgasõdurite, sealhulgas türklaste värbamises. Sellegipoolest suutsid mässulised laiendada oma haaret Kreeta idaossa, kusjuures Lasíthi lavamaa sai taas mässuliste operatsioonide baasiks nende sissisõjas Veneetsia võimu vastu. 1365. aasta nälg nõrgendas aga mässu tugevalt. Veneetsia mässuliste juhid tabati reetmise teel ja piinati surnuks, ainult Tito Venier pääses sellest saatusest saarelt lahkumisega. Nälg ja hirm sundisid saare idaosa Veneetsiale alistuma, kuid mäss jätkus Kallergise vendade juhtimisel läänes ligipääsmatutel Sfakiá mägedel kuni 1367. aasta aprillini, kui Veneetsia provveditore Giustiniani suutis siseneda Sfakiásse ja Kallergise reetmise teel kinni võtta. Veneetsia kättemaksud olid ulatuslikud, mis viisid peaaegu põlisaadli hävitamiseni. Tagamaks, et muid ülestõuse ei saaks toimuda, evakueeriti Mylopótamose, Lasíthi ja Sfakiá mägised alad ning nendesse sisenemine keelati mistahes eesmärgil. Kallergiste ülestõus pidi tõepoolest osutuma viimaseks suureks Kreeta mässuks Veneetsia vastu: kreetalased, kes jäid ilma oma loomulikust juhist ja loomulikult kindlatest tugipunktidest ning seisid silmitsi üha suureneva Osmanite ohuga, asusid, välja arvatud mõned väiksemad juhtumid, Veneetsia võimu alla.
Osmanite sissetungi varjus: Kreeta 15.–17. sajandil
Sisemine rahu, mis järgnes laiaulatuslike ülestõusude lõpule, tõi saarele kaasa märkimisväärse õitsengu, eriti ajal, mida ajaloolane Freddy Thiriet nimetas "poolsajandi õitsenguks", 1400–1450.
thumb|Candia gravüür, 1595
Kreeta oli Veneetsia kolooniate seas alati erilise tähtsusega olnud, kuid selle tähtsus suurenes, kui Osmanid hakkasid Veneetsia ülemerevaldusi välja rebima reas kokkupõrgetes, mis algasid pärast Konstantinoopoli langemist 1453. aastal. 16. sajandi keskpaigaks oli Kreeta ainus suur Egeuse merele jäänud Veneetsia valdus ja pärast Küprose kaotamist aastatel 1570–1571 kogu Vahemere idaosas. Osmanite ohu tekkimine langes kokku Veneetsia vabariigi majandusliku languse perioodiga, mis takistas selle võimet Kreetat tõhusalt tugevdada. Lisaks süvendasid probleemi saare sisetülid ja kohaliku aristokraatia vastupanu reformidele.
Konstantinoopoli langemine avaldas kreetalastele sügavat muljet ja selle järel toimus rida Veneetsia-vastaseid vandenõusid. Esimene oli Sifis Vlastose vandenõu Rethymnos, mis sisaldas isegi viimase Bütsantsi keisri Konstantinos XI võltskirja. Vandenõu reedeti Veneetsia võimudele preester Ioannis Limase ja Andrea Nigro poolt raha ja privileegide eest. Osalemises süüdistati 39 isikut, nende hulgas palju preestreid. 1454. aasta novembris keelasid võimud kättemaksuks õigeusu preestrite ordineerimise viieks aastaks. 1460. aastal reedeti veel üks vandenõu, mille tõttu alustasid veneetslased paljude kohalike elanike ja ka Kreeka mandriosast pärit põgenike tagakiusamist. Rethymno protopapas Petros Tzangaropoulos oli vandenõu juhtide seas. Kuigi revolutsiooniline agitatsioon vaibus, jäid võimud närviliseks; 1463. aastal lubati Lasíthi lavamaa elanikel toota näljahäda tõrjumiseks teravilja, kuid niipea, kui otsene oht oli möödas, keelustati see 1471. aastal uuesti ja jäi nii kuni 16. sajandi alguseni. 1471. aastal, Esimese Osmanite–Veneetsia sõja ajal rüüstas Osmanite laevastik saare idaosa Sitía ümbruses.
Alles 1523. aastal algasid Georgios Kantanoleose juhtimisel esimesed sammud järjekordse Kreeta mässu suunas. Suurest maksukoormusest ja Veneetsia valitsuse omavolist ärritununa tõstis u. 600 meest Kerameia ümbruses mässu. Veneetsia võimud kõhklesid alguses mässuliste vastu asumast, kartes põhjustada laiemat ülestõusu. Kuid 1527. aasta oktoobris marssis Geronimo Corner 1500 sõduriga mässuliste vastu. Ülestõus suruti maha suure vägivallaga ja kõik külad mässu piirkonnas hävitati. Kolm juhti, vennad Georgios ja Andronikos Chortatsis ning Leon Theotokopoulos, reedeti 1528. aastal ja poodi üles, samas Kantanoleos ise pagendati 1000 hyperpyroni eest ja reedeti ka. Kokku tapeti u. 700 inimest; paljud perekonnad pagendati Küprosele Paphose piirkonda, kuid umbes kümne aasta pärast lubati paljudel naasta ja isegi oma valdused Kreetal tagasi nõuda.
Kolmanda Osmanite–Veneetsia sõja ajal nõudsid Osmanid sultani ülemvõimu tunnustamist Kreetal ja iga-aastase andami maksmist. 1538. aasta juunis vallutas Osmanite admiral Hayreddin Barbarossa Mylopótamose, Apokóronase ja Kerameia, piiras edutult Chaniát ning marssis siis Rethymno ja Candia peale. Ainult Veneetsia võimude üleskutse kohalikele elanikele amnestiat ja maksuvabastusi pakkudes säilitas linna, eriti kui Kallergise vennad Antonios ja Mathios kasutasid oma varandust meeste värbamiseks ja saare kindlustuste tugevdamiseks. Sellest hoolimata laastasid türklased Fodele ümbrust ning hävitasid Mirampéllou, Sitía ja Palaiokastro kindlused. Osmanite rünnakud jätkusid 1539. aastal, kui Sélino elanikud alistusid ja Veneetsia garnison vangistati. Ierápetra kindlus langes samuti, kuid Kíssamos pidas edukalt vastu.
1571. aastal, Küprose sõja ajal vallutas Kılıç Ali Paşa lühikeseks ajaks Rethymno ja rüüstas Kreetat, põhjustades saarel laialdase näljahäda. Mõned Veneetsia väärvalitsemise peale nördinud kohalikud elanikud võtsid isegi türklastega ühendust, kuid Kreeta aadliku Matthaios Kallergise sekkumine suutis meeleolu rahustada ja korra taastada. Kaks aastat hiljem, 1573. aastal rüüstati Chaniá ümbruskonda.
Veel üks konflikt puhkes 1571. aasta novembris, kui Veneetsia kuberner Marino Cavalli asus Sfakiá piirkonda alistama. Eraldatud ja mägine ala oli alati olnud vaba tõhusast Veneetsia kontrollist ning nende rüüsteretked madalikele ja pidevad vaenud juhtivate Sfakiá klannide vahel tekitasid laiemas piirkonnas suurt ebakindlust. Pärast kõigi Sfakiá pääsude blokeerimist hakkas Cavalli piirkonda raiskama ja tappis suure osa elanikkonnast. Sfakialased olid lõpuks sunnitud alistuma ja kogu piirkonna delegatsioonid ilmusid Cavalli ette, et Veneetsiale truudust vanduda. Cavalli järglane Jacopo Foscarini võttis kasutusele meetmed piirkonna rahustamiseks, võimaldades selle elanikel oma kodudesse naasta, kuid peagi sai Sfakiást taas korratuse kolle, nii et 1608. aastal valmistus kuberner Nicolas Sagredo uuesti piirkonda tungima, ainult selleks, et tema järglane, kes taastas korra isiklikult ringreisil, lükkas plaani tagasi.
Haldus
thumb|right|250px|Veneetsia Kreeta [[sestiered 13. sajandil: 1. Santi Apostoli, 2. San Marco, 3. Santa Croce, 4. Castello, 5. San Polo, 6. Dorsoduro]]