cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Geneetiline algoritm
Hindamisfunktsioon
Hindamisfunktsiooni rakendatakse kõikidele isenditele ja sellega saab teada, kui hästi üks isend antud probleemi lahendab. Mida kõrgem tulemus, seda tõenäolisem on, et selle isendi järglased kuuluvad järgmisesse generatsiooni.
Ristsiire
Ristsiire on geneetilise algoritmi kõige tähtsam osa. Valituks osutunud isendite hulgast koostatakse paarid ehk vanemad, mis moodustavad uue isendi. Seda korratakse nii kaua, kui uues generatsioonis on sama palju isendeid, kui oli eelmises. Ristsiirdel on mitu varianti.
Ühe punktiga ristsiire
pisi|Ühe punktiga ristsiire Valitakse üks juhuslik punkt geenide hulgast. Geenid kuni selle punktini valitakse esimeselt vanemalt ja pärast seda punkti teiselt vanemalt ning nendest geenidest saab kromosoom järglasele.
Kahe punktiga ristsire
pisi|Kahe punktiga ristsiire Valitakse kaks juhuslikku punkti. Geenid kuni esimese punktini võetakse esimeselt vanemalt. Geenid, mis jäävad esimese ja teise punkti vahele, võetakse teiselt vanemalt, ning geenid, mis on pärast teist punkti, võetakse esimeselt. Nendest geenidest moodustub kromosoom järglasele.
Mutatsioon
Isendi kromosoomi mõjutavad ka mutatsioonid. Geenil on väike võimalus muteeruda. See tähendab, et iga geen võib mingi tõenäosusega (näiteks 0,05) muutuda millekski muuks. Seda tehakse sellepärast, et populatsiooni mitmekesisus liialt ei langeks.
Lõpetamine
Algoritm lõpetab töö, kui leidub isend, mis täidab minimaalselt ette antud nõudeid või kui eelmise generatsiooni ning praeguse generatsiooni erinevus on piisavalt väike.
Hall hõlmasamblik
Samblik kasvab ka Eestis.
Boris Reppo
Boris Reppo (sündinud 28. veebruaril 1937 Rõndelovo külas Tosno rajoonis Leningradi oblastis) on Eesti põllumajandustehnikateadlane.
Elulugu
Boris Reppo on soomlane ja talunike poeg.
Lõpetas 1955 Tartu 4. Keskkooli ja 1960 EPA mehhaniseerimisteaduskonna; tehnikakandidaat (1970, Leedu Põllumajandusakadeemia), väitekirjas käsitles lehmalauda sügavrennist sõnniku eemaldamise skreeperseadet; tehnikadoktor (1997, EPMÜ), väitekiri "Lehmafarmi tehnoloogiliste elementide ja biotehniliste süsteemide töökindluse määramise ja parendamise meetodid". Oli 1960–1961 Eesti Põllumajandustehnika Elva osakonna lukksepp, insener-normeerija, 1961–1964 loomakasvatuse mehhaniseerimise insener, 1964–1965 remonditöökoja juhataja, 1965–1966 EPA elektrifitseerimise kateedri vaneminsener, 1966–1968 assistent, 1968–1970 loomakasvatuse mehhaniseerimise kateedri assistent, 1970–1973 vanemõpetaja, 1975–1992 dotsent, 1979–1992 kateedri juhataja, 1992–1994 farmitehnika õppetooli juhataja, 1994–1998 põllumajandustehnika instituudi juhataja, 1994–1999 tehnikateaduskonna prodekaan, 1992–2002 professor, aastast 2002 emeriitprofessor.
Teadustöö
Uurimisvaldkond: farmi biotehniliste süsteemide töökindlus ja seadmete tehnohooldus ning töökeskkonna sisekliima ja ergonoomika. esimees, Akadeemilise Põllumajanduse Seltsi liige, Eesti Põllumajandusministeeriumi medal "Kalevipoeg kündmas" (1987). 78 teadustrükist.
Rondo 1
Rondo 1 on 159 meetri kõrgune (192 m koos antenniga) büroopindadega kõrghoone, mis asub Poola pealinnas Varssavis.
Helme Orjakivi
pisi|Orjakivi
Helme Orjakivi on ohvrikivi Viljandimaal Helme kihelkonna Helme alevikus.
Kohapärimus
Orjakivi kohta on 1939. aastal Helme kihelkonna Koorküla valla Laksi talust 1927. aastal sündinud Asta Jõemetsalt korjatud peidetud varanduse lugu:
Šimon Hrubec
Šimon Hrubec (sündinud 30. juunil 1991 Vimperkis) on Tšehhi jäähokimängija, kes mängib väravavahina Šveitsi kõrgliigaklubis ZSC Lions.
Helme Orjakivi
Kohapärimus
Kivi tekkimise kohta on 1929. aastal Tõrvast üles kirjutatud muistend:
''Vanast olnud Helme mõisas kuri kubjas, kes teolisi igatpidi piinas, kudas vähegi sai. oli jälle palav päev, kui kubjas teolisi kepiga peksis, nii et mõned maha langesid. Aga kogemata pääsis üks teoline põgenema. Ta jooksis teistest eemale ja istus kivile, et jalgu puhata. Ja palus, et kivi oleks pehme ja halastaks ta pääle, kui kubjas temale ei halastanud. Ime sündis. Kivi halastas vaesele teolisele ja talle tundus, nagu istuks ta pehmel padjal. Varssi pärast seda suri ta oma valude kätte. Teisel päeval leidsid teda kubjas, ning inimesed, kes teda olid otsima tulnud. Kui nad surnu kivilt ära tõstsid, nägid, et kivil kaks tagumiku jälge olid, mis teoline oma istumise ja palvega oli saanud. Sest ajast peale kutsuvad inimesed seda Orjakiviks. Kivi seisab praegu alles ja teda võib Helme surnuaia tagant mäenõlvakult leida.'' (E 63597/8 < Helme khk, Tõrva – L. Lüks (1929).
Šimon Hrubec
Tšehhi kõrgliigas debüteeris ta hooajal 2009–10 České Budějovice Motori meeskonnas.
Aastatel 2012–2019 mängis ta Tšehhi kõrgliigas Třineci HC Oceláři ridades. Hooajal 2016–17 sai ta Tšehhi kõrgliigas väravavahtidest kirja enim võite (28) ja nullimänge (7). 2018. aastal jõudis ta Jäähoki Meistrite Liigas Ocelářiga poolfinaali, kus kaotati hilisemale võitjale JYP-ile. Hooajal 2017–18 oli Hrubec Meistrite Liigas parima tõrjeprotsendiga väravavaht (96,19%) ning ta valiti Meistrite Liiga hooaja väärtuslikumaks mängijaks. 2019. aastal tuli ta Ocelářiga Tšehhi meistriks. Tšehhi kõrgliiga hooaja 2018–19 väljalangemismängudes valiti Hrubec väärtuslikumaks mängijaks.
2019. aasta juunis sõlmis ta lepingu KHL-i klubiga Kunluni Red Star. 2020. aasta novembris siirdus ta Omski Avangardi. 2021. aastal võitis ta klubiga Gagarini karika.
Perejil
pisi|Perejili kaart pisi|Saare asendikaart (Perejil on ülal vasakul). Perejil (hispaania keeles Isla de Perejil 'petersellisaar', berberi keeltes Tura 'tühi') on väike asustamata kaljune saar Gibraltari väinas Maroko ranniku lähedal.
Perejil asub Maroko rannikust 250 meetri, Hispaania valduses olevast Ceuta linnast 8 km ja Hispaania mandriosast 13,5 km kaugusel.
Saare mõõtmed on 480×480 m ja pindala 15 ha. Suurim kõrgus on 74 meetrit merepinnast.
Ajalugu
1415 vallutas Portugal Ceuta ja võttis enda valdusse ümbruskonna, sealhulgas järelikult ka Perejili. 1580 sattus Portugal Hispaania võimu alla ning Ceuta ja Perejil koos temaga. Kui Portugal 1640 iseseisvus, jäi Ceuta koos Perejiliga Hispaaniale.
Perejil on Hispaania ja Maroko vaidlusalune ala. Kohalikud Maroko karjused karjatasid seal loomi, peamiselt kodukitsi, aga üldsus ei olnud sellest saarest kuulnud seni, kuni rühm Maroko sõdureid 11. juulil 2002 selle hõivas ja sinna oma baasi rajas. Maroko valitsus teatas, et võttis saare enda kontrolli alla selleks, et kontrollida illegaalset emigratsiooni. Hispaania valitsus lükkas selle ettekäände tagasi, sest sel ajal tegid need riigid selles vallas väga vähe koostööd ja see oli Hispaania valitsuse sagedaste kaebuste allikas. Hispaania peaminister José Maria Aznar avaldas sündmuse peale protesti, mida toetasid peaaegu kõik Euroopa Liidu riigid peale Portugali ja Prantsusmaa. Portugali valitsus tegi üksnes avalduse, milles kahetses seda juhtumit. Seevastu Araabia Liiga toetas ametlikult Maroko taotlust saarele, välja arvatud Alžeeria, kes kordas, et tunnustab Hispaania jurisdiktsiooni Ceuta ja Melilla eksklaavide üle. Pärast neid proteste saatis Maroko saart kaitsma oma sõjaväe asemel mereväekadetid, mis Hispaania valitsust veelgi rohkem pahandas. Mõlemad riigid kinnitasid oma õigust saarele.
18. juuli 2002 hommikul käivitas Hispaania operatsiooni Romeo-Sierra, sõjalise katse saar üle võtta. See oli väga edukas: kõik marokolased võeti vangi, ilma et kummaltki poolt keegi surma või vigastada oleks saanud. Maroko pool vastupanu ei osutanud, kõik marokolased viidi saarelt kopteriga Ceutasse politseivalitsusse (Guardia Civil) ja lasti veel samal päeval Maroko piiril vabaks. Operatsioon korraldati Hispaania mereväe ja õhuväe koostöös. Samal päeval saadeti saart valvama Hispaania Leegion.
Algas rahuvahendus USA riigisekretäri Colin Powelli juhtimisel. Maroko ja Hispaania nõustusid naasma endise olukorra juurde (status quo ante). Seejärel lahkusid Hispaania üksused Perejililt ja sellest ajast on saar inimtühi. Mõlemad pooled jälgivad saart hoolikalt ja sisuliselt on see eikellegimaa.
Hispaaniale kuulub Maroko rannikul arvukalt asulaid ja pisisaari. Maroko nõuab jätkuvalt kõigi nende üleandmist enesele. Hispaania valitsus nägi Perejili saare kriisi Maroko katsena kontrollida Hispaania võimet neid kaitsta.
Tšeremšani rajoon
Tšeremšani rajoon on haldusüksus Venemaal Tatarstani lõunaosas.
Rajoonis on 19 külaasundust, kus on kokku 48 asulat. Rajooni keskus on Tšeremšani küla.
53,6% elanikest on tatarlased, tšuvašše on 23%, venelasi 18% ja mordvalasi 4,2%.
Rajoonis ilmub tatari ja vene keeles ajaleht "Безнең Чирмешән" / "Наш Черемшан".
Carl Loewe
Johann Carl Gottfried Loewe (30. november 1796 – 20. aprill 1869) oli saksa helilooja, laulja ja dirigent. Tema eluajal olid ta laulud populaarsed ja teda kutsuti Põhja-Saksamaa Schubertiks. Tänapäeval tuntakse teda vähem, kuid tema ballaade ja laule, mida on üle 400, esitatakse aeg-ajalt siiski.
Elulugu
Loewe sündis Löbejüni linnas ja sai esimesed muusikatunnid oma isalt. Ta laulis kooris, esmalt Köthenis ja hiljem Halles, kus ta käis ka gümnaasiumis. Loewe hääle ilu märkas Madame de Staël, kes hankis talle Vestfaali toonaselt kuningalt Jérôme Bonaparte'ilt stipendiumi, mis võimaldas Loewel jätkata muusikaharidust ja õppida teoloogiat Halle ülikoolis. Õpingud katkesid 1813. aastal, kui kuningas Vestfaalist põgenes ja stipendium lõppes.
1820. aastal kolis ta Stettini linna Preisimaal (nüüd Szczecin Poolas), kus ta töötas organisti ja kooli muusikadirektorina. 1821 abiellus ta Julie von Jacobiga, kes suri 1823. Tema teine naine, Auguste Lange, oli tuntud laulja, ja nende esinemised olid väga edukad.
20. veebruaril 1827 dirigeeris ta 18-aastase Felix Mendelssohni "Suveöö unenäo" avamängu esmaesitust. Tema ja Mendelssohn olid ka solistid, kui esitusele tuli Mendelssohni kontsert E-duur kahele klaverile ja orkestrile.
Hiljem sai Loewe väga populaarseks nii helilooja kui ka lauljana. Noorukina oli tal kõrge kontratenor ning vanemaks saades kujunes tal välja suurepärane tenor. 1840. ja 1850. aastail tegi ta lauljana mitu kontserdireisi, külastades muuhulgas Inglismaad, Prantsusmaad, Rootsit ja Norrat. Lõpuks siirdus Loewe tagasi Saksamaale. Seal loobus ta 46 aastat kestnud ametist Stettinis ja kolis Kieli, kus suri 20. aprillil 1869 insulti.
Looming
Loewe kirjutas viis ooperit, millest vaid üks, "Die drei Wünsche", jõudis Berliinis 1834. aastal erilise eduta ettekandele. Ta lõi ka 17 oratooriumi, paljud neist meeshäälele saateta või üksnes lühikeste instrumentaalsete vahepaladega, kooriballaade, kantaate, kolm keelpillikvartetti (opus 24) ja klaveritrio, ühe postuumselt avaldatud teose klarnetile ja klaverile ning mõned klaverisoolod.
Loewet mäletatakse eelkõige klaverisaatega sooloballaadide loojana, milles ta saavutas täiuslikkuse. Ta kasutas tekstidena pikki jutustavaid luuletusi, milles segunesid dramaatilisus ja lüüriline stiil; kahtlemata oli tema eeskuju selles Johann Rudolf Zumsteeg. Hiljemgi on paljud heliloojad sama stiili kopeerinud. Eriti silmapaistvad on tema viisistatud Goethe "Erlkönig" (väga varane näide), "Archibald Douglas", "Heinrich der Vogler", "Edward" ja "Die Verfallene Mühle".
Loewelt pärineb vähemalt kaks sümfooniat. Üks neist, D-moll, salvestati Koch Schwanni kaubamärgi all koos esimesega vähemalt kahest Loewe teise klaverikontserdi (A-duur) CD-st. Teine, E-moll, kanti novembris 2004 ette esimest korda pärast 170-aastast pausi.
1875. aastal märkis Richard Wagner Bayreuthis Loewe kohta: "Ha, das ist ein ernster, mit Bedeutung die schöne deutsche Sprache behandelnder, nicht hoch genug zu ehrender deutscher Meister, echt und wahr!" ("Haa, ta on tõsine saksa meister, ehtne ja tõene, kes kasutab ilusat saksa keelt koos tähendusega, teda ei jõua küllalt kõrgelt austada!")
Helme Pärliallik
pisi|Pärliallik
Helme Pärliallik on ohvriallikas Viljandimaal Helme kihelkonna Helme alevikus.
Venemaa raadiojaamade loend
Siin on loetletud Venemaal tegutsevaid raadiojaamu.
Leon Orbeli
Leon Abgarovitš Orbeli, armeeniapäraselt Levon Orbeli, (vene keeles Леон Абгарович Орбели; 7. juuli (vkj 25. juuni) 1882 Tsaghkadzor, Tiflisi kubermang, Venemaa Keisririik – 9. detsember 1958 Leningrad) oli armeenia päritolu Nõukogude Liidu arstiteadlane (füsioloog). Meditsiiniteenistuse kindralpolkovnik (1944).
Orbeli on evolutsioonilise füsioloogia alusepanijaid. Rajas 1950. aastal Leningradis selleteemalise laboratooriumi, mille baasil 1956. aastal rajati Setšenovi-nimeline NSV Liidu Teaduste Akadeemia Evolutsioonilise Füsioloogia Instituut. Orbeli juhtis instituuti aastatel 1956–1958.
Tunnustus
Ta on pälvinud neli Lenini ordenit (1944,1945,1945, 1947) ja kaks Punalipu ordenit (1944, 1948).
Isiklikku
Tema vennad olid orientalist Jossif Orbeli ja allveearheoloog Ruben Orbeli.
Enele Sopoaga
pisi|Enele Sopoaga (2015) Enele Sosene Sopoaga (sündinud 10. veebruaril 1956) on Tuvalu diplomaat ja poliitik, kes oli 1. augustist 2013 kuni 19. septembrini 2019 Tuvalu peaminister.
Aastal 2010 valiti ta parlamendi liikmeks. Sama aasta septembrist detsembrini oli ta välisminister ja ühtlasi asepeaminister.
Pärast Willy Telavi ametist kõrvaldamist 1. augustil 2013 sai Enele Sopoagast peaministri kohusetäitja, seejärel valis parlament ta peaministriks ja ta vannutati ametisse 5. augustil 2013.
Enele Sopoaga vend Saufatu Sopoanga oli peaminister aastatel 2002–2004.
Mõrukas
Mõrukas (Rhodeus) on perekond kalu karplaste sugukonnast.
Liike
Ülejäänud 23 liiki elavad Edela-Aasias.
1961. aasta Eesti meistrivõistlused Kreeka-Rooma maadluses
1961. aasta Eesti meistrivõistlused Kreeka-Rooma maadluses
Juliusz Słowacki
pisi|Juliusz Słowacki (anonüümne portree) Juliusz Słowacki (4. september 1809 Krzemieniec, Poola kuningriik, Vene keisririik – 3. aprill 1849 Pariis) oli poola romantiline luuletaja ja näitekirjanik.
Słowacki sündis Volõõnias, mis tollal kuulus Vene keisririiki ja tänapäeval Ukrainasse. Tema isa Euzebiusz Słowacki oli aadlik, aga töötas kohalikus lütseumis kirjandusajaloo, retoorika, poeesia ja poola keele professorina. 1811 võttis ta vastu retoorika ja poeesia kateedri juhataja koha Vilniuse ülikoolis, aga suri juba 1814. Poisi kasvatas üles ema Salomea Słowacka, kes oli samuti aadlik, aga tema päritolu on teadmata, teda on peetud nii juudiks kui ka armeenlaseks. 1818. aastal abiellus ema meditsiiniprofessor August Bécuga ja pidas kodus kirjanduslikku salongi.
Słowacki oli viljakas kirjanik. Kuigi ta suri 39-aastaselt, anti tema kogutud teosed välja 17 köites. Tema teoste hulka kuuluvad 25 näidendit ja 253 luuleteost. Ta kirjutas paljudes žanrides: näidendeid, lüürilisi poeeme, kirjanduskriitikat, kirju ja mälestusi, kahe romaani katkendid ja poliitilise pamfleti. Teda peetakse tänapäeva poola näitekirjanduse isaks. Ta oli ka tõlkija. Tema kirju emale loetakse kõige kaunimate kirjade hulka kogu poola kirjanduses. Kuigi ta kirjutas põhiliselt poola keeles, leidub üksikuid teoseid ka prantsuse keeles.
Paljud tema teosed avaldati postuumselt ja sageli meelevaldsete pealkirjade all, sest Słowackil ei olnud tavaks oma teoseid pealkirjastada.
Słowacki teosed on romantilised. Need kasutavad fantastilisi elemente, müstikat ja sümbolismi ning käsitlevad Poola ajalugu, poolalikkuse olemust ja suhteid ülejäänud maailmaga. Słowacki kasutas rikast ja leidlikku sõnavara, sealhulgas palju uudissõnu. Lisaks uutele sõnadele andis ta olemasolevatele sõnadele uusi tähendusi. Paljud tema tegelased kannavad nimesid, mille ta ise leiutas, näiteks Kordian.
Tema tuntumad teosed on näidendid "Balladyna" ja "Kordian". Eesti keeles ilmus 1959. aastal Ain Kaalepi ja Aleksander Kurtna tõlkes Słowacki ajalooline värssdraama "Maria Stuart" (Loomingu Raamatukogu nr 46, Ajalehtede-Ajakirjade Kirjastus).
Svenska Teatern
pisi|[[Helsingi kesklinnas Kaartinkaupunki linnaosas asuv teatrihoone]] pisi|Svenska Teatern enne 1935–1936 ümberehitustöid
Svenska Teatern (soome keeles Ruotsalainen Teatteri) on Soome pealinnas Helsingis asuv rootsikeelne teater. Teatrihoone asub Esplanaadi pargi ja Mannerheimintie ristumiskohas Erottaja (rootsi keeles Skillnaden) ristmikul.
Esimene puidust teater
Esimene Helsingi teatrihoone võeti kasutusele 1827. aastal: tegemist oli väikese puust hoonega Mikonkatu ja Esplanaadi nurgas. Hoone arhitekt oli Carl Ludvig Engel. Kui teatrihoone kasutusele võeti, ei olnud seal oma püsivat näitetruppi, vaid seal mängisid rändteatritrupid, mis olid sageli kas teel Peterburi või sealt tagasi. Enne teatrihoone valmimist esinesid sellised trupid tagasihoidlikes oludes: näiteks kauplustes või ühes vanas Kamppi linnaosas asunud tubakalaos, mida nimetati komöödiaaidaks.
Esimene kivihoone
Pärast seda, kui Helsingi oli viimaks oma teatrihoone saanud, muutus teatrikunst väga populaarseks meelelahutuseks ja Engeli teatrihoone jäi kiiresti liiga väikeseks. 1860. aasta 28. novembrist hakati etendusi andma uues teatrihoones, mis asus samal kohal kus Svenska Teatern ka tänapäeval asub (Erottaja ristmikul). Uue kivist teatrimaja arhitekt oli Georg Theodor Chiewitz. Esimene teatris ette kantud tükk oli harrastusnäitlejate esitatud Zacharias Topeliuse ja Fredrik Paciuse "Küprose printsess" (Princessan av Cypern). Uue teatrihoone esimesed näitlejad kuulusid Pierre Joseph Delandi truppi, mis teatris hooajal 1860–1861 etendusi andis. Seejärel moodustus selle trupi põhjal teatri esimene püsikoosseis. Teatri laval kõneldi algselt vaid rootsi keeles, kuid peagi sai rootslannast näitlejast Hedvig Raa-Winterhjelmist (1838–1907) esimene näitleja, kes rääkis laval soome keelt. Kuna ta ei osanud soome keelt, õppis ta oma teksti lihtsalt pähe.
Tänapäevane teatrihoone
Teatriga on olnud seotud paljud Rootsis tegutsenud muusikud, sealhulgas Oscar Byström ja Johan Lindgren. Teatri rajamise aastana tähistatakse küll 1866. aastat, kuid teatriga on samal kohal tegeldud seega ka varem. Just seal teatris kanti esimest korda ette paljud Jean Sibeliuse teosed, sealhulgas tema poeemi "Finlandia" esialgne variant 1899. aasta novembris.
20. sajand
pisi|Karüatiidid Söderlångviki härrastemaja garaažil pisi|250px|Vaade teatrihoonele Mannerheimintie poolt (1946) 20. sajandi alguses koosnes teatri juhatus peamiselt rootslastest ja lisaks oli suur osa näitlejatest pärit Rootsist. 1915. aastal võeti vastu ametlik otsus, et teater peab olema soomerootslaste rahvuslik teater. Näitlejatepõuda leevendas 1908. aastal rajatud Svenska Teaterni kool, kus koolitati rootsikeelseid näitlejaid (algselt Svenska Teaterns elevskola, aastast 1966 Svenska Teaterskolan i Helsingfors). Kui 1979. aastal rajati Helsingisse teatrikõrgkool Taideyliopiston Teatterikorkeakoulu, liideti sellega ka mainitud kool ja jätkati rootsikeelset näitlejakoolitust.
Aastakümnete möödudes taas väikseks jäänud Svenska Teaterni hoonet laiendati ja kaasajastati aastatel 1935–1936 arhitektide Eero Saarineni ja Jarl Eklundi juhtimisel. Hoone fassaad muudeti dekoreeritud fassaadist siledaks funktsionalistlikus stiilis fassaadiks. Kuid hoone salong ja fuajee jäid sellisteks, nagu arhitekt Benois need planeerinud oli. Hoone fassaadi ehtinud karüatiidide uueks omanikuks sai leheomanik ja parlamendiliige Amos Anderson ja tänapäeval asetsevad need Kimitoöni saarel asuva Söderlångviki härrastemaja garaaži lõunatiival. Huvitava kokkusattumusena oli hoone moderniseerimise plaanidega paarkümmend aastat varem tegelenud ka Saarise isa Eliel Saarinen, kuid selleaegne plaan ei teostunud. .
Järgmine põhjalikum renoveerimine leidis aset 1980. aastatel. Need tööd toimusid etapikaupa ja peamiselt suviti ning seetõttu ei seganud see olulisel määral teatri tegevust. 1991. aastal, mil tähistati hoone 125. aastapäeva, sai hoone fassaad tagasi osa oma algsest väljanägemisest: avati uuesti tänavale suunatud alumise korruse aknad, mis tegi võimalikuks ka kohviku toimimise majas. .
Svenska Teatern tänapäeval
Tänapäeval on teatril kaks lava: suur lava (Stora scenen) ja minilava (Miniscenen). Kui neist esimesse mahub publikut ligikaudu 500, siis väiksema lava ette on võimalik mahutada 127 inimest. Teatris leiab igal aastal aset ligikaudu 10 esietendust ja teatri palgal on umbes 80 inimest, kellest neljandik on näitlejad. 2015. aastal külastati teatrit veidi enam kui 110 000 korda ja sellest 96% moodustasid teatri enda etenduste külastajad.
2011. aasta sügisel lõppesid 2010. aasta juunis alanud Svenska Teaterni hoone renoveerimistööd, mille kogumaksumuseks kujunes 50 miljonit eurot ja mille arhitekt oli Stefan Ahlman. Tööde ajal tegutses teater kahes kohas: suure lava etendusi anti Bulevardi tänaval asuvas Aleksanterin teatteri majas ja väikese lava etendusi aadressil Erottajankatu 5 asuvas endises kongressikeskuses Den Lilla Skillnaden, mis ehitati teatri vajaduste jaoks ümber. Vastselt renoveeritud majas antud esimene etendus oli 29. veebruaril 2012 ette kantud muusikal "Kristina Duvemålast" (Kristina från Duvemåla). .
Lõugtundlad
Lõugtundlad ehk helitseerid on lülijalgsete suised, mille abil süstida saaki mürgiseid seedemahlu.
Kunda vald
Kunda vald (saksa keeles Kunda) oli vald Virumaal Viru-Nigula kihelkonnas. Vald eksisteeris 1866–1891 ja siis liideti Kunda vald ja Malla vald ning moodustati Kunda-Malla vald.
Boulderi maakond
thumb|[[Flatirons]] thumb|Vaade üle maakonna thumb|[[Eldorado mägi]] Boulderi maakond (Boulder County) on maakond USA-s Colorado osariigis. Geograafilised koordinaadid on 40°09' N, 105°36' W.
Maakonna halduskeskus on Boulder.
Maakonna pindala on 1946 km². Veepindala on 23 km².
Elanike arv oli 2010. aasta rahvaloenduse järgi 294 567. Aastal 2000 oli elanike arv 271 651. Boulderi maakond on elanike arvult Colorado seitsmes maakond.
2000. aasta rahvaloenduse andmed
Boulderi maakonnas oli 271 651 inimest, 114 680 leibkonda ja 68 808 perekonda.
Rahvastiku tihedus oli 151 in/km².
Elamuühikuid (housing units) oli 119 900 (keskmine tihedus 62/km²).
Rassiline koosseis oli järgmine:
Ladinaameeriklasi (sõltumata rassist) oli 10,46%.
114 680 leibkonna seas oli
Leibkonnas oli keskmiselt 2,47 inimest ja perekonnas keskmiselt 3,03 inimest.
Elanikud jagunesid ealiselt nii:
Ea mediaan oli 33 aastat.
Iga 100 naissoost inimese kohta tuli 102,20 meessoost inimest. Iga 100 vähemalt 18-aastase naise kohta tuli 101,70 meest.
Leibkonna aastasissetuleku mediaan oli 55 861 dollarit, perekonna sissetuleku mediaan 70 572 dollarit. Meeste sissetuleku mediaan oli 48 047 dollarit, naistel 32 207 dollarit. Sissetulek elaniku kohta oli 28 976 dollarit.
9,50% elanikkonnast ja 4,60% perekondadest elas allpool vaesuspiiri. Kogu elanikkonnast elas allpool vaesuspiiri 7,60% alla 18-aastasi ja 5,90% üle 65-aastasi.
Näkimadalad (romaan)
"Näkimadalad" on Herman Sergo romaan, mis ilmus 1984. aastal kolmes köites.
Romaan käsitleb Hiiumaa rootslaste elu ja saatust 18. sajandil.
Sallasili lahing
Sallasili lahing (araabia keeles معركة ذات السلاسل; ka kettide lahing) oli aprillis 633 toimunud lahing araablaste Rashiduni Kalifaadi ja pärslaste Sassaniidide Riigi vahel. Kokkupõrge leidis aset Kazimas (tänapäeva Kuveidi aladel), araablasi juhtis Khālid ibn al-Walīd ning pärslasi Hormozd. Sallasili lahing toimus pärast seda kui kaliif Abū Bakr oli Ida-Araabia ridda sõdadega enda kontrollile allutatud. See oli esimene kord kui Rashiduni Kalifaadi moslemiarmee tungis Araabiast väljapoole ning seega algasid sellega moslemite vallutused.
Taust
Al-Muthanna ibn Haritha oli Kagu-Araabia hõimupealik, kes elas Pärsia piiri lähedal. Pärast 633. aastal lõppenud ridda ususõdasid asus ta Mesopotaamia pärslaste linnadesse rüüsteretki korraldama ning röövis naaberrahvalt rikkusi. Muthana ibn Haritha rändas Mediinasse ning andis kaliif Abu Bakrile oma edust teada. Kaliif nimetas ta väejuhatajaks ning Muthana ibn Haritha rüüsteretked jõudsid aina kaugemale Mesopotaamia keskossa. Enne kui Sassaniidide sõjavägi reageerida sai, oli araablaste väle kergjalavägi juba jõudnud linna ära rüüstada ning kõrbesse põgeneda. Muthana edu andis Abu Bakrile idee vallutada Mesopotaamia Sassaniididelt. Kaliif kogus vabatahtlikest koosneva sõjaväe ning määras selle etteotsa oma parima väejuhi, Khalid ibn Walidi. Kui kaliifi käsk Khalid ibn Walidini jõudis, viibis ta endiselt Al-Yamamas, kus ta oli Yamama lahingus alistanud isehakanud prohvet Musailima. Kaliif seadis esimeseks eesmärgiks vallutada Mesopotaamia Al-Hirahi piirkond ning ta andis väejuhi käsutusse ka Kirde-Araabia hõimupealikud Muthana ibn Haritha, Mazhur bin Adi, Harmala ja Sulma. Khalid asus Yamamast umbes 10 000 mehega teele 633. aasta märtsis või aprillis (12. hijri muharrami esimesel nädalal). Ta andis pärsia Dast Meisani piirkonna kubernerile Hormozdile teada: "Allu islamile ja ole hoitud. Või hakake jizyat maksma ja sina ning su rahvad olete meie kaitse all. Vastasel juhul oled tagajärgedes süüdi ainult sina, sest ma toon sulle mehed, kes ihkavad surma sama palavalt kui sina elu."
Khalidiga liitusid hõimupealikud, kellest igaühe käsutuses oli 2000 meest. Pärsiasse jõudis seega 18 000-pealine sõjavägi. Pärsia väepealik andis šahhile teada, et vaenlane on Araabiast lähenemas ning kogus kokku peamiselt araabia kristlastest koosneva armee.
Khalidi taktika
Sassaniidide armee oli sellel ajal üks maailma tugevamaid ning sobis hästi konventsionaalseks laupkokkupõrkeks. Pärslaste ainus nõrkus oli vähene liikuvus – raskete relvadega sõdurid ei saanud kiiresti ega pikki vahemaid liikuda. Khalidi sõdurid seevastu kasutasid kaameleid ja hobuseid ning olid võimelised kiireteks rünnakuteks ning Khalid plaanis oma eelise maksma panna. Ta plaanis meelitada pärslased esimesena rünnakule ning seejärel ise väsinud vastast rünnata. Khalid kasutas ka geograafiat oma kasuks – vastase juurde sai minna kas otseteed Kazma kaudu või ringiga Uballa kaudu ning ta kirjutas Yamamast, et panna pärslased uskuma, et ta tuleb otseteed.
Lahingu käik
Hormozd liikus oma väega Uballast Kazmasse, kus ta lootis moslemiarmeega kohtuda, kuid seal vastast ei olnud. Varsti teatasid luurajad, et Khalid ib Walid oli Hufeiri liikumas. Uballast vaid 34 km kaugusele Hufeiri jõudnud vastane ohustas otseselt pärslaste laagrit. Uballa (tänapäeva Basra lähedal) oli Sassaniidide jaoks tähtis tugipunkt. Pärslased liikusid kiiresti 80 km kaugusel asuva Hufeiri poole ning seal asunud Khalid sai sellest oma luurajate abil teada. Khalidi sõjavägi hakkas läbi kõrge Kazma poole liikuma ning jõudis Hufeirist enne Hormozdi sõjaväe kohalejõudmist lahkuda. Hormozd ei saanud lasta Kazimal Kazmat võtta ning raske pärslaste sõjavägi pidi uuesti Kazma poole teele asuma. Kazmasse jõudes olid Sassaniidide sõdurid väsinud.
Hozmod pani oma sõjaväe standardses formatsioonis (keskosa ja tiivad) valmis. Tiibade eest vastutasid Qubaz ja Anoshagan. Sõdurid panid end teineteise külge kettidega kinni, et näidata vaenlasele, et nad on valmis surema ning ei tagane ka kaotuse korral. Ketid muutsid ka väest läbimurdmise raskemaks, kuna vaenlane ei vaenlasele ei piisanud vaid mõne mehe jalust löömisest. Sassuniidide armee oli hea väljaõppega ning see taktika aitas neil ka vastase tormijooksu korral sõjaväljal kindlalt seisma jääda. Samas oli kettidel ka suur miinus: mehed ei saanud taganeda, ketid olid nagu köidikud. Selle pärast nimetatakse sallasili lahingut vahel kettide lahinguks. Hormozd viis oma armee Kazma lääneküljest veidi edasi, kuna sai nii linna kaitsta. Khalid jättis enda selja taha kõrbe, et vajadusel saaks kiiresti taganeda. Pärslased olid pikast rännakust väsinud ning ei pidanud kaua araablaste rünnakutele vastu. Tiibu kontrollinud väepealikud andsid käsu taganeda ning kogu Pärsia vägi lagunes. Kettides sõdurid ei saanud põgeneda ning tuhanded neist hukkusid, end mitte ketti pannud taganesid.
Järelmid
Pärast seda lõi Khalid pärslasi veel kolmes lahingus ning vallutas Al-Hirahi. Nelja kuu jooksul vallutati kogu Iraak. Kuna Sassaniidid kogusid lisajõude, ei andnud kaliif korraldust edasisteks vallutuseks, uus eesmärk oli võita Al-Hirahi pärslaste poolehoid. Üheksa kuud hiljem määras kaliif Khalidi Levanti vallutama.
Helme Arstiallik
Helme Arstiallik (ka Arstle allik, Arstiallikas, Pärliallikas ) on ohvriallikas Valgamaal Helme kihelkonna Helme alevikus. pisi|Helme Arstiallik
Pierre-Emerick Aubameyang
Pierre-Emerick Emiliano François Aubameyang (sündinud 18. juunil 1989 Lavalis, Prantsusmaal) on Gaboni jalgpallur, kes mängib ründajana Prantsusmaa kõrgliiga klubis Marseille Olympique.
2015. aastal valiti Aubameyang Aafrika aasta jalgpalluriks. 2013. aastal valiti ta parimaks Prantsusmaa kõrgliigas mängivaks Aafrika jalgpalluriks.
Klubikarjäär
Aubameyang alustas karjääri Itaalia AC Milani noorteklubis. Täiskasvanute klassis ta Milani meeskonnas üheski mängus kaasa ei teinud.
Aubameyang oli laenul neljas Prantsusmaa klubis, kuni jäi 2011 klubisse Saint-Étienne.
Pärast klubiga Prantsusmaa karikavõistluste Coupe de la Ligue võitjaks tulemist liitus ta Saksamaa klubiga Dortmundi Borussia, kus ta tuli korra Saksamaa karikavõitjaks ja kahel korral Saksamaa superkarika võitjaks.
Hooajal 2016–17 oli ta 31 väravaga Bundesliga hooaja parim väravakütt. Dortmundi klubi lõpetas hooaja kolmanda kohaga.
31. jaanuaril 2018 liitus Aubameyang Inglismaa Premier League'i klubiga Arsenal. Üleminekusummaks oli 56 miljonit Inglise naela, mis märkis Arsenali jaoks klubirekordilist summat.
Hooajal 2018–2019 lõi ta Inglismaa kõrgliigas 22 väravat, jagades Liverpooli mängijatega Sadio Mané ja Mohamed Salah'ga liiga suurima väravaküti tiitlit. Hooajal 2019–20 lõi ta taas 22 väravat ning valiti Arsenali hooaja parimaks mängijaks.
Suvel 2023 lõppes tema leping Londoni Chelseaga ning ta liitus Marseille'ga.
Koondisekarjäär
Aubameyang tegi debüüdi Gaboni rahvuskoondises 2009. aasta märtsis. Esimese värava lõi ta mängus Marokoga.
Jüri Resev
Jüri Resev (sündinud 4. jaanuaril 1950 Tallinnas) on eesti tehnikateadlane.
Elulugu
Jüri Resev on tööliste poeg.
Lõpetas 1969 Tihemetsa Sovhoostehnikumi mehaanik-tehnikuna, 1975 EPA mehaanikainsenerina ja 1980 samas aspirantuuri; magister (tehnikateadus) (1994, Eesti Maaülikool), väitekiri "Tiibskreeperi tööprotsessi uurimine", tehnikateaduste-doktor (2002, TTÜ), väitekiri "Virtual Differential as Torque Distribution Control Unit in Automotive Propulsion Systems". Oli 1975–77 Järva-Jaani kolhoosi insener, 1977–79 EPA mehaanika kateedri vanemlaborant, 1979–85 samas assistent, 1985–90 insener ja peainsener asetäitja, 1990–2003 : tehnikateaduskonnas assistent, lektor, teadur, doktorant, dotsent ja 2000–2003 mehaanika ja masinaõpetuse instituudi juhataja. Ühtlasi 1995–2004 Tartu Lennukolledži õppejõud, sh 2003–04 õppeprorektori kohusetäitja ja asetäitja 2005– TTÜ Säästva Tehnoloogia Instituudi direktori kohusetäitja ja dotsent.
Teadustöö
Uurimisvaldkond: tehnikateadus, liikuritehnika. Umbes 10 teadustrükist.
Pierre-Emerick Aubameyang
Koondisekarjäär
2010. aasta Aafrika rahvaste karikavõistlustel kuulus ta Gaboni meeskonda. Gabon alagrupist edasi ei jõudnud.
2012. aasta kodustel Aafrika rahvaste karikavõistlustel oli ta Gaboni võtmemängijaks meeskonna veerandfinaali jõudmisel. Ta lõi alagrupimängudes kolm väravat ja oli sellega turniiri üks suurimaid väravakütte. Veerandfinaalis mängiti Maliga. Aubameyang andis resultatiivse söödu ja tabas lisaks posti. Mäng lõppes lisaajal seisul 1:1. Järgnenud penaltiseerias tõrjus Mali väravavaht Aubameyangi penalti ja see otsustas ka mängu saatuse.
2012. aasta suveolümpiamängudel Londonis kuulus ta Gaboni olümpiameeskonda. Ta lõi esimeses mängus Šveitsiga värava. See jäi Gaboni ainsaks väravaks turniiril.
2014. aasta jalgpalli maailmameistrivõistluste valikmängus Nigeriga sai ta kirja kübaratriki. Ta lõi kõik väravad penaltitest.
2015. aasta Aafrika rahvaste karikavõistlustel on ta Gaboni kapten. Esimeses alagrupimängus lõi ta värava Burkina Faso vastu.
2017. aasta Aafrika rahvaste karikavõistlusi võõrustas Gabon. Esimeses alagrupimängus 14. jaanuaril Guinea-Bissauga lõi Aubameyang turniiri avavärava. Mäng lõppes 1:1 viigiga. Teises alagrupimängus 18. jaanuaril Burkina Fasoga viigistas ta 38. minutil penaltist mängu seisu. Tulemusega 1:1 ka mäng lõppes. Viimases alagrupimängus 22. jaanuaril tegid Gabon ja Kamerun väravateta viigi. Gabon kogus kolme mänguga kolm punkti, jäädes oma alagrupimängus kolmandaks, mistõttu veerandfinaali ei pääsetud. Aubameyang tegi kõik mängud kaasa algusest lõpuni.
Ta on 30 väravaga Gaboni kõigi aegade parim väravakütt.
Aubameyang on teinud ühe mängu ka Prantsusmaa U21 meeskonnas.
Merehääl
Merehääl on tuule tõustes merepinnal leviv infraheli (sagedus u 10 Hz ). Merehääl tekib siis, kui tuule kiirus ületab veelainete levimiskiiruse ja lainetus hakkab õhu liikumist takistama.
Arvatakse, et mereloomad tajuvad merehäält tormihoiatusena. Inimese kõrvad merehäält ei kuule.
Timur (eesnimi)
Timur on türgi ja mongoli päritolu mehenimi.
Seisuga 2021. aasta 1. jaanuar oli Eestis eesnimi Timur 709 mehel. Timur oli Eestis levikult 219. mehenimi. Timur oli keskmiselt 14 aasta vanune (mediaanvanus oli 8). Kõige populaarsem oli eesnimi Timur vanuserühmas 0–4, kus neid oli 10 000 elaniku kohta 25,35 ning Ida-Viru maakonnas, kus neid oli 10 000 elaniku kohta 11,12.
Christo ja Jeanne Claude
Christo Javacheff (13. juuni 1935 Gabrovo, Bulgaaria – 31. mai 2020) ja Jeanne-Claude Denat de Guillebon (13. juuni 1935 Casablanca, Maroko – 18. november 2009 New York, Ameerika Ühendriigid) on kunstnikepaar, kes on tuntud oma suuremõõtmeliste vabaõhuinstallatsioonide poolest.
Elukäik
Christo Javacheff õppis Sofia Kaunite Kunstide Akadeemias ning töötas kuni Ungari revolutsioonini 1956. aastal Buriani teatris Prahas. Pärast revolutsiooni puhkemist põgenes ta Viini, kus õppis ühe semestri. Pärast lühikest peatust Šveitsis suundud ta Pariisi, kus alustas ka oma teoste eksponeerimist nouveaux réalistes rühmituse ridades. Äraelamiseks töötas Javacheff auto- ja nõudepesijana. Tollal signeeris ta oma maale Javacheffi nimega – see eristab siiani teoseid, mida ta tegi raha eest ja mida tasuta.
Jeanne-Claude Denat de Guillebon sündis Marokos, kus tema isa oli Prantsuse armee kindral. 1952. aastal lõpetas ta Tuneesia Ülikooli bakalaureusekraadiga Ladina ja filosoofia õpingutes. Denat de Guilleboni on originaalselt iseloomustatud kui tema kunstnikust abikaasa publitsisti ja äripartnerit.
Christo Javacheff ja Jeanne-Claude Denat de Guillebon tutvusid 1958. aastal, kui Christo sai tellimuse maalida Jeanne-Claude'i ema portree, mis paikneb San Diego kaasaegse kunsti muuseumis. Paar abiellus 1959. aastal ning nende ühendust võib pidada suhteliselt ebatavaliseks, kuna Denat de Guillebon pärines auväärsest perekonnast ning oli nende kohtumise ajal juba kihlatud. Christo oli aga kodakondsuseta kunstikoolist väljalangenu, kes oli oma kodumaalt nõukogude repressioonide eest põgenenud. Nende kohtumisele järgnenud aastal ootas paar juba oma esimest last.
1964. aastal kolis paar New Yorki. Pärast läände põgenemist pole Christo kodumaale naasnud: "Ma pole sellest ajast peale tagasi läinud. Mul pole mingisugust soovi. Alates 1973. aastast olen ma olnud Ameerika kodanik. See on mu kodu." "Siiski mitte päris Ameerika kodanik. Jeanne-Claude ütles ikka, et oleme Manhattani kodanikud." Jeanne-Claude Denat de Guillebon on öelnud, et hakkas artistiks armastusest Christo vastu. Oleks ta olnud hambaarst, oleks ka Jean-Claude'ist hambaarst saanud. Christo nõustub selle mõttega: "Ta värvis oma juuksed punaseks, kuna mina seda soovitasin.". Kuna paar töötas nii lähedaselt, siis reisisid nad alati eraldi lendudel, et juhul kui üks lennuõnnetuses surma peaks saama, oleks neil võimalik oma tööd siiski jätkata.
Denat de Guillebon suri 2009. aastal, misjärel on Christo jätkanud paari ühiste ideede elluviimist. Pärast Jeanne-Claude Denat de Guilleboni surma on Christo öelnud: "Jeanne-Claude ja mina sündisime samal aastal, samal päeval, samal momendil, 13. juunil 1935. Me kohtusime 1958. aastal, kui me mõlemad olime 23-aastased. Ta oli ekstreemselt argumenteeriv, väga kriitiline ja ma igatsen seda nii väga. Ta esitas alati küsimusi ja ma igatsen teda lakkamatult. Alati, kui asjad muutuvad keeruliseks, mõtlen ma, mida Jeanne-Claude praegu mõtleks."
Looming
Kuni 1994. aastani esitas paar oma teoseid vaid Christo nimel, ent juba "Oru kardina" projekti ajal tunnistas Christo vabalt, et nii projekti kontseptsiooni kui teostuse taga on tõukavaks jõuks Jeanne-Claude. Kuigi tänapäeval mõjub teoste selline esitlemise viis kummaliselt, siis toona uskus paar, et ühtse jõuna koos töötavad kunstnikud tekitaksid inimestes segadust ning, et meeskunstnike domineeritud turul on just nii kergem oma loomingut esitleda.
pisi|Christo ja Jeanne-Claude Reichstagi juures [[1995. aastal]]
Paar on peamiselt tuntud oma suuremõõtmeliste teoste poolest, mille hulka kuuluvad hoonete ja maastikke kangasse mähkimine ning ajutiste struktuuride moodustamine värvilistest õlitünnidest. Kuigi mitmed kriitikud on järjekindlalt üritanud nende tööle sügavamat, spetsiifilist tähendust omistada, siis peavad kunstnikud ise oma töö mõtteks kunstiteose kogemist käesolevas hetkes ja ümbritseva keskkonna kontekstis. Nende teosed on kategooriaülesed ega tunne võimatuse ja võimalikkuse piire. Kasutades tavalisi ja odavaid materjale, nagu kangas, teip ja plast, lõi paar ulmelisi kavandeid, mis tunduvad võimatud kuni nende valmimiseni. Kuigi Christo ja Jeanne-Claude ei selgita oma teoste mõtet ega anna neile tähendusi, mõjuvad nende suuremad teosed katsena muuta inimeste suhtumist maastikusse.
Christo on kirjeldanud oma tööprotsessi järgmiselt: "Me mõtleme väga vähe ruumile, mis on antud kujutavale kunstile. Hetkest, mil väljume kodust ja jalutame mööda kõnniteed, on kõik meid ümbritsev kellegi kujundatud. Põhimõtteliselt veedame 24 tundi päevas kõrgelt kontrollitud ruumis. Me ei mõtle sellest kunagi, kuna see on ebamugav, ent siiski on see meie elamise viis. [...] meie ülesanne on seda ruumi laenata ja luua sinna paariks päevaks väikene segadus. Me pärime kõik, mis sellele ruumile kaasasündinud on, nii, et sellest saab lahutamatu osa meie tööst. Me ei leiuta ise midagi."
Paari töös on üheks olulisimaks elemendiks loominguvabadus ning seetõttu rahastavad nad oma projekte, müües Christo koostatud ettevalmistavaid jooniseid, kollaaže ja varasemaid teoseid. Denat de Guillebon on öelnud, et ainuke viis vabalt töötada on selle eest ise maksta, sest kui võtta vastu väljastpoolt pakutavat raha, tahab keegi alati öelda, kuidas midagi tuleks teha. Rahaasjade korraldamiseks rajas paar 1969. aastal Christo Vladimirov Javacheffi ettevõtte, mille president ja laekur oli Denat de Guillebon ja abisekretär Javacheff.
Õlitünnidest sein – "Raudne eesriie"
Rue Visconti, Pariis, Prantsusmaa, 1962.
"Raudne eesriie" oli Christo ja Jeanne-Claude'i esimene koos loodud ja suuremõõtmeline väliteos, mille kokkupanek algas 1962. aasta 27. juuni öösel. Teos kujutab 89 õlitünnist koosnevat seina, mis oli paigutatud ühele kitsaimale Pariisi tänavale. Teose eesmärk oli protestida vastrajatud Berliini müüri vastu. Tegemist oli illegaalse kunstiteosega, mille ehitamiseks puudus luba. Barrikaad püsis tänaval 8 tundi, mil takistas nii autode kui jalakäijate liiklust. Kaheksa tunni möödumisel nõudis politsei installatsiooni eemaldamist. Samuti ennustas tugevalt poliitiline teos kuus aastat hiljem toimuvat tudengite mässu. Raudse eesriide fooniks oli ka Alžeeria sõja protest. Christo peab teost üheks enda olulisemaks varajaseks teoseks: "Tulles poliitilise pagulasena kommunistlikust riigist, olin ma väga innukas tegema oma isiklikku raudset eesriiet, mis blokiks terve tänava."
"Pakitud rannik, miljon ruutmeetrit"
Little bay laht, Sydney, Austraalia, 1969.
1969. aasta oktoobris püstitati kümneks nädalaks 1,5 miili pikkusele alale Austraalia rannikul installatsioon, mis kujutas endast kangasse mässitud rannikujoont. Installatsiooni loomiseks kasutati 92 900 ruutmeetrit erosiooni kontrollivat kangast ning 35 miili polüpropeenist köit ning installatsiooni püstitamiseks kasutati 15 kutselise mägironija ja 110 töötaja abi. Teose püstitamiseks kulus 4 nädalat.
pisi|"Oru kardin", 1972, Rifle, Colorado, Ameerika Ühendriigid
"Oru kardin"
Rifle, Colorado, Ameerika Ühendriigid, 1972.
Teose loomiseks kulus 28 kuud, mil kunstnikepaar töötas disainerite, ehitajate ja õpilastega, et rajada oranžist kangast vahesein, mis rippus kahe mäetipu vahel Colorados. Vahesein oli 381 meetrit pikk ja rippus 111 meetri kõrgusel. Kanga paigaldamiseks kulus 417 meetrit kaablit, mis kaalus 61 tonni ja oli kinnitatud 864 tonni kaaluvale betoonist alusele. Viimane installatsiooni paigal hoidev köis paigaldati 10. augustil kell 11 hommikul. Teos püsis üleval 28 tundi, misjärel tuli see tugeva tuule tõttu eemaldada.
"Pont Neufi sild"
Pont Neuf, Pariis, Prantsusmaa, 1985.
"Ümbritsetud saared"
Biscayne'i laht, Miami, Florida, Ameerika Ühendriigid, 1983.
1980. aastal käis paar välja idee ümbritseda 11 asustamata saart Biscayne'i lahes roosade plastist "seelikutega", mis ühilduksid saarte kontuuridega. Ümbritsetud saarte loomiseks kulus 603 870 ruutmeetrit helendavat roosat kangast, mis oli valitud täiendama madalat vett ja Miami taevast. Roosast kangast ujuvad parved olid kinnitatud kaheksanurksetele ankurdatud poomidele. Kahel nädalal, mil installatsioon oli paigaldatud, külastas seda kummipaatidega 120 inimest. Koos installatsiooni eemaldamisega kõrvaldati keskkonnast ka 40 tonni jagu prügi, mis oli saartele uhutud või ulpis selle ümber.
pisi|"Vihmavarjud", 1984–1991, Ibaraki prefektuur, Jaapan; California, Ameerika Ühendriigid
"Vihmavarjud" – ühisprojekt Jaapanis ja USA-s
Ibaraki prefektuur, Jaapan; California, Ameerika Ühendriigid, 1984–1991.
Vihmavarjude installatsioon kandis endas killukest absurdihuumorit ja sisaldas suurimat logistilist väljakutset, mida nad senini olid kohanud. Nende plaaniks oli luua kaks samaaegset maastikku sekkumist geograafiliselt sarnastes orgudes, üks Lõuna-Californias ja teine Jaapanis Ibaraki prefektuuris. Installatsioon koosnes tuhandetest hiiglaslikest vihmavarjudest, mis olid ühtlaste vahedega paigutatud üle 10 miili pikkusele alale. Jaapanis paiknevad vihmavarjud olid helesinised ning USA-s paiknevad kummiparte meenutavalt kollased. Kuigi praegusel ajal peetakse vihmavarjude projekti üheks ajastu suurimaks maastikukunsti projektiks, siis omal ajal saatis projekti tragöödia. Vahetult enne rahvusvahelise näituse sulgemist 1991. aasta oktoobris räsis Californiat tugev tuul, mis puhus ühe vihmavarju ümber. Õnnetuse tagajärjel hukkus üks külastaja ning mitu sai vigastada. Pärast intsidenti nõudis Christo nii USA kui ka Jaapani installatsiooni eemaldamist.
"Pakitud Reichstag"
Berliin, Saksamaa, 1995.
1976. aastal reisi Christo esimest korda Berliini, kus tundis tugevat tõmmet Ida- ja Lääne-Berliini vahel paikneva maatähise Reichstagi suunas. Vana parlamendihoone oli seisnud kasutuseta alates 1933. aastal toimunud tulekahjust. Järgmised 20 aastat veetsid Christo ja Jeanne-Claude taotledes lubasid platsil oma projekti teostamiseks. Sarnaselt Pariisis asuva Pont Neufi sillaga oli nende soov mässida ajalooliselt tuntud hoone kangasse ning seeläbi märgiliselt katta hoone ajalugu. See pidi andma Saksamaale puhta lehe, alustamaks oma modernse identiteedi loomist. Projekt säilitas oma vastuolulisuse ka pärast Berliini müüri langemist 1989. aastal. 1994. aastal sai paar installatsiooni loomiseks loa ning teos lõpetati 1995. aastal, mil see pälvis suurt üldsuse tähelepanu. Pakitud Reichstagi hoonest sai ühendatud Saksamaa sümbol.
pisi|"Väravad", 2005, Central Park, New York, Ameerika Ühendriigid
"Väravad"
Central Park, New York, Ameerika Ühendriigid, 2005.
Installatsioon koosnes 7503 oranžist kangast paneelist, mis rippusid safrani värvi terasest väravatel, mis olid paigutatud 23 miili pikkusele rajale läbi Central Parki. Installatsiooni paigaldamiseks palgati 600 töölist, kellele lisaks 300 ülesandeks oli teose jälgimine ning hilisem eemaldamine. Ristkülikukujulised väravad olid disainitud peegeldama linnavõrgustiku mustrit, millel rippuvad kangad liikusid tuulega ning peegeldasid lehetute puude liikumist, heites kuldseid varje neid külastanud vaatajatele.
pisi|"Ujuvad kaid", 2016, Iseo järv, Itaalia
"Ujuvad kaid"
Iseo järv, Lombardia, Itaalia, 2016.
Paar kujundas installatsiooni kavandi juba 1970. aastal, ent selle teostuseni jõudis Christo alles 2016. aastal. Installatsioon oli Christo esimene töö pärast "Väravate" loomist ja pärast Jeanne-Claude'i surma. Installatsioon paigutati 2016. aasta suvel 16 päevaks ning koosnes sillerdavast kollasest kangast, mis oli paigutatud üle kolme kilomeetri laiuvatele ujuvsildadele. Installatsioon oli huvilistele avatud ning mööda ujuvaid teid sai kõndida rannikult mitmele saarele, kust üles ronides oli võimalik vaadelda veepinnale laotatud teeradu.
"Üle jõe"
Arkansase jõgi, Colorado, Ameerika Ühendriigid, 1992–2017.
Teostamata jäänud projekt nägi ette katta Arkansase jõgi 6 miili ulatuses peegeldava kangaga nii, et voolava jõe ning kangast katuse vahele tekiks psühhedeelne tunnel, mis läbib Colorado orgu. Kuigi kohalikud looduskaitse spetsialistid oli töö korduvalt tagasi lükanud, näis, et installatsiooni püstitamine võib siiski õnnestuda. Ent 2017. aasta jaanuaris teatas Christo, et eemaldub projektist. Põhjenduseks tõi ta probleemid maa haldaja, USA valitsusega, kellele ta ei soovinud oma isikliku rahastusega tuge pakkuda.
pisi|"Londoni mastaba", 2018, Serpentine'i järv, London, Suurbritannia
"Londoni mastaba"
Serpentine'i järv, London, Suurbritannia, 2018.