Maailm_kui_tahe_ja_kujutlus
Peatükk 30. Puhtast tunnetussubjektist
Idee haaramine, teadvustamine, toimub ainult ühe muutusega meis, mida võib pidada ka enesalgamiseks, sest tunnetus pöördub oma tahtest täielikult ära, laseb endale usaldatud kallil pandil täielikult silmist kaduda ning võtab asju nii, nagu need ei saaks tahtele iial korda minna. Sest ainult nii saab tunnetusest asjade objektiivse olemuse puhas peegel. Iga ehtsa kunstiteose aluseks selle algupärana peab olema niiviisi tingitud tunnetus. Selleks vajalik muutus subjektis, mis seineb igasuguse tahtmise kõrvaldamises, ei saa lähtuda tahtest, ei saa olla suva akt, olla meie meelevallas. See sugeneb ainult intellekti ajutises ülekaalus tahtest, kaeva ajutegevuse tugevast erutusest, ilma igasuguse kalduvuste või afektide erutuseta. Meie teadvusel on kaks külge: teadlikkus iseendast, tahe; ja teadlikkus teistest asjadest, ja niisugusena esialgu kaev välismaailma tunnetus, objektide haaramine. Mida enam teadvuse üks külg esile tuleb, seda enam tõmbub teine tagasi. Kaev tunnetus on seda täielikum, objektiivsem, mida vähem me oleme teadlikud iseendast. See on antagonism. Mida enam teadvustame objekti, seda vähem subjekti; mida enam hõivab teadvust subjekt, seda nõrgem ja ebatäielikum on välismaailma kaemus. Kaemuse puhtaks objektiivsuseks vajalik seisund nõuab jäävate tingimustena aju ja selle tegevuseks soodsa füsioloogilise laadi täiuslikkust ning mööduvate tingimustena kõike, mis soodustab ajunärvisüsteemi pinget ja vastuvõtlikkust ilma mõne kire erutuseta. Jutt ei ole alkoholjookidest ega oopiumist, vaid rahuliku unega ööst, külmast suplusest ja kõigest, mis vereringet ja kirglikkust rahustades toob ajutegevusele sundimatu ülekaalu. Puhta tahtetu tunnetuseni jõutakse, kui teadlikkus teistest asjadest tõstetakse nii kõrgele astmele, et teadlikkus iseendast kaob. Sest ainult siis haaratakse maailma puhtobjektiivselt, kui enam ei teata, et sellesse kuulutakse, ja kõik asjad esituvad seda ilusamana, mida rohkem ollakse teadlik ainult nendest ja mida vähem iseendast. – Et igasugune kannatus tuleb tahtest, mis moodustab päris mina, kaob ka igasugune kannatuse võimalikkus, nii et kaemuse puhta objektiivsuse seisund on täiesti õnnestav; seetõttu on see ka üks kahest esteetilise naudingu koostisosast. Niipea kui teadlikkus iseendast saab jälle ülekaalu, algab ka vastava astmega ebamugavus või rahutus: ebamugavus, sest kehalisus (organism, mis on iseeneses tahe) saab jälle tuntavaks, ja rahutus, sest tahe täidab teadvuse jälle vaimselt, soovide, afektide, kirgede, murede kaudu. Tahe kui subjektiivsuse printsiip on kõikjal tunnetuse antagonist. Suurim subjektiivsuse kontsentratsioon on päristises tahteaktis, milles meil on kõige selgem teadlikkus iseendast. Kõik teised tahteliigutused on ettevalmistused tahteaktiks: tahteakt on subjektiivsuse jaoks see, mis elektriaparaadi jaoks sädeme ülehüppamine. – Iga kehaline aisting on juba iseenesest tahteliigutus, sagedamini just mittetahtmise liigutus. Tahte vaimne liigutus toimub motiivide vahendusel: objektiivsus ise äratab subjektiivsuse. See juhtub siis, kui objekti ei võeta enam puhtobjektiivselt, osavõtmatult, vaid ta äratab soovi või vastumeelsuse, kas või mälestuse vahendusel, sest siis ta saab juba motiiviks kõige laiemas tähenduses.