cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
August Weizenberg
Elukäik
1890 kolis Peterburi, kus elas järgmised 24 aastat. Weizenberg tegutses Peterburis vabakunstnikuna, Kunstide Akadeemia vabaliikmena ja eeskätt portretistina. 1893 osales tema "Hämarik" Chicago maailmanäitusel, kus võitis pronksmedali ja diplomi.
1913. aastal kinkis Weizenberg oma "Koidu" ja "Hämariku" Estonia teatrile, mis pandi kaunistama teatrimaja punast saali. 1912. aastal otsustas Tallinna linnavalitsus hakata omandama Weizenbergi pärandit, kes oli ilmutanud huvi asuda tagasi kodumaale. Järgmiseks aastaks on omandatud juba mõned kips- ja marmorkujud. Kuu enne I maailmasõja puhkemist kolis kujur Tallinna. 1916 nimetati ta linna kunstivarade hooldajaks. Elukohaks ja ateljeeks on esialgu Roosikrantsi ja 1917. aastast Ahju (praegune P. Süda tänav). 1919. aastal lubati tal elama asuda Kadrioru lossi merepoolsesse vahtkonnamajakesse. Kadrioru lossi merepoolsetesse ruumidesse koondas ta aga nii enda kui ka linna päralt olevad skulptuurid. Teisel korrusel oli keskne nn marmorisaal, kus oli eksponeeritud 10 marmorskulptuuri. Eesti töötuba tutvustas eesti mütoloogia ainelisi teoseid. Kokku oli väljas 38 teost. Ekspositsioon avati 10. septembril 1921, paar kuud enne kujuri surma ning see oli avatud Weizenbergi surmani 1921. aasta 22. novembril.
August Weizenberg suri 22. novembril 1921 ning on maetud Tartu Maarja kalmistule. Tema haual asub teos "Kaitseingel", millele kujur modelleeris oma ema reljeefi ovaalses raamistuses. Kuna oma viimased eluaastad veetis skulptor Tallinnas annetas ta "vabariigile ja Tallinna linnale oma matmise kulude tasuks" 1878. aastal valminud "Autoportree", "Aadama" ja "Kristuse Ketsemani aias" (viimased kaks kipsist).
Looming
Juba kodumaal tislerina töötades pälvis Weizenberg äramärkimist. 1857. aastal Tartus korraldatud põllu- ja käsitöönäitusel võitis tema valmistatud puust nõelatoos 5-rublase auhinna ning 1860. sai ta samalaadselt näituselt õmbluskastikese ja kartulivõtumasina eest 25 rubla. Peale skulptoritöö tegeles ta ka kirjanduse ja muusikaga ning kirjutas mitu raamatut. August Weizenberg kirjutas ka näidendi "Sooharimine ja südameharidus", mille Valvaja näitlejad tema 80. sünnipäeva tähistamisel ette kandsid.
Portreed
Weizenbergi loomingusse kuulub üle saja portreebüsti. Esimesteks eestlasteks, keda ta portreteeris, olid tema ema (1878), kunstnik ise (1878) ja doktor Philipp Karell. Hiljem lisandusid Fr. R. Kreutzwald, Ferdinand Johann Wiedemann, Woldemar Friedrich Krüger (kõik 1880), C. R. Jakobson (1884/85), Johann Voldemar Jannsen (1887) ja Lydia Koidula (1888). Neist oli tellimustöö vaid foto järgi modelleeritud Koidula portree.
1883. aastal saatis ta Kreutzwaldi kipsportree Tartus Eesti Aleksandrikooli heaks korraldatud näitusmüügile, kus see jäi aga müümata. Teise seekord marmorportree saatis ta Õpetatud Eesti Seltsile. 1887. aastal oli teos eksponeeritud Tallinnas Weizenbergi näitusel, kust selle ostis Eestimaa kuberner vürst Sergei Šahhovskoi ja kinkis Eesti Kirjameeste Seltsile. Pärast seltsi likvideerimist anti teos üle ÕES-ile, selle praegune asukoht on teadmata. Kolmas teadaolev marmoreksemplar valmis tõenäoliselt enne 1890. aastat. See oli väljas 1894. aastal Provintsiaalmuuseumis toimunud näitusel ning kunstnik kinkis selle muuseumile tänutäheks ruumide ja abi eest. Kaks Kreutzwaldi asuvad Eesti Kirjandusmuuseumis ning teatris Vanemuine asunud kuju hävis II maailmasõja ajal.
1879. aastal, samal aastal, mil kunstniku ema suri, raius ta Roomas marmorisse aasta varem modelleeritud "Ema portree". Teos äratas näitustel alati tähelepanu ning kunstnik ei müünud seda kunagi, vaid annetas oma testamendiga Eesti Kunstimuuseumile. Teadaolevalt raius ta ema marmorisse lausa kolm korda. 1879. aastal valminu asub, nagu eespool juba mainitud, Eesti Kunstimuuseumis, teine (signeerimata ja dateerimata) Tartu Kunstimuuseumis ning kolmanda, 1896. aastal Peterburis valminu asukoht on teadmata. Selle portree annetas kujur Kursi karskusseltsile, kes selle omakorda kinkis koos eesti vöödest valmistatud vaibaga 1896. aastal Nikolai II-le kroonimise puhuks.
1891. aastal modelleeris kunstnik Tartus Anna Haava portree. Juba samal aastal raius ta teose marmorisse ning müüs selle Soome Kirjanduse Seltsile tingimusel, et müügiraha saadetakse luuletajale, kelle isa oli äsja surnud ning kes ka ise vajas sanatoorset ravi. Peterburi perioodi paremikku kuulub kahtlemata "Onu" (1891).
Kunstnik kinkis omaloodud portreid meelsasti nii muuseumidele kui ka seltsidele. Eriti rikkalik kogu eesti kultuuritegelastest oli Vanemuise teatri jalutusruumis, need teosed koos Vanemuise hoonega hävisid aga II maailmasõjas.
Monumendid
A. Weizenberg on loonud hulga monumentide kavandeid ja valmistanud rea hauamonumente. Tema monumendikavandeist tasuks mainida Aleksander I, Aleksander II ja Aleksander III, Katariina I, Peeter I, Aleksander Puškini ja Karl Ernst von Baeri omi.
1878. aastal paigutati Pirital asuvasse Kochide hauakabelisse toona Roomas töötanud Weizenbergi neli marmorskulptuuri. Kujud püsisid seal kuni 1946. aastani, mil nende jäänused toodi Eesti Kunstimuuseumi.
1897. aasta suve alguses paigutati Kanapää (Kanepi) surnuaiale, kunstniku vanemate kalmule elusuuruses pronksist ingel. Kuju asub mustast marmorist ning graniidist alusel, millesse on raiutud sõnad: "Siin ligidal elasivad Isa ja Ema, nad kandsivad rõõmu ning kurbtust kuni selle kohani. Siin ligidal ka minu õnn, minu ilu ning minu taevas, ja siin surgu ka minu viimane mälestus."
1899. aastal avati Mihkel Veske haual, Tartu Uus-Jaani kalmistul, mustast kivist alusel Weizenbergi loodud Mihkel Veske büst. Büst eemaldati haualt pärast II maailmasõda, haud ise ning samba graniitalus on muinsuskaitse all. 1893. aastal avati Tartu Maarja kalmistul pidulikult Johann Woldemar Jannseni mälestussammas, kus hallist marmorist sambas asuvas õõnsuses seisab Weizenbergi loodud Jannseni marmorbüst.
Vabaplastika
Kunstnik viljeles ka kirjandusliku "Hamlet", "Romeo ja Julia" ning allegoorilise sisuga ("Lootus", "Kevad", "Sügis" jt) temaatikat. Ei puudunud ka ajaloolise sisuga teosed, näiteks "Agrippina", mis osteti 1901. aastal Ermitaaži.
Näitused
Kuigi skulptor elas Eestis lühikest aega, oli tema looming kodumaal siiski tuntud ja hinnatud. Esmakordselt esitas Weizenberg Tallinnas oma skulptuuride väljapaneku 1878. aastal. Eesti Provintsiaalmuuseumis oli lisaks Eduard Gebhardti ja Julius Sergius von Kleveri teostele väljas ka üheksa Weizenbergi teost, neist kaheksa marmoris: "Halastaja Samaaria mees" (reljeef), "Õnnelik", "Õnnetu", "Ophelia", "Peeter Suur puusepana (ehitajana)", "Roomlanna büst", "Noore Augustuse büst", "Autoportree" ja "Ema portree".
1882. aastal Helsingist toimunud Soome kunsti I üldnäitusele esitas ta Kreutzwaldi ja Wiedemanni portreed. Esimese neist ostis Soome Kirjanduse Selts.
Järgmine kodumaine näitus leidis aset 1883, kui samas muuseumis on väljas viis marmorist rinnakuju "Vanemuine", "Kristus", "Barrabas", "Dr Karell" ja väikese poisi pea. Muuseum oli ka omandanud marmorist "Linda", mis valmis muuseumi tellimusel.
1887. aastal esines ta Tallinnas, Peterburis ja Riias. Tallinna tõi ta seekord "Hamleti", "Ophelia", "Tasaduse", "Edevuse", "Kevade" ja kaks Kristuse kuju. Teosed olid eksponeeritud Börsihoone ehk Suurgildi väikeses saalis. Tartus leidis näitus aset vanas ülikoolihoones raekoja kõrval.
Juba Peterburis töötamise ajal jätkusid tema käigud kodumaale ning 1894 oli Provintsiaalmuuseumis väljas senistest näitustest suurim. Väljas oli 25 teost. Peale marmoris ja kipsis teostatud portreebüstide pakkusid erilist huvi eesti rahvaluule ja eepose "Kalevipoeg" ainetel loodud teosed. Peterburis elades töötas Weizenberg peamiselt portreeskulptuuri alal ja lõi arvukalt hauasambaid. Kunstniku teoste järgmine näitus toimus alles 1911. aastal, kuid jälle Provintsiaalmuuseumis. Kujur oli tollal juba 74-aastane ning hakkas mõtlema sellele, kuidas oma skulptuurid Eestisse koondada. Selle näitusega tõstatati ka ajakirjanduses küsimus skulptori teoste omandamisest kavatsetava Tallinna linnamuuseumi kogudesse. Kolm aastat hiljem, olles juba Tallinna kolinud, avas skulptor Suure-Roosikrantsi tänava majas nr 15 ateljeenäituse. Väljas oli nii vanemaid kui ka uuemaid marmor- ja kipskujusid, portreid ning monumendiprojekte.
Kunstniku teoste viimane väljapanek tema eluajal toimus aga Kadrioru lossis. Ilmus ka tema teoste esimene kataloog. Kunstnik pärandas enda valduses olnud teosed Tallinna Eesti Muuseumile, mis oli Eesti Kunstimuuseumi eelkäija.
Mälestuse jäädvustamine
18. septembril 1936 avati Kanepi Laulu Seltsi eestvõtmisel Kanepi rahvamaja ees Ernst Jõesaare loodud Weizenbergi mälestussammas, mille esiküljel asus skulptori portreereljeef. 1964. aastal avati mälestuskivi Weizenbergi sünnikohas, hävinud Ritsiku kõrtsi kohal.
Tallinnas Kadriorus asub August Weizenbergi tänav ja Narvas August Weizenbergi tänav.
Loving You
"Loving You" on 1957. aasta USA muusikaline mängufilm.
Laulu "Got A Lot O' Livin' To Do" ajal võib filmis publiku seas näha Elvis Presley ema Gladyst. Seetõttu keeldus Elvis pärast Gladyse surma 1958. aastal seda filmi vaatamast.
Loo on kirjutanud Mary Agnes Thompson.
Vene mesikas
Vene mesikas (Melilotus wolgicus) on liblikõieliste sugukonda mesika perekonda kuuluv rohttaim.
Harkujärve kogukonnakirik
pisi|Harkujärve kogukonnakirik (juuni, 2016) pisi|Harkujärve kogukonnakiriku altar Harkujärve kogukonnakirik (varem Püha Esimärter Stefanose kirik, ka Harkujärve Stefanose kirik) on kirik Harjumaal Harkujärve külas. See ehitati 1994. aastal. Aastast 2014 on seal luterlikud jumalateenistused. Aprillis 2018 kinnitas EELK kirikukogu formeerunud koguduse Harkujärve koguduseks.
Kiriku arhitekt oli Jaak Kuriks ja ehituse metseen Aino Järvesoo.
Püha Esimärter Stefanose kirik kuulus alguses Eesti Karismaatilise Episkopaalkiriku Harkujärve Püha Esimärter Stefanose kogudusele (praegu Stefanose kogudus). 2012. aasta jaanuarist peab Stefanose kogudus teenistusi aadressil Koskla tänav 2.
Mais 2014 koostati notariaalne ostu-müügileping MTÜ Harkujärve Kiriku Taastamise Seltsi ja Eesti Karismaatilise Episkopaalkiriku vahel ja sellega läks kirikuhoone Eesti Evangeelse Luterliku Kiriku käsutusse. 28. septembril 2014 kell 17.00 alanud jumalateenistusel pühitses EELK peapiiskop Andres Põder Harkujärve kogukonnakiriku. Harkujärve kogudus oli kuni 2018. aasta aprilli kirikukogu otsuseni sisuliselt Tallinna Peeteli koguduse tütarkogudus.
Kiriku aadress on Kiriku tee 2, Harkujärve küla, Harjumaa.
Sündinud 29. juulil
''Siin loetletakse 29. juulil sündinud tuntud inimesi.
Tüdruk, kes muutis ilma
"Tüdruk, kes muutis ilma" (天気の子) on Toho ja CoMix Wave Filmsi animastuudiote täispikk joonisfilm, mis valmis aastal 2019.
Piiks
Piiks on suhteliselt lühike ja kõrge ühetooniline heli, piiksumise üksikjuht.
Piiksu või piikse tekitada ehk piiksuda võivad nii loomad kui masinad.
Tõstmine 1972. aasta suveolümpiamängudel
Tõstmine 1972. aasta suveolümpiamängudel toimus Münchenis.
Eestlastest osales Jaan Talts, kes võitis raskekaalus (90–110 kg) tõstmises kuldmedali.
Araabia lutsern
Araabia lutsern (Medicago arabica) on liblikõieliste sugukonda lutserni perekonda kuuluv taim.
Kollane mesikas
pisi|Kollane mesikas
Morfoloogia
30–90 cm kõrgune vars on püstine ja harunenud. Lehed kolmetised, pikarootsulised, pealt sinakasrohelised, alt kahvatud. Kollased õied asetsevad kobarates.
Levila
Lõuna- ja Kesk-Euroopas, vähem põhjapoolsetel aladel, Lääne- ja Ida-Siberis, Kesk-, Kagu- ja Väike-Aasias.
Eestis tavaline, rohkem levinud Eesti lääne- ja põhjaosas (seal sage).
Kasvukoht
Teeservadel, põllupeenardel, raudteetammidel, elamute ümbruses. Sagedamini loo- ja pärisaruniitudel. Eelistab kuivemaid lubjarikka pinnasega kasvukohti.
Kasutamine
On kasutatud maitsetaimena. Kollases mesikas sisalduv kumariin annab ürdijuustule, likööridele ja nastoikadele kumariini lõhna ja soolakasmõrkja maitse. Värskeid juuri kasutati Taga-Kaukaasias köögiviljana.
Ravimtaimena on kasutatud välispidisena paisete ja mädanevate haavade raviks.
Juurtel esinevate mügarbakterite tõttu kasutatakse haljasväetisena.
Töölisliikumine
Töölisliikumine on tööliskonna ja nende ideoloogiliste ühenduste (näiteks anarhistide, anarhosündikalistide, maksimalistide, marksistide, radikaalide, sotsialistide-föderalistide, SR-ide {esseeride}, uute vasakpoolsete, vasakpoolsete kommunistide jne.) võitlus tööliste olukorra parandamise nimel.
Ajalugu
Töölisliikumine tekkis seoses proletariaadi kujunemisega. Algne töölisliikumise vorm oli masinate purustamine (ludiidid). Esimesed kitsapiiriliselt tööalased töölisorganisatsioonid asutati 18. sajandi lõpul Suurbritannias ja Prantsusmaal (keelati Prantsusmaal Le Chapelier' seadusega 1791, Suurbritannias Pitti seadusega 1799). Esimesed suuremad streigid toimusid Suurbritannias: kangrute streik Šotimaal 1804, esimene üldstreigikatse 1820 jt. Lyoni ülestõusud 1831 ja 1834, Sileesia kangrute ülestõus 1844 ning chartism (en:Chartism) Suurbritannias lõid eelduse anarhismi levikuks.
Ingrid Veidenberg
pisi|Ingrid Veidenberg pisi|Ingrid Veidenberg ja [[Maire Aunaste 2015. aasta Arvamusfestivalil]] Ingrid Kasak (sündinud Veidenberg, 1995-2010 Tähismaa; sündinud 1. juulil 1968) on eesti ajakirjanik.
Ta lõpetas Tartu Ülikooli filosoofiateaduskonna ajakirjanduse erialal 1992. aastal.
Ta oli seltskonnaajakirja Kroonika peatoimetaja aastatel 1997–2007 ja on alates 2019. aastast praeguseni.
Tegevus ühingutes
Ta on korporatsiooni Amicitia vilistlane.
Isiklikku
Ta on olnud abielus ajakirjanik Inno Tähismaaga. Neil on kaks poega. Abielu lahutati jaanuaris 2006. Alates aprillist 2021 on Ingrid abielus ettevõtja Ago Kasakuga, kes kuulub muu hulgas Tõrva vallas asuva hotelli Wagenküll ja Taagepera lossi juhatusse.
Tõnu Meidla
pisi|Tõnu Meidla (2008). Tõnu Meidla (sündinud 13. aprillil 1959) on eesti geoloog, Tartu Ülikooli paleontoloogia ja stratigraafia professor.
Dmitri Glinka
thumb|Glinkade suguvõsavapp Dmitri Glinka (vene Дмитрий Фёдорович Глинка; 1749 – 20. jaanuar 1808) oli Venemaa keisririigi riigitegelane.
Ta oli alampolkovnik, Voznesenski asehaldurkonna asekuberner 1795, tõeline riiginõunik (5. aprill 1795), Eestimaa kubermangu asekuberner 30. maist kuni 10. septembrini 1797, Arhangelski tsiviilkuberner 31. augustist 31. detsembrini 1797, Novgorodi tsiviilkuberner 5. aprillist 22. detsembrini 1798 ja Peterburi tsiviilkuberner 22. detsembrist 1798 kuni 2. märtsini 1800. 17. märtsil 1800 sai ta salanõunikuks ja senaatoriks.
Ta oli abielus, kuid järglasi ei saanud.
Puittoode
Puittoode on puidust või puitmaterjalist valmistatud toode.
Hermann von Radingh
Hermann Gustav von Radingh (ka Rading; vene Герман Иванович фон Радинг 14. veebruar 1753 – 10. märts 1827 Peterburi) oli baltisaksa päritolu Venemaa riigitegelane.
Ta oli riiginõunik (1799), Eestimaa kubermangu asekuberner 11. septembrist 1797 kuni 6. jaanuarini 1809, tõeline riiginõunik, Minski tsiviilkuberner 1810. aastast kuni 21. maini 1813 ja Vene-Ameerika kompanii nõukogu liige 1826–1828.
Perekond
Tema vanemad olid Liivimaa Koknese kihelkonna Rīteri (Grütershof) ja Lapa (Lapinsky) mõisnik Hermann Johann von Radingh (1724–1790) ja Skrīveri (Rēmera muižā, Römershof) mõisast pärit Anna Rosina Schultz von Ascheraden (1727–1802). Tema vanaisa oli Venemaa kindralmajor Justus Heinrich von Radingh (1665–1742).
Ta abiellus Tallinnas 30. augustil 1808 Emilie Dorothea von Pistohlkorsiga (1790 Kuremaa – 1854 Peterburi), kes oli Kuremaa mõisaomaniku Moritz von Pistohlkorsi (1767–1826) ja Eestimaa Kandle mõisast pärit Henriette Friederike von Hastferi (1771–1805) tütar.
Džavahhethi
thumb|Asend Gruusias Džavahhethi (gruusia: ჯავახეთი) on ajalooline piirkond Gruusia lõunaosas, Samtshe-Džavahhethi provintsi territooriumil. Piirkonna elanike seas moodustavad enamuse armeenlased.
Piirkonna armeenlased kurdavad diskrimineerimise ja alaesindatuse üle avaliku elu kõigis sfäärides ja vähemalt osa neist taotleb autonoomiat.
Esimest korda mainiti Džavahhethit 785 eKr Urartu kuninga Argišti I dokumentides Zabahha nime all.
11.–13. sajandil kuulus Džavahhethi Gruusiale. See oli majandusliku tõusu periood, kus ehitati sildu, kirikuid, kloostreid ja losse. Seejärel Gruusia keskvõim nõrgenes ja riik killustus.
16. sajandil vallutas ja liidendas Džavahhethi Osmanite riik. Vallutusega kaasnes etniline puhastus ja paigalejäänud elanike usuvahetus. 19. sajandi alguses vallutas js liidendas selle piirkonna Venemaa.
Tsink
Tsink (sümbol: Zn) on keemiline element järjenumbriga 30, metall.
Tal on neli stabiilset isotoopi massiarvudega 64, 66, 67 ja 68.
Normaaltingimustel on tsingi tihedus 7,14 g/cm³. Tema sulamistemperatuur on 419 °C ja keemistemperatuur on 907 °C.
Tsink on keskmise reageerimisvõimega sinakashall metall, mis tuhmub niiske õhu käes ja põleb õhus ereda sinakasrohelise leegiga, eraldades tsinkoksiidi suitsu.
Temperatuuril 100–210 °C on tsink kergesti vormitav. Üle 210 °C kuumutatuna muutub metall rabedaks ja vormimisel pulbristub kergesti. Magnetilisi omadusi tsingil pole.
Rakendusalad
Tsink on kõige enam kasutavatest metallidest neljandal kohal. Tsingist kasutatakse rohkem rauda, alumiiniumi ja vaske.
Tsinki kasutatakse:
Tsinkkloriidi kasutatakse:
Tsink sisaldub enamikus vitamiinides. Arvatakse, et tsingil on antioksüdandi omadused, mis kaitsevad nahka ja lihaseid enneaegse vananemise eest.
Tsingi ajalugu
Sõna "tsink" päritolu pole teada. Tõenäoliselt kasutas 16. sajandil seda nimetust – sõna Zincum – esimesena Paracelsus, Šveitsis sündinud sakslasest keemik. See sõna tähendab saksa keeles ilmselt hambasarnast, teravaotsalist või sakilist osa. Kuna tsingi metalli kristallid on okkasarnased, siis näib selle päritolu üsna usaldustäratav.
Iidses Indias oli tsingi tootmine väga levinud. Paljud kaevandamiskohad Zawari kaevandustes töötasid isegi 1300–1000 eKr. Tsingisulamid on kasutusel olnud sajandeid.
Messingist esemeid aastatest 1400–1000 eKr on leitud Iisraelis. 87% tsingisisaldusega asju on leitud eelajaloolises Transilvaanias.
Sulatati ja ebapuhast tsinki eraldati esimest korda umbes aastal 1200 Indias. Hiinas ei õpitud seda tehnikat tundma kuni 17. sajandini. Läänes tunti ebapuhta tsingi jäänuseid põletusahjudes juba antiikajast, kuid siis peeti seda väärtusetuks kraamiks.
Puhas tsink Läänes
pisi|Puhas metalne tsink. |alt= Metallurg Andreas Libavius sai 1597. aastal koguse tsinki selle puhtal kujul, mida tollaseni Läänes ei tuntud. Libavius tuvastas selle kui India tina. Seda imporditi korduvalt Idamaadest Euroopasse 17. sajandil ja 18. sajandi esimesel poolel, kuid sellel ajal oli see väga kallis.
Idamaades võidi metallilist tsinki eraldada mitmel pool üksteisest sõltumatult.
Idamaade kaupmehed tõid Inglismaale tsinki 1700. aastatel. Arvatakse, et nad tõid kaasa ka tsingi sulatamise saladuse, kuid tõendid selle kohta puuduvad.
1742. aastal destilleeris rootslasest keemik Anton von Swab tsingi kalamiinist.
Tsingi puhta metallina avastajaks peetakse tihti sakslast Andreas Marggrafi.
Bioloogiline roll
Tsink on esmatähtis element, mis on vajalik elus püsimiseks.
Tsink leidub austrites, enamikus loomsetes valkudes, ubades, pähklites, mandlites, teraviljas, kõrvitsa ja päevalille seemnetes.
Kliinilised uuringud on näidanud, et koos antioksüdantidega võib tsink aeglustada lihaste vanusest tulenevat degeneratsiooni.
Lümfoid(-immuun)süsteem
Tsingi bioloogiliselt aktiivset vorm zinc-thymulin valmistatakse tüümuses, ja seda vajavad tüümuse epiteelirakud ning lümfisüsteemi perifeersed koed.
Tsingil on oluline roll lümfoid-immuunsüsteemi arengus ja immuunsuse tagamisel.
Toksilisus
Metallilist tsinki ei loeta mürgiseks, kuid vabad tsingi ioonid lahuses on väga mürgised.
Kaevandamine ja töötlemine
Tsingikaevandusi on üle maailma; suurimad tootjad on Hiina, Austraalia ja Peruu. 2005. aastal tootis Hiina peaaegu neljandiku maailma tsingitoodangust. Tsingimaagist puhta metalli saamiseks kasutatakse ekstraktiivset metallurgiat.
Sulamid
Kõige enam kasutatav tsingi sulam on messing, kus vasele on lisatud 9–45% tsinki.
Vooremaa metsaökoloogia jaam
Vooremaa metsaökoloogia jaam (ka "Voore Ökoloogiajaam", 'Voore statsionaar') oli ökoloogiliste väliuuringute baas Jõgevamaal Levala külas.
Ajalugu
Jaama rajas kompleksse ökoloogilise uurimistöö tarvis Zooloogia ja Botaanika Instituut Toomas Frey algatusel. Koha valikul peeti uurimisobjektina eelkõige silmas kõrge produktiivsusega metsa. Eeltööd jaama ja katsealade rajamiseks algasid 1969. aastal. Zooloogia ja Botaanika Instituut ostis 1970. aastal talu, mille baasil jaam rajati. Hiljem ehitati juurde mitu hoonet ning remonditi kapitaalselt vanad hooned. Vooremaa metsakatsealadel seati üheks peamiseks ülesandeks ökoloogilised uurimistööd Rahvusvahelise Bioloogiaprogrammi (IBP) raames. Jaam on olnud puude ökofüsioloogia ja metsaökoloogia väliuuringute keskuseks Eestis. Ökoloogiajaama on korduvalt kasutatud ka üliõpilaste praktikabaasina.
Jaamas on pikemat aega töötanud ja välitöid teinud Toomas Frey, Vello Ross, Andres Koppel, Jane Frey, Krista Lõhmus, Anu Kollom, Rein Lasn, Tõnu Oja, Kalevi Kull, Olevi Kull, Mari Ivask, Kuulo Kalamees, Mall Vaasma, Leiti Kannukene, Arne Sellin, Ene Rästa, Martin Zobel, Mati Kahru, Ülo Niinemets, Jaak Palumets jt.
Ülo Mullamaa
Ülo-Ants Mullamaa (26. jaanuar 1936 Tartu – 11. oktoober 2020 Tartu) oli eesti geofüüsik.
thumb|Dr. Ülo-Ants Mullamaa
Ülo-Ants Mullamaa sündis 26. jaanuaril 1936 Tartus. Lõpetas 1959 Tartu ülikooli ja asus tööle Füüsika ja Astronoomia Instituudi atmosfäärifüüsika sektoris.
1965 kaitses Tartu Ülikoolis kandidaadiväitekirja "Lainetava merepinna optiliste omaduste atlas". 1974 kaitses Tartu ülikoolis doktoritöö optika alal "Stohhastiliste makro-mittehomogeensete struktuuride optika", aga Moskva atesteerimiskomisjon ei kinnitanud doktorikraadi. 1982 kaitses Leningradis Geofüüsika Peaobservatooriumis doktoritöö geofüüsikas "Looduslike makroebaühtlaste struktuuride poolt moduleeritud kiirgusväli".
Uurimusi pilvede kiirgusrežiimi ja mereoptika alalt.
AAI-st lahkus tervislikel põhjustel 1993. aastal.
Aram (piirkond piiblis)
pisi|Aram (sinakasroheline), 830 eKr Aram on piirkond, mida mainitakse piiblis, Aram asus tänapäeva Kesk-Süüria aladel, Arami territooriumil olid ka praeguse Aleppo linna alad. Oma kõrgajal ulatus Aram Liibanoni mägedest itta kuni Eufratini; Arami territooriumile jäid ka Khaburi jõe orud Kirde-Mesopotaamias, Assüüria piiril. Piirkonda tunti Akadi riigi (2334–2154 eKr), Uri III dünastia (2112–2004 eKr) ja Vana-Assüüria impeeriumi (2025–1750 eKr) aegadel nime "amoriitide maa" all, viidates suurele amoriitide osakaalule rahvastikus. Uus-Assüüria impeeriumi (911–605 eKr), Uus-Babüloonia riigi (612–539 eKr) ja Ahhemeniidide riigi ajal oli selle ala nimetus Eber-Nari.
Buzz Aldrin
thumb|Aldrin Kuul Buzz Aldrin (sünninimi Edwin Eugene Aldrin; sündinud 20. jaanuaril 1930 New Jersey osariigis Glen Ridge'is) on Ameerika Ühendriikide piloot ja astronaut.
Aastal 1988 muutis Edwin Aldrin ametlikult oma eesnime lapsepõlvest pärineva hüüdnime Buzzi vastu. Hüüdnimi tuli sellest, et tema väike õde ei suutnud korralikult välja öelda sõna "brother" ('vend').
Aldrin lõpetas 1951 West Pointi sõjaväeakadeemia ning oli seejärel Korea sõjas lahingulendur. Ta täitis 66 lahinguülesannet ja tulistas alla kaks lennukit MiG-15. 8. juunil 1953 avaldas ajakiri Life Aldrini foto kahjustatud õhusõidukist katapulteeruvast vene piloodist.
Seejärel kaitses ta astronautika doktori kraadi Massachusettsi Tehnoloogiainstituudis. Doktoritöö teema oli "Vaatekiirega abistamise tehnikad põkkumise ajal mehitatud orbitaallendudel".
Aastal 1963 valis NASA Aldrini USA astronautide 3. gruppi. Pärast seda, kui Gemini 9 meeskonna liikmed Elliot See ja Charles Arthur Bassett 28. veebruaril 1966 katselennul hukkusid, sai temast Gemini 9 varumeeskonna liige. Tema esimene kosmoselend toimus Gemini 12 meeskonna koosseisus 1966. aastal.
Buzz Aldrin oli Apollo 11 kuumooduli piloot. 20. juulil 1969 sai temast Neil Armstrongi järel teine inimene, kes astus Kuu pinnale. Tema järgi on nime saanud laskumispaiga läheduses asuv kraater.
NASA andmetel pidi esialgse plaani järgi esimesena Kuu pinnale astuma Aldrin, kuid katsetamisel selgus, et pilootide istekohtade asukoha tõttu kuumooduli luugi suhtes oli lihtsam väljuda lennu komandöril Neil Armstrongil. Otsust mõjutas ka asjaolu, et Armstrongi iseloomu peeti selle au kandmiseks sobivamaks: tal ei olnud nii suurt ego.
Seevastu ütles Aldrin esimesed teadlikult Kuult Maale edastatud ja kohale jõudnud sõnad: "Houston, siin Tranquility baas. Kotkas on maandunud." Samuti ütles ta 20. juulil 1969 kell 20.17 esimesed Kuult Maale jõudnud sõnad üldse: "Kontaktituled ... OK, mootor on seiskunud."
NASA teenistusest lahkus ta pärast 21 aastat kestnud teenistust 1972. aastal. Ta veetis kosmoses kokku 12 päeva, 1 tunni ja 52 minutit.
1985. aastal arvutas ta välja nn Aldrini trajektoori, mis võimaldab kosmose­aparaatidel mööduda Marsist.
Eraelu
Aldrin on kolmandat korda abielus. Tema esimene abikaasa oli Joan Archer, kellega ta sai kolm last: James, Janice ja Andrew. Teine abikaasa oli Beverly Zile. Alates 1988. aastast on Buzz Aldrin abielus Lois Driggs Cannoniga.
Aruküla koopad
Aruküla koopad on Tartu linnas Ülejõe linnaosas Aruküla tee ääres Emajõe ürgoru vasakul nõlval mõne meetri sügavusel maapinnast liivakivis asuvad koopad.
1959. aastast on koobastik Aruküla koobaste kaitsealana looduskaitse all.
Koobastiku pindala arvatakse olevat umbes 10 ha.
Puitplaat
Puitplaat on puittoorainest valmistatud plaatmaterjal.
Aruküla koopad
Koobastiku kaardistamine algas 19. sajandi esimesel poolel, ent täpne ettekujutus koobastiku ulatusest puudub siiani. Siiski on 1982. aastal koostatud Aruküla koobaste skeem.
Puitmaterjal
Puitmaterjal on puittoorainest valmistatud materjal.
Aruküla koopad
Aruküla koopad said laiemalt tuntuks 1844. aastal, kui sissevarisemise tagajärjel tekkis suur sissepääs maa-alustesse käikudesse.
Puitmaterjal
Puitmaterjalide hulka kuuluvad mitmesuguseid konstruktsiooni-, isolatsiooni- ja dekoratiivmaterjalid, mida võidakse valmistada nii puidust, puitlaastust kui ka puidukiududest, sideainega või ilma.
Aruküla koopad
Koobaste päritolu on selgusetu – arvatakse, et koopad on inimtekkelised. Need rajati liivavõtu kohana, mis pidi koopauurija Ülo Heinsalu arvamuse kohaselt olema enne 1830. aastaid, või sõjaaegse peidupaigana.
Aruküla koopad on läinud teadusajalukku seoses unikaalsete kalafossiilide (Devoni väljasurnud rüükalade) leiukohana. Aastail 1834–1859 tegi koobastes väljakaevamisi Tartu ülikooli professor Hermann Asmuss. Umbes 800 koobastikust avastatud rüükala kivistist on esindatud Tartu Ülikooli geoloogiamuuseumis.
Alampalk
Alampalk ehk miinimumpalk ehk minimaalpalk ehk palga alammäär (Eestis 2009. aastast kehtiva töölepingu seaduse järgi töötasu alammäär, 1994–2009 kehtinud palgaseaduse järgi  palga alammäär) on madalaim palk, mida tööandja õiguslikult võib töötajale tema töö eest maksta.
Euroopa
2014. aasta seisuga oli Euroopa Liidu 28 liikmesriigist riiklik miinimumpalk kehtestatud 21 riigis. Riiklikult kehtestatud miinimumpalka ei ole Soomes, Rootsis, Taanis, Austrias, Itaalias ja Küprosel. Euroopa Liitu mitte kuuluvatest Euroopa riikidest puudub riiklik miinimumpalk Norras, Islandil ja Šveitsis. Saksamaal kehtestati miinimumpalk 1. jaanuarist 2015.
Alampalk Eestis
Eestis kehtestab vastavalt töölepingu seadusele töötasu alammäära Vabariigi Valitsus. Valitsus kehtestab töötasu alammäära eraldi tunnitasule ja kuutasule. Vabariigi Valitsuse kehtestatud alammäärast madalamat töötasu ei või töötajale maksta.
Eestis välja kujunenud tava kohaselt lepivad riiklikus töötasu alammääras tegelikult kokku sotsiaalpartnerid – Eesti Ametiühingute Keskliit ja Eesti Tööandjate Keskliit. Valitsus on juhindunud sotsiaalpartnerite kokkuleppest ja kehtestanud töötasu alammääraks nende poolt kokkulepitu.
Ameerika Ühendriigid
Üleriigiliselt kehtestatud tunnitasu alammäär on 7.25 USA dollarit. Paljudes osariikides ja mitmes linnas on kehtestatud kõrgem tunnitasu alammäär.
Lienzi ringkond
Lienzi ringkond (itaalia Distretto di Lienz) on ringkond Austrias Tiroolis. See on ainus ringkond Ida-Tiroolis. Ringkond külgneb Pinzgauga (Salzburg) põhjas, Spittal an der Drau ja Hermagori ringkondadega (mõlemad Kärnten) idas, Venetoga (Itaalia) lõunas ja Lõuna-Tirooliga (Itaalia) läänes.
Ringkonna pindala on 2016,41 km², seal elas 1. jaanuaril 2012. aastal 49 568 inimest ja asustustihedus on 25 inimest / km². Ringkonna halduskeskus on Lienz.
Haldusjaotus
thumb|200px|right|Talu Lienzi ringkonnas thumb|200px|Mäed ja orud Ida-Tiroolis
pisi|tühi|300px|Lienzi ringkonna vallad
Elanike arvult on suurim vald Lienz, pindalalt Matrei in Osttirol.
Gallium
pisi|Galliumi [[kristallid]]
Gallium on keemiline element järjenumbriga 31. Omadustelt on gallium metall.
Tal on kaks stabiilset isotoopi massiarvudega 69 ja 71.
Galliumil on eripärased füüsikalised omadused. Nimelt sulab tahke gallium temperatuuril 29,8 kraadi Celsiust ja tõmbub seejuures umbes 3,1% kokku. Sulagalliumil aga on tugev kalduvus alla jahtuda, mistõttu ta võib toatemperatuuril pikka aega vedelana püsida ja tahke galliumi saamiseks on sageli vaja olemasolev tahke gallium vedela galliumiga kokkupuutesse viia. Kuid gallium võib ka iseenesest tahkuda ja kuna ta tahkudes paisub, on see ohtlik nõudele, kus gallium on. Samuti moodustab gallium paljude metallidega sulameid; see kahjustab neid metalle.
Elavhõbedaga gallium ei segune. Erinevalt elavhõbedast on galliumil väga kõrge keemistemperatuur: 2204 kraadi Celsiust, mistõttu vedel gallium aurab vähe isegi kõrgel temperatuuril. Erinevalt elavhõbedast märgab gallium hästi klaasi ja portselani, moodustades hea peegelkihi.
Galliumi ühendid arseeniga võimaldavad luua väga heade omadustega pooljuhte, mille elektrilised parameetrid ja temperatuuritaluvus on tunduvalt paremad kui räni (Si) baasil loodud pooljuhtidel. Galliumarseniid (GaAs) on pooljuhtseadiste uuema põlvkonna materjal.
CU
Cu võib tähendada mitut asja:
Sulev Vahtre
Sulev Vahtre (1937. aastani Sulev Vinkmann; 7. juuli 1926 Laiuse vald – 31. august 2007 Tartu) oli eesti ajaloolane.
Vahtre uuris Eesti ajalugu, keskendudes muinas- ja keskajale. Vahtre huvitus eelkõige agraar- ja kultuuriajaloost, sealhulgas keskaegsetest kroonikatest.
Elukäik
Vahtre sündis põlise talupoja peres Põhja-Tartumaal Laiuse vallas. Tema isa oli seltsi- ja kultuurielu tegelane Heinrich Vahtre (1937. aastani Vinkmann). Ema oli Elise Vahtre (neiupõlve nimega Möllerson), kellelt Sulev Vahtre päris kristliku ja kultuurilembese vaimsuse. Vahtre käis Kivijärve algkoolis ja astus seejärel 1939.–1940. aastal Paldiskis kaubandusõpilaseks. 1940.–1943. aastal õppis ta Tartu Kommertsgümnaasiumis. 1942. aastal ilmus Postimehes tema esimene kirjatöö "Sõjasuvi Laiusel", mida ta ise pidas nii poliitika kui ka ajaloo valdkonda kuuluvaks. 1943. aastal katkestas Vahtre ajutiselt kooliõpingud ning viibis 1945. aastani põhiliselt isatalus, kus ta aitas teha talutöid, sest tema kaks vanemat venda olid sõjas langenud. 1944. aasta sügisel osales ta Pitka-poisina Tallinna kaitsmise katses, kuid kui Punaarmee tankid saabusid, otsustas ta relvastatud vastupanust siiski loobuda. Seejärel naasis ta koju, asudes järgmisel aastal uuesti koolis õppima.
1947. aastal lõpetas Vahtre Tartu Arve- ja Plaanindustehnikum (varem Tartu Ühiskommertsgümnaasium) ning astus samal aastal Tartu Riiklikku Ülikooli ajalugu õppima. Tema peamised juhendajad olid Arno Rafael Cederbergi õpilased Rudolf Kenkmaa ja Julius Madisson, kes jätkasid Eesti Vabariigi ajale iseloomuliku allikakriitilise ajaloouurimise õpetamist. Vahtret paelus kõige enam agraarajalugu, mis oli toona ka üks parimatest võimalustest pääseda ajaloo uurimisel tugevast ideoloogilisest sunnist ning sellega kaasnevatest moonutustest. Samas oli see ka teema, millega oli võimalik karjääri teha. 1952. aastal lõpetas Vahtre põhiõppe diplomitööga Prantsuse revolutsiooni agraarsuhetest. Töö juhendaja oli, sarnaselt Kenkmaa ja Madissoniga, Cederbergi õpilane Jaan Konks. Pärast lõpetamist asus Vahtre edasi õppima aspirantuuri. Sama aasta suvel töötas Vahtre ajutiselt Tartu Õpetajate Seminaris õppejõuna. 1955. aastal kaitses ta oma kandidaadiväitekirja teemal "Liivimaa noorem riimkroonika" (uurimus ilmus raamatu kujul 1960. aastal). Töö ametlik juhendaja oli Hilda Moosberg, kuid tegelikult aitas Vahtrel seda koostada ennekõike Julius Madisson. Oma kaaluka uurimusega tõmbas ta endale ühe Eesti keskaja prominentsema uurija, Paul Johanseni tähelepanu, kellega Vahtrel jäi siiski isiklik kontakt saavutamata.
1955. aastal asus Vahtre ülikoolis NSV Liidu ajaloo kateedri õppejõuna tööle. 1962. aastal sai temast dotsent. Ta luges allikaõpetuse, Eesti vanema ajaloo ning puhuti ka Venemaa vanema ajaloo loenguid. Kuna Vahtre väärtustas eriti ajaloo allikaõpetuslikku külge, siis otsustas ta oma doktoritöö kirjutada ajaloolise demograafia teemal. 1971. aastal kaitseski ta oma doktoriväitekirja 18. ja 19. sajandi hingeloenduste allikalise väärtuse uurimise teemal (mõnevõrra täiendatud raamat ilmus 1973. aastal). 1974. aastal sai Vahtrest ajalooprofessor.
Agraarajaloo kõrval polnud Vahtre huvi kaotanud keskaegsete kroonikate ja üldisemalt Eesti keskaja vastu. 1980. aastal õnnestus tal trükis avaldada seni autoriteetseimaks jäänud uurimus Jüriöö ülestõusust, mille eest ta sai 1990. aastal doktor Arthur Puksovi fondi preemia. 1980. aastatel uuris ta ka vaimuelu ja kirikuajalugu, kuid järgmine oluline teos käsitles taas eesti varasemat poliitika- ja sõjaajalugu: 1990. aastal ilmus raamat "Muinasaja loojang Eestis. Vabadusvõitlus 1208–1227".
Ülikooli õppejõuna osales Vahtre Tartu Riikliku Ülikooli ajalooringi tegevuses, olles selle üks pikaajalisemaid juhendajaid. Koos kolleeg Helmut Piirimäe ja mõne teisega muutis ta selle üheks rahvusvaimsuse hoidjaks toonases Tartu Riiklikus Ülikoolis. Samuti tegeles Vahtre spordiga, algatades 1979. aastal iga-aastased õppejõudude ja lõpetajate jalgpallivõistlused, mis kestavad tänapäevani. Vahtre oli ise õppejõudude meeskonna 13-kordne kapten.
Kuna Vahtre jäi Nõukogude ajal oma rahvuslikele ja demokraatlikele põhimõtetele kindlaks ega astunud kommunistlikku parteisse, jäid tema karjäärivõimalused küllaltki piiratuks (parteisse mitte kuuluv inimene ei võinud saada NSV Liidu ajaloo kateedri juhatajaks). Samuti ei saanud ta midagi teha, kui ta poeg Lauri Vahtre 1983. aastal nõukogudevastase meelsuse pärast ülikoolist välja heideti. Teda ennast ähvardati hiljemalt 1988. aastaks professori kohalt kõrvaldada.
Vahtre viljakas ajaloolasetöö jätkus. Peamiselt toimetas ta ajalooteemalisi teoseid. Kõige olulisematena tõusid neist esile Eesti ajaloo kronoloogia (1994, täiendatud trükk 2007. aastal), Eesti ajalugu elulugudes (1997), samuti mitmed artiklid Eesti vanemast historiograafiast (kroonikatest) ja seni käsikirjas olev uurimus Eesti vanema ajaloo kohta tervikuna. Ent tema viimaste eluaastate silmapaistvaimaks panuseks võib ilmselt pidada 1940. aastal pooleli jäänud Eesti ajaloo üldkäsitluse jätkamist (ta oli koguteose "Eesti ajalugu" IV, V ja VI köite peatoimetaja; neist V ilmus alles kolm aastat pärast Vahtre surma, aastal 2010).
Sulev Vahtre õpilaste seas on Heldur Palli, Mati Laur, Margus Laidre, Mart Laar, Lauri Vahtre, Tõnis Lukas, Aivar Põldvee, Katri Raik ja Andres Andresen, kellest enamik on saanud ajaloodoktori kraadi. 2006. aastani juhendas Vahtre ka magistritöid.
Sulev Vahtre suri 2007. aastal Tartus.
Isiklikku
Sulev Vahtre oli 1992. aastast erakonna Isamaa, hiljem Isamaaliidu liige.
CS
Cs võib tähendada mitut asja:
Sündinud 30. juulil
''Siin loetletakse 30. juulil sündinud tuntud inimesi.
Põhjala Vasak-Roheline Allianss
Põhjala Vasak-Roheline Allianss (inglise keeli: Nordic Green Left Alliance (lühend: NGLA) on vasaksotsialistlik Euroopa poliitiline allianss asutati Reykjavíkis 1. veebruaril aastal 2004.
PVA parteid ei kuulu Euroopa Rohelisse Parteisse ega ka nende Roheliste/Euroopa Vabaliidu EP parlamendigruppi, selle asemel on nende juured hoopis kommunismis. Seepärast nad töötavad koos teiste Euroopa kommunistlike ja vasaksotsialistlike parteidega. EPs istuvad nad Euroopa Ühendatud Vasak/Põhjala Vasakroheliste EP parlamendigrupis ja osalevad Euroopa Vasakpartei üritustel vaatlejatena.
Lõhine lutsern
Lõhine lutsern (Medicago laciniata) on liblikõieliste sugukonda lutserni perekonda kuuluv taim.
Pantokraator
pisi|Cefalù katedraali apsiidimaal
Pantokraator (kreeka keeles παντοκράτωρ 'kõigevalitseja', 'maailmavalitseja') on Kristuse kujutamine ikoonil Taevase Kuninga ja Kohtumõistjana. Ta istub aujärjel, õnnistades parema käega maailma, vasakus hoiab aga avatud kirjarulli või raamatut, millele on tavaliselt kantud Kristuse sõnad Evangeeliumist. Pantokraatorit kujutatakse nii täispikkuses kui ka vööst saadik.
‘Abdur Raḩmān
thumb ‘Abdur Raḩmān ehk ‘Abdurraḩmān-khaan (sündis umbes 1840–1844, suri 1. oktoobril 1901) oli Afganistani emiir 11. augustist 1880 kuni 1. oktoobrini 1901.
Tema vanaisa oli Dost Moḩammad, kes pani aluse puštude Barakzay (Moḩammadzay) dünastiale Afganistanis. ‘Abdur Raḩmān oli Dost Moḩammadi vanima poja Afzul-khaani kolmas poeg.
‘Abdur Raḩmāni loetakse tugevaks valitsejaks, kes taastas pärast teist Inglise-Afganistani sõda afgaanide võimu Kabulis.
Taust ning tegevus isa ja onude võimuvõitluse ajal
Enne oma surma Herātis 9. juunil 1863 nimetas Dost Moḩammad oma järeltulijaks emiirina oma kolmanda poja Shīr ‘Alī, minnes mööda vanimast pojast Afzul-khaanist ja teisest pojast Azim-khaanist. Algul tunnustati uut emiiri rahumeelselt, kuid mõne kuu pärast tõstis Afzul-khaan mässu põhjaprovintsis Hindukuši mäestiku ja Amudarja jõe vahel, kus ta isa surma ajal oli valitsenud. Dost Moḩammadi poegade vahel algas äge võimuvõitlus, mis kestis umbes viis aastat.
Selles sõjas paistis ‘Abdur Raḩmān silma oma võimete ja vaprusega. Kuigi tema isa Afzul-khaan, kellel neid omadusi polnud, leppis emiir Shīr ‘Alīga ära, äratas poja käitumine põhjaprovintsis peagi emiiris umbusku ning ta kutsus ‘Abdur Raḩmāni Kabuli. Too põgenes üle Amudarja Buxorosse. Shīr ‘Alī pani Afzul-khaani vangi ning Afganistani lõunaosas puhkes tõsine ülestõus.
Emiir sai ägedas lahingus ülestõusust suure vaevaga jagu. Põhjas aga andis endast kohe jälle märku ‘Abdur Raḩmān. Sealsed väed tõstsid mässu ning hakkasid kogunema ‘Abdur Raḩmāni lipu alla. Mõne aja pärast (märtsis 1866) hõivasid ‘Abdur Raḩmān ja tema onu Azim-khaan Kabuli, kohates vähest vastupanu. Emiir Shīr ‘Alī tuli nende vastu oma vägedega Kandahārist. 10. mail leidis Sheykhābādis aset lahing, mille käigus suur osa emiiri vägedest deserteerus. Pärast seda vabastas ‘Abdur Raḩmān oma isa Afzul-khaani Ghaznīs vangist ning seadis ta emiirina Afganistani troonile.
Kuigi uus emiir oli võimetu ning tegelikud juhid ‘Abdur Raḩmān ja tema onu Azim-khaan olid teineteise peale kadedad, ründasid nad uuesti Shīr ‘Alī vägesid ja hõivasid 1867 Kandahāri. Kui Afzul-khaan sama aasta lõpus suri, sai uueks emiiriks Azim-khaan ning ‘Abdur Raḩmānist sai tema kuberner põhjaprovintsis. Ent 1868. aasta lõpus tuli Shīr ‘Alī tagasi. Puhkes tema pooldajate ülestõus. 3. jaanuaril 1869 kaotasid ‘Abdur Raḩmān ja Azim-khaan lahingu Tinah Khanis. Mõlemad otsisid varjupaika Pärsias. ‘Abdur Raḩmān siirdus sealt Samarqandi, kus ta andis end Venemaa kaitse alla. Azim suri oktoobris 1869 Pärsias.
Maapagu
‘Abdur Raḩmān elas 11 aastat maapaos Taškendis, kuni 1879 suri Shīr ‘Alī, kes oli pärast Briti vägede sisenemist Afganistani Kabulist taandunud. Venemaa kindralkuberner Taškendis kutsus ‘Abdur Raḩmāni enda juurde ning avaldas talle survet, et ta veel kord Afganistanis õnne katsuks. Märtsis 1880 saabus Briti Indiasse teade, et ‘Abdur Raḩmān on Põhja-Afganistanis. India kindralkuberner ja asekuningas lord Lytton võttis temaga ühendust. Briti valitsus oli valmis väed tagasi tõmbama ning tunnustama ‘Abdur Raḩmāni Afganistani emiirina tingimusel, et ta ei pretendeeri Kandahārile ja selle ümbrusele. Pärast mõningaid läbirääkimisi kohtus temaga India valitsuse diplomaatiline esindaja Kabulis Lepel Griffin. Griffini sõnul oli ‘Abdur Raḩmān keskmist kasvu mees, kellel oli väga intelligentne nägu ja viisakad kombed. Läbirääkimistel oli ta väga terane ja võimekas.
Valitsemine
22. juulil 1880 tunnistati  ‘Abdur Raḩmān durbar 'il ametlikult emiiriks, talle anti relvi ja raha ning lubati provotseerimata välismaise agressiooni korral veel nii palju abi, nagu selle tõrjumiseks tarvis läheb, tingimusel, et ta järgib oma välispoliitikas Briti poliitikat. Nendel tingimustel otsustati, et Briti väed viiakse Afganistanist välja. Aastal 1881 andsid Briti väed uuele emiirile üle ka Kandahāri.
Kuid üks Shīr ‘Alī poegadest Āyūb-khaan tuli oma vägedega Kandahāri peale Herātist ning võitis ‘Abdur Raḩmāni vägesid. Juulis 1881 hõivas ta Kandahāri. Seepeale tuli ‘Abdur Raḩmān oma väega Kabulist Kandahāri lähedale, kus ta saavutas täieliku võidu. Āyūb-khaan põgenes Pärsiasse. Järgnevatel aastatel ta kindlustas oma võimu kogu Afganistanis, surudes mässud halastamatult maha. Võimas Ghilzā'ī hõim tõstis mässu tema karmide meetmete üle, kuid see suruti 1887. aasta lõpuks maha. Samal aastal püüdis Pärsiast edutult sisse tungida Āyūb-khaan. Aastal 1888 tõstis emiiri nõbu Ishāq-khaan põhjas tema vastu mässu, kuid sellestki ei tulnud midagi välja.
Alates 1888. aastast veetis emiir 18 kuud Amudarja-äärsetes põhjaprovintsides, kus ta rahustas mässulisi piirkondi, karistades mässudes osalenuid ja osalemises kahtlustatavaid karmi käega.
Aastal 1892 õnnestus tal lõpuks lämmatada hazarate vastupanu. Nood mägilased püüdsid edutult kaista oma sõltumatust Kabuli keskvõimust. 1880ndate lõpus olid paljud hazara hõimud tõstnud mässu ‘Abdur Raḩmāni vastu, kes esimese valitsejale allutas keskvõimule kogu Afganistani. Pärast ülestõusu nurjumist põgenesid paljud hazarad Quettasse Belutšistanis ning Mashhadi ümbrusesse Iraani kirdeosas. Kõige aktiivsemalt osales mässus hazarate kõige lõunapoolsem Orūzgāni hõim. Pärast kaotust lahkus suur osa selle hõimu liikmeid Afganistanist. Samuti lahkusid paljud nende lähima kirdepoolse naabri, Jaghori hõimu või Jaghuri hõimu liikmed. Nendest naha jäänud alale asustati Ghilzā'ī hõimu liikmeid, sest emiir püüdis muuta Afganistani suuremal määral puštude maaks.
Hazarate asuala Hazarajati ehk Hazaristani igasse külla saatis ‘Abdur Raḩmān sunniidi vaimulikke, et hazarad ütleksid lahti šiismist ning hakkaksid käima sunniidi mošeedes. Hazarad pidid hakkama maksma kõrgeid makse. Näiteks Ajrestāni maakonna 500 perekonnast pidi iga jõukas perekond maksma 40 sir 'i (6,7 kg) nisu, kuna vaesed perekonnad maksid kolm af 'i. In Daya Fulad'i, Zawuli and Sepai maakonnast kogus riik 80 000 af 'i ja sundis hazara tüdrukuid abielluma. Shikhali maakonnas võeti hazaratelt ära hinnanguliselt 7000 veist. 350 Jaghori maakonna meest ja naist müüdi Kabuli turgudel. Suur hulk hazaraid oli sunnitud põgenema Iraani, Briti Indiasse ja Venemaale. Hazarad jäid faktiliselt orjadeks, kuni Amanullāh-khaan kuulutas 1919 Afganistani iseseisvaks.
Hinnangud
Ajaloolased peavad ‘Abdur Raḩmāni tugevaks valitsejaks. Tema meetmeid mässude mahasurumisel on nimetatud brutaalseteks ja despootlikeks.
Briti diplomaadid on tõstnud esile tema poliitilist tarkust. Briti India ametnikud on enesekindla ja julge ning kaine mõistusega tegudeinimesena, kellele oli valitsemisel omane halastamatu karmus.
Aktsionär
Aktsionär on füüsiline isik või juriidiline isik, kes omab mingi ettevõtte aktsiaid, seega võib aktsionärile viidata ka kui ettevõtte ehk aktsiaseltsi omanikule.
Ettevõtte aktsionärid on ettevõttest juriidiliselt eraldiseisvad isikud, nad ei vastuta üldjuhul ettevõtte võlgade eest. Aktsionäril on oht kaotada kogu aktsiatesse paigutatud raha, sest emitendi pankrotistumise korral rahuldatakse aktsionäride nõuded kõige viimasena. Kuid aktsionär peab kandma vastutust, kui ta tekitab aktsiaseltsile, aktsionärile või kolmandale isikule süüliselt kahju.
Kui ettevõtte võlausaldajate kasum on piiratud kindla suurusega intressiga, siis ettevõtte aktsionärid võivad selle kasumi ja väärtuse kasvust lõputult kasu saada.
Aktsiaselts võib välja lasta nii lihtaktsiaid ehk hääleõiguslikke kui ka eelisaktsiaid ehk hääleõiguseta aktsiaid. Aktsiaseltsi pankroti korral on eelisaktsia omanike nõuded võrreldes lihtaktsiaid omanike omadega eespool. Eristatakse ka A- ja B-seeria lihtaktsiaid, nende erinevus seisneb hääleõiguses, mille need omanikule annavad.
Üldiselt ei osale aktsionärid aktsiaseltsi juhtimises, v.a juhul, kui aktsionär kuulub samal ajal ka ettevõtte juhtkonda.
Aktsionäride õigused
Sõltuvalt aktsiate liigist on aktsionäridel mitmeid eesõigusi. Ettevõtte juhatus juhib äriühingut üldjuhul aktsionäride huve silmas pidades. Aktsionärid saavad oma õigusi teostada aktsionäride üldkoosolekul, seal saavad aktsionärid informatsiooni aktsiaseltsi majandusliku käekäigu kohta.
Olenevalt ettevõtte kohta käivatest seadustest ja reeglitest on kõigil Eesti aktsionäridel järgmised õigused :
Aktsionäril, kes omab vähemalt 1/10 aktsiakapitalist või 1/20 aktsiakapitalist (kui tegu on reguleeritud turuga) on õigus:
Emitent kohustub kõigi oma aktsionäride vahel infot võrdselt avaldama, infoallikateks on emitendi veebileht.
Aktsionäre peetakse mõnikord ka asjaosaliste (inglise stakeholder) allrühmaks. Need on isikutegrupid, kellel on majandusüksuse vastu otsene või kaudne huvi, näiteks kuuluvad selle alla huvirühma töötajad, tarnijad, kliendid ja kogukond, sest nad lisavad ettevõttele väärtust ja/või avaldab ettevõte neile mõju.
Enamasti ei saa väikese osaluse ja häälte arvuga aktsionär oma tahet koosolekul läbi suruda ega otsustada, mis teemasid seal arutatakse, peamised otsustajad on suuraktsionärid.
Aktsiate omandamine
Esimesed aktsionärid omandasid oma aktsiad esmasel turul, osaledes aktsiate esmasel avalikul pakkumisel, andes seeläbi ettevõtetele kapitali. Enamik aktsionäridest omandab oma aktsiad järelturult, andmata ettevõtetele vahetut kapitali.
Eestis tegutsev reguleeritud väärtpaberiturg on Nasdaqi Tallinna börs, mille tegevust kontrollib Finantsinspektsioon. Järelevalvetegevustes vaadatakse üle kaubeldavate ettevõtete ja väärtpaberite hindade kujunemine, tehingute tegemine ning muude nõuete täitmine. Selleks, et omandada Eesti aktsiad, on tarvis sõlmida pangaga väärtpaberikonto leping.