La_Dialectique_de_la_durée
II
"Loova evolutsiooni" argument taandub sellele, et pole puhtnegatiivseid tegusid ning negatiivsete sõnade tähendus sõltub positiivsetest sõnadest, mida need eitavad, tegevust ja kogemust väljendatakse alati kõigepealt positiivselt. Bachelardi järgi moonutab see sõnade täielikku vastavust, kui neid tõlgitakse tegevuse keelde. Mõiste kujundab kogemus ja seda analüüsivad teod. Sellepärast võib öelda, et sõna "tühi", mille tähendus tuleb sõna "tühjendama" tähendusest, vastab positiivsele teole. Treenitud intuitsioon teeks järelduse, et tühjus on substantsi kadumine, ilma et saaks rääkida otsesest tühjuse intuitsioonist. Puudumine oleks siis teadlikkus lahkumisest. Niisugune on Bergsoni argument. Tühjendada saab tõesti ainult seda, mis leiti olevat täis, kuid sama õige on öelda, et täita saab ainult seda, mis öeldi olevat tühi. Täisolemise selge ja rikas uurimine peab rääkima üksikasjaliselt täitmisest. Bachelardi meelest on tühjuse ja täisolemise vahel täielik vastavus. Üks pole selge ilma teiseta, ühte mõistet ei selgitata ilma teiseta. Kui keeldutakse tühjuse intuitsioonist, siis võib keelduda ka täisolemise intuitsioonist. Bergson (La Pensee et le mouvant) väitis vastu intellektuaalsete meetodite lihtsale selgusele, kuid see pole veenev. Bachelardi meelest on intuitsiooni ja aru suhe lihtsast vastandlikkusest keerulisem. Need teevad pidevat koostööd. Mõisted juurduvad ebaselgetes intuitsioonides, mida ekslikult peetakse loomulikeks ja rikasteks. Intuitsioonid on ka mõistete kokkupanemise viisis, need olemuslikult sekundaarsed intuitsioonid on selgemad, neid peetakse ekslikult kunstlikeks ja vaesteks. Teaduslikku vaimu piinab vaakumi ja tühjuse mõiste. Teadlased on lugenud nende mõistete ajalugu, nad loovad keerulise tehnika abil vaakumi, muretsedes mikrolekete pärast, nad teavad selle idee ekslikkust, sest tühjuses ainest on kiirgus. Sellepärast saavad nad hästi aru teooriast, et tühjus ühes suhtes on täisolek teises suhtes. Kuid nad pole rahul mõttega, et midagi juhtub automaatselt. Nad püüavad eemaldada nii ainet kui ka kiirgust, siis muutub nende tühjusemõiste rikkamaks, eristatumaks ning seetõttu selgemaks. Teadlased ei ütle, et nende eksperimendiideed on aprioorselt selged. Nad on sama ettevaatlikud ja kannatlikud nagu intuitsionistlikud filosoofid. Bergson ütles õigesti, et filosoofiline intuitsioon nõuab pikka kontempleerimist. Selline keeruline kontemplatsioon, mida tuleb õppida ja mida ei saa õpetada, ei ole kaugel intuitsiooni diskursiivsest meetodist. Sellepärast ongi tähtis lisada mõistete loogilisele definitsioonile nende selgitamise psühholoogia. Sellepärast saab tühjuse ja täisoleku mõiste tasakaalu viia, mitte küll lähtekohtadena, vaid kokkuvõtvate teguritena. Seesama vastavus tekib olemise ja eimiski vahel, kui püüda elada tegemise ja hävitamise dialektilist kõikumist. Kui öelda, et me teeme seda vahetu loogilise dialektika alusel, võttes olemist ja eimiskit valmis asjadena, siis saab Bergson meid kritiseerida. Kui nende mõistetega asendada kaks reaalsust, siis on tõesti asi tasakaalust väljas: kas pole ilmne, et eimiski ei saa olla asi, puhkus ei saa olla liikumine, olemine on realiseeritud väärtus, kõige püsivam asi üldse? Ent me ei lase panne end panna aprioorse valiku ette ja toome oponendid tagasi vajaduse juurde kindlaks teha ka need etapiti ja diskursiivselt. Mis õigusega võib olemise kindlaks teha ühe hoobiga teispool kogemust? Me nõuame olemise täielikku ontoloogilist diskursiivset tõestust, üksikasjalikku ontoloogilist kogemust. Me tahame katsuda nii haavu kui ka kätt. Olemise ime on sama erakordne nagu ülestõusmise ime. Me ei rahuldu märgiga, et uskuda reaalsusesse, nagu meie oponendid ei rahuldu puudumisega, et uskuda olemise hävingusse? See ontologiseeriv nõue on meie poleemika tuum. Tunnetus ongi olemuslikult poleemika.