cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Karin Luts
Looming
Ta pärandas oma maali- ja graafikaloomingu Tartu Kunstimuuseumile ning mahuka kirjaliku pärandi (päevikud, kirjavahetus) Eesti Kirjandusmuuseumile, kus talletatakse ka tema mehe Peeter Arumaa fondi. Testamendi üks tingimusi oli ülevaatenäituse korraldamine ja monograafia avaldamine.
Isiklikku
Tuntud näitleja Meta Luts oli tema õde ning kunstnik Julius Gentalen tema emapoolne onupoeg. Tema abikaasa oli keeleteadlane Peeter Arumaa.
Sunny Day Real Estate
1994–1995
Pärast laialiminekut alustas Enigk soolokarjääri, Hoerner töötas oma farmi kallal ning Goldsmith ja Mendel jätkasid Foo Fightersis, millega nad olid juba varem liitunud. Goldsmith hiljem lahkus sealt, aga Mendel jätkas.
1997–2001
1997. aastal alustas Sub Pop Enigki ja Hoerneriga arutlemist teemal, kas oleks võimalik välja lasta album SDRE rariteetsema muusikaga, mis sisaldaks lugusid vinüülidelt ja avaldamata palu. Avastades, et albumi jaoks polnud piisavalt materjali, otsustas bänd paari loo salvestamiseks uuesti kokku tulla. Nende mõne looga tegeledes avastasid bändi liikmed, et kunagised pinged on kadunud, ning otsustati jätkata tööd uue materjaliga. Lõpuks anti ka Sub Popile märku, et bänd soovib välja anda uue albumi. Alguses oli ka Mendel nõus SDRE-ga uuesti liituma, aga veidi aega enne plaadi salvestamise algust teatas ta, et ei soovi jätta seda, mis Foo Fightersiga saavutatud.
1998. aasta septembris anti välja "How It Feels to Be Something On", mis üllatas fänne küpsema ja täiskasvanulikuma suhtumisega. Mendelit asendas bändis Jeff Palmer. Peagi andis Sub Pop välja SDRE kontsertalbumi, mille pärast bänd selle plaadifirma juurest lahkus. Bändile ei sobinud, et neile ei jäänud võimalust otsustada lõpliku plaadikujunduse ja lugude üle.
Uue plaadifirma otsimine oli vaevaline ning lõpuks liituti sõltumatu plaadifirma Time Bomb Recordsiga. 2000. aasta juunis anti välja album "The Rising Tied". Selle albumiga olid bändil suured lootused ning esimest korda bändi ajaloos alustati turneed Euroopas. Kuid turnee alguses selgus, et plaadifirma ei suuda toetada ookeanitagust turneed. Peagi selgus, et Time Bomb Records oli investeerinud suurema summa Peter Searcy plaadi "Could You Please and Thank You" turneesse, millel läks aga nii kehvasti, et plaadifirma oli pankroti äärel. Pärast tueneed ei suutnud plaadifirma enam bändigi ülal pidada ning peagi lõpetati üldse tegevus. Pettunud bänd läks lõplikult laiali.
Kangasniemi vald
Kangasniemi on Soome vald, mis asub Lõuna-Savo maakonnas Ida-Soome läänis.
Vallas elab 6123 elanikku. Valla pindala on 1326,75 km², millega see on seega Ida-Soome lääni suuruselt viies vald. 256,67 km² ehk üle 20% valla pindalast on kaetud veega. Rahvastiku tihedus on 5,7 in/km².
Kangasniemi naabervallad on Hankasalmi vald, Hirvensalmi vald, Joutsa vald, Mikkeli, Pieksämäki ja Toivakka.
Vald loodi 1867. aastal ja see asub 13. riigimaantee ääres, sealt on 50 km Mikkelisse, 63 km Jyväskylässe, 47 km Pieksämäele ja 250 km Helsingisse. Suurimad järved valla territooriumil on Puulavesi (Soome suuruselt kaheksas järv) ja Kyyvesi. Rannajoont on Kangasniemil üle 1550 km. Suvel suureneb elanike arv mitmekordselt, kuna vallas on 3596 suvilat.
Vallal on suur metsavaru, ligi 12 miljonit kuupmeetrit, ja aastas kasvab see ligi 500 000 kuupmeetri võrra.
Nautrasi
Nautrasi on küla Jõgeva maakonnas Mustvee vallas. Asub Kääpa jõe ääres.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Saare valda.
John Fowles
John Fowles (31. märts 1926 Londoni lähedal Essexis – 5. november 2005 Lyme Regis, Dorset) oli inglise romaanikirjanik.
Elulugu
Nooruse veetis koos ema ja nõbu Peggyga. Õppis Bedfordi erakoolis, Oxfordi ülikoolis prantsuse keelt ja saksa filoloogiat. Vihkas oma staatust – Briti noor edukas inimene – ja soovis tegelda pigem anarhismiga. Seetõttu alustas tööd õpetajana 1951. aastal Kreekas Spetsesi saarel Kreekas, oli inglise keele lektor Poitiers' Ülikoolis ja Anagyriou koolis.
Kreekas tutvus Elisabeth Christyga, kellega abiellus 1954. aastal. 1990. aastal suri Fowlesi abikaasa vähki.
1998. aastal abiellus Fowles Sarah Smithiga. John Fowles suri 2005. aastal Lyme Regises.
Looming
pisi|Lyme Regis
Esimene romaan, mida ta planeeris kirjutada, oli "Maag". Kuid enne “Maagi” kirjutamist ilmus “Liblikapüüdja”, millega teenis nii palju raha, et võis jätkata vabakutselise kirjanikuna.
1968. aastal kolis koos abikaasaga elama Lyme Regisesse, mille valis ka oma järgmise romaani "Prantsuse leitnandi tüdruk" sündmuspaigaks.
Oma teostes kasutab ta modernismi ja postmodernismi võtteid. Tema tööd on mõjutanud Jean-Paul Sartre'i, Albert Camus' ja teiste kirjandus. Keskse teemana kasutab kirjanik oma teostes üksikisiku vabaduse küsimust.
Muud
Teose "Prantsuse leitnandi tüdruk" põhjal tehtud samanimeline film kandideeris ka Oscarile. Filmis mängisid peaosi Meryl Streep ja Jeremy Irons.
ABBA
pisi|ABBA (1974) ABBA on Rootsi popmuusika ansambel, mis tegutses aastatel 1972–1982 ja 2018–2022.
Ansambli liikmed on Benny Andersson, Agnetha Fältskog, Anni-Frid Lyngstad ja Björn Ulvaeus. Björn ja Agnetha ning Benny ja Anni-Frid olid abielupaarid (abiellusid vastavalt 1971 ja 1978). Ansambli nimi moodustati 1973. aastal ansambli liikmete eesnimede esitähtedest.
Ulvaeus oli varem esinenud ansambliga Hootenanny Singers ja Andersson ansambliga Hep Stars; Lyngstad ja Fältskog olid tuntud sooloartistidena. Nad moodustasid ansambli, mille nimi oli esialgu Björn, Benny, Agnetha & Frida. Aastal 1973 oli Rootsis ja Norras suur hitt nende laul "Ring, Ring". Neil ilmus ka samanimeline album.
Pärast 1974. aasta Eurovisiooni lauluvõistluse võitmist lauluga "Waterloo" saavutas ABBA enneolematu edu nii Euroopas, Ameerika Ühendriikides kui ka Austraalias. ABBA plaate on müüdud kokku vähemalt 370 miljonit eksemplari. Oma hiilgeajal oli ABBA The Beatlesi järel populaarsuselt teine ansambel.
Björn Ulvaeus ja Agnetha Fältskog lahutasid abielu 1980. aastal, mistõttu on mõnikord ekslikult arvatud, et laul "The Winner Takes It All" räägibki just sellest. Veebruaris 1981 lahutasid ka Benny Andersson ja Anni-Frid Lyngstad. Bändi hilisemad laulud ongi seetõttu tumedamate, introspektiivsemate sõnadega.
7. mail 2013 avati Stockholmis ABBA muuseum.
2016. aastal ärgitas produtsent Simon Fuller ansamblit taas kokku tulema, ansambel sõlmis temaga uute lugude lepingu ning asus uut repertuaari ette valmistama. 27. aprillil 2018 teatasid ansambli liikmed ka avalikkusele, et on otsustanud üle 35 aasta taas kokku tulla ja uusi laule kirjutama hakata. Esimest uut lugu esitleti 2018. aasta detsembris.
2. septembril 2021 toodi välja laulud "I Still Have Faith in You" ja "Don't Shut Me Down" ning 5. novembril 2021 uus album "Voyage".
Ansambli liikmete tegevus väljaspool ABBA-t
Andersson ja Ulvaeus on kirjutanud muusika muusikalidele "Chess" (1984, Tim Rice'i libreto) ja "Kristina från Duvemåla" (1995, Anderssoni muusika ja Ulvaeuse rootsikeelne tekst).
Andersson, Fältskog ja Lyngstad on andnud välja sooloplaate.
Edukamad singlid
Tuntumate hittide seas on veel "Ring Ring" (1973), "Waterloo" (1974), "I Do, I Do, I Do, I Do, I Do" (oli edukas Austraalias, Lõuna-Aafrika Vabariigis, Šveitsis ja Skandinaavias), "Summer Night City" (1978), "Does Your Mother Know", "Angeleyes" (1979), "Lay All Your Love On Me" (1980), "One Of Us" (1981) ja "The Day Before You Came" (1982).
Peeter Perens
Peeter Perens (20. jaanuar 1934 Tallinn – 5. juuli 1997 Tallinn) oli eesti koorijuht ja muusikapedagoog.
Peeter Perens õppis koorijuhtimist Kirovi ja Tallinna Muusikakoolis ning lõpetas 1963. aastal koorijuhtimise erialal Tallinna Riikliku Konservatooriumi.
Ta töötas muusikaõpetaja ja kultuuritöötajana; alates 1966. aastast oli Tallinna Muusikakoolis koorijuhtimisõpetaja. Ta oli mitme tunnustatud koori (sealhulgas Eesti Teaduste Akadeemia mees- ja naiskoori) koorijuht.
Ta on maetud Tallinna Metsakalmistu heliloojate kvartalisse.
Paberžė mõis
Ajalugu
Paberžė küla kuulus XVI sajandil Schillingite suguvõsale. 1793. aastal rajasid nad mõisa peahoone. Kuna mõisa omanik osales jaanuariülestõusus, siis pagendati ta Siberisse ja mõisa uuteks omanikeks said Tihhejevid. Nood rentisid mõisa Becheri nimelisele sakslasele välja. Hiljem lasid nad asulasse rajada kooli. Enne Esimest maailmasõda hakkasid Tihhejevid mõisa maad oma endistele pärisorjadele müüma ja sõja puhkedes oli kogu mõisa valdus taludeks müüdud.
Mõisakompleks
Mõisakompleksist on säilinud puidust peahoone. Suurem osa säilinud hooneid asub peahoonest veidi maad eemal: seal asuvad muuseumihoone, hospidal, kirik, kellatorn, pastoraat ja kaks mõisaaegset risti. Harukordse nähtusena on säilinud ka mõisa puukuur.
Üks mõisa hoonetest on muudetud jaanuariülestõusu muuseumiks, praegu on muuseum ka mõisa peahoones. Ka mõisa pargis on Genrikas Galvanauskase loodud puuskulptuurid, millega mälestatakse ülestõusnuid. Mõis muudeti muuseumiks 1993. aastal, sellega seoses mõis ka restaureeriti.
Paberžė kirik
pisi|left|Paberžė kirik
Kiriku kohale rajasid Schillingid esimese kabeli 1787. aastal. 1858. aastal põles see maha, praegune hoone valmis 1859. aastal.
Hoone on klassitsistliku portikuse ja barokkstiilis torniga. Apsiid on kolmnurkne. Hoonest eendub käärkamber. Kiriku juures on XIX sajandil valminud puidust kellatorn. Kiriku juures on pastoraat; nii seal kui ka kirikus on kuulsa leedu ristimeistri Vincas Svirskise loodud ristid.
1856. aastal sai seal vaimulikuks Antanas Mackevičius, kes osales jaanuariülestõusus, juhtides 250-mehelist väesalka. Ülestõusu käigus ta tapeti.
Lembit (allveelaev)
Allveelaev Lembit on Kalev-klassi allveelaev, mis teenis Eesti merejõududes ja NSV Liidu mereväes ning hiljem sai uuesti Eesti Vabariigi omandusse muuseumilaevana.
Lembit paikneb taastatuna Lennusadamas Tallinna vesilennukite angaaris ja on üks Eesti Meremuuseumi tähelepanuväärsemaid muuseumilaevu.
Kontšog-Džungne
Kontšog-Džungne oli tiibeti budistlik õpetlane, Padmasambhava lähim sõber ja õpilane Samje kloostri rajamise päevilt. Kuningas Trisong Detseni minister, kohtunik ja tuntud budistliku rituaal-instrumendi phurbaa käsitleja.
Lembit (allveelaev)
Hankimine
Ettepaneku hankida Eestile allveelaevad tegi juba 28. novembril 1918 Rudolf Schiller Hiljem saadi ilmselt inspiratsiooni ka lätlaste ja soomlaste allveelaevadest ning ehk ka veel Esimese maailmasõja ajal Tallinna Vene–Balti laevatehasesse mahajäänud kahest Vene allveelaeva B-1 kerest.
Allveelaevade hankeleping kirjutati alla Kaitseministeeriumi poolt 12. detsembril 1934, Vabariigi Valitsus kinnitas selle 18. detsembril 1934. Esimene allveelaev pidi olema üle antud hiljemalt 18. märtsil ja teine 18. mail 1937.
Ehitamine
Allveelaevade ehitamiseks sõlmitud leping nägi ette tellijapoolse järelevalvekomisjoni loomise ja selle saatmise laevade ehitusele. Esimene konkreetne ettevõtmine Eesti poolelt oli järelevalvekomisjoni läkitamine Suurbritanniasse, mis jõudis kohale 17. jaanuaril 1935. Kogu komisjonile korraldati lühiajaline erialakursus.
Oluliseks tähiseks allveelaevade ehitamisel oli kiiluplaatide paigaldamine 19. juunil 1935. Seda tehti samal päeval mõlemale laevale, nr 705 ja nr 706. Laevadele nime panemine toimus rohkem kui aasta hiljem.
Peeter Kangro
Peeter Kangro (26. jaanuar 1901 – 6. mai 1990 Norrahammar, Rootsi) oli Eesti sõjaväelane (kapten).
Lembit (allveelaev)
Ehitamine
1. novembriks 1935 oli laevakeredest valmis 47% (nr 705) ja 45% (nr 706). Diiselmootoritest oli valmis vastavalt 37% ja 17%. Kerede jaoks vajalik teras oli kohal ja suuremalt jaolt komisjoni poolt katsetatud-kontrollitud. Elektrimootoreid ei olnud kummalgi laeval, kuid kogu tarvilik materjal oli kohal ja pooltooted ootamas allhanketehastest. Osaliselt olid valmis abimehhanismid, vastavalt 10% ja 7%. Akupatareide kallal olid tööd veel alustamata.
Peeter Kangro
Teenis Sakala Üksikus Jalaväepataljonis ja Vabadussõja Ajaloo Komitee töökomisjonis.
Lembit (allveelaev)
Ehitamine
Allveelaev nr 705 sai nimeks Kalev ja allveelaev nr 706 Lembit. Lembit ja Kalev lasti vette 7. juulil 1936 Vickers-Armstrong Ltd Laevatehases Barrow-in-Furnessis.
Lembitu ristis saadik August Schmidti abikaasa Alice, lausudes: "Annan sulle nimeks "Lembit". Õnnelik ja edurikas olgu sinu tegevus. Õnnistagu Jumal kõiki, kes sinul teenivad."
Eesti Merejõududes
pisi|Lembit postkaardil (umbes 1937–1939) Allveelaev Lembitu komandöriks sai Ferdinand Schmiedehelm. Laeva vapil, mis asus komandotorni ees, oli kiri "Vääri oma nime". 8. juulil 1937 saabus Lembit Tallinna. Teenistuse jooksul külastas Lembit Riiat ja Helsingit. Laeva meeskond koosnes ohvitseridest (Ferdinand Schmiedehelm, Alfred Pontak, Richard Kokk, Vilhelm-Endel Kirotar, Leopold Loodus, Johannes Niidas) ja tegevallohvitseridest (radist Aavo Kõivo, radist Herman Oruvee, torpedist Adolf Tuum, motorist Ants Kruusma, instruktor Herbert-Johannes Kadajas, instruktor Alfred Sikkenberg), kellele navigatsiooniperioodil lisandusid kaks ajateenijat-madrust. Ka oli laevas kokk Hermann Kidron ja elektrik Toivo Sumera. Aspirantidena olid laevas Oskar Esko ja Eugen Kommissar. Hiljem teenisid laevas veel Nigul Metsar, Oskar Reivelt, Jaan Tiivel, Erich Busch, Rudolf Muld, Erich Kull, Heino Kuivjõgi, Priit Simastel, Sulo Laidna, Harald Koppel ja Ernst Raud.
Kord oli Lembit sattunud kiire sukeldumise käigus ka ohtlikku pikikaldesse, kuid meeskond suutis olukorra lahendada. Kuni 6. augustini 1940 olid allveelaevad Eesti Mereväe teenistuses, moodustades lõpus laevastikus allveelaevade divisjoni.
Algul kuulus allveelaevade juurde varustuslaev Laine, mis oli Venemaal kunagi selleks otstarbeks ehitatud. 1940. aastal lisati allveelaevadega ühte divisjoni moodne vahilaev Pikker.
Laeva ülevõtmine
1940. aasta augustis jäi Lembit seoses Eesti okupeerimise ja annekteerimisega NSV Liidu mereväele. Laev arvati mereväe 1. brigaadi koosseisu. Pootsman Herbert Kadajasel õnnestus komandotornilt maha kruvida Lembitu vapp ja vanemmaat Rudolf Lepand võttis maha laeva ahtrilipu koos güüsiga, mida nende sugulased säilitasid kogu okupatsiooni aja. Aegamisi vahetati enamus Lembitu senini eestlastest koosnenud meeskonnast venelaste vastu välja. Laeva viimaseks eestlasest vastutavaks isikuks oli leitnant Richard Kokk, kes vabastati teenistusest 1. septembril. Oktoobris 1940 sai uueks komandöriks 2. järgu kapten Vladimir Poleštšuk. Määrati ka komissar: Sobkolov. Teenistusest vabastati Leopold Loodus ja Heino Kuivjõgi. Alles jäeti lõpuks vaid mõned "usaldusväärsemad" eesti allohvitserid instruktoritena, sest allveelaev oli Nõukogude mereväelastele täiesti tundmatut tüüpi. Neile anti mitšmani auaste. Eestlastest jäid laevale grupivanematena teadaolevalt Eduard Aartee (torpedist), Toivo Sumera (elektrik), Roland Kirikmaa ja hiljem täiendatult Alfred Sikemäe (motorist) ja Leopold Pere.
Punalaevastikus kasvatati Lembitu meeskonna suurus kolmekümne kahelt kolmekümne kaheksani, sealhulgas kasvas ohvitseride arv neljalt seitsmeni. Laeva tundmaõppimine võttis aega ja esimene merereis Nõukogude meeskonnaga toimus 1941. aasta aprillis, kui sõideti Tallinnast Liepājasse. Kohapeal väljaõpe jätkus.
Nõukogude–Saksa sõjas 1941–1945
Saksamaa kallaletungi ajal Nõukogude Liidule seisis Lembit Liepājas, kust sõitis esmalt Ventspilsi, seejärel Riiga, siis Paldiskisse ja lõpuks Kroonlinna remondi- ja ümberkohandustöödele. Esimene lahinguretk toimus 1941. aasta augustis. Augusti lõpul tegi Lembit läbi Juminda miinilahingu retke, jõudes sihtpunkti. Oktoobris määrati uueks komandöriks 2. järgu kapten Aleksandr Matijassevitš. Eestlased aga saadeti laevalt ära 28. septembril.
Allveelaev tegi sõja ajal mitu lahinguretke, veesates ka miine (100), kuid tulemused polnud tegelikult väga erakordsed. Silmapaistvaimal lahinguretkel ründas Lembit Utö saare lähistel 14. septembril 1942 kahe torpeedoga vastase laevade konvoid ja vigastas raskelt transpordilaeva Finnland, mis uppus järgmisel päeval koordinaatidel 59°36'8 N/21°14'5 E (tõsteti aga hiljem üles ja seati 1943. aasta suvel uuesti sõidukorda). Vasturünnaku käigus, kui allveelaeva ründasid omakorda vahilaevad V 307 ja V 310 ning vette loobiti ligikaudu 50 süvaveepommi, sai laev tõsiseid vigastusi ja vajus merepõhja. Muuhulgas puhkes tulekahju akude juures ja juhtimisruumis ning kuus meeskonnaliiget sai haavata. Siiski õnnestus tuli 13 minutiga kustutada, vigastused hiljem parandada ja pärast 10 tundi merepõhjas viibimist tõusta pinnale ning alustada tagasiteed. Soome lahes asunud allveelaevatõkke läbimisel satuti Soome kaatrile, kuid pääseti. Baasi jõuti 22. septembriks. Suurt osa meeskonnast autasustati retke järel ordenitega.
6. märtsil 1945 autasustati Lembitut Punalipu ordeniga. Sõja lõpupäevil oli Lembit Soomes, Turus remondis. Ilmselt propagandistlikel eesmärkidel püüti sõjajärgsel perioodil laeva teeneid näidata ka natuke suurematena.
Pärast sõda
Pärast sõja lõppu sai Lembit ülesande patrullida Läänemere lõunaosas, püüdmaks võimalikke Saksamaalt Rootsi põgenejaid. 22. juulil 1945 osales Lembit Tallinna lahel toimunud mereparaadil. Aastail 1946–1956 teenis Lembit Punalipulises Balti laevastikus, algul õppelaevana nimetähise U-1 all, lõpuaastail aga õppe-treeningjaamana S-85. Avaramate õppetingimuste loomiseks demonteeriti laevalt osa seadmeid.
Alates 1957. aastast teenis Lembit nimetähise STŽ-24 ja UTS-29 all Gorkis (praeguses Nižni Novgorodis) eksperimentaallaevana, olles renditud laevatehasele Krasnoje Sormovo. Väidetavalt võeti Lembitu õhutõrjekahuri hermeetilise sulgurluugi konstruktsioon eeskujuks Nõukogude allveelaevadele raketišahtide projekteerimisel. Lähenes vana laeva mahakandmise aeg.
Muuseumilaevaks
4. juunil 1975 ilmus Õhtulehes artikkel Lembitu kangelastegudest koos ettepanekuga paigutada laev alalisele ankrupaigale Tallinna. Mõtet kiideti tagant ka ajalehes Molodjož Estonii ja huvilised lubasid olla abiks laeva taastamisel. Asja asus organiseerima ja "läbi suruma" mereväe poliittöötaja Smirnov. 1979. aasta augustis toodigi Lembit Tallinna, et anda üle aadressil Narva maantee 36 asunud Balti Laevastiku muuseumile. Laevale tehti esmalt kapitaalremont ja nimi "Lembit" kirjutati uuesti komandotornile. Originaalkahuri asemel oli tornil nüüd Nõukogude 45 mm kahur. Mõned laevadetailid viidi Leningradi mereväemuuseumi ekspositsiooni.
Tehti ka plaane auväärses eas laeva kaldale tõstmiseks. Eksponeerimiskoht-memoriaal oleks olnud Russalka mälestussamba ja lõbustuspargi vahelisel alal mere ääres. Vajalikud kooskõlastused saavutati, kuid mitmesugustel Nõukogude tingimustest ja segadustest tulenevail põhjusil plaanid ei teostunud.
Laeva ülevõtmine Vene võimudelt
1991. aasta suvel annetas Herbert Kadajase perekond Eesti Meremuuseumile 1940. aastal eemaldatud ja seni peidus hoitud Lembitu vapi.
Kui Eesti Vabariik 1991. aasta augustis taastati ja algas Nõukogude vägede väljaviimine, levisid kuuldused, et koos Balti Laevastiku muuseumi ärakolimisega Venemaale Baltiiskisse tahetakse ka Lembit Eestist ära viia.
1992. aasta aprillis andis Eesti Vabariigi valitsus korralduse võtta ajalooline laev Punalipulise Balti Laevastiku muuseumilt üle Eesti Meremuuseumile. Selleks hõivas rühm relvastatud kaitseväelasi kõigepealt 27. aprilli varahommikul sadamas allveelaeva. Hiljem tööle saabunud Vene ametiisikud nõustusid avama laeva ruumid ja laeva eestlastele üle andma. Lembitul toimus ühtlasi pidulik rivistus ja heisati Eesti lipp. Vastutavaks komandöriks määrati Vladimir Koppelmann.
Muuseumilaevana
1. augustil 1994 kanti Lembit Eesti Mereväe laevade nimekirja laevana nr 1.
1996. aastal andis Eesti Post seoses Lembitu vettelaskmise 60. aastapäevaga välja postmargi.
Lembitu kaikoht Pirital tuli aastatuhande vahetuse paiku vabastada ja esialgu viidi allveelaev Mereväebaasi (Miinisadamasse). 2001. aasta sügisel tegi Lembit Balti Laevaremonditehases läbi üsna põhjaliku remondi, kus puhastati keresüsteeme ning taastati endist välimust ja sisemust. Mereväebaasis, kus laev seejärel seisis ja tegeleti vaikselt edasi taastamisega, oli tekiehitises 2002. aasta paiku väike tulekahju, mida märkasid õigeaegselt teistel laevadel vahis olnud ajateenijad.
Kaldale tõstmine
pisi|Lembit [[Tallinna vesilennukite angaaris]] 2011. aasta kevadel vintsiti Lembit pärast pea 75 aastat vees olemist Tallinna vesilennukite angaari. 16. mail 2011 langetati Lembitul Eesti Mereväe lipp. 20. mail 2011 pukseeriti Lembit Lennusadama slipi juurde ja vintsiti õhuga täidetud kummipontoonidel rullides 21. mail kaldale. Vintsimiseks kasutati tanki T-54 põhjal ehitatud evakueerimistanki. Allveelaev manööverdati kuival vesilennukite angaari.
Pärast angaari avamist Eesti Meremuuseumi filiaalina 2012. aastal on külastajatel võimalus pääseda saali keskel seisvasse ajaloolisse allveelaeva, kuhu üldjuhul on kohapeal olnud ootejärjekord.
2015. aastal taastati ja avati Lembitul komandöri kajut.
Sektsioonid
1. sektsioon – torpeedod ja meeskonna eluruum;
2. sektsioon – ohvitseride eluruum ja mess, komandöri kajut, akud;
3. sektsioon – juhtimisruum, raadioruum, hüdroakustika seadmed, kambüüs, mõned koid, komandöri kajut, akud;
4. sektsioon – diisel-peamasinad ja elektrimootorid;
5. sektsioon – roolimasinad ja muud agregaadid, vanemate allohvitseride eluruum.
Diasüsteem
Diasüsteemiks nimetatakse dialektoloogias lähedaste murrete rühma, millel on ajaloolistel põhjustel mitu eri kirjakeeli tarvitavat kogukonda.
Lembit (allveelaev)
Meremiinid
Laevalt on demonteeritud mitmeid olulisi seadmeid:
Victor Ciorbea
Victor Ciorbea (sündinud 26. oktoobril 1954 Ponoris Rumeenias) on Rumeenia poliitik. Oli peaminister 12. detsembrist 1996 kuni 30. märtsini 1998.
Thomas Adolph von Dehn
Thomas Adolph von Dehn (21. detsember 1796/1. jaanuar 1797 Tallinn – 2./14. detsember 1825 Viljandi) oli Eesti vaimulik.
Thomas Adolph von Dehn põlvnes Tallinna Dehnide kaupmehesuguvõsast. Ta sündis 1789. aastal aadliseisusse tõstetud rittmeistri Eberhard von Dehni (1753–1828) ja tema abikaasa Katharina Elisabethi (sünd. Sprint) vanima lapsena.
Dehn õppis Tallinnas kreiskoolis ja Tallinna kubermangugümnaasiumis. Aastatel 1814–1817 õppis ta Tartu ülikooli usuteaduskonnas.
Oli seejärel koduõpetajaks Heimtali mõisas Sieversite ja Vändra mõisas Ditmarite juures.
Oli aastast 1824 Pärnu ringkonnakohtu sekretäriks Viljandis.
Esivanemad
Viited:
Eesti-Läti Laevasõidu Agentuur
Eesti–Läti Laevasõidu Agentuur oli Liverpoolis aastal 1907 asutatud prahtimisfirma. Eesti–Läti Laevasõidu Agentuur oli eesti tuntud merendustegelase, ärimehe ning hilisema sõjaväe-organiseerija Johan Pitka esimene äriettevõte, mis tegutses Inglismaal kuni Pitka naasmiseni Eestisse 1911.
Maraton (täpsustus)
Maratoniks nimetatakse üldisemas tähendus mis tahes pikemat ning vastupidavust nõudvat (eriti spordi-)üritust
Evald Kangro
Evald Kangro (31. oktoober 1913 – 10. juuli 1941 Ostrovi lähistel) oli Eesti sõjaväelane (nooremleitnant).
Teenis 7. Jalaväerügemendis.
Paul Perron
Paul Perron (sündinud 1940 Saint Anne des Chênes'is Manitoba provintsis) on Kanada semiootik ja narratoloog.
Ta on töötanud pikka aega Toronto Ülikoolis.
Eisenhoweri doktriin
Eisenhoweri doktriin ehk tagasitõrjumisdoktriin oli USA välispoliitiline doktriin, mille kohaselt USA oli valmis kasutama sõjalist jõudu tõrjumaks kommunismi levikut. Eisenhower väljendas seda ettekandes Kongressile 5. jaanuaril 1957.
President Dwight Eisenhoweri arvates oli pidurdamisdoktriin liiga passiivne, mistõttu ta deklareeris, et Ühendriikide südametunnistus ei rahunevat seni, kuni Ida-Euroopa rahvad (sealhulgas eestlased) "kes meie verd ja kel meie elulaad, ei pöördu tagasi vabade rahvaste perre". Kui pidurdamisdoktriin piirdus ohustatud maadele majandusliku ja sõjalise abi andmisega, siis lubas tagasitõrjumisdoktriin ka relvajõu kasutamist. USA riigisekretär John Foster Dullese väitel olevat USA vajadusel valmis kasutama ka tuumarelva ning andma tuumalöögi NSV Liidule endale. Selle eesmärgi saavutamise võimaldamiseks suurendati strateegilist lennuväge.
Karita Mattila
Karita Marjatta Mattila (sündinud 5. septembril 1960 Somerol) on soome ooperilaulja (sopran).
Karita Mattila õppis laulmist Sibeliuse Akadeemias ja Londonis Vera Rózsa käe all. Rahvusvaheliselt tuntuks sai ta 1983. aastal, kui võitis Cardiffis BBC lauluvõistluse "Singer of the World".
Ta on laulnud solistina muu hulgas koos New Yorgi, Bostoni, Los Angelese, Londoni, Berliini ja Viini filharmoonikute, Milano La Scala orkestri, BBC Sümfooniaorkestri ning mitme Prantsusmaa ja Rootsi orkestriga.
2012. aasta juulis esines ta Saaremaa Ooperipäevade raames Kuressaares.
Hallsteini doktriin
Hallsteini doktriin, mis on nime saanud Saksamaa välisministri Walter Hallsteini järgi, oli Lääne-Saksamaa olulisim välispoliitiline doktriin pärast 1955. aastat. Doktriin lõpetati 1970. aastaks, mil Lääne-Saksamaa poliitika Ida-Saksamaa suhtes muutus.
Doktriiniga ei tunnustanud Saksamaa LV Saksa DV-d, käsitledes end saksa rahva ainuesindajana. 1955. aastal, kohe pärast täieliku iseseisvuse saavutamist, deklareeris Saksa LV valitsus, et kui mõni riik peaks Saksa DV-d tunnustama ja sellega diplomaatilise vahekorra rajama, siis võtab Saksa LV seda kui vaenulikku akti ja katkestab kõnealuse riigiga suhted. Hallsteini doktriinil oli ainult üks erand – NSV Liit.
Küti
Küti on mitme koha nimi:
Norfolki saare ala
Norfolki saare ala on Austraalia välisala Vaikses ookeanis Austraalia, Uus-Meremaa ja Uus-Kaledoonia vahel. Ta koosneb peasaarest Norfolki saarest, kus on 2300 elanikku, ning väikestest Nepeani saarest ja Phillipi saarest, mis on mõlemad asustamata.
Artur Grönberg
Aastatel 1926–1935 õppis Grönberg Tartu Ülikooli õigusteaduskonna majanduse osakonnas. Alates 1928. aasta sügissemestrist kuulus Eesti Üliõpilaste Seltsi.
Põgenes 1943 Sicherheitsdiensti (SD) eest Rootsi. Oli 1945–1951 Eesti Abistamiskomitee asjaajaja.
Läks 1951 Kanadasse, oli raamatupidaja Montréalis.
1967 kolis USA-sse. 1967–1970 oli Duke'i Ülikooli ametnik Põhja-Carolina osariigis Durhamis ja 1970–1974 Põhja-Carolina Ülikooli raamatumüügi ärijuht.
1983. aastal valiti ta EÜSi auvilistlaseks.
Kit Harington
Christopher Catesby Harington (Kit Harington; sündinud 26. detsembril 1986 Londonis) on inglise näitleja. Eelkõige on ta tuntud tänu Jon Snow rollile HBO draamasarjas "Troonide mäng".
Harington on lõpetanud kõne- ja näitekunstikooli Central School of Speech and Drama.
Johannes Raudmäe
pisi|[[Soomusrongide divisjoni juhtkond Vabadussõja ajal koos merejõudude juhataja Johan Pitkaga. Istuvad (vasakult): Tartus haiglaravil viibiv soomusrongide ülemjuhataja kapten Karl Parts, "soomusrongide isa" ja Eesti merejõudude juhataja Johan Pitka, Soomusrongide divisjoni ülema kohuseid täitev kapten Anton Irv. Tagareas paremalt teine kapten Karl Partsi adjutant leitnant Johannes Eisenberg (1919. aasta kevad-talvel)]]
Johannes Raudmäe VR II/3 (kuni 1936. aastani Johannes Eisenberg, 22. aprill 1891 Tagatõnu talu, Kuimetsa vald (Juuru kihelkond), Harjumaa – 29. detsember 1973 Stockholm) oli Eesti sõjaväelane (kolonelleitnant).
Ta oli Vabadussõja alguses soomusrongide ülemjuhataja kapten Karl Partsi adjutant ja seejärel alates märtsist 1919 kuni Vabadussõja lõpuni Soomusrongide divisjoni tagavarapataljoni 1. roodu ülem. Peale Vabadussõda aastatel 1926-1928 Kaitseliidu Järvamaa maleva pealik ja aastatel 1928-1940 Kaitseliidu Sakalamaa maleva pealik. Teises maailmasõjas 1944. aasta veebruarist kuni septembrini 5. piirikaitserügemendi ülem.
Eesti Vabadussõjas
Ta oli Vabadussõja alguses detsembrist 1918 kuni veebruarini 1919 soomusrongide ülemjuhataja kapten Karl Partsi adjutant. Seejärel alates veebruarist 1919 Soomusrongide divisjoni staabi adjutant. Ja märtsist 1919 kuni Vabadussõja lõpuni Soomusrongide divisjoni tagavarapataljoni 1. roodu ülem. Osales lahingutegevuses Punaarmee vastu Viru rindel, Lõuna-Eestis ja Pihkva rindel.
Eesti Vabariigis
Oli 1928. aasta maist kuni 1940. aasta juunini Kaitseliidu Sakalamaa maleva pealik.
21. septembril 1933 valiti ta Allveelaevastiku Sihtkapitali Viljandi toimkonna esimeheks.
Teises maailmasõjas
24. oktoobril 1944 õnnestus tal Juminda rannast mootorpaadiga Soome sõita ja sealt edasi Rootsi pääseda.
Oskar Pajusoo
Oskar Pajusoo VR II/3 (4. oktoober 1895 Tallinn – 29. oktoober 1942 Norillag) oli Eesti sõjaväelane (kolonel).
7. Jalaväerügemendi ja Lääne-Saare Sõjaväeringkonna ülem.
Haljala vald (1991)
Haljala vald oli vald Lääne-Virumaal.
Haljala vald piirnes idas Viru-Nigula ja Sõmeru, põhjas Vihula, läänes ja lõunas Rakvere ning Kadrina vallaga. Haljala valla viimane vallavanem oli alates 2009. aastast Leo Aadel.
Eesti omavalitsuste reformi tulemusena liideti 2017. aastal Haljala ja Vihula vald ja sündis uus Haljala vald.
Alevik
Haljala
Külad
Aaspere – Aasu – Aaviku – Auküla – Essu – Idavere – Kandle – Kavastu – Kisuvere – Kõldu – Kärmu – Lihulõpe – Liiguste – Pehka – Põdruse – Sauste – Tatruse – Vanamõisa – Varangu – Võle
Loodus
Maastikuliselt jääb Haljala vald Kirde-Eesti lavamaa põhjapiirile. Põhjast lõunasse kulgeb läbi Haljala valla Selja jõe org.
Valdavad on leetjad liivmullad ja moreensed liivsavimullad, paasi kattev mullakiht võib olla küllalt õhuke. Maavaradest on olemas kohaliku tähtsusega liiva- ja kruusavarud. Kaitse alla on võetud Kisuvere allikas, Aaspere, Essu, Kandle ja Kavastu park, Vanamõisa männik ja park ning Võle rändrahn.
Ajalugu
Haljala valla territooriumilt on pärit mitmeid keskmise ja noorema kiviaja muistiseid. Muinasaja lõpul kuulus piirkond Rebala (Repel) muinaskihelkonda, mis hõlmas kogu Loode-Virumaa. Muinasaja lõpusajanditest pärineb ka tänapäeva Haljala alevikust u 8 km kaugusel asuv Varangu linnus. Pärast Virumaa vallutamist taanlaste poolt 13. sajandi algul jagunes Rebala kaheks kihelkonnaks – Haljalaks ja Kadrinaks. Taani hindamisraamat (1241) mainitakse juba Haljala (Halelæ) kihelkonda ning selle 35 küla, millest suurim oli Selja 45 adramaaga.
Haljala asus tollal oluliste Tallinnast itta ning Toolsest läbi Rakvere lõunasse viivate teede ristumiskohas ning oli ka teatud määral sõjaline tugipunkt kui Rakvere ordulinnuse eelpost. Sellest annab tunnistust 15.–16. sajandil ehitatud kiriku kaitse-ehituslik iseloom. 15. sajandil eraldus Haljalast omaette kihelkonnaks Rakvere, naaberkihelkonnad olid veel Kuusalu, Kadrina ja Viru-Nigula. Tollases Haljala kihelkonnas asusid olulised sadamad Toolse ja Vergi, küllalt tihedad olid sidemed Soomega. Nn sõbrakaubandus kestis veel Teise maailmasõjani.
Anja Pärson
thumb|Anja Pärson thumb|Anja Pärson laskumas [[Aspenis.]] Anja Sofia Tess Pärson (sündinud 25. aprillil 1981 Umeås) on Rootsi endine mäesuusataja, olümpiavõitja ja seitsmekordne maailmameister.
Haljala vald (1991)
Ajalugu
19. sajandil tekkis seoses pärisorjuse kaotamisega Haljala kihelkonna 18 mõisa baasil 18 valda kui talurahva omavalitsusüksust. 1893 ühendati need kolmeks suuremaks – Aaspere, Vihula ja Varangu (Maria). 1917. aastal moodustati Haljala vald, organiseeriti 1939. aasta valdade reformiga uueks Haljala vallaks ja likvideeriti 1950. aastal. 1992. aastal loodud Haljala valla territoorium kattus nõukogudeaegse Haljala külanõukogu omaga.
Anja Pärson
Pärson võitis 2002. aasta olümpiamängudel Salt Lake Citys hõbemedali suurslaalomis ja pronksi slaalomis. 2004. ja 2005. aastal võitis ta maailmakarikavõistlustel üldkarika. Viimase karika võit tuli ainult kolme enampunktiga Janica Kostelići ees.
Pärson võttis esimest korda maailma karikavõistluste etapist osa 1998. aasta kevadel Crans-Montanas suurslaalomis, kus ta jäi 25. kohale. Tema esimene poodiumikoht tuli 3. detsembril 1998 USA-s Mammoth Mountainis, kui ta võitis slaalomi. 2005–2006 hooaja lõpuks oli Pärsonil 34 etapivõitu ja 70 poodiumikohta. Karjääri alguses hea tehnilise mäesuusatajana edu saavutanud Pärson võitis esimest korda ülisuurslaalomi 2005. aasta märtsis ja kiirlaskumise jaanuaris 2006.
2006. aasta olümpiamängudel Torinos võitis Pärson kuldmedali slaalomis ja oli kolmas kiirlaskumises ja Alpi kahevõistluses. Maailmameistrivõistlustelt on tal ette näidata seitse kuldmedalit: 2001 slaalomis, 2003 ja 2005 suurslaalomis, 2005 ja 2007 ülisuurslaalomis ning 2007 Alpi kahevõistluses ja kiirlaskumises. 2007. aastal tuli temast esimene mäesuusataja, kes on maailmameistrivõistlustel võitnud kõigil viiel alal (slaalomis, suurslaalomis, ülisuurslaalomis, kiirlaskumises ja Alpi kahevõistluses) kuldmedali.
Haljala vald (1991)
Kultuur
Gooti stiilis Haljala Mauritiuse kirikus asub mitu kunstimälestist, sh Johann Valentin Rabe valmistatud barokkstiilis kantsel (1730) ning 17. sajandi õlimaal "Püha õhtusöömaaeg".
Anja Pärson
Pärsoni tõi mäesuusatamise juurde tema isa Anders, kes on ka tema treeneriks. Pärson on 170 cm pikk ja kaalub 81 kg. Tema klubi on Tärnabys tegutsev Fjällvinden, sama klubi liikmed on ka Ingemar Stenmark ja Stig Strand. Anja Pärson elab Monacos. 2007. aasta heade sportlike tulemuste eest tunnistati Anja Pärson Rootsi aasta naissportlaseks. Parimaks treeneriks tunnistati tema isa Anders Pärson.
Puyi
Puyi (ka Pu Yi; traditsioonilises hiina kirjas 溥儀; lihtsustatud hiina kirjas 溥仪; pinyin 'is Pǔyí; 7. veebruar 1906 – 17. oktoober 1967) oli Hiina viimane keiser 1908–1912 ja 1917 ning Mandžukuo president 1932–1934 ja keiser (Kangde (康德) ajastu) 1934–1945. Ametlikult valitses ta ainult Keelatud Linnas 1912–1924.
Anja Pärson
Maailma karikavõistluste etapivõidud
Anja Pärson on startinud maailmakarikavõistluste etappidel 349 korral ( seisuga 29. jaanuar 2011 ). Poodiumile on ta jõudnud 94 korral, millest 41 korda on ta olnud kõige kõrgemal astmel.
Puyi
Ta sai keisriks pärast oma vanaonu poja, keiser Guangxu surma. Guangxu oli püüdnud läbi viia reforme. Teda vastustas aga riigi kauaaegne tegelik valitseja, keisrinna Cixi, kes ilmselt laskis Guangxu mõrvata. Kuid Cixi suri vaid kuu aega hiljem, detsembris 1908, nimetades enne oma surma keisriks kaheaastase Puyi.
1912. aasta Hiina revolutsioon kukutas keisri ametlikult võimult, ent talle jäeti võim Keelatud Linnas. Seal hoiti teda sisuliselt vangistuses kuni 1924. aastani, mil ta sealt välja aeti ning talt keisritiitel ära võeti. Aastal 1917 taastas kindral Zhang Xun nädalaks formaalselt Puyi võimu, kuid reaalselt valitseda keiser ei saanud.
1924–1932 elas Puyi eraelu Henry Pu Yi nime all (seda nime oli talle soovitanud tema õpetaja Reginald Johnston). Ta nautis Jaapani saatkonna poolt võimaldatud läänelikku pleiboi-elu, kuid langes nende salaluure võrku.
Aastal 1932 tegid jaapanlased temast oma marionettriigi Mandžukuo valitseja, alates 1934. aastast keisri. Puyi arvates oli see õiglane, sest ta oli rahvuselt mandžu (Qingi dünastiast) ning Hiina Vabariik oli ta hüljanud. Ent ka Mandžukuod ei saanud ta reaalselt valitseda, ta oli pelgalt Jaapani ametnike käsutäitja.
Kui Jaapan 1945 sõja kaotas, langes Puyi nõukogude vägede kätte vangi ning 1950 andsid nood ta Hiina kommunistlikele võimudele välja. Ta mõisteti vangi kui sõjakurjategija ning vabanes sealt 10 aastat hiljem. Elu lõpul töötas ta aednikuna. Ta suri vähki.
1995. aastal saadi Hiina valitsuselt luba matta Hiina viimane keiser oma eelkäijate kõrvale Pekingi lähedale.
Bernardo Bertolucci on teinud Puyi elust mängufilmi "Viimane keiser" (1987).
Haljala vald (1991)
Tuntud inimesi
Haljala vallas on sündinud astronoom Georg Thomas Sabler (1810–1865), arhitekt Herbert Voldemar Johanson (1884–1964) ja lastekirjanik Alide Dahlberg (1891–1981); pikki aastaid elas seal kirjanik Osvald Tooming (1914–1992).
Albaania kuningriik (keskaegne)
Albaania kuningriik (albaania: Mbretëria e Arbërisë, ladina: Regnum Albaniae) loodi Carlo I poolt Albaania territooriumil, mille ta vallutas Epeirose despootkonnalt aastal 1271. Ta võttis tiitli "Albaania kuningas" veebruaris 1272. Kuningriik ulatus Durrësi (siis Dyrrhachium) piirkonnast piki rannikut lõunasse Butrintini. Tõsine katse edasiseks laienemiseks Konstantinoopoli suunas nurjus Berati piiramisel (1280–1281). Varsti järgnes Bütsantsi vastupealetung, mis ajas Anjoud aastaks 1281 sisemaalt välja. Sitsiilia vesprid nõrgestasid veelgi Carlo positsiooni ja Epeirose despootkond kahandas kuningriigi varsti väikeseks alaks Durrësi ümber. Kuid Anjoud pidasid seal vastu 1368. aastani, kui linna vallutas Karl Topia. Aastal 1392 loovutas Karl Topia poeg linna ja selle ümbruse Veneetsia vabariigile.
Taustasündmused
Konfliktis Epeirose despootkonna ja Nikaia keisririigi vahel aastal 1253 oli Arbëri vürstkonna juht Golemi esialgu liidus Epeirose despootkonnaga. Golemi väed hõivasid Kastoriá ala, püüdes takistada Ioannes Vatatzese Nikaia vägede Devolli sisenemist. Vatatzes suutis Golemit veenda pooli vahetama ja osapoolte vahel sõlmiti uus leping, kus Ioannes Vatatzes lubas tagada Golemi autonoomia. Samal aastal sõlmis Epeirose despoot Mikhael II Komnenos Doukas Nikaiaga rahulepingu, tunnistades nende võimu Lääne-Makedoonias ja Albaanias. Krujë kindlus alistus Nikaia vägedele. Krujë linnale tagastas Nikaia keiser vanad eesõigused ja andis ka uusi. Samu eesõigusi kinnitas hiljem tema järglane Theodoros II Laskaris.
Nikaia võttis aastal 1256 Mikhael II Komnenos Doukaselt Durrësi kontrolli. 1256.–57. aasta talvel püüdis Georgios Akropolitês Bütsantsi võimu Arbëri alal taastada. Autonoomia heideti seega kõrvale ja kehtestati uus valitsus. See oli vastuolus Nikaia eelnenud lubatustele. Kohalikud Albaania juhid mässasid ning uudistest kuuldes tühistas ka Mikhael II Nikaiaga sõlmitud rahulepingu. Albaania vägede toel ründas ta Dibra, Ohridi ja Përlepi linnu. Vahepeal kasutas olukorda ära Sitsiilia Manfred ja alustas sissetungi Albaaniasse. Tema väed Filippo Chinardo juhtimisel vallutasid Durrësi, Berati, Vlorë, Spinarizza ja nende ümbruskonna ning lõunapoolse Albaania rannikujoone Vlorëst Butrintini. Olles silmitsi sõjaga kahel rindel, jõudis Epeirose despoot Mikhael II Manfrediga kokkuleppele, astudes temaga liitu. Ta tunnistas Manfredi võimu vallutatud aladel, mis loovutati kaasavaraks pärast tema tütre Helena ja Manfredi abiellumist.
Pärast Mikhael II ja Manfredi vägede kaotust Pelagonia lahingus jätkasid uued Nikaia väed edenemist, vallutades kõik Manfredi valdused Albaanias peale Durrësi. Kuid septembris 1261 korraldas Manfred uue sõjaretke ja suutis vallutada kõik oma valdused Albaanias tagasi ja hoida neid kuni oma surmani aastal 1266. Manfred austas vana autonoomiat ning kohalike aadlike ja nende piirkondade eesõigusi. Ta kaasas Albaania aadlikke ka valitsemisse, nagu näiteks Andrea Vrana, kes oli Durrësi ja naaberpiirkonna Arbëri kindralkapten ja kuberner. Albaania vägesid kasutas Manfred ka oma kampaaniates Itaalias. Manfred nimetas Filippo Chinardo oma Albaania valduste kindralkuberneriks. Baseerudes alguses Korful, kolis Chinardo oma peakorteri Kaninasse, Vlorë piirkonna valitsevasse keskusse. Siin abiellus ta Mikhael II sugulasega.
Loomine
pisi|vasakul|Albaania kuningriik aastal 1265
Pärast Manfredi vägede kaotust Benevento lahingus aastal 1266 sõlmiti aastal 1267 Viterbo leping, millega Anjou Carlo omandas õigused Manfredi valdustele Albaanias, koos õigustega, mis ta sai Ladina valdustele Epeirose despootkonnas ja Moreas. Kuuldes uudiseid Manfredi surmast Benevento lahingus, korraldas Mikhael II vandenõu ja suutis tappa Manfredi kuberneri Filippo Chinardo'i tema naise abiga, kuid ta ei suutnud vallutada Manfredi valdusi. Kohalikud aadlikud ja väejuhid keeldusid Manfredi valdusi Albaanias Mikhael II-le loovutamast. Nad andsid aastal 1267 sama keelduva vastuse Carlo saadikule Gazzo Chinardo'ile, kui too Viterbo lepingu sätete järgi Manfredi valdused Albaanias loovutada palus.
Anjou Carlo kehtestas Albaania kuningriigis sõjalise võimu. Lepinguga lubatud autonoomia ja eesõigused kaotati de facto ning kehtestati uued maksud. Maid konfiskeeriti Anjou aadlike kasuks ja Albaania aadlikud jäeti nende valitsusülesannetest ilma. Püüdes jõustada oma võimu ja kohalike lojaalsust, võttis Carlo I pantvangi kohalike aadlimeeste pojad. See tekitas riigis üldise rahulolematuse ja mitmed Albaania aadlikud otsisid kontakte Bütsantsi keiser Mikhael VII-ga, kes lubas neile, et tunnistab nende vanu eesõigusi.
Bütsantsi pealetung
Kui Carlo I kavatsused uuest pealetungist paavsti poolt peatati ja Albaanias oli üldine rahulolematus, kasutas Mikhael VIII juhust ja alustas 1274. aasta lõpul Albaanias kampaaniat. Bütsantsi väed vallutasid kohalike Albaania aadlike toel tähtsa Berati linna ja hiljem Butrinti. Novembris 1274 teatas kohalik kuberner Carlole, et Albaania ja Bütsantsi väed piiravad Durrësi. Bütsantsi pealetung jätkus ja vallutati sadamalinn Spinarizza. Seega oli Durrës Krujë ja Vlora piirkondade kõrval ainus valdus Albaania mandriosas, mis oli ikka veel Carlo I kontrolli all, kuid need olid raskesti ligipääsetavad ja üksteisest eraldatud. Nad said üksteisega sidet pidada vaid mere kaudu, kuid Bütsantsi laevastik, mis baseerus Spinarizzas ja Butrintis, hoidis neid pideva surve all. Carlo suutis säilitada ka Korfu saare.
Mikhael VIII saavutas ka tähtsa diplomaatilise võidu Carlo I üle lubadusega ühendada kaks kirikut Lyoni II kirikukogul aastal 1274. Entusiastlik kirikukogu tulemustest, keelas paavst Gregorius X kõik Carlo katsed Mikhael VIII vägede vastu. Sellistes tingimustes sõlmis Anjou Carlo aastal 1276 Mikhael VIII-ga vaherahu.
Anjou vastupealetung
pisi|Sissepääs Berati linnusesse, kus 13. sajandi Bütsantsi Püha Kolmainu kirik
Bütsantsi kohalolu Butrintis tegi murelikuks Epeirose despoodi Nikephoros I Komnenos Doukase. Ta võttis ühendust Anjou Carlo ja tolle vasalli Guillaume II de Villehardouiniga, kes oli sel ajal Ahhaia vürst. Nikephoros I lubas anda Anjou Carlole truudusvande mõne maavalduse eest Ahhaias. Aastal 1278 vallutasid Nikephoros I väed Butrinti linna. Märtsis 1279 kuulutas Nikephoros I end Anjou Carlo vasalliks ja loovutas talle Sopoti ja Butrinti kindlused. Pandina loovutas Nikephoros I oma poja Anjou Vlorë kastellaanile pantvangiks. Seekord vahetati saadikuid, kuid Carlo ei oodanud formaalsuste lõppu; selle asemel käskis ta oma Korfu kaptenil ja peavikaaril vallutada mitte ainult Butrinti, vaid kõik, mis kunagi kuulus Manfredile ja oli nüüd Epeirose despootkonna käes.
Samal ajal hakkas Carlo looma piirkonna liitlasvõrgustikku uue pealetungi nurgakivina, mis osutas esmalt Thessaloníki ja hiljem Konstantinoopoli suunas. Ta asus liitu Serbia ja Bulgaaria kuningatega. Ta püüdis saavutada ka kohalike Albaania aadlike toetust. Pärast jätkuvaid nõudeid teistelt Albaania aadlikelt vabastas ta Napoli vanglatest arvukalt Albaania aadlikke, kes vahistati enne süüdistusi koostöös Bütsantsi vägedega. Nende seas olid Gjin Muzaka, Dhimitër Zogu ja Guljem Blinishti. Gjin Muzaka oli Carlo plaanidele eriti oluline, kuna Muzaka perekonna territooriumid olid ümber Berati linna. Nad vabastati, kuid pidid saatma oma pojad pantvangidena Napolisse.
Bütsantsi vastupealetung
Bütsantsi keiser lootis paavstilt oma ladina vastaste peatamist. Tegelikult säilitasid pärast kirikute liidu peamise toetaja paavst Gregorius X surma aastal 1276 tema järglased sama kursi ja see piiras Carlo tegevust. Kuid veebruaris 1281 saavutas Anjou Carlo diplomaatilise võidu, kehtestades katoliku kiriku peaks Prantsuse paavsti. Bütsantsi keiser Mikhael VIII heideti uue paavsti poolt kirikust välja ja Carlo sõjakäiku tema vastu õnnistati uue ristisõjana.
Olukord oli Mikhael VIII jaoks väga keerukas, kuid ta saatis piiramisrõngas garnisonile abi. Bütsantsi armee, kuhu kuulusid ka türgi palgasõdurid, saabus Berati juurde märtsis 1281. Neil oli käsk hoiduda avalikust lahingust ning keskenduda varitsustele ja haarangutele. Nad suutsid Anjou vägesid võita, püüdes varitsusest esiteks kinni komandör Hugues de Sully. See tekitas tema armees paanika, pannes nad lahinguväljalt põgenema. Anjou armee kaotas suurema osa oma vägedest ja vaid väike osa varjus Kaninë kindlusse, mis oli Anjou käes. Bütsantsi armee jätkas edasist edenemist territooriumil. Nad piirasid Anjou baase Vlorës, Kaninës ja Durrësis, kuid ei suutnud neid vallutada. Albaania aadlikud Krujë piirkonnas asusid liitu Bütsantsi keisriga ning nende linnale ja piiskopkonnale anti eesõiguste harta.
Orvieto leping
Lepingu järgi pidid Philippe ja Carlo koguma 8000 jala- ja ratsaväelast ning piisavalt laevu nende Konstantinoopolisse vedamiseks. Philippe, Veneetsia doodž Giovanni Dandolo ja Carlo ise või Carlo poeg, Salerno vürst Carlo pidid isiklikult sõjakäigust osa võtma. Tegelikult kogus Carlo peaaegu kogu väe, Philippe'il oli vähe või ei olnud üldse vahendeid. Veneetslased andsid 40 galeeri saatma sissetungilaevastikku, mis pidi Brindisist väljuma mitte hiljem kui aprillis 1283. Pärast Philippe'i taastamist troonile pidi ta kinnitama Viterbo lepingu soodustused ja Ladina keisririigi asutamisel Veneetsiale antud eesõigused, sealhulgas doodži tunnistamine "1/4 ja 1/8 Ladina keisririigi" dominaatoriks.
Koostati ka teine dokument avangardi korraldamiseks enne peamist sõjakäiku aastal 1283. Carlo ja Philippe pidid koguma 15 laeva ja 10 veolaeva umbes 300 mehe ja hobusega. Veneetslased pakkusid 15 sõjalaeva seitsmeks kuuks aastas. Need väed pidid pidama sõda Mikhael VIII ja Ladina keisririigi "teiste okupantide" (oletatavasti genovalaste) vastu ja pidid kohtuma Korful 1. mail 1282, sillutades teed järgmise aasta sissetungile.
Carlo ja Philippe allkirjastasid kaks lepingut 3. juulil 1281 ja Veneetsia doodž ratifitseeris need 2. augustil 1281.
Sitsiilia vesprid
Teisel ülestõusmispühal 30. märtsil 1282 hakkas Sitsiilias kohalik rahvas ründama Prantsuse vägesid ülestõusus, mis sai tuntuks kui Sitsiilia vesprid. Veresaun kestis kogu saarel nädalaid ja hävitati ka Messina sadamasse kogutud Anjou laevastik, mida Carlo kavatses kasutada uuel sõjakäigul Bütsantsi vastu. Carlo püüdis ülestõusu maha suruda, kuid kui 30. augustil 1282 randus Sitsiilias Aragóni Pedro III, oli selge, et Carlol pole enam võimalik Bütsantsi rünnata. Septembris 1282 kaotas Anjou dünastia igaveseks Sitsiilia. Tema poeg Carlo II püüti Aragóni armee poolt Napoli lahe lahingus kinni ja oli ikka veel vangistuses, kui tema isa Anjou Carlo 7. jaanuaril 1285 suri. Oma surma korral jättis Carlo kõik oma valdused pojale, kes sel ajal oli katalaanide käes. Teda hoiti vangistuses 1289. aastani, mil ta lõpuks vabastati.