cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ameerika Ühendriikide riiklik transporditurvalisuse amet
NTSB uurib õnnetusi, mis on juhtunud lennuki, laeva või rongiga ning selle vastutusalasse kuuluvad veel teatud tüüpi liiklusõnnetused, torujuhtmetega juhtunud õnnetused, sillavaringud ning juhtumid, kus transportimise ajal on lekkinud ohtlik aine.
Asutuse peakorter asub Washingtonis ja selle neli regionaalset bürood asuvad Anchorage'is, Denveris, Ashburnis ja Seattle'is. Ashburnis asub ka NTSB väljaõppekeskus. NTSB asutati iseseisva asutusena 1967. aastal ning see allus administratiivselt Transpordiministeeriumile. Alates 1. aprillist 1975 on see võimalike huvide konfliktide vältimiseks sõltumatu uurimisasutus.
Alates loomisest on NTSB uurinud üle 152 000 lennuõnnetuse ning tuhandeid muid õnnetusi.
Tänassilma raamatukogu
pisi|Vaade Tänassilma raamatukogule Tänassilma raamatukogu asub Tänassilma külas Viljandi vallas Kalmetu Põhikooli hoones. 01.09.2020 sai Tänassilma raamatukogust Kolga-Jaani Rahvaraamatukogu haruraamatukogu.
Tammepilvik
Kübar on punane, 10–15 cm lai.
Maitse on põletavalt kibe, mistõttu tammepilvik ei ole söögiseen. Lõhn meenutab puuvilja.
Tammepilvik on mükoriisaseen, mis elab sümbioosis tamme või pöögiga.
Maamme kirja
"Maamme kirja" (rootsi keeles "Boken om vårt land") on Zacharias (Sakari) Topeliuse kirjutatud raamat, mis ilmus algselt 1875. aastal rootsi keeles ja milles ta kirjeldab Soomet, selle provintse, loodust, inimesi ja ajalugu. Algklasside õpikuks koostatud teost loeti koolides aastakümneid, kuni 1940. aastateni. 1907. aastaks oli raamatut ostetud 240 000 eksemplari, mis tegi sellest kirjastuse Edlund eduloo.
Kooliõpikud muutusid vajalikuks siis, kui Soome hakkas kasvama ühtsema majandusliku, liikluse ja poliitilise üksuse suunas. Ehitati Saimaa kanal (1856) ja raudteed (aastast 1862), oluliseks mõjutajaks sai ajakirjandus, hakkasid kokku tulema parlamendid ja laienes koolisüsteem. Topelius toetas kakskeelset Soomet, mainides seda näiteks 1848. aasta Helsingfors Tidningari 6. numbris. Lisaks lubas ta sellel ilmuda "Maamme kirjas": "Nüüd ma saan sellest aru. See riik on minu kodumaa. Kas ma nimetan seda soome keeles Suomenmaaks või rootsi keeles Soomeks, see on ikka sama maa."
Koolisüsteemi roll muutus oluliseks, sest see pidi tõstma kodanike patriootilist teadlikkust ja tootma riigi jaoks tööjõudu. Topeliuse kontseptsioon isamaast keskendus nende eesmärkidega kooskõlas olevale tööle. Tema arvates oli Soome vaene ja viljatu ning ei pakkunud kerget elu. Isamaa oli nagu karm tööandja, kes "peksis" oma laisku kodanikke ja tõi neist välja parimad küljed. Topelius sidus oma kodanike töö isamaa teenimisega. Selle ajendiks oli Soome tugev majanduskasv 1870. aastatel. Rahvusvaheline tõus ei olnud veel järele jõudnud Soomele, mida koormas suurte nälja-aastate pärand.
Topeliuse kuvandit Soomest on pikka aega peetud ideaalseks. Seda õhutab patriotism ja religioosne vaim. Tõepoolest, Topelius kirjeldas "Meie maa raamatus", et soomlastel on kalduvus laiskusele. Soome hobune osutus paremaks tööhobuseks kui tema peremees. Topelius kirjeldas just soome hobust kui rahvuse eeskuju.
Topeliuse "Maamme kirja" on oma pealkirja ja käsitlusmeetodiga inspireerinud ka teisi soome kirjanikke. 1967. aastal andis Jörn Donner välja raamatu "Uusi maammekirja: Lukukirja for aiksui suomalli" ja 1992. aastal raamatu "Uusin Maammekirja". Erkki Pulliaineni "Uudempi Maammekirja" ilmus 1982. aastal.
Vaigaži
Külast idas asub Rūstuži Suursoo. Vaigažis kasvav Tamkāji tamm ümbermõõduga 5,63 meetrit on looduskaitse all. Külas asub Vaigaži bussipeatus.
Aastal 2007 oli külas 10 elanikku.
Sankt Johann am Tauern
Sankt Johann am Tauern oli vald Austrias Steiermargi liidumaal Murtali ringkonnas. 2015. aastast on see Pölstali valla osa.
Alice (Modigliani)
„Alice“ on itaalia kunstniku Amedeo Modigliani õlimaal lõuendil.
Umbes aastal 1918 valminud teos on külastajatele vaatamiseks väljas Kopenhaageni Riikliku Kunstimuuseumi 213. saalis.
Sankt Oswald-Möderbrugg
thumb|Vaade Möderbruggile
Sankt Oswald-Möderbrugg oli vald Austrias Steiermargi liidumaal Murtali ringkonnas. 2015. aastast on see Pölstali valla osa.
Vera Lynn
Dame Vera Margaret Lynn (20. märts 1917 – 18. juuni 2020) oli Briti laulja, laulukirjutaja ja meelelahutaja, kes sai populaarseks Teise maailmasõja päevil.
Varamine
Varamine oli tuntud kõikjal, kus palkhooneid ehitati.
Palkseinte ehitamisel raiuti seinapalgi alumisse serva pikuti lame süvend (vara, rihv, võru murdes paas), et sobitada palk alumise seinapalgi kumera väliskülje peale. Renni piirjoonte märkimiseks asetati palgid väikese vahega kohakuti, vara üht konksuga haru suruti alumise palgi seljale ning teise haru kriipsjoonega kanti ebatasasused üle pealmisele palgile. Seinte soojapidavuse tõstmiseks täideti varavahe paksu samblakihiga.
Operatsioon Õ ja Šuriku teised seiklused
"Operatsioon Õ ja Šuriku teised seiklused" on Nõukogude Liidu 1965. aastal valminud mängufilm, mille režissöör on Leonid Gaidai. Film oli ilmumise aastal Nõukogude Liidu kinode kõige külastatum – seda käis vaatamas ligi 70 miljonit inimest.
Mängufilm koosneb kolmest novellist: "Paarimees", "Lummus", mis sai Krakovi lühifilmide festivalil peaauhinna, ja "Operatsioon Õ". Novelle ühendavad ühe tegelase, lihtsakoelise ja rõõmsameelse Šuriku seiklused. Filmile tehti hiljem ka järg pealkirjaga "Kaukaasia vang ehk Šuriku uued seiklused".
Novellis "Operatsioon Õ" tegutseb sulidest antikangelaste kolmik, kuhu kuuluvad sellised tegelased nagu Trus, Balbes ja Bõvalõi. Nende koomilisi tegevusi kajastavad ka varasemad filmid "Peni Barboss ja ebatavaline kross" ning "Puskariajajad"; mõlema filmi režissöör on samuti Leonid Gaidai. Näitlejad Georgi Vitsin, Juri Nikulin ja Jevgeni Morgunov said kolmiku kehastamise järel üle liidu kultuslikult populaarseks.
"Paarimees"
Huligaan Fedja (Aleksei Smirnov) saab 15 ööpäeva administratiivset aresti, kuna lõi liinibussis teda korrale kutsunud üliõpilast Šurikut (Aleksandr Demjanenko). Karistuse kandmise ajal peab mees ehitusobjektil töötama. Juhuslikult saab ta korterelamu ehitusel endale paarimeheks Šuriku. Fedja üritab Šurikule mitmel moel kätte maksta: näiteks müürib ta Šuriku kinni ja ajab teda buldooseriga taga. Lõpuks saab Šurik kavalusega vastasest jagu ja asub tapeeti mässitud Fedjat vitsaga karistama, öeldes tuntuks saanud lause "Nado, Fedja, nado!"
"Lummus"
Polütehnilises instituudis käib eksamisessioon. Üliõpilane Šurik üritab veel eksamipäeva hommikul kusagilt puuduvat konspekti hankida. Kogemata piilub ta tänaval üle tundmatu tudengineiu õla ja satub tema avatud kaustast vajalikku lektüüri lugema. Õppematerjali süvenenuna kõnnib paar n-ö autopiloodil mööda linna, märkamata teineteist ega ümbritsevat. Nad jõuavad nii lausa neiu koju, kus õpivad mitu tundi, ninapidi kaustas. Pärast edukalt sooritatud eksamit kohtub Šurik sama neiuga uuesti ja selgub, et tema nimi on Lida (Natalja Seleznjova). Nende vahel tekib vastastikune sümpaatia. Neidu külastades tundub Šurikule, et ta oleks nagu varem selles korteris viibinud: esemed, lõhnad ja helid on talle tuttavad. Paar üritab selgitada, kas Šurikul on parapsühholoogilised võimed. Katse lõpeb suudlusega.
Aleksander Ferdinand Tombach-Kaljuvald
Aleksander Ferdinand Tombach-Kaljuvald (ka A.F. Tombach, A. Kaljuwald jne;, Kabala vald, Viljandimaa – 21. jaanuar 1944 Pärnu) oli eesti tõlkija ja luuletaja.
Operatsioon Õ ja Šuriku teised seiklused
Eellugu
Peale oma eelmise filmi "Asjalikud inimesed" edu otsustas Leonid Gaidai pöörduda päevakohasemate teemade juurde ja valis filmide tegemiseks komöödiažanri. Jakov Kostjukovski ja Moriss Slobodskoi olid kirjutanud stsenaariumi kahele novellile filmipealkirjaga "Vähetõsised lood", mille keskmes on peategelane, tudeng Vladik ja tema seiklused. Kuna kahest novellist jäi täispika filmi jaoks väheks, otsustas Gaidai ka kolmandale novellile stsenaariumi kirjutada ja kasutada selles oma vanu kangelasi Trusi, Balbesi ja Bõvalõid.
1964. aastal alustati puudu olevate näitlejate valimisega (kuldse kolmiku näitlejad olid olemas). Kõige suuremat muret valmistas Vladiku osatäitja leidmine. Gaidai proovis Vladiku rolli üle kümne meesnäitleja, aga päris sobivat ei leidnud. Juhuslikult nägi Leonid Gaidai noore näitleja Aleksandr Demjanenko fotot ning sõitis kohe Leningradi läbirääkimistele. Kohtudes tundsid mehed, et koostöös õnnestub film kindlasti, ja kokkulepe saavutati kiiresti. Aleksandr Demjanenko oli Šuriku rollis ideaalne, kuid see tegelaskuju jäi näitlejat elu lõpuni saatma ning tema filmi- ja teatrikarjääri segama.
Aleksander Ferdinand Tombach-Kaljuvald
Elulugu
1896—1907 töötas Tombach Vene riigipangas, 1907 oli Volga-Kaama kommertspanga direktor Peterburis. 1920. aasta 15. märtsil sai temast Eesti rahandusministeeriumi asjadevalitsejana 15. märtsil 1924 ministri abi. 1926. aastal osales ta Eesti Maapanga asutamises, kus oli algusest peale juhataja abi. Panka juhatas tema kaasvilistlane Põhjalast Karl Hellat, juhataja teine abi oli Theodor Klaassen.
Operatsioon Õ ja Šuriku teised seiklused
Eellugu
Enne filmimist muudeti nimi Vladik, mis oleks võinud luua ebakohase paralleeli Vladimir Leniniga, tsensorite survel Šurikuks.
Aleksander Ferdinand Tombach-Kaljuvald
Looming
Tombachi sulest ilmunud "Daani Prinz Hamlet" (Peterburi: Ühiselu, 1910) oli Eesti esimene William Shakespeare'i teose täiemahuline otsetõlge. Saatesõnas tõlkele kirjutab Tombach-Kaljuvald oma püüdlusest "igalpool tingimata mõttetruilt tõlkida ja, kus wähegi wõimalik, ka sõnatruilt". Tõlkija selgitab, et eesti keele sõnad eriti muutelõppude tõttu on pikemad kui inglise keeles ning kuna ta soovis jääda originaalis kasutatud viiejalalise jambi juurde, läks ta tõlkides seda teed, et suurendas vajaduse korral värsiridade arvu. 1912. aastal arvustas Tombach-Kaljuvalla tõlget Johannes Aavik, kes tõi välja hulga eksimusi eesti kirjakeele reeglite vastu, milles ta süüdistas küll keele enese arenematust rohkem kui tõlkijat. Kokkuvõttes pidas Aavik tõlget siiski õnnestunuks, "ja seda just ta isesuguse mõnususe ja nagu natuke arhaistliku, Jannseni aegse stiili tõttu".
Tombachi tõlgitud "Hamleti" lavastusega (lavastaja Karl Jungholz, nimiosas Theodor Altermann) avati 6. septembril 1913 Estonia teatri- ja seltsimaja.
Operatsioon Õ ja Šuriku teised seiklused
Muu
Mõne stseeni mõtlesid näitlejad filmimise käigus ise välja. Juri Nikulin pakkus välja episoodi, mille käigus haavab Šurik Balbesi rapiiriga ja viimane hakkab veritsema. Nuusutanud ja maitsnud vedelikku, saab Balbes aru, et see on hoopis punane vein, mis voolas välja tema põues purunenud pudelist. Samuti oli Nikulini loodud episood, kus Balbes pistab näpu luukere hammaste vahele. Filmile andis populaarsust juurde poolblatnoilik laul "Pastoi, Parovoz!" ("Peatu, vedur"), mis oli südamelähedane tavakodanikust vene kinokülastajale.
Nõukogude Liidus levitati linateost algul 8 mm filmilindil, seda sai vaadata koduse filmiprojektoriga. 1980. ja 1990. aastatel anti mitmel korral välja videokassette (SECAM). 2001. aastal film restaureeriti ning see ilmus VHS-il ja DVD-l. 2013. aastal tehti ka HD-kvaliteediga Blu-ray.
Aleksander Ferdinand Tombach-Kaljuvald
Looming
1927. aasta "Loomingus" kirjutas Ants Oras Tombachi tõlke kohta: "leidub kohti, mis rahuldavad ka praegu veel /---/ Ophelia surm, isegi monoloog "Olla või mitte olla", esimese stseeni ridu katkestavate pauside dispositsioon, blankvärsi intelligentne rütmistus ja veel palju muud head sunnivad tööle tunnustust andma kehvast sõnavarast ja praegu muidugi juba abituna tunduvast süntaksist hoolimata. Asjale on omistatud palju hoolt ja hea hulk kultuuri ja võimist, nii et ka praegu ei tundu see teos laval veel absoluutselt võimatuna, kuigi soo­viksime vanast tekstist üht-teist ülevõtvat uut tõlget. Lõpuks jääb Shakespeare’i sulavus, elavus ja energia Tombachil ikkagi kätte saamata, milles osalt muidugi on süüdi tema aeg".
Operatsioon Õ ja Šuriku teised seiklused
Muu
Filmi tegelastele Lidale ja Šurikule on Moskva, Rjazani ning Krasnodari ülikoolide peahoonete ette mälestusmärgid püstitatud. Šurikule on pühendatud ka Togliattis asuv skulptuur "Tudeng, kes kiirustab loengusse". Samuti on mitmes linnas Vene komöödiast pärit kuulsa kolmiku skulptuurid.
Aleksander Ferdinand Tombach-Kaljuvald
Looming
Tõlke uuendatud, oluliselt parandatud ja muudetud väljaanne "Taani prints Hamlet" ilmus koos Ants Orase eessõnaga 1930 (Tartu: Eesti Kirjanduse Selts, kaanekujundus Richard Kivit), 1946. aastal aga juba Georg Meri järelsõna ja Märt Laarmani puulõigetega (Tallinn: Ilukirjandus ja Kunst; teisal on siiski ekslikult nimetatud Merd juba selle väljaande tõlkijaks, mitte üksnes toimetajaks ).
Tombach-Kaljuvald tõlkis eesti keelde ka J. W. Goethe ballaadi "Jaaniöö" (1900, ilmus koos Felix Mendelssohn-Bartholdy muusikaga Karl August Hermanni kirjastusel) ja Garlieb Merkeli "Liivimaa esiaeg: Mälestusesammas papi- ja rüütlivaimule" I osa (Peterburi: Ühiselu, 1909).
Pusterwald
Pusterwald on vald (Gemeinde) Austrias Steiermargi liidumaal Murtali ringkonnas.
Aleksander Ferdinand Tombach-Kaljuvald
Looming
1894 avaldas Tombach trükise "Pidu-laul 75-aastase Eestlaste orja-ikkest wabastamise mälestuse pühaks = Кантата, написанная по поводу 75-летия освобождения эстонцев от крепостной зависимости" (Tallinn: J. H. Gressel), 1897 "Luuletused" (alapealkirjale "1. anne" vaatamata teisi ei järgnenud; Tallinn: M. Schiffer ja H. Tiedermann), 1936 aga ajaloolise ülevaate "Eesti Maapank: 1926-1936" (Tallinn: Eesti Maapank).
Pusterwald
pisi|[[Günther Schwabi endine maja Pusterwaldis]]
Aleksander Ferdinand Tombach-Kaljuvald
Looming
Aleksander Kaljuvalla isamaalisi luuletusi nagu "Sõalaste marss" ja "Veel kaitse, kange Kalev" viisistas Miina Härma kantaadis "Kalev ja Linda".
A. F. Tombach-Kaljuvald on maetud Pärnu Alevi kalmistule.
Bludenz
Bludenz on linn Austrias Vorarlbergi liidumaal, Bludenzi ringkonna keskus.
Geograafia
Bludenz asub Illi jõe ääres, mis on Reini lisajõgi. Seda ümbritsevad Bregenzi metsa mäed põhjas ning Rätikoni ja Silvretta mäed lõunas. Bludenz asub viie oru – Walgau ja Montafon (Ill), Brandnertal, Klostertal kuni Arlbergi kuruni ja Großes Walsertal – kohtumispaigas.
Bludenz on suvekuudel populaarne matka- ja mägijalgratta puhkekeskus, paiknedes teel paljudesse suusakeskustesse (Brand ja Lech). A14 Rheintal/Walgau kiirtee tõttu lõpetusega Bludenzis on linna nimi Austrias hästi tuntud.
Suured ettevõtted on Mondelēz International (Milka šokolaad) ja Fohrenburger (õlu, 5,2 % alkoholi).
800px|center|
Ajalugu
Arheoloogilised leiud näitavad inimasustuse algust Bludenzi piirkonnas pronksiajal, mis kestis kuni La Tène ajastuni. Bludenzi nimi pärineb keltidelt. Aastal 600 eKr oli seal Rooma sõjaväe harjutusväljak.
Bludenzit on esmamainitud 830. aasta Reetia seisuste urbaariumis Karolingide impeeriumis. Linna rajas Werdenbergi dünastia, linnaõigused saadi 1274. aastal. Habsburgist Austria hertsogi Friedrich IV viibimine, kes oli äsja Konstanzi kirikukogul riigivande alla pandud, on dokumenteeritud 30. märtsil 1416. Neli aastat hiljem läks Bludenz Habsburgide dünastia Kaugema Austria valduste hulka.
thumb|200px|right|Püha Peetruse abiklooster Bludenzis
1796. aastal mõrvati Püha Peetruse abikloostris Bludenzis Ignaz Anton von Indermauer.
Aastate jooksul ehitati linnas kirikuid ja losse. Bludenzi ringkonna peakorter asub 18. sajandil ehitatud Gayenhofeni lossis.
Szczebrzeszyn
Szczebrzeszyn on linn Poolas Lublini vojevoodkonnas Zamośći maakonnas, Szczebrzeszyni valla halduskeskus. Szczebrzeszyn asub Zamośćist umbes 19 km läänes.
Szczebrzeszyn sai linnaõigused 1352. aastal.
Linn kuulus aastatel 1975–1998 Zamośći vojevoodkonda.
Poolas on Szczebrzeszyn tuntud Jan Brzechwa värsirea "W Szczebrzeszynie chrząszcz brzmi w trzcinie" ("Szczebrzeszynis sumiseb põrnikas pilliroos") järgi.
Küti tänav
Küti tänav on tänav Tallinnas Põhja-Tallinna linnaosas Kalamaja asumis.
Tänav algab Vana-Kalamaja tänavalt ja lõpeb Noole tänaval. Küti tänav on kagu-loodesuunaline ja ligikaudu 225 meetri pikkune.
Ajalugu
Küti tänav sai nime 1881. aastal. Tänava nimi valiti seal paiknenud sõjaväe lasketiirus harjutanud laskurite-küttide järgi. Tänava saksakeelne nimi oli Schützenstrasse ja venekeelne Стрелковая улица. pisi|Maneež-kiriku müürid Oda tänaval (oktoober, 2013) Küti tänaval (praegu Noole tänav 4) asuva Soldatite maneežiga samas paekivist hoones asus ka Patarei merekindluse kompleksi kuulunud 1880ndatel aastatel ehitatud maneežihoone ja Patarei kirik, mis ametlikult kandis Nikolai kiriku nime. Kuuel päeval nädalas õpetati kirik-maneežis sõduritele ratsutamist, seitsmendal päeval viidi hobused välja, toodi ajutine ikonostaas sisse ja peeti sõjaväelastele jumalateenistust. Piirkonna detailplaneeringu järgi ehitatakse alale seitse hoonet. Alal asuva ajaloolise Patarei maneež-kiriku müürid säilitatakse ja nende vahele tuleb avalik laste mänguväljak. Ajaloolisest maneež-kiriku hoonest, millest on säilinud ainult müürid, rekonstrueeritakse Küti ja Oda tänava vahelisel alal ja ühendatakse hoonestusega. Müüride vahele rajatakse ka ühiskasutuses laste mänguväljak.
Venemaa õhuvägi
Venemaa õhuvägi (vene keeles Военно-воздушные силы России) on Venemaa õhu- ja kosmosejõudude haru. Tänapäevane Venemaa õhuvägi moodustati 7. mail 1992, kui president Boriss Jeltsin asutas Venemaa kaitseministeeriumi. Venemaa õhuväe eelkäijad on aastatel 1912–1917 tegutsenud Venemaa keiserlik õhuvägi ja aastatel 1918–1991 tegutsenud Nõukogude õhuväed.
Inimteadused
Inimteadused (varem humanitaarteadused) on psühholoogia ja juturavi (psühhoanalüüs), inimeseõpetus, kirjandus, rahvakultuur (etnoloogia), müüdiõpetus, ideoloogia, positivistlik ajalookirjutus, majandusteadus, politoloogia ja osa ühiskonnateadusest. Inimteadused paiknevad filosoofia, keeleteaduse ja ökonoomia kõrval, nende vaheväljadel, nende peegeldusruumis. Inimese ainulaadsus, seespoolsus (subjektiivsus) ja keerukus ei takista inimesel saada teaduse objektiks. Inimteaduste eriomane lähenemine (erinevalt positivismist) on mõistmine ja seletus.
Michel Foucault järgi inimteadused on lausungite (diskursuste) rühmad, mille uurimisobjektiks on kõik see, mis inimeses on kogemuslik. Inimteadused tekkisid 19. sajandil. Kogemusteaduste objektiks on elu, keel ja töö. Inimteaduste objektiks on inimese elamine, kõne ja tootmine. Inimteadustes uuritakse esindusi, tänu millele inimene elab ja elu ettekujutab. Inimteaduste objekt pole keel, vaid see olend, kes kõneldes endale ette kujutab sõnade ja lausete mõtet, ning lõpuks loob endale ettekujutuse ka keelest.
Blasius Hochgrewe monument
pisi|Mälestusmärgi kujutis aastast 1803. [[Johann Christoph Brotze joonistustekogust]] Blasius Hochgrewe monument ehk Marta tänava rist on Tallinnas Kesklinna linnaosa Kitseküla asumis Marta tänaval asuv Vene-Liivi sõja Jeruusalemma mäe lahingus langenud Tallinna kodaniku ja suurkaupmehe Blasius Hogreve mälestuseks püstitatud mälestusmärk.
Žemoji Panemunė
left|thumb|Žemoji Panemunė kirik Žemoji Panemunė on alev Leedus Šakiai rajoonis Kriūkai vallas. Alev asub Nemunase kaldal Panemunė regionaalpargi territooriumil.
Blasius Hochgrewe monument
Nelinurksest kivist postamendil asuv u 2,8 meetri kõrgune ja 1,5 meetri laiune paekivist rist Marta tänaval on pühendatud Tallinna kodanikule ja suurkaupmehele Blasius Hogrevele (ka Hoegreve, Hochgreve), kes hukkus seal 1560. aasta septembris.
Žemoji Panemunė
Vaatamisväärsusteks on linnamägi, millel asuvad ka ristisõdijate kindluse varemed, mõisakompleks ja aastal 1877 püstitatud kirik. Sealses mõisas on viibinud Adam Mickiewicz, kohalikus koolis oli aga õpetajaks tänapäevasele leedu keelele aluse pannud Jonas Jablonskis.
Blasius Hochgrewe monument
Risti tagumise poole ülaosas paikneb alamsaksakeelne tekst, mis tõlkes on järgmine: See mälestusmärk on teadaolevalt Tallinna vanim.
Vitsahammas
Vitsahammas (ka: vitsakonks, vitsaküüs) on tööriist, mis koosnes puuvarrest, mille ühes otsas oli puust või rauast hambaga liikuv detail (kolk). Vitsahammast kasutati suuremate nõude viimase vitsa pealetõmbamisel.
Renée
„Renée“ on itaalia kunstniku Amedeo Modigliani õlimaal lõuendil.
1917. aastal valminud teos on külastajatele vaatamiseks väljas São Paulo kunstimuuseumis Brasiilias.
Vaike Reemann
Vaike Reemann (sündinud 8. mail 1952) on eesti etnograaf. 1995. aastast on ta Õpetatud Eesti Seltsi liige.
Hariduskäik
Vaike Reemann õppis aastatel 1970–1975 Tartu Riiklikus Ülikoolis ajalugu ja etnograafiat. 1975. aastal kaitses ta magistriväitekirja "Moonakate töö- ja elutingimused Eestis 19. sajandil, 20. sajandi alguses".
Töö
Aastatel 1978–2016 töötas ta Eesti Rahva Muuseumis teadur-kuraatorina.
Aastatel 1998–2009 oli Vaike Reemann Tartu Kõrgema Kunstikool rahvakunsti lektor.
Boston Bruins
Boston Bruins on USA jäähokiklubi, mis mängib jäähokiliiga NHL-i Idakonverentsis Atlandi divisjonis. Klubi asutati 1924. aastal Bostonis. Oma kodumänge peab klubi TD Gardenis.
Boston Bruins on võitnud Stanley karika kuuel korral (1928–29, 1938–39, 1940–41, 1969–70, 1971–72, 2010–11). Klubi kõige tuntumad mängijad on olnud Bobby Orr, Phil Esposito, Milt Schmidt, Ray Bourque, Zdeno Chára, Patrice Bergeron, Brad Marchand ja David Pastrňák.
Gironde'i departemangu haldusüksuste loend
Gironde'i departemangu haldusüksuste loend toob ära kõik departemangu haldusüksused (alldepartemangud, kantonid ja vallad). Lisaks on toodud ka INSEE kood. Vallad Bordeaux, Mérignac ja Pessac on jagatud mitme kantoni vahel. Igasse kantonisse mille vahel on vald jagatud kuulub ka kindel territoriaalne osa vallast.
Boston Bruins
Praegune koosseis
''Seisuga 22. juuli 2023''
Gironde'i departemangu haldusüksuste loend
Blaye' ringkond
Blaye' kanton Bourgi kanton Saint-André-de-Cubzac'i kanton Saint-Ciers-sur-Gironde'i kanton Saint-Savini kanton
Bordeaux
Bègles'i kanton Blanqueforti kanton Bordeaux 1. kanton Bordeaux 2. kanton Bordeaux 3. kanton Bordeaux 4. kanton Bordeaux 5. kanton Bordeaux 6. kanton Bordeaux 7. kanton Bordeaux 8. kanton Le Bouscati kanton La Brède'i kanton Carbon-Blanc'i kanton Cenoni kanton Créoni kanton Floirac'i kanton Gradignani kanton Lormonti kanton Mérignac 1. kanton Mérignac 2. kanton Pessac 1. kanton Pessac 2. kanton Saint-Médard-en-Jalles'i kanton Talence'i kanton Villenave-d'Ornoni kanton
Langon
Aurosi kanton Bazas' kanton Cadillac'i kanton Captieux' kanton Grignols'i kanton Langoni kanton Monséguri kanton Pellegrue' kanton Podensac'i kanton La Réole'i kanton Saint-Macaire'i kanton Saint-Symphorieni kanton Sauveterre-de-Guyenne'i kanton Targoni kanton Villandraut' kanton
Lesparre-Médoc
Castelnau-de-Médoc'i kanton Lesparre-Médoc'i kanton Pauillac'i kanton Saint-Laurent-Médoc'i kanton Saint-Vivien-de-Médoc'i kanton
Libourne
Branne'i kanton Castillon-la-Bataille'i kanton Coutras' kanton Fronsac'i kanton Guîtres'i kanton Libourne'i kanton Lussac'i kanton Pujols'i kanton Sainte-Foy-la-Grande'i kanton
Soomustorik
Soomustorik (Cerioporus squamosus) on torikuliste sugukonda perekonda Cerioporus kuuluv kandseeneliik.
Väga noorelt on soomustoriku viljakehad söödavad. Soomustorikul on immuunsüsteemi tugevdav toime.
Artur Ekbaum
Artur Ekbaum (8. veebruar 1903 Suure-Kõpu vald, Viljandimaa – 5. juuni 1976 Udora, Kanada) oli eesti põllumajandustegelane, ühiskonnategelane ja pankur.
1923. aastal lõpetas ta Eesti Aleksandri Põllutöö Keskkooli. 1932. aastal lõpetas ta Berliini Põllumajanduse Ülikooli agronoomina.
Aastatel 1941–1944 oli ta ETK Põllumajandusosakonna juhataja ja Põllumajanduslikkude Ühistute Keskliidu direktor.
Aastatel 1943–1944 oli ta Eesti Põllumajandusliidu nõukogu liige.
1944. aastal oli ta Eesti Vabariigi Rahvuskomitee juhatuse liige.
1944 sügisel põgenes ta koos abikaasaga Rootsi.
1945 oktoobris nimetati ta eksiilis Otto Tiefi valitsuse ministriks, kuid määramine tühistati 24. juunil 1949, tagasiulatuvalt 1. detsembrist 1945 arvates.
1947. aastal oli ta Rootsis Eesti Rahvusnõukogu üks asutajaid.
1949. aastal siirdus koos abikaasaga Kanadasse, elas Torontos.
1954. aastal oli ta Toronto Eesti Ühispanga asutaja ja esimene juhatuse esimees.
Isiklikku
Tema vend oli vaimulik Juhan Ekbaum.
Tema abikaasa oli kirjanik Salme Ekbaum.
Abraham Winkler vanem
Abraham Winkler (vanem) (juuli 1606 Freiburg, Tüüringi – 9. august 1657 Tallinn) oli Eesti vaimulik.
Õppis 1613–1617 Freiburgi ja 1618–1624 Schulpforta koolis ning 1624–1626 Leipzigi Ülikoolis. 26. mail 1628 immatrikuleeriti Wittenbergi Ülikooli. 4. novembril 1632 sai Pirnas (Saksimaal) koguduse diakoniks ja 7. oktoobril 1638 ülemdiakoniks. Ususõja ajal juulis 1639 põgenes rootslaste juurde, suundus nendega Böömimaale ja Pirnasse, oli 44 kiriku inspektor oktoobrini 1639. Saadeti seejärel Stralsundi ning kevadeks 1641 Stockholmi, oli 6 kuud krahv Torstensoni kodupastor ja jutlustas kaks korda ka kuninganna Kristiina juures. Sügisel 1641 sai kutse Tallinna Toomkiriku saksa koguduse õpetaja ametikohale ; enne Tallinna siirdumist aga immatrikuleeriti 15. oktoobril 1641 Greifswaldi Ülikooli ja sai seal magistriks. Alates 30. aprillist 1642 oli Tallinna Toomkiriku saksa koguduse õpetaja ja Eestimaa konsistooriumi assessor; 1651 sai Lääne praostkonna praostiks, aastal 1653 ka Ida-Harju praostkonna praostiks. Oli kuus korda konsistooriumi eesistuja (Praeses).
Winkler juhatas uue neljaosalise kiriku käsi- ja koduraamatu tõlkimist ja trükkiandmist, kuid ise ei tõlkinud. Talt on rohkelt tulnud trükitud saksakeelseid leinajutlusi.
Isiklikku
Tema poeg Abraham Winkler oli Rapla Maarja-Magdaleena koguduse õpetaja. Pojapoeg Reinhold Winkler oli Järva-Jaani Ristija Johannese koguduse õpetaja, pojapoeg Theodor Winkler oli Tallinna Püha Vaimu koguduse õpetaja, pojapoeg Johann Abraham Winkler oli Koeru ja Järva-Jaani Ristija Johannese koguduse õpetaja, pojapoeg Samuel Matthäus Winkler oli Märjamaa Maarja koguduse õpetaja.
Karilatsi vald
Karilatsi vald oli vald Võru maakonnas aastail 1919–1939. Vallamaja asus tänapäeva Karilatsi küla aladel. pisi|350px|[[Eesti haldusjaotus 1925. aastal]] Vald lahutati Krootuse vallast ehk Kõlleste vallast.
1939. aasta vallareformiga jagati Karilatsi valla maa-ala Kõlleste ja Tartu maakonna Kiidjärve valla vahel.
Enne valla moodustamist
Karilatsi on küla Kanepi vallas, vana Tartu–Võru maantee (Postitee) ääres. Karilatsi kroonuvalla talud olid enamasti väikesed nn ühehobusetalud. Seal oli palju popsikohti, kelle pered olidki tollele ajale iseloomulikult lasterohked. Kuus kuni kaheksa last perekonnas oli tavaline asi. Ning rahvapärimus räägibki, et selle järgi on ka koht saanud nime – Karilatsi – mis kohalikust Võru murdest kirjakeelde tõlgituna tähendab “kari lapsi ehk hulga lapsi”. Loomulikult sai siit alati hulganisti karjalapsi nii ümbruskonna taludesse kui ka kaugemale ja sedagi seostatakse kohale nimeandmise alusena.
XVII sajandist on teateid Karilatsis mõnda aega eksisteerinud mõisast (1638, Karlitz Mysa). Kähri mõis, mille lahusosa Karilatsi piirkond oli, tekkis Tännassilma küla ääremaale XVIII sajandil. Endise Kirumpää lossipiirkonna kroonumaadest kinnistati uue kroonumõisa juurde Tännassilma küla ja eraldi paiknev Karilatsi piirkond. Kähri riigimõis ehk kroonumõis (saksa keeles Heimadra) eraldati Vana-Koiolast 18. sajandi keskel. Kuni 1885. aastani koosnes Kähri mõisa valdus kolmest eraldi asuvast lahustükist: Kähri, Karilatsi ja Sõreste.
Vallavanema Peeter Usina kutsumise ja keiserliku kihelkonna kohtu käsu peale olid kõik valla nõumehed Kähri kohtumajas 24. aprillil 1874 kokku saanud ning arutati Sõreste osa eraldumist. 13. november 1875 panid valla nõumehed ette, paluda suurema kohtu luba, et Sõrreste kogukond Kähri kogukonnast eraldi saab võetud kõigi nende vilju, raha ja henge arvuga. 1885. aastal eralduski vallast Sõreste osa, põhjenduseks see, et Sõreste puhul oli tegemist pärusmõisaga ja Kähri oli kroonumõis. Asjaajamine, mis kõik oli seotud mõisaga, oli liiga erinev. Kähri vald on kroonu aga Sõreste pärisvald ja sellepärast ei lähe nende ameti talitused mõnes asjas mitte ühte ja mis sünnitab palju segadust.
Algul mõisale ja hiljem kogukonnale vajalikud ametiasutused jagunesid võrdselt kahe keskuse vahel: Kähris oli mõis ja Karilatsis vaestemaja. Magasiait oli mõlemal kogukonnal oma. 1880. aastal ehitati Karilatsi lisaks eelmisel aastal valminud magasiaidale ka kogukonna maja ehk tänases mõistes vallamaja. Karilatsi piirkonnas puudus vallal vaestemaja, hädalised käisid külakorda kuni 1890. aastani, millal Karilatsi ehitati uus vallamaja, ja vana vallamaja jäi vaestemajaks. Uue vallamaja ehitamise eestvedaja oli kohalik edumeelne taluperemees Jaan Sokk, kes käis selle pärast ka Riias Liivimaa kuberneri juures.
1. jaanuari 1915. aasta seisuga oli Kähri (Heimadra) vallas vallamaksu maksjaid: Kokku oli maksumaksjaid 1045 hinge.
Maksust olid vabastatud:
1915. aastal vallavanem pani volikogule ette Võru kreisi talurahva asjade komisjoni ettepaneku, selle valla saksa keelne nimi „Heimadra” ümber muuta, temale üks uus vene nimi anda, ehk kui mitte seda, siis Eesti nimi vene lõpuga. Valla volikogu arutas 2. juuli 1915 (protokoll nr 10) istungil ja peale asja läbi arutamist nõustus ühel häälel.
Karilatsis hakati pärast magasiaida juurdeehituse valmimist pidama selles hoones vallakohtu istungeid ja aeg-ajalt ka vallanõukogu koosolekuid. Nii tuligi kõne alla vallakeskuse Karilatsi viimine. Kuid ikkagi kestsid vaidlused vallakeskuse asukoha ümber, kas Kähri või Karilatsi. See päädis sellega, et 1920. aasta mais oli vallarahva ja vallanõukogu liikmete otsus küps – Karilatsist ja Kährist peavad saama omaette vallad. Peamine põhjus, miks Kähri ja Karilatsi piirkonna elanikud tahtsid lahku minna, oli see, et Tännassilmas asuv vallakeskus oli Karilatsi rahvale kauge. 22. mail 1920 kogunesid Kähri vallamajja ühendatud Karilatsi ja Kähri valla vallanõukogu liikmed: Joosep Sokk, Eduard Seeba, Ludvig Mandel, Joosep Gutman, Oskar Kirber, Karl Hämalane, Rudolf Juhakson, Samuel Paabu, Samuel Juhanson, August Kelt, Johan Sari, Kusta Paidra ja Joosep Maidla Karilatsist ning Jaan Vaino, Johan Paidra, Otto Paide, Jaan Vasser, Jaan Paidra, Paul Oru, Jakob Kiisler, Peeter Paide, Johan Turi, Kusta Visser, Johan Pettai ja Jaan Ilus Kähri vallast. Kohale oli tulnud Võru Maakonnavalitsuse administratiivosakonna juhataja Treumuth. Koosolekut juhatas vallavanem Joosep Mandli ja protokollis vallasekretär Samuel Kuddu. Vallavanem tegi nõumeestele ettepaneku asi kohe ära otsustada. Mingit erilist arutelu enam ei toimunudki, sest nõumeestel oli rahva volitus vabatahtlikult lahku minna.
Karilatsi vald 1920–1939
Eraldi Karilatsi valla moodustamisel 1920. aastal olid külas olemas kõik kogukonnale hädavajalikud hooned: vallamaja, magasiait, vaestemaja ja koolitalu. Vald oli küll üks Võrumaa väiksemaid, seal oli 600 elaniku, kuid kogukonnale kõik vajalikud ametiasutused olid olemas. Lisaks tegutsesid veel Karilatsi Rahvaraamatukogu Selts, ÜENÜ (Ülemaaline Eesti Noorsoo Ühendus) Karilatsi osakond ja Karilatsi ühispank.
1922. aasta rahvaloenduse andmeil oli Karilatsi vallas 730 elanikku, nendest mehi 359 ja naisi 371. Eesti keelt kõnelevaid elanikke oli 725 (mehi 357 ja naisi 368), vene keelt kõnelavaid üks (naisi 1) ja muukeelseid neli (mehi kaks ja naisi kaks).
Kauplusi oli neli ning lisaks oli kaks laadapäeva aastas (14. mai ja 12. november), tegutses postiagentuur. Talusid oli Karilatsi vallas 1927. aastal umbes 50, sama palju oli väikemaapidajaid ja popsnikke. Talude keskmine suurus on 120 vakamaad ning talude suuremaks sissetulekuallikaks oli lina- ja kartulikasvatus. Võru Teataja kirjutas lähemalt ka piimast raha tegemise võimalustest. Inimesed vaatasid positiivselt tulevikku ja see võeti kokku mõttega, et tulevikus ei ole Karilatsi vald enam väike ega vaene vald, vaid väike ja jõukas.
Karilatsi vald koolipidajana haldas ühte kooli – Karilatsi algkooli. Valla suurus mõjutas hariduskulude osatähtsust valla eelarvest.
Karilatsi valla tulud ja kulud, 1925. aasta valla eelarves.
Kokku tulusid 324 903
Kokku kulusid 324 903
Väikeses vallas oli hariduskuludel oluline osa. Eelarve tasakaal oli paigast ära, sest üle 40% eelarvest olid vallaametnike palgad ja valla halduskulud, kuid haridusele jäi 15,9%. See tõi välja valdade ühinemise vajaduse.
Karilatsi vald eksisteeris 1939. aastani. Vabariigi president Konstantin Päts kirjutas vallapiiride muutmise seadusele alla 7. oktoobril 1938 ja seadus jõustus 1. aprillil 1939. Lõunapoolne osa koos Valgjärve, Kiuma ja Kõlleste vallaga moodustas Kõlleste valla Võrumaal ning põhjapoolne osa koos Vastse-Kuuste, Kambja ja Vana-Kuustega moodustas Kiidjärve valla Tartumaal.
Kiidjärve vald moodustati endise Vastse-Kuuste valla alusel, kuid juba suurema maa-alaga ja sirgemate piiridega. Vald ise asus Tartumaa lõunapiiril ja piirnes Tartumaa Ahja, Võnnu, Kuuste, Kambja ja Veski vallaga ning Võrumaa Kõlleste ja Põlva vallaga. Valla nimetamisel Kiidjärveks lähtuti asjaolust, et reformieelse vallakorralduse puhul asetsesid kõrvuti kaks sarnase nimega valda – Vana-Kuuste ja Vastse-Kuuste, mis asjaajamise juures tekitas pidevalt segadusi.
Valla alade hilisem areng
Kiidjärve vallas moodustati 1945. aastal Vastse-Kuuste Küla Töörahva Saadikute Nõukogu Täitevkomitee. Vald likvideeriti oktoobrist 1950, mil moodustati Põlva rajoon ja Vastse-Kuuste Küla Töörahva Saadikute Nõukogu Täitevkomitee. Alates 1. juulist 1954 liideti Kiidjärve külanõukogu territoorium Vastse-Kuuste külanõukogu territooriumiga. Vastse-Kuuste valla territoorium tegutses Rahu kolhoos. 1. novembrist 1990 astus Vastse-Kuuste vald omavalitsusliku haldusüksuse õigustesse. 2017. aasta 1. jaanuari seisuga paiknesid valla territooriumil: Vastse-Kuuste alevik, Karilatsi, Kiidjärve, Koorvere, Leevijõe, Logina, Lootvina, Padari, Valgemetsa ja Vooreküla külad.
Endise Karilatsi valla territooriumi osas moodustati Võrumaa Kõlleste valla koosseisus Häätaru külanõukogu keskusega Häätaru külas. 1950 Kõlleste vald likvideeriti ja Häätaru külanõukogu territoorium arvati Põlva rajooni koosseisu. 1962. aastal nimetati Põlva rajooni Häätare külanõukogu ümber Ihamaru külanõukoguks. Sellel territooriumil tegutses Voldemar Sassi nimeline sovhoos. 1991. aastal nimetati Ihamaru külanõukogu ümber Kõlleste külanõukoguks. 26. septembril 1991 taastati Eesti Vabariigi Ülemnõukogu Presiidiumi seadlusega Kõlleste valla omavalitsuslik staatus. Valla pindala oli 150,1 km² ning halduskeskuseks oli Krootuse küla.
2017. aasta alguse seisuga paiknesid Kõlleste valla territooriumil Palutaja, Tuulemäe, Karaski, Ihamaru, Krootuse, Piigaste, Karilatsi, Häätaru, Tõdu, Veski, Prangli ja Voorepalu. Pärast 2017. aasta kohaliku omavalitsuse valimisi ja 2017. aasta haldusreformi on Karilatsi küla kahes vallas. Senine Kõlleste valla Karilatsi küla on küla Kanepi vallas ja senine Vastse-Kuuste valla Karilatsi küla on küla Põlva vallas. Sellega oli jätkuvalt kunagine Karilatsi vald jagatud kaheks.
Karilatsi Vabaõhumuuseum (enne 1. juulit 2019 Põlva Talurahvamuuseum) asub Karilatsi külas Kanepi vallas.
Lipcani
Lipcani (ukraina keeles Липкани, vene keeles Липканы) on linn Moldovas Briceni rajoonis. Lipcani asub Pruti jõe vasakul kaldal, Rumeenia ja Ukraina piiri ääres.
Lipcanit on esmamainitud 1429. aastal.
I Wanna
"I Wanna" on Läti laulja Marija Naumova (lavanimega Marie N) laul ja singel.
Marija võitis selle lauluga 2002. aasta Eurovisiooni lauluvõistluse. Laulu autorid on Marija Naumova ja Marats Samauskis. Singli tootis Baltic Records.
Avalaht
Avalaht on eesti perekonnanimi.
Nimede eestistamisel anti perekonnanime Avalaht isikutele, kelle varasem perekonnanimi oli Besfamilie. Eino-Harald Avalahe palvel kanti Avalaht perekonnanimede kaitseregistrisse nr. 100 all (Siseministeeriumi teadaanne 3. juunist 1935).
Passacaglia (Pärt)
"Passacaglia" on eesti helilooja Arvo Pärdi 2003. aastal loodud teos duole. Muusikateose pikkus on 5 minutit. Teos kanti esimest korda ette 11. oktoobril 2003 Saksamaal Hannoveris Hannoveri rahvusvahelisel viiuldajate konkursil.
Albero e casa
„Puu ja maja“ (itaalia keeles „Albero e casa“) on itaalia kunstniku Amedeo Modigliani õlimaal lõuendil.
1919. aastal valminud teos asub Pariisis erakogus.
Tegemist on ühega vähestest teostest, millel kunstnik kujutas maastikku.
Sidney Poitier
Sidney Poitier (20. veebruar 1927 Miami, Florida – 6. jaanuar 2022 Beverly Hills, California) oli Bahama-USA näitleja, filmilavastaja ja diplomaat. Ta oli esimene mustanahaline, kes võitis parima meespeaosatäitja Oscari. Ta oli üks viimaseid elusolevaid Hollywoodi kuldajastu suuri filmistaare.
Ta sündis Bahama päritolu perekonnas Florida osariigis Miamis ning sai tänu sellele USA kodakondsuse. Ta kasvas üles Bahamal, kuid kolis 15-aastaselt Miamisse ning sealt aasta hiljem New Yorki. Esimese näitlejarolli tegi ta New Yorgis mustanahalise teatris American Negro Theatre. Filmimaailmas tegi läbimurde 1955. aastal filmis "Blackboard Jungle", kus kehastas keskkooliõpilast. 1958. aastal mängis ta filmis "Aheldatud" ("The Defiant Ones"; 1958) koos Tony Curtisega peaosades üksteise külge aheldatud vanglapõgenikena. Film esitati üheksale Oscarile, nii Curtis kui ka Poitier esitati parima meespeaosatäitja kategoorias, sealhulgas oli Poitier esimene mustanahaline, kes selles kategoorias nominatsiooni sai. Roll tõi Poitier'le BAFTA ja Berliini filmifestivalil parima meesnäitleja auhinna. 1964. aastal võitis Poitier Homer Smithi roli eest filmis "Lilled väljal" ("Lilies of the Field") nii parima meespeaosatäitja Oscari kui ka Kuldgloobuse.
Tänu tugevatele rollidele afroameerika meestegelastena pälvis ta lisaks tunnustust selliste filmide eest nagu "Porgy ja Bess" ("Porgy and Bess"; 1959), "A Raisin in the Sun" (1961) ja "A Patch of Blue" (1965). 1967. aastal mängis ta kolmes filmis, mis käsitlesid rassi- ja rassisuhete küsimusi: "To Sir, with Love", "Arva kes lõunale tuleb" ("Guess Who's Coming to Dinner") ja "Öö kuumuses" ("In the Heat of the Night"), millest viimane võitis parima filmi Oscari. Roll viimases filmis tõi talle Kuldgloobuse ja BAFTA nominatsioonid ning järgmisel aastal oli Poitier enim piletitulu toonud näitleja USA-s. Alates 1970. aastatest lavastas Poitier mitmeid komöödiafilme, sealhulgas "Kanapead vanglas" ("Stir Crazy"; 1980). Pärast veidi üle aastakümne kestnud eemalolekut näitlemises naasis Poitier näitlemise juurde peaosadega filmides "Ohtlik jälitus" ("Shoot to Kill"; 1988) ja "Näpumehed" ("Sneakers"; 1992).
1974. aastal sai Poitier Briti impeeriumi ordu rüütelkomandöriks. 1982. aastal pälvis ta Cecil B. DeMille'i nimelise elutööauhinna, 1995. aastal Kennedy keskuse elutööauhinna, 1999. aastal Ekraaninäitlejate Gildi elutööauhinna ja 2002. aastal elutöö-Oscari. 1999. aastal valis Ameerika Filmiinstituut Poitier'i (100 Years...100 Stars) Ameerika 20. sajandi suurimate meesnäitlejate seas 22. kohale. 2009. aastal tunnustas president Barack Obama teda Ameerika Ühendriikide kõrgeima teenetemärgi Presidendi Vabadusmedaliga. Aastatel 1997–2007 oli Poitier Bahama suursaadik Jaapanis ja 2002–2007 Bahama alaline esindaja UNESCO juures.
Liitiumpolümeeraku
pisi|225px|Mobiiltelefoni liitiumpolümeeraku Liitiumpolümeeraku ehk lühemalt Li-polümeeraku (ka Li-Po aku) on liitiumioonaku edasiarendus (kasutusel 1997. aastast). Sellel akul on nagu lähtetüübilgi negatiivne elektrood liitiumist (grafiidi kristallivõretasandite vahel) ja positiivne elektrood metallide oksiidist LiCoO2 või LiMn2O4. Ka tööpõhimõtte poolest on need akutüübid sarnased.
Olulise erinevusena on Li-polümerakus vedela elektrolüüdi asemel kasutusel polümeermaterjalist (polüetüleenoksiidist) kile, milles sisaldub liitiumi ioone juhtiva aine osakesi geelina. Elektroodimaterjalid paiknevad õhukese kihina metallfooliumil. Niisugustest elemendikihtidest on kokkurullimise või voltimise teel võimalik valmistada iga toidetava seadme jaoks sobiva kuju ja mõõtmetega aku. Li-polümeerakud on ühtlasi kerged ja energiamahukad (erivõimsus kuni 7,5 kW/kg). Nende omaduste pärast on polümeerakud peamiseks energiaallikaks eriti kaasaskantavais seadmeis, nagu telefonid, tahvel- ja sülearvutid, samuti ka mudelsõidukites.
Laadimine
Li-polümeeraku laadimine toimub samal meetodil kui liitiumioonaku puhul. Kiirlaadimine (nt vooluga 2C või rohkem lühendab üldisel aku kasutusiga ja seejuures seda enam, mida suurem on C-arv. Mõistagi tohib kasutada üksnes seda laadimisseadet, mis vastava akutüübi jaoks on ette nähtud. Ainult siis on välditud ülelaadimine, mille tagajärjel võib aku isegi lõhkeda. Liitiumakudele ei sobi niisugune nõrga vooluga laadimise režiim nagu NimH-akude puhul, sest isega 0,1C-vooluga ülelaadimine rikub aku.
Tühjendamine
Li-polümeerakule on ohtlik sügav tühjakslaadimine, kui elemendi pinge langeb alla 3,3 voldi. Pingel 3 V võib aku olla juba ületühjendamise tõttu kahjustatud, mis avaldub tema mahutavuse vähenemises ja pinge alanemises. Alla 3,0 voldi tühjenenud akut pole enam võimalik laadida. Kuigi ülemäärast tühjendamist peab ära hoidma aku sisemine kaitselülitus ja ka akust toidetav seade, tuleb aku pinget siiski aeg-ajalt kontrollida. Näiteks võib aku pinge ka isetühjenemise tõttu ohtlikult madalale langeda. Samuti võib mõningal määral energiat kulutada ka väljalülitatud seade, millega aku on ühendatud.
Igati tuleb vältida aku väljundklemmide lühistamist, sest selle tagajärjeks on aku purunemine ja süttimine. Seepärast tuleb akut hoida ja transportida spetsiaalses mittesüttivas ümbrises.
Kui akut pikemat aega ei kasutata, on soovitatav teda hoida umbes pooleni laetult.
Akut, mille kest on vigastatud, muljutud või pundunud, ei tohi edasi kasutada; selline aku võib teatud tingimustel süttida, eriti laadimisel.
Ühtri külanõukogu
Ühtri külanõukogu oli külanõukogu Käina valla ja seejärel Hiiumaa rajooni koosseisus aastail 1945–1954.
Asutamisel kuulus külanõukogu koosseisu Aadma, Jausa, Kaigutsi, Lolu, Luguse, Männamaa, Pärnselja, Utu ja Ühtri küla.
1954. aastal liideti Vaemla ja Ühtri külanõukogu Käina külanõukoguga, mis nii saavutas endise Käina valla piirid.
Sankt Georgen ob Judenburg
Sankt Georgen ob Judenburg on vald (Gemeinde) Austrias Steiermargi liidumaal Murtali ringkonnas.
Chrissiesmeer
Chrissiesmeeri asutasid 1860. aastal voortrekkerid. Asula sai nime voortrekkerite ühe liidri Andries Pretoriuse tütre Christina järgi.
Lõuna-Aafrika Vabariigi 2011. aasta rahvaloenduse andmetel oli Chrissiesmeeri elanikest mustanahalisi aafriklasi 93,97%, valgeid 5,23%, India või Aasia päritolu inimesi 0,70% ja värvilisi 0,07%. Suulu keelt pidas emakeeleks 62,39%, svaasi keelt 26,53%, afrikaani keelt 4,50% ja inglise keelt 2,38%.
Valgre
Valgre on eesti perekonnanimi.
Nimede eestistamisel anti perekonnanime Valgre isikutele, kelle varasem perekonnanimi oli Sulsinberg, Tiesel, Veisberg ja Vesberg. Elmar Valgre palvel kanti Valgre perekonnanimede kaitseregistrisse nr. 362 all (Siseministeeriumi teadaanne 31. maist 1938).
2017. aasta 1. jaanuari seisuga oli perekonnanimi Valgre 19 mehel ja 20 naisel. Perekonnanimede levikult oli Valgre meeste puhul 6786. ja naiste puhul 7117. kohal.
Eesti Inimesegeneetika Ühing
Eesti Inimesegeneetika Ühing (akronüüm EIGÜ) on Eesti teadusorganisatsioon, mis ühendab inimese- ja meditsiinilise geneetika valdkonnas töötavaid teadlasi.
Mittetulundusühing Eesti Inimesegeneetika Ühing asutati 2000. aastal Tartus. Ühing edendab alus- ja rakenduslike uurimusi inimese- ja meditsiinilise geneetika vallas. Samuti on ühingu eesmärgiks geneetika alase teadustöö, arendustegevuse ja koolitusliku sisuga ürituste organiseerimine, koordineerimine ja populariseerimine ning Eesti Vabariigi valitsusasutuste professionaalne nõustamine.
Ühingusse kuulub 2015. aasta oktoobri seisuga 158 üksikliiget ja 1 kollektiivne liige (AS Asper Biotech). EIGÜ annab üks kord aastas oma aastakonverentsil välja auhinna väljapaistvale geneetikule – auhinna "Elutöö geneetikuna".
Juhatus
2017. aasta juuli seisuga kuuluvad ühingu juhatusse :
Seos rahvusvaheliste teadusorganisatsioonidega
EIGÜ ei kuulu (erinevalt Läti, Leedu ja Soome inimesegeneetika seltsidest) (inglise International Federation of Human Genetics Societies, IFHGS) liikmeskonda.
Marina Silva
pisi|Marina Silva (2010) Maria Osmarina Marina Silva Vaz de Lima (sündinud 8. veebruaril 1958 Rio Brancos) on Brasiilia poliitik.
Ta kuulub Brasiilia Sotsialistlikku Parteisse.
1. jaanuarist 2003 kuni 15. maini 2008 oli ta keskkonnaminister.
Täpsustuslisand
Täpsustuslisand on lisand, mis:
Eesti keel
Täpsustuslisandit on kahte liiki:
Identifitseeriv lisand
Identifitseeriva lisandi tähendus on nimisõna tähendusest mõistemahult
Klassifitseeriv lisand
Klassifitseeriv lisand võib esineda
Piiritluslisand
Erinevalt täpsustuslisandist piiritleb piiritluslisand nimisõna ning on selle referendi äratundmiseks tingimata vajalik. Piiritluslisand võib lauses esineda nii nimisõna ees kui ka järel. Piiritluslisand kuulub nimisõnaga sisult ja vormilt kokku ning seepärast pole seda vaja lauses kirjavahemärkidega eraldada:
Külastasime Kalevi kommivabrikut. Juss pildistas õde Olympose kaameraga.
Mari vanem vend õpib ülikoolilinnas Tartus.
Lisandi teisenemine seisundimääruseks
Lisandist saab seisundimäärus:
Lavastajana (seisundimäärus) on Peeter Pedaja ära teinud suure töö.
Alfred Lillemaa
Alfred Lillemaa (enne eestistamist Blumberg; 25. juuli 1897 Lepiksaare, Avinurme vald (Torma kihelkond) – 13. detsember 1965 Tallinn) oli eesti mullateadlane.
Euroopa Liidu tarkvara vaba kasutuse litsents
Euroopa Liidu tarkvara vaba kasutuse litsents (ingliskeelne lühend EUPL) on vaba tarkvara kasutamisõigust määrav dokument aastast 2007.
Alfred Lillemaa
Lillemaa töötas aastatel 1923–1944 maahindajana ja mullastiku uurijana, 1944–1960 teadustöötajana. Ta oli 1956–1960 Eesti Maaviljeluse ja Maaparanduse TUI mullauurimisosakonna juhataja.
Ta koostas Eesti mullastiku kaardi, piiritles mullastiku valdkonnad, algatas Eesti mullastiku suuremõõtkavalise kaardistamise ja põllumajandusmaa hindamise.
1947. aastal sai ta Nõukogude Eesti preemia ja 1957. aastal Eesti NSV teenelise teadlase aunimetuse.
Avinurme keskuses avati 1987. aastal tema 90. sünniaastapäeva puhul mälestuskivi.
Rahvusvahelise Õiguse Instituut
pisi|Logo pisi|Organisatsiooni liikmed 2005. aastal [[Krakowis]] Rahvusvahelise Õiguse Instituut (ametlik nimi prantsuse keeles Institut de Droit international, lühend IDI) on organisatsioon, mis tegeleb rahvusvahelise õiguse uurimise ja arendamisega. Selle liikmeteks on maailma tuntumad rahvusvahelise õigusega tegelevad juristid.