cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ukoki printsess
Sissejuhatus
pisi|Ukoki platoo Ukoki printsessi säilmed leiti kurgaanist Ukoki platool Lõuna-Siberis. Naine oli Siberi sküüt, kes elas Euraasia steppides 5. sajandil eKr. Natalia Polosmak ja tema uurimisrühm avastasid Ukoki printsessi 1993. aasta suvel, kui Polosmak töötas vanema teadusliku töötajana Venemaa Teaduste Akadeemia Siberi osakonna Arheoloogia ja Etnograafia Instituudis Novosibirskis. See oli Polosmakil neljas välitööhooaeg Ukoki platool, kus instituut jätkas Lõuna-Siberi varase asustuse uurimist. 20 aasta jooksul on sellest tähtsast leiust avaldatud vaid üksikuid ingliskeelseid allikaid: Polosmaki artikkel, mis avaldati ajakirjas National Geographic 1994. aasta oktoobris, ja BBC dokumentaalfilm 1997. aastal, kus osalesid Polosmak ja tema rühma liikmed.
Ukoki printsess esindab Pazõrõki kultuuri, mis levis 6.–2. sajandil eKr Siberi steppides. Tema haud leiti Ukoki platoolt Hiina piiri lähedalt, kus praegu on Venemaa Altai Vabariik. Ukoki platoo on osa Euraasia steppidest ja seda iseloomustab karm kliima. Kohalikud inimesed nimetavad seda kohta "Taeva teiseks kihiks" ehk kohaks, mis on üks aste kõrgemal tavalistest inimestest ja sündmustest. Nad karjatavad seal talvel oma lambaid ja hobuseid, sest tugev tuul puhub lume rohult ära, muutes koha karjamaana loomadele sobivaks.
Avastamine ja väljakaevamised
Polosmak ja tema rühm tegid koostööd piirivalveleitnant Mihhail Tšepanoviga, kes juhtis nad Venemaa ja Hiina piiril asuvate kurgaanide piirkonda.
Kurgaan on matmispaik, mis on kaetud kivihunnikuga. Tavaliselt on selles hauakamber, kus asuvad kirst ja hauapanused. Sellised kambrid ehitati puust. Tänu Ukoki printsessi hauas säilinud puidule ja muule orgaanilisele materjalile oli seda võimalik dateerida. Leitud puitu dateeriti dendrokronoloogia abil, samuti uuriti hobuste magude sisu. Uuringute järgi maeti naine kevadel, millalgi 5. sajandil eKr.
Enne kui Polosmak ja tema rühm Ukoki printsessi hauakambrit uurima asusid, leidsid nad samast kurgaanist ühe hilisema matuse, mis paiknes Ukoki printsessi hauakambri peal. Selle sisu koosnes kivist ja puust kirstust, milles oli inimese skelett koos kolme hobusega. Polosmak usub, et see on kuulunud kellelegi alluvast etnilisest rühmast, kes pidas surnute matmist Pazõrõki kurgaanidesse auväärseks. Hilisemas hauas oli ka sissekaeve, mis näitas, et seda oli kunagi röövitud. Sellepärast sattusid vesi ja lumi Ukoki printsessi hauda. Vesi kogunes ja jäätus, moodustades jääst ploki, mis stepi karmi kliima ja peal oleva kivihunniku tõttu kunagi päriselt ära ei sulanud. Matmispaik säilis jäätununa 2400 aastat.
Hauakamber
Hauakambris oli lehisest valmistatud kirst, mis oli dekoreeritud nahast hirvefiguuridega, ja kaks väikest puust lauda, mida oli kasutatud toidu ja joogi serveerimiseks. Laual oli hobuse- ja lambaliha, samuti mingi piimatoode, tõenäoliselt jogurt, ning sarv mingi joogiga.
Ukoki printsess ja tema kuus saduldatud ja valjastatud hobust olid suunatud peaga itta, nii nagu on seda tehtud ka teiste Pazõrõki matuste puhul. Surmahetkel oli naine 20–30-aastane. Surma põhjus oli teadmata kuni 2014. aastani, kui uurijad pakkusid, et tegemist võis olla rinnavähiga. Hauapanuste põhjal võib arvata, et naine oli oma kogukonna preestrinna. Tema nahal olid säilinud hirvetätoveeringud: üks oli õlal ning teine randmel ja pöidlal. Naisel oli seljas kollane siidpluus ja punase-valgetriibuline villane seelik tutiga vööga ning jalas valged vildist retuusid nugisekarvaga. Tal oli kaasas väike metallist peegel graveeritud hirvefiguuridega. Naise peakate oli peaaegu meetri kõrgune. Seda toestas seestpoolt puust struktuur, mis oli kaetud vildiga. Kirst oli umbes 2,5 meetrit pikk. Hauapanuste seas leidus veel koriandriseemnete jäänuseid, mis olid kivinõus ja mida võidi kasutada meditsiinilistel põhjustel.
Kriitika
Väljakaevamised olid väga põhjalikud, kuigi mõnes mõttes on neid peetud ka problemaatilisteks. Seda just meetodi pärast, mida kasutati jää sulatamiseks ja eemaldamiseks. Samuti sai muumia Novosibirskisse transportimise käigus veidi kannatada, mistõttu kustusid tema tätoveeringud.
Muumia pärast puhkes vaidlus Venemaa võimude ja kohalike inimeste vahel. Nimelt hoiti muumiat pärast leidmist 19 aastat Novosibirskis. 2012. aastal viidi muumia tagasi Altaisse, kus seda hoitakse Gorno-Altaiski muuseumis selleks spetsiaalselt ehitatud mausoleumis. Sellest ajast saadik on edasised arheoloogilised kaevamised leiukohal keelatud, kuigi arvatakse, et ilmselt on hauakambris veel esemeid.
Printsessi kolju põhjal valmistati tema näo rekonstruktsioon. Appi võeti tänapäeva Altai elanike koljude, näojoonte ja naha paksuse mõõtmisandmed. Rekonstruktsiooni valmistas Tanja Balujeva, kelle sõnul printsess olevat valge europiidse rassi selge näide, kellel ei ole tüüpilisi mongoliidseid tunnuseid. Altai Muuseumi direktor Rima Eriknova ei ole sellega nõus ning tema arvates näeb rekonstrueeritud printsess välja liiga eurooplase moodi.
DNA analüüsid näitavad, et naine ei ole suguluses põliste mongolitega, kes elavad tänapäeva Altais. Varem usuti, et ta oli nende esivanem. Arvatakse, et Pazõrõki kultuuri kuulunud inimesed olid samojeedi päritolu, kellel oli juuri ka Iraanis ja Kaukaasias.
Rīga kihistu
Kihistut hakkas esimesena eristama Rita Ulste aastal 1976. Kihistu stratotüübiks on Šķirotava-D2 puurauk, milles kihid esinevad 561.0..685.0 meetril. Kihistule on nime andnud Riia linn.
Kihistus eristuvad järgmised kihid:
Kihistu moodustavad süvaveelise tekkega kivimid. Leedu keskosas on kihistu ligi 140 meetri paksune, selle moodustavad seal savi, mergel ja domeriit.
Deep Blue
Deep Blue on malet mängiv arvuti, mille on välja töötanud IBM. Deep Blue oli esimene arvuti, mis võitis valitseva maailmameistri (1997. aastal), mängides malemängu tavareeglite järgi.
Ajalugu
pisi|Üks kahest Deep Blue väljapanekust arvutiajaloo muuseumis Deep Blue otsene eelkäija oli malemasin Deep Thought, mis omakorda loodi ChipTesti masina baasil. ChipTesti malearvuti valmistas rühm Carnegie Melloni ülikooli kraadiõppureid.
ChipTesti arendamine algas 1985. aastal. 1986. aasta lõpuks oli ChipTest suures osas valmis. 1987. aastal võitis ChipTest Põhja-Ameerika malearvuti 18. meistrivõistlused. Samal ajal hakkasid ChipTesti autorid looma järgmist malearvutit – Deep Thoughti.
Deep Thought muutis hindamisfunktsiooni keerukamaks ja võttis arvesse rohkem positsioonilisi tegureid. Mõne teguri jaoks kasutati esimest korda automaatset seadet. Protsessorite hulka suurendati esmalt kaheni ja hiljem 24-ni (Deep Thought II). Deep Thought sai valmis 1988. aastal.
1989. aastal otsustas IBM alustada malearvuti loomise projekti, mille jaoks palgati Deep Thoughti arendajad Thomas Anansaraman, Feng Xiong Xu ja Murray Campbell.
1995. aastal viidi lõpule male mikroprotsessori väljatöötamine. Sama aasta septembris saadi kahe malemikroprotsessori põhjal Deep Blue I operatiivversioon. 1996. aasta veebruaris kaotas Deep Blue I Philadelphias mängu Garri Kasparovile tulemusega 2: 4.
Struktuurselt koosnes Deep Blue kahest osast:
Süsteemi üldine kiirus varieerus suuresti, sõltuvalt kõnealuste positsioonide omadustest. 1997. aasta matši ajal oli süsteemi keskmine kiirus 126 miljonit positsiooni sekundis. Matši maksimaalne püsikiirus oli 330 miljonit positsiooni sekundis.
Deep Blue maksis umbes 10 miljonit dollarit.
Esimene matš
Deep Blue esimene mäng Kasparoviga toimus USA-s Philadelphias 10.–17. veebruaril 1996. Matši auhinnafond oli 500 000 dollarit, millest 400 000 läks võitjale ja 100 000 kaotajale. Matš koosnes 6 mängust.
Matši ajal asus Deep Blue New Yorgis Yorktown Heightsis IBM-i laboris.
Matši lõpptulemus oli 4:2 Kasparovi kasuks.
Pärast mängu külastas Garri Kasparov IBMi uurimiskeskust, kus ta koos arendajatega analüüsis mõningaid mängu käike, mis teda Deep Blue mängus huvitasid.
Teine matš
Teine matš toimus New Yorgis 3.–11. mail 1997 ja koosnes 6 mängust. Matši auhinnafond oli 1 100 000 dollarit, millest 700 000 dollarit läks võitjale ja 400 000 kaotajale. Deep Blue transporditi IBMi laborist ja paigutati samal korrusel eraldi ruumi.
Esimene mäng lõppes Kasparovi võiduga.
Teises mängus nõrgendas Kasparov oma positsiooni ja oli sunnitud mängu lõpus alistuma.
Kuuendas mängus sai Kasparov halva positsiooni ja kaotas kiiresti.
Viimane mäng kestis vaid 19 käiku.
Matši lõpptulemus oli 3½: 2½ Deep Blue kasuks.
Pärast matši
Pärast mängu süüdistas Kasparov IBM-i, et see olevat tekitanud matšis ebatervislikku pinget, loonud ebavõrdsed tingimused ja põhjustanud ebameeldiva mängu. Samuti nõudis Kasparov, et IBM korraldaks tema määratud tingimustel uue mängu.
Pärast matši sai Kasparov logifailide väljatrükid soovitud käikude kohta.
Pärast matši Kasparoviga ei mänginud Deep Blue kunagi enam malet täisulatuslikus versioonis. Alates 2011. aastast asub üks Deep Blue stend USA California osariigis arvutiajaloo muuseumis ja teine Ameerika ajaloo muuseumis Washingtonis.
Papilysi vald
Papilysi vald (leedu keeles Papilio seniūnija) on 2. järgu haldusüksus (vald) Leedus Biržai rajooni territooriumil. Valla kirdeosa piirneb põhjas Lätiga.
Valla pindala on 250 km². 2011. aasta seisuga elas seal 1986 inimest. Valla keskus on Papilysi alev (2011. aastal oli seal 236 elanikku). Vallamaja asub aadressil Rožių g. 20, vallavanem on Renas Čygas. Valla teine alev on Kupreliškis (2011. aastal oli seal 188 elanikku).
Heino Lindre
Heino Lindre (19. oktoober 1920 Tartu – 3. veebruar 2019 Tartu) oli eesti kaubandustöötaja ja -õppejõud.
Papilysi vald
pisi|Vallamaja pisi|Diliai kalmistu pisi|Kurkliai. Diliai kabel pisi|Kvedariškise vanausuliste palvemaja pisi|Kvetkai kirik pisi|Kvetkai pisi|Skrebiškiai kabel pisi|Skrebiškiai seltsimaja pisi|Kupreliškis
Lisaks küladele on vallas ka arvukalt huutoreid.
Heino Lindre
Hariduskäik
Heino Lindre õppis Karinu algkoolis (1928–1934) ja Tapa Keskkoolis (1934–1937). Tartu Riiklikus Ülikoolis õppis ta aastatel 1965–1970 majandust (lõpetas).
Töö- ja elukäik
Heino Lindre töötas juhivatel ametikohtadel (juhatuse esimees, juhataja, direktor) mitmes kaubandusettevõttes. Õppejõuna töötas ta Tartu Ülikooli majandusteaduskonna kaubatundmise ja kaubanduse organiseerimise kateedri vanemõpetaja ja dotsendina.
Margėnai
Margėnai on küla Leedus Rokiškise rajoonis Kriaunose vallas Audra jõe ja Sartai järve kaldal.
2001. aastal oli külas 31 elanikku, 2011. aastal 14.
Margėnai asub Sartai regionaalpargis. Margėnaid on esmamainitud XVIII sajandil; toona jäi see Kriaunose kihelkonda ja kandis nime Astravas.
Genoomne imprintimine
Diploidsetes organismides on keharakkudes kaks genoomikoopiat: üks mõlemalt vanemalt. Autosoomsetes geenides toimub ekspressioon enamasti mõlemas alleelis. Imetajatel seevastu on väike osa geene imprinditud, mis tähendab, et ekspresseerub vaid üks alleelidest.
See epigeneetiline protsess põhineb DNA metülatsioonil ja histoonide modifikatsioonidel, muutmata geneetilist koodi. Soospetsiifiline imprinting tekib gametogeneesi ajal ja püsib läbi viljastumise. Need imprinditud mustrid jäävad püsima ka läbi globaalse demetülatsiooni ja säilivad somaatilistes rakkudes elu lõpuni. Primordiaalsetes sugurakkudes demetülatsiooni ajal imprinditud muster kustutatakse ja see tekib uuesti gametogeneesi käigus vastavalt soole.
Imprintimine on oluline varases embrüo ja loote arengus.
Salapulk
Salapulk ehk salatapp on puupulk pikkusega 15–20 cm ja läbimõõduga 3–4 cm, millega ühendatakse palkmaja ehitamisel palke, et need ei vajuks seinast välja.
III liiga 1997/98
III liiga 1997/98 on Eesti jalgpalli tugevuselt neljas liiga III liiga 1997. ja 1998. aasta hooaeg, mis jaguneb nelja tsooni - ida, põhi, lõuna ja lääs.
Ida
1 Palamuse Oscar diskvalifitseeriti, aga tulemused ei nullitud.
Põhi
1 FC Flora Fännklubi - Loksa Shipyard vahelist mängu ei peetud. 2 Kalevi ÜJP loobus.
Mike Reilly
Michael J. Reilly Jr. (sündinud 13. juulil 1993 Chicagos) on USA jäähokimängija, kes mängib kaitsjana NHL-i klubis Boston Bruins.
2011. aastal valis Columbus Blue Jackets ta NHL-i draft'is 98. valikuna, kuid Blue Jackestiga ta lepingut ei sõlminud. Aastatel 2012–2015 mängis ta Minnesota Ülikooli jäähokimeeskonnas.
2015. aasta juulis sõlmis ta kaheaastase lepingu NHL-i klubiga Minnesota Wild. Hooaja 2015–16 alguses mängis ta American Hockey League'is Minnesota Wildi noorteklubis Iowa Wild. NHL-is tegi Reilly debüüdi 9. jaanuaril 2016 mängus Dallas Starsi vastu. Esimese värava lõi ta NHL-is sama aasta 13. veebruaril mängus Bruinsi vastu.
2018. aasta veebruaris müüdi tema mängijaõigused Montreal Canadiensile. 2020. aasta jaanuaris siirdus ta Ottawa Senatorsi, kes müüs tema mängijaõigused omakorda 2021. aasta aprillis Bruinsile.
2013. aastal tuli Reilly USA kuni 20-aastaste koondisega juunioride maailmameistriks. USA jäähokikoondise koosseisus võitis ta 2015. aasta maailmameistrivõistlustel pronksmedali.
Tema isa valiti 1977. aastal NHL-i draft'is, kuid NHL-is ei mänginud ta kunagi.
Absamat Masalijev
Absamat Masalijev (Абсамат Масалиев; 10. aprill 1933 — 31. juuli 2004) oli Nõukogude Liidu ja Kõrgõzstani partei- ja riigitegelane.
Kesk-Dunántúl
Kesk-Dunántúl on statistiline piirkond (NUTS 2) Ungari lääneosas Dunántúlis.
Absamat Masalijev
Aastatel 1985—1991 oli ta Kirgiisi NSV Kommunistliku Partei keskkomitee esimene sekretär ja Kirgiisi NSV Ülemnõukogu esimees. Aastatel 1990—1991 NLKP KK Poliitbüroo liige.
1992. aastast surmani Kõrgõzstani Kommunistliku Partei juht.
Kesk-Dunántúl
Piirkonda kuuluvad Fejéri, Komárom-Esztergomi ja Veszprémi komitaat. Suuremad linnad on Székesfehérvár, Tatabánya ja Veszprém.
Absamat Masalijev
1995. ja 2000. aastal valiti Džogorku Kengeši liikmeks.
Osales 1995. aasta presidendivalimistel Askar Akajevi peamise vastaskandidaadina ja kogus 24,4% häältest.
Paldiski foogtikohus
Paldiski foogtikohus oli Paldiski omavalitsus- ja kohtuasutus (foogtikohus) kuni 1889. aastani.
Kesk-Dunántúl
Piirkonna kood on HU21.
Paldiski foogtikohus
Kohtu liikmed valiti kohaliku kodanikkonna poolt eluks ajaks.
Säärepael
Säärepael on etnoloogias värvilisest villasest lõngast kalasabakirjas palmitsetud pael, mis seotakse ümber sääre põlve ja püksisääre alt (harvem pealt). Paelaotsad pisteti pükste sääreotste aukudest läbi ning kinnitati sõlme, nii et otstes olevad tutid jäid sääre välisküljele rippuma. Säärepaelad hoiavad üleval sukki.
Säärepaelte kasutamine Kihnus
Kihnus ei kanta säärepaela nii nagu Mandri-Eestis, ümber sääre seotuna. Neid valmistatakse pulmadeks, kus pruut seob paela ümber veimede, mida ta kingib peigmehe sugulastele. Tähtsamad pulmategelased saavad veimed, mis on seotud vööga, ülejäänutele antakse säärepaelaga seotud veimed. Meestele seotakse veimed säärepaelaga üle õla. Säärepaela kutsutakse Kihnus ka pulma- või laulupaelaks. Viimati mainitud nimetus tuleneb sellest, et laulunaistele kingitakse mitmepäevase pulmas laulmise eest samuti säärepael.
Eestimaa talimängud
Eestimaa talimängud on Eestimaa Spordiliidu Jõud traditsiooniline spordi suurüritus, mis toimub iga nelja aasta tagant EOK egiidi all.
Příbor
Příbor (saksa keeles Freiberg in Mähren) on linn Tšehhis Morava-Sileesia maakonnas Nový Jičíni ringkonnas.
Inimesed
pisi|Freudi sünnikoht 1856. aasta 6. mail sündis linnas psühhoanalüütik Sigismund Freud.
Otepää Maarja kogudus
Kogudus kuulub Valga praostkonda.
Koguduse hooldajaõpetaja on Diina Tuulik, koguduse diakon Urmas Koorits, organist Piret Stepanov. Juhatuse esimees on Jaan Uibo.
Jumalateenistused on igal pühapäeval algusega kell 11 (suvel suures kirikus, talvel talvekirikus).
Otepää koguduse õpetajad
pisi|Jakob Hurda graniitbüst (1989) Otepääl
Jakob Hurt
Jakob Hurt valiti Otepää kirikuõpetajaks 1872. aastal ning oli selles ametis 1880. aastani. Ühtlasi oli ta esimesest eestlasest kirikuõpetaja. Jakob Hurt edendas kohaliku Otepää kihelkonna koolielu. Kirikuõpetajana tegutsemise ajal juhtis Jakob Hurt ka Eesti Aleksandrikooli peakomiteed ning Eesti Kirjameeste Seltsi. Otepää Kirikumõisa hoone ette püstitati Hurda auks 1989. aasta 25. novembril graniitbüst (autor Villu Jaanisoo). Otepää kiriku eeskojas asub Jakob Hurda bareljeef.
Jüri Stepanov
Jüri Stepanov oli Otepää pastor ja kohaliku elu edendaja. Tema algatusel loodi kirikukoor ja pühapäevakool. Lisaks sellele sai ta omandireformi käigus tagasi Otepää vanad kirikmaad ning tegeles nende renoveerimisega.
Kionosfäär
Kionosfäär (kreeka keelest chion — lumi ja spháira — kera) on troposfääri osa, kus pinnamood soodustab liustike teket ja püsimist. Kionosfäär moodustab katkematu kihi paksusega kuni 10 km (suurim paksus on ekvaatori piirkonnas ja parasvöötme madallaiustes). Soojuse ja niiskuse suhe selles kihis soodustab seda, et horisontaalsele varjuta pinnale langevate tahkete sademete maht on suurem kui sulavate sademete maht.
Kionosfääri ülempiir on tavaliselt kõrgemate mägede kohal ja vastab tahkete sademete nullbilansile. Kionosfääri alampiir moodustab pinnaga ristumisel lumepiiri.
Vaidavere Silmaallikas
Vaidavere Silmaallikas on silmaallikas Tartumaal Maarja-Magdaleena kihelkonna Vaidavere külas.
Telefunken
pisi|Telefunkeni logo pisi|Telefunkeni raadio (1926) Telefunken oli aastatel 1903–1967 tegutsenud Saksamaa raadio- ja televisiooniaparatuuri ettevõte.
Jaanuaris 1967 ühinesid Telefunken ja AEG ning ühisettevõtte nimeks sai Allgemeine Elektricitäts-Gesellschaft AEG-TELEFUNKEN. 1972. aastal eraldus ühisettevõttest üks osa, mis sai nimeks TELEFUNKEN Fernseh und Rundfunk GmbH.
Nõo Püha Laurentsiuse kogudus
pisi|Nõo Püha Laurentsiuse kirik EELK Nõo Püha Laurentsiuse kogudus on luterlik kogudus Nõos.
Kogudus kuulub Valga praostkonda.
Koguduse õpetaja on Mart Jaanson, organistid Margit Keeman, Katre Kruuse ja Agnes Laasimer. Juhatuse esimees on Madis Kanarbik.
Jumalateenistused on igal pühapäeval algusega kell 11.00 Nõo kirikus.
Kusta Rumma (tehnikateadlane)
Kusta Rumma (12. märts 1942 Märjamaa – 8. aprill 2017 Tallinn) oli eesti tehnikateadlane.
Elukäik
Kusta Rumma lõpetas 1960. aastal Märjamaa Keskkooli ja 1965. aastal Tartu Riikliku Ülikooli (TRÜ) füüsikuna; oli tehnikakandidaat (1981, Moskva Üleliiduline Elektrotehnika Instituut), väitekiri "разработка методов и аппаратуры и исследование неоднородных электрофизических процессов в силовых кремниевых полупроводниковых приборах путем регистрации рекомбинационного излучения".
Ta töötas 1965. aastast TRÜ elektromeetria labori lepingulise töötajana. Aastatel 1965–1998 oli ta Eesti NSV TA Termofüüsika ja Elektrofüüsika Instituudi insener, vaneminsener, peainsener, nooremteadur, vanemteadur, elektrofüüsika sektori juhataja ja osakonnajuhataja, 1998–1999 Tallinna Tehnikaülikooli lepingulise töö vastutav täitja, 2000– ettevõtte Tartu Tehnoloogiad OÜ vanemteadur.
Ühtlasi oli ta aastatel 1970–1980 Tallinna Polütehnilise Instituudi füüsikaõppejõud ja 1984–1986 Tallinna Pedagoogilise Instituudi vanemõpetaja. 2005. aastast oli ta Eesti Mereakadeemia matemaatika-füüsika õppetooli juhataja ja professor.
Teadustöö
Uurimisvaldkond: pooljuhtide elektrofüüsika. 50 teadustrükist, 1 autoritunnistus.
Roihuvuori kool
Roihuvuori kool (soome keeles Roihuvuoren ala-asteen koulu) on kool Helsingis Roihuvuoris aadressil Vuorenpeikontie 7.
Koolis õpetatakse 1.–6. klassini. Koolis õpib umbes 380 õpilast.
Koolis õpetatakse ka eesti keelt (õpetaja Annika Kuuse).
Wennemar Mey
Mey oli pärit Riiast. 1480. aastal immatrikuleeriti Mey (kui Welmarus Meyg) Rostocki ülikooli, mille ta lõpetas 1481. või 1482. aastal bakalaureuse ning 1483. või 1484. aastal kunstide magistri (magister artium) kraadiga. 1499. aastal nimetati teda esimest korda Riias tegutsevaks vikaariks ning 1500. aastal üheks toomkiriku preestritest. 1503–1504 oli ta Riia linnakirjutaja ning 1505–1516 linna prokuraator. Viimatimainitud ametite kõrval jäi Mey ka kuni 1527. aastani Riia toomkiriku preestriks ja vikaariks, mille pealt ta teenis vaimulikke sissetulekuid (prebende).
1519. aastal on Meyd esimest korda nimetatud Tartu toomhärraks ja kantoriks, sama aasta sügisel siirdus ta Kölni, hiljem Madalmaadesse ning 1520–1521 oli ta Wormsis, kus toimus Saksa-Rooma riigipäev. Seal saavutas ta Liivimaa piiskoppide (Riia peapiiskopi ning Tartu, Saare-Lääne, Kuramaa ja Tallinna piiskopi) esindajana nendele riigivürsti regaaliate (valitsemisõiguste) läänistamise, mis andis neile rohkem tegevusvabadust ja sõltumatust paavstist.
Tõlla kihid
Tõlla kihid (inglise Tõlla Beds) on siluri ladestu Rīga kihistu Jaani lademesse kuuluvad kihid.
Kihte hakkasid esimesena eristama Ago Aaloe ja Dimitri Kaljo aastal 1962. Kihtide stratotüübiks on Tõlla puurauk, milles kihid esinevad 117,2..127,0 meetril. Need on nime saanud Tõlla asula järgi.
Kihid on Rīga kihistu alumine osa, neil lasuvad Jugla kihid. Kihid koosnevad Eesti aladel valdavalt hallist argilliidist. Kihid on siin 10–30 meetri paksused, rohekas- kuni pruunikashallid ja sisaldavad ka savikaid dolokive ning domeriiti. Leedu keskosas esindab seda ligi 40 meetri paksune savikas mergel.
Põhja-Ungari
Põhja-Ungari on statistiline piirkond (NUTS 2) Ungari põhjaosas.
Piirkonda kuuluvad Borsod-Abaúj-Zempléni, Hevesi ja Nógrádi komitaat. Suuremad linnad on Miskolc ja Eger.
Piirkonna kood on HU31.
Semmipuu
pisi|Semmipuu ERM-is Semmipuu on endisaegne tööriist, millega tehti villa lahedaks (vatkuti villa). Semmipuu oli kraaside eelkäija.
Eesti talupojakultuuris vatkuti villa külmal talvepäeval, sest siis läks vill hästi lahedaks.
Eesti alal kasutati semmipuud 19. sajandi teisel poolel veel vaid kaguosas.
Ķeizarsils
Ķeizarsils on küla (mazciems) Lätis Salaspilsi piirkonnas Salaspilsi vallas.
Küla asub valla kaguosas Daugava jõe kaldal, maanteede A4 ja A6 ristumispaiga juures. Asula jääb piirkonna keskusest Salaspilsist 4,5 ja Riiast 22,6 kilomeetri kaugusele. Põhjas ulatub see Riia-Daugavpilsi raudteeni. Külas asub Pagrieziens uz Tallinu bussipeatus.
Aastal 2022 oli külas 9 elanikku.
Karjamaa park
Karjamaa park on park Põhja-Tallinna linnaosa Karjamaa asumis Karjamaa tänaval (Karjamaa tänav 3). Pargi pindala on 0,9484 ha.
Varem oli tänase pargi kinnistul Tallinna 98. Lastepäevakodu, mis suleti 1. jaanuaril 2000. Lastepäevakodu hooned lammutati 2009. aastal.
1930. aastate lõpus valmis Karjamaa elurajooni rekonstrueerimise kava, mille järgi pidi 20 ha suurusel maa-alal paiknema 90 ehituskrunti, kus oleksid olnud 3-4-korruselised tellishooned. Maa-ala keskossa kavandati park.
Carlos José Solórzano
pisi Carlos José Solórzano Gutiérrez (17. jaanuar 1860 Managua) – 30. aprill 1936 San José, Costa Rica) oli Nicaragua poliitik, Nicaragua president 1. jaanuarist 1925 14. märtsini 1926.
Carlos José Solórzano sündis 1860. aastal Managuas. Tema abikaasaks oli Leonor Rivas Solórzano. Võimule tuli ta Bartolomé Martíneze loodud Partido Conservador Republicano kandidaadina (Martineze ja Emiliano Chamorro Vargase vaheliste konfliktide tõttu oli konservatiivide partei toona lõhenenud). Tema asepresidendiks oli aga liberaal Juan Bautista Sacasa.
25. oktoobril 1925 korraldas Emiliano Chamorro riigipöörde. 17. jaanuariks 1926 oli ta võimu riigis faktiliselt enda kätte võtnud. Asepresident Sacasa pagendati kaheks aastaks Nicaraguast ja Carlos José Solórzano kaotas sisuliselt oma ameti, kuigi Chamorro kuulutas end presidendiks alles hiljem.
Carlos José Solórzano suri 30. aprillil 1936 San Josés.
Eerikvere ohvrikivi
Eerikvere ohvrikivi on ohvrikivi Tartumaal Palamuse kihelkonna Eerikvere külas.
Põltsamaa hiis
Põltsamaa hiis on hiis Jõgeva maakonnas Põltsamaa linnas Põltsamaa Felix AS-i territooriumil. Ajalooliselt kuulus hiis Viljandimaa Põltsamaa kihelkonda.
Puhja kogudus
EELK Puhja Püha Dionysiuse kogudus  on luterlik kogudus Puhjas.
Kogudus kuulub Valga praostkonda.
Koguduse õpetaja on Tiit Kuusemaa, organistid Meelis Roosaar ja Miina-Liisa Kuusemaa. Juhatuse esimees on Meelis Roosaar.
Jumalateenistused on igal pühapäeval algusega kell 11.00 Puhja kirikus.
Kaspar Kurve
Kaspar Kurve (sündinud 18. detsembril 1986) on Eesti munitsipaalpoliitik, televisiooniajajakirjanik ning Antsla Valla Kultuurikeskuse direktor.
Ta lõpetas 2005. aastal Tallinna Prantsuse Lütseumi, omandas bakalaureusekraadi rahvusvahelistes suhetes ja poliitikas (London Metropolitan University ning Institut d'études politiques de Bordeau) ning magistrikraadi inimõigustes ja sotsiaalses õiguses (London Metropolitan University).
12. septembril 2020 valiti Kurve Erakonna Eestimaa Rohelised kaasjuhiks.
Kurve juhtimisel pääses Erakond Eestimaa Rohelised esmakordselt oma nimekirjaga KOV volikogusse - Antsla vallas kogusid Rohelised 12.5% häältest ning said Antsla volikogusse kaks kohta. Kurve ise sai Antslas paremuselt teise tulemuse vallas (186 häält). 8. novembril 2021 astus Kurve kaasjuhi kohalt tagasi tuues põhjenduseks Roheliste kehvad valimistulemused väljaspool Antsla valda.
Fotomeetriline paradoks
pisi|Animatsioon näitab, kuidas lõputus, homogeenses ja staatilises universumis ilmuvad nähtavale üha kaugemad tähed, täites tühimikud lähemate tähtede vahel ja kattes lõpuks kogu taeva ereda valgusega. Olbersi paradoks näitab, et kuna öötaevas on tume, peab vähemalt üks neist kolmest eeldusest universumi kohta olema väär Fotomeetriline paradoks ehk Olbersi paradoks ehk tumeda öötaeva paradoks on astrofüüsika ja füüsikalise kosmoloogia valda kuuluv paradoks, mis seisneb vastuolus ühelt poolt lõputu ja igavese staatilise universumi ning teiselt poolt öötaeva tumeduse vahel: kui universum on igas suunas lõputult täis tähtede valgust, miks pole siis öine taevas hele? Tänapäeva füüsikas on staatilise universumi mudelist valdavalt loobutud ning öötaeva tumedust peetakse üheks argumendiks dünaamilise universumimudeli poolt, nagu seda kirjeldab näiteks Suure Paugu teooria.
Ehkki paradoks kannab tänapäeval Saksa astronoomi Heinrich Wilhelm Matthias Olbersi (1758–1840) nime, käsitleti seda kosmoloogilises kirjanduses juba varem. Teadaolevalt esimesena osutas paradoksile Aleksandria munk Kosmos Indikopleustes teoses "Topographia Christiana". Uusajal kirjeldasid fotomeetrilist paradoksi esimeste seas 16. sajandi inglise astronoom Thomas Digges ja 1610. aastal Johannes Kepler, hiljem ka Edmond Halley, Jean-Philippe de Chéseaux ning 1826. aastal Olbers. Esimese füüsikaliselt rahuldava lahenduse esitas 1901. aastal lord Kelvin, kuid selle mõningaid aspekte puudutas juba Edgar Allan Poe essee "Eureka" (1848).
Tomēni (Lēdmane vald)
Tomēni on küla (mazciems) Lätis Ogre piirkonna Lēdmane vallas.
Küla asub valla kirdeosas Ogre jõe kaldal, Riiast 68 kilomeetri kaugusel.
Looduskaitse all on Raitase saar ümbermõõduga 5,11 ja kõrgusega 29 meetrit. Küla jääb osaliselt Ogre oru loodusparki.
Maret Olvet
Helgi-Maret Olvet (kuni 25. märtsini 1936 Jensen; 13. november 1930 Tartu – 14. juuni 2020 ) oli eesti graafik.
Tomēni (Lēdmane vald)
Aastatel 2009–2021 jäi asula Lielvārde piirkonda. Aastal 2017 oli külas 23 elanikku.
Maret Olvet
Ta õppis aastatel 1938–1941 Petseri 2. (eesti) algkoolis, lõpetas 1949. aastal Tartu 2. Keskkooli. Samal aastal jätkas ta õpinguid Tallinna Riiklikus Tarbekunsti Instituudis, lõpetas selle (juba Eesti NSV Riikliku Kunstiinstituudi nime kandva õppeasutuse) 1955. aastal graafika erialal raamatukujundaja diplomiga. Teda soosis ja soovitas tal graafikat õppida tema õpetaja Vanda Juhansoo. ERKIsse asus ta õppima väga tagasihoidlikes sõjajärgsetes tingimustes.
Radomyśl Wielki
Radomyśl Wielki on linn Poolas Podkarpacie vojevoodkonnas Mieleci maakonnas, Radomyśl Wielki valla halduskeskus. Radomyśl Wielki asub Mielecist umbes 15 km edelas.
Maret Olvet
Ta oli aastatel 1955–1964 Moskvas ja Tallinnas kujunduskunstnik, aastatel 1974–1975 Eesti Televisiooni peakunstnik ja aastatel 1976–1977 Eesti NSV Kohaliku Tööstuse Ministeeriumi peakunstnik. Aastatel 1979–1986 oli ta ERKI joonistuskateedri vanemõpetaja, seejärel oli ta vabakunstnik.
Tema meelistehnikad olid litograafia ja söövitus, 2000. aastast serigraafia ja kõrgtrükk. Olvet tegutses illustraatori ja graafilise kujundajana, kujundas raamatuid, heliplaate ja rinnamärke. Maret Olvet esines näitustel nii Eestis kui ka välismaal, eriti sageli Soomes. Pika kunstnikukarjääri jooksul lõi ta kokku 260 eksliibrist. Lisaks eksliibristele on palju tunnustust pälvinud ka Olveti 1970. aastatel valminud plakatid.
Tema teoseid on Eesti Kunstimuuseumi ja Tartu Kunstimuuseumi kogudes, Eesti Rahvusraamatukogus, Pärnu Linnamuuseumis, Tretjakovi galeriis Moskvas, Atheneumi Muuseumis Helsingis ja Göteborgi Kunstimuuseumis Rootsis. Tema loomingust on ilmunud trükiseid ning samuti leidub tema töid paljudes albumites.
Tema pikka loometeed iseloomustab pidev muutumine, otsimine ja katsetamine. 1990. aastatel jõudis Olvet vormikeeleni, mille iseloomulikud abstraktsed ja värvilised kujundid on ühtlasi dialoogis 20. sajandi avangardkunstiga. Olveti loomingu läbivaks jooneks on sümbolid, seda nii teostes kui ka pealkirjades, mis lisavad tema loomingule iseseisva tähenduskihi. Olveti graafika on tundlik, mõtlev ja sügavale vaatav, sisult ja vormilt märgiline. Tema käekiri, kompositsioonimängud geomeetriliste kujunditega ning mitmetähenduslikud pealkirjad on olnud aastakümneid tuttavad kõigile graafikakunsti austajatele.
Maret Olvet tundis suurt muret metsade koosluse kadumise pärast. Tema lapsepõlve metsad Lõuna-Eestis olid sügavrohelised, sama roheline kumab vastu ka tema viimases, 2020. aastal lõpetatud sarjas „Metsa müüt“.
Ta oli 1959. aastast Eesti Kunstnike Liidu, 1980. aastast Soome Eksliibrisekunstnike Ühingu ja 1993. aastast Exlibris Aboensise liige ning 2011. aastast Eesti Vabagraafikute Ühenduse auliige; 2015. aastal nimetas ühendus ta ka aasta graafikuks.
Isiklikku
Maret Olveti isa oli Eesti Vabariigi ohvitser Vallo Olvet (sündinud Voldemar Adolf Jensen, 1902–1943), kelle traagilisest eluteest on inspireeritud ka Maret Olveti graafikasari „Minu isa lugu“. Maret Olveti isa küüditati 14. juunil 1941.
Limakud
pisi|300px|Limak [[Stemonitis fusca.]] Limakud ehk limaseened (Myxomycetes ehk Myxomycota ehk Myxogastria) on klass organisme ainuraksete riigis.
Eesti limakutest on teinud ülevaate Veiko Kastanje.
2021. aasta Myanmari riigipööre
2021. aasta Myanmari riigipööre sai alguse 1. veebruari hommikul, kui Tatmadaw, Myanmari sõjavägi, kõrvaldas ametist demokraatlikult valitud tsiviiladministratsiooni liikmed, kes kuulusid võimuparteisse Rahvuslik Demokraatialiiga (NLD). Sõjavägi kuulutas aastaks ajaks välja eriolukorra ning sisuliselt sai võimule relvajõudude ülemjuhataja Min Aung Hlaing. Riigipööre toimus päev enne seda, kui istungitega pidi alustama 2020. aasta novembris valitud parlamendi uus koosseis. Lisaks president Win Myintile ja riiginõunik Aung San Suu Kyile peeti kinni ka valitsuse ning parlamendi liikmed.
Mežstūrīši
Mežstūrīši on küla (mazciems) Lätis Salaspilsi piirkonnas Salaspilsi vallas.
Küla asub valla kaguosas Riia-Daugavpilsi raudtee ääres Saulkalne raudteepeatuse juures. Asula jääb piirkonna keskusest Salaspilsist 6,7 ja Riiast 26,3 kilomeetri kaugusele.
Aastal 2018 oli külas 21 elanikku.
Tanel Meiel
Tanel Meiel (sündinud 6. mail 1974 Tallinnas) on eesti vaimulik, aastast 2023 EELK Sangaste koguduse õpetaja.
Ta on lõpetanud aastal 2013 Tartu ülikooli sotsiaalteaduskonna sotsioloogia erialal, 2017 usuteaduskonna religiooniuuringute magistriõppe ja 2018 diakonikoolituse Usuteaduste Instituudi pastoraalseminaris.
Ordineeriti diakoniks 25. märtsil 2018
Enne seda töötas ta ligi neli aastat Tartu ülikooli infoturbe juhina. Varem oli ta kaitsejõududes kapten, luues küberkaitsealase võimekuse. Samuti on ta töötanud sisekaitseakadeemia kriisireguleerimise nõunikuna.
2023. aasta mai lõpus ordineeriti senine Otepää vallas tegutseva luterliku Sangaste koguduse diakon Tanel Meiel õpetajaks. Senine õpetaja Ivo Pill jätkab abiõpetajana.
Hetkel töötab ta kirikuõpetaja töö kõrvalt sotsiaalkindlustusametis planeerimistalituse juhatajana.
Tanel Meiel on abielus ja ühe lapse isa. Ta on aktiivne kaitseliitlane ning kaitseväe ja Kaitseliidu kaplan reservis.
Tunnustus
Taani laskurmärk, hõbe 1998,
Jordaania kuningas
Jordaania kuningas (ametlikult Jordaania Hašimiidi Kuningriigi kuningas; 1946–1950 Transjordaania kuningas, ametlikult Transjordaania Hašimiidi Kuningriigi kuningas) on Jordaania riigipea ja monarh, Hašimiitide dünastia pea.
Tanel Meiel
Tunnustus
KL Tartu Maleva teenetemärk 2002,
Jordaania kuningas
Praegune kuningas on ‘Abd Allāh II (alates 7. veebruarist 1999).
Tanel Meiel
Tunnustus
KL hoolsusmärk „Pro Patria“ 3. klass 2003,
Jordaania kuningas
Kõnetlussõna on Tema Majesteet (araabia keeles صاحب الجلالة). Kuninga vapp on Jordaania vapp. Kuninga residents on Raghadāni palee Ammanis Al-Maqaris.
25. mail kuulutas Transjordaania emiir ‘Abd Allāh I end Transjordaania kuningaks.
Tanel Meiel
Tunnustus
KL Sakala Maleva teenetemärk 2003,
KL Tartu Maleva AKMK teenetemärk 2005,
KL Valgerist 3. klass 2005,
KL hoolsusmärk „Pro Patria“ 2. klass 2007,
Lõuna Politsei Prefektuuri teenetemärk 2007,
KV eeskujuliku teenistuse teeneterist 2008,
Kaitseministeeriumi Kuldne rinnamärk 2011,
Jugla kihid
Jugla kihid (inglise Jugla Beds) on siluri ladestu Rīga kihistu Jaagarahu lademesse kuuluvad kihid.
Kanep-rebashein
Kanep-rebashein ehk kanepakniida (Acnida cannabina L.) on taimeliik.
Levik
Taim kasvab Ameerika Ühendriikides.
Viited
Selles artiklis on kasutatud ingliskeelset artiklit en:Amaranthus cannabinus seisuga 11.05.2015.
Jugla kihid
Kihte hakkas esimesena eristama Rita Ulste aastal 1976. Kihtide stratotüübiks on Šķirotava-D2 puurauk, milles kihid esinevad 561,0..661,0 meetril. Need on nime saanud Jugla järve järgi.
Kihid on Rīga kihistu ülemine osa, mille all lamavad Tõlla kihid. Leedu keskosas esindab seda ligi 100 meetri paksune kiht domeriiti ja karbonaatset savi.
Tanel Meiel
Tunnustus
Päästeteenistuse medal 2011.
Varrak (kirjastus 1919)
pisi|Kirjastuse embleem raamatu esikaanelt. pisi|Kirjastuse embleem raamatu tiitellehelt. Varrak oli Eestis 1919. aastal asutatud ja kuni aastani 1928 tegutsenud kirjastus.
Kirjastus kirjastas kokku ligi 200 raamatut.
Kirjastus tegutses Tallinnas. Tartus oli kirjastusel osakond koos raamatukaupluse ja trükikojaga. Trükikoda jätkas sama nime all (kuid uue omanikuga) tegevust aastail 1928–1940.
Timukas
Timukas ehk hukkaja on isik, kes viib täide surmanuhtluste teostamist.
Timukatesse on ajalooliselt suhtutud eelarvamusega ja nad on sageli seisnud ühiskonnast väljaspool, erinevalt kohtunikest, kelle teenistuses nad seisid.
Poomist kasutav timukas on pooja.
Rukkilille tänav
Rukkilille tänav on tänav järgmistes Eesti asulates:
Peloponnesose sõda
Peloponnesose sõda oli aastatel 431–404 eKr Vana-Kreekas toimunud sõda, kus ülemvõimu pärast Kreekas võitlesid Ateena ja Sparta. Sõda oli võrdne, kuni Sparta poolel sekkus Pärsia. Pärsia toetusel üles ehitatud Sparta laevastik purustas Lysandrose juhtimisel lõpuks Ateena ning sellega algas Kreekas Sparta hegemoonia.
Ajaloolased jagavad Peloponnesose sõja kolmeks faasiks. Esimest faasi (431–421 eKr) ehk kümneaastast sõda või Archidamose sõda iseloomustasid Sparta kuninga Archidamos II ja tema liitlastest koosneva Peloponnesose liit hopliitidest koosneva armee sissetungid Atikasse. Ateena pikad müürid pidasid kaitsel hästi vastu ning Ateena Delose liidul õnnestus Peloponnesose rannikuid vastu rünnata ning Spartas sisepingeid ja mässusid tekitada. Aastal 421 eKr sõlmisid pooled hapra Nikiase rahu, mis kestis aastani 413 eKr. Kokkupõrked toimusid ka rahuperioodil, näiteks Mantinea lahing aastal 418 eKr, kus Sparta alistas oma endistest liitlastest Elisest ja Mantineiast ning Argosest ja Ateenast koosnenud ad hoc koalitsiooni. Rahu ajal toimus ka Sitsiilia ekspeditsioon, aastatel 415–413 eKr, kus Ateena kaotas peaaegu kogu oma laevastiku, kui proovis vallutada Sparta liitlast Sürakuusat.
Katastroofiline Sitsiilia ekspeditsioon algatas sõja kolmanda etapi ehk Decelea või Joonia sõja (413–404 eKr), kui Sparta poolel sekkus sõtta Pärsia, kes tahtis taastada ülemvõimu Kreeka-Pärsia sõdade lõpus Delose Liiduga liitunud Anatoolia linnriikide üle. Pärsia ressurssidega pandi kokku suur laevastik, mis oli Lysandrose juhtimisel Egeuse merel järjestikustes lahingutes edukas (nt Aegospotami lahingus aastal 405 eKr). Ateena kapituleerus aasta hiljem ning Sparta pani Delose riikidesse võimule endale ustavad oligarhid, Ateenas võimule tulnud režiimi tuntakse kolmekümne türannina. Kümme aastat pärast Peloponnesose sõja lõppu puhkes Korintose sõda (394–386 eKr), kus Ateenal õnnestus iseseisvus taastada.
Marssal Mannerheimi ratsamonument
pisi|Marssal Mannerheimi ratsamonument Marssal Mannerheimi ratsamonument (soome keeles Marsalkka Mannerheimin ratsastajapatsas) on Soome presidendi marssal Carl Gustaf Emil Mannerheimi auks püstitatud ratsamonument, mis asub Helsingi kesklinnas Mannerheimintie ääres Mannerheimi väljakul.
Kuju autor on skulptor Aimo Tukiainen. Monument avati Mannerheimi sünniaastapäeval 4. juunil 1960. Seda, miks mälestusmärk pidi olema just ratsamonument, põhjendati ühest küljest asjaoluga, et Mannerheim oli ratsaväelane. Teisest küljest on traditsiooniliselt riigimehi ja väepealikuid hobuse seljas kujutatud, Soomes aga polnud veel ühtki ratsamonumenti. Mannerheim oli esimene Soome president, kellele plaaniti monumenti püstitada, kuid esimesena sai mälestusmärgi siiski K. J. Ståhlberg, kelle kuju avati Helsingis 1959. aastal. Esimene mälestusmärk Mannerheimile püstitati Šveitsis Montreux's. Ka Seinäjoel, Tamperes ja Lahtis sai Mannerheimi mälestusmärk valmis enne kui Helsingis.
Ratsamonument on üks Helsingi tuntumaid vaatamisväärsusi. Selle jalamile viiakse lilli Mannerheimi sünniaastapäeva ja Talvesõja lõppemise mälestuseks. Mannerheimi 100. sünniaastapäeval 4. juunil 1967 ilmus monumenti kujutav postmark.
Nimi
Ideekonkursi võitnud teose pealkiri oli "Suomen Marsalkka vapaaherra C. G. Mannerheim". Monumendi avamisel pandi sellele nimeks Marsalkka Mannerheimin ratsastajapatsas, mis sai ka ametlikuks. Monumendi kohta kasutatakse ka nimesid Mannerheimin ratsastajapatsas, Mannerheimin patsas ja Marskin patsas.
Monumendi kirjeldus
Monumendi kõrgus on 11,7 meetrit. Pronksist ratsaniku kõrgus on 5,4 meetrit. Selle punasest graniidist aluse kõrgus on 6,3 meetrit, pikkus 6,3 ja laius 2,72 meetrit. Aluse sisemusse on pandud karbike, kus on mikrofilm kõigi monumendi rajamiseks korraldatud korjanduses osalenute nimedega.
Ratsaniku kuju on tõetruu ja detailirohke. Mundris marssal Mannerheim istub oma viimase hobuse Käthy seljas. Esimese võistlusvisandi tegemisel sügisel 1953 kasutas Tukiainen modellina kolonelleitnant Eero-Eetu Saarist ja kaitsejõududelt laenatud hobust, mis olevat Mannerheimi hobusega sarnane olnud. Siiski oli tegemist Bessaraabia hobusega, mille põhjal Tukiainen pidi vormima Hannoveri hobuse. Eesmärk oli kujutada Mannerheimi mära Käthyt. Kuigi tavaliselt on ratsamonumentidel kujutatud traavivaid või galopeerivaid hobuseid, valiti Mannerheimi hobuse allüüriks samm. Enne võidutöö väljakuulutamist uuriti muu hulgas filme hobuse aegluubis liikumisega, et veenduda tema jalgade asendi loomulikkuses. Ka lõpliku versiooni tegemisel kasutas Tukiainen hobuste pilte ja filme.
Mannerheimi ei tahetud kujutada ratsaväe kindrali vormis, vaid marssalivormis koos kõigi aumärkidega. Riietuseks valiti karvamüts ja vormiriietus mudel m/36 nähtavate nööpide ja taskutega, püksirihm ja õlarihm. Tema vööl oli aumõõk ja rinnas aumärgid. Algul plaaniti kasutada kerget välivormi jakki (mudel m/41), kuid sellega poleks karvamüts sobinud. Tukiainen jättis osa soovitud aumärkidest kujutamata, sest kartis liialdusi. Ta nägi väga palju vaeva detailidega, sest tema meelest pidid skulptuuri üksikasjad olema laitmatud ka lähedalt vaadates, ehkki kuju vaadatakse tavaliselt ainult kaugelt.
Ettevalmistused
Esimest korda tehti Mannerheimile mälestusmärgi püstitamisest juttu pärast kodusõda. Tõenäoliselt oli idee pärit Mannerheimi staabist.
Mannerheim ise oli monumendi suhtes veidi kõhkleval seisukohal. Ilmselt ei usaldanud ta soome kunstnike oskusi ja pidas ehk ka sisepoliitilist olukorda liiga tundlikuks. Ta oli mures ka selle pärast, kas hobune tuleb tõetruu ja tema ratsaasend loomulik, sest Soome skulptoritel ei olnud suurte hobusekujude valmistamise kogemust.
Talvesõja puhkemisel jäid plaanid soiku. Peagi palus Mannerheim korjanduse lõpetada ning hiljem keelas monumendi püstitamise tema eluajal. Aastaks 1941 oli kokku saadud 1,7 miljonit marka. Peeti ka asukohta puudutav ideedevõistlus, kuid ühtki otsust ei tehtud.
Pärast Mannerheimi surma 1951. aastal asutati ratsamonumendi komisjon (Suomen Marsalkan Ratsastajapatsasvaltuuskunta). Selle esimees oli algul Helsingi ülikooli kantsler Antti Tulenheimo, seejärel ülikooli rektor Erik Lönnroth. Liikmete hulgas oli ka kolonel Adolf Ehrnrooth. Inspiratsiooni saamiseks kasutas komisjon muu hulgas Mannerheimi enda kogutud ratsamonumentide pilte.
Jaanuaris 1952 algatati uus korjandus. 737 503 annetajalt saadi kokku 78 miljonit marka, mis on praeguses rahas umbes 2,3 miljonit eurot. Annetajate nimed jäädvustati mikrofilmile, mis pandi 1959. aastal monumendi vundamenti. Korjandusnimekirjad köideti kokku ja kingiti Mannerheimi muuseumile.
Korjandus õnnestus üle ootuste hästi. Monumendi rajamisest üle jäänud raha eest osteti Mannerheimi sünnikodu Louhisaare mõis Askainenis. Mõis kingiti riigile ja sellest sai muuseum.
Esimene võistlus
Võistlus kuulutati välja detsembris 1952 ja tulemus selgus veebruaris 1954. Osaleda võisid kõik Soome skulptorid ja arhitektid. Võistlustööna tuli esitada mõõtkavas 1:5 valmistatud kipsmudel, samba asukoha ja selle ümbruse põhiplaan (mõõtkavas 1:200), seletuskiri materjalide ja muu vajaliku kohta ning orienteeruv maksumus. Kavatseti välja anda kolm auhinda – I auhind 750 000 marka, II auhind 500 000 marka ja III auhind 300 000 marka, välja osta kolm visandit (150 000 marka igaühe eest) ja nimetada äramärgitud tööd. Mannerheimi riietuse ega hobuse kohta juhiseid ei antud, kuigi võistlusjuhendis oli pilte Käthyst. Et skulptoritele olid antud võrdlemisi vabad käed, saadi väga eriilmelised võistlustööd. Osa skulptorite liidu liikmeid kritiseeris korraldajaid selle eest, et need oma soove enne võistluse väljakuulutamist selgelt ei väljendanud.
Võistlusele laekus 46 tööd 44 autorilt. Teada on, et näiteks Aaltonen esitas kaks tööd erinevate nimede all. Osalejate hulgas oli nii professionaalseid skulptoreid kui ka harrastajaid. Monumendi kavandid pandi välja rüütelkonna hoones, kus igaüks sai neid vaatamas ja kritiseerimas käia.
Žürii ei pidanud ühtki võistlustööd esimese auhinna vääriliseks. Teine auhind jagati Wäinö Aaltose võistlustöö "Pyhä Vala" ja Heikki Konttise võistlustöö "CGEM" vahel. Kolmanda auhinna sai Pekka Alava "Pro Finlandia 3" eest. Aaltonen avaldas žürii otsuse peale pahameelt, sest oli ennast kindlaks võitjaks pidanud. Ajalehtede lugejakirjades kritiseeriti kõiki äramärgitud võistlustöid.
Teine võistlus
Monumendikomisjon polnud tulemustega rahul ja otsustas kohe uue võistluse korraldada. Selle tulemused selgusid 1954. aasta sügisel. Laekus 58 tööd, millest kümme jäeti tehnilistel põhjustel kõrvale. Teisel võistlusel osalemisest loobus mitu tuntud skulptorit, nende seas Wäinö Aaltonen, Matti Haupt, Yrjö Liipola ja Eila Hiltunen.
Žürii liikmete hulgas seekord arhitekte ei olnud, sest asukohaplaane võistlejatelt ei nõutud. Korraldajad ei tulnud vastu skulptorite liidu soovile kaasata žüriisse ka välismaa skulptoreid. Algul oli kavas välja anda kolm 300 000 marga suurust auhinda, kuid auhindade jagamise käigus otsustati auhinnasummad ümber jagada ning anda välja 400 000 marka esimese auhinna saajale, 300 000 teise auhinna saajale ja 200 000 marka kolmanda auhinna saajale. Võitjaks valiti Aimo Tukiaise ja Oskari Jauhiaise kavand, mille hiljem küll Tukiainen üksi teostas. Kavandi nimi oli "Suomen Marsalkka vapaaherra C. G. Mannerheim". Töö tegemisel osalesid ka skulptor Heikki Häiväoja ja hobuseasjatundja kolonel Viljo Forssell. Teise auhinna sai Kalervo Kallio töö "Kansan kanssa" ja kolmanda auhinna Jyrki Sailo "Talismanilla". Algul määrati kolmas auhind Jauhiaise ja Tukiaise teisele tööle, kuid see jäeti auhinnast ilma, sest reeglite järgi ei tohtinud sama autor mitme nime all esineda.
Asukoha valik
Asukoha valikul kaaluti muu hulgas Tähetornimäge, Hesperia esplanaadi ja Mannerheimintie ristumiskohta ning Eduskunna hoone esist. 1930. aastatel pakuti asukohaks Senati väljakut ja tollast Arkadia väljakut.
Kõige rohkem oli monumendi võimaliku asukohana juttu Eduskunna hoone ümbrusest. 1930. aastatel korraldati ideedevõistlus, millega püüti leida alternatiive Eduskunna-esisele, kuid kõik 17 võistlusele laekunud ettepanekut pakkusid just seda kohta. Mannerheim ise ei pidanud Eduskunna ümbrust ega Arkadia väljakut sobivaks kohaks.
1950. aastatel võeti teema uuesti üles. Üheks sobivaks kohaks peeti rahvusmuuseumi esist, kuid seal olevale kahele kujule tulnuks uus asukoht leida. Näiteks arhitekt Otto-Iivari Meurman ei pidanud seda asukohta üldmulje seisukohalt heaks, ka oleks see tema arvates kaasa toonud liiga paljude puude mahavõtmise. Ka valitsus ei andnud sellele ettepanekule oma heakskiitu. Suomen Kuvalehti 1951. aasta sügisel korraldatud lugejate hääletusel pooldasid rohkem kui pooled vastanutest monumendi asukohana rahvusmuuseumi või presidendilossi esist. Esimesest võistlusest osavõtjatel soovitati lähtuda monumendi paigutamisel Hesperia pargist.
Otsus monumendi asukoha suhtes langetati 1956. aastal. Väljakut, kus monument paikneb, hakati hiljem nimetama Mannerheimi väljakuks. Just seda kohta silmas pidades olid võistluse võitnud Tukiainen ja Jauhiainen oma kavandi teinud. Valikul lähtuti ka praktilistest kaalutlustest; monument pidi asuma kesklinnas ja olema kergesti ligipääsetav.
Monumendi valmistamine
Aastal 1954 otsustati, et ratsanik tuleb 5,5 meetri kõrgune. Lepiti kokku, et skulptorid teevad kõigepealt aasta jooksul kumbki omaette kipsist mudeli mõõtkavas 1:3. Seejärel pidi neile antama kolm aastat aega täissuuruses mudeli valmistamiseks. Töö käigus selgus aga, et koostöö ei suju, ning juunis 1956 loobus Jauhiainen osalemisest.