cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Võrdlev psühholoogia
Selle valdkonna teadusuuringud käsitlevad paljusid küsimusi ning kasutavad mitmesuguseid meetodeid, uurimaks liikide käitumist putukatest primaatideni. Sageli arvatakse, et võrdlev psühholoogia käsitleb eelkõige liikidevahelisi võrdlusi, sealhulgas inimeste ja loomade vahelisi erinevusi. On uurijaid, kes arvavad, et otsene liikidevaheline võrdlus ei tohiks olla võrdleva psühholoogia keskmes ning keskendumine konkreetsele organismile, et tema käitumist mõista, on sama oluline kui mitte olulisem.
Donald Dewsbury uuris mitmete psühholoogide töid ja nende definitsioone ning järeldas, et võrdleva psühholoogia eesmärk on luua üldiseid printsiipe, mis keskenduvad põhjuslike seoste leidmisele.
Käitumisele kui konstruktile võrdleva psühholoogia kaudu lähenemine võimaldab hinnata käitumise eesmärki Niko Tinbergeni väljatöötatud nelja täiendava perspektiivi abil. Esmalt võib küsida, kui levinud on see käitumine eri liikide hulgas (s.t kui tavaline see käitumine on). Teiseks võib küsida, kuidas panustab see käitumine liigi jätkumisse (s.t kas käitumine tekib loomadel, kes toodavad rohkem järeltulijaid võrreldes loomadega, kellel sellist käitumist ei esine). Käitumise lõppeesmärkidega tegelevad teooriad põhinevad nendele kahele küsimusele antud vastustele. Kolmandaks, missugused mehhanismid on käitumisprotsessiga seotud (s.t missugused füsioloogilised, käitumuslikud ja keskkondlikud komponendid on käitumise tekkimiseks vajalikud ja piisavad)? Neljandaks, uurija võib küsida subjekti käitumise arengu kohta (s.t mis laadi õppimist ja sotsiaalseid kogemusi peab subjekt läbi elama, et teatud viisil käituda)? Teooriad, mis käsitlevad käitumise põhjuseid, põhinevad nende kahe küsimuse vastustel. Täpsema teabe saamiseks vt Tinbergeni neli küsimust
Ajalugu
Võrdleva psühholoogia mõiste tuli kasutusele 19. sajandi lõpul, kui George Romanes alustas tööd loomapsühholoogiaga, inspireerituna Charles Darwini uurimustest. Sellest sai tähtis akadeemiline teadusharu Edward Thorndike uuringute ja Ivan Pavlovi tingitud käitumise uurimisega.
Algselt kasutati võrdlevat psühholoogiat katseloomadel, et leida bioloogiliste organismide käitumise põhitõdesid, mida rakendada ka inimestel. Huvi loomade sotsiaalse käitumise vastu on alati olnud võrdleva psühholoogia väiksem osa, kuigi Thorleif Schjelderup-Ebbe kanade sotsiaalse domineerivuse uuringud, pannes aluse "nokkimisjärjekorra" (pecking order) mõistele, oli tähtsaks panuseks sellel alal.
Varaseimad tööd sipelgate sotsiaalsest organiseerumisest ning loomade kommunikatsioonist ja psühholoogiast on kirjutatud al-Jahizi poolt, kes oli 9. sajandi teadlane ning kes kirjutas nendel teemadel mitmeid töid. 11. sajandi afroaraabia kirjanik Ibn al-Haytham (Alhazen) kirjutas traktaadi "Meloodiate mõjust loomade hingele", mis käsitles muusika mõjusid loomadele. Al-Haytham demonstreeris selles traktaadis, kuidas kaameli liikumiskiirust võib muusika kasutamisega nii kiirendada kui ka pidurdada; ta toob ka teisi näiteid muusika mõjust loomade käitumisele. Ta eksperimenteeris ka hobuste, lindude ja roomajatega. 19. sajandil jätkasid paljud läänemaailma teadlased uskumist, et muusika on ainuüksi inimpopulatsiooni nähtus, kuid eksperimendid alates tollest ajast on õigustanud Ibn al-Haythami vaadet, et muusikal on tõepoolest loomadele mõju.
Charles Darwin oli võrdleva psühholoogia loomise keskmes; on arvatud, et psühholoogiast tuleks rääkida kahes osas: (1) psühholoogia enne ja (2) pärast Darwinit, sest Darwini panus psühholoogiase oli niivõrd suure mõjuga. Darwini teooria viis mitmete hüpoteesideni, millest üks oli, et tegurid, mis eraldavad inimest teistest liikidest, näiteks kõrgemad vaimsed, moraalsed ja spirituaalsed võimed, võivad alluda evolutsioonilistele printsiipidele. Vastuseks jõulisele darvinismivastasusele oli "anekdootlik liikumine", mida juhtis George Romanes, kes püüdis näidata, et loomadel on elementaarne inimmõistus. Romanes on tuntud enda töö kahe põhilise vea poolest: tema keskendumine anekdootlikele vaatlustele ja kinnitumine antropomorfismile.
19. sajandi lõpus oli veel mitmeid teadlasi, kelle töö oli samuti väga suure mõjuga. Douglas Alexander Spalding oli mees, keda kutsuti "esimeseks eksperimentaalbioloogiks" ning kes töötas peamiselt lindudega: ta uuris instinkte, märkide jätmist ning visuaalset ja auditoorset arengut. Jacques Loeb rõhutas käitumise objektiivse uurimise tähtsust, Sir John Lubbock oli esimene, kes kasutas õppimise uurimiseks labürinte ja puslet, ning Conwy Lloyd Morganit peetakse esimeseks etoloogiks.
Võrdleva psühholoogia pika ajaloo jooksul on mitu korda proovitud seda muuta distsiplineeritumaks lähenemiseks, milles uuritaks eri liike sarnaste meetoditega ning tulemusi tõlgendataks eri liikide fülogeneetilistele või ökoloogilistele taustadele toetudes. Käitumuslik ökoloogia andis 1970. aastatel tugeva teadmistebaasi, millele vastukaaluks tõeline võrdlev psühholoogia võiks areneda. Kahjuks on laiem termini "võrdlev psühholoogia" ja selle tähenduse kasutamine ühiskonda ja akadeemiliste väljaannete pealkirjadesse kinnistunud, rääkimata teistele psühholoogia suundadele keskendunud psühholoogide arusaamadest. Seega ei kao see märgistus või valesti mõistmine täielikult mitte kunagi.
Püsiv küsimus, millega võrdlevad psühholoogid on tegelenud, on eri loomaliikide suhteline intelligentsus. Mõningad varajased katsed tõeliselt võrdlevas psühholoogias hindasid, kui hästi suudavad eri liikide esindajad erinevaid ülesandeid selgeks õppida, kuid tagasivaatavalt võib näha, et need ülesanded ei olnud piisavalt keerukad ning ei analüüsitud erinevate ülesannete nõudmisi ega võrreldud valitud liike. Kuigi termini "intelligentsus" definitsioon võrdlevas psühholoogias on tugevalt mõjutatud antopomorfismist ja keskendub konkreetsetele ülesannetele, keerulistele probleemidele, õppimise ümberpööramisele, õppimise tüüpidele ja vaheldumisele, esineb siiski rohkelt praktilisi ja teoreetilisi probleeme. Kirjanduses on "intelligentsus" defineeritud kui mis tahes, mis on inimese jõudlusele kõige lähemal ning mis ignoreerib käitumisi, mida inimene tavaliselt ei suuda. Täpsemalt, võrdlevad uurijad maadlevad probleemidega, mis on seotud individuaalsete erinevustega, motivatsiooni ja tugevuse erinevustega, sensoorsete funktsioonide erinevustega, motoorse mahutavuse erinevusega ja liigiomase valmisolekuga (s.t mõned liigid on rohkem arenenud ning suudavad omandada ühte tüüpi käitumisi kiiremini kui teisi).
Võrdlev psühholoogia ja võrdlev meetod
Otseselt rääkides peaks võrdlev psühholoogia sisaldama võrdlevat meetodit, milles sarnaseid uuringuid tehakse eri loomaliikidega ja tulemused tõlgendatakse fülogeneetilise või ökoloogilise tausta tingimustes.
Võrdleva psühholoogia pika ajaloo jooksul on tehtud korduvad katsed, et peale sundida veel korrastatumat lähenemist, eriti etoloogia tõusuajal 20. sajandi keskpaigas. 1970. aastatel andis käitumisökoloogia veel tugevama aluse sellele, mida võrdlev psühholoogia võib arendada.
Püsiv küsimus võrdlevate psühholoogide ees on olnud loomaliikide intelligentsuse suhtelisus. Palju katseid on olnud seletamaks, et see ei ole hea küsimus, kuid see ei kao. Tõepoolest, mõned varased katsed võrdleva psühholoogia alal põhinesid sellel, kuidas liigid õpivad eri ülesandeid. Need katsed nurjusid. Tagantjärele võib öelda, et nad ei olnud piisavalt keerulised, isegi mitte ülesannete analüüsi nõudlused ega liigivalikud. Hilisemad võrdlemisuuringud on olnud edukamad.
Uuritud liigid
Psühholoogid on uurinud suurt hulka liike. Siiski on sellel alal domineerinud liikide arv väike. Pavlov kasutas koeri; kuigi neid on uuritud palju, ei ole neid uuritud täielikult (tehtud on spetsiifilisi uuringuid ja eksperimente). Kasvav huvi loomade ebanormaalse käitumise vastu on viinud uurimised taas koduloomade juurde. Thorndike kasutas kasse, kuid Ameerika võrdlevad psühholoogid läksid kiiresti üle rottidele, kes on jäänud muutumatuks uurimisobjektiks alates 20. sajandi esimesest poolest.
Burrhus Frederic Skinner tutvustas uurimisobjektina tuvisid, ning tuvid on jäänud mõnel alal oluliseks uurimisobjektiks siiani. Alati on olnud huvi primaatide uurimise vastu; tähtis panus sotsiaal- ja arengupsühholoogiasse oli Harry Harlow' uuringutel, kus ta uuris ema kaotuse mõju ahvidel ning vanemate vahetamise uuringutes on leitud sarnasusi imikute ja ahvipoegade vahel. Kellogg ja Kellogg (1933) uurisid pärilikkuse ja keskkonna mõju noortel primaatidel. Nad leidsid, et inimeste lapsendatud šimpans Gua tundis inimesed paremini ära eelkõige nende lõhna ja riiete järgi ning uurija Kelloggi poeg Donald tundis inimesed ära eelkõige nende nägude järgi. Uuring kestis vaid üheksa kuud ning lõppes pärast seda, kui laps hakkas Gua hääli imiteerima. Huvi primaatide uurimise vastu on suurenenud ka tänu loomade teadmiste uurimisele.
On võrreldud ka mitteinimesest primaatide keele arengut võrreldes inimeste keele arenguga. Näiteks Gardner (1967) õpetas edukalt emasšimpansile Washoele selgeks 350 sõna Ameerika viipekeeles. Washoe andis osa oma viipekeeleoskusest edasi oma lapsendatud järeltulijale Loulisele. Kriitika selle eksperimendi suhtes keskendub peamiselt küsimusele, kas Washoe üldse aru sai, millist informatsiooni ta viipekeeles sai või edastas. Ta võis kasutada viipekeelemärke, et saada selle eest tasu (näiteks toitu või mänguasja). Teistes uuringutes on jõutud järeldusele, et ahvlased ei mõista keelelist sisendit, kuid võivad ise tähendust ette kujutada. On teada, et kõik suured ahvid on võimelised edasi andma kõikvõimalikku sümboolikat.
Loomi, keda on arvatud olevat intelligentsed, on samuti järk-järgult rohkem uuritud. Näiteks varesed, papagoid (eriti Aafrika hall papagoi) ja delfiinid.
Loomade teadmised
1980. aastatest on võrdlev psühholoogia läbi teinud pöördelise muutuse algtõdedes. Selmet otsida loomade käitumise põhimõtteid inimkäitumise seletamiseks, on võrdlevad psühholoogid hakanud loomade uurimiseks kasutama põhimõtteid, mis on kujunenud inimteadmiste uurimisel. See on viinud märkimisväärsete edasijõudmisteni meie arusaamas loomade mälu, probleemilahendamisoskuste ning teiste kognitiivsete võimete kohta.
Häired loomade käitumises
Tänapäeval tuntakse loomade psühholoogilist seisundit kui tähtsat osa nende elutingimustes kodustamises või vangistuses. Tavalised käitumishäired vangistuses olevate või lemmikloomade seas on stimulatsiooni puudumine, sobimatu stimulatsioon või ülestimuleerimine. Need tingimused võivad viia häire, ettearvamatu ja tahtmatu käitumiseni ning mõnikord isegi psüühiliste sümptomite või haigusteni. Näiteks rottidel, kes on pandud pikaks ajaks valju muusika kätte, areneb tahtmatu käitumine, mida saab võrrelda inimeste psühhoosiga.
Koerte käitumine alastimuleerituse puhul sõltub väga palju koera tõust ja individuaalse looma iseloomust. Näiteks laikad rikuvad täielikult aiad ja majad, kui nad ei saa piisavalt aktiivsust. Koerad on vastuvõtlikud ka psühholoogilisele kahjustusele, kui nende peal vägivalda kasutatakse. Kui neid koheldakse väga halvasti, võivad nad ohtlikuks muutuda. Süstemaatiline loomade käitumishäirete uurimine põhinebki loomapsühholoogia uuringutel, kaasates ka tingliku ja vahenditega uuringud, kuid ka etoloogilised uuringud loomuliku käitumise kohta. Igatahes, vähemalt sarnaste koduloomade puhul aitab kaasa kogemus, mis on tulnud pikaajalisest loomadega töötamisest.
Niccolò Machiavelli
Niccolò Machiavelli [nikol'o makjav'elli] (3. mai 1469 Firenze – 21. või 22. juuni 1527 Firenze) oli renessansiaegse Itaalia poliitiline mõtleja ja üks oma kaasaegse poliitikateaduse (ingl k political science) rajaja; sõjateoreetik ja Firenze linnvabariigi teenistuja; kirjanik, luuletaja ja dramaturg ning itaalia kirjakeele arendaja.
Elu
Niccolò Machiavelli sündis Firenzes Itaalias isa Bernardo (1432–1500) ja ema Bartolomea Nelli (1441–1496) kolmanda lapsena, õdede Primavera (1465) ja Margherita (1468) järel ning enne vend Tottot (1475–1522). Suguvõsa hõbedasel vapil oleva sinist värvi risti igas nurgas on nael; chiavello tähendab itaalia keeles naela ja malchiavello (resp machiavello) "kurja naela", st naela, mis suudab enda eest seista. Aegade jooksul on nime edastatud erinevas kirjapildis, nt Malclavellus, Maclavellus, Macchiavelli. Kui katoliku kirik keelustas Machiavelli teosed, tekkis olukord, kus tema nime ei võinud mainida ja kasutusele võeti pseudonüümid, näiteks "Firenze sekretär", Inglismaal "Old Nick" jne.
Võrreldes teiste kuulsate kaasaegsetega (Leonardo da Vinci, Michelangelo) on andmeid Niccolò esimesest 29 eluaastast vähe. Teada on, et 1476. aastal hakkas ta õppima ladina keele grammatikat. Aasta hiljem panid vanemad Niccolò õppima linnakooli ja kaks aastat hiljem (1480) hakkas Machiavelli õppima arvutamist. Järgmisel aastal hakkas ta õppima ladina stilistikat ning kirjutas oma esimesed ladinakeelsed kirjandid. Ladina keele oskus ja isa raamatukogu tegid Niccolòle kättesaadavaks eelkõige teosed antiikautoritelt nagu Titus Livius, Tacitus, Cicero, Caesar, Vergilius, Suetonius, Ovidius, Tibullus ja Catullus. Ladinakeelses tõlkes luges ta Herodotost, Plutarchost, Xenophoni, Aristotelest, Thukydidest ja teisi. Arvatavasti olid Niccolò praktiseerivast juristist isa kasinad majanduslikud võimalused põhjuseks, miks pojal jäi ülikoolitee jalge alla võtmata.
Machiavelli lapsepõlv ja noorusaeg langeb Medicite valitsusaega. 1492. aasta kevadeni oli Firenze faktiliseks valitsejaks kirjamehe ja metseenina tuntuks saanud Lorenzo de' Medici. Lorenzo Toredaks (Lorenzo il Magnifico) kutsutu võimulolekuaega peetakse renessansiaegse Firenze kultuurilise ja majandusliku õitsengu kõrgajaks. Lorenzo poeg Piero suutis Medicite seekordset võimulolekuaega pikendada 1494. aasta sügiseni. 1498. aastal oli Niccolò koos kaaslinlastega tunnistajaks fanaatikust dominikaani munga Savonarola elutee lõpetamisele.
1498. aasta 28. mail kandideeris Machiavelli edukalt kodulinna teenistusse. Paari aasta pärast "...sidus Machiavellit Firenzega veel üks asjaolu: tema kurameerimine Marietta Corsiniga, kellega ta 1501. aasta sügisel abiellus. Marietta jääb Machiavelli eluloos hämaraks kujuks, kuid Machiavelli kirjadest võib järeldada, et ta ei kaotanud kunagi kiindumust oma naisesse; Marietta sünnitas talle kuus last, talus kannatlikult tema truudusetust ja lõpuks elas oma abikaasast veerand sajandit kauem."
Medicite naasmisel võimule 1512. aastal oli Machiavelli sunnitud taanduma aktiivsest poliitilisest elust ja veetis enamuse ülejäänud elust suguvõsa valdustes Firenze lähistel. Vaba aega aitasid sisustada antiikautorite teosed ja kirjutamine.
pisi|Santa Croce – Firence Pärast seda, kui firenzelased olid 1527. aasta 16. mail Medicid linnast taas kord välja ajanud, naasis Machiavelli Firenze vabariigi teenistusse, ent haigestus ning tema teine ametisolekuaeg oma patria, Firenze teenistuses katkes kuulsa firenzelase surmaga 21. või 22. juunil 1527. Machiavelli kenotaafil Firenze Santa Croce (Püha risti) basiilikas, tuntud ka Tempio dell'Itale Glorie (umbes: Itaalia kuulsus(t)e tempel) nime all, on ladina keeles read: TANTO NOMINI NULLUM PAR ELOGIUM ("Nii suure nime ülistuseks puuduvad sõnad"). Samas basiilikas on teiste seas leidnud viimse puhkepaiga Leonardo Da Vinci, Michelangelo Buonarroti, Galileo Galilei, Rossini, Florence Nightingale jpt.
Taust
Machiavelli esimene teenistusaeg Firenze linnvabariigi ametis algas 1498. aastal ja kestis kuni Medicite naasmiseni 1512. aastal. Maikuus määrati Machiavelli Sinjoriia dekreediga sisepoliitiliste küsimustega tegeleva II kantselei sekretäriks. Kuu aega hiljem järgnes määramine välispoliitiliste ja sõjaliste küsimustega tegeleva "Rahu ja vabaduse kümne" (Dieci di libertà e di pace) komisjoni sekretäriks. 14 aastat kestnud teenistuse jooksul võttis Machiavelli, peamiselt vaatlejana, osa 13 diplomaatilisest missioonist, sh neli korda Prantsuse kuninga õukonda. Ainuüksi tema enda käega kirjutatud teenistusalaseid kirju on Firenze linnaarhiivis tallel üle nelja tuhande. Sealhulgas ka nn memorandumid - diplomaatiliste missioonide aruanded. Kuigi seda ametikohta ei saa vabariikliku meelsuse poolest tuntud suguvõsa varasemat käekäiku arvestades pidada väljapaistvaks, pigem vastupidi, andis energiline tegevus Firenze vabariigi teenistuses, osalemine diplomaatilistel missioonidel ja lähedane kokkupuude kaasaegse poliitilise eluga, Niccolòle rikkalikku ainet hilisemateks mõtisklusteks ja järeldusteks. Machiavelli tegevus Firenze vabariigi teenistuses katkes Medicite restauratsiooniga 1512. aastal. Järgmise aasta veebruaris kahtlustati teda osavõtus Medicite-vastasest vandenõust, tal tuli veeta mõned nädalad vangistuses ning võtta vastu pigem sümboolset laadi karistus (kuus nuudihoopi). Machiavelli vabanes vangistusest amnestiaga pärast Giovanni de' Medici valimist paavstiks 1513. aasta märtsis (Leo X).
Looming
pisi|"Decennale" algus pisi|l'Albergaccio – Machiavelli kodu Firenze lähistel, kus valmisid ta peamised teosed Võimalik, et Niccolò astus esimesed sammud kirjanduspõllul juba Lorenzo Toreda eluajal. 1506. aasta veebruaris esmaavaldatud "Kümmeaastak" ("Decennale") on riimjutustus aastail 1494–1504 Firenze välispoliitilises huviorbiidis olnud sündmustest. Huvi poliitika vastu võib täheldada ka teisest meie päevini säilinud kirjast (9. III 1498) Firenze saadikule Roomas, mis sisaldas muu hulgas kriitikat Savonarola aadressil. Kaaslinlastele oli ta siiski esmajoones tuntud tänu oma luuletustele ja komöödiatele ("La mandragola", 1513), millest mitmed jõudsid lavale juba autori eluajal.
1513. aasta 10. detsembril teatas Machiavelli kirjas sõbrale teose "De Principatibus" valmimisest. Arvatavasti pidas ta silmas Il Principe (Valitseja) esimest ühteteistkümmet peatükki, milles ta esitas oma originaalse nägemuse eri teid pidi ja erinevates tingimustes realiseeruva valitsejavõimu (pro printsipaadi) saavutamisest. Eeldatavasti valmisid nimetatud peatükid pärast seda, kui ta oli lõpetanud töö "Arutlusi Titus Liviuse esimesest dekaadist" (Discorsi sopra la prima deca di Tito Livio, edaspidi: "Arutlusi...") esimese XVIII peatüki kirjutamisel. Il Principe pühendus on kirjutatud mingil ajal vahemikus 1515 – oktoober 1516. Traktaadi XV-XIX peatükki võib pidada loogiliseks ja mõneti satiiriliseks vastuseks esmalt humanistide kirjutistes ilmunud vaidlusele: kas valitseja voorused ja iseloomujooned peaksid erinema lihtkodaniku omadest või mitte (nn "valitsejate peegel").
Enamik tema teoseid valmis linnalähedastes suguvõsa valdustes veedetud ajal. Alates hiljemalt 1516. või 1517. aastast sagenes Machiavelli läbikäimine Cosimo Rucellai sponsorlusel Rucellai palee aedades kooskäivate linna juhtivate haritlaste ja poliitikategelastega ("Orti Oricellari"). Võimalik et Machiavelli "Arutlusi..." sai viimase lihvi just sealsetes jutuajamistes ja arutlustes. Aastail 1519–1520 valmis teos "Sõjakunstist" (Dell'Arte della Guerra).
Vaated
Machiavelli kestev kuulsus põhineb tema konkreetsest kultuuri- ja ajalookontekstist (renessanss, humanism, reformatsioon) lähtuvatel poliitikakäsitlustel, milles kajastub kogu teda ümbritsenud sotsiaal-majandusliku struktuuri vastuoluline mitmepalgelisus. Machiavelli vabastas oma teostes kõrgema poliitilise võimu jumalikust oreoolist, kõrgemalt poolt väljavalitu seisusest, taandas indiviidi (gruppide) poliitilise edukuse isiklikele võimetele (virtù) ja saatusele (fortuna) ning tunnistas avalikult jõu osa poliitikas. Machiavelli käsitles religiooni (resp ideoloogiat, demagoogiat) ja moraali riigivõimu atribuutide rollis, lähtudes utilitaristlikelt positsioonidelt. Kõrgema poliitilise võimu vabastamisega kõrgemalt poolt väljavalitu seisusest teenis Machiavelli ära nii kõrgema poole esindajate kui "väljavalitute" kustumatu vaenu.
1513. aastal sõprade ringis esitatud küsimusele, mida arvab Machiavelli Itaalia valitsejate sõjalise alliansi võimalikkusest, vastas Machiavelli: "Ärge ajage mind naerma!"
Järelkaja
pisi|150px|Teos "Sõjakunstist" inglise keeles, 1573 "Il Principe" ("Valitseja") hakkas käsikirjalistes variantides levima juba Machiavelli eluajal. Kuigi teose autor otsis enne oma surma taga "Il Principe" käsikirjalisi eksemplare, eesmärgiga need hävitada, ei läinud see tal korda ning viis aastat pärast "Firenze sekretäri" surma nägi traktaat esmakordselt trükivalgust (1532). Järgneva 20 aasta jooksul ilmus teos vähemalt 25 korda. 1553. aastal tõlgiti "Il Principe" prantsuse keelde, 1560. aastal ladina keelde. 17. sajandist on teada kaks "Il Principe" tõlget inglise keelde. Trieri toomkiriku vaimulike seas levitati 1546. aastal memoriaali, milles kinnitati, et "Il Principe" on kirjutatud "Saatana enese käega". Teemaarendusena leidis Poola kardinal, et kogu Machiavelli looming on kirjutatud eelnimetatud persooni poolt. Nii "Il Principe" kui ka "Arutlusi..." kanti "Index Librorum Prohibitorumisse". 1564. aastal kinnitas Trento kirikukogu inkvisitsiooni 1559. aasta edikti, millega Niccolò Machiavelli tööd määrati hävitamisele; see aga ei takistanud nende edasist suhteliselt laia levikut väljaspool Itaaliat. Formaalselt pandi Inkvisitsiooni poolt Machiavellile süüks seda, et "Arutlustes..." (II, 2) lubas ta enesele solvavat võrdlust kristluse ja paganluse vahel ning seda, et "Il Principes" (VI) käsitles ta Moosest kui tühipaljast ajaloost pärit riigimeest.
Kiriku tekitatud saladuskate Machiavelli ümber osutas karuteene kujutlusele Machiavellist ja makjavellismist. Oli (ja on) lihtne omistada "Firenze sekretärile" ideid ja vaateid, mille seos tema loominguga on nõrk või puudub hoopis. XVI ja XVII sajandil ei teatud katoliiklikes maades "Firenze sekretärist" endast suurt midagi ja arvamus temast kujunes peamiselt "makjavellismivastaste" väljaastumiste najal. XVII sajandil tekkis "Firenze sekretärile" ka kaitsjaid, peamiselt nende hulgast, kes olid tema töödega tutvunud. "Arutluste..." laiema levikuga hakkas Machiavelli omandama kahenäolise Januse jooni. Laialt on tuntud Francis Baconi sõnad: "Me oleme palju tänu võlgu Machiavellile ja teistele temasarnastele kirjanikele, kes kuulutavad või kirjeldavad avameelselt ja siiralt seda, mida inimesed teevad, ja mitte seda, mida nad peaksid tegema." Hume'i silmis oli Machiavelli "suur geenius". Diderot iseloomustas makjavellismi kui vägivallakunsti (l'art de tyranniser) ja avaldas arvamust, et "Il Principe" eesmärgiks oli despotismi koleduste kujutamine. Nietzsche pidas "Il Principe" põhjal Cesare Borgiat kaasaja inimese prototüübiks. "Firenze sekretäri" kohta on lugupidavalt sõna võtnud sellised küllaltki erineva orientatsiooniga tegelased, nagu Marx ja Mussolini, Engels ja Hitler. Bertrand Russell on väljendanud Machiavelli suhtes arvamust, et "selline intellektuaalne ausus küsimustes, mis puutuvad poliitilisse autusse, oleks vaevalt teisel ajal ja teisel maal võimalik olnud..."
Ameerika avastamise aegu oma teoseid kirjutanud renessansiaja mõtleja (ja tema looming) on läbi sajandite pälvinud küllaltki vastakaid hinnanguid. XVI sajandil inkarneeriti ta Kiriku ja võimuolijate poolt Saatanaks (tänini täielikult rehabiliteerimata); samal sajandil süüdistasid protestandid ja katoliiklased omavahelistes vaidlustes üksteist vastastikku käitumises vastavalt Machiavelli õpetusele. XVII sajandil "avastati" Inglismaal Machiavelli-vabariiklane, demokraatia pooldaja (tuginedes Machiavelli "Arutlustele..."). XVIII sajandi mõtlejatele oli ta amoraalse egoismi esindajaks, XIX sajandil peeti teda (Itaalia) rahvusriigi ettekuulutajaks (tuginedes peamiselt Il Principe viimasele peatükile). Machiavellile makjavellismi kui õpetuse omistamise ekslikkusele oli eesti keeles viidatud vaid Richard Kleisi toimetatud entsüklopeediates. Tuleb siiski tõdeda, et makjavellism kui nähtus eksisteeris ammu enne Machiavellit ja seda võib pidada niisama vanaks kui poliitikat. Juba Cicero ja Tacitus väitsid, et ühiskonna heaolu (utilitas rei publicae) nimel on moraaliseaduste rikkumine lubatav.
Peamised teosed
Alltoodu järjestamisel on tuginetud itaaliakeelse Wikipedia vastavale loendile
Retseptsioon Eestis (1920–1993)
Möödunud sajandi viimase kümnendini peeti Machiavelli (vananenud eestikeelne nimekuju: Makjavelli ) elu ja tegevust eesti keeles trükimusta vääriliseks (üle 400 tähemärgi) ligi 20 korral. Mahuliselt on ülekaalus tõlkeartiklid, mida arvuliselt on umbes pool. Enamasti on need õpikutes ja teatmeteostes sisalduvad artiklid.
Kontekstis "Machiavelli – Itaalia ühendaja" on valdav Machiavellile omistatavate vaadete esitamine skeemi järgi "tugeva valitseja kaudu tugeva riigini". Tugeva riigi all peetakse silmas kas siis ühendatud rahvusriiki, tsentraliseeritud monarhiat või midagi ühendatud vabariikide konföderatsiooni taolist. Mis puutub Niccolò Machiavelli vabariiklikesse ideedesse (resp ideaalidesse), siis neid tal küll esineb, kuid kõrvuti Machiavelli kui tugeva Itaalia (XX sajandi piirides) nimel oma vabariiklikest ideaalidest loobunud monarhistiga, domineerib Machiavelli kui avalik monarhia ja diktatuuri pooldaja. Eesti keeles puudus selline Machiavelli, kes ei soovinud XVI sajandi Itaaliat ühendada. (Eks ikka XX saj piiridesse).
Modernismi näiteks sobiks 1941. aasta Machiavelli, kes "oli valmis monarhistliku korraga leppima, kui ainult ühes sellega algaks Itaalias rahunemine ja Itaalia saaks niisama tugevaks, nagu Prantsusmaa või Inglismaa." See Machiavelli tõestab kaaskodanikele tungivalt, et Itaalia allub kiskjalike naabrite röövkäikudele seni, kuni ta pole saanud ühtseks riigiks.
Hommikteater
Teater sai nime selle järgi, et plaanis oli anda etendusi pühapäevahommikuti kell 10, seega ajal, mil tavaliselt käidi kirikus.
Märsta
thumb|Märsta kesklinn Märsta on linn Rootsis Stockholmi läänis, Sigtuna valla keskus. Asub 37 km Stockholmist põhjas.
Hommikteater
Teater sai alguse rühmast asjaarmastajatest, kes tahtsid arendada teatri uut ühiskondlikku funktsiooni ja ekspressionistlikku teatrikeelt. 1918. aastal toimunud Elise Kevendi näitemängukursuste trupp otsustaski luua uue teatri. Juhiks, lavastajaks ja ideoloogiks sai August (Aggio) Bachmann. Trupiga liitusid Märt Laarman, J. Rummo, Nigol Andresen, Estoniast Hilda Gleser jt. Loominguprotsess oli kollektiivne ja kõrvalistele anonüümne (kavalehel ei esitatud näitlejate nimesid). Uued teatraalsed väljendusvahendid ja proovid olid tähtsamad kui lõpptulemus.
Kui Bachmann suvel 1923 suri, püüdis ta tööd jätkata Gleser, kuid hoolimata tema pingutustest suleti teater 1924. aastal mitmel põhjusel: poliitiline surve, majanduslik kitsikus ja stuudiotööle pühendunud juhi puudumine.
Niccolò Machiavelli
Retseptsioon Eestis (1920–1993)
Sotsiaalse tellimuse täitmist sobiks ehk illustreerima 1944. aasta väljaanne, kes mõistis, et "päratu suurt hulka väikevõimumehi suudab hävitada vaid vürst, kes kõhklematult ka ise on teesklev, toores ja sõnamurdja ning sammub hoolimatu karmusega lõppsihi poole", ehk siis kogu Itaalia alistamise poole (?). 1934. aasta Machiavelli ent oli "õigust armastav mees, hea kodanik ja suur isamaalane, kes tundis tõsiselt kaasa oma kodumaa muredele ja hädadele" ning "kes näitas, kuidas tuleb luua tugev valitsus, et Itaalia saaks tugevaks ja vägevaks".
1977/1978 aastavahetusel ilmus ajalehes Sirp ja Vasar neljaks nädalaks 1920. aasta Friedrich Suure "Anti-Machiavelli" tutvustuse kõrvale märksa kaasaegsem Machiavelli, kes "istudes peldikus ja mõeldes järele, kui kummaline on teda ümbritsev maailm", […] "on üldse palju lähemal kõrgrenessansi ülevale ja monumentaalsele skulptuurile, kui seda arvatakse". Ajalehe lugeja sai muuhulgas teada ka seda, et firenzelase teosed ei näinud tema eluajal trükivalgust ning et tegemist oli tema kaasaegsetele tundmatu kirjanikuga. Kestvat hämmastust tekitab loetud väide, et "ajalugu on naine, kes armastab karmi kätt".
Machiavelli oli mõneti vasturääkiv. Kui 1920. aasta persoon pääses vaevalt vangistusest, siis aastal 1985 oli ta taas sunnitud trellide taha minema, et seal oma teoseid luua. Sagedased olid jooned, mida tinglikult võiks iseloomustada kui moderniseeritud varianti XVI sajandi Machiavellist – saatana kehastusest. Esines modernismi, kuid näiteks John Plamenatzi tasemeni, kelle Machiavelli teadis, et tulevik on suurriikide päralt, ja püüdis seepärast Itaaliat ühendada, siinne Machiavelli siiski ei jõudnud.
Märsta
Märsta lähedal asub Arlanda lennuväli ja linna läbib Stockholmi-Uppsala raudteeliin.
Umeå
Linnas on Volvo veoautotehas.
15. oktoobril 2014 avati Umeås Eesti aukonsulaat. Eesti aukonsul on Karin Ebba Agneta Gustafsson.
Ajalugu
pisi|Umeå raekoda Umeå sai linnaõigused 1622. aastal.
Umeå Ülikool on asutatud 1965. aastal.
Umeå oli Euroopa kultuuripealinn aastal 2014.
3. jaanuaril 2017 puhkes linna ajaloolises keskuses tulekahju, mis hävitas pool kvartalit puithooneid.
Kalmar
pisi|260px|Kalmari loss Kalmar on linn Rootsis, Kalmari lääni ja Kalmari valla keskus. Asub Läänemere kaldal.
Kalmar on üks Rootsi vanimaid linnu. Seal sõlmiti 1397. aastal Kalmari unioon.
Linna ühendab Ölandi saarega 6070 m pikkune sild.
BBC
Umbes 23 000 töötajaga ettevõtte käive oli 2009/2010. aruandeaastal 4,741 miljardit naela.
2017. aasta märtsis avas BBC Lätis Riias esinduse eesmärgiga edastada Nõukogude Liidu alla kuulunud riikide uudiseid vene keeles muutunud geopoliitilise seisu tõttu.
BBC 98-aastase ajaloo seitsmeteistkümnenda peadirektori ametikohustusi hakkas alates 2020. aasta 1. septembrist täitma endine BBC Studios tegevdirektor Tim Davie.
Türi valla vapp
thumb|[[Türi vald|Türi valla vapp]] Türi valla vapp on Järva maakonnas asuva Eesti haldusüksuse Türi valla vapp.
Vabariigi Valitsuse 30. juuni 2005. aasta määruse nr 153 "Kabala valla, Oisu valla, Türi linna ja Türi valla haldusterritoriaalse korralduse ja sellega seonduvalt Vabariigi Valitsuse määruste muutmine" alusel senise Kabala valla, Oisu valla, Türi linna ja Türi valla ühinemisel moodustati kohalik omavalitsusüksus Türi vald. Valla praegune vapp on kasutusel sellest ühinemisest.
Praegune vapp
Rohelisel kilbil on hõbedane rist. Selle peal omakorda on punane südakilp, millel kuldne õun.
Ühinenud haldusüksuse vapp lähtub eelistatavalt ühinenud omavalitsuse sümbolitest ja värvidest. Roheline tähistab maamajandust, lootust ja tasakaalustatud ellusuhtumist. Roheline on ka kõigi ühinenud omavalitsuste sümbolite üks põhivärve. Rist märgib Türi valla paiknemist Eesti keskosas ühendusteede ristumiskoha ümber. Rist jagab vapikilbi neljaks väljaks, mis siin sümboliseerivad ühinenud omavalitsusüksusi. Südakilp eristab ühendvalla vappi ja lippu varasema Türi valla vapist ja lipust ning Türi linna lipust. Südakilbi punane ja kuldne värvus ja õunakujund pärinevad endiselt Türi vapilt.
Vana vapp
pisi|2005. aastani kasutusel olnud vapp 2005. aastani kasutusel olnud vapp kinnitati 9. veebruaril 1995. aastal.
Rohelisel kilbil on hõbedane rist, mille keskel allikamärk. Vapi roheline väli tähistab valla tuntust põllumajandus- ja aianduspiirkonnana. Rist on usu sümbol ning osutab ühtlasi valla paiknemisele Eestimaa keskosas. Heraldiline allikamärk tähistab nii looduslikke kui ka vaimulätteid.
Makjavellism
Makjavellism on halvustav nimetus poliitikale, mis on riuklik, kõlblusetu, kokkuleppeline ja eelkõige manipuleeriv.
Kõrvuti tavakasutusega (salakaval, vahendeid mittevaliv poliitika) on sõnal "makjavellism" ka teisi, kitsamaid tähendusi. Näiteks psühholoogid tähistavad sellega "amoraalset, salakavalat suhtumist kaasinimestesse, millega kaasneb küüniline arvamus nende iseloomust ja tegusid juhtivatest motiividest" või siis "1) usku, et inimesi saab juhtida meelituste, ähvarduste ja tüssamiste abil; 2) püüdu sellist juhtimist ellu rakendada"
Depressant (täpsustus)
Depressant on mitmetähenduslik sõna:
Johan Vilhelm Snellman
thumb|Johan Vilhelm Snellman pisi|Ajalehe Saima esikülg Johan Vilhelm Snellman (12. mai 1806 Stockholm – 4. juuli 1881 Kirkkonummi vald) oli Soome poliitik ja kultuuritegelane, üks fennomaanide juhte.
Tema isa oli laevakapten Kristian Henrik Snellman. Pärast seda, kui Venemaa keisririik oli 1808–09 Soome vallutanud ja lubanud moodustada autonoomse Soome suurhertsogiriigi, kolis pere 1813 Soome Põhjalahe äärsesse rannikulinna Kokkolasse. Ema Maria Magdalena Snellman suri järgmisel aastal.
1835 määrati Snellman Helsingi ülikooli lektoriks. Tema lähedaste sõprade hulka kuulusid Elias Lönnrot ja Johan Ludvig Runeberg. Snellmani loengud said tudengite seas kiiresti populaarseks, aga 1838. aasta novembris tema tööleping peatati, sest Venemaa valitsus tugevdas kontrolli akadeemiliste ringkondade üle, et vältida opositsiooniliste ja ühiskonna uuendamist soosivate mõtteviiside levikut.
Järgmised 3 aastat (1839–1842) oli Snellman välismaal. Kui ta Soome tagasi tuli, oli tema kuulsus veelgi kasvanud, aga poliitiline olukord ei lubanud ülikoolil teda palgata. Selle asemel võttis ta vastu koolidirektori koha Kuopios ja hakkas 1844 avaldama poleemilisi ajakirjandusväljaandeid, soomekeelset ajalehte Maamiehen Ystävä ja rootsikeelset ajalehte Saima ning toimetas 1847–1849 ja 1855–1856 ajakirja "Litteraturblad för allmän medborgerlig bildning". Need väljaanded, kaasa arvatud rootsikeelsed, väljendasid seisukohta, et haritud inimesed Soomes peaksid hakkama kõnelema soome keeles, nagu seda tegi 85% Soome lihtrahvast, ning arendama soome keele kultuurkeeleks, mida kasutada teaduses, kunstis ja poliitikas. Valitsus sulges Saima 1846.
1848/49 kandideeris Snellman Helsingi ülikooli professoriks, aga tema taotlus lükati taas tagasi. Siiski loobus Snellman 1850 koolijuhataja kohast ja kolis Helsingisse, kus tema ja ta pere elasid kohutavates tingimustes seni, kuni Nikolai I 1855 suri ja Snellmanil tekkis taas võimalus oma seisukohti ajakirjanduses väljendada.
Snellman oli 1863–1868 Senati liige, juhtides rahanduskomisjoni. Ta oli energiline ja hinnatud senaator. Tal oli palju suuri saavutusi. Keiser kinnitas keelereformi, mis pikkamööda andis soome keelele rootsi keelega võrdsed õigused Soome valitsuses ja seetõttu praktiliselt ka kogu Soomes tervikuna. Ta saavutas Soome parlamendi kokkukutsumise, mida polnud pärast Soome vallutamist Venemaa poolt tehtud. 1865 võttis Soome kasutusele oma raha, Soome marga. Kuid tema ametiajal tabas Soomet kõige hullem nälg Soome ajaloos, mida raskendas valitsuse range rahanduspoliitika.
Snellmani tähtis positsioon ja paindumatus poliitilistes väitlustes koos tema kunagise radikaalse agitaatori mainega tekitasid võimuringkondades tema suhtes lõpuks nii suurt vastumeelsust, et Snellman oli 1868 sunnitud ameti maha panema ja senatist lahkuma.
Kogu ülejäänud elu jooksul jätkas Snellman poliitikas osalemist. Teenistuse eest poliitikas oli ta tõstetud aadlikuks ja ta kuulus parlamendi aadlike kotta. Fennomaanide seas ei kaotanud ta oma populaarsust kunagi, kuid ta oli muutunud Soome poliitikas mitte ühendavaks, vaid kahte lehte jagavaks tegelaseks.
Snellman on maetud Helsingi Hietaniemi kalmistule.
Ühend
pisi|[[Venni diagramm: Hulkade A ja B ühend on joonisel kogu siniseks värvitud osa]] Hulkade A ja B ühendiks ehk summaks nimetatakse matemaatikas hulka A ∪ B, mille elementideks on parajasti kõik hulga A ja kõik hulga B elemendid.
Lech (Vorarlberg)
Lech am Arlberg on vald, mägiküla ja eksklusiivne suusakuurort Austrias Vorarlbergi liidumaal Bludenzi ringkonnas Lechi jõe kallastel. Nii geograafia kui ka ajaloo mõttes kuulub Lech Tannbergi ringkonda. Turismi mõttes on see siiski Arlbergi piirkonna osa. Lechi hallatakse koos naaberküladega Zürs, Zug, Oberlech ja Stubenbach. Vald on rahvusvaheliselt tuntud talispordikuurort Arlbergi mäestikus, teenindades ülemklasse, eriti rahvusvahelist Jet set ja välismaiseid kuninglikke. Seal suusatavad regulaarselt Hollandi kuninglik perekond ja Venemaa oligarhid. Lech am Arlberg on üks eliidi "Alpide parimad" rühma 12 liikmest.
Ajalugu
Lech asutati 14. sajandil walseritest sisserändajate poolt, kes tulid Wallise kantonist Šveitsis.
19. sajandini oli see tuntud kui Tannberg, kuid seejärel hakkas täisnimi "Tannberg am Lech" muutuma tänapäevaseks nimeks Lech.
Lechi Püha Nikolause kirik, mis arvatakse olevat ehitatud umbes 1390. aastal, oli Tannbergi haldusringkonna kihelkonnakirik, ja Lechis oli ka Tannbergi ringkonnakohus kuni Tannbergi ringkonna kaotamiseni 1806. aastal.
Viimastel kümnenditel on väikelinn taliturismi ja üha enam ka suveturismi mõjul arenenud õitsvaks vallaks.
Suusakeskus
Lech on kõige tuntum suusatamise poolest (nii rajal kui ka väljaspool radu). See on mehaaniliste tõstukite ja hooldatud radade kaudu hästi ühendatud naaberküladega Zürs, St. Christoph, Sankt Anton am Arlberg, Stuben, Warth ja Schröcken, seda ka tänu uutele tõstukitele, mis võeti kasutusele 2013/14 ja 2016/17 hooaegadel, luues suurima ühendatud suusa-ala Austrias ja ühe suurematest Euroopas.
Üheskoos moodustavad need külad Arlbergi piirkonna, kus sündis kaasaegne mäesuusatamise tehnika ja kus asub Arlbergi suusaklubi. Lech on ka "Der Weisse Ring" ("Valge ring") algus- ja lõpp-punkt, tõstukite ja laskumiste ring, mis on populaarne ringkäik ja iga-aastane võistlusareen, kus osalevad nii eksperdid kui ka teised.
Muud atraktsioonid
thumb|Lechi Püha Nikolause kirik
Ehkki suvel pole seda nii sageli kui talvel, on Lechis siiski spordi-, kultuuri-, kulinaaria- ja muid tegevusi. Lechis on palju esmaklassilisi hotelle, samuti arvukalt tippklassi restorane.
Üks endine tuntud külastaja oli kirjanik Ludwig Bemelmans (Madeline raamatute autor), kelle 1949. aasta romaani "Jumala silm" tegevustik on seatud väljamõeldud Lechi.
Lechis on mitmeid kultuurilist huvi pakkuvaid punkte, sealhulgas:
Regulaarsed üritused
Lechis toimub arvukalt sündmusi.
Ilukirjanduses
Lech on Owen Sela põneviku "Kotkaste vahetus" keskmes, milles saksa ja ameerika vandenõulaste rühmitus üritab 1940. aastal diktaatori kuurordis viibimise ajal Adolf Hitlerit mõrvata.
See oli 2004. aasta filmi Bridget Jones: täitsa lõpp koos Renée Zellwegeriga üks filmimispaikadest.
Sadiq Khan
thumb|Sadiq Khan (2009) Sadiq Khan (sündinud 8. oktoobril 1970 Londonis) on Suurbritannia poliitik, esimene moslemist Suurbritannia minister läbi aegade, alates 9. maist 2016 Londoni linnapea.
Suurbritannia parlamendi liige. Alates 8. juunist 2009 kuni 11. maini 2010 oli ta Gordon Browni valitsuse transpordiminister.
Sadiq Khan sündis bussijuhi perekonnas. Ta on õppinud õigusteadust Põhja-Londoni Ülikoolis. Pärast lõpetamist praktiseeris ta Guildfordis inimõiguste alal advokaadina. Seejärel asutas ta koos Louise Christianiga oma ettevõtte Christian Khan. (Christian on vaadetelt vasakpoolne ja kandideeris 2001. aastal Suurbritannia üldvalimistel Sotsialistliku Alliansi kandidaadina, kuid ei osutunud valituks.) Khan on olnud ka Lõuna-Londoni ülikooli külalisõppejõud.
Ta on Leiboristliku partei liige. 2003 teatas Leiboristlik Partei, et enam ei nimeta erakond oma kandidaati Londoni Tootingi valimisringkonnas, vaid korraldab selleks eelvalimised. Thomas Cox, kes oli leiboristide esindaja Tootingis alates 1970 ja juba tublisti üle 70 aasta vana, teatas seepeale, et ei osale eelvalimistel. Khan edestas eelvalimistel 5 vastaskandidaati, võitis ka põhivalimised 43,1%-ga, edestades 6 vastaskandidaati (teiseks tuli konservatiiv James Bethell 30,2%-ga) ja valiti 2005 Tootingi valimisringkonnast parlamenti. 6. mail 2010 valiti ta samast ringkonnast uuesti parlamenti.
Ta on olnud Jack Straw' esindaja parlamendis (see on tasustamata ametikoht, kuid 90% ministritest on olnud varem mõne ministri esindaja parlamendis), samuti valitsuse esindaja, kes jälgib, et kõik valitsuspartei esindajad hääletaksid parlamendis vastavalt erakonna suunistele, ja parlamendi revisjonikomisjoni liige. Ajakiri Spectator valis Khani 2005 parlamendi aasta uustulnukaks.
Khan on Tööpartei terrorismivastaste seaduste tulihingeline pooldaja, sealhulgas pooldab ta Suurbritannia riikliku ID-kaardi kasutuselevõttu. Ta on kindlalt Iraagi sõja põhjuste uurimise vastu.
Isiklikku
Sadiq Khan on alates 1994. aastast abielus, tal on kaks tütart. Usutunnistuselt on ta sunniit.
Inglise ja Prantsuse kaksikmonarhia
pisi|[[Jean Auguste Dominique Ingres, Jeanne d'Arc Charles VII kroonimisel, 1854]] Inglise ja Prantsuse kaksikmonarhia periood (1422–1453) oli saja-aastase sõja lõpus, kui Prantsusmaa kuningas Charles VII ja Inglismaa kuningas Henry VI ei nõustunud Prantsuse troonipärija küsimuses.
Sadiq Khan
Välislingid
*Sadiq Khani koduleht
Inglise ja Prantsuse kaksikmonarhia
Prantsuse kuningas Charles VI oli allkirjastanud Troyes' lepingu, millega määrati pärast Charles VI surma Prantsusmaa troonile tema väimees, Inglismaa kuningas Henry V ja tema järeltulijad, mitte poeg Charles VII, kellel oli vanima pojana õigus troon pärida. Prantsuse generaalstaadid kinnitasid lepingu, kuigi see oli vastuolus Prantsuse troonipärimisseadusega, mis keelas trooni võõrandamise.
Tupolev Tu-134
Tupolev Tu-134 (NATO koodnimi Crusty) oli Nõukogude Liidus aastatel 1966–1989 ehitatud lühikese ja keskmise lennukaugusega kahemootoriline reaktiivreisilennuk.
Tu-134A esmalend toimus 29. juulil 1963. Tu-134 sarja lennukite ehitamist alustati 1966. aastal, regulaarlennud Aeroflotis algasid 1967. aastal. Algne lennuk mahutas 72 reisijat, kuid peagi suurendati istmeridade tihendamisega istekohti 80-ni (Tu-134A). Tu-134A-3 sarja lennukid said uue Solovjov D-30 turboreaktiivmootori, mille tõukejõudu sai ka reversasendisse seada. 1980. aastal jõudis lennuliinidele Tu-134B, mis oli esimene NSV Liidu reisilennuk, mille avioonika võimaldas liinilendudel vähendada meeskonda tüürimehe arvel, sellega vähenes meeskonnaliikmete arv neljalt kolmele.
Ehitati ka muid Tu-134 modifikatsioone, nagu staabilennuk sõjaväele, pommituslennukite meeskondade treeninglennuk, lennuk navigatsiooniseadmete kalibreerimiseks ning põllumajandusuuringute lennuk.
Tüüpilise lühimaa-reisilennukina võeti Tu-134 ruttu kasutusele mitmes Vastastikuse Majandusabi Nõukokku kuuluvas Euroopa riigis. Balkan Bulgariani, CSA, Interflugi, LOT-i ja Malévi lennukipargi selgroo moodustas just Tu-134. Väljaspool Euroopat kasutasid Tu-134 Vietnam Airlines, Cubana, Air Koryo jt.
Kuigi nüüdseks on Tu 134 endistest sotsialismimaadest peaaegu kadunud, on sellel SRÜ-s reisijateveos endiselt oma osa. Ka Aeroflot Russian Airlines Tu-134A-d lendavad veel mõnel rahvusvahelisel liinil. Mürapiirangute tõttu on Tu-134 lennud enamiku Lääne-Euroopa riikide lennujaamadesse keelatud.
Tu-134 reisijatesalongi laius on 271 cm, turistiklassis on harilikult kummalgi pool vahekäiku kaks istmerida.
Kuni 1989. aastani ehitati Tu-134 kõiki versioone kokku 852 lennukit.
Inglise ja Prantsuse kaksikmonarhia
21. oktoobril 1422 suri Charles VI. 16. detsembril 1432 krooniti Henry V poeg Henry VI Prantsuse ja Inglise kuningaks Henri II nime all, kuid teda tunnustasid Prantsuse kuningana vaid inglased ja burgundid.
Tupolev Tu-134
Eesti Lennundusmuuseumis on eksponeeritud Eesti Lennukompanii Tu-134A-3.
Inglise ja Prantsuse kaksikmonarhia
Alates 1435. aastast tunnustasid burgundid Charles VII-t Prantsusmaa kuningana ja Henri II valitsemisaeg Prantsusmaal lõppes. Kaksikmonarhia lõpetati ametlikult pärast Castilloni lahingut 1453. aastal. Lahingus suruti inglise väed lõplikult Prantsusmaalt välja, lõpetades saja-aastase sõja. Samal aastal kuulutas Charles VII ennast Prantsusmaa vaieldamatuks kuningaks.
Inglismaa kuningad nimetasid end Prantsusmaa kuningateks 1801. aastani.
1993. aasta laskesuusatamise maailmameistrivõistlused
1993. aasta laskesuusatamise maailmameistrivõistlused olid 28. maailmameistrivõistlused laskesuusatamises, mis toimusid 9.–14. veebruarini Borovetsis Bulgaarias.
Esimest korda koosnes naiste teatesõit neljast osalejast riigi kohta ning iga suusataja distantsi pikkus oli 7,5 km.
Pärast Nõukogude Liidu, Jugoslaavia ja Tšehhoslovakkia lagunemist ilmusid mitmed riigid MM-ile esimest korda. Tšehhoslovakkia esines viimast korda selle riigina.
10 km sprint
Kuupäev: 13. veebruar Osavõtjaid: 102 võistlejat Riike: Maailmameister 1991: Mark Kirchner <br style="clear:both;" />
20 km eraldistardist sõit
Kuupäev: 11. veebruar Osavõtjaid: 102 võistlejat Riike: Maailmameister 1991: Mark Kirchner <br style="clear:both;" />
4×7,5 km teatesõit
Kuupäev: 14. veebruar Osavõtjaid: 23 võistkonda Maailmameister 1991: Hubert Leitgeb, Gottlieb Taschler, Simon Demetz, Wilfried Pallhuber <br style="clear:both;" />
20 km võistkonnavõistlus
Kuupäev: 9. veebruar Osavõtjaid: 23 võistkonda Maailmameister 1992: 24px SRÜ Jevgeni Redkin, Aleksandr Tropnikov, Anatoli Zdanovitš, Aleksandr Popov <br style="clear:both;" />
7,5 km sprint
Kuupäev: 13. veebruar Osavõtjaid: 74 võistlejat Riike: Maailmameister 1991: Grete Ingeborg Nykkelmo <br style="clear:both;" />
15 km eraldistardist sõit
Kuupäev: 11. veebruar Osavõtjaid: 74 võistlejat Riike: Maailmameister 1991: Petra Behle <br style="clear:both;" />
15 km võistkonnavõistlus
Kuupäev: 9. veebruar Osavõtjaid: 13 võistkonda Maailmameister 1992: Petra Bauer, Uschi Disl, Inga Kesper, Petra Behle <br style="clear:both;" />
Tupolev Tu-204
thumb Tupolev Tu-204 on Venemaal ehitatud kahemootoriline reaktiivlennuk.
Kahemootorilise keskmaa-reisilennuki Tu-204 arendustööd algasid aastal 1985, kui oli vaja järglast Tu-154-le. Kohe algusest peale sarnanes Tu-204 väliselt väga USA reisilennukiga Boeing 757.
Probleemid Perm PS-90A mootorite arendusega aeglustasid projekti käiku. Esimeste lennukite ehitamine lõpetati ja pandi katseliselt lendama Vnukovo Airlinesi ja Orel Avia teenistuses 1994. Aeroflot testis samal ajal Tu-204S kaubalennuki versiooni. Regulaarlende alustati Tu-204-100-ga alles 1997. aasta suvel.
Pärast poliitilisi muutusi Venemaal algas töö Tu-204-120 versiooni kallal, mis sai Rolls-Royce RB-511 mootorid.
Andrei Muravjov
Andrei Nikolajevitš Muravjov (vene keeles Андрей Николаевич Муравьёв; 12. mai (vana kalendri järgi 30. aprill) 1806 Moskva – 30. august (vana kalendri järgi 18. august) 1874 Kiiev) oli vene kirjanik ja kirikuajaloolane.
Tupolev Tu-154
Tupolev Tu-154 on kolmemootoriline keskmaa-reaktiivreisilennuk.
Tu-154 konstrueeriti NSV Liidu Aerofloti tellimusel põhiliselt keskmaareisilennukiks, mis asendaks An-10, Il-18 ja Tu-104 tüüpi lennukeid. Esmalend toimus 4. oktoobril 1968, lennuliinidel hakati Tu-154 kasutama alates 1972. aastast.
Hiljem töötati lennukist välja mitu täiustatud varianti, millest edukamateks kujunesid Tu-154B ja Tu-154M. Viimasel kasutati senistest Kuznetsov NK-8 mootoritest ökonoomsemaid Solovjov D-30 mootoreid ning seda versiooni ehitati kuni 2006. aastani. Kokku on tehtud 1026 Tu-154.