Herakleitos
Aleksei Lossev
Esteetikaajaloolasel on siiski võimalik leida vastandite kokkulangemise õpetuses midagi spetsiifilisemalt herakleitoslikku kui teistes õpetustes. Vastandite kokkulangemine on tal tugevasti seotud harmooniaga. See kokkulangemine kauneima harmoonia (B8) kujul on presokraatikutel küllaltki haruldane (midagi sarnast on ainult pütaagorlastel, ent nagu juba Eduard Zeller märkis, ei ole Herakleitosel "harmoonia" ainult muusikaline ega ole seotud arvudega). Herakleitose harmooniat saab mõista kaheti. Ühelt poolt on see üheaegsete sündmuste, asjade, esemete, elementide kokkulangemine. Siis mõistetakse iga asja lüüra või vibu sarnaselt pingul, eri suundadesse püüdleva harmooniana (B51). Kuid seda võib mõista ka ajas, kui ühilduvad eriaegsed sündmused ja saadakse sündmuste rütm. Siin on mõõdu (metron), sealhulgas igavesti perioodiliste mõõtude kategooria (A8, A10, B30, B31). Tema esteetika ja ilu, millest ta räägib, on kosmilised, müütilised, poeetilised, müstilis-filosoofilised, kuigi antropomorfismivastased. Harmoonia ja mõõt ei ole müütilised isikud, vaid abstraktsed mõisted, millel on tähtsust igasuguse olemise jaoks. Need abstraktsed üldised mõisted on siiski asjastatud, hingestatud, mõistuslikud, saatuslikud, need on müütilised, kuid müütiliseks jumalaks on saanud kosmiline harmoonia ja kosmiline rütm. Siin avaldub klassikaline ideaal, mis põhineb vaba inimisiksuse vastandamisel müüdile ja füüsiliste stiihiate absolutiseerimisel. Müüt ei ole enam isiksus. Et aga antiikmüüt on oli algusest peale looduslik, füüsiline, siis antropomorfsuse kaotamine viib vältimatult füüsiliste stiihiate absolutiseerimisele, iseendale põhinema panemisele, mille tõttu need stiihiad said kõik endiste müütiliste jumalate omadused, eelkõige igavesuse, hingestatuse, mõistuslikkuse. Voolavat, ebapüsivat füüsilist stiihiat tõlgendati ka müütilise olemusena. Aga stiihiat valitseda müüt enam ei saanud, nii nagu Homerosel jumalad valitsevad maailma. Et stiihia oli ainult maailma abstraktsioon, sai ta maailma valitseda ainult abstraktselt, mitte isikliku tahtega, vaid igavese abstraktse seaduspärasuse kaudu. Teiselt poolt, füüsiline stiihia, mis on pime, muutus absolutiseerituse tagajärjel pimedaks saatuseks. Nii tuli välja, et kogu kosmose aluses on tuli kosmose logos, ja kosmose logos on vastandite või vastuolude harmoonia ja igavene perioodilisus, ning nii kosmos, tuli, logos kui ka harmoonia koos on saatus, paratamatus. Seda tuleb silmas pidada, kui tahta Herakleitose õpetust mingi abstraktse kategooria alla panna. Tavaliselt võetakse selleks asjade igavene voolavus ja muutlikkus, igavene saamine. Ent Herakleitose filosoofiale ja esteetikale on omane ka asjade püsiva olemise ja määratletud kvalitatiivsuse kategooria; see ei hävi kunagi hoolimata saamisest. Nii et kui juba otsida abstraktset kategooriat, siis on parem rääkida üldmateriaalsest kontiinumist – kosmilisest pidevusest, milles üksikud asjad igavesti säilivad või igavesti tekivad. Kuid see on Herakleitosel küllastatud niisuguste sügavate ja originaalsete kujunditega, mida on raske taandada mingile abstraktsele kategooriale, ja kui neid mitte arvestada, siis Herakleitos muutub kergesti üheks Hegeli filosoofiaajaloolistest kategooriatest ja abstraktse mõtlemise üldiseks astmeks, mis puhtal kujul pole kuskil esindatud. Presokraatikutel ei olnud sügavamat ja eredamat filosoofiat kui Herakleitose oma ning tõenäoliselt ei mõistnud keegi teine perioodiliselt süttiva kosmose traagilist ja ülevat ilu. Herakleitos ei mõistnud ainult seda, et tema kosmoloogiline esteetika oli sotsiaalselt põhjendatud ja ajalooline imperatiiv, selle sotsiaalse saatuse peegeldus, mis viisid vaba isiksuse primaadini sugukonna ees ning teadusliku filosoofia primaadini mütoloogia ees, mythos'e kriitikani logose seisukohast. (415–418)