cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Felix Klein
Edasine elukäik
1913. aastal jäi Klein pensionile. Emeriitprofessorina luges Klein end vabastatuks küll oma "kohustustest", kuid mitte "õigustest ja privileegidest". Nagu veerand sajandit tagasigi, oli ta teaduskonnas tugev ja suundaandev jõud, mõjukas hääl Berliini ministeeriumis ja ta esindas ülikooli oma suhtlemises tööstusega. Elu viimaste päevadeni huvitus ta elavalt kõigest, mis toimus ülikooli matemaatika- ja füüsikateaduskonnas. Courantile meeldis jutustada, kuidas Klein, veendunud, et lõpp on lähedal, käsutas kord assistendid enda juurde viimaste korralduste andmiseks, ning oli siis "väga rahulolematu", kui surm laskis oodata.
pisi|Felix Kleini haud [[Göttingenis]] Felix Klein suri 22. juunil 1925.
Tema surmakuulutuses ütleb Chisholm Young: "[Ta vaim] sätendas ideedest ja säravatest tähelepanekutest, kuid samal ajal on tõsi, et tema tööd jätavad soovida matemaatilise korrektsuse poole pealt. See probleem lahenes alles isiklikus kontaktis temaga, vähemalt sedavõrd, mis puutub tema õpilastesse. Tema lööklauseks oli "Ära kunagi igavle!"."
Igal pool Göttingeni ülikoolis ringi vaadates võis silmata midagi, mis oli Kleini kätetöö – matemaatiliste mudelite kogu koridoris, lugemistuba raamatutega avariiulitel, hulk ülikooli ümber loodud tehnikainstituute, head suhted haridusministeeriumiga ... Mõni kuu hiljem Göttingeni teadusliku seltsi mälestusistungil meenutas Courant "suure Felixi" dramaatilist elu – tagasihoidlikku algust, efektseid saavutusi ("Kui me tänapäeval võime toetuda Riemanni töödele, siis on see täielikult Kleini teene"), traagilist murrangut ja seejärel – "imetlusväärne pöördepunkt" – inimest, kes näis murtud, kuid elas veel 43 aastat ning näitas ennast kõige mitmekesisema uurija, pedagoogi, organisaatori ja administraatorina.
"On raske mõista Kleini panuse olulisust meie geomeetrilisse arusaamisse. Seda sellepärast, et tema mõtlemisviis ei mõju meile kummalisena; vaid vastupidi, on saanud niivõrd oluliseks osaks meie mõtlemisest, et me ei oska kujutleda geomeetriat ilma selleta ega suuda aru saada, miks tema kaasaegsetel oli raske tema ideid omaks võtta."
Isiklikku
Felix Kleini Erdősi arv on 5. (Muljetavaldav ei ole mitte niivõrd arv 5 iseenesest, vaid selle arvu olemasolu kui selline: paljudel tema kaasaegsetel seda ei olegi võimalik defineerida.)
Tema sünnikuupäeva arvuline kuju on 25.4.1849. Ta oli oma sünnikuupäeva üle väga õnnelik, sest kõik arvud selles on algarvude ruudud.
Lääne-Aserbaidžaani provints
Lääne-Aserbaidžaani provints (pärsia keeles Āz̄arbāyjān-e Gharbī; rööpnimi Āz̄arbāījān-e Bākhtarī) on 1. järgu haldusüksus (provints) Iraanis.
Vaata ka
🇮🇷
Gert Helbemäe
Gert Helbemäe (kuni 1935. aastani Gert-Joachim Einborn; 10. november 1913 Tallinn – 15. juuli 1974 London) oli eesti kirjanik ja ajakirjanik.
Elukäik
Gert Helbemäe lõpetas Tallinna Prantsuse Lütseumi 1933. aastal. Seejärel töötas Vaba Maa reporterina, kus kirjutas ka ilukirjanduslikke palu. Tegi kaastööd ka ajalehtedele Roheline Post ja Uudisleht. Uudislehte kirjutas palju artikleid Tallinna ajaloost. Ajateenistuses viibides kirjutas kuuldemängu "Lumikellukeste sünd", mille saatis Eesti Ringhäälingule. Kuuldemäng võeti rõõmuga vastu ja paluti lisa.
Helbemäe on kirjutanud umbes 30 kuuldemängu. Riigi Ringhäälingu kuuldemängude võistluselt 1939. aastal noppis Helbemäe kaks auhinda: "Maria viiul" sai esimese koha ja "Augusta Carolina" kolmanda. Helbemäe hakkas Riigi Ringhäälingu juures vabakutselisena tööle. Raadiotöö kõrvalt kirjutamiseks eriti aega ei jää.
1941. aastal abiellus Gert Helbemäe Are Vanaveskiga.
Nõukogude okupatsiooni ajal oli ta ringhäälingus heliplaadikontsertide koostaja. Kuuldemänge rohkem ei kirjutanud. Saksa okupatsiooni ajal töötas raadio kirjandusosakonnas. 1944. aastal põgenes perekonnaga Saksamaale, kust siirdus 1947. aastal Inglismaale. Oli 1947. aastast ajalehe Eesti Hääl toimetaja.
Looming
Gert Helbemäe romaanide tegevuskoht on enamasti Eesti ja Tallinn, ajaline perspektiiv ulatub keskajast kaasajani. Kirjutusviisis domineerib psühholoogiline realism.
Gert Helbemäe kirjutas 1943. aastal Eesti Leegionäride laulu sõnad (viis Priit Veebel).
Põhja-Atlandi mäestik
Põhja-Atlandi mäestik on Kesk-Atlandi mäestiku põhjaosa. See on keskmäestik, mis on tekkinud Põhja-Ameerika ja Euraasia laama lahknemisel.
Vasalemma jõgi
pisi|Vasalemma jõgi [[Keila–Haapsalu maantee lähedal]] pisi|Ruila paisjärv Vasalemma jõel
Vasalemma jõgi (ka Tekme jõgi, Tekma jõgi) on jõgi Eestis Harjumaal. Jõgi kuulub Harju alamvesikonda. Selle keskkonnaregistri kood on VEE1099200.
Jõgi algab Raplamaalt Lümandu küla maadelt (Lümandu allikad), voolab läbi Saue valla lõunatipu, läbi Lääne-Harju valla ning suubub Pakri lahte. Suue on Madise ja Laoküla vahel. Teel läbib Kernu paisjärve, Ruila paisjärve ja Töökmanni järve. Jõge nimetatakse ülemjooksul ka Lümandu jõeks ja keskjooksul ka Ruila jõeks.
Parempoolsed lisajõed on Kanarbiku kraav, Ohtu peakraav, Maeru oja, Kloogajärve oja. Vasakpoolsed lisajõed on Haiba oja, Munalaskme oja, Pagula kraav, Metsapere peakraav. Suuremad neist on Munalaskme oja ja Maeru oja.
Jõe pikkus on 50,4 km, jõgikonna pindala on 395,6 km², veepinna absoluutne kõrgus jõe lähtel on 50,0 m. Jõgi on avalik veekogu.
Piirangud
Kalapüügieeskiri keelab Vasalemma jões kalapüügi Vanaveski paisust suudmeni aastaringselt, välja arvatud silmupüük silmutorbikuga ning vähipüük vähimõrra ja vähinataga. Aastaringselt on keelatud püük suudmele lähemal kui 1000 m. Tähtajaliselt, 1. septembrist kuni 31 oktoobrini on keelatud püük suudmele lähemal kui 1500 m. 2019. aastast alates on lisaks keelatud kalapüük tähtajaliselt, 1. septembrist 31.jaanuarini Munalaskme oja suudmest Vanaveski paisuni.
Vasalemma jõe lisajõed
Sulgudes lisajõe järk – suubumine vasakult (v) või paremalt (p) – lisajõe suudme kaugus peajõe suudmest.
Launchpad
Launchpad on Briti ettevõtte Canonical loodud ja arendatav põhiliselt vaba tarkvara arendajatele ning loojatele mõeldud veebikeskkond.
2013. aasta jaanuari seisuga oli Launchpadis rohkem kui 30 149 projekti. 2014. aasta novembriks oli veebikeskkonda külastatud 5,9 miljonit korda.
.bu
Riigil puudus Interneti tippdomeen kuni 1997. aastani, mil selleks määrati .mm.
Aserbaidžaan (Iraan)
pisi|Iraani Aserbaidžaan Aserbaidžaaniks (pärsia keeles آذربايجان Āz̄arbāyjān; aserbaidžaani keeles آذربایجان Azərbaycan) nimetatakse Iraanis selle riigi koosseisus olevaid ajaloolise Aserbaidžaani alasid, mis on jagatud Ida-Aserbaidžaani, Lääne-Aserbaidžaani, Ardabīli ja Zanjāni provintsiks.
Väljaspool Iraani nimetatakse neid alasid tavaliselt Lõuna-Aserbaidžaaniks või Iraani Aserbaidžaaniks.
Võmmorski
Külas oli 2011. aasta rahvaloenduse andmetel 16 elanikku, neist 6 (37,5%) eestlased. 2000. aastal oli elanikke 43.
Vana-Liivimaa
pisi|350px|Vana-Liivimaa [[1260. aasta paiku]] Vana-Liivimaa all mõistetakse tavaliselt poliitilis-territoriaalset üksust, mis eksisteeris 13.–16. sajandil ning hõlmas üldjoontes tänased Eesti ja Läti alad. Hilisem Liivimaa (läti Vidzeme) moodustus tema lõuna- ja kagupoolsetest aladest, lisaks tekkisid eraldi territooriumitena Kuramaa (Vana-Liivimaa lääneosa) ja Eestimaa (algselt Taanile kuulunud hertsogkond). thumb|right|300px|Vana-Liivimaa valitsejate vapid 1556 pisi|right|350px|[[Garlieb Merkeli kaart 13. sajandi Liivimaast]] pisi|350px|Liivimaa pärast [[1534. aastat (saksakeelne kaart)]]
Kaimar Saag
Kaimar Saag (sündinud 5. augustil 1988 Viljandis) on Eesti jalgpallur (ründaja), kes mängib Eesti Meistriliiga klubis Paide Linnameeskond.
Vana-Liivimaa
Moodustumine
Vana-Liivimaa hakkas kujunema 13. sajandi alguses, kui Mõõgavendade ordu ristisõdijad piiskop Alberti juhtimisel vallutasid enamiku Lätist ning Eesti. Lõplikult kujunesid Vana-Liivimaa piirid välja sajandi lõpuks, mil kõik balti hõimud peale leedulaste olid ristisõdijatele alistatud.
Võmmorski
Võmmorskis asub Eesti piirivalve Kagu Piirivalvepiirkonna Piusa kordon.
Kaimar Saag
Lisaks Eesti klubidele on ta klubikarjääri jooksul mänginud veel Taani klubides Silkeborg IF ja Vejle Kolding, Rootsi klubis Assyriska FF, Norra klubis Nybergsund Trysil ja Fääri saarte klubis B36 Tórshavn.
Vana-Liivimaa
Moodustumine
Vana-Liivimaa jagunes mitmeks ilmalikuks võimkonnaks ehk härruseks (saksa Herrschaft). 13. sajandi keskpaigast kuni 1346. aastani eksisteeris 6 sellist ala:
Kagu-Aasia
thumb|Kagu-Aasia ÜRO liigituse järgi
Kagu-Aasia on piirkond Aasias. Kagu-Aasia hulka kuuluvaks loetakse Indohiina poolsaarel ning Euraasia ja Austraalia vahelistel saartel asuvad riigid ja maad.
Kagu-Aasia asub lähisekvatoriaalses ja ekvatoriaalses kliimavöötmes. Aastas on võimalik saada 2-3 saaki, liigniiskus aga pärsib põllumajandust. Maaharimisega tegeldakse peamiselt vulkaanilistel platoodel ja jõgede deltades. Laialdaselt tegeldakse istandustega.
Kagu-Aasias on märkimisväärsed metsavarud, samuti leidub naftat (Brunei). Leidub palju metallimaake ja muidki maake, mida sageli veel kasutusele võetud pole.
Vana-Liivimaa
Moodustumine
Pärast 1346. aastat liideti Taani valdused Liivimaa ordu valdustega ning keskaja teisel poolel olid territooriumi peamisteks poliitilisteks jõududeks:
Peale härruste oli oluline roll ka nn kolmel suurel linnal: Riial, Tallinnal ja Tartul, mis kuulusid Hansa Liitu. Peale nende olid hansalinnad ka Uus-Pärnu, Koknese, Viljandi, Limbaži, Cēsis, Valmiera, Straupe, Ventspils ja Kuldīga.
Vana-Liivimaal polnud seega ühtset kõrgeimat võimu, ent 1420. aastatel tekkis ühtne maapäev (valitsejate ja nende seisuste esindajate kogu). Viimasest kujunes 15. sajandi jooksul Liivimaa olulisim poliitiline organ, seal oli lisaks ordule ja piiskoppidele esindatud ka maaisandate vasallid ning kolm suuremat linna (Tallinn, Tartu ja Riia).
Ametlikult oli Liivimaa Saksa-Rooma riigi ala, kuid keisri võim oli enamasti vaid formaalne. Suhted keisririigiga olid läbi keskaja kõikuvad ning need hakkasid tihenema 15. sajandil. Vaieldamatult keisririigi osaks hakati Liivimaad lugema aga alles 16. sajandi I poolel, pärast seda, kui loodi keiserlik kammerkohus (1495), mille poole pöördusid ka liivimaalased; kõigist Liivimaa piiskoppidest (1521) ja Liivimaa ordumeistrist (1526) said riigivürstid ning liivimaalased hakkasid osalema Riigipäevade töös.
Liivimaa ordu
Saksa ordu Liivimaa ordu valduste haldusjaotuse aluseks olid ordumaade jagunemine foogtkondadeks ja komtuurkondadeks, mille eesotsas olid komtuurid ja foogtid ehk ordukäsknikud. Tähtsust omasid ka ordulosside haldajad-ülemad, keda tavaliselt nimetati linnusekomtuurideks. Kokku olid orduvaldused 16. sajandiks jagatud 22 käskniku vahel, lisaks komtuuridele ja foogtidele olid ka ordumeistrile otse alluvad alad (Riias, Kuramaal ja Viljandist lõunas) ning maamarssali valdused (Sigulda, Volmari ja Riia ümbruskond). Komtuuridele ja foogtidele allusid ordumõisad oma valitsejatega. Vasalle oli ordualal kuni 16. sajandini vähe, välja arvatud Põhja–Eestis, kus nende käes oli juba Taani ajast alates valdav osa maast.
Riia peapiiskopkond
Riia peapiiskopkonna piiskopkonnad allusid kiriklikult Riia peapiiskopile ja selle vahendusel Rooma paavstile, ilmalikult oli Riia peapiiskop Saksa-Rooma keisri vasall ja kuulus seega Saksa riigivürstide hulka. Tartu, Saare-Lääne ja Kuramaa piiskopid oli ühtaegu nii ilmalikud kui ka vaimulikud võimukandjad. Stifti (piiskopi vahetul ilmalikul võimualal) ja diötseesi (vaimuliku võimuala) piirid olid erinevad.
Hansalinnad
Hansalinnade Riia, Tallinn, Tartu jt haldusalaks oli maaisanda määratletud linnasarase piirid ja kinnitatud linnaõigus (Lübecki või Riia linnaõigus).
Lagunemine
Vana-Liivimaa hakkas lagunema 1558. aastal, mil algas Liivimaa sõja I etapp Vene-Liivimaa sõda ja konföderatsiooni idaosa (Virumaa ja Tartu piiskopkonna okupeerisid Vene tsaaririigi väed).
1559. aastal müüs Saare-Lääne ja Kuramaa piiskop oma valdused Taani kuningale, kes andis need oma vennale Holsteini hertsog ja piiskop Magnusele. Formaalselt jäid need veel mõnda aega (Kuramaa kuni 1583. aastani ja Saare-Lääne piiskopkond kuni 1572. aastani) piiskopkondadeks, ent olid reaalselt Taanist vasallsõltuvuses oleva Magnuse valdusteks.
1559. aasta lõpul allutas Liivimaa ordu ja selle liikmeskonnale kuuluvad maa-alad end Leedu suurvürstile. Sama aasta novembris alistusid lõplikult Poolale Riia peapiiskop ja ordu, Riia linn jäi kuni 1581. aastani vormiliselt iseseisvaks, liitudes seejärel Rzeczpospolitaga.
Eestimaa rüütelkond aga koos Tallinna linnaga andis end aga 1561. aastal Rootsi kuninga kaitse alla, lõplikult ühines Põhja-Eesti Rootsiga 1561. aasta suvel.
1562. aasta märtsis lõppes Vana-Liivimaa eksistents täielikult, kui Liivimaa ordu ja Riia peapiiskopkonna valdused läksid Poola kuninga võimu alla ning moodustus Kuramaa hertsogiriik. Sõlmitud leppe kohaselt alistus Liivimaa aadelkond katoliku usku Sigismund II Augustile tingimusel, et neil lubatakse praktiseerida luteri usku vastavalt Augsburgi usutunnistusele. Ordumaadest jäi Maasilinna foogtkond jäi kuni 1564. aastani sisuliselt iseseisvaks üksuseks, mil viimane foogt Heinrich Lüdinghausen-Wulff müüs juba Taani kaitse alla antud alad lõplikult Taanile. thumb|350px|Vana-Liivimaa [[Johannes Portantiuse kaardil Livoniae Nova Descriptio aastal 1573.]] Pärast Vana-Liivimaa lagunemist moodustati selle territooriumist:
Tallinna lahing
Tallinna lahing on mõiste, mida võib kasutada mitme lahingu kohta:
Tallinna lahingu mõistet võib kasutada ka Tallinna piiramiste kohta:
Vaata ka
Tallinna ümbruskonnas toimunud lahingud:
Kaimar Saag
FC Levadia ja laen Tallinna Kalevis
Saag alustas 16-aastaselt profikarjääri FC Levadia ridades. Lõi oma esimese Meistriliiga värava 16. oktoobril 2005 JK Tartu Merkuur vastu. 2007. aastal oli pool hooaega laenul JK Tallinna Kalevis. 19-aastaselt siirdus FC Levadiast välismaale, sõlmides 4,5-aastase lepingu Taani klubiga Silkeborg IF, kes tol ajal mängis Taani esiliigas.
Mensuur (kahevõitlus)
thumb|350px|Mensuur [[korporatsioon Livonia|Livonia korporatsioonis]] Mensuur (ladina keeles mensura 'mõõt') on üliõpilasorganisatsioonides isikliku auhaavamise korral harilikult rapiiridega peetav kahevõitlus.
Mensuuri määrab aukohus, seda juhib erapooletu isik. Kummalgi osapoolel ehk duellandil (paukijal) on sekundandid ehk käemehed, kes peavad silmas määruste täpset täitmist.
Mensuurid on tuntud Balti ja saksakeelsete riikide, Hollandi ning Kosovo üliõpilastraditsioonides. Tänapäeval on mensuur Saksamaal muutunud üheks akadeemilise vehklemise vormiks, mis üldjuhul ei seostu enam auhaavamiste kompenseerimisega.
Kaimar Saag
Silkeborg IF
28. jaanuaril 2008 sõlmis lepingu Taani klubiga Silkeborg IF. Seitse päeva hiljem mängis Saag oma esimese mängu Silkeborg IF-i meeskonnas Aarhus GF vastu. Oma esimese värava Silkeborgis lõi 2008. aasta 6. aprillil 2-1 võidumängus FC Fredericia vastu.
Klubi statistika
''Seisuga 18. märts 2012.''
Koondisekarjäär
Ta on Eesti koondises pidanud 46 kohtumist ja löönud 3 väravat. Oma debüüdi tegi Saag Eesti koondises 8. septembril 2007 EM valikmängus Horvaatia vastu, kus vahetas 80. minutil välja Tarmo Kingi. Mäng kaotati 2:0. Mängupäeval oli Saag 19-aastane.
Võmmorski
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Meremäe valda.
Bert Hellinger
Bert Hellinger (sünninimi Anton Hellinger; 16. detsember 1925 Leimen Baden – 19. september 2019) oli saksa psühhoterapeut, kes tuntud konstellatsioonide meetodi loojana. Meetodi kõige kaugemale jõudnud vormi nimetas ta "vaimu liigutused" (Gehen mit dem Geist). Maailmas on tuhandeid meetodist mõjutatud terapeute, muuhulgas Eestis Armen Tõugu ja teiste antroposoofide poolt välja arendatud, Rudolf Steineri ideedest mõjutatud pildidraama praktiseerijad.
Rakvere staadion
Rakvere staadion on mitmeotstarbeline staadion Rakveres. See on Rakvere Spordikeskuse osa ja Rakvere JK Tarva kodustaadion. Staadioni aadress on Kastani puiestee 12.
Klooga koonduslaager
Klooga koonduslaager (SD Klooga koonduslaager) oli Saksa okupatsioonivõimude poolt Klooga lähedale 1943. aasta septembris loodud Vaivara koonduslaagri välilaager.
Asukoht
Laager asus Harjumaal Klooga aleviku lähedal 40 kilomeetrit Tallinnast läänes, paralleelselt Tallinna–Paldiski raudteelõiguga, 3–4 km Klooga raudteejaamast läänes, Klooga-Aedlinna raudteejaama vahetus läheduses. Põhjas piirnes laager Sooda järvega
Põhjuseks, miks laager Kloogale rajati, oli tühjaks jäänud Nõukogude sõjaväebaas, mille hooneid sai ära kasutada laagri administratsiooni ja valvurite majutamiseks.
Juhtkond
KZ Klooga ülem oli SS-Untersturmführer Wilhelm Werle, september 1943 – september 1944.
Kinnipeetud
Laagris oli umbes 3000 juudi meest ja naist Leedu kindralkomissariaadist, Vilniuse ja Kaunase getost, Läti kindralkomissariaadi Salaspilsi koonduslaagrist ning ka mõnisada Nõukogude sõjavangi.
Mees- ja naisvangide osakonnad olid teineteisest umbes 600 meetri kaugusel. Laagrit valvasid Saksa SS-üksused ja Saksa Korrapolitseile allunud Eesti 287. Politsei Vahipataljoni 3. kompanii). Vangid töötasid kolmes vahetuses, tellise- ja puidutööstuses ja ka Wehrmachtile kindlustuste ehitamisel. Nädalavahetusel lasti osa vange kohalikesse taludesse, kus neid ka inimeste poolt toideti.
Kinnipeetute hävitamine
pisi|Klooga koonduslaagrist leitud laibad Nõukogude allikate järgi tapeti Saksa vägede taganedes 19. septembril 1944 Kloogal enam kui 2000 vangi.
Sonderkommando alustas 19. septembril 1944 Klooga lähedal metsas vangide hukkamisi ja seetõttu tekkis konflikt sakslaste ja eestlaste vahel. 19. septembril 1944 teatas Klooga laagri ülem SS-Untersturmführer Wilhelm Werle ülesrivistatud laagrile, et laager evakueeritakse. Küll aga ei teatanud ta laagrit valvanud 287. Eesti Politseipataljoni 3. kompanii meestele, et laagriasukate jaoks transport puudub ja kõik juudid likvideeritakse.
Kloogale saabus Julgeolekupolitsei ja SD Eestis SD erikomando, mis alustas laagri lähedal metsas kinnipeetute hukkamisi.
Eestlased olid sellisest käitumisest jahmunud ja teatasid sellest lähedal asunud 20. relvagrenaderide SS-diviisi väljaõppelaagrisse. Väljaõppelaagrist läks leitnant Egon Valter protestiga SS-Sturmbannführer Georg Ahlemanni jutule. Viimane vihastas eestlaste sekkumise üle, rebis Valteri rinnalt Raudristi lindi ja vahistas leitnandi. Nüüd aga vihastusid eestlased, nad murdsid sisse relvalattu ja relvastusid. Valter vabastati ja vahistati hoopis Ahlemann. Võim Kloogal läks täielikult eestlaste kätte. Admiral Johan Pitka palvel sakslane hiljem siiski vabastati. Kuigi 287. Politsei Vahipataljoni mehed kinnipeetute hukkamistest osa ei võtnud, mõisteti pärast sõda 38 pataljoni meest selles süüdistatuna Nõukogude võimude poolt pikaks ajaks vangi.
Eesti juudikogukonna vanema põlvkonna aktivisti ja kirjaniku Elhonen Saksa väitel koosnes vange hukanud SD Sonderkommando tegelikult vene vlassovlastest. Tema kinnitust mööda vaikis eriuurimiskomisjon pärast sõda maha nende osa vangide massihukkamises, kuna mahalaskjate rahvus ei sobinud Nõukogude võimule.
Klooga koonduslaagrisse jõudsid Punaarmee väeosad 28. septembril 1944. 85 vangi olevat end enne vabastamist ära peitnud ja nii pääsenud väidetavast sakslaste veresaunast, kus olevat tapetud kõik laagri vangid mõned päevad enne vabastamist.
Mälestuse jäädvustamine
vasakul|pisi|Klooga koonduslaagri ohvrite mälestusmemoriaal Klooga aleviku lähedal metsamassiivis Klooga koonduslaagris kinnipeetute mälestuseks püstitati laagri asukohale Nõukogude okupatsiooni ajal memoriaalkompleks ning pärast Eesti taasiseseisvumist kaks mälestuskivi kirjadega. Esimene avati septembris 1994 ja sellest võttis osa Iisraeli Knesseti esimees.
pisi|Holokausti ohvrite mälestusmärk Klooga koonduslaagri kunagises asukohas (arhitekt [[Rein Luup, kunstnik Heino Müller]] 16. septembril 2013 avati Kloogal holokausti ohvrite mälestuspaigas Eesti Ajaloomuuseumi väliekspositsioon "Klooga laager ja holokaust". Tollase Eesti Ajaloomuuseumi direktori Sirje Karise sõnul avaldab uus ekspositsioon Klooga koonduslaagris toimunud traagiliste sündmuste kohta senisest rohkem teavet: "Klooga laagri massimõrva ohvrite mälestamine ja toimunu jäädvustamine väliekspositsiooniga on sümboolse tähendusega. Eesti ajaloolased ja Eesti Ajaloomuuseum on järjekindlalt püüelnud selle poole, et meile endile ja meie külalistele kujuneks siinsest ajaloost võimalikult tõene pilt."
Mälestuspaika rajatud ekspositsiooni eesmärk on teadvustada, et 19. septembril 1944 toimus Kloogal üks suuremaid massimõrvu Saksa okupatsiooni aegses Eestis. Väliekspositsioon annab ülevaate Klooga koonduslaagrist, mis oli üks paljudest Saksamaa sunnitöölaagritest. Klooga laager oli integreeritud laiemasse laagrite võrgustikku, mis teenisid Saksamaa sõjamajanduslikke huve ning kus viidi etnilistel ja rassilistel alustel ellu natsismi kuritegelikku poliitikat. Ekspositsiooni oluline ülesanne on holokausti ohvrite mälestuse jäädvustamine.
Eesti Ajaloomuuseumi koostatud väliekspositsioon annab ülevaate Klooga koonduslaagri rajamisest ja seostest teiste laagritega Eestis. Teada saab, mida Klooga laager tähendas Saksa sõjamajanduses, missugune oli sunnitöö laad ja kuidas oli korraldatud laagri igapäevaelu. Ekspositsiooni keskmes on koonduslaagri õõvastav likvideerimine 1944. aasta septembris. Väliekspositsioon on valminud Eesti Ajaloomuuseumi eestvedamisel ning koostöös Kultuuriministeeriumi ja Eesti Juudi Kogukonnaga. Ekspositsiooni arhitektuurse lahenduse autorid on Mari Rass ja Diana Taalfeld.
Rakvere staadion
Staadioni iseloomustus
Staadioni tribüünidele mahub istuma 1785 pealtvaatajat. Katusealuseid istekohti on 1100.
Tehnilised andmed
Jalgpalliväljaku pikkus on 104 m, laius 68 m. Murukate paigaldati 2004. aastal. Staadion oli 2012. aasta noormeeste U19 vanuseklassi Euroopa jalgpalli meistrivõistluste finaalturniiri üks toimumispaikadest.
Ajaloost
Pärast Vabadussõda avanes Rakvere Kalevil võimalus rajada väike staadion endistele Rakvere mõisa maadele, Rahvaaia tiikide taha. Staadioni ring oli pikkusega 200 m ja 100 m jooksuradu oli neli. Jalgpalli mängiti siis hoopis linna laadaplatsil.
Kuna soov oli ehitada täismõõtmetega staadion, otsiti linnast sobivamat kohta. Esialgne kava nägi ette staadioni rajamist Rakvere Jumalaema Sündimise kiriku taha veel hoonestamata Tööstuse tänavale, samuti kaaluti võimalust rajada see ikkagi Palermo metsa. Lõpuks hakati staadioni 1927. aastal rajama Suure-Põllu tänava (praegune Vabaduse tänav) lääneküljele, praeguse Rakvere Riigigümnaasiumi kohale. Valmis tasane väljak mõõtmetega 120x60 meetrit, mis kujunes jalgpalliväljakuks. Rakvere linnavolikogu otsusega muudeti ala aga samal aastal Vabaduse platsiks.
Sobiv koht leiti olevat Poska tänava (praegune Kastani puiestee) lääneküljel Rakvere Vallimäe oosi serval – Rakvere Kolmainu kiriku endisel heinamaal. Maa oli seal soine ja niiske, aga siiski kesklinna lähedal. Samale kohale pretendeeris Rakvere tuletõrjeühing oma harjutusväljaku rajamiseks. Linna spordikomisjoni otsusega alustati siiski staadioni rajamist, mille ehituse hind tõusis algsest kallimaks, nii et komisjoni liikmed olid sunnitud võtma isiklike laene ehituse rahastamiseks. Lõplikuks ehituse maksumuseks kujunes umbes 1000 krooni. Rakvere staadion avati 29. mail 1930.
Kõnesid pidasid linna spordikomisjoni esimees Voldemar Sirotkin ja linnapea Heinrich Avikson, kes lõikas läbi spordirajale pandud rahvuslindi. Heisati riigilipp ning õhus tiirlev lennuk viskas alla tammepärja. Tervitused andsid edasi Eesti Spordi Keskliidu ja spordialaliitude juhid. Seejärel toimusid pehmeks jäänud katendiga staadionil kergejõustikuvõistlused ning päeva lõpetas Rakvere-Tapa linnavõistlus jalgpallis, mille võitis Tapa 2:1.
1422
1422. aasta
Sajandid: 14. sajand - 15. sajand - 16. sajand
Aastakümned: 1370. aastad 1380. aastad 1390. aastad 1400. aastad 1410. aastad - 1420. aastad - 1430. aastad 1440. aastad 1450. aastad 1460. aastad 1470. aastad
Aastad: 1417 1418 1419 1420 1421 - 1422 - 1423 1424 1425 1426 1427
Hegemoonia
Hegemoonia (kreeka hēgemonia 'ülevõim') on seisund või võim millegi üle. Ühe klassi või näiteks riigi juhtimine teiste samalaadsete klasside (riikide) ees. Tuleneb sõnast hegeisthai, mis tähendab "juhtima".
Antonio Gramsci hegemooniateooria kohaselt on inimesed võimule allunud vabatahtlikult ja leiavad, et sellised ongi kogu ühiskonna huvid, mida teatud juhtiv rühm on paika pannud. Ühiskonnas saavutab hegemoonia n-ö liikuva tasakaalu. Kui enamus saadakse nõusse mõttega, mida aktsepteeritakse kui üldist ja see toimib korduvalt, on inimkond omaks võtnud pildi ühiskonnast. Hegemooniaks ei piisa ainult poliitilisest võimust, vaid tuleb muuta ka inimeste teadvust.
Jääpall
pisi|Jääpallurid 2011. aasta jaanuaris Jääpall (kasutatakse ka ingliskeelset nimetust bandy) on võistkondlik pallimäng, mida mängitakse jääväljakul kahe uiskudel liikuva võistkonna vahel. Mõlemas võistkonnas on 11 mängijat. Eesmärk on palli toimetamine vastasmeeskonna väravasse.
Jääpallil on sarnasusi jalgpalli, jäähoki, maahoki ja saalihokiga. Väljak on umbes sama suur kui jalgpalliväljak ning mänguaeg jaguneb kaheks 45-minutiseks poolajaks. Mäng toimub jääl ning mängijad kasutavad jääpallikeppe ja väikest palli.
Erandkorras, kui ilm on väga külm või sajab lund, võib mänguaja lühendada kaheks 30-minutiseks poolajaks.
1420
1420. aasta
Jääpall
Reeglid
Rahvusvahelistes jääpallireeglites on 18 paragrahvi. Mõningatele gruppidele – näiteks noortele, seenioridele või naistele – on lubatud teha erandeid.
1420
Sajandid: 14. sajand - 15. sajand - 16. sajand
Aastakümned: 1370. aastad 1380. aastad 1390. aastad 1400. aastad 1410. aastad - 1420. aastad - 1430. aastad 1440. aastad 1450. aastad 1460. aastad 1470. aastad
Aastad: 1415 1416 1417 1418 1419 - 1420 - 1421 1422 1423 1424 1425
Jääpall
Mängijad ja meeskond
Mängu ajal tehtavate vahetuste arv ei ole piiratud ning vahetustest ei pea kohtunikule märku andma. Kui sissevahetatav mängija astub jääle enne väljavahetatava mängija jäält lahkumist, toob see kaasa viieminutilise karistuse.
Väravavaht
Väravavaht on ainuke mängija, kellel on lubatud puutuda palli kätega, aga ainult värava ees asuvas penaltialas. Väravavahil pole jääpallikeppi.
Varustus
Jääpalluri põhivarustuses on jääpalliuisud, jääpallikepp, kiiver, suukaitse ja väravavahil näokaitse. Muude kaitsmete hulka kuuluvad ka põlve-, küünarnuki- ja kaelakaitsmed.
Kahe meeskonna vormid peavad olema lihtsalt eristatavad. Uisud ja kepid peavad olema mängus kasutatavast pallist erinevat värvi.
Jääpallikepp
Jääpallikepp valmistatakse puidust või sellega sarnanevast materjalist. See ei tohi sisaldada metalldetaile ega teravaid osi, sest need võivad kaasmängijaid vigastada. Kepp ei tohi olla palliga sama värvi (oranž või roosa); see ei tohi olla pikem kui 127 cm.
Jääpall Eestis
Eestis on jääpalli mängitud aastast 1912. Alates 1921. aastast toimusid Eesti meistrivõistlused jääpallis. 1920. aastatel tegi esimesed mängud Eesti jääpallikoondis.
Eestis tegutseb Eesti Jääpalliliit. See on Federation of International Bandy (FIB) liige alates 2002. aastast. http://www.worldbandy.com/
Eesti Jääpallikoondis osaleb taas maailmameistrivõistlustel (WCS Bandy) 2003. aastast.
* Jääpalli info EESTI JÄÄPALLILIIT (et) ESTONIAN BANDY ASSOCIATION (en) FB https://www.facebook.com/estbandy/ e-post: estbandy@gmail.com
Jääpall maailmas
pisi|Rahvusvahelise Jääpalliliidu liikmesriigid Rahvusvahelisel Jääpalliliidul (FIB) on 27 liikmesriiki.
Maailmameistrivõistlused
Esimesed meeste jääpalli maailmameistrivõistlused toimusid 1957. aastal. Alates 1961. aastast hakkasid need toimuma üle aasta ja 2003. aastast igal aastal. Kõige rohkem on osalenud 17 maad (2014).
2004. aastal tuli maailmameistriks Soome. Kõik ülejäänud võistlused on võitnud kas Nõukogude Liit, Venemaa või Rootsi.
'''NB! Bandy World Championship'''
* JÄÄPALL EESTI MEHED
1) 2003 Bandy World Championship (Arhangelsk) = Eesti 8 koht MM (B div. 3 koht 4-st, medal III pronks);
2) 2004 Bandy World Championship (Budapest) = Eesti 10 kohta MM (B div. 5 koht 6-st);
3) 2005 Bandy World Championship (Kazan) = Eesti 11 koht MM (B div. 5 koht 5-st);
4) 2006 Bandy World Championship (Stockholm) = Eesti 12 koht MM (B div. 6 koht 6-st);
5) 2007 Bandy World Championship (Kemerovo) = Eesti 12 koht MM (B div. 6 koht 6-st);
6) 2008 Bandy World Championship (Moskva) = Eesti 10 koht MM (B div. 4 koht 7-st);
7) 2009 Bandy World Championship (Västerås) = Eesti 9 koht MM (B div. 3 koht 7-st, medal III pronks);
* ) 2010 Bandy World Championship (Moskva) = Eesti ei osalenud MM;
* ) 2011 Bandy World Championship (Kazan) = Eesti ei osalenud MM;
8) 2012 Bandy World Championship (Almatõ) = Eesti 12 koht MM (C div. 1 koht 3-st, medal I kuld);
9) 2013 Bandy World Championship (Vetlanda) = Eesti 11 koht MM (B div. 5 koht 8-st);
10) 2014 Bandy World Championship (Irkutsk) = Eesti 10 koht MM ('''B div. 2 koht 9-st, medal II hõbe''');
11) 2015 Bandy World Championship (Habarovsk) = Eesti 10 koht MM ('''B div. 2 koht 9-st, medal II hõbe''');
12) 2016 Bandy World Championship (Uljanovsk) = Eesti 18 koht MM (B div. 10 koht 10-st, DSQ);
13) 2017 Bandy World Championship (Trollhättan) = Eesti 14 koht MM (B div. 6 koht 10-st);
14) 2018 Bandy World Championship (Harbin) = Eesti 11 koht MM (B div. 3 koht 8-st, medal III pronks);
15) 2019 Bandy World Championship (Vänersborg) = Eesti 9 koht MM ('''B div. 1 koht 12-st, medal I kuld''');
16) 2020 Bandy World Championship (Irkutsk) = Eesti ? koht MM (A div. ? koht 8-st). Edasi lükatud, Covid.
Women's Bandy World Championship = Eesti koondis osalenud 2018, 2020, 2022 WCS ja kõik korrad 7 koht MM
1) 2018 Bandy World Championship (Chengde Mountain Resort, CHN) = Eesti 7 koht MM;
2) 2020 Bandy World Championship (Oslo, NOR) = Eesti 7 koht MM;
3) 2022 Bandy World Championship (Äby, Växjo, SWE) = Eesti 7 koht MM (B grupp, medal III pronks).
Olümpiamängud
Jääpall oli olümpiamängudel demonstratsioonispordialana kavas 1952. aasta taliolümpiamänguddel. Näidisturniirist võttis osa kolm riiki: Norra, Rootsi ja Soome.
2010. aastal teatati, et jääpall on kavas 2014. aasta taliolümpiamängudel Sotšis. Seda aga ei juhtunud.
Eesti Jääpalliliit eemaldati EOK liikme staatusest 2013. aastal, kartes (?) liigseid kulusid vms ning ei ole siiani liikmeks tagasi võetud, kuigi Rootsi ja Soome alaliidud toetasid.
Loti departemang
Loti departemang on 2. järgu haldusüksus (departemang) Prantsusmaal Oksitaania piirkonna põhjaosas. Ta on nime saanud Loti jõe järgi. Loti ümbritsevad Corrèze'i, Cantali, Aveyroni, Tarn-et-Garonne'i, Lot-et-Garonne'i ja Dordogne'i departemang.
Ajalugu
Lot on üks Prantsuse revolutsiooni ajal 4. märtsil 1790 moodustatud 83 algsest departemangust. See moodustati osast Languedoci provintsist. 1808. aastal eraldati Lotist mõned algsed kagupoolsed kantonid, millest moodustati Tarn-et-Garonne'i departemang. Algselt ulatus Lot palju kaugemale lõunasse, hõlmates ka Montaubani linna. 2015. aastani kuulus departemang Midi-Pyrénées' piirkonda.
Haldusjaotus
Loti departemangus on kolm ringkonda, 17 kontoniks ja 313 vallaks.
Departemangu 313 valda (seisuga 1. jaanuar 2019):
1969. aasta NSV Liidu meistrivõistlused rahvusvahelises kabes
XV NSV Liidu meistrivõistlused rahvusvahelises kabes peeti Harkovis 1969. aastal. Anatoli Gantvargist sai viies mängija, kes tuli sellel alal NSV Liidu meistriks.
Marder II
Marder II on Teise maailmasõja ajal Saksamaal toodetud tankihävitaja, mis ehitati Panzer II veermikule.
Seda tankihävitajat toodeti kahte mudelit, millest üks oli relvastatud 75 mm kahuriga PAK 40 ja teine Nõukogude päritolu 76,2 mm kahuriga. Esimese mudeli täisnimi oli 7.5cm PaK40/2 auf Fahrgestell PzKpfw II (Sf) (SdKfz.131), teise mudeli täisnimi oli Panzer Selbstfahrlafette 1 fur 7.62cm PaK36(r) auf Fahrgestell PzKpfw II Ausf D1 und D2 (SdKfz.132). Esimest mudelit toodeti 1942. aasta algusest kuni 1943. aasta alguseni, teist 1942. aasta suvest kuni 1944. aasta alguseni.
Ajalugu
Barbarossa plaani käivitumise esimestel päevadel, kuigi need kulgesid Saksamaale muidu ülimalt edukalt märgatavalt parema taktika, varustuse ja võitlusvaimu tõttu, tekitasid neile suurt kahju NSV Liidu tankid T-34 ja KV. Saksamaal ei olnud tollal tõhusaid tankitõrjerelvi, nad kasutasid järelveetavaid tankitõrjekahureid ja selliseid tankihävitajaid nagu Panzerjäger I.
Lahenduseks otsustati konstrueerida uus tankihävitaja ning kasutada selleks niisuguste kergetankide nagu Panzer II ja Prantsusmaalt sõjasaagiks saadud Lorraine 37L veermikke. Nii loodi Marder II tankihävitaja, mis varustati 75 mm kahuriga või NSV Liidult sõja esimestel päevadel suures koguses sõjasaagiks saadud 76 mm diviisikahuri 1936. aasta mudeliga (F-22).
Saksamaa kasutas Marder II enamikul rinnetel, aga kõige rohkem idarindel. Seda kasutasid nii Wehrmacht, Waffen-SS kui ka mitu Luftwaffe üksust.
Marder II probleem oli, et see ei kaitsnud meeskonda piisavalt. See oli pealt lahtine, mis tegi selle linnalahingutes täiesti kasutuks. Meeskonda võisid vigastada suurtükiväe kaudtuli, šrapnellid ja granaadid. Masin oli kõrge siluetiga, mistõttu see oli kaugelt nähtav ja äratuntav. Soomus oli sellel üsna õhuke, mis muutis selle lihtsaks saagiks mitte üksnes vaenlase tankidele, vaid ka jalaväele. Sellepärast ei saanud Marder II kasutada lähivõitluses, tanki asemel ega ka ründerelvana, neid tarvitati pigem kaitses ja tuletoetuse andmiseks. Oma nõrkustest hoolimata olid need palju tõhusamad kui järelveetavad tankitõrjekahurid, mille need vahetasid välja.
Río de la Plata asekuningate loend
Río de la Plata asekuningate loend
Kärdla vapp
pisi|[[Kärdla vapp]]
Kärdla vapp on Hiiu maakonnas asunud endise Eesti haldusüksuse Kärdla linna vapp.
Vapp kinnitati Eesti Vabariigi Riigikantselei riigisümboolika osakonna poolt 28. oktoobril 1992 ning oli kasutusel 20. oktoobrini 2013, kui Kärdla linn ühines Kõrgessaare vallaga. Uue valla nimeks sai Hiiu vald ning kasutusele võeti Hiiu valla vapp.
Vapi kirjeldus
Sinisel kilbil on hõbedane lendav kajakas ja kilbi alaosas hõbedane lainelõikeline tüvi.
Kärdla lipp
pisi|Kärdla lipp
61 eKr
61. aasta eKr
Kärdla lipp
Kärdla lipp on Hiiu maakonnas asunud endise Eesti haldusüksuse Kärdla linna lipp.
Lipu kavand töötati välja 1939 aastal.
Lipp kinnitati Eesti Vabariigi Riigikantselei riigisümboolika osakonna poolt 28. oktoobril 1992 ning oli kasutusel 20. oktoobrini 2013, kui Kärdla linn ühines Kõrgessaare vallaga. Uue valla nimeks sai Hiiu vald ning kasutusele võeti Hiiu valla lipp.
Lipu kirjeldus
Kärdla lipp on ristkülikukujuline kangas laiuse ja pikkuse suhtega 1:2 ja moodustub neljast võrdsest horisontaallaiust - valge - rukkilillesinine - valge - rukkilillesinine. Lipu normaalmõõtmed on 80 × 160 sentimeetrit.
Abdullah
Abdullah on üks araabia mehenime ‘Abd Allāh transkriptsioone.
Prithvirajsing Roopun
Prithvirajsing Roopun (sündinud 24. mail 1959; tuntud ka kui Pradeep Roopun) on Mauritiuse advokaat ja poliitik, alates 2. detsembrist 2019 Mauritiuse president.
Ta kuulus aastatel 2010–2019 parlamenti. Rahvasaadikuna oli ta ka kunsti- ja kultuuriminister ning sotsiaalse integratsiooni ja majandusminister.
Pärast parlamendist tagasi astumist valis Rahvusassamblee ta 2. detsembril 2019 riigi seitsmendaks presidendiks. Ta nimetati samal päeval ametisse.
Bouremi cercle
Bouremi cercle on cercle Malis Gao piirkonnas. Halduskeskus on Bouremi linn.
Cercle ' is elab 115 958 inimest (2009).
Miliza Korjus
Miliza Elizabeth Korjus [hääldus: militsa] (18. august 1909 Varssavi, Poola – 26. august 1980 Culver City, California, Ameerika Ühendriigid) oli eesti-poola päritolu laulja (koloratuursopran) ja näitleja. 1938. aastal kandideeris ta Carla Donneri rolliga mängufilmis "Suur valss" Oscarile, kuid võidu pälvis Fay Bainter.
Lapsepõlv
Miliza Korjuse isa oli Artur Korjus, tollal kapten Venemaa tsaariarmees, hiljem Eesti Vabariigi sõjaministri käsundusohvitser, kolonel. Tema ema Anna Gintowt oli pärit poola-leedu Gintowt-Dziewałtowski aadliperekonnast. Milizal oli üks vend ja neli õde. Pärast enamlaste võimuletulekut 1917. aastal sattusid Korjuse vanemad endise Vene impeeriumi eri piirkondadesse ning jäid lahku. Ema koos tütardega siirdus Kiievisse, kus Korjus alustas muusikaõpinguid.
Korjuste perekond ja isa Arthur
Vanimad teadaolevad arhiiviandmed Korjuse Eestis elanud esivanemate kohta isaliini pidi pärinevad 17. sajandist.
Miliza vanaisa Karl Korjus pidas Tallinna südalinnas, praeguse Viru hotelli vastas kuulsat Korjuse kõrtsi. Karl olevat rikkaks saades ostnud sakslasest mõisnikult vabaks sunnismaise talupoja tütre Liisa Tristali Palvere mõisast Harjumaal. Pärast abiellumist Liisa Tristaliga otsustas Karl üle minna Tallinna Pühavaimu kiriku kogudusse, mille liikmeteks olid eestlased.
Artur Korjus lõpetas Tallinna saksa kreiskooli Vene tänavas. Artur mängis klaverit ja viiulit. Ta õpetas tütar Milizat laulma viiuli järgi. Suguvõsas mäletatakse Arturi sagedasi sõnu Milizale: "Laula! Ära karju!"
1936. aastal surnud Arturile korraldati Eesti Vabariigis sõjaväeline matus. Herbert Korjus meenutas tema põrmu ärasaatmist majast Aia 6 järgmiselt. Puudus Miliza, kes sõitis samal ajal laevaga USA-sse "Suure valsi" võtetele. Ta viibis kohal ainult oma häälega. Teises toas olevat grammofonile pandud heliplaat tema tuntud hingestatud lauluga "Warum?" (Miks?). See olevat tunginud sõdadest tulnud ohvitseridele hinge, silmad märgunud.
Karjäär
Teismelisena reisis Korjus Nõukogude Liidu piires "dumka" laulukoori rivistuses. 1927. aastal, kui koor esines Leningradis, jõudis Korjus üle piiri Eestisse, kus ta kohtus oma isaga ning jäigi isa juurde elama. Seda kinnitab ka sugulastel säilinud 10. juulil 1927 tehtud foto. Sellel on 18-aastase tütarlapse pea hardalt asetatud ohvitserivormis range isa õlale. Tallinnas on käinud mõned õedki pere teist osa külastamas, ent Tallinna jäi päriselt vaid Anna (1908).
1929. aastal abiellus ta füüsik Kuno Georg Foelschiga (1894–1965). Lauljakarjääri jätkas ta sopranina Saksamaal, kuni sai 1933. aastal töökoha Berliini riigiooperis. Tema edukad esinemised ka väljaspool Saksamaad tõid talle hüüdnime Berliini ööbik. Filmiprodutsent Irving Thalberg, kuulnud Korjuse häält, sõlmis lauljatariga kümneaastase filmilepingu ning Korjus reisis Ameerikasse Hollywoodi.
Tema esimene mängufilm Hollywoodis oli "Suur valss" (1938). Korjuse tähtosa pidi olema filmis "Sandor Rozsa" (1940), kuid autoõnnetuses sai ta jalg vigastada ja ta vajas pikaajalist taastumisperioodi, filmi tegemine katkestati.
Aastatel 1941–1944 elas ta Mehhikos, kus tegi kaasa hispaaniakeelses filmis "Impeeriumi rüütel" (1942).
1944. aastal naasis ta Ameerika Ühendriikidesse, kus andis kontserte.
1952. aastal abiellus ta arst Walter Shectoriga.
1980. aastal suri ta südamerikke tagajärjel ja maeti Los Angeleses Westwoodi kalmistule (Westwood Village Memorial Park Cemetery).
Miliza Korjuse ja Kuno Georg Foelschi tütar on Melissa F. Wells, kes sündis 1932. aastal Eestis. Perekond kolis seoses Miliza Korjuse tööga filmikompaniis MGM 1936. aastal USA-sse Hollywoodi. Melissa F. Wells on töötanud üle 40 aasta Ameerika Ühendriikide välisteenistuses. Aastatel 1998–2001 oli ta Ameerika Ühendriikide suursaadik Eestis.
Bourem
Bourem on linn Malis Gao piirkonnas. Bouremi cercle'i ja Bouremi valla halduskeskus.
Storøya
thumb Storøya on Norrale kuuluv asustamata saar Põhja-Jäämeres Teravmägede saarestikus Kirdemaast ida pool.
Saare geograafilised koordinaadid on. Kirdemaast eraldab teda umbes 10 km laiune Storøysundet. Umbes 60 km kaugusel idas on Kvitøya.
Storøya on Kirde-Svalbardi looduskaitseala osa.
Sündinud 10. märtsil
''Siin loetletakse 10. märtsil sündinud tuntud inimesi.
Eesti Ajalooarhiiv
pisi|Ajalooarhiivi endine hoone Tartus [[Juhan Liivi tänav|Liivi tänaval]] Eesti Ajalooarhiiv (lühend EAA) oli Eesti arhiiviasutus, mis tegutses selle nime all aastatel 1989–1999. Aastail 1999–2016 oli ajalooarhiiv Rahvusarhiivi struktuuriüksus, edaspidi Rahvusarhiivi Tartu osakond.
Eesti Riigi Keskarhiiv
Arhiiv alustas Eesti Riigi Keskarhiivi nime all tegevust 16. mail 1921.
Eesti NSV Riiklik Ajaloo Keskarhiiv
Eesti NSV Riikliku Ajaloo Keskarhiivi (lühendatult ENSV RAKA) nime all tegutses arhiiv aastatel 1948–1989.
Arhiiv moodustati Eesti NSV Oktoobrirevolutsiooni ja Sotsialistliku Ülesehitustöö Riikliku Keskarhiivi (ENSV ORKA) Tartu osakonna reorganiseerimisel iseseisvaks asutuseks.
‘Abd Allāh ibn Sayyid Muḩammad Khalīfah
‘Abdullāhi (‘Abd Allāh ibn Sayyid Muḩammad Khalīfah (‏عبدالله بن سيد محمد خليفة‎); 1846 – 24. november 1889 oli mahdistide ülestõusu väejuht ning Umm Durmāni kaliif.
Jagdpanzer IV
Jagdpanzer IV (SdKfz. 162) oli Teise maailmasõja ajal Saksamaal toodetud tankihävitaja, mida ehitati mitmes erinevas versioonis. Seda hakati ehitama Panzertruppen'i kindralinspektori Heinz Guderian'i soovide kohaselt, et asendada StuG III'e.
Jagdpanzer IV väljatöötamine algas 1942. aastal ning see oli projekteeritud tanki Panzer IV veermikule. Tankil oli eemaldatud pöörlev torn ning selle asemel oli ehitatud kaldus soomusplaatidest liikumatu torn. Masina soomuse paksust oli suurendatud võrreldes tankiga peaaegu poolevõrra. Masina juhtimis- ja lahingusektsioon paiknesid masina esiosas, jõuseadmed aga masina tagaosas. Masina esimese versiooni Jagdpanzer IV L/48 pearelvaks oli 75 mm tankitõrjekahur Pak 39, millel pikkust 48 kaliibrit ning see oli monteeritud liikumatu torni esiseina. Suurtükk oli kaitstud massiivse valatud maskiga. Vertikaalselt oli võimalik kahurit liigutada −5° kuni +15° ning horisontaalselt 40°. Lahingukomplekti kuulus 76 – 79 mürsku. Masina külgede ja veermiku kaitseks lisati masina külgedele soomusekraanid. Esimene versioon oli tootmises aastatel 1943 — 1944 ning selle ajaga toodeti neid kokku rohkem kui 800 masinat.
Augustist 1944 läks tootmisse masina teine versioon Jagdpanzer IV/70, mis oli relvastatud 75 mm kahuriga KwK 42 pikkusega 70 kaliibrit. Analoogne kahur oli ka tanki Panther relvastuseks ning selle mürsk läbistas 1 kilomeetri pealt 160 mm soomust. Võrreldes eelmise versiooniga oli masina veermikus tehtud mõningad muudatused. Tankihävitajat IV/70 valmistati omakorda kahes erinevas versioonis Jagdpanzer IV/70(V), mida toodeti firmas VOMAG (Vogtländische Maschinenfabrik AG) ja Jagdpanzer IV/70(A) firmas Alkett (Altmaerkische Kettenwerk GmbH). Augustist 1944 kuni märtsini 1945 toodeti Vomagis 940 ja Alkettis 278 masinat.
Märtsi alguses 1945 oli Wehrmachti- ja SS-vägedes kokku 390 tankihävitajat Jagdpanzer IV.
Innocentius IX
Innocentius IX (Giovanni Antonio Facchinetti de Nuce või Giovanni Antonio Facchinetti, 20. juuli või 22. juuli 1519 – 30. detsember 1591) oli paavst 1591. Ta oli 230. paavst.
Giovanni Antonio Facchinetti de Nuce sündis Bolognas Antonio Facchinetti ja Francesca Cini peres ainsa pojana. Hiljem kolisid tema vanemad Veronasse. Giovanni Antonio teenis esmalt elatist pakikandjana, asus aga Bologna ülikoolis õppima õigusteadust ja omandas 11. märtsil 1544 doktorikraadi tsiviil- ja kanoonilise õiguse alal, olles eelnevalt ordineeritud preestriks.
Õpingute järel siirdus Facchinetti Rooma, kus ta oli esmalt kardinal Niccolò Ardinghelli ja seejärel Alessandro Farnese teenistuses. Ta suhtus reformidesse soosivalt ja oli hiljem oma piiskopkonnas pärast 30-aastast vahet esimene piiskop, kes resideeris oma ametikohal. Õpetlasena kirjutas ta teoloogilisi ja filosoofilisi töid, nagu "Moralia quædam theologica", "Adversus Machiavellem" ja "De recta gubernandi ratione", kuid need jäid avaldamata. Piiskop Facchinetti osales Trento kirikukogul. Nuntsiusena Veneetsias osales ta pärast Lepanto lahingut vaherahu sõlmimisel türklastega. Facchinetti astus tervislikel põhjustel 1575 Nicastro piiskopi ametist tagasi. Ta määrati kardinalina komisjoni koosseisu, mis pidi uurima Prantsusmaa kuninga Henri III osalust kardinal Louis de Lorraine de Guise'i tapmises, kuid uurimine lõppes seoses kuninga mõrvamisega. Ta osales kardinalina 4 konklaavil 1585–1591 ja oli Hispaania kuninga Felipe II poolt kardinalidele soovitatud kandidaat.
1591. aasta konklaav
Innocentius IX valiti paavstiks 29. oktoobri pärastlõunal 1591 Vatikani paavstipalees ja krooniti 3. novembril. Ta oli kolmas Gregorius XIII poolt pühitsetud kardinal, kes valiti paavstiks. Ta valis nime Innocentius III järgi.
27. – 29. oktoobrini 1591 toimunud konklaavil osales 56 kardinali. Sellel konklaavil säilitas Hispaania fraktsioon kardinal Alessandro Damasceni Peretti juhtimisel oma mõjuvõimu, kuid vältis viimase konklaavi tõttu jõulist tegevust. Lisaks Facchinettile oli soosikuks ka kardinal Girolamo Simoncelli. 28. oktoobril toimunud voorus sai Facchinetti 24 häält ja järgmisel hommikul 28 häält. Pärastlõunal kuulutati ta Hispaania fraktsiooni mõjul paavstiks.
Valitsemisaeg
Innocentius IX orienteerus välispoliitikas eelkõige Hispaaniale ja ta toetas Katoliiklikku Liigat võitluses Henri IV vastu. Innocentius IX saatis suure rahasumma Rouenit piiravale paavstiarmeele.
Oma kroonimispäeval 3. novembril tegi ta ettepaneku luua Sant' Angelo kindlusesse reservfond vältimatute kulude tarbeks.
Ta kavatses paavstliku riigisekretariaadi töö jaotada kolme osakonna vahel: üks osakond oleks tegelenud Prantsusmaa ja Poolaga, teine Itaalia ja Hispaaniaga, kolmas Saksamaaga.
Innocentius IX tegeles kuritegevuse ohjeldamisega Kirikuriigis, ta soovis reguleerida Tiberi jõe voolu ja parandada Borgos sanitaarseid tingimusi. Ta otsustas vaeste abistamiseks alandada Roomas leiva hinda.
Bullas "Inter Felices" toetas ta Alonso Sáncheze tegevust.
Innocentius IX külmetus 18. detsembril, kuid pühitses samal päeval oma ainsal konsistooriumil kardinalideks oma õe Antonia pojapoja Giovanni Antonio Facchinetti de Nuce, kellest sai Sant Angelo kindluse kastellaan, ja Piacenza piiskopi Filippo Sega. Ta tegi samal päeval palverännaku 7 kirikusse.