Nelson_Potter
Kanti "Alusepaneku" 1. peatüki argument
Paistab, et esimese lause arutamisel püüab Kant eeskätt vahet teha toimimisel kohusest ja kõigest kohusekohasel toimimisel. Ta ei esita kriteeriume, vaid eristab mõisteid. Ta jätab kõrvale kohusevastased teod. Suhteliselt hõlbus on ka eristada kohusest tehtud tegusid nendest, mis tehakse mingi kalduvuse täitmiseks, sest nendeks pole vahetut kalduvust ja neid ei tehta teo enda joonte pärast. Kõige raskem on kohusest tehtavaid ja mitte kohusest tehtavaid tegusid, kui teod täidavad mõnd vahetut kalduvust. Kant ei defineeri kohe kohusest tehtavat tegu, sest definitsioon peab jääma analüüsi lõppu. Ent ta eeldab, et see on tegu, mida tehakse selle enese pärast. Kui seda ei tehtaks selle enese pärast, siis oleks raske näha, kuidas see saab väljendada head tahet. Nii kohusest kui ka vahetust kalduvusest tehtavat tegu tehakse selle enese pärast, sellepärast ongi neil nii raske vahet teha. Kantil on selle kohta kolm näidet. Ligimesearmastuse ja isegi vaenlase armastamise käsku tuleb võtta praktilise armastuse, mitte "patoloogilise armastuse" käsuna, sest viimast ei saa käskida. Siin on üks filosoofilisi motiive, miks Kant omistab moraalse väärtuse ainult kohusest tehtavatele tegudele: ainult neid saab moraaliseadus käskida. Kui me toimiksime ainult kalduvusest, siis ei saaks moraaliseadus ühtki tegu käskida, sest igal teol on motivatsiooniline alus. Meid ei kästa siin toimima kohusest; meilt lihtsalt ei saa nõuda kalduvusest tehtavat tegu. Moraalne kohustus eeldab nõutava teo adekvaatset motivatsioonilist alust. Üksnes kohusest tehtava teo puhul on see eeldus igal moraalikäsu juhtumil õigustatud. Kui moraaliseadus käsib tingimatult, siis ta ei saa oodata, et iga sellise eelduse õigustatust igal juhtumil, sest see teeks käsu tinglikuks, seega mitte kategooriliseks. Moraalikäskude võimalikkuse õigustus peab hõlmama motivatsioonilise eelduse õigustust, ja ainult kohuse motiivist tehtavate tegude puhul, st juhtudel, kus tegu tehakse moraalselt nõutava teona, leidub teo moraalne kvaliteet teo motiivis endas. Ainult kohusest tehtavatel tegude maksiimidel on moraalne sisu. Täielikku vastust 1. peatükis ei ole, kuid Kant alustab vastamist teist lauset alustades. Esiteks, iga teo moraalne väärtus on tema maksiimi kvaliteet. Teiseks, moraalse väärtusega tegude maksiimid on kas ise formaalsed või neid määrab tahte formaalne printsiip (pole selge, kumb on õigem sõnastus). Vorm vastandub siin mateeriale, ja mateeria on kavatsus, eesmärk. Mujal samastab Kant teo eesmärki ja tahtmise mateeriat. Maksiimi vorm on teo printsiip, arvestamata eesmärke, mille selle printsiibi alusel toimumine täidaks. Subjektiivse eesmärgiga määratud teo maksiim on moraalse sisuta. Miski peab meie tegu määrama. Jääb üle moraalne printsiip, mis ei viita ühelegi eesmärgile. Moraalne sisu peab tulema vormist. Kant püüab näidata, et see moraalne printsiip on kategooriline imperatiiv. Maksiimide moraalse sisu, formaalsete printsiipide ja teiste võtmemõistete loomus jääb mõnevõrra ebamääraseks ja ebaselgeks. Sellepärast on raske väita, et Kanti argument on siin paikapidav. Aga Robert Shope'i katse näidata, et kategoorilise imperatiivi ei pea paika ning "Alusepaneku" 1. peatüki argument isegi koos teiste Kanti argumentidega on non sequitur või rajaneb kahtlastel eeldustel, ei ole õnnestunud. Shope ütleb, et see argument