cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Xfly
Lennukool
Xfly pakub alates 2019. aasta oktoobrist 18 kuu pikkust intensiivset ATPL (Airline Transport Pilot Licence) ehk liinipiloodi loa õppeprogrammi. Selle eduka läbimise korral pakutakse Xfly esimese ohvitseri töökohta. Piloodi õpe algas 2020. aasta jaanuaris. 2020. aasta märtsi seisuga õpib lennukoolis kümmekond inimest.
Philipp Willigerod
Philipp Willigerod (ka Philipp Willigerode ja Johann Conrad Philipp Willigerode; 15. juuni 1779 – 1. aprill 1848) oli Eesti pedagoog ja ajaloolane.
Ta sündis Göttingenis hõbe- ja kullassepa pojana. Ta lõpetas Göttingenis gümnaasiumi. 1798. aastast õppis Göttingeni Ülikoolis filoloogiat professor Christian Gottlob Heyne juures ja ka teoloogiat. Teoloogiakandidaadi eksami sooritas ta Hannoveris.
1804. aastal tuli ta Eestisse koduõpetajaks. Õiendanuna Tartu Ülikoolis ülemõpetaja paberid, asus 1806. aastast tööle Tallinna Kubermangugümnaasiumisse, kus 1806.–1814. aastani oli ajaloo ja geograafia õpetaja, aastast 1814 ka vanade keelte ülemõpetaja. 1837. aastast läks vanaduspensionile, jätkates siiski tööd tütarlastekoolis.
Ta on läinud Eesti historiograafiasse oma raamatu "Geschichte Ehstland vom ersten Bekanntwerden desselben bis auf unsere Zeiten" ("Eestimaa ajalugu selle esmasest teatavakssaamisest kuni meie aegadeni"), kus eelnenutest erineval kombel käsitleb eestlaste ajalugu, arvestades rahvuspiiri – Eestimaa ja põhjapoolne osa Liivimaast. Raamat ilmus kahes trükis – 1814 ja 1830 – ning oli menukas. Sulev Vahtre peab uut käsitluslaadi seotuks sellega, et ta abikaasa vanavanaisa oli olnud toosama Ignatsi Jaak, kes koos oma õpetaja Bengt Gottfried Forseliuse eestvõttel Rootsi kuningale oma haridust demonstreerimas käis.
Isiklikku
Tema abikaasa Henriette Augustine isa oli Vigala Maarja koguduse õpetaja Johann Friedrich Ignatius, abikaasa vend Georg Friedrich Ignatius oli Käina Martini koguduse õpetaja, abikaasa vanaisa oli Märjamaa Maarja koguduse õpetaja Johann Ignatius, vanavanaisa oli Kambja koguduse köster Ignatsi Jaak. Tema poeg Adalbert Hugo Willigerode oli Kaarma, Karula ja Tartu Maarja koguduse õpetaja.
Piraadid
pisi|Piraadilaeva lipp [[18. sajandist. Musti piraadilippe oli erinevaid, sageli igal kaptenil isesugune. Lipu eesmärk oli külvata hirmu]] Piraadid on merel tegutsevad kurjategijad, kelle eesmärgiks on teiste aluste röövimise või merelt maal olevate objektide ründamise kaudu saada tulu.
Eristatakse kahte tüüpi piraate:
Piraatluse nagu ka teiste kuritegevuse liikide üks peamistest põhjustest on vaesus.
Tänapäeval kehtib rahvusvahelises õiguses ÜRO mereõiguse konventsioon, mis on kinnitatud 10. detsembril 1982.
Piraatlus tänapäeval
pisi|Piraatluse piirkonnad maailmas [[21. sajandi alguses]] Peamisteks mereröövide piirkondadeks loetakse
Ladina kiri
Ladina kiri on kirjasüsteem, mis oli algselt kasutusel ladina keele ülesmärkimiseks.
Tänapäeval kasutatakse ladina kirja variante sadade eri keelte ülesmärkimiseks ning on ta on nüüd saanud maailma kõige levinumaks kirjasüsteemiks. Ka eesti keele ülesmärkimiseks kasutatakse ladina kirja varianti.
Ladina kiri põhineb ladina tähestikul, kuid sellele on aja jooksul ja eri keelte ülesmärkimiseks lisandunud hulgaliselt täiendusi: ligatuurid (W, Æ, Œ, ß jmt), diakriitikud (Å, Č, Ų, Õ jmt), digraafid (IJ, LL), modifikatsioonid (J, Ø, Ð, Ə jne) ning isegi laenud teistest kirjadest (Þ).
Ladina tähtedel on tänapäeval kaks kuju: suurtähed (majusklid) ja väiketähed (minusklid). Eri kirjastiilides võib tähemärkide kuju suuresti erineda.
Ladina kirja kirjutatakse tänapäeval vasakult paremale. Sõnade eristamiseks kasutatakse tänapäeval sõnavahesid. Samuti on kasutusel kirjavahemärgid.
Ladina kiri kuulub tähtkirjade hulka ning on üldpõhimõtetelt häälikkiri (täpsemalt konsonantvokaalkiri). Tähed on igas ladina kirja kasutavas keeles tähistanud algselt enamasti häälikuid või häälikuühendeid; ühte häälikut võidakse tähistada ka mitme eri tähe või täheühendiga. Aja jooksul toimunud häälikumuutuste tõttu ning mõnel muul põhjusel on tähtede ja häälikute vaheline vastavus sageli tinglik.
Ladina kiri ei ole universaalne kõigi keelte jaoks. Samu tähti kasutatakse eri keeltes sageli eri häälikute tähistamiseks, mistõttu pole võimalik ladina kirja lugeda ilma vastava keele õigekirjareegleid tundmata.
Ajalugu
pisi|Kaardilt on näha, millistes riikides kasutatakse ladina kirja. Tumerohelisega on märgitud riigid, kus kasutatakse ametlikult ainult ladina kirja, helerohelisega riigid, kus on kasutusel ka muud kirjad Vanimad teadaolevad ladina kirja mälestised pärinevad 7. sajandist eKr) (pealdis hõbenõul Praenestes jm).
Antiikaja ajalootraditsiooni kohaselt tõid kirja Latiumisse 2. aastatuhande teisel poolel eKr kreeklased Peloponnesoselt, kes asusid elama Palatinuse künkale keset tulevast Roomat. Itaaliast pole tollase kirja jälgi leitud; Kreekas oli tollal kasutusel lineaarkiri (silpkiri).
18. sajandil tekkis hüpotees, et ladina kiri pärineb etruski kirjast. 19. sajandil tuldi välja oletusega, et ladina kiri on pärit Cumaest (kreeka Kyme; Napoli lähedal): see linn oli alates 8. sajandist eKr üks suuremaid kreeka linnu Itaalias). Tänapäeval on levinud seisukoht, et latiinid võtsid 7. sajandil eKr kirja üle etruskidelt (etruski kirja 26 tähest võeti üle 21) ja etruskid omakorda võtsid kirja üle Cumaest (Cumae kiri, läänekreeka kiri).
Arheoloogia andmetel oli juba 2. aastatuhandel eKr Kreeka ja Itaalia vahel pidev läbikäimine, nii et kreeka tähtkiri, mis tekkis arvatavasti 9.–8. sajandil eKr, võis Latiumisse jõuda ka teisiti kui Cumae kaudu. Näiteks oli Rooma lähedal kreeka kultuuriga Gabii linn, kus antiikpärimuse järgi tulevased Rooma linna rajajad Romulus ja Remus omandasid kirjaoskuse. Kreeka tähtkiri arenes Itaalia territooriumil aeglaselt. Ladina kirjale omane kirjakuju kujunes välja 3.–4. sajandiks eKr. Arhailises ladina tähestikus oli 21 tähte: A B C D E F Z H I K L M N O P Q R S T V X.
Täht Z, mis tähistas kreeka häälikut /dz/, säilis traditsioonilisena tähestiku seitsmenda tähena, kuigi ladina keeles seda häälikut pole. Selle tähe olevat tähestikust ära kaotanud vabakslastu Spurius Carvilius Ruga, kes avas esimese tasulise kooli.
Kuninga kõne
"Kuninga kõne" on 2010. aastal kolme riigi koostöös valminud ajalooline draama, mille lavastas Tom Hooper. Filmi peaosi mängivad Colin Firth, Geoffrey Rush ja Helena Bonham Carter.
Ladina kiri
Ajalugu
Täht C tähistas helitut häälikut /k/ ja helilist velaari /g/. Sellest annavad veel tunnistust lühendid C. (Gaius) ja Cn. (Gnaeus) ning raidkirjadel olevad sõnakujud, näiteks CRATIA (gratia). Ruga olevat lisanud C-tähele diakriitilise kriipsu, et eristada häälikuid /k/ ja /g/. Alles hiljem hakati uut märki pidama eraldi täheks G. Tekkis klassikaline ladina tähestik kujul: A B C D E F (G) H I K L M N O P Q R S T V X.
Kuninga kõne
Film räägib Briti kuninganna Elizabeth II isa George VI (filmi alguses prints Albert) troonilepääsemisest ja kõnedefektist jagusaamisest. Teda aitab austraalia logopeed Lionel Logue. Lõpuks saigi George VI 1939. aasta septembris laitmatult hakkama raadioesinemisega, milles Suurbritannia kuulutas sõja Saksamaale.
Hooper hakkas filmi tegemiseks materjali koguma juba 1970. aastate lõpul, vesteldes filmitegelaste prototüüpide ja nende järeltulijatega. Kuid George VI abikaasa Elizabeth Bowes-Lyon palus tema eluajal seda filmi mitte valmis teha, mistõttu hakkas Hooper selle kallal edasi töötama alles pärast tema surma 2002. aastal.
Ladina kiri
Ajalugu
Uued muudatused tehti pärast seda, kui 146 eKr oli Kreeka vallutatud ja Rooma riiki inkorporeeritud ning tekkis suurem vajadus kreeka nimesid ja võõrsõnu ladina kirjas edasi anda. Kreeka üpsilon, mida roomlased kasutasid etruskide eeskujul U/V kujul muuhulgas kreeka Y edasiandmiseks, laenati kreeka kirjast veel kord kujul Y ning reserveeriti kreeka Y edasiandmiseks. Ühtlasi laenati veel kord täht Z hääliku /dz/ märkimiseks. Seekord pandi ta tähestiku lõppu: ζώνη zona ('vöö, tsoon').
Hilisantiikajal kujunes ladina tähtede arvuks seega 23: A B C D E F G H I K L M N O P Q R S T V X Y Z. Keskajal tõlgendati seda nii, et ladina tähtede arv paikneb heebrea tähtede arvu (22) ja kreeka tähtede arvu (24) vahel, mis sümboliseerib seda, et keskaegne ladinakristlik kultuur on nii heebrea kui ka kreeka kultuuri pärija.
Kuninga kõne
Filmi tegemiseks kulus 8 miljonit naelsterlingit ja see teenis kassatuluga tagasi 250 miljonit naelsterlingit.
Ladina kiri
Ajalugu
Antiik- ja keskajal tähistasid tähed I ja V nii täishäälikuid [i] ja [u]) kui ka poolvokaale ([j] ja [v]; viimast hääldati sarnaselt tähega w inglise sõnas water). Alles renessansiaja reformid, mille algatasid Itaalias Leon Battista Alberti ja Trissino ning Prantsusmaal Geoffroy Tory ja Louis Meigret võeti kasutusele täiendavad tähed J ja U. Ka ligatuur W tuli eraldi tähena käibele alles pärast keskaega.
Kuninga kõne
Selles filmis mängisid Briti kuningaid eri rahvusest näitlejad: George V-t iirlane Michael Gambon, Edward VIII-t austraallane Guy Pearce ja George VI-t inglane Colin Firth.
Tõepära
Üldiselt kajastab film sündmusi nii, nagu need toimusid. Siiski on üksikuid erinevusi. Kõigepealt on pikendatud kõneravi ajalist kestust. Lionel Logue hakkas prints Alberti kogelemist ravima 1926. aasta oktoobris ja ta saavutas kiiresti edu: juba 7 kuud hiljem, 1927. aastal suutis Albert Canberras Austraalia Vana parlamendihoone avamisel pidada kõne ilma kogelemata. Filmis on raviperiood venitatud aastatepikkuseks. Edward VIII troonist loobumise kriis toimus alles kümmekond aastat pärast Alberti paranemist kogelusest.
Ladina kiri
Ajalugu
Nii kujunes tänapäeval tuntud 26-täheline ladina tähestik:
Kuninga kõne
Tõepära
Winston Churchillile on filmis antud ülemäära suur roll. See tuleneb asjaolust, et tänapäeva filmivaatajad ei tunne teisi tolle ajal poliitikuid, näiteks Edward Woodi ja Samuel Hoare'i. Erinevalt filmist oli Churchill vastu Edward VIII loobumisele troonist ja ärgitas teda loobumissurvele vastu seisma, mistõttu George VI suhtus oma esimestel valitsusaastatel Churchilli üsna leigelt.
Vanusepiirang
Filmide Klassifitseerimise Briti Nõukogu määras esialgu filmile vanusepiirangu 15, mis tähendas, et alla 15-aastased ei tohi filmi vaadata. Põhjuseks on koht, kus Logue soovitab kuningal sündsusetusi karjuda, et stressi maandada. Hooper kritiseeris seda otsust, viidates asjaolule, et näiteks filmid "Salt" ja "Casino Royale", mis sisaldasid üksikasjalikke piinamisstseene, said vanusepiirangu 12A, mis lubas 12-aastastel neid täiskasvanute juuresolekul vaadata. Ka Bonham Carter kritiseeris seda otsust, öeldes, et see film on täis inimlikkust ja selles puudub igasugune vägivald. Lõpuks andis nõukogu sellelegi filmile vanusepiirangu 12A.
Ameerika Filmistuudiote Assotsiatsioon andis filmile vanusepiirangu R, mis tähendab, et keegi ei tohi seda enne 17-aastaseks saamist ilma täiskasvanute juuresolekuta vaadata. Filmi tegevdirektor Harvey Weinstein kaalus filmi lisamontaaži, et sealt vandesõnadega kohad välja lõigata, aga Hooper keeldus seda tegemast, kuigi kaalus kõigi vandesõnade asendamist piiksudega. Pärast seda, kui film Oscari võitis, valmis USA-s filmist versioon, milles kõik vandesõnad olid nii-öelda maha keeratud, nii et neid enam kuulda polnud. Niimoodi toimetatud filmivariant sai vanusepiirangu PG-13.
Ladina kiri
Levik
Kuni 9. sajandini kasutati ladina kirja vaid ladina keeles kirjutamiseks. Varasemast ajast on teada vaid üksikuid näiteid ladina kirja kasutamise kohta mõne teise keele ülesmärkimiseks.
Kuninga kõne
Auhinnad
Briti Filmi- ja Telekunsti Akadeemia auhind (2011)
Ladina kiri
Levik
Esimesed ladina kirjas kirjutatud ingliskeelsed tekstid pärinevadki 9. sajandist. Esimesed eesti keeles kirjutatud tekstid pärinevad 16. sajandist.
Ladina kirja hakati hiliskeskajal järk-järgult ja eri variantides kasutama peaaegu kõigi Lääne-Euroopas kõneldavate keelte jaoks. Põhjamaades vahetas ladina kiri välja seal varem kasutusel olnud ruunikirja.
Kuninga kõne
Auhinnad
Briti Sõltumatu Filmiauhind (2010)
Ladina kiri
Levik
Koos maadeavastamise ja koloniseerimisega 16. ja 17. sajandil levisid Euroopas kõneldavad keeled ja nende kirjutamiseks kasutatavad ladina kirja variandid kõigile mandritele.
Kuninga kõne
Auhinnad
Kuldgloobus (2011)
Oscar (2011)
Ladina kiri
Levik
Tänapäeval kasutatakse ladina kirja variante ligi 500 keele kirjutamiseks.
Välislingid
Unicode'i koodikaardid:
Laiuse Kivijärv
Laiuse Kivijärv (ka: Kivijärv, Kibijärv) on järv Jõgeva maakonnas Jõgeva vallas Kivijärve külas.
Järv asub Vooremaa põhjaosas. Soojärv on kohati tugevalt kinni kasvanud. Järv meenutab kujult hobuserauda.
Taimestik on liigirikas: leidub 24 liiki makrofüüte.
Kaladest domineerivad särg, haug ja ahven, mõnevõrra vähem on kokre ja lutsu.
Oscar
thumb|Kodaki teater 2009. aasta Oscarite gala ajal Oscar (inglise keeles Academy Award) on 1929. aastast väljaantav Ameerika Ühendriikide filmiauhind, millega Ameerika Filmikunsti ja -teaduste Akadeemia tunnustab silmapaistvaid filmiloojaid.
Esimesel Oscarite jagamisel 16. mail 1929 Hollywoodis Roosevelti hotellis pälvisid tunnustuse 1927. ja 1928. aasta parimad filmid.
Auhinnatseremoonia tunnusmeloodia "Fanfaarid Oscarile" on kirjutanud Jerry Goldsmith. 19. märtsil 1953 kanti Oscarite gala esimest korda üle televisioonis. 2002. aastast antakse auhindu üle Dolby teatris, mis kandis varem Kodaki teatri nime.
Auhinnakategooriad
Esimesel korral jagati Oscareid 15 kategoorias, kuid juba järgmisel aastal vähendati kategooriate arvu seitsmeni. Pärast seda on kategooriate arv ühtlaselt kasvanud, ulatudes praegu 24-ni.
Aastal 1935 lisandusid filmitöötluse, -muusika ja -laulu auhinnad. 1937. aastal anti esimest korda auhinnad parima mees- ja naiskõrvalosa täitmise eest. Viimastel aastakümnetel eriti suurepäraseid saavutusi pakkunud eriefektide kategooria lisandus jagatavate auhindade nimekirja 1940. aastal ja lühidokumentaalfilmi kategooria kaks aastat hiljem. 1948. aastal täiendati auhindade nimistut parima võõrkeelse filmi kategooriaga ja võitjaks osutus Itaalia linateos "Saapapuhastaja" ("Sciuscià").
Auhinnakuju
Oscari kuju on disaininud filmidekoraator Cedric Gibbons. Kuju on tehtud vasest ja niklist ning kaetud 24-karaadise kullaga. See on 33,9 sentimeetrit pikk ja kaalub 3,9 kilogrammi. Alates 1949. aastast kujud nummerdatakse. 1982. aastast valmistab Oscari kujusid Chicagos asuv firma R. S. Owens & Company. 2009. aastaks oli välja jagatud 2744 Oscarit.
See, miks Ameerika Filmiakadeemia auhind just Oscari nime sai, ei ole täpselt teada. Levinuim legend räägib, et filmiakadeemia töötajale ja hilisemale produtsendile Margaret Herrickile meenutas kuju tema onu Oscarit. Auhinna hüüdnimi hakkas filmiakadeemia liikmete seas levima ja 1934. aastal kasutas kolumnist Sidney Skolsky Oscari nime, kui kuulutas parimaks naisnäitlejaks Katharine Hepburni. Filmiakadeemia hakkas seda nime avalikult kasutama alles 1939. aastal. Auhinna ametlik nimi on praeguseni Academy Award.
Kõige rohkem Oscareid võitnud linateosed
Sulgudes on auhinnatseremoonia toimumise aasta.
Lohtaja vald
Lohtaja on endine vald Soomes Lääne-Soome läänis, Kesk-Pohjanmaa maakonnas. Vallas elas 2800 inimest ja rahvastiku tihedus oli 9,7 in/km². Lohtaja naabervallad olid Himanka, Kannuse linn ja Kälviä. Vald oli soomekeelne.
1. jaanuaril 2009 liideti Kokkola linnaga.
Moskvitš
pisi|Moskvitš Tallinnas (2014) JSC «Moskva autotehas „Moskvitš“» — nõukogude ja Venemaa autotehas.
Tehas alustas tööd 1930. aastal mudelite Ford-A ja Ford-AA tootmisega.
Mudelid
Moskvitši mudelid on järgmised:
Teine platvorm:
Kolmas platvorm:
Moskvitš 401 mootori (mudel 402 B1) võimsus oli 30 hj, maht 1,22 liitrit. Bensiini kulu 100 km kohta oli alla 8 liitri, maksimaalne sõidukiirus 95 km/h.
Moskvitš 402 mootori võimsus oli 35 hj, maht 1,22 liitrit. Bensiinitarvidus 100 km kohta oli 6,3–6,7 liitrit, maksimaalne sõidukiirus 105 km/h. Toodeti 87 658 tükki.
Taustal
right|thumb|250px|[[Ford Model A|Ford A Mudel 1931 Kim tehase kokkupanek]] 1929.aastal sõlmis NSV Liidu Ülemkogu poolt USA-sse saadetud komisjon Ameerika autotootjate valimiseks, et luua NSV Liidus autode masstootmine, sõlminud firmaga Dot tehnilise abi lepingu NSV Liidus sõiduautode ja Veoautode tootmise korraldamiseks ja taastamiseks. Tootmine oli kavas paigutada Nižni Novgorodi. Aastatel 1929—1932 ehitati peamine autotehas (tulevane GAZ). Sel ajal otsustati korraldada Moskvas autode montaažiplatvormil asuvate autode kruvikeeraja komplekt automarkide ja AA-de jaoks Ameerika komponentidest. Tehas ehitati aastatel 1929—1930 Kompanii osavõtul Moskva rajooni raudtee ja ostapovski maantee (praegune Volgogradsky prospekt) ristumiskohale.
Tegevuse algus
Tehas alustas oma tegevust 1930. aasta novembris, alustades autode ja Veoautode kokkupanekut. 1930. aasta detsembris hakati tehast Üleliidulise autotraktorite ühingu määrusega nimetama «Kommunistliku noorte rahvusvahelise riikliku autokollektsiooni tehaseks» (KIM).
Kuni 1933.aastani tootis tehas autosid ja üht Ameerika komponenti. 1933.aastal sai tehasest GAZ filiaal ja läks üle Gaz-A ja GAZ-AA autode kokkupanekule juba nõukogude komponentidest.
thumb|right|250px|[[KIM-10-50 Mudel 1940 aastal AZLK muuseum]] 1939.aastal sai tehas Glavavtopromi iseseisvaks osaks ja sai nimeks «Kim Moskva autotehas». Sel ajal töötati spetsiaalselt Kimi tehase võimsuse järgi välja väikeauto KIM-10. 20.augustil 1939 määrati tehase direktoriks ZIS-i endine tootmisjuht Aleksei Vassiljevitš Kuznetsov.
1940.aastal alustas tehas Kim-10 mudeli tootmist. Paralleelselt töötati välja KIM-10-51 Phaetoni ja Kim Modifikatsioonid-10-52 — nelja uksega sedaan. Suure Isamaasõja algusega suunati tehas ümber sõjatoodete tootmisele.
1945—1991
thumb|right|250px|«[[Moskvalane-400|Moskvich-400/401»]] 1945. aasta mais võeti vastu NSV Liidu Rahvakomissaride Nõukogu otsus väikeautode «Moskvitš» tootmiseks mõeldud autotehase ehituse juurutamise kohta. Ettevõte nimetati ümber «väikeste autode tehas» (ZMA), hiljem — «Moskva väikeautode tehaseks» (MZMA).
1947.aastal algas Sõiduautode «Moskvitš-400» seeriatootmine. See mudel töötati välja 1938.aasta saksakeelse «Opel Kadett» mudeli põhjal ja toodeti osaliselt trofeeseadmetel. 1948.aastal alustati poolpuidust kaubiku ja 1949. aastal kabrioleti tootmist «Moskvitš-400» baasil. 1954.aastal ilmus moderniseeritud auto «Moskvitš-401».
Tehase ajaloo edukaimad olid 1950 ja 1960. aastad. Sel perioodil uuendati tehase mudelivalikut iga paari aasta tagant, "Moskvalased" arendasid aktiivselt eksporditurge ja rahvusvahelisi võidusõiduradasid. Just aastatel 1957—1967 töötas MZMA-s hiljem kuulus ajakirjanik ja autospordiajaloolane Lev Šugurov.
1956.aastal alustati uue «Moskvitš-402» tootmist ja juba 1958.aasta juulis viidi läbi selle moderniseerimine, mille käigus sai ta puuritud vana ploki põhjal kokku pandud ülemise klapiga Mootori, kuid täiesti uue alumiiniumist silindripea. Uus versioon sai indeksi «Moskvitš-407». Nendel autodel debüteeris tehase meeskond 1958.aastal rahvusvahelistel spordiradadel. Lisaks põhisedaanidele toodeti seeriaviisiliselt modifikatsioone keredega «Universal» (Esimest korda riigis) ja «furgon», samuti nelikveolise versiooniga «Moskvitš-410».
1950.aastate lõpus, kui nad läksid üle «407.» tootmisele, lõid ja katsetasid nad paralleelselt kahte maasturite seeriat «Moskvitš-415».
thumb|250px|[[Moskvitš-408]]
Mudeli «412» mootori tootmine MZMA enda töökoormuse tõttu otsustati peagi üle viia Ufa mootoritehasesse.
thumb|right|250px|«[[Moskvitš-412» pärast 1969. aasta detsembri ümberkujundamist]] 1969.aasta detsembris said mõlemad mudelid Ristkülikukujulised Esituled ümmarguste ees ja horisontaalsed, mitte vertikaalsed tuled taga.
1967. aasta mais veeres konveierilt maha miljon marki «Moskvitš», sellest sai «Moskvitš-408».
1966.aastal allkirjastati Charles de Gaulle ' i visiidi ajal Nõukogude Liitu (20. juuni — 1. juuli) autotootjate «Renault» ja «Moskvitš» vahel leping. Samal ajal anti välja valitsuse määrus MZMA rekonstrueerimise kohta, mis algas 1968.aastal. Selle käigus võeti kasutusele täiesti uued konveierite tootmisharud, mis töötavad ettevõtte "Vezd" litsentseeritud tehnoloogia abil ja on ehitatud selle spetsialistide osalusel. Paralleelselt võeti kasutusele ka Iževski tehas, mis kasutas ka tehnoloogiat «Renault». Mõlemad tehased olid kavandatud tootma kuni 200 tuhat masinat aastas.
Sama 1968. aasta oktoobris sai tehas uue nime: «Moskva väikeautode tehase» (MZMA) asemel hakati seda nimetama «Lenini komsomoli Autotehaseks» (AZLK).
thumb|right|250px|AZLK seeria «3-5», proov «6» («3-5-6») 1971.aastal viidi lõpule tehase ulatusliku rekonstrueerimise etapp, mis viidi läbi prantsuse ettevõtte Renault osalusel. Kasutusele võeti uus peahoone pindalaga 228 tuhat m², mis oli varustatud uute tehnoloogiliste seadmetega. 1971. aasta septembris moodustati tootmisühing «Auto-Moskvitš». Avati tekstiilitööstuses promplozchka 2, kus saaks toota uut perekonda. 1973. aasta septembris avati Ivanovo oblastis Kineshma linnas AZLK filiaal.
1972.aastal läks pensionile peadisainer A. F. Andronov, kes töötas "Moskvitšis" selle asutamisest alates. 1974.aastal lahkus veel üks tehase veteran — peakunstnik, «Moskvitš-408» looja B. S. Ivanov. Nende lahkumine Andronoviga tähistas kogu ajastu lõppu ettevõtte ajaloos. Peakonstruktori koha võttis I. K. Charnotsky ja disaini hakkas juhtima I. A. Zaitsev.
Toona saabunud perioodi mäletasid mõned töötajad kui"hämmastava loomingulise vabaduse aega". Just nende aastate jooksul asendati disainerite kulmanidel ja disainerite plazadel «suurendatud 408.» kontuurid (seeria 3-5-1 kuni 3-5-4) kõigepealt moodsamate «3-5-5» ja «3-5-6» ning seejärel paljulubavad "Moskvalased" seeria "C"-dünaamilise disainiga autod, sõltumatu tagavedrustus ja Eesmine Tüüp «Macpherson». 3. augustil 1976 asutati tehases esmakordselt eraldi disainiteenus. Umbes samal ajal otsustasid nad AZLK-s 1950.aastate arenduse «Moskvitš-415» maasturi projekti taaselustada", luues selle põhjal vazovskaja Niva potentsiaalse konkurendi — «Moskvitš-2150» (see ei läinud siiski kaugemale kui prototüübid).
1974.aastal veeres tehase põhikonveierilt maha kahemiljoniline Auto «Moskvitš», see oli Mudel «Moskvitš-412». thumb|right|250px|[[Moskvitš-2140]] thumb|right|250px|Kahe Miljoni «Moskvitš»
Vahepeal lõppes disainerite "loovuse vabaduse" riba juhtimismeeskonna saabumisega zila-ga tehasesse sama 1976.aasta sügisel. Võttes arvesse uute ja tootmisvalmis mudelite puudumist tehases, püüdsid uued juhid analoogia põhjal «VAZ» - ga leida valmis välismaise mudeli, millel oleks välja töötatud tehnoloogia. Eelkõige kaaluti selliseid võimalusi nagu tulevikja auto, mis hiljem toodeti tähise sero all. Need otsingud ei olnud edukad. Selleks ajaks (1976) olid tehases valmis «C-1» seeria masinad (üks näidisnäidis ja vähemalt kaks töötavat "muula" katsetamiseks ja kokkupõrkekatseteks), mille disaini ei peetud veel tootmiseks valmis. Loodi välimuselt rahulikum versioon «S-3», mida mõned pidasid tootmiseelseks, kuid ka seda autot peeti ebaõnnestunuks.
Tehase olukord kajastus mängufilmis «võidusõit ilma finišita», mis ilmus 1977.aastal.
Samuti avati 1977.aastal tehase baasil AZLK DK — ettevõtte töötajate vaba aja veetmise koht, mis eksisteerib tänaseni Kultuurikeskuse «Moskvitš» nime all.
Selleks ajaks oli tehases juba küps otsus, et Uus «Moskvitši» mudel peaks olema esiveoline. Initsiatiivkorras töötati välja esiveolise prototüübi versioon, mis põhineb ühel S-1 seeria autol. 1977.aastal toimus tehniline nõukogu, kus tehase juhtkond kindlustas algatuse. Peagi töötati välja uue masina paigutus. See esitati kaalumiseks autotööstuse ministrile Viktor Poljakovile ja sai täieliku toetuse. Samal ajal ei tähendanud esiveolisele vooluringile üleminek mitte ainult tohutu töö unustamist kogenud tagaveoliste seeriate «3-5» ja «C» väljatöötamisel ja viimistlemisel, vaid ka veelgi suuremat viivitust AZLK mudelivaliku uuendamisel — tehase täiesti tundmatu skeemi järgi ehitatud mudeli «nullist» väljatöötamise tsüklile, mis nõudis tohutult uurimis-ja disainitööd.
thumb|right|250px|[[Moskvitš-2141]] See töö võttis aega umbes kümme aastat ja arengu kiirendamiseks oli vaja välismaise auto — prantsuse-ameerika mudeli, Simca 1308 -prototüübiks kaasamist. Nende aastate AZLK peadisaineri I. A. Zaitsevi sõnul kehtestas selle prototüübi tööstusministeerium ja tehase peadisaineri sõnul aastatel 1977-1985 Yu.A. Tkachenko — valis tehas ise «muulaks», uue mudeli üksuste kandjaks, kuna kodumaise autotööstuse praktikas pole selle klassi autosid.
Tehase peamisi saavutusi eksponeeriti AZLKI Muuseumis, mille hoone avati 1980.aastal.
1990—2000
thumb|right|250px|«[[Moskvitš-2141|Svyatogor-2141»]]1990.aastate alguses oli AZLK endiselt üks Nõukogude suurimaid autotootmisettevõtteid. Sellel tehti projekteerimis-ja eksperimentaalseid töid autode loomiseks ja uue mootoritehase ehitamiseks. Lühiajalises perspektiivis valmistus sedaan «Moskvitš-2142» seeriatootmiseks.
Aastatel 1997—2001 toodetud moderniseeritud auto «Svjatogor», ehkki seda parandati paljudes kõige problemaatilisemates üksustes ja üksustes (asendatud imporditud üksustega), oli 2000.aastate alguseks juba moraalselt vananenud, lisaks oli imporditud komponentide kasutamine, mis Auto maksumuses oli üle 50%, pärast 1998. aasta maksejõuetust muutis selle tootmise majanduslikult kahjumlikuks. 1990.aastate lõpus «Moskvitši» toodetud toodete rubla maksumus ulatus umbes 136 kopikani. Erinevus 36 kopikat. rubla kohta kompenseeriti linnaeelarvest (tehas kuulus omavalitsusele umbes 60 %), see tähendab, et «moskvalaste» tootmine osutus sisuliselt toetuseks.
2010. aasta septembris viidi lõpule pankrotimenetlus. Tehase pankrotihalduri Aleksander Ivanovi sõnul tasus tehas palgavõlad täielikult ära ning maksis ka tervisekahjustuste ja moraalse kahju hüvitamise eest. Laenuandjad said 18% tootmisse investeeritud vahenditest.
Pankroti põhjused
Esialgu plaaniti Moskvitš-2141 autod varustada bensiinimootoritega «AZLK-21415» (2 liitrit, kaheksa «AZLK-21416»113 hj), «AZLK-21416» (varajane — 1,8 liitrit, 16-klapiline 125 hj, viimased versioonid — 2 liitrit, 16 ventiili, 140 hj) ja turbodiisel «AZLK-21413». Oma mootorite tootmiseks alustati 1980.aastate lõpus AZLK-s mootoritehase ehitamist (VKE-3 sait) ja selle ehitamiseks võeti suur laen. 1991.aastaks oli mootoritehas 90% valmis, kuid NSV Liit lakkas olemast ja riiklik rahastamine peatus sellega.
Tehas ei hakanud kunagi oma mootoreid tootma. Vananenud mootoritega «VAZ-2106» ja «UZAM-3310» — «UZAM-3317» Mehitatud Moskvalased nägid konkurentide taustal üha kahvatumad välja, auto maine langes, ettevõtte finantsseisund halvenes. 1996.aastal tehas seiskus, tekkis küsimus selle pankroti kohta. 1997.aastal võttis Moskva valitsus tehase usalduse alla. Tehase endine juhtkond, mida juhtis selle direktor Juri Borodin, vabastati ametist, AZLK direktoriks sai Ruben Asatryan. Autode «Moskvitš» tehnilise taseme ja tarbijaomaduste parandamiseks otsustati need varustada Zavplo mootoritega. Pärast 1998.aasta maksejõuetust ja rubla vahetuskursi langust muutus imporditud Mootorite ostmine kahjumlikuks. Tootmisraskused, juhtimisvead, nõudluse langus kriisi taustal, üldine majanduslik segadus riigis ja küpsete finantsmehhanismide puudumine viisid loomuliku lõpuni — tehas lakkas olemast.
Vaatamata korduvatele finantsinfusioonidele Moskva eelarvest, peatati 2001.aasta sügisel terviklike autode kokkupanek ning alates 2002.aastast JSC «Moskvitši» tehases varuosade tootmine ettevõtte tegeliku pankroti tõttu. 2003.aastal alustas tehas pankrotimenetlust ja tehas kuulutati seaduslikult pankrotti 28. veebruaril 2006 ning tehase vara oksjon toimus 5. detsembril 2006. Selle kuupäeva seisuga oli ettevõtte võlgnevus 23,3 miljardit rubla.
2006. aasta detsembris toimus tehase territooriumi ja vara oksjonil müük. Sepa-ja pressimisseadmed saadeti Hiinasse, Indiasse, Türki, Iraani. Uus omanik, finantsgrupp «Metropol», plaanis ehitada «vanale territooriumile» (endine MZMA tehas) kontori-ja elamud ning müüa osa «uuest territooriumist» (endine AZLK tehas) OJSC Autoframose monteerimisrajatiste laiendamiseks. 2007.aastaks oli OJSC «Moskvich» täielikult lakanud olemast.
2010. aasta septembris likvideeriti OJSC «Moskvitš» pärast vara müüki ametlikult. Alates 2009.aastast on Moskva embleemiga tehase kaubamärkide omanik olnud Saksa firma zavod, kuid ta ei jätkanud selle kaubamärgi «VAG» all olevate autode tootmist ja viis automargi «Moskvitš» kategooriasse «magajad». 2011.aastal pikendas «VAG» oma õigusi kaubamärgi «Moskvitš» omamisele aastani 2021. Teave selle kohta tekitas mõnede kaubamärgi fännide seas teatavat rahulolematust.
Tehase territooriumil loodi 2012.aastal Technopolis «Moskva».
31. märtsil 2014 demonteeriti tehase peafassaadil aadressil Volgogradsky prospekt, 42 tähed «Moskvitš» täielikult.
Varem kuulus brändi «Aleko» õigused ettevõttele Volkswagen AG. Kuid ettevõte ei ole selle kaubamärgi all autot välja andnud ja õigused sellele võidakse peagi vaidlustada mittekasutamise tõttu kolme aasta jooksul pärast taotluse esitamist.
thumb|right|250px|[[Renault Logan]]
«Autoframos» («Renault Venemaa»)
OJSC «Renault Venemaa» ostis 1998.aastal lõpetamata AZLK mootoritsehhi, kus 2005. aastal võeti kasutusele kruvikeeraja (SKD) ja hiljem Sõiduautode põhjalik (SKD) kokkupanek Renault Logan. 2011.aastal laiendas «Renault Venemaa» oma tootmisvõimsust 75 000-lt 160 000-le autole.
2012. aasta alguseks laiendas «Autoframos» tootmisvõimsust 160-lt 175 tuhandele autole aastas. Peale «Autoframosel» kolmes vahetuses toodetud autod marki Renault: Logan, Sandero, Sandero Stepway, tõestatud sooritusvõimele praeguse megane ja Fluence. 2011. aastootma embris hakati tootma «Duster» — eelarve Crossover platvormil Logan.
2015. aasta oktoobris ilmus teave ettevõtte võimaliku kavatsuse Renault kohta taasMoskvitš kaubamärk «Moskvitš», et toota selle all odavaid autosid, modellide klassikaaslasi Duster, Sandero, Logan.
23.märtsil 2022 lõpetati sanktsioonide tõttu tehases autotootmine poliitiliste sündmuste tõttu.
Moskva omanduses
thumb|250px|[[Moskvitš 3]] 16. mail 2022 läksid kõik tehase varad Moskva valitsuse omandisse. Samal ajal anti Namis üle kogu AvtoVAZ kontserni kuuluvate aktsiate pakett (67,69 %) ja AvtoVAZ sai võimaluse oma osa «AvtoVAZ» tagasi osta.
3.juunil 2022 nimetati ZAO "Renault Rossija" ametlikult ümber Moskva autotehaseks «Moskvitš».
23. novembril 2022 jätkas Pealinna autotehas «Moskvitš» tööd. Alustati linna crossoveri «Moskvitš 3» tootmist, mis on auto suursõlmeline kokkupanek Sehol X4 (tuntud ka kui JAC JS4) Hiina firma JAC.
Seeriatootmise alustamise tseremoonia avasid asepeaminister, Kaubandusministeeriumi juht Deniss Manturov ja Moskva linnapea Sergei Sobjanin. Manturovi sõnul algab kaubamärgi «Moskvitš» uue crossoveri müük detsembris.
26.detsembril 2022 läksid esimesed autod müüki.
Eestiga seotu
2003. aastal alustas Moskvich Liiga rahvarallide sarja.
Friedrich David Lenz
Friedrich David Lenz (20. september (9. september) 1745, Dzērbene, Liivimaa – 4. detsember 1809, Tartu) oli baltisaksa päritolu Eesti vaimulik ja vaimulik kirjamees, Tartu Ülikooli eesti ja soome keele lektor.
1803–1809 oli ta esimene akadeemiline eesti keele õpetaja. Lenzi õpilaste seas oli Johann Heinrich Rosenplänter.
Elulugu
Lenz sündis pastori pojana. Algõpetuse sai koduõpetaja käest. Õppis Tartu linnakoolis ja Königsbergis Collegium Fridericianum'is. Königsbergi ülikoolis õppis ta usuteadust aastatel 1762–1764 (immatrikuleeriti 3. aprillil 1762). Töötas seejärel koduõpetajana Tallinnas. Ordineeriti 24. mail 1767 õpetajaks.
Oli aastatel 1767–1779 Tarvastu koguduse õpetaja. Aastatel 1780–1809 oli ta Tartu Jaani koguduse ülemõpetaja (introdutseeriti 20. detsembril 1780), aastatel 1780–1802 ka Linnakonsistooriumi assessor ja linnakooli inspektor. Alates 1. oktoobrist 1803 kuni surmani 1809 oli ta Tartu Ülikoolis esimene akadeemiline eesti ja soome keele lektor.
Elektriorel
thumb|upright|Valga Muusikakooli Hollandi Contenti firma elektriorel Elektriorel on orel, milles heli asemel tekitatakse helile vastav elektrisignaal. See tekitatakse kas elektromehaanilisel teel (Hammondi orel) või elektrooniliselt kas analooglülituste abil või digitaalselt, igal juhul ainult elektri abil, erinevalt viledega orelitest, kus heli tekib viledest läbiva õhuvoolu toimel ja kus ainsaks elektriseadmeks võib olla ainult elektromootori abil käitatav oreliventilaator, mis ajab õhku orelisse. Ülekaalukalt on elektriorelid seega hoopiski elektronorelid.
Mõned elektriorelid on võimelised küllalki hästi jäljendama tuntud vanade meistrite orelite kõla. Elektriorelitel on olemas samad registrite nimetused nagu viledega orelitelgi. Näiteks: Principal 8`, Rohrflöte 8`, Mixtur 4fach, Octave 2`jne. On olemas 1-3 manuaaliga ja pedaaliga elektrioreleid. Elektriorelite kõla võib olla samuti väga erinev, sõltudes valmistajafirmast ja sellest, millist muusikastiili on püütud jäljendada.
Mõnede elektriorelite kõla võib meenutada süntesaatori oma. Kuid on ka selliseid häid pille, mille puhul on kuulmise järgi raske vahet teha vileoreli ja elektrioreli vahel. Samal ajal on elektriorelid hinna poolest ehtsatest vileorelitest mitu korda või isegi suurusjärku odavamad.
Gustav (Vasa prints)
pisi|Vasa prints Gustav 1820ndail Gustav (9. november 1799 Stockholm, Rootsi – 5. august 1877 Pillnitz, Saksamaa) oli Rootsi kuninga Gustav IV Adolfi ja Badeni Fredrika ainus poeg.
Tema isa kukutati troonilt 13. märtsil 1809 ning pere saadeti eksiili. Gustav oli sel ajal kümneaastane. Gustaviaanlik partei püüdis 1809 ja 1810 tunnustada Gustavit kroonprintsina, kuid edutult. Viini kongressil tehtud otsuste järgi ei lubatud Vasa dünastia taastamist, seadustades Bernadotte'i dünastia valitsemise Rootsis.
1816. aastal sai Gustav Itterburgi krahviks. Sõjaväes teenis Gustav Austrias ohvitserina. 1829. aastal andis Austria keiser Franz I talle Vasa printsi tiitli. 1836. aastal sai temast Austria sõjaväes feldmarssal-leitnant.
Aveli
Aveli on eesti naisenimi.
Gustav (Vasa prints)
1828. aastal kihlus ta Madalmaade printsessi Mariannega, kuid poliitilistel põhjustel pidi ta kihluse katkestama.
Aveli
Eestis elas Rahvastikuregistri andmetel 8. mai 2012 seisuga 122 Aveli-nimelist inimest.
Gustav (Vasa prints)
9. novembril 1830 abiellus Gustav Karlsruhes oma nõo, Badeni printsessi Luisega. Neil sündisid järgmised lapsed:
Aveli
2022. aasta 1. jaanuari seisuga oli Eestis eesnimi Aveli 126 naisel. Aveli oli levikult 684. naisenimi.
Gustav (Vasa prints)
Ta protesteeris Oscar I trooniletõusmise vastu 1844. aastal ja Karl XV trooniletõusmise vastu 1859. aastal, kuid Oscar II vastu 1872. aastal enam mitte. 1877. aastal, vahetult enne surma, külastas ta Rootsit.
Gustav suri 5. augustil 1877 Saksamaal. 1884. aastal viidi tema ja ta poja säilmed Stockholmi ning maeti Gustav IV Adolfi kõrvale.
Mart Laga
Mart Laga (15. mai 1936 Tartu – 27. november 1977 Tartu) oli eesti ja Nõukogude Liidu korvpallur.
Ta õppis Tartu 1. keskkoolis, treenis Harri Russaku ja Georg Rekkeri käe all. 16-aastaselt arvati ta Nõukogude Liidu korvpallikoondise kandidaadiks, 17-aastaselt tuli ta Eesti NSV noortekoondise koosseisus Nõukogude Liidu meistriks ja kutsuti koondise treeningutele. Aastal 1956 võitis ta AKSK meeskonna koosseisus Nõukogude Liidu meistrivõistlustel hõbeda, 1955 Nõukogude Liidu koondises Euroopa meistrivõistlustel pronksmedali, 1957. aastal tuli Euroopa meistriks.
Tromboos sundis Mart Laga noorelt tõsisemast sportimisest loobuma, Eestis mängis ta 1965. aastani veel Tartu võistkondades, kuid siis tegi korvpalliga lõpparve.
Pikk (196 cm) ja mitmekülgne noormees saavutas häid tulemusi ka kõrgushüppes ning ketta- ja vasaraheites. Tal oli väga hea hüppevõime. Väidetavalt on Mart Laga esimene Eesti korvpallur, kes on mängus surunud palli pealt korvi (1953 Riias NSV Liidu meistrivõistlustel). Paljud peavad teda läbi aegade andekaimaks Eesti korvpalluriks, kes võinuks läbi lüüa ka NBAs. Probleeme oli tal aga distsipliiniga, samuti alkoholiga. Tema varajase surma põhjusekski on peetud liigset alkoholilembust.
US Airways
US Airways (varem USAir) oli Ameerika suur lennufirma, mis lõpetas individuaalse tegevuse 2015. aastal, kui Föderaalne Lennundusvalitsus andis loa US Airwaysil ja American Airlinesil ühineda üheks firmaks. 13. juulil 2015 teatas US Airways, et 17. oktoobril 2015 loobutakse US Airwaysi brändinimest. Sellel kuupäeval toimus ka US Airwaysi viimane lend, mida kutsutakse Flight 1939-ks (ehk lennuks 1939).
Ettevõtte algus- ja 1990. aastad
Ettevõte alustas tegevust 1939. aastal nimega All American Aviation. Algusaastatel veeti posti ja mitmesuguseid saadetisi mägistes piirkondades Pennsylvania ja Lääne-Virginia osariigis. Reisijate veoga tehti algust 1949. aastal ning järgnevate kümnendite jooksul laieneti üheks suurimaks lennufirmaks Põhja-Ameerikas. 1979. aastal sai lennufirma nimeks USAir ja mitme väiksema lennuettevõtte ülevõtmise järel pandi 1997. aastal ettevõtte nimeks US Airways. pisi|US Airways 737-300 (2008)
2000. aastad ja ettevõtte viimased aastad
2001. aasta terrorirünnakud New Yorgis tõid kaasa suure kaose USA lennunduses. Sellest tulenevalt oli US Airways kahjumis ja kahel aastal (2002 ja 2004) koguni pankrotis. Ettevõte leidis rahastajad ning peagi suudeti olla taas toimiv ettevõte. 2013. aasta 14. veebruaril teatati, et US Airways ja American Airlines plaanivad ühineda üheks suureks lennufirmaks. Lepiti kokku, et uue ettevõtte nimeks jääb American Airlines, kuid suur osa ettevõtte juhtimisest jääb US Airwaysi juhtidele.
2015. aastal sai ühinemine ametlikult teoks, mis tähendas US Airwaysi ajastu lõppu. US Airwaysi viimane lend toimus 17. oktoobril 2015. Viimast lendu kutsuti nimega Flight 1939, kuna lennuettevõte asutati just aastal 1939. Viimane lend kulges Philadelphiast San Franciscosse. Selle teekonna jooksul tehti vahemaandumised Charlotte’is ja Phoenixis, misjärel maanduti San Franciscos.
Klaus Sulzenbacher
Klaus Sulzenbacher (sündinud 3. veebruaril 1965 Kitzbühelis) on endine Austria kahevõitleja.
Hans Eriksson
Hans Eriksson Brinkalast, (Hans Eerikupoeg; rootsi keeles Hans Eriksson Finne till Brinkala ; soome keeles Hannu Eerikinpoika, Prinkkalan sukua ; surnud 1608 Brinkkalas) oli soome päritolu Rootsi sõjaväelane ja Soomes Turu linna lähedal Kakskerta saarel asunud Brinkhalli mõisa pärushärra.
Klaus Sulzenbacher
Sulzenbacher võistles aastatel 1983–1992 ning võitis neli olümpiamedalit ja kaks maailmameistrivõistluste medalit. Ta võitis ka maailmakarikavõistluste üldkarika kaks korda ja sai maailmakarikavõistluste 14 etapivõitu.
Hans Eriksson
Ta oli Viiburi ja Tallinna linnuse ja lääni asehaldur ning aastail 1576–1577 kohusetäitjana ka ajutine Eestimaa asehaldur.
29. juunil 1568 kinkis kuningas Johan III talle kui Rootsi laevastiku laevapealikule Juva mõisa Tarvasjoki vallas ja 12. augustil 1576 ka aadlitiitli.
1579. aastal võitles ta mõne nädala koos Aunaku mõisniku ja hilisema feldmarssali Hans Wachtmeisteriga (surnud 1590) Peipsi järve mõlemal kaldal venelaste vastu. 1580. aastal vallutas rootslastele Padise kloostri ja oli komandöriks Ivangorodis 1584.
Klaus Sulzenbacher
Maailma karikavõistluste etapivõidud
Klaus Sulzenbacher osales karjääri jooksul kokku 59 maailmakarikavõistluste etapil, millest poodiumile jõudis 31 korda ja neist 14 korral kõige kõrgemale astmele.
Hans Eriksson
Sigismundi ja hertsog Karli vahelises võimuvõitluse ajal oli ta Sigismundi pooldajana 1591. aastast Turu linnuse ja lääni asehaldur. Turu piiramisel 1597 langes ta hertsog Karli kätte vangi ja toimetati Stockholmi. Riigireeturluses süüdistatuna riigistati talle kuulunud Juva mõis, kuid sai selle läänivaldusena 1602. aastal tagasi, kui riigihoidja hertsog Karl andis Sigismundi pooldanud aadlikele armu.
Ta maeti 30. oktoobril 1608 Turu toomkiriku Püha Johannese kabelisse ehk Brinkkala koori (soome: Johannes Kastajan kuori, Brinkkalan kuori).
Lisaks talle kuulunud Brinkhalli pärusmõisale (Brinchala, Brinkala, Brinkkala või Prinkkala), kuulus talle ka Turu toomkiriku lähedal nn Brinkkala maja, milles 1886. aastast alates kuulutatakse välja jõulurahu.
Perekond
Ta abiellus Christina Stålarmiga (maetud 1611), kes oli Lindö ja Grabbacka mõisniku, riiginõunik Erik Arvidsson Stålarmi (surn. 1566) ja Beata Grabbe tütar, ning Narva asehaldur Arvid Eriksson Stålarmi õde. Abikaasa ema, Beata Grabbe, oli aastail 1534–1545 Viiburi lossifoogtiks olnud Nils Månsson Grabbe (surn. 1549) ja Elin Claesdotteri tütar. Abielust sündisid:
Max Brod
pisi|Max Brod, 1914 pisi|Max Brod (1965) Max Brod (27. mai 1884 Praha – 20. detsember 1968 Tel Aviv) oli saksakeelne Austria juudi kirjanik, tõlkija ja helilooja.
Max Brod on tuntud kui Franz Kafka käsikirjalise pärandi toimetaja ja avalikustaja. Franz Kafka palus Brodil oma järelejäänud käsikirjad hävitada, kuid Brod võttis endale vastutuse seda palvet ignoreerida. 1937. aastal avaldas ta Kafka biograafia. Tänu Brodile saavutas laiema tuntuse tšehhi helilooja Leoš Janáček, kelle ooperite libretod ta saksa keelde tõlkis.
Brod astus Praha Karl-Ferdinandi ülikooli õigusteadust õppima. 23. oktoobril 1902 tutvus ta Franz Kafkaga, kellega ta sai lähedaseks sõbraks.
Pärast ülikooli lõpetamist 1907. aastal asus Brod tööle Praha postivalitsusse, kuna sealne suhteliselt lühike tööpäev jättis talle aega kirjandusliku loominguga tegelemiseks.
Brodi esimest, 1908. aastal ilmunud romaani "Schloss Nornepygge" ('Nornepygge lossi'), peeti ekspressionismi meistriteoseks.
Martin Buberi mõjul hakkas ta 1912. aastal sionistiks ja põgenes 1939. aastal Palestiinasse. Tel-Avivis elades töötas teatri Habimah dramaturgina.
Looming
Heliloojana on ta kirjutanud kammermuusikat, sealhulgas 14 laulutsüklit.
Osebergi laevmatus
pisi|Osebergi [[laev Oslo viikingilaevade muuseumis]] Osebergi laevmatus oli 9. sajandi esimese poole laevmatus Norras Vestfoldis Tønsbergi linna lähistel Osebergi talu maadel.
Hauakääpas oli rikkalikult hauapanuseid ja kahe naise surnukehad. Hauast tuli välja suurepäraselt säilinud ja rikkalikult dekoreeritud viikingilaev ja hulgaliselt muid viikingiaegseid esemeid.
Osebergi laevmatus avastati 1903. aastal ja arheoloogid kaevasid leiud kääpast välja aastatel 1904–1905.
Osebergi laevmatus on tähtis selle poolest, et leiti väljakaevamiste ajal vanimaks osutunud säilinud klinkerplangutuse ja mastiga viikingilaev.
Avastamine ja väljakaevamistööd
pisi|Osebergi kääbas pisi|Osebergi vanker pisi|Osebergi laev Oslo viikingilaevade muuseumis 1903. aasta augustis käskis Väike-Osebergi (Lille Oseberg) taluperemees Knud Rom hakata savi võtma ühest tema maadele jäävast künkast. Ringikujuline küngas oli kolm meetrit kõrge ja selle läbimõõt oli umbes 40 meetrit. Kui savi kaevamisega oli jõutud künka keskele, leiti sealt puidujäänuseid. Talunik läks leiule järgnenud laupäeval Kristianiasse, kus teatas leiust sealse ülikooli ajalooprofessorile ja ülikooli muinasteaduste muuseumi juhatajale Gabriel Gustafsonile. Juba esmaspäeval sõitis Gustafson Osebergi ja uuris lahtikaevatud kääbast. Ta tuvastas, et tegu on suure laevaga, ja lasi kääbast veelgi rohkem lahti kaevata. Ta määras kindlaks laeva teise otsa asukoha ja selle, et laeva keskosa kattis puidust matmiskamber. Kuna laev leiti augusti lõpus ja Gustafson ei soovinud läheneva sügise tõttu kaevamistöid jätkata, otsustati kalmet edasi uurida järgmisel aastal.
Järgmisel päeval pärast kokkuleppe sõlmimist alustati välitöödega. Professor Gustafsoni assisteerisid noor arheoloog Haakon Shetelig ja Kristiania ülikooli muuseumi preparaator Johannesen. Kaevamistööde vastu tunti nii elavat huvi, et kääbast saadeti valvama politseinik.
Kääpa sisemusse jõudnud arheoloogid avastasid, et kääpa rajamisel kasutatud sinisavi ja turbamättad olid kaitsnud hauas asuvaid orgaanilisi materjale. Suurepäraselt olid säilinud nii puitesemed, kangad, hahasuled patjades kui isegi hauda kaasapandud toit. Haua kaitses välismõjude eest ka see, et ta oli ajapikku oma raskuse tõttu vajunud 4 meetri sügavusele turbapinnasesse. Siiski oli puit kääpas üsna pude ning seda oli kahjustanud kivikuhja raskus, kääpa vajumine ja hauakääpasse pääsenud närilised. Kõige selle tõttu kaevati erakordselt hoolikalt, ülaltpoolt allapoole minnes. Hauakambri lauad eemaldati ükshaaval ja leitud esemed pandi kirja.
Enamik väikseid esemeid asusid hauakambris. Laeva ahtris asusid peamiselt köögiriistad. Laeva vööris, mis oli ajapikku kõige rohkem kannatada saanud, asus mitu suurt eset. Kivikuhjatis oli vööris asuvad esemed laiaks litsunud ning need tuli esmalt restaureerida ja kokku panna. Vöörist leiti rikkalikult kaunistatud neljarattaline vanker, mille sees olid voodi ja kangasteljed, samuti leiti vöörist kolm nikerdustega saani ja ohverdatud koduloomade säilmed.
Laeva keskosas asuvast hauakambrist leiti mõned klaashelmed, kuid mitte ühtegi väärismetallidest ehet. Ruumis asus ka mitu karpi, mis kõik olid lõhutud. See kõik viitas hauaröövlite kätetööle. Kaks voodit, milles maetud olid algselt lebanud, asusid esialgu hauakambri põhjaseina ääres. Hauaröövlid, kes soovisid pääseda noorema naise voodi juurde, olid vanemale naisele kuulunud voodi eest ära tõuganud ja tema luud enda kaevatud käiku loopinud. Seejärel loopisid nad noorema naise voodipesu hauakambri idaseina äärde ja kogusid kokku peaaegu kõik tema luud. Pärast seda lõhkusid nad voodi, et pääseda ligi voodi taga asunud kastidele. Knud Krogh ja Björn Myhre on oletanud, et noorema naise surnukeha eemaldamise taga võis olla mõne kristliku võimukandja soov paganlikult maetud kuninganna kristliku kombestiku järgi uuesti maha matta.
Kääpaga seotud välitööd lõppesid 1904. aasta septembris. Tol ajal oli veel selgusetu laeva edasine saatus. Kuna laeva ei olnud võimalik tervena kääpast kätte saada, siis otsustati see tükkideks teha. Väljakaevamistel viibinud mereväeinsener Glende mõõtis laeva hoolikalt ära ja joonistas üles. Kohaletoodud maalikunstnik jäädvustas leitud esemete värvi, enne kui need õhu käes kuivades tooni muutsid.
Laev
pisi|Osebergi laeva nikerdustega kaunistatud [[tääv]] Leitud laev on klinkerplangutusega viikingilaev, kuid tunduvalt väiksem kui tavaline pikklaev ja seega klassifitseeritav kui karv (norra keeles ka karve, kreeka keeles karabos, inglise keeles ka karvi), mida on kaunistatud enam kui igapäevatarve seda nõuaks.
Osebergi laev valmistati peaaegu tervenisti tammest. Laevaparda plangutus koosneb 12 lauast, millest ainult kaks jäävad ülalpoole veeliini. Tammeplangud on omavahel ühendatud ümarpäiste rauast naeltega, mille läbiulatuvad otsad on kõveraks löödud üle kandilise seibi ja vahed tihitud tõrvatud loomakarvadega.