cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jean-Baptiste de Lamarck
Elukäik
Lamarck sündis vaesunud aadlikepere 11. lapsena. Teda sunniti õppima Amiensi jesuiitide koolis, kuid pärast isa surma 1760. aastal astus ta sõjaväkke. Preisi armees sõdides võttis ta osa Seitsmeaastasest sõjast (1756–1763), kus pälvis sõjalise autasu. Monaco tööpostil olles hakkas ta huvituma loodusteadustest ning otsustas õppida arstiteadust. Kui ta 1766. aastal sai õppustel haavata, lahkus ta sõjaväest ja jätkas meditsiiniõpinguid.
Lamarck oli eriti huvitatud botaanikast, mida ta õppis peaaegu kümme aastat Bernard de Jussieu juhendusel.
Peale botaanika ja meditsiini tegeles ta ka keemia, füüsika, geoloogia, paleontoloogia ja muude valdkondadega.
Oma teoses "Flore Française" tutvustas ta esimesena taimede dihhotoomilist määramisviisi.
Lamarck võttis esimeste seas kasutusele ka termini "bioloogia".
1818. aastal jäi ta pimedaks, elu lõpu elas viletsuses.
Looming
Lamarcki seisukohad evolutsiooni mehhanismide kohta on kontsentreeritult sõnastatud Lamarcki seadustes.
Kuru (Alutaguse)
Kuru on küla Ida-Viru maakonnas Alutaguse vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Iisaku valda.
Küla asub Peipsi kaldal. Tema naaberkülaks läänes on Kauksi, idas Uusküla.
Külas ristuvad Sälliku–Kuru tee ja Kauksi–Vasknarva tee.
Läbi küla voolab Kuru oja.
Soonkest
Soonkest ehk silmamuna soonkest ehk silmamunasoonkest  ehk vaskulooskest ehk uvea (ladina keeles tunica media bulbi ehk tunica vasculosa bulbi) on inimesel ja paljudel teistel loomadel silma pigmendiga kiht läbipaistmatu kõvakesta all.
Lampione
thumb Lampione on saar Vahemeres, üks Pelagie saartest. Pindala 120 ha. Kõrgus kuni 36 m. Kuulub Itaaliale.
Soonkest
Varasem ladinakeelne nimetus chorioidea.
Lampione
Saar on asustamata, seal asub vaid automaatne tuletorn.
Soonkest
Soonkesta peamised funktsioonid on akommodatsioon, adaptatsioon ja kaugemal seespool paikneva võrkkesta toitmine.
Silmamuna soonkest koosneb:
Mõnikord arvatakse soonkesta koosseisu ka võrkkesta pigmentepiteel.
Nagu nahalgi, on soonkehal pigmendisisaldus geneetilistel põhjustel eri inimestel väga erinev. Sellest tuleneb näiteks silmavärvi erinevus. Koos võrkkesta väliskihiga, mis on peaaegu kõigil inimestel tugevalt pigmenteerunud, kaitseb soonkest silma hajuskiirguse eest.
Silma soonkesta põletik on uveiit (kor(i)oidiit) ja soon- ja võrkkestapõletik on korioretiniit.
Colin Firth
Colin Firth (sündinud 10. septembril 1960) on inglise näitleja.
Tal on lisaks Suurbritannia kodakondsusele ka Itaalia kodakondsus.
Elukäik
Colin Firth sündis Hampshire'i lähedal Grayshottis akadeemikute perekonnas. Tema isa oli Winchesteri ülikoolis ajalooprofessor ja ema võrdleva religiooniteaduse professor avatud ülikoolis.
Tal on õde Kate ja noorem vend Jonathan, kes on samuti näitleja.
Varajases lapsepõlves, kuni neljanda eluaastani, elas ta koos misjonäridest vanavanematega Nigeerias. Tema vanemad olid üles kasvanud Indias, sest nii ema- kui isapoolsed vanavanemad olid seal misjonärid olnud.
Firth elas koos vanematega USA-s Missouri osariigis Saint Louises, kuni sai 11-aastaseks.
Pärast Inglismaale naasmist (Colin oli siis viiene) asus pere elama Winchesteri. Koolis tahtis Firth õppida kitarri mängima, aga kooli juhtkond oli kitarri ja saksofoni mängimise ära keelanud, kuna need polevat tõsiseltvõetavad instrumendid. Selle asemel õppis Firth tenortuubat.
Näitlejakutse omandas ta Londoni Draamakeskuses.
Poliitiliselt toetas ta algul Leiboristlikku Parteid, aga kuna ta ei olnud rahul nende seisukohaga varjupaiga taotlemise ja põgenike õiguste küsimuses, siis asus ta toetama Liberaaldemokraate. 2010. aasta lõpus kaotas ta usu ka liberaaldemokraatidesse, sest nad tegid kannapöörde suhtumises õppemaksu. Seejärel on ta poliitiliselt sõltumatu.
Karjäär
pisi|Colin Firth (2005) Firth debüteeris 1981 Julian Mitchelli draamas "Another Country", kehastades Guy Bennetit. 1984 ilmus "Another Country" kinoversioon, kus ta kehastas teist peategelast Tommy Juddi, Guy Benneti osas oli Rupert Everett.
Järgnesid filmid "Month in the Country" ja "Valmont". Neile järgnes peaosa Richard Eyre'i lavastatud ja palju kõmu tekitanud BBC telesarjas "Tumbledown". Film põhineb reaalsetel sündmustel ja räägib noorest ohvitserist Robert Lawrence'ist, kes võttis osa Falklandi sõjast.
Järgnesid kõrvalosad filmides "Out of the Blue" ja "Femme Fatale" (1991), "Hostages" ja "Siga süüpingis" (1993), "Playmaker", "The Master of the Moor" ja "Deep Blue Sea" (1994). 1995 mängis ta filmides "The Widowing of Mrs Holyrod", "Circle of Friends" ja "Nostromo" (1996).
Ülemaailmne tuntus tuli Jane Austeni romaani "Uhkus ja eelarvamus" põhjal BBC-s loodud minisarjaga "Uhkus ja eelarvamus", kus ta mängis Fitzwilliam Darcy osa. Tema mängitud rollist on inspireeritud ka Mark Darcy tegelaskuju Helen Fieldingi bestselleris "Bridget Jonesi päevik". Colin Firth mängis Darcy-nimelist tegelast ka selle raamatu põhjal valminud kahes Bridget Jonesi filmis "Bridget Jonesi päevik" ja "Bridget Jones: täitsa lõpp".
Järgnesid osatäitmised filmides "Fever Pitch", "Tuhat aakrit" (1997), "My Life So Far" (1998) ja Lord Wessexi roll filmis "Armunud Shakespeare".
Aastal 1999 mängis ta sellistes teisejärgulistes filmides nagu "Secret Laughter of Women", "Blackadder: Edasi ja tagasi", "The Turn of the Screw" ja "Donovan Quick".
Aastal 2003 tuli Colin Firth kinolinale kolmel korral, filmides "Mida tüdruk tahab", "Armastus on see..." ja "Tütarlaps pärlkõrvarõngaga". Viimane on valminud Tracy Chevalieri samanimelise romaani põhjal, mis räägib 17. sajandi maali "Tütarlaps pärlkõrvarõngaga" sünnist. Colin Firth mängis filmis maalikunstnikku Johannes Vermeeri.
pisi|"Nanny McPhee" esilinastusel (2005) Aastal 2005 jõudis kinolinale armeenia päritolu Kanada režissööri Atom Egoyani film "Kus on tõde?", mille peaosas oli Colin Firth koos Kevin Baconiga. Film linastus ka Eestis filmifestivali PÖFF raames. Samal aastal valmis film "Nanny McPhee – võlurist lapsehoidja", kus Firth kehastas hiljuti naise kaotanud pereisa, kes ei tule toime oma seitsme lapse kasvatamisega. Võlurist lapsehoidja osas oli Emma Thompson, kes oli ka filmi stsenarist.
Aastal 2006 valmisid film "Celebration" ja BBC telefilm "Born Equal".
2007. aastal esilinastusid filmid "Viimane leegion", mis räägib Rooma impeeriumist ning selle viimasest keisrist, vaid 12-aastasest Romulus Augustusest (Thomas Sangster), ja "Juhuslik kohtumine", kus peaosas oli Helen Hunt. Järgnesid filmid "And When Did You Last See Your Father?", mis kandideeris BIFA ehk Briti sõltumatule filmiauhinnale ning Colin Firth oma rolli eest parima taustanäitleja auhinnale ja "St. Trinian's".
Auhinnad
Oscar Ekraaninäitlejate Gildi auhind Euroopa filmiauhind Briti Akadeemia auhind Veneetsia filmifestivali auhind Volpi karikas Londoni Kriitikute Ringi auhind Kuldgloobus Austini filmikriitikute auhind Briti Sõltumatu Filmiauhind Chicago filmikriitikute auhind Florida filmikriitikute auhind Los Angelese filmikriitikute parima meesnäitleja auhind San Diego filmikriitikute auhind San Francisco filmikriitikute auhind Santa Barbara rahvusvahelise filmifestivali auhind Vancouveri filmikriitikute auhind
13. jaanuaril 2011 sai Firth omanimelise tähe Hollywoodi kuulsuse alleel. See oli 2429. täht.
Isiklikku
Seejärel oli Firth sisse võetud Jennifer Ehlest, kellega ta mängis koos filmis "Uhkus ja eelarvamus". Nende suhe purunes 1997.
Colin Firth on abielus Livia Giuggioliga. Peres kasvavad pojad Luca (sündinud 29. märtsil 2001) ja Matteo (sündinud 25. augustil 2003). Giuggioli on itaallane ja sellepärast on ka Firth itaalia keele selgeks õppinud.
Urjupino
Urjupino on mitme Venemaa asula nimi.
Jaamahoone
pisi|[[Keila raudteejaam|Keila jaamahoone aastal 2011]] Jaamahoone on reisijaama peahoone raudteel, mis on mõeldud reisijate teenindamiseks.
Jaamahoones asuvad üks või mitu ootesaali, reisijatele ja asjaajamiseks määratud ruumid.
Raudteepeatustes olevat ootepaviljoni tavaliselt jaamahooneks ei kutsuta. Samuti ei nimetata tavaliselt jaamahooneks lennujaama juurde kuuluvat hoonet.
Jaamahooned Eestis
pisi|[[Tartu raudteejaama renoveeritud ootesaal aastal 2012]] pisi|[[Haapsalu jaamahoone on tähelepanuväärsemaid jaamahooneid Eestis. Foto aastast 2011]] pisi|[[Vigala raudteejaam|Vigala jaamahoone on näide kahekorruselisest silikaattellistest tüüpjaamahoonest]] Jaamahooneid hakati Eesti aladel ehitama seoses Balti raudtee rajamisega. Esimesena valmis 1870. aastal Paldiski–Tallinna–Gattšina liin, kus I klassi nõuetele vastas ainult Tallinna Balti jaam (jaamad olid jaotatud tähtsuse järgi viide klassi). Esialgu arvati II klassi kuuluvateks aga Gattšina (Venemaal), Narva ja Rakvere jaam (kõik kolm jaamahoonet hävinesid teises maailmasõjas). III klassi kuulus viis, IV klassi kümme ja V klassi kaks vaksalit. Pärast Tapa–Tartu harutee rajamist 1876. aastal muudeti varasem IV klassi Tapa raudteejaam sõlmjaamaks ning liigitati ümber II klassi kuuluvaks. Hiljem valminud raudteejaamadest kuulusid II klassi aga Haapsalu (valmis 1907) ja Tartu jaamahoone (valmis 1876).
II klassi jaamahooned ehitati tüüpprojektide järgi ning need olid muidu puidust, kuid kivist keskosaga. Haapsalu jaamahoonet, mis ehitati arhitekt K. Werheimi ja insener W. Westphaleni eriprojekti järgi, võib nimetada seejuures ka kõige tähelepanuväärsemaks Eestis. Selles olid pikka aega ühendatud raudteejaama ja bussijaama juurde kuuluv hoone. Jaamahoone juurde kuulub Eesti pikim katusealune perroon. Mõlemad on muinsuskaitse all.
Venemaa Keisririigi perioodil rajatud jaamahoonete seas eristuvad selgemalt peakivist ehitised Peeter Suure merekindluse kindlusraudtee ääres. Nende seas on näiteks Liiva, Männiku, Tallinn-Väike ja Nõmme-Kindluse jaamahoone.
Iseseisvusaja algul oli Eestis 92 raudteejaama, kahe aastakümnega ehitati juurde üle 60 jaamahoone. Uusehitiste seas olid näiteks Karl Burmani projekti järgi valminud Järve raudteejaam, Hendrik Otloodi projekti järgi valminud Kivimäe jaamahoone ning Leon Johansoni tüüpprojektide põhjal valminud hooned Lelle–Pärnu, Rapla–Virtsu ja Tartu–Petseri raudteedel.
Teist maailmasõda ei elanud lisaks Narva ja Rakvere jaamahoonetele üle ka näiteks Püssi, Vaivara, Valga ja Viljandi jaamahoone. Sõjas hävinud hoonete asemele rajati stalinistlikke uusehitisi. Suuremate selliste hoonete seas olid Narva ja Valka rajatud jaamahoone. Mujal saadi hakkama tüüpprojektidega, millest oli esindatud põhiliselt kaks varianti. Ühe tüübi näidetena võib välja tuua Jõgeva ja Jõhvi jaamahoone, teise tüübi näidetena Viljandi ja Kohtla jaamahoone. Kasutati ka väiksematesse asulatesse mõeldud tüüplahendusi (näiteks Keeni jaamahoone). Samuti piirduti vahel jaamahoonete taastamise asemel ootepaviljonide rajamisega.
Samas ei ole jaamahooned hävinud ainult sõjategevuses. Näiteks juba 1910. aastal lammutati Tapa jaamahoone, et teha ruumi II klassi sõlmjaamale kohasele uuele kivist jaamahoonele, ning aastatel 1965–1967 ehitati täielikult ümber Balti jaama peahoone. Hiljem on lammutatud ka mõningaid teisi jaamahooneid (näiteks Auvere, Kohtla, Raasiku ja Toila).
Allesjäänud jaamahooned on sageli muinsuskaitse all. Paljud jaamahooned on restaureeritud, mõned aga ka avariilised. Varem müüdi jaamahoonetes pileteid, praegu müüakse pileteid enamasti rongides või interneti kaudu. Tänapäeval on jaamahooneis näiteks päevakeskused, noortekeskused, söögikohad, poed ja muuseumid. Mitmed jaamahooned on kasutusel ka eluruumidena.
Kutse tantsule nr 1
"Kutse tantsule nr 1" on CD ja helikassett sarjast "Kutse tantsule".
Muusikat esitavad Raivo Tafenau ja Tiit Kalluste.
Nepali lipp
thumb Nepali lipp on Nepali riigi-, rahvus- ja sõjaväelipp.
See võeti ametlikult kasutusele 16. detsembril 1962 koos põhiseadusega.
Lipp moodustati lihtsustatud sümbolitega kujul (varem olid taevakehadel näojooned) kahest eraldi vimplist, mida kasutasid  päritavat peaministriametit enda käes hoidva  Rana suguvõsa kaks võistlevat rühmitust (Ranade dünastia).
Vimplid on eraldi olnud kasutusel umbes 200 aastat ning koos alates 19. sajandist. Sarnane kaheosaline lipp oli kasutusel juba Malla dünastia ajal templite väravate kohal, mõnikord oli lipul ka päike ja kuu. Samasuguse kujuga lipud olid kasutusel ka Indias. Kolmnurga kuju võib olla seotud männiga.
Lipu ääris on varem olnud ka roheline.
Kirjeldus
Lipp koosneb kahest ülestikusest karmiinpunasest siniste äärtega kolmnurgast. Ülemises kolmnurgas on stiliseeritud kuusirp, alumises stiliseeritud 12 sakiga päike. Alumine kolmnurk on ülemisest suurem.
Lipu kõrguse ja laiuse suhe on 4:3, kui mitte arvestada sinist äärt.
Tegu on ainsa riigilipuga, mis ei ole ristkülikukujuline (mitteristkülikukujuline on ka USA osariigi Ohio lipp; ka Vatikani lipp ja Šveitsi lipp ei ole ebavõrdsete külgedega ristküliku kujulised).
Tõlgendus
Sinine sümboliseerib rahu. Karmiinpunane on Nepali rahvusvärv. Vastandina valgele ja mustale sümboliseerib ta surma.
Poolkuu ja täht sümboliseerivad kuningakoda. Päike sümboliseerib Rana suguvõsa seda haru, mille käes oli kuni põhiseaduse jõustumiseni peaministriamet (Ranade dünastia). Tänapäeval tähistavad need sümbolid lootust, et Nepali riik kestab sama kaua kui päike ja kuu. See on seotud palvemantratega.
Lippu on ametlikult tõlgendatud ka nii, et kolmnurgad tähistavad Himaalajat ning ühtlasi kaht usundit hinduismi ja budismi.
Hinduismis sümboliseerib kolmnurk dharmat (kõlblusseadus, usuline voorus ja pühad kohustused).
Adenosiin
thumb|Adenosiini graafiline valem
Adenosiin on adeniinist ja β-D-riboosist koosnev nukleosiid. Adenosiini molekulvalem on C10H13N5O4.
Ta on adenosiintrifosfaadi, adenosiindifosfaadi, adenosiinmonofosfaadi ja ribonukleiinhappe koostisosa ning toimib signaalmolekulina.
Nauru lipp
thumb|360px|Nauru lipp. Külgede suhe 1:2 Nauru lipp on Nauru Vabariigi rahvus- ja riigilipp.
See võeti ametlikult kasutusele riigi iseseisvumisel 31. jaanuaril 1968.
Lipu töötas välja üks kohalik elanik Austraalia lipuvabrikandi Evansi tellimisel.
Kirjeldus
Lipu pikkuse ja laiuse suhe on 2:1. Lipu standardmõõtmed on 6×3 tolli (182×91 cm).
Lipp on rukkilillesinine (Pantone 280). Keskel on kollane (Pantone 123c) horisontaaltriip, mille laius on 1/24 lipu pikkusest. Sellest vahetult allpool lipu vardapoolses osas on 12-haruline valge täht, mille ülemine haru puudutab kollast triipu. Tähe keskpunkt asub veerandi lipu pikkuse võrra vardast kaugemal. Tähe välisringi läbimõõt on neli kollase triibu laiust, siseringi läbimõõt kaks kollase triibu laiust.
Tõlgendus
Lipp kujutab Nauru geograafilist asendit. Kollane triip kujutab ekvaatorit. Valge täht kujutab Nauru saart ekvaatorist pisut lõuna pool (Nauru asub ekvaatorist 42 km lõuna pool).
Lipu jaotus kaheks võrdseks siniseks laiuks meenutab muistendit, mille kohaselt esimesed asukad toodi kahelt kaljult. Sinine on ookeani värv.
Tähe 12 haru kujutavad saare algset kahtteist hõimu. Valge kujutab fosforiiti, mille kaevandamise läbi Nauru on jõukaks saanud.
Varem kasutatud lipud
Enne Nauru iseseisvumist kasutati Austraalia lippu.
Nikolai Mištšanski
Nikolai Mištšanski (ukraina Микола Мищанський; 28. november 1954 – 23. märts 2011 ) oli Nõukogude Liidu kabetaja, rahvusvaheline suurmeister. Pärit Ukrainast, elas ta 1980. aastate keskpaigast saati Usbekistanis. Ta ol maailmameistrivõistluste medalist (pronks 1980) ning kahekordne NSV Liidu meister rahvusvahelises kabes 1980 ja 1985. NSV Liidu meeskonna koosseisus võitis ta 1986. aastal kabeolümpia. Ka võitis ta 1971. aastal esimesed mitteametlikud ja 1972. aastal esimesed juunioride maailmameistrivõistlused.
Grigori Volkonski (1808−1882)
pisi|Grigori Petrovitš Volkonski. [[François Nicholas Rissi maal 1833. aastast.]] Vürst (a-st 1834 hiilguslik vürst) Grigori Petrovitš Volkonski (vene keeles Григорий Петрович Волконский; 9. aprill (vkj 28. märts) 1808 Peterburi – 6. mai (vkj 24. aprill) 1882 Nice) oli Venemaa riigitegelane ja õukondlane. Tõeline riiginõunik (1847).
Volkonskite vürstisuguvõsast põlvnev Grigori Volkonski oli kindralfeldmarssal Pjotr Mihhailovitš Volkonski (1776–1852) ja Sofia Grigorjevna Volkonskaja (1786–1869) poeg. Sofia Volkonskaja isa oli ratsaväekindral Grigori Semjonovitš Volkonski (1742–1824) ja vend, dekabristina süüdi mõistetud, Sergei Grigorjevitš Volkonski (1788–1865).
Isiklikku
Volkonski abiellus Venemaa sõjaväelase ja riigitegelase Alexander von Benckendorffi tütre Maria von Benckendorffiga (1820–1880), kes oli Keila-Joa mõisa ja lossi pärijanna. Abielust sündisid:
Pärissoonkest
Pärissoonkestaks  ehk soonmikuks  ehk koroideaks (ladina keeles choroidea, chorioidea) nimetatakse paljude loomade (sh inimeste) silmamuna soonkesta tagumist ja suurimat kihti.
Koroidea paikneb ripskeha taga kõvakesta ja võrkkesta vahel silmamuna tagumises osas ning on tugevalt vaskulariseeritud.
Koroidea hoolitseb võrkkesta verevarustuse ja silma siserõhu säilitamise eest.
Madudel
Madude koroidea funktsioonid võivad varieeruda. Madudel, kel silma võrkkest on varustatud rohkete veresoontega, ei oma koroidea otsest toitefunktsiooni.
Koduloomadel
Koroideasse kulgevad läbi kõvakesta neli suurt keerisveeni (vv.vorticosae).
Veenide läbimiskohtade ahenemine põhjustab silma siserõhu tõusu ning võib viia glaukoomi tekkeni.
Inimestel
Inimestel on pärissoonkest silmamuna soonkesta osa.
Patoloogia
Inimestel seostatakse pärissoonkestaga mitmeid haiguslikke seisundeid, nagu pärilik soonkesta puudumine, soonkestapõletik (korioidiit), korioretiniit jpt.
Frederik I
thumb|Frederik I
Frederik I (7. oktoober 1471 Haderslevhus – 10. aprill 1533 Gottorp) oli Taani ja Norra kuningas aastatel 1523–1533.
Frederik oli esimese Oldenburgi dünastiasse kuuluva Taani kuninga Christian I poeg ja hilisema kuninga Hansu noorem vend. Tema ema oli Dorothea Brandenburgist. 1482. aastal sai temast Holsteini kaashertsog, 1490 jagati hertsogkond aga tema ja Hansu vahel. Frederiki residentsiks sai Gottorpi loss Schleswigis. 1500. aastal korraldasid Hans ja Frederik viimase pealekäimisel suurejoonelise rünnaku Dithmarscheni talupoegadevabariigi vastu Holsteinis, kuid Taani, Rootsi ja Norra ühisväed, mida toetasid veel saksa palgasõdurid, said Hemmingstedti lahingus täielikult lüüa ja Dithmarschen säilitas oma iseseisvuse veel pooleks sajandiks.
1513. aastal, pärast Hansu surma, pakuti Frederikile Taani ja Norra krooni, kuid ta keeldus sellest, leides, et vennapoeg Christiani toetab enamik Taani ülikuist. 1523. aastal aga sundisid mässulised aadlikud Christianit troonist loobuma ja Frederik tõusis nõnda troonile. Kuid aastatel 1524–1525 oli tal tõsiseid raskusi oma võimu kehtestamisega, sest nii Jüütimaal kui ka Skånes mässavad talupojad ja aadlikud nõudsid Christiani võimu taastamist. Christiani-meelsete olulisimaks juhiks oli admiral Søren Norby, kes valitses Ojamaad ning ründas 1525. aastal 8000 mehega Helsingborgi kindlust. Frederiki-meelsete vägede juht Johan Rantzau suutis nad siiski tagasi lüüa ja pärast seda ei kujutanud mässulised Frederiki võimule enam suuremat ohtu. Christian II jätkas siiski ka edaspidi katseid oma võimu taastamiseks. 1531. aastal maabus ta Norras ja püüdis seejärel Taanisse tungida. Frederik tegi seepeale liidu aga Christiani vana vastase Gustav Vasaga ning koos suutsid nad Christiani tabada. Frederik pani ta vangi, kuhu too jäi kuni oma surmani. Gustavi ja Frederiki liit jäi kestma aga kuni Frederiki poja Christian III ja Gustav Vasa surmani (vastavalt 1559 ja 1560).
Alates 1526. aastast hakkas Frederik soosima protestantlust. Ta võttis enda kaitse alla peamise reformaatori Hans Tauseni ja hakkas 1527. aastal riigistama kloostrimaid. Siiski tegutses ta piisavalt ettevaatlikult ja suutis otsest konflikti katoliiklaste ja luterlaste vahel vältida. Kuid tema surma järel puhkes siiski Krahvisõda, mis oli suures osas seotud sellega, et tema poeg Christian III oli veendunud protestant.
Et Frederik ei külastanud kunagi Norrat, siis ei kroonitud teda kunagi ka Norra kuningaks. Seetõttu nimetas ta end valitud Norra kuningaks.
Isiklikku
1502. aastal abiellus Frederik oma täditütre Brandenburgi Annaga, kellega ta sai kaks last:
1518. aastal abiellus Frederik Pommeri hertsogi Bogislaw X tütre Pommeri Sophiega.
Neil oli kuus last.
Michelle Pfeiffer
Michelle Marie Pfeiffer (sündinud 29. aprillil 1958 Santa Anas Californias) on ameerika näitleja.
Michelle sündis Richard ja Donna (sündinud Taverna) Pfeifferi neljalapselises peres teise lapsena. Isa oli torumees, ta paigaldas küttesüsteeme ja kliimaseadmeid, ema oli koduperenaine. Tal oli vanem vend Rick (sündinud 1955) ja kaks nooremat õde: 1964 sündinud Dedee Pfeiffer, kellest sai samuti tele- ja filminäitleja, ning 1965 sündinud Lori.
Karjääri kõrghetked
1985 valmis film "Pistriknaine". Pfeiffer oli selles naispeaosatäitja. Ta mängis äranõiutud neiut, kes on igal öösel inimene ja igal päeval kull. Selle rolli eest nimetati ta parima ulmefilmi auhinna Saturn kandidaadiks naisnäitleja kategoorias, aga ei võitnud seda.
1988 nimetati Pfeiffer osa eest filmis "Abielus maffiaga" Kuldgloobuse kandidaadiks muusikali- või komöödianäitleja kategoorias. Ta ei võitnud seda auhinda.
Samal aastal mängis ta filmis "Ohtlikud armusuhted" vooruslikku naist, kes laseb end võrgutada südametul seelikukütil ja sureb kurvastusse, kui see ta maha jätab. Selle rolli eest nimetati ta Oscari ja BAFTA auhinna kandidaadiks naiskõrvalosatäitja kategoorias, võites neist viimase.
1989 mängis ta filmis "The Fabulous Baker Boys" ekstsentrilist kõrtsilauljatari Susie Diamondi. Kuigi ta polnud lauluharidust saanud, esitas ta filmis oma laulud ise. Selle rolli eest nimetati ta Oscari, BAFTA auhinna ja Kuldgloobuse kandidaadiks naisnäitleja kategoorias, pälvides neist viimase.
1990 mängis ta filmis "Vene maja" Katja Orlovat ja nimetati selle rolli eest Kuldgloobuse kandidaadiks draamanäitleja kategoorias, aga ei võitnud seda.
1991 mängis ta filmis "Frankie ja Johnny" ettekandjat, kellel on armulugu endise vangiga. Kuigi kriitikud kirjutasid, et ta on selle rolli jaoks liiga ilus, nimetati ta Kuldgloobuse kandidaadiks muusikali- või komöödianäitleja kategoorias, aga ei võitnud seda.
1993 mängis ta filmis "Süütuse aeg" krahvinna Ellen Olenskat ja nimetati Kuldgloobuse kandidaadiks draamanäitleja kategoorias, aga ei võitnud seda. Samas filmis mänginud Winona Ryder võitis naiskõrvalosa Kuldgloobuse ja nimetati Oscari kandidaadiks.
2000 mängis ta paranormaalses filmis "Peidus pinna all" naist, kes avastab, et tema mees on mõrtsukas. Selle rolli eest nimetati ta Saturni kandidaadiks naisnäitleja kategoorias, kuid ei võitnud.
2007 mängis ta filmis "Tähetolm" ilusat nõida Lamiat. Sellegi rolli eest nimetati ta Saturni kandidaadiks naiskõrvalosatäitja kategoorias, ent ei võitnud.
Isiklikku
pisi|Pfeiffer koos abikaasa David E. Kelleyga (1994) Los Angeleses näitlemist õppides tutvus Pfeiffer abielupaariga, kes kaasas ta metafüüsikat ja taimetoitlust harrastavasse sekti. Kuigi nad aitasid Pfeifferil loobuda alkoholist, tubakast ja uimastitest, võtsid nad võimust kogu tema elu üle ning Pfeiffer annetas neile suure summa raha. Pfeiffer kohtus teise algaja näitleja Peter Hortoniga, kes otsustas teda aidata. Hunt oli saanud sel ajal väikese osa filmis, mis räägib sektist ja sellest, kuidas selle küüsi langenud inimesi ümber programmeerida, ning viis Pfeifferi kokku inimestega, kes seda päriselus teevad. Nende ja Hortoni mõjul sai Pfeiffer piisavalt tugevaks, et sektist lahkuda. Nad abiellusid Santa Monicas 1981 ja mesinädalate ajal sai Pfeiffer teada, et on saanud peaosa filmis "Grease 2".
Nii kunstilises kui ka rahalises mõttes film äpardus, kuid Pfeiffer sai siiski kiita.
Pfeiffer ja Norton kolisid lahku 1988 ja lahutasid abielu 1990. Nortoni sõnul lagunes abielu sellepärast, et mõlemad olid pühendunud rohkem oma tööle kui perele. 13. novembril 1993 abiellus ta teleprodutsent David E. Kelleyga, kellega oli tutvunud sama aasta jaanuaris. 1993. aasta märtsis lapsendas Pfeiffer vastsündinud tüdruku, kes sai nimeks Claudia Rose. Laps ristiti Pfeifferi ja Kelley pulmapäeval. 1994. aasta augustis sündis poeg John Henry.
Somaalia lipp
Somaalia lipp on Somaalia ametlik lipp.
12. oktoobril 1954 kasutusele võetud Somaalia riigi- ja rahvuslipu eeskujuks on nii värvi kui ka kompositsiooni poolest ÜRO lipp, sinise kanga keskel on valge viisnurkne täht. Lipu autor on Mohammed Awale Liban.
Tähe iga haru esindab üht somaalide piirkonda: Briti, Itaalia ja Prantsuse Somaalimaad, Etioopia valduses olevat Ogedeni ning Põhja-Keeniat. Ilmseid vallutussoove sümboliseeriv Somaalia lipp on riigilippude seas üsna haruldane, vaid Komooride lipp väljendab teadaolevalt samu püüdlusi.
Põhja-Somaalias kuulutati 1991. aastal välja iseseisev Somaalimaa Vabariik, Kirde-Somaalias on aga aastast 1992 moodustatud Puntlandi Vabariik. Iseseisvaks kuulutas end 2002. aastal ka Edela-Somaalia. Neil Somaalia piirkondadel kes on end iseseisvaks kuulutanud, kuid jäänud ilma rahvusvahelise tunnustuseta, on ka oma lipud.
Kõrbetüll
pisi|Kõrbetülli muna
Kõrbetüll (Charadrius leschenaultii) on tülllaste sugukonda kuuluv väike linnuliik. Kõrbetüll on pesitsusajal levinud Türgi poolkõrbetes ida suunas kuni Kesk-Aasiani. Ta on rändlind ning talvitub Aafrika idaosa, Aasia lõunaosa ja Australaasia liivarandadel. Kõrbetüll on Lääne-Euroopas haruldane eksikülaline.
Eestis nähti kõrbetülli esimest korda 2009. aastal.
Minenräumwagen
Minenräumwagen (teiste nimedega Borgward B I ja B II, SdKfz 300) on Teise maailmasõja ajal Saksamaal toodetud raadio teel juhitav mehitamata demineerimismasin.
B II
B II oli suurem ja võimsam edasiarendus B I-st. B II-l oli võimsam 6 silindriline mootor, 4 sõiduratast ja sumbutaja oli paigutatud tagaossa. Masina kaal tõusis 2,3 tonnini. B I oli relvastamata ja valmistatud karastamata terasest. Ainult esiosa oli soomustatud 12 mm terasega. B II telliti 1940. aasta mais ja juulis otsustati tellida 100 masinat. Valmisid siiski vaid mõned prototüübid ja neid kasutati demineerijate poolt katseteks. Sõjategevuses B II ei osalenud, selle asemel võeti kasutusele juhtme abil juhitav Goliath. . B I ja B II juhtimiseks kasutati Kleiner Panzerbefehlswagenit.
B II põhjal ehitati ka ujuv eksperimentaalmasin Ente (eesti keeles Part), valmis ainult üks prototüüp.
Panzerjäger I
1940. aasta aprillis võeti Saksamaa kindralstaabis vastu otsus hakata ehitama PzKpfw I Ausf.B baasil tankihävitajaid, mis oleksid relvastatud Tšehhoslovakkias toodetud tankitõrjekahuriga "Škoda 47 mm A-5 P.U.V vz.36" (saksa tähistusega "4,7-cm Pak-36(t) L/43,4"). Kuulipildujat masinal polnud.
Tankil eemaldati torn ja korpuse pealmine osa, nende asemele paigaldati soomustorn, mis oli avatud pealt ja tagant. Torni esiosast väljaulatuvat kahurit sai pöörata kummelegi küljele 17,5°, tõstenurk oli aga +12° kuni −8°.
Kahele prototüübile tehti soomustorn 12 mm, aga seeriamasinatel 14,5 mm soomuslehtedest. Meeskonda kuulus kolm meest: juht-mehaanik, laadur ja komandör-sihtur.
Lahingukomplekti kuulus 68 mürsku. Mürsud suutsid soomust läbistada 100 meetri kauguselt 4,4–5,2 mm, 500 meetri kauguselt 4,1–4,7 mm, 1 km kauguselt 3,4–4 mm ja 1,5 km kauguselt 2,5–3,5 mm.
Panzerjäger I oli 4,42 m pikk, 2,06 m lai ja 2,14 m kõrge. Kliirens oli 29,5 cm. Masin kaalus 6,4 tonni. Mootori võimsus oli 100 hobujõudu, mis tegi erivõimsuseks 15,6 hj/t. Kütusepaak mahutas 146 liitrit. Masina suurim kiirus oli 39 km/h ning tema käiguvaru oli maastikul 95 km ja maanteel 140 km.
Kõik masinad olid varustatud raadiojaamaga FuG 5, mille tegevusraadius telefonina oli 2 km ja telegraafina 4 km.
Esialgu toodeti masinat ettevõttes Alkett, kuid hiljem ka ettevõtetes Daimler-Benz ja Škoda. Saksamaal ja Tšehhis toodetud masinad erinesid teineteisest soomustorni poolest: esimesel oli tornil 5 külge, teisel aga 7. 1940. aasta märtsist maini tootis Alkett 132, Daimler-Benz ja Škoda oktoobrist-novembrist 1940 kuni veebruarini 1941 kokku 70 masinat. Koos kahe prototüübiga toodeti seega 202 Panzerjäger I.
Panzerjäger I kasutati Prantsusmaa ja Balkani vallutamisel ning Põhja-Aafrikas, aga põhiosa neist (135) läks Idarindele. Sissetungi ajaks NSV Liitu oli nende tootmine juba lõpetatud ja olemasolevaid kasutati seni, kuni nad olid kõik hävitatud või Punaarmee kätte langenud. 1942. aasta sügisel oli neid veel üsna arvukalt järel, aga järgmisel aastal neid enam ei mainita.
Ingrid Alexandra
Ingrid Alexandra, Norra printsess, (sündinud 21. jaanuaril 2004 Oslos) on kroonprints Haakoni ja kroonprintsess Mette-Mariti esimene laps.
pisi|Ingrid Alexandra monogramm. Ta sündis 21. jaanuaril 2004 kell 9.13 Rikshospitaletis. Ta kaalus 3686 grammi ja oli 51 sentimeetrit pikk.
Ta ristiti 17. aprillil 2004 ning tema ristivanemad on kuningas Harald V, Taani kroonprints Frederik, Rootsi kroonprintsess Victoria, Hispaania kroonprints Felipe, printsess Märtha Louise ja Marit Tjessem.
Aastal 2005 sündis Ingrid Alexandra noorem vend Sverre Magnus. Norra põhiseadust muudeti 1990. aastal nii, et trooni pärib vanim laps, olenemata soost. Sellepärast jäi Ingrid Alexandra oma vennast Norra troonipärimisjärjekorras ettepoole ning on oma isa järel teisel kohal. Eeldatavasti saab temast Norra teine naismonarh pärast Margretet, kes valitses 15. sajandil. Ingrid Alexandra on Suurbritannia kuninga Edward VII otsene järeltulija ning seetõttu on ta Briti troonipärimisjärjekorras 1. augusti 2019 seisuga 86. kohal.
Tal on ka vanem poolvend Marius.
Ingrid Alexandra sünnipäev 21. jaanuar on Norras lipupäev.
Hünerson
Hünerson on eesti perekonnanimi.
Perekonnanime Hünerson (Hühnerson) on pandud Viljandi mõisavallas Viljandi kihelkonnas Viljandimaal. Nimede eestistamisel määrati sellenimelistele isikutele uueks perekonnanimeks Hüvasoo (Karksi vallas Pärnumaal). 2020. aasta 1. jaanuari seisuga on perekonnanimi Hünerson Eestis 17 mehel ja 16 naisel.
Kiievi lahing
Eellugu
pisi|150px|vasakul|[[Semjon Budjonnõi (1943)]] pisi|150px|vasakul|[[Mihhail Kirponos]] Debatt Barbarossa edasise strateegia osas algas Saksa relvajõudude peastaabis juba augusti alguses. Pärast Umani koti likvideerimist olid Punaarmee edelarinde vasak tiib ja lõunarinne taganemas Dnepri jõe suunas, samal ajal kui edelarinde paremal tiival asuvad Punaarmee 5. ja 37. armee olid jätkuvalt kaitses Kiievi ümbruses, olles 12. augustiks tagasi löönud 6. augustil alanud Saksa 6. armee otserünnaku Kiievile. Terve augusti jooksul käisid OKWs ja OKHs ägedad vaidlused, kas jätkata pealetungi Moskvale või enne likvideerida Kiievit kaitsvad väeüksused. Samal ajal parandas väegrupp Mitte oma positsioone Desna jõe joonel ning Punaarmee korraldas ägedaid vasturünnakuid väegrupi Mitte vastu Smolenski ja Jelnja ning väegrupi Nord vastu Staraja Russa rajoonis. Hitler reageeris Staraja Russa ohule saates Leningradi suunale väegrupi Mitte XXXIX motoriseeritud korpuse, mille tulemusena Moskva suunal edasi tungiva 3. tankigrupi rünnak seiskus. 18. augustil esitas Franz Halder uue plaani kuidas jätkata pealetungi Moskvale, kuid kolm päeva hiljem lükkas Hitler selle tagasi ning käskis Fedor von Bockil pöörata osal oma väegrupp Mitte väegrupist lõunasse. Kõik Hitleri veenmised ebaõnnestusid ning 24. augustil suundus Heinz Guderiani 2. tankigrupp lõunasse, jättes ühe oma korpustest Brjanski rindele kaitsele.
Sarnased vaidlused käisid ka Punaarmee peastaabis. Jossif Stalin ja enamus kindraleid olid veendunud, et sakslaste pealetungi raskuspunkt on Moskva suunal, kuid juba 29. juulil osutas Georgi Žukov Kiievit ohustavale ohule ning soovitas Kiievist välja tõmbuda. Nädal aega hiljem kordas ta oma soovitusi ja Stalin tagandas ta. Kolm päeva hiljem teatas Mihhail Kirponos, edelarinde juht, et ta suudab Kiievit hoida. Eri aegadel augusti kuu jooksul palusid nii Mihhail Kirponos, Semjon Budjonnõi kui ka Nikita Hruštšovi luba tõmmata Nõukogude 5. armee Dnepri jõe taha ning 19. augustil saadigi vastav käsk. Stavka käsu kohaselt pidi 5. armee tõmbuma Dnepri idakaldale ja seal kaitsele jääma, 37. armee pidi moodustama tugeva sillapea Dnepri idakaldal ümber Kiievi. Uus formeeritav 40. armee pidi kaitsele asuma Desna jõe joonel Novgorod-Severski kandis 21. ja 13. armeede vahel kaitsmaks 2. tankigrupi ohu eest põhjast. pisi|350px|Olukord [[Idarinne (Teine maailmasõda)|idarindel juunis-augustis 1941]] 5. armee taganemine Dneprini ei läinud nii libedalt kui plaanitud. Armee alustas tagasitõmbumist 21. augustil ning pidi lõpetama selle 25. augustiks. Kuid taganemise käigus lasi 37. armee 27. laskurkorpus Saksa LI korpuse üle Dnepri Okuninovo juures, Kiievist põhjas, ning sakslased ohustasid 5. armee vasakut tiiba ja Nõukogude väed olid sunnitud Desna jõe taha taganema. Halvem veel, 2. tankigrupi eelväed lähenesid Šotska ja Koropile, ohustades 40. armeed veel enne kui viimane jõuab koonduda ning ähvardasid kiilu lüüa Punaarmee 21. ja 13. armeede vahele. 18. augustil lasid Nõukogude väed liiga vara õhku Dnipropetrovski hüdroelektrijaama tammi. Dnepr laienes kuni pooleteise kilomeetri laiuseni, purustades eeldatavad 9. ja 18. armee ületuskohad. Lõunarinde vägedel õnnestus sellele vaatamata üle Dnepri taganeda ning enamus vägesid oli 22. augustiks jõe idakaldal.
Augusti lõpuks olid edela- ja lõunarinde väed kaitsel Dnepri ida kaldal Kiievist kuni Musta mereni. Lõunarinde väed olid kaitsel Dnepri suudmest kuni Vorskla jõeni. Edelarinde 5. armee oli kaitsel juba läbi murtud Dnepri joonel, 37. armee kaitses Kiievit ning 26. ja 38. armee olid kaitsel Dnepri joonel Kiievist kuni Krementšukini.
Pealetung põhjasuunast
24. augustil alustas 2. tankigrupp rünnakut Konotopi suunal ning saavutas kohe edu. Augusti lõpuks murdsid Saksa väed 13. armee kaitsest läbi ja ületasid Desna ning moodustasid mitu sillapead jõe teisel kaldal. Stavka andis käsu 21. armeele rünnata pealetungivaid Saksa vägesid, kuid armee hoopis taganes Kiievi suunas. 30. augustil andis Stalin Brjanski rinde vägedele karmi käsu haarata edasitungivaid sakslasi tiivalt, kuid lahingutes kannatada saanud 13. armee ei täitnud käsku ja jätkas taandumist. Samal päeval lõikas Saksa 3. tankidiviis läbi Moskva-Kiievi raudtee Šostka kandis. Ka alustas sel päeval rünnakuid Saksa 2. armee taganeva 21. armee vastu. Alates 2. septembrist alustasid Brjanski rinde väed lõpuks vasturünnakutega sakslaste vasaku tiiva vastu, kuid rünnakud olid nõrgad ning edu need ei toonud. 6. septembril käskis M. Kirponos 21. armeel, armee allutati sel päeval edelarindele, rünnata ettetunginud Saksa 3. ja 4. tankidiviisi tagalasse. Selleks ajaks laiutas 30 kilomeetrine tühimik Edela ja Brjanski rinnete vahel. 7. septembril jõudsid Saksa väed Konotopini.
Samal päeval palusid Boriss Šapošnikov ja Aleksandr Vassilevski jälle luba edelarinde vägesid tagasi tõmmata. Kuid igasugused soovitused Kiiev maha jätta viisid Stalini raevu ning ta süüdistas kindraleid kaotusmeeleolude levitamises. Saavutati vaid 5. ja 37. armee tagasitõmbumine parematele kaitsepositsioonidele ning osa armeede vägesid suunati pealetungiva 2. tankigrupi vastu.
9. septembril alustas 21. armee lõpuks oma rünnakutega, kuid kuna puudus koordinatsioon Brjanski rindega, saavutati vähe. 10. septembriks oli lõhe kaitsel olevate Nõukogude rinnete vahel suurenenud juba 70 kilomeetrini. M. Kirponos raporteeris Stavkale: "Vaenlase tankigrupp murdis läbi Romnõ ja Gaivoroni suunas. 21. ja 40. armee ei ole suutelised likvideerima seda gruppi. Nad nõuavad viivitamatult vägesid Kiievi kindlustatud rajoonist vaenlase pealetungi tõkestamiseks ja üldist taganemiskäsku". Õhtul kordas M. Kirponos palvet vägede tagasi tõmbumiseks. B, Šapošnikov vastas, et on vajalik jätkata võitlust endistel positsioonidel, väitis, et Romnõ suunas liikuvad sakslased on vaid "luure" ning sellega tullakse toime Dnepri rindelt tõmmatavate vägedega. Ta keelas kategooriliselt võtta vägesid Kiievist, kuigi linna kaitsev 37. armee oli edelarinde tugevaim.
Pealetung lõunasuunast
pisi|150px|vasakul|[[Gerd von Rundstedt]] Väegrupi Süd 9. tankidiviis tungis üle Dnepri 19. augustil Zaporožje juures, kuid löödi samal päeval üle jõe tagasi. Järgmisel päeval õnnestus Saksa 17. armeel moodustada suur sillapea Krementšuki rajoonis ning 25 augustil Dnepropetrovski kandis. Kaitsel olev 38. armee ründas küll sillapäid raevukalt kuid Luftwaffe toel löödi Saksa vägede poolt kõik rünnakud tagasi. 4. septembril andis Gerd von Rundstedt käsu 1. tankigrupile liikuda Dnepropetrovski juurest Krementšuki sillapeale. Esimesena ületas jõe 16. tankidiviis 11. septembril. Täiesti aru saades valitsevast ohust, mida kujutas ennast sillapea Krementšuki juures, telegrafeeris S, Budjonnõi 11. septembri hommikul Stalinile Poltavast: "Edelarinde täielik tagasitõmbumine viivitamatult vajalik" ja et edasine venitamine toob kaasa vaid "vägede ja suure hulga logistiliste üksuste hävimist". Sel päeval informeeris Stalin M. Kirponost: "Ära jäta Kiievit maha ja ära lase sildu õhku ilma Stavka käsuta."
Mikaado (perekonnanimi)
Mikaado on eesti perekonnanimi.
Kiievi lahing
Pealetung lõunasuunast
12. septembri hommikul tabas 38. armee 297. laskurdiviisi Saksa 16. tankidiviisi äge rünnak ning kaitse murti kohe läbi. Et kõik reservid olid suunatud põhjast pealetungiva 2. tankigrupi vägede vastu, ei suudetud läbimurret riivistada ning Saksa väed olid õhtuks edasi liikunud kuni 20 kilomeetrit. 13. septembri keskpäevaks oli 16. tankidiviis jõudnud Lubnõni, kus kokkukraabitud alarmüksused panid sakslaste edasitungi väheseks ajaks seisma. Selleks ajaks olid 16. tankidiviisi kannul liikuvad 14. ja 9. tankidiviis raiunud Nõukogude 38. ja 6. armeede vahele 20 kilomeetrise lõhe. Põhjast pealetungivad 3. tankidiviisi väed olid 13. septembriks kahepäevase ägeda lahingu järel puruks löönud Romnõt kaitsevad Punaarmee üksused ning lähenesid Lohvitsani, planeeritud kohtumispunktini väegrupi Süd vägedega. Punaarmee üksustele oli jäänud veel vaid 40 kilomeetrine avaus moodustuvast kotist väljumiseks. Kuid Stavka kategooriliselt keelas taganemise ja määras 13. septembril Budjonnõi asemel Semjon Timošenko Edelasuuna üldjuhiks. Esimese asjana lubas Timošenko, et Kiievit suudetakse kaitsta ning Brjanski rinde väed löövad põhjast pealetungivad tankikiilud tagasi. Vaatamata S. Timošenko lubadustele, kohtusid Saksa väed 14. septembril ja 16. septembriks oli piiramisrõngas Punaarmee väeüksuste ümber suletud. pisi|350px|Olukord [[Idarinne (Teine maailmasõda)|idarindel augustis-detsembris 1941]]
Mikaado (perekonnanimi)
Perekonnanime Mikaado (Mickado) on pandud Vana-Pärsti mõisavallas Viljandi kihelkonnas Viljandimaal. Nimede eestistamisel määrati sellenimelistele isikutele uueks perekonnanimeks Raid. 1. jaanuaril 2020 sellise perekonnanimega inimesi Eestis ei ela või on neid vähem kui 5.
Kiievi lahing
Häving
16. septembril saabus Kriponosini lõpuks kauaoodatud käsk alustada taandumist Kiievist uutele positsioonidele Pseli jõe joonel, aga kuna käsk anti üle suuliselt Timošenko staabiülema Bagramiani kaudu, aga Stalin oli taganemise kategooriliselt ära keelanud, keeldus Kirponos taandumist ilma kirjaliku käsuta alustamast. Kinnitus saabus alles ööl vastu 18. septembrit, kuid luba anti vaid Kiievi maha jätmiseks, taganemisest Pseli jõeni polnud juttugi. Vaid paar tundi varem oli Kirponos otsustanud tegutseda omal vastutusel ning käskinud 5., 21., 26., ja 37. armeel rünnata itta ning 38. ja 40. armeel rünnata vastavalt Romnõ ja Lubnõ suunas. Kuid organiseeritud taandumine oli juba välistatud, kuna ümberpiiratud armeesid rünnati igast küljest ning ei suudetud ennast vaenlasest lahti tõmmata. Varustuse ja üldise juhtimiseta jäänud edelarinde väed isoleeriti Saksa vägede poolt väikestesse gruppidesse ning hävitati. Kõige kauem panid vastu 26. armee jäänused, kes võitlesid Orzhitsa rajoonis kuni 26. septembrini. 37. armee suutis Kiievist kuni 50 kilomeetrit kagusse liikuda, enne kui nad 21.–23. septembrini hävitati. 5. ja 21. armee võitlesid kuni 25. septembrini.
Lahingu tulemus
Lahingu tulemusena hävitati täielikult Punaarmee edelarinne ja suurem osa lõunarindest. Septembri lõpuks oli kogu Ukraina Dnepri jõest ida pool sakslaste käes. Kolme kuu lahingutegevuse käigus elimineerisid Saksa väed üle ühe miljoni punaarmeelase. OKW 26. septembri raport teatas 665 212 vangilangenust, 824 sakslaste kätte langenud tankist, 3018 suurtükist ja 418 tankitõrje suurtükist. Omadeni suutsid välja murda ainult 15 000 punaarmeelast, nende hulgas ka Budjonnõi, Timošenko ja Hruštšovi staabid. Edelarinde juhataja Mihhail Kirponos langes lahingus 20. septembril. Täielikult hävisid Nõukogude 5., 21., 26. ja 37. armee, kokku 43 diviisi, 40. armee sai tugevalt kannatada.
Kaatermu
Kaatermu on küla Ida-Viru maakonnas Alutaguse vallas. Asub Kuremäest lõunas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Illuka valda.
2011. aasta rahvaloenduse andmetel oli Kaatremus 4 elanikku, sealhulgas mitte ühtegi eestlast.
Sokol
Sokol on linn Venemaal Vologda oblastis. Asub Suhhona jõe ääres, 35 km Vologdast põhja pool.
Sokolovo küla on esmamainitud 1615. aastal. 1897. aastal hakati külasse paberivabrikut ehitama. Vabrikule pandi nimeks Sokol ja nimetati ka küla selle järgi. 1932 sai linnaõigused.
Sokol on puidu- ja paberitööstuse keskus. Linna läbib Põhja raudtee.
Linnas ilmub ajaleht Sokolskaja Pravda.
Sokoli sõpruslinnad on Valkeakoski ja Tutajev.
Noobelaardlane
Noobelaardlane (Buprestis octoguttata) on hundlaste sugukonda aardlase perekonda kuuluv mardikas.
Tal on säravsinine kitiinkest, mõlemal kattetiival on neli kollast laiku. Eesselg on kollase servaga.
Elab päikeselistes männimetsades. Eestis esineb harva.
Tertsius
Tertsius on eesti perekonnanimi.
Perekonnanime Tertsius (Tertius, ladina keeles 'kolmas') on pandud Prandi mõisavallas Peetri kihelkonnas Järvamaal. Nimede eestistamisel määrati sellenimelistele isikutele uueks perekonnanimeks Kalev ja Tammleht. 1. jaanuaril 2020 sellise perekonnanimega inimesi Eestis ei ela või on neid vähem kui 5.
Sheffield
Sheffield on linn Suurbritannias Lõuna-Yorkshire'i krahvkonnas.
Linnas asub 1905. aastal asutatud Sheffieldi Ülikool.
Sport
Linnas tegutseb jalgpalliklubi Sheffield United.
Olli Lehto
Olli Erkki Lehto (30. mai 1925 – 31. detsember 2020) oli Soome matemaatik, akadeemik.
Ta kaitses doktoriväitekirja 1949. aastal. 1961–1988 oli ta Helsingi Ülikooli professor, 1983–1988 rektor ja 1988–1993 kantsler.
Võtegra
thumb| Paremal Eestpalve kirik Võtegras 1911. aastal (hävinud) Võtegra on linn Venemaal Vologda oblastis, Võtegra rajooni keskus. Asub Võtegra jõe ääres.
Asula on tuntud Vjangi küla nime all 1710. aastast. Linnaõigused ja praeguse nime sai asula 1773. aastal.
Joaquín Abati
Tema isa oli itaallane ja ema hispaanlanna. Ta lõpetas ülikooli õigusteaduse alal ja kirjutas ka õigusteaduslikke raamatuid, kuid pühendus näitekirjandusele. Tema esimene lavateos, komöödia "Entre doctores", etendus 1892. aastal Teatro Laras.
Joaquín Abati on üle 120 näidendi autor. Tuntumad neist on "El debut de la chica", "La conquista de México", "Doña Juanita", "Genio y figura", "España nueva", "El Conde de Lavapiés" ja "La Viuda alegre".
Es (muusika)
Es (tähtnimetus) ehk mi-bemoll (silpnimetus) on noodinimed. Es on saadud e noodi altereerimisel pooltooni võrra alla (madaldamisel).
Teeta
Teeta (suurtähena Θ, väiketähena θ, vanakreeka θήτα, uuskreeka Θήτα) on kreeka tähestiku 8. täht. Teeta väärtus kreeka numbrina on 9. Täht on tuletatud foiniikia tähestiku tähest 20px /teth/.
Teetaga märgiti vanakreeka aspireeritud helitut dentaalklusiili ja uuskreeka keeles helitut dentaalset spiranti.
His
His (tähtnimetus) ehk si-diees (silpnimetus) on noodinimed. His on saadud h noodi altereerimisel pooltooni võrra üles (kõrgendamisel).
B♯ (musical note)
Sufražett
pisi|Sufražetid Annie Kenney (vasakul) ja Christabel Pankhurst Sufražett (inglise keeles suffragette; suffrage – 'hääleõigus') oli 19. sajandi lõpul ja 20. sajandi alguses naiste õiguste (eriti naiste valimisõiguse) eest võitleva liikumise liige.
Sufražist (suffragist) oli üldisem termin valimisõiguse laiendamise pooldaja tähistamiseks. See hõlmas erinevate poliitiliste vaadetega naisi ja mehi, sufražetid olid naised.
Suurbritannia mõistes soovisid sufražistid naiste valimisõiguseni jõuda konstitutsiooniliste ja rahumeelsete vahenditega, sufražetid kasutasid eesmärgile tähelepanu püüdmiseks radikaalsemaid meetodeid. Ameerikas nimetati naiste valimisõiguse eest võitlejaid sufražistideks. Sufražetiks nimetamine tähendas USAs naisaktivisti naeruvääristamist.
Terminit "sufražett" seostatakse eeskätt Naiste Sotsiaalse ja Poliitilise Liiduga (Women's Social and Political Union, WSPU), mis tegutses Suurbritannias aastatel 1903–1917. WSPU liikmeid teati nende äärmuslike taktikate poolest. Näiteks pidasid nad näljastreike, aheldasid end vahistamise provotseerimiseks aiapiirete külge, kallasid postkastidesse ohtlikke kemikaale, lõhkusid avalike hoonete aknaid ja süütasid öösiti tühje hooneid. Londoni Holloway vanglas tavatseti näljastreiki pidanud sufražette sunniviisiliselt toita.
1893. aastal sai Uus-Meremaast esimene riik, mis andis kõigile üle 21-aastastele naistele õiguse parlamendivalimistel hääletada. 1895. aastal saavutasid valimisõiguse Lõuna-Austraalia naised. Lisaks said nad õiguse parlamenti kandideerida.
USAs lubas Wyomingi osariik vähemalt 21-aastased naised valimiskasti juurde 1869. aastal ja Utah' naised said valimisõiguse 1870. aastal. 1920. aastal laienes valimisõigus kõigile USA naistele. Kanadas (v.a Québecis) said vähemalt 21-aastased naised valida alates 1919. aastast.
Suurbritannia võttis vähemalt 30-aastased ja teatud varanduslikele tingimustele vastanud naised valima lubava seaduse vastu 1918. aastal. 1928. aastal said valimisõiguse kõik vähemalt 21-aastased Suurbritannia naised.
19. sajandi lõpp – 20. sajandi algus Suurbritannias
pisi|Briti sufražett 1910. aasta paiku Briti sufražetid olid enamjaolt kõrgklassist või keskklassist ning nad ei olnud rahul naiste ühiskondliku ja majandusliku olukorraga. Ka mitmed mehed olid naistele valimisõiguse andmise poolt. Näiteks 1866. aastal ütles John Stuart Mill ajaloo esimese parlamendiliikmena, et ka naised peaksid saama valida.
1897. aastal moodustasid 17 naiste valimisõiguse eest seisnud ühingut Naiste Valimisõiguse Ühingute Rahvusliku Liidu (National Union of Women's Suffrage Societies, NUWSS). Liidu juht Millicent Fawcett tahtis, et tegevus jääks seaduse piiridesse. Jagati lendlehti, korraldati kokkusaamisi ja esitati petitsioone, kuid tegutsemine ei olnud kuigi mõjukas.