cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Boriss Jeltsin
Augustiputš
18. augustil 1991 isoleeriti Gorbatšov Vladimir Krjutškovi poolt juhitud riigipöörajate käsul tema suveresidentsi Krimmis. Järgmisel päeval teatati, et Gorbatšovi volitused presidendina on läinud üle asepresident Gennadi Janajevile. Jeltsin kihutas oma residentsist Arhangelskojes Moskva Valge maja (Vene NFSV nõukogude maja) juurde, et riigipöördele vastu panna, ning viibis seal kuni augustiputši lõpuni 21. augustil. Ta mõistis riigipöörde hukka ja kutsus üles vastupanule. Riigipöörde juhtide poolt moodustatud Riikliku Erakorralise Seisukorra Komitee käsul oli Valge maja sõjaväe poolt ümber piiratud. Samas toimusid massilised rahvademonstratsioonid. Tuhanded relvastamata kodanikud kaitsesid Valget maja. Üks Tamani diviisi tankiüksus tuli Jeltsini poolele üle. Jeltsin pidas mälestusväärse kõne tankilt nr 110. Ka Tula diviisi dessantväelased olid valmis Valget maja kaitsma. Nende komandör kindral Aleksandr Lebed andis Vene NFSV asepresidendile Aleksandr Rutskoile ja kindral Kobetsile, kes oli Vene NFSV Ülemnõukogu sõjaväereformikomitee esimees, nõu, kuidas soomusmasinaid paigutada. Riigipöördekatse ajal andis Jeltsin välja mitmeid seadlusi, mis laiendasid Vene NFSV presidendi volitusi relvajõudude ja korrakaitseorganite üle ning tõid Vene NFSV alluvusse üle mitmed üleliidulised ministeeriumid ja ametkonnad. Riigipöördekatse ebaõnnestus. Rahva vastupanu, Jeltsini kiire tegutsemise ja hunta otsustusvõimetuse tõttu ei antudki käsku Valget maja rünnata. Kolm Valge maja kaitsjat hukkus, kui nad püüdsid 20. augusti ööl takistada soomusmasinate lähenemist hoonele. 21. augusti hommikul põgenes mitu riigipöörde juhti, sealhulgas Vladimir Krjutškov, Krimmi, taotledes kohtumist Gorbatšoviga. Gorbatšov keeldus kohtumisest. Jeltsin saatis Gorbatšovile järele päästemeeskonna, mida juhtis Aleksandr Rutskoi. Enamik riigipöörde organiseerijatest arreteeriti riigireetmise süüdistusega. Marssal Ahromejev, siseminister Boriss Pugo ja NLKP Keskkomitee asjadevalitseja Nikolai Krutšina sooritasid enesetapu. Liidulepingut ei kirjutatudki alla.
22. augustil 1991 peatas Jeltsin NLKP tegevuse ning seejärel keelustas selle. NLKP vara konfiskeeriti.
Oktoobris 1991 asus Jeltsin esimehena juhtima Venemaa uut valitsust. Samal ajal esitas Jeltsin radikaalsete reformide programmi, mille eesmärgiks oli üleminek turumajandusele.
Viiendal Venemaa Rahvasaadikute Kongressil (28. oktoober – novembri algus 1991) anti Jeltsinile erakorralised volitused, sealhulgas õiguse reformivalitsuse juhina välja anda normatiivseid seadlusi.
Septembris 1991 toetas Jeltsin Gorbatšovi ideed Nõukogude Liidu ümberkujundamisest Suveräänsete Vabariikide Liiduks ning oktoobris teatas, et "Venemaa ei esine kunagi Liidu lagundamise algatajana".
Sõltumatute Riikide Ühendus ja reformipoliitika
Vaata lähemalt: 1992.-1993. aasta konstitutsioonikriis Venemaal
Detsembri alguses toimus Ukrainas rahvahääletus, kus hääletati iseseisvuse poolt. 7.–8. detsembril 1991 rajasid Venemaa ja Ukraina president ning Valgevene Ülemnõukogu Presiidiumi esimees Belovežjes Sõltumatute Riikide Ühenduse. 24. detsembril võttis Venemaa üle Nõukogude Liidu koha ÜRO-s. Järgmisel päeval astus president Mihhail Gorbatšov tagasi ning Nõukogude Liit lakkas eksisteerimast.
21. detsembril 1991 toimus Alma-Atas mitme liiduvabariigi juhi kohtumine, millega Sõltumatute Riikide Ühenduse liikmete arv suurenes 11-le.
2. jaanuaril 1992 liberaliseeriti valitsuse määrusega, millele eelnes analoogilise sisuga presidendi seadus, enamiku tarbekaupade hinnad. 14. jaanuaril esines Ruslan Hasbulatov nõudmisega, et valitsus astuks tagasi. Sarnasele positsioonile asus ka Venemaa asepresident Aleksandr Rutskoi.
Suurem osa Jeltsini valitsuse igapäevasest tööst 1992. aastal toimus asepeaministri Jegor Gaidari juhtimisel. 16. juunil määras Jeltsin Gaidari peaministri kohusetäitjaks. Gaidari meeskond alustas suurt majandusreformi. Reform hõlmas hindade liberaliseerimise, eraäri ja maa eraomanduse legaliseerimise, vaba kaubanduse ja kommertspankade lubamise, riigiettevõtete massilise privatiseerimise ja sõjaliste kulutuste radikaalse kärpimise. Novembris 1992 määras Jeltsin kõige mõjukama inflatsiooni pooldaja, Nõukogude Liidu Keskpanga endise juhi Viktor Geraštšenko Venemaa Keskpanga juhiks. Kui Venemaa Ülemnõukogu oli selle määramise heaks kiitnud, siis oli seda raske ära muuta. Keskpank oli ülemnõukogu kontrolli all ning Keskpank oli Jeltsini oponentide juhi Ruslan Hasbulatovi kontrolli all. Majanduse stimuleerimise ettekäändel andis Geraštšenko kommertspankadele odavaid laene, samal ajal kui reformimeelne valitsus kärpis eelarvet, püüdes inflatsiooni vähendada. Inflatsioon tegi väärtusetuks enamiku venelaste säästud. Impordimaksud olid väga madalad, kuid Venemaa tootjate maksud olid väga kõrged. Kodumaine tootmine langes järsult. Reformide esimest staadiumi hakati nimetama "šokiks ilma teraapiata".
1992. aasta jaanuari lõpus esines Jeltsin relvastuse vähendamise algatustega ning teatas, et nüüdsest peale ei sihita endise Nõukogude Liidu relvi Ameerika Ühendriikide linnadele. See avaldus oli üks põhilisi küsimusi, mida arutati Jeltsini visiitidel USA-sse, Kanadasse ja Prantsusmaale 30. jaanuaril kuni 8. veebruaril.
2. veebruaril 1992 teatasid Jeltsin ja USA president Camp Davidis, et algab kvalitatiivselt uus etapp kahe maa suhetes.
16. märtsil 1992 kirjutas Jeltsin alla seadlusele Venemaa Kaitseministeeriumi loomisest. Kaitseministri ajutiseks kohusetäitjaks sai Jeltsin ise (7. mail määrati sellele ametikohale Pavel Gratšov).
1. detsembril 1992 algas Moskvas seitsmes Venemaa Rahvasaadikute Kongress. Kongress tunnistas valitsuse töö Jegor Gaidari juhtimisel mitterahuldavaks. Valitsusvastase kõnega esines asepresident Aleksandr Rutskoi. Jeltsin pani kongressile ette kompromisslahenduse, mille kohaselt kolme jõuministri määramine oleks nõudnud kandidatuuride kooskõlastamist ülemnõukoguga. Sellega lootis Jeltsin, et saadikud kinnitavad Gaidari peaministriks, kuid 9. detsembril lükkas Kongress selle kandidatuuri tagasi ning võttis vastu mitu konstitutsiooniparandust, mis piirasid presidendi volitusi.
10. detsembril 1992 esines Jeltsin Kongressil pöördumisega kaaskodanike poole, teatades, et edasine koostöö Rahvasaadikute Kongressiga ja spiiker Hasbulatoviga on võimatu. Ta kuulutas 1993. aasta jaanuariks välja üldrahvaliku referendumi küsimusega: "Kellele Te usaldate riigi väljaviimise majanduslikust ja poliitilisest kriisist, Kongressi ja ülemnõukogu praegusele koosseisule või Venemaa presidendile?" Jeltsin tegi oma pooldajatele ettepaneku saalist lahkuda, lootes et Kongress kaotab kvoorumi. Ometi jäi saali üle 2/3 saadikutest. Paljud saadikud leidsid, et presidendi sammud tähendavad riigipöördekatset.
11.–12. detsembril 1992 kirjutati Konstitutsioonikohtu vahendatud läbirääkimistel alla Kongressi ja presidendi vahelisele leppele. Jeltsin pani Kongressile "pehmeks reitinguhääletamiseks" ette kolm kandidatuuri valitsuse esimehe ametikohale: Juri Skokovi, Viktor Tšernomõrdini ja Jegor Gaidari. Hääletuse tulemusel määras Jeltsin peaministriks Tšernomõrdini. Kongressil kinnitati lõppenuks Venemaa presidendi täiendavad volitused majandusreformide läbiviimisel lõppenuks. 15. detsembril 1992 sai Tšernomõrdin peaministriks. Jegor Gaidar lahkus valitsusest.
1993. aasta aprillile määrati referendum uue konstitutsiooni põhialuste kohta. Kongressi poolt vastu võetud konstitutsiooniparandused, mis puudutasid presidendi volitusi, külmutati kuni referendumini. 7. märtsil saatis Jeltsin Ülemnõukogusse referendumi küsimuste projekti (kahekojaline parlament; presidentaalne vabariik; projekt, et konstitutsioon võetakse vastu konstitutsiooninõupidamise poolt; õigus maa eraomandile). 9. märtsil teatas ta Venemaa Föderatsiooni vabariikide presidentide nõukogu istungil, et on valmis kompromissiks: ta loobub referendumist, kui uue konstitutsioonileppega laiendatakse presidendi volitusi. 10. märtsil võeti kaheksandal Venemaa Föderatsiooni Rahvasaadikute Kongressil vastu resolutsioon, mis detsembrileppe täielikult tühistas.
20. märtsil esines Jeltsin telepöördumisega rahva poole, milles ta teatas, et on alla kirjutanud seadlusele, mis nägi ette riigivalitsemise erikorra kuni konstitutsioonilise kriisi ületamiseni. Seadlus nägi ette, et 25. aprillil toimub referendum, mille teemadeks on usaldus presidendi ja asepresidendi vastu, uue konstitutsiooni projekt ja uue föderaalparlamendi uue valimisseaduse projekt. Peale selle kuulutas Jeltsin kehtetuks kõik ülemnõukogu ja Kongressi otsused presidendi seadlused tühistada või nende kehtimine peatada.
21. märtsil varsti pärast südaööd esinesid televisioonis asepresident Aleksandr Rutskoi, Konstitutsioonikohtu esimees Valeri Zorkin ja peaprokurör Valentin Stepankov, kes mõistsid presidendi otsused hukka, nimetades neid konstitutsioonivastasteks. Hasbulatov nimetas Jeltsini samme riigipöördekatseks. Kiiresti kutsuti kokku ülemnõukogu, mis kutsus 26. märtsiks kokku üheksanda Rahvasaadikute Kongressi.
25. märtsil avaldati oluliselt muudetud presidendi seadlus üldrahvaliku referendumi läbiviimisest 25. aprillil. Selles ei mainitud valitsemise erikorda.
Kongress otsustas viia 25. aprillil läbi üldrahvalik referendum, mille teemad olid: usaldus Venemaa Föderatsiooni presidendi vastu; presidendi ja valitsuse sotsiaal- ja majanduspoliitika heakskiitmine; ennetähtaegsete presidendivalimiste korraldamine; ennetähtaegsete rahvasaadikute valimiste korraldamine. Jeltsin kutsus valijaid üles hääletama jaatavalt kõigis neljas küsimuses.
25. aprillil 1993 toimuski referendum. 58,5% hääletajaid avaldas usaldust presidendile ja 52,8% toetas tema sotsiaal- ja majanduspoliitikale. Ennetähtaegseid rahvasaadikute ja presidendivalimisi pooldas küll üle 50% hääletajaid, kuid alla poole valijate üldarvust. Seetõttu nendes konstitutsioonilistes küsimustes – vastavalt konstitutsioonikohtu määratlusele – otsust ei tehtud. Pärast referendumit kuulutas Jeltsin, et "reformipoliitika on nüüd rahva kaitse all".
1993. aasta augustis teatas Jeltsin kohtumisel telekompaniide juhtidega, et kavatseb võimuküsimuse lõplikult lahendada juba enne aasta lõppu. Samal ajal külastas ta mitut sõjaväeosa. Parlamendi juhtkond avaldas arvamust, et Jeltsin valmistub riigipöördeks.
21. septembril 1993 andis Jeltsin välja seadluse nr 1400 "Venemaa Föderatsiooni etapiviisilisest konstitutsioonilisest reformist". Selle seadusega saadeti ülemnõukogu ja Rahvasaadikute Kongress laiali. Uued parlamendivalimised määrati 12. detsembrile 1993. 22. septembril arutas Jeltsin peaminister Tšernomõrdiniga võimalust asendada Viktor Geraštšenko Keskpanga kohal Boriss Fjodoroviga. Tšernomõrdin kaitses Geraštšenkot.
Kohe pärast seadluse nr 1400 väljakuulutamist kokku tulnud Konstitutsioonikohus kuulutas seadluse ja Jeltsini pöördumise Venemaa kodanike poole konstitutsioonivastaseks ning juhtisid tähelepanu sellele, et nad annavad aluse Jeltsini tagandamiseks. Seejärel tagandati Kongressi erakorralisel istungil Jeltsin ametist ning tema kohustused läksid üle asepresident Aleksandr Rutskoile. Ent ülemnõukogu saadikud ja nende pooldajad isoleeriti miilitsa ja sõjaväe poolt hoonesse ja selle juures olevale väljakule. Elutegevust tagavad kommunikatsioonid lõigati läbi. 3. oktoobril murdsid Aleksandr Rutskoi ja Ruslan Hasbulatovi relvastatud pooldajad piiramisrõngast läbi ning algasid ülemnõukogu pooldajate kokkupõrked miilitsa ja sõjaväega. Rutskoi kutsus ülemnõukogu rõdult miitingulisi üles moodustama salku ja vallutama "veel täna" tormijooksuga linnavalitsust ja Ostankinot; Hasbulatov kutsus üles "vallutama tormijooksuga Kremli usurpaatori ja kurjategija Jeltsiniga" ja vangistama "kogu tema müüdavat klikki maa alla". Seejärel hõivati Moskva linnapea büroo. Kommunist Albert Makašovi juhtimisel püüti tormijooksuga vallutada telekompanii Ostankino hooneid. Hukkus 32 inimest.
Anne Aare
Anne Aare (sündinud 1942 Tallinnas) on eesti kunstnik ja pedagoog.
Boriss Jeltsin
Sõltumatute Riikide Ühendus ja reformipoliitika
Jegor Gaidar pöördus Jeltsini ja demokraatia pooldajate poole, kutsudes neid tulema oma relvadega kaitsma Moskva Kremli ja Moskva nõukogu, et "riik ei muudetaks taaskord aastakümneteks tohutuks koonduslaagriks". Venemaa TV edastas saateid salajasest kohast Moskva lähedal, mis oli ette nähtud tuumasõja puhuks. 4. oktoobril sisenesid Moskvasse Jeltsinile lojaalsed väeüksused. Jeltsin märkis oma 4. oktoobri hommiku pöördumises Venemaa kodanike poole:"Need, kes astusid üles rahumeelse linna vastu ja vallandasid veresauna, on kurjategijad. Kuid see ei ole ainult üksikute bandiitide ja pogrommitegijate kuritegu. Kõik, mis toimus ja seni veel toimub Moskvas, on eelnevalt planeeritud relvastatud mäss. Selle organiseerisid kommunistlikud revanšistid, fašistlikud peamehed, osa endiseid saadikuid, nõukogude esindajaid. Läbirääkimiste suitsukatte all kogusid nad jõude, kogusid bandiitlikke salku palgasõdureist, kes on harjunud mõrvade ja omavoliga. Tühine punt politikaane üritas jõuga sundida peale oma tahtmise kogu riigile. Vahendid, mille abil nad tahtsid valitseda Venemaad, on paljastatud kogu maailmale. Need on: küüniline vale, äraostmine. Need on munakivid, teravdatud raudvardad, automaadid ja kuulipildujad. Need, kes vehivad punaste lippudega, taaskord kastsid Venemaa verre. Nad lootsid ootamatuse peale, selle peale, et nende jultumus ja pretsedenditu julmus külvavad hirmu ja segadust.[...] Ma pöördun Venemaa kodanike poole. Relvastatud fašistlik-kommunistlik mäss Moskvas surutakse maha võimalikult kiire aja jooksul. Venemaa riigil on selle jaoks vajalikud jõud.[...] Sügav kummardus teile." Ülemnõukogu hoone (Moskva Valge Maja) piirati ümber, seda tulistati tankimürskudega ning hoone süttis. Hukkus üle 100 inimese. 6. oktoobril 1993 vallutati hoone tormijooksuga. Ülemnõukogu juhid eesotsas Aleksandr Rutskoi ja Ruslan Hasbulatoviga andsid alla ja arreteeriti. Venemaa Föderatsiooni Konstitutsioonikohtu esimees Zorkin sunniti tagasi astuma (Jeltsini administratsioon olevat vastasel korral ähvardanud avada tema vastu kriminaalasja "õigusliku aluse loomisest Hasbulatovi-Rutskoi ekstremistliku tegevuse jaoks"). Kogu täidesaatev ja seadusandlik võim koondus kuni uue parlamendi valimisteni Jeltsini ja Venemaa valitsuse kätte.
Anne Aare
Kunstnikuna on ta nii tekstiilikunstnik kui ka illustraator, viimasel ajal tegeleb arvutigraafikaga, on õpetajana korraldanud siidimaali töötubasid.
Boriss Jeltsin
Sõltumatute Riikide Ühendus ja reformipoliitika
Presidendi seadlusega keelati erakorralise seisukorra ajaks kõik organisatsioonid, mis olid osalenud relvastatud mässus, samuti opositsioonilised väljaanded.
Anne Aare
Haridus
Ta on lõpetanud Tallinna 20. Keskkooli (1961), Tartu Kunstikooli dekoraatori erialal (1965) ja Eesti Riikliku Kunstiinstituudi, tekstiili erialal (1971)
Boriss Jeltsin
Sõltumatute Riikide Ühendus ja reformipoliitika
Hiljem alustas Jeltsin kõikide tasandite nõukogude laialisaatmist.
12. detsembril 1993 hääletasid Venemaa kodanikud parlamendivalimistel ja referendumil uue konstitutsiooni kohta. Konstitutsioon läks läbi ja presidendi volitused suurenesid märgatavalt. Jegor Gaidari Venemaa valik sai Riigiduuma kõige suuremaks fraktsiooniks. Siiski kontrollisid reformimeelsed uues parlamendis ainult ühte kolmandikku häältest. Ühega oma esimestest aktidest andis Riigiduuma amnestia 1991. ja 1993. aasta riigipöörete juhtidele.
Anne Aare
Töö
Ta on töötanud ajakirjade Pioneer ja Täheke tehnilise toimetaja ja illustraatorina, ajakirja Täheke kunstilise toimetaja ja ajakirja Eesti Naine käsitöötoimetajana. Ta on olnud ka ajakirja Eesti Naine lisa käsitööajakirja Sirje koostaja ja toimetaja.
Aastatel 1997–2013 töötas ta Astangu Kutserehabilitatsiooni Keskuse käsitöö ja kunsti õppesuuna kutseõpetajana.
Boriss Jeltsin
Sõltumatute Riikide Ühendus ja reformipoliitika
10. juunil 1994 kirjutas Jeltsin alla kuuele majandusalasele seadlusele. Kõige keerulisemaks nimetas ta seadlust "Vene Föderatsiooni pangasüsteemi töö täiustamisest". Teised seadlused puudutasid eluasemelaene, eluasemesertifikaatide käibele laskmist, pooleli olevate elumajade lõpuni ehitamise tagamise meetmeid ning kodanike tarbijaõiguste kaitsmist.
Kui Geraštšenko määrati 1992 Keskpanga juhiks, oli rubla vahetuskurss 400 rubla = 1 USA dollar. 10. oktoobril 1994 langes kurss 2896 rublalt 3081 rublale 1 USA dollarilt. 11. oktoober 1994 sai tuntuks "musta teisipäevana". Rubla kaotas dollari suhtes ühe viiendiku oma väärtusest, langedes 3926 rublale dollarilt. Kolm päeva hiljem sundis Jeltsin Geraštšenko tagasi astuma.
Oktoobris 1994 kaotas president ära regioonide täitevvõimu juhtide valimised. Presidendi arvates oli seda tarvis teha täitevvõimu vertikaali kindlustamiseks.
I Tšetšeenia sõda
9. detsembril 1994 andis Jeltsin välja seadluse "Meetmetest ebaseaduslike relvastatud formeeringute tegevuse lõpetamiseks Tšetšeeni Vabariigi territooriumil ja osseedi-inguši konflikti tsoonis". 11. detsembril sisenesid Tšetšeenia territooriumile Venemaa Kaitseministeeriumi ja Siseministeeriumi väed. See oli katse teha lõpp Tšetšeenia kolme aasta pikkusele iseseisvustaotlusele.
19. jaanuaril 1995 avaldati Venemaa presidendi avaldus, milles märgitakse, et "sõjaline etapp Venemaa Föderatsiooni konstitutsiooni kehtivuse taastamisel Tšetšeeni Vabariigi territooriumil on praktiliselt lõpuni viidud. Edasine seaduslikkuse, korra ja elanikkonna kodanikuõiguste taastamise missioon läheb üle Siseministeeriumi kompetentsi."
Kevadeks 1995 vallutasid föderaalväed Tšetšeenia pealinna Groznõi. Pommitamise tagajärjel hukkus tuhandeid Tšetšeenia tsiviilisikuid. Grigori Javlinski, Jegor Gaidar ja paljud teised poliitikud mõistsid sõja hukka; paljud demokraadid loobusid Jeltsinit toetamast. Jeltsini populaarsus langes kõikide aegade kõige madalamale tasemele. Tema toetusprotsent stabiliseerus 6% tasemel.
4. juulil 1995 kirjutas Jeltsin alla seadlusele Venemaa relvajõudude dislotseerimisest Tšetšeeni Vabariigi territooriumil "eesmärgiga tagada sõjalis-poliitiline stabiilsus Tšetšeeni Vabariigis, Venemaa Föderatsiooni riikliku ja territoriaalse terviklikkuse kaitse". See seadlus andis ametliku kinnituse vägede dislotseerumisele Tšetšeenias.
18. septembril 1995 kirjutas Jeltsin alla seadlusele "Venemaa Föderatsiooni subjektide riigivõimuorganite ja kohaliku omavalitsuse organite valimistest". Selle seadluse alusel pidid Föderatsiooni subjektide haldusjuhtide valimised toimuma 1996. aasta detsembris. Oma seadlusega soovitas president ka riigivõimuorganitel, mille volituste tähtaeg ei ole kindlaks määratud, otsustada valimised üle viia 1997. aasta juunile. Neile tehti ülesandeks vormistada õiguslikud dokumendid vastavate Föderatsiooni subjektide haldusjuhtide ja kohaliku omavalitsuse organite valimiste läbiviimise reglementeerimiseks.
6. detsembril 1995 kirjutas Jeltsin alla seadusele Föderatsiooninõukogu moodustamise korrast. Sellega hoiti ära konstitutsiooniline kriis, mis oleks niisuguse seaduse puudumise korral võinud tekkida pärast 17. detsembri parlamendivalimisi. Seaduses öeldakse muuhulgas, et Venemaa Föderatsiooni subjektide täitevvõimuorganite juhtide valimised peavad olema lõpule viidud hiljemalt 1996. aasta detsembriks. Sealjuures määras enamiku kohalike administratsioonide juhte president.
25. märtsil 1996 esitas initsiatiivgrupp, kes oli Jeltsini kandidatuuri üles seadnud teiseks ametiajaks Venemaa presidendina, esitas 1 372 000 allkirja tema kandidatuuri registreerimise toetuseks. 16. juunil 1996 kogus Jeltsin presidendivalimiste esimeses voorus 35,28% häältest ja sai edasi teise vooru. 3. juulil 1996 valiti teiseks ametiajaks Venemaa Föderatsiooni presidendiks. Ta kogus 53,82% valijate häältest.
5. novembril 1996 tehti Jeltsinile südameaordi ja koronaararterite šunteerimise operatsioon.
Mabetexi korruptsiooniafäär
1999. aastal algatati Venemaa prokuratuuri poolt kriminaalasi, milles kahtluste kohaselt said Jeltsin, ta tütred ja Kremli kinnisvara haldav Pavel Borodin Šveitsi ehitusfirmalt Mabetex miljoneid dollareid. Mabetex Project Engineering ja Mercata Trading said omakorda sai tellimuse remontida 335 miljoni dollari eest Moskva Kremlit ja valitsushooneid. Jeltsinile olevat tehtud krediitkaart ja kantud tema arvele Ungarisse miljon dollarit. Allhankijana teise restaureerimishanke saanud Šveitsi firmale Mercata tegi Moskvas Kremli restaureerimistöid teiste hulgas Eesti Ehitus. Remondi korraldamise eest hoolitses Jeltsini lähiringi kuuluv Kremli asjadevalitseja Pavel Borodin – mees, kelle hallata oli kogu valitsusaparaadi vara. Eri valitsushoonete remondi eest maksti Šveitsi firmadele 335 miljonit dollarit, peale Kremli palee osales Mabetex 1993. aasta oktoobris tankisuurtükkide tules kannatanud endise ülemõukogu ja praeguse Venemaa valitsushoone ehk Valge Maja remondis.
Presidendi ametiaja lõpp
Jeltsin jäi Venemaa presidendiks 31. detsembrini 1999, kuid tema tähetund jäi 1991. aastasse. Jeltsin astus tagasi 31. detsembril 1999, allkirjastades vastava seadluse ja esinedes viimast korda uue aasta soovidega venemaalastele. Ta teatas, et ei oleks tema moodi olla veel pool aastat presidendi ametis, kui riigil on inimene, kellega siduvat oma lootused tulevikule peaaegu igaüks. Seepärast ei soovivat ta olla takistuseks. Venemaal olevat vajalik minna uude millenniumisse uute, energiliste inimestega, vanadel aga, kes on võimul juba palju aastaid, seevastu lahkuda. Jeltsin palus venemaalastelt andestust selle eest, et ei täitnud paljusid endale pandud lootusi. Ta avaldas samas lootust, et oma elu peamise eesmärgi ta täitis: Venemaa suunduvat nüüd ainult edasi. Järgmiseks Venemaa presidendiks sai tol hetkel peaministri ametit täitev Vladimir Putin.
Matused
24. aprillil 2007 toodi Jeltsini surnukeha Lunastaja Kristuse Peakirikusse, kus rahvas sai temaga hüvasti jätta. 25. aprillil 2007 toimus seal hingepalvus ning Boriss Jeltsin maeti Novodevitšje kalmistule. Päev oli kuulutatud riiklikuks leinapäevaks. Matustel viibis ka Eesti president Toomas Hendrik Ilves.
Tunnustus
Sõjaväeline auaste: erupolkovnik. Polkovniku auastme sai ta mittesõjaväekohuslasena Sverdlovskis parteitööl.
Isiklikku
Tütar Jelena Okulova (sündinud 1957) lõpetas Kirovi-nimelise Uurali Polütehnilise Instituudi ehitusteaduskonna. Töötab Moskvas ehitusnäitusel. Tema abikaasa Valeri Okulov on elukutseline piloot. 1987. aastal pärast äia tagandamist Moskva parteijuhi kohalt võeti ta maha rahvusvahelistelt lendudelt. 13. märtsil 1997 määrati Aerofloti direktori kohusetäitjaks, hiljem sai direktoriks. Sellel ametikohal oli enne teda marssal Jevgeni Šapošnikov, kes määrati presidendi abiks kosmonautika ja lennunduse arendamise alal. Opositsioon nägi selles määramises onupojapoliitikat. Jelenal ja Valeril on tütred Jekaterina (sündinud 1979) ja Maria (sündinud 1983) ja poeg Ivan. Jekaterina on abielus ja tal on poeg.
Teine tütar Tatjana Djatšenko sündis 1960. Ta lõpetas Moskva Riikliku Ülikooli arvutusmatemaatika- ja küberneetikateaduskonna. Töötas konstrueerimisbüroos Saljut ja selle Moskva filiaalis Zarja Urala. Kevadel 1996 oli Boriss Jeltsini riigipea kohale tagasivalimise kampaania koordinatsioonibüroo liige. 30. juunil 1997 määrati Venemaa Föderatsiooni presidendi nõunikuks mainekujunduse alal. Oli sellel ametikohal 1999. aastani.
Tatjana esimene abikaasa oli ülikoolikaaslane baškiir Vilen Hairullin. Teine abikaasa Aleksei Djatšenko lõpetas Moskva lennundustehnika instituudi. On ettevõtte Interural (Uurali piirkonna metallurgiatööstuse eksportöör) suuraktsionär. Kolmas abikaasa Valentin Jumašov on endine presidendi administratsiooni juht.
Tatjanal on esimesest abielust poeg Boriss Jeltsin (sündinud 1981). Perekonnanimi anti talle vanaisa palvel, et nimi edasi kanduks. Õppis Moskvas inglise keele kallakuga koolis, 1996. aastast Millfieldi koolis Suurbritannias Somersetis. Teine poeg esimesest abielust Gleb Djatšenko sündis 30. augustil 1995. Kolmandast abielust sündis tütar Marija.
Jeltsin tegeles kooliajast peale spordiga, eriti võrkpalliga. Ta tuli mitmel spordialal linna õpilaste seas meistriks ja oli oblasti meister võrkpallis. Ülikoolis õppides kuulus Sverdlovski võrkpallikoondisse, mis osales Nõukogude Liidu meistrivõistluste kõrgemas liigas.
Mängis kuni kolmel õhtul nädalas tennist, oli ka kirglik jahimees.
Auvere lahing
Auvere lahing ehk lahing Auvere sillapeal oli Narva lahingute üks episoode, mis algas Nõukogude 8. armee pealetungiga 24. juulil 1944 ja kestis järgneva päevani. Auvere sillapea põhjapoolse rindejoone näol oli tegemist strateegilise suunaga, sest kui 2. löögiarmee oleks sellest mereni läbi murdnud enne Narva ümbruses paiknevate armeegrupp Narva üksuste taandumist, poleks Saksa üksused enam tõenäoliselt suutnud takistada Nõukogude vägede väljatungi Peipsi järve ja Soome lahe vahelisest kitsaskohast. Saksa vägede jaoks oli rinde hoidmine ja kaitsmine oluline tõrjelahing, millest sõltus Narva rinde püsimajäämine.
Boriss Jeltsin
Isiklikku
Ehkki Jeltsin tegeles spordiga, oli tal kalduvus alkoholi kuritarvitada. Joomatuuride ajal oli ta korduvalt pikemat aega poliitiliselt areenilt lahkunud.
Auvere lahing
Olukord Narva rindel
1944. aasta suveks oli sakslaste ja nende liitlaste olukord muutumas enamusel rinnetest katastroofiliseks. 10. juunil algas Leningradi rinde pealetungi Soome vastu Karjala kannasel, 23. juunil alanud 1. Balti rinde suurpealetungi käigus purustati väegrupp Mitte juuli keskpaigaks pea täielikult ja 29 Nõukogude diviisi liikusid piki Daugava jõge kiirelt edasi Leedu ja Läti suunas. Ka 2. ja 3. Balti rinne saavutasid Pihkva-Ostrovi suunal edu, sundides taanduma Saksa 18. armee ja jõudes taandudes 1944. aasta jaanuari lõpuks Eesti ja Läti piirile. Nõukogude vägede rünnakute tulemusena viidi Kirde-Eestist Soome 122. jalaväediviis ja 303. ründesuurtükkide divisjon, Eestist lõuna suunas lahkusid 170., 225., 61., 58. jalaväediviisid, XXVI ja XXXXIII armeekorpused, lahkumas oli 227. jalaväediviis. Punaarmee oli aga läbi murdnud ka Soomes Karjala maakitsuse kaitsest nn Mannerheimi liinist ja nüüd toodi osa vägedest sealt üle Narva alla. Saksa üksuste käes oli veel Narva linn koos Jaanilinnaga ning sellest põhja poole jääva Narva jõekalda ning Narva-Jõesuuga. Narvast lõunas pöördus rindejoon otse läände ja ulatus peaaegu Sirgalani. Lõunasse jäi Punaarmee poolt aasta alguses vallutatud soine sillapea, mida kutsuti ka Krivasoo kotiks. Seega olid aga ka kõik Narva piirkonnas paiknevad üksused omamoodi avatud kotis, mille suu laiuseks oli vahemaa mereni Auvere juures (umbes 6 km).
Võitlusgrupp R formeeriti viieks pataljoniks ja kuueks erikompaniiks. Põhipositsioon mehitati minimaalselt. Suurendati kaitse sügavust. Toetuti teises ešelonis paiknevatele kompaniidele-pataljonidele ja vasturünnakuteks mõeldud reservidele. Kaitse sügavus ulatus 3 kilomeetrini. Rindejoone kogupikkus võitlusgrupi lõigus oli kuni 10 km. Kohati kulges eesliin 100–150 m kaugusel vaenlasest. 20. juulil käis uute positsioonide rajamine. Punaarmee suurtükivägi teostas ootamatu tulelöögi Auveres olevate vägede positsioonidele, kaitsjate hulgas oli kaotusi. 23. juuliks oli valminud uus kaitsesüsteem ja rindelõik oli valmis vaenlast vastu võtma. Samal ajal koondas 8. armee vägesid. Õhus tiirutasid Nõukogude luurelennukid.
Olukord operatiivpiirkonnas
Narva piirkonna üksused oli moodustatud armeegrupp Narwa mille põhituumiku moodustasid III Germaani SS-soomuskorpuse alluvusse koondatud väeosad SS-Obergruppenführer Felix Steineri juhtimisel. Korpuse koosseisu põhiosa moodustasid SS-diviisid Nordland, Nederland ja 20. Eesti Relvagrenaderide SS-diviis ning 11. Ida-Preisi jalaväediviis.
Luureandmete järgi olid Nõukogude väed koondanud Krivasoosse Auveres kaitsel asuvate üksuste vastu 2 diviisi, rohkesti tanke ja suurtükke. Vähem kui 10 km lahutas Punaarmeed Narva lahest ja Narva rindel paiknevaid üksusi piiramisrõngast.
Korpuse ülem Felix Steiner nägi Auveres vägede kontsentreerimises ohtu Narva rindele ning palus luba väegruppi Nord staabist taanduda Tannenbergi liinile. Vastav luba saadi aga alles 22. juulil 1944. Olukorra lahendamiseks tegi Steiner aga vaenlase löögisuunal asuvate vägede ümberpaigutuse. 18. juulil 1944 vahetas Saksa rügement Narva jõel välja 20. SS-diviisi 45. Relva-SS Grenaderirügemendi, mis viidi üle Auvere juurde. Seal vahetas 45. rügement välja rinnet hoidnud 26. diviisi üksused, mis omakorda suunati edasi Lätti.
Auvere rindelõiku paigutatud Eesti väeosad allutati 45. rügemendile Sturmbannführer Harald Riipalu juhtimisel. Võitlusgrupi moodustasid 45. rügement, mille alluvusse oli antud ka 20. Üksik SS-jalaväepataljon Hauptsturmführer Hans Wallneri juhtimisel), tankikompanii Panther tankidega, 2 Saksa rünnakpioneeride kompaniid, rühm mitmetorulisi reaktiivmiinipildujaid Nebelwerfer ("uduheitjad") ja äsja rindele saabunud 47. Relva-SS Grenaderirügemendi I pataljon Sturmbannführer Georg Sooden) – kokku umbes 3000 meest. Võitlusgrupist vasakul olid positsioonidel 11. SS-diviisi Nordland 23. SS-grenaderirügement ja paremal 11. Ida-Preisi jalaväediviisi üksused.
Positsioonid üle võtnud, otsustas Sturmbannführer Riipalu muuta nende senist asetust. Kardeti, et vaenlasel on vanad positsioonid täpselt teada ja sisse lastud. Muudeti ka staapide ja tagalaasutuste asukohti ja tõhustati sideühendusi. Üritati saavutada ka positsioonide efektiivsemat asetust. Tõenäoliseimasse rünnaku raskuspunkti – parempoolsele soisele-võsasele alale paigutas Riipalu 20. Üksiku SS-jalaväepataljoni ja oma 45. rügemendi (vasakule). 45. rügemendi vasakul tiival Kõrgesoo vastas asus positsioonidel 47. rügemendi I pataljon.
III Germaani SS-soomuskorpuse ülem Felix Steiner edastas enne raske lahingu algust Auvere juures vaenlast ootavatele vägedele oma pöördumise, mis lõppes ajalooliste sõnadega: "Seiske ja pidage vastu, sest õigus ja Jumal on teiega."
24. juuli 1944
Vaenlasel õnnestus mitmes kohas positsioonidesse sisse murda, kuid edasiliikumine peatati sügavuses kaitsel asuvate kompaniide joonel. Lahingu kriitiline punkt saabus kella 10 paiku. 47. rügemendi I pataljoni lõigus oli vaenlane tanki ja jalaväega positsioonidest läbi murdnud. I pataljoni ülem hauptsturmführer Paul Maitla palus võitlusgrupi ülemalt tankide tegevusse rakendamist. Vaenlane jõudis oma tankide ja jalaväega välja Auvere-Uuemõisa ette, kuid sattus teisele ja kolmandale kaitsejoonele ja hävitati. Samas asuti pärast kella 10 tankide ja suurtükitule toetusel juba ka üldisele vasturünnakule. Vaenlase sissemurded likvideeriti. Lahingus sai haavata 20. Füsiljerpataljoni ülem kapten hauptsturmführer Wallner, keda asus asendama obersturmführer Oskar Ruut.
Kella 15.00 olid 120. laskurdiviisi allüksused jõudnud järgmistele positsioonidele: 543 3. pataljon Vanamõisa alal ja arendas pealetungi kirde suunas; 543. laskurpolgu 1. pataljon lagendikule Vanamõisast idas; 543. laskurpolgu 1. pataljon liigus idasuunas Kulgu jõe (oja) joonel; 289. laskurpolgu 3. pataljon vallutanud kõrgustiku 32,3; 289. laskurpolgu 1. pataljon jõudnud Auvere-Lipsu teeristile; 289. laskurpolgu 1. pataljon aga jõudnud joonele 300–400 meetrit Lipsust lõunas.
Õhtupoolikul ründas vaenlane suure hulga jalaväega Auvere-Vanamõisa suunal asunud kaitsjaid, kuid ründajad niideti kuulipildujatulega maha. Enne päikeseloojangut üritas üks vaenlase rood rünnata 45. rügemendi ja 47. rügemendi I pataljoni liitekohta. Satuti aga 45. rügemendi I pataljoni parempoolsele kompaniile, mis oli senistest lahingutest üldse kõrvale jäänud. Ründajad hävitati. Rohkem vaenlane sel päeval rünnakuid ei korraldanud. 24. juulile järgnes rahulik öö. Kaitsjad korrastasid oma positsioone ja ridu, valmistudes uuteks vaenlase rünnakuteks. Võitlusgrupilt võeti ära lisaks antud Saksa tugevdusüksused.
25. juuli 1944
25. juuli hommikul jätkus vaenlase jalaväe pealetung tankideta, see oli aga nõrk ja tõrjuti raskusteta.
Kaotused
25. juulil 1944 algas üldine Narva rinde mahajätmine. Luba selleks saadi Armeegrupi Nord staabist 22. juulil ja taandumist Tannenbergi liinile alustati 24. juulil 1944, millal tõmbas III Germaani Soomuskorpus oma väed välja Jaanilinna platsdarmilt. Taandumist kiirendas Punaarmee 2. löögiarmee rünnak 25. juulil 1944 suurte jõududega (esimeses rünnakulaines ründasid 191. laskurdiviis ja 131. laskurdiviis kokku umbes 5000 meest, rünnakut julgestas 109. laskurkorpus), Kudruküla juures üle Narva jõe. Rünnaku käigus murti läbi 46. rügemendi III pataljoni lõigust (pärast suurtükitule ettevalmistust oli III pataljonis rivis umbes 100 meest). Läbimurre peatati Olgino ja Peeterristi juures 46. rügemendi II pataljoni poolt major Friedrich Kure juhtimisel. Punaarmee eesmärk lõigata läbi Narva–Tallinna maantee jäi saavutamata.
25. juuli õhtul said ka Auvere piirkonnas kaitsel olevad Eesti üksused taandumiskäsu Tannenbergi liinile. 45. rügemendi taandumist jäi kaitsma 46. rügemendi II Pataljoni 7. kompanii Obersturmführer Edgar Vaikma juhtimisel. Kompanii pidi positsioone hoidma 26. juuli kella 7.00ni. Hommikul kompaniile appi tulnud kaks Tiiger-tanki võimaldasid katteväeosal rahulikult lahingust välja tõmbuda.
Hinnang
Auvere lahingu tulemusena ebaõnnestus Punaarmee 8. armee juhataja Filip Starikovi plaan tungida välja mereni ja haarata ida poole jäävad üksused piiramisrõngasse. Seejärel oleks alustanud üle Narva jõe rünnakut 2. löögiarmee Fedjuninski juhtimisel. Sügavuti asetatud ja mitmevööndiline kaitseliin võimaldas vaenlase tugevate rünnakute peatamise ja rindejoone säilimise ning vasturünnakute sooritamise. See säästis ka suurt osa isikkoosseisust, mis jäi puutumata ründajate ettevalmistavast turmtulest. Ka vanade positsioonide ümberpaigutamine osutus väga arukaks tegevuseks. See oli vajalik seoses rindelõigu eeldatava uue raskuspunktiga ja samuti olid vaenlase kätte juba sattunud täpsed andmed Narva rinde positsioonide asetuse ja ka tagalas paiknevate asutuste-teenistuste asukohtade kohta. Kahest allatulistatud lennukist ja ühest hävitatud tankist leiti ka kogu rinde täpsed kaardid pealekannetega üksuste täpsetest asukohtadest. Hiljem on selgunud, et need sattusid venelaste kätte paari pimestatud rahvuslase käe läbi, kes töötasid Eesti üksuste peainspektori Johannes Soodla kindralinspektuuris ja saatsid Narva rinde kaarte Soome saadikule Aleksander Warmale, kes need omakorda inglastele edasi andis. Sealt jõudsid kaardid loomulikult loogilist teed pidi Nõukogude luure kätte.
Skieni vald
Skieni vald on vald Norras Vestfold og Telemargi maakonnas. Valla halduskeskus on Skien. Skien on samuti Telemargi halduskeskus.
Skieni vald loodi 1. jaanuaril 1838. Gjerpeni ja Solumi vald liideti Skieniga 1. jaanuaril 1964. Aastani 2019 kuulus vald Telemargi maakonda.
Höbringi
Höbringi ehk Höbring on küla Lääne maakonnas Lääne-Nigula vallas.
Küllätüvä
Küllätüvä (ka Küllatova, Küllatuva, Küllatu, Tammeoru, Tamme) on küla Võru maakonnas Setomaa vallas.
Höbringi
Küla kohta kasutati aastal 1540 nime Hobrinck, aastal 1565 Hogbrincka, Houbrinck, aastal 1613 Hocbringk, aastal 1653 Haubring ja aastal 1689 Hebbring. Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Noarootsi valda.
Küla nimi on rootsikeelne, selle vanimad kujud on aga sakslaste kirja pandud. Nimes peituvad eestirootsi sõnad hau (kirjakeele hög, kõrge) ja bring (kirjakeele brink, küngas). Kõnekeeles on ühesilbiline hau lühenenud hu-ks ja lõpu -k nõrgenenud g-ks. Nimi oli tõenäoliselt algselt loodusnimi, mille panid peaküla Riguldi asukad idapoolsele liivakünkale. Kui sinna tekkis asustus, kandus sellele ka üle künka nimi.
Küllätüvä
Küla kuulub Üle-Pelska nulka.
Höbringi
Höbringi piiresse kuulub ka endise Valive ehk Valipää küla alad. Aastal 1535 mainiti Wallipu talu, aastast 1694 pärineb Wallipä nimi, aastal 1844 pandi kirja Wallipae. Küla hääbus pärast 1940. a-id.
Palandõ
Palandõ (ka: Palande, Palandu, Palante) on küla Võru maakonnas Setomaa vallas.
Höbringi
Osa külast kuulub Leidissoo looduskaitseala koosseisu.
Palandõ
Küla kuulub Koolina nulka.
San Salvador
San Salvador on El Salvadori pealinn ning riigis ka kõige suurem linn.
Palandõ
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Meremäe valda.
San Salvador
Oma 1,77 miljoni inimesega on ta Kesk-Ameerikas Guatemala linna järel rahvaarvu poolest suuruselt teine.
Hispaania keeles tähendab San Salvador püha vabastajat.
Ajalugu
Tänapäeva linna lähedal asus pipilite pealinn Cuscatlán.
Viimase viie sajandi kestel on San Salvador üle elanud rohkem kui kakskümmend maavärinat, neist suurim 1854. aastal.
tühi|pisi|San Salvador öösel
Loomarakk
Loomarakk on eukarüootne loomariiki kuuluva organismi rakk. Loomarakkudel on rida ühiseid omadusi, mille osas nad erinevad taimerakkudest või seenerakkudest.
Loomarakul on fagotsütoosi võime, s.t. võime tuua rakumembraanile sattunud ainete osakesi raku sisemuse kasutamiseks.
Loomarakk ei sisalda plastiide (kloroplast, kromoplast, leukoplast), rakukesta ja tsentraalvakuooli (vakuoolid pole üldiselt üldse omased loomarakule).
Mustahamba
Mustahamba on mitme koha nimi:
Jaan Luig
Jaan Luig (sündinud 23. juunil 1959) on eesti entomoloog.
Ta lõpetas 1988. aastal Tartu Ülikooli bioloogia erialal (zooloogina). Pärast seda töötas ta kuni 1993. aastani teadurina, misjärel asus Tartu Ülikooli Zooloogiamuuseumi peavarahoidja ametikohale. 1998. aastal sai magistrikraadi.
Tegelenud põhjalikumalt kiletiivaliste ja liblikalistega, kuid tunneb hästi kõiki Eesti putukarühmi.
Belluno
Belluno on linn Itaalias Veneto maakonnas, Belluno provintsi halduskeskus.
Linna keskusest mõne kilomeetri kaugusel asub Belluno lennujaam.
Loodus
Bellunost lõunas asuvad Nevegali Alpid, põhjas Dolomiidid.
Vaatamisväärsused
Belluno kauneim väljak on Piazza del Mercato oma renessansspaleede ja 1410. aastast pärineva purskkaevuga.
Reherull
Reherull (ka rehetamp) oli hobuse jõul mööda viljaladet ringiveetav jäme puurull. Seda kasutati suvivilja, aga ka lina- ja ristikheinaseemne peksmiseks.
Ajaloost
Euroopas oli reherull laialdaselt tuntud. 19. sajandi algul võeti see kasutusele Liivimaa mõisates, hiljem laialdaselt ka taludes, esmalt Lätis, seejärel Lõuna-Eestis. Reherullist loobuti 20. sajandi algul, kuna kasutusele võeti rehepeksumasin.
Ehitus
Reherull oli umbes 1 meetri pikkune ning 0,5 meetrise läbimõõduga. Sellesse tapiti ridadena mitukümmend neljakandilist puupulka (pikkusega kuni 12 cm), mille peale löödi kuni 12 cm kõrgused puulatid(liistud). Lattidega suruti rulli ringivedamisel viljapeadest terad välja. Reherulle valmistati ka liistudeta, laiade tapitud pulkadega. Veoaisad olid kinnitatud rulli ümbritseva raami külge.
Kurista vald
Kurista vald (saksa keeles Gemeinde Kurrista) oli vald Viljandimaal Põltsamaa kihelkonnas. Vald eksisteeris 1866 –1939.
Vald loodi 1866. aastal vallaseadusega Kurista mõisapiirkonna territooriumile. Vallamaja asus Vägari külas.
1892 liideti vallaga Kaave vald Kaave ja Kõpu külaga ning Kaavere vald Kaavere ja Sulustvere külaga.
1920ndate alguses liideti Kaave, Kurista, Siimusti ja Viruvere küla Jõgeva vallaga.
1934. aastal oli valla pindala 38 km² ja elanikke oli 1052.
Vallas oli 217 talundit ja elamut ning nende kasutuses oli 5524 ha maad.
1939. aasta vallareformi käigus liideti vald Lustivere vallaga.
Käsustik
Käsustik (ingl instruction set) on arvuti protsessori masinakäskude täielik kogu ja ühtlasi arvuti arhitektuuri element, mis liidestab tarkvara (sealhulgas arvutiprogrammid) riistvaraga.
Navikõ
Navikõ (ka: Navike, Navigõ, Naviki, Navi) on küla Võru maakonnas Setomaa vallas.
Küla kuulub Mokornulka.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Meremäe valda.
Mansid
Mansi keel kuulub soome-ugri keelte ugri harusse, koos handi keeltega moodustab mansi keel obiugri keeled. Mansid on üks kahest obiugri rahvast, teine obiugri rahvas on handid.
Mansid kuuluvad riiklikult tunnustatud Venemaa väikesearvuliste põlisrahvaste hulka. Handi-Mansi autonoomses ringkonnas on handi ja mansi keel ametlikud keeled vene keele kõrval.
Mansisid on 2002. aasta andmetel 11 432. 2010. aasta rahvaloenduse andmetel elas Venemaal 12 269 mansi. Mansi keelt valdas Venemaal 2010. aasta rahvaloenduse tulemuste järgi aga ainult 938 inimest.
Antropoloogiliselt kuuluvad mansid uurali rassi.
Ajalugu
Algselt elasid mansid Uuralite läänenõlvadel, aga 11.–14. sajandil tõrjusid komid ja venelased nad itta, teisele poole Uuraleid.
Mansid on olnud Vene võimu all alates 16. sajandist, mil Jermak Timofejevitš tõi suurema osa Lääne-Siberist Vene kontrolli alla. Juba 17. sajandil ületas venelaste arv nende kodumaal manside arvu. 18. sajandil mansid ristiusustati, aga see jäi suuresti formaalseks.
Et mansid on olnud Vene ja Nõukogude võimust tugevamini mõjutatud kui nende põhjanaabrid handid, on nad viimastest rohkem venelaste sekka assimileerunud. 60% neist kasutab omavahelises suhtluses vene keelt.
Siiski on nende arv järjest kasvanud: kui mansisid oli 1926. aasta rahvaloenduse järgi 5754, siis 1959. aastal 6318, 1989. aastal 8279 ja 2002. aastal 11 432.
Naftamaardlate kasutuselevõtt Handi-Mansimaal 1960ndatel tõi kaasa suurima siserände laine Nõukogude Liidus pärast Teist maailmasõda. Selle tagajärjel jäi hantide ja manside osatähtsus väikeseks ning nad moodustavad tänapäeval pisut rohkem kui ühe protsendi ringkonna rahvaarvust.
Kirjandus
Nõukogude Liit toetas mansi rahvusliku kirjanduse üllitamist. 1931 loodi mansi kirjakeel ladina tähestiku, 1937 slaavi tähestiku põhjal.
Üks viimase aja tuntumaid mansi kirjanikke on Juvan Šestalov.
Positiivorel
thumb|upright|Laudpositiiv, Saksamaa
Positiivorel ehk positiiv on väike orel. Positiivil on suure oreliga sarnaselt olemas manuaalid ja pedaaliklaviatuur.
Positiivoreli saab viia ühest kohast teise, seda ei paigaldata kohakindlalt nagu suuri oreleid. Positiivid olid levinud kodudes ja mõned olid nii väikesed, et mahtusid laua peale. Registrite arv on väike.
Positiivid olid levinud enne 17. sajandit kirikutes. Neid kasutati põhiliselt kiriku tarbemuusika ehk missa, jumalateenistuse laulude saatmiseks. Positiive kasutati ka basso continuo mängimisel. Oma ooperites kasutasid positiive näiteks Jacopo Peri (1561–1633) ja Claudio Monteverdi (1567–1643).
Rohuneeme rändrahn
pisi|Rohuneeme rändrahn
Rohuneeme rändrahn ehk Maisiniidi kivi on rabakivist hiidrahn Harju maakonnas Viimsi vallas Viimsi poolsaare põhjaosas.
Nõukogude ajal oli rahn sõjaväeosa piiratud territooriumi lähistel vaba juurdepääsuga metsaterritooriumil ja on seetõttu loodushuviliste seas vähe tuntud.
Ruumala (397 m3) järgi on Rohuneeme rändrahn viies või kuues (Suuroja järgi) hiidrahn Eestis. Rahnu ümbermõõt on 33,1 m, kõrgus 6,6 m, pikkus 11,6 m ja laius 10,5 m.
Rahn on alates 1937. aastast üksikobjektina looduskaitse all.
Normaalrõhk
Normaalrõhuks ehk standardrõhuks nimetatakse õhurõhku 101 325 Pa. Sageli kasutatakse normaalrõhu ligikaudset väärtust 100 000 Pa ehk 100 kPa.
Varem peeti normaalrõhuks 760 mm Hg ehk 101,3 kPa.
Eesti-Ma Rahwa Kalender
pisi|[[August Daugelli puugravüür 1847. aasta kalendris]] "Eesti-Ma Rahwa Kalender" oli esimene eestikeelne kalender. Selle andis 1720. aastal välja Tallinna trükkal Jacob Johann Köhler. Kalendri esimesed 12 aastakäiku ei ole säilinud. Eri ajal on kalendri nimi varieerunud, nt 1845 oli kasutusel nimi "Ma-rahwa Kassuline Kalender ehk Täht-ramat ..."
Somaalia
Somaalia (ametliku nimega Somaalia Liitvabariik) on maa Aafrika idaosas Aafrika Sarve tipus. Piirneb loodes Djibouti, läänes Etioopia ja edelas Keeniaga, põhjas Adeni lahe ja idas India ookeaniga.
Somaalia alal eksisteeris varem Somaalia Demokraatlik Vabariik, mis praeguseks on läbikukkunud riik. Somaalia keskvalitsus eksisteerib ainult de iure, tal on võimu üksnes pealinna lähiümbruses. Riik on jagunenud nelja suure klanni ja keskvalitsuse vahel. Sellegipoolest ei valitse riigis kaost, selle eest hoolitsevad kohalikud võimud ja sõjapealikud.
Somaalia loodi 1960. aastal, kui ühinesid vastiseseisvunud Briti Somaalimaa ja Itaalia Somaalimaa.
1969. aastal tuli riigipöördega võimule Siad Barre, kes algul NSV Liidu ja siis USA toetusel valitses 1991. aastani. Kui USA lakkas Somaalia valitsust rahastamast, puhkes riigis kodusõda. 1993. aastast saadik puudub keskvõimul kontroll enamiku riigi üle.
Eesti sõlmis Somaaliaga diplomaatilised suhted 10. mail 2011.
thumb|Somaalia piirkonnad
Somaalia piirkonnad
Alates aastast 2016 on Somaalia ametlikult jaotatud kuueks föderaalseks ringkonnaks, nende seas ka ennast iseseisvaks kuulutanud Somaalimaa. Ringkondade koosseisus on 18 piirkonda (gobolka, mitmuses gobollada):
Reaalselt on Somaalia territooriumil ennast iseseisvaks kuulutanud järgmised riigikesed:
Seadusliku valitsuse kontrolli all on ainult riigi keskosas asuvad Galmudug ja Hirshabelle
Meerapalu lahing
Meerapalu lahing oli 13.–15. veebruaril 1944 toimunud lahing, mille käigus nurjasid Saksa 20. Eesti SS-vabatahtlike diviisi 45. Relva-SS Grenaderirügemendi I pataljon ja idapreislastest koosnev 44. jalaväerügemendi pataljon, Punaarmee 108. laskurkorpuse väeosade kava tungida üle Peipsi järve ning liikuda sealt edasi Tartu suunas. pisi|Peipsi järv
Olukord rindel
14. jaanuaril 1944 oli Punaarmee alustanud Leningradi ja Volhovi rindel ülekaalukate jõududega Leningradi-Novgorodi pealetungioperatsiooni, mille eesmärgiks oli üldjoontes Saksa armeegrupi Nord purustamine ja Baltikumi hõivamine. Saksa rinne varises täiesti kokku. Löögi alla sattunud sakslased taganesid korrapäratult ja paaniliselt läände. Esimeseks püsivaks uueks rindejooneks sai looduslikult soodne Narva jõe – Peipsi – Velikaja jõe joon, kuhu oli juba varem hakatud rajama ka kaitseliini Panther ("Panther" – Linie), mis aga ei olnud veel kaugeltki valmis. Veebruari alguseks jõudis Punaarmee eelnimetatud joonele, kus puhkesid ägedad lahingud.
67. armee väeosad vabastasid 12. veebruaril Luga, Leningradi oblastis Luga rajoonis.
Olukord operatiivpiirkonnas
Peipsi läänekalda kaitseks olid rajatud tugipunktid Meerapalus, Mehikoormas ja Võõpsus, kus asusid Saksa õhutõrjepatareid. Tugipunktide vahelisi lõike kontrollisid Omakaitse Võru Maleva Lahingpataljon ja teised Omakaitse allüksused.