cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
T-37A
Eellugu
1932. aastal valmis Leningradi tehases "Nr. 174" uue ujuvtanki T-37 prototüüp, mis võeti relvastusse 11. augustil 1933, kuid seeriatootmisse see masin ei läinud. Seeriatootmisse läks hoopiski Moskva tehase "Nr. 37" tank, millel oli T-37 veermik, kuid tanki T-41 kujundus ning masina konstrueerimiseks oli kasutatud auto GAZ-AA (Ford-AA) agregaate. Uus masin sai tähistuseks T-37A.
T-37A sõjategevuses
Tank T-37 osales konfliktis Halhin Goli jõel Mongoolias, Lääne-Ukrainas ja Nõukogude-Soome sõjas. Peaaegu kõik masinad kaotati Suure Isamaasõja alguses, allesjäänud masinaid aga kasutati kuni sõja lõpuni õppemasinatena.
Krei
Krei on küla Harju maakonna Kose vallas Kose ja Kose-Uuemõisa alevike vahel.
Küla edelanurk puutub kokku Tallinna–Tartu maanteega. Samast kulgeb läbi ka Kose–Jägala maantee.
Krei küla läbib Pirita jõgi.
Seal asus varem Breinthali karjamõis.
MT-LB
MT-LB (МТ-ЛБ – многоцелевой тягач легкий бронированный) on Nõukogude Liidus ja Venemaal valmistatud mitmeotstarbeline soomustatud vedukmasin, on kasutusel ka soomustransportöörina.
Taktikalis-tehnilised andmed
Mõõdud ja massiandmed Liikuvus, läbivus
Mootor
Läbivus
Relvastus, kaitstus
Modifikatsioonid
MT-LB baasil on valmistatud mitmeid modifikatsioone erineva relvastusega. Olulised kere edasiarendused on
Kirjeldus
thumb|JaMZ-238 4-takt. diiselmootor MT-LB on lihtsa ehitusega ja hea maastikuläbivusega kerge soomusmasin. Kere on jagatud kolmeks sektsiooniks: eesosas juhi- ja komandöri ruum, keskel mootor (millest sõidusuunas paremal käik esiosa ja tagaosa vahel) ja tagaosas dessandiruum. Dessandiruumi katusel on kinnitused varustuse või laskemoona paigutamiseks. Kütusepaagid paiknevad dessandiruumis istmete all. Masin on võimeline ületama väiksemaid veetakistusi ujudes. Õhuke küljesoomus on (eriti ülaservas) asetatud nurga all, mis hõlbustab kuulide rikošeteerumist.
Lahinguotstarbelise masinana on tema näitajad ebapiisavad, kuid on sellegipoolest vägedes tunnustatud jaosoomuk.
Ajalugu
MT-LB on välja töötatud 1970. aastate algul suurtükiväe veduki AT-P järglasena ja soomustamata veduki MT-L edasiarendusena. On mõeldud haubitsate, kahurite, miinipildujate jms relvasüsteemide pukseerimiseks ja meeskonna veoks, kuid on leidnud laialdaselt kasutust soomustransportöörina. Osalenud paljudes relvakonfliktides nii veduki kui soomustransportöörina.
Toodetud ka Poolas ja Bulgaarias.
Maria Callas
alt=Maria Callas 1958|pisi|Maria Callas (1958) Maria Callas (kreeka keeles Μαρία Κάλλας; sünninimega Maria Anna Sophia Cecilia Kalogeropoulos; 2. detsember 1923 New York – 16. september 1977 Pariis) oli Ameerika päritolu kreeka dramaatiline sopran.
20. sajandi kõige kuulsamaks, väljapaistvamaks ja mõjukamaks sopraniks tituleeritud Maria Callas oli väga artistlik lauljanna. Ta sai hüüdnimeks La Divina ('jumalik'), mis on ooperimaailmas kõrgelt koteeritud ja aupaklikkust väljendav tiitel. Teda ülistati bel canto partiide esitamise tehnika, suure ulatusega ja unikaalse tämbriga hääle ning rollide dramaatilise tõlgendamise pärast.
Ooperipubliku seas oli Maria Callas väga idealiseeritud, kuid kriitikutelt sai ta sageli ränki etteheiteid oma ülevoolava ja teatrijuhtkondadele palju ebameeldivusi toonud primadonnaliku käitumise pärast. Kritiseeriti ja vaidlustati ka tema palju kiidetud hääleomadusi.
Noorus ja õpingud
Oma lapsepõlve on Maria nimetanud õnnetuks, kuna ema ja isa karjusid pidevalt teineteise peale ning ta oli kade oma vanema õe peale, kes nägi palju atraktiivsem välja kui Maria. Pealegi oli ema tütardega suhtlemisel väga võimukas. Maria sünni pärast olnud ema väga pettunud, sest ootas poega. Halvad suhted emaga vajutasid pitseri nii Maria lapsepõlvele kui ka noorusaastatele ning kerkisid ka hiljem sageli esile.
1937. aastal asus perekond elama Kreekasse. Seal algasid ka Callase muusikaõpingud Ateena konservatooriumis, esialgu Maria Trivella ja hiljem Elvira de Hidalgo juhendamisel. Esimene avalik esinemine toimus 11. aprillil 1938, kui Trivella lauluklassi õpilastele korraldati Ateena Parnassose saalis kontsert. Maria esitas koos oma õpetajaga dueti Puccini ooperist "Tosca".
Lavaline debüüt toimus veebruaris 1941 Kreeka rahvusooperis (Ethniki Lyriki Skini) Franz von Suppé operetis "Boccaccio". 1942. aasta augustis toimus läbimurre Kreekas, kui ta esitas tähelepanu köitvalt Giacomo Puccini "Tosca" nimirolli ja sai seejärel kohe demonstreerida oma võimeid Olympia teatris Eugen d'Alberti ooperis "Tiefland" Marta rollis. 1945. aastaks oli 22-aastaseks saanud Maria Callas jõudnud esineda seitsme ooperi 56 etenduses ning andnud ligi 20 soolokontserti.
Kuulsuse tipul
pisi|Maria Callast tervitab [[Amsterdami publik (1959)]] Callase karjääris toimus pööre laiema tuntuse suunas 1949. aastal Veneetsias. Ta pidi esinema Teatro La Fenices Wagneri Brünnhilde ("Die Walküre") rollis ja õppis hoolikat oma osa, kui samas teatris Elvira ("I puritani") rolli esitama pidanud Margherita Carosio haigestus. Dirigent Tullio Serafin ei leidnud nii lühikese ajaga talle sobivat asendajat ning pakkus rolli Callasele. Selle õppimiseks jäi aega kuus päeva. Maria tuli raske ülesandega silmapaistvalt toime ja sai kriitikutelt ülistuskõnesid.
Sealt käivituski bel canto repertuaari pealetung, mis oli sobivate sopranite puudumisel pärast sõja lõppu harva juhtivate teatrite repertuaaris. Callase karjäär kulges edaspidi valdavalt Verdi, Donizetti, Rossini, Bellini ja Puccini rollide esitamise tähe all.
Ta oli tol ajal tugevas ülekaalus, kaaludes oma 173-sentimeetrise pikkuse juures üle 91 kilogrammi. Kuid ta tajus 1953. aastal Cherubini ooperis "Medea" nimirolli esitades, et tuleb kiiresti kaalust alla võtta, saavutamaks elegantsem väljanägemine. See aidanuks tal veenvamalt esitada ka oma pearolli Normat, mida ta mängis üldse 90 etendusel, ning lemmikrolli, tiisikusse surevat Violettat ("La traviata"). Ta suutis peaaegu päevapealt ka selles asjas käivitada oma tugeva tahtejõu ning saavutas kiiresti hilisema elegantse väljanägemise.
Konfliktne isiksus
Maria Callase suhted kolleegide ja eriti teatrijuhtide, aga ka dirigentidega olid sageli pingelised ja keerukad. Väga emotsionaalse ja tööalaselt armukadeda isiksusena esitas ta sageli raskesti täidetavaid või lausa vastuvõetamatuid tingimusi. Ta oli primadonna assoluta või diva ja seda positsiooni demonstreeris ta igal pool ja kõigile. Tema kapriisid olid kurikuulsad. Ta oli intriigimeister nii teatrimajade seinte vahel kui eraelus. Teatrijuhid olid sunnitud diivale maksma iga esinemise eest tänapäevases rahas umbes 6000 dollarit, mis oli tol ajal muinasjutuline honorar, aga jäi võrdluses Luciano Pavarotti aastakümneid hilisemate honoraridega kõvasti alla. Kuid isegi selliste lepinguliste tasude juures polnud ükski impressaario kunagi kindel, kas lauljanna üldse suvatseb lavale tulla.
Sama pingelised ja sageli vaenulikud olid tema suhted kolleegidega, eriti Renata Tebaldiga, keda Callas pidas oma ainsaks rivaaliks ning kes oli samuti rahvusvaheliselt kõrgelt hinnatud sopran. Tebaldi oskas Callasele oma üleolekut näidata suursuguse hoiaku ja kerge muigega. Teatridirektoritel ja impressaariotel oli sageli raske Callasele partnereid leida. Ta sobis kõige paremini kokku Giuseppe di Stefano ja Tito Gobbiga, kes alati täitsid tema nõudmisi. Peaaegu alati oli tohutuid probleeme sobivate kostüümidega, mida tuli korduvalt muuta ja ümber õmmelda.
Probleemid publikuga
Callas põhjustas ka 20. sajandi kõige värvikama ooperiskandaali. Jaanuaris 1958 toimus Roomas Bellini "Norma" etendus. Saalis oli Itaalia president ja hulgaliselt teisi prominente. Primadonna hääl polnud korras. Esimene vaatus oli tema jaoks tõeline katastroof. Callas leidis keset etendust võimaluse tagasitõmbumiseks, võttis vaheajal kostüümi seljast ja lahkus teatrist, sõnades: "Selle köhiva ja läkastava saali ees ma ei esine". Roomas ta enam teatrilaval ei esinenudki. pisi|Callas kontserdilaval Amsterdami Concertgebouwis
Karjääri hääbumine
1960. aastate alguses tekkisid Callasel tõsised probleemid häälega. Kaasnesid suured pausid lavalises esinemises. Viimane ülesastumine ooperilaval oli 5. juulil 1965. aastal Londoni Covent Gardenis Tosca rollis. Seejärel esines ta veel vaid 1973.–1974. aastal koos Giuseppe di Stefanoga kontserdilaval. 1973. aastal tegutses ta Verdi ooperi "Les vêpres siciliennes" produtsendina.
Callase rikka koloratuuriga ilus hääl oli unikaalse tämbriga, kuid see ei meeldinud kõikidele ooperisõpradele. Ta kasutas oma häält jõuliselt ja paindlikult, kuid tehnika polnud kaugeltki täiuslik. Tema rollide tõlgendusi on peetud briljantseks. Ta oli bel canto osade suur reformija ning Rossini, Bellini, Donizetti ja Verdi ajal paika pandud esitamismaneeri muutja. Iga roll, mille ta oma isikupäraga haaras, sai võrreldes väljakujunenud esitamislahendusega uue näo. Järgnevad lauljate põlvkonnad on tema loodud rolliesituse ülesehituse ja emotsionaalsed rõhuasetused võtnud oma rollitõlgendamistel endastmõistetavalt aluseks.
Callas oli väga viljakas muusikasalvestaja: laulis sisse 25 täispikka ooperit, nendest mitu korduvalt eri partneritega. Salvestatud on ka hulk tema esitatud aariaid ja duette ning kontsertesinemisi. Ta oli aktiivne kontsertesineja. alt=Callas Giulia osas Spontini ooperis La vestale|pisi|Callas Giulia osas Spontini ooperis "La vestale"
Repertuaar
Maria Callase lavarepertuaar oli lai. Ta esines ligi 50 ooperis, kus tema kanda olid valdavalt naispeaosad. Bel canto- ja verismo-rollide kõrval esines ta edukalt ka Glucki ja Haydni barokkooperites. Ta esitas korduvalt kontserdilavadel (kuid mitte kordagi teatris) ka Georges Bizet' metsosopranile kirjutatud Carmeni rolli.
Morgan Robertson
thumb|right|Morgan Robertson Morgan Robertson (30. september 1861 – 24. märts 1915) oli Ameerika Ühendriikide kirjanik.
Maria Callas
Repertuaar
pisi|Oleg Karuvitsi [[šarž Maria Callasest]]
Morgan Robertson
Morgan Robertsoni loomingusse pärandisse kuulub 9 romaani ja 200 jutustust.
Ilmselt oleks ta juba ammu unustatud, kui 1898. aastal poleks ilmunud tema romaani "Futility." Selles kirjeldab ta maailma kõige moodsama, kõige suurema, kõige luksuslikuma ja kõige merekindlama reisilaeva esimest reisi. Ja hirmsat hukku.
Maria Callas
Tähtsamad esinemisteatrid
pisi|Maria Callase nime kandev allee Pariisis
Morgan Robertson
Luksuslaev, mille nimi on raamatus Titaan, peab Southamptonist (Inglismaalt) New Yorki sõites ületama Atlandi ookeani rekordkiirusega, kuid upub ühel pakaselisel aprilliööl pärast kokkupõrget jäämäega. 3000 reisijast pääsevad eluga üksnes vähesed, sest 24 päästepaadis jätkub kohti üksnes pooltele. Laeva pardal mängitakse maha surmaga silmitsi seisvate reisijate tragöödiad.
Maria Callas
Isiklikku
Maria Callas oli aastatel 1949–1959 abielus endast 27 aastat vanema Veneetsia tellisetöösturi ja ooperisponsori Giovanni Battista Meneghiniga, kelle perekonnanime lisas abieluaastatel oma nimele, kuid loobus sellest, kui suhted mehega jahtusid. Pärast Meneghinit oli ta üheksa aastat lähedastes suhetes Kreeka laevandusmagnaadi Aristotélis Onásisega. Onassis jättis Maria Callase maha, kui leidis 1968. aastal kaaslaseks Ameerika Ühendriikide presidendi John F. Kennedy lese Jacqueline Kennedy.
Morgan Robertson
Raamatu ilmumise ajal loeti seda vähe. Teost tuli aga juba suurema tiraažiga juurde trükkida siis, kui 1912. aastal hukkus Titanic täpselt samal kombel kui laev, millest oli kirjutatud 12 aastat varem ilmunud raamatus. Romaanis oli laeva pikkus 800 jalga, tegelikult aga 882,5 jalga. Raamatus oli laeva kiirus jäämäega kokkupõrkamise ajal 25 sõlme, Titanicul aga 23 sõlme. Mõlemal laeval oli kolm sõukruvi. Päästepaatide arv oli Titaanil 24, Titanicul 22.
Kirjanik Morgan Robertson väitis hiljem, et tal oli "astraalne kaasautor".
Maria Callas
Eluloojang
Maria Callas elas elu viimased aastad peaaegu erakuna Pariisis. Ta suri infarkti tagajärjel kõigest 53-aastaselt. Matusetalitus toimus Pariisis Agios Stefanuse (St. Stefani) kreeka õigeusu katedraalis. Ta tuhastatud maised säilmed olid kuni 1979. aasta kevadeni Pariisi Père-Lachaise'i kalmistu kolumbaariumis. Sealt need varastati, kuid toodi hiljem tagasi. Seejärel viidi urn lennukiga Kreekasse ja puistati tuhk Callase soovil Egeuse merre. Père Lachaise'i kalmistu kolumbaariumi seina tühja nišši, kus urn varem asetses, katab mälestusplaat. pisi|Maria Callase hauaplaat Pariisi Pére Lachaise'i kalmistul
Tiit Talpsep
Tiit Talpsep (22. jaanuar 1954 – 26. veebruar 2008) oli eesti bioloog.
Ta lõpetas Tartu Riikliku Ülikooli bioloogina 1977. aastal. Tegeles rakendusliku molekulaarbioloogiaga.
Magistritöö kaitses ta papilloomiviiruste onkogeenidest ja nende seostest oksüdatiivse stressiga. Teise magistrikraadi sai ta ärijuhtimises.
Ta oli Tartus geenitehnoloogiafirma Quattromed teadus- ja arendusdirektor. Oli aastaid Eesti bioloogiaolümpiaadide žürii esimees.
Talpsep tegeles tõkkejooksuga ning harrastas suusatamist (läbis palju maratone, sh Vasaloppeti) ja talisuplemist.
Tiit Sokk
Tiit Sokk (sündinud 15. novembril 1964) on eesti endine korvpallur ja praegune korvpallitreener, kes töötab 2020. aastast Tartu Ülikooli korvpallimeeskonna treenerina.
Sokk võitis Nõukogude Liidu korvpallikoondise koosseisus 1988. aasta olümpiamängude kulla, 1986. ja 1990. aasta maailmameistrivõistluste hõbeda ning 1989. aasta Euroopa meistrivõistluste pronksi. Aastatel 2004–2007 ja 2009–2019 peatreenerina Eesti korvpallikoondist juhendanud Sokk valiti 2010. aastal Eesti korvpalli kuulsuste halli.
Haridustee
Sokk lõpetas 1983. aastal Tallinna Spordiinternaatkooli ja õppis aastatel 1983–1984 Tallinna Polütehnilise Instituudi majandusteaduskonnas.
Korvpallurikarjäär
pisi|vasakul|Tiit Sokk 4. oktoobril 1988 Raekoja platsil pärast edukat olümpiat Sokk võistles aastatel 1981–1984, 1986–1992 ja 1996–1997 Kalevi esindusmeeskonnas ja Eesti koondises. 1991. aastal tuli ta Tallinna Kalevi koosseisus NSV Liidu meistriks.
Sokk tuli Nõukogude Liidu korvpallikoondise põhimängujuhina 1988. aastal olümpiavõitjaks. Lisaks võitis ta NSV Liidu koosseisus 1986. ja 1990. aastal maailmameistrivõistluste hõbe- ning 1989. aastal Euroopa meistrivõistluste pronksmedali.
Läänemereprovintsid
Läänemereprovintsid ehk Idamereprovintsid (rootsi keeles Östersjöprovinserna) olid 16.–18. sajandini Rootsi kroonile kuulunud maa-alad Läänemere idarannikul ning Soome lahe ida- ja lõunarannikul. Rootsi kuningale alluvaid valdusi, kuid mitte Rootsi kuningriiki kuuluvaid maa-alasid: Käkisalmi lään, Ingeri provints, Eestimaa provints ja Liivimaa provints.
Tiit Sokk
Korvpallurikarjäär
Aastatel 1992–1996 Ateena Panathinaikόses ja 1997–1998 Saloniki Arises mänginud Sokk võitis 1993. ja 1996. aastal Kreeka karika, 1993., 1995. ja 1996. aasta Kreeka meistrivõistluste hõbe- ning 1994. aastal pronksmedali. Kreekas mängis ta Kreeka kodakondsuses ja nime Tout Giannopoulos all.
Läänemereprovintsid
, Rootsi dominioonid, Rootsi aeg pisi|1634. aastal Gerhardus Mercatori ja J. Hondi atlases avaldatud Eestimaa kaart pisi|Rootsi kuningriik, [[Rootsi dominioonid ja Rootsi krooni Idaprovintsid]] 250px|thumb|[[Rootsi impeerium pärast 1658. aasta Roskilde rahulepingut.
Tiit Sokk
Treenerikarjäär
Tiit Sokk töötas aastatel 1998–2004 ja 2005–2008 peatreenerina Nybiti meeskonnas, kellega võitis Eesti meistrivõistlustel 1999. ja 2004. aastal kaks hõbe- ning 2000.–2002. ja 2006. aastal neli pronksmedalit. 2010. aastal BC Kalev/Cramo abitreener olnud Sokk on peatreenerina juhendanud ka TTÜ korvpallimeeskonda ja esiliigaklubi Betoonimeister. 2020. aastast on Sokk ametis Tartu Ülikooli korvpallimeeskonna abitreenerina.
Läänemereprovintsid
{{legend|#E6570C|Rootsimaa}} {{legend|#007500|Kexholmi/Käkisalmi lään }} {{legend|#00FF00|Rootsi Ingeri }} {{legend|#000075|Eestimaa }} {{legend|#FF00FF|Liivimaa }} {{legend|#B9B9B9|Rootsi Pommeri, Wismar, Bremeni piiskopkond ja Verdeni piiskopkond }} {{legend|#757536|Scania, Gotland, Bohuslän ja Halland}} {{legend|#0075FF|Trøndelag ja Møre og Romsdal }} {{legend|#75FFFF|Jämtland, Härjedalen, Idre ja Särna }} ]]
Tiit Sokk
Treenerikarjäär
Aastatel 2004–2007 ja 2009–2019 oli Sokk Eesti korvpallikoondise peatreener. Tema käe all saavutas Eesti koondis 2015. aasta Euroopa meistrivõistlustel 20. koha.
Läänemereprovintsid
Läänemereprovintside pealinn oli algselt piirkonna suurim linn Riia.
Kindralkubernerid
Nii Eesti- kui ka Liivimaa kubermangu kõrgeimaks valitsusametnikuks oli Rootsi kuninga määratud ning talle vahetult alluvad Eestimaa, Liivimaa ja Ingerimaa kindralkubernerid. Eestimaa kuberner ja kindralkuberner resideeris Tallinnas Toompeal, Liivimaa kindralkuberner aastatel 1629–1632 Tartus ja seejärel Riias. Ingerimaa ja Käkisalmi lääni kindralkubernerid resideerisid aastatel 1617–1651 Nyenis ja 1651–1706 Narvas. Vastavalt 1634. aasta Rootsi „valitsemiskorraldusele” (regeringsform) oli kuberneri ametiaeg kolm aastat, mille möödudes tuli 1. juuniks ilmuda Stockholmi aru andma. Kuningas võis ametiaega pikendada.
Tiit Sokk
Isiklikku
Tema isa August Sokk (1935–1987) oli korvpallur ja korvpallitreener, ema Liana Sokk on endine iluvõimleja, emapoolne vanaema Olga Masing oli suusataja, tennisetreener ja sporditegelane. Korvpallurid Tanel Sokk ja Sten-Timmu Sokk on Tiit Soku pojad.
Läänemereprovintsid
Kindralkubernerid
Kindralkubernerid olid Rootsi kuninga esindajad haldusterritooriumil ja oma haldusalal:
Provintside valitsemine
Kindralkuberneri juures oli valitsusasutusena 1629. aastal moodustatud kubermanguvalitsus ja kantselei, mille oli rootsi (Schwedische Registratur) ja saksakeelne registratuur (Deutsche Registratur), kuna provintsisisene ametlik kirjavahetus baltisakslastest koosneva omavalitsuse Liivimaa maapäevaga toimus saksa keeles. Rootsi keskvõimuga Stockholmis toiumus aga kirjavahetus rootsi keeles. Kindralkuberneri juures tegutses nõuandva organina kohaliku Liivimaa rüütelkonna maanõunike kolleegium ja harilikult kohalikest aadlikest valitud asekuberner.
Piirkondlikud erinevused
Põhja-Eesti tugev aadliomavalitsus leidis tollal ja edaspidigi Rootsi kuningriigi keskvõimu poolt aktsepteerimist, hiljem Rootsi-Poola sõja tulemusel liidetud Liivimaad kohtles Rootsi võim teisiti. 1580. aastate alguses liigendasid Rootsi võimukandjad Põhja-Eesti aadli omavalitsuse ja kohtu- (haagikohtunike ja vasallikohtu-) ringkondadena Harju-, Järva-, Lääne- ja Virumaa kreisiks ehk maakonnaks. Eestimaa rüütelkonna ja Tallinna linna alistumist Rootsile käsitati vabatahtliku sammuna, ent Liivimaa oli Rzeczpospolitalt vallutatud territoorium, mille puhul ei peetud vajalikuks aadliga samal määral arvestada. 1629. aastal moodustati Liivi-, Ingerimaa ja Käkisalmi provintsidest Liivimaa kindralkubermang, 10. detsembril 1629. aastal nimetati Rootsi kuninga Gustav II Adolfi poolt ametisse ka Liivimaa kindralkuberner. 1630. aastast said riigihaldusliku tähtsuse Liivimaa Lõuna-Eesti Tartu- ja Pärnumaa kreisid (mis olid olnud 1582–98 Poola presidentkonnad ja 1598–1625 Tartu- ja Pärnu jt Põhja-Läti vojevoodkonnad). Rzeczpospolita võimu ajal õiguslikult ja majanduslikult allasurutud Liivimaa aadel lootis Eestimaa seisuste õigusliku seisundi laienemist ka Lõuna-Eestile – sellele vihjavaid lubadusi olid, enne piirkonna vallutamist jaganud varasemad Põhja-Eestit valitsenud Rootsi kuningad. Kuid Gustav II Adolf kinnitas 1629. aastal Liivimaa aadli privileegid vaid osaliselt, Rootsi riik laskis käest oma majandusliku ja sellest tulenevalt ka poliitilise positsiooni Liivimaal, annetades suurema osa maadest eravaldusse (peamiselt riigi ees teeneid omavale Rootsi kõrgaadlile).
Rootsi riigi seisuste esindusel, Rootsi riigipäeval – Eesti-, Liivi- ja Saaremaa aadlil esindust ei olnud. Rootsi kroonile alluvate maa-alade ehk dominioonide erilise staatuse aluseks oli Rootsi 1634. aasta Riigihalduskorralduse § 46, mille kohaselt "Mitte keegi, kes ei ela Rootsi ja Soome eraldatud ja vanades piirides, ei oma sõnaõigust Riksdagil või teistel kohtumistel...", mille alusel varem Rootsi kuningriigi poolt vallutatud Soome Suurvürstiriik oli Rootsi kuningriigi osa, erinevalt 16.–17. sajandil liidetud maa-aladest.
Rootsi aja lõpus, reduktsiooni ajal 1694. aastal moodustati Liivimaa kubermangus kaks distrikti. Karl XI korraldusel tõmmati nende piirid vastavalt kahe põlisrahva – eestlaste ja lätlaste – elualale (Eesti distrikt ja Läti distrikt). Distriktid moodustati eesmärgil vähendada baltisakslaste rüütelkondade mõjuvõimu. Vene aja alguses distriktid kaotati.
pisi|Rootsi krooni Idaprovintsid, 17. sajandil pisi|Rootsi Läänemereprovintsid ja [[Rzeczpospolita valdused 1686. aastal]] thumb|250px|Ducatuum Livoniae et Curlandiae, nova tabula, [[Frederick de Witti 1705 avaldatud kaart]]
Eestimaa provints
Rootsi võimu kehtestamisele Eestis eelnes Liivi sõda (Vene-Liivi sõda). Juriidiliselt kehtestati Rootsi ülemvõim siis, kui 1561. aastal Vana-Liivimaa – Harjumaa, Virumaa ja Järvamaa (4. juunil) ning Tallinna linna (6. juunil) aadlikud andsid end vabatahtlikult Rootsi krooni alla, andes ustavusvande Rootsi kuningale Erik XIV-le. Pljussa vaherahuga (1583) sai Rootsi kuningriik endale Moskva tsaaririigilt: Eestis (Narva ja Tartumaa), Ingerimaal (Jama, Koporje, Ivangorodi linnad, koos neid ümbritsevate maakondadega) ja Karjalas Käkisalmi lääni.
Rootsile kuuluvatest Põhja-Eesti aladest, nimelt neljast maakonnast (Läänemaast (koos Hiiumaaga), Harjumaast, Järvamaast ja Virumaast) moodustati Eestimaa ehk Eestimaa provints, mida vahel nimetati ka Eestimaa hertsogkonnaks, kuna koos maadega omandas Rootsi kuningas Eestimaa hertsogi tiitli. Provintsi keskus oli Tallinnas. Esimeseks Eestimaa asehalduriks ja Rootsi kuninga asemikuks määrati Klas Horn.
1584. aastal ühendati Rootsi valdused Põhja-Eestis ühtseks tervikuks, Eestimaa hertsogkonnaks. Provintsi eesotsas oli asehaldur, keda nimetati ka kuberneriks. Provints jagunes seitsmeks linnuselääniks:
Linnuseläänidel, mis hõlmasid riigile kuuluvaid läänistamata maid, põhinev halduskorraldus kehtis kuni 1620. aastateni. Linnuseläänid jagunesid omakorda mõisaläänideks, mida juhtisid foogtid. Ühtaegu jagunes maa, eriti aadli omavalitsuse alal, Harju, Viru, Järva ja Lääne maakonnaks.
Eesti alade ühendamisega Rootsi võimu alla moodustas Põhja-Eesti koos Hiiumaaga Eestimaa kubermangu, 1673. aastast aga Eestimaa kindralkubermangu. Rootsi riigi võimu kõrgemaks esindajaks Tallinnas oli Rootsi võimu algperioodil enamasti asehaldur (saksa keeles Statthalter), 17. sajandi 1. poolest aga üha enam Eestimaa kuberner, 1673. aastast aga Eestimaa kindralkuberner.
Tallinna linn
Juriidiliselt kehtestati Rootsi ülemvõim Tallinnas, kui Vene-Liivi sõjas 1561. aastal Tallinna linna (6. juunil) ning Vana-Liivimaa – Harjumaa, Virumaa ja Järvamaa aadlikud andsid end vabatahtlikult Rootsi krooni alla, andes ustavusvande Rootsi kuningale Erik XIV-le. Aastatel 1561–1710, kuulus Tallinn iseseisva haldusterritooriumina Rootsi kuningriigi, Läänemereprovintside Eestimaa provintsi, mida valitses aastatel 1561–1674, Eestimaal asehaldur ja aastatel 1674–1710, kindralkuberner. Esimeseks Rootsi kuninga asemikuks määrati 1561. aastal Tallinnas vabahärra Lars Ivarsson Fleming.
Ingerimaa
Moskva ja Rootsi vahel Liivi sõja lõpetanud Pljussa vaherahuga (1583) sai Rootsi kuningriik endale Moskva tsaaririigilt: Ingerimaal (Jama, Koporje, Ivangorodi linnad, koos neid ümbritsevate maakondadega), Karjalas Käkisalmi lääni ja Eestis (Narva ja Tartumaa). Aastatel 1590–1595 toimunud Vene-Rootsi sõja lõpetanud Täyssinä rahulepinguga 1595. aastal, loovutati piirkond Ingerimaal, Ivangorodist Käkisalmini jälle Venemaa tsaaririigile. 1609. aastal Segaduste ajal, Venemaale trooninõudlejale Vassili Šuiskile esialgu appi kutsutud Rootsi armee Jakob De la Gardie juhtimisel okupeeris järk-järgult Loode-Venemaa alad Käkisalmi läänist Novgorodini (samuti Staraja Russa, Porhovi, Laadoga ja Oudova). , Stolbovo rahu Ingeri sõja (1610–1617) lõpetanud Stolbovo rahuga läks piirkond koos Ingerimaal kindluste Ivangorodi, Jami, Koporje, Nöteborg ja Kexholmiga Rootsile tagasi ning jäi aastateks 1617–1721 Rootsi krooni valdusse. Narva linnast sai Rootsi Idaalade pealinn ning see lahutati Eestimaa kubermangust ja liideti Rootsi Ingeriga.
Liivimaa provints
Rootsi-Poola 1626–1629 aastate sõja tulemusena sõlmiti Rootsi ja Rzeczpospolita vahel 1629. aastal Altmargi vaherahu, millega Rzeczpospolita loovutas Rootsile suure osa Liivimaa hertsogkonnast, Pärnu vojevoodkonna, Tartu vojevoodkonna ning Riia linna. Altmargi vaherahu tingimustel läksid Poola Üle-Väina hertsogkonna valdused, mis jäid põhja poole Daugava jõge, Rootsile. Rzeczpospolita säilitas vaid Võnnu vojevoodkonna maa-alad, millest moodustati Liivimaa vojevoodkond, keskusega Daugavpilsis.
Lõuna-Eestist ja Põhja-Lätist kujunes Liivimaa ehk Liivimaa provints, keskusega Riias, kuhu kuulus ka Saaremaa, mis küll säilitas teatud eriseisundi. 1629. aastal moodustati Liivi-, Ingerimaa ja Käkisalmi provintsidest Liivimaa kindralkubermang, 10. detsembril 1629. aastal nimetati Rootsi kuninga Gustav II Adolfi poolt ametisse ka Liivimaa kindralkuberner.
Eesti alalt kuulusid Liivimaa provintsi Pärnu ja Tartu maakonnad, mis olid tänapäevastest vastavatest maakondadest märksa suuremad (endised Liivimaa hertsogkonna Pärnu vojevoodkond ja Tartu vojevoodkond), hõlmates kogu Lõuna-Eesti mandriosa. Lätimaalt kuulusid provintsi Riia kreis ja Võnnu kreis.
Riia linn
1621.–1625. aasta Poola-Rootsi sõjas piirasid Rootsi väed Riia linna. 1621. aastal läks Riia nagu kogu Liivimaa Rootsi kuningriigi koosseisu.
Saaremaa provints
Erinevalt teistest maakondadest oli Saaremaal oma (algselt Taani ja hiljem Rootsi) asehaldur, Saaremaa rüütelkond, kirikuvalitsus (konsistoorium) ning Eesti- ja Liivimaast erinev maksusüsteem. 1645. aasta Brömsebro rahuga läks Saaremaa Rootsi valduste hulka, Läänemereprovintsidesse kuulus ka Saaremaa, mis küll säilitas teatud eriseisundi. Rootsi kuninganna Kristiina läänistas Saaremaa Kuressaare krahvkonna 1648. aastal krahv Magnus Gabriel De la Gardiele, kuid pärast Rootsi kuninganna Kristiina loobumist troonist 1654. aastal ja Rooma elama asumist, sai Saaremaast ja Kuressaare krahvkonnast sai aastateks 1654–1689 tema elatusmaa, mille valitsejaks oli elatusmaade kindralkuberner Seved Baath. Viimase Eesti alana läks Rootsi riigi alla 1660. aastal Oliwa rahuga seni Kuramaa hertsogiriigile kuulunud Ruhnu saar. Rootsi võim ei ulatunud üksnes Eesti kagunurka Setumaale, mis jäi nagu keskajalgi Venemaa tsaaririigi võimu alla. Eesti ala jäi jagatuks kahe kubermangu vahel, selline jaotus püsis 1917. aastani.
Salu-tähthein
Salu-tähthein (Stellaria nemorum) on taimeliik nelgiliste sugukonnast tähtheina perekonnast.
Harilik nurmenukk
pisi|Seemned
Harilik nurmenukk (Primula veris) on nurmenukuliste sugukonda (Primulaceae) nurmenuku perekonda kuuluv mitmeaastane rohttaimeliik.
Rahvapärased nimetused on ka kikkapüks, kanavarvas jm.
Lehed
pisi|Õied lähivaates Lehed paiknevad rosetina risoomi ülemisel osal. Kujult piklikud kuni 20 cm pikad, voldilised, kortsulised, kurrulised helerohelised lehed, karvased nii alt kui ka pealt. Lehtede kodarikust kerkib 10–30 cm kõrgune õisikuvarb. Lehtede areng kestab kevadest suve keskpaigani, seejärel kasvab teine põlvkond lehti peale.
Maa-alune osa
Maa all on lühike, kuid tugev harunemata juurikas koos narmasjuurtega. Selle abil püsib taim mitmeaastasena mullas, kuid ei levi kaugemale.
Õis
Erekollased, asuvad ühekülgses longus sarikataolises õisikus. Nurmenukul on nii emakad kui ka tolmukad. Tolmukate paigutusest sõltuvalt on nurmenukul kahte tüüpi õisi; see on nähtus, mida nimetatakse heterostüüliaks. Ühtedel on lühike emakakael, tolmukad nende kohal ja teistel pikk emakakael, millest madalamal asuvad tolmukad. Mõlemad tüübid soodustavad risttolmlemist. Nurmenukk on isesteriilne, mis tähendab, et sama taime õietolm sama taime emakat ei viljasta. Õitsemise alguses on õied suunatud ülespoole, kuid juba õitsemise keskpaigas vajuvad need vaikselt longu, meenutades kellukaid. Õis on moodustunud kuni viiest kroonlehest, mida ümbritseb tuppõitest rohekaskollane tupp. Õitseb tavapäraselt mais ja juunis.
Vili
Viljaks on kõva ja nahkjas kupar.
Rahvapärased nimetused
Hariliku nurmenuku tuntumad rahvapärased nimetused on käekaatsad, kanavarvas, taevavõti, kikkapüks.
Lisaks nendele on Eestis registreeritud üle saja rahvapärase nimetuse. Raamatus "Eesti taimenimetused '' on neid kirjas 208 – ilmselt rohkem kui ühelgi teisel taimel. Muid rahvapäraseid nimetusi: kikaspüksi, kikkahain, kikkakaadsa, kikkapöksi, kikkapoksi, kukekäekaats, kulupüks, kurekaats, käekalts (käekalsad), käekolnõ, käolill, kääkaartses, nattalill, piimapisar, sõrmkinnas jt.
Enamik neist nimetustest iseloomustab nurmenuku õhulisi torujaid kuni kellukakujulisi õietuppesid või kollaseid säravaid ja kuldsete võtmete kimpu meenutavaid õisi. Siiski on mõningate nimetustega seostatud pükse ja kaatsasid, lisaks on rahvapärastele nimetustele inspiratsiooni pakkunud sõrmkindad või ka kanajalad.
Levik
Harilik nurmenukk on levinud Euroopas ja Lääne-Siberis, ka Kesk- ja Lääne Aasia kindlates piirkondades.
Keemiline koostis
Nurmenuku juurtes ja juurikates leidub beetaamüriini tüüpi triterpenoidseid saponiine ligikaudu 5–10%. Neid nimetatakse ka primulasaponiinideks taime ladinakeelse nime järgi, mille aglükoonideks on primulageniinid. Primulageniinide glükooni koostise moodustavad omakorda ramnoos, glükoos, galaktoos ja glükuroonhape. Lisaks saponiinidele leidub juurestikus vähesel määral eeterlikke õlisid (0,08%) ja fenoolglükosiide (primulaveriini ja primveriini). Õites leidub saponiine (kuni 2%), flavonoide, eeterlikke õlisid, karotenoide, tanniine jm. Lehtedes aga saponiine (2–5%), flavonoide ja erakordselt palju C-vitamiini (peaaegu 6%).
Konsortsium
Nurmenukku tolmeldavad peamiselt mesilased ja kimalased. Nurmenuku lehtedel toituvad nurmenukuliblika röövikud.
Kasutamine
Nurmenuku õitel on tugev lõhn ning see meelitab kohale arvukalt tolmeldavaid putukaid, seetõttu on ta ühtlasi meetaim. Toiduks kõlbavad ka nurmenuku noored lehed. Neid võib tarvitada värskelt salatina. Kuivatatult on nurmenuku lehed ja õied maitse- ja värviaineks mitmesugustele alkohoolsetele jookidele. Taimest tehtud tee on ilusat kuldset või oliivrohelist värvi. Nurmenuku lehed ja õied sisaldavad väheses koguses saponiine, eriti lehed on C-vitamiini rikkad. Lehtedest saadav C-vitamiin aitab kaasa inimorganismi tugevdamisele, soodustades külmetushaigustest tervenemist.
Kogumine
Droogiks kasutatavaid juuri ja juurikaid kogutakse tavaliselt sügisel või varakevadel. Õisi koos õietuppedega nopitakse ettevaatlikult õitsemise ajal mais ja juunis. Lehti varutakse enne õitsemist või õitsemise ajal, harvem pärast õitsemist.
Droogina
Droogina kasutatakse nurmenuku juurikat koos juurtega (Primulae rhizoma cum radicibus, Primulae radix). Lisaks kasutatakse ka õisi (Primulae flos, Primulae flos cum calycibus) koos lehtedega (Primulae folium).
Nurmenuku õisi, lehti ja risoomi koos juurtega kasutatakse ravimina. Põhitoimena tuntakse juurestiku köhavastast, röga lahtistavat ja põletikuvastast toimet. Siinkohal peab ka arvesse võtma, et lisaks juurtele annavad ka õied ja lehed hea köhavastase ja bronhiiti leevendava toime, neid peetakse lausa ohutumaks. Toime aluseks on keemilisse koostisse kuuluvad saponiinid, mis ärritavad limaskesti. Mao limaskesta ärritus suurendab sülje- ja bronhiaalnäärmete eritust ning vedeldab röga. Maapealsetel osadel on ka tugev urineerima, higistama ajav ja rahustav toime, viimane on omane õitele. Vähem tuntakse taime välispidist kasutamist mähistena või loputusvedelikena, mis aitaksid leevendada näopunetust, toniseerida näonahka ja leevendada peanaha haigusi. Juurikatest ja juurtest valmistatud keedis stimuleerib ka juuste kasvu.
Võimalikud kõrvaltoimed ja vastunäidustused
Juurestiku üleannustamise korral võib esineda iiveldust, kõhulahtisust ja oksendamist. See on ka üks põhjuseid, miks rasedatel, imikutel ja väikelastel, aga ka maopõletiku ja haavandtõve korral tuleks nurmenuku kasutamist vältida. Nurmenukuõitest valmistatud vesitõmmis võib veidi ärritada seedekulglat, kuid sagedamini tekitab see nahale allergilisi nähte. Tasub ka meelde jätta, et juurte vesitõmmis võib olla ebameeldiva maitsega.
Nipid ohutumaks kasutamiseks
Köhavastane toime on tugevam juurtel, kuid samas tekitab ka rohkem kõrvaltoimeid.
Õite vesitõmmis on meeldivama maitsega siis, kui lasta tõmmata vahemikus 2–3 minutit, kuid sel juhul on ka toime nõrgem.
Lehtede vesitõmmis tuleks eelistatult valmistada klaas- või portselananumas ning juua võimalikult kiirelt pärast valmistamist.
Toime puudumisel esimese 3–5 päeva jooksul lõpetada droogi kasutamine.
Kange vesitõmmis juurtest
1s spl peenestatud droogi valada üle 1 kl keeva veega. Keeta nõrgal tulel 10–15 minutit. Seejärel lasta jahtuda ja kurnata. Tarbida 1 spl 3–4 korda päevas köha ja bronhiidi korral.
Lahja vesitõmmis juurest
0,2–0,5 g (kui 1 tl vastab 3,5 g) peenestatud droogi valada üle 1 kl külma veega. Seejärel kuumutada keemiseni, lasta 5 minutit seista. Pärast kurnamist juua lonkshaaval 1–3 kl päevas.
Vesitõmmis õitest või lehtedest
2 tl peenestatud droogi (1 tl vastab ligikaudu 1,3 g) jätta 1 kl keeva veega 10–15 minutiks või 45 minutiks seisma. Pärast kurnamist juua lonkshaaval 1–3 kl päevas.
Alkoholitõmmis juurtest või õitest
Peenestatud droog juurtest jätta 70% piiritusega vahekorras 1:5 suletud anumasse 7 päevaks seisma. Õite puhul oleks vaja 25% piiritust vahekorras 1:10. Juurte tõmmist aeg-ajalt loksutada, kurnata ja see järel võtta 0,5 tl 2–3 korda päevas. Õitest tõmmist võtta 1–2 tl veega lahendatult 3 korda päevas köhavastase ja kergelt rahustava vahendina.
Teiste taimedega kombineerimine
Nurmenukku võib kombineerida näiteks palderjaniga une soodustamise eesmärgil. Tuntud on ka koostoime üheksavägisega, mis aitab kopsu- ja hingamisteede haiguste korral. Nurmenuku kombineerimine pärnaõite ja piparmündilehtedega kasutatakse kehatemperatuuri normaliseerimiseks. Nõmm-liivatee ja männikasvudega koos kasutades võib avaldada toimet hingamisteede haigustele, väheneb ka peavalu ja raskustunne peas.
Štše ne vmerla Ukrajinõ
pisi|250px
"Štše ne vmerla Ukrajinõ" ("Ще не вмерла України" - "Ukraina ei ole veel surnud") on Ukraina riigihümn (Державний Гімн України).
Ajalugu
Muusika autor on Mõhhailo Verbõtskõi (1863) ja sõnade autor Pavlo Tšubõnskõi (1862).
1917. aastal sai sellest Ukraina Rahvavabariigi hümn ja 1992. aastal iseseisvunud Ukraina hümn.
6. märtsil 2003 muutis Ukraina parlament natuke hümni sõnu.
Ukrainakeelsed sõnad
Ще не вмерла України ні слава, ні воля. Ще нам, браття молодії, усміхнеться доля. Згинуть наші воріженьки, як роса на сонці, Запануєм і ми, браття, у своїй сторонці.
Станем, браття, в бій кривавий від Сяну до Дону, В ріднім краю панувати не дамо нікому; Чорне море ще всміхнеться, дід Дніпро зрадіє, Ще у нашій Україні доленька наспіє.
А завзяття, праця щира свого ще докаже, Ще ся волі в Україні піснь гучна розляже, За Карпати відоб'ється, згомонить степами, України слава стане поміж ворогами.
Sõnad enne 2003. aastat
Muudetud kohad on kaldkirjas.
Ще не вмерла Україна, ні слава, ні воля, Ще нам, браття-українці, усміхнеться доля. Згинуть наші воріженьки, як роса на сонці, Заживемо і ми, браття, у своїй сторонці.
Станем браття, всі за волю, від Сяну до Дону В ріднім краю панувати не дамо ні кому. Чорне море ще всміхнеця, дід Дніпро зрадіє, Ще на нашій Україні доленька доспіє.
А завзятта праця щира свого ще докаже, Ще ся вомі в Україні піснь гучна розляже. За Карпати відібється, згомонить степами, України слава стане поміж народами.
Külliki Kuusk
Ta on uurinud Uku Masingu pärandit. Ta on Uku Masingu Kolleegiumi liige.
Külliki Kuusk töötab Ilmastalu Põhikoolis Eesti keele ja kirjanduse õpetajana.
Putuktolmlemine
pisi|[[sirelased|Sirelane õit tolmeldamas]] Putuktolmlemine ehk entomogaamia on taimede tolmlemise viis, mis on valdavalt levinud katteseemnetaimedel (9/10 liikidest) ning mille korral õietolmu ülekandumine tolmukailt emakasuudmeile toimub putukate abil.
Putukate juurdemeelitamiseks on taimedel mitmesuguseid kohastumusi:
Erineva ehitusega õisi tolmeldavad eri liiki putukad:
Impollinazione
Tulikalised
Tulikalised (Ranunculaceae) on õistaimede sugukond, mis hõlmab üle 2000 liigi. Paljud neist on laialt levinud külma ja mõõduka kliimaga maades, mõned aga kasvavad troopilistel aladel.
Tulikalistel on sageli taimkattes tähtis osa, eriti niisketel niitudel ja metsades. Peamiseks eluvormiks on mitmeaastased rohttaimed, mis talvituvad risoomide ja mugulatena, harvem väikesed põõsad või liaanid. Puitunud vartega liigid on sekundaarse päritoluga, arvatavasti on nad tekkinud rohtsetest vormidest.
Üldiseloomustus
Lehed on tavaliselt abilehtedeta, lihtsad, jagused või lõhised, paiknevad vahelduvalt või vastakult.
Õied on väga mitmesuguse ehitusega. Õite mitmekesisus tuleb sellest, et sugukonnaks ühendatud perekonnad on mitmesugusel arenguastmel. Ühtedel on õite ehituses hulgaviljalistele omaseid primitiivseid tunnuseid: lihtne õiekate, õieosade ebakindel arv ja spiraalne asetus, nektaariumide puudumine (perekond kullerkupp, sinilill, ülane, varsakabi). Teistel on seoses putuktolmlemisega õie ehituses kõrgelt spetsialiseerunud tunnuseid: kannus (kurekell, varesjalg), sügomorfne õiekate (käoking, varesjalg).
Viljad on enamasti koguviljad (koosnevad kukkurviljadest või pähklikestest) või marjad. Tulikalised sisaldavad sageli mürgiseid alkaloide, kariloomad tulikalisi ei söö, mistõttu nad on heina- ja karjamaadel soovimatu komponent. Enamasti on tulikalised dekoratiiv- ja ravimtaimed.
Tiheasustusala
Tiheasustusala on ala, kus ehitised (hooned ja rajatised) paiknevad üksteisele lähedal.
Tiheasustusalad on peamiselt linnad, alevid ja alevikud. Harvem ka tihedalt üksteise kõrval paiknevate ehitistega külakeskused. Kõik Eesti linnad on tavaliselt tiheasustusalad (erandiks võib lugeda Paldiski linna, mille põhiosa moodustavad tihedalt asustamata Pakri poolsaar ja Pakri saared). Tiheasustusala piiri ja kriteeriumi määrab reeglina konkreetse valla üldplaneering.
Hajaasustusala
Hajaasustusala on ala, kus ehitised (hooned ja rajatised) paiknevad üksteisest kaugel või neid ei ole üldse. Hajaasustusalaks on valdav osa Eesti külade territooriumist, sealhulgas põllu- ja metsalad ning loodusliku ilmega alad.
Hajaasustusala vastandiks on tiheasustusala. Haja- ja tiheasustusala piiri ja kriteeriumi määrab reeglina konkreetse valla üldplaneering.
Liiva (Kose)
Liiva on küla Harju maakonna Kose vallas Tallinna–Tartu maantee ääres.
Ibeeria ilves
Ibeeria ilves (Lynx pardinus) on Pürenee poolsaarel elav kaslane.
Liiva (Kose)
Külas asub Kose-Risti krossirada.
Ibeeria ilves
Ibeeria eredate täppidega ilves elas kunagi kogu Euroopas. Praegu on säilinud veel ehk mõnikümmend isendit Hispaanias ja Portugalis ning see liik on ammu kantud punasesse raamatusse, kuid vaatamata sellele jahitakse teda ikka veel. Loomaparkides (näiteks Coto Donana reservaadis) on ibeeria ilveseid siiski üritatud kaitsta, pildistada ning mõõta-kaaluda: kehapikkuseks saadi 85–110 cm ja kehakaaluks 9–15 kg (rekord on 25 kilo). Ibeeria ilvese loomulik eluiga on 14 aastat ning poegi on aastas kuni 5.
Ibeeria ilveseid registreeriti aastal 1994 1200 isendit, aga märtsis 2004 oli neid kõigest 120. Märtsis 2005 on neid sadakond, neist Coto Donanas 15. Ilves elab Vahemere põhjakalda metsades, mida pole aga palju alles jäänud. Vähesed metsatukad on üksteisest eraldatud, mis teeb ilveste pääsu liigikaaslaste juurde raskeks. Veidi suuremaid metsi leidub vaid Edela-Hispaanias ja Portugalis, kus elab ka enamik elusolevaist ilvestest.
Kuigi ibeeria ilveste hulk on viimastel sajanditel pidevalt vähenenud, võis teda veel möödunud sajandi alguses Hispaanias ja Portugalis ning Prantsusmaa Püreenedes laialdaselt leida. Arvukus langes 20. sajandi esimesel poolel kiiresti seoses kitsekarjatamise soikujäämisega.
Kitsekarjatamisega kindlustati ibeeria ilvese peamise saakloomale, küülikule, vastuvõetav elukeskkond. Kitsepidamise lõppemisega muutus ka loodus ning kadusid küülikuile sobivad rohumaad. Koos rohumaadega kadus ka küülik ise.
1970. aastail leiti ilveseid Hispaaniast Montes de Toledost ja Sierra Morenast ning Guadalquiviri jõe suudmealalt. 1996 oli ilvesel Pürenee poolsaarel sadakond isoleeritud alampopulatsiooni ning sajandivahetuseks olid needki tugevasti fragmenteeritud. pisi|tühi|Levila 1980. aastatel
Rahvakultuur
Kitsamas tähenduses koosneb rahvakultuur üksnes antud rahvale omastest, unikaalsetest ja põlistest kultuurielementidest.
Laiemas tähenduses võidakse rahvakultuuri all mõista ka kogu rahva kultuuri, kaasa arvatud kultuurilaenud ja -mõjustused teistest kultuuridest, mis koos ainuomaste kultuurielementidega moodustavadki unikaalse kogumi.
Enamasti kasutatakse rahvakultuuri mõistet vahepealses tähenduses, pidades eelkõige silmas kultuurielementide traditsioonilisust ja pikaealisust.
Simo Atso
Simo Atso (sündinud 11. jaanuar 2001) on eesti muusik, death metal ansambli Intrepid kitarrist ning asutajaliige. Veel tegev bändides Loits, Tankist, Nihilistikrypt ja Beyond the Structure.
Juba lapsena osales Kanal 2 telesaates "Talendijaht", kus pääses finaali. Samuti jõudis konkursi Noortebänd 2018 finaalvooru, kus mängis trumme ansambliga Bourbon Sugar.
Tema vanemad on muusikud Marko Atso ja Kaire Nurk.
Opotška
Opotška on linn Venemaa Pihkva oblastis, Opotška rajooni keskus. Asub Velikaja jõel Pihkvast 130 km lõunas.
Opotškat on esmamainitud 1414. aastal, linnaõigused sai 1777. aastal.
Tuntud opotškalasi
Opotškast on pärit arhitekt Anatoli Podčekajev, arhitekt Lev Rudnev, laki kirjanik Said Gabiev ja poliitik Vladimir Nikitin.
Roosna-Alliku valla lipp
Lipu kasutamine lõppes 2017. aastal seoses valla liitumisega naaberomavalitsustega.
Lipu kirjeldus
Roosna-Alliku valla lipp on ristkülikukujuline ning koosneb kahest horisontaallaiust. Ülemine, 3,5 ühiku laiune laid on sinine ja selle keskel on valge, sinise ringikujulise südamikuga roosiõis läbimõõduga 2 ühikut. Alumine, 2,5 ühiku laiune laid on valge ning sellel on kolm sinist 0,5 ühiku laiust lainelist põikitriipu, kusjuures lipu alläär on sinine.
Lipu normaalmõõtmed on 100x150 cm ning laiuse ja pikkuse suhe 6:9.
Põhjendus
Roos ja lainelised triibud viitavad valla nimetusele. Lipu sinine värvus sümboliseerib lootust ja nooruslikkust, samuti vett kui looduse üht põhielementi. Valge on puhtuse ja vaimsuse võrdkuju.
Lipu kasutamise kord
Vallalipu valmistamine toimub üksnes vallavalitsuse loal.
Basel
Basel on Zürichi ja Genfi järel suuruselt kolmas Šveitsi linn. Baselit on nimega Basilia esmamainitud 374. aastal. 912. aastast kuulus Burgundiale. 1356. aastal tabas linna maavärin. 1501. aastal liitus Šveitsi liiduga. 1844. aastal sai Basel esimesena Šveitsi linnadest raudteeühenduse. Linnas on kolm raudteejaama.
Basel on Šveitsi keemia- ja farmaatsiatööstuse keskus. Linnas on ka masina-, metalli-, tekstiili- ja toiduainetetööstust ning palju kirjastusi. Baselis on panganduskontserni UBS peakontor.
15. juunil 1954 asutati Baselis UEFA.
Basler Messeturm on Šveitsi kõrgeim hoone. Linnas asub Šveitsi suurim jalgpallistaadion St. Jakob-Park.
Baselis tegutseb jalgpalliklubi FC Basel.
Fernão de Magalhães
pisi|Fernão de Magalhães. Tundmatu kunstniku portree. 16. või 17. sajand Fernão de Magalhães (1480 Sabrosa, Portugal – 27. aprill 1521 Mactan, Filipiinid) oli portugali meresõitja ja maadeavastaja, kes Hispaania lipu all purjetades püüdis leida läänepoolset teed Vürtsisaarteni Indoneesias. Kuigi ta ei jõudnud ümbermaailmareisilt tagasi, oli ta üks esimesi, kes läbis kõik meridiaanid, sest Mactani saar, kus ta hukkus, oli Vürtsisaartest, kus ta varem oli käinud, lääne pool. Ta oli ka esimene, kes juhtis ekspeditsiooni Euroopast Aasiasse lääne suunas ja ületas Vaikse ookeani. Andmed tema reisist pärinevad peamiselt Antonio Pigafetta reisikirjast.
Elu enne ümbermaailmareisi
pisi|Fernão de Magalhãesi vapp Fernão de Magalhães sündis vaesunud aadliperekonnas Põhja-Portugalis Trás-os-Montesi provintsis. 10-aastaselt kaotas ta vanemad ja läks paažiks João II ja kuninganna Leonori õukonda. Ta sai seal hea hariduse.
Pärast Portugali naasmist saadeti Magalhães Marokosse, kus ta põlvest haavata sai. Ebaseadusliku äri tõttu mauridega sattus ta 1513. aastal Portugali kuninga ebasoosingusse ja vallandati riigiteenistusest. Ta läks Hispaaniasse ja pakkus oma teeneid kuningas Carlos I-le (hilisem Karl V). Hispaanias õnnestus Magalhãesil leida mõjukaid sõpru, kes toetasid tema plaani leida läänepoolne meretee Vürtsisaarteni ja veensid ka kuningat, kes 22. märtsil 1518 sõlmis lepingu viie laeva andmise kohta selleks eesmärgiks.
Laevastik ja meeskonnad
right|400 px| Hispaania kuninga Karl V rahastatud laevastikku kuulus viis laeva:
Laevade meeskonnaliikmeid oli kokku ligi 234 ning nende hulgas oli portugallasi, hispaanlasi, itaallasi, sakslasi, flaame, kreeklasi, inglasi ja prantslasi.
Reis üle Atlandi ookeani
pisi|Victoria, mis tegi ainsana läbi kogu reisi ümber maailma. Detail kaardilt. [[Abraham Ortelius, Maris Pacifici, 1589]] 10. augustil 1519 alustas Magalhães reisi Hispaaniast, et jõuda Vürtsisaarteni. Alguses sõideti mööda Guadalquiviri alla. Jõe suudmes Sanlúcar de Barramedas oldi sunnitud üle viie nädala peatuma, sest Hispaania võimukandjad üritasid portugallasest kapteni reisi takistada. Nii asuti edela suunas teele alles 20. septembril. Pärast varude täiendamist Kanaari ja Roheneemesaartel võeti suund Brasiiliale.
20. novembril ületas Magalhães ekvaatori ja jõudis 6. detsembril Lõuna-Ameerika rannikule. Edasi suunduti mööda rannikut lõuna poole, et leida väina, mis viiks Vürtsisaarteni. 10. jaanuaril 1520 jõudis Magalhães La Plata lahte. Loodetud väin jäi sealt leidmata. 30. märtsil jõuti laheni, millele anti nimeks Puerto San Julián.
1. aprillil toimus kahel laeval mäss. Nälja, haiguste ja kurnatuse tõttu nõuti Hispaaniasse tagasi pöördumist. Magalhãesil õnnestus mäss maha suruda ning ta lasi Victoria ja Concepcióni kaptenid Luis de Mendoza ja Gaspare de Quesada hukata. San Antonio kapten Juan de Cartagena ja preester Sanchez de Reina, kes samuti mässu olid juhtinud, jäeti rannikule maha. 22. mail sõitis eelluurele saadetud Santiago karile ja uppus. Osa mehi tuli maad mööda teiste laevade juurde tagasi. Pärast seitsmekuulist talvepeatust Puerto San Juliánis hakati oktoobris nelja laevaga edasi liikuma.