Cheshire_Calhoun
Oma südame muutmine
Mis on aluseks eeldusele, et ainult psühholoogiliselt kängu jäänud, pahatahtlikud ja ükskõiksed saavad meelega kahju teha ning vastu panna paranemisnõudmistele, isegi kui nad näevad selgelt, mida nad teevad? Calhouni arvates on selleks aluseks uskumus, et normaalsed inimesed, kellel on normaalsed hea tahte võimed, peavad eelkõige suutma oma valikuid ja tegusid moraalselt mõtestama. Olla normaalne inimene tähendab samastada kõige mõistlikumat asja, mida teha, moraalselt õigustatud asjadega, mida teha. See on olla pidevalt avatud parema käitumise nõudmistele. Ainult need, kes on tõsiselt puudulikud, saavad keelduda tegemast prioriteediks oma elu moraalset tähendust ning vastu panna paranemise nõudmistele. Ka rõhutamine, et inimesed peavad andestust väärima, põhineb samal eeldusel. Väärimise rõhutamist motiveerib uskumus, et kellegi kohtlemine isikuna on nende allutamine moraalistandarditele, mõistes kohut moraalikohtus ning nõudes, et pettumust valmistavad inimesed annaksid enda kohta vastuvõetava seletuse või siis parandaksid end. Nõudmine, et andestust tuleb väärida, on viis jõustada ootust, et inimesed suudaksid oma tegusid moraalselt mõtestada. Nendele, kes suudavad (pakkudes oma tegudele vabandusi või õigustusi), antakse andeks; nendelt, kes ei suuda, nõutakse vimmakalt, et ta kahetseks ja end parandaks. Kui nad ei kahetse või ei täida oma parandamise tõotusi, siis neile kinnitatakse nende kahanenud isikulisus. Soovandestus eeldab teistsugust pilti sellest, mida tähendab olla normaalne isik normaalsete hea tahte võimetega. Isikud peavad ka vastama moraalinõudmistele ja oma valikuid moraalselt mõtestama. Normaalsed inimesed elavad läbi aja, tehes järjest tegemist erinevate konfiguratsioonidega sündmustest, takistustest, küsimata kohustustest, sisemistest vajadustest ja motiividest, teiste mõnikord mõistusevastastest nõudmistest ja vajadustest jne; nad peavad tegema valikuid, mis moodustavad tervikliku eluloo. Nende tegudel peab olema mõte nende minevikus ja tulevikus ning ned peavad nende mineviku ja tulevikku mõtestama. Soovandestus saavutatakse nähes, et kuigi tegija vääral teol puudub moraalne tähendus, on sel biograafiline tähendus. Sidumus minna minimalistlikust andestusest kaugemale on kohustus moraalilt prioriteet ära võtta ning näha, et võivad olla sama tähtsad viisid, kuidas normaalsed hea tahtega inimesed peavad oma elu mõtestama (Bernard Williams, "Persons, Character, and Morality"). Soovandestuse lugu nõuab, et otsitaks vabanduseta ja õigustuseta väära teo sügavamat tõlgendust, püüdes aru saada, kuidas süütegu sobib inimese elu suuremasse mustrisse. See vaatekoht ei eelda, nagu haavavate tegude pindmised sõnumid (mida tegija mõtleb meie väärtusest, sellest, mis on lubatav, jne) oleks kahjustamise kogu tähendus. See vaatekoht eeldab, et need inimesed ütlevad oma tegudega sageli midagi omaenda ja oma tegude kohta, mitte ainult oma moraalivaadete kohta. See eeldab, et on vähem tõenäoline, et väär tegu on otse meie pihta suunatud hoop, kui et see on lihtsalt pommikild millestki keerulisemast ja huvitavamast inimese elus. Tõsi küll, biograafiliste jutustuste poole võidakse pöörduda selleks, et püüda inimeste vääri tegusid moraalselt mõtestada. Kuigi inimestele antakse moraalseid hinnanguid tavaliselt nende tegusid ja iseloomujooni biograafilisest kontekstist välja lõigates, ei ole põhimõttelist põhjust, miks ei võiks need konteksti üksikasju peenelt arvesse võtta. Aga biograafiline mõtestamine võib olla ka mittemoraalne. Et soovandestuse loo eesmärk on mõtestada süütegu, mõistes, kuidas see saab olla arusaadav viis biograafia jätkamiseks, ei saa selline lugu patte ära pühkida. Minimalistlik lugu teeb seda. Selle eesmärk on näidata, et tõeline mina ei tahtnud meelega kahju teha. Polnudki midagi, mille pärast haavuda ja vimma tunda. Mineviku taju tõmmatakse tagasi, halva tahte väljendus ei leidnud tegelikult aset. Soovandestuse lugu aga kinnitab mineviku taju. Haavamine jääb, seda ei saa ära pühkida, sest tegija tõeline mina tegi seda meelega ega tõmba tehtut tagasi, vaid teeks seda jälle. Kus siis andestus sisse tuleb? Mida soovandestus tähendab, kui see ei tähenda tahvli puhtakspühkimist, teise taasheakskiitmist fundamentaalselt heana, soovides minna edasi inimesega, kes hoolimata vastupidisest näivusest osutus inimeseks, kellega tõesti tahaks edasi minna? Calhouni meelest tähendab see lihtsalt, et loobutakse nõudmast, et inimene oleks teistsugune, kui ta on? Kui mõistetakse, et ebasünnis pahe on viis, kuidas inimene oma elu koos hoiab, nähakse ka, et muutuse nõudmine on julm ega arvesta viisi, mille inimene on oma elu mõtestamiseks valinud. Inimest võidakse ikkagi pidada moraalselt puudulikuks, kuid soovandestus on valik mitte nõuda, et ta paraneks. See on valik panna teise inimese elumõtetamisviis ettepoole moraalistandardite vimmakast jõustamisest. Selline andestus ei saa olla kohustuslik vähemalt kahel põhjusel. Esiteks, kuigi lähedastel on kohus mõista, kuidas valikud üksteise elus on mõttekad, on soovandestuse loo jaoks vajalik kaasaelav sisseminek teise ellu liiga koormav, et nõuda, et me seda igaühe puhul teeksime. Teiseks, ei saa olla kohustatud hoiduma nõudmast, et isikud oma tegusid moraalselt mõtestaksid. Kellegi nägemine isikuna on osalt tema nägemine pidevalt moraalinõudmistele alluvana. See lihtsalt pole kõik, mida kellegi kohtlemine isikuna sisaldab. (Pealegi on kellegi kohtlemine isikuna tema kohtlemine kellenagi, kelle jaoks terviklik biograafia on tähtis.) Nii et kuigi me tunnistame, et isikul on ka vajadus toimida nii, et see oleks vastus tema loole, ei saa me seda vajadust teha üleskaaluvaks kaalutluseks, ohustamata isikute isikulisust. Loodetakse, et inimesed täidavad moraali nõudmisi, tegutsedes ka nii, et see oleks nende biograafia raames mõttekas. Kui moraal ja terviklikkus kellelgi lahknevad, siis tuleb valida, kas pidada neid isikuteks vimmakate moraalinõudmiste teel või kohelda neid isikutena andestavalt mõistes, kuidas nad on oma elu mõtestanud. Valik andestada sunnib meile neil asjaoludel peale teise valiku, mida me ei taha võib-olla kunagi teha. Me kas läheme koos temaga edasi, aktsepteerides, et ta ei saa olla see, kes me tahaksime, et ta oleks, ja teades, mis see maksma läheb, või me vabaneme temast, hoidudes kahjust kõrvale.