cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Brigitte Bardot
Lapsepõlv ja noorus
Bardot õppis kodu lähedal asunud katoliiklikus erakeskkoolis Institut de la Tour. Juba lapsena tegelesid õed ema innustusel tantsuga. 1949. aastal võeti Brigitte vastu Pariisi konservatooriumi, kus hakkas balletti õppima. Kolm aastat käis ta vene koreograafi Boriss Knjazevi balletitundides.
Karjäär
8. märtsil 1950 oli Bardot (15-aastaselt) foto moeajakirja Elle kaanel. Seda märkas noor filmirežissöör Roger Vadim. Ta näitas ajakirja kaant režissöörile ja stsenaristile Marc Allégret'le, kes kutsus Bardot' filmi "Les lauriers sont coupés" proovivõtetele. Bardot saigi selle rolli. Kuigi film jäeti pooleli, küpses Bardot' hinges soov saada näitlejaks. Alguse sai tutvus Vadimiga, kes mõjutas tema edaspidist elu.
Näitlejadebüüdi tegi ta 1952. aastal komöödiafilmis "Le trou normand". Samal aastal – 18-aastaselt – abiellus ta Roger Vadimiga, hoolimata vanemate vastuseisust. pisi|260x260px|Brigitte Bardot ja Roger Vadim 1962. aastal Bardot' esimesed filmid olid romantilis-erootilist laadi. Mõned filmid olid ajaloolise taustaga. Sageli mängis ta võrgutavat naist või sisaldas tema roll enesepaljastusstseene. Tema esimene ingliskeelne roll oli 1955. aastal valminud Briti komöödiafilmis "Doctor at Sea". Samal aastal osales Bardot esimest korda Hollywoodis, filmis "Helen of Troy", kus mängis Helena abilist Andrestet. Kuid Hollywoodi filmides esines ta vähe oma prantsuse aktsendi tõttu.
Itaalia filmi "Mio figlio Nerone" (1956) jaoks palus režissöör Bardot'l esineda blondina. Loomulik brünett Bardot eelistas paruka kandmisele juuste blondeerimist. Ta jäi tulemusega nii rahule, et jäi blondiks ka pärast filmivõtete lõppu.
Bardot sai rahvusvaheliseks staariks 1957. aasta filmiga "Ja jumal lõi naise" ("Et Dieu... créa la femme"), pälvides paljude prantsuse intellektuaalide tähelepanu ja pälvides hüüdnime "seksikiisu". Filosoof Simone de Beauvoir kirjutas temast 1959. aastal essee "Lolita sündroom", milles kirjeldas Bardot'd kui "naiste ajaloo vedurit" ja kuulutas ta sõjajärgse Prantsusmaa esimeseks ja kõige vabastatumaks naiseks. Film, mis räägib amoraalsest teismelisest muidu auväärses väikelinnakeskkonnas, saavutas suure menu mitte ainult Prantsusmaal, vaid ka kogu maailmas ning kuulus 1957. aastal Suurbritannia kümne populaarseima filmi hulka. 1958. aastal sai Bardot'st suurima sissetulekuga näitlejanna Prantsusmaal.
Režissöör Julien Duvivieri 1959. aasta film "The Female" ("La Femme et le pantin") Bardot'ga peaosas oli populaarne, kuid sellele järgnenud "Babette läheb sõtta" ("Babette s'en va-t-en guerre") kujunes tohutuks hittiks, olles Prantsusmaal aasta edukamate filmide eesotsas.
Ta võitis 1961. aastal Itaalia Kinoakadeemia poolt välja antava David di Donatello auhinna parima välismaise naisnäitleja kategoorias töö eest filmis "La Vérité" (The Truth). Film tõi Bardot’le suure kommertsedu Prantsusmaal, olles sellel aastal edukuselt kolmas film ning nomineeriti ka parima välisfilmi Oscarile.
1960. aastate keskel tegi Bardot filme, mis olid suunatud pigem rahvusvahelisele turule. Ajal, mil Euroopa filmitööstus oli mõningases mõõnaseisus, oli Bardot üks vähestest Euroopa näitlejatest, kel õnnestus ka Ameerika Ühendriikides kiiresti kuulsaks saada.
1965. aastal oli Bardot nomineeritud BAFTA auhinnale rolli eest filmis "Viva Maria!", aga ta ei võitnud seda auhinda. Selle filmi tegevus toimus 1907. aastal ning Bardot mängis revolutsionääri, kes aitab kukutada ühe Kesk-Ameerika riigi diktaatorit ja muuhulgas leiutab striptiisi. Film oli suur hitt Prantsusmaal ja kogu maailmas, kuid Ameerika Ühendriikides läbi ei löönud.
Tema viimased filmid olid enamasti komöödiad. Oma eelviimase filmi tegi Bardot taas koos Roger Vadimiga 1973. aastal, milleks oli erootiline draama "Don Juan ou Si Don Juan était une femme..." ("Don Juaniga ehk Kui Don Juan oleks naine..."), mängides nimiosa. Bardot mängis kokku 47 filmis.
Hilisem elu ja loomakaitse
pisi|Brigitte Bardot (2002)|259x259px 1973. aastal tõmbus Bardot meelelahutustööstusest tagasi ja hakkas tegelema loomakaitsega. Ta on tuntud oma tugeva isiksuse, otsekohesuse ja loomakaitseteemaliste sõnavõttude poolest. Bardot on pälvinud ÜRO Keskkonnaprogrammi auhinna Global 500 Roll of Honor ning saanud auhindu ja muud tunnustust UNESCO ja loomakaitseorganisatsioonide poolt.
1985. aastal pälvis Bardot Prantsusmaa kõrgeima teenetemärgi Auleegioni orden, kuid ta loobus selle vastuvõtmisest.
1986. aastal asutas ta omanimelise fondi loomade heaolu ja kaitse tagamiseks. Ta hakkas taimetoitlaseks ja kogus kolm miljonit franki (811 000 eurot) fondi rahastamiseks, müües ka ehteid ja isiklikke asju oksjonil. Ta on protesteerinud hobuseliha tarbimise, karude piinamise (Hiinas), hülgejahi (Kanadas), delfiinide tapmise (Taanis), härjavõitluse jne vastu.
1990. aastatel tegi ta avameelseid ja kriitilisi avaldusi immigratsiooni, Prantsusmaal elavate islamiusuliste, rasside segunemise ja homoseksuaalsuse kohta. Bardot'd on trahvitud kuus korda rassiviha õhutamise eest. Teda peetakse paremäärmusliku poliitiku Jean-Marie Le Peni toetajaks.
Grudziądz
Grudziądz (saksa keeles Graudenz) on maakonnaõigustega linn Põhja-Poolas Kujawy-Pomorze vojevoodkonnas. 1975–1998 asus ta Toruńi vojevoodkonnas.
Brigitte Bardot
Hilisem elu ja loomakaitse
Bardot annetas kahe aasta jooksul rohkem kui 140 000 USA dollarit Bukaresti hulkuvate koerte steriliseerimise kampaaniaks. Selliseid koeri leidus Bukarestis hinnanguliselt 300 000.
Grudziądz
Linn rajati 965, sai linnaõigused 1291 (samal aastal Paidega) ning ühines Preisimaaga 1440. 1466–1772 oli ta Poola osa, siis taas Preisimaa ja hiljem Saksamaa valduses. 1920 liideti linn taas Poolaga. 1939–1945 oli linnas Saksa okupatsioon. Sõja lõpus hävis suur osa linnast rasketes lahingutes.
Saetee
pisi Saetee on saagimisel saehammaste moodustatud pilu materjalis.
Brigitte Bardot
Hilisem elu ja loomakaitse
Kui 2011. aastal lisas Prantsuse kultuuriminister Frédéric Mitterrand härjavõitlused ametlikult riigi kultuuripärandisse, kirjutas Bardot talle ülikriitilise protestikirja. 2013. aastal teatas Brigitte Bardot, et lahkub Prantsusmaalt ja võtab Venemaa kodakondsuse (nagu Gerard Depardieu), kui ei päästeta kahe tuberkuloosi diagnoosiga tsirkuseelevandi elu, keda plaaniti hukata.
Saetee
Saetee laiuse määrab sae paksus ja selle hammaste väljaulatuvus sae tasapinnast. Saetee laius on sõltuvalt sae tüübist saelehe paksusest tavaliselt 1,3...2,2 korda suurem.
Brigitte Bardot
Abielud ja suhted
Esimene abikaasa Vadim oli Bardot'st seitse aastat vanem. Et saada Brigitte'i vanematelt õnnistus abieluks, pidi Vadim, kes oli vene päritolu ja õigeusku, pöörduma katoliiklusse, kuigi pole teada, kas ta seda ikka tegi. Nad lahutasid abielu viis aastat hiljem. Sellegipoolest jäid nad sõpradeks.
Saetee
Saetee laiusest sõltuvad materjalikaod saagimisel. Kõige laiem saetee on tavaliselt ketassaagimise ja kõige kitsam lintsaagimise puhul.
Brigitte Bardot
Abielud ja suhted
Bardot' enda hinnangul on tal olnud kokku 17 romantilist suhet. Ta ise on öelnud: "Olen alati otsinud kirge. Seetõttu olin sageli truudusetu. Ja kui kirg oli lõppemas, pakkisin kohvrit."
Ta on olnud suhtes mitmete näitlejate, lauljate ning kunstnikega nagu Jean-Louis Trintignant, Gilbert Bécaud, Jacques Charrier, Sami Frey, Serge Gainsbourg, John Gilmore, Warren Beatty ja teised.
Süsta tänav
Süsta tänav on tänav Tallinnas Põhja-Tallinna linnaosas Kopli asumis.
Süsta tänav algab Kopli tänavalt, ristub Kaluri tänavaga ning lõppeb Süsta 15 Piirivalvesadama alaga. Süsta tänav sai nime 16. oktoobril 1951. Tänav on saanud nime Kopli lahe mõjul.
Hoonestus
Aadressil Süsta 3 asub 1914. aastal ehitatud Vene-Balti laevatehase nooremteenistujate elamu
Aadressil Süsta 4 asub 1914. aastal ehitatud Vene-Balti laevatehase nooremteenistujate elamu
Aadressil Süsta 5 asub 1914. aastal ehitatud Vene-Balti laevatehase nooremteenistujate elamu
Kreenholmi Manufaktuur
pisi|270px|Kreenholmi Manufaktuuri Georgi vabriku hoone Kreenholmi Manufaktuur oli aastatel 1857–2010 tegutsenud tekstiilitööstusettevõte, mis rajati Eestimaa kubermangus Joala mõisas Kreenholmi saarele.
Süsta tänav
Hoonestus
Aadressil Süsta 6 asub 1914. aastal ehitatud Vene-Balti laevatehase nooremteenistujate elamu
Kreenholmi Manufaktuur
Kreenholmi manufaktuur oli 19. sajandi teisel poolel kõige kaasaegsem tööstusettevõte Venemaa Keisririigis, ning mitu aastakümmet suurim tekstiilivabrik kogu Euroopas. Vabriku toodang teenis 1900. aasta Pariisi maailmanäitusel Grand Prix. Ettevõte tegutses kokku 153 aastat. Puuvillavabriku toodanguks oli puuvillane niit, puuvillane riie ja vatt.
Süsta tänav
Hoonestus
Aadressil Süsta 7 asub 1914. aastal ehitatud Vene-Balti laevatehase nooremteenistujate elamu
Aadressil Süsta 9 asub 1914. aastal ehitatud Vene-Balti laevatehase nooremteenistujate elamu Hooned kuuluvad endise Vene-Balti laevatehase võrdlemisi terviklikuna säilinud hoonekompleksi. Antud hoonekogum on ilmekas näide 20. sajandi alguse töölisasulate planeerimise printsiipidest. Kopli tänavast vasakule, põlispuudega pargi serva (mis kujutab endast jäänukit kunagisest Kopli hiietammikust) Süsta ja Ketta tänava äärde jäävad kõrgemate meistrite, ametnike ja inseneride majad, algselt valdavalt suurte, 4–6-toaliste korteritega. Pargi taha, Kaluri tänava lõppu on paigutatud aga kõige suurejoonelisemad, tehase juhtkonnale mõeldud elamud. Vene-Balti tehase- ja elamukompleksi hooned projekteeriti valdavalt insener A. Dmitrijevi juhtimisel. pisi|Süsta 14 Aadressil Süsta 12 asus NSV Liidu piirivalve piirivalvesadama kütusehoidla. Kütusehoidlas oli üle tööstuspiirkonna juhtarvu reostunud peaaegu kogu aiaga piiratud alal täitepinnas 1,6–3,0 m sügavuseni. Üle tööstuspiirkonna juhtarvu ulatus naftasaaduste sisaldus ka pilsivee puhastusseadme ümbruses ja kütusehoidlast mere poole ulatuval alal. Reostunud ala kogupindala oli 2800 m2, sellest oli tugevasti reostunud 2200 m2.
Süsta tänav 14 asuvas kolmekorruselises elamus toimus ööl vastu 20. jaanuari gaasiplahvatus, mille tagajärjel hävinesid hoone kolmanda korruse korterid. Plahvatuse tagajärjel said kaheksa inimest kergeid vigastusi. Prokuratuur teatas paar päeva pärast plahvatust, et suure tõenäosusega oli plahvatuse põhjuseks gaasileke.
Kreenholmi Manufaktuur
30. novembril 2010 kuulutati välja ettevõtte pankrot. Praegu tegutseb Narvas Kreenholmi Мanufaktuur OÜ nime all väike uus tekstiiliettevõte, kus oli 2016. aastal 52 töötajat.
Süsta tänav
Hoonestus
2019. aastal nimetas Tallinna linnavalitsus Põhja-Tallinnas Kopli asumis paikneva Piirivalvesadama jagamise tulemusena paiknevat kolm sadamat Süsta sadamaks, Piirivalvesadamaks ja Ketta sadamaks. Süsta sadam asub Kopli poolsaarel Kopli lahe ääres Põhja-Tallinna linnaosas aadressil Süsta 16.
Kreenholmi Manufaktuur
Nime lugu
Asutamisel kandis ettevõte nime Kreenholmi Manufaktuuri Ühisus (vene keeles Товарищество Кренгольмской мануфактуры).
Eesti esimese iseseisvusperioodi ajal oli ettevõtte nimi Kreenholmi Puuvilla Manufaktuuri OÜ.
Nõukogude okupatsiooni ajal kandis vabrik nime V. I. Lenini nimeline "Kreenholmi Manufaktuur".
Pärast Eesti iseseisvuse taastamist tegutses ettevõte Kreenholmi Valduse Aktsiaseltsi (Krenholm Holding LTD) nime all.
Manufaktuuri asutamine
pisi|Kreenholmi Manufaktuuri asutajad (1857) 1857. aastal ostis Bremenist pärit Moskva kaupmees parun Ludwig Knoop (1821–1894) 50 000 rubla eest Suthoffide perekonnalt Narvas Kreenholmi saare, kuhu senise kahe metsatööstusettevõtte asemele rajati tekstiilitööstusettevõte.
2 000 000-kuldrublase põhikapitaliga ettevõtte Kreenholmi Manufaktuuri Ühisuse (vene keeles Товарищество Кренгольмской мануфактуры) põhiosanik oli parun Ludwig Knoop.
Teised osanikud olid Moskva, Peterburi, Narva ja välismaised kaupmehed:
Narva Esimese gildi kaupmees parun Ludwig Knoop juhtis manufaktuuri kolmkümmend aastat (kuni 1887).
Ehitus ja laienemine
pisi|Kreenholmi ketrus- ja kudumisvabriku vana hoone, 1858–1862 Kreenholmi Manufaktuur planeeriti ja loodi tervikliku linnakuna, mis koosnes peale tootmishoonete ka administratiiv-, elu- ja ühiskondlike hoonete kompleksist. Kreenholmi ehitamisel viidi ellu 19. sajandi sotsioloogias väga populaarset tuleviku tööstuslinna heaolukapitalismi filosoofilist ja arhitektuurilist ideed. Projekteerimisse kaasati Peterburi akadeemilist koolkonda esindavaid arhitekte, manufaktuuri rajaja L. Knoop nõudis omalt poolt inglise tööstusarhitektuuri mõjutuste arvestamist. Sellest tuleneb Kreenholmi kui Narva linnaosa omapära arhitektuurilise mälestusmärgina. pisi|[[Kreenholmi Joala vabriku hoone]] pisi|[[Kreenholmi Georgi vabrik]] 30. aprillil 1857 pandi Kreenholmi saarel nurgakivi esimesele tootmiskorpusele (Vana ketrusvabriku hoone, Старопрядильная фабрика) (tänapäeval Joala tänav 21). Ehitus edenes kiiresti. 10. oktoobril 1858 lasti käiku esimesed 8000 ketrusmasinat. 1862. aastal valmis aga kogu esialgne tootmiskompleks.
Joala mõisa maadel asuv Kreenholmi manufaktuur kuulus Eestimaa kubermangu (Narva kuulus Peterburi kubermangu). Kreenholmi manufaktuur oli tolle aja kõige kaasaegsem tööstusettevõte Venemaa keisririigis ning suurim tekstiilivabrik kogu Euroopas.
1870. aastal ehitati Kreenholmi saarele manufaktuuri juurde Uus ketrusvabriku uus hoone (Новопрядильная фабрика) (tänapäeval Joala tänav 21). 1876. aastal ehitati kolmekorruselised tootmiskorpused ümber neljakorruselisteks. 1884. aastal valmis Narva jõe läänekaldal Kreenholmi Joala vabriku hoone (tänapäeval Joala tänav 23a // 23b // 23c ). 1899. aastal ehitati jõe läänekaldal Kreenholmi Georgi vabrik (tänapäeval Joala tänav 23a // 23b // 23c ) ning lõpetati Joala vabriku laiendamiseks mõeldud juurdeehitus. 1872. aastaks oli töötajate arv Kreenholmi vabrikuis kasvanud juba 4500 tööliseni.
1880. aastal ostis Kreenholmi Vabriku Ühisus Krameri käest Joala mõisa, maad ja selle juurde kuulunud Kulgu tellisetehase.
Vabriku infrastruktuur ja linnak
Kogu vabrikus oli ventilatsioon – ventilaatorite ja metallist väljatõmbetorustikuga. Eriti tolmustele töökohtadele oli paigaldatud lisaks veel kohtventilatsioon. Õhus leiduvat tolmu püüti veel eriliste õhuniisutussüsteemide abil. Kuna puuvill ja eriti puuvillatolm on väga tule- ja plahvatusohtlik oli kogu vabrikus sisseseatud automaatne tulekustutussüsteem. Juhul, kui ruumis tõusis temperatuur teatud tasemeni, rakendusid tööle pumbad, mis juhtisid kustutusvee mööda torusid tsehhides asuvatesse veepihustitesse. Mõnda eriti ohtlikusse kohta olid paigaldatud ka elektrilised tuletõrjeandurid. Tähtsamate üksuste vahel oli vabrikus telefonside. Hoonetes oli keskküttega sarnanev küttesüsteem; katlamaja köeti turbaga, mida veeti omaenda kitsarööpmelist raudteed pidi Kõrgesoost.
Tootmishoonete kõrval kuulusid Kreenholmi hoonetekompleksi veel mitmed hooned, mis moodustasid linnaku:
1872. aasta augusti- ja septembristreik
Töölised esitasid rea majanduslikke ja töökorralduslikke nõudmisi. Esitatud nõudmistest osa jäi tehasevalitseja G. Kolbe poolt rahuldamata, kuna temal puudusid vastavad volitused, ning ta kutsus kohale selle probleemi lahendamiseks vabriku omanikud. 14. augustil 1872 katkestas 500 töölist umbes 4500 töölisest töö kuni kõigi nõudmiste läbivaatamiseni.
Töötajate nõudmised augustis 1872:
Kreenholmi streik oli üks selle aja suuremaid tööliste väljaastumisi Venemaal.
21. augustil 1872 sõlmitigi kokkulepe 40 tööliste esindaja ja tehasevalitseja G. Kolbe vahel. Kokkuleppe sõlmimisel viibisid kohal: Eestimaa kuberner Sergei Šahhovskoi, Peterburi kubermangu sandarmivalitsuse ülem polkovnik Birin ja nelikümmend tööliste esindajat. Rahuldati enamus tööliste nõudmistest, välja arvatud töötasu küsimus, kuna see sõltus turuhindadest; ja isiklikud küsimused (velsker Palkin, kordnik Säkk) – kuna neid ei olnud sobilik lahendada "poliitilise" otsusega sellisel tasemel. Kokkuleppe kinnitas ja oli sellega nõus Kreenholmi manufaktuuri direktor L. Knoop. 22. augustil 1872 asusid kangrud taas tööle.
Edasiste korratuste vältimiseks arreteeriti 9. septembril Villem Preismann, Jakob Tamm ja veel mõned aktiivsemad töötajad. 11. septembril suleti mässajate poolt Kreenholmi saarele viiv sild ja ei lastud ülejäänud töötajaid tööle ning nõuti arreteeritute vabastamist. Haagikohtunik koos politseikordnikega proovis küll silda vabastada, kuid neid rünnati kividega.
Olukorra uuesti kontrolli alla saamiseks pöördus haagikohtunik nüüd abi saamiseks sõjaväe poole. Kohale tuli pool pataljoni sõdureid polkovnik Reinvaldi juhtimisel, kes võttis vabriku oma kontrolli alla.
12. septembril toimusid uued kogunemised töölisasulas, kus nõuti Preismanni, Tamme ja nende kaaslaste vabastamist.
Kohale saabunud kuberner Šahhovskoi palus lisaks vabrikut valvavale sõjaväele Jamburgist abijõude. 13. septembriks oli olukord kindlalt valitsusvägede kontrolli all. 14. septembril taastus osaliselt vabriku töö.
19. septembril viidi sõjavägi vabrikust välja.
Juurdlus jõudis järeldusele, et korratustel ei olnud poliitilisi motiive, ning toimunud sündmuste põhjuseks tuleb pidada vabriku oskamatut juhtimist selle administratsiooni poolt.
Augustistreigi volinikud Villem Preismann kaaslastega vabastati vahi alt, kuid neid ei võetud vabrikusse tööle tagasi. Osalemise eest septembrimässus, mis oli oma aja kohta Venemaa Keisririigis üks suuremaid, mõisteti arreteeritute üle kohut ning mõnigi sattus pikaks ajaks sunnitööle.
Manufaktuur 20. sajandil
20. sajandi alguses ühines vabrik A. ja N. Vtorovi monopolistliku grupiga, mis kontrollis suuremat osa Venemaa puuvilla- ja sellest tehtava toodangu turust. 1917. aastal ühendati Kreenholmi asula Narva linnaga selle Kreenholmi linnaosaks. Iseseisvuse algul jäid direktoriteks endiselt A. Knoop ja M. Knoop. 1920. aastate alguses kattus omanike ring osalt Balti Puuvilla Ketramise ja Kudumise Vabriku omanikega. 1920. aastate teisel poolel suutis ettevõte leida uued turud, eksportides 70–80% oma toodangust Skandinaavia maadesse, Saksamaale, Poolasse, Leetu, Lätti ja Soome.
1933. aastal oli vabrikuhoonete põrandapinna suurus kokku 162 228 m2 ehk 16,23 ha. Eesti iseseisvumisel kaotas vabrik Venemaa turu. Vabrik otsis uusi turge ja uuendas sisseseadet. Aastatel 1919–1931 müüs vabrik 8 900 000 kg lõnga, 123 300 000 m riiet ja 680 200 kg vatti.
Vahetult enne Eesti okupeerimist ja annekteerimist 1940. aastal ning manufaktuuri natsionaliseerimist kuulusid Kreenholmi Puuvilla Manufaktuuri OÜ aktsiad järgmiselt:
Pärast 1940. aasta juunis toimunud Nõukogude okupatsiooni algust natsionaliseeriti ettevõte veel sama aasta juulikuus.
Teise maailmasõja ajal 1944. aastal sai ettevõte Nõukogude pommitamise läbi kõvasti kannatada. Rusudeks lasti uus ketrusvabrik (suurvürstinna Elizaveta Fjodorovna nimeline) idasaarel ja Georgi vabrik läänesaarel. Joala ning vana ketrus- ja kudumisvabrik jäid terveks.
Teise Nõukogude okupatsiooni alguses 1944. aasta sügisel alustati Joala vabriku taastamist. 1944-1967 aastal võeti kasutusse kõik vanad tootmiskorpused, ehitati üles peaaegu täiesti hävinud Georgi kudumisvabrik. 1945. aastal hakkasid esimesed taastatud osad andma toodangut (tööd alustasid kuusteist kudumistelge). Vabriku taastamine jõudis lõpule Georgi vabriku valmissaamisega 1962. aastal.
Vabrikule kuulus ka Gerassimovi-nimeline kultuurimaja.
1966. aastal valmis Kreenholmis esimene uus vabrik, nimelt viimistlusvabrik. 1972. aastal alustati mehaaniliste kudumistelgede asendamist automaatsetega, ning 1979. aastal asuti paigaldama uusi rõngasketrusvärtnaid. 1980. aastaks oli V. I. Lenini nimelise puuvillakombinaadi «Kreenholmi Manufaktuur» töötajate arv ettevõttes kasvanud 11 032 inimeseni.
1979. aastast ilmus Kreenholmi Manufaktuuri oma ajaleht Текстильщик Кренгольма ('Kreenholmi tekstiilitöötaja').
1992. aastal avati vabrikus õmblustööstus, mis koosnes kahest omaette vabrikust, mis olid tollal Euroopa moodsaimad. Toodeti voodipesu, laudlinu, kardinaid, käterätte, hommikumantleid jpm.
21. sajand ja tegevuse lõpp
pisi|Kreenholmi veetorn 2016. aastal. Rootslaste omanduses olev Narva Gate OÜ ostis Kreenholmi kinnisvara 2007. aastal. Sel ajal oli kogu 65 hektaril paikneva hoonestuse kogupind 470 000 m2, millest väärtuslikes ajaloolistes hoonetes oli u 200 000 m2 ligi 35 hektaril.
2007. aastal avati rulookardinatsehh, mis tootis rulookardinaid Kreenholmi kangastest.
3. oktoobril 2010 sai teatavaks, et ettevõtte omanikfirma Borås Wäfveri oli esitanud Göteborgis kohtule pankrotiavalduse. 30. novembril 2010 kuulutas Viru maakohus välja AS Kreenholmi Valdus pankroti.
Tänapäeval asuvad manufaktuuri hooned Ida-Viru maakonnas Narva linnas aadressil Joala tänav 20.
Praegu tegutseb Narvas Kreenholmi Мanufaktuur OÜ nime all uus tekstiiliettevõte, kus oli 2016. aastal 52 töötajat. Ettevõte asub aadressil Kadastiku 57 ja firmakauplus aadressil Tallinna mnt 52. Ettevõte ostis endise tekstiilihiiu kaubamärgi ja mõned masinad.
Uusikaupunki linn
Uusikaupunki linn (rootsi keeles Nystad) on kohaliku omavalitsuse üksus Soomes Päris-Soome maakonnas. Asub Põhjalahe kaldal.
Praeguse Uusikaupunki linna ajalooliseks tuumikuks oleva linna asutas 1617. aastal Gustav II Adolf.
1721. aastal sõlmiti seal Põhjasõja lõppu tähistav Uusikaupunki rahu.
Uusikaupunkis asub Soome ainuke sõiduautosid valmistav tehas, kus on toodetud Saabi, Talboti, Opeli, Lada ja Porsche autosid. Autotehas Valmet Automotive valmistab alates 2013. aasta suvest ka Mercedes-Benzi A-seeria autosid
Uusikaupunki linnaks nimetatav kohaliku omavalitsuse üksus on kujunenud linna lähedal paiknenud maavaldade liitmise teel. Aastal 1969 liideti linnaga Uusikaupunki vald, 1974 Pyhämaa vald, 1981 Lokalahti vald ja 1993 Kalanti vald.
August Busch
August Busch (23. märts 1868 Keila kihelkond, Harjumaa – 9. märts 1922 Keila vald) oli eesti ajakirjanik, trükikoja omanik ja kirjastaja.
Busch töötas 1886–1893 ajalehe Postimees toimetuses ja 1888. aastal ajutiselt ka Virulase toimetuses. 1893. aastal ostis Jakob Tülkilt Eesti Postimehe, tõi selle Tartust Tallinna ja kirjastas seda aastani 1904.
Uusikaupunki linn
Uusikaupunki sõpruslinn Eestis on Antsla.
August Busch
Oli 1895–1896 Estonia seltsi esimees ja VI üldlaulupeo peamisi korraldajaid. 1899 rajas moodsa trükikoja ning tegeles 1913. aastani kirjastamise ja raamatukaubastamisega, seejärel hakkas Keila vallas põllumeheks.
Temale kuulus Karl Burman vanema projekteeritud nn Buschi maja Tatari tänav 21b.
Augustów
pisi|[[Netta jõgi]] Augustów (leedu Augustavas) on linn Kirde-Poolas Podlaasia vojevoodkonnas, Augustówi maakonna halduskeskus.
Linna läbib Via Baltica ning see on oluline teede ristumispunkt: põhjas viib tee Suwałki, kirdes Leedu piirile, läänes Ełki ja Olsztyni, edelas Varssavisse ja lõunas Białystoki.
Augustów sai linnaõigused Zygmunt II Augusti (Sigismund Augusti) käest 1557. aastal.
Ostróda
Ostróda (saksa Osterode in Ostpreussen) on linn Põhja-Poolas Warmia-Masuuria vojevoodkonnas, Ostróda maakonna halduskeskus.
Kuni 1945 oli Ostróda Saksamaa (Ida-Preisimaa) koosseisus.
Bydgoszcz
Bydgoszcz (saksa keeles Bromberg) on maakonnaõigustega linn Poolas Brda suubumiskohas Wisłasse. Koos Toruńiga on see Kujawy-Pomorze vojevoodkonna keskus. Aastail 1947–1998 oli linn Bydgoszczi, 1945–1947 Pomorze vojevoodkonna keskuseks.
Ajalugu
pisi|left|Linnapilt Bydgoszcz (ladina Bydgostia) oli esialgu kalastusasula, hiljemalt 1238 rajati sinna linnus. 1331–1337 okupeeris asula Saksa ordu, 1346 andis kuningas Kazimierz III Bydgoszczile linnaõigused. Asula saksastus, kuid jäi kuni 1772. aastani Poola riigile, mil see esimese Poola jagamisega Preisimaale. 1807 liideti linn Varssavi hertsogiriigiga, kuid tagastati Viini kongressil Preisimaale. 1919 liideti linn Poolaga. 1939–1945 oli linn taas Saksamaa valduses.
Sõpruslinnad
Bydgoszczl on 11 sõpruslinna:
Carl Friedrich Ludwig Petersen
Carl Friedrich Ludwig Petersen (ka Karl; 16. juuni 1775, Tartu – 31. detsember 1822, Tartu) oli baltisaksa luuletaja, saksa keele lektor ja raamatukogundustegelane.
1783. aastal lõpetas ta Dorpati Linnakooli. Õppis teoloogiat ja üldist kirjanduslugu kuni 1793. aastani Halle ülikooli usuteaduskonnas ja aastatel 1795–1798 Jena ülikooli usuteaduskonnas.
1802–1822 töötas Tartu ülikooli raamatukogus sekretärina (raamatukoguhoidja abi). Korraldas süstemaatilise kataloogi ettevalmistustööd ja teostamist, koostas üksikasjalikke juhendeid ajalookirjanduse registri ümberkirjutajale. Tegeles ka lugejateenindusega.
1802–1819 oli ta Tartu Ülikooli saksa keele lektor. Kuulus ka ülikooli tsensuurikomiteesse.
Osales kirjandusringides, kus loeti ühiselt raamatuid ja arutleti.
Georg Paul Alexander Petzholdt
pisi| Georg Paul Alexander Petzholdt (29. jaanuar 1810 Dresden – 5. mai 1889 Breisgau, Saksamaa) oli Tartu Ülikooli põllumajanduse ja tehnoloogia professor 1846–1872.
Ta oli arsti poeg ja omandas oma eriala Leipzigis.
Kehakultuur
Kehakultuur ehk liikumiskultuur on kultuuri valdkond või tegevus, mis haarab inimese kehalise ehk füüsilise arendamisega seotut. Sellesse kuuluvad kehaline kasvatus (koolivõimlemine), hommikvõimlemine, töövõimlemine, ravikehakultuur, osalt tervisesport ja rahvasport, ka mõõdukas füüsiline töö jm.
Kui "kehakultuur" vastandatakse "spordile", siis on eristuse aluseks võistluse tähtsustamine; võistlus on spordis oluline, kehakultuuris aga üldiselt mitte. Sport keskendub väliselt mõõdetavale ja võrreldavale saavutusele, kehakultuur aga tervisele ja heale enesetundele liikumisest.
Vääna tänav
Vääna tänav on tänav Tallinnas Nõmme linnaosas Hiiu asumis.
Tänav sai nime 22. aprillil 1960.
Ajalugu
1927. aastal nimetati  Liiva – Nõmme-Väikse raudteest Harku poole suunduv tee Nõmme linna poolt Pioneerpataljoni auks Pioneeri tänavaks. 1959. aastal nimede kordumise tõttu nimetati tänav algul Lao tänavaks ja aasta hiljem Vääna tänavaks.
Nandu
Nandu (Rhea americana; varasem eestikeelne nimetus suurnandu ) on lennuvõimetu lind, kes elutseb Lõuna-Ameerikas. Ta on väikenandu (Rhea pennata) kõrval üks kahest liigist perekonnast Rhea (nandu). Ta elutseb peamiselt avatud maastikul, näiteks rohtlas, savannis ja märgalal. Tavaliselt armastab pika rohurindega alasid, aga elutseb ka avatud rohumaadel ja kultiveeritud põldudel. Nandu kaalub 20–27 kg, millega on ta suurim lind Lõuna-Ameerikas.
Kirjeldus
Kõigil nandulastel puudub rinnakukiil. Täiskasvanud nandu kaalub keskmiselt 20–27 kg, on 127–140 cm pikk (kehatüvi nokast sabani mõõdetuna) ja 1,5 m kõrge.
Isased on suuremad kui emased. Suurimad isased võivad kaaluda kuni 40 kg, olla 183 cm kõrged ja 150 cm pikad, kuigi nii suuri linde kohtab harva. Nandu jalad on pikad (jooksmeluu on 33,5–37 cm pikk) ja tugevad ning neil on 22 horisontaalset plaati jooksmeluu esiküljel. Neil on kolm varvast. Nandu tiivad on üsna pikad, kuigi ei võimalda lendamist. Ta kasutab neid jooksmisel, et hoida parempöörete ajal tasakaalu ja paarumisrituaalide ajal displeina.
pisi|left|Nandu tibu Nandudel on kohev, pruunikas/hallikas sulestik, mis on igal indiviidil väga varieeruv. Üldiselt on isase sulestik tumedam kui emasel. Looduses esineb ka albiinosid, eriti Argentinas. Vastkoorunud nandud on hallid pikkade tumedate triipudega.
Levik ja elupaik
Nandu on endeemne liik Argentinas, Boliivias, Brasiilias, Paraguays ja Uruguays. Leidub veel väiksemaid nandu metsikuid populatsioone Kuubal, Hondurasel ja Saksamaal. Nandu eelistab avatud maastikku ja rohumaad, kus leidub taimi perekonnast keehirss (Paspalum) ja alang (Imperata). Kuigi nandu elutseb ka savannis, märgaladel ja isegi kõrbetes, eelistab ta siiski piirkondi, kus asub natukenegi kõrgemat taimkatet. Nandu eelistab madalamaid elupaiku ja elab harva aladel, mis asuvad üle 1200 m.
Väike populatsioon nandusid asustas uue ala Saksamaal. Üks isane ja viis emast lindu põgenesid 2000. aasta augustis farmist, mis asus Groß Grönaus (Schleswig-Holsteinis). Põgenenud linnud elasid talve üle elupaigas, mis sarnaneb nende Lõuna-Ameerika päritolu piirkonnaga. Neil õnnestus saada ka järglasi. Nad ületasid Wakenitzi jõe ja seadsid end sisse Thandorfi küla lähistel (Nordwestmecklenburgi piirkonnas). 2012. aasta vaatlusega tuvastati, et populatsioon on kasvanud juba üle 100 isendi ning on jäädavalt ümber asunud.
Käitumine rühmas ja solidaarselt
Nandu on vaikne lind ning häälitseb ainult sigimishooajal, mil on kuulda madalaid kõmisevaid helisid. Nandu tibud häälitsevad, tehes kurvameelset vilet. Muul ajal moodustavad nad rühmi, mis võivad olla 10–100-liikmelised. Rühmades on nad vähem ärevad. Isased võivad olla teiste isaste vastu agressiivsed. Põgenedes jooksevad nad siksakke tehes, tõstes kordamööda mõlemat tiiba. Rühmad hajuvad laiali sigimisperioodil, mis on talvel.
Toitumine
Nandu toitub peamiselt laialehistest taimedest (lehestikust), vastaval hooajal ka viljadest ja seemnetest. Ta sööb ka putukaid, skorpione, roomajaid, väikseid närilisi ning isegi väikseid linde. Nagu teisedki linnud, kes toituvad raskesti seeditavast taimsest materjalist, neelab ka nandu erinevat klibu (peamiselt kive), mis aitavad kergemaks seedimiseks toitu peenestada. Neile on eriti atraktiivsed läikivad objektid ning mõnikord neelavad nad neid kogemata alla.
Nandu on kasulik lind farmeritele (eriti põldudel ja kasvandustes), kuna sööb kahjureid. Nandu sööb peaaegu kõiki suuri selgrootuid, kuid ei toitu teraviljast ega eukalüptist. Ta püüab rohutirtse, prussakaid ja teisi kahjureid. Juveniilid söövad rohkem loomset toitu kui täiskasvanud isendid. Nandu on võimeline sööma suurtes kogustes kiletiivalisi ning neid ei tundu nõelamine häirivat. Mõnikord kogunevad nad raibete ümber, et toituda kärbestest ning neid on nähtud söömas põuaperioodil surnud või suremas kala.
Pulmamäng
Talvel, kui suured rühmad laiali hajuvad, moodustavad nandud kolm lahtist rühma: üksikud isased, emaste kari, mis koosneb 2–15 emasest ja noorloomade kari (1-aastased). Sellel perioodil muutuvad isaslinnud üksteise suhtes agressiivsemaks. Nad hakkavad püüdma emaste tähelepanu häälitsedes, sirge kaelaga ülakeha tõstes ja oma sulestikku saputades. Nad tõstavad oma tiivad ja võivad mõnda aega niimoodi joosta. Mõnikord saputavad nad jooksmise ajal tiibu lausa metoodiliselt. Kui isased on emaste tähelepanu võitnud, hakkavad nad kutsuvalt häälitsema ühe kindla emase poole. Tihti kõnnivad nad samal ajal väljavalitud emase kõrval või ees ning sirutavad tiibu ja madaldavad pead. Displei jätkudes muutub isasloom intensiivsemaks ning hakkab oma kaela raputama ja sellega õhus kaheksakujulisi liigutusi tegema. Seejärel toimub paaritumine ning isane juhatab emase enda pesa juurde.
Munemine
pisi|Nandu muna muuseumis Munemise ajal on isane tavaliselt juba pesal ning käitub emase suhtes agressiivselt, varjates pesa tiibadega. Mõne aja pärast ta rahuneb ning lubab emasel pesa äärele muneda. Isane veeretab muna pessa.
Pesades võib olla kuni 80 muna, mille on munenud erinevad emased. Emased võivad muneda 5–10 muna. Tavaline pesa suurus on siiski 26 muna ja munad on munetud 7 erineva emase poolt.
Nandu isased on polügüünsed ja emased polüandrilised. See tähendab, et emased liiguvad sigimisperioodil ringi, paaritudes erinevate isastega ja munedes nende pessa muna. Seejärel lahkuvad nad paarituma mõne teise isasega. Isased on seevastu paiksed, hoolitsevad pesa ja poegade eest ning tegelevad haudumisega. Haudumine toimub ainult öösel ja varahommikul ning kestab 39 päeva.
Nandu munad on mõõtmetelt väiksemad kui jaanalinnu munad. Need on ligikaudu 13 x 9 cm suured ja kaaluvad keskmiselt 600 g. Koor on värskelt rohekaskollane, valguse käes värvus tuhmub.
Kiskjad
Põhilised nandu looduslikud vaenlased on puuma (Puma concolor) ja jaaguar (Panthera onca). Mõnikord murravad noori linde ka hulkuvad koerad.
Vangistuses sündinud ja farmides peetud lindude loodusesse vabaks laskmisega on ilmnenud probleem. Linnud, keda on vangistuses peetud, on julgemad ja ettevaatamatumad kui looduses kasvanud linnud. See teeb nad lihtsaks saagiks kiskjatele. 2006. aastal võeti vastu protokoll, mille alusel treeniti nandusid kiskjatele efektiivsemalt reageerima ja vabastati loodusesse kõige ettevaatlikumad isendid.
Farmid
Nandut kasvatatakse Põhja-Ameerika ja Euroopa farmides nagu ka emu ja jaanalindu. Põhiliseks saaduseks on nende liha, muna, nahk ja õli. Õli on kasutusel mitmetes kosmeetikatoodetes (kreemid, seebid, šampoonid jm).
Nandu Eestis
Eestis asub mitu jaanalinnufarmi. Nendest tuntumad on Muhu jaanalinnufarm, mis asub Muhus, ja Sassi Talu Järvamaal. Sassi Talus on 2005. aastast ka kaks nandut. 2008. aastal hauti välja esimesed tibud.
Rahkla külas asuvas Liivamäe talus kasvatatavaist nandudest panid kaks 2021. aasta suvel plehku. Üks neist naasis kaks kuud hiljem, olles iseseisvalt looduses hakkama saanud. Kolme nandut on võimalik näha "Avatud talude päeva" raames ka Hobusaare talus Otepää vallas.
Nandut võib leida ka Tallinna loomaaiast.
Ohustatus
Nandu on Rahvusvahelise Looduskaitseliidu (IUCN ehk International Union for Conservation of Nature) andmeil ohulähedane liik (NT). Peamiselt ohustab nandusid elupaikade kadumine, eriti Lõuna-Ameerika rohumaade karjamaadeks ja rantšodeks muutmise tõttu.
Nigeri vapp
Nigeri vapp on Nigeri Vabariigi riigivapp. Vapp on kasutusel alates 1962. aastast.
Nigeri lipuvärvides vapi rohelisel kilbil on päike, seebu pea, oda, ristatud tuareegi mõõgad ja kolm hirsitaime. Kilbi all on lint riigi prantsuskeelse nimega.
Kilpi ümbritsevad neli Nigeri lippu.
Benedictus XII
Benedictus XII (Jacques Fournier, ka Jacques de Novellès või Jacopo Fornerio; 1280 või 1285 – 25. aprill 1342) oli paavst 1334–1342. Ta oli 197. paavst ja kolmas Avignoni vangipõlve paavst.
Jacques Fournier sündis Prantsusmaal Saverduni lähistel Canté kommuunis arvatavasti möldri peres. Salvador Miranda andmetel võis ta olla paavst Johannes XXII sugulane. Tema onu Arnaud Nouvel (või Arnaud Novel) sai Fontfroide'i kloostri abtiks ja 1310 kardinaliks.
Fournier astus noorukina onu soovitusel Boulbonne'i tsistertslaste kloostrisse, saades mungaks. Ta õppis Pariisi Ülikoolis teoloogiat, omandas doktorikraadi ja valiti 1311 Fontfroide'i kloostri abtiks.
Lembit Avesson
Lembit Avesson (10. jaanuar 1925 Tallinn – 8. jaanuar 2008 Toronto) oli Kanadas Torontos elanud eesti helilooja ja organist.
Benedictus XII
Fournier sai 19. märtsil 1317 Pamiers'i piiskopiks ja ordineeriti kardinal Niccolò Alberti poolt. Ta asutas Pamiers'is kohaliku inkvisitsiooniameti ja valdavalt tema inkvisitsiooniprotokollidel põhineb ajaloolase Emmanuel Le Roy Ladurie uurimus "Montaillou, prantsuse küla 1294–1324". Ta kehtestas talupoegadele kümnise juustult ja naeristelt.
Johannes XXII tunnustas teda kahel korral, määras ta 2. märtsil 1326 Mirepoix' piiskopiks ja 18. detsembril 1327 Santa Prisca kardinalpreestriks. Selles ametis langetas Fournier 15. aprillil 1334 otsuse Riia peapiiskopi Friedrich von Pernsteini ja Saksa ordu vahelises tülis. Ta oli 1333 kardinal protoprete.
1334. aasta konklaav
pisi|Benedictus XII vapp Benedictus XII valiti paavstiks 20. detsembril 1334 Avignoni paavstipalees ja pühitseti ametisse 8. jaanuaril 1335 Avignoni dominiiklaste kirikus kardinal Napoleone Orsini poolt. Ta oli viimane tsistertslane, kes sai paavstiks. Enne teda oli tsistertslastest paavstiks saanud Eugenius III. Benedictus XII teatas Euroopa valitsejatele enda saamisest paavstiks 9. jaanuaril 1335.
Lembit Avesson
Ta oli hariduse saanud Tallinna Konservatooriumis ja Toronto Kuninglikus Konservatooriumis. Ta asutas koori Musica Divina Choir ning oli selle dirigendiks.
Tema õde oli pianist Elsa Avesson (1911–1986) ja vend oli viiuldaja Rudolf Avasalu (1915–1949).
Benedictus XII
1334. aasta konklaav
13.–20. detsembril 1334 toimunud konklaavil osales 24 kardinali. Konklaavil tekkis 2 fraktsiooni: Prantsusmaa ja Rooma kardinalid. Kroonik Giovanni Villani järgi oli sellel konklaavil oli põhisoosikuks kardinal Jean-Raymond de Comminges, kes olevat aga keeldunud lubamast valituks osutumisel Rooma minema.
Konklaavil osalenud kardinalid
Avignoni vangipõlv
Benedictus XII lubas konklaavil, et pöördub paavstina tagasi Rooma, kuid kardinalid veensid teda hiljem seoses Itaalia pingelise sisepoliitilise olukorraga Avignoni jääma. Roomast saadeti küll Avignoni delegatsioon, et paavsti ümber veenda. Paavst kaalus kompromissvariandina asumist Bolognasse, kuid seal toimusid parasjagu rahutused.
Saja-aastane sõda
pisi|[[Inglismaa kuningas Edward III annab Prantsusmaa kuningale Philippe VI-le vasallivande. "Grandes Chroniques de France", Bibliothèque Nationale de France]]
Juulis 1335 teatas Prantsusmaa kuningas Philippe VI paavstile, et kavatseb minna šotlastele appi võitluses inglastega. Benedictus XII soovis, et valitsejad koondaksid oma jõud pigem ristisõja korraldamiseks ja saatis Prantsusmaa kuninga juurde saadikuks Hugues d'Aimery. Märtsis 1336 kutsus paavst Philippe VI Avignoni, kus ta teatas kuningale, et ristisõda jääb viletsa ettevalmistuse tõttu ära.
Oktoobris 1336 palus Inglismaa kuningas Edward III paavstilt luba kasutada sõdimiseks ristisõja tarbeks kogutud raha. Paavsti keeldumisel võõrandas kuningas St. Mary kloostri varad.
1337 püüdis paavst tulutult lahendada eskaleeruvat konflikti, kuid Philippe VI teatas talle, et see pole mitte paavsti, vaid suverääni (Prantsusmaa kuninga) ja tema vasalli (Inglismaa kuninga) vaheline asi. Paavst taunis, et Philippe VI kasutas sõdimiseks ristisõja tarbeks kogutud raha ja nõudis, et Philippe VI annaks ristisõja tarbeks kogutud raha annetajatele tagasi. Ta määras 28. juulil 1337 Prantsusmaale legaatideks kardinalid Bertrand de Montfavezi ja Pedro Gómez Barroso. Ta määras 13. augustil 1337 Barroso vahendajaks Liège peapiiskopi ja Thierry de Heinsbergi vahelises vaidluses Looni krahvkonna üle. Paavst kehtestas 5. aprillil 1340 Flandriale interdikti.
Suhted Saksamaaga
Johannes XXII poolt ekskommunitseeritud Saksa-Rooma keiser Ludwig IV alustas paavstiga läbirääkimisi ekskommunikatsiooni tühistamiseks. Prantsusmaa kuninga Philippe VI vastuseisu tõttu teatas paavst 11. aprillil 1337, et Ludwigi vabastamine kirikuvandest pole võimalik.
Mais 1338 ja augustis 1338 peetud Frankfurdi riigipäevadel kuulutati, et keiser allub vaid Jumalale, mitte paavstile.
Suhted Bütsantsiga
Bütsantsi keiser Andronikos III saatis 1339 saadikuna paavsti juurde Gerace piiskopi Barlaam II, et alustada läbirääkimisi 1054 puhkenud skisma lõpetamiseks.
Suhted Hiinaga
Benedictus XII saatis 1338 teoloog Nicolaus Bonet legaadina Hiina keisri juurde.
Suhted Inglismaaga
Benedictus XII püüdis vahendada Inglismaa kuninga Edward III tüli Prantsusmaaga. Paavst nõudis kuningalt, et see rajaks Iirimaale ketserite jälitamiseks inkvisitsiooni.
Suhted Itaalia riikidega
Benedictus XII läänistas 1336 Imola Lippo II Alidosile ja määras ta paavstlikuks vikaariks.
Ta nõudis 24. juunil 1336 fraticelli liikumise liikmete välja ajamist Napoli kuningriigist.
Ta määras Ostasio da Polenta Ravenna vikaariks.
Benedictus XII ja Eesti
pisi|150 px|[[Padise klooster|Padise kloostri varemed]] Benedictus XII langetas kardinalina 15. aprillil 1334 otsuse Riia peapiiskopi Friedrich von Pernsteini ja Saksa ordu vahelises tülis.
Ta nõudis 30. aprillil 1336 Tartu piiskopile Engelbert von Dolenile saadetud bullas "Apostolicae sedis circumspecta", et piiskop viiks täide otsuse, mille alusel peab Saksa ordu loovutama Riia peapiiskopile okupeeritud lossid.
Paavst määras 23. veebruaril 1338 Saare-Lääne piiskopiks Hermann II ja vabastas ta 30. aprillil 1338 palverännaku kohustusest.
Paavst tänas 9. veebruaril 1341 Saksa ordut, mis kaitses Padise, Kärkna ja Rootsis asuvat Guthwalli kloostrit Tallinna Taani asehalduri kehtestatud maksude eest. Ta taunis 20. aprillil 1341 asehaldurit kloostrite maksustamise pärast.
Ta määras 18. oktoobril 1341 Tartu piiskopi Engelbert von Doleni Riia peapiiskopiks.
Suhted kirikuinstitutsioonidega
Benedictus XII andis Avignonis viibivatele piiskoppidele korralduse minna tagasi oma piiskopkondadesse. Ta sätestas 10. jaanuaril 1335, et vaid kardinalid ja patriarhid võivad omada benefiitse in commendam. Ta taunis ka ühe isiku poolt samaaegselt mitme piiskopiameti pidamist. Ta reorganiseeris kuuria erinevaid ametkondi.
Ta kehtestas 12. juulil 1335 tsistertslastele, 20. juunil 1336 benediktlastele, 28. novembril 1336 frantsisklastele ja 15. mail 1339 regulaarkanoonikutele uued konstitutsioonid. Ta kohustas kloostritest lahkunud kerjusmunki kloostritesse tagasi pöörduma.
Ta kavatses reformeerida ka dominiiklasi. Ta nõudis 1335 Anagni piiskopilt Giovanni Pagnottilt, et see peataks dominikaani munga Venturino kavandatud rahvarohke palverännaku, kuna kahtlustas, et munk kavatseb end paavstiks kuulutada. Paavsti otsus ei jõudnud Venturinoni, kes sooritas palverännaku Rooma. Juunis 1335 soovis Venturino saada paavstilt audientsi, kuid ta heideti vanglasse.
Ta langetas kardinalina 15. aprillil 1334 otsuse Riia peapiiskopi ja Saksa ordu vahelises tülis. Ta nõudis 30. aprillil 1336 Tartu piiskopile saadetud bullas "Apostolicae sedis circumspecta", et piiskop viiks täide otsuse, mille alusel peab Saksa ordu loovutama Riia peapiiskopile okupeeritud lossid. Ta tänas 9. veebruaril 1341 Saksa ordut, mis kaitses Padise, Kärkna ja Rootsis asuvat Guthwalli kloostrit Tallinna Taani asehalduri kehtestatud maksude eest.
Liturgilised otsused
Benedictus XII lasi tiaarale paigutada kolmanda krooni.
Teoloogilised vaidlused
Benedictus XII avaldas 29. jaanuaril 1336 apostelliku konstitutsiooni (teistel andmetel bulla) "Benedictus Deus", milles ta lükkas ümber Johannes XXII väite paradiisi pääsenud hingede kohta ja rõhutas, et need hinged näevad Jumalat vahetult.
Kirikuloolase J. N. D. Kelly väitel võis ta eitada Neitsi Maarja pärispatuta saamist.
Ta taunis Fiore Joachimi, Meister Eckharti ja William Ockhami teoloogilisi väiteid. Ockham avaldas 1337 paavsti vastu traktaadi.
Ta nõudis 24. juunil 1336 fraticelli liikumise liikmete välja kihutamist Napoli kuningriigist.
Ta kohustas 1342 armeenia kirikut pidama sinodit, kus arutatakse armeenlaste teoloogilisi eksimusi.
Kristlik eetika
Benedictus XII taunis onupojapoliitikat, kuid Salvador Miranda andmetel võis kardinal Guillaume Court olla tema sugulane.
Ta saatis raha Itaalia näljahädalistele.
Ta taunis nõidumist. Ta andis 13. aprillil 1336 korralduse saata Avignoni võlur William Altafex. Ta käskis 17. juunil 1336 Mirepoix' kanoonikut Guillen Lombardit uurida isikuid, keda on süüdistatud võlumises. Paavsti korralduses vangistas Foix krahv Gaston II 1336 kaks võlurit, kes viidi Avignoni.
Suhted juutidega
Benedictus XII nõudis 1338 Austria hertsogilt Albrecht II-lt, et see võtaks kasutusele meetmeid, et kaitsta juute pogrommide eest.
Uued kardinalid
Benedictus XII määras 7 kardinali 2 konsistooriumil. Tema ajal sai kardinaliks hilisem paavst Clemens VI.
Benedictus XII kultuuriloos
pisi|150 px|[[Montaillou kirik Prantsusmaal. Pamiers'i piiskopi Jacques Fournieri inkvisitsiooniprotokollid hõlmasid ka Montaillou elanikke]] Benedictus XII on tuntud inkvisiitorina ajaloolase Emmanuel Le Roy Ladurie uurimuses "Montaillou, prantsuse küla 1294–1324."
Tema ajal renoveeriti Rooma Peetri kirikut ja Lateraani basiilikat. Ta andis esimesel valitsemispäeval 21. detsembril 1334 nende kirikute renoveerimiseks raha.
Ta rajas 12. mail, 27. mail ja 30. septembril 1339 avaldatud bulladega Grenoble'i ülikooli.
Benedictus XII määras Francesco Petrarca jaanuaris 1335 Lombezi katedraali kanoonikuks, millega tagas talle püsivad sissetulekud. Petrarca kirjutas hiljem paavstile kaks kirja, milles nõudis tema siirdumist Rooma. Teda on peetud paavstiks, keda Petrarca taunis 1350. aasta paiku koostatud teoses "Liber sine nomine".
Ta kutsus Avignoni freskomaalijaks Simone Martini.
Ta lasi paavstlikud arhiivi tuua Assisist Avignoni.
Avignoni paavstipalees asub kunstnik Henri Séguri portree paavstist.
Surm
Benedictus XII suri 25. aprillil 1342 Prantsusmaal Avignonis. Ta maeti Avignoni katedraali. Tema haud hävitati Prantsuse revolutsiooni käigus, kuid hiljem tema hauamonument taastati.
Tsistertslased austavad teda austusväärsena (venerabilis).
Albu mõis
thumb|Kunagise Albu mõisa peahoone pisi|Albu ja mõis 2021. aasta juulis pisi|Albu mõis, 01.02.2021 pisi|Ait Albu mõis (saksa keeles Alp) oli rüütlimõis Järva-Madise kihelkonnas Järvamaal. Praegu asub Albu mõis Järva vallas Järva maakonnas.
Ajalugu
1282. aastal esmamainitud Albu mõis on teadaolevalt vanim mõis Järvamaal. Mõisa hoonestus asus praegusel kohal juba vähemalt 14. sajandil. Enne Liivi sõda kuulus mõis Liivi ordule.