cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Mihhail Vsevolodovitš
Mihhail Vsevolodovitš, ka Mihhail Tšernigivist, vene keeles Михаил Всеволодович oli Rjurikovitšite dünastiast Perejaslavli vürst, Tšernigivi vürst (1223–1246), Novgorodi vürst (1224, 1229), Galiitsia-Volõõnia vürst (1235–1238) ning Kiievi suurvürst (1238–1239 ja 1241–1243). Mihhail Vsevolodovitš oli Rjurikovitšite dünastia, Kiievi suurvürsti (1206–1207 ja 1210–1212) Vsevolod IV ja Piastide dünastiast Masoovia hertsogi (1186–1194), Sandomierzi hertsogi (1173–1194) ja Krakówi hertsogi ning Poola ülemhertsogi (1177–1191, 1911–1194) Kazimierz II Õiglase tütre poeg. Tema vend Andrei Vsevolodovitš (surn. 1263) oli Tšernigivi vürst (1246–1263), õde Agafija oli abielus 1211. aastast Vladimiri suurvürsti Juri II Vsevolodovitšiga ning teine õde oli abielus Pronski vürsti Mihhail Vsevolodovitšiga.
Ester Luiga
Ester Luiga (kuni 1964 Käppa; 23. oktoober 1928 Haapsalu – 9. aprill 2009 Tallinn) oli Eesti arstiteadlane ja purjesportlane.
Ta õppis aastatel 1942–1944 Haapsalu 1. Keskkoolis ja lõpetas aastal 1947 Tallinna 8. Keskkooli. Aastal 1953 lõpetas ta Tartu Riikliku Ülikooli arstiteaduskonna, aastal 1966 kaitses ta meditsiinikandidaadi väitekirja.
Purjetajana
Hakkas purjetama 1938. aastal Haapsalus isa ja ema juhendamisel. Oli 1945. aastast Vabariikliku Jahtklubi ja 1948. aastast Kalevi Jahtklubi liige. Võistles aastatel 1947–1958, tuli 1949–1957 kuuel korral eri paadiklassides Eesti NSV meistriks. NSV Liidu meistrivõistlustel võitis ta L3- ja Draakoni klassis 4 kulda (1951, 1954, 1956 ja 1957) ja 2 hõbedat (1948 ja 1953), 1951. aastal oli ta ka ametiühingute üleliiduline meister L3-klassis.
Isiklikku
Tema ema Erika Käppa, isa Eduard Käppa ja vend Albert Käppa olid purjesportlased.
Tema abikaasa oli keemik Peeter Luiga.
Tehnoloogilis-majanduslikud paradigmad
Tehnoloogilis-majanduslikud paradigmad
Tehnoloogilis-majanduslikud paradigmad (techno-economic paradigms ing.k) ja nende muutused on kontseptsioonina tuntuks teinud Carlota Perez.
Tehnoloogilis-majanduslikud paradigmade ajalugu ulatub 240 aasta tagusesse aega Selle aja jooksul on toimunud viis tehnoloogilist revolutsiooni. Need viis on olnud:
Need revolutsioonilised tehnoloogilised ajastud ei ole lisanud vaid tekkimise hetkel uusi tööstusharusid olemasolevatele lisaks vaid iga üks eelnevalt nimetatud revolutsioonidest on kaasa toonud radikaalseid muutusi ka laiemas majanduslikus, sotsiaalses, organisatsioonilises ja poliitilises süsteemis, nõudes uusi suundi kõigis neis valdkondades, tõstes tootlikkust ja kvaliteeti. Näiteks kaasnevad uue paradigmaga uued organisatsiooni ja juhtimise vormid, uued infrastruktuurid, uued nõuded haridusele ja ümberõppele ning muutusi intellektuaalomandi režiimile. Tekivad uued tööstusharud See on ka põhjus, miks neid perioode saab nimetada revolutsioonilisteks. Iga uue paradigmaga tekib uus "parim praktika" või "hea tava", mis hõlmab uusi üld kasutatavaid tehnoloogiaid ja organisatsioonilisi põhimõtteid, mida kasutatakse uute ettevõtete ja tööstusharude loomisel kui ka olemasoleva majanduse moderniseerimisel.
Uue tehnoloogia levimismuster revolutsiooni korral
Paradigma muutusega kaasas käiv transformatsioon on nii loov kui hävitav nähtus ühes. Uue tehnoloogia tulemisel vananenud tööstusharud ja nendega seotud sotsiaalsed struktuurid kaovad. Ajalooliste muutustega kaasneb alati vastupanu, sest protsessis on alati kaotajaid kuid paradigma muutuste korral on iga uue transfomeeriva tehnoloogia ülemvõim ja parem tootlikkus väga selge, mis tõttu võetaksegi isegi vastupanu korral lõpuks ikkagi tehnoloogia omaks, mille tulemusel toimub ühiskonna ülesehituse institutsionaalne muutus.
Carlota Perezi teooria kohaselt läbib iga tehnoloogiline revolutsiooni tsükkel neli faasi. Nendeks on plahvatus (irruption ing. k), hullus (craze ing.k), sünergia (synergy ing.k) ja küpsus (maturity ing.k). Need neli jagunevad omakorda kahte gruppi – esimesed kaks lähevad installatsiooni (installation ing. k) perioodi alla ning viimased kaks kasutuselevõtu(deployment ing.k) perioodi alla. Installatsiooni ja kasutuselevõtu vahel on märgiline “pöördepunkt”. Kõikide nende faaside läbimine võtab aega ligi pool sajandit.
Protsess algab tehnoloogia plahvatusliku sisenemisega turule, lüües kõik senised kehtinud reeglid majanduses segamini. Uue tehnoloogia sisenemise protsessi veab eest finantskapital, mille abil rahastatakse tehnoloogiat käsitlevaid ettevõtteid ja teisi innovaatoreid. Riik siin hetkel ei sekku, lasts turul teha oma tööd läbi konkurentsi.
Uute tehnoloogiate laialdane kasutuselevõtt tähendab aga seda, et samaaegselt toimub eelneva revolutsiooni langus, kus peatub nende ettevõtete kasv mis teenisid eelmise revolutsiooni tehnoloogia pealt seni head kasumit, tekitades ühiskonnas valusaid kohanemise hetki. Tekib vajadus vahetada välja senised tööjõu oskused ning arengupiirkonnad. Näitena toob Perez Detroiti laostumise – masstootmise tehaste piirkond - ja Silicon Valley õitsengu kui toimus muutus praeguse infotehnoloogia revolutsiooni poole.
Deysi Cori
pisi |280px| Deysi Cori (2010)
Tehnoloogilis-majanduslikud paradigmad
Uue tehnoloogia levimismuster revolutsiooni korral
Reguleerimata vabaturumajandus hakkab aga lõpuks töötama iseenda vastu, kui turule voolab aina enam raha mida enam ei kasutata investeerimiseks tootmisese vaid spekuleerimiseks, et teenida kiirelt suurt kasumit hoolimata mis selle reaalmajanduslik tulem on. Lõpuks lõppeb see tehnoloogia sisseelamise periood ühe või mitme mulli lõhkemisega ühiskonnas, tuues kaasa majanduslanguse. Mulli lõhkemine on see, mida Perez nimetab pöördepunktiks faaside vahel.
Deysi Cori
Deysi Cori (sündinud 2. juulil 1993 Limas) on Peruu maletaja, naiste suurmeister (2010).
Tehnoloogilis-majanduslikud paradigmad
Uue tehnoloogia levimismuster revolutsiooni korral
Mulli lõhkemise hetkeks on uue paradigma infrastruktuur ja tehnoloogiad ennast ühiskonda niivõrd kinnistunud, et tema kasvupotentsiaali saab nüüd realiseerida üle kogu terve majanduse. Ettevõtlus on fundamentaalselt muutunud ning selleks, et ära kasutada uut innovatsiooni ja investeerimis potentsiaali mis turule on tekkinud on vaja uut suunda. Selle suuna on tavaliselt andnud riik, astudes kingadesse kus enne olid investorid, kes nüüd aga majanduskriisi ajal enam nii julgeid riske ei võta ja turule nii innukalt raha ei vii. Selleks peab enne tehnoloogia sünergia ja küpsusfaasi tekkimist riik reguleerima ja ümber suunitlema finantspoliitika.
Deysi Cori
Cori tuli 2011. aastal Chennais naisjuunioride maailmameistriks. Ta on neljakordne Ameerika maailmajao naiste malemeister (2011, 2016–2018).
Tehnoloogilis-majanduslikud paradigmad
Riigi roll
Tehnoloogilis-majanduslike paradigmadega seonduvalt räägitakse ka riigi rollist protsessis. Riigi roll peaks seisnema võimalikult valutuks uue tehnoloogia laialdaselt kasutusele võtuks, seega riik peaks aitama minimeerida kaotajate arvu või kaotuste suurust. Teisalt peaks riik suutma luua võimalusi uute tööstusharude kiireks tekkeks, et muutus toimuks ühiskonnas võimalikult kiirelt ja kõigil ühiskonnas oleks selge, kuhu peaksid nad oma ettevõtliku fookuse seadma, et edukalt turul toimida. Et riik aga sellise suunamisega hakkama saaks, peaks ta olema kursis võimalike väljakutsetega mis võivad tulevase paradigma tulemisel ühiskonnal ees seista.
Deysi Cori
Ta on kvalifitseerunud viiel korral naiste maailmameistrivõistlustele, kuid ühelgi neist 32 parema hulka ei pääsenud – 2010. aastal kaotas avaringis Marija Muzõtšukile, 2012. aastal kaotas avaringis Anna Ušeninale, 2015. aastal kaotas avaringis Lei Tingjiele ja 2017. aastal kaotas avaringis Alina Kašlinskajale. Ka 2018. aastal Cori teise ringi ei pääsenud.
Tehnoloogilis-majanduslikud paradigmad
Riigi roll
Eelnevate paradigmade muutustel - kriisihetkedel - on riik ka seda teinud. Perez ütleb, et iga tehnoloogiline revolutsioon toob oma tekkimisel kaasa mitmeid kombinatsioone sellest, kuidas tekkinud infrastruktuure, seadmeid, kaupu ja teenuseid kasutusele võtta. Kuid see kombinatsioon mis jääb peale ei teki mitte läbi riigi sunnimeetodi vaid see määratletakse ära sotsiaalpoliitilise valiku läbi, kus ühiskond hakkab püüdlema elustiili poole, mida teatud uued kaubad ja teenused pakuvad. Oluline on mainida, et enamasti on teerajajateks rikkad ja haritud, kes on tehnoloogia esimesed kasutuselevõtjad ning ülejäänud ühiskonnast tahab neid kopeerida.
Deysi Cori
Cori on mänginud Peruu naiskonna koosseisus viiel naiste maleolümpial (2004, 2010–2016).
Eesti Konservatiivne Rahvaerakond
Eesti Konservatiivne Rahvaerakond (lühend EKRE) on Eesti erakond, mis kasvas välja Eestimaa Rahvaliidust, kui sellega ühinesid 2012. aastal Eesti Rahvusliku Liikumise liikmed. Algse partei esimehe Margo Miljandi vahetas 2013. aastal välja Mart Helme. 2020. aastal sai esimeheks tema poeg Martin Helme.
Deysi Cori
Ta sai FIDE-lt 2008. aastal naiste rahvusvahelise meistri ja 2010. aastal naiste suurmeistri nimetuse.
Tema vend Jorge Cori Tello on malesuurmeister.
Eesti Konservatiivne Rahvaerakond
Akadeemilises kirjanduses on EKRE liigitatud paremäärmuslikuks erakonnaks, mille ideoloogia põhielemendid on rahvuslus, populism, LGBT õiguste vastasus, traditsiooniliste pereväärtuste ja soorollide tähtsustamine, immigratsiooni-, islami-, Venemaa-, venelaste, ja liberalismivastasus ning euroskeptitsism. Oma seisukohtade mõtestamiseks on EKRE sageli kasutanud vandenõuteooriaid. Partei ise eelistab end kirjeldada rahvuslik-konservatiivsena.
2019. aasta Riigikogu valimistel kogus erakond 17,8% häältest ja sai parlamenti 19 kohta. 2019. aasta Euroopa Parlamendi valimistel saadi 12,7% häältest ja üks koht Euroopa Parlamenti. 2021. aasta sügisel oli Norstat Eesti AS küsitluse kohaselt EKRE populaarseim erakond Eestis ja seda toetas 25% valijatest. Samas on leitud, et ka Eesti erakondade nn ebapopulaarsuse edetabelis on EKRE olnud esimene ning 56% Eesti elanikest välistas toona erakonna poolt hääletamise.
Eesti Maarahva Erakond ja Eestimaa Rahvaliit
Eesti Konservatiivse Rahvaerakonna eelkäija, Eesti Maarahva Erakond (EME), asutati 29. septembril 1994 ja kujunes erakonnaks, kes väitis end kaitsvat ebavõrdses seisundis olevate maainimeste huve. 1999. aastal muudeti nimi Eestimaa Rahvaliiduks (ERL). 2000. aastal ühinesid Rahvaliiduga Eesti Maaliit ning Eesti Pensionäride ja Perede Erakond, 2003. aastal Erakond Uus Eesti. Partei esimees oli alates 1994. aastast Arnold Rüütel, 2000. aastal valiti uueks juhiks Villu Reiljan.
Parlamendivalimistel saadi piisavalt head tulemused Riigikokku pääsemiseks:
Valitsuses osaleti aastatel 1995–1999 ja 2003–2007.
2006.–2007. aastal parteijuhile Villu Reiljanile esitatud korruptsioonisüüdistused ja Rahvaliidu peamise valijagrupi – maapiirkondade elanike – elatustaseme tõus kahandasid aga erakonna populaarsust järgnevatel valimistel. 2007. aastal tagasi astunud Reiljani järel olid kuni 2011. aastani järgemööda Rahvaliidu esimeesteks (või esimehe kohusetäitjateks) Ester Tuiksoo, Jaanus Marrandi, Karel Rüütli, Mai Treial, Arvo Sirendi, Juhan Aare ja Andrus Blok. 2009. aastal tegi Eesti Keskerakond Rahvaliidule ühinemisettepaneku, kuid partei volikogu otsustas piirkonnaorganisatsioonide soovil üksi jätkata. 2010. aastal hääletati erakonna kongressil maha ettepanek liituda Sotsiaaldemokraatliku Erakonnaga, millele järgnes hulga prominentsete rahvaliitlaste parteist väljaastumine, kes liitusid peamiselt sotsiaaldemokraatidega. 2011. aasta Riigikogu valimistel saadi 2,1% häältest ja mitte ühtegi kohta parlamenti.
Eesti Rahvusliku Liikumise ja Eestimaa Rahvaliidu liitumine
2011. aasta mais valiti uueks esimeheks Margo Miljand, kes teatas, et tema plaan on luua uus partei, "Rahvaliidu jätkuerakond, uue nime, plaanide ja haardega", kuna regionaalpartei kuvand enam ei toimivat. Rahvaliidu juhtimise üle võtnud rahvuslaste tiib hakkas ühise tuleviku osas pidama läbirääkimisi euroskeptilise ja natsionalistliku Eesti Rahvusliku Liikumisega. Septembris avaldas Rahvaliidu volikogu liitumise kavandamisele toetust. Miljandi sõnul jõuti arusaamisele, et neil on olemas kõige tähtsam ühisnimetaja – rahvuslik-konservatiivne maailmavaade
Veebruaris 2012 kiitis Eesti Rahvusliku Liikumise üldkoosolek heaks organisatsiooni ühinemise Rahvaliiduga. 24. märtsil 2012 kiitis ühinemise heaks ka Rahvaliidu kongress ja otsustas võtta erakonna uueks nimeks Eesti Konservatiivne Rahvaerakond (EKRE) ning valida selle esimeheks tagasi Margo Miljandi, aseesimeheks aga Rahvusliku Liikumise senise juhi Aivar Koitla. Ühtlasi kinnitati uus programm, mis kirjeldas erakonda rahvuslik-konservatiivsena. 1990. aastate alguses tegutsenud Eesti Konservatiivse Rahvaerakonna liikmed saatsid kongressile kirja, kus teatasid, et mõistavad hukka ajaloolise erakonnanime taaskasutamise.
Kuna Eesti Rahvuslik Liikumine oli mittetulundusühing, millel seadus ei võimalda erakondadega ühineda, siis seisnes liitumine selles, et Rahvusliku Liikumise liikmed pidid üksikisikutena parteisse astuma. Eesti Rahvusliku Liikumise juhi Aivar Koitla sõnul oli kongressi toimumise ajaks nende 267 liikmest Rahvaliitu astunud umbes 20 inimest, kuid avaldas lootust, et edaspidi teevad seda enamus neist. Tõnis Saartsi hinnangul oli nõnda loodud sisuliselt uus erakond, kuna EKRE ideoloogia, juhid ja peamised aktivistid erinevad väga Rahvaliidu omadest.
Parlamendiväline partei (2012–2015)
2012. aasta kongressil võeti vastu EKRE esimene poliitiline avaldus, mis ütles: "[Riigikogus] puudub erakond, kes esindaks eesti rahvast, meie rahvuslikke huve ja traditsioonilisi püsiväärtusi. Klassikalises poliitikas mõistetav rahvuslik-konservatiivne tiib on tühi. Riigikogus ja valitsuses on esindatud parem- ja vasakliberaalsed, samuti sotsialistlikud ideed, mille kohaselt kodanik on vaid statistiline ühik või maksumaksja, parimal juhul teenuse tarbija. Ühiskond pole mitte kiivas paremale või vasakule, vaid ultraliberalismi. Eesti Konservatiivne Rahvaerakond annab valijale, kes on tüdinud sundvalikust Ansipi ja Savisaare, ida ja lääne, vasaku ja parema vahel, väljapääsu sellest võltsvalikust."
Erakonda astus 2012. aasta juunis Saue linnapea Henn Põlluaas. Samal aastal oli EKRE suurim liikmeid kaotanud erakond Eestis, mille põhjuseks oli peamiselt uue programmiga rahulolematute endiste rahvaliitlaste väljaastumine.
30. augustil 2012 korraldas EKRE Toompeal meeleavalduse Euroopa Stabiilsusmehhanismi ratifitseerimise vastu. Politoloogide Andres Kasekampi ja Daunis Auersi hinnangul püüdsid nad kasu lõigata laialt levinud rahulolematuselt, et vaesed Eesti maksumaksjad peavad abistama raiskavalt käituvaid ja jõukamaid eurotsooni liikmeid, ja nõndaviisi korrata Põlissoomlaste 2011. aasta edulugu.
2013. aastal sai partei esimeheks Mart Helme.
2013. aasta kohalikel valimistel said erakonna nimekirjad üleriigiliselt kokku 1,3% häältest, sh 2,7% Tallinnas, kuhu nad olid keskendanud oma kampaania põhiraskuse. Edukaim tulemus tehti Tudulinna vallas, kus populaarseima nimekirjana saadi 43% häältest. Valimiskampaania ajal aitas EKRE-t Keskerakond, andes näiteks eetriaega munitsipaaltelevisioonis. Selle taga on nähtud Keskerakonna õigeks osutunud kaalutlust, et EKRE võtab hääli ära nende suurematelt rahvuslikelt konkurentidelt ja aitab sel moel Keskerakonnal Tallinnas võimule jääda.
Oktoobris 2014 asutati erakonna Soome osakond, mida juhtis Mare Liiger. 9. detsembril 2017 valiti juhiks endine juhatuse liige Valver Kõrgemäe.
2015. aasta jaanuaris lahkus EKRE endine esimees Margo Miljand korruptsioonisüüdistuste tõttu erakonnast.
Parlamendipartei (2015–)
2015. aasta Riigikogu valimiste kampaania ajal ennustas Mart Helme erakonnale edukaid valimisi: "Edu tagab meile asjaolu, et me oleme mitmes väga olulises küsimuses ainus erakond, kes asub rahva poolel, samas kui kõik ülejäänud erakonnad kas on rahva arvamusega vastuolus või jätavad seisukoha võtmata. Nii olime me ainsad, kes olid üheselt vastu kooseluseadusele, ainsad, kes olid kategooriliselt vastu Eesti-Vene piirileppele, ainsad, kes reservatsioonideta olid vastu Kreeka võlgade maksmisele, neid teemasid on teisigi. On ütlematagi selge, et me oleme ainus riigikogu väline erakond, kelle on võimekus murda seekord riigikogusse, et segada kartellierakondade mängu." Ajaloolane Aro Velmet on analüütikutele, ajakirjanikele ja EKRE konkurentidele ette heitnud, et nad lõid enne valimisi EKRE-st pildi kui lihtsalt ühest uuest värskest tulijast ega näidanud valijatele, et partei "valimiskampaania põhines vastandumisel ja erinevate inimgruppide demoniseerimisel nahavärvi, rahvuse ja seksuaalse orientatsiooni alusel" ning et selle "liikmed flirdivad fašistliku sümboolikaga häirivalt sageli (st sagedamini kui mitte kunagi) ja nähtavasti karistamatult".
Valimistel kogus erakond 8,1% häältest ja sai Riigikogusse 7 kohta. Andres Kasekamp on EKRE parlamenti pääsemist seletanud nelja teguriga: parempopulistlikule erakonnale vajalike karismaatiliste juhtide olemasolu Mart ja Martin Helme näol; Rahvaliidust päritud organisatoorne baas, mis teistel populistlikel liikumistel on puudunud; Eesti poliitikamaastikul seniajani rahvuslikku nišši täitnud IRLi nõrkus; ühiskondliku ootuse õnnestunud tabamine (vastuseis eliidile ja vanadele erakondadele ning kooseluseadusele).
2016. aasta presidendivalimisteks esitas EKRE kongress omapoolseks kandidaadiks Mart Helme. Ta kogus Valimiskogus kandideerimiseks minimaalselt vajalikud 21 valijamehe toetusallkirjad, kuid teatas, et on "absoluutselt kindel", et sealsel salajasel hääletusel toetab teda palju rohkem inimesi, kuna valijamehed ei julge repressioonide kartuses oma eelistust avalikult välja öelda. Valimiskogu esimeses voorus sai Mart Helme siiski 16 häält 334 võimalikust ja teise vooru ei pääsenud.
2017. aasta märtsis visati erakonnast juhatuse otsusega välja EKRE juhatuse liige ja Saaremaa piirkonna juht Maria Kaljuste koos Viimsi osakonna juhi Jüri Derkuniga. Mart helme sõnul tehti seda "seoses süstemaatilise mainekahju tekitamisega erakonnale ja terve rea põhikirja punktide vastu eksimisega". Varem erakonna aukohtus õigeks mõistetud Kaljuste ise süüdistustega ei nõustunud ja ütles, et erakonna suurim probleem autoritaarne juhtimisstiil ja väärtuslike liikmete tõrjumine.
2017. aasta kohalikel valimistel said EKRE nimekirjad üleriigiliselt 6,7% häältest.
2018. aasta augustis teatas Eesti Panga nõukogu endine esimees Jaan Männik EKRE ridades Riigikokku kandideerimisest. , kuid hiljem loobus sellest oma laste vastuseisu tõttu. 2018. aasta septembris teatas laulja Siiri Sisask, et kavatseb EKRE-ga liituda ja valimistel kandideerida. Hiljem loobus ta Riigikokku kandideerimise plaanist, selgitades, et tema toetus samasooliste peredele tekitas paljudes partei liikmetes pahameelt, aga ta ei taha oma seisukohast loobuda. 2018. aasta oktoobris teatas Saaremaa vallavolikogu liige Mart Saarso, et loobus EKRE nimekirjas Riigikokku kandideerimast ja astub parteist välja, osutades vastuoludele Helle-Moonika Helme ja Mart Helmega.
2019. aasta Riigikogu valimistel sai EKRE 17,8% häältest ja 19 kohta Riigikokku. 11. märtsil otsustas Keskerakonna juhatus teha koalitsiooniläbirääkimiste ettepaneku EKRE-le ja Isamaale, kes kutse samal päeval ka vastu võtsid. 29. aprillil andis peaminister Jüri Ratase juhitav Keskerakonna, EKRE ja Isamaa koalitsioonivalitsus (Jüri Ratase teine valitsus) ametivande ja astus ametisse.
2019. aasta Euroopa Parlamendi valimistel saadi 12,7% häältest ja 1 koht (Jaak Madison) Euroopa Parlamenti.
2020. aasta erakonna konkressil valiti uueks parteijuhiks Martin Helme.
Valitsus lagunes jaanuaris 2021. On avaldatud arvamust, et EKRE rikkus valitsuses olles peaaegu kõiki koalitsioonis olemise kirjutamata reegleid ning pärast sellist kogemust ei taha teised erakonnad arvatavasti väga pikalt isegi kaaluda EKRE koalitsiooni võtmist.
Organisatsioon
Politoloog Vassilis Petsinise hinnangul meenutab EKRE organisatsiooni ülesehitus oligarhilist mudelit, kus otsustamine toimub Mart Helme, tema poja Martin Helme ja nende lähedaste liitlaste ringis.
Esimees, aseesimehed ja juhatus
EKRE põhikirja järgi esindab partei esimees erakonda igapäevases asjaajamises ning suhtluses avalikkusega, partei igapäevategevust juhib ja seda esindab juhatus.
Eesti Konservatiivse Rahvaerakonna kongress valis 4. juulil 2021 esimeheks Martin Helme ning aseesimeesteks Mart Helme, Henn Põlluaasa ja Jaak Madisoni. Juhatusse valiti Merry Aart, Arvo Aller, Kalle Grünthal, Helle-Moonika Helme, Mart Järvik, Kert Kingo, Rene Kokk, Siim Pohlak, Anti Poolamets, Urmas Reitelmann ja Jaak Valge.
Eesti Konservatiivse Rahvaerakonna kongressil 4. juulil 2020 oli esimeheks valitud Martin Helme ning aseesimeesteks Mart Helme, Henn Põlluaas ja Siim Pohlak. Juhatusse valiti Merry Aart, Jaak Madison, Anti Poolamets, Jaak Valge, Helle-Moonika Helme, Kert Kingo, Tiit Kala, Rein Suurkask, Helle Kullerkupp, Mart Järvik ja Ülle Rosin.
Eesti Konservatiivse Rahvaerakonna kongressl 9. juunil 2019 oli esimeheks valitud Mart Helme ning aseesimeesteks Martin Helme, Henn Põlluaas ja Jaak Madison. Juhatusse valiti Anti Poolamets, Siim Pohlak, Merry Aart, Tiit Kala, Eve Miljand, Rene Kokk, Kert Kingo, Kairet Remmak-Grassmann, Peeter Ernits, Rein Suurkask, Helle Kullerkupp, juhatuse liikmed on ühtlasi ka esimees ja aseesimehed.
Eesti Konservatiivse Rahvaerakonna 9. aprillil 2017 valitud juhatuses oli 15 liiget: Mart Helme (esimees), Martin Helme (aseesimees), Jaak Madison (aseesimees), Henn Põlluaas (aseesimees), Merry Aart, Urmas Espenberg, Ruuben Kaalep, Rene Kokk, Helle Kullerkupp, Eve Miljand, Siim Pohlak, Anti Poolamets, Ülle Rosin, Arno Sild ja Rein Suurkask.
Williamsoni maakond (Texas)
Williamsoni maakond (Williamson County) on maakond Ameerika Ühendriikides Texase osariigis.
Eesti Konservatiivne Rahvaerakond
Esimees, aseesimehed ja juhatus
Eesti Konservatiivse Rahvaerakonna 12. juunil 2016 valitud juhatuses oli 15 liiget: Mart Helme (esimees), Martin Helme (aseesimees), Jaak Madison (aseesimees), Merry Aart (aseesimees), Henn Põlluaas, Malle Pärn, Anti Poolamets, Siim Pohlak, Arno Sild, Helle Kullerkupp, Maria Kaljuste, Olev Teder, Rein Tölp, Raivo Põldaru, Urmas Espenberg.
Eesti Konservatiivse Rahvaerakonna 6. aprillil 2014 valitud juhatuses oli 14 liiget: Mart Helme (esimees), Martin Helme (aseesimees), Raivo Põldaru (aseesimees), Alar Ehala, Urmas Espenberg, Ruuben Kaalep, Helle Kullerkupp, Jaak Madison, Heldur Paulson, Paul Puustusmaa, Henn Põlluaas, Arno Sild, Kai Tennosaar ja Rein Tölp.
Williamsoni maakond (Texas)
Maakonna halduskeskus on Georgetown.
Maakond moodustati 1848. aastal.
Eesti Konservatiivne Rahvaerakond
Sinine Äratus
EKRE noorteühendus loodi novembris 2012 Tartus ja kannab nime Sinine Äratus. Sealsed aktivistid on korraldanud proteste Eesti-Venemaa piirilepingu vastu ja teevad koostööd Läti ning Leedu noorte rahvuslastega.
Alates 2014. aastast korraldab Sinine Äratus Eesti Vabariigi aastapäeval Tallinna kesklinnas tõrvikurongkäiku Eesti iseseisvuse ja vabadusvõitluse auks. EKRE teatel on rongkäigu eesmärk "anda märku, et Eestis on endiselt palju noori, kellele on tähtsad rahvuslikud aated".
Ideoloogia, retoorika ja seisukohad
Akadeemilises kirjanduses klassifitseeritakse EKRE-t tavaliselt kui paremäärmuslikku,   , kohati ka kui populistlikku paremäärmuslikku,      natsionalistlikku,  rahvuskonservatiivset või parempopulistlikku parteid. EKRE ise kirjeldab end rahvuskonservatiivse erakonnana. EKRE tegevust on võrreldud endise Ameerika Ühendriikide presidendi Trumpi tegemistega.
Rahvuslus
EKRE teatel on erakonna eesmärk tagada suveräänse Eesti Vabariigi püsimine ja areng rahvusriigina, kus oleks tagatud eesti keele ja kultuuri säilimine. Väidetakse, et kodanikel on vaja nende põhimõtete kaitseks aktiivselt tegutseda nii välis- kui sisevaenlase vastu. Nõutakse etniliste eestlaste eelistamist Eesti poliitikas ja ühiskonnas.
Partei ideoloogiat on kirjeldatud etnilise rahvuslusena, etnotsentristlikuna, ksenofoobsena  ja multikultuursuse vastu olevana ning selle rahvusluse vormi eriti sallimatuna. Mitmed autorid peavad EKRE väljaütlemisi (nt Martin Helme: "kui on must, näita ust" ja "ma tahan, et Eesti oleks valge riik") ka rassistlikeks. EKRE ja selle noorteorganisatsiooni Facebooki lehed hoiavad küll suhteliselt poliitiliselt korrektset tooni ning väga tihti selgelt rassistlikke ja ksenofoobseid sõnumeid ei jaga, kuid mõned parteiliikmed kuuluvad ka radikaalsetesse Facebooki gruppidesse.
Populism
EKRE retoorika on süsteemselt populistlik ja eliidivastane. Partei väidab, et seni on toimunud "ühekülgne, ühe osa ühiskonna huvide eelistamise poliitika". Vanu erakondi süüdistatakse tihti oportunismis ja korruptsioonis. Populistlike lubaduste abil valijate poolehoiu saavutamisele on politoloog Vassilis Petsinise arvates kaasa aidanud muutlike lojaalsustega Eesti parteisüsteem, kus näiteks teatud küsimustes vastuoluliste seisukohtadega Reformierakond ja Sotsiaaldemokraatlik Erakond on ühise koalitsioonivalitsuse moodustamise nimel oma erimeelsustest mööda vaadanud, ja mitmete tipp-poliitikute (nt Edgar Savisaare) vastu esitatud korruptsioonisüüdistused. Petsinise meelest on EKRE loodud kuvandit endast kui "ainsast tõeliselt süsteemivastasest parteist Eestis" aidanud säilitada ja potentsiaalselt tugevdada ka sotsiaaldemokraatide eestvõttel toimunud EKRE võimukõnelustest välistamine teiste parteide poolt 2016. aasta valitsuskoalitsiooni moodustamise ja presidendivalimiste ajal. Praxise poolt 2015. aastal arvamusliidrite hulgas läbi viidud uuringu kohaselt kasutas EKRE Riigikogu valimistel enim populistlikke lubadusi. Andres Kasekamp, Mari-Liis Madisson ja Louis Wierenga leiavad oma uurimuses, et tänu eliidivastasele retoorikale, mis pakub kergestimõistetavaid selgitusi keerulistele ühiskondlikele arengutele nagu globaliseerumine, terrorism, soorollide muutumine jm, suudab EKRE sotsiaalmeedia sisu tõmmata ligi suhteliselt laia hulka inimesi.
Immigratsioon ja islam
EKRE-t iseloomustab tugevalt immigratsiooni ja immigrantide vastane hoiak,     mille lähtekohaks on peetud etnopluralismi ideoloogiat. 2013. aastal teatas Martin Helme, et Eesti immigratsiooni reegel peaks olema "kui on must, näita ust".
Alates 2015. aastal alanud Euroopa rändekriisist ja mitmetest islamiäärmuslaste korraldatud terroriaktidest sai pagulasküsimus erakonna kampaania peamiseks osaks. Vassilis Petsinis kirjeldab seda eduka sotsiaalpsühholoogilise kampaaniana, mille eesmärk on veenda sihtgruppe, et Eesti on osa Euroopa rändekriisist, ja tõsta esile oma pagulasküsimusse puutuva tegevuse ennetuslikku iseloomu.
Martin Helme väitis, et enamik asüülitaotlejatest on ebaseaduslikud sotsiaaltoetusi tahtvad põgenikud, kelle EKRE pärast võimule saamist riigist välja võib saata. Pagulaste vastuvõtu küsimuses organiseeris EKRE allkirjade kogumise kampaania rahvahääletuse korraldamiseks.
Kuigi EKRE programmis, mis kirjutati enne migratsioonikriisi süvenemist, islamofoobiat, paremäärmuslaste seas levinud hoiakut, ei ilmne, siis immigratsioonivastases retoorikas on vastuseis islamile ja moslemitele kesksel kohal. Räägitakse Euroopa islamiseerimisest ja on korraldatud "Euroopa islamiseerimise" vastu protestiaktsioone. Sotsiaalmeedias levitatakse väidet, et põlisrahvad on muutumas omal maal vähemusteks ja varem või hiljem kehtestatakse šariaat.
Oma pagulaskvootide vastast kampaaniat tehti euroskeptitsismi ja eliidivastase retoorika raames. Ühelt poolt väljendati seisukohta, et EL surub Eestile direktiive peale moel, mis eirab ja on vastuolus enamuse tahtega. Teisalt süüdistati Eesti valitsust "rahva tahte" ignoreerimises, "avalikkusele valetamises" ja Eesti huvide kaitse asemel püüetes vanadele EL-i liikmesriikidele meeldida.
Väidetavat Euroopa islamiseerumist seletatakse sotsiaalmeedias sageli vandenõuteooriate abil, mis ühtlasi ühendavad omavahel pea kõiki paremäärmusliku diskursuse teemasid. EKRE on korduvalt teatanud, et peavoolu poliitilised jõud on teadlikult kaasa aidanud rändekriisile ja terrorismile, eesmärgiga Euroopa islamiseerida ja rahvusriigid hävitada. Vasakpoolseid jõude, liberaale, feministe ja seksuaalvähemusi kujutatakse selle juures moslemite liitlastena. On väidetud, et Eesti peavoolu meedia levitab islamipropagandat ja "lillaroosade aktivistide sõnum on lihtne: me peame hakkama harjuma, me peame hakkama sallima. Pagulaste, võõrtööjõu, islami, madala iibe, rahvusriikide kadumisega."
Vassilis Petsinise hinnangul on EKRE pagulaste vastuvõtmise ja immigratsioonivastasel tegevusel oluline sotsiaalpsühholoogiline mõõde: kasutatakse ära eesti rahvusluse narratiivis olevaid kollektiivseid mälestusi "kolonisatsioonist" Nõukogude võimu all ja kollektiivseid kartusi uuesti "koloniseeritud" saada tulevikus. Põgenikeküsimus põimub EKRE retoorikas sageli murega "(ida)slaavi immigratsioonist Eestisse" ja kartustega, et tagajärjeks on "uus koloniseerimine ja 30 aasta pärast venekeelsete inimeste demograafiline ülekaal eestlaste üle". Kolonisatsioonina käsitletakse nüüd põgenikekvoote, mida väidetavalt toetab uus "võõrvõim" – Euroopa Liit. Nii näib Petsinisele, et identiteedi- ja mälupoliitika ning nende selektiivne kasutamine on saanud suurema tähtsuse, kui väga väikese arvu sõjapagulaste kohalolek Eestis, ja on arenenud üheks EKRE poliitilise tegevuse põhikomponendiks. Petsinis juhib tähelepanu asjaolule, et EKRE toetus hüppas pärast Brüsseli pommirünnakuid 13%-lt 19%-le, mis tema sõnul näitab, et partei tegevus pagulaste küsimuses suutis puudutada sihtgruppi.
Venemaa ja venelased
EKRE on end positsioneerinud nii Venemaa kui ka Eestis elavate etniliste venelaste vastu. Oma Venemaa-vastasusega erinetakse paljudest teistest Euroopa paremäärmuslastest, kes on Venemaa suhtes sõbralikult meelestatud ja näevad seda ideoloogilise eeskujuna, kuid etnilise vähemuse politiseerimise poolest sarnaneb EKRE Kesk- ja Ida-Euroopa populistlike paremäärmuslastega.
Venemaad näeb EKRE immanentse julgeolekuohuna. Rõhutatakse Venemaa ettearvamatut käitumist ja kremlimeelset propagandat Eestis. Ollakse vastu piirileppe sõlmimisele, kirjeldades seda territooriumi "loovutamisena". Eesti venelaste seas on nähtud Venemaa-meelse viienda kolonni olemasolu, venelastes ja vene keeles ohtu Eestile ning on tahetud piirata vene keele kasutamist. Erakonna programm nõuab, et riigil peab olema täielik ja regulaarselt uuendatav Eestis elavate Venemaa kodanike register.
Samas on Euroopa rändekriisi valguses nähtud ka võimalusi koostööks kohalike venelastega, keda EKRE on valmis erakonda vastu võtma, kui nad jagavad erakonna väärtusi. Ruuben Kaalepi sõnul mõistavad "valged rahvused", seistes vastamisi "mittevalgete rahvustega", et parem on omavahel koostööd teha.
Euroopa Liit ja NATO
EKRE on euroskeptiline erakond,       mis küll otseselt ei agiteeri Eesti Euroopa Liidust lahkumise poolt ning rõhutab majandus-, kultuuri- ja julgeolekusidemete tähtsust, kuid mille suhtes ollakse väga kriitilised. Arvatakse, et Euroopa integratsioon on läinud liiga kaugele, EL on föderaliseerumas ja Brüsselile ei tohiks enam võimu juurde anda. Probleemidena on nimetatud majanduslikku seisakut EL-is ja Euroopa Komisjoni ebademokraatlikku käitumist. Rahandus- ja maksupoliitika üle otsustamine tahetakse jätta liikmesriikidele. Räägitakse anekdootlikke lugusid Brüsseli bürokraatide pealesurutud absurdsetest eeskirjadest. Kasekamp, Madisson ja Wierenga paigutavad EKRE tingimusliku euroskeptitsismi kategooriasse, st et Euroopa institutsioonidega tahetakse teha koostööd tingimusel, et need ei kompromiteeri riigi suveräänsust. Politoloogide Piret Ehini ja Liisa Talvingu arvates on EKRE küll ka väljendanud tugevat euroskeptilisust (inglise keeles hard Euroscepticism), kuid tulenevalt väga kõrgest Eesti üldsuse toetusest Euroopa Liidule hoidus partei 2019. aasta Euroopa Parlamendi valimistel Eesti Euroopa Liidu liikmelisust hukka mõistmast ning piirdus Euroopa föderaliseerumise ja liikmesriikide suveräänsuse kahanemise kritiseerimisega.
Geopoliitika osas väidab EKRE, et EL-i tuumikriigid alahindavad Venemaa poolt lähtuvat ohtu ja EL-i kuulumine pole Eesti julgeolekut suurendanud. Majanduse vallas on taunitud Eesti osalemist raskustesse sattunud jõukamate eurotsooni liikmete (Kreeka) väljaostus. Sotsiaalkultuurilises mõõtmes seisab EKRE häälekalt vastu EL-i põgenikekvootide plaanile ja juhistele LGBT õiguste ja kooseluseaduse osas. EL-i rünnatakse, kuna selles nähakse liberaalsete väärtuste kehastust. Mart Helme on kritiseerinud Euroopa liberaalset eliiti radikaalsete poliitikute (nt Marine Le Peni) vaigistamise eest ja võrrelnud nende olukorda Nõukogude Liidu dissidentidega.
EKRE sõnumites leidub ka aspekte, mis on lähedal täielikule EL-i liikmelisusest lahtiütlemisele. Pärast Brexitit kutsus EKRE üles Eestis uut EL-i referendumit korraldama. Selle põhjenduseks tuuakse, et EL on aja jooksul nii palju muutunud, et on vaja uut rahva mandaati. Mart Helme sõnul on Euroopa riikidel valik olla "provints" "viletsa majanduse ja lõputute kriisidega ebademokraatlikus ja tsentraliseeritud monstrumis või lahkuda". EL-i alternatiivina on välja pakutud Intermariumi projekti, mis koondab Baltikumi ning Kesk- ja Ida-Euroopa rahvuslasi Lääne "ultra-liberalismi" ja Venemaa "Ida despotismi" vastu. Selle projekti eesmärk on säilitada EL-i rahvusriikide vabatahtliku koostöö ühendusena ja see näeb tuleviku Euroopat parempoolse, sotsiaalselt konservatiivsema ja natsionalistlikumana.
Politoloog Viljar Veebeli hinnangul on tekkinud olukord, kus EKRE kritiseerib Eesti EL-i liikmelisust, EL-i meelsed Eesti poliitilised jõud peavad samal ajal aga selliseid debatte vastutustundetuteks ja ebavajalikeks ning keelduvad neis osalemast. Nii on EKRE juhtidel suhteliselt tugev mõju avalikkuse EL-i puudutavale mõtteviisile. Veebel on arvamusel, et kuigi EKRE väidete tõsiseltvõetavus on kahanemas, kuna nad on põhimõtteliselt kõikide valitsuse poliitikate ja initsiatiivide vastu ilma mõistlikke alternatiive pakkumata, siis ei saa alahinnata nende potentsiaali, tekitamaks ulatuslikku EL-i vastast meeleolu tulevikus, kui tingimused Euroopas muutuvad.
EKRE on toetanud Eesti NATO-liikmelisust, kuid selle Artikkel 5 osas on väljendatud skeptilisust.
Pereväärtused ja soorollid
EKRE on seisukohal, et konservatiivseid pereväärtusi ja traditsioonilisi soorolle, mille kaitsjana end esitletakse, ohustavad teatud moraalselt mandunud jõud, kellena nimetatakse liberaale, "radikaalseid feministe", "kultuurimarksiste", "homoideolooge" ja "homoaktiviste". Need õhutavat vaenu rahvuskonservatiivide vastu ja levitavat valesid, mis kahjustavad traditsioonilisi soorolle ja pereväärtusi. Nõnda kasutab EKRE Kasekampi, Madissoni ja Wierenga hinnangul ka selle teema juures tähendusloome strateegiat "Teisestamine Teise poolt", mis kujutab enamusgruppi vähemusgruppide poolt ohustatu ja allasurutuna. Mitmed EKRE tekstid on vandenõuteoreetilised ja tihti kutsutakse lugejaid üles oma silmi avama ja märkama võimsate vandenõulaste kavalaid manipulatsioone.
Olulisel kohal on EKRE jaoks olnud LGBT õigustele, kooseluseadusele ja samasooliste abielule vastu seismine. Üks põhilisi kasutatavaid argumente on "argumentum ad antiquitatem", mille kohaselt "soorollid on eksisteerinud inimkonna algusaegadest peale ning need ei ole välja mõeldud või disainitud, need on nii kujunenud põhjusega". Tihti väidetakse, et LGBT aktivistid on peale surunud diskursuse, mis on perversne ja ühiskonnale ohtlik. Traditsiooniliste soorollide ülimuslikkust õigustatakse ka heteroseksuaalsete suhete bioloogilise determinismiga.
Majandus
Viljar Veebeli hinnangul toetab EKRE parempoolset majandus- ja sotsiaalpoliitikat ning on sisepoliitikas etatismi vastu. Samas aga pooldatakse mitteliberaalseid või äärmuskonservatiivseid vaateid, mis on olemuselt mittevabakaubanduslikud. EL-iga seotud majandusküsimustes järgib EKRE positsioon Suurbritannia Iseseisvuspartei mudelit. Ero Liivik kirjeldab EKRE majanduslikke ideid populistlike ja isegi omavahel vastuolus olevaid vasak- ja parempoolseid ideoloogiaid sisaldavatena – nt soovitakse samaaegselt luua riiklik kommertspank ja alandada radikaalselt makse. Erakonna 2019. aasta parlamendivalimiste platvormi hinnanud Tõnis Saarts leidis, et esikohal on seal vasakpoolne arusaam, mille kohaselt riik peab kodaniku eest hoolitsema ja talle heaolu pakkuma (pensionite kahekordistamine, regionaalarengu helde toetamine, kvaliteetne tervishoiuteenus kõigile). Teisalt on maksude langetamise lubaduste näol esindatud turuliberaalne parempoolne vaade, millest võidaks ennekõike väikeettevõtted ja jõukam keskklass. Saarts toob ka välja, et EKRE lubaduste kulud ületavad selgelt tulusid, kuid platvormist ei selgu, millega kulusid kavatsetakse katta. Kuigi EKRE üldprogramm lubab tõsta miinimumpalka ja inimväärset elu tagavat riiklikku pensioni, väidetakse samas, et inimeste heaolu peab toetuma üldisele majandusarengule, mitte sotsiaaltoetustele. Petsinise arvates võib seega öelda, et EKRE ei vaidlusta drastiliselt üle kogu Eesti parteide spektri ulatuvat neoliberaalset konsensust.
EKRE 2019. aasta Riigikogu valimiste programmis oli majandus esimesel kohal. Tõnis Saartsi meelest on EKRE mõistnud, et nende valija on väljaspool suurlinnu elav mitte eriti rikas ja majanduslikult ebakindel eestlane ning suunanud neile helded sotsiaalmajanduslikud ja maksusoodustuste lubadused, vanade Rahvaliidu valijate võitmiseks pööratakse programmis erilist tähelepanu regionaalpoliitikale.
Vassilis Petsinis on välja toonud euroskeptitsismi ja nativismiga seotud EKRE majandus- ja rahanduspoliitilisi seisukohti: vastuseis Eesti osalemisele Euroopa stabiilsusmehhanismis, arvamus, et "Eesti on ... osaliselt muudetud Euroopa Liidu, väliskapitali ja karjääriametnike-funktsionääride huvisid esindavaks piirkonnaks", nõue maksuvaba väliskapital maksustada ja vastuseis maa omandamisele välisriikide kodanike poolt. Petsinise hinnangul on selliste seisukohade eesmärk osaliselt ka hoida oma maapiirkondade elektoraati. Seda taotlust kinnitavad ka partei üleskutsed kaitsta Eesti põllumajandustootjaid ja priritiseerida turul nende toodangut; suurendada Euroopa Liidu toetusi Eesti põllumajandusele; kaitsta maakeskkonda ja peatada potentsiaalselt kahjuliku mõjuga Euroopa Liidu rahastatud taristuprojektid (Rail Baltic).
Endine Eestimaa Talupidajate Keskliidu peadirektor Kaul Nurm on kirjeldanud, et kuigi EKRE retoorika järgi võiks arvata, et erakonna poliitika toetab maainimesi, siis tegelikkuses töötatakse nende huvidele vastu. Ta väidab, et erakonna eelkäijad on soodustanud maa jõudmist endiste kolhoosiesimeest omandusse ja loonud eeldused maa jõudmiseks välisomanike kätte ning erakonna tänane majanduspoliitika eelistab populistlikke lahendusi tegelikult vajaminevatele.
Poliitiline kommunikatsioon
Ajakirjanik Anvar Samost avaldas slaidi väidetavalt Urmas Espenbergi koostatud kommunikatsiooni- ja turundusstrateegia esitlusest, mis toob välja 9 punkti, mida EKRE peab meedias edukalt pildil püsimiseks tegema:
Teemat kommenteerinud Jaak Madison ei eitanud, et erakond kasutab muuhulgas ka Samosti avalikustatud õpetusi, ja ütles, et vahel on vaja jõulist sõnumit, et mõne teema tegelik sisu üldse jõuaks avalikkuseni. Strateegilise kommunikatsiooni ekspert Ilmar Raag arvas, et jäljendatakse oma mõttekaaslasi välismaal, kes on EKRE-le Eestis võimalused ette näidanud. Raagi meelest toimub omamoodi sõnade võidurelvastumine, kus "iga järgnev peab üle trumpama eelmise, et see ületaks uudisekünnise", ja nii on oht, et millalgi võivad massid, kellele sõnumid on suunatud, kontrolli alt väljuda.
thumb|[[Ruuben Kaalep, partei noorteühenduse juht aastail 2013–2014 ja 2016–2019]] Riigikogulase ametivande andmisel Ruuben Kaalepi ja ministriks saades Mart ja Martin Helme poolt mitmetähendusliku (väidetavalt nii head tuju kui ka valge rassi ülemvõimu sümboliseeriva) OK-käemärgi näitamist kommenteerides rääkis Tallinna Ülikooli meedia ja innovatsiooni professor Indrek Ibrus, et tegu on EKRE liidrite teadliku ja tänapäeva paremäärmuslaste seas levinud trollimise taktikaga. Paremäärmuslikud liikumised, ennekõike ingliskeelses maailmas, omistavad tuntud süütutele märkidele oma tähendusi ja kasutavad siis neid samaaegselt nii omavaheliseks suhtluseks kui ka teiste inimeste provotseerimiseks. Irbuse meelest näitasid Kaalepit imiteerinud Helmed omadele, et ollakse võimestatud ja tehakse käemärki teades, mida see tähendab, samal ajal ülejäänud avalikkusele öeldes, et oleme täiesti süütud, see on ju OK (hea tuju) märk. Ka Mihkel Kunnus kirjeldas konteksti ja Kaalepi tausta arvestades toimunut trolliva meediaoperatsioonina, kus OK-märk tähendas "Sinise Äratuse kambajõmmidele" iroonilist viidet valgete ülemvõimu tunnistamisele, enamikule inimestele, kes seda spetsiifilist koodi ei tea, aga lihtsalt "kõik on korras". Kui siis koodiga kursis olevad "natsikütid" lärmi tõstavad, saab Kaalep neile ette heita tavalise OK-žesti natsimärgina tõlgendamist ning enamik inimesi nõustubki Kaalepiga ja isegi kaitsevad teda.
Sotsiaalmeedia
EKRE vastandub tugevalt peavoolumeediale ja poliitilisele korrektsusele, seetõttu sisaldab nende sotsiaalmeedia diskursus sageli solvavat ja väljendusrikast sõnavara, mis tõmbab lisatähelepanu. Selle tähelepanupüüdvat efekti võimendab mõnikord peavoolumeedia, kajastades mõningaid provokatiivseid postitusi ka omalt poolt.
Andres Kasekampi, Mari-Liis Madissoni ja Louis Wierenga hinnangul kasutab EKRE sotsiaalmeedias antiteeside ja "Teisestamine Teise poolt" (Othered by the Other) strateegiaid. Antiteesid põhinevad identiteedi määratlemise väljasulgeval loogikal ja peegel-projektsioonil – vaenlasekuju luuakse kui sümmeetriline, ent negatiivne peegelpilt iseendast. See strateegia võimaldab vastata potentsiaalsetele enda pihta suunatud süüdistustele juba enne nende väljaütlemist, sest oma vastaseid on juba diskrediteeritud, omistades neile tunnused, millega tavaliselt kirjeldatakse paremäärmuslasi. Nii näiteks kujutab EKRE suuremaid ajalehti, peavooluerakondi ja Kaitsepolitseid Venemaa propaganda agentidena või "kasulike idiootidena". "Teisestamine Teise poolt" on tänapäeva paremäärmuslastele tüüpiline identiteedi-raam, mis kirjeldab enamusgruppi ohustatuna agressiivsete ja võimukate vähemusgruppide poolt.
EKRE liikmed ärgitavad sotsiaalmeedia (Facebooki grupi "EKRE Sõprade Klubi") kaudu partei fänne teleküsitlustes ja muudes gallupites EKRE jaoks soodsalt hääletama, aidates nii kaasa muljele, et EKRE vaadete ja enamiku inimeste soovid kattuvad. Sel moel manipuleeritud tulemust on omakorda võimendanud EKRE meediakanalid (Uued Uudised ja EKRE ametlik Facebooki lehekülg), kus taolisi gallupeid esitletakse usaldusväärsematena kui Turu-uuringute ja Kantar Emori sotsiaalteaduslikke meetodeid arvestavad küsitlused. Semiootik Andreas Ventsel ei usu, et selline ringlus "EKRE Sõprade Klubi" ja Uute Uudiste vahel oleks otseselt kooskõlastatud "infooperatsioon", kuid mõlema käitumist eraldiseisvana võib nimetada teadlikuks avaliku arvamuse mõjutamiseks.
Mitmed EKRE noorteühenduse Sinine Äratus liikmed, sealhulgas Ruuben Kaalep, on tegelenud sotsiaalmeedias varikontode alt postitamisega, neil õnnestus avaldada Eesti Päevalehe ja Delfi ühises arvamusveebis ka kaks arvamusartiklit. Andreas Ventseli sõnul on sellise tegevuse eesmärk enamasti võimendada negatiivset arvamust oponentide ja nende ideede kohta ning näidata, et sellisel suhtumisel on tegelikkusest laiem kõlapind. Samuti võimendatakse sel moel positiivset kõlapinda endale sobilike arvamuste kohta. Meediaekspert Indrek Ibruse hinnangul süvendab anonüümselt libaarvamuste avalikkusele levitamine usaldamatust ühiskonnas ning ähvardab muuta poliitikat läbipaistmatuks. Pärast varikontode kasutamise avalikuks tulemist ütlesid nii Kaalep kui EKRE esimees Mart Helme, et nad ei näe sellises tegevuses probleemi. Helme teatel on need vajalikud "vastukaaluks peavoolumeedia infooperatsioonile", Kaalepi väitel on neil sotsiaalmeedia aktsioonideks tegelikult veel suurem strateegia. Järgmisel päeval teatas aga Jaak Madison, et Kaalep tegutses erakonnana teadmata, partei tema tegevust heaks ei kiida ja Kaalep olevat lubanud edaspidi sõna võtta oma nime all.