cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Paulus II
Paulus II ja Eesti
pisi|[[Padise klooster. Paulus II kohustas kloostri abti langetama otsust ühes kohtuasjas]] Paulus II sätestas 20. juunil 1465, et Riia peapiiskopkonna piiskopid peavad Riia peapiiskopile andma vande, ja lisas täpse vandevormeli.
Ta volitas 12. detsembril 1467 Tallinna piiskoppi Ewehard Callet ja Padise kloostri abti otsustama Tartu piiskopi kohtuasjas Heinrich Koskuli ja Theoderich von Ropa vastu.
Ta volitas 18. mail 1468 Breslau piiskoppi kaotama Preisimaal interdikti.
Utena maakond
Utena maakond on üks kümnest maakonnast Leedus.
Paulus II
Paulus II ja Eesti
Ta määras 16. märtsil 1471 Tartu praosti Jakob von Viscei Preisimaal ja Liivimaal generaalkollektoriks.
Utena maakond
Utena maakonda kuuluvad järgmised omavalitsused (savivaldybė):
Vincas Kudirka
pisi|Vincas Kudirka portree mälestusmündil Vincas Kudirka (31. detsember 1858 Vilkaviškise rajoon, Paežeriai – 16. november 1899 Naumiestis, Vilkaviškise rajoon) oli leedu kirjanik ja publitsist.
Elulugu
Ta õppis Paežeriai koolis ja Marijampolė gümnaasiumis. Ta õppis hästi oli asjaarmastaja kunstnik ja salongitantsija. Kudirka oli väga vaimustatud poola kultuurist. Aastatel 1877–1879 õppis ta Seinai vaimulikus seminaris. Sealt heideti ta välja.
Aastal 1883 ilmus ajalehe Aušra esimene number. See vapustas Kudirkat. Pärast selle läbilugemist tundis ta end leedulasena.
Aastal 1881 lõpetas ta Marijampolė gümnaasiumi. Ta keeldus õppimisest Moskva ülikoolis, kuhu tal oli võimalus saada leedulastele ettenähtud stipendium. Ta läks selle asemel Varssavi ülikooli, kus ta kannatas suurt puudust.
Kudirka esimene leedukeelne teos oli satiiriline luuletus "Miks juudid ei söö sealiha" ("Dėl ko žydai nevalgo kiaulienos"), mis ilmus 1885 ajalehes Aušra.
Sotsialistliku kirjanduse ümberkirjutamise eest ta vangistati ning heideti Varssavi ülikoolist välja. Pärast vabanemist hakkas ta võitlema Tsaari-Venemaa rõhumise vastu.
Aastal 1887 õnnestus Kudirkal ülikooli tagasi saada. Aastal 1888 asutas ta koos sõpradega Varssavi leedu üliõpilaste isamaalise seltsi Lietuva. Aastal 1889 andis ta koos sõpradega välja kirjandus-, poliitika- ja teadusajakirja Varpas esimese numbri. Arstiteaduskonna lõpueksamite sooritamise ajal tegutses ta ajakirja toimetaja, korrektori, kaastöölise ja administratiivjuhina. Ajakirja trükiti Tilsitis (praegu Sovetsk) ja Ragnitis (praegu Neman). Alates 1890. aastast hakkas Varpase kõrval ilmuma ka talupoegadele mõeldud ajaleht Ūkininkas. Elu lõpul jäi Varpase toimetamine täielikult Kudirka hooleks, kuigi tema tervis oli sel ajal halvem.
1890–1894 töötas Kudirka arstina Šakiais. Sel ajal põdes ta juba tuberkuloosi.
Looming
Ta kirjutas satiirilised jutustused "Viršininkai" ("Ülemused"; 1895), "Vilkai" ("Hundid"; 1898), "Lietuvos tilto atsiminimai" ("Leedu silla mälestused") ja "Cenzūros klausimas" ("Tsensuuri küsimus"), avaldas luulekogu "Laisvos valandos" ("Vabad tunnid") ja leedu rahvalaulude kogu "Kanklės" ("Kannel"), komponeeris viiuli- ja klaveripalu, tõlkis George Gordon Byroni poeemi "Kain", Adam Asnyki "Keistutise", Friedrich Schilleri "Orléansi neitsi" ja "Wilhelm Telli", Adam Mickiewiczi) "Lihavõtted", Julius Słowacki "Mindaugase" ja muud.
15. septembril 1898 avaldas ta Varpase 6. numbris oma sõnade ja viisiga "Rahvuslaulu" ("Tautiška giesmė"), millest 1919 sai Leedu riigihümn pealkirjaga "Lietuva, tėvyne mūsų".
Paulus II
Paulus II ja Eesti
1471 apelleeris Nicolaus Uexkülli lese Anna prokuraator Bartholomäus von Tiesenhausen paavstile Wollusti mõisa pärast käiva protsessi asjus.
Sotsiaalabi
Sotsiaalabi on riiklike meetmete süsteem, mille eesmärgiks on parandada inimese toimetulekut igapäevaeluga.
Paulus II
Piiskoppide määramised
Paulus II kinnitas 5. detsembril 1468 Tartu piiskopiks Andreas Peperi ja määras 17. juunil 1471 Saare-Lääne piiskopiks Peter Wetbergi.
Sotsiaalabi
Sotsiaalabi saamiseks peab inimese majanduslik olukord vastama kindlatele kriteeriumite.
Paulus II
Sisepoliitika
Paulus II likvideeris 1465 Kirikuriigis Anguillara krahvide võimu ja 1469 taastas Rooma linna vabariikliku administratiivkorra. 1468 avastati vandenõu paavsti vastu.
Sotsiaalabi
Sotsiaalabi subjektid on vähese sissetulekuga inimesed. Vähene sissetulek on tingitud suutmatusest ühiskonnas osaleda – kas siis tervisehäire tõttu või mingil muul põhjusel.
Paulus II
Suhted kiriku institutsioonidega
Paulus II saatis 1466 laiali paavstliku abbreviaatorite kolleegiumi, mis taastati uuesti Sixtus IV ajal.
Ta määras Chambery kiriku kapiitli paavsti jurisdiktsiooni alla.
Sotsiaalabi
Küll on aga mõtestatud lahti sotsiaalhoolekande mõiste – sotsiaalteenuste, sotsiaaltoetuste, vältimatu sotsiaalabi ja muu abi osutamise või määramisega seotud toimingute süsteem.
Paulus II
Suhted kiriku institutsioonidega
1468 tunnustas ta keiser Friedrich III poolt asutatud Püha Georgi rüütliordut.
Sotsiaalabi
Välislingid
Welfare (financial aid)
Infosüsteem
Infosüsteem on asutuse, ettevõtte, omavalitsuse, riigi, organisatsiooni jne teabe säilitamiseks ja töötlemiseks mõeldud süsteem. Eesti entsüklopeedia järgi on infosüsteem informatsiooni, selle töötlemist käsitlevate reeglite ja vajalike vahendite kompleks.
Utena maakond
Elanike arv
2011. aasta rahvaloenduse andmetel oli Utena maakonna elanikest leedulasi 79,12%, venelasi 12,44%, poolakaid 4,03%, valgevenelasi 1,90%, ukrainlasi 0,96%, tatarlasi 0,15% ja lätlasi 0,09%.
Viited
🇱🇹
Infosüsteem
Süsteemiteooriast lähtudes on infosüsteem omavahel seotud andmeobjektide mitteamorfne, terviklik kogum. Oluline on infosüsteemi seotus teiste süsteemidega (liidesed ehk sisendid ja väljundid), määratletus (reeglitele alluvus, ennustatavus) ja mittetäielikkus.
Elektrooniliste seadmete rakendamisel võib infosüsteemiks nimetada ka rakendusprogrammide hulka, mille abil saab lahendada teabe töötlemisega seotud ülesandeid. Selliste rakendusprogrammide loomist nimetatakse tarkvaraarenduseks.
Infosüsteemi omaniku ülesannete väljaselgitamiseks kasutatakse toimesüsteemi analüüsi (Business System Analysis).
Infosüsteemi piiride leidmiseks kasutatakse nõuete analüüsi. Nõuete analüüsi ülesanne on koostada infosüsteemi spetsifikatsioon ehk üheselt paika panna, mida infosüsteem peab tegema (funktsionaalsed nõuded) ja kuidas käituma (mittefunktsionaalsed nõuded).
Nõuetele vastava projekti põhjal infosüsteemi realiseerimist nimetatakse tavaliselt eesti keeles programmeerimiseks (inglise keeles implementing). See sisaldab ka graafilise materjali toimetamist, programmilõikude silumist, testimist, integreerimist, kasutusjuhendite loomist ja muid programmeerimise juurde kuuluvaid tegevusi.
Paulus II
Suhted kiriku institutsioonidega
Ta kinnitas 15. oktoobril 1466 Saksa ordu privileegid.
Liturgilised otsused
pisi|[[Neitsi Maarja pilt Genazzanos]] Paulus II moodustas 1467 komisjoni, mis pidi uurima neitsi Maarja pildi imelist ilmumist Genazzanos.
Paavsti 19. aprilli 1470 otsuse järgi tuli juubeliaastat pidada senise 33-aastase intervalli asemel iga 25 aasta tagant.
Teoloogilised vaidlused
Paulus II likvideeris Kirikuriigis fratitselli liikumise.
Portugali Fernando õndsakskuulutamine
Paulus II kuulutas 1470 õndsaks Portugali Fernando.
Kristlik eetika ja moraal
Paulus II organiseeris Roomas vaeste abistamist.
Onupojapoliitika
Paulus II sugulased Marco Barbo, Giovanni Battista Zeno ja Giovanni Michiel said kardinalideks.
Kardinalide pühitsemised
Paulus II pühitses oma valitsemisajal 10 kardinali 2 konsistooriumil, kaasaarvatud hilisema paavsti Sixtus IV. Lisaks itaallastele said kardinalideks 1 prantslane, 1 inglane ja 1 ungarlane. Ta kohustas kardinale kandma punast birettat.
Paulus II kultuuriloos
Paulus II-le meeldisid vaatemängud, spordivõistlused ja karnevalid, mida rahastasid paavsti nõudel juudid. Paulus II kogus antiikset kunsti. Tema ajal toodi Rooma esimene trükipress ja Roomas taastati antiikmonumente.
Paulus II resideeris alates 1466 erinevalt oma eelkäijatest Vatikani asemel Palazzo San Marco palees.
Aastal 1466 vangistati paavsti käsul ajaloolane Bartolomeo Platina.
Kardinalina alustas ta 1455 San Marco kiriku rekonstrueerimist Roomas.
1471 kohtus paavstiga Matteo Maria Boiardo.
Surm
pisi|Paulus II haud Paulus II suri 26. juulil 1471 Roomas südamerabandusse ja maeti Vatikani basiilikasse.
Hinnang
Kuna renessansiaja paavstide kohta oli 15. sajandil liikvel mitmesuguseid kuuldusi, siis seejuures tuleb arvestada, et valdavalt on nende juttude paikapidavus kaheldav. Paulus II-t kritiseeris eriti ajaloolane Platina, kelle paavst oli lasknud vangistada. Gregor Heimburgist süüdistas paavsti ebamoraalsuses.
Tsirkulatsioon
Tsirkulatsioon on millegi ringlemine, ringe, ringlus.
Sõna kasutatakse terminina nii üksiksõnana kui ka sõnaühendi komponendina:
Prohhorovka lahing
Prohhorovka lahing peeti Prohhorovka küla (30 km kaugusel Belgorodist) lähistel 12. juulil 1943 Kolmanda Riigi ja NSV Liidu vägede vahel. Seda loetakse Kurski lahingu osaks.
Kollakas
Kollakas (Barbarea R. Br.) on taimeperekond ristõieliste sugukonnas. Ingliskeelne taimenimetus on winter cress, yellow rocket; saksakeelne das Barbarakraut, die Winterkresse; soome kanankaalit; vene keeles сурепка, сурепица; ladina keeles Barbarea R. Brown.
Eesti liike
Kollakas on üks esimesi teede ääres kasvavaid kollaseõielisi ristõielisi taimi, kes annavad rohumaadele kollase üldilme.
Kirjeldus
Ristõieliste sugukonda kuuluv kaheaastane umbrohi. Kasvab kuni 60 cm kõrguseks. Õied väikesed, lõhnavad, kuldkollased, mis on koondunud tihedatesse õisikutesse. Lehed aluselt laienenud. Esineb sagedamini niiskemates kohtades, jõgede ja järvede kallastel, niisketel niitudel ja luhtadel. Õitseb maist augustini. Nektari ja õietolmutaim. Meeproduktiivsus 35–40 kg/ha. (kirjanduse andmetel kuni 184 kg/ha). Mesi rohekaskollane, nõrgalt aromaatne, kuid meeldiva maitsega. Kristalliseerub kiiresti, mistõttu ei sobi mesilastele talvesöödaks.
Prohhorovka lahing
Prohhorovka lahingut loetakse üheks maailma sõjaajaloo suurimatest tankilahingutest. Lahingus osales kokku umbes 1200 soomusmasinat ning neid tõhusalt toetav lennuvägi.
Kummalgi poolel ei õnnestunud saavutada neid eesmärke, mille nad olid seadnud. Saksa väed ei suutnud Punaarmee kaitsest läbi murda ega Prohhorovkat vallutada, aga Punaarmee ei suutnud Saksa vägesid ümber piirata.
Lahingu eel
Vihmaperioodi lõppedes asusid mõlemad pooled otsima lahendust sõja võiduka lõpuni viimiseks. Stalin soovis haarata initsiatiivi ja rünnata Saksa vägesid, kuid kõrgemad väeülemad suutsid ta ümber veenda. Nõukogude väed pidid võtma kaitsepositsioonid, et sakslased nõrgendaksid ennast rünnates ettevalmistatud positsioone, rünnakute lõppedes pidid venelased ise edasi tungima. Sarnane diskussioon arenes ka sakslaste poolel, kus välimarssal Erich von Manstein tõi argumente mobiilse kaitse poolt, millega Saksa väed peaksid mõnevõrra taganema, meelitades sellega Punaarmeed rünnakule, et siis teda tiibadelt rünnata. Poliitilistele põhjustele viidates nõudis Hitler, et Saksa väed peavad rünnakule minema ning valis selleks kohaks Kurski kaare. Sakslaste ründeplaan, koodnimega Unternehmen Zitadell (operatsioon Tsitadell), nägi ette samaaegset lööki Kurski eendi mõlemale tiivale. Saksa ülemjuhatuse arvates pidi rünnak ära lõikama ja ümber piirama Kurskist läänes järgmiseks suuroffensiiviks valmistuvad Punaarmee üksused. Ründeteravikud pidid kohtuma Kurski linnast idas. Lõunast pidi löögi andma kindralmajor Hermann Hothi juhitav 4. tankiarmee. Armeegrupile Kempf alluv III soomuskorpus pidi katma Hothi paremat tiiba kaugemal idas asuva Nõukogude strateegilise reservi vasturünnakute eest. Nii 4. tankiarmee kui ka armeegrupp Kempf allusid väegrupile Süd, mida juhatas Manstein.
Saksa väejuhatuse mitmed viivitused andsid Nõukogude vägedele aega põhjalikult kaitseks valmistuda. Ehitati ešeloniseeritud kaitse ründavate soomusjõudude tõrjeks. Kaevati rida kaitseliine, mida ümbritsesid suured miiniväljad ja tankitõrjekraavid ning kindlustatud tankitõrjesuurtükkide positsioonid. Kindral Nikolai Vatutini alluvuses olev Voroneži rinne vastutas Kurski kaare lõunaosa eest. Kindral Ivan Konevi juhitav Stepirinne oli selle taga strateegilises reservis.
Sakslaste edasiliikumine kuni Prohhorovkani
8. juuli õhtuks oli II SS soomuskorpus edasi liikunud umbes 29 kilomeetrit ning läbi murdnud Nõukogude armee esimesest ja teisest kaitsevööndist kuid XLVIII soomuskorpuse aeglane edasiliikumine sundis Hothi suunama osa II SS soomuskorpuse üksusi läände XLVIII korpusele abiks. 10. juulil jätkas II SS soomuskorpus oma edasiliikumist, ründeteravik liikus Obojani suunalt Prohhorovka peale. Hoth oli seda liigutust Mansteiniga arutanud juba mai alguses ja see oli ka 4. tankiarmee esialgses rünnakuplaanis. Selleks ajaks oli aga Punaarmee suutnud II SS soomuskorpuse teele reservid suunata. Kaitsepositsioonid olid mehitatud Punaarmee 2. tankikorpuse vägedega, mida oldi täiendatud üksustega 33. kaardiväe laskurkorpuse 9. kaardiväe õhudessantdiviisist ja 301. tankitõrje suurtükiväepolgust. Järgmistes rünnakutes oli kõige edukam 1. SS soomusgrenaderide diviis Leibstandarte SS Adolf Hitler, kes murdis sisse kolmandasse Punaarmee kaitsevöönisse. Nad liikusid edasi mööda Pseli, puhastasid sovhoosi Oktoober venelastest, ületasid 4,6 meetri sügavuse tankitõrjekraavi kõrgendiku 252.2 jalamil ning vallutasid kõrgendiku enda lühikese kuid verise võitluse järel. 11. juuli õhtuks oli diviis vaid kolme kilomeetri kaugusel Prohhorovkast. Diviisist põhjas moodustas 3. SS soomusgrenaderide diviis Totenkopf teisele poole Pseli jõge sillapea ja viis tankid üle, kuid neil jäi veel vallutamata kõrgendik 226.6 ning Leibstandarte ja Totenkopfi vahel oli 5 kilomeetri laiune avaus. Leibstandartest lõunas oli 2. SS soomusgrenaderide diviis Das Reich kohanud tugevat vastupanu ning oli selle tõttu umbes 4 kilomeetrit lõunasse maha jäänud. 1. SS soomusgrenaderide diviisi mõlemad tiivad olid seetõttu avatud ja kannatasid 95. kaardiväe laskurdiviisi ning 2. tankikorpuse üksuste vasturünnakute all.
Sakslaste rünnakutega samal ajal viidi Nõukogude 5. kaardiväe tankiarmee alates 6. juulist rindele lähemale. Armee liikus avastamise kartuses ainult öösiti. Kolme ööga kaeti 390 kilomeetrit ning 9. juuli ööseks jõuti Prohhorovka lähistele. pisi|Saksa keskmine tank [[PzKpfw IV]] pisi|Saksa rasketank [[Tiger I]] pisi|Nõukogude keskmine tank [[T-34]] pisi|Nõukogude kergtank [[T-70]]
Väed
Et kaitsta 5. kaardiväe tankiarmee lõunatiiba, andis Rotmistrov seal varem kaitsel asunud üksustel: 5. kaardiväe armee, 2. tankikorpuse jäänused ja 2. kaardiväe tankikorpus, üle minna rünnakule. Nende vägede ründeteravik oli suunatud Das Reichi vastu. 23. kaardiväe laskurkorpus ja 1. tankiarmee üksused ründasid Totenkopfi.
Saksamaa
Sakslaste poolelt osalesid lahingus kolm Relva-SS diviisi II SS soomuskorpusest: Leibstandarte Adolf Hitler, Das Reich ja Totenkopf. 11. juuli õhtu andmete järgi oli korpusel 294 töökorras tanki ja ründesuurtükki, millest 15 olid Tiger I. Tankid ja ründesuurtükid jagunesid vastavalt 77, 95, ja 122 1. 2. ja 3. SS soomusgrenaderide diviisi vahel.
Nõukogude Liit
Peamine soomusüksus mis lahingus Nõukogude poolel osales oli 5. kaardiväe tankiarmee. Enne 12. juuli lahingut oli selle kahes korpuses 793 tanki ja 37–57 iseliikuvat suurtükki, kokku umbes 840 masinat. Umbes kaks kolmandikku neist olid T-34 tankid, üks kolmandik T-70 kergetankid ning umbes 35 Churchill rasketankid.
Sakslaste plaanid 12. juuliks
II SS soomuskorpuse ülem kindral Paul Hausser eeldas pealetungi jätkamist Prohhorovka suunas ning 11. juuli õhtul antud käsud on omased klassikalisele manööverlahingule. Teadaolevalt oli Punaarmee Prohhorovka-eelse tugevalt tankitõrjesuurtükkidega kindlustanud tehes otserünnaku linnale väga raskeks. Plaan oli rünnakut alata Totenkopi löögiga kagusse kuni Kartesevka-Prohhorovka teeni, sealt pöörata kagusse ning rünnata Nõukogude Prohhorovka-esiseid kaitsepositsioone tiivalt ja tagalast. 1. ja 2. SS soomusgrenaderide diviis pidid niikaua ootama. Kui Totenkopf jõuab Prohhorovka-eelsete positsioonide ründamiseni siis pidi Leibstandarte nendega liituma ning Leibstandartest paremal paiknev Das Reich pidi ka läände liikumist alustama eesmärgiga jõuda Prohhorovkast lõunas asuvatele kõrgendikele. Sealt pidi diviis edasi pöörduma lõunasse, et rullida kokku Punaarmee kaitseliin ning tekitada lõhe Nõukogude kaitsesse. VIII õhukorpus pidi oma enamus jõud suunama II SS soomuskorpuse toetuseks. Hausseri teadmata oli kindralleitnant Pavel Romistrov suunanud oma 5. kaardiväe tankiarmee Prohhorovka alla, et järgmisel päeval massiivse soomusväega ise rünnakule asuda. Kogu öö kuulsid Saksa sõjaväelased Nõukogude liinidelt kostvat tankimootorite müra, kui 18. ja 29. tankikorpus liikusid oma kogunemiskohtadesse.
Venelaste plaanid 12. juuliks
11. juulil andis Vatutin käsu, et järgmisel päeval läheksid Voroneži rinde väed üle pealetungile. Rünnak pidi olema lõunapoolne osa üldisest Nõukogude suurpealetungist. Stepirinde väed, mille hulka kuulus ka tugev 5. kaardiväe tankiarmee, olid reservist rindele suunatud, et puruks lüüa ettetunginud sakslaste väeüksused. 5. kaardiväe tankiarmee tanke toetasid 5. kaardiväe ja 69. armee jalaväe üksused. 5 suurtükiväe polku, üks suurtükiväe brigaad ja üks suurtükiväe divisjon olid suunatud rünnakut kaudtulega toetama. 5. kaardiväe tankiarmeest otse lõunas, pidid 2. kaardiväe tankikorpus ja 2. tankikorpuse riismed ründama Das Reichi positsioone. 5. kaardiväe mehhaniseeritud korpus asus Prohhorovkast põhjas reservis. Rotmistrov käskis oma tankistidel kiirelt edasi liikuda ja rünnata vaenlase Ferdinande ja Tiigreid lähidistantsilt, elimineerides sellega sakslaste 88 mm tankisuurtüki tulejõust ja laskekaugusest tulenevad eelised. Ta uskus, et manööverdamisvõimelisemad T-34 tankid suudavad kiirelt lähedale liikuda ja rünnata sakslaste raskeid tanke külgedelt. Käske edasi andes jõudis ta arusaamisele, et Leibstandarte okupeerib juba planeeritud rünnaku lähtekohti, mille tulemusena tehti käsud 5. kaardiväe tankiarmeele kiirelt ümber, põhjustades sellega mõnigast segadust.
Hilja öösel informeeriti Punaarmee väejuhatust, et Saksa väed on ületanud Donetsi Rzhavetis juures seades sellega ohtu kogu Rotmistrovi plaani, ähvardades 5. kaardiväe tankiarmee tiiba. 12. juuli varahommikul andis Vatutin Rotmistrovile käsu saata abivägesid Saksa III soomuskorpuse vägede vastasseisvatele Punaarmee üksustele. Organiseeriti löögigrupp, mille ülemaks sai Rotmistrovi asetäitja kindral K. G. Trufanov. Löögigruppi suunati 26. tankibrigaad, 2. kaardiväe tankikorpusest, 11. ja 12. kaardiväe mehhaniseeritud brigaad 5. kaardiväe mehhaniseeritud korpusest ja 53. kaardiväe tankipolk 5. kaardiväe tankiarmeest. Löögigrupi lõunasse siirdmisel liideti sellega veel üksusi teistest väeosadest. Selle tulemusena kaotas Rotmistrov üle poole oma reservist juba enne lahingut. Ka õhujõudude raskuspunkt oli suunatud XLVIII soomuskorpuse vastu. Nõukogude õhujõud lahinguvälja kohal kuulusid 2. ja 17. õhuarmeele. Mõlemad armeed olid juba eelmistes lahingutes kandnud märkimisväärseid kaotusi. 12. juulil oli 2. õhuarmeel 472 ja 17. õhuarmeel 300 töötavat lennukit. Kuid enamus neist suunati XLVIII korpuse vastu läänes ja III korpuse vastu lõunas, jättes 5. kaardiväe tankiarmee rünnaku katteks minimaalsed jõud.
Lahing
Kell 6:00 hommikul hakkasid Leibstandarte staapi laekuma ettekanded valjust tankimootorite mürast, mis kostis Nõukogude poolelt, kui selle tankistid mootoreid üles soojendasid. Punaarmee ettevalmistav suurtükiväe tulelöök algas 6:00 ja 6:15 vahel ning kui kell 6:30 langes viimane mürsk, edastas Rodmistrov raadio teel koodi: "Stal! Stal! Stal!", mis tähendas rünnakusignaali. Prohhorovka ees olevatelt nõlvadelt hakkas läände liikuma massiivne Punaarmee tankilaviin. 5. kaardiväe tankiarmee üheksa tankibrigaadi umbes 500 tanki ründasid kahe lainena Leibstandarte positsioone, esimeses laines 430, teises 70 masinat. Tankide seljas dessandina sõitsid lahingusse 9. kaardiväe õhudessantdiviisi võitlejad. Leibstandarte üksused pidid lahingusse minema alles hiljem. Surmani väsinud eelmiste päevade võitlustest, olid paljud neist alles päeva alustamas ning venelaste rünnak tabas neid suures osas ootamatult. Punaarmee tankide ilmudes hakkasid sakslaste eelpostid taevasse laskma purpurseid rakette, mis hoiatasid tankirünnaku eest. Peagi võis purpurseid rakette näha terve rinde ulatuses. Obersturmführer Rudolf von Ribbentrop 1. SS tankirügemendi 2. pataljonist ütles hiljem, et ta sai kohe aru, et on toimumas suurrünnak. Ta andis oma 7 Panzer IV tankist koosnevale kompaniile käsu mootorid tööle panna ja järgneda talle mööda pioneeride poolt ehitatud pontoonsilda teisele poole tankitõrjekraavi. Silla ületanud võtsid nad sisse positsioonid künka 252.2 madalamal nõlval. Neist üleval künka tipus olid Joachim Peiperi 2. SS soomusgrenaderi võitlejad ja nende soomustransportöörid Punaarmee tankidele alla jäämas. Kui Ribbentropi tankid olid hajumas, vaatas ta mäenõlvast üles ning äkitselt ilmus tema ette Nõukogude tankide laine: "Minu ette ilmusid viisteist, siis kakskümmend, siis kolmkümmend, siis nelikümmend tanki. Lõpuks oli neid liiga palju, et üle lugeda. T-34 liikusid kiiresti meie poole ja kandsid jalaväge." Kui Punaarmee tankid künka läänenõlvast alla veeresid, käigult ägedalt tulistades, järgnes sellele tuline tankide lähivõitlus. Ribbentropi kõrval asuv Panzer IV lasti põlema. Peagi oli tema kompanii ümbritsetud loendamatutest nõlvast alla tulevatest Nõukogude tankidest. Rotmistrovi taktika kiirelt vaenlasele läheneda ajas Nõukogude tankiformeeringute kontrolli ja juhtimise sassi ning liikumiselt tulistamine vähendas märgatavalt tankide täpsust. Tegelikult oli Nõukogude luure tugevalt üle pakkunud II SS soomuskorpuse käsutuses olevad Ferdinandid ja Tiigrid, arvates et II SS soomuskorpusel ja III soomuskorpusel on kokku üle saja Ferdinandi ja Tiigri. Terves 4. tankiarmees polnud mitte ühtegi Ferdinandi, kõik need olid põhjas 9. armee käsutuses. II SS soomuskorpuse kolme diviisi peale tuli kokku ainult 15 Tiiger-tanki, neist kümme olid Totenkopfi käsutuses Pseli jõel, neli Leibstandartel ja Das Reichil oli ainult üks Tiiger-tank.
Nõukogude soomuse edasitung jäi seisma künka 252.2 jalamil, tankitõrjekraavi ääres. Osad tankid kukkusid tankitõrjekraavi sisse, ülejäänud liikusid piki kraavi edasi, otsides võimalusi selle ületamiseks. Arenes äge tulevahetus kraavi ääres olnud Punaarmee tankide ja teisel pool kraavi asunud 1. SS tankirügemendi ülejäänud kahe kompanii vahel. Esimese tankilaine möödumisel ilmusid kaevikuist välja Peiperi allesjäänud soomusgrenaderid ning asusid ründama järgmises laines liikuvaid Punaarmee tanke ja õhudessantväelasi. SS soomusgrenaderide pataljon kaotas võitluses 20 soomustransportööri.
Lahinguvälja kohal lendasid 2. ja 17. õhuarmee 893 lahingulendu võrreldes VIII lennukorpuse 654 lahingulennule. Hommikused madalad pilved ja pärastlõunane äike segasid mõlema poole õhuoperatsioone märgatavalt. Peab aga mainima, et enamus Nõukogude lahingulendudest lennati XVLIII soomuskorpuse või III soomuskorpuse vastu. Prohhorovka kohal oli Luftwaffel õhus kontroll. Staffelkapitan Hans-Ulrich Rudeli juhatusel ründasid Stukade koondised Nõukogude lahinguüksusi. 31. tankibrigaad kandis ette: "Kandsime suuri kaotusi vaenlase lennuväe ja suurtükitule läbi. Kella 10:30 jõudsid meie väed Komsomolets kolhoosini kuid jätkuvate õhurünnakute tõttu polnud nad suutelised edasi liikuma ja jäid kaitsele." Tankibrigaad mainis veel: "meie enda lennuvägi puudus täielikult kuni kella 13:00." 5. kaardiväe tankiarmee kandis ette: "Vaenlase lennuvägi põhimõtteliselt rippus meie lahinguüksuste kohal terve lahingu jooksul, samal ajal kui meie oma õhujõudude tegevus, eriti hävituslennuväe oma oli täiesti ebapiisav."
Päeva lõpuks oli kõrgendik 252.2 Leibstandarte valduses ning diviis polnud territooriumi kaotanud, kuid oli täiesti kurnatud kahe tankikorpuse viie brigaadi tagasilöömisest. Diviisist vasakul oli Totenkopfil õnnestunud vallutada kõrgendik 226.6 ja liikuda edasi mööda Pseli kallast kuni Kartesevka–Prohhorovka teeni, 8 kilomeetrit linnast kagus. Kolmest SS diviisist oli tema ainukesena rünnanud ja tema tankirügement kandnud seega ka kõige raskemaid kaotusi. Kuigi diviisi kaitseliin oli hõre, oli ta jõudnud positsioonile kust oli hea Prohhorovka kaitsel asuvaid Punaarmee üksusi ümber haarata. Das Reich polnud suutnud edasi liikuda, ägedad Punaarmee rünnakud olid sundinud diviisi kaitsele asuma, kuigi selle tankirügement korraldas mitu vasturünnakut edasitungivate Nõukogude soomusvägede vastu.
Punaarmee poolel olid kõik lahingus osalenud väeosad kandnud märgatavaid kaotusi, kõige raskemalt kannatas 5. kaardiväe tankiarmee. Vaatamata sellele kandis Saksa luure ette, et II SS soomuskorpuse vastas asuvatel vägedel on veel vähemalt üle 300 töökorras tanki. Kuigi Nõukogude suurrünnak oli tagasi löödud ning Rotmistrov oli sunnitud kaitsele asuma, teadsid sakslased, et nende vastas asuvad veel märkimisväärsed vaenlase jõud.
Pärast lahingut
12. juuli öösel andis Vatutin käsu II SS soomuskorpuse vastas olevatele vägedele üle minna kaitsele. 13. juuli käsud sakslastele nägid ette, et Totenkopf peab kindlustama oma positsioone ning pärast seda ründama Prohhorovkas kaitsel asuvaid Nõukogude vägesid tiivalt ja tagalast. Leibstandarte pidi oma eesliini tugevdama ja koordineerima oma rünnakut Totenkopfiga. Das Reich pidi positsioone kindlustama ning valmistuma rünnakuks, et ühineda III soomuskorpusega.
13. juuli hommikul ründasid 5. kaardiväe mehhaniseeritud korpus ja 33. kaardiväe laskurkorpus Totenkopfi vasakut tiiba. Pärastlõunaks oli rünnakud tõrjutud kuid rünnakute pärast jäi ära Totenkopfi löök lõunasse Prohhorovka poole. Umbes keskpäeval anti Leibstandartele käsk rünnata põhja suunas, et vähendada survet Totenkopfile. Rünnakud võeti 33. kaardiväe laskurkorpuse positsioonide vastu, laskurkorpust oldi täiendatud 18. ja 29. tankikorpuse allesjäänud soomukitega ning Punaarmee suutis rünnakud tõrjuda. Pärastlõunal anti Totenkopfile käsk maha jätta Prohhorovkast kagus olevad positsioonid ning taganeda Pseli jõel olevatele paremini kaitstavatele positsioonidele. Venelaste püüded taganemist takistada ebaõnnestusid.
Operatsioon Roland
17. juulil alustasid Edela ja Lõunarinne suurrünnakut üle Miusi ja Donetsi jõe väegrupi Süd lõunatiiva vastu. 17. juuli ennelõunal operatsioon Roland tühistati ning II SS soomuskorpus hakkas taganema Prohhorovka piirkonnast tagasi Belgorodi alla. 4. tankiarmee ja armeegrupp Kempf olid taganemiskäsku ennetanud ja hakanud tagasi tõmbuma juba 16. juulil. Leibstandarte tankid jagati Das Reichi ja Totenkopfi vahel ära ning diviis suunati Itaaliasse, ülejäänud kaks diviisi liikusid lõuna poole vastu Nõukogude suurrünnakule.
Kaotused
Mõlema poole kaotusi on raske kokku arvata. Saksa poole tankikaotusi on raske kokku lugeda Wehrmachti relvastuse kaotuste kokkulugemise metoodika tõttu. Relvastust mida sai hiljem parandada, kaotusena arvele ei võetud, kaotuseks loeti ainult sellist relvastust mida hiljem kasutada polnud enam võimalik või mis jäi taganemise tõttu maha. Samamoodi on raske öelda Punaarmee kadusid Prohhorovka lahingus.
Nõukogude Liit
pisi|Nõukogude [[liikursuurtükk SU-76]] Täpsed Punaarmee kaotused 12. juuli lahingu kohta puuduvad, kuid need on sõjaajaloolaste poolt välja arvutatud. Isikkoosseisu kaotused Bergstörmi andmeil olid kuni 5500 meest. Tankikaotuste kohta pakuvad Glanz ja House, et 5. kaardiväe tankiarmee kaotas oma rohkem kui 800 tankist 12. juuli rünnakukga vähemalt 400. George Nipe arvutuste järgi kaotasid venelased 600–650 tanki. Koltunov ja Soloviev pakuvad 5. kaardiväe tankiarmee kaotusteks umbes 300 tanki. 17. juulil koostas 5. kaardiväe tankiarmee staap dokumendi koondkaotuste kohta 12.–16. juulini toimunud lahingutes talle allunud üksuste kohta. Dokumendis on kirjas: korvamatud kaotused: 222 T-34, 89 T-70, 12 Churchill tanki, 8 SU-122, 3 SU-76 ja 240 muud masinat. Vigastatud ja ikka veel paranduses: 143 T-34, 56 T-70, 7 Churchill tanki, 3 SU-122 ja 3 SU-76 iseliikuvat suurtükki, abiveokite kohta info puudub. Isikkoosseisu kaotuste kohta väidab sama dokument: 2940 lahingus langenut, 3510 haavatut ja 1157 kadunut.
Lahingu tulemus
Debatid lahingu tulemuse ja tähtsuse üle pole veel lõppenud. Üldiselt arvatakse, et Prohhorovka lahing oli Wehrmachti taktikaline, mitte operatiivne võit. Suur hulk Nõukogude tanke hävitati ja 5. kaardiväe tankiarmee löögijõud purustati kuid sakslastel Prohhorovka vallutamine ebaõnnestus ning nad ei suutnud Punaarmee kaitseliinidest läbi murda. Punaarmeel ebaõnnestus samas massiivse soomusrünnakuga purustada II SS soomuskorpus, või teda vähemalt tagasi lüüa, kuid vähemalt suudeti lahingu tulemusena sakslased ära kurnata ning nende edasitungimine pandi seisma. Kumbki pool ei suutnud oma selle päeva eesmärke täita. Kuigi lahingut loetakse sakslastele taktikaliselt edukaks siis üldplaanis läbimurre ebaõnnestus ning operatsioon Tsitadell katkemisega läks strateegiline initsiatiiv lõplikult üle Punaarmeele.
Kaksikdiagnoosiga Klientide Päevakeskus
Kaksikdiagnoosiga Klientide Päevakeskus on loodud 2005. aastal Sotsiaalministeeriumi, Tervise Arengu Instituudi ja Tallinna linna ühistööna.
Kaksikdiagnoosiga Klientide Päevakeskuse eesmärgiks on osutada ühte erihoolekandeteenust: igapäevaelu toetamise teenust.
Päevakeskuses töötavad:
Patrick
thumb| Püha Patrick (iiri keeles Naomh Pádraig, ladina keeles Patricius; ca 387 Walesis – 493) oli katoliku pühak ja Iirimaa kaitsepühak. Tema sünninimi oli Maewyn.
Teda peetakse Iirimaale ristiusu toojaks – tal olnud lihtne iirlasi ristiusku pöörata, kuna ta oli tugev isiksus.
Kristlusse pöördus ta alles 16. eluaastal. Lapsena röövisid paganlikud iirlased Patricku orjaks, seepärast kasvas ta üles Iirimaal. Pärast vangipõlvest põgenemist õppis ta mitmel pool Euroopas, kuid pöördus lõpuks Iirimaale tagasi, et seal kristlust jutlustada.
Pühale Patrickule omistatakse mitmeid imetegusid. Üks tuntumaid on uskumus, et just tema käskis kõigil madudel Iirimaalt lahkuda.
Paul Krigul
Paul Krigul (23. detsember 1910 Räpina vald (Räpina kihelkond) – 9. mai 1980 Viljandi) oli eesti muusikapedagoog, koorijuht ja organist.
Krigul lõpetas 1925 Räpina Põllumajandusgümnaasiumi. Seejärel õppis 1935–1940 Tartu Kõrgemas Muusikakoolis orelit. Töötas 1938–1939 Tartu Tööstus- ja Majanduskoolis õpetajana ning 1932–1942 Petseri Peetri koguduses organistina. Krigul oli 1942–1944 Viljandi Pauluse koguduse organist ning Viljandi Maagümnaasiumi muusikaõpetaja.
Teise maailmasõja ajal mobiliseeriti saksa sõjaväkke.
1948–1961 töötas Viljandi 2. Keskkooli muusikaõpetajana ning 1961–1971 Viljandi Kultuurharidustöö Koolis muusikateooria ja dirigeerimise õppejõuna. 1942–1944 ning 1947–1980 oli segakoor Koit dirigent.
Aastast 1957 Eesti NSV teeneline kunstitegelane.
Maetud Viljandi Metsakalmistule.
Väikejärv
Väikejärv on mitme Eesti järve nimi:
Simone de Beauvoir
pisi|Jean-Paul Sartre ja Simone de Beauvoir Balzaci monumendi juures Simone de Beauvoir [sim'on dö bovu'aar] (õieti Simonne Lucie Ernestine Marie Bertrand de Beauvoir [sim'on lüss'ii ernest'iin mar'ii bertr'aan dö bovu'aar]; 9. jaanuar 1908 Pariis – 14. aprill 1986 Pariis) oli prantsuse kirjanik ja filosoof, eksistentsialist, publitsist, feminismi klassik. Ta kirjutas romaane, filosoofilisi tekste, esseesid ja biograafiaid.
Määvli
Määvli piirneb läänes Kanapeeksi, põhjas, idas ja lõunas aga Tubala külaga.
Simone de Beauvoir
De Beauvoir polnud klassikalises mõistes filosoof – osalt seepärast, et ta ise ei pidanud end filosoofiks. Ta tavatses ütelda: Jean-Paul Sartre on filosoof, mina olen kirjanik. Hiljem on esile tõstetud de Beauvoiri töödes sisalduvad filosoofilised küsimused: peale sugupoole ka näiteks vanaduse ja surma teema. Seetõttu on teda hakatud käsitama filosoofina.
Uutes de Beauvoiri käsitlustes on leitud erootika teema: küsimus, kas naisel on mingi erilaadne erootika. De Beauvoiri erootikakäsitlus "Teises sugupooles" on mõjutanud näiteks kuulsat prantsuse feministi, filosoofi Luce Irigarayd. Veel on de Beauvoiri oluline küsimus suhe Jumalasse: kas naisel on mingi eriline suhe Jumalasse, mingi eriline transtsendentsi laad?
De Beauvoir oli Jean-Paul Sartre'i õpilane. Algul arvati, et ta kohandas Sartre'i käsitlusi konkreetsetele küsimustele. De Beauvoiri uuestilugemine 1980ndatel tõi ilmsiks, et tema eetikakäsitus erines Sartre'i eetikast tunduvalt. De Beauvoir andis ka Sartre'ile ideid ning mõjutas vahel Sartre'i arusaamu. De Beauvoiri jaoks olid tähtsad näiteks kollektiivsus, see, et inimene on alati sõltunud teistest, ning üldse ühiskonna ja eetika küsimused.
Mario Borghezio
pisi|Mario Borghezio (2013) Mario Borghezio (sündinud 3. detsembril 1947 Torinos) on Itaalia poliitik ja Euroopa Parlamendi liige.
Simone de Beauvoir
Elulugu
Ta sai hariduse erakoolides ning alustas kirjutamist 8-aastaselt.
Määvli
Loodus
Määvli piirneb idas Nuutri jõega. Küla põhjaosa hõlmab Pihla-Kaibaldi looduskaitseala ja Määvli raba. Määvli idaosa hõlmab Kapasto nõmm.
Mario Borghezio
1992–2004 kuulus ta Itaalia parlamenti. Borghezio seisab vastu immigratsioonile ja poliitika mõjutamisele salaorganisatsioonide poolt.
Määvli
Elanike arv
2011. aasta rahvaloenduse andmetel Määvli külas elanikke ei olnud. Enne Teist maailmasõda oli Määvlis viis talukohta, kus elas 34 inimest.
2019 elas külas 4 elanikku, kuid 2021. aasta rahvaloenduse andmetel külas püsielanikke ei olnud.
Talud
Määvli ajaloolised talud 1939
Ajalugu
Küla sai alguse Nõmba küla hajatalust ja kujunes 20. sajandi alguseks külaks, mis kuulus Pühalepa kihelkonna Suuremõisa mõisale. Külana nimetati Määvlit esimest korda 1922, kuid 1939 olid talud Tubala küla all. Kohta esmamainiti 1564, kui Hiiumaa vakuraamatus nimetati Lõpe küla üksjalga Frans i Memmelsit. Läänemaa 1725–1726 adramaarevisjoni järgi elas asukohal talunik Membli Mart. 1798 nimetati Nõmba külas Memli talu ja 1811 talunikku Mewli Simo Matz, kelle poeg Lemet sai 1835 perekonnanimeks Männamaa, sulasrahvas aga Sirp ja Redda.
10. oktoobril 1939 sõlmitud Eesti Vabariigi ja NSV Liidu vaheline vastastikuse abistamise pakt nägi ette Nõukogude Liidu sõjavägede paigutamise ka Hiiumaale ja juba 19. oktoobril algas vägede ülevedu Rohukülast Heltermaale. Üheks ettenähtud asupaigaks oli Määvli küla.
Keset metsi Määvli raba lähedal asunud väikese küla asemele nähti ette sõjaväe õppelaskmiste ja lennuväe pommirünnakute polügoon. 15. juulil 1940 puhkes polügoonil metsatulekahju, mis haaras rohkem kui 30 km² ja ähvardas ka Kärdla linna. Et tuli möllas külast allatuule, jäid Määvli hooned siiski alles.
Natsi-Saksamaa võimud võimaldasid elanikel tagasi koju pöörduda, kuid nõukogude võimu taastamisel aeti enamik elanikke külast minema. Määvli külla viival teel Nõmmevärava lähistel võttis venelaste saabumisel 8. augustil 1945 endalt revolvrilasuga elu metsaülem Joosep-Oskar Hüsse, Tartu Ülikooli 1933. aastal lõpetanud metsamees. Oma alla laotas ta Eesti lipu. Alates viimase elaniku Mihkel Männamaa surmast 1963 ei elatud Määvlis pea pool sajandit.
Rahvapärimuse järgi põletati Määvlis asuval sooseljandikul Pandjast pärit nõid Mats.
Taristu
Küla keskosa läbib Määvli–Tubala tee.
Kultuur
Määvli küla veskiasemel avati 10. juunil 2001 president Lennart Meri juuresolekul mälestusmärk ja mälestustahvel neile, kes andsid elu ja tervise Eesti vabaduse eest. Mälestustahvel on pühendatud samuti Määvli külale ja teistele küladele ja taludele, mis jäid sõjategevuse ajal ja järel tühjaks.
Simone de Beauvoir
Elulugu
Isa varanduslik seis halvenes pärast esimest maailmasõda. Simone kirjutas hiljem tema kohta, et ta oli "poolel teel aristokraadi ja kodanlase vahel".
Simone ise tahtis väga töötada teatris, kuid tema ühiskondliku positsiooni tõttu oodati temalt advokaadiks saamist. Advokaadiks ta saigi, ent vihkas seda ametit. On öeldud, et Simone tahtis saada intellektuaaliks seepärast, et ta pidi kasvama üles oma isa paganliku moraali ja ema rangete religioossete kommete vahel. De Beauvoiri elu on hästi dokumenteeritud tänu tema autobiograafilistele teostele.
Neiuikka jõudes hülgas ta oma perekonna sotsiaalsed ja religioossed vaated ja väärtused.
Simone hakkas üha enam huvi tundma looduse vastu, mis omakorda kahandas tema siiani tugevat suhet Jumalaga. Ta sai aru, et maised naudingud on selleks, et neid hinnata, mitte selleks, et neist loobuda. Selline mõtteviis muutis Simone'i terveks eluks. Ta elas kirglikult ja hetke nimel. Kui ta loobus religioonist, loobus ta ka igavese elu ideest. Samuti tekkis temas tunne täielikust üksindusest, ilma "tunnistaja" või Jumalata, kellega rääkida. See tunne kestis üsna pikka aega.
21-aastaselt elas Simone koos vanaemaga ning õppis Sorbonne'is filosoofiat. Aastal 1929 sai ta tuttavaks Sartre'iga ning ühines halva mainega üliõpilaste grupiga, kuhu kuulusid Paul Nizan, André Hermaid ja Jean-Paul Sartre. Sartre'ist sai tema parim sõber ja intellektuaalne kaaslane. 21-aastaselt tegi Beauvoir ära rasked lõpueksamid ning lõpetas ülikooli.
Ta elas endiselt vanaema juures ja õpetas lütseumis. Ta koondas enda ümber sõpruskonna ning hakkas käima kohvikutes kirjutamas ja diskuteerimas, vestlemas. Aastatel 1931–1943 õpetas ta filosoofiat Marseille's, Rouenis ja Pariisis ning 1941–1943 oli Sorbonne'is professor. Saksa okupatsiooni ajal ei olnud ta nähtavasti seotud vastupanuliikumisega, sest ta jätkas sakslaste vahelesegamiseta töötamist. Aastal 1945 ilmus "Teiste veri" ("Le Sang des autres"), romaan, mis käsitles Prantsuse vastupanuliikumist ja poliitilist olukorda.
Ta asus Berliinis õppima saksa filosoofiat ja jäi samal ajal tihedalt suhtlema Sartre'iga. Varsti liitus Sartre'i ja Beauvoiriga kolmas, üliõpilane Olga Kosakiewicz. Koos istuti õhtuti väga kaua üleval, kuni Simone, kes ei saanud hommikuti piisavalt kaua magada, jäi haigeks.
Järgnevad kuud veetis Simone kopsupõletikuga sanatooriumis. Kui ta terveks sai, olid Sartre ja Olga lihtsalt sõbrad. De Beauvoiri esikromaan "Ta tuli, et jääda" ("L'Invitée"; inglise keeles pealkirjaga "She Came to Stay") põhineb sellel kogemusel.
pisi|Simone de Beauvoir 1955. aastal Hiinas Pärast teist maailmasõda asutasid de Beauvoir ja Sartre vasakpoolse ajakirja Les Tempes Modernes, mis sai nime Charlie Chaplini filmi "Moodsad ajad" järgi. De Beauvoiri tööd ilmusid tihti kõigepealt just selles ajakirjas.
Luis Alberto Lacalle
pisi|Luis Alberto Lacalle (2005) Luis Alberto Lacalle (sündinud 13. juulil 1941 Montevideos) on Uruguay jurist ja poliitik, ta on Rahvuspartei liige. Ta oli 1. märtsist 1990 kuni 1. märtsini 1995 Uruguay president.
Simone de Beauvoir
Elulugu
De Beauvoiri huvi poliitika vastu kasvas märgatavalt pärast teist maailmasõda. 1950. aastatel kaitses ta Hiina ja Nõukogude Liidu valitsust, pidevalt kritiseerides kapitalismi.
Viie kuu pikkune ringreis Ameerika Ühendriikides 1947 andis de Beauvoiri seisukohtadele kinnitust. Kriitikud on öelnud, et ta nägi, mida tahtis näha. Tema mõtted ilmusid 1948. aastal teoses "Ameerika päev päeva järel" ("L'Amérique au jour le jour"). Selles kritiseerib ta Ühendriikide sotsiaalseid probleeme klassidevahelisest ebavõrdsusest rassismini. Ühendriikides kohtus ta kirjaniku Nelson Algreniga ja armus temasse. See pani ta kummalisse olukorda: ta armastas Algreni, oli lojaalne Sartre'ile ja tahtis jääda iseseisvaks. Aastal 1954 ilmunud romaan "Mandariinid" ("Les Mandarins") kajastab Beauvoiri suhteid Algreni ja Sartre'iga.
Luis Alberto Lacalle
Ta astus 17-aastaselt Rahvuspartei liikmeks. 1961. aastast oli ta ajalehte Clarín ajakirjanik. 1964. aastal lõpetas ta Montevideos ülikooli Universidad de la República ühiskonnateaduste ja õigusteaduse alal.
Pärast 27. juuni 1973. aasta riigipööret arreteeriti ta mõneks nädalaks. Ta osales ka salajases sõjaväehunta vastases liikumises ja teda üritati mõrvata 1978. aastal talle saadetud mürgitatud veinipudeli abil.
Simone de Beauvoir
Elulugu
De Beauvoiri side feminismiga oli algselt puhtalt intellektuaalne. Feministliku liikumisega sidus ta end 1960. aastate lõpus ning temast sai Prantsusmaa feministliku liikumise eestvedaja, eriti abordi ja seksuaalse vägivalla küsimustes.
Luis Alberto Lacalle
Kui demokraatia 1984. aastal taastati, valiti ta senatisse (Uruguay parlamendi ülemkotta), kus ta valiti senati asepresidendiks.
Simone de Beauvoir
Elulugu
Oma hilisemates töödes annab Beauvoir pildi vananemisest ja ühiskonna ükskõiksusest vanurite vastu. "Väga kerge surm" ("Une mort très douce", 1964) räägib täpselt de Beauvoiri ema haigusest. Kirjanik küsis endalt, miks tema ema surm vähki teda nii väga šokeeris. Isa surma mainis ta vaid oma mälestustes kui fakti. Raamatu lõpus jõudis de Beauvoir seisukohale, et pole olemas sellist asja nagu loomulik surm.
Luis Alberto Lacalle
1989. aastal kandideeris ta oma fraktsiooni Herrerism kaudu presidendiks koos asepresidendi kandidaadi Gonzalo Aguirre'iga. Nad võitsidki valimised ja 1. märtsist 1990 kuni 1. märtsini 1995 oli ta Uruguay president.
Simone de Beauvoir
Elulugu
Pärast Sartre'i surma saatis de Beauvoiri elu pidev, vahel kibestunud vaidlemine Sartre'i lapsendatud tütre Arlette Elkaimiga. Sõltuvus alkoholist ja amfetamiinist kiirendas tema füüsilist ja vaimset kokkuvarisemist. De Beauvoir suri 14. aprillil 1986 Pariisis. Ta maeti Sartre'iga samale hauaplatsile.
Luis Alberto Lacalle
Ametiaeg
Ametisse astudes saatis Lacalle parlamendile maksureformi seaduse eelnõu, mis võeti viivitamatult vastu Colorado partei toel. Käibemaks tõsteti 21%-lt 22%-le, suurendati tulumaksu ja loodi veel mõned maksud. Oma valitsusajal julgustas ta vabaturuprogrammi, osales Brady võlakirjade kavas välisvõlakohustuste leevendamiseks ning oli Mercosuri kaasasutaja koos Paraguay, Brasiilia ja Argentina presidentidega, mis jõustus koos 2007. aasta detsembris. Asuncióni leping 1991. aastal.
Yumi, Yumi, Yumi
Yumi, Yumi, Yumi (bislama Meie, Meie, Meie) on Vanuatu riigihümn alates 1980. aastast. Viisi ja sõnade autor on François Vincent Ayssav, kes võitis pärast iseseisvumist välja kuulutatud konkursi.
Luis Alberto Lacalle
Ametiaeg
1992. aastal sai tema majandusreformide toetamine tugeva löögi, kui tema üks olulisemaid algatusi, Uruguay riigiettevõtete erastamise kava lükati rahvahääletusel tagasi.
Simone de Beauvoir
Külaskäik Eestisse
Tõlkija Tatjana Hallap meenutab Sartre'i Eestis-käiku: "Sartre ja de Beauvoir armastasid väikeseid Eesti külapoode, kust nad ostsid veini, mis meenutas maitselt prantsuse omi. Veine aitas valida Lennart Meri, kes prantsuse keele hea oskuse tõttu neid kantseldas."
Yumi, Yumi, Yumi
Sõnad
Refrään:
Simone de Beauvoir
Külaskäik Eestisse
Uno Laht: "Kirjanikepaar toodi Kuku klubisse, kus toimus pidulik ja rikkalik lõunasöök, millest Sartre tublisti osa võttis. Veini ja õlut maitses vähe. Külaline jättis võrdlemisi kuiva mulje."
Luis Alberto Lacalle
Ametiaeg
1994. aasta riiklikel valimistel valis ta herrerismi fraktsiooni presidendikandidaadiks oma siseministri Juan Andrés Ramíreze. Rahvuspartei kaotas kitsalt Colorado partei valimised.
Yumi, Yumi, Yumi
Sõnad
Yumi, Yumi, Yumi i glat blong talem se, Yumi, Yumi, Yumi i man blong Vanuatu!
Luis Alberto Lacalle
Ametiaeg
Mitmete tema valitsuses osalenud silmapaistvate poliitikute hulgas on Héctor Gros Espiell, Sergio Abreu, Juan Andrés Ramírez, Carlos Cat ja Ignacio de Posadas.
Yumi, Yumi, Yumi
Sõnad
God i givim ples ya long yumi, Yumi glat tumas long hem, Yumi strong mo yumi fri long hem, Yumi brata evriwan!
Luis Alberto Lacalle
Ametiaeg
1999. aastal võitis ta oma partei valimistel Juan Andrés Ramírezt (kes oli lõhenenud herrerismist) ja teisi kandidaate ning kandideeris taas presidendiks. Tema valitsuses kahjustasid aga rida süüdistusi korruptsioonis tema valitsuses. Viimane löök oli Ramíreze lahkumine aktiivsest poliitikast pärast esmatasandi kaotamist ja ta tuli üldvalimistel 22,3% häältega kolmandale kohale.
Yumi, Yumi, Yumi
Sõnad
Refrään Yumi, Yumi, Yumi...
Luis Alberto Lacalle
Ametiaeg
Lacalle kandideeris 2004. aasta valimistel taas presidendiks, kuid teiste parteide juhid olid kogunenud ühe vastaskandidaadi Jorge Larrañaga ümber, kes alistas ta esmastel aladel 2:1. 2009. aastal kandideeris ta uuesti presidendiks, lüües seekord juunis valimiste esimeses voorus Jorge Larrañagat. Esimeses voorus valimisi võites sai temast partei juhatuse esimees. Ta kaotas novembris alanud eelvalimistel José Mujicale presidendivalimised.
Lacalle on Madridi klubi liige. Ta on ka Jeruusalemma tippkohtumise avalike suhete komisjoni juhatuse liige.
Isiklikku
Ta on abielus María Julia Pou Brito del Pinoga (sündinud 1946), neil on kolm last. Poeg Luis Alberto Lacalle Pou on praegune Uruguay president. Tema emapoolne vanaisa Luis Alberto de Herrera oli Uruguay poliitik.
Yumi, Yumi, Yumi
Sõnad
Yumi save plante wok i stap, Long ol aelan blong yumi, God i helpem yumi evriwan, Hem i papa blong yumi,
Tihu
Tihumeeter (kõnekeeles tihu) on mahuühik.
Andrei Illarionov
thumb|Andrei Illarionov (2003) Andrei Nikolajevitš Illarionov (vene keeles Андрей Николаевич Илларионов; sündinud 16. septembril 1961 Leningradis) on vene majandusteadlane.
Illarionov lõpetas Leningradi Riikliku Ülikooli majandusteaduskonna 1983 ja kaitses 1987 majandusteaduses kandidaadikraadi. 1983–1984 ja 1988–1990 töötas ta Leningradi Riikliku Ülikooli rahvusvaheliste majandussuhete osakonna õppejõuna. 1990–1992 oli ta selle ülikooli (alates 1991 Peterburi Riiklik Ülikool) teaduslik vanemkaastööline ning majandus- ja rahandusteaduskonna piirkondlike majandusraskuste laboratooriumi sektorijuhataja.
1992. aasta aprillist alates oli ta Venemaa Föderatsiooni valitsuse juures asuva majandusreformide keskuse direktori esimene asetäitja. 26. aprillil 1993 nimetati ta peaministri Viktor Tšernomõrdini valitsuse plaaniosakonna juhatajaks. 1994. aasta veebruaris laskis Tšernomõrdin ta distsipliini rikkumise tõttu töölt lahti.
1994–2000 oli ta majandusinstituudi direktor. Ta pooldas Vene rubla devalveerimist ja ennustas ette majanduskriisi, mis saabus Venemaale 1998. aasta augustis.
12. aprillist 2000 kuni 27. detsembrini 2005 oli ta presidendi Vladimir Putini majandusnõunik. Ühtlasi oli ta 2000. aasta maist 2005. aasta jaanuarini Putini esindaja suhetes G7 ja nende liidritega.
Illarionov on tuntud avatud ühiskonna ja demokraatliku kapitalismi propageerija ning Kyōto protokolli kriitikuna.
Alates 2006. aasta oktoobrist on Illarionovi tööandjaks Washingtonis asuv Cato instituut.
14. aprillist kuni 9. juunini 2007 osales ta mittenõustujate marssides, mida Moskvas ja Peterburis organiseeris ühendus Teistsugune Venemaa.
10. märtsil 2010 kirjutas ta alla Venemaa opositsiooni pöördumisele "Putin peab lahkuma". Ise on ta nimetanud end selle pöördumise teksti koostajaks.
Matti Hautamäki
Matti Antero Hautamäki (sündinud 14. augustil 1981 Oulus) on Soome suusahüppaja.
Kilingi-Nõmme
Kilingi-Nõmme on linn Pärnu maakonna lõunaosas Saarde vallas, 40 km kaugusel Pärnust. Kilingi-Nõmme on vallasisene linn ja Saarde valla keskus.
Matti Hautamäki
Matti Hautamäe vanem vend Jussi Hautamäki on samuti suusahüppaja, kes on korra MK-etapil esikolmikusse jõudnud. Nad kolisid kahekesi Kuopiosse ning hakkasid koos elama ja treenima, kui Matti oli kõigest 16-aastane.
Kilingi-Nõmme
Linna kõrvalt möödub Valga–Uulu maantee. Äärt läbis ka Pärnu–Mõisaküla raudtee, mis võeti 2008. aastal üles.