cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
The Significance of Philosophical Scepticism
I Välismaailma probleem
Ümbritseva maailma teadmise probleem ulatub tagasi hiljemalt René Descartesini. Kuidas meil saab üldse olla teadmine maailma kohta? Vastus, et ei saagi, on välismaailmaskeptitsism. Probleem on näidata, et välismaailmaskeptitsism ei ole õige. Stroud ei püüa seda probleemi lahendada, vaid mõista. Ta usub, et lahendust ei ole, ehk et kui seda probleemi nii mõista, nagu see on küsitud, siis ainuke vastus on see, et ümbritseva maailma kohta pole võimalik midagi teada. Kuidas seda probleemi siis mõista? Küsimuse erilist filosoofilist iseloomu ja seda, et rahuldavat vastust ei saa olla, ei saa mõista lihtsalt sõnade põhjal. Kõigepealt tuleb uurida probleemi allikat: kuidas ta tekib ja kuidas ta omandab selle erilise iseloomu, mis teeb vältimatuks ebarahuldava negatiivse vastuse.
Keemia ajalugu
John Dalton
pisi|John Daltoni elementide tabel Inglise keemik, meteoroloog ja füüsik John Dalton esitas 1803. aastal aatomiteooria, mille kohaselt kõik elemendid koosnevad väikestest jagamatutest osakestest, mida nimetatakse aatomiteks. Iga elemendi aatomid on identsed, kuid erinevad teise elemendi aatomitest kuju ja suuruse poolest. Dalton väitis, et aatomid ei teki, kao ega lagune keemiliste reaktsioonide käigus. Erinevate elementide aatomite ühinemisel tekivad keemilised ühendid, näiteks molekulid või kompleksid. Daltoni aatomiteooria põhines kahel seadusel:
Alkeemia areng Euroopas
Saksa alkeemik Andreas Libau (u 1540–1616) andis aastal 1597 välja raamatu "Alchemia", mis võttis kokku keskaegse alkeemia avastused ja saavutused. Libau kirjeldas vesinikkloriidhappe saamist tina(IV)kloriidist ja ammooniumsulfaadist. Ta segas omavahel lämmastikhappe ja vesinikkloriidhappe, saadud lahust nimetati kuningveeks, sest see oli võimeline kulda lahustama.
Vana-Kreeka "elemendid"
Vana-Kreeka klassikalistele elementidele võib paralleelideks tuua gaasi (õhk), vedelikku (vesi), tahkist (maa) ja energiat (tuli).
19. sajandi algus
Itaalia keemik Amadeo Avogadro sõnastas 1811. aastal Avogadro seaduse, mis väitis, et kindlal temperatuuril ja kindla rõhu all on kõikide gaaside moolruumalad võrdsed.
19. sajandil hakkas arenema nii orgaaniline, füüsikaline kui ka analüütiline keemia. Sünteesiti orgaanilisi ühendeid ning uuriti nende keemilist struktuuri ja ka omadusi. Josiah Willard Gibbsi põhiline uurimisala hõlmas termodünaamikat ja füüsikalist keemiat. Gibbs uuris vabaenergia sõltuvust keemilisest reaktsioonist. Sellesse perioodi jääb veel Henry Louise Le Chatelieri välja töötatud Le Chatelier' printsiip, mille alusel on võimalik ennustada keemilise tasakaalu nihkumist reaktsiooni tingimuste muutmisel.
Vana-Kreeka "aatomid"
Filosoofid olid arvamusel, et kõik ained koosnevad neljast elemendist – õhk, vesi, maa ja tuli. Ioniast pärit filosoof Leucippus arvas u 450 aastat eKr, et kõik ained koosnevad väiksematest osakestest. Democritus oli esimene, kes väitis u 380 eKr, et aine koosneb jagamatutest ja purunematutest aatomitest, mis tuleneb kreekakeelsest sõnast atomos. Tema arvates on kõikide elementide aatomid erineva kuju ja suurusega, mis põhjustas erinevusi elementide omadustes. Paljud filosoofid selle mõtteviisiga kaasa ei läinud, sest puudus teaduslik tõendusmaterjal aatomite eksisteerimisest.
Joseph Black
Joseph Black avastas magneesiumkarbonaadi kuumutamise käigus süsinikdioksiidi, mida ta tol ajal nimetas fikseeritud õhuks. Sama gaasi oli võimalik saada ka magneesiumkarbonaadi töötlemisel happega. Ta avastas, et lubjakivi kuumutamisel eraldub sama gaasi ning kui juhtida vastavat gaasi kaltsiumihüdroksiidi vesilahusesse, tekkis sade – kaltsiumkarbonaat. Uurides eraldatud gaasi omadusi, selgus, et see ei soodusta põlemist ega toeta hingamist ning on õhust raskem gaas.
Antoine-Laurent Lavoisier
Antoine Lavoisier oli prantsuse keemik, kes muutis keemia kvalitatiivsest kvantitatiivseks. Ta uuris hapniku osalust põlemisreaktsioonides ning taimede ja loomade hingamises, andis nimetused hapnikule, vesinikule ja süsinikule ning tõestas, et vesi koosneb vesinikust ja hapnikust.
Alkeemia areng Araabias
Erinevalt Vana-Kreeka ja Egiptuse alkeemikutest, kelle väited olid allegoorilised, esitas Jabir ibn-Hayyan süstemaatilisi ja eksperimentaalseid laboris saadud tulemusi. Ta leiutas uusi laboratoorseid aparatuure, millega eksperimente läbi viia. Üheks selliseks oli destillatsiooniaparaat (ingl. k alembic, araabia k. al-anbiq). Jabir uuris keemiliste ainete omadusi, eristades omavahel leelised ja happed.
Hans Reichenbach
Hans Reichenbach (26. september 1891 Hamburg – 9. aprill 1953 Los Angeles) oli saksa füüsik, filosoof ja loogik.
Elulugu
Reichenbach oli üks esimese õppejõude, kes peaaegu kohe pärast natsionaalsotsialistide võimuletulekut ülikoolist vallandati. Ta läks Türki eksiili ning sai İstanbuli ülikoolis professuuri. Talle tehti ülesandeks filosoofia õpetamise ümberkorraldamine ha uuendamine. Aastal 1938 läks ta USA-sse ning õpetas kuni surmani California Ülikoolis Los Angeleses.
Reichenbach kritiseeris Immanuel Kanti aprioorse sünteetilise teadmise teooriat. Kant ja Henri Poincaré ei teinud tema hinnangul piisavalt selget vahet matemaatilise geomeetria ja füüsikalise geomeetria vahel ning ei mõistnud, et geomeetriat ei valita Kanti kombel aprioorselt ega Poincaré kombel kokkuleppeliselt, vaid füüsika, koordinatiivsete definitsioonide ja matemaatilise geomeetria paketi võrdlemise teel vaatlusega. Gottfried Wilhelm Leibnizi jälgedes töötas ta välja teooria, millega ta püüdid seletada aja suunda põhjuslikkuse suunaga.
Elulugu
Einsteini ettepanekul nimetati Reichenbach 1926 Berliini ülikooli loodusfilosoofia erakorraliseks professoriks. Viis, kuidas ta filosoofiat õpetas, oli uudne: ta oli üliõpilastele kergesti ligipääsetav ja tema kursused soosisid vaba arutelu. Ta organiseeris teadusliku filosoofia aruteluringe, mis sarnanesid Viini ringiga. Aastal 1928 asutas ta Empiirilise Filosoofia Seltsi, mida hakati nimetama Berliini ringiks. Selle liikmete seas olid Kurt Grelling, Kurt Lewin, Richard von Mises ning hiljem Reichenbachi üliõpilane Carl Hempel.
Paul Natorp ei nõustunud Reichenbachi doktoritööd juhendama, mistõttu ta töötas selle kallal pikka aega iseseisvalt. Aastal 1915 promoveerus ta Erlangeni ülikoolis tööga "Der Begriff der Wahrscheinlichkeit für die mathematische Darstellung der Wirklichkeit", mille võtsid vastu matemaatik Max Noether ja filosoof Paul Hensel. Töö ilmus tõenäoliselt 1916. Aastal 1916 tegi ta riigieksami matemaatikas ja füüsikas ning ta võitles seejärel sõdurina signaalkorpuses esimese maailmasõja idarindel. Tõsise haiguse tõttu toodi ta 1916 Berliini tagasi ja 1917 vabastati tegevteenistusest. Seejärel töötas ta ühes ettevõttes raadioinsenerina. Ta kuulas Berliinis 1017–1920 Albert Einsteini loenguid relatiivsusteooriast ja statistilisest mehaanikast, mis avaldasid talle sügavat muljet. Neist said eluaegsed sõbrad. Ta otsustas valida relatiivsusteooria oma filosoofiliste uurimuste peateemaks. Ta kirjutas mitu populaarteaduslikku artiklit relatiivsusteooria kaitseks, eriti seoses vaatlustega 1919. aasta päikesevarjutuse ajal.
Erirelatiivsusteooria
Erirelatiivsusteooria annab ruumi ja aja ühtse teooria gravitatsioonivälja puudumisel. Ühtse teooria vajalikkust näitab näiteks pikkuse kontraktsioon, mis erirelatiivsusteooriast järeldub: liikuva varda pikkus sõltub üheaegsusest.
Elulugu
Reichenbachi probleemidest pärast natsionaalsotsialistide võimuletulekut annab tunnistust Felix Meineri kiri Rudolf Carnapile 14. juunist 1937, milles öeldakse, et Reichenbachi jäämist ajakirja Erkenntnis väljaandjate hulka peetakse talumatuks, sest ta on mitteaarjalane, aga mis peaasi, ta on maailmasõjajärgsel ajal avaldanud oma kõnedes ja brošüürides seisukohti, mis teevad ta praeguse riigi jaoks võimatuks.
Ruum
Esmapilgul tundub, et geomeetria relatiivsuse printsiibi järgi ei ole võimalik meie maailma tegelikku geomeetriat kindlaks teha. Aga see puudutab ainult meetrilisi seoseid. Meetrika vaatepunktist on tasand ja kerapind samaväärsed, topoloogia vaatepunktist mitte. "Aegruumiõpetuse filosoofias" vaatleb Reichenbach järgmist näidet. Kuigi kahemõõtmelisele olendile näitavad mõõtmised, et ta elab kerapinnal, usub ta, et elab tasandil. See on lihtne, sest ta saab valida vastavad koordinatiivsed definitsioonid. Aga kerapinnal saab ta otse edasi minnes jõuda tagasi punkti A, kust ta alustas. Et tasandil see võimalik ei ole, siis ta peab ütlema, et ta ei jõudnud mitte punkti A, vaid mingisse teise punkti B, mis on igas muus suhtes samasugune nagu B. Nüüd ta peab kas tunnistama, et ta elab kerapinnal, või ta peab seletama, miks need punktid on ühesugused ja üksteisest kaugel, aga selleks ta peab konstrueerima eelkehtestatud harmoonia teooria, mille järgi kõik, mis toimub punktis A, toimub kohe ka punktis B. Reichenbachi sõnul järeldub teisest võimalusest anomaalia põhjuslikkuse seaduses. Kui eeldada normaalset põhjuslikkust, on topoloogiast on saanud empiiriline teooria ja reaalse maailma geomeetriat saab avastada. Kant uskus, et nii Eukleidese geomeetria kui ka põhjuslikkuse seadus on aprioorsed, aga kui Eukleidese geomeetria oleks aprioorne tõde, siis põhjuslikkuse seadus võiks olla väär, ja kui normaalne põhjuslikkus oleks aprioorne tõde, siis Eukleidese geomeetria võiks olla väär. Võib kas geomeetriat suvaliselt valida või põhjuslikkust suvaliselt valida; mõlemat korraga ei saa. Tuleb välja, et ruumiteooria sõltub normaalsest põhjuslikkusest.
Geomeetriliste entiteetide empiiriline mõõtmine sõltub füüsikalistest objektidest või protsessidest, mis geomeetria mõistetele vastavad. Selle vastavussuhte kehtestamine on nn koordinatiivne definitsioon, mis on ostensiivse iseloomuga. Mõiste koordinatiivne definitsioon on seos mingi reaalse objekti või protsessi ja selle mõiste vahel. Näiteks meeter defineeritakse meetri etaloni kaudu, sirge defineeritakse valguskiire trajektoori kaudu.
Elulugu
Juba enne sõda (keskkoolis ja ülikoolis) osales ta sotsialistlikus noorsooliikumises. Alates 1918. aastast oli ta, osalt koos Karl August Wittfogeliga, väga aktiivne sotsialistlikus üliõpilaspoliitikas.
Osalt finantsilistel motiividel kirjutas Reichenbach ka palju populaarteaduslikke artikleid ja pidas raadioloenguid.
Isiklikku
1920ndate alguses abiellus Reichenbach Elizabeth Lingener. Neil sündisid poeg  Hans Galama (1922) ja tütar Jutta (1924).
Aeg
Normaalsel põhjuslikkusel põhineb ka ajateooria. Tuleb eristada aja järjestuse ja aja suuna teooriat. Aja järjekorra saab defineerida põhjuslikkuse abil ("Aegruumiõpetuse teooria"): sündmus A leiab aset enne sündmust B, kui sündmus A saab sündmust B füüsikaliselt mõjutada. Relatiivsusteooria väidab, et selleks et mõju jõuaks sündmuselt A sündmuseni B, on tarvis aega, sest valguse kiirus on piirkiirus, mis on lõplik. Sündmus A punktis PA saab mõjutada sündmust P punktis PB ainult juhul, kui PA-st lähtuv valgusimpulss jõuab punkti PB enne sündmust B. Kui kumbki sündmus ei saa teist mõjutada, siis on nendevaheline järjestus määramatu ja võib suvaliselt valida, kumb leiab aset enne või et nad on üheaegsed. Sellepärast üheaegsus sõltub definitsioonist. Oletame, et sündmus A leiab aset enne sündmust B ja teises taustsüsteemis on lugu ümberpöördult. Sel juhul on olemas kinnine põhjuslik ahel, kus A mõjutab B-d ja ümberpöördult. Aja järjestuse definitsioon on kooskõlaline ainult juhul, kui eeldada, et kinnisi põhjuslikke ahelaid ei ole. Aja järjestus sõltub normaalsest põhjuslikkusest.
Ruum
"Aegruumiõpetuse filosoofias" on järgmine arutlus. <Kui mõõtepulk viiakse punktist A punkti B, kas siis selle pikkus muutub? Näiteks punktide temperatuuride erinevuse tõttu võib pulga pikkus muutuda. Temperatuuride võrdsust saab kontrollida, kui kasutada metall- ja puupulka, mis punktis A on ühepikkused. Kui nüüd punktis B on need eripikkused, siis on ka temperatuurid erinevad, vastasel korral mitte. See meetod on sobiv sellepärast, et temperatuur mõjub eri ainetele erinevalt. Aga näiteks gravitatsioon mõjub kõigile kehadele ühtemoodi. Oletame, et mõni niisugune universaalne jõud muudab pulkade pikkust, kui need viiakse A-st B-sse. Siis me ei tea, kas pikkus on muutunud. Järelikult kui üks pulk jääb A-sse ja teine viiakse B-sse, kus universaalne jõud selle pikkust muudab, siis meil pole võimalik teada, et need on eripikkused. Võib defineerida, et pulgad on ühepikkused, kui erinevalt toimuvad jõud on kõrvaldatud ja universaalseid jõude elimineeritakse. Aga võib defineerida ka teisiti. Seega tuleb tunnistada, et keha geomeetriline kuju ei ole absoluutne fakt, vaid sõltub koordinatiivsest definitsioonist. Järelikult, kui mõõtmised on näidanud, et mingi geomeetria on reaalne geomeetria, siis võib suvaliselt valida teise geomeetria ning kehtestada sellised koordinatiivsed definitsioonid, et see saaks reaalseks geomeetria. See on geomeetria relatiivsuse printsiip ("Relatiivsusteooria aksiomaatika", "Aegruumiõpetuse filosoofia"), mille järgi kõik geomeetriasüsteemid on samaväärsed. See kummutab Eukleidese geomeetria aprioorsuse ning kogu Kanti ruumifilosoofia.
Reichenbachi järgi tuleb eristada matemaatilist geomeetriat, mis lihtsalt tuletab aksioomidest järeldusi, ja füüsikalist geomeetriat, füüsika haru, mis püüab kogemusteaduse abiga uurida maailma reaalset geomeetriat, uurides aksioomide tõesust või väärust. Näiteks saaksid kahemõõtmelise ruumi elanikud uurida, kas nad elavad tasandil, kerapinnal või mõnel muul pinnal, mõõtes, kas ringi ümbermõõdu ja diameetri suhe on konstantselt võrdne π-ga või on see muutuv ning π-st suurem või väiksem (Carl Friedrich Gaussi meetod; "Aegruumiõpetuse filosoofia"). Bernhard Riemann on leiutanud analoogse meetodi, mida põhimõtteliseks saaks kasutada meie maailma geomeetria kindlakstegemiseks.
Elulugu
Reichenbachi vanemad olid pooljuudi päritoluga ristitud kaupmees Bruno Reichenbach ning tema abikaasa pedagoog Selma Menzel. Ta sündis neljalapselises peres teisena. Tema vennad olid ajakirjanik ja Saksamaa Kommunistliku Töölispartei aktivist Bernhard Reichenbach ja muusikateadlane Hermann Reichenbach.
Aeg
Reichenbach väidab, et üheaegsuse relatiivsus on liikumise relatiivsusest sõltumatu. Üheaegsuse relatiivsus ei tulene vaatlejate suhtelisest liikumisest, vaid hoopis sellest, et põhjuse levimine on lõpliku kiirusega ("Aegruumiõpetuse filosoofia", "Kopernikust Einsteinini"). Ka absoluutse üheaegsuse ja absoluutse aja teooria on kooskõlaline, kuigi väär.
Elulugu
Koos Viini ringiga algatas Reichenbach 1930 koos Rudolf Carnapiga ajakirja Erkenntnis, mis oli loogilise positivismi ("teadusliku filosoofia") häälekandja. Temast ja Carnapist said selle toimetajad (Moritz Schlick astus Reichenbachi avaartikli mõjul tagasi).
Reichenbach oli juhtiv teadusfilosoof, Berliini ringi rajaja, loogilise positivismi propageerija. Tuntud on tema filosoofilised uurimused Albert Einsteini relatiivsusteooriast, tõenäosusteooriast, ruumi ja aja loomusest, füüsikaseaduste iseloomust ning konventsionalismist füüsikas.
Aeg
Kõik mehaanilised protsessid on nii klassikalises mehaanikas kui ka relatiivsusteoorias pööratavad, mistõttu kumbki teooria ei anna aja suuna kooskõlalist definitsiooni. Seda saab defineerida ainult pöördumatute protsesside, entroopia kasvuga protsesside abil. Termodünaamika teine seadus on statistiline seadus, mitte deterministlik seadus. Statistilise mehaanika elementaarprotsessid on pööratavad. Kõik makroskoopilised protsessid on teoreetiliselt pööratavad, sest isoleeritud süsteemis läheneb entroopia väga pika aja pärast algsele väärtusele kui tahes palju. Isoleeritud süsteemis lõputu aja jooksul entroopia kasvab ja kahaneb sama palju kordi. Kui oleku B entroopia on suurem kui oleku A oma, siis ei saa väita, et olek B on hilisem kui A. Kui aga vaadelda paljusid isoleeritud süsteeme suhteliselt lühikest aega võrreldes sama entroopia väärtuse tagasijõudmise ajaga, siis tõenäosus, et me vaatleme entroopia kahanemist, on väiksem kui tõenäosus, et me vaatleme entroopia kasvu. Sellepärast saab aja suunda defineerida "paljude süsteemide" tõenäosuste abil. Reichenbachi väitel saab defineerida kogu universumi entroopia, ja see algul kasvab, siis kahaneb. Nii et aja suuna saab defineerida ainult ajalõikude, mitte kogu aja jaoks. Reichenbach märgib, et see ajateooria pärineb Ludwig Boltzmannilt.
Elulugu
Aastal 1920 ilmus Reichenbachil raamat "Relatiivsusteooria ja aprioorne teadmine", milles ta kritiseeris Immanuel Kanti õpetust sünteetilisest aprioorest teadmisest. Aastal 1920 hakkas ta ka Stuttgardi tehnikakõrgkoolis füüsikat õpetama. Einsteini abiga sai ta 1920 Stuttgardi tehnikakõrgkoolis habiliteeruda (habilitatsioonitööks loeti tema ilmunud raamat ) ja eradotsendina tööle hakata. Tema seminaride teemad ulatusid filosoofia ajaloost raadiotehnika, relatiivsusteooria ja teadusfilosoofiani. Stuttgardi ajal oli ta kontaktis Moritz Schlicki, Rudolf Carnapi ja Erwin Schrödingeriga. Relatiivsusteooria filosoofia alal ilmusid tal järgnevalt raamatud "Relatiivsusteooria aksiomaatika" (1924), "Kopernikust Einsteinini" (1927) ja "Aegruumiõpetuse filosoofia" (1928), mis esitab loogilise positivismi vaate relatiivsusteooriale
1938. aasta ujumise Euroopa meistrivõistlused
1938. aasta ujumise Euroopa meistrivõistlused toimusid Suurbritannias Londonis 6. kuni 13. augustini.
Võistlused olid ujumises, vettehüpetes ja veepallis meestele. Võistluste edukaim riik oli Saksamaa, kes saavutas 14 medalit (viis kulda, seitse hõbedat, kaks pronksi).
Võistlused toimusid Wembley Arenal. Võistlused korraldas Euroopa Ujumisliit LEN.
100 m vabalt
Maailmarekord: 56,4 (1936) Peter Fick, Euroopa meister 1931: 59,7 Ferenc Csik, 25px Ungari <br style="clear:both;" />
400 m vabalt
Maailmarekord: 4.38,7 (1934) Jack Medica, Euroopa meister 1934: 4.55,5 Jean Taris, <br style="clear:both;" />
1500 m vabalt
Maailmarekord: 18.58,8 (1938) Tomikatsu Amano, Euroopa meister 1934: 20.01,5 Jean Taris, <br style="clear:both;" />
100 m selili
Maailmarekord: 1.04,8 (1936) Adolph Kiefer, Euroopa meister 1934: 1.11,7 John Besford, <br style="clear:both;" />
400 m vabalt
Maailmarekord: 5.06,1 (1938) Ragnhild Hveger, Euroopa meister 1934: 5.27,4 Rie Mastenbroek, <br style="clear:both;" />
10 m torn
Euroopa meister 1934: Hermann Stork, 24px Saksamaa <br style="clear:both;" />
200 m rinnuli
Maailmarekord: 2.56,9 (1937) Jopie Waalberg, Euroopa meister 1934: 3.09,2 Martha Genenger, 24px Saksamaa <br style="clear:both;" />
4x200 m vabalt
Maailmarekord: 8.51,5 (1936) Masanori Yusa, Shigeo Sugiura, Masaharu Taguchi, Shigeo Arai Euroopa meister 1934: 9.30,2 25px Ungari Ödön Grof, Andras Marothy, Ferenc Csik, Árpád Lengyel <br style="clear:both;" />
100 m selili
Maailmarekord: 1.13,6 (1936) Nida Senff, Euroopa meister 1934: 1.20,3 Rie Mastenbroek, <br style="clear:both;" />
100 m vabalt
Maailmarekord: 1.04,6 (1936) Willy den Ouden, Euroopa meister 1934: 1.07,1 Willy den Ouden, <br style="clear:both;" />
4x100 m vabalt
Maailmarekord: 4.27,6 (1938) Eva Arndt, Gunvor Kraft, Birte Ove-Petersen, Ragnhild Hveger Euroopa meister 1934: 4.41,5 Jopie Selbach, Ans Timmermans, Rie Mastenbroek, Willy den Ouden <br style="clear:both;" />
3 m hüppelaud
Euroopa meister 1934: Leo Esser, 24px Saksamaa <br style="clear:both;" />
Medalid
Korraldajariik
10 m torn
Euroopa meister 1934: Hertha Schieche, 24px Saksamaa <br style="clear:both;" />
Veepall
Euroopa meister 1934: 25px Ungari Mihály Bozsi, Jenő Brandi, György Bródy, Olivér Halassy, Márton Homonnai, Sándor Ivády, Alajos Keserű, György Kutasi, János Németh, Miklós Sárkány, József Vértesy <br style="clear:both;" />
Daakia (Rooma provints)
thumb|Rooma Daakia provints (125 pKr)
Rooma Daakia (ka Dacia Traiana (Traianuse Daakia) või Dacia Felix ('viljakas/õnnelik Daakia') oli Rooma keisririigi provints aastatel 106 kuni 274–275 pKr. Selle territoorium hõlmas Ida- ja Kagu-Transilvaania, Banaadi ja Olteenia (tänase Rumeenia piirkonnad). See oli algusest peale keisriprovints, sobides piirialale, ja jäi nii kogu Rooma okupatsiooniks. Ajaloolaste hinnangul jäi Rooma Daakia rahvaarv vahemikku 650 000 – 1 200 000.
Daakia vallutuse viis lõpule keiser Traianus (98–117) pärast kahte suurt kampaaniat Decebaluse Daakia kuningriigi vastu. Roomlased ei hõivanud kogu vana Daakia kuningriiki, kui suurem osa Moldovast koos Marmaatia ja Krisaaniaga jäi isegi pärast Rooma vallutust vabade daaklaste valitseda. Aastal 119 jaotati Rooma provints kaheks: Dacia Superior (Ülem-Daakia) ja Dacia Inferior (Alam-Daakia; hiljem nimega Dacia Malvensis). Aastal 124 (või 158. aasta paiku) jaotati Dacia Superior kaheks: Dacia Apulensis ja Dacia Porolissensis. Markomanni sõdade ajal allutati sõjaline ja kohtuhaldus ühe kuberneri käsu alla, talle allus kaks senaatorit (Legatus legionis); provintsi kutsuti tres Daciae (Kolm Daakiat) või lihtsalt Dacia.
Rooma võimud korraldasid Daakia massilise ja organiseeritud koloniseerimise. Avati uued kaevandused ja intensiivistus maagi kaevandamine, samas kui provintsis õitsesid põllumajandus, loomakasvatus ja kaubandus. Daakia hakkas teraviljaga varustama mitte ainult provintsis asuvat sõjaväge, vaid ka ülejäänud Balkani piirkonda. Sellest sai linnastunud provints, teada on umbes kümme linna, millest kaheksa kandsid kõrgeimat kategooriat colonia, kuigi linnade arv oli väiksem, kui piirkonna teistes provintsides. Kõik linnad arenesid välja vanadest sõjaväe laagritest. Ulpia Traiana Sarmizegetusa, keiserliku prokuraatori (rahandusametniku) asukoht kõigile kolmele provintsile oli provintsi rahandus-, religiooni- ja seadusandlik keskus. Alba Iulia, kus asus kolme provintsi sõjalise kuberneri peakorter, ei olnud lihtsalt suurim linn provintsis, vaid üks suuremaid kogu Doonau piiril.
Endise Dacia Traiana provintsi romaniseeritud elanikkonna saatus on muutunud elava vaidluse teemaks. Üks teooria väitis, et iidses Daakias, kuhu tulevikus moodustus Rumeenia, kõneldud ladina keel muutus järk-järgult rumeenia keeleks; paralleelselt moodustus dakoromaanidest (romaniseeritud Dacia Traiana rahvas) uus rahvas – rumeenlased. Vastupidine teooria väitis, et rumeenlased põlvnesid Balkani poolsaare Rooma provintside romaniseeritud elanikkonnast.
Daakia kuningriik ja Rooma keisririik
thumb|left|250px|[[Daakia kuningriik 100. aasta paiku pKr, enne Rooma vallutust]]
Daaklased ja geedid suhtlesid roomlastega sageli enne Daakia Rooma keisririiki liidendamist. Kuid Rooma tähelepanu Alam-Doonaud ümbritsevale alale teravnes, kui Burebista (82–44 eKr) ühendas põlised hõimud ja alustas agressiivset laienemiskampaaniat. Tema kuningriik ulatus Pannooniani läänes ja Musta mereni idas, aga lõunas laienes tema võim Balkani poolsaarele.
Aastal 74 eKr jõudsid Gaius Scribonius Curio juhitud Rooma leegionid Alam-Doonaule ja astusid kontakti daaklastega. Rooma mure Burebista kasvava võimu ja mõju üle tugevnes, kui ta hakkas mängima aktiivset osa Rooma poliitikas. Tema viimase hetke otsus vahetult enne Pharsalose lahingut osaleda Rooma vabariigi kodusõjas Pompeiust toetades tähendas, et pärast Pompeiusega lõpetamist pööraks Julius Caesar oma pilgu Daakia suunas. Caesari kavandatud Partia-kampaania osana aastal 44 eKr kavatses ta tungida Daakiasse ja kõrvaldada Burebista, põhjustades sellega loodetavasti tema kuningriigi lagunemise. Kuigi kavandatud retk Daakiasse Caesari mõrva tõttu ära jäi, ei suutnud Burebista oma valitsetavaid hõime tõeliselt ühendada. Pärast vandenõu, milles ta mõrvati, killustus tema kuningriik neljaks, hiljem viieks eraldiseisvaks poliitiliseks üksuseks, mida valitsesid väikekuningad.
Rooma Daakia olemasolu algusest peale olid olemas sõjalised ja poliitilised ohud. Esimesed vastased olid provintsiga külgnenud vabad daaklased, kes pärast sarmaatidega liitumist rüüstasid provintsi Marcus Aureliuse valitsemisajal. Pärast rahulikumat aega, mis hõlmas valitsemised Commodusest Caracallani (180–217 pKr), ründasid provintsi taas sissetungijad, seekord Daakia hõim karpid liidus äsjasaabunud gootidega, kes aja jooksul muutusid keisririigile tõsiseks raskuseks. Kuna Daakia hoidmine oli järjest keerulisem, olid keisrid sunnitud 270. aastatel provintsi maha jätma, tehes sellest esimese Rooma pikaajalise valduse, mis maha jäeti. Daakiat laastasid aastatel 248–250 germaani hõimud (goodid, taifaalid, bastarnid) koos karpidega, aastatel 258 ja 263 karpid ja goodid ning aastatel 267 ja 269 goodid ja herulid. Muistsed allikad osutasid, et Daakia oli praktiliselt kadunud Gallienuse valitsemisajal (253–268), kuid nad teatavad ka, et see oli Aurelianus (270–275), kes loovutas Dacia Traiana. Ta evakueeris Daakiast oma väed ja tsiviilvalitsuse ning asutas Dacia Aureliana pealinnaga Serdikas Alam-Möösias.
Asutamine (106–117)
thumb|left|250px|[[Pühamud varemetes Sarmizegetusa Regias, iidse Daakia pealinnas]]
Rooma armee Daakias
Epigraafilised tõendid kinnitavad, et Rooma ajal paiknes Daakia provintsides suur arv abiüksusi; sellest on jäänud mulje, et Rooma Daakia oli tugevalt militariseeritud provints. Kuid näib, et see pole olnud kaugeltki enam militariseeritud kui mõni teine piiriprovints, nagu Möösiad, Pannooniad ja Süüria, ning Möösias ja Pannoonias paiknenud leegionite arv ei vähenenud pärast Daakia loomist. Kuid kui Daakia oli keisririiki liidendatud ja piir põhja poole nihkus, suutis Doonau piiri keskne osa Novae ja Durostorumi vahel vabastada hädasti vajalikud väed Daakia kaitsemehhanismide toetamiseks. Sõjaväedokumentides on vähemalt 58 abiüksust, mis on Daakiasse enim viidud külgnevatest Möösia ja Pannoonia provintsidest ning millel on mitmesuguseid vorme ja funktsioone, sealhulgas numeri, cohortes milliariae, quingenariae ja alae. See ei tähenda, et kõik asusid Daakias samal ajal ega ka kogu Rooma Daakia eksisteerimise ajal.
Asulad
thumb|200px|right|[[Ulpia Traiana Sarmizegetusa amfiteater]]
Religioon
Kuigi daaklased kummardasid kohalikke jumalusi, puuduvad tõendid selle kohta, et Daakia jumalused oleksid sisenenud Rooma jumalate panteoni, ja puuduvad tõendid selle kohta, et Daakia jumalusi oleks kummardatud Rooma nime all. Arvatakse, et daaklastel puudus antropomorfne ettekujutus jumalusest ning et trakodaakia religiooni ja kunsti iseloomustas anikonism. Daakia kantsides Burebista ja Decebaluse valitsemisajast pole pühamutes kujusid olnud. Peamise Daakia pühapaiga hävitamisega Traianuse vallutussõdades ei võtnud ükski teine paik selle kohta. Siiski oli ka teisi kohaliku vaimse tähendusega kultuskohti, näiteks Germisara, mille kasutamist jätkati Rooma ajal, kuigi usulised tavad neis paigus romaniseerimisega mõnevõrra teisenesid, sealhulgas Rooma nimede kasutamine kohalikel vaimudel.
Väga romaniseeritud linnalised keskused tõid endaga kaasa Rooma matusetavad, mis erinesid märkimisväärselt Rooma vallutuse eelsest ajast. Arheoloogiliste väljakaevamiste käigus on avastatud matusekunst, mis on peamiselt seotud linnaliste keskustega. Sellised väljakaevamised on näidanud, et stelae olid matusemälestusmärgi soositud stiil. Siiski on avastatud ka muid keerukamaid mälestusmärke, sealhulgas aediculae, tumuli ja mausoleumid. Enamik neist olid rikkalikult kaunistatud, skulptuursete lõvidega, medaljonidega ja ehitisi kaunistavate sammastega.
Esimesed ümberkorraldused (117–138)
250px|thumb|right|Rooma Daakia
Asulad
Rooma okupatsiooni perioodil näitab asustusmuster Mureși orus pidevat nihkumist tuumaga asulate poole, võrreldes Rooma-eelse rauaaja asustusmustriga. Kesk-Daakias on kusagil 10–28 küla määratletud kui asulad, mille esmane funktsioon oli põllumajandus. Asustusjaotus jaguneb laias laastus kahe peamise tüübi vahel. Esimesed neist on ehitatud traditsioonilisel viisil, nagu Rădești, Vințu de Jos ja Obreja. Need näitavad üldiselt Daakia viisil augus maju, mõned eluruumid on kujunenud pinnapealseteks puithooneteks. Teine asustusjaotus järgis Rooma asustusmustrit.
Asutamine (106–117)
Rooma vallutuseni viinud sõdade otsene tagajärg oli elanikkonna vähenemine provintsis. Crito kirjutas, et umbes 500 000 daaklast orjastati ja küüditati, osa neist viidi Rooma osalema gladiaatorite mängudel (lusiones) keisri triumfi tähistamise pidustuste raames. Elanikkonna vähenemise kompenseerimiseks viisid roomlased läbi ametliku koloniseerimise programmi, asutades linnakeskusi, mis koosnesid nii Rooma kodanikest kui ka mittekodanikest kogu keisririigist. Sellegipoolest jäid põlised daaklased provintsi äärealadele ja maapiirkondadesse, samas kui kohalikku võimueliiti julgustati toetama provintsi haldamist vastavalt Rooma traditsioonilise koloniaalpraktikale.
Asulad
Kesk-Daakias asuvate villa kohtade tuvastamine on ebatäielik, nagu enamiku provintsi puhul. Kogu provintsis on kindlaks tehtud umbes 30 leiukohta, mis on kantud avaldatud pärandnimekirjadesse, kuid seda peetakse tõsiseks alahindamiseks.
Esimesed ümberkorraldused (117–138)
200px|thumb|left|Keiser Hadrianuse (117–138) kuju [[Antalya muuseumis]] thumb|314x314px|Rooma keisri Hadrianuse pronksmünt, millega mälestati tema visiiti Daakias. Vääring: AE As; koostis: pronks; daatum: 117–138 pKr; esikülg: HADRIANVS AVG COS III P P, paremale vaatava keiser Hadrianuse büsti laotus; tagakülg: Daakia istumas vasakul kaljul, hoides vexillumit ja kõverat mõõka; parem jalg toetub maakerale; SC vasakul ja paremal väljal; DACIA eksergis; suurus: 27 mm, 12,9 g; Viide: RIC 850, Cohen 531v, BMCRE 1741
Asulad
thumb|200px|right|Rekonstrueeritud [[castrumi värav Porolissumis]]
Markomanni sõjad ja nende mõjud (161–193)
Aastaks 173 pKr olid markomannid alistatud; kuid sõda jasüügide ja kvadidega jätkus, kuna jasüügid ründasid Rooma kantse Tisa ja Doonau jõe ääres, millele järgnes lahing Pannoonias, milles jasüügid lüüa said. Sellest tulenevalt pööras Marcus Aurelius kogu tähelepanu jasüügidele ja kvadidele. Ta purustas kvadid aastal 174 pKr, võites neid lahingus külmunud Doonau jõel, pärast mida paluti rahu. Seejärel pööras keiser tähelepanu jasüügidele; pärast nende lüüasaamist ja Daakiast väljaajamist annetas senat talle aastal 175 pKr tiitli Samarticus Maximus. Marcus Aurelius, olles teadlik vajadusest leida impeeriumi põhjapiiride probleemidele püsiv lahendus, leevendas mõnda oma piirangut markomannidele ja jasüügidele. Eelkõige lubas ta jasüügidel reisida keiserliku Daakia kaudu roksolaanidega kauplema, kui neil oli kuberneri nõusolek. Samal ajal otsustas ta ellu viia plaani annekteerida markomannide ja jasüügide territooriumid kui keisririigi uued provintsid, mis jäi tegemata Avidius Cassiuse mässu tõttu.
Asutamine (106–117)
thumb|right|250px|[[Rooma keisririik|Rooma keisririigi provintsid aastal 117, Daakia esile tõstetud]]
Esimesed ümberkorraldused (117–138)
118. aastaks oli Hadrianus ise jõudnud roksolaanide ja jasüügide vastu lahinguväljale ning kuigi ta neid võitis, nõustus ta roksolaanide toetused ennistama. Hadrianus otsustas siis Traianuse Daakia-vallutuste teatud osadest loobuda. Moesia Inferiori annekteeritud territooriumid (lõunapoolne keisriprovints, Karpaatide kaguserv ning Muntenia ja Oltenia tasandikud) anti roksolaanidele tagasi. Selle tulemusel sai Moesia Inferior uuesti tagasi algsed piirid, mis tal olid enne Daakia omandamist. Moesia Inferior osad Doonaust põhjas eraldati ja kujundati uueks provintsiks nimega Dacia Inferior. Traianuse algne Daakia provints sai nimeks Dacia Superior. Just sel ajal kolis Hadrianus Legio IV Flavia Felix oma baasist Ulpia Traiana Sarmizegetusas välja ja käskis sel paikneda Moesia Superioris.
Aastal 124 loodi Dacia Superiori põhjaosas lisaprovints nimega Dacia Porolissensis, paiknes umbes Loode-Transilvaanias. Kuna Augustuse ajast saati oli tavaks muutunud, et endised konsulid võisid provintse keiserlike legaatidena valitseda vaid siis, kui seal oli rohkem kui üks leegion, haldas Dacia Superiori preetori auastmes senaator. See tähendas, et Dacia Superiori keiserlikul legaadil oli käsutada vaid üks leegion, paiknes Apulumis. Dacia Inferior ja Dacia Porolissensis olid duxi auastmes prokuraatori käsutada.
Religioon
Tundub, et see oli ainult linnade omadus – vähemus maapiirkondades väljakaevatud kalmistutest kujutab matusepaiku, mis on määratletud Daakia päritolu, ja mõned neist arvati olevat kinnitatud villade asupaikadesse, nagu Deva, Sălaşu de Sus ja Cincis.
Markomanni sõjad ja nende mõjud (161–193)
Kuna keisrit oli hädasti mujal vaja, taastas Rooma keisririigi põhjapiiril taas oma liitlassüsteemi piirnevate hõimudega. Peagi avaldati aga taas survet germaani rahvaste tulekuga, kes hakkasid asuma Daakia põhjapiirile, mis tõi kaasa põhjapoolse sõja taastamise. Aastal 178 määras Marcus Aurelius Pertinaxi tõenäoliselt Daakia kuberneriks ja aastaks 179 pKr oli keiser taas Doonaust põhja pool, korraldades kampaaniat kvadide ja buride vastu. Võidukas keiser oli piiri peal, et muuta suur territoorium Daakiast loodes Rooma provintsideks, kui ta aastal 180 suri. Marcuse järglaseks sai tema poeg Commodus, kes temaga kaasas käis. Noor mees sõlmis enne Rooma naasmist kiiresti sõdivate hõimudega rahu.
Dacia Traiana viimased kümnendid (235–271/275)
Jätkuv surve keiser Gallienuse valitsemisajal (253–268 pKr) ning keisririigi lääneosa jagunemine tema ja Postumuse vahel Gallias pärast aastat 260 tähendas, et Gallienuse tähelepanu oli suunatud peamiselt Doonau piirile. Korduvad võidud karpide ja nendega seotud Daakia hõimude üle võimaldasid tal pretendeerida tiitlile Dacicus Maximus. Aga antiiksed kirjalikud allikad (Eutropius, Aurelius Victor ja Festus) kirjutavad, et Daakia kaotati tema valitsemisajal. Ta viis Daakiast Pannooniasse üle suure osa kohorte 5. Macedonica ja 13. Gemina leegionist. Värskeimad mündid Ulpia Traiana Sarmizegetusast ja Porolissumist kannavad tema kujutist, ja kirjetega mälestiste püstitamine provintsis lakkas praktiliselt aastal 260 pKr, see aasta tähistas keisririigi ajutist lagunemist.
Rooma Daakias kogetud viimane rahulik periood lõppes 230. aastatel. Rooma müntide suure varu (umbes 8000) avastamine Romulas, mis lasti välja Commoduse ja Elagabaluse valitsusajal, kes tapeti aastal 222 pKr, on tõendiks selle kohta, et provintsis olid probleemid enne 3. sajandi keskpaika. Traditsiooniliselt tähistab Maximinus Thraxi (235–238) trooniletõus 50-aastase korratuste perioodi algust Rooma keisririigis, mille jooksul jätkus kiiresti Septimius Severuse poolt initsieeritud valitsuse militariseerimine ja valuuta odavnemine viis keisririigi pankrotti. 3. sajandi edenedes jätkus gootide ränne, kelle liikumised olid juba Markomanni sõdade põhjuseks ja kes rändasid lõunasse Doonau piiri poole, avaldades jätkuvalt survet hõimudele, kes seda territooriumi juba okupeerisid. Aastatel 236–238 sõdis Maximinus Thrax Daakias karpide vastu, et vaid tormata tagasi Itaaliasse kodusõja pidamiseks. Kui Gordianus III tõusis lõpuks Rooma keisriks, võimaldas segadus keisririigi südames võtta gootidel liidus karpidega aastal 238 pKr Histria, enne majanduslikult oluliste kaubanduskeskuste rüüstamist Doonau delta ääres.
Taassünd Severuste ajal (193–235)
Järgmine keiser Caracalla laiendas maksutulu suurendamiseks ja populaarsuse kasvatamiseks (vähemalt ajaloolasele Cassius Diole) kodakondsust kõigile meestele kogu keisririigis, välja arvatud orjad. Aastal 213 oma teel itta alustama oma Partia kampaaniat läks Caracalla läbi Daakia. Seal viibides tegi ta diplomaatilisi manöövreid, et häirida paljude hõimude, eriti markomannide ja kvadide liite. Porolissumis tappis ta rahuläbirääkimiste pidamise ettekäändel kvadide kuninga Gaiobomaruse. Võimalik, et ühe või mitme Doonau hõimuga oli sõjaline konflikt. Ehkki on kirjeid, mis viitavad sellele, et Caracalla visiidi ajal tehti Porolissumis parandus- või rekonstrueerimistöid ja et sinna asunud sõjaväeosa Cohors V Lingonum püstitas keisri ratsamonumendi, teatud kaasaegsed autorid, nagu Philip Parker ja Ion Grumeza, väidavad, et Caracalla jätkas Limes Transalutanuse laiendamist, samuti täiendava territooriumi lisamist Daakiale, surudes piiri umbes 50 km Olti jõest itta, ehkki on ebaselge, milliseid tõendeid nad nende väidete toetuseks kasutavad, ja Caracalla liikumistega seotud ajakava ei toeta provintsis ulatuslikke ümberkorraldusi. Aastal 218 saatis Caracalla järglane Macrinus tagasi mitmed romaniseerimata Daakia pantvangid, kelle Caracalla oli võtnud, võimalik, et hõimude põhjustatud rahutuste tagajärjel pärast Caracalla mõrva.
Põlised daaklased
Kuigi on kindel, et arvukalt koloniste toodi sisse kogu keisririigist, et asuda elama Rooma Daakiasse, näib see kehtivat ainult vastloodud Rooma linnade kohta. Daakia põliselanike nimede epigraafiliste tõendite puudumine linnades viitab linna-maa jaotusele Rooma mitmerahvuseliste linnakeskuste ja Daakia põliselanike vahel.
Poleemika dakoromaanide saatuse üle
Üks teooria väidab, et rumeenia rahva moodustanud protsess sai alguse Daakia romaniseerimisest ja dakoromaanide olemasolust, kes ei jätnud pärast Rooma taganemist aastal 275 pKr provintsi täielikult maha. Matusepaikadest ja asulatest saadud arheoloogilised tõendid toetavad väidet, et osa põlisrahvast jätkas Rooma Daakia asustamist. Pärast aastat 271 pKr Potaissas dateeritud keraamikajäänused ning Marcus Claudius Tacituse ja Crispuse (Constantinus Suure poeg) Napocast leitud Rooma mündid näitavad nende linnade jätkuvat ellujäämist. Porolissumis hakkasid Rooma mündid taas ringlema Valentinianus I (364–375) ajal; vahepeal jätkasid kohalikud dakoromaanid elamist Ulpia Traiana Sarmizegetusas, kindlustades amfiteatri barbarite rünnakute vastu. Selle teooria järgi jätkus rumeenia rahva areng Rooma keisririigi mõju all 6. sajandi alguseni, ning seni, kuni keisririik valdas territooriumit Doonau lõunakaldal ja Dobrudžas, mõjutas see piirkonda jõest põhjas. Seda protsessi hõlbustas kaubavahetus ja inimeste liikumine üle jõe. Rooma linnad pidasid vastu Daakia kesk- ja lõunaosas, ehkki nende suurus ja rikkus olid vähenenud.
Põlised daaklased
Vähemalt kahel korral mässasid daaklased Rooma võimu vastu: esiteks aastal 117 pKr, mis sundis Traianuse idast tagasi tulema, ja siis aastal 158 pKr, kui Marcus Statius Priscus nad maha surus.
Taassünd Severuste ajal (193–235)
Oma sõjaliste reformide raames lubas Severus Rooma sõduritel elada kindlustatud laagritest eemal, samaaegses canabas, kus neil lubati lähedalasuvaid maatükke harida. Samuti lubas ta sõduritel abielluda kohalike naistega; järelikult, kui sõdur oli Rooma kodanik, pärisid tema lapsed tema kodakondsuse. Sõduritele, kes ei olnud Rooma kodanikud, anti nii temale kui ka tema lastele kodakondsus pärast sõjaväest vabastamist.
Asutamine (106–117)
Daakia muutmine provintsiks oli väga ressursimahukas protsess. Kasutati traditsioonilisi Rooma meetodeid, sealhulgas linnataristu nagu termid, foorumid ja templid loomine, Rooma teede rajamine ning erustunud sõduritest koosnevate kolooniate asutamine. Kuid välja arvatud Traianuse katsed julgustada koloniste uude provintsi kolima, tegi keiserlik valitsus vaevalt midagi, et edendada ümberasustamist olemasolevatest provintsidest Daakiasse.
Rooma allikad loetlevad Daakia keisriprovintsiks 11. augustil 106. Seda valitses konsuliseisusest keiserlik legaat, keda abistasid kaks legati legionis, kes juhtisid mõlemat Daakias paiknevat leegionit. Procurator Augusti vastutas provintsi maksustamise ja sõjaväe kulutuste eest. Traianuse vallutatud territoorium jaotati äsjamoodustatud provintsi ja keiserliku Daakiaga külgnevate vanade provintside vahel. Moesia Inferior neelas selle, millest sai lõpuks Lõuna-Moldova, Munteenia ja Ida-Oltenia, samas Dacia Traiana koosnes Oltenia, Transilvaania ja Banaadi lääneosadest.
Põlised daaklased
Mõned teadlased on kasutanud civitates peregrinae puudumist Rooma Daakias, kus põlisrahvad jaotati põlislinnadesse, Rooma Daakia rahvastiku vähenemise tõendina. Enne selle liidendamist keisririiki oli Daakia kuningriik, mida valitses üks kuningas, ning tal ei olnud piirkondlikku hõimkondlikku struktuuri, mille saaks hõlpsasti muuta Rooma civitas süsteemiks, mida kasutati edukalt keisririigi teistes provintsides. Ptolemaiose Geographias mainitud daaklaste hõimud võivad esindada põliseid haldusstruktuure, sarnaselt nendega, mis olid Möösias, Pannoonias, Dalmaatsias või Noricumis.
Majandus
Kuna Rooma armee kindlustas Pax Romana hoidmise, õitses Rooma Daakia Kolmanda sajandi kriisini. Daakia arenes lihtsast maaühiskonnast ja majandusest teiste Rooma provintsidega võrreldavaks edasiminekuks. Rooma Daakias oli ringluses rohkem münte kui külgnevates provintsides.
Kolonistid
Kogu Rooma Daakias oli erineval määral romaniseerumist. Kõige romaniseeritum segment oli Doonau ääres asuv piirkond, mis oli valdavalt keiserliku halduse all, ehkki kujul, mis oli osaliselt barbariseeritud. Sellest tsoonist kaugemale jääv elanikkond, kes elasid koos Rooma leegionitega enne nende väljaviimist, olid märkimisväärselt romaniseeritud. Viimane tsoon, mis koosnes Marmaatia, Krisaania ja Moldova põhjaosadest, seisis Rooma Daakia servadel. Ehkki selle rahva seas ei olnud Rooma leegione, olid nad poliitiliselt, sotsiaalselt ja majanduslikult siiski Rooma kontrolli all. Need olid alad, kus elasid karpid, sageli nimetatud vabadeks daaklasteks.
Rooma armee Daakias
Daakias paiknes selle kõrgajal hinnanguliselt 50 000 sõjaväelast.
Markomanni sõjad ja nende mõjud (161–193)
Varsti pärast Marcus Aureliuse troonileasumist aastal 161 pKr oli selge, et Rooma põhjapiiridel oli häda käärimas, kui kohalikke hõime hakkasid survestama rändavad hõimud neist põhjas. Aastaks 166 pKr oli Marcus uuesti Daakia ümber korraldanud, liites kolm Daakia provintsi üheks, nimega Tres Daciae, samm, mille eesmärk oli koondada kaitseta provints, kus elasid arvukad hõimud, pidades silmas Doonau piiril kasvavaid ohte. Kuna provintsis oli nüüd kaks leegionit (Legio XIII Gemina Apulumis ühines Legio V Macedonicaga Potaissassa), pidi keiserlik legaat olema konsuliseisusest ning Marcus määras ilmselt Sextus Calpurnius Agricola. Ümberkorraldustega jätkasid olemasolevad Dacia Porolissensis ja Dacia Malvensis prokuraatorid ametis, neile lisandus kolmas prokuraator Dacia Apulensis jaoks, kõik tegutsesid konsulaarlegaadi otsese järelevalve all, kes paigutati uude provintsi pealinna Ulpia Traiana Sarmizegetusa.
Võitlus jätkus Daakias veel kaks aastat ja aastal 169 oli provintsi kuberner Sextus Calpurnius Agricola sunnitud juhtimisest loobuma – kahtlustatakse, et ta kas põdes katku või suri lahingus. Keiser otsustas jaotada provintsi ajutiselt taas kolmeks alamprovintsiks, keiserlik Moesia Superiori legaat Marcus Claudius Fronto võttis üle kuberneriameti keskmises alamprovintsis Dacia Apulensis. Võimalik, et Dacia Malvenis määrati selle prokuraatorile Macrinius Avitusele, langobardide ja ubide võitjale. Tulevane keiser Pertinax oli ka sel ajal Daakias prokuraator, kuigi tema täpne roll ei ole teada. Daakias väga ebapopulaarne Pertinax vallandati lõpuks. 170. aastaks nääras Marcus Aurelius Marcus Claudius Fronto kogu Daakia provintsi kuberneriks, jälle nimega "Kolm Daakiat". Hiljem samal aastal laiendati Fronto juhtimist, lisati taas Moesia Superiori kuberneriamet. Ta ei saanud seda kaua nautida; 170. aasta lõpus sai Fronto lüüa ja tapeti lahingus jasüügide vastu. Tema asenduskuberner Daakias oli Sextus Cornelius Clemens.
Taassünd Severuste ajal (193–235)
Daakias on alles mõned epigraafid, mis pärinevad viimase Severuste keisri Severus Alexanderi valitsemisajast. Tema valitsemisajal kohtus Ulpia Traiana Sarmizegetusas Kolme Daakia nõukogu ning taastati Ad Mediami (Mehadia Rumeenias) laagri väravad, tornid ja praetorium.
Markomanni sõjad ja nende mõjud (161–193)
200px|thumb|left|Keiser [[Marcus Aureliuse (161–180) kuju Piazza del Campidoglios Roomas]]
Esimesed ümberkorraldused (117–138)
Hadrianus kasutas energiliselt kaevandamise võimalusi uues provintsis. Keisrid monopoliseerisid kaevandamisest saadava tulu kaevandustegevuse rentimisega ratsanikuseisuse liikmetele, kes palkasid töö juhtimiseks palju inimesi. Aastal 124 külastas keiser Napocat ja tegi linnast munitsiipiumi.
Dacia Traiana viimased kümnendid (235–271/275)
thumb|Keiser [[Aurelianus (270–275)]]
Asutamine (106–117)
Decebaluse kuningriigi annekteerimisega muudeti Daakia Rooma uusimaks provintsiks, mis oli vaid teine selline omandamine pärast Augustuse surma ligi sajand varem. Tegelda jäi veel Decebaluse sarmaadi liitlastega põhjas, mis nõudis mitmeid kampaaniaid, mis lõppesid kõige varem aastal 107; aga 106. aasta lõpul hakkasid leegionid püstitama uut castrat piki piiri. Traianus naasis Rooma juuni keskel 107.
Konsolideerimine (138–161)
Pärast mässu 158. aasta paiku võttis Antoninus Pius ette teise Daakia provintside ümberkorraldamise. Dacia Porolissensis (kus nüüd on Põhja-Transilvaania) pealinnaga Porolissumis jäi nii nagu oli. Dacia Superior pealinnaga Apulumis sai nimeks Dacia Apulensis (Banaadis ja Lõuna-Transilvaanias), samas kui Dacia Inferior sai nimeks Dacia Malvensis (asus Oltenias). Selle pealinn oli Romula (nüüd Reşca Dobrosloveni Rumeenias). Nagu Hadrianuse varasema ümberkorraldamise kohaselt, iga ala valitses ratsanikuseisusest prokuraator ja kõik vastutasid senaatorist kuberneri ees Apulensises.
Põlised daaklased
Mõned asulad, nagu Cetea ja Cicau, näitavad okupatsiooni selget järjepidevust Rooma-eelsest ajast provintsiperioodini. Keraamikast võetud arheoloogilised tõendid näitavad põliste daaklaste jätkuvat okupatsiooni siin ja mujal. Rooma-eelse Daakia päritolu arhitektuurivormid, nagu traditsiooniline augus maja ja hoiusüvendid, säilisid Rooma ajal. Selliseid elamuid püstitati Rooma perioodil ka sellistes asulates, nagu Obreja, isegi asulates, kus on selgelt näha Rooma anneksiooni. Kokku on leitud, et nii La Tène kui ka Rooma perioodil on kohapeal olemas umbes 46 leiukohta.
Asutamine (106–117)
Üldiselt eeldatakse, et Traianuse valitsemisajal loodi keiserlikus Daakias Rooma maanteevõrk, kusjuures kõik olemasolevad looduslikud ühendusliinid muudeti kiiresti sillutatud Rooma teedeks, mida laiendati peagi ulatuslikumaks teedevõrguks. Kuid ainult kaks teed on tõendatult loodud Traianuse selgesõnalisel käsul: üks neist oli maantee, mis ühendas Napoca ja Potaissa sõjaväelaagreid. Epigraafilised tõendid Aitoni milliariumil näitavad, et see teelõik viidi lõpule millalgi aastatel 109–110 pKr. Teine tee oli peamine magistraaltee, mis läbis Apulumi ja ulatus Mustast merest idas kuni Pannonia Inferiorini läänes ja arvatavasti kaugemale.
Taassünd Severuste ajal (193–235)
200px|thumb|right|Keiser [[Caracalla (211–217) büst. Jäljend Puškini muuseumis Napoli originaali järgi]]