cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Alfalagunemine
Alfalagunemine on tuumareaktsioon, mille puhul aatomituumast kiirguvad välja alfaosakesed (α). Alfalagunemine on üks radioaktiivsuse liike. Alfaosakeste kiirgust nimetatakse ka alfakiirguseks ja see on üks radioaktiivse kiirguse liike. Teised võimalikud radioaktiivsed kiirgused on beetakiirgus, gammakiirgus ja neutronkiirgus.
Reeglina toimub alfalagunemine rasketes aatomituumades ja selle tagajärjel väheneb tuuma aatomnumber (prootonite arv) kahe võrra ja massiarv (nukleonide koguarv) nelja võrra. Näiteks on uraani alfalagunemine tooriumiks:
U →  Th  +  α
Alfalagunemisel eralduv alfaosake (heelium-4 aatomituum) haarab võimaluse korral elektrone laguneva aatomi elektronkattest või mõnelt muult negatiivselt ioonilt või neutraalselt aatomilt (tal on vaja neutraalseks aatomiks saamiseks hankida kaks elektroni), moodustades tavalise heeliumiaatomi. Enamik Maa atmosfääris leiduvast heeliumist ongi tekkinud raskete elementide (poloonium ja selle omast suurema aatomnumbriga elemendid) aatomituumade alfalagunemise tagajärjel.
Alfakiirgus
Alfakiirgus on alfalagunemisel tekkiv alfaosakeste voog. Alfakiirgus on ioniseeriv radioaktiivne kiirgus, mille läbimisvõime on kõigist ioniseeriva kiirguse tüüpidest kõige väiksem. Alfalagunemisel eraldunud alfaosakese kineetiline energia on tüüpiliselt suurusjärgus 5 MeV (mis on umbes 0,13% alfaosakese koguenergiast) ja tema kiirus on tüüpiliselt umbes 15 000 km/h.
Alfakiirguse väike läbimisvõime tuleneb tema suurest massist, tugevast elektrilaengust ja alfaosakeste väikesest kiirusest (võrreldes teiste kiirguste osakeste kiirusega). Tänu nendele omadustele on suur tõenäosus, et läbi aine liikuv alfaosake põrkub mõne aatomi vastu ning kas neeldub selle aatomi tuumas või hajub elektronkattelt, andes oma energia üle aatomile ning ioniseerides teda. Piisab juba paberilehest või mõnesentimeetrisest õhukihist, et praktiliselt kõik alfaosakesed põrkuks mõne paberi või õhu aatomiga.
Väline alfakiirgus inimesele ohtlik ei ole, sest isegi naha surnud rakkudest koosnev väliskiht pidurdab alfakiirguse efektiivselt. Küll aga võib alfakiirgus olla ohtlik, kui see toimub inimese sees (kui kehasse on sattunud alfalagunev keemiline element).
Alfakiirguse avastas Ernest Rutherford 1899. aastal ja kasutas seda aatomituuma olemasolu tõestamiseks.
Sotsiaalne robot
Sotsiaalne robot on iseseisev robot, mis suudab suhelda ja vastastikku toimida inimeste ja muude füüsiliste mõjuritega, järgides sotsiaalseid käitumisnorme ja muid juhised, mis on vajalikud antud rolli täitmiseks. See tähendab, et sotsiaalne robot peab põhimõtteliselt funktsionaalselt sarnane olema inimesega - nägema, kuulma, rääkima, mõtlema, tundeid väljendama, motivatsiooni omama, liikuma.
Eesti maavolinike loend
Eesti maavolinike loend on Eesti vabariigi maakondade Maavolikogude liikmete loetelu, kes valiti vallavanemate ja linnavanemate seast 8. märtsil 1940 ja kinnitati siseministri poolt 15. märtsil 1940.
Maavolikogude liikmed valiti valla- ja linnavanemate täiskogu poolt (või vallavanemate täiskogu poolt maakondades, kus polnud peale maakonnalinna kolmanda astme linnu). Valga- ja Petserimaa maavolikogude liikmeteks said Maakonnaseaduse § 22 kolmanda lõike alusel ilma valimata kõik ametis olevad valla- ja linnavanemad. Maavolinike nimekirjad avaldati Riigi Teataja Lisas 20. märtsil 1940.
Lõuna-Osseetia vapp
thumb|Lõuna-Osseetia vapp Lõuna-Osseetia vapp on rahvusvaheliselt tunnustamata Lõuna-Osseetia Vabariigi vapp, mis praegusel kujul on kasutusel alates 1990. aastast.
Vapil on kujutatud kollast leopardi seitsme lumise mäe taustal. Mäed on punase taeva taustal. Vappi ümbritsevad ringina kirjad, üleval vene Республика Южная Осетия ja all osseedi keeles Республикæ Хуссар Ирыстон.
Erlau vald
Erlau on vald Saksamaal Saksimaa liidumaal Kesk-Saksimaa kreisis.
Kuni 2008. aastani kuulus vald Mittweida kreisi.
Vallaosad
Beerwalde, Crossen, Erlau, Milkau, Naundorf, Neugepülzig, Sachsendorf, Theesdorf ja Schweikershain.
Vaivara valla lipp
Vaivara valla lipp on endise Eesti haldusüksuse Vaivara valla lipp.
Lipu kirjeldus
Lipp on ristkülikukujuline, mis on jaotatud ülanurkadest allserva keskele suunduvate sirgetega kolmeks väljaks. Keskmine väli on valge ja külgmised rukkilillesinised. Valge välja keskel on Vaivara valla vapilt pärinev must sõlg. Lipu normaalsuurus on 96×160 cm. Lipu laiuse ja pikkuse suhe on 7:11.
Põhjendus
Lipp sümboliseerib elukolmnurkade kokkupuutekohti. Meri, taevas ja lootus, et Vaivara vald saab tugevaks, jõukaks ja turvaliseks koduks vallarahvale. Sõlg on kaitse ja kestvuse ning järjepidevuse ja ühtekuuluvuse sümbol.
Lipu kasutamise kord
Valla lippu kasutati järgmise korra alusel:
Kasutamiskõlbmatuks muutunud lipp kuulub hävitamisele.
Anáfi
pisi| Anáfi on saar Egeuse meres, üks Küklaadidest.
Saare pindala on 40 ruutkilomeetrit. Saar on mägine, kõrgus kuni 548 m.
Anáfi kuulub Kreekale.
Serblased
pisi|Serblaste diasporaa Serblased on lõunaslaavi rahvas, kelle asualaks on Balkani poolsaare kesk- ja lääneosa, põhiliselt Serbia, Montenegro, Bosnia ja Hertsegoviina ning mingil määral Horvaatia. Koguarvu hinnatakse umbes 10,5 miljonile. Enamik serblasi on õigeusklikud.
Florida hoovus
Florida hoovus on hoovus Florida väinas, osa Golfi hoovusest.
Hoovab Mehhiko lahest Atlandi ookeani. Hoovus on merehoovuse kohta väga tugev, üle viie sõlme.
Hartmannsdorf (Chemnitzi juures)
Hartmannsdorf on tööstuslik vald Saksamaal Saksimaal Kesk-Saksimaa kreisis, Chemnitzist põhjas.
Kuni 2008. aastani kuulus vald Mittweida kreisi.
Kolvikesed
pisi|Kolvikese joonis Kolvikesed ehk koonusrakud on inimese ja mitmete teiste loomade (sealhulgas imetajate) silma võrkkestas paiknevad valgustundlikud rakud (retseptor-rakud), mis on seotud värvuste nägemisega. Koos kepikestega võimaldavad nad nägemist.
Kolvikesed toimivad paremini hea valgustatuse korral, sest neil on suhteliselt väike valgustundlikkus. Nad tagavad ka kontrastide eristamise ning seega ruumilise lahutusvõime. Värvuste nägemist võimaldavad kolvikesed sellepärast, et enamasti esineb vähemalt kaht tüüpi (inimesel enamasti 3 tüüpi) kolvikesi, mille tundlikkuse spektraalne jaotus on erinev. Hämaras kolvikeste töö lakkab, mistõttu värvuste eristamise võime kaob. Samuti saab kolvikeste abil tajuda peenemaid üksikasju ja kiiremaid muutusi, sest kolvikeste reaktsiooniaeg on lühem kui kepikestel.
Kolvikesed asetsevad võrkkestal seda tihedamalt, mida lähemal tsentraallohule (fovea centralis) nad paiknevad.
Et inimestel on tavaliselt kolme liiki kolvikesed, mis sisaldavad kolme erinevate reaktsioonikõveratega fotopsiini ning reageerivad seega värvuste erinevusele erinevalt, siis on neil kolmevärvinägemine ehk trikromaasia.
On teateid ka inimestest, kellel on nelja või enamat tüüpi kolvikesi, nii et neil on neljavärvinägemine ehk tetrakromaasia). 10% meestel ja 50% naistel arvatakse olevat ka oranži värvi suhtes tundlikud kolvikesed. Tetrakromaasiat ja isegi pentakromaasiat ehk viievärvinägemist on teada mitmetel loomaliikidel (lindudel, roomajatel ja kaladel). Näiteks merikilpkonnadel on tuvastatud viis tüüpi kolvikesi, millel on selged morfoloogilised erinevused. Suurem kolvikesetüüpide arv peaks tähendama, et värvusi võidakse eristada rohkem.
Enamikul imetajatel (vastupidi levinud väitele ka kassil ja koeral) on kaht tüüpi kolvikesi (peale kepikeste on neil M- ja S-kolvikesed). Lindudel, roomajatel ja kaladel on tavaliselt vähemalt trikromaatiline nägemine. Lindude silm on üsna inimsilma moodi, ainult et neil on kümme korda rohkem kolvikesi, mis võimaldab palju suuremat lahutusvõimet. Kepikeste ja kolvikeste arvuline vahekord oleneb sellest, kas lind on päevase või öise eluviisiga. Ka konnadel on tuvastatud eri tüüpi kolvikesi, millel on selged morfoloogilised erinevused.
Kolvikeste olemasolu sõltub ka sellest, kas loomaliik on öise või päevase eluviisiga. Värvuse nägemine on öösel kolvikeste vähese valgustundlikkuse tõttu tugevalt raskendatud ja nõnda on ka öise eluviisiga loomadel värvinägemine üldse kadunud või oluliselt halvem. Sellepärast korraldatakse eksperimente seesuguste loomadega (näiteks hiired ja rotid) tihti punases valguses.
Värvipimeduse puhul eristatakse värve normaalsest vähem või üldse mitte. Inimesel võib patoloogilises seisundis esineda dikromaasia (kahevärvinägemine) või monokromaasia (ühevärvinägemine).
Kolvikeste tüübid ja värvuste nägemine
pisi|360px|Inimese kolme [[fotopsiini (jodopsiini; värvilised jooned) ning rodopsiini (katkendlik joon) normaliseeritud neeldumisspektrite graafikud (spektraalsed neeldumiskõverad)]] pisi|360px|Neljanärvinägemine lindudel – neeldumisspekter esineb ka UV-valguse lainepikkuses Inimestel ja inimahvidel on tavaliselt kolme liiki kolvikesi (nende erinevus on tingitud fotoretseptoris sisalduva opsiini erinevast ehitusest (L-kolvikestes on erütropsiin, M-kolvikestes kloropsiin, S-kolvikestes tsüanopsiin)).
L-kolvikesed
Esimesed reageerivad kõige rohkem pikematele lainetele ning reaktsioonikõvera tipp on kollase piirkonnas (563 või 564 – 580 nm; absoluutne tipp 564 nm ); seda tüüpi tähistatakse L (inglise keeles long 'pikk').
The Roop
The Roop on Vilniusest pärit Leedu pop rock bänd. Bändi kuuluvad Vaidotas Valiukevičius, Robertas Baranauskas ja Mantas Banišauskas.
Kolvikesed
L-kolvikesed
L-kolvikeste puudumisest tingitud värvipimedus on protanoopia.
The Roop
Bänd valiti 2020. aasta Eurovisiooni lauluvõistlusel Leedut esindama lauluga "On Fire". Võistlus jäi aga koroonapandeemia tõttu ära. Ansambel valiti taas Leedut esindama 2021. aasta Eurovisiooni lauluvõistlusel, kus looga "Discoteque" saadi 8. koht.
Kolvikesed
M-kolvikesed
Teine tüüp reageerib kõige rohkem keskmistele lainepikkustele ning reaktsioonikõvera tipp on rohelise piirkonnas (533 või 534 – 545 nm, absoluutne tipp 533 nm ); tähis on M (medium 'keskmine').
Inimese M-kolvikesed on geneetiliselt väga tihedalt seotud L-kolvikestega. Arvatakse, et need kujunesid välja alles mõni miljon aastat tagasi L-kolvikeste geeniduplikatsiooni tagajärjel. L- ja M-kolvikese fotoretseptorid on kodeeritud X-kromosoomil teineteise kõrval. Kuigi M-kolvikese fotoretseptor on kodeeritud neljas kuni kuues eksemplaris, on värvipimedus inimesel enamasti seotud M-kolvikesega, sest selle fotoretseptor on kodeeritud kromosoomi ühes krossingoverikohas. M-kolvikeste puudumisest tingitud värvipimedus on deuteranoopia.
S-kolvikesed
Kolmas tüüp reageerib kõige rohkem lühilainelisele valgusele ning reaktsioonikõvera tipp on violetse piirkonnas (420–440 nm; absoluutne tipp 437 nm ); tähis on S (short 'lühike).
Värvipimedus puudutab S-kolvikesi harva. Sel juhul on tegu tritanoopiaga.
Värvuste nägemine
Tänu erinevusele kolme tüüpi kolvikestest saadud informatsioonis suudab aju oponentse protsessi abil tajuda kõiki võimalikke värvusi.
Näiteks kollast tajutakse siis, kui L-kolvikesed on pisut rohkem stimuleeritud kui M-kolvikesed, ja punast siis, kui L-kolvikesi stimuleeritakse tunduvalt rohkem kui M-kolvikesi. Analoogilisel moel tajutakse sinist ja violetset siis, kui S-retseptorit stimuleeritakse teistest rohkem.
Halli ja valget nähakse siis, kui eri tüüpi kolvikesed on stimuleeritud võrdselt.
Erinevused ja eristamine
Inimesel ja primaatidel on eri tüüpi kolvikesed morfoloogiliselt väga sarnased. Nüüd on hakatud anatoomiliste tunnuste järgi eristama vähemalt S-kolvikesi M- ja L-kolvikestest. Nüüdseks on leitud meetodid kolvikeste tüüpide eristamiseks peaaegu kõikide imetajate puhul. Selleks kasutatakse histokeemilisi meetodeid, värvimiskatseid ja nägemispigmentidele spetsiifilisi antikehi. Primaatide puhul saab antikehade abil vahet teha ainult ühelt poolt S- ning teiselt poolt L- ja M-kolvikeste vahel.
Inimeste S-kolvikestel on võrkkestaalusesse ruumi ulatuvad sisesegmendid pikemad kui M- ja L-kolvikestel. S-kolvikeste sisesegmentide läbimõõdud ei ole kogu võrkkesta lõikes kuigi erinevad; tsentraallohu piirkonnas on nad teiste kolvikeste omadest paksemad ja võrkkesta perifeerias peenemad. S-kolvikestel on ka väiksemad ja teistsuguse morfoloogilise ehitusega pediikulid (pedicles).
Valgustundlikkus
Kolvikeste valgustundlikkuse lävi on kiirgusvoog 10−3 cd/m². Selleks et kolvike valgusele reageeriks, on tarvis vähemalt 1000 footonit.
S-kolvikesed on kõige tundlikumad valgusele lainepikkustel 420 nm ümber. Ent inimese silmalääts ja sarvkest neelavad valgust seda enam, mida väiksem on selle lainepikkus. Seetõttu ei näe inimene lühema lainepikkusega valgust kui umbes 380 nm (ultravioletne valgus). Afaakiaga ehk läätsetusega inimesed ütlevad mõnikord, et näevad ka ultravioletset valgust.
Mõõduka kuni heleda valgustatuse korral, mis on kolvikese funktsioneerimise tingimuseks, on silm tundlikum kollakasrohelise valguse kui teiste värvuste suhtes, sest selline valgus stimuleerib kolmest kolvikeste tüübist kahte tavalisemat peaaegu võrdselt. Kolvikeste tundlikkuse spektraalne maksimum on lainepikkusel 555 nm. Retseptoritega määratud kolme neeldumiskõvera summa on spektraalse valgustundlikkuse kõver päevanägemise jaoks (V(λ)-kõver, mille maksimum ongi lainepikkusel 555 nm. Seda väärtust kasutatakse ka mõõtühik kandela defineerimisel. Kolme kõvera kaalutud ning normaalvaatlejale arvestatud summa on CIE kolme stiimuli kõver. Selle maksimum on lainepikkusel 546 nm. (Väiksema valgustatuse juures, mille korral funktsioneerivad ainult kepikesed, on silm kõige tundlikum sinakasrohelise lainepikkuse suhtes. Kepikeste maksimum videvikunägemise jaoks on 498 nm.)
Paigutus ja jaotus
pisi|350px|Võrkkesta rakuline ehitus. Paremal üks kolvike kepikeste vahel. Inimesel paiknevad nii kolvikesed kui ka kepikesed võrkkesta kõige sisemises, sarvkestale kõige lähemal olevas kihis. Mõnel teisel loomal paiknevad nad teisiti.
Inimese kolvikeste rakukehad asetsevad ühe kihina otse välise piirava membraani (outer limiting membrane) all. Nende välis- ja sisesegmendid ulatuvad võrkkestaalusesse ruumi pigmentepiteeli poole. Tsentraallohu keskel, kus paiknevad ainult kolvikesed, asetsevad nende rakukehad viltu välise piirava membraani all.
Enamikus võrkkesta osades on kolvikesi vähem kui kepikesi (tsentraallohus (kollatähnis) on kolvikesi palju rohkem kui kepikesi). Maksimaalne kolvikeste kontsentratsioon on tsentraallohu keskel, kus kepikesed puuduvad. Silmaläätse kohalt vaadates on naaberkolvikeste vaheline nurkkaugus seal ligikaudu 0,5 kaareminuti. Kolvikeste tihedust seal on uuritud aastatel 1935–1990 19 silmal ning tulemuseks on saadud 49 600 – 324 100 rakku ruutmillimeetril. Kolvikeste üldarv tsentraallohus on umbes 200 000. Tsentraallohus on kolvikeste tihedus keskmiselt 199 000 rakku millimeetril; 500 µm Umbes 1,75 nurgakraadi) kaugusel tsentraallohu keskmest on see 100 000 kolvikest ruutmillimeetril ning kahekümnekraadilisel nurkkaugusel (umbes 4 mm kaugusel) tsentraallohu keskmest on kolvikeste tihedus maksimaalsest üle 5 korra väiksem (alla 10 000 kolvikese ruutmillimeetril). Võrkkesta kaugemas ninapoolses osas võib kolvikeste arv kergelt kasvada. Perifeersete kolvikeste ja kepikeste arvus ei ole nii suuri lahknevusi kui tsentraallohu puhul. Keskmine kolvikeste tihedus võrkkestal on 80 000 – 100 000 rakku ruutmillimeetril.
Pimetähnis kolvikesed (ja ka kepikesed) puuduvad.
S-kolvikestel on võrkkestal teistsugune jaotus kui teistel kolvikestel; nad ei moodusta sellist korrapärast kuusnurkset mosaiiki nagu teised kolvikesed. S-kolvikeste osatähtsus on kõige väiksem tsentraallohu keskosas (3–5% kolvikestest) ning suurim 1 nurgakraadi kaugusel keskmest (15%). Mujal on nende osatähtsust ühtlaselt 8%.
M- ja L-kolvikeste jaotus inimese võrkkestal ei ole täpselt teada. Marc ja Sperling (1977) leidsid histokeemiliste meetoditega, et ahvi värskelt väljalõigatud võrkkestal on umbes 33% kolvikestest L-kolvikesed ning M-kolvikeste osatähtsus on maksimaalne tsentraallohus (64%) ning moodustab mujal 52–59%. Hiljem aga on leitud, et kollatähnis on L-kolvikesi rohkem kui M-kolvikesi. Laserinferomeetria abil on leitud, et L- ja M-kolvikeste jaotus inimese tsentraallohus on eri indiviididel (ka perekonnaliikmetel) üsnagi erinev. Mõnel on neid võrdselt, teistel jälle L-kolvikesi poole rohkem kui M-kolvikesi.
Ehitus
Kolvikesed on kepikestest mõnevõrra lühemad.
Kolvikestel on valgusepoolses otsas koonuse kuju. Nad on tavaliselt 40–50 µm pikkused. Läbimõõt on 0,50–4,0 µm. Kõige väiksema läbimõõduga ja kõige tihedamini pakitud kolvikesed paiknevad tsentraallohus (kollatähnis). S-kolvikesed on teistest pisut suuremad. Nagu kepikestelgi, on igal kolvikesel rakukeha, presünaptiline terminaal, sisesegment ja välissegment. Rakukeha sisaldab rakutuuma. Presünaptiline terminaal moodustab sünapsi neuroniga, näiteks bipolaarse rakuga.
Sise- ja välissegmente ühendab läbi kitsa koha peenike detsentraalne ripsmete paar (connecting cilium, CC). Selle liikumatu ripsmetepaari sisestruktuuri moodustavad üheksa mikrotuubulite dupletti, mis paiknevad üheksanurkselt. Puudub ripsmetele iseloomulik kesksete mikrotuubulite paar.
Välissegment on valgust neelavaid aineid sisaldav piirkond, kus valgusenergia muundub retseptoripotentsiaaliks. Ta on suunatud teravikuga silma tagumise osa poole. Nagu kepikestelgi, on kolvikeste välissegmentides rakumembraani invaginatsioonid, mis moodustavad membraaniketaste virnasid. Membraani evaginatsioonid ja invaginatsioonid algavad ripsme aluselt. Välissegmendid tekivad rakumembraani väljasopistumisel selles kohas. Välissegmendid koosnevadki kokkuvolditud membraaniosadest, mille sees on valgustundlikud pigmendid. Kolvikeste välissegmendid on lühemad kui kepikeste omad, nii et pigmentepiteelist ulatuvad nendeni jätked.
Fotopigmentideks on transmembraanproteiinid nendes virnades, mis tekitavad suurema pinna, millel valgus saab pigmente mõjutada. Kolvikestel on need kettad kinnitatud rakumembraanile (kepikestel on hõljuvad nad vabalt rakumembraani sees).
Imetajatel on kolvikeste välis- ja sisesegmendid tavaliselt paksemad kui kepikestel. Näiteks on inimese võrkkesta perifeerias kolvikeste sisesegmendi läbimõõt umbes 6 mikronit, kepikestel 2 mikronit. Kollatähni keskosas on aga kolvikeste läbimõõt kõigest 1,5 mikronit.
Rakukeha ja rakutuum kuuluvad välisesse kärnkihti (outer nuclear layer, ONL), millest lähtub närvikiud, mis lõpeb sünapsiga välises pleksiformses kihis (outer plexiform layer, OPL). Sünapsid fotoretseptorite proksimaalses otsas on osalt lamedad, osalt sopistunud membraanilõigud. Viimased on nn ribasünapsid, sest presünapsi aktiivses tsoonis on neil paela- või plaadikujuline ehitus. Ribastruktuuriga on seotud paljud sünapsivesiikulid ning võrreldes tavaliste sünapsidega väljutada palju suurema hulga vesiikuleid.
Monosünaptilised bipolaarsed rakud seovad ühe kolvikese ühe ganglionirakuga, mis tagab võrreldes kepikestega suurema nägemisteravuse (kepikeste puhul on ühel hajusal bipolaarsel rajul mitu sünapsi eri kepikestega). Horisontaalrakud ja amakriinrakud seovad kokku mitu kepikest ja kolvikest. Tänu nendele rakkudele töödeldakse nägemisinformatsiooni mõningal määral juba enne võrkkestast väljumist; need rakud osalevad ka lateraalses pidurduses.
Kolvikeste kiud sisaldavad ksantoluteiini, mille tõttu kollatähn on kollane.
Kulumine
Kolvikestel ega kepikestel ei toimu jagunemist, kuid nende membraankettad kuluvad. Pärast nende läbikulumist välissegmendi otsas taaskasutatakse nad fagotsütoosi teel.
Reageerimine valgusele
Fotoreptseptorraku aktiveerumine on hüperpolarisatsioon. Kolvikesed ja kepikesed, mida parajasti ei stimuleerita, depolariseeruvad ning väljutavad spontaanselt neurotransmitterit; fotopigmentide aktiveerumine valguse toimel saadab signaali, mis selle ära hoiab, (signalitransduktsioonikaskaad), ja naatriumikanalid sulguvad, rakk hüperpolariseerub ning neurotransmitteri väljutamine lakkab. Depolarisatsioon toimub sellepärast, et pimedas on rakkudes suhteliselt kõrge tsüklilise guanosiinmonofosfaadi (cGMP) kontsentratsioon; see avab ioonikanalid, eriti naatriumikanalid (kuigi nende kanalite kaudu saavad siseneda ka kaltsiumi ioonid). Rakku sisenevate ioonide (Na+1 ja Ca+2) positiivsed laengud muudavad raku membraanipotentsiaali, põhjustavad depolarisatsiooni ning neurotransmitter glutamaadi väljutamise. Glutamaat võib ühtesid neuroneid (bipolaarseid rakke) depolariseerida, teisi hüperpolariseerida, nii et fotoretseptorid saavad toimida antagonistidena.
Kui valgus jõuab fotoretseptorraku valgustundlike pigmentideni, muudab pigment kuju. Pigment jodopsiini (kepikestes on rodopsiin) üks koostisosa on valk opsiin, mis paikneb rakumembraanis. Arvatakse, et opsiin valmib sisesegmendis Golgi aparaadis ning jõuab rakumembraani sisse G-valkude abil ripsme kaudu. Opsiini ehitusest sõltub kolvikese tüüp.
Opsiiniga on kovalentselt seotud prosteetiline rühm – orgaaniline molekul retinaal (A-vitamiini derivaat). Retinaali transpordivad ketastesse pigmentepiteelist retinaali siduvad valgud võrkkestaaluse ruumi fotoretseptoritevahelises matriitsis (interphotoreceptor matrix).
Pimeduses on retinaalil 11-cis-retinaali kuju, valguse käes võtab ta kõik-trans-retinaali kuju. Selle struktuurimuutuse tõttu aktiveerib ta regulaatorvalk transdutsiini, mis kutsub esile cGMP fosfodiesteraasi aktiveerumise, mis lammutab cGMP 5'-GMP-ks. cGMP kontsentratsiooni vähenemine võimaldab ioonikanalitel sulguda, nii et positiivsete ioonide sissevool lakkab, rakk hüperpolariseerub ja neurotransmitterite väljutamine peatub. Kolvikesed kasutavad transmitterina põhiliselt atsetüülkoliini (kepikestel on mitmeid transmittereid). Protsessi, mille käigus valgusele sensoorselt reageeritakse, nimetatakse fototransduktsiooniks. See toimub põhimõtteliselt samamoodi nagu kepikeste puhul.
Fototransduktsioon võib mõjuda kahte tüüpi kolvikesebipolaarrakkudele. Kui kolvike lülitub ON-bipolaarsele rakule, siis kutsub glutamaadi väljutamise vähenemine esile ON-bipolaarse raku depolarisatsiooni. Asi on selles, et ON-bipolaarses rakus on metabotroopsed glutamaadiretseptorid mGluR6. (Pimedas) glutamaadiga täidetud retseptorid mGluR6 aktiveerivad ON-bipolaarses rakus signaalikaskaadi, mis suleb katioonikanalid, st rakk jääb mitteerutuvaks. Kui glutamaat puudub, jäävad retseptorid mGluR6 täitmata ning ON-bipolaarse raku katioonikanalid avanevad, ta depolariseerub ning juhib jälle erutust. Selle mehhanismiga muundatakse kolvikestes valguse poolt esile kutsutud hüperpolarisatsioon ON-bipolaarse raku depolarosatsiooniks. Teist tüüpi, OFF-bipolaarsed rakud reageerivad kolvikeste valgustamisele ning glutamaadi väljutamise vähenemisele hüperpolarisatsiooniga; neil on ionotroopsed glutamaadiretseptorid, mis täitmata olekus sulevad katioonikanalid. Seega valgus pidurdab neid ja pimedus erutab. ON- ja OFF-bipolaarse lülituse lahknevus säilib kogu edasises teekonnas ajuni. Glutamaati peetakse erutavaks neurotransmitteriks. Sellest süsteemist on näha, et lõppkokkuvõttes otsustavad erutuse või pidurduse üle postsünaptilised glutamaadiretseptorid.
Värvuste nägemise evolutsioon
Värvuste nägemine imetajatel, sealhulgas inimesel, on võrreldes teiste selgroogsetega väga alaarenenud.
Selgroogsete algseks peetav tetrakromaatiline ehitusplaan sisaldab neli kolvikeste tüüpi, UV-, S-, M- ja L-kolvikesed, mille optimaalsed neeldumislainepikkused on üksteisest 90–100 nm kaugusel (565, 508, 445 ja 370 nm).
Imetajatel on aga üldiselt ainult kaks kolvikeste tüüpi (dikromaasia; 560 ja 424 nm): S- ja M-kolvike on välja langenud. Päevase eluviisiga selgroogsetel tavalised "õlitilgakesed" ning enamasti olemas olevad topeltkolvikesed esinevad veel ainupilulistel ja kukrulistel, pärisimetajatel aga puuduvad.
Loivalistel ja enamikul vaalalistel on ainult üks kolvikeste tüüp (monokromaasia). Vastupidi levinud väidetele on ka koertel ja kassidel dikromaatiline nägemine, kuid koeral on viis korda vähem kolvikesi kui inimesel, mistõttu koer näeb värvusi halvemini.
Inimestel ja ahvidel on evolutsiooni käigus uuesti kujunenud trikromaasia (560, 530 ja 424 nm): "üle jäänud" L-kolvike lahknes geeniduplikatsiooni tõttu praeguseks M- ja L-kolvikeseks. On alust arvata, et meie esivanemad olid öise eluviisiga, mistõttu algseid S- ja M-kolvikesi ei olnud enam tarvis, sest nende lainepikkuste piirkonna katsid täielikult kepikesed. Kui meie esivanemad hiljemalt 25–30 miljonit aastat tagasi omandasid uuesti päevase iseloomu, nihkus "üle jäänud" UV-kolvike jälle sinise piirkonda.
IJssel
thumb IJssel on jõgi Euroopas, Reini harujõgi.
Voolab valdavalt põhja, eraldab Gelderlandi (läänes) Overijsselist (idas). Suubub IJsselmeeri. Pikkus 123 km.
Königsfeld (Saksimaa)
Königsfeld on vald Saksamaal Saksimaa liidumaal Kesk-Saksimaa kreisis.
Kuni 2008. aastani kuulus vald Mittweida kreisi.
Raua
Raua on asum Tallinnas Kesklinna linnaosas. Asum piirneb Sadama, Kadrioru, Torupilli ja Kompassi asumiga.
Raua asumi peamiseks haljasalaks on Raua haljak.
Raua asum sai nime Raua tänava järgi, mille nimi oli kasutusel juba 20. sajandi algul. Raua tänava nimi mõjutas ka seda, millised nimed anti teistele tänavatele (Vase tänav, Hõbeda tänav jm).
Elanikkond
Raua asumi rahvaarv tõusis aastatel 2012–2016 väga kiiresti. 2016. aastal moodustasid 0–17aastased asumi elanikkonnast 18–22%, üle 68aastased 10–19%.
Haridus ja kultuur
Raua asumis asub kaks kooli: Tallinna 21. Kool ja Tallinna Soome Kool.
Raua asumi tänavad
Raua asumis asuvad Friedrich Robert Faehlmanni tänav, Gonsiori tänav, Hõbeda tänav, Kollane tänav, Friedrich Reinhold Kreutzwaldi tänav, Narva maantee, Jaan Poska tänav, Pronksi tänav, Raua põik, Raua tänav, Terase tänav, Tina tänav, Rudolf Tobiase tänav, Vase tänav, Jüri Vilmsi tänav.
Ajalugu
Asumi kõige vanemad majad asusid 18. sajandi lõpus ja 19. sajandi alguses J. Vilmsi, Hõbeda ja F. R. Faehlmanni tänava piirkonnas, mida kutsuti uueks slobodaaks ehk uueks aguliks. Raua asumis on mitmeid arhitektuuriliselt väärtuslikke maju. Oluliseks peetakse näiteks 1912. aastal valminud heimatstiilis kahekorruselisi puumaju (Raua 41–47), 1913. aastal rajatud neljakorruselist üürimaja, mis ehitati arhitekt Karl Burmani projekti järgi (Raua 39), ning 1939. aastal valminud tuletõrjehoonet (Raua 2).
Raua asumis on tegutsenud mitmeid riigi- ja linnaasutusi. 1950. aastal valminud Gonsiori 29 haldushoones asus algselt Põlevkivi- ja Keemiatööstuse Rahvakomissariaat, kuid hiljem on selles majas tegutsenud mitu ministeeriumi. Kuni 2017. aastani asus selles majas sotsiaalministeerium.
Kanazawa
Kanazawa (jaapani 金沢) on linn Jaapanis, Ishikawa prefektuuri keskus.
2020. aasta alguses oli Kanazawas 463 802 elanikku.
Kanazawas asub park Kenroku-en, mida loetakse Kolme kuulsa Jaapani aia (日本三名園 Nihon Sanmeien) hulka.
Linnast on pärit endine Jaapani peaminister Abe Nobuyuki ja kirjanik Natsuo Kirino.
Aratika
pisi Aratika on atoll Prantsuse Polüneesias Tuamotu saarestikus.
Emilie Tungal
Emilie Tungal (kuni 9. juunini 1930 Emilie Õispuu, 2. juuni 1901 Abruka vald, Saaremaa – 19. mai 1935 Tartu) oli eesti arst.
Ta lõpetas 1920. aastal Saaremaa Eesti Segagümnaasiumi ja õppis seejärel 1920–1921 Tartu Ülikoolis õigusteadust, 1922–1924 Müncheni ülikoolis ja 1925–1935 Tartu Ülikoolis arstiteadust, sai arsti õigused 1. märtsil 1935. Pärast ülikooli lõpetamist töötas vabatahtliku assistendina Tartu Ülikooli naistekliinikus.
Isiklikku
Abiellus 9. juunil 1930 Gustav Tunglaga.
Aratika
Pindala on 10 ruutkilomeetrit. Atoll ümbritseb 145 km² suurust laguuni.
Saared on madalad.
Mbeya
Mbeya asub riigi edelaosas Sambia piiri lähedal. Linna geograafilised koordinaadid on. Linn asub umbes 1700 meetri kõrgusel merepinnast ning on ümbritsetud mägedega.
Mbeya asutati 20. sajandi alguses puhkenud kullapalaviku tulemusel 1920. aastatel kaevandusasulana. Hiljem rajatud raudtee meelitas kohale põlluharijad ja väkeettevõtjad.
Aastal 2005 elas Mbeyas umbes 280 000 inimest.
Ahtme haruraamatukogu
Ahtme raamatukogu on Kohtla-Järve Keskraamatukogu Ahtme haruraamatukogu.
Raamatukogu ruumes avati 15. oktoobril 2005 esimene välismaine Vene Muuseumi virtuaalne filiaal. Virtuaalne filiaal tegutses Ahtme Raamatukogu ruumes paari aasta vältel, kolides hiljem ümber Põlevkivimuuseumisse
1. jaanuari 2008 aasta seisuga oli raamatukogus 95746 säilitusüksust.
Mato Grosso do Suli osariik
Mato Grosso do Sul on Brasiilia osariik, 1. järgu haldusüksus Kesk-Läänepiirkonnas. Piirneb läänes ja lõunas Paraguay ja Boliiviaga.
Osariik jaguneb 11 piirkonnaks, kus on kokku 78 omavalitsust.
Suuremad linnad on Campo Grande, Corumbá, Dourados, Ponta Porã, Três Lagoas, Aquidauana ja Naviraí.
Juri Jakovlev
pisi|Juri Jakovlev Juri Vassiljevitš Jakovlev (vene keeles Юрий Васильевич Яковлев; 25. aprill 1928 Moskva – 30. november 2013 Moskva) oli vene näitleja.
Suure isamaasõja ajal evakueerus Jakovlevide pere Ufaasse. Seal töötas tollal 13-aastane Juri koos emaga haiglas. 1943 naasis perekond Moskvasse. Juri õppis õhtukoolis ja töötas mehaaniku abilisena garaažis.
1948 püüdis ta astuda Üleliidulisse Riiklikku Kinematograafia Instituuti, kuid ei saanud sisse. Vastuvõtukomisjoni otsus oli, et poiss "ei ole kinogeeniline". Kuid seejärel võeti ta vastu Boriss Štšukini nimelisse Teatriinstituuti. Algus kulges viletsalt ja Jakovlev lõpetas esimese kursuse kahega peamises õppeaines, näitlejameisterlikkuses. Kuid kursuse juhendaja Tsetsilia Mansurova ei lubanud teda välja visata, sest teatas: "Ma vean ta läbi, sest ta on minu jaoks huvitav. Hakkan temaga töötama."
1952 lõpetas Jakovlev Štšukini-nimelise instituudi ja hakkas tööle Jevgeni Vahtangovi nimelises teatris. Filmides mängis ta alates 1955. aastast.
Tuntud on ka osatäitmised filmides "Husaariballaad" (1962), "Ivan Vassiljevitš vahetab elukutset" (1973), "Saatuse iroonia" (1975) ja "Kin-dza-dza!" (1986).
Jakovlev pälvis 1970 VNFSV Stanislavski-nimelise preemia. 1978 anti talle Tööpunalipu orden ja 1979 NSV Liidu riiklik preemia. 1988 pälvis ta Lenini ordeni, 29. mail 1995 Venemaa Föderatsiooni riikliku preemia, 17. oktoobril 1996 ordeni "Teenete eest Isamaa ees" III järgu ja 10. juunil 2008 II järgu. 13. veebruaril 2004 sai ta Venemaa Föderatsiooni presidendi preemia kirjanduse ja kunsti valdkonnas "väljapaistva loomingulise ja teadusliku panuse eest Venemaa kunstilisse kultuuri".
Konrad Pfaff
Konrad Pfaff (15/27. oktoober 1872 Tallinn – 20. november 1935 Tartu) oli Eesti arst.
Õppis 1891–1897 (lõpetas) Tartu ülikoolis arstiteadust.
Töötas 1897–1900 assistendina Mellini kliinikus Tartus, alates 1897 ka praktiseeriv arst Tartus.
Surnud 26. veebruaril
''Siin loetletakse 26. veebruaril surnud tuntud inimesi.
Pooljuhtdiood
Pooljuhtdioode valmistatakse monokristallilisest ränist ja germaaniumist, samuti pooljuhtühendeist (peamiselt galliumarseniidist GaAs); viimase elektrilised parameetrid, eriti ümberlülituskiirus ja temperatuuritaluvus on paremad kui ränil, rääkimata germaaniumist. On kasutatud ka polükristallilisi pooljuhtmaterjale: seleeni (seleenventiil) ja vaskoksiidi (kuproksventiil).
Dioodi kest võib olla kas klaasist, plastist või metallist. Metallkesta kasutatakse reeglina suurevoolulistel dioodidel ja tavaliselt on see parema jahutuse võimaldamiseks ühendatud dioodi katoodiga.
Liigitamine
Kasutusel on olnud erinevaid dioodide liigitusi, praegu enamlevinud liigitus lähtub nende kasutusalast. Kui dioodis leiab kasutust pn-siirde põhiomadus (ühesuunaline elektrijuhtivus ehk ventiili toime), nimetatakse neid dioode põhidioodideks. Põhidioodideks on alaldusdioodid, lülitidioodid ja impulssdioodid. Neid kasutatakse vahelduvvoolu alaldamiseks (alaldites), moduleeritud elektrivõngete detekteerimiseks (näiteks raadiovastuvõtjates), ka sageduse muundamiseks ja segustamiseks ülikõrgsagedustel.
Kui leiab kasutust mõni pn-siirde eriomadus, nagu näiteks siirde mahtuvus, siis on tegemist eriotstarbeliste dioodidega. Siirde mahtuvuse pingesõltuvust kasutatakse mahtuvusdioodides. Pn-siirde elektrilisel läbilöögil põhinevad stabilitronid.
Pn-siirde staatilisel negatiivsel diferentsiaaltakistusel põhinevad tunneldioodid nind dünaamilisel negatiivsel takistusel laviin-läbilennudioodid.
Dioodide tingmärgid
Elektri- ja elektroonikaskeemides kasutatakse dioodide tingmärke (graafilisi sümboleid) vastavalt standardeile IEC 60617 (peamiselt Euroopas) ja ANSI Y315 (ANSI/IEEE 315 (peamiselt USAs)
Kõo valla vapp
thumb|Kõo valla vapp
Kõo valla vapp on Viljandi maakonnas asunud endise Eesti haldusüksuse Kõo valla vapp.
Riigikantselei pole valla vappi kinnitanud.
Vapi kirjeldus
Vapi kuldkollasel kilbil on must kellatorn rukkilillesinise Andrease risti taustal.
Põhjendus
Kellatorn sümboliseerib vallaelanike ärksust ja kaitstust, Andrease rist lootust paremale tulevikule ning kuldkollane taust piirkonna põhilist tegevusala – viljakasvatust.
Maneeži tänav
Maneeži tänav on tänav Tallinnas Kesklinna linnaosas Kompassi asumis.
Maneeži tänav on võrdlemisi lühike, 230 meetrit, ja kulgeb põhjast lõunasse. See algab Narva maanteelt ja lõpeb teiste tänavatega ristumata Gonsiori tänaval. Tänava alguses ja lõpus on fooriga ristmik.
Transporditaristu
Tänav on avatud autodele liiklemiseks, kuid autoliiklus tänaval on üsna hõre.
Tänavalt sõidavad läbi 2. ja 4. trammiliin. Pärast teist maailmasõda, 1948. aastal pandi maha trammirööpad Laikmaa tänava sihile ning 1954 avati sealtkaudu ühendus Narva maantee ja Tartu maantee vahel, kust alles 1970 viidi see suund üle Maneeži tänavale. Maneeži tänav on kesklinnast Lasnamäele viiva trammiliini kõige põhjapoolsem osa. Kuni 2003. aastani asus tänaval Maneeži trammipeatus, kuid see likvideeriti, sest Narva maanteele rajati kõigest paarisaja meetri kaugusele Hobujaama trammipeatus. Kuni 2003. aastani sõitnud 60. ja 63. bussiliin mööda Maneeži tänavat.
Hoonestus
Maneeži tänav 4, 1940. aastal Asti Valamaa projekti alusel ehitatud algne Tallinna Pandimaja hoone. Tänapäeval Rahvusarhiivi hoone.
Ajalugu
Tänav sai nime Tallinna ratsasõidu maneeži järgi, mis avati piirkonnas 1879. Varem kandis tänav nimesid Väike-Narva tänav (Kleine Narvsche Straße, 1877) ja Afonasjew-Straße (19. sajand). Maneeži tänav sai praeguse nime 19. sajandi lõpus, kuid seda on kirjutatud mitmel viisil, näiteks Maneesi (1885), Maneshi (1908), Maneschi (1910).
1939. aastal nimetati Maneeži tänav, Tallinna linnavolikogu poolt Pandi tänavaks.
Dnepri limaan
Dnepri limaan (vene keeles Днепровский лиман) on laht Musta mere põhjas Ukrainas.
Lahe pikkus on 55 km, laius kuni 17 km, sügavus kuni 5 m. Talvel jäätub. Lahte suubuvad Dnepri harud ja Lõuna-Bug, mis moodustab alamjooksul Bugi limaani. Dnepri limaani rannikul asub Otšakovi sadam.
Edgar Meywald
Edgar Ernst Richard Meywald (5/18. jaanuar 1901 Kuressaare – 28. juuni 1935 Kuressaare) oli Eesti arst.
Kuressaare linnaarsti Richard Meywaldi poeg.
Õppis arstiteadust Müncheni ülikoolis 1922–1924 ja Tartu Ülikoolis 1924–1933 (lõpetas). Fraternitas Normannia vilistlane.
Alates 1934. aastast Mustjala jaoskonnaarst.
Hendrik Soo
Hendrik Soo (19. mai (vkj 7. mai) 1879 Voltveti, Pärnumaa – 27. september 1939 Pärnu) oli Pärnu linnapea.
Õppis Voltveti-Kuusalama algkoolis (1888–1890) ja Saarde kihelkonnakoolis, seejärel Pärnu linnakoolis, mille lõpetas 1898. aastal. 1899–1912 töötas Pärnu maakonna politseivalitsuses. 1912. aastal sooritas eraadvokaadi eksami.
Aastatel 1912–1916 töötas Pärnus advokaadina. 1917 sai ta Pärnu miilitsaülemaks, 1918–1921 ja 1933–1936 oli ta Pärnu linnanõunik ning 1921–1924 ja 1936 kuni surmani 1939. aastal Pärnu linnapea. Ta oli ka Eesti Linnade Liidu juhatuse liige. Majaomanikkude Koja juriidilise toimkonna liige.
Surm
Hendrik Soo suri 27. septembril 1939 infarkti tagajärjel. Ta on maetud Pärnu Alevi kalmistule.
Kuljus (rahvatantsurühm)
pisi|Kuljus [[XI noorte laulu- ja tantsupidu|XI noorte laulu- ja tantsupeo rongkäigus]]
Kuljus on Tallinna Tehnikaülikooli tantsuansambel.
Kuljus sai alguse 1949. aastal, kui tollase TPI majandusteaduskonnas tuli kokku seltskond noori, kes tahtsid tantsida. Õpetajaks kutsuti Salme Valgemäe. Kuljuse nimi võeti kasutusele alles 1962. aastal Salme ja Ott Valgemäe samanimelise tantsu järgi, kui visa tantsimise tulemusena saadi rahvakollektiivi aunimetus. Kuljust ja Salme Valgemäe tööd autasustati 1974. aastal Eesti NSV teenelise kollektiivi aunimetusega. 1977. aastal lisandus Üleliidulise leninliku komsomoli preemia laureaadi tiitel.
1949–1974 oli kunstiline juht Salme Valgemäe. 1974–1999 juhtisid ansamblit Pill ja Ülo Luht. 1999. aasta sügisest 2000. aasta kevadeni juhendas Kuljuse põhikoosseise Ivar Lett. 2001. aasta sügisest on ansambli juhiks Marina Kuznetsova.
Kuljuses tantsib üle saja tantsija kuues rühmas: I, II, III põhikoosseis, noorem rühm, noorem vilistlasrühm ja vanem vilistlasrühm.
Kuljus on Eesti Rahvatantsuansamblite Liidu liige. MTÜ Kuljus Klubi on kantud Eesti mittetulundusühingute ja sihtasutuste registrisse.
Helmut Hagar
Helmut Hagar (4. aprill 1914 Tallinn – 30. detsember 1991 Stockholm) oli eesti etnoloog.
Ta lõpetas 1933. aastal Jakob Westholmi Gümnaasiumi ja astus samal aastal Tartu Ülikooli õigusteaduskonda. Järgmisel aastal asus ta filosoofiateaduskonnas õppima eesti keelt, rahvaluulet ja etnograafiat ning sai 1942. aastal magistrikraadi tööga "Eesti tööregi ja selle põhjal moodustatud sõiduree vormid". Aastatel 1940–1944 töötas ta Eesti Rahva Muuseumis, alguses rahvateaduse osakonnas ning siis direktori kohusetäitjana.
1944. aastal läks ta Rootsi. 1953. aastal sai ta Stockholmi ülikoolis litsentsiaadikraadi. Rootsis organiseeris ta ainulaadse Veini- ja Viinaajaloo Muuseumi, mille juhataja ta oli 1967–1982.
Ta oli Õpetatud Eesti Seltsi liige, Rootsis Balti Humanistliku Ühingu, Eesti Teadusliku Seltsi Rootsis ja Eesti Teadusliku Instituudi juhatuse liige. Ta oli EÜS Põhjala esimees Tartus ning abiesimees ja juhatuse liige Rootsis, samuti ajakirja EÜS Põhjala tegevtoimetaja aastatel 1955–1977.
Haug
Haug ehk harilik haug ehk havi (Esox lucius) on hauglaste sugukonda haugi perekonda kuuluv röövkala.
Eestis on haug tavaline ja teda püütakse ka töönduslikult. Ta esineb enamikus järvedes ja jõgedes, samuti rannikumeres.
Elukoht ja levila
pisi|vasakul|Noor haug Eestis Haug on suhteliselt paikne kala, kes eelistab aeglase vooluga jõgesid, järvi ja riimveelist rannikumerd, hoidudes enamasti kalda lähedale taimestikku või teistesse varju pakkuvatesse paikadesse. On ka hauge, kes elavad avavees ja jälitavad pisemaid parvekalu. Ta talub hästi happelist keskkonda ja võib elada veekogudes, mille pH on 4,75.
Haug elab Euraasia ja Põhja-Ameerika põhjaosa sisevetes. Ta on üks kõige laiemalt levinud mageveekala. Venemaal puudub ta vaid Amuuri jõgikonnas, kus elab amuuri haug. Ukrainas puudub haug ainult Krimmis.
Kirjeldus
pisi|Haugi pea Haugil on nooljas keha, mis on natuke külgedel lamenenud. Seljauim on keha tagaosas, suurendades saba tõukepinda. See võimaldab välkkiireid kohaltsööste saagi haaramiseks. Suhteliselt suurel peal on pardi nokka meenutav suu, millel on tahapoole kaldu olevad hambad. Haugi värvus sõltub keskkonnast, keha on selja pealt tavaliselt rohekas-sinakas, mis muutub allapoole minnes üha heledamaks, kõhualune on valge.
Haugi hambad on suunatud sissepoole, et vältida saagi pagemist suust. Alalõua hambad on eri suurusega ja vahetuvad. Alalõua seesmine külg on kaetud pehme koega, mille all on asendushammaste kõverad read. Igal kihval on 2–4 asendushammast ja kui kihv välja langeb, siis tuleb tema asemele mõni asendushammas. Algul uus hammas logiseb, edaspidi aga kasvab tihedalt alalõua külge kinni. Hambad ei vahetu korraga, vaid kogu aasta vältel pidevalt on haugi suus nii noori kui vanu hambaid.
Haugi tavaline suurus on 50–100 cm, aga ta võib olla üle 150 cm pikk ja üle 35 kg raske. Vangistuses võib haug elada kuni 30 aasta vanuseks.
Eluviis
Haug on röövkala, kes toitub teistest kaladest, ka oma liigikaaslastest. Suured haugid võivad süüa konni, pardipoegi ja pisiimetajaid. Haugide hulgas on kannibalism väga levinud ja eksisteerib järvi, kus peale haugide teisi kalaliike üldse ei ela. Neis järvedes söövad pisikesed havid vesikirpe, vähikesi ja muud zooplanktonit, aga suuremad liigikaaslased söövad neid.
Püüdmine
Harrastuspüügil kasutatakse enamasti spinningut ja elussöödaõnge, vähemal määral lendõnge ja põhjaõnge. Enamikus veekogudes on edukaim püügiviis elussöödaõng, mõnes spinning.
Särg
Särg (Rutilus rutilus) on karpkalaliste seltsi kuuluv kala.
Särg kasvab 25–35 cm pikkuseks ja 1,5 kg raskuseks. Särjel on rohekas selg, hõbedase läikega küljed ja valge kõht, silmad ja uimed on punakad.
Särge aetakse tihti segamini roosärjega (Scardinius erythrophthalmus), kellega ta on suhteliselt sarnane. Need kaks liiki erinevad üksteisest kõhu- ja seljauime paiknemise poolest: särjel asetsevad mõlemad uimed paralleelselt, roosärjel on aga kõhuuim kergelt ettepoole nihutatud. Veel lihtsam on neid eristada suu paigutuse järgi, särjel on see otseseisune, roosärjel aga ülaseisune.
Levik ja eluviis
pisi|left|Särjemaimud Peipsi järves Särg on vähenõudlik kala, kes elab parvedena aeglase vooluga jõgedes, järvedes ja riimveelises rannikumeres, hoidudes enamasti kaldaäärsesse taimestikku.
Särg on levinud peaaegu kogu Euroopas Alpidest ja Püreneedest põhja pool kuni Uuralini välja. Elab ka Briti saartel ja Läänemere riimveelistes osades. Puudub aga Norras ja Lõuna-Balkanil. Mustas ja Aasovi meres elab särje alamliik Rutilus rutilus heckeli, kes rändab kudemiseks jõgedesse; Kaspia meres esineb särje alamliik Rutilus rutilus caspicus, kes on kohanenud riimveelise keskkonnaga.
Kudemisperiood on aprillist maini.
Kasutamine
Särjel ei ole töönduslikku tähtsust. Särge süüakse sageli kuivatatult.
Fotodiood
pisi|Erinevaid fotodioode pisi|120px|Fotodioodi tingmärk
Fotodiood on pooljuhtdiood, mille elektrilised omadused sõltuvad tema pn-siirdele (või pin-siirdele) langevast nähtavast valgusest, samuti ultraviolett- või infrapunakiirgusest. Sisefotoefekti toimel tekitab valgus siirdes elektromotoorjõu, mida olenevalt dioodi ühendusviisist saab kasutada elektrivoolu tekitamiseks või siirde elektrijuhtivuse muutmiseks.
Tööpõhimõte
Fotodiood on ehitatud nii, et tema pn-siire oleks keskkonnast langevale valgusele avatud. Pn-siirdele langevad valgusosakesed, footonid, tekitavad vabade laengukandjate paare (augud ja elektronid), mis siirde elektrivälja toimel pn-siirde läbivad ja dioodi viikudele tekib potentsiaalide vahe, mida nimetatakse fotoelektromotoorjõuks.
Töörežiimid ja kasutamine
Fotodioode kasutatakse kahes töörežiimis:
Fotogalvaaniline režiim
Kui dioodiga ühendatud koormustakistus on suur (tühijooksurežiim), ei sõltu dioodi genereeritav pinge kuigivõrd valgustustihedusest. Koormuse suurendamisel (koormustakistuse vähendamisel) hakkab pinge langema ja vool tugevnema, kuni saavutab lühise korral suurima väärtuse. Koormustakistus (tööpunkt pinge-voolu tunnusjoonel) valitakse sellise vahepealse väärtusega, et koormusel eralduks maksimaalne võimsus.
Vastupingerežiim
Selles režiimis on dioodile rakendatud välisest toiteallikast vastupinge. Valguse mõjul kujuneb fotovool läbib dioodi vastassuunas, olles võrdelises seoses talle langeva valguse hulgaga. Selles režiimis reageerib diood valgusele väga kiiresti. Vastupingerežiimis töötavad fotodioodid näiteks fototajuritena pildisensorites, samuti informatsiooni vastuvõtjana näiteks teleris, kuhu suunatakse juhtpuldist silmale nähtamatu infrapunane kiir.
Kasepää küla
pisi|Kasepää laululava Tiheda külas 2022. aasta juulis Kasepää (18. sajandi kaartidel Kassepä; venepärane nimi Kazepil) on küla Jõgeva maakonnas Mustvee vallas Peipsi järve kaldal.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Kasepää valda.
Kasepää küla asub Peipsi järve kaldal Omedu ja Tiheda vahel. Küla läbib Aovere–Kallaste–Omedu maantee, mis küla sees kannab nime Kallaste maantee. Ajalooliselt (18. sajandi kaartide järgi) on maantee jätkul Tiheda küla suunas asunud kõrts. Küla on läbinud Peipsi järve suubuv oja, osaliselt selle asukohas on tänapäeval Mädaoiu peakraav.
Teadaolevalt on Kasepää küla mainitud juba 1431. aastal Kivijärve külale kuulunud kalastuspaigana Peipsi järve ääres. Ilmselt moodustati-rajati redutseerimistegevuse käigus 17. sajandil ka Flemmingshofi mõis, selle esimeseks omanikuks või rentnikuks oli Karl XI lähikondlane, reduktsioonikollegiumi esimees Klas Hermansson Fleming. Flemmingshofi mõisa alla kuulus ka Kasepää küla. Hiljem oli mõis tuntud Laiuse-Tähkvere mõisana. Ka 19. sajandil kuulus küla Laius-Tähkvere mõisapiirkonda (saksa Flemmingshof).
Külas asuvad raamatukogu, rahvamaja ja laululava.
Kohalik murdekeel
Kasepääl kasutatud Torma murre on tõendiks, et elanikud tulid Kasepääle Laiuse ja Torma aladelt.
Tekkimine
Rannaküla (saksa keeles Stranddorf) Kasepää on sajandeid tagasi tekkinud Peipsi järve läänekaldale Omedu jõe suudmest põhja pool. Omedu jõgi ise on leidnud tee Peipsisse järveni ulatuva voorelõpu madalamast kohast läbi tungides. Viimase 100 aasta jooksul on küla administratiivjaotuse järgi kuulunud Tartumaa, Jõgeva rajooni ja nüüd Jõgevamaa alla. Administratiivjaotusest olenemata on Kasepää olnud Peipsi ääres asuv Vooremaa lõpp, sest sinnani ulatuvad madalduvad vooremägede lõpud. Teadaolevalt on Kasepää küla mainitud juba 1431. aastal Kivijärve külale kuulunud kalastuspaigana Peipsi järve ääres.
19. ja 20. sajand
Torma kirikuraamatusse (koostatud 1841–1860 ja 1862–1871) sissekantu järgi võimalik leida Kasepäält 32 erinevat perekonnanime. pisi|Kasepää küla äär, juuli 2022 Kasepääl oli ilmselt inimestel natukene vabam seisus, eriti pärast pärisorjuse kaotamist. Kasepää inimesed olevat pidanud tegema ainult teatud arvu abipäevi Torma kirikumõisas. Et seal vabam elu oli, siis saabus külla tasapisi mujalt vabanenud natukene iseseisvamaid inimesi. Elu sundis inimesi leidma endale peale kalapüügi ja põllulappide harimise ka muid oskustegemisi. Nii tekkisid kalameeste ja põlluharijate kõrvale külla rätsep, kingsepp, puusepp ja ehitustöölised, pottsepp ja lõpuks ametireas aukohal seisnud sepp. Küla kasvas ja kõik vajasid peale toidu ka riiet, jalanõusid, laudu-pinke-kappe ja vankreid-regesid. Elamiseks oli vaja peavarju ja toasoojust jne. Neid oskustöölisi võis olla muidugi rohkem kui üks.
Eluhoonete paiknemine
Eluasemed paiknesid vahetult järve kaldal, aga põllulapid olid küla taga laiali ja ka nendel kohtadel olid oma nimed ja nimetused: Kaasiku äär, Sillaotsa, Nisuvälja, Suuretüki, Pardisoo, Soovahe, Vahemetsa, Kõlli kabel, Tulimurru, Soopera.
Kausala
Kausala on küla Soomes Kymenlaakso maakonnas Iitti vallas.
Kasepää küla
Eluhoonete paiknemine
Tulimurrus oli mets ära põlenud, külaelanikud vedasid järgijäänud puurisu ja kännud ära ja sinna hakkas käima küla kari. Lehmi oli pea igas majapidamises ja lambaid ka. Lehm oli pere toitja ja lambad põhiliselt ikka villakasvatajad.