cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Paulus VI
Suhted Itaaliaga
Paulus VI oli Itaalia poliitiku Aldo Moro sõber. Pärast Moro röövimist lubas ta 22. märtsil 1978 anda tema eest lunaraha. Pantvangistuses viibinud Moro saatis paavstile kirju. Paulus VI pidas 13. mail 1978 riikliku matuseteenistuse Moro mälestuseks.
Suhted Hiinaga
Paulus VI saatis 1966 Mao Zedongile kirja. Ta kohtus 25. mail 1970 piiskopi James Edward Walshiga, kes oli vabanenud Hiinas vangistusest.
Suhted ÜROga
1965 määras Vatikan alalise vaatleja ÜRO juurde. 4. oktoobril 1965 pidas Paulus VI ÜRO peakorteris kõne.
Vietnami sõda
Paulus VI kutsus 29. novembril 1965, 13. märtsil 1970 ja 2. septembril 1970 üles lõpetama sõjategevust Vietnamis. 20. juulil 1966 ja 29. jaanuaril 1969 soovis ta saavutada maailmas rahu. 24. jaanuaril 1973 tegi ta avalduse USA vägede väljaviimise kohta Vietnamist. 26. märtsil 1975 tegi ta avalduse Vietnami sõja lõppemise puhul.
Suhted Tšehhoslovakkiaga
Paulus VI taunis 1. septembril 1968 Nõukogude vägede jõumeetmeid Tšehhoslovakkias ja kohtus alates 1969 tihti palveränduritega Tšehhoslovakkiast. Ta taunis 14. veebruaril 1969 avaldatud apostellikus kirjas "Antiquae nobilitatis" Tšehhoslovakkia sündmusi.
Liibanoni kodusõda
Paulus VI saatis 3. novembril 1975 seoses kodusõja puhkemisega Liibanonis riigi presidendile oma läkituse. 30. novembril 1975, 24. märtsil 1976 ja 5. juulil 1978 kutsus ta lõpetama vägivalda Liibanonis.
Suhtumine kosmoselendudesse
pisi| Paulus VI koos [[Apollo 11 astronautide ja nende abikaasadega]] Paulus VI õnnitles 3. mail 1965 ameeriklasi satelliidi Intelsat I funktsioneerimise eest. 20. jaanuaril 1966 kohtus ta Rooma ülikooli astrofüüsikutega. 21. juulil 1969 saatis ta õnnitlused Apollo 11 meeskonnale. Ta kohtus Apollo 11 meeskonnaga 16. oktoobril 1969 ja Apollo 15 meeskonnaga 17. novembril 1971. Paulus VI palvetas 15. aprillil 1970 Apollo 13 meeskonna eest.
Muud sündmused
17. novembril 1965 ja 16. oktoobril 1975 kohtus Paulus VI grupi piiskoppide ja preestritega, kes olid teise maailmasõja ajal viibinud Dachau koonduslaagris.
Ta saatis 1. märtsil 1968 Mauritiuse iseseisvumise puhul uue riigi elanikele oma tervitused.
Ta kutsus 17. augustil 1969 ja 1. juulil 1974 lõpetama vägivalda Põhja-Iirimaal.
Ta kohtus 21. juunil 1969 Maailma Looduse Fondi juhtidega.
Ta kutsus 18. novembril 1970 abistama Pakistanis üleujutuste läbi kannatanuid.
2. juulil 1971 kutsus ta taastama rahu Bangladeshis.
Ta tervitas 25. juunil 1975 Mosambiigi iseseisvumist.
24. mail 1978 kutsus ta lõpetama vägivalda ja taastama rahu Sairis.
Kohtumised riigipeade ja valitsusjuhtidega
(Lisatud mõned märkimisväärsemad kohtumised)
Pastoraalsed visiidid
300px|pisi| Paulus VI poolt külastatud riigid Pastoraalsed visiidid väljaspool Itaaliat
Pastoraalsed visiidid Itaalias
Pastoraalsed visiidid Roomas
1970. aasta atentaat
Paulus VI saabus 27. novembril 1970 lennukiga Alitalia DC-8 Bangladeshist Filipiinidele Manila lennuväljale, kus teda võttis vastu Filipiinide president Ferdinand Marcos. Rahva seas koos presidendiga liikunud paavsti ründas preestriks riietunud Boliivia kunstnik Benjamín Mendoza y Amor Flores, kes esmalt tungis krutsifiksi hoides rahva sekka ja viskas läheneva paavsti suunas kohalike rahvaste seas kasutatava külmrelva. Filipiinide president Ferdinand Marcos tõrjus rünnaku, mille järel ründaja vahistati.
Suhted kiriku institutsioonidega
Üldkiriklikud sätted
Paulus VI moodustas 14. septembril 1965 piiskoppide sinodi ja kohustas 1970 piiskoppe 75-aastaseks saamisel oma ametikohalt tagasi astuma. 1971, 1974 ja 1977 peeti tema üleskutsel rahvusvahelised piiskoppide sinodid.
Kuuria
15. augustil 1967 avaldatud apostelliku konstitutsiooni "Regimini ecclesiae" alusel teostatud kuuria reformi käigus reorganiseeris Paulus VI ja nimetas ümber mitmed ametkonnad. 7. detsembril 1965 reorganiseeris ta Usudoktriini kongregatsiooni. 27. veebruaril 1973 likvideeris ta apostelliku kantselei. Ta teostas Vatikani finantsasutuste reformi. Ta reorganiseeris 1970 paavstliku kaardiväe, saates mitmed üksused laiali. Paavsti erasekretär oli Pasquale Macchi.
Katoliiklikud liikumised
Paulus VI tunnustas korduvalt Catholic Actioni liikumise tegevust ja kohtus liikumise liikmetega.
Aafrika misjonäride selts
Ta tunnustas 22. juunil 1967 seoses Aafrika misjonäride seltsi üldkapiitliga seltsi tegevust.
Augustiinlased
Ta tunnustas 14. septembril 1968 seoses augustiinlaste-rekollektide üldkapiitliga ordu tegevust. Ta tunnustas 20. septembril 1971 seoses augustiinlaste üldkapiitliga ordu tegevust. Ta tunnustas 14. septembril 1977 augustiinlaste tegevust.
Bartolomea Capitanio ja Vincenza Gerosa halastuse selts
Ta tunnustas 5. mail 1973 Bartolomea Capitanio ja Vincenza Gerosa halastuse seltsi tegevust.
Benediktiinid
Ta tunnustas benediktiini abtide ja prioride tegevust 30. septembril 1966 ja 23. septembril 1977. Ta tunnustas 28. oktoobril 1966 Itaalia benediktiinide abtisside tegevust. Ta tunnustas 11. november 1968 Olivetaani benediktiinide kongregatsiooni tegevust. Ta saatis 30. septembril 1970 benediktiinide abtidele läkituse. Ta saatis 21. juunil 1972 läkituse Subiaco benediktiinidele, keda ta oli 1971 külastanud. 28. märtsil 1973 tunnustas ta benediktiinide Vallambrosa kongregatsiooni tegevust. 1. oktoobril 1973 saatis ta läkituse benediktiini abtidele.
Bosco salesiaanide selts
Ta tunnustas 20. detsembril 1971 ja 26. jaanuaril 1978 Bosco salesiaanide seltsi tegevust.
Dominiiklased
Ta kohtus jaanuaris 1974 dominiiklastega. 21. septembril 1974 tunnustas ta seoses dominiiklaste üldkapiitliga ordu tegevust.
Frantsiskaanid
Ta tunnustas 12. juulil 1966 ja 12. juunil 1972 seoses frantsiskaanide konventuaalide üldkapiitliga ordu tegevust ja 22. juunil 1967 seoses frantsiskaanide üldkapiitliga ordu tegevust. Ta tunnustas 29. mail 1978 frantsiskaani konventuaalide tegevust.
Gabrieli Vennad
Jeesuse Pühima Südame kongregatsioon
Ta tunnustas 14. septembril 1968 seoses Jeesuse Pühima Südame rogatsionistide üldkapiitliga ordu tegevust. Ta tunnustas 22. mail 1978 Jeesuse Pühima Südame kongregatsiooni tegevust.
Jesuiidid
Ta tunnustas 21. aprillil 1969 ja 3. detsembril 1974 jesuiitide tegevust.
Cottolengo Preestrite Selts
Ta tunnustas 29. aprillil 1969 Cottolengo Preestrite Seltsi.
Jumaliku Sõna misjonärid
Ta tunnustas 10. juulil 1963 Jumaliku Sõna misjonäride tegevust.
Kaputsiinid
Ta tunnustas 21. oktoobril 1968, 30. septembril 1974 ja 12. juulil 1976 seoses kaputsiinide üldkapiitliga ordu tegevust.
Karmeliidid
Ta tunnustas 22. juunil 1967 seoses paljasjalgsete karmeliitide üldkapiitliga ordu tegevust ja 14. septembril 1968 seoses karmeliitide üldkapiitliga ordu tegevust.
Klaretiaanid
Ta tunnustas 25. oktoobril 1973 klaretiaanide tegevust.
Komboniaanid
Ta tunnustas 6. detsembril 1969 seoses komboniaanide üldkapiitli lõppemisega nende tegevust.
Kõige Pühima Vere Vennaskond
Ta tunnustas 14. septembril 1977 Kõige Pühima Vere Vennaskonna misjonäride tegevust.
Maarja Lapse kongregatsioon
Ta tunnustas 3. märtsil 1969 Maarja Lapse kongregatsiooni tegevust.
Maarja Väikese Kaaskonna õeskond
Ta tunnustas 8. aprillil 1969 ja 7. aprillil 1975 Maarja Väikese Kaaskonna õeskonna tegevust.
Malta ordu
Ta pühendas 28. oktoobril 1970, 28. juunil 1971, 8. juulil 1974, 10. juulil 1975, 22. oktoobril 1975, 8. juulil 1977 ja 6. juulil 1978 Malta ordu suurmeistrile oma läkitused. Ta saatis läkituse 25. oktoobril 1972 Malta ordu konvendil osalejatele. Ta tunnustas 12. juulil 1976 Malta ordu tegevust.
Maristid
Ta tunnustas 11. novembril 1968 ja 31. märtsil 1969 maristide tegevust.
Ta tunnustas 8. septembril 1977 mehhitaristide tegevust.
Minimi ordu
Ta tunnustas 5. novembril 1966 minimi Brescia seltsi tegevust.
Opus Dei
Ta tunnustas 1964 Josemaría Escrivále saadetud kirjas Opus Dei tegevust, kuid ei soostunud Opus Dei muutmist personaalprelatuuriks.
Passionistid
Ta tunnustas 14. oktoobril 1968 seoses passionistide üldkapiitliga ordu tegevust.
Paulistid
Ta tunnustas 26. mail 1972 paulistide tegevust.
Pauluse Vagaduse selts
Ta tunnustas 28. juunil 1969 seoses Pauluse Vagaduse seltsi üldkapiitliga seltsi tegevust.
Piaristid
Ta tunnustas 26. augustil 1967 seoses piaristide üldkapiitliga ordu tegevust.
Ta tunnustas 30. mail 1964 ja 28. septembril 1968 Püha Haua rüütliordu tegevust.
Püha Vaimu kongregatsioon
Ta tunnustas 11. novembril 1968 ja 27. aprillil 1977 Püha Vaimu kongregatsiooni tegevust.
Pühima Südame Instituut
Ta kohtus 9. mail 1966 Pühima Südame Instituudi õpilastega. Ta tunnustas 14. juunil 1966 Pühima Südame preestrite tegevust.
Redemptoristid
Ta tunnustas 22. septembril 1967 ja 6. oktoobril 1973 seoses redemptoristide kongregatsiooni üldkapiitliga ordu tegevust.
Serviidid
Ta tunnustas 12. oktoobril 1974 seoses serviitide üldkapiitliga ordu tegevust.
Siena Katariina Ühing
Krakówi Wisła
Esindusmeeskond mängib Poola kõrgliigas Ekstraklasa. Tulnud 12 korda Poola meistriks ja võitnud neli Poola karikat.
Paulus VI
Suhted kiriku institutsioonidega
Skalabriniaanid
Ta tervitas 29. mail 1974 skalabriniaanide misjonäre.
Tsistertslased
Ta tunnustas 14. oktoobril 1968 seoses tsistertslaste üldkapiitliga ordu tegevust ja 29. märtsil 1969 reformeeritud tsistertslaste tegevust.
Vincent de Pauli halastusõdede selts
Ta tunnustas 22. oktoobril 1966 Vincent de Pauli halastusõdede seltsi tegevust.
Ta tunnustas 1. mail 1972 ja 9. detsembril 1972 seoses Vincent de Pauli seltsi rahvuskongressiga seltsi tegevust.
Liturgilised otsused
Paulus VI kuulutas seoses Vatikani II kirikukogu lõppemisega ajavahemiku 1. jaanuarist 29. maini 1966 erakorraliseks juubeliperioodiks. 1975. aastat tähistati juubeliaastana.
Ta moodustas 4. detsembril 1963 avaldatud apostelliku konstitutsiooni "Sacrosanctum consilium" alusel ja 3. septembril 1965 avaldatud entsüklika "Mysterium fidei" alusel komisjonid breviaariumi redigeerimiseks, missakorra redigeerimiseks, liturgilise muusika ja kanoonilise õiguse koodeksi redigeerimiseks. 1. novembril 1970 avaldatud apostelliku konstitutsiooniga "Caudicum laudis" redigeeris ta liturgia palveraamatut. Ta reguleeris 1965, 28. märtsil 1968 ja 13. aprillil 1969 vaimulike traditsioonilist liturgiarõivastust, mille alusel pole vaimulikud kohustatud kandma mõnda traditsioonilist rõivaeset.
Vatikani II kirikukogu otsuste alusel 3. aprillil 1969 avaldatud apostelliku konstitutsiooni "Missale romanum" järgi viis ta sisse rahvakeelse missateenistuse, nn Paulus VI missa.
Ta tunnustas 14. veebruaril 1969 avaldatud motu proprio "Mysterii paschalis" alusel pühakute kalendri revideerimist, mille järgi pole iga pühaku mälestuspäeva tähistamine oluline. Samuti korrigeeriti mitmete pühakute mälestuspäevi.
24. juunil 1967 avaldatud entsüklikas "Sacerdotalis coelibatus" rõhutas ta vaimulike tsölibaadi tähtsust.
Ta kuulutas 27. septembril 1970 Avila Teresa ja 3. oktoobril 1970 Siena Katariina Kiriku doktoriteks.
Neitsi Maarja austamine
Paulus VI kuulutas 21. novembril 1964 neitsi Maarja Kiriku Emaks. Ta külastas neitsi Maarja pühapaiku Fátimas ja Bonarias. 1974. aastal andis ta neitsi Maarja kultusega seotud Šiluva kirikule Basilica minoris'e staatuse.
Teoloogilised vaidlused
Paulus VI saatis 1968 CELAMi kohtumise puhul Ladina-Ameerika piiskoppidele eriläkituse, milles ta käsitles katoliku kiriku probleeme ja püüet ohjeldada vabastusteoloogiat.
Ta ei ekskommunitseerinud Pius X Vennaskonna juhti Marcel Lefebvret. Lefebvre kohtus paavstiga 11. septembril 1976.
Katoliku kiriku sotsiaaldoktriin
26. märtsil 1967 avaldatud entsüklikas "Populorum progressio" käsitles Paulus VI katoliku kiriku sotsiaaldoktriini.
Moraaliteoloogia
Paulus VI mõistis 25. juulil 1968 avaldatud entsüklikas "Humanae vitae" hukka raseduse katkestamise.
Ta saatis 9. aprillil 1974 ja 11. juulil 1975 eriläkitused vaestele riikidele.
Ta tunnustas 24. septembril 1966 ja 15. märtsil 1975 Maailma Kurtide Föderatsiooni tegevust. 15. aprillil 1967 saatis ta läkituse Maailma Pimedate Nõukogule, 1. juunil 1973 Domenico Martuscelli pimedate instituudi liikmetele, 22. septembril 1973 pimedate apostlikule liikumisele ja 28. oktoobril 1975 Maailma Pimedate Liidule.
Ta rõhutas 12. aprillil 1972 vajadust hoolitseda haigete eest.
7. märtsil 1973 ja 31. mai 1978 kutsus ta kohtlema lapsi väärikalt.
6. aprillil 1973 tunnustas ta võitlust leepra vastu ja 23. mail 1973 tuberkuloosi vastu.
Ta taunis 27. septembril 1975 surmanuhtluse täideviimist Hispaanias.
Oikumeenia
250 px|pisi| Skulptuur Paulus VI ja [[Konstantinoopoli patriarhi Athenagoras I kohtumise mälestuseks]] Juudid
Paulus VI kohtus 30. mail 1964 Ameerika Juutide Komitee esindajatega.
Õigeusu kirikud
Paulus VI kohtus 5. jaanuaril 1964 Konstantinoopoli patriarhi Athenagoras I-ga. 7. detsembril 1965 esitas ta koos Konstantinoopoli patriarhiga ühisdeklaratsiooni, millega tühistati 1054 kehtestatud vastastikune kirikuvanne, kuid skismat ei likvideeritud. 25. juulil 1967 kohtus Paulus VI Istanbulis Konstantinoopoli patriarhiga, kelle ta kutsus Rooma. Paavst ja patriarh kohtusid taas 26. oktoobril 1967 Roomas. 11. detsembril 1975 ja 29. juunil 1977 saatis ta läkitused Konstantinoopoli patriarhile Dimitrios I-le.
18. märtsil 1972 kohtus ta Rumeenia õigeusu kiriku delegatsiooniga.
11. novembril 1972 kohtus ta Soome õigeusu kiriku piiskopi Paavaliga.
3. juulil 1975 ja 16. oktoobril 1976 kohtus ta Vene õigeusu kiriku delegatsiooniga.
Vanad oriendikirikud
Paulus VI kohtus 24. jaanuaril 1964 palverännakul pühale maale Jeruusalemmas Armeenia Apostliku Kiriku patriarhi Yeghishe Derderianiga. Ta kohtus 3.–9. mail 1967 Roomas armeenia katoolikose Khoren I. 9. mail 1970 kohtus ta Sixtuse kabelis katoolikos Vazgeniga, kellega koos esitati 12. mail 1970 ühisavaldus.
Ta kohtus 22. juunil 1968 kopti kiriku esindajatega. Ta kohtus kopti paavsti Shenouda III-ga 5. mail 1973.
Ta kohtus 25. oktoobril 1971 süüria kiriku Antiookia patriarhi Ignatios Yaqub III-ga.
Uniaadikirikud
17. veebruaril 1975 õnnitles ta Antiookia maroniidi patriarhi Antoine Pierre Khoraiket.
5. juulil 1976 saatis ta läkituse armeenia katoliku kiriku Kiliikia patriarhile Hemaiag Bedros XVII Ghedighianile.
Anglikaani kirik
Paulus VI kohtus 23. märtsil 1966 Canterbury peapiiskopi Michael Ramsey’ga. Ta avaldas 29. aprillil 1977 koos Canterbury peapiiskopi Donald Cogganiga ühisdeklaratsiooni. 24. aprillil 1965 kohtus ta grupi anglikaanidega. Ta saatis anglikaanidele 23. veebruaril 1977 läkituse.
Evangeelsed kirikud
Paulus VI kohtus 11. mail 1964 Jaapani evangeelse kiriku liikmetega. Ta kohtus 25. oktoobril 1976 Luterliku Maailmaliidu delegatsiooniga.
Budistid
Muhameedlased
Paulus VI kohtus 25. oktoobril 1974 moslemite delegatsiooniga.
Šintoism
Ta kohtus 26. veebruaril 1975 ja 3. märtsil 1976 šintoistide delegatsiooniga.
Paulus VI kultuuriloos
Paulus VI tühistas 14. oktoobril 1966 keelatud raamatute indeksi.
Paulus VI toetas spordi tegemist. Ta tunnustas mitmete spordivõistluste pidamist, nagu 30. juulil 1964 veesuusatamise maailmameistrivõistlusi, 5. veebruaril 1968 1968. aasta taliolümpiamängude avamist Grenoble'is, 27. augustil 1972 1972. aasta suveolümpiamängude avamist Münchenis ja 16. juulil 1976 1976. aasta suveolümpiamängude avamist Montrealis. 6. septembril 1972 mõistis ta hukka Münchenis toimunud pantvangikriisi. Ta kohtus 20. märtsil 1965 Itaalia Spordikomitee liikmetega, 28. aprillil 1966 Rahvusvahelise Olümpiakomitee liikmetega, 17. veebruaril 1968 Genova jalgpalliklubi Sampdoria liikmetega, 4. mail 1968 Milano jalgpalliklubi liikmetega ja 3. mail 1975 Fiorentina jalgpalliklubi liikmetega.
Ta kutsus 4. novembril 1963 seoses Trento kirikukogu avamise aastapäevaga rajama uusi seminare.
Ta pidas oma sünnipäeval 26. septembril 1963 kõne arhivaaridele.
Ta pidas 12. novembril 1964 kõne William Shakespeare 400 sünniaastapäeva puhul ja 5. märtsil 1975 Michelangelo 500 sünniaastapäeva puhul.
Ta kohtus 9. veebruaril 1968 trompetist Louis Armstrongiga.
Paulus VI-t on kujutatud mitmes mängufilmis.
1971 esilinastunud filmis "Tricia's Wedding" mängis paavsti rolli Richard Koldewyn, 1986 linastunud filmis "Il caso Moro" M. Ferrara Santamaria, 2003 filmis "Buongiorno, notte" Giulio Bosetti ja 2007 filmis "Mister Lonely" James Fox.
1994 teleseriaalis "Devictus Vincit" mängis paavsti osa näitleja Ferenc Némethy.
Naatsaretis asub Paulus VI ja Konstantinoopoli patriarhi Athenagoras I kohtumist kujutav skulptuur.
Milanos asub paavsti kujutav monument, Tabori mäel aga teda kujutav büst.
Ametisse nimetatud kardinalid
Paulus VI nimetas ametisse 143 kardinali 6 konsistooriumil. Tema ajal said kardinalideks hilisemad paavstid Johannes Paulus I, Johannes Paulus II ja Benedictus XVI. Viimane paavst, kelle ametisse nimetatud kardinalidest said kolm kardinali paavstideks oli Innocentius X.
Ta sätestas 11. veebruaril 1965 avaldatud motu proprio 's "Ad purpuratorum", et Idariituse patriarhid ei saa kardinalideks nimetatult kuuluda Rooma vaimulikkonda. 21. novembril 1970 avaldatud motu proprio 's "Ingravescentem aetatem" sätestas ta, et vanemad kui 80-aastased kardinalid ei tohi osaleda konklaavil. 1. oktoobril 1975 avaldatud apostellikus konstitutsioonis "Romano pontifici" reguleeris ta konklaavi tegevust. 5. märtsil 1973 sätestas ta, et konklaavil tohib osaleda maksimaalselt 120 kardinali.
Paulus VI loodud titulaarikirikud
5. veebruar 1965
7. juuni 1967
29. aprill 1969
5. märts 1973
Kanoniseerimine
Paulus VI beatifikatsiooniprotsessi alustati 11. mail 1993. Paavst Franciscus kuulutas ta 19. oktoobril 2014 õndsaks ja 14. oktoobril 2018 pühakuks.
Tugipiilar
Tugipiilar ehk tugipiit ehk kontraforss on gooti arhitektuurile omane piilaritaoline seinatugi võlvide külgsurve tasakaalustamiseks (võlvikandade toetamiseks). Tavaliselt astmeliselt aheneva profiiliga tugipiilarid paiknevad reeglina seinamüüri välisküljel (harvemini ka siseküljel).
Johannes Adamson
thumb|Johannes Adamson Johannes Adamson (28. november 1883 Valguta vald – 4. september 1944 Türi) oli eesti ajaloo ja kodanikuõpetuse õpetaja.
Tugipiilar
Tugipiilariteks nimetatakse ka Eesti arhitektuuris mitte leiduvaid, kuid Lääne-Euroopa gootikas kasutatud tugikaari toetavaid piilareid, mis asuvad hooneseinast eemal.
Johannes Adamson
Aastatel 1917–1928 oli Tartu Kommertskoolis, Hugo Treffneri Gümnaasiumis, Tartu Reaalkoolis ja kaubanduskoolis ajaloo-, kodanikuõpetuse-, majandusteaduse- ja geograafiaõpetaja. Aastatel 1928–1932 oli Tartu Poeglaste Gümnaasiumi direktor ja ajalooõpetaja, 1936–1940 Tartu Tütarlaste Gümnaasiumi direktor. Lahkus 1940. aasta suvel Tartu Tütarlaste Gümnaasiumi direktori ametikohalt poliitilistel põhjustel: ta oli Eesti Vabariigi ajal Isamaaliidu liige.
Aastatel 1941–1944 oli ta Türi Gümnaasiumi direktor.
Aastatel 1927–1940 oli ta Tartu Ülikooli ajaloo õppekorralduse alalise toimkonna esimees. Aastatel 1935–1940 Tartu Ülikooli didaktilis-metoodilise seminari ajaloo- ja kodanikuõpetuse õppejõud.
On koostanud õppekavasid, avaldanud majandusteaduse õpperaamatu keskkoolile, ajaloo õpperaamatud alg- ja keskkoolile ning gümnaasiumile.
Balti Puuvillavabrik
Balti Puuvilla Ketramise ja Kudumise Vabriku lühendnimena juurdus Balti Puuvillavabrik (vene keeles: Балтийская мануфактура; saksa keeles: Baltische Baumwollspinnerei).
Ajalugu
pisi|Balti manufaktuuri tootmissaal
Aktsiaseltsi Balti Puuvilla Ketramise ja Kudumise Vabrik põhikirja kinnitas keiser Nikolai II 28. oktoobril 1898. Aktsiaseltsi asutajad olid John Elfenbein (Austria-Ungari konsul ja Tallinna aukodanik) ja Eugen Block (Tallinna kodanik). Aktsiaseltsi juhatus asus Peterburis. pisi|vasakul|Balti Puuvillavabriku tootmishoone peakorpus pisi|vasakul|Balti manufaktuuri fassaad
Tehase ettevalmistustööd algasid aga juba varem, kui 24. augustil 1898 otsustas Tallinna Linnavalitsus müüa John Elfenbeinile tehase ehitamiseks 1,09 ha (50 tiinu) maad tollase Telliskopli tee ja Telliskopli lahe vahel. Sama aasta septembris müüs linnavalitsus John Elfenbeinile veel 33 tiinu maad. Peale põhikirja kinnitamist ostis aktsiaselts John Elfenbeinilt mõlemad maatükid ära. Märtsis 1899 müüs Tallinna Linnavalitsus aktsiaseltsile veel raudtee ehitamiseks 3250 ruutsülda. Kokku osteti linnalt vabriku aktsiaseltsi tarbeks 84,4 tiinu maad.
23. veebruaril 1899 alustati ehistamata alale tehase-ja eluhoonete ehitamist. Arhitekt Rudolf von Knüpfferi projekti järgi ehitatud vabrik oli tollal Tallinna suuremaid ehitisi – 234 meetri pikkune peakorpus oli 4-korruseline. 1909. aastal valmis uus Balti Puuvillavabriku tootmishoone peakorpus, mis 1920. aastal ühendati vanaga. Hoone põhikorpusega liitus neli 5-korruselist torni.
Ehitustöid juhtis insener Urnaski. Vabriku esimene direktor oli John Carr (endine Kreenholmi Manufaktuuri direktor) ja juhatuse esimees Aleksei Prosorov (tõeline salanõunik, hilisem Vene riigiduuma liige).
Balti Puuvillavabriku asula
pisi|vasakul|Puuvillavabriku koolihoone, Sitsi tn 1
pisi|Ametnike elamu, Sitsi tn 5 pisi|vasakul|Balti manufaktuuri uus ja vana korpus pisi|vasakul|Riiklik Balti Puuvillavabrik, 1940
Koos tööstuskompleksiga ehitati ka Sitsi tänava piirkonda elamud: direktori elamu (Manufaktuuri tn 6, arhitekt R. Knüpffer, 1899, põles 2019 maani maha), meistrite (Sitsi tn 3) ja ametnike (Sitsi tn 5) elamud (arhitektid R. Knüpffer, E. Bernhard, 1901-1905), tööliselamud Sitsi tänav 5a, 5b , 7 , 9 , 11 , 13 (arhitektid Rudolf von Knüpffer, Erwin Bernhard, 1901-1905). pisi|Tööliselamu Sitsi tn 5A pisi|Tööliselamu, Sitsi tn 11 pisi|Tööliselamu, Sitsi tn 13 Vabriku asulasse ehitati endise töölisbarakis paiknenud koolimaja asemele Jacques Rosenbaumi projekti järgi 1913. aastal Balti Puuvillavabriku koolihoone (Sitsi tn 1), tehaseasula õigeusu kirik (Sitsi tn 15a), asula saun (Sitsi tn 15b), pesuköök (Sitsi tn 3a) ja abihooned (Sitsi tn 3b).
1920-1930 aastal ehitati Eugen Habermanni projekti järgi Balti Puuvillavabriku Tarvitajate Ühistu hoone (Sitsi tn 16). 1927. aastal ehitati suur juurdeehitis, millega hoonele lisandus sama suur maht. Mõlemad hooneosad – uus ja vana ühendati omavahel, hoone fassaad muutus kolm korda laiemaks ja maja saavutas oma praeguse ehitusmahu. Uuele tiivaosale ehitati ka kivist trepikoda, mille fassaadil aastaarv "1927". Hoone tagaosas asus Balti Puuvillavabriku haridusseltsi väikese lava ja filminäitamise võimalusega saal.
1900. aastal ehitati vabriku juurde raudteeharu, ligi 2,5-kilomeetrine laiarööpmeline raudtee. Vabrikus oli ka ligi 2-kilomeetrine kitsarööpmeline raudtee, mida kasutati peamiselt kütuseveoks katlamajja, kütusena tarvitati kuni Esimese maailmasõjani Inglise kivisütt. 1900. aastal töötas Balti Puuvillavabrikus 175 töölist ja 13 ametnikku, 1901. aastal juba 910 töölist ja 13 ametnikku, 1903. aastal 1264 töölist ja 25 ametnikku.
Enne I maailmasõda töötas vabrikus kuni 1900 töölist. Vabrik tootis Venemaa siseturu jaoks puuvillast lõnga, vatti ja pleegitamata riiet, mida viimistleti Peterburi tekstiilitehastes.
Balti Puuvillavabriku viiest direktorist koosnenud juhatus asus kuni 1921. aastani Petrogradis. 17. veebruaril 1921 registreeriti a/s “Balti Puuvillavabrik” põhikiri uuesti ning selle järgi pidi juhatus asuma Tallinna. Tehase peadirektoriks sai alates 1919. aastast Isaak Citron. Peaomanikud olid Citron ja tehase kommertsdirektor Konstantin Karl Wachmann, üks juhtivaid osanikke oli ka Eesti Panga nõukogu liige, a/s “Silva” direktor Eduard Kuusik. Citron, Wachmann ja Kuusik olid äripartnerid ka Eestimaa Tööstuse ja Kaubanduse Pangas. 1919. aastal sõlmisid Balti Puuvillavabrik ja Sindi Kalevivabrik koostööleppe ja hiljem moodustasid aga Balti Puuvillavabrik, Sindi Kalevivabrik ja Kreenholmi Puuvillavabrikute valitsus sündikaadi. Konstantin Karl Wachmann oli ka Sindi Kalevivabriku juhatuse liige ja koos Citroniga üks Sindi Kalevivabriku omanikke. pisi|Puuvillavabriku asula [[Tallinna Jumalaema Kõikide Kurbade Rõõmu pühakuju kirik|kirik, Sitsi tn 15a]] 1932. aastal puhkes Balti Puuvillavabriku ümber skandaal. Firma peaomanikke Isaak Citroni ja Konstantin Wachmanni süüdistati aktsiaseltsi raamatupidamise ning aruannete võltsimises kuue aasta jooksul, et saada aktsiaemissioonidest 20 miljonit krooni. Firma oli Eesti Panga kõige suurem võlglane. Citroën määrati kaheks aastaks vanglasse. Ta vabastati 1935. aastal pool aastat enne tähtaega tervislikel põhjustel. Citroën säilitas aktsiad firmas kuni 1940. aastani. Citron omas siis pea 50% aktsiatest, Robert Bang 25% ja Wachmann 10% aktsiatest.
1940. aastal ettevõte natsionaliseeriti. pisi|Balti Puuvillavabriku hobusetall, Sitsi tn 3b
1941. aasta suvel süüdati ja õhiti puuvillavabrik enne Nõukogude vägede lahkumist Tallinnast.
Eesti NSV-s asuti 1945. aastal tööstushooneid taastama, 1970. aastal moderniseeriti sisseseadet ja 1984. aastal töötas ettevõttes 2140 töötajat.
1990. aastatel läks vabrik Singapuri tekstiilifirma Tolaram Grupp omandusse. Tekstiilifirma Baltex 2000 esimese poolaasta käive oli 185 mln krooni, 1999. aasta esimese poolaastaga võrreldes on käive tõusnud 69 mln krooni võrra. Baltex 2000 kuulus Singapuri firmale Tolaram Grupp, kellele kuulusid Eestis veel tekstiiliettevõtted Qualitex ja Baltex Nonwovens, paberivabrik Horizon Pulp Paper ning kinnisvara haldamise ja arendamisega tegelev Tolaram Investeeringud ja Al Mare spordi- ja vaba-aja keskus. 2006. aastal lõpetas Tallinna vanim ketrusvabrik tegevuse.
Balti Puuvillavabriku territooriumil moodustati 05. mail 2010 Manufaktuuri tänav.
2020. aastal teavitasid AS Hepsor ja Tolaram Grupp, et investeerivad koos 100 miljonit eurot endise Balti Manufaktuuri kompleksi ala arendamisse, mille tulemusena tekib äripindade ja 550 korteriga uus elupiirkond. Piirkonna, Manufaktuuri kvartali arenduse esimene etapina arendati Sitsi Õunaaia arenduse projekti käigus valmis 269 korterit. Uus elupiirkond on Manufaktuuri kvartali arenduse teine etapp.
Olivier Panis
Olivier Denis Panis (sündinud 2. septembril 1966 Lyonis) on endine Prantsusmaa võidusõitja.
Nagu enamik sõitjaid, alustas Panis võidusõitjakarjääri kartidel. 1991 võitis ta sarja Vormel 3 ja 1993 sarja Vormel 3000.
Vormel 1 sarjas debüteeris ta 1994 Ligier' meeskonnas. Sel aastal oli tema parim saavutus 2. koht Hockenheimis ja 11. koht hooajal. 1995. aasta parim saavutus oli 2. koht Austraalia Grand Prix'l, kuigi võitjast kaks ringi maas, ja hooaja kokkuvõttes 8. 1996. aasta parim saavutus oli võit Monaco Grand Prix'l, kus lõpetas neli masinat. See oli Ligier' esimene võit pärast 15-aastast vaheaega ja jäigi viimaseks, sest meeskonna ostis üles Alain Prost, kes nimetas meeskonna enda järgi ümber. 1997. aastal pidi Panis vigastuse tõttu üheksa sõitu vahele jätma, ent ülejäänutes sõitis hästi (see oli tema parim hooaeg) ja tuli sellegipoolest üheksandaks.
Järgmised hooajad olid halvemad. 1998. aastal sai Panis ainult 1 punkti, osalt ebakindla masina tõttu, ja temaga uut lepingut ei sõlmitud. 1999 ja 2000 oli ta McLareni testisõitja, 2001 ja 2002 sõitis BARis ning 2003 ja 2004 Toyotas, olles hooaja kokkuvõttes stabiilselt 14. Spordist loobudes oli ta Vormel 1 vanim sõitja. Aastatel 2005 ja 2006 on ta sama võistkonna testisõitja.
Eduard East
Eduard East lõpetas Tartu Ülikooli. Ta on töötanud Ida-Viru maakonna sekretärina, Hansaliisingu Ida-Viru esinduse juhina ning oma õigusbüroos. 2009. aastal kandideeris ta edutult Narva-Jõesuu linnapea kohale.
Aastast 2013 töötas ta AS Narva Bussiveod tegevdirektori ja juhatuse liikmena.
Samuti töötas ta lektorina Ida-Virumaa Kutsehariduskeskuses ja Tartu Ülikoolis.
Ta oli SA Narva Aleksandri Kirik juhatuse liige.
Eduard East osales 2013. aasta kohaliku omavalitsuse valimistel Keskerakonna nimekirjas. Ta kogus 164 häält ja Narva linnavolikokku ei pääsenud.
Detsembris 2013 valiti ta Narva linnapeaks.
Eduard East kuulub 2. jaanuarist 2014 Keskerakonda.
26. novembril 2015. avaldati talle umbusaldust ja tagandati ametist.
2016. aasta mais valiti Eduard Easti Jõhvi valla vanemaks.
Viiul
Viiuli ajalugu ja Itaalia
Viiuli ajalugu ulatub kaugesse minevikku. Viiulisarnaseid pille tunti Indias juba enne Kristuse sündi, Euroopa aladel on viiuli kaugemaid eelkäijaid võimalik paigutada IX sajandisse. Idamaadest rändurite ja kaupmeeste meelelahutajana Lõuna-Euroopasse jõudnud pillidest võib viiuli vaarisaks pidada keskaegset rebekki (rebec, Pärsias rabab või rebab) ja fiidlit. Tänapäeva viiuli kujunemislugu on keeruline ja kulgenud mitut liini pidi. Erinevatest keskaegsetest keelpillidest kujunesid renessansiajal tänapäevaste keelpillide lähemateks esivanemateks viola da gamba, mida mängiti põlvedel või põlvede vahel hoides, ning viola da braccio, mida toetati mängides õlale või rinnale. Tänapäevase viiuli sarnaseid pille hakkasid Itaalia põhjapiirkonna meistrid tegema XVI sajandi alguses. XIX–XX sajandi muusikute maitse jaoks täiuslikke instrumente valmistasid XVII ja XVIII sajandil paljud Itaalia viiulimeistrid, kellest tuntumatena on ajalukku jäänud Nicola Amati, Giuseppe Guarneri ja Antonio Stradivari. Antonio Stradivari loodud mudel on olnud eeskujuks enamikule pärast teda valmistatud viiulitele. Vanade Itaalia viiulite kõige kuulsamaks sünnikohaks sai pärast viimase Brescia suure meistri Giovanni Paolo Maggini surma Cremona.
Viiul mujal Euroopas
XVI sajandi teisel poolel levisid viiul ja selle meisterdamise kultuur kiiresti eelkõige Prantsusmaale ja Saksamaale ning mujale Euroopasse; 1560. aastal tellis Prantsusmaa kuningas Charles IX Andrea Amatilt 24 viiulit, 6 vioolat ja 8 tšellot. Tuntuim prantsuse viiulimeister oli Jean Babtiste Vuillaume. Esimene viiulite valmistamise manufaktuur loodigi Prantsusmaal XVIII sajandi lõpul Mirecourtis. Alpide, nn Tirooli koolkonna tuntuim meister oli Jacob Stainer. Saksamaalt teatakse Mittenwaldi koolkonda, mille keskseks dünastiaks olid Klotzid.
Prantsuse revolutsiooni ajal levima hakanud antiigi-ihalus tõi kaasa huvi vanade muusikariistade vastu ning peagi avastasid XIX sajandi muusikud nende pillide võlu. Vahepeal kõigi vanade asjade saatust jaganud pillid muutusid nõutud kaubaks. Vanad pillid ehitati uue, romantilise muusika nõuetele vastavalt ümber, samuti hakati vanu pille järgi tegema ning ka nimekate meistrite loomingut suisa võltsima.
Kahtlemata ehitati XVII sajandil ja edaspidi viiuleid ja muid keelpille kogu Euroopas, kuid ei Inglismaa, Hollandi, Põhjamaade ega idapoolsete maade meistrid ole saavutanud sellist kuulsust ja mainet nagu "vanad itaallased".
Viiulid tänapäeval
Tänapäeval valmistatakse viiuleid nii tööstuslikult kui ka enam-vähem samade võtetega, nagu seda tegid renessansiaegsed meistrid. Pealtnäha sarnaste pillide hinnad võivad nii valmistusviisist kui ka valmis pilli kvaliteedist ja meistri mainest tulenevalt erineda koguni kümneid tuhandeid kordi. Oksjoneil müüdavate pillide hulgas hoiavad hinnarekordeid siiski "vanad itaallased", mille hinnad võivad küündida miljonite eurodeni.
Viiuli ehitus
right|250px Viiuli kere koosneb omapärase kujuga piklikust kõlakastist, mille kaas ja põhi on natuke kumerad. Kõlakasti kaane sees on kaks f-tähe kujulist kõlaava. Kõlakasti kitsama osa külge kinnitub viiuli kael, mille peal on sõrmlaud. Valmistatakse ka viiuleid, kus kõlakast on asendatud elektrilise võimendussüsteemiga. pisi|left|Yamaha elektriline viiul
Viiuli kaela külge on omakorda kinnitatud keerdus pea ehk tigu. Teo alaosast käivad läbi häälestuspulgad. Nende külge kinnitatakse viiuli keeled ja häälestuspulki keerates saab keeli pingutada. Pillikeeli pingutatakse selleks, et nad hakkaksid helisema õigel kõrgusel. Seda tegevust nimetatakse pilli häälestamiseks. Viiuli teises otsas kinnituvad keeled keelehoidjale. Keelehoidja pannakse kõlakasti laiema otsa külge nööbiga. Selleks et viiuli keeled oleksid parajal kõrgusel sõrmlaua kohal, on kõlakasti keskpaigas kahe kõlaava vahel roop ja sõrmlaua lõpus teo juures sadul. Roop ja sadul kannavad pillikeeli.
Peamised puuliigid, mida kasutatakse viiulite valmistamisel, on kuusk ja vaher. Kuuske kasutatakse enamasti kõlalaua valmistamiseks. Viiuli pea, kael ja tagumine osa on valmistatud enamasti vahtrapuust. Vahtrapuit loob huvitava optilise efekti, kui vahelduvad puidu heledad ja tumedad kiud. Kuusepuit on pikaajaliselt vastupidav ja painduv. Kuusepuitu lõigatakse viiuli tarbeks radiaalselt, vahtrapuitu tangentsiaalselt. Kuuske või paju kasutatakse viiulite sisemiste toestusosade valmistamiseks. Viiuli sisemine toestus (bass bar) kõlakasti sees on samuti valmistatud kuusepuidust. Viiuli teised osad, nt virblid ja keeltehoidik, on valmistatud tihedast lehtpuidust, sageli eebenipuust, pukspuust või mõnest tumedamast tugevast puidust. Modernne sõrmlaud on valmistatud jäigast eebenipuust.
Eesti tempelmargid
Eesti tempelmargid anti välja tempelmaksu seaduses ettenähtud tempelmaksu tasumiseks dokumentidele pealekleepimise teel.
Viiul
Viiuli ehitus
Viiulisarnaselt on ehitatud ka teised sümfooniaorkestri keelpillide pere liikmed – vioola ehk altviiul (muusikute žargoonis lihtsalt alt), tšello ja kontrabass.
Eesti tempelmargid
Aastail 1919–1940 üllitati neli korralist tempelmarkide väljaannet. Ka pärast Eesti taasiseseisvumist üllitati (1992) ja kasutati tempelmarke.
Viirapalu
Viirapalu on küla Võru maakonnas Antsla vallas.
Eesti tempelmargid
Vene tempelmargid
Enne Eesti Vabariigi loomist kasutati Eestis alates 1875. aastast Vene tempelmarke.
Viiul
Viiuli ehitus
Mängimiseks asetab viiuldaja pilli vasakule rangluule ja toetab seda lõuaga. Keelte võnkuva osa pikkust muudetakse vasaku käe sõrmedega keeltele vajutades. Viiulit mängitakse poognaga üle keelte tõmmates.
Viirapalu
2011. aastal avati eesotsas külavanem Alex Lepajõega spordiväljak.
Eesti tempelmargid
Saksa okupatsiooni aegsed kohalikud tempelmargid (1918)
1918. aasta Saksa okupatsiooni ajal kasutati Eestis Preisimaa tempelmarke musta ületrükiga Livland/Estland, '''Ob. Ost. Verw. või Gouv. Ösel'''. Nominaalid olid 10, 20, 40 ja 50 penni ning 1, 1,5, 3, 5, 10, 20 ja 50 marka.
Säre
Säre on küla Võru maakonnas Antsla vallas.
Eesti tempelmargid
I väljaanne (1919–1921)
pisi|150px|Tempelmark 10 [[penni: Eesti kaart sõõris (1919)]] I väljaande tempelmargid on lõigatud äärtega, erinevas formaadis ja erineva kujundusega, erineva kvaliteediga paberil.
II väljaanne (1923–1928)
II väljaande tempelmargid on kujundatud Eesti linnavappide motiividel (kandiline viisnurkne vapikilp), igal väärtusel erineva kujundusega raam, margid on hammastatud. Kujundas Georg Westenberg, trükitud Riigi Trükikojas, formaat 20×30-31 mm.
III väljaanne (1928)
III väljaande nimiväärtused sentides ja kroonides vastavad eelmise väljaande nimiväärtustele markades. Senine 20-margane asendati 25-sendisega (motiiv, Narva vapp, jäi samaks), uuena tuli juurde 5-kroonine (sinine, kollase suure riigivapi kujutisega).
III väljaande tempelmargid lasti müügile järgmistel kuupäevadel:
IV väljaanne (1931–1934)
IV väljaande tempelmargid on ühtlase kujundusega (tammelehtedega ääristatud gooti kilp, margi ülemises ääres lindil sõna TEMPELMARK). Formaat on 20x30 mm. IV väljaande tempelmargid lasti müügile järgmistel kuupäevadel:
Muud maksumargid
Eestis olid veel käibel kohtumargid, perekonnaseisuameti ja omavalitsuste kantseleimaksu margid.
Viiul
Viiulite dendrokronoloogiline dateerimine
Dendrokronoloogia ehk puidu aastarõngaste uurimise abil saab välja selgitada viiuli valmistamise aja ja puidu päritolupiirkonna. Viiulite dendrokronoloogiline dateerimine on üsna uus uurimisvaldkond. Seda meetodit hakkasid kasutama Werner Lottermoser ja Jürgen Meyer 1953. aastal. Nad üritasid dateerida Itaalia keelpille, võrreldes neid kolme viiuli aastarõngaste mustritega. Instrumentide dateerimine õnnestus alles 1980. aastatel uurijatel Elio Corona, Fritz Hans Schweingruber ja Peter Klein. Sellest ajast sai viiulite dendrokronoloogiline dateerimine üldtunnustatud praktikaks. Praegu on väga tuntud viiulite dateerija Micha Beuting, kes on tegelenud dendrokronoloogiliste uuringutega alates 1999. aastast Hamburgis. Eralaboratooriumi rajas ta 2004. aastal.
Dendrokronoloogiliseks dateerimiseks on kasutatav viiuli kõlakasti kaane kuusepuit, kuna sellelt on võimalik mõõta aastarõngaste laiust. Vahtrapuidust kõlakasti põhja ei saa dendrokronoloogiliselt dateerida, sest puidu tangentsiaallõikes ei saa aastarõngaste laiusi mõõta. Viiuli teistes puitosades on dateerimiseks liiga vähe aastarõngaid.
Seadmete näiteid, millega mõõdetakse viiuli aastarõngaste laiust:
Programmid:
Arne Næss
pisi|Arne Næss (2003) pisi|Arne Naess koos abikaasaga jalgrattal, 2003 Arne Dekke Eide Næss (27. jaanuar 1912 – 12. jaanuar 2009) oli norra filosoof, Norra 20. sajandi üks kuulsamaid filosoofe, süvaökoloogia rajaja. Ta oli noorim isik, kes saanud Oslo Ülikooli professoriks.
Tema filosoofilised tööd on suuresti mõjutatud Spinozast, budismist ja Gandhist. Ta oli Norra ülikoolides pikka aega kasutatava loogikaõpiku autor. Oma teadusfilosoofilistes vaadetes toetas ta esialgu positivismi, kuid hiljem kritiseeris seda ja põhjendas teooriate pluralismi.
Arne Næss esines oktoobris 1998 loenguga Tartus.
1970. aastal juhtis ta üldsuse tähelepanu Mardalsfosseni joa säilitamise vajadusele, sidudes end koos 300 süvaökoloogia toetajaga kinni. Kavas oli kogu Mardala jõe vett Grytteni hüdroelektrijaama jaoks kasutada ja joal ainult kaks kuud oma looduslikus sängis voolata lasta. Protesti tulemusena see ajavahemik ei pikenenud, kuid joast alla lastavat vooluhulka suurendati 3-lt 45 kuupmeetrini sekundis.
2002. aastal sai ta Põhjamaade Nõukogu loodus- ja keskkonnaauhinna.
Aastal 2004 sai Næss Peer Gynti auhinna, mis antakse kord aastas Norrat maailmas positiivselt tutvustanud isikule. Aasta hiljem pärjati ta Püha Olafi ordeniga sotsiaalselt kasuliku töö eest.
Ta oli Hindukuši mäestiku kõrgeima mäe Tirich Mir (7708 meetrit) esmavallutajate hulgas.
Pere
Næss oli mägironija ja ärimehe Arne Næss juuniori (1937–2004) onu ja laevaomaniku Erling Dekke Næssi (1901–1993) noorem vend.
Guria piirkond
Guria piirkond on 1. järgu haldusüksus (piirkond) Gruusias.
Piirkonna ISO 3166 kood on GE-GU.
Haldusjaotus
Regioon jaguneb kolmeks rajooniks:
Kikkaoja
Kikkaoja on küla Võru maakonnas Antsla vallas.
Adžaaria lipp
thumb|200px|Adžaaria lipp aastast 2004 Adžaaria lipp on Gruusia Adžaaria Vabariigi lipp. Praegusel kujul võeti kasutusele 2004. aastal.
Adžaaria lipp 2000–2004
thumb|200px|Adžaaria lipp aastatel 2000–2004 Lipu tumesinine värv sümboliseerib Musta merd, mille rannikul Adžaaria asub. Seitse tähte on kaks Adžaaria linna (Bathumi ja Khobulethi) ja viis rajooni (Helvatšauri, Khobulethi, Kheda, Šuahhevi, Hulo).
Vana-Antsla
Vana-Antsla on alevik Võru maakonnas Antsla vallas. Asub Antslast põhjas.
Seal on Vana-Antsla mõisaansambel, kus tegutses Antsla Sovhoostehnikum ja Vana-Antsla Kutsekeskkool.
Aleviku elanike arv oli 215 (2005).
pisi|tühi|[[Antsla Sovhoostehnikumi peahoone 1977. aastal (kunagine mõisa peahoone)]]
Michael Emerson
thumb|Michael Emerson aastal 2007 Michael Emerson (sündinud 7. septembril 1954 Ameerika Ühendriikide Iowa osariigis Cedar Rapidsis) on Emmy auhinnaga pärjatud USA teatri- ja filminäitleja.
Ta on näidelnud 2004. aasta õudusfilmis "Saag", teleseriaalides "Teadmata kadunud" ja "Mõrvaennetajad" ning paljudes teatrilavastustes.
Gustav Kutsar
Gustav Kutsar (sündinud 31. jaanuaril 1965 Viljandis) on eesti vaimulik ja sõjaväelane.
Ta alustas õpinguid 1989. aastal Usuteaduse Instituudis ja ordineeriti 5. detsembril 1989 diakoniks ning 16. jaanuaril 1991 õpetajaks, teenides samal ajal Saaremaa Jaani, Karja ja Valjala kogudusi ning oli ka Muhu koguduse hooldajaõpetaja (1991–1993). 1993 sügisel tegi Kutsar Konsistooriumile ettepaneku taastada Pöide kogudus – sellega oli ajaloolise Pöide kiriku juures vaimulik elu taas aktiveerunud.
Täiesti uue koguduse, Orissaare Püha Vaimu koguduse, asutas 1994. aastal Gustav Kutsar Orissaare alevis, kus algul käidi koos eramajas. 1996. aastal rajati mere äärde Püharistile koguduse tööks vajalikud ruumid ostes selleks kohaliku põllumajandusühistu käest senise Paasiku Matkamaja.
Kohaliku omavalitsuse töös on Gustav Kutsar osalenud kahel perioodil: 1996. aastast oli ta Orissaare valla volikogu liige ning 1999–2002 Valjala vallavolikogu esimees.
Kalevi jalaväepataljoni (endine Rahuoperatsioonide Keskus) kaplanina käivitas ta 2005. aastal Missiooniperede Toetusprogammi Avaldanud sel teemal artikleid ning hiljem neist raamatu "Missiooni varjud".
Kutsar kaitses 2007. aastal Tartu Ülikooli sotsiaalteaduskonna politoloogias magistritöö "Väärtuste ja väärtussüsteemide analüüs tsiviil-militaarsuhetes: Eesti näide".
3. jaanuaril 2016 pühitseti ta Kaitseväe peakaplaniks. Alates 1. novembrist 2021 arvati Gustav Kutsar reservi.
Tunnustus
Kaitsevägi tunnustas Gustav Kutsarit teeneteristiga 2010. aastal. Lisaks on Kutsar saanud 2011. aastal EELK III järgu teeneteristi.
Hendrik Arro
Teise maailmasõja ajal õppis ta Liepaja Lennukoolis ja oli seejärel sõjaväe-lendur eestlastest koosnevas lennuüksuses Saksa sõjaväes.
Lapsepõlv
Ta sündis sõjaväelenduri Heinrich Arro pojana. Ta õppis Riiklikus Inglise Kolledžis ja oli skaut. Perekonnas, kus lendurite seltskond oli tavaline, kujunes ka noorukis sügav lennundushuvi. Nagu paljud tolleaegsed eesti noormehed, nii sai ka tema enne sõda üldiselt inglismeelse kasvatuse.
Lendurina II maailmasõjas
Ta astus 1943. aasta märtsis sundvõtmist ennetades 17-aastase vabatahtlikuna Saksa sõjaväes moodustatud eestlastest koosneva lennuüksuse – nn Buschmannstaffeli (hilisema 127. (mere) luurelennugrupi) – liikmeks, kus ta tehnilise personali hulgas teenides sai lennukirelvuri väljaõppe.
Kui lennuüksuses hakati valima kandidaate uute lendurite väljaõppekursusele, andis ta suvel 1943 avalduse lennukooli astumiseks. Sama aasta septembris suunati ta Liepājasse eestlaste ja lätlaste väljaõpetamiseks loodud lennukooli, mille ta lõpetas juuni alguses 1944 sõjaväelenduri kvalifikatsiooniga. Seejärel suunati ta 11. öölahingulennugruppi, mille 3. lennusalga koosseisus osales Eesti kaitselahingutes Tartu ja Narva rindel, tehes kokku 63 lahingulendu.