cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Nauru
Ajalugu
John Fearn avastas 8. november 1798 Nauru saare, 1878 – 3. oktoober 1888 peeti Nauru hõimusõda ning 31. jaanuaril 1968 Nauru iseseisvus. Aastal 2000 lõppes suuremahuline fosforiidi kaevandamine ja eksport.
Vanem ajalugu
pisi|Maja ja paat Naurul 1896. [[Augustin Krämeri foto]] Nauru ajaloost kuni 19. sajandini on vähe teada, sest puuduvad kirjalikud mälestised ja ka arheoloogilised andmed.
Naurulaste päritolu on ebaselge. Arvatakse, et saare asustasid 1200. aasta paiku Hiina rannikult Filipiinide kaudu saabunud polüneesia ja melaneesia meresõitjad või merehädalised Uus-Guinealt. Etnogeneesis osalesid ka mikroneeslased.
pisi|vasakul|Pilt [[Arenibeki külast aastal 1896. Esiplaanil mängupaat]] Nauru oli üks viimaseid Okeaania saari, mille eurooplased avastasid. Saare avastas euroopastele 8. novembril 1798 Briti kapten John Fearn, kes jõudis saareni vaalapüügilaevaga Hunter. Tänu saare elanike lahkusele ja taimkatte lopsakusele pani ta sellele nimeks Pleasant Island ('meeldiv saar', 'lahke saar'). See nimi jäi saarele kuni 1888. aastani, kuni ta oli Briti valdus.
Naurul elas sel ajal 12 hõimu: Deiboe, Eamwidamit, Eamwidara, Eamwit, Eamgum, Eano, Emeo, Eoraru, Irutsi, Iruwa, Iwi ja Ranibok. Igal hõimul oli ka oma põlvnemislugu. Enne 1888. aastat puudus neil ühine pealik. Praegu sümboliseerib neid 12-haruline täht Nauru lipul. Nende hõimude järeltulijad elavad Naurul praegugi, kuid nüüd ei jagune nad enam niivõrd hõimude kui ringkondade järgi. Eriline asend on Iruwa hõimul, kes pärineb algselt Kiribati saartelt. Irutsi ja Iwi hõimu järeltulijaid ei ole säilinud. Tõenäoliselt surid need hõimud välja, kui Jaapani okupandid viisid 1942 umbes 1200 naurulast sunnitöölisteks Chuukile (ainult 637 neist jõudsid Naurule tagasi).
pisi|Nauru sõdalane hõimusõja ajal
Saart külastasid peamiselt vaalapüüdjad ja aareteotsijad. Aastast 1830 hakkasid saabuma sisserändajad, peamiselt Briti emigrandid. Koos nendega saabusid saarele varem tundmatud surmavad haigused, sealhulgas gripp. Need sisserändajad kuuluvad beachcomber 'ite hulka; tüüpilised olid ärakaranud vangid ning vaalapüügilaevadelt jalga lasknud madrused. Nemad tõid saarele tulirelvad ja massilise alkoholitarvitamise. Beachcomber 'id püüdsid koos naurulastega mitu korda saare juures ankrusse heitnud laevu röövida, mistõttu Naurust sai kurikuulus piraatide saar, mida vaalapüügilaevad vältisid.
Esimesed eurooplased, kes Naurul elasid, olid Norfolki saarelt põgenenud iiri vangid Patrick Burke ja John Jones. Väidetavalt olid nad 1830 salapäraselt kadunud laeva "John Bull" pardal. Seda laeva röövinud meestest olevat mõned jõudnud Ponape saarele. Jones ja Burke, kes suundusid Naurule, sõid tee peal kõik kaaslased ära.
Aastal 1837 kargas viis meremeest oma vaalapüügilaevalt ära, lootes elada beachcomber 'i elu. Naurule jõudis leidsid nad sealt eest kaheksa eurooplast. Jonesist oli saanud Nauru diktaator. Naurulased võtsid Jonesi juhtimisel meremeestel kõik riided ja asjad ära. Nad võisid saarele jääda ainult Jonesi armust; Jones oli hiljuti kaks eurooplast, kes talle ei meeldinud, avamerele hulpima saatnud. Neil viiel meremehel õnnestus hiilida laeva "Duke of York" pardale ning pääseda Sydneysse.
Oktoobris 1841 mürgitas Jones seitse eurooplast ja laskis neli eurooplast maha, et säilitada oma võimu. Mõrvas süüdista ta naurulasi. Naurulased ajasid ta saarelt minema ning saatsid Banaba saarele. Mõni kuu hiljem püüdis Jones tagasi tulla, kuid naurulased ei lasknud teda maale.
Aastaks 1845 oli saarele jäänud ainult kaks eurooplast. Üks neist oli William Harris.
Naurulased vahetasid sigu ja kookospähkleid terasest tööriistade, tulirelvade, alkoholi, tubaka ja muude lääne kaupade vastu. Tubakas juurutati saarele, pakkudes seda algul tasuta. Alkoholi saarel varem ei tuntud. Naurulased olid küll joonud todit, kuid seda joodi kohe pärast kookospähkliõielt mahla nõrgumist. 19. sajandi keskel toodi Gilberti saartelt (praegu Kiribati) uus todi valmistamise viis mitmepäevase kääritamisega. See oli küll hapu, kuid tegi purju. Pealikud saatsid kiribatilased tagasi merele, kuid hoovused tõid nad tagasi, ja hapu todi juurdus Naurul. Naurulased hakkasid ekspordiks tootma koprat, mida nad varem olid varunud pikkade põudade puhuks. Kaubandust vahendasid beachcomber 'id.
Aastal 1852 tekkis naurulastel vaidlus USA priki Inda meeskonnaga ühe suurtüki hinna üle. Eurooplaste õhutusel tapsid nad kapteni ja mitu meeskonnaliiget ning lasksid laeva triivima. Väidetavalt oli ka teisi sarnaseid juhtumeid, mistõttu laevad vältisid aastaid Nauru saart.
Naurulastel ei olnud erilisi haigusi peale põudadega kaasnevast näljast tuleneva toidu- ja vitamiinipuuduse. Eurooplased tõid kaasa uusi haigusi. Esimene haigusemärk ilmnes 1864, kui laeva Nightingale kapten Brown teatas, et mõnel kohalikul elanikul on suguhaigus. Tuberkuloos, gripp, pidalitõbi ja düsenteeria jõudsid saarele alles 20. sajandil.
Saksamaa võimu all
Suurbritannia ja Saksamaa olid 1886 Berliini leppega piirkonna omavahel jaotanud, nii et Nauru sattus Saksamaa mõjusfääri. Suurbritannia huvi oli tagada piirkonnas rahu. Et saksa kaupmehed Jaluit-Gesellschaftist olid leidnud saarel soodsaid kopratootmise võimalusi, taotles Saksamaa oma mõjusfääri ka Naurut, mis jäi teisele poole algset demarkatsioonijoont. Suurbritannia nõustus sellega. Saksamaa omandas Nauru eelkõige strateegilistel kaalutlustel, et kindlustada oma koloniaalvaldusi Vaikse ookeani saartel. Ettekäändeks toodi Saksa meremeeste kaitsmine. Saksamaa komissar seadis keisri esindajaks Boe pealiku ja ülempealiku (kuninga) Auweyida ning saare regendiks tema abikaasa Eigamoiya.
Nauru võttis 1888 üle Jaluiti riigikomissar (Reichskomissar) Franz Leopold Sonnenschein. Ajutine riigikomissar Naurul alates 3. oktoobrist 1888 oli kaupmees Robert Rasch (1888–1889). Haldus Naurul hakkas toimuma Jaluit-Gesellschafti kaasabil. Esimene alaline riigikomissar Christian Johannsen saabus 14. mail 1889 ja jäi ametisse 1892. aastani. Varsti pärast tema saabumist anti talle üle veel 26 püssi ja mõned püstolid. Riigikomissarist sai saare kõrgeim võimukandja, kes lahendas ka saareelanike omavahelisi tüliküsimusi. Järgmised riigikomissarid olid Fritz Jung (1893–1897) ja Ludwig Kaiser (1898–1906).
Saksa võimu ajal saadi vägivallast ja purjutamisest lahti. Ainult just enne Johannseni saabumist leiti hulpivatest paatidest mitu tapetud kiribatilast. Saarel oli ainult väiksemaid tülisid õiguste üle kookospalmidele, maade piiride üle jms, mis lahendati võimude poolt. Hapu todi tarvitamine vähenes ja keelati varsti, alkoholi sissevedu oli juba varem keelatud.
Kui nõudlus tulirelvade ja alkoholi järele ära langes, sai varem nõutud kaupadest importida veel ainult tubakat. Nüüd aga tekkis naurulastel vajadus ka leiva, riisi, suhkru ja jahu järele. See stimuleeris neid töötades raha teenima.
Endine mitteformaalne ja keerukas kauplemissüsteem ja sotsiaalne struktuur asendus formaalse ja lihtsaga. Kaubavahetus taandus rahale. Kaupmehed pidid kauplemisõiguse eest maksu maksma, naurulased pidid hakkama maksma peamaksu kopras. Maksu suurus fikseeriti igal aastal olenevalt saagist. Iga hõimu pealik pidi maksu oma hõimu liikmetelt sisse nõudma. Hõimupealik sai ühe kolmandiku müüdud kopra hinnast Saksa markades. Pole teada, et naurulased oleksid maksu vastu protesteerinud; arvatavasti leidsid nad, et rahu on seda väärt.
Aastal 1914 loovutas Saksamaa Nauru Austraaliale. Ametlikult jäi ta 1920. aastani Saksa Uus-Guinea koosseisu.
Saksamaa okupatsiooni rahastamisse andis olulise panuse Saksamaa kompanii Jaluit-Gesellshaft, saades vastutasuks majanduslikke eesõigusi, sealhulgas 1888 õiguse ekspluateerida guaanovarusid Marshalli saartel ja Naurul. Aastal 1900 avastas Uus-Meremaa geoloog Albert Fuller Ellis Banaba saarel ning seejärel Naurul suured fosforiidivarud. Nauru varude suurust hinnati 42 miljonile tonnile. See hinnang osutus väga tagasihoidlikuks. Nauru fosforiiti nimetatakse nauruiidiks, sest tal on omapärane välimus ning ta sisaldab ka fluori. Briti kompanii, kes oli Ellise tööandja, veenis Suurbritanniat annekteerima Banaba saare ning leppis kompaniiga Jaluit-Gesellschaft kokku õiguste üle Nauru fosforiidile. Aastal 1905 asutati Saksamaa ja Suurbritannia koostöös Saksamaa kontsessiooniga kompanii Pacific Phosphate Company, mis alates 1906. aastast asus fosforiiti kaevandama. Kaevandustööliseks värvati inimesi Hiinast ja Kiribati saartelt, sest naurulased ei tahtnud kaevandustes töötada.
Aastast 1907 hakati fosforiiti laevadele laadima. Pacific Phosphate Company rajas peale kaevandusrajatiste ka haigla, kanalisatsiooni, kondensatsiooniseadmed magevee saamiseks kuival ajal ning soodaveevabriku, samuti jäämasinad ja külmkambrid. Toodeti ka elektrivalgust. Peale selle rajati laiad, hooldatud teed, mis ühendasid asulaid. Aastal 1913 saadeti ära 46 laeva, mille lasti moodustas 138 725 tonni fosforiiti.
Bostoni protestantlik misjon saatis alates 1887. aastast saarel tegutsevale Kiribati misjonärile appi saksa päritolu ameeriklase Philip Delaporte'i. Alates 1908. aastast rajati saare ristiusustamiseks mõned luterlikud misjonijaamad, nii et saksa keel sai koolikeeleks. Ka katoliku kirik rajas 1902 Naurule misjonijaama. Varem lubatud polügaamia asendati kristliku abieluga. 1920. aasta paiku tõendati esmakordselt totemismi jälgede olemasolu. Algsest 168 külast olid tol ajal veel alles 110.
Briti impeeriumi halduse all
Aastal 1914 okupeeris Nauru Austraalia Ekspeditsioonijõud. Fosforiiti eksporditi Naurult kogu Esimese maailmasõja vältel.
Aastal 1919 või 1920 sai Nauru Rahvasteliidu C-klassi mandaatterritooriumiks Briti impeeriumi halduses. Austraalia, Uus-Meremaa ja Suurbritannia valitsusele tehti ülesandeks saart ühiselt hallata, kusjuures halduri pidi nimetama Austraalia. See staatus kestis ametlikult 1947. aastani.
Samal ajal ostsid need kolm valitsust Pacific Phosphate Company õigused Nauru fosforiidile 3,5 miljoni Suurbritannia naela eest ning hakkasid fosforiiti kaevandama kolmeliikmelise nõukogu (British Phosphate Commissioners; BPC) juhtimisel. Sõdadevahelisel perioodil laienes fosforiidikaevandamine tunduvalt. Nauru fosforiit oli Austraalia ja Uus-Meremaa põllumeestele tunduvalt odavam kui mujalt pärinev fosforiit. Naurulastele maksti 1939. aastal iga kaevandatud tonni eest 8 penni.
Teine maailmasõda ja Jaapani okupatsioon
Detsembris 1940 pommitas saart Saksa sõjalaev. Neli fosforiidilaeva lasti põhja.
Detsembris 1941 hakkasid jaapanlased saart pommitama. Tööstusrajatused ja elamud tehti maatasa. Augustist 1942 kuni sõja lõpuni septembris 1945 oli Nauru Jaapani okupatsiooni all. 1200 naurulast viidi sunniviisil Chuuki saarele lennuvälja ehitama. Paljud surid seal.
Septembris 1945 okupeerisid saare uuesti Austraalia väed. Jaanuaris 1946 toodi alles jäänud 737 naurulast Chukilt koju tagasi. Nauru rahvaarv oli langenud 1848 inimeselt (1940) 1369 inimesele 1946.
ÜRO hooldusterritoorium
1. novembril 1947 kiitis ÜRO heaks leppe, mille järgi Naurust sai ÜRO hooldusterritoorium Austraalia, Suurbritannia ja Uus-Meremaa ühises halduses.
Leppega oli ette nähtud omavalitsuse arendamine saarel. Alates 1927. aastast oli naurulasi esindanud nõuandev pealike nõukogu. Naurulased esitasid haldusvõimule ja ÜRO hooldusnõukogule rea kaebusi piiratud õiguste pärast. Detsembris 1951 asutati omavalitsusenõukogu kuhu valiti 9 liiget. Et aga see nõukogu oli halduri kontrolli all, taotlesid naurulased veel suuremat võimu. Nad tahtsid tähtsaid ametikohti saare halduses ning suuremat tasu fosforiidi eest. Samuti avaldasid nad kartust, et intensiivistuva kaevandumise tõttu fosforiidivarud sajandi lõpuks ammenduvad. Kui 1964 kujunes välja fosforiidi maailmaturuhind, suurendati naurulastele fosforiidi eest makstavat tulu.
Aastal 1967 ostsid naurulased BPC-lt välja kaevanduse ja seadmed ning 1970 kogu tööstusharu.
Aastal 1964 proovis Austraalia asustada naurulased ümber Queenslandi lähedal asuvale Curtise saarele. Naurulased ei olnud küll põhimõtteliselt ümberasumise vastu, kuid nad tahtsid, et nende saar oleks iseseisev riik, millega aga Austraalia polnud nõus. Aastal 1966 sai saar valitava Seadusandliku Nõukogu. Naurulased otsustasid iseseisvuse kasuks; Austraalia õlule jäid üksnes riigikaitse ja välisasjad.
Iseseisvusperiood
31. jaanuarist 1968 on Nauru iseseisev riik ja maailma väikseim iseseisev vabariik. See kuupäev oli naurulaste Chuukilt naasmise 22. aastapäev.
Aastal 1968 sai Nauru ka Rahvaste Ühenduse eriliikmeks. Oktoobris 1982 külastas Naurut esimese Briti monarhina kuninganna Elizabeth II.
Aastal 1988 sõlmis Nauru diplomaatilised suhted Nõukogude Liiduga.
Aastal 1989 esitas Nauru Rahvusvahelisse Kohtusse Austraalia vastu kompensatsiooninõude oma pinnase kaotamise eest fosforiidi kaevandamise tagajärjel ajal, mil Nauru oli Austraalia mandaadi ja hoolduse all.
Väikesaareriikide säästva arengu konverentsil 1994 teatas Nauru kavast saar regenereerida.
22. novembril 1995 sai Nauru presidendiks Bernard Dowiyogo asemel Lagumot Harris. Järgnevatel aastatel vahetusid presidendid sagedaste umbusaldushääletuste tõttu kiiresti.
Nauru on püüdnud jääda rahvusvahelistest suhetest suuremalt jaolt kõrvale, kuid mais 1999 sai Nauru Vabariik Rahvaste Ühenduse liikmeks ja septembris 1999 ÜRO liikmeks.
Aprillis 2000 tuli jälle võimule Dowiyogo. 29. märtsil 2001 oli ta sunnitud võimult lahkuma, sest teda kahtlustati segatuses Vene organiseeritud kuritegevuse finantsoperatsioonidesse Naurul. Nauru sattus rahvusvahelisse musta nimekirja maksuparadiisi ja rahapesukeskusena. Dowiyogo vahetas välja René Harris, kes jäi presidendiks kuni umbusalduse avaldamiseni 8. jaanuaril 2003 seoses tema toetusega Austraalia otsusele paadipõgenikke mitte vastu võtta. Aastal 2001, oli Nauru olnud nõus vastu võtma sadu põgenikke Afganistanist ja Iraagist, saades selle eest miljoneid dollareid abi. Harrist süüdistati korruptsioonis ning talle heideti ette suurt välisvõlga (umbes 40 miljonit USA dollarit, mis moodustas peaaegu poole Nauru sisemajanduse kogutoodangust). Uueks presidendiks sai pärast korduvaid hääletusi jälle Dowiyogo, kes aga suri 9. märtsil 2003 pärast südameoperatsiooni USA-s. Presidendi kohusetäitjaks nimetati Derog Gioura, kelle järel oli lühikest aega presidendiks taas René Harris.
pisi|Nauru endine president [[Marcus Stephen koos USA presidendipaari Barack ja Michelle Obamaga]] 2004–2007 oli presidendiks Ludwig Scotty. 28. augustil 2007 toimunud presidendivalimistel kaotas Marcus Stephen Ludwig Scottyle, kuid kui parlament avaldas sama aasta 19. detsembril Scottyle häältega 10:7 umbusaldust, valiti Stephen Nauru uueks presidendiks. 2011–2013 oli Nauru presidendiks Sprent Dabwido. 2013. aasta parlamendivalimiste järel sai presidendiks endine haridusminister Baron Waqa.
Riigikord
Nauru on vabariik ja riigikord on määratud Nauru põhiseadusega, mis pärineb 29. jaanuarist 1968 (parandatud kujul 17. maist 1968).
Nauru parlament valitakse üldise valimisõiguse ja -kohustusega vähemalt 20-aastaste Nauru kodanike poolt kolmeks aastaks. Parlament on ühekojaline ja tal on 18 liiget.
Riigipea on president, kes valitakse parlamendi poolt kolmeks aastaks. President on ühtlasi valitsusjuht. Praegune president on Russ Kun.
Parteid
Nauru parteid on Nauru Demokraatlik Partei, Naoero Amo ja mitteametlik Keskpartei.
Valimised
30. septembril 2004 saatis president parlamendi laiali. Uued parlamendivalimised toimusid 23. oktoobril 2004. Kolm kohta sai Naoero Amo, ülejäänud saadikud olid sõltumatud. Järgmised valimised toimusid 25. augustil 2007. Need võitis Ludwig Scotty juhitav koalitsioon, saades parlamendis 18 kohast 15. 18. aprillil 2008 saatis president Marcus Stephen parlamendi laiali ja 26. aprillil 2008 toimusid uued valimised. Marcus Stepheni koalitsioon sai 12 kohta ja moodustas valitsuse. 16. märtsil 2010 saatis president parlamendi taas laiali, sest nn Getaxi afääri tagajärjel läks 3 valitsust toetavat saadikut üle opositsiooni poolele ja nii jäi mõlemale poolele 9 saadikut. 24. aprillil 2010 toimunud parlamendivalimised lõppesid patiseisuga, sest mõlemast parteist valiti 9 saadikut. Seetõttu toimusid juba 19. juunil uued valimised. Tagasi valiti kõik eelmise koosseisu saadikud peale ühe opositsioonisaadiku, kes kaotas oma koha sõltumatule kandidaadile Milton Dube'ile, kes nõudis toetuse eest oma valimisringkonna keskkonnaprobleemide lahendamist. 2013. aasta parlamendivalimistel sai Baron Waqa koalitsioon 14 kohta ja 2016. aasta parlamendivalimiste järel valiti Waqa tagasi presidendiks.
Õiguskord
Naurul kehtivad Nauru parlamendi aktid ja Briti tavaõigus. Nauru tunnustab reservatsioonidega Rahvusvahelise Kohtu kohustuslikku jurisdiktsiooni.
Sõjavägi
Naurul puuduvad regulaarväed. Riigikaitse on mitteametliku leppe põhjal Austraalia õlul.
Riigis tegutsevad Nauru Politseijõud.
Liikmesus rahvusvahelistes organisatsioonides
Nauru Vabariik kuulub järgmistesse rahvusvahelistesse organisatsioonidesse:
Pealinn
Naurul puudub ametlik pealinn. Riigivõimuasutused on põhiliselt Yareni ringkonnas.
Liis Karpov
Liis Karpov (kuni 2016 Liis Laigna; sündinud 28. septembril 1984 Häädemeestel) on eesti näitleja.
Nauru
Riigipühad
Nauru rahvuspüha on iseseisvuspäev (31. jaanuar). Konstitutsioonipäev on 17. mai.
Haldusjaotus
Nauru on jaotatud 14 ringkonnaks. Need on
Liis Karpov
Ta on õppinud Kilingi-Nõmme Muusikakoolis kaheksa aastat klaverit (1991–1999). Ta on lõpetanud 2003. aastal Kilingi-Nõmme Gümnaasiumi ja jätkas samal aastal õpinguid Viljandi Kultuuriakadeemias, lõpetas 2007. aastal Tartu Ülikooli Viljandi Kultuuriakadeemia näitlejaõppe VI lennu. Kursuse juhendaja oli Kalju Komissarov. 2016. aastal lõpetas Tartu Tervishoiu Kõrgkoolis õenduse eriala cum laude.
Nauru
Haldusjaotus
pisi|300px|Nauru ringkonnad
Liis Karpov
Aastatel 2007–2012 oli ta Endla koosseisuline näitleja, 2012–2016 oli vabakutseline. 2016. aastast on taas Pärnu teater Endla näitleja.
Isiklikku
Tema abikaasa on näitleja Sten Karpov. Peres kasvab tütar.
Nauru
Rahvusvahelised lepingud
Nauru on alla kirjutanud muu hulgas
Sümbolid ja tähised
Naurul on lipp on vapp.
Nauru hümn on "Nauru Bwiema".
Nauru autode rahvusvaheline tähis on NAU.
Interneti tippdomeen on .nr.
Telefoni maakood on 674.
Rahvaarv
Nauru rahvaarv oli 2015. aasta andmetel 11 288 Nauru on rahvaarvu poolest maailma riikide hulgas. Nauru praegune rahvaarv on võrreldav Haapsalu linna elanike arvuga.
Septembris 1890 toimus Naurul esimene rahvaloendus. Meessoost naurulasi oli 574, naissoost naurulasi 720. See proportsioon oli Nauru hõimusõja tagajärg. Loodeti rahvaarvu kiiret kasvu, et oleks võimalik kasutada naurulasi kui tugevaid, sõbralikke ja heatujulisi, intelligentseid ja osavaid inimesi tööjõuna mujal Okeaanias. Kuid hiljem selgus, et naurulased ei taha saarelt lahkuda.
Rahvaarvu dünaamika
pisi|400px|Nauru [[rahvastikupüramiid ]]
Vanuseline ja sooline struktuur
2011. aasta rahvaloenduse järgi oli
Iive
2006. aasta andmetel oli iive 1,81%.
Sündimus
2015. aasta andmetel oli sündimus 29,6 promilli.
Levaši rajoon
Levaši rajoon on 2. järgu haldusüksus Venemaal Dagestani vabariigis. Rajooni halduskeskus on Levaši.
Nauru
Suremus
2015. aasta andmetel oli suremus 8,3 promilli.
Levaši rajoon
2015. aastal oli rajooni elanike arv 74 044, neist 76,5% dargid ja 22,4% avaarid.
Nauru
Sugupoolte vahekord
2016. aasta andmetel sündis 0,83 poissi 1 tüdruku kohta. Alla 15-aastaste seas oli poiste ja tüdrukute vahekord 0,77:1. 15–24-aastaste seas oli meeste ja naiste vahekord 1,02:1. 25–54-aastaste seas oli meeste vahekord naistega 1,01:1 ja 55–64-aastaste seas 0,64:1. 65-aastaste ja vanemate seas oli vahekord 0,63:1. Kogu rahvastikus oli meeste ja naiste vahekord 0,89:1
Imikusuremuskordaja
Imikusuremuskordaja oli 2016. aasta andmetel 7,9 promilli. Poiste seas oli see 10,2 promilli ja tüdrukutel 6,1 promilli.
Keskmine eluiga
Keskmine eluiga oli 2006. aasta andmetel 63,08 aastat (meestel 59,5 ja naistel 66,84 eluaastat).
Summaarne sündimuskordaja
Summaarne sündimuskordaja oli 2006. aasta andmetel 3,11.
Religioon
Nauru elanikud on kristlased (2/3 protestandid, 1/3 katoliiklased).
Naurulastel oli oma usund.
Guillaume VI
Guillaume VI nimelisi valitsejaid oli mitu:
Nauru
Religioon
Kui saarele ilmusid 1887 esimesed misjonärid Kiribatilt, lasksid paljud naurulased puhtalt uudishimust end ristida. Nad ei saanud asja mõttest kuigi palju aru, osalt sellepärast, et misjonärid ei osanud hästi nauru keelt. Üks misjonäridest rikkus abielu ühe pealiku naisega. Misjonärid saadeti saarelt ära. Tõsine pöördumine kristlusse algas 1889, kui saarele saabus Philip Delaporte.
Rahvatervis
Nauru on kõige suurema rasvumusega rahvastikuga riik. 97% meestest ja 93% naistest on ülekaalulised. Üle 40% saareelanikest on diabeetikud. Keskmine oodatav eluiga sünnihetkel on meestel 58 aastat ja naistel 65 aastat (2005).
pisi|Põhiline osa asustusest paikneb ranna ääres
Asustus
Asustus on põhiliselt ranna ääres ning on hajutatud väikeasulateks.
Rahvastiku tihedus
Nauru on maailma riikide seas rahvastiku tiheduse poolest 8. kohal.
Majandus
pisi|Fosforiidi laadimisplatvorm Nauru rannikul Saare majandus tugines pikka aega rikkalike fosforiidivarude ekspluateerimisele, mis võimaldas elanikel lahedalt ära elada. Nauru oli 1980.-ndatel üks maailma rikkamaid riike, sissetulek elaniku kohta oli suurim. Üle 60% fosforiidi ekspordist saadud tuludest investeeriti pikaajalistesse fondidesse, mis pidid Nauru elanikele tagama sissetuleku pärast fosforiidivarude ammendumist.
Kaevandamise kõrgajal loodi fosforiidifond, mis pidi pärast fosforiidi ammendumist majandust abistama. Kuid valitsuse oskamatu investeerimispoliitika ja korruptsiooni tõttu on fondi väärtus langenud. Kui 1991. aastal oli fosforiidifondi väärtus 1,3 miljardit dollarit, siis aastaks 2002 oli sellest järel vaid 138 miljonit dollarit.
Kui fosforiidi kaevandamine varude ammendumise tõttu tunduvalt vähenes (riigi sissetulekud fosforiidi kaevandamisest on vähenenud alates 1989. aastast), selgus, et riik ja enamik selle kodanikke ei ole oma tulusid niimoodi investeerinud, et tagada majanduslik kindlustatus ka tulevikus. Liiga palju sellest rahast oli ära kulutatud. Riik on järjest rohkem vaesunud, sisemajanduse kogutoodang inimese kohta on 14 800 dollarit. Riik on võlanõuete tõttu pankroti äärel, nii et isegi tema iseseisvus on ohus. Kulude katteks on riik külmutanud palgad ja koondanud tööjõudu ülepaisutatud avalikus sektoris.
Aastal 2005 sõlmis üks Austraalia kompanii leppe järelejäänud fosforiidivarude kaevandamiseks.
Suureks probleemiks on endiste kaevandusalade regenereerimine.
Suurem osa kaupadest tuleb importida. Kaupu veetakse sisse peamiselt Austraaliast, peamiselt kellele Nauru on kogu iseseisvusaja vältel toetunud. Majanduselu on üritatud turgutada maksuparadiisi loomisega. 1990. aastatel püüdis valitsus suurendada oma sissetulekuid, müües riigi kodakondsust kõigile soovijatele. Selle tõttu kujunes saar vene maffia populaarseks rahapesemise kohaks. Väljastpoolt tuleva surve tõttu lõpetati kodakondsuse müük 2003. aastal.
Sisemajanduse kogutoodang
Sisemajanduse kogutoodang inimese kohta oli 2015. aastal 14 800 dollarit.
Sisemajanduse kogutoodang inimese kohta ostujõu pariteedi järgi oli 2005. aastal hinnanguliselt 5000 USA dollarit.
Inimarengu indeks
Inimarengu indeks oli 1998. aastal 0,663.
Inflatsioon
Inflatsiooni tase oli 1993. aastal −3,6%.
Põllumajandus
Põllumajandusele on suureks takistuseks poorne lubjakivi, sest vesi imendub väga kiiresti.
Taimekasvatus on koondunud rannaäärsele ribale ja Buada laguuni ümbrusse.
Kasvatatakse mõningaid viljapuid, kookospalmi, kruvipuud ja hõlmist leivapuud.
Rannaäärses vööndis ja Buada laguuni ümbruse soistel aladel kasvatatakse mingil määral pärisbanaani ja köögivilja.
Kalakasvatus
Siseveekogudes on traditsiooniliselt kasvatatud piimkala. Mõõnaajal korjatakse traditsiooniliselt rifiplatvormilt piimkalamaime, aklimatiseeritakse neid 2–3 aastat ning lastakse siis tiikidesse ja laguunidesse. Buada laguun on jaotatud hõimude vahel kalakasvatusaladeks. Mehed peavad käima regulaarselt laguunis tammumas, et vees oleks rohkem õhku ja toitaineid. Piimkalad kasvavad aeglaselt. Osalt on selles süüdi konkureeriv mosambiigi tilaapia, kes introdutseeriti Naurule 1960. aasta paiku, et ta hävitaks sääsevastseid, ning hakkas ohtralt paljunema. Teiseks napib piimkalal looduslikku sööta ning tema populatsioon on liiga suur. Nõnda ei kasva piimkalad söömiseks vajaliku 20 sentimeetri pikkuseks. Seetõttu on paljud kalakasvatusest loobunud.
FAO kasutas 1970 ja 1980 Nauru riigi palvel tilaapia tõrjeks kalamürki rotenooni.
Aastal 1991 näitas FAO projekt "Projet de développement de l'aquaculture dans le Pacifique", et piimkala ja tilaapia kooseksisteerimine on võimalik. Samal ajal rakendus Taiwani projekt kalakasvatuse intensiivistamiseks, kuid finantsilistel põhjustel jäi see katki. Aastal 1998 introdutseeriti Buada laguuni tilaapia Oreochromis niloticus, mis olid Fidžil osutunud maitsvateks.
Aastal 2001 hakati rakendama Taiwani projekti kalakasvatuse intensiivistamiseks. See nägi ette betoonbasseinid mõõtmetega 20×10×1,5 m, milles on automaatne hapniku- ja söödavarustus. Eesmärgiks on kasutada piimkala kasvatamisel merevett ning vältida piimkala kooseksisteerimist tilaapiaga. Piimkala peetakse rasvunud naurulastele vajalikuks kvaliteetseks toiduks.
Mäendus
Fosforiidi kaevandamine on olnud Nauru peamine majandusharu.
Kaevandamiseks eemaldatakse taimkate ning fosforiit ammutatakse lahtiselt koos pinnasega. See tõstetakse ekskavaatoritega vagunitesse ning viiakse kitsarööpmelise raudteega ümbertöötamisele.
Fosforiiti kaevandati pidevalt alates 1906. aastat, välja arvatud esimese ja teise maailmasõja ajal. Aastas kaevandati üle 2 miljoni tonni (1969. aastal 2,186 miljonit tonni). Nüüdseks on varud suurelt jaolt ammendunud.
Energeetika
Elektrienergiat toodeti 2004. aastal 30 miljonit kilovatt-tundi, tarbiti 27,9 kilovatt-tundi. Elektrienergia import ja eksport puudub.
Naftat tarbiti 2004. aastal umbes 1000 barrelit päevas. Maagaasi ei kasutata.
Tööstus
Tähtsamad tööstusharud on fosforiidi ja kookospähklite töötlemine.
Autoliiklus
Piki rannikut kulgeb Nauru peamine maantee.
1999. aasta andmetel on autoteede kogupikkus 30 kilomeetrit. Sillutatud teid on 24 kilomeetrit.
pisi|Nauru kitsarööpmeline raudtee on ette nähtud fosforiidi transportimiseks
Raudteeliiklus
Kaevanduste juurde viib kitsarööpmeline raudtee.
pisi|[[Nauru lennuväli ]]
Lennuliiklus
Nauru on maailma väikseim riik, millel on oma lennuväli. Naurul on üks lennuväli, mille maandumisraja pikkus on umbes 2 kilomeetrit.
Lennuühenduse eest teiste maadega hoolitseb riiklik lennukompanii Our Airline (septembrini 2006 kandis ta nime Air Nauru). Detsembrist 2005 septembrini 2006 oli ühendus majandusraskuste tõttu katkenud. Ühendus taastati Taiwani finantsabiga.
Telefon
2002. aastal oli käigus 1900 tavatelefoni ja 1500 mobiiltelefoni.
Rahvusvahelist telefonsidet vahendab Intelsati satelliit.
Rahvusvaheline maakood on 674.
Internet
2006. aastal oli Naurul 52 serverit. 2002. aasta seisuga oli kasutajaid 300.
Turism ja majutus
Saarel on kaks majutuskohta turistidele: Meneni hotell ja OD-N-Aiwo Hotel. Kuid kuna turistidel pole eriti midagi vaadata, käib neid riigis vähe.
Valuuta
Naurul on kasutusel Austraalia dollar.
Pangandus
Omaette majandusharu on offshore-pangandus. 1998. aastal läks pankrotti riigi omanduses olnud Nauru Pank.
Maksusüsteem
Naurus pole makse kodanikele.
Riigieelarve
2005. aasta riigieelarves moodustasid nii tulud kui ka kulud 13,5 miljonit USA dollarit.
Eelarveaasta kestab 1. juulist 30. juunini.
Eksport ja import
Ekspordi kogumaht oli 1991. aastal 25,3 miljonit USA dollarit, 2005. aastal umbes 64 miljonit dollarit (fob).
Peamine eksportkaup on fosforiit.
2005. aastal läks ekspordist 63,7% Lõuna-Aafrika Vabariigi, 7,6% Lõuna-Korea ja 6,6% Kanada arvele.
Impordi kogumaht oli 1991. aastal 21,1 miljonit dollarit, 2004. aasta hinnangul 20 miljonit dollarit.
Peamised impordiartiklid on toiduained, kütus, tööstuskaubad, ehitusmaterjalid ja masinad.
2005. aastal läks impordist 43,8% Lõuna-Korea, 36,2% Austraalia, 5,9% Ameerika Ühendriikide ja 4,3% Saksamaa arvele.
Välisvõlg
Nauru välisvõlg oli 2002. aastal 33.3 miljonit dollarit. 2008. aastal lähenes riigi välisvõlg 1 miljardile USA dollarile.
Majandusabi
Nauru sai 2005. aastal majandusabi 20 miljonit USA dollarit. Suurim abiandja oli Austraalia.
Sport
pisi|[[Austraalia jalgpall on Nauru rahvusspordiala]] Kõige populaarsemad spordialad Naurul on Austraalia jalgpall ja tõstmine. Neist esimest hakati harrastama 1930. aastatel ja selle ala harrastajate osakaal saarel on praeguseks kasvanud 30 protsendini, mis on kõrgeim näitaja ühegi spordiala kohta võrrelduna rahvaarvuga. Moodustatud on isegi Nauru Australian Football Association (NAFA).
Raadio
1998. aastal töötas Naurul üks amplituudmodulatsioonil põhinev (AM) raadiojaam.
Televisioon
1998. aastal töötas Naurul üks telekanal.
Foxe'i laht
thumb|400px Foxe'i laht ehk Foxe'i meri (ingl Foxe Basin) on laht Põhja-Ameerika kirdeosas ning osa Põhja-Jäämerest. Läänes piirneb Põhja-Ameerika Melville'i poolsaarega, põhjas ja idas Baffini saarega ning lõunas on Foxe'i väina kaudu ühenduses Hudsoni lahega. Laht sai nime inglise maadeavastaja Luke Foxe'i järgi.
Meri on madal: keskosas kuni 90 meetrit, kallaste lähedal madalam. Meres on kõrged, kuni 7-meetrised looded. Tugevate loodehoovuste ja madala vee tõttu on vesi sogane. Talviti meri jäätub. Jäässe külmub palju põhjasetteid nii mereveest kui ka lahe põhjast, kuhu jää kinni jääb ja taas liikvele läheb.
Guillaume VII
Guillaume VII nime all võib tuntud olla mitu valitsejat:
Vågå vald
Vågå vald on omavalitsusüksus Norras Innlandeti maakonnas. Valla halduskeskus on Vågåmo.
Vaage kihelkond sai valla staatuse 1. jaanuaril 1838. Seli ja Heidali valla alad eraldati Vågå vallast 1. jaanuaril 1908 ning nendest said omaette vallad. 2019. aastani kuulus vald Opplandi maakonda.
Mustjõgi (Jägala)
Mustjõgi on jõgi Põhja-Eestis, Jägala jõe parempoolne lisajõgi.
Guillaume VIII
Guillaume VIII nime all võib tuntud olla mitu monarhi:
António de Oliveira Salazar
pisi|Antonio Salazar (1940) pisi|Antonio Salazar Antonio de Oliveira Salazar (28. aprill 1889 – 27. juuli 1970) oli Portugali poliitik, aastatel 1932–1968 sisuliselt diktatuuri kehtestanud Portugali peaminister.
Salazar asutas Estado Novo ('uue riigi'). See oli autoritaarne parempoolne valitsus, mis hoidis enda kontrolli all Portugali 1932–1974. 1951. aastal oli ta lühikest aega ka Portugali president.
Salazar oli vastu kommunismile, sotsialismile, anarhismile ja liberalismile. Selle asemel oli tema juhitav riik rahvuslik, konservatiivne ja korporatiivne. Selle visioon nägi ette Portugali kestmise mitmel mandril asuva impeeriumina, mille peamised kolooniad on Angola ja Mosambiik (alates 1951 olid nood ka Portugali provintsid). Portugali emamaa pidi olema tsivilisatsiooni ja stabiilsuse allikaks meretagustes valdustes Aafrikas ja Aasias. Niisugust maailmanägemust nimetatakse lusotropikalismiks.
Salazar ei kulutanud haridusele palju raha. Kodanikele võimaldati üksnes tasuta algharidus. Sellepärast oli riigis suhteliselt madal kirjaoskuse tase. Alles oma valitsemise viimastel aastatel hakkas Salazar haridusse palju investeerima ja uusi koole asutama.
Aastal 1933 kehtestati Itaalia eeskujul kirjutatud põhiseadus ja kuni 1945 oli Salazari 1930 moodustatud Rahvusliit ainus seaduslik partei. Aastatel 1936–1947 oli Salazar ka välisminister.
1961 korraldas India operatsiooni Vijay, mille käigus enam kui kümnekordses arvulises ülekaalus olev India sõjavägi vallutas Portugali territooriumid Indias. Sellest sai alguse rahvusvahelise üldsuse hukkamõist Salazari koloniaalpoliitikale, mis viis pikaajalise iseseisvussõjani Portugali Aafrika-kolooniates. Sõda lõppes alles 1975, kui Portugal lubas pärast Uue Riigi kukutamist kolooniatel iseseisvuda.
Kodumaal surusid Salazari režiim ja selle salapolitsei PIDE alla kodanike inimõigusi ja poliitilisi vabadusi, et jääda võimule. Sealhulgas organiseeris Salazari režiim 1958. aasta presidendivalimiste oletatava võitja Humberto Delgado mõrva. 1935 keelustas Salazar vabamüürluse. Kuigi poliitilise surve mõjul hukkus palju vähem inimesi kui Franco juhitavas naaberriigis Hispaanias, põhjustas see ulatusliku emigratsiooni.
Ehkki Portugal oli ilmalik riik, soosis Salazar suuresti katoliiklust. Ta käskis kõigis koolides usuõpetust õpetada, kuigi mittekatoliiklastest vanematel oli õigus oma laps vastava avalduse esitamise korral nendest tundidest vabastada. Salazar ei vaadanud lahutusele hästi ja keelustas katoliiklikult sõlmitud abielude lahutamise.
Kui paljude diktaatorite loodud režiim langeb koos nende surmaga või juba enne seda, siis Salazari loodud Estado Novo oli sedavõrd jätkusuutlik, et kestis veel kuus aastat pärast tema surma ja lõppes alles 1974. aastal Nelgirevolutsiooniga.
Limoges
Limoges [limoož] on linn Prantsusmaal, Haute-Vienne'i departemangu ja endise Limousini piirkonna keskus.
Linna territoorium asub 209–431 meetri kõrgusel üle merepinna.
Revokatsioon
"Revokatsioon" (ladina keeles revocatio 'tühistus') on mitmetähenduslik sõna:
Lesja vald
Lesja vald on vald Norras Innlandeti maakonnas. Valla halduskeskus on Lesja küla.
Masintundmus
Masintundmus (machine emotion või affective computing) on tundmuse masinekvivalent, mis saavutatakse programmeerimise (tehisintellekt) tulemusena.
Lesja vald
Lesje kihelkond sai valla staatuse 1. jaanuaril 1838. Aastal 1861 eraldati Lesja vallast Dovre valla, millest sai omaette omavalitsusüksus. 2019. aastani kuulus vald Opplandi maakonda.
Masintundmus
Tundmuste väljendamiseks teeb robot järgmist:
Madagaskar
pisi|Madagaskar
Madagaskar (malagassi Madagasikara; ametliku nimega Madagaskari Vabariik, varem Malagassi Vabariik ja Madagaskari Demokraatlik Vabariik) on riik Aafrika idarannikul India ookeanis. Ta asetseb 12. ja 25. lõunalaiuse ning 43. ja 50. idapikkuse vahel.
Suurem osa riigist paikneb Madagaskari saarel, mis on Aafrika mandrist eraldatud 400 km laiuse Mosambiigi väinaga. Madagaskarile kuulub arvukalt väikesi saari Madagaskari saare lähedal, sealhulgas Nosi Be, Nosi Mitsio,, Sainte-Marie saar ehk Nosy Boraha (idaranniku lähedal), Mangabe saar ehk Nosy Mangabe, Nosy Lava, ja Nosy Barren.
Riigi pindala on 587 041 km² või 587 051 km². Madagaskar on pindalalt Indoneesia järel suuruselt teine saareriik maailmas. Rannajoone pikkus on 4828 km.
Kuigi madagaskarlased ei pea end aafriklasteks, on Madagaskaril tihedad sidemed Lääne-Aafrika frankofoonsete riikidega.
Nimi
Malagassi keeles nimetatakse Madagaskarit Madagasikara [madaɡasʲˈkʲarə̥]. Põhirahvust nimetatakse malagassideks (Malagasy).
Nimi ei ole kohalikku päritolu. Nimi Madageiscar esineb esimest korda Marco Polo mälestustes (13. sajand). Tegu on Muqdisho moonutatud nimega (Polo ajas Muqdisho ja Madagaskari omavahel segi). 10. augustil (lauritsapäeval) 1500 maabus Madagaskarile portugali maadeavastaja Diogo Dias ning pani sellele püha Laurentiuse järgi nimeks São Lourenço, kuid kaartidel eelistati Marco Pololt pärinevat nime.
Ei ole teada, et kohalikel elanikel oleks olnud Madagaskari kohta varasemat nime.
Loodus
Madagaskar oma 592 800 km² on suuruselt maailma 47. riik ja neljas saar.
Madagaskar oli kunagi, miljoneid aastaid tagasi, osa Gondwanast. Madagaskari-Antarktika-India maa-ala eraldumine Aafrika-Lõuna-Ameerika maatükist toimus ligikaudu 135 miljonit aastat tagasi. Indiast eraldus Madagaskar ligikaudu 88 miljonit aastat tagasi, jättes sealsed taime- ja loomaliigid täielikku isolatsiooni. Saare idaosas laiuvad veel säilinud vihmametsad, mida ohustavad inimtegevuse laienemine, peamiselt uute riisiistanduste rajamine. Saare keskel asuvad mäestikud, mis on koduks Merina hõimule. Sealsetes kõrgustikes asub saare pealinn Antananarivo ja selles riigi osas on ka suurim rahvastikutihedus. Mägedes asub palju riisikasvandusi.
Saare lääneosas asuvad põhiliselt savannid, kuivad metsad, väikesed kõrbed ja Madagaskarile omased okastaimedega tihnikud.
Marvin Minsky
Marvin Lee Minsky (9. august 1927 New York – 24. jaanuar 2016 Boston) oli USA kognitiivteadlane.
Madagaskar
Pinnamood
Kõrgeim tipp on Madagaskari saare põhjaosas asuv Maromokotro mägi (2886 m).
Siseveed
Suuremad jõed on Mangoky, Sambirano, Mahajamba, Betsiboka ja Onilahy.
Taimed
Saarel on palju haruldasi ja endeemseid taimeliike. 80% taimedest on endeemsed. Mõned taimeliigid leiduvad nii Lõuna-Ameerikas kui ka Madagaskaril, kuid mitte Aafrika mandril.
Kunagi kogu saart katnud metsadest on tänapäevaks 96% aleks maha põletatud ja maa üles haritud. Iga päev hävib umbes hektar vihmametsa. Vihmametsi on säilinud peamiselt järskudel mäekülgedel.
Loomad
Saarel on palju haruldasi ja endeemseid loomaliike. 90% loomadest on endeemsed.
Üks tuntum Madagaskari loomade perekond on leemurid. Madagaskaril ei ole selliseid Aafrikale tüüpilisi loomi nagu elevant, ninasarvik, kaelkirjak, sebra, antiloop, lõvi ja leopard. Kõik saarel algselt elanud 66 imetajaliiki on endeemsed.
Riigikord
Madagaskari Vabariik on poolpresidentaalne vabariik.
Riigis kehtib 1992. aasta põhiseadus, mis võeti vastu 12. augustil 1992 ning mida on muudetud septembris 1995, märtsis 1998 ja aprillis 2007.
Madagaskari parlament koosneb Senatist ja Rahvuskogust.
Haldusjaotus
Madagaskar oli aastatel 1946–2009 jaotatud kuueks provintsiks:
Oktoobris 2009 provintsid kaotati ja 22 piirkonda said 1. järgu haldusüksusteks.
Ametlikud keeled
Madagaskari riigikeel on malagassi keel põhiseaduse artikli 4 põhjal.
Prantsuse keel on ametlik keel 2000. aastast ja inglise keel referendumi põhjal aprillist 2007.
Rahvad
Madagaskari rahvastik on homogeenne: 98% moodustavad austroneesia keelkonda kuuluvat malagassi keelt rääkivad malagassid. Vähesel määral elab saarel komoorlasi ja prantslasi.
Majandus
Riigi majanduslikult arenenuim piirkond on Kõrgplatoo. alt=Madagaskari metallist mündid - ariarid|pisi|Madagaskari metallist mündid - ariarid
Rahaühik
Augustini 2003 oli rahaühikuks frank (FMG). Siis võeti kasutusele ariari, kusjuures viis franki vahetati ühe ariari vastu.
Esiajalugu
pisi|püsti|Kidoka kuju Malagassi mütoloogia järgi elas Madagaskari saarel alguses heledanahaline kääbusterahvas vazimbad. Mõned malagassid usuvad, et need algelanikud elasid sügaval metsas. Esivanemate kultust praktiseerivad madagaskarlased austasid vazimbasid oma kõige vanemate esivanematena. Mõningate malagassi hõimude kuningad väidavad end olevat vazimbade otsesed sugulased. Igatahes on kivist esemete leide, mis lubavad oletada, et Madagaskaril oli asustus juba enne sisserändu Kagu-Aasiast. Madagaskari asustamine võis alata juba umbes 1000 eKr, sest vanaaja meresõitjad võisid seal käia kaneeli ja nelki otsimas. Suulise pärimuse järgi olevat kuningas Saalomon (malagassi keeles Rasoleiman) lasknud Madagaskarilt kulda otsida. Nii kaugest ajast siiski arheoloogilisi leide ei ole.
Arheoloogid arvavad, et inimesed saabusid Madagaskari saarele 3.–5. sajandil või umbes 700. Selle kohta on vähe teada. Madagaskari esmaasukad olid arheoloogide arvates Kagu-Aasiast, tõenäoliselt Kalimantanilt või Sulawesi lõunaosast pärit protomalailastest (tõenäoliselt Lõuna-Hiina juurtega) meresõitjad, kes saabusid katamaraanidel. Need algmalagassid, kes nähtavasti otsisid uusi asualasid, asustasid saare suure austroneesia ekspansiooni käigus, kui asustati ka Jaava, Sumatra, Uus-Meremaa, Polüneesia, Mikroneesia, Hawaii saared ja Lihavõttesaar. Tõendeid indoneeslaste jõudmisest Aafrika mandri idarannikule ei ole leitud. Paistab, et Madagaskari esmaasukad tulid üle India ookeani otse Indoneesiast, sooritades 5000 km pikkuse merereisi, usaldades end tuule ja hoovuse hoolde. Võib ka olla, et nad tulid India või Aafrika mandri kaudu. Koos Uus-Meremaaga moodustas Madagaskar viimase suure asustatava ala.
Etnoloog Jared Diamond kirjeldab austroneesia ekspansiooni Madagaskarile nii: "Need austroneeslased oma austroneesia keelega ja modifitseeritud austroneesia kultuuriga elasid juba Madagaskaril, kui 1500 külastasid saart eurooplased. See näib mulle maailma inimgeograafia kõige hämmastavama tõsiasjana. See on nii, nagu Kolumbus oleks Kuubale maabumisel leidnud eest sinisilmsed rootsi keelt kõnelevad skandinaavlased, kuigi läheduses asuval Põhja-Ameerika mandril elavad indiaani keeli kõnelevad indiaanlased. Kuidas on võimalik, et Kalimantani esiaegse kultuuri inimesed paatidega ilma kaardi ja kompassita Madagaskarile jõudsid?"
Tehnoloogias ja põllumajanduses on malagassidel palju ühiseid tunnuseid indoneeslastega. Riisitöötlemise meetodid on sarnased, riisipõllud on nagu Aasias. Nagu indoneeslasedki, kasutavad malagassid katamaraane. Mõlemad kultuurid praktiseerivad esivanematekultust ja usuvad, et surnud mõjutavad elavate elu. Erinevalt naabritest Aafrika mandril, kes eelistavad ümmargusi hütte, elavad malagassid nelinurksetes elamutes. Nad kasutasid sepistamiseks kahe klapiga lõõtsasid, mis on malai leiutis. Nad kandsid taimekiududest või raffianiinest kootud kangast, mitte nahast, karusnahast või villast riideid nagu aafriklased ja eurooplased. Merinad, Madagaskari suurim etniline rühm, on indoneeslastega välimuselt täiesti sarnased.
Bantude ja araablaste sisseränd
Pikka aega oli vaidluse all, kas Madagaskar oli keskaegsetele araabia meresõitjatele ja geograafidele tuttav. Ent arheoloogilised väljakaevamised Mahilakas tõendasid, et seal oli 10.–14. sajandil mošeede ja kivihoonetega õitsev kaubalinn. Oofiri (Aafrika mandri) vastas paiknev saar oli tuntud järgmiste nimede all: Phebol, Cernea, Menuthias, Medruthis, Sherbezat, Camarcada, Kuusaar, Djawaga, Kmor, Manuli, Metecassioder, Qomr.
pisi|püsti|vasakul|Marco Polo Nimi "Madagaskar" pärineb Marco Pololt, itaalia maadeuurijalt, kes kirjeldas sõnulseletamatult rikast Aafrika saart Madeigascar (1298 ). Marco Polo oli saare olemasolust teada saanud kaudselt oma Aasia-reiside ajal. Enamiku teadlaste arvates oli tegemist tänapäeva Somaalia sadamalinna Muqdishoga.
Bantud tõid kaasa kõrvitsasarnase jejolava, millega tänapäeval mängitakse malagassi muusikat. Bantud tõid kaasa ka Ida-Aafrikale omase veisekasvatuse. Eriti Madagaskari lõunapoolsetes savannides, kus Aafrika mandri mõjud on kõige tugevamad, mõõdetakse rikkust ja sotsiaalset staatust veistega; seebude arv ületab kaks või kolm korda elanike arvu.
Aafrika mõjusid Madagaskari kultuuris seletab osa uurijaid sellega, et sisserändajad Indoneesiast peatusid enne Madagaskarile jõudmist Komooridel ja Ida-Aafrikas, mis olid juba asustatud bantu keeli kõnelevate aafriklastega. On ka tõendid selle kohta, et mõnel pool Lääne-Madagaskaril elas enne 17. sajandil mõnd bantu keelt kõnelevaid inimesi, kes hiljem täielikult assimileerusid.
10. või 11. sajandi alguses, võib-olla juba 7. sajandil, liikusid piki Aafrika mandri idarannikut oma daudega araabia ja Sansibari orjakaupmehed ja asusid Madagaskari läänerannikule. Nende järeltulijad moodustavad antaimorode hõimu Madagaskari kagurannikul Manakara lähedal. Araabia sisserändajad moodustasid indoneeslaste ja bantude kõrval vähemuse, kuid nende mõju on märgatav: malagassikeelsed aastaaegade, kuude, päevade ja müntide nimetused ning ümberlõikamist ja ühist viljavaru tähistavad sõnad ning mitmed tervitused on araabia päritolu. Araabia ravitsejad (ombiasy) kujunesid arvukate malagassi hõimukuningriikide kohtunikeks. Araabia sisserändajad tõid Madagaskarile patriarhaalse klannisüsteemi. Varem oli malagassidel olnud polüneesia matrarhiaalne süsteem, kus meeste ja naiste õigused, privileegid ja omand olid võrdsed. Araablaste käes oli kuni 19. sajandini suur osa Madagaskari väliskaubandusest.
Madagaskar oli alguses hõredalt asustatud. Alles rahvastiku kasvades moodustusid kuningriigid, millest tähtsamad olid sakalavade, merinade ja betsileode omad.
Euroopa kolonisatsioon
15. sajandiks olid eurooplased vürtsikaubanduse muslimite käest üle võtnud. Varem käis see Lähis-Ida kaudu Indiast Vahemerele. Kui aga eurooplaste prahilaevad olid purjetanud ümber Hea Lootuse neeme, hakkas vürtsikaubandus käima Indiast otse Portugali. Portugali meremees Diogo Dias silmas 10. augustil 1500 esimese eurooplasena Madagaskarit, kui tema Indiasse teel olnud laev kursist kõrvale kaldus. Ta astus saare pinnale ja pani selle nimeks São Lorenço, millest tuleneb prantsuskeelne nimi St. Laurent ja St. Lorenz. Hiljem figureerib saar portugallaste kaartidel ka Santa Apolonia nime all. 16. ja 17. sajandil kasutasid eurooplased ka nimesid Saint-Georges ja Ile Dauphin. Alles 17. sajandil võtsid ka põliselanikud omaks nime Madagaskar (malagassi keeles Madagasikara). Varem olid nad saart nimetanud Nosim-Dambo ('metssigade maa')
16. ja 17. sajandil püüdsid inglased ja prantslased edutult saare üle võimu saada. Palavik, düsenteeria, vaenulikud Madagaskari põliselanikud ja Lõuna-Madagaskari karm kuiv kliima tegid 1646 inglaste kolooniale Toliarys (Tuléar) kiire lõpu. Aastal 1649 loobuti ka kolooniast Nosy-Be saarel. Prantsuse koloonia Taolanaro (Fort Dauphin) pidas kauem vastu. Pärast 30-aastast eksistentsi 1672. aasta jõulude ajal puhkesid paiksete antanoside seas rahutused. Ilmselt olid nad ärritunud selle pärast, et neliteist fordi prantsuse sõdurit lasksid end oma malagassi naistest lahutada, et abielluda kolooniasse saadetud neljateistkümne prantsuse naisega, ja mässajad tapsid neljateistkümnest pruudist kolmteist. Antanosid piirasid 18 kuud Taolanaro palissaade. Prantsuse Ida-India Kompanii laev päästis 1674 kolmkümmend ellujäänud meest ja ühe lese.
Ka Madalmaad püüdsid Madagaskaril kanda kinnitada.