cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Gustav Naan
Eesti NSV Teaduste Akadeemia tegelik juht 1958–1961
1958. aastal toimunud EKP X kongressil valiti Gustav Naan EKP Keskkomitee liikmekandidaadiks. Teadustöötajate EKP Keskkomitee koosseisu võtmine oli Eesti NSV-s eelkõige nende lojaalsuse ja ideoloogilise hoiaku tunnustamisakt.
Naan juhtis akadeemias uue põhikirja ettevalmistamise komisjoni tööd. Uus põhikiri kinnitati 1960. aastal. Akadeemia tegevliikmeid nimetati nüüd akadeemikuteks. Põhikirjas avaldus ka 1956. aastast alanud täppis-, keemia- ja tehnikateaduste eelisarendamine.
Akadeemia süsteem oli alates 1956. aastast oluliselt suurenenud (peaaegu kahekordselt), lisandunud oli mitmeid rahvamajandusele olulisi teadusalasid, mida Eestis seni ei olnud viljeldud, kuid mis vajasid esindatust akadeemias. Just nende põhjendustega pöördus akadeemia presidendi kohustes olnud ja 1960. aastal EKP Keskkomitee liikmeks tõusnud Gustav Naan sama aasta septembris Johannes Käbini poole ettepanekuga tõsta akadeemikute arvu 21-lt 24-ni ning korrespondentliikmete arvu 14-lt 25-ni. EKP Keskkomitee büroo otsustas oma määrusega kinnitada akadeemikute arvuks 22 ja korrespondentliikmete omaks 28.
1960. aastal aitas Naan oma aega säästmata läbi suruda ja paberitega varustada noorte teadlaste esimest kompleksekspeditsiooni Kamtšatkale.
1961–1964
1961. aastal akadeemia valimistel täienes akadeemia liikmeskond 14 teadlase võrra. Akadeemia presiidiumi koosseis ei muutunud. Naan jätkas asepresidendina. 12. oktoobril 1961. aastal vabastas Eesti NSV Ülemnõukogu Eichfeldi Ülemnõukogu Presiidiumi esimehe kohalt. Samal päeval luges teaduste akadeemia presiidium Eichfeldi uuesti Eesti NSV Teaduste Akadeemia presidendi ametikohustustesse astunuks.
1964. aastal kaotas asepresident Naan oma koha EKP Keskkomitees (tõenäoliselt jaanuaris 1964 EKP kongressi järgsel pleenumil). 30. septembril 1964 toimunud akadeemia üldkogul teda presiidiumi liikmeks tagasi ei valitud. Sellega oli 13 aastat kestnud karjäär teaduste akadeemia asepresidendi rollis Naani jaoks lõppenud.
Taas Eesti NSV Teaduste Akadeemia presiidiumi liige (1968–1987)
Ka 1973. aasta oktoobris, 1977. aasta märtsis ja 1982. aasta detsembris toimunud akadeemia üldkogul valiti Gustav Naan presiidiumi liikmeks.
13. detsembril 1984. aastal võttis akadeemia üldkogu vastu uue põhikirja (eelmine oli pärit 1969. aastast). Presiidiumi liikmete volituste aeg pikenes neljalt aastalt viiele. Uues põhikirjas enam ei sätestatud, et reeglina ei valita presiidiumisse akadeemikuid enam kui kaks korda.
1987. aasta detsembris valiti uus akadeemia presiidium. Naani presiidiumi liikmeks tagasi ei valitud. Nii oli Naan Eesti NSV Teaduste Akadeemia juhtorgani liikmeks ühtekokku 32 aastat (1951–1964 ja 1968–1987).
1989. aasta
1989. aasta aprilli üldkogul võeti vastu teaduste akadeemia uus põhikiri. Uue põhikirja ettevalmistamisele eelnes akadeemia üldkogu palve Eesti NSV Ministrite Nõukogule tühistada nõue, mille kohaselt akadeemia põhikiri saavutab juriidilise jõu alles pärast ministrite nõukogu kinnitust. Gustav Naan siiski soovitas põhikirja kardinaalsesse muutmisse suhtuda ettevaatusega. Naan hoiatas, et kui tulla ära ministrite nõukogu üldjuhtimise alt, siis sel juhul jääb uus põhikiri kohustuslikuks ainult akadeemiale ning ei seo ministrite nõukogu mingite kohustustega. 14. novembril 1988. aastal selline luba ministrite nõukogult saadi.
ENE toimetuses
Eesti NSV Kultuuriministeeriumi ettepanekul kinnitati EKP Keskkomitee büroo otsusega 16. jaanuarist 1963 Eesti nõukogude entsüklopeedia (ENE) peatoimetuse koosseis. Gustav Naan sai peatoimetaja asetäitjaks. ENE toimetus kuulus 1965. aastal moodustatud kirjastuse Valgus raamatutoimetuste hulka. 1966. aastal valmis entsüklopeedia I köite makett. EKP Keskkomitee büroo otsusega 1. novembrist 1966 vabastati peatoimetaja kohalt Johan Eichfeld (tema isiklikul palvel). Uueks peatoimetajaks kinnitati Johannes Käbini toetusel Naan.
ENE esimene väljaanne ilmus aastatel 1968–1978. 1975. aastal sai Naan teenete eest entsüklopeedilise kirjanduse väljaandmisel Rahvaste Sõpruse ordeni. Aastatel 1985–1989 ilmusid Naani peatoimetamisel ENE 2. väljaande neli esimest köidet. Kuigi vahepeal oli toimunud palju muutusi kõikidel elualadel, olid uue ENE tegijate ideoloogilised lähenemismallid endised. Naan oli peatoimetaja kuni 12. veebruarini 1989. Alates viiendast köitest sai Ülo Kaevatsi peatoimetamisel uue ENE väljaandest Eesti entsüklopeedia (EE).
Eesti NSV ajaloo kirjutamine
1950. aasta septembris võttis EK(b)P Keskkomitee vastu otsuse välja anda kaks Eesti ajaloo üldkäsitlust: üheköiteline, mis pidi valmima võimalikult kiiresti, ja kolmeköiteline, mis tuli koostada "kogu võimaliku põhjalikkusega". Esmase parteilise ülesande – koostada kiirkorras üheköiteline Eesti NSV ajalugu – täitmine tehti kohustuseks Naanile.
1951. aastal vahetas Naani ajaloo instituudi direktori kohal välja Leningradi Riiklikus Ülikoolis samuti sõja eel õppinud Viktor Maamägi. Naan asus juhatama Teaduste Akadeemia ühiskonnateaduste osakonda.
Madis Kõiv on Naani ajalookirjutamist ilukirjanduslikult väljendanud järgmiselt: "Algus oli banaalne. Tuli (toodi?) mees Venemaalt, pandi siin Mineviku Valitsejaks. Konstrueeris täiesti uue Mineviku, mida nimetas Eesti NSV ajalooks) millega siinsed asjamehed kuidagi hakkama ei saanud), sai selle eest mingi autasu, mille hulka kuulus akadeemikuks olemise auhind, nii nagu neid parteiliste teenete eest ikka anti – "valiti" akadeemikuks."
Üheköiteline "Eesti NSV ajalugu"
Ajalookirjutamise sovetiseerimine tipneski 1952. aastal TA Ajaloo Instituudi väljaandel ja Gustav Naani toimetamisel üheköitelise teose "Eesti NSV ajalugu (kõige vanemast ajast tänapäevani)" (484 lk, 15 000 eks.) väljaandmisega. Eesti ajalugu muutus ametlikult Eesti NSV ajalooks. Üheköitelise väljaande autorid käsitletavate ajalooetappide järjestuses olid: Harri Moora, Artur Vassar, Hilda Moosberg, Gustav Naan (kahasse Joosep Saadiga) ja Viktor Maamägi. Raamat oli muu hulgas mõeldud kasutamiseks ka õppevahendina Eesti NSV kõrg- ja keskkoolides.
1990. aastal kommenteeris ajalehes Postimees Naan selle raamatu sündi järgmiselt: "Rakendasin järjekindlalt consensus omnium põhimõtet: ühtki rida ei läinud trükki enne, kui sellega olid nõus kõik raamatu autorid. See lõi usaldusliku ja sõbraliku tööõhkkonna – kasvõi juba sellepärast, et keegi ei saanud kahtlustada kedagi koputamises, sest igaüks oli "kaassüüdlane" kõiges".
Teise trüki maketi arutelu
Naani toimetamisel 1957. aastal Eesti Riiklikus Kirjastuses ilmunud teist trükki täiendati uute materjalidega, mitu osa kirjutati uuesti. Polnud enam isikukultusest tingitud moonutusi. Autorite kollektiivi laiendati. Teine trükk oli varasemast asjalikum, kuid raamatu ideoloogiline alus polnud suurt muutunud.
Enne raamatu ilmumist toimus 1956. aasta lõpul arutelu Eesti NSV ajaloo teise trüki maketi üle, millel osalesid lisaks EKP Keskkomitee komisjonile ning eesti ajaloolastele kolleegid Moskvast, Riiast ja Vilniusest. Koosolekul oldi üksmeelel, et Eesti NSV ajaloo esimene väljaanne oli liiga tendentslik, eriti Nõukogude perioodi osas (autor Viktor Maamägi), ja ülekohtune oma hinnangutes Hans Kruusi ja Nigol Andreseni "kodanlik-natsionalistliku" rühma suhtes. Koosoleku juhataja ning Eesti NSV ajaloo toimetaja Gustav Naani sõnul sisaldas esimene trükk vigu ja kannatas isikukultuse halbade mõjude all; mitmete tegelaste suhtes oli antud ebaõige hinnang.
Koosolekust võttis osa ja esines sõnavõtuga mõned kuud varem (1956. aasta augustis) akadeemia tegevliikmeks ennistatud Hans Kruus. Kuigi koosolekul osalenud teaduste akadeemia korrespondentliige Hilda Moosberg püüdis tõestada, et Kruus olevat natsionalist, kes oli Eesti Vabariigis kõrgel kohal, leidis koosoleku juhataja Naan, et "seltsimees Moosbergil pole erilist põhjust sellelt tribüünilt esineda terava kriitikaga professor Kruusi aadressil selle kohta, kes või mis ta kodanlikul ajal oli. Tähtis on, kes ta on praegu ja praegu on ta kuulus ENSV ajaloolane".
Kolmeköiteline "Eesti NSV ajalugu"
Järgmiseks algatati Naani peatoimetamisel kolmeköitelise "Eesti NSV ajaloo" kirjutamine, mille ilmumine venis poliitiliste arengute tõttu õige mitme aasta peale (1. kd 1955, 2. kd 1963, 3. kd 1971). Ajaloolane Marek Tamm märgib, et esiteks jäi selle kirjutamise jäme ots endiselt eestlaste kätte, teiseks laenati uurimistöö üldraamid suuresti sõjaeelsest rahvuslikust ajalookirjutusest, teisendades ennekõike varasemaid väärtushinnanguid ja "tempides tulemust marksistliku (leninlik-stalinliku) sõnavaraga".
Kolmeköitelise koguteose "Eesti NSV ajalugu" autorite kollektiiv sai 1977. aastal Nõukogude Eesti preemia teaduse, tehnika ja tootmise alal. Laureaaditiitli sai 12 ajaloolast, sealhulgas kõik (peale Naani) üheköitelise, 1952. aastal ilmunud väljaande autorid. Naan on hiljem selgitanud, et tema nime tõmbas nimekirjast maha EKP Keskkomitee büroo. Naan sai aga samal aastal Nõukogude Eesti preemia ENE eest.
Hiljem on Naan tagasivaatena öelnud, et oma kutsumuseks ei pidanud ta ajalugu, vaid filosoofia ajalugu, elu- ja töökohana kujutas ette pigem Moskvat kui Tallinna.
Esinemine TPI aulas
1960. aastate keskel oli Naan hakanud huvi tundma sotsioloogia vastu. Ta oli juba avaldanudki paar lühikest, ent sisukat ajaleheartiklit ja esinenud paari veidi nagu dissidentliku maiguga sõnavõtuga. Need tõid talle rahva seas populaarsuse, ent kutsusid esile kohalike parteijuhtide eitavaid hinnanguid.
1960. aastatel määrati Tallinna Polütehnilise Instituudi kateedrijuhataja Uno Mereste korraldama kõnemeisterlikkuse rahvaülikooli. Loengud toimusid TPI aulas, umbes 600-kohalises saalis. Otsides huvitavaid lektoreid, tegi Mereste Naanilegi ettepaneku esineda ettekandega. Esialgu ütles Naan ära põhjendusega, et EKP Keskkomitee olevat tal mõneks ajaks keelanud filosoofia- ja sotsioloogiaalaste loengute pidamise ja artiklite avaldamise. Kuid pärast Mereste argumenti, et jutt on retoorikast, mitte filosoofiast või sotsioloogiast, andis Naan nõusoleku.
Kohe loengu alguses ütles Naan ära, et kavatseb rääkida üldse mitte inimesest, vaid loomadest ja nende eneseteostusest eeskätt häälitsuste vahendusel. Seejärel kirjeldas ta pikemalt linnulaulu olemust. Pikalt tegi juttu katsehiirtest. Maininud viimaste näidete puhul paar korda möödaminnes Sigmund Freudi nime, tegi ta pärast lühikest pausi vahemärkuse: "Siin saalis pidi olema umbes 600 istekohta. Minu silmaga vaadates on peaaegu kõik kohad hõivatud. See tähendab, et saalis peab olema vähemalt neli kuni kuus koputajat. Koputajatele tahaksin ma vahemärkusena öelda, et kui koputama lähete, mõtelge järele, mida räägite. Ei ole mõtet minna ja rääkida, et Naan reklaamib freudismi. Freudismi, nagu seda propageeris Freud, ei propageeri tänapäeval enam maailmas keegi. Naan ka mitte!"
Kõik rahvaülikooli loengud salvestati magnetofonilindile. Mereste on hiljem meenutanud, et Naani vahemärkus mõjus nagu pomm. Hetkeks valitses saalis surmavaikus. Ajal, kus oli teada, et kõigil vähegi suurematel koosolekutel viibivad KGB informaatorid, kes kõike kuulavad ja tähele panevad, oli selle tõsiasja mainimine avalikul loengul midagi ennekuulmatut.
Tõravere filosoofiaseminarid
Gustav Naani algatusel hakati Tõraveres korraldama filosoofiaseminare. Naan oli nõus seminari juhatama. Naan hankis esinejaid Tallinnast, kus tal oli säilinud palju sidemeid. Tõravere filosoofiaseminaridel esines Gustav Naan selliste ettekannetega nagu "Võim ja vaim" ja mitmed teised analoogilised. Need ilmusid esseedena kultuuriajalehes Sirp ja Vasar ning äratasid üldist tähelepanu mitte ainult Eestis, vaid ka mujal NSV Liidus.
Naani seminarid saavutasid varsti üldise tuntuse. Esinemas käisid paljud tolleaegsed kultuuritegelased ja teadlased, ka poliitikud. Esinejate seas oli ka Uku Masing.
Sageli kulges diskussioon lubatu ja lubamatu piirimail. Seminari vaba vaim ise oli midagi täiesti enneolematut senise sumbunud õhkkonnaga võrreldes. 1970. aastate keskel tegid võimud otsese ettekirjutuse sedalaadi seminarid lõpetada.
"Eesti kodanlike natsionalistide ideoloogia reaktsiooniline olemus"
1947. aastal avaldas kirjastus Poliitiline Kirjandus tollase EK(b)P Keskkomitee esimese sekretäri Nikolai Karotamme initsiatiivil ÜK(b)P Keskkomitee Kõrgema Parteikooli õppuri Gustav Naani suundaandva kogumiku "Eesti kodanlike natsionalistide ideoloogia reaktsiooniline olemus" (128 lk). See koosnes kolmest ajakirjas Eesti Bolševik varem (1945–1946) ilmunud artiklist.
Eessõnas teatas Naan, et "Kodanlik-natsionalistlik ideoloogia oli ja on sügavalt vaenulik rahvamasside vastu. Kodanlikud natsionalistid on eesti rahva verivaenlased" [...]. Naani raamatu esimese peatüki esimene lause algas sõnadega "Seltsimees Stalin õpetab, et..." .
Selgemini propagandailmelised olid mõlemad ülejäänud artiklid: "Eesti kodanliku natsionalismi arenemisteest" ja "Eesti kodanliku iseseisvuse sünnist", neist viimane õieti Eduard Laamani tuntud raamatu "Eesti iseseisvuse sünd" (1936) sovetlik parafraas. Raamatu lõpposas väidab Naan, et sõda, mida kodanlikud natsionalistid on variserlikult nimetanud "vabadussõjaks", oli tegelikult iseseisvuse ja vabaduse vastu ja alles 20 aasta pärast, 21. juulil 1940, võitis eesti rahvas kätte tõelise iseseisvuse ja sõltumatuse.
Akadeemik Uno Mereste on oma memuaarides hinnanud seda teost kui "autoportreed autorist, kes asjast vähe taipab, aga püüab teha nägu, nagu valdaks ta absoluutset tõde". Ajaloolased Toomas Karjahärm ja Väino Sirk kirjutavad, et Naan oli koloriitne kuju, sõjajärgsel ajal äge stalinist, kes juba 1947. aastal jõudis kirjutada provokatiivse poliitilise paskvilli, mille juhtmõte oli "kodanlikud natsionalistid on eesti rahva verivaenlased".
Naani "Eesti kodanlike natsionalistide ideoloogia reaktsiooniline olemus" on varustatud viidetega. Ühel korral viidati raamatus Karotamme kõnele ja umbes kümnel korral Eesti NSV Teaduste Akadeemia presidendi Hans Kruusi varasematele töödele. 1950. aasta märtsis kuulutati aga EK(b)P Keskkomitee VIII pleenumil akadeemik Kruus kodanlikuks natsionalistiks ja EK(b)P Keskkomitee esimene sekretär Karotamm kodanlike natsionalistide mahitajaks. Kohe pärast pleenumit kõrvaldati Naani raamat raamatukogudest, sest lugemisvarast pidi kaduma kõik, milles kasvõi vihjamisi mainiti VIII pleenumil kritiseeritute nimesid kas positiivses või neutraalses kontekstis. Lugejatele jälle vabalt kättesaadavaks tehti Naani raamat 1956. aastal.
"Proletaarne internatsionalism ja kodanlik natsionalism"
1987. aastal kirjutas Gustav Naan, et tänu oma 1947. aastal ilmunud raamatule, tema huvi natsionalismi vastu kadus. See ei olnud siiski nii. 1950. aasta sügisel ilmus Ajaloo Instituudi direktorilt Naanilt 30-leheküljeline brošüür "Proletaarne internatsionalism ja kodanlik natsionalism" (tiraaž 6000 eks).
Käsitledes Eesti kodanlikke natsionaliste, kirjeldas Naan oma brošüüris Hans Kruusi tegevust parteipoliitiliselt "õigesti", vastavalt märtsis lõppenud partei keskkomitee VIII pleenumi seisukohtadele. Nii kirjutas ta: "Eesti kodanluse kojaideoloog Hans Kruus koos tema poolt Teaduste Akadeemiasse poetatud "oma inimestega" pidurdas elulähedaste probleemide lahendamist" ja: "Kruusi ja tema mõttekaaslaste tegevuse tõttu ei ole vabariigi koolidel senini Eesti ajaloo ja kirjandusajaloo õpikut".
1954. aastal hakkasid keelatuks minema need väljaanded, kus Josip Broz Titost räägiti kui vaenlasest. Naani "Proletaarne internatsionalism ja kodanlik natsionalism" korjati ära ainult sellepärast, et leheküljel 15 oli selles brošüüris räägitud Tito kodanlik-natsionalistlikust ja fašistlikust klikist. (1949. aastal riiklikud suhted Jugoslaavia ja NSV Liidu vahel katkesid; 1953–1954 algas suhete normaliseerumine .)
Jugoslaavia kodanlikest natsionalistidest kirjutas Naan: "Jugoslaavia rahvad kannatavad metsiku sotsiaalse rõhumise all. Ei ole suuremaid verivaenlasi rahvale kui "omad" kodanlikud natsionalistid".
"Fr. R. Kreutzwaldi maailmavaade ja tegevus"
1953. aasta detsembris ilmus NLKP Keskkomitee häälekandjas Pravda Gustav Naani artikkel "Гордость эстонской культуры (К 150-летию со дня рождения Ф. Р. Крейцвальда.)" ("Eesti kultuuri uhkus (Fr. R. Kreutzwaldi 150. sünniaastapäevaks)").
Samal aastal ilmus Eesti Riiklikus Kirjastuses artiklite kogumik "Fr. R. Kreutzwaldi maailmavaade ja tegevus", üks selle toimetajatest oli Naan. Ka kogumiku avaartikkel on Naanilt. Tunnustades Kreutzwaldi eesti folkloristika rajajana, peab Naan Kreutzwaldi väljapaistvaimaks eesti valgustajaks-demokraadiks, märkides ära, et ta ei tõusnud küll revolutsioonilise demokratismini, kuid mõnes suhtes läks ta kaugemale kaasaegsetest valgustajatest-demokraatidest. Naan kirjutas, et Kreutzwaldi on teaduslikult uurima hakatud alles viimastel aastatel, kuna kümnete aastate jooksul varem on "kodanlikud "objektivistlikud" võltsijad küllalt vaeva näinud selleks, et Kreutzwaldi osa madaldada ja tema vaateid tundmatuseni moonutada".
Relatiivsusteooria kaitsel
1947. aasta juunis toimus Moskvas filosoofiaküsimustes teaduslik diskussioon, kus esines ÜK(b)P Keskkomitee ideoloogiasekretär Andrei Ždanov. Tema kõnes võeti kriitika alla mitmed välismaised relatiivsusteooria järgijad (Arthur Eddington, Edward Arthur Milne). Varsti pärast seda diskussiooni ilmus Nõukogude Liidu juhtiva filosoofiaajakirja Voprossõ filosofii (Вопросы философии) 1948. aasta 2. numbris Naani artikkel "Современный "физический" идеализм в США и Англии на службе поповщины и реакции". Artikkel oli suunatud Ameerika Ühendriikide ja Suurbritannia füüsikaliste idealistide vastu, kes autori arvates kahtlesid materiaalse maailma olemasolus ja eitasid looduses kehtivaid seaduspärasusi. Selliste teadlaste hulka luges Naan Arthur Eddingtoni, James Jeansi, Pascual Jordani, E. T. Whittakeri, Edward Arthur Milne'i, Bertrand Russelli ja Philipp Franki.
Artikkel relatiivsusteooria kaitseks
Ühe erandina avaldas ajakiri 1951. aastal artikli "К вопросу о принципе относительности в физике" ("Relatiivsuse printsiibi küsimuse juurde füüsikas"), milles relatiivsusteooriat iseloomustati igati positiivsest vaatenurgast. See oli Gustav Naani töö, kes oli vahepeal oma vaateid kardinaalselt muutnud ja asunud relatiivsusteooriat kaitsma. Muuhulgas kritiseeris ta oma artiklis teravalt NSV Liidu Teaduste Akadeemia kirjavahetajaliikme Aleksandr Maksimovi 1948. aastal ilmunud artiklit.
Antimaailma hüpotees
On teada, et sümmeetriaomadused väljendavad kõige fundamentaalsemaid loodusseadusi. Meid ümbritsevas maailmas on aga aine ja antiaine sümmeetria rikutud, sest ainet esineb tunduvalt rohkem kui antiainet. Peale selle on ka mass, energia ja teised füüsikalised suurused ühemärgilised ning me loeme neid nullist suuremateks, see tähendab positiivseteks suurusteks. Täielik sümmeetria on Naani väitel looduses võimalik ainult siis, kui peale meid ümbritseva maailma eksisteerib veel antimaailm, kus kõik füüsikalised suurused on meid ümbritseva maailmaga võrreldes vastandmärgilised.
Naani järgi teostatakse sidet meid ümbritseva maailma ja antimaailma vahel pekuliaarsete objektide – kvasarite, kvaasitäheliste galaktikate, kollapseeruvate või antikollapseeruvate tähtede – kaudu. Naani väitel on antimaailmas füüsikaseadused samad, mis tavalises maailmas, kuid aeg voolab seal vastassuunas ja ruum on peegelpildis. Naani järgi ei ole universumi aegruumi topoloogia samatähenduslik ei suunalt (kõik ruumisuunad pole samaväärsed) ega ajaliselt (kõik ajahetked pole samaväärsed) ning milles komplitseeruvad mineviku ja tuleviku mõisted. Sellisel juhul kaotab entroopia suurenemise teooria oma mõtte, teiste sõnadega, antimaailmas ei kehti soojussurma termodünaamiline paradoks.
Naan väidab artiklis, et antimaailma hüpotees ei ole ühegi füüsikaseadusega vastuolus. Naan märgib, et oma olemuselt jääb see hüpotees füüsika ja filosoofia piiripealsesse valdkonda ja lisab, et hüpoteesi filosoofilist külge siinses artiklis peaaegu pole puudutatud. Hüpotees demonstreerib võimalust vastata artikli algusosas püstitatud küsimusele "Miks eksisteerib universum?". Artikli lõpposas formuleerib Naan vastuse: "Universum eksisteerib sellepärast, et vaakum ("eimiski") polariseerub "millekski" ja "antimillekski".
Seda universumi tekkimise teooriat toetab Vjatšeslav Muhhanov.
Lõpmatus
Huvi lõpmatuse ülikeerukate probleemide vastu tekkis Naanil juba keskkooli lõpuklassis, kuid ta sai varsti aru, et vähemalt esialgu käivad need tal kõvasti üle jõu. 1950. aastate lõpul ja eriti 1960. aastatel võttis Naan lõpmatuse teema tõsiselt käsile. Naan on hiljem kirjutanud, et Nõukogude Liidus olevat tollal võistelnud ja võidelnud neli lõpmatuse filosoofilist kontseptsiooni: traditsiooniline, traditsiooniliselt mittetraditsiooniline, ebajärjekindlalt mittetraditsiooniline ja järjekindlalt mittetraditsiooniline. Selle viimase suuna rajaja on Gustav Naan (nii olevat kirjas venekeelses raamatus: L. Baženov, K. Morozov, M. Slutski. "Loodusteaduse filosoofia", Moskva, 1966, lk 198).
1961. aastal avaldas ajakiri Voprossõ Filosofii Gustav Naani artikli "Universumi lõpmatusest". Selles rõhutas Naan teaduse-filosoofia piirimaadele jääva lõpmatuse probleemi lahendamise vajadust loodusteadlaste, matemaatikute ja filosoofide ühiste jõupingutustega.
1965. aasta mais Moskvas toimunud Universumi lõpmatusele pühendatud kosmoloogiaalasel sümpoosionil esines Naan ettekandega teemal "Lõpmatuse mõiste matemaatikas, füüsikas ja kosmoloogias". Selles ettekandes üritas Naan teha katset leida ühtsust mitmekesisuses tõlgendades lõpmatuse erinevaid aspekte matemaatikas, füüsikas, astronoomias ja filosoofias kui ühe ja sama reaalsuse – reaalse Universumi reaalse lõpmatuse – erinevaid peegeldusi. Ettekanne on muuhulgas tähelepanuväärne ka sellega, et lülitati 2011. aastal ainsa vanema teadustekstina (1965!) Moskvas välja antud nüüdisaegset kosmoloogiat käsitleva vene autorite kogumikku "Современная космология: философские горизонты" ("Nüüdisaegne kosmoloogia: filosoofilised horisondid").
Lõpmatuse tüübid
Naan on kirjutanud, et üldiselt on lõpmatuse probleem (laiemas tähenduses) lõpmata keerukas. Ettekandes klassifitseeris ta "lõpmatust" kaheksaks erinevaks tüübiks: praktiline lõpmatus, lõpmatus kui piiritus (ääretus), meetriline lõpmatus, topoloogiline lõpmatus, ekstensiivne ja intensiivne lõpmatus, teoreetilis-hulgaline lõpmatus, aktuaalne ja potentsiaalne lõpmatus ning metamatemaatiline lõpmatus. Ühtlasi toob Naan ettekandes ära ka kõikide tüüpide kirjeldused. (Kirjasõnas ilmus Naani ülevaade lõpmatuse tüüpidest 1967. aastal Moskvas välja antud "Einsteini kogumikus". )
Lõpmatus kosmoloogias
Naan märkis ettekandes, et viimase kümnendi uurimustulemused on näidanud, et ruumi meetriliste omaduste (ruumi kõveruse) hindamine on oluliselt keerulisem kui varem arvati. Kosmilise süsteemi kinnisus on füüsiline kinnisus, kuid sellest asjaolust mingil juhul ei järeldu, et peale sellise süsteemi midagi muud ei eksisteeriks. Praegu (1965) on teada umbes kümmekond "ülitähte" (kvasarit), ja igaüks neist võib omada oma kinnist ruumi ja oma isiklikku aja rütmi, mis ei ole seotud ajarütmidega teistes Metagalaktika osades. Samasugune lugu võib olla Metagalaktika endaga teda ümbritseva keskkonna suhtes.
Naan väitis ettekandes, et lõpmatuse probleemi kosmoloogias tuleb jagada kaheks oluliselt erinevaks osaks, kaheks probleemiks. Esimene probleem on konkreetsete kosmiliste süsteemide, sealhulgas Metagalaktika, lõplikkuse või lõpmatuse probleem. See on puhtalt füüsikaline probleem, mis kuulub relativistliku astrofüüsika ja relativistliku kosmoloogia valdkonda. Teine probleem on Universumi lõpmatuse võrratult keerulisem probleem. See on loodusteaduse ja filosoofia piirprobleem. Seda saab lahendada ainult füüsika, astronoomia, matemaatika ja filosoofia ühispingutustega; ühegi eraldi võetud teadusega seda lahendada ei saa.
Lõpmatuse filosoofiline staatus
Naan märkis ettekandes, et ei ole siiski kahtlust selles, et lõpmatus on oma olemuselt matemaatiline mõiste. Ta haarab kogu matemaatika. Veelgi enam, võib määratleda nii, nagu tegi seda Hermann Weyl: "Matemaatika on teadus lõpmatusest". Kosmoloogia kasutab sedasama lõpmatuse matemaatilist mõistet.
Väga pika aja jooksul andsid filosoofid (Anaxagoras, Zenon Eleast, Demokritose koolkond, Aristoteles, Augustinus jt) lõpmatuse probleemi lahendamisse suurema panuse kui matemaatikud. Õpetuse lõpmatusest arengus "tänapäevasele" etapile panid aluse üksteisest sõltumatult matemaatikud (Bernhard Riemann, Georg Cantor) ja filosoofid-dialektikud (Hegel, Friedrich Engels). Sestsaadik matemaatika progress on pidev ja üha kiirenev, samal ajal kui filosoofias ilmselt midagi oluliselt uut ei ilmunud.
Lõpmatuse filosoofiast Nõukogude Liidus
Naan väitis ettekandes, et 1950.–1960. aastatel lõpmatuse probleemi filosoofilisel tõlgendamisel olid pioneerideks Vladimir Sviderski (kaitses 1955. aastal filosoofiadoktori kraadi aegruumi filosoofia alal) ja Serafim Meljuhhin (hilisem NSV Liidu Teaduste Akadeemia kirjavahetajaliige). Nende töödes probleemi käsitlus oli Naani hinnangul märgatavalt üle keskmise taseme, kuid see keskmine tase ise oli äärmiselt madal. Need tööd ja ka neile järgnenud tööd ei suutnud täita seda lõhet, mis oli tekkinud täppisteaduste ja filosoofia vahel, mis tolleks hetkeks osutus kolossaalseks. Vastavalt tolle aja üldiselt järgitavale stiilile lähtusid autorid Hegeli ja Marxi filosoofilistest seisukohtadest, aga matemaatiline loodusteaduslik materjal (ülimalt napp) kaasati vastavate filosoofiliste põhimõtete illustreerimiseks, seejuures materjali (fakte) ennast hinnati filosoofilise vastuvõetavuse või vastuvõetamatuse seisukohalt. Vastuvõetamatutele faktidele "anti vastulöök". Naan kandis ette, et Meljuhhin oma 1958. aastal ilmunud raamatus "Проблема конечного и бесконечного" ("Lõpliku ja lõpmatu probleem") annab esmalt ruumi lõpmatuse filosoofilise tõestuse ja seejärel püstitab küsimuse sellest, milliseid kosmoloogia järeldusi tuleks aktsepteerida ja milliseid hüljata. Meljuhhin väidab, et ruumi lõpmatus tuleneb loogiliselt võttes mateeria lõpmatusest. Kuna aga mateeria piiridest ei ole võimalik väljuda, siis ei saa rääkida ka selle piiratusest, millest omakorda järeldub, et mateeria on lõpmatu. Naan leidis, et küsimuse püstitus on sarnane Sviderski 1956. aastal ilmunud töös "Füüsikas aegruumiliste ettekujutuste filosoofiline tähendus" avaldatud väitega "Kui me räägime mateeria (materiaalse maailma) lõpmatusest, siis me peame silmas selle all mateeria piiri puudumist".
Naan resümeeris, et mõlemas juhtumis käsitletakse lõpmatust kui piiramatust, piiri puudumist. Autorid jätsid aga Naani väitel tähelepanuta kõige olulisema, mida teadus viimase saja aasta jooksul oli andnud – selle, et lõpmatus ei ole taandatav (samastatav) piiramatuseks. Siit tuleneb autorite nüüdisaegse kosmoloogia ühekülgne käsitlemine. Eelmainitud töös tõestab Sviderski relativistliku kosmoloogia "metafüüsilist, kunstlikku ja avameelselt papimeelset iseloomu". Naan märkis, et sellised hinnangud olid omal ajal Nõukogude Liidus peaaegu üldiselt järgitavad, kuid 1956. aastal oli see juba selge anakronism.
Küberneetika
Ajakirja Horisont toimetaja Rein Veskimäe küsis akadeemik Hillar Abenilt, miks sai 1960. aastal Tallinnasse rajatud instituut nimeks küberneetika instituut? Miks mitte näiteks arvutustehnikainstituut või midagi sarnast? Aben, kes omal ajal oli selle instituudi direktor, vastas, et selle idee taga seisis teaduste akadeemia asepresident Gustav Naan. Võib-olla oleks arvutustehnikainstituudi nimi samuti sobinud. Kuid Nõukogude Liidus oli sel ajal kombeks rünnata uusi teadussuundi, milles Nõukogude Liit muust maailmast maha jäi. Küberneetikat peeti pikka aega kapitalistlikuks ebateaduseks. Seetõttu soovitas Naan seda nime instituudile juba jonni pärast.
Tegelikult enne 1950. aastaid Nõukogude Liidus küberneetikast ei räägitud. Avaliku rünnaku alla sattus küberneetika 1952. aastal, aasta enne Stalini surma. 1953. aastal ilmusid kriitilised artiklid riigi keskses kirjandus- ja ühiskondlik-poliitilises ajalehes Literaturnaja Gazeta (küberneetikat nimetati seal obskurantseks teaduseks) ja ainsas filosoofiaajakirjas Voprossõ Filosofii (artikkel pealkirjaga "Kelle huve teenib küberneetika?"). Ja kuigi veel 1954. aastal ilmunud leksikonis "Краткий философский словарь" ("Lühike filosoofia leksikon") defineeriti küberneetika reaktsiooniliseks pseudoteaduseks, oli 1950. aastate teisel poolel küberneetika juba täielikult rehabiliteeritud. Alates 1958. aastast avaldati NSV Liidus sellel teadusalal arvukalt artikleid ja raamatuid. Eesti keeleski hakkas üht-teist ilmuma, 1961. aastal avaldati Norbert Wieneri "Küberneetika ehk Juhtimine ja side loomas ning masinas". Võrreldes paljude välisriikidega omandas küberneetika nõukogude teaduses 1960. aastatel ja 1970. aastate alguses prestiižsema koha.
1969. aastal kirjutas ta Wieneri teisele eesti keelde tõlgitud raamatule "Inimolendite inimlik kasutamine. Küberneetika ja ühiskond" seitsmeleheküljelise eessõna "Norbert Wiener ja ajastu mõttelaad". Muuhulgas kirjutas Naan selles, et sarnaselt relatiivsusteooria ja kvantmehaanikaga, on ka küberneetika tekitanud ägedaid vasturünnakuid. "Rünnakute motiiv on olnud tavaliselt üks: inimlikult mõistetav tahtmine jääda siledasse Newtoni maailma ja säilitada kindel, jäikdeterministlik optimism". Wienerit on süüdistatud pessimismi propageerimises. Naan leiab, et Wieneri enda vaated ei ole siiski suunatud igasuguse progressi ja optimismi vastu, vaid ainult progressi ja optimismi lihtsustatud mudelite vastu. Naan lisab, et "paraku elame karedas maailmas, milles juhus etendab niisama suurt osa kui seaduspärasuski". Sellepärast saab mis tahes realistlik optimism selles maailmas põhineda ikkagi ainult tõenäosuste hindamisel ja kainel teadmisel, et progressi eest tuleb maksta.
Vaated teaduslikule mõtlemisele ja "argimõtlemisele"
Naan vastandas sageli seda, mida ta pidas teaduslikuks maailmavaateks, nn "argimõtlemisele", mida ta leidis nii tavainimeste, intelligentsi kui ka valitsejate seas. Nii ironiseeris ta, et "[o]n loomulik [...], et ka kõige keerukamaid küsimusi, näiteks globaalprobleeme või sugupoolte ja rahvussuhteid arutatakse mitte ainult sümpoosionidel. Kohvikus, saunas, juuksurijärjekorras lahendatakse neid palju edukamalt." . Just argimõtlemist ja ideoloogilist mõtlemist hakkas ta 1980. aastatel omistama oma vastastele. Näiteks pidas ta Jaan Kaplinski artiklit "Eksimine on inimlik" "teretulnud" värskeks näiteks "nendest argimõistuse "kummalistest seiklustest", millesse ta satub, "niipea kui söandab tungida laia uurimismaailma"". ("Homo mutans"). Kaplinskile võimalust vastulauset avaldada ei antud.
Hinnanguid Naani teadustegevusele
Naani mõtteid on iseloomustatud "vaadetena, mida on tunnustatud väärtuslikena teaduslikust vaatepunktist".
Populaarsus
Naani 1960. aastate lõpus ja 1970. aastate algul avaldatud artiklid, mida ta eelnevalt esitas Eesti teadus- ja projekteerimisasutustes ning loomeliitudes seminariettekannetena, said ülipopulaarseteks.
Mihkel Muti hinnangul oli Gustav Naan 1970. aastate keskpaiku eesti haritud noorsoo hulgas sama populaarne nagu vahest Herbert Marcuse või Marshall McLuhan olid olnud omal ajal ameerika tudengite seas. Üldteadaolevalt põhines Naani kuulsus 1969. aastal Loomingus ilmunud esseel "Võim ja vaim", mille ilmumise võimalikkust saab seletada paljude asjaolude kokkulangemisega. Sellest ajaliselt ettepoole jäid Sirbi ja Vasara artiklid paisuvast universumist, millest Naan oskas köitvalt ja üldarusaadavalt kirjutada. 1976. aastal oli Naan uuesti populaarsuse laineharjale tõusnud Sirbis ja Vasaras ilmunud artiklisarjaga, milles ta küünilis-vaimukalt analüüsis sootemaatikat.
Mutt on toonud näite Naani populaarsusest. 1976. aastal Tartu kirjanduspäevade kavas oli välja kuulutatud Naani ettekanne "Roosa müra". Kuna oli oodata väga suurt publikuhuvi, siis olid korraldajad otsustanud selle ettekande erandlikult üle viia Keemiahoone ringauditooriumi. Saal oli rahvast pungil. Naan aga puudus. Korraldajad oletasid, et ehk on Naan siiski välja sõitnud, ning otsustasid seni päevakorraga edasi minna. Kui järgmine esineja, professor Harald Peep, oli oma ettekandega poole peale jõudnud, jõudiski Naan kohale ja sisenes triumfaalselt saali. Selle peale tõusis rahvas auditooriumis püsti ja kukkus aplodeerima. Professor Peep ühines plaksutajatega. Professoril "lubati" oma ettekanne siiski lõpetada, kuid paljude kuulajate meeled olid juba seotud järgneva esinejaga.
Mihkel Muti hinnangul oli Naani ettekanne "Roosa müra" varasematega võrreldes päris kehvake. Mutt leidis, et "ilmselt oli Naan end ammendanud, tema kui arvamusliidri maine hakkaski pärast seda allamäge veerema, kuni muutus suisa vastandmärgiliseks. Noorte ebajumalast sai kroonukõneleja, neostalinist, eestlusevaenaja".
Kirjanduskriitik Kalev Kesküla kirjutas, et 1970. aastatel oli Naan kahtlemata staar, kelle kirjutised pakkusid uusi vaateid ja ründasid moralismi. Naan oli seletanud: "Mida rohkem abielulahutusi, seda paremaks muutub abielu kvaliteet". Naani kui põneva ühiskondliku mõtleja üldine populaarsus kestis kuni 1980. aastate alguseni, "kui ta asus kindlalt partei barrikaadidele". Naani viimaseid suuri hetki mäletas Kesküla 1979. aastast ülikooli Vanemuise tänava ringauditooriumist, kus Naan avaldas arvamust, et totalitaarsed süsteemid on põhimõtteliselt aatomi-eelse ajastu nähe.
Pöördepunkt Sangaste seminaril
Ajakirjas Looming Gustav Naanist kirjutanud Madis Kõiv meenutab artiklis "Vestlusi ja kõnelusi Gustav Naaniga", et pärast seda, kui Naani "maapagu" Tõraveres oli lõppenud, said nad aeg-ajalt ikka kokku. Vestluste käigus pani Kõiv tähele, et Naanile tegi muret, et Jaan Kaplinski ja Arvo Valton üha sagedamini kippusid talle "kallale tulema". See jäi Naanile mõistetamatuks. Kõivule näis, et Naan tahaks kirjanikega hästi läbi saada, "omameheks koguni", kellega ta vahetult ja sundimatult vestelda saaks nagu astronoomide ja füüsikutega, näiteks nagu temaga.
1979. aastal Sangaste lossis toimunud noorte teadlaste kokkutulekul olid kutsutud esinejate seas nii Naan kui ka Valton. Andres Tarand mäletab, et see oli noorte bioloogide teoreetiline seminar, Madis Kõiv aga kirjeldab, et seminaril oli hulk noori füüsikuid, filosoofe ja kirjanikke. "Vanu" oli ka kutsutud, näiteks Lennart Meri.
Rahvast oli palju, kõik tahtsid rääkida. Kõiv jäi seminarile hiljaks. Esimene, kes temaga rääkis, oli Naan. Naan kurtis, et Valton oli talle jälle kallale tulnud ja kutsus Kõivu saali, kus ta pidi Valtonile vastama. Hiljem on Kõiv seda juhtumit tõlgendanud nii, et Naan oli teda endale appi kutsunud. Kuid sellest ei tulnud midagi välja, liiga palju oli segadust üldises atmosfääris, teemad kandusid mujale, algas mingi mäng riigiloomisest, valiti "peaminister". Pärast "valitsuse" moodustamist kandus jutt kuidagiviisi viimase sõja teemadele.
Tarand oma mälestusteraamatus "Kiri ei põle ära" (2005) ütleb, et Naan oli küll mõnda aega esinenud suhteliselt progressiivse nõukogudekriitilise tegelasena, kuid "kõnealuseks ajaks (40 kirja ajaks, 1980) taas tõmbunud hinges tagasi stalinistlikku lapsepõlve, nagu see talle Eesti ümberasujate järglasena Kaug-Itta kätte jõudis". Tema meelest oli pöördepunkt Sangaste lossis peetud seminaril, kus noormehed surusid akadeemikule peale "ei või jaa" küsimuse: kelle poole relva keeraksid, kui praegu tuleks tõe tund poolte valikuks? Akadeemik olevat vihastanud ning selgelt poole "fašistide ja nende sabarakkude" vastu võtnud.
Kõiv ei mäleta, mida seal just väideti, jaatati või eitati, kuid ta mäletas selgesti, et mingil hetkel ütles Valton: "Mis siis selles halba olnuks, kui sakslased oleksid võitnud." Kõiv sai aru, et Naan ei saa sellele reageerimata jätta, kuid ei mõistnud arvata, millise tooni Naan valib. Ta valis kõige räigema – "automaadivalanguga, mille ta sakslaste pihta lubas jälle sihtida". Kõivule oli Naani toon siiski jahmatav ja "pikkamisi püstitatud sõpruse elevandiluutorn varises nende paari minuti jooksul kokku".
40 kiri
1980. aasta oktoobris sündis EKP venestamispoliitika vastu suunatud haritlaste "Avalik kiri Eesti NSV-st", tuntud kui 40 kiri. Autorid üritasid saada kirjale allkirju ka akadeemikutelt. Pärast tunniajalist vestlust Nikolai Alumäega küsis Andres Tarand temalt, keda ta oma kaasakadeemikutest peab sobivaks või võimalikuks kandidaadiks. Akadeemik Alumäe tegi pika pausi ja vastas: "Gustav Naani võiks proovida, kui keegi pealt ei näe ...". Tegelikkus oli aga teine.
Rohkem kui seitse kuud pärast 40 kirja, saatis akadeemik Gustav Naan EKP Keskkomiteele märgukirja "Mõtteid ideoloogilisest situatsioonist", milles ründavas toonis nõudis veelgi jäigemat kurssi ideoloogiatöös. Kiri oli kirjutatud vene keeles ja dateeritud 24. juunil 1981. Erilise tähelepanu osaks said kirjas kirjanikud, konkreetsemalt Jaan Kaplinski ja Arvo Valton (oletatud on Naani isiklikku vimma populaarsete kirjanike vastu). Naan tõmbas paralleele 1968. aasta Tšehhoslovakkia ja 1980. aasta Poola sündmustega, kus samuti alustati süütutest akadeemilistest diskussioonidest. Naan teeb kirjas järelduse, et Eestis tuleb vastavate ilmingute vastu tegutseda jõuliselt ja otsustavalt, võtta "40 bande" "snaiperliku teooriatule" alla. Samuti iseloomustas ta kirjas oma oponente "rämpsuna" ja "jätistena", pahandades, et "tulistama" pidavat tema ihuüksinda, sel ajal, kui kogu intelligents, sh kompartei liikmed, hoidvat heatahtliku neutraalsuse positsiooni või "itsitavad ilgelt pihku". 40 kirja ja järgnenud noorterahutuste järel avaldas Gustav Naan ka iroonilise hoiatusteksti, milles juhtis tähelepanu sellele, et eestlased kujunesid rahvuseks kõigest 100 aasta eest ja et nad "kaovad lähemate aastasadade jooksul".
Jaan Kaplinski kommenteeris hiljem (2005), et näeb Naani kirjas kõigepealt isiklikku solvumist noorte meeste jultumuse üle, kes julgesid täppisteadlasest akadeemikuga vaielda asjade üle, milles ta arvas endal olevat enam-vähem tõemonopoli. "Mina pidasin Naanist lugu ja lugesin päris õhinaga tema vabamõtlejalikke arutlusi intelligentsist ja bürokraatiast, tema eessõna Norbert Wieneri ühele raamatule ja muud. Kuid ilmselt pärast läbitehtud infarkti midagi Naanis muutus ja ta hakkas esinema banaalselt ja keskendus ainult seksile, abielule ja abielulahutustele." Kaplinskit pahandas ka Naani pealiskaudne, päris demagoogiline opereerimine statistikaga. Naan aga pööras isikliku solvumise ideoloogiliseks nördimuseks.
Arvo Valton kommenteeris 2005. aastal, et peale "ideoloogilise agaruse ... on Naani kaebekirja ajendiks isiklik pahameel tegelaste suhtes, kes julgesid kahelda tema ainupädevuses mis tahes teaduse alal, olgu tegemist antimaailmade või seksuaalsuhetega". Valtoni väitel on tema ja Naani vastasseis täpselt fikseeritav. See juhtus 1979. aastal Sangaste lossis noorte teadlaste kokkutulekul.
Madis Kõiv ütleb kirja kohta, et erinevalt Sirje Kiinist, ei tundunud talle kirja stiil bolševistlik ega räigegi olevat. "Järsk ja sõjakas küll. ... See on liiga isiklik, solvatud inimese stiil, kes oma solvumuses püüab vastu hammustada. Isiklik, liig isiklik." Lennart Meri kritiseeris hiljem Naani demograafilisi vaateid loomeliitude pleenumil: "Tuntud on akadeemik Naani tees, mille kohaselt eestlased olla nii vana rahvas, et demograafiline plahvatus on neil ammu selja taga ja rahvusena ei ole nad enam suutelised ennast taastootma. See on viisakas katse vabastada ebakompetentset valitsust vastutusest". Naani vastus oli, et see olevat nii "kirjaoskamatu "tees"", mida ta ei ole uneski näinud ja mis olevat "otsast lõpuni hr. Mere lopsaka fantaasia vili".
Fosforiidisõda
31. märtsil 1987 Sakala keskuses toimunud Eesti NSV Ministrite Nõukogu esimehe Bruno Sauli esimesel fosforiiditeemalisel pressikonverentsil istus Gustav Naan esimeses reas, kuulas tähelepanelikult, kuid vaikis. Millegipärast ei lausunud ta fosforiidisõjas sõnagi. "Huvitav miks?", küsib ajakirjanik Johannes Aare oma raamatus "Fosforiidisõda".
Otsides sellele vastust, toetus Aare akadeemik Erast Parmasto arvamusele, et Naan lähtus oma tegevuses eeskätt isiklikest prognoosidest. Muuhulgas tulenesid need aga akadeemiku tihedatest sidemetest erinevat liiki mundrikandjatega. Ta võis saada infot samuti sõjaväelastelt, kes ootasid võimule tulekuks sobivat momenti. 1988. aasta juunis ei puudunudki kuigi palju, et Karl Vaino oleks tankid Lauluväljakule saatnud, et ajada laiali esimest suurt rahvakogunemist NLKP 19. konverentsi delegaatide toetuseks. Aare ei kahelnud, et Naan teadis NSV Liidu telgitagustest tunduvalt rohkem kui keskmine eesti haritlane, kuid seesugune teadmine surus mõtlemise ka vastavatesse raamidesse. Naan pidas võimalikuks Stalini aegsete õuduste kordumist veelgi suuremas ulatuses. 1991. aasta augustiputš Nõukogude Liidus näitaski, et akadeemiku kartused olid mõningal määral põhjendatud. Aare oletas, et võimalik, et just sellepärast ta fosforiidisõjas vaikiski.
Sellegipoolest heidab Aare oma raamatus Naanile kergelt ette, et kaevanduste vastu oleks teadlane võinud võidelda ainuüksi juba seepärast, et temagi esivanemate juured on Virumaa mullas. Lahemaa rahvuspargis Ilumäe kalmistul on haud, kuhu on maetud Gustav Naan, Kaug-Idas sündinud akadeemik Gustav Naani üks esivanematest.
Eesti iseseisvuspüüdluste vastu
22. detsembril 1987 EKP Keskkomitee mitmesaja osavõtjaga peetud nõupidamisel luges EKP Keskkomitee esimene sekretär Karl Vaino ette NLKP Keskkomitee salajase otsuse "Balti liiduvabariikides aset leidnud natsionalistlikest ilmingutest" koos omapoolsete kommentaaridega. Järgnesid sõnavõtud. Üks esinejaid oli akadeemik Gustav Naan. Oma sõnavõtus tuletas Naan meelde, et ka Tšehhoslovakkia (1968) ja Poola (1980) sündmused algasid sellest, et ajakirjandus lasti välja partei kontrolli alt. "Kui tagasi võeti, läks kõik normaalselt. Aga meil: Vikerkaare ja Edasi toimetused on lausa jalad lauale tõstnud! Kas nad üldse kavatsevad perestroikat alustada või ei?" Küüditamistest rääkides ütles Naan: "Kõiki küüditamisi ei saa nimetada seadusetuseks. Julgeolekuorganid tegid vigu, kuid eeskätt võitlesid ennastohverdavalt vaenlase vastu." Karl Vaino jäi Naani esinemisega rahule. Ta oli tänulik Naanile, kes oli omaenese algatusel tõtanud kõnetooli natsionaliste sarjama.
1987. aasta suvel alustas NLKP Keskkomitee propagandakampaaniat võitlemaks Balti riikides tegutsevate rahvuslike liikumistega. NLKP häälekandja Pravda peatoimetaja Viktor Afanasjev palve peale kirjutas Naan 23. novembril 1988 Pravdasse artikli "Kõik pea peale", milles kritiseeris Eesti NSV Ülemnõukogu 16. novembri otsuseid ning "natsionalismi ja ebaobjektiivsuse all kannatavat" eesti ajakirjandust.
Akadeemik Erast Parmasto on meenutanud, et ta on olnud tunnistajaks sellele, kuidas Naan Eesti taasiseseisvumise taotluste puhul 1980. aastate lõpul lausa paanikasse sattus. "Mida nad ometi teevad!" Parmasto lisas, et "ei maksa arvata, et Naani seisukohtade taga oli ülim kommunismi-ideelisus või jäik venemeelsus. Nagu selgus ta ettevaatlikult öeldud argumentidest, kartis ta eesti rahva täielikku hävitamist, kui taas võimule saavad Stalini-tüüpi mehed." Naan oli sellist tagasipöördumist pidanud väga tõenäoliseks, lausa paratamatuks ajaloo käiguks. Parmasto arvates oli Naani seisukoha taga tema elulugu. Sündinuna Venemaa Kaug-Idas, oli ta ligidalt näinud kogu stalinliku represseerimispoliitika ajalugu. Naani ülitagurlike vaadete taga oli mure enese, aga ehk sellega seotuna ka Eesti tuleviku pärast.
Laulva revolutsiooni ajal avaldas Naan rea artikleid, milles õigustas või ratsionaliseeris stalinlikke repressioone.
Ajakirjanik Hellar Grabbi Gustav Naanist
Hellar Grabbi juhtus oma Eesti külaskäigul kuulama Gustav Naani ettekannet Tallinna Kirjanike Majas. Grabbi pööras tähelepanu, et Naan rääkis aeglaselt ja rahulikult. Eesti keel oli tal sõnavararikas ja sundimatult vaba. Vene aktsent oli ta hääles vaevu tabatav. Saalisistujad näisid kuulavat suure tähelepanuga. Naan rääkis, et bürokraatia poolt surutakse teadusele, kunstile ja kirjandusele peale õpetlik ja standardne funktsioon, mis on vastuolus nende ülesande ja olemusega. Teadus aga, samuti ka kunst ja kirjandus, saavutab suuremaid tulemusi, kui ta ei ole elulähedane, vaid abstraktne. Neid mõtteid esitades ehitas Naan küberneetilised, geneetilised ja tundeelulised mudelid intelligentsi ja bürokraatia funktsioonide jaoks. Seda kuulates oli Grabbi hämmastunud lektori sellisest ebastandardsest ja edumeelsest mõttelennust.
Löökkulumine
Löökkulumine (inglise: impact wear) on lai mõiste, kuhu kuuluvad kõik erosioonkulumise liigid (ka piiskerosioon), löökkoormusel töötavate detailide väsimuskulumine ja ka näiteks löökpuuri kulumine abrasiivmaterjali töötlemisel.
Gustav Naan
Isiklikku
Gustav Naanil oli vend Johannes Naan (1921–1995), kes samuti elas Eestis, oli kommunist ja nomenklatuurne töötaja, pälvis 1960. aastate lõpus parteilise karistuse
Antenna of Love
"Antenna of Love" on Popidioti 2009. aastal välja antud teine album.
Albumi esitluskontsert toimus 5. märtsil 2009 Tallinnas Von Krahli Teatris.
Eesti Muusikaauhindadel 2010 sai loo "Hanging on Friday" video (režissöör Heleri Saarik ) parima muusikavideo auhinna.
Thomas Godoj
thumb|Thomas Godoj (2016)
Elu
Godoj sündis 1978 Poolas Rybnikis, tema vanemad on Danuta ja Eugen Godoj. Aastal 1988 kolis ta vanemate ja õe Hannaga Saksamaale Recklinghausenisse. Ülikooliõpingute ajal hakkas teda huvitama muusika ja ta mängis kohalikes bändides, näiteks Cure of Souls, Fluxkompensator, Tonk! ja WINK.
Isiklikku
Pärast saadet taastus tema suhe endise tüdruksõbra Jenniferiga. 3. jaanuaril 2009 sündis neil tütar Lynn Jennifer Godoj.
Tana jõgi
thumb|Tana Tana on 800 km pikkune jõgi Ida-Aafrikas, Keenia pikim jõgi. Suubub India ookeani.
Enharmonism
Enharmonism on tänapäeva muusikateoorias kontseptsioon, mille kohaselt sama helikõrgust võib tähistada eri nimega. Enharmonismi näiteks on sama helikõrguse kirjutamine näiteks his = c = deses või cis = des.
Absluutne enharmonism on võimalik ainult võrdtempereeritud häälestuses. Kuna praktiline musitseerimine tihti ei põhine võrdtempereeritud häälestusel, loetakse enharmonismi teoreetilisse raami kuuluvaks ka olukord, kus näiteks fis ja ges intoneeritakse küll veidi erinevalt, kuid määratletakse enharmooniliselt sama helikõrgusena.
Teno
thumb thumb Teno (põhjasaami Deatnu, norra Tana) on jõgi Skandinaavia poolsaare põhjaosas Norras ja Soomes. Pikkus 348 km. Teno on 256 km ulatuses Soome ja Norra piirijõgi.
Teno on tuntud väga lõherikka jõena. 1929. aastal püüti sealt õngeridvaga 36 kilone lõhe.