cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
295
Aastakümned: 240. aastad 250. aastad 260. aastad 270. aastad 280. aastad - 290. aastad - 300. aastad 310. aastad 320. aastad 330. aastad 340. aastad
Aastad: 290 291 292 293 294 - 295 - 296 297 298 299 300
Péter Hajdú
pisi|Péter Hajdú (u. 1970) Péter Hajdú (27. detsember 1923 Budapest – 19. september 2002 Budapest) oli ungari keeleteadlane.
Péter Hajdú lõpetas Loránd Eötvösi Ülikooli ungari ja saksa keele erialal.
Ta oli 1959–1974 Szegedi Ülikooli professor, 1974–1982 Ungari Teaduste Akadeemia Keeleteadusinstituudi juhataja. 1982–1996 oli Péter Hajdú Loránd Eötvösi Ülikooli professor.
Péter Hajdú peamised uurimisteemad olid uurali rahvaste etnogenees ja esiajalugu ning samojeedi keeled.
2007. aasta mäesuusatamise maailmameistrivõistlused
2007. aasta mäesuusatamise maailmameistrivõistlused olid 39. maailmameistrivõistlused mäesuusatamises, mis toimusid 3.–18. veebruarini Rootsis Åres. Ka 1954. aastal toimusid seal MM-võistlused. pisi|300px|Åre
Võistluste ajakava
6. veebruar – M supersuurslaalom 6. veebruar – N supersuurslaalom 8. veebruar – M superkahevõistlus (kiirlaskumine + slaalom) 9. veebruar – N superkahevõistlus (kiirlaskumine + slaalom) 10. veebruar – M kiirlaskumine 11. veebruar – N kiirlaskumine 13. veebruar – N suurslaalom 14. veebruar – M suurslaalom 16. veebruar – N slaalom 17. veebruar – M slaalom 18. veebruar – võistkonnavõistlus
Osalenud riigid
Võistlustest võttis osa 60 riiki (sulgudes osalenud sportlaste arv)
Mehed
thumb|80px|Mario Matt
Slaalom
Finaal: 17. veebruar Osavõtjaid: 74 Maailmameister 2005: Benjamin Raich, Austria Ametlikud tulemused <br style="clear:both;" /> thumb|80px|Aksel Lund Svindal
Suurslaalom
Finaal: 14. veebruar Osavõtjaid: 75 Maailmameister 2005: Hermann Maier, Austria Ametlikud tulemused <br style="clear:both;" />
Ülisuurslaalom
Finaal: 6. veebruar Osavõtjaid: 69 Maailmameister 2005: Bode Miller, USA Ametlikud tulemused <br style="clear:both;" />
Kiirlaskumine
Finaal: 11. veebruar Osavõtjaid: 56 Maailmameister 2005: Bode Miller, USA Ametlikud tulemused <br style="clear:both;" />
Alpi kahevõistlus
Finaal: 8. veebruar Osavõtjaid: 69 Maailmameister 2005: Benjamin Raich, Austria Ametlikud tulemused <br style="clear:both;" />
Naised
thumb|80px|Šárka Záhrobská
Slaalom
Finaal: 16. veebruar Osavõtjaid: 83 Maailmameister 2005: Janica Kostelić, Horvaatia Ametlikud tulemused <br style="clear:both;" /> thumb|80px|Nicole Hosp
Suurslaalom
Finaal: 13. veebruar Osavõtjaid: 92 Maailmameister 2005: Anja Pärson, Rootsi Ametlikud tulemused <br style="clear:both;" />
Ülisuurslaalom
Finaal: 6. veebruar Osavõtjaid: Maailmameister 2005: Anja Pärson, Rootsi Ametlikud tulemused <br style="clear:both;" /> thumb|80px|Anja Pärson
Alpi kahevõistlus
Finaal: 9. veebruar Osavõtjaid: 45 Maailmameister 2005: Janica Kostelić, Horvaatia Ametlikud tulemused <br style="clear:both;" />
Meeskonnavõistlus
Finaal: 18. veebruar Osavõtjaid: 11 võistkonda Maailmameister 2005: Saksamaa Võistkonda kuulus 6 sportlast, kolm mees ja kolm naist. Võisteldi ülisuurslaalomis ja slaalomis. Avesse läks neli paremat tulemust mõlemal alal. Võitis see võistkond, kelle kohapunktide summa oli väiksem. <br style="clear:both;" />
Medalid
<br style="clear:both;" />
Olümpiatuli
thumb|[[2004. aasta suveolümpiamängud|2004. aasta Ateena olümpiamängude olümpiatuli avatseremoonial]]
Olümpiatuli sümboliseerib olümpiaideaali ning on saanud olümpiamängude lahutamatuks osaks.
Kõik olümpiatule kasutamisega seotud õigused kuuluvad ROK-ile.
Tseremooniad
Olümpiatuli süüdatakse ROK-i egiidi all olümpiamängude eel päikesekiirte abil Olümpias kreeka jumalate kuninganna Hera templi varemete esisel. 11 näitlejat, kes mängivad preestritare, süütavad tule nõguspeegli abil päikesekiiri koondades. Saadud leegist süüdatakse olümpiatõrvik.
296
296. aasta
Sajandid: 2. sajand - 3. sajand - 4. sajand
Olümpiatuli
Tseremooniad
Olümpiast liigub tuli erilise teatejooksuga tõrvikutest kantuna olümpialinna. Vajaduse korral transporditakse tuld transpordivahenditega. Iga jooksja kannab tõrvikut olümpiatulega lühikest maad ning annab selle siis üle järgmisele jooksjale.
296
Aastakümned: 240. aastad 250. aastad 260. aastad 270. aastad 280. aastad - 290. aastad - 300. aastad 310. aastad 320. aastad 330. aastad 340. aastad
Aastad: 291 292 293 294 295 - 296 - 297 298 299 300 301
Olümpiatuli
Tseremooniad
Viimane jooksja, kes on tavaliselt kuulus sportlane korraldajamaalt (kes see on, seda hoitakse viimase hetkeni saladuses), jookseb olümpiamängude avatseremoonia ajal ringi ümber olümpiastaadioni ja jookseb katla või urni juurde, mis tavaliselt (kuigi mitte alati) asub kõrges kohas, milleni viib trepp. Seejärel süütab ta tõrviku abil staadionil põlema hakkava olümpiatule.
CAN
CAN on lühend, mis võib tähendada:
Olümpiatuli
Tseremooniad
See põleb kogu mängude aja olümpiastaadionil ning kustutatakse lõputseremoonia ajal.
Ajalugu
Antiikolümpiamängudel süüdati olümpiatuli Zeusi auks.
Olümpias süüdati tuli esimest korda 1936. aasta Berliini mängude eel. Olümpiatule kandmine Olümpiast tõrvikutega teatejooksuga oli Berliini mängude korralduskomitee esimehe Carl Diemi idee. Sellest ajast on tõrvikutega teatejooks ja olümpiatule süütamine aset leidnud kõikidel suveolümpiamängudel.
Taliolümpiamängude tuli süüdati esimest korda 1952. aasta taliolümpiamängude eel. See leidis aset Norra suusaspordi isa Sondre Norheimi kodus.
1960. aasta taliolümpiamängudel võeti kasutusele John Henchi konstruktsiooniga tõrvik, mida kasutati aastaid.
1948. aasta suveolümpiamängud
Olümpiatule süütamiseks oli Olümpia kõigepealt vaja vallutada, sest see oli kreeka ülestõusnute valduses.
1952. aasta suveolümpiamängud
Tuli süüdati Olümpias 25. juuni. Juuli algul saabus see Torniosse. Seal liideti sellega sümboolne olümpiatuli, mis oli polaarpäikese kiirtest süüdatud Pallastunturis. Teatejooksu viimast vahetust 19. juulil jooksis üheksakordne olümpiavõitja Paavo Nurmi, kes tõi ka tule olümpiastaadionile. Peaareeni torni tuleurnis süütas leegi neljakordne olümpiavõitja Hannes Kolehmainen.
1980. aasta suveolümpiamängud
Moskva olümpiamängude purjeregatilinna Tallinna jõudis olümpiatuli 19. juulil. Raekoja platsil toimus olümpiatule pidulik vastuvõtutseremoonia. 20. juulil kell 16.22 süütas Tallinna olümpiaregati tule Vaiko Vooremaa, 17-aastane Haapsalu 1. Keskkooli abiturient, kahekordne juunioride maailmameister jääpurjetamises ja Nõukogude Liidu noorte meister purjetamises.
1992. aasta suveolümpiamängud
Olümpiatuli süüdati 5. juunil. Tseremooniat jälgis 5000 pealtvaatajat.
Staadionil süütas tule vibulaskja põleva noolega.
1996. aasta suveolümpiamängud
Tuli süüdati 30. märtsil. Tseremoonial viibisid ka USA esimene leedi Hillary Clinton ja Atlanta mängude korralduskomitee esindajad. Tõrviku esimene kandja oli Kreeka meister kaugushüppes Kostas Koukodimos. Et tähistada kaasaegsete olümpiamängude sajandat aastapäeva, korraldati olümpiatulele nädalapikkune teekond mööda Vana-Kreeka ajaloolisi paiku. Läbiti muuhulgas Delfi ja Nemea, kus antiikajal samuti peeti spordivõistlusi.
6. aprillil jõudis olümpiatuli Ateenasse, kus Panathinaikoni marmorstaadionil peeti olümpiamängude sajanda aastapäeva tseremoonia. Kohale kutsuti kõigist senistest olümpialinnadest pärit olümpiavõitjad, kes jooksid tõrvikuga ühe ringi staadionil.
Edasi siirdus tuli 20-päevasele ringile mööda Kreeka maakondi ja jõudis taas Ateenasse 26. aprillil. Kokku läbis olümpiatuli Kreekas ligi 2500 km, tõrvikukandjaid oli 800. 26. aprillil toimetati USA-s elava kreeklase Peter Mastrogiannise konstrueeritud tõrvik Delta Airlinesi erilennuga Los Angelesse.
Helikopter viis tule Los Angeles Memorial Coliseumi juurde, kus toimusid 1984. aasta suveolümpiamängud. University of Southern California Trojan Marching Band mängis John Williamsi pala 1984. aastast "Olympic Fanfare and Theme". Toimus sümboolne tõrvikuläitmine. Olümpiamängude korralduskomitee esimees Billy Payne hoidis kanistris olevat tuld kõrgel ning kõndis siis läbi rahvahulga, lastes inimestel kanistrit puudutada. 1976. aasta suveolümpiamängude võitja kümnevõistluses Bruce Jenner avas tulesüütamistseremoonia Coliseumi juures kahe alastikuju all, mille olümpiamängude korraldajad olevat palunud televisiooniülekande ajaks kinni katta. Valgesse riietatud lapsed kandsid olümpiamängudel osalevate maade lippe. Bänd mängis Williamsi pala "Official Centennial Theme".
Bruce Jenner andis tõrviku üle olümpiavõitjale kümnevõistluses Rafer Johnsonile, kes oli viimasena tuld kandnud 1984. aasta mängudel. Johnson andis tule 1936. aasta suveolümpiamängude neljakordse võitja Jesse Owensi lapselapsele Gina Tillmanile.
27. aprillist 19. juulini viisid üle 10 000 jooksja 84 päeva jooksul tõrvikut läbi 42 osariigi ligi 24 000 km.
Igas tõrvikus oli kütuseks 40 minuti jagu propüleeni.
Olümpiastaadionil süütas tule Parkinsoni tõbe põdev poksija Muhammad Ali. Ta võttis tõrviku ujujalt Janet Evansilt ja ronis trepist üle. Publik oli jahmunud. Paljud nutsid. Ali tõstis aeglaselt käsivarre ja saatis olümpiatule katlasse.
1998. aasta taliolümpiamängud
Teel Naganosse kustus leek vähemalt üheksa korda ära. Algul süüdistati ilma, sest tõrvikukandjad, sealhulgas mõned suusatajad ja saanisõitjad, sattusid tugeva lumesaju kätte. Kui tuli teist korda kustus, süüdistati jooksjaid selles, et nad hoidsid tuld vale nurga all. Kui asi ei paranenud, leiti, et süüdi on konstruktsioon. Tõrviku konstruktsiooni muudeti ja korraldajad palusid vabandust.
Olümpiatuli saabus Naganosse 6. veebruari õhtupoolikul. Seda tähistati pooletunnise tseremooniaga.
Olümpiatõrviku staadionile toojate seas oli 35-aastane inglane Chris Moon, kes kaotas parema jala alumise osa ja käelaba miiniplahvatuses 1995 Mosambiigis, kus ta aitas maamiine eemaldada.
2000. aasta suveolümpiamängud
Olümpiatuli süüdati Olümpias 10. mail või 12. mail, 100 päeva enne olümpiamängude avamist. Kuigi traditsiooniliselt süüdati olümpiatuli paraboolpeegli abil päikesekiirtest, kasutati pilvise ilma tõttu küünalt. Kreeka kaugushüppemeistri Lambros Papakostase järel kandis teisena tuld Austraalia rahvusliku olümpiakomitee asepresidendi Kevan Gosperi 11-aastane tütar Sophie Gosper. Esialgsete kavade järgi pidi teine tulekandja olema 16-aastane kreeka päritolu austraallanna Yianna Souleles. See tekitas skandaali.
Olümpiatuli liikus ka lennukiga, laevaga ning sukelduja käes vee all. Melbourne'i pürotehnikaettevõtte Pains Wessex keemikute ja inseneride konstrueeritud spetsiaalse terastorustikuga varustatud tõrvikuga käis 27. juunil hõbedases kummiülikonnas akvalangiga sukelduja, allveebioloog Wendy Craig Duncan Suure Vallrahu juures populaarses sukeldumiskohas Queenslandis Port Douglase lähedal Agincourti rifi juures. Üle 2000 kraadi juures põlev leek tekitas piisava rõhu, et vett eemal hoida. Et tõrvik lõkendaks, oli torustik täidetud ainetega, millest eraldus piisavalt hapnikku ja lämmastikku, et tekiks väga kuum leek. Leegi eredus tulenes hapnikku eraldavatest ainetest ja magneesiumipulbrist. Tuli oli vee all 2 minutit 40 sekundit.
Tõrviku disain oli tüüpiliselt austraalialik ja sümboliseeris olümpialinna. Disainer sai inspiratsiooni Sydney ooperiteatrilt, Sydney Harbour Bridge'ilt ja Bondi Beachilt. Tõrvik meenutas ka Vaikse ookeani sinist vett ja bumerangi.
Austraalia pinnal läbis tuli paljusid väikelinnu. Teekond algas 8. juunil Ulurust. Kõigepealt anti tuli Austraalia aborigeenidele. Leek võbises ja kustus tuule käes ning see süüdati ematulest uuesti. Esimesena kandis tõrvikut sprinterist esimene Austraalia aborigeenist naisolümpiavõitja Nova Peris-Kneebone.
Hiljem veeti seda rongiga, jalgrattaga, hobusega, trammiga, sõudepaadiga, esmaabilennukiga, kaameli ja paadiga, kokku 50 transpordivahendiga. Tuld saatis 47 sõidukit.
Tõrvikukandjaid ja tõrvikuid oli 11 000. Pooled neist olid tavalised austraallased, kes erižüriide poolt valiti välja ühiskondliku töö või väljapaistva helduse või headuse eest. Teise poole moodustasid kuulsused, sponsorid, mängude korraldajad ja kunagised olümpiavõistlejad.
Mitu korda püüti tõrvikut röövida ja tule liikumist takistada, kuid see ei õnnestunud. Juulis hüppas 19-aastane mees rahva seast välja ning püüdis naisjooksja käest tõrvikut ära napsata. Augustis püüdis Uus-Lõuna-Walesis Macleanis 550 kilomeetrit Sydneyst põhja pool rannikulinnade Ballina ja Coffs Harbori vahelisel teelõigul 17-aastane keskkooliõpilasest nooruk tulekustutiga leeki kustutada. Kummalegi mehele süüdistust ei esitatud. Septembris haaras Kiama linnas Sydneyst lõuna pool üks mees endise surfamise eksmaailmameistrilt Tom Carrollilt olümpiatõrviku ja püüdis seda merre visata.
Endine elukutseline jalgrattur, 74-aastane Ron King, kes kandis olümpiatuld oma kodulinnas Muswellbrookis Sydneyst loode pool, suri veidi aega pärast oma vahetust arvatavasti südameatakki.
Tagavaratuld kanti kaevurilaternas.
14. septembril jõudis olümpiatuli pärast 100-päevast teekonda Sydney keskusse. Linnavalitsuse hoone juures austas tõrvikukandjat ROK-i president Juan Antonio Samaranch. Hoone lähedal tunglesid tuhanded inimesed. Rahvahulga ohjeldamiseks tuli kasutada ratsapolitsei abi.
Raekoja eest kandsid jooksjad tule ooperiteatri juurde. Teiste seas kandsid olümpiatõrvikut Monaco prints Albert, tennisist Patrick Rafter, laulja Olivia Newton-John, Austraalia vanim olümpialane 93-aastane Edith Payne, Austraalia kriketikapten Steve Waugh ja golfitšempion Karrie Webb. Tule teekond kujunes 80-kilomeetriseks.
Tule teekonda jälgis umbes 800 000 inimest. Mitmed tänavad olid suletud. Seoses tule saabumisega toimusid tasuta vabaõhukontserdid.
Viimaste tõrvikukandjate seas oli neljakordne olümpiavõitja Dawn Fraser.
Olümpiatule süütas Austraalia aborigeen, aborigeenide õiguste kaitsja, 400 m jooksja Cathy Freeman, kes tuli samadel mängudel olümpiavõitjaks.
Tehnilise viperuse tõttu ei tõusnud olümpiakatel mitme minuti jooksul üles tulesüütamiskoha juurde.
Valge liibuv kostüüm, milles Freeman tule süütas, varastati varsti ära. Kostüüm sai tseremoonia ajal märjaks ning Freeman tahtis selle ära vahetada, et mitte külma saada. Kostüüm maksis 26 000 dollarit. Organisaatorid andsid talle koopia, kuid ta tahab originaali meeneks tagasi saada.
Olümpiatule kustumise ajal laulis 13-aastane Nikki Webster.
2002. aasta taliolümpiamängud
thumb|right|2002. aasta taliolümpiamängude olümpiatuli Olümpiatuli süütamistseremoonia leidis aset 19. novembril 2001. Päikesepaiste puudumise tõttu ei saadud tuld süüdata päikesekiirtest. Tseremoonia seisnes selles, et ülempreestritar Thalia Prokopiou kandis teiste preestritaride saatel sadade preestrite silme all templist välja põleva katla. Tuli oli varem süüdatud.
Olümpiatõrvik viidi Ateenasse ning anti Salt Lake City taliolümpiamängude korraldajatele üle 3. detsembril. Sealt viidi klaasist ja metallist lennukiga Atlantasse, kust teda alates 4. veebruarist kanti mööda USA-d, kuni ta mängude avatseremooniaks 8. veebruaril jõudis Salt Lake Citysse. Olümpiatuld saatis 19 autost koosnev korteež. 65 päeva jooksul läbiti 21 720 km ja 46 osariiki. Tuli jäi USA osariikidest käimata ainult Minnesotas, Põhja-Dakotas, Lõuna-Dakotas ja Hawaiil.
Olümpiatõrvik oli klaasist, hõbedast ja vasest. Tõrviku klaasist ja hõbedast korpus meenutas värvilt ja tekstuurilt jääd. Allosas olid käharad jooned ja läikiv poleering, mis jätsid moodsa mulje. Keskel oli "külmutatud leegi" tekstuur, mis ulatus klaaskroonini tipus, kust olümpiatuli väljus. Tõrviku pikkus oli 84 cm.
Olümpiatuli jõudis Salt Lake Citysse 7. veebruari õhtul. Viimases vahetuse saabus paraolümpialane Chris Waddell. Uisutaja Kristina Yamaguchi viis tule kallakust üles ning Chris süütas olümpiakatla. Ürituse lõpetas laulja Gladys Knight.
Olümpiatule süütas 1980. aasta taliolümpiamängudel võitjaks tulnud USA jäähokimeeskond. Pealtvaatajad tervitasid neid soojalt ja laulsid tule süütamise ajal "U-S-A".
2004. aasta suveolümpiamängude olümpiatuli
Ateena olümpiamängude tuli süüdati 25. märtsil 2004.
Olümpiatule süütajad olümpiastaadionil
Tabelis on loetletud olümpiatule süütajad olümpiastaadionil. Et 1956. aasta suveolümpiamängude ratsutamisvõistlused peeti Stockholmis, siis süüdati nendel mängudel kaks tõrvikut.
1980. aasta suveolümpiamängude purjeregati avatseremoonial Tallinnas läitis olümpiatule tollal 18-aastane jääpurjetaja Vaiko Vooremaa.
Urmo Aava
Urmo Aava (sündinud 2. veebruaril 1979 Tallinnas) on endine Eesti autorallisõitja.
Ta lõpetas aastal 1997 Kuusalu Keskkooli.
Tema kaardilugeja oli Kuldar Sikk.
Urmo Aava alustas oma rallikarjääri 1998. aastal. Tema esimeseks võistlusautoks oli Lada Samara.
Peale rallikarjääri lõppu on ta olnud Rally Estonia peakorraldaja, 2012–2018 kuulus Eesti Autospordiliidu juhatusse.
Autoralli maailmameistrivõistlused
Autoralli maailmameistrivõistlustel osales ta esimest korda 2002 Soomes Tuhande järve rallil Ford Focusega ja katkestas selle ralli. Sel aasta ta rohkem autoralli MM-etappe ei sõitnud.
2004 sõitis ta samuti kaasa 7 MM-etappi, kõik Euroopas või Türgis, ja lõpetas neist 3. Kõige kõrgema, 12. koha saavutas ta Monacos.
2005 sõitis ta taas kaasa 7 MM-etappi, kõik Euroopas, ja lõpetas neist 5. Parim koht oli Tuhande järve ralli 16. koht.
2006 vahetas ta autot ja sõitis Suzuki Swiftil. Ta sõitis kaasa 6 MM-etappi, kõik Euroopas või Türgis, ega katkestanud ühtki (Soomes ta diskvalifitseeriti). Parim koht oli Türgis Anatoolia rallil saavutatud 16. koht. Sel aastal sai ta JWRC arvestuses maailmas teise koha.
Eesti 2006. aasta parima võistkonna valimisel said Urmo Aava ja Kuldar Sikk teise koha sõudmise paarisaerulise neljapaadi järel ja FC Levadia ees.
2007 osales ta juba 10 etapil 16-st ja katkestas ainult korra. Põhiliselt sõitis ta Swiftiga, aga 3 etappi Mitsubishi Lanceriga ja just sellel saavutas ta oma parimad tulemused: 7. koha Tuhande järve rallil ja 8. koha Uus-Meremaa rallil. Nendelt saavutas ta oma elu esimesed MM-punktid. Hooaja kokkuvõttes oli ta 3 punktiga 19.
2008 sõitis ta Citroën C4-ga. Ta osales 10 MM-etapil 15-st ja jõudis pooltel esinemistel punktikohale. Parimaks kohaks jäi Akropolise ralli 4. koht. Seal võitis ta ka 2 kiiruskatset. Kokku saavutas ta sel aastal 13 punkti, mis andis hooajal 11. koha.
2009 pääses ta esimest korda tehasemeeskonda, sõites hooaja kaks avaetappi Iirimaal ja Norras Stobart Fordi meeskonnas. Ta saavutas neil vastavalt 10. ja 8. koha. Hiljem osales ta oma nime all veel Tuhande järve rallil Honda Civicuga, saades 29. koha. Hooaja kokkuvõttes oli ta 1 punktiga 19.
Isiklikku
Ta on abielus ja tal on kolm last.
Frans Hals
Frans Hals (1580 või 1581 Antwerpen – 26. august 1666 Haarlem) oli Hollandi maalikunstnik, barokiajastu suurimaid portretiste.
Frans Halsi muuseum asub Haarlemis.
Halsi järgi on nimetatud üks Merkuuri kraater ning teda on kujutatud Hollandi 1968. aasta pangatähel.
Tema elust ja loomingust on eesti keeles ilmunud Michael Kernani raamat "Frans Halsi kadunud päevaraamatud ehk olemisrõõm", Kirjastus Kunst 1998; tõlkija Eve Köst.
Elulugu
Frans Halsi elulugu on väga lünklik, nagu ka teistel tolle aja kunstnikel. Tema noorusea kohta pole erilisi teateid ning ka tema sünniajas ja -kohas ei olda päris kindlad.
Fransi isa Franchoys Hals, ametilt kangur, oli pärit Mechelenist ja ema Adriaentgen van Geertenrijck Antwerpenist. Hals veetis suure osa oma elust Haarlemis, aga rohkem tunti teda tema Antwerpeni päritolu järgi, kuhu tema vanemad Antwerpeni piiramise ajal 1584–1585 põgenesid. Fransil olid vennad Joost ja Dirck, kes olid ka kunstnikud.
Frans Hals õppis maalikunsti Karel van Manderi juures. Van Mander oli maneristlik kunstnik, ajaloolane ja luuletaja, kelle mõju on Halsi loomingus vähe märgata.
1610. aastal võeti Hals Haarlemi kunstnikke ühendava Haarlemi Püha Luuka Gildi liikmeks. Ta alustas tööd linnanõukogu kunstirestauraatorina, sest hiljaaegu oli linnas ikonoklastide liikumise käigus kogu religioosne kunst konfiskeeritud. Formaalselt sai linn nende kunstiteoste omanikuks alles 1625, misjärel linnavalitsus otsustas, missugused kunstiteosed sobivad raekojas näitamiseks. Liiga katoliiklikuks peetavad kunstiteosed müüdi sama gildi liikmele Cornelis Claesz van Wieringenile tingimusel, et ta need linnast ära viib.
Pärast gildi liikmeks astumist 1611 abiellus Frans Hals Harmens Abeeli tütre Annekesega. Nende poeg Harmen ristiti 2. septembril 1611 ning nagu enamik tema poegadest, ka temast sai kunstnik. Anneke suri 1615. aasta juunis ning Frans jäi kahe pojaga üksi. Hals palkas kalakaupmehe tütre Lysbeth Reyniersi, kes oli Haarlemist pärit, oma kahe lapse eest hoolitsema ning abielluti 12. veebruaril 1618, kui Lysbeth temast juba kaheksandat kuud rase oli. Üheksa päeva hiljem ristiti tütar Sara. Lysbeth sünnitas vähemalt 8 last ning suri, kui oli üle 80 aasta vana. Nende neljast pojast said kunstnikud: Frans (1618–1669), Reynier (1627–1672), Nicolaes (1628–1686) ning Jan (Johannes) (u 1635–1675). Nende tütar abiellus isa õpilase Pieter Roestrateniga, kes oli Haarlemis vaikelukunstnik.
Alates 1662. aastast sai ta linnanõukogult väikest pensioni, kuid Frans Halsi majanduslik seis polnud ikkagi hea – tal olid suured võlad ning pidi joomingutest välja arenenud skandaalide tõttu mitu korda oma elu jooksul kohtus käima.
Tema õpilasteks olid Adriaen van Ostade, Philips Wouwerman, Vincent van der Vinne ja Adriaen Brouwer.
Looming
Üle poole Frans Halsi teostest olid portreemaalid, peamiselt aadlike tellimustööd, harvem kujutas ta lihtrahvast, ning ta oli Rembrandti kõrval ajastu olulisim portretist. Kuna 17. sajandil Hollandi kunstiturul oli portreemaal kõige levinum maaližanr, olid portreemaalijad ka enim tasustatud.
Halsile meeldis inimese lõbusa oleku kujutamine, mis mõjub vaatajale sundimatu ja vabana, sest portreteeritavat on maalitud kodanlikult positsioonilt. Hals ei idealiseerinud oma modelle. Halsi loomingus puuduvad aktid, maastikumaalid, meremaalid, vaikelu.
Frans Halsi lähenemine grupiportreedele mõjus tellijatele uudsena. Hals kujutas kuuel korral erinevate roodude pidusööke ja kogunemisi, nagu näiteks 1624. aastal Püha Antoniuse laskuriteroodu ohvitseride liikmete grupiportree ja 1633. aastal Püha Adriani laskuriteroodu grupiportree.
Ta töötas väga kiiresti, nagu ka Goya, ning seetõttu näevad teosed välja lõpetamata oma kavatsetud visanditaolise stiili tõttu. Tol ajal oli Hals ainus, kes kasutas paksu värviga pintslilööke, mis seisavad lahtiselt üksteise kõrval. See andis portreteeritavate ilmele väljendusrikkust, sest nii õnnestus tal inimene vabastada staatiliselt jäikusest, mille tulemusena võis vaataja oma kujutluses hetke edasi arendada.
Hals ei maalinud inimesi nende õiges vanuses. Naiste näod on tavaliselt heledamad, kui meeste maalitud näod. Valgus langeb alati vasakult poolt ja taust on lihtsustatud.
Tema teoste kompositsiooni ülesehitus oli dünaamiline ning figuuride paigutamisel kasutas diagonaalsuunitlust, mis andis teostele liikuvuse. Koloriit koosnes kollastest, sinistest, valgetest, punastest ja violetsetest toonidest, kuid loomingu hilisemal perioodil muutuvad maalid salapärasemaks ja tumedamaks. Ilmub romantiline alatoon. Teosed muutuvad maaliliselt vabamaks, aga rõivaste tikandid, ehted ja relvad olid siiski detailirohked. Tellimustööd nägid välja tasakaalukamad ja rahulikumad. Kujutatud inimesed on väärikad ning liigutused ja hoiak tagasihoidlikumad, sest Hals loobus hoogsate žestide kujutamisest ning asendas selle väsimuse ja nukrusega. Sellel ajal muutusid tema eredad teosed monokroomsemaks ning helkiv hõbe asendus kuldsega. Kõik see polnud seotud ainult tema isikliku eluga, vaid selles mängib suurt rolli kogu hollandi maalikunsti üldine arengusuund, mis tähendas, et oodati nüansirikkamaid ja komplitseeritumaid teoseid. Siiski, kunstnikku ja tema teoseid ei austatud tol ajal piisavalt, tema tehnikat hakati hindama alles 19. sajandil , inspireerides realiste ja impressioniste.
Ühtegi Halsi teoste visandit pole säilinud, mistõttu arvatakse, et kunstnik maalis kohe otse lõuendile.
"Lõbutsejad" (1616–1617)
"Lõbutsejad" oli tolle aja Hollandis kõige värvilisem ja elavam teos, millel kujutatud inimesed ja objektid täitsid lõuendi äärest ääreni. Teosel on näha kostüümides näitlejaid, kes valmistuvad suureks paastuks. Keskel seisab naise riietes poisike (sest naised ei võinud etendustest osa võtta) ning tema taga Pekelharing munade ja kuivatatud kaladega, kõrval toetub Hans Wurst, kelle peakattelt ripuvad vorstid. Esiplaanil Halsi puhul ebaharilikud vaikelu elemendid, mis kujutavad traditsioonilisi sööke. Õlimaali tagaplaanil olevad inimesed räägivad ja naeravad.
"Naerev kavaler" (1624)
See teos on maailma üks kõige kuulsamatest portreedest, kuigi kujutatava identiteet pole teada. Vaid üleval paremal nurgas olev number viitab sellele, et mees oli 26-aastane, kui Hals teda maalis. Sümboolsed motiivid pigem muigava mehe käistel viitavad sellele, et portree on tellitud kihlumise puhul. Teose teeb eriliseks ning barokseks madalast vaatepunktist maalitud mehe pilk.
Euroopa valuutaühik
Euroopa valuutaühik ehk eküü (rahvusvaheline lühend ECU, sümbol ₠) oli Euroopa Ühenduse liikmesriikide valuutakorv, mida kasutati Euroopa Ühenduse arvestusühikuna enne, kui 1. jaanuaril 1999 euro selle pariteedi alusel välja vahetas. Eküü ise vahetas 1979. aasta 13. märtsil pariteedi alusel ühendusesisese arvestusühikuna välja Euroopa arvestusühiku. Euroopa vahetuskursimehhanismiga püüti liikmesriikide valuutade ja eküü vahelised kursside kõikumised miinimumini viia.
Peamiselt kasutati eküüd ühenduse liikmesriikide keskpankade vahelise arveldusvääringuna ning ühtsete põllumajandushindade ja eelarve kindlaksmääramisel. Eküüd kasutati ka mõnes rahvusvahelises finantstehingus. Selle eelis oli asjaolu, et eküüdes nomineeritud väärtpaberid andsid investoritele võimaluse riskide rahvusvaheliseks hajutamiseks ühe riigi valuutast sõltumata. Eküü ISO 4217 valuutakood oli XEU.
Euro asendab eküü
1999. aasta 1. jaanuaril asendas euro (koodiga EUR ja sümboliga €) eküü kursiga 1 euro = 1 eküü. Erinevalt eküüst on euro reaalne valuuta, kuigi kõik liikmesriigid ei ole eurotsooni liikmed. Kusjuures kaks Euroopa valuutaühiku valuutakorvis osalenud riiki, Suurbritannia ja Taani, eurotsooniga ei liitunud, ning Kreeka liitus tsooniga hiljem. Soome ja Austria liitusid eurotsooniga kohe, kuigi nende riikide valuutad ei moodustanud osa eküü valuutakorvist (kuna nad liitusid Euroopa Liiduga aastal 1995 ehk kaks aastat pärast seda, kui eküü koosseis oli külmutatud).
Eurole üleminekul võttis Riigikogu 1998. aasta 17. detsembril vastu seaduse "Õigusaktides rahaühiku eküü (ECU) rahaühikuga euro asendamise seadus", mis jõustus 1. jaanuaril 1999.
Õiguslikud küsimused
Kuna eküüd kasutati rahvusvahelistes finantstehingutes, kahtlustati, et mõni välismaine kohtu ei pruugi eurot eküü õigusjärglasena tunnustada. See oli siiski ebatõenäoline, sest rahvusvahelise eraõiguse üldaktsepteeritud printsiibi järgi määravad riigid oma valuuta ise. Liigse ettevaatusena võtsid mitmed välisriikide jurisdiktsioonid sujuva ülemineku tagamiseks vastu ka spetsiaalsed seadused. Näiteks võtsid Ameerika Ühendriikide Illinoisi ja New Yorgi osariik vastu seadused, mille eesmärk oli tagada, et suur osa rahvusvahelistest finantslepingutest tunnustaksid eurot eküü järglasena.
Etümoloogia
Kuigi akronüüm ECU moodustub ingliskeelsetest sõnadest European Currency Unit, on eküü (écu) ka kunagine Prantsusmaal käibel olnud rahaühik. See oli üks põhjustest, miks uuele valuutale mõeldi välja nimi euro, mis ei soosinud ühtegi konkreetset keelt.
Sümbol
Valuuta sümbol "₠" (U+20A0) koosneb omavahel põimitud C- ja E-tähest, mis on nime "Euroopa Ühendus" sõnade algustähed paljudes Euroopa keeltes. Ent sümbol ei leidnud laialdast kasutust: üksikud selle aja süsteemid suutsid seda esitada ja pangad eelistasid nagu ka teiste valuutade puhul kasutada ISO koodi XEU.
Mündid ja paberrahad
Kuna eküü oli ainult elektrooniline arvestusühik ja mitte terviklik valuuta, ei olnud sellel ametlikke münte või paberraha, mida võiks kasutada igapäevasteks tehinguteks. Küll aga andsid paljud Euroopa riigid ja organisatsioonid (näiteks Euroopa Parlament) välja mälestusmünte ning rahana mitte kasutatavaid münte ja paberrahasid. Nende müntide levinud teema oli Euroopa ühtsuse, näiteks Euroopa Liidu liikmelisuse tähistamine.
Aastal 1989 andis Hollandi valitsus välja sarja eküü-münte vahemikus ₠2½ kuni ₠200, mida sai kulutada Haagi kauplustes Euroopa kultuuripealinna festivali ajal. Gibraltar andis mälestusmünte välja aastatel 1993–1996.
CAF
CAF on
Astronomia nova
pisi|Lehekülg raamatust "Astronomia nova" ("Uus astronoomia") on Johannes Kepleri esimene raamat Kepleri seaduste kohta. Raamat ilmus 1609. aastal.
Selle uurimuse koostamisel kasutas Kepler pärast Tycho Brahe surma (1601) järele jäänud vaatlusmaterjali Marsi orbiidi kohta. Käsikiri valmis 1605 ning ta andis selle üle oma tööandjale Rudolf II-le. Rahanappuse ja autoriõiguslike probleemide tõttu Tycho Brahe pärijatega ilmus raamat alles neli aastat hiljem.
Kepleri seadused
Selles raamatus on (mõnevõrra teistsugusel kujul) kaks esimest seadust:
Kümmekond aastat hiljem lisas Kepler raamatus "Harmonices Mundi" kolmanda seaduse, mille kohaselt planeedi ja Päikese vahelise kauguse kuup on võrdelises seoses planeedi aasta kestusega.
Veetaimed
Veetaimed ehk hüdrofüüdid on taimed, mis on kohastunud eluks veekeskkonnas. Kuna elamine vees ja veepinnal vajab mitmeid spetsiifilisi kohastumusi, saavad paljud veetaimed kasvada ainult vees (veekeskkonnas) või alaliselt liigniiskes pinnases.
Veetaimede seas on nii alamaid taimi (näiteks vetikad) kui ka kõrgemaid taimi.
Veetaimede hulgas on liike, mis levivad võõrliikidena. Mitmed neist paljunevad vegetatiivselt varretükikeste kaudu. Eestis on näiteks selline võõrliik kanada vesikatk.
Kui jõe vool on kiire, siis veetaimede juured hoiavad neid kinni.
Veetaimede kohastumusi
Veetaimedel on rida iseloomulikke omadusi:
Veetaimede üldine jaotus
Veetaimede klassifikatsioone on aja jooksul välja pakutud väga palju.
Eesti oludes on üks kasutatavamaid Aime Mäemetsa (1985 ) loodud liigitus, kus ta on lähtunud taimede ökoloogiast ja kasvuvormist:
Lisaks eelmainituile on ka amfiibseid taimi (nt ristlemmel (Lemna trisulca), kes võivad sõltuvalt tingimustest kasvuvormi muuta.
Sõpruse puiestee
Sõpruse puiestee on mitme tänava nimi Eestis:
BRN
BRN on
536
536. aasta (DXXXVI) oli Juliuse kalendri järgi liigaasta, mis algas teisipäeval. Arvu 536 on selle aasta tähistamiseks kasutatud alates varakeskajast, kui Euroopas sai valdavaks Anno Domini ajaarvamine.
Metonüümia
Metonüümia (kr metonymia 'nimevahetus, ümbernimetamine') on kõnekujund, troop, tähendusülekanne ajalise, ruumilise, põhjusliku, päritolulise, kvantitatiivse vm suhte alusel.
Metonüümia puhul nimetatakse ühe nähtuse, eseme, isiku asemel teist, mis on inimteadvuses lahutamatult seotud kujutlusega samast nähtusest, mõistest, esemest või isikust.
Metonüümia näiteid
Näiteks selle asemel, et öelda kokku said Euroopa riikide kuningad, võidakse öelda kokku said Euroopa kroonitud pead või ta sai kuulsaks asemel tema pead ehib nüüdsest loorberipärg. Metonüümiga on tegemist ka siis, kui üks, näiteks väepealiku nimi tähistab paljusid, näiteks tema vägesid: Caesari väed vallutasid Gallia öeldakse Caesar vallutas Gallia. Tihti võidakse ainesõna asemel kasutada asjasõna (jõin ühe klaasi), inimeste tähistaja asemel kasutada ajastunime (keskaeg uskus nõidust), riigi kodanike asemel nimetada riiki (jalgpallis oli võidukas Brasiilia), eseme asemel rääkida materjalist (sõime lauahõbedalt).
Efrayim Katsir
pisi|Efrayim Katsir 1977. aastal Efrayim Katsir (ka Efraim Katzir ja Ephraim Katzir; heebrea אפרים קציר; sünninimi Efroim Katšalski (vene Эфроим Качальский); 16. mai 1916 Kiiev, Venemaa Keisririik – 30. mai 2009 Reẖovot, Iisrael) oli Iisraeli biofüüsik ja vasakpoolne poliitik, neljas Iisraeli president (aastatel 1973–1978).
1922. aastal sõitis tema perekond Poolasse. 1925. aastal immigreerus koos perega Palestiinasse, mis tol ajal oli Briti mandaadi all.
Katsir on lõpetanud Jeruusalemma Heebrea Ülikooli keemia ja bioloogia erialadel. Ta sai doktorikraadi 1941. aastal. Oli üks Weizmanni Teadusliku Instituudi rajajaid (1949).
1972. aastal muutis ta perekonnanime Katšalskist Katsiriks.
Isiklikku
Oli abielus Poolas sündinud Ninaga, kes oli inglise keele õpetaja (suri 1986. aastal). Neil oli kaks tütart, Nurit (suri lapseeas) ja Irit (sooritas enesetapu), ja üks poeg (matemaatikaprofessor).
Efrayim Katsir oli keemiaprofessor Aharon Katsiri vend, kelle tapsid 1972. aastal jaapani terroristid.
Püstolkuulipilduja
pisi| [[Schmeisseri Bergmann MP 18 (Maschinepistole 1918, M.P.18,I.) ]] pisi|[[Thompsoni püstolkuulipilduja 1928A1,Tommy-gun]] 'Püstolkuulipilduja (ka automaatpüstol) on püstolipadruniga tulistav käsitulirelv, mis on valmistatud laskmiseks nii valangutega kui ka üksiklaskudega.
Aruküla puisniit
Varem oli selline maastik Järvamaale tüüpiline.
Püstolkuulipilduja
Püstolkuulipildujad töötavad tavaliselt püstolitega sarnasel vabaluku põhimõttel. Neid kasutatakse peamiselt jõustruktuurides ja eriüksustes, samuti nende sõjaväelaste, kelle ülesanne ei ole osaleda vahetult lahingus, enesekaitserelvana.
Laskemoon ehk padrun
Kasutatakse sama kaliibri ja padruniga laskemoona mis püstolitel, kuid tihtipeale kohandatud püssirohuga, nn ülelaadimine, mis on tugevama paiskejõuga.
Ajalugu
thumb|Püstolkuulipilduja [[Suomi (püstolkuulipilduja)|Suomi М-31 hüüdnimega kone ]] 20. sajandi algul algasid katsetused laega püstolite muutmiseks poolautomaatsetest täisautomaatseteks. Püstolkuulipilduja leiutati Esimese maailmasõja lõpuaastatel sõltumatult kolmes riigis: Itaalias, Saksamaal ja USA-s. Esimene õnnestunud püstolkuulipilduja oli Saksamaal valmistatud Bergmann/Schmeisseri MP 18/I.
Mindeni piiskopkond
thumb|Ajalooline Mindeni vaade umbes aastast 1647
Mindeni piiskopkond oli katoliiklik piiskopkond (saksa: Bistum Minden) ja riik, Mindeni vürstlik piiskopkond (saksa: Hochstift Minden) Saksa-Rooma riigis. Selle pealinn oli Minden, mis on tänapäeva Saksamaal.
Ajalugu
Piiskopkonna asutas aastal 803 Karl Suur, pärast sakside alistamist. See allutati Kölni peapiiskopkond-kuurvürstkonnale. Sellest sai Vürstlik Mindeni piiskopkond (saksa: Fürstbistum Minden) aastal 1180, kui kaotati Saksimaa hertsogiriik. 16. sajandil algas Braunschweig-Lüneburgi hertsogkonna mõjutusel reformatsioon, et riik üle võtta. Rootsi okupeeris Mindeni Kolmekümneaastase sõja ajal ja muutis selle ilmalikuks. 1648. aasta Vestfaali rahu andis selle Brandenburgi margile kui Mindeni vürstkonna (saksa: Fürstentum Minden).
Aastast 1719 haldas Mindeni vürstlikku piiskopkonda koos külgnevaa Ravensbergi krahvkonnaga Brandenburg-Preisimaa kui Minden-Ravensbergi. Aastal 1807 sai see Vestfaali kuningriigi osaks. Aastal 1814 tagastati see Preisimaale ja sai Vestfaali provintsi osaks.
Aastal 1789 oli vürstkonna pindala 1100 km². See piirnes (päripäeva põhjast alates): Hessen-Kasseli maakrahvkonna eksklaav, Braunschweig-Lüneburgi kuurvürstkond, Schaumburg-Lippe krahvkond, veel üks Hessen-Kasseli eksklaav, Lippe vürstkond, Ravensbergi krahvkond ja vürstlik Osnabrücki piiskopkond. Linnad olid Minden ja Lübbecke.
Mis puudutab Mindeni piiskopkonda, alates Rootsi-poolsest ülevõtust aastal 1648 ei olnud enam seaduslikku katoliku pontifikaati. Piiskopkonna ala, sisaldades ilmaliku vürstliku piiskopkonna kõrval ka osi Braunschweig-Wolfenbüttelist ja kogu Schaumburg-Lippe, oli esimene kadunud piiskopkond, mille eest hakkas aastal 1667 hoolitsema Põhja-Saksamaa apostellik vikariaat. Aastatel 1709 kuni 1780 moodustas endise piiskopkonna ala Ülem- ja Alam-Saksi apostelliku vikariaadi osa, enne kui see taasliideti Põhjamisjonitega. Aastal 1821 sai endise Mindeni piiskopkonna ala endise vürstliku piiskopkonna piires Paderborni piiskopkonna osaks, kuna Braunschweigi osa sai aastal 1825 Anhalti ja Braunschweigi apostelliku vikariaadi osaks, et ühineda aastal 1834 Hildesheimi piiskopkonnaga. Schaumburg-Lippe ala jäi Põhjamisjonitesse kuni kaotamiseni aastal 1930, saades esmalt Osnabrücki piiskopkonna ja aastal 1965 Hildesheimi osaks.
Tango
pisi|250px|Tango Tango on 19. sajandi lõpus sündinud Argentina (mõnedel andmetel Uruguay) päritolu tants.
Selle nimetus tähendab aafriklaste keeles 'kohtumise koht' või 'omapärane koht'. Teine variant: mõiste pärineb ladina sõnast tango, mis tähendab 'puutun'. Tango sündis kiiresti kasvavate ja etniliselt kirevate suurlinnade Buenos Airese ja Montevideo alamklasside seas, sidudes Euroopa muusika- ja tantsutraditsiooni (habaneera) Lõuna-Ameerika päritolu milonga ja Aafrika rütmidega (candombe).
Algul tantsiti tangot mistahes sobiva muusika järgi, hiljem hakati looma spetsiaalseid palasid. Tangomuusikat esitas tüüpiliselt orkester, kuhu kuulusid viiul, klaver, kitarr, flööt ja akordion. Tangomuusika üheks väljapaistvamaks heliloojaks peetakse argentinalast Ástor Piazzollat.
Tantsu nimetusele on antud erinevaid seletusi: Hispaanias on eksisteerinud sellenimeline flamenkostiil; Hispaania kolonistid kutsusid tango ' ks mustanahaliste orjade koosviibimisi ja pidustusi.
20. sajandi algul jõudis tango Euroopasse ja Põhja-Ameerikasse ning sai eriti suurlinnade nooblites ja vabameelsetes ringkondades ülipopulaarseks. Sünnimaal Argentinas oli tango populaarsuse teine kõrgaeg Juan Peróni valitsemisajal.
Tänapäevaks on välja arenenud mitu tangostiili: Argentina tango paljude eri variatsioonidega, Soome tango, samuti võistlustantsus tuntud Ameerika ja rahvusvaheline stiil. Kuigi tango on Ladina-Ameerika päritolu, liigitatakse see võistlustantsus standardtantsude hulka.
Euroopas ja Põhja-Ameerikas seltskonna- ja võistlustantsuna tantsitava tango saatemuusikaks on tavaliselt 4/4 taktimõõdus pala tempoga umbes 120 lööki minutis. Sammud on järsud ja teravad, põhisammu rütmiskeem aeglane-aeglane-kiire-kiire-aeglane, aeglane samm tähendab tegelikult pigem kiiret sammu ja sellele järgnevat pausi. Astutakse üle kanna, esmalt liiguvad jalad, siis järgneb keharaskus. Argentina tangos liigub esmalt keha, siis jalad. Sammud on sujuvamad, astutakse üle päka, jalgade töö on keerukam, rütm varieeruvam, tantsuvõte lõdvem. Kinnises tantsuvõttes on kontaktis ülakeha, mitte puusad. Euroopa ja Põhja-Ameerika variatsioonile iseloomulikke järske peapöördeid Argentina tangos ei tunta. Soomes sai tango nii tantsu kui ka muusikastiilina ülimenukaks 1950. aastatel, muusika puhul on peaaegu alati tegu minoorsete paladega. Kinnises tantsuvõttes on ülakeha tihedas kontaktis, põlved kergelt kõverdatud, sammud on pikad ja sujuvad, põhisammuks kiire samm-juurde.
Muusikapäeval 22. novembril 2007 avati Argentina pealinna Buenos Airese Puerto Madero rajoonis tango mälestussammas, mille autor on tuntud argentina skulptor Estela Trebino.
Karl Talpak
pisi|Karl Talpak Karl Eduard Talpak (28. veebruar 1905 Rakvere – 12. märts 1991 Södertälje, Rootsi) oli Eesti sõjaväelane (kolonel) (1944).
Elukäik
Pärast õpinguid Viru Maakonna Reaalgümnaasiumis astus ta 1923. aastal Eesti Vabariigi Sõjakooli, mille lõpetas 1926. aastal nooremleitnandi auastmes. 1928. aastal oli ta Allohvitseride Koolis rühmaülem, kursuse ohvitseri kohusetäitja. 1928. aastal asus ta õppima kehalise kasvatuse eriala Tartu Ülikoolis, mille lõpetas 1931. aastal. Korp! Sakala vilistlane. Seejärel töötas Valgamaa spordinõunikuna. 1933. aastast 1941. aastani oli Talpak sõjalise kasvatuse instruktor Narva koolides. Oli alates 1934. aastast Noorte Kotkaste Narva maleva Põhjakotka rühma vanakotkas (rühmapealik).
Nõukogude okupatsiooni ajal paigutati ta Otepääle, kus ta 1941. aastal organiseeris metsavendade salga, mis osales Tartu vabastamisel Punaarmee käest. Hiljem võitles Talpaku vabatahtlike kompanii ka teistes Suvesõja lahingutes, jõudes koos sakslastega ka Tallinna. Talpaku üksus alustas oma sõjateed Põhja-Eesti vabastamisel enamlastest Järvamaal, nii saadeti pärast Tartu lahinguid Otepää omakaitse kompanii koos 30-mehelise tartlaste rühmaga kapten Karl Talpaku juhtimisel Rakke piirkonda. Komapnii osales seal punaväe rühmituste likvideerimisel, kes olid Paide kandist tunginud läbi metsade ja soode Jõgeva suunas ja ohustasid saksa rindetagalat.
Aastatel 1941–1943 oli Talpak Tartu Hugo Treffneri Gümnaasiumi võimlemisõpetaja ja inspektor. Talpak oli veendunud rahvuslane ning taotles ennekõike Eesti iseseisvuse taastamist. Seetõttu ei läinud ta koostööle sakslastega, vaid lahkus 1943. aasta aprillis Soome, kus osales soomepoiste üksuse loomises ja selle juhtimises.
1944. aasta 13. septembri öösel naasis Talpak Eestisse Eesti Vabariigi Rahvuskomitee sõjaliseks nõuandjaks ja püüdis selles ametis kaasa aidata Eesti iseseisvuse taastamisele. Ta sai aru, et selleks puuduvad küll reaalsed võimalused, kuid seadusliku valitsuse ametisseastumine on hädavajalik riigi juriidilise järjepidevuse kestmajäämise jaoks. Otto Tiefi valitsus andis Talpakule koloneli auastme, mida ta siiski ei kasutanud, nimetades end edasi kapteniks. 21. septembril määrati ta Tallinna komandandiks. Järgmisel päeval langes Tallinn Punaarmee kätte ja ta põgenes koos perega Rootsi, kus elas kuni oma surmani 12. märtsil 1991.
1. septembril 1991 maeti Karl Talpaku põrm ümber Tallinna Metsakalmistule.
297
297. aasta
Sajandid: 2. sajand - 3. sajand - 4. sajand
Aastakümned: 240. aastad 250. aastad 260. aastad 270. aastad 280. aastad - 290. aastad - 300. aastad 310. aastad 320. aastad 330. aastad 340. aastad
Aastad: 292 293 294 295 296 - 297 - 298 299 300 301 302
Limneameri
Limneameri on nüüdis-Läänemere viimane ja tänini kestev merestaadium.
Limneamere alguseks loetakse aega umbes 4000 aastat tagasi. Limneamere algusperioodil valitses kuiv ja soe subboreaalne, hiljem jahe ja niiske subatlantiline (praegune) kliima.
BEN
BEN või Ben või ben võib tähendada järgmist:
298
298. aasta
Sajandid: 2. sajand - 3. sajand - 4. sajand
Aastakümned: 240. aastad 250. aastad 260. aastad 270. aastad 280. aastad - 290. aastad - 300. aastad 310. aastad 320. aastad 330. aastad 340. aastad
Leo VI (paavst)
Leo VI oli paavst maist detsembrini 928. Ta oli 123. paavst.
299
299. aasta
Leo VI (paavst)
Leo (Leone) oli sündinud Roomas ja ta oli Christophoruse poeg, kes oli paavst Johannes VIII ajal primicerius.
299
Sajandid: 2. sajand - 3. sajand - 4. sajand
Aastakümned: 240. aastad 250. aastad 260. aastad 270. aastad 280. aastad - 290. aastad - 300. aastad 310. aastad 320. aastad 330. aastad 340. aastad
Aastad: 294 295 296 297 298 - 299 - 300 301 302 303 304
Leo VI (paavst)
Leo VI valiti paavstiks kõrges vanuses mais, juunis või juulis 928 Tuscolo krahvi Teofilato I tütre Marozia ja tema elukaaslase Toscana markii Guido tahtel.
Leo VI andis palliumi Spliti (Spalato) peapiiskopile Johannesele ja lubas Horvaatia administraatoril Gregoriusel (Gregorio) hallata Skradini (Scardona) piiskopkonda. Ta nõudis Zadari (Zara) piiskopilt Forminuselt (Formino), Nini (Nona) piiskopilt Gregoriuselt (Gregorio) ning teistel Dalmaatsia ja Horvaatia piiskoppidelt, et need kuuletuksid Spliti peapiiskopile. Ta nõudis, et Lošinj (Lussino), Arba ja Dubrovniki (Raguse) piiskopid oleksid rahul oma piiskopkondade piiridega.
Ta määras kolm uut kardinali: diakon Bobo (Bobone), hlisema paavsti Stephanus VII ja hilisema paavsti Johannes XI.
Leo VI suri kirikuloolase J. N. D. Kelly andmetel detsembris 928 Roomas, Salvador Miranda pakub tema surmakuudena välja ka jaanuari ja veebruari 929 ning ei välista, et ta võidi mõrvata Marozia käsul.
Leo VI maeti Rooma Peetri kirikusse.
Mutageen
Mutageen on mutatsioone esilekutsuv tegur. Kuna paljud mutatsioonid põhjustavad vähki, siis nimetatakse mutageene sageli kantserogeenideks.
Mutageenid võivad olla:
a) füüsikalised (radioaktiivne kiirgus, UV-kiirgus, vibratsioon, müra)
b) keemilised (ravimid, kemikaalid)
c) bioloogilised (viirused, bakterid, orgaanilised ained)
Mutazione genetica
Korporatsioon Rotalia
Korporatsioon Rotalia on 10. novembril 1913 Peterburis asutatud ning praegu Tartus, Tallinnas, Torontos ja Brüsselis tegutsev üliõpilasorganisatsioon.
Proloog
Juba 20. sajandi alguses asus tolleaegses keiserliku Venemaa pealinnas Peterburis eesti soost üliõpilasi, kelle arv esimese maailmasõja eelseil aastail ulatus ligi kolmesajani. Nõrk side kodumaaga, Vene kultuuri mõjutused ja ahvatlevad väljavaated karjääri tegemisel ähvardasid sulatada neid vene kultuuri ja rahvaga. Selle vältimiseks peeti vajalikuks omavaheliste kindlate ja tihedate sidemete loomist, sest ainult distsiplineeritud ja tõsiselt kokkuhoidvas kogukonnas võis säilida eestlus Peterburi sattunud eesti üliõpilaste hulgas, mille tarvis asutatigi Peterburi Eesti Üliõpilaste Selts.