cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
John Garcia
Klassikaline tingimine
1950. aastatel uuriti aktiivselt üle kogu maakera Pavlovi klassikalist tingimist. Klassikalises tingimises stiimulid, mis ei kutsu esile vastust, pandi kokku stiimulitega, mis kutsuvad esile vastuse ja tekkis järkjärguline uue refleksi areng, kus tingimatu stiimul põhjustab reaktsiooni seal, kus ta seda varem ei teinud."Klassikalises tingimisel olid olulised kolm printsiipi:""1. Oluline ei ole milliseid stiimuleid ja millist liiki loomi kasutati.""2. Tingimine on aeglane järkjärguline protsess. Isegi inimeste puhul on vaja palju tingimatu ja tingitud stiimuli sidumisi, enne kui tulemus tekib.""3. Intervall tingimatu ja tingitud stiimuli vahel on kriitilise tähtsusega – see peab olema võimalikult lühike. Paljudes katsetes on leitud, et protseduur töötab kõige paremini poole sekundilise intervalli puhul tingitud ja tingimatu stiimuli vahel."
Garcia eksperimendid: maitse vastumeelsuse tingimine
1960ndatel tulid John Garcia ja tema kolleegide eksperimendid, mis näitasid, et tingimine võib toimuda vaid pärast ühte tingitud ja tingimatu stiimuli sidumist (tingitud maitse-eelistus). Sealjuures oli võimalik stiimulite vahelist intervalli mõõta mitte sekundite vaid tundidega.
Garcia töötas radioloogia kaitse laboris ja märkas, et radiatsioon tekitas inimestel iiveldust ja rottidel käitumuslikke iivelduse märke. Kui rotid haigestusid, hakkasid nad oma toitu tõrjuma. Isegi siis, kui nad ennast juba paremini tundsid toitusid nad siiski vastumeelselt. Sellest tähelepanekust said alguse maitse vastumeelsuse uuringud.
Ühes uuringus lasti rottidel juua vee ja sahhariini lahust, mis maitseb rottidele hästi. Rotid jõid seda suure entusiasmiga. Pool tundi hiljem kiiritas Garcia rotte gammakiirgusega, rotid haigestusid. Lisaks kiiritati ka kontrollgrupi rotte, kellele sahhariinilahust ei antud. Seda tehti mõlemal juhul vaid ühe korra. Kolm päeva hiljem pakuti mõlema grupi rottidele juua sahhariinilahust. Kontrollgrupi rotid, kelle haigust sahhariiniga ei seotud, jõid lahust suurtes kogustes. Katsegrupi rotid, kes tehti haigeks pärast sahhariini lahuse joomist, keeldusid seda joomast või jõid väga vähe. Põhimõtteliselt on selline eksperiment analoogne Pavlovi katsega. Tingitud stiimul on magus sahhariini lahus ja tingimatu stiimul on haigust põhjustav agent. Kui loom hiljem keeldub magusat lahust joomast, siis võib öelda, et loomal on tingitud vastumeelsus magusa maitse suhtes. Antud juhul sahhariini lahust saanud rottidel vastumeelsus tekkis, kuid kontrollgrupi rottidel mitte.
See leid põhjustas suure protesti, kuna läks vastuollu toonaste teadmistega tingimise kohta. Oletagem, et Pavlov helistas koerale kella ja tuleks mõne tunni pärast tagasi, et anda koerale süüa. Kas pärast ühte katset oleks võimalik, et tekib tingitud süljevool? Kindlasti mitte. Kuid Garcia näitas, et midagi väga sarnast võib siiski toimuda, kui valida õige tingitud ja tingimatu stiimuli kombinatsioon. Tingitud vastumeelsus tekkis ühest ainsast sahhariini maitse sidumisest haigusega, vaatamata sellele, et neid kahte stiimulit eraldas pool tundi. Hilisemates katsetes oli näha, et neid on võimalik eraldada päris mitmeks tunniks, kuid tingimine leiab siiski aset vaid ühe ainsa katsega. Kuna saadud leid ei ühtinud tolleaegse teadmisega, siis teised teadlased ei suutnud sellega leppida ning Garcial ja tema kolleegidel tekkisid raskused tulemuste avaldamisel. Uurijad sellel alal lihtsalt ei uskunud neid. Garcia oli järjekindel, katseid korrati ja tulemused pidasid paika.
Uuringud inimestega
Üsna palju uuringuid on tänaseks läbi viidud eri liikidega, sh ka inimesega. Inimese puhul on olemas elegantne seeria katseid, mille on teinud Ilene Bernstein 1978. aastal. Teismelised lapsed, kellel oli vähk, said kemoteraapiat, mis tekitas iiveldust. Bernstein organiseeris lastele meeleheaks uue ja täiesti tundmatu jäätise. Pakkus seda lastele mõned tunnid enne kemoteraapiat, pärast ühte katset taolise sidumisega, tõrjusid lapsed seda uut jäätist kui seda neile hiljem pakuti. Kontrollgrupp, kes sai jäätise ilma haiguseta või haiguse ilma jäätiseta ei näidanud sellist tõrjumist üles. Nende leidude puhul oli kõige rabavam see, et lapsed teadsid suurepäraselt, et tegelikult tegi neid haigeks kemoteraapia, mitte jäätis, kuid see ei omanud tähtsust, sest selle konkreetse jäätise maitse neile enam ei meeldinud. Kokkuvõttes võib öelda, et teatud liigid, sh rotid ja inimesed on eriti andekad õppimaks ära seose maitse ja haiguse vahel.
Miks on see nii? Kui maitse ja haiguse vaheline seos on kiiresti õpitav, siis peaksime olema suutelised õppima, et see siin käib kokku sellega seal ja teha seda võrdselt ükskõik milliste paaridega. Kuid päris nii see siiski ei ole. Teatud stiimul "käib kokku" teatud kindlate teistega, nii nagu üks kirjutaja on selle kokku võtnud (Seligman, 1970), oleme "valmistunud" ühendama ühte teisega. Niiviisi oleme valmistunud siduma maitse iiveldusega. Ja tulemusena õpime vägagi kiiresti ära selle maitse-iivelduse ühenduse. Aga me pole ette valmistatud siduma omavahel maitse ja valu – või siis kellahelina toidusuutäiega. Need ühendused on "mitte ette valmistatud" ja õpime neid väga aeglaselt, kui üldse.
Toona oli populaarne teha vahet "sünnipärasel" ja "omandatud" reaktsioonidel stiimulile või siis "instinktiivsetel" ja "äraõpitutel". Eksperimendid näitavad, et taoline jaotus tuleks ümber mõelda, sest võimekus õppida teatud asju võib juba iseenesest olla instinktiivne. See, mida maitse vastumeelsuse õppimisel näeme, on instinktiivne valmidus õppida teatud tüüpi asju. Kui rotid ja inimesed on "valmistunud" seostama maitset haigusega, siis selleks peab olema mingi põhjus. Kõige tõenäolisemalt on põhjuseks see, et nii rotid kui inimesed on omnivoorid, võimelised sööma peaaegu kõike ja nii oleme probleemi ees, kuidas tuvastada seda, mis on söödav ja mis on ohtlik. Mehhanism, mis seostab maitset haigusega, oleks vaja ära õppida kiiresti – ühe kogemusega, et edaspidi vältida mürgiseid aineid. Ja näib nii, et meie oleme välja arendanud just sellise mehhanismi. Aga kaugeltki mitte kõik liigid pole sellega hakkama saanud. Kui see nii on, siis peaksid loomad, kes ei tuvasta toitu maitse järgi, vaid mingil muul moel, olema eriti head seostama erinevaid tajusid iiveldusega. Paljud linnud, näiteks põldvutt, valivad toitu tuginedes nägemisele, mitte maitsele. Ja täitsa kindlasti suudab põldvutt kiiresti õppida hoiduma toitudest mida iseloomustab värv, kui see toit neil südame pahaks ajas. Samas pole nad üldsegi nii head hoiduma toitudest, kui nad valivad seda maitse järgi.
Arutelu
Kokkuvõtteks võib öelda, et kindlad õpimehhanismid või "ettevalmistatus" on ise juba evolutsiooni produktid. Me ei saa tõmmata joont vahele ja öelda, et "Taoline käitumine on instinktiivne ja et käitumine on selgeks õpitud" Selle asemele näib meil olema instinktiivne kalduvus mingeid asju õppida, aga teisi mitte. Kord juba aimu saanud "ettevalmistatuse" tähtsusest, hakkasid uurijad vaatama seda ka teistes kontekstides ja leidsid nii mõndagi. Võtame näiteks instrumentaalse tingimise ja tugevdamise printsiibi (reinforcement principle). Kui abstraktselt väljenduda siis: kui reaktsioonile (ükskõik milline) järgneb tugevdamine (ükskõik milline) siis selle reaktsiooni sagedus suureneb. Seepärast peaks siis ükskõik milline tugevdaja tugevdama ükskõik millist reaktsiooni. Aga nii see ometi pole. Mõningad tugevdavad sündmused töötavad ühtede reaktsioonide puhul väga hästi, aga teiste puhul mitte. Mõned reaktsioonid on kergesti tugevdatavad ühe tugevdaja poolt, teise poolt mitte. Nii on ka maitse vastumeelsuse puhul, mõned kombinatsioonid töötavad hästi, teised mitte nii hästi või hoopis nõrgalt.
Üks näide veel – midagi milleks inimolendid on kindlasti valmistunud, on keeleõpe (Rozin, 1976). Vaatame seda ilmset paradoksi: Laps kuuleb, kuidas kõnekeelt tavakeskkonnas kasutatakse ja omab õppimiseks vägagi viletsaid tingimusi. Täiskasvanud räägivad nii nagu heaks peavad, kasutades sõnade ja lausete vahel eee- ja ahh-häälitsusi. Katkestavad lauseid, mingid lause osad on hädavaevu kuuldavad tänu ümbritseva keskkonna helidele. Kuid sellegipoolest õpivad kõik lapsed rääkima ja teevad seda enamjaolt kiiresti, pingutuseta ja rõõmuga. Kuid lugema õppimine ei toimu sugugi niisama valutult. Loogiliselt võttes peaks see olema eelmisest oluliselt kergem ülesanne. Tähtis on mällu talletada tähtede kõla ja nad võiksidki olla soravad lugejad. Kuid nii see pole. Mis tegelikult aset leiab? Taolise "ettevalmistamatu" ülesande õppimine on aeganõudev ja hulgale lastest põhjustab see suuri raskusi.
Peale konkreetsete juhtumite suunavad taolised leiud ja ideed meid ümber mõtlema mõningaid fundamentaalseid küsimusi – milline on mõistus. See idee eeldab, et kogemusel on vaba voli salvestada seda "mis parasjagu juhtub". Aga see võib ka mitte nii olla. Et mitte mõelda mõistusest kui puhtast tahvlist, võime selle asemel mõelda mõistusest kui šveitsi armeenoast. See võib olla kui tööriistade kogumik, kus iga riist on spetsialiseerunud tegelema mingi konkreetse probleemiga – nagu näiteks millised sündmused põhjustavad valu ühel juhul ja milline sündmus lõpeb iiveldusega. Need probleemid võisid olla ka meie kaugetel esivanematel, nii oleme praeguseks arendanud välja spetsiifilised kognitiivsed tööriistad, mis sobivad lahendama taolisi konkreetseid probleeme.
''Siinkohal võib tunduda, et oleme liikunud kaugele edasi rottidest ja sahhariinilahusest. Olemegi. Aga tihipeale on lugu nii, et väikesed leiud võivad kanda endas suuri probleeme. Garcia katsed ei ole mitte "ainult" rottidest ja sahhariinilahusest. Need on pigem sellest, et "mis on õppimine" ja kas need printsiibid, mida me mingi aeg tagasi omasime on nii kindlad nagu me mõtlesime. Ja samuti on need katsed sellest milline on mõistus, milline on see ka nii madalal olevusel kui seda on rott. Kas siis Locke'i puhas leht või šveitsi armeenuga (meenutab meile Kanti masinapoodi? Pendel liigub ikkagi viimase poole. Ja Garcia katsed on andnud selleks päris erksa tõuke, et kõik selles suunas liiguks.''
Voldemar Erm
Elulugu
Voldemar Erm sündis talupidajate peres. 1916. aastal siirdus õppima Pärnu Eesti Kooliseltsi Progümnaasiumi, sealt Pärnu Linna Ühisgümnaasiumi, mille lõpetas 1924. aastal. Järgmisel aastal astus ta Tartu Ülikooli õppima kirjandusajalugu.
Õpingud katkesid täielikult, kui ta 1930. aastal kirjastusühisuses Loodus tööle asus, toimetades peamiselt entsüklopeediaid. Selle töö juures hakkas kasvama Voldemar Ermi kunstihuvi ning 1941. aastal asus ta esmalt teadusliku töötajana tööle aasta varem avatud Tartu Kunstimuuseumi juurde. Saksa okupatsiooni ajal määrati ta juhataja kohusetäitjaks ning juhatajana töötas seal 1951. aastani, kui poliitilistel põhjustel lahkuma sunniti.
Vammik
Vammik (Phlebia) on klassi Agaricomycetes torikulaadsete seltsi kuuluv seente perekond.
Magunalised
Magunalised (Papaveraceae) on kaheiduleheliste taimede sugukond, mis kuulub seltsi tulikalaadsed.
Sugukonnas on umbes 30 perekonda ja 600 liiki. Sugukonna esindajaid võib leida peaaegu kõikjal maailmas, kuigi troopikas harva. Enamik liikidest on rohttaimed, kuid leidub ka väikesi põõsaid. On üheaastasi, kaheaastasi liike, aga ka püsikuid.
Alexander von Glehn
Alexander von Glehn (10/22. august 1804 Tallinn – 1839) oli Mäeküla mõisnik.
Tema isa oli Tallinna kaupmees Peter von Glehn.
Epp Eespäev
Epp Eespäev (sündinud 25. oktoobril 1961 Võrus) on eesti näitleja.
Alexander von Glehn
Ta õppis 1825–1829 Tartu Ülikoolis majandusteadust, korporatsioon Estonia liige.
Adamsi maakond (Idaho)
Adamsi maakond (Adams County) on maakond Ameerika Ühendriikides Idaho osariigis.
Alexander von Glehn
Põllumees, 1833 omandas Mäeküla mõisa.
Epp Eespäev
Lõpetas 1988. aastal Tallinna Riikliku Konservatooriumi lavakunstikateedri 13. lennu.
Adamsi maakond (Idaho)
Maakonna halduskeskus on Council.
Ajalugu
Maakond moodustati 1911. aastal.
Rahvastik
Elanike arv oli 2010. aasta rahvaloenduse järgi 3976.
Arvestuslik rahvaarvu muutus (1. juuli seisuga) :
Ahmed Ben Bella
pisi|Ahmed Ben Bella Ahmed Ben Bella (araabia keeles أحمد بن بلّة‎; Aḩmad ibn Billah; 25. detsember 1918 – 11. aprill 2012) oli Alžeeria revolutsionäär, sõjaväelane ja poliitik.
Ta oli Alžeeria esimene president 15. septembrist 1963 kuni 19. juunini 1965.
Ben Bella sündis Alžeeria rannikuosa ühes kõige läänepoolsemas linnas Maghnias ja käis selle lähedal Tlemcenis põhikoolis. Tema vanem vend osales Prantsusmaa sõjaväes Esimeses maailmasõjas ja suri seal saadud haavadesse, veel 2 venda surid noorelt. 1936 astus Ahmed Ben Bella sõjaväkke, mis oli üks väheseid kohti, kus alžeerlased said karjääri teha, ja sõjaväkke vabatahtlikuna astumine oli levinud.
Ben Bella määrati teenima Marseille'sse, kus paistis silma peamiselt jalgpallurina. Ta treenis Marseille Olympique'i juures, aga mängis üheainsa ametliku mängu. See toimus 29. aprillil 1940 Cannes's Prantsusmaa karikavõistlustel FC Antibes'i vastu. Ben Bella oli keskpoolkaitsja ja lõi värava, Olympique võitis ja jõudis lõpuks finaali. Ben Bellale pakuti elukutselise jalgpalluri lepingut, aga ta loobus.
Pärast seda, kui Saksamaa 10. mail 1940 tungis Prantsusmaale, mobiliseeriti Ben Bella uuesti ja ta teenis välja Sõjaristi. Pärast Pariisi langemist ta demobiliseeriti, kuid ühines 1. Maroko jalaväedicisjoniga. Selle koosseisus sõdis ta Itaalias, ülendati veebliks ja Charles de Gaulle autasustas teda Monte Cassino lahingus ilmutatud vapruse eest Militaarmedaliga. Pärast maailmasõja lõppu pakuti talle ülendamist ohvitseriks, kuid ta keeldus, kui sai teada, kui pahasti oli Prantsuse armee kohelnud 8. mail 1945 Sétifis puhkenud koloniaalrežiimi vastasest ülestõusust osavõtjaid (neid tapeti palju tuhandeid).
Pärast kodumaale naasmist muutus Ben Bella järjest populaarsemaks ja 20. septembril 1962 valiti ta ühepoolsetel valimistel Alžeeria peaministriks. 8. oktoobril 1962 võeti Alžeeria ÜRO liikmeks. 1963 võitis Ben Bella presidendivalimised ja samal aastal korraldas ta Alžeeria kaitset Liivasõjas, kus Maroko ründas Alžeeriat, nõudes endale suuri alasid Saharas. Sõda lõppes territoriaalsete muudatusteta. 30. aprillil 1964 nimetati Ben Bella Nõukogude Liidu kangelaseks.
1965 kukutas sõjaväejuht Houari Boumédiènne Ben Bella veretu riigipöördega ja pani ta koduaresti, kus Ben Bella oli kuni Boumédiènne'i surmani 1979. Järgmisel aastal kolis ta Prantsusmaale, aga saadeti sealt 1983 välja. Seejärel asus ta Šveitsi Lausanne'i, kus asutas Liikumise Demokraatliku Alžeeria poole. Alles 1990 sai ta kodumaale tagasi tulla ja samal aastal osales ta Alžeeria esimestel mitmeparteilistel valimistel.
Ben Bella abiellus ajakirjanik Zahra Sellamiga. Nad tutvusid siis, kui Ben Bella oli koduarestis ja Sellami tuli temaga intervjuud tegema. Nad lapsendasid kaks tütart Mehdia ja Nouria.
Alkoov
pisi|Alkoovi visand (1832), [[Eugène Delacroix]] pisi|Voodinišši joonis (1788), [[Jean-Jacques Lequeu]] Alkoov (araabia keeles al-gubba ' võlv, nišš') on magamis-, voodinišš; seinasüvend magamisaseme jaoks; araabia ja mauri ehituskunstist, harilikult võlvitud. Samuti magamisruumis balustraadiga piiratud, ümbrusest kõrgem voodikoht.
Ülar Vomm
Ülar Vomm on olnud piirivalve tegevteenistuses alates 1992. aastast: aastatel 1992–1999 oli ta Narva-Jõesuu Piirivalve Õppekeskuses rühmaülem, kompaniiülem ja õppejaoskonna ülem, 2003–2005 Peipsi Piirivalvepiirkonnas staabiülem.
Alates 2005. aastast oli ta Kaitseliidu tegevteenistuses: Sakala maleva pealik 14. juunist 2006 kuni 1. augustini 2008, Tartu maleva pealik 7. aprillist 2008 kuni 31. detsembrini 2010. Kaitseväe juhataja määras major Ülar Vommi oma käskkirjaga Kaitseliidu Tartu maleva pealikuks 7. aprillil 2008, kuid ta jäi täitma ka Sakala maleva pealiku kohuseid sama aasta 1. augustini. Kaitseväe juhataja käskkirjaga arvati ta tegevteenistusest reservi alates 1. jaanuarist 2011.
Ülar Vomm on Kaitseliidu Tartu maleva Elva malevkonna tegevliige alates 1990. aastast.
Ta on lõpetanud Piirivalvekooli (1992), Kaitsejõudude Peastaabi nooremohvitseride ettevalmistus- ja täienduskursused (1994), Kaitseväe Ühendatud Õppeasutuste Kõrgema Sõjakooli Keskastmekursuse (2002) ja Balti Kaitsekolledži vanemstaabiohvitseri kursuse (AICSC, 2008).
Osales rahuvalvemissioonil EUFOR ALTHEA Bosnia ja Hertsegoviinas Tuzlas (Camp Eagle Base), 2005–2006.
Rippdekoor
Rippdekoor on hilisbarokses ja varaklassitsistlikus sisekujunduses dekoorimotiiv, mis seinale justkui riputatuna koosneb relvadest, kilpidest, lintidest, lilledest jm. Tavaliselt valmistatakse see stukist. Näiteks Roosna-Alliku mõisa peahoone saali seinte rippdekoor.
Manija külatuba
pisi|Manija külatuba (jaanuar 2010) Manija külatuba on külakeskus Pärnu maakonnas Manilaiul. Asutuse eesotsas on Sulev Alas.
Keava-Esku oos
Keava-Esku oos (ka: Keava mäed, Keave-Esku servamoodustised) on oos Rapla maakonnas Kehtna vallas. Oos on arvele võetud ürglooduse objektina. Oosi kaitstakse Kõnnumaa maastikukaitseala koosseisus.
Kivijärve külanõukogu
Kivijärve külanõukogu oli külanõukogu Eesti NSV-s aastatel 1945–1954.
Kivijärve külanõukogu moodustati 1945 septembris Tartumaal Laiuse vallas. Külanõukogu keskus asus Kivijärve asunduses.
Seoses maakondade ja valdade likvideerimise ning maarajoonide moodustamisega arvati Kivijärve külanõukogu 1950 septembris Jõgeva rajooni koosseisu.
1954 juunis Kivijärve külanõukogu likvideeriti. Selle territoorium liideti likvideeritud Sootaga ja Mõisaküla külanõukogu maadega ning moodustati Laiuse külanõukogu.
Tagalogikeelne Vikipeedia
pisi|Logo Tagalogikeelne Vikipeedia (tagalogi keeles Wikipediang Tagalog) on Vikipeedia tagalogikeelne versioon.
Tagalogikeelne Vikipeedia sai alguse 1. detsembril 2003, esimene artikkel loodi 25. märtsil 2004.
Lev Mõškin
Vürst Lev Nikolajevitš Mõškin (Лев Николаевич Мышкин) on Fjodor Dostojevski romaani "Idioot" peategelane.
Välimus
"...noormees, samuti umbes kahekümne kuue või kahekümne seitsme aastane, kasvult veidi üle keskmise, väga heledate tihedate juustega, aukus põskedega ja väikese kerge, terava, peaaegu täiesti valge habemega. Tema silmad olid suured, sinised ja terased; nende pilgus oli midagi vaikset, kuid rasket, täis seda kummalist ilmet, mille järgi mõned arvavad esimesest pilgust ära tundvat langetõve. Noormehe nägu oli muide meeldiv, peen ja kuiv, kuid ilmetu..."
Tegelane
Dostojevski ütleb: "Romaani peamine mõte on kujutada positiivselt kaunist inimest. Maailmas ei ole midagi sellest raskemat, eriti praegu. Kõik kirjanikud, mitte ainult meie omad, vaid isegi Euroopa omad, kes ka ei oleks nõuks võtnud kujutada positiivselt kaunist, – on alati alla andnud. Sest see on tohutu ülesanne. Kaunis on ideaal, aga ideaal – ei meie ega tsiviliseeritud Euroopa oma, ei ole veel kaugeltki välja kujunenud."
Romaanis on vürst Mõškin kujutatud vaikse, lihtsa, alandliku inimesena; teistele tundub ta veidrikuna. Täiskasvanuna on ta säilitanud lapse maailmatunnetuse. Oma headuse, kõlbelisuse, alandlikkusega vastandub ta romaani teistele tegelastele; faktiliselt on ta kristliku vooruse kehastus või isegi Jeesuse Kristuse kehastus. Dostojevski sõnul on vürsti peamine püüdlus "taastada ja ellu äratada inimest".
Mõned Mõškini jooned ja eluloo üksikasjad on Dostojevski võtnud omaenda elust. Nagu kirjanik ise, nii põeb ka Mõškin epilepsiat. A. S. Dolinin osutab sellele, et mõned episoodid Mõškini elust meenutavad evangeeliumi stseene, mis rõhutab Mõškini ja Kristuse vahelist paralleeli.
Romaani mustandites mainitakse Mõškinit vürst Hristovi nime all.
Skaftõmov
Aleksandr Skaftõmov (1972:63–81) annab järgmise tõlgenduse.
Mõškin avab ka teistes inimestes janu armastada ja olla armastatud, mis on alati elav ja kaasakiskuv, kuid arg ja mahasalatud. Ometi on inimestele tuttavam kustutamatu armastuseigatsus, mis on varjatud, sõnatu, häbenev. Romaani teised tegelased näitavadki, mis on armastuse takistus: see on uhkus, kartlik enesearmastus. See muudab iga armastuse ja õrnuse puhangu isikliku võistluse ahnes põlengus tigeduseks ja vihkamiseks. Armastuse igatsus jääb varjule ning toob õnne ja rõõmu asemel nukrust ja valu. Isiklik pretensioonikus püüab oma ämblikuvõrku kõik elava südamlikkuse vahetud puhangud ja mähib kõik tuhastava, võistleva ja kadeda enesehinnangu sasipuntrasse. See on pais, filter, mis kuivatab ja mürgitab värsked elu allikad. Iga tegelane omamoodi on haavatud ja piinleb türanlikust enesearmastusest moonutatuna. Just nagu ennast jaatades, lakkavad nad olemast need, kes nad tõeliselt on. Rahuldamata vajadus end armastuses avada, janu saada osa teisest kaasatundvast ja vastuvõtvast hingest annavad endast pidevalt märku, ja kui need järjekordselt maha surutakse, annavad need tunda valu ja kannatusena. Et nad ei suuda andestada ega armastust vastu võtta, on tee armastuse ja elurõõmu juurde neile kinni. Kõigile neile on vastandatud vürst Mõškin, kellel pole enesearmastust.
Romaani alguses vagunis astub vürst Mõškin juhuslikku kõnelusse juhuslikke naabritega. Ta ei ole vaoshoitud, nagu sellistel juhtudel tavaks, vaid tuleb vestluskaaslaste uudishimule avatult vastu. "Šveitsi keepi kandva heledapäise noormehe valmidus vastata oma mustaverd naabri kõikidele küsimustele oli imekspandav ja selles puudus igasugune aimus, et nii mõnedki küsimused olid täiesti hoolimatud, kohatud ja tühised." Mõškin ei taju seda nähtamatut hingede duelli, mis kaasneb kõige süütumagi kõnelusega. Ta ei karda vestluskaaslase enesearmastust. Ta ei ründa, ja ka ei kaitse end. Ta laseb end vabalt vaadata. See on usalduslikkus ning vastasseisu ja võistluse puudumine. Ta vaimustub kergesti: "tundus, et ta vaimustus väga ruttu ja usalduslikult." Ta ei peida end, kui räägib endale lähedastest asjadest. Selle poolest ta erineb Jevgeni Radomskist, kes ebatavalisi või liiga avameelseid mõtteid välja öeldes peitub nalja ja naeratuse taha: ta "just nagu ägestub, aga samal ajal otsekui ka naljatab," räägib "otsekui ebatavalise õhina ja innuga ja samal ajal peaaegu naerdes võib-olla omaenda sõnade üle..." Aga "vürstil oli üks eriline joon, mis seisnes ebaharilikus naiivsuses, millega ta alati tähelepanelikult kuulas midagi, mis temas huvi äratas, ja vastas, kui seejuures tema poole küsimustega pöörduti. Tema näos ja isegi tema korpuse asendis peegeldus kuidagi see naiivsus, see usk, mis ei kahtlusta ei pilget ega huumorit." Külalistega õhtul Jepantšinite juures laskis usaldav vürst, kes otsis heatahtlikkust, ent petta välisest viisakusest. "Talle ei võinud pähegi tulla, et kogu see südamlikkus ja õilsus, teravmeelsus ja suur eneseväärikus on võib-olla ainult hiilgav kunstiline töötlus ..." Ta pidas suurilmalikku armastusväärsust südamlikkuseks ning oli ainus, kes ei saanud aru, kui naeruväärne ta oma tulise südamepaatosega on. Enesearmastuseta Mõškin võtab kergelt ka raha laenamist. Võlgu jäädes ei tunne ta alandust. Enesearmastus ei lubaks armuandi vastu võtta, kuid ta ei võistle ja armuannis näeb ta ainult heasüdamlikkust. Teda ei tee pahaseks ka äraütlemine.
Ka Rogožinis näeb Mõškin eelkõige kannatust. Rogožin on "õnnetu": "Kui süngelt Rogožin hiljuti ütles, et tal "kaob usk". Sellel inimesel peavad olema tugevad kannatused." Rogožini tigeduse taga adub ta sisemist võitlust ja patutunnetust. Patt on hinge ajutine tumestus, patuga isiksus ei kaota end, mõistab patu pärast enese üle kohut. Mõškin kummardab võitluse, patukahetsuse ja ülestõusmisjanu valu ees. Sellepärast tulebki kohe pärast jutustust Rogožini kahtlustest juttu usulisest tundest: "usulise tunde olemus ... ei sobi ... üleastumiste ja kuritegude alla." Sellepärast ta ka hellitab ja haletseb Rogožinit viimases stseenis.
Eriti peenelt väljendub vürsti andestuse motiiv episoodis Burdovskiga. Andestus ei kõrvalda süüdivust, tunnistab isedust ja elavat tahet ka kuriteos (muidu ei saaks olla võitlust, patukahetsust, kahjutunnet omaenda küündimatuse ja madaluse pärast, mis on kõigil, kellele vürst andestab). Andestuses võtab ta inimese vastu koos patuga, sest tal on oma patu pärast valus, mis teebki ta õnnetuks. Sellisele andestusele on vastandatud advokaatide "mehaaniline" andestamine: nad seletavad kuritegu asjaolude ja paratamatusega, õigustavad pattu, kõrvaldavad kurjategija süü. Temalt võetakse isiksus, nii et ta pole enam oma teo tegija. Selline andestus ei saaks rahustada isiksust, kes süü omaks võtab, (Nastasja Filippovna tunnistab end väsimatult süüdi ning piinleb, sest ta ei tunnista end omaks). Tahtetuks tunnistavas andestuses kogetakse uut alandust. Vürst seletas Burdovski ebaausaid pretensioone tema "kaitsetusega", selle "mittemõistmisega", mille peale ta välja läks ("teda peteti, sellepärast ma nõuangi tema õigeksmõistmist"), ja tundis kohe "põletavat patukahetsust valuni välja": Burdovskilt isiksust ära võttes oli ta teda solvanud. Vürst ei tahtnud niimoodi andestada ja taipas oma viga. Ta palus Jevgeni Pavlovitšilt andeks selle eest, et ta ei osanud andeks anda; viimane tõlgendas seda nii, et vürst ei mõista Burdovski teo kui "ideede moonutuse" olemust. Vürst ütleb: "Ärge tuletage mulle meelde minu tegu kolm päeva tagasi! Mul on need kolm päeva väga häbi olnud... Ma tean, et olen süüdi..."
Seoses sellega tundis Mõškin end võimetuna "suurt ideed" väljendama: "mul on teised sõnad, mitte mõttele vastavad..." Seda võimetust pidaski ta oma peamiseks puudulikkuseks. See on seotud tema januga, et talle andestataks. Juba romaani alguses ilmneb Mõškini võime kohmetuda. Nii et ta ikkagi hindab teiste suhtumist endasse, ta vajab sanktsiooni teise inimese hingelt. Ta tajub oma kaugust suurest ideaalist, mida ta teab endas olevat, ning kardab oma südame kõrgemaid juhtmõtteid labastada. Aglaja ütles kord: "Nii pea kui te oma jutustuse lõpetate, te kohe ka häbenete seda, mida jutustasite. Millest see tuleb?" Vastus selgub edasisest. Mõškin kannatab, tundes end halva astjana selle kauni jaoks, mida ta endas aukartusega austab. "Ma tean, et ... loodus on mind andest ilma jätnud ... ühiskonnas olen ma üleliigne ... Ma ei räägi enesearmastuse pärast ... Nende kolme päeva jooksul ma olen palju mõelnud ja otsustanud, et pean teile esimesel võimalusel siiralt ja õilsalt teada andma. On olemas niisugused ideed, kõrged ideed, millest ma ei tohi rääkima hakata, sest ma ajan kindlasti kõigile naeru peale ... Mul ei ole sündsat žesti, pole mõõdutunnet; mul on teistsugused sõnad, mis mõttele ei vasta, aga see alandab neid mõtteid. Ja sellepärast mul ei ole õigust..." (Siin on süüta süü motiiv.) "Mul ei ole õigust oma mõtet väljendada ... Ma kardan alati oma naeruväärse välimusega mõtet ja peamist ideed kompromiteerida." "Oma mõtetest rääkida on kõigil häbi...," ja vürstil ei tule see enesearmastusest, vaid erilisest süütusest ja puhtusest: väljendus võib adekvaatselt kõrget muljet mitte jätta, ja tuleb välja "ebaadekvaatne", "laimatud" mõte.
Ja vürst igatseb, et keegi teda sellisena mõistaks, võtaks omaks, annaks talle andeks, hakkaks armastama. Seda mõistmise ja omaksvõtmise "valgust" ta tundis Aglajas. Tal oli kaksikarmastus, just nagu kahest omavahel kooskõlas olevast hinge allikast: armastus Nastasja Filippovna vastu viib ellu armastava kaastunde ja andestuse motiivi, armastus Aglaja vastu viib ellu endale andestuse janunemise motiivi. Vürst ütles Aglaja vastu: "Oh, ma olen alati uskunud, et ta mõistab." Ta kirjutas: "Te olete mulle vajalik, väga vajalik," ning meenutas teda kui "valgust". "...minu uus elu on alanud." Teadvustades oma naeruväärsust ja vääritust, ei tahtnud ta seda armastust uskuda, tal hakkas "häbi". "Võimalust, et armastatakse teda, niisugust inimest nagu tema, pidas ta koletuks asjaks." Siiski oli tema süda rõõmus. Autor näitab vürsti armastust Aglaja vastu väga platoonilisena: andestuse januga seoses saabki armastus olla ainult ülim vaimne puhastus, mida igatseb alati ebapuhas ja nõrk inimene. Kaksikarmastusest ei tule konflikti vürstis eneses, vaid ainult väljaspool, nõudlejate uhkes rivaalitsemises. Tema tunnete vahel ei ole konflikti, südames jääb ta mõlemaga. See, et ta jäi ainult Nastasja Filippovnaga, ei olnud tema tahe. "Kõigi tundemärkide järgi armastas ta Nastasja Filippovnat siiralt ... tema armastuses tema vastu kätkes tõesti otsekui kiindumus mingi haletsusväärse ja haige lapse vastu, kelle on raske ja isegi võimatu vaba voli anda." Samal ajal püüdis ta palju kordi peaaegu meeleheitlikult Aglajaga kohtuda.
See olukord jätkab vürsti ideaalse lõpuleviiduse motiivi ning samal ajal rivaalide lammutavat uhket tigedust kokkupõrke ainsa allikana ja jätkab uhkuse väljapääsmatu traagika motiivi. (Aglaja pilgus "väljendus nii palju kannatust ja samal ajal lõpmatut vihkamist".) Uhke inimese armastus nõuab, et armastatu keskenduks temale. Kiivusest ideaali vastu saab alguse isoleeritus, vihkamine ja kannatus. Uhke süda on kannatades solvunud armastatust äralõigatuse pärast ja vihkab armastust, kuid vihates kannatab tigeduses tagasilükatu pärast, armastab teda ja igatseb tema järele. Vihkamine kannatuse pärast ja kannatus vihkamise pärast tekitab pideva enesepiinamise ja hingepiinad iseenda ja elu mittevastuvõtmise pärast. Armastuse ideaalne täielikkus andestuses ja andestuse kaudu vastandub karjuvale uhkusele, mille pretensioonides ideaal osutub mõeldamatuks ja võimatuks. Olgu siis tegu vagura armastava eneseandmisega või võõra hinge ennastunustava enesesse võtmisega, kutsuva tungiga vastastikusele kaastundele ja andestusele, või siis rõõmsa kummardamisega südame ülima pühaduse ees, igale poole valab uinumatu uhkus oma mürgi, iga puhangu rõõmsa armastava õndsuse poole mürgitab sünge kannatuse ja tigeda võistlemisega.
"Paradiis on raske asi:" täielik andestus on tegelikust elust kaugel. Kui vürst rääkis vastastikusest andestusest, mida otsis Ippoliti hing ("Kui te ei taha talle andestada, siis ta sureb ilma teietagi...", "On tarvis nii, et ka teie oleksite nõus temalt andestust vastu võtma...", "Ta oleks siis tahtnud ... teid kõiki õnnistada ja teilt õnnistuse saada..."), siis talle tuletati hoiatavalt meelde: ""Armas vürst," haaras vürst Štš. kiiruga kartlikult kinni, vahetades kellegagi kohalviibijatest pilke, "maapealset paradiisi ei ole kerge saavutada, aga teie siiski pisut loodate paradiisi peale; paradiis on raske asi, palju raskem, kui teie kaunile südamele tundub. Jätame parem järele, muidu me võib-olla jälle kõik kohmetume, ja siis ..." Paradiisile seisab alati vastu kartlik enesearmastus. Uhkuse kõrvaldamatus annabki romaanile süžee.
Ka Mõškini "idiotism" teenib andestuse ideaali elava empiirilise kehastumise raskuse motiivi. Idiotismi ei ole: vürsti vaimujõud on kogu aeg täiesti selged ja rikkad. Idioodiks nimetamisel on siiski otstarve. Esiteks, vürst oli haiglane, ta oli olnud ravil, inimestest ära lõigatud. See teeb tõepäraseks ideaalse tegelase vaimse palge täieliku erakordsuse. Teiseks, iga tegelane on avatud nii keskmisest inimlikust vaatevinklist kui ka sügavalt hingepõhjast tuleva teadmise järgi, mis autori meelest igas inimeses on; autor on neutraalne. Nii on avatud ka Mõškin. Sügavamat vaadet esindab tavaliselt Mõškin, avades hingepõhja, mida enesearmastaja võistlev silm ei näe. Temale aga reageerivad ühed ja needsamad inimesed kaheti: hinge ühe punkti jaoks on vürst lähedane ja armas, teise punkti jaoks kauge, tarbetu, naeruväärne ja alandavalt haletsusväärne. Mõškin ei ole imposantne, temaga kaasneb häbi ja kohmetus. Sellepärast suhtutaksegi temasse heasüdamliku, pisut enesega rahul oleva armulikkusega või teatud põlguse ja halvakspanuga, ja need, kes teda kõige rohkem hindavad ja armastavad, on raevukalt rahulolematud, sest tunnevad ise tema pärast häbi ja kohmetust.
Mis ei võimalda tal imposantne olla? Siin tuleb jälle mängu enesearmastus, mille tõttu inimene hoiab endal teiste juuresolekul silma peal. Jutt ei ole siin silmakirjalikkusest, salalikkusest ja politikaanlusest omakasupüüdlikel eesmärkidel ega millegi laiduväärse, pahelise ja madala, oma südametunnistuses taunitu ilmingute tagasihoidmisest, vaid lapselikkuse, naiivsete, lihtsate, usalduslike tunnete peitmisest. Jutt on otsekohesest, ennast mitte märkavast usalduslikust vahetuolekust, kui üleelamised tunduvad eriti lähedased, omad, vallaolevad, kodused ning üksiti eriti süütud ja puhtad. Maha jäävad täiskasvanu asjalik mure ja tark pinge ning asenduvad lihtsameelse lõbususe, "rumalate" unistuste või vaikse enesehaletsuse ja õrna kahjutundega kõikide pärast. Dostojevskil väljendab see tunne tõelist eluhingust, see on tema jaoks kõige elavam loomulikkus, elu seaduste kõige sügavam ja peamine juur, elu juhtiva viimse tarkuse juur. Selles lapselikkuses naaseb inimene enda juurde koju, annab end endale. Tema tegelaste lapselikkus viitab alati südame elavatele allikatele, mida ei summuta eitava aru ja uhkuse kinnitused ja kiusatused. Siin elavad ülekutsed armastusele ja andestusele. See orb oleku tunne, janu end avada, vahetada rõõmsalt teineteist hellitavaid pilke, sulanduda armastuse ühisesse voogu, need mõttetud pisarad mustas, ebapuhtas, kalestunud hinges ei ole tema jaoks mõttetud.
Need tunded, hinge naiivne avatus võõrale, mittearmastavale silmale, on naljakas. koomiline ja igal juhul mitteimposantne. Lihtsameelsus ei ole enesearmastusega kooskõlas. Inimesed otsekui lepivad kokku kanda riideid ja olla sündsad. Seltskonnas on alastiolek alati sündsusetu ning saab ainult alandada. Dostojevski tõi vürst Mõškini hingepõhja seltskonda. Olla riietatute seas alasti on alati alandav. Mõškin on laps. Ta ütleb: "... Šneider ütles mulle ühe oma väga veidra mõtte... ta ütles mulle, et on täiesti veendunud, et ma olen täielik laps, see tähendab täiesti laps, et ma olen ainult kasvult ja näo poolest täiskasvanu sarnane, kuid arengu, hinge, iseloomu ja võib-olla isegi mõistuse poolest ma ei ole täiskasvanu, ja selliseks ma jäängi, isegi kui ma elaksin kuuekümneaastaseks." Mõškin lisab, et täiskasvanutega on tal "millegipärast alati raske", ja ta on kohutavalt rõõmus, kui saab võimalikult ruttu laste juurde minna.
Kõik salajas hoitavalt vagur, usaldavalt hale ja härras, lahke ja lahkust otsiv on ka neis, kes on tema ümber, aga seal on see enesearmastusega alla surutud, kuuldamatu võistlusega kinni müüritud, järjekordsete edu ja efekti taotlustega kunni puistatud. Seal inimene kiitleb patuga, isegi kui ta sisimas tunneb sellest hingepiina, pigem solvub kui heldib, pilkab õrnust tarbetuks ja alandavaks õrnuseks.
"Ja Ganja pahvatas äkki naerma. "Mis te vaatate mind niimoodi?" küsis ta vürstilt. "Ma imestan, et te nii siiralt naerma puhkesite. Teil on tõesti veel lapselik naer. Hiljuti te tulite ära leppima ja ütlete: "Tahate, ma suudlen teil kätt," see on täpselt nagu lapsed lepiksid ära. Nii et te olete veel võimeline sellisteks sõnadeks ja liigutusteks. Ja äkki ta hakkate pidama tervet loengut säherdusest pimedusest ja nendest seitsmekümne viiest tuhandest. See on tõesti kõik nii totter ja uskumatu."" See lapselik laine tungib ülemiste kihistuste koore alt läbi nagu kiir läbi pilvede. Hoolimata kirgedest ja uhkuse deemonist tunneb inimene tänu lapselikkusele ära, et tal pole õigus. Tänu lapselikkusele võtab enesearmastus Aglajal, Lizaveta Prokofjevnal ja Koljal lapselikult heasüdamliku ja kavaluseta kuju.
Uhkuse võlu võimendab uhke nördimuse ja vastupanu ilu. Ilu on romaanis lähedalt seotud uhkusega ning on vastandatud vürsti ebaimposantsele tasadusele. Selline on Nastasja Filippovna ja Aglaja ilu. Dostojevski pidas silmas metsiku mässu võlu. Ka ilusa Ippoliti pihtimus on võluvalt jultunud ja uhkelt allumatu. Kolja vaimustub selle uhkusest, sõltumatust eneseväärikusest, vaimujõust.
Viimane kattev ja lahendav valgus jääb romaanis siiski Mõškini ideaalile. Armastusejanu lainete ees kaotab uhkus jõu. Uhkuse mäss ei tule hingest. Uhke väljakutse ja pilke taga on kurbus enda pärast; elav süda, südametunnistuse tõde ja armastusejanu viivad uhked hinged armastuse ja andestuse teele. Mõškin võtab kõik tegelased vastu ja andestab neile.
Tallinna Püha Piiskop Nikolause kirik
Kirikuhoone valmis 1936. aastal arhitekt Aleksander Wladovsky (1876–1950) projekti järgi endise Vene-Balti laevatehase tuletõrjedepoo kohale, Tallinna Kopli Püha Piiskop Nikolause koguduse kirikuks, preester Dionissi Samoni ettevõtmisel. Algne kirikuhoone hävis täielikult 1934. aasta jõulude ajal kirikus puhkenud tulekahjus.
Praegu kasutab kirikut Moskva Patriarhaadi Eesti Õigeusu Kiriku (MPEÕK) Tallinna Kopli Püha Nikolause kogudus. Varem Tallinna linnale kuulunud kiriku kinnistu anti vastavalt Tallinna linnavolikogu otsusele 27. novembril 2012 üle MPEÕK Tallinna Kopli Püha Nikolause koguduse omandisse.
Atlant
pisi|Atlandid [[Peterburi Ermitaaži muuseumi sissekäigus]] pisi|[[Hermpilaster|Hermpilastrina kujundatud atlant]] Atlant on enamasti palja ülakehaga meesfiguur, mis talastikku kandes täidab toestava samba, piilari või pilastri ülesannet (eriti barokkarhitektuuris). Naisfiguuri kujulist tugisammast, -piilarit või -pilastrit nimetatakse karüatiidiks.
Ajalugu
Atlandi kuju põhineb Kreeka mütoloogia tegelasel Atlasel, titaanil, kes oli sunnitud igavesti maailma enda õlul kandma. Kõige varasemad säilinud atlandid on pärit varasest Vana-Kreeka Zeusi templist Agrigentos Sitsiilias. 18. ja 19. sajandil muutusid atlandid arhitektuurielemendina väga populaarseks. Venemaa keisri Nikolai I käsul ehitatud Peterburi Ermitaaži muuseumi sissekäiku ehivad kümme üleelusuuruses graniidist atlanti.
Välimus
Atlant väljendab oma ilme ning hoiakuga tohutut pingutust, pea langetatud, kandes õlgadel konstruktsiooni raskust, käsivarred tihtipeale tõstetud lisatoena.
Nööpelement
Nööpelementide süsteemitähised
Nööpelementidena toodetakse leelis-, hõbeoksiid-, liitium- ja tsinkõhkelemente.
Leeliselementide andmed ja tüübitähised eri tootjail
Elemendi nimipinge on 1,5 V.
Hõbedioksiidelementide andmed ja tüübitähised eri tootjail
Elemendi nimipinge on 1,55 V. Suure sisetakistusega elemendid on mõeldud kasutamiseks väikese ühtlase voolutarbega seadmeis. Väikese sisetakistusega elemente on soovitatav kasutada suurema ja ebaühtlase koormuse korral (näiteks valgustuse ja helisignaaliga kellas).
Liitiumelementide andmed
Elemendi nimipinge on 3,0 V. Numbrid tüübitähises väljendavad elemendi läbimõõtu ja kõrgust.
Wereszyn
Wereszyn (ukraina keeles Верешин) on küla Poolas Lublini vojevoodkonnas Hrubieszówi maakonnas Mircze vallas. Wereszyn asub vallakeskusest Mirczest vähem kui 6 km lõunas, Ukraina piirist ligi 12 km kaugusel.
Chefchaouen
Chefchaouen (araabia keeles شفشاون, Shafshāwan; ka Chaouen (berberi keeles ⴰⵛⵛⴰⵡⵏ, Ashawen)) on linn Maroko loodeosas. See on samanimelise provintsi keskus ning tuntud enda sinakate ehitiste poolest. Chefchaouen asub Tangerist ja Tétouanist lõunas.
Chefchaouen rajati enne Granada Emiraadi rekonkistat sõjaväebaasina ning selle rahvaarv kasvas hiljem tänu Pürenee poolsaarelt põgenenud moslemite ja juutide sisserände tõttu kiiresti. Linna majandus on ajalooliselt toetunud oliivi- ja viigipuuistandustele, teravilja ja oliivide jahvatamiseks mõeldud vesiveskitele, naha-, raua-, riide- ja puussepatööle keskendunud käsitööle ja peamiselt suvel toimuvale turismile.
pisi|left|Chefchaoueni sinised hooned
Chelsea Grin
Bänd asutati 2007. aastal. Bändil on leping Artery Recordingsiga ning on välja andnud kaks EPd ja kaks täispikka albumit.
Bändi loomine ja EP (2007–2008)
Chelsea Grin moodustati Salt Lake Citys 2007. aasta märtsis laulja Alex Koehleri ja (endise) kitarristi Chris Kilbourni algatusel. Enne seda, kui bänd sai nimeks Chelsea Grin, tegid Koehler ja Kilbourn kaasa Salt Lake City kohalikus bändis Ahaziah, mis oli Chelsea Grini eelkäija. Ahaziahi esmane koosseis kadus aja jooksul, mis viis bändi nimevahetuseni, et midagi uut saaks alustada. 2008. aasta märtsis võttis bänd nime Chelsea Grin – kurikuulsa piinamismeetodi järgi, mida kutsuti Glasgow' naeratuseks ehk Chelsea irveks.
Uued liikmed, kes alustasid tööd pärast uue projekti loomist, olid bassist Austin Marticorena ja peakitarrist Michael Stafford. Marticorena tutvustas Andrew Carlston Chelsea Grinile ja abistas bändi lugude ümberkirjutamisega ning uute lugude loomisega. Selline koostöö viis nende esimese omanimelise EPni, mille esmatutvustus toimus ja mis avaldati internetis iTunesi kaudu, seejärel avaldati seesama EP CD-l kogu maailmas 27. juulil 2008. Bänd avaldas lood "Lifeless" ja "Crewcabanger" singlitena, mis võeti kuulajate poolt väga hästi vastu.
Artery Recordingsiga koostöö algus (2008–2009)
Pärast omanimelise EP avaldamist 2008. aasta juulis, Statik Factory lepingu allkirjastamist ja pärast mõnda väiksemat, kuid edukat turneed läänerannikul, otsustas Austin Marticorena (bassist) bändist lahkuda isiklikel põhjustel. Mõni aeg pärast seda, täitis bassisti kohta ajutiselt Jake Harmond, kuni bänd otsis püsivat liiget. Ei möödunud kaua aega, kui bändi trummaril Andrew Carlstonil paluti bändist lahkuda, tema koha sai endale Kory Shilling, bassisti koha sai endale Davis Pugh. 2009. aasta aprillis, otsustas bändi algne trummar Andrew Carlston bändi naasta, asendades seega Kory Shillingu ning bändi asutaja ja kitarrist Chris Kilbourn otsustas bändist lahkuda, et alustada oma plaadifirma, Matchless Recordsiga. Varsti pärast seda otsustas bänd Jake Harmondi kuni uue liikme leidmiseni rütmikitarristina bändi võtta.
Varsti pärast seda, kui bänd hakkas omanimelisele EPle järge kirjutama, otsustas bänd võtta uue suuna. Bändiga liitus David Flinn ning temast sai bändi uus bassimängija, Davis Pughist sai bändi kolmas kitarrist. Peagi läks bänd nädalasele turneele The Agonisti, A Plea for Purging, Arsonists Get All the Girls ja Attilaga. Pärast edukat turneed otsustas bändi ajutine liige Jake Harmond hakata bändi püsiliikmeks ning bänd tegi lepingu Artery Recordingsi esindajate Mike Milfordi ja Eric Rushinguga, kes panid bändile stuudiosse aja kinni, et alustada täispika albumi "Desolation of Eden" salvestamist Lambesise Stuudios California osariigis San Marcos 2009. aasta augustis. Albumi produtsendiks oli As I Lay Dyingu vokalist ja stuudio rajaja Tim Lambesis. Nädal enne stuudiosse minekut löödi bändi kitarrist Davis Pugh välja ja asendati Jake Harmondi endise bändikaaslase Dan Jonesiga, kes oli ühe teise kohaliku Salt Lake City bändi Hermione liige. Stuudios töötamise ajal tegi bänd lepingu Artery Recordingsiga, mis oli The Artery Foundationi ja Razor & Tie tütarfirma.
"Desolation of Eden" (2009–2010)
Pärast esikplaadi salvestamist läks Chelsea Grin nädalasele USA turneele koos Dr Acula, American Me ja Attilaga. "Desolation of Eden" lasti välja 16. veebruar 2010 ja saavutas The Billboard Top Heartseekers Chart edetabelis 21. koha, müües nädalaga 1500 albumit. Tänu debüütalbumi edule ilmus nendest lugu Alternative Pressis, Utah' ajalehes ja ajakirjades üle maailma, kus neid ka kiideti.
2010. aasta augustis, kui bänd oli Virginia osariigis Richmondis "Trash and Burni" turneel, sai bändi vokalist Alex Koehler tõsiseid lõuavigastusi, tema lõuas oli kolm mõra, ning selle tõttu pidi bänd oma turnee viimasel nädalal pooleli jätma. Koehler sai eelisjärjekorras opile. Hoolimata sellest, tegi bänd oma kahenädalase turnee lõpuni koos Blind Witnessi ja Attilaga 2010. aasta septembris. Alex Koehler asendati Adam Warreniga.
Kaks lugu, "Cheyne Stokes" ja "Recreant", salvestati "Desolation of Edeni" jaoks uuesti. Alates 2010. aasta detsembrist, on bänd müünud üle 15 000 albumi. Albumilt kahest loost on tehtud ka muusikavideod, "Sonnet of the Wretched" ja "Recreant". "Sonnet of the Wretched" muusikavideo filmiti 4. juuni 2010, kui bänd oli peaesineja The Broadwalkis (Orangvale, CA), kus nad müüsid ka kõik piletid välja, video tuli välja 7. juuli 2010. Kui bänd oli 2010. aasta septembris turneel koos Iwrestledabearonce, Eyes Set to Kill, The Chariot ja Vannaga, tegi bänd uue muusikavideo oma singli "Recreant" jaoks, mis salvestati võtteplatsil Põhja-Californias. Video debüüt toimus 13. jaanuar 2011 Metal Injectionis. 2010. aasta detsembris valis bänd Chris "Zeuss" Harrise oma uue albumi produtsendiks ja stuudios salvestamine algas 13. jaanuar 2011.
"My Damnation and Evolve" (2011–...)
Chelsea Grin lõpetas uue täispika plaadi kirjutamise ja salvestamise 2011. aasta juunis, albumi pealkirjaks sai "My Damnation". Album tuli välja 19. juuli 2011. Artery Recordings avaldas 17. aprill albumi esikloo singlina, millele tehti ka mõned nädalad hiljem muusikavideo. Enne loo "All Hail The Fallen King" väljalaskmist esines koos Chelsea Griniga Whitechapeli vokalist Phil Bozeman.
EP, mis oli planeeritud 2012. aasta suveks, sisaldab viis uut ja originaalset lugu. Albumi pealkirjaks sai "Evolve" ning see ilmus 19. juunil 2012. Artery esitles selle lugu "Lilth" 9. mail 2012.
2012. aasta mais lahkus bändist Andrew Carlston, arvatavasti mõjutas tema otsust tütre sünd. Samal aastal leiti ka bändi uus liige Pablo Viveros 2012. aasta turneelt "Warped Tour".
Pietà (Bouguereau)
„Pietà“ on prantsuse kunstniku William-Adolphe Bouguereau õlimaal lõuendil.
Maalil on kujutatud ristilt maha võetud Jeesuse surnukeha hoidvat leinavat Maarjat.
Teos oli kuni 2010. aastani USA näitleja Mel Gibsoni valduses. 2010. aastal müüdi maal Sotheby oksjonil 2,77 miljoni dollari eest uuele omanikule.
Kybéli Adrianoú
Kybéli (kreeka keeles Κυβέλη) (13. juuli 1888 – 26. mai 1978) oli kuulsa kreeka näitleja Kybéli Adrianoú (kreeka keeles Κυβέλη Αδριανού) lavanimi.
Ta sündis 13. juulil 1888 abielu väliselt paarile Smyrnas ja veetis kaks esimest eluaastat Ateena lastekodus. Kahe ja poole aastaselt adopteerisid ta Anastasis ja Maria Andrianoú. Tolleaegse kuulsa Ateena advokaadi perekond, kes oli hiljuti kaotanud oma ainsa lapse, aitas Kybéli lapsendajaid rahaliselt. 1901. aastal, 13-aastaselt, sai ta oma esimese auhinna oma lavaesinemise eest.
Karjäär
Kybéli oli aastatel 1901–1906 Nea Skini üks peaosalisi. Seal avanes tal võimalus täita oma elu ainsaid rolle, mis põhinesid Vana-Kreeka tragöödial: Euripidese "Alkestis" ja Sophoklese "Antigone". Hiljem sai ta tuntuks oma osatäitmiste poolest Lev Tolstoi, Carlo Goldoni ja Henrik Ibseni näidendites. 1908. aastal töötas ta esimest korda koos Grigórios Xenópoulosega, kes kirjutas talle teatritüki "Punane kivi" (Ο Κόκκινος Βράχος), mis põhines tema samanimelisel lühiromaanil. Näidend oli tohutult edukas ja Kybéli teatrirühm kordas seda veel palju aastaid. Xenópoulos jätkas talle aastas vähemalt ühe näidendi kirjutamist kuni 1925. aastani. Kybéli töötas aastatel 1910–1934 ka Pantelís Chorniga (Dimítris Chorni isa). 1932. aastal ühendas ta jõud oma "lavavaenlasega" Maríka Kotopoúliga, et võistelda vastloodud Kreeka Rahvusteatriga. Pärast Saksa sissetungi põgenes ta koos oma abikaasa Geórgios Papandréou ning Kreeka valitsuse ja kuningliku perekonnaga Lähis-Itta. Pärast sõda naasis ta Kreekasse ja tegi erinevaid rolle Rahvusteatris, saatjateks Élli Lambéti, Dimítris Chorn, Mítsos Myrát ning teised kuulsad näitlejad. 1951. aasta suvel esines ta ainult ühes Vana-Kreeka komöödias, Aristophanese "Lysistrates". Kybéli osales oma karjääri jooksul vaid kahes filmis, aastatel 1933 ja 1956.
Isiklikku
Kybéli esimene abikaasa oli Mítsos Myrát, kellega ta jätkas pärast lahutust laval koostööd. Neil oli kaks last: poeg Aléxandros ja tütar Miránta (1906–1994). Hiljem abiellus ta silmapaistva ärimehe Kóstas Theodorídisega. Neil oli tütar Alíki. Tema kolmas abikaasa oli Geórgios Papandréou, hilisem peaminister. Neil oli üks poeg Giórgos. Kui Kybéli 1978. aastal 89-aastaselt suri, oli tal neli last, kolm lapselast, kuus lapselapselast ja viis lapselapselast. Miránta tütar Kybéli Theochári oli samuti näitleja. Näitleja Ríta Myrát (neiuna Tarsoúli) oli tema minia, olles tema poja Alékose abikaasa.