cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Merisiig
Välimus
pisi|Merisiig Merisiig on saleda külgedelt lamendunud kehaga ning suhteliselt väikese pea ja tömbi ninamikuga kala. Pea tipneb alaseisuse suuga, mille lõugadel paiknevad väikesed hambad. Siia seljauim paikneb selja keskosas. Uimedes puuduvad ogakiired, kuid seljauime taga sabavarre alguses on väike kiirteta rasvauim. Merisiia küljejoon on kogu keha ulatusest selgelt eristuv ja kulgeb piki küljekeskjoont. Selg on tumedamat oliivrohekat või sinakashallikat värvi, küljed ja kõht on aga hõbevalged. Paarisuimed on värvunud heledamalt kui paaritud uimed, mis võivad olla punaka alusega. Merisiia silmad on hõbedast värvi. Kudemisajal on isaste ja ka üksikute emaste külgedel piimkas helmeskate.
Toitumine
pisi|väike mudilake Vastsed ja maimud on planktonitoidulised ja söövad kevadel zooplanktereid (peamiselt aerjalalisi), väiksemaid surusääsklaste vastseid ja teisi pisiloomi. Alates pikkusest ligikaudu 10 cm läheb merisiig üle põhjaloomadest toitumisele. Täiskasvanud siigade toit on mitmekesine: väikesed limused, kakandilised, hüdraloomad, kirpvähilised, putukad. Ajuti on tähtis ka räime mari, eriti Liivi lahes. Kudemisajal toitumine väheneb ja kudejad söövad liigikaaslaste väljastatud marja. Suuremad isendid söövad ka kalu, näiteks Pärnu lahes on talvel ja varakevadel on siia põhitoiduks väike mudilake (Pomatoschistus minutus).
Sigimine ja areng
Suguküpsus saabub emastel 4–5 aastaselt (isendite pikkus 35–40 cm) ja isastel aasta varem (pikkus 31–35 cm). Kudemine algab tavaliselt oktoobri keskel, kui vee temperatuur on kuus kuni seitse kraadi ja lõpeb detsembri algul. Kudemispaikadeks sobivad kivise ja kruusase põhjaga, setetevabad ja lainetuse otsese mõju eest hästi kaitstud merelahed. Koelmud on reeglina 0,5–2 m sügavusel. Ruhnu ümbruses koeb siig isegi umbes 15 m sügavusel.
Kudemine marja ja niisa heitmine leiab aset põhjast kõrgemal, üsna veepinna lähedal. Keskmine emassiig väljutab korraga 50–300 marjatera. Kudejad tekitavad järsult liikumissuunda muutes veekeeriseid, mis paiskavad allavajuvad marjaterad laiali. Sellise tegevusega kaasnevad tihti erilised vurtsatavad helid. Niiviisi jõuavad siia marjaterad veekogu põhjale tugevasti hajutatult ning marjasööjatel on neid raskem kätte saada. Suurimad marjaröövlid on siiad ise. Jälgides liigikaaslaste paaritumist, söövad nad põhjalaskuvaid marjateri.
Küpse marjatera diameeter on 2,5–2,8 mm ja marja hulk on enamasti 12 000 – 40 000 marjatera. Viljastatud marjaterad muutuvad õrnalt kleepuvaks, nad vajuvad põhja ja hauduvad kevadeni. 1,1–1,4 cm pikkused vastsed kooruvad pärast jää sulamist. Vastsed hoiduvad kohe parvedesse ja suhteliselt väikese rebukoti tõttu on nad ka head ujujad. 1–2 päeva pärast on nad suutelised haarama väiksemaid zooplanktereid. Kuna vastsed on raskesti märgatavad ja peaaegu läbipaistvad, siis ei satu nad kergesti röövkalade saagiks. Poolteist kuud pärast koorumist muutuvad vastsed maimudeks ning neil arenevad välja uimed ja soomuskate.
Kasv ja vanus
Merisiia kasvutempo on suhteliselt muutlik ja oleneb põhiliselt toitumistingimustest. Eesti vetes on aastased kalad keskmiselt 12–13 cm pikkused ja 12–16 g raskused. Kolmeaastased on 29–31 cm ja 200–250 g, viieaastased 38–40 cm ja 430–550 g, seitsmeaastased 45–48 cm ja 700–1150 g, kümneaastased 54–57 cm ning viieteistaastased 63–66 cm ja 2,7–3,4 kg. Emased merisiiad on isastest pikema elueaga ja kasvavad mõnevõrra kiiremini.
Suurim Eestist püütud isend oli 63 cm ja kaaluga 5,2 kg, vanuseks oli 17–19 aastat ja kala püüti Väikesest väinast 1969. aastal. Vanim merisiig oli 21 aastane ja kaalus 2,7 kg. Suurim püütud isend Euroopas oli 12 kg (Soome, 1896, 1967) ja vanim 28 aastane (Rootsi).
Haigused ja parasiidid
Eesti rannikumeres on merisiial leitud 28 liiki parasiite. Kümme liiki parasiite on leitud Karujärves ja Undu lahes kasvatatud samasuvistel kaladel. Eriti patogeensed on tsestoodid Cyatocephalus truncatus, Triaenophorus nodulosus, Diphyllobothrium dendriticum, trematoodid Ichthyocotylurus pileatus ja Ichthyocotylurus erraticus ning kalatäid perekonnast Argulus.
Varud ja kasutamine
Ülepüügi ja kudemistingimuste halvenemise tagajärjel on merisiia saagikus varasemate kümnendite omadega võrreldes mitmekordselt vähenenud. Taasiseseisvunud Eestis oli aastasaak kõigest 10–20 tonni. Varud on stabiilsemad Ruhnu saare ümbruses elaval meres kudeval populatsioonil, kuid ohuseisundis on Pärnu ja Narva jõgedes kudevad poolsiirdesiiad.
Samasuviseid ja aastaseid merisiigasid kasvatatakse asutusmaterjaliks Pidula, Karujärve ja Undu kalakasvatuses Saaremaal, Pärnumaal Sindis ja Härjanurmes Jõgevamaal. Viimasel aastakümnendil on kasvatatud 20 000 – 120 000 isendit aastas. Merelahtedesse on lastud ka tehistingimustes hautatud marjast saadud siiavastseid (kuni 800 000 aastas), kuid sellest tööst pole olulist kasu, sest siiavastsete suremus on liiga suur.
1930. aastate teisel poolel oli merisiig hinnalisemate kalade hulgas 4. kohal. 1951–1955 oli merisiig esikohal tänu vähesele siiapüügile sõjajärgsetel aastatel ja kapronvõrkude kasutuselevõtule. Rekordsaak 297 t oli aastal 1952. Järgnevatel aastatel saak vähenes. 1970. aastate keskel oli siiasaak 50–60 t, 1993–95 vaid 6–10 t. Hiljem on saak olnud 20–27 t. 1990. aastatel püüti enamik merisiiast Soome lahest. Saagis on esinenud nii siirdesiiga kui ka aeglasemakasvulist ebaselge päritoluga siiavormi. Enam kui 20 lääneranniku asurkonnast on üle poole hääbunud. Varude suurenemist on tähendatud vaid Pärnumaa vetes tänu kohaliku siirdesiia samasuviste kalade asustamisega Pärnu jõkke alates aastast 1995.
Kaitse Eestis
Siia arvukust kahjustab madal veeseis, hapnikupuudus põhjas marja haudumise ajal, soe hilissügis, pehme talv ning sellele järgnev pikk ja jahe kevad. Need tingimused põhjustavad vastsete varajase koorumise ja nad jäävad nälga, kuna zooplanktonit on vähe. Varude suurendamiseks hautatakse marja ja kasvatatakse vastseid ka kunstlikult ning seejärel lastakse merelahtedesse.
Merisiiig ei kuulu looduskaitse alla. Siig oskab hästi püüniseid vältida. Ta on osav põgenema mõrdadest ja nootadest ning võrkudest hiilib ta lihtsalt mööda. Siiga kaitseb rida püügikeeldusid. Kalapüük on keelatud Pärnu jões 500 m ulatuses Sindi paisust allavoolu aastaringselt, Pärnu jões on püügikeeld 15. oktoobrist 1. detsembrini ja Ruhnu saare ümbruses kuni 20 m 25. oktoobrist 1. detsembrini. Alamõõt on merisiial 30 cm standardpikkust ehk 35 cm täispikkust.
Jaul
pisi|Kahvelpurjestusega jaul pisi|Bermuudapurjestusega jaul Jaul (ka julla või joll; inglise yawl, hollandi jol) on 2-mastiline purjelaev, mille tagumine mast ehk pankermast on grootmastist oluliselt lühem ja asetseb ahtrieendil laeva roolist tagapool.
Kirjeldus
Jaul võib olla kas kahvelpurjestusega või bermuudapurjestusega. Jauli tagumist masti ei nimetata mitte besaanmastiks, vaid pankermastiks. Erisus võrreldes ketšiga on, et tagumine mast ei paikne mitte roolist eespool, vaid tagapool. Purjestuseks on grootmastis kahvelpuri ja tavaliselt ka topseil, pankermastis kahvelpuri. Lisaks 2–3 eespurje. Pankersoot kulgeb sageli ahtrist tahapoole välja ulatuva ahterpriidi kaudu tekile.
Ajalugu
Jaul sündis Hollandis algselt kalalaevana. Tagumine mast nihutati võimalukul kaugele ahtrisse, et vabastada kalapüügiks tööruumi tekil. Oli ühtlasi kasutusel merevägedes 18.–20 sajandil ranniku lähedase valvelaevana ja luurelaevana, relvastatuna 2–7 väiksekaliibrilise kahuriga. Pikkus oli kuni 15 m, laius kuni 4 m, süvis üle 2 meetri.
Nüüdisajal on bermuudajaulid kasutusel põhiliselt purjespordis ja vabaajalaevadena.
Välislingid
Ял
Meškuičiai vald
Meškuičiai vald (leedu keeles Meškuičių seniūnija) on 2. järgu haldusüksus (vald) Leedus Šiauliai rajoonis.
Valla pindala on 104 km². 2011. aasta seisuga elas vallas 2212 inimest. Valla keskuseks on Meškuičiai alev (2011. aasta seisuga 1056 elanikku). Vallamaja asub aadressil Šiaulių g. 15. Vallavanem on Jolanta Baškienė.
Fritz Walter
pisi| Friedrich Walter (tuntud kui Fritz Walter; (31. oktoober 1920 – 17. juuni 2002) oli Saksamaa LV jalgpallur, kes oli koondise kapten 1954. aasta maailmameistrivõistlustel, kui Saksamaa võitis oma esimese maailmameistritiitli.
Meškuičiai vald
Valla territooriumil asub Ristimägi.
Erki Laur
pisi|Erki Laur Erki Laur (sündinud 16. augustil 1976 Tallinnas) on eesti näitleja.
Ta on lõpetanud 1998. aastal Eesti Muusikaakadeemia Kõrgema Lavakunstikooli näitlejana (18.lend).
Aastatel 1998–2008 oli ta Von Krahli Teatri näitleja. Alates 2008. aastast on ta vabakutseline näitleja.
.gp
.gp on Guadeloupe'i Interneti tippdomeen. Domeen on kasutusel alates 1996. aastast.
Are
Are on alevik Pärnu maakonnas Tori vallas.
Aastatel 1945–1992 oli Arel Are külanõukogu keskus.
.gn
.gn on Guinea Interneti tippdomeen. Domeen on kasutusel alates 1994. aastast.
Are
Arel asus ka Pärivere sovhoosi keskus.
Aastatel 1992–2017 oli alevik Are valla halduskeskus, pärast Eesti omavalitsuste haldusreformi jääb alevik Tori valla territooriumile.
Kuusiku-Nõmme
Kuusiku-Nõmme on küla Rapla maakonnas Rapla vallas.
2011. aasta rahvaloenduse andmetel elas külas 29 inimest. Neist 26 (89,7%) olid eestlased.
.gq
.gq on Ekvatoriaal-Guinea Interneti tippdomeen. Domeen on kasutusel alates 1997. aastast.
Eerik Kumari looduskaitsepreemia
Eerik Kumari looduskaitsepreemia on auhind, mida antakse välja alates 1989. aastast. Alates 2010. aastast antakse koos preemiaga üle ka looduskaitse kuldmärk. Preemiat antakse välja eesti ornitoloogi ja looduskaitsetegelase Eerik Kumari (1912–1984) auks.
Preemiat annab välja Kliimaministeerium pikaajalise väljapaistva tegevuse eest looduse uurimisel, looduskaitse korraldamisel, looduskaitseteadmiste levitamisel, säästva looduskasutuse põhimõtete propageerimisel.
Lipstu
Lipstu on küla Rapla maakonnas Rapla vallas.
2011. aasta rahvaloenduse andmetel elas külas 19 inimest. Kõik olid eestlased.
Friedrich Walter
Friedrich Heinrich Boris von Walter (25. veebruar 1907 Tallinn – 20. veebruar 1933 Tartu) oli viimane duellil hukkunud Tartu üliõpilane.
Ta lõpetas 1926. aastal Tartu A. Walteri Saksa Ühisgümnaasiumi. Õppis alates 1928. aastast Tartu Ülikoolis loomaarstiteadust ja oli Korporatsioon Livonia liige.
Sai Vorbuse metsas 18. veebruaril 1933 Oswald von Schmidtiga peetud püstoliduellil surmavalt haavata ja suri 20. veebruaril 1933 Mellini kliinikus. Tartu-Võru rahukogu mõistis 20. oktoobril 1933 Oswald Schmidti kaheks aastaks kindlusvanglasse.
Kurss
Kurss on nurk meridiaani põhjasuuna ja sõiduki liikumissuuna vahel mõõdetuna kraadides.
Kõrgu
Kõrgu on küla Rapla maakonnas Rapla vallas.
2011. aasta rahvaloenduse andmetel elas külas 17 inimest. Neist 16 (94,1%) olid eestlased.
Jõevähk
Jõevähk ehk harilik jõevähk ehk väärisvähk (Astacus astacus) on jõevähklaste sugukonda kuuluv vähilaadne.
Jõevähid asustavad reostumata mageveekogusid ning on levinud suures osas Euroopas, sealhulgas Eestis. Jõevähkide arvukus on aga langenud ja enim ohustab neid vähikatk.
Areaal
pisi|left|See erakordselt suur isane jõevähk (täispikkusega 15,4 cm) saadi Saaremaa ühest veekogust katsepüügi käigus 1. augustil 2013. Nii suuri vähke kohtab püükides väga harva Jõevähi areaal on valdavalt Euroopa: Prantsusmaalt läbi Kesk-Euroopa Balkani poolsaareni, põhjast kuni Suurbritanniani saarteni ja Skandinaaviani, ida pool Baltimaades ja Valgevenes ning mõnes Venemaa Euroopa-osa veekogus.
Kirjalikele andmetele tuginedes võib väita, et kuni 19. sajandi lõpuni olid Eesti siseveekogud väga vähirikkad. Siis algas aga vähivarude kiire vähenemine, mida soodustas eriti sajandivahetusel Eestisse jõudnud vähikatk, mis tabas esimeses järjekorras Peipsi-Võrtsjärve vesikonda. Mõneti toetas arvukuse langust ka vee reostumine, jõgede süvendamine, maaparandustööd, röövpüük jms. Seepärast seati sisse vähkide alammõõt ja püügi keeluaeg ning hiljem lühendati lubatud püügihooaega veelgi. 1936. aasta määrusega oli püüda lubatud juba ainult 1. augustist kuni 1. oktoobrini, kuid vähkide arvukus jätkas langust.
Tänapäeval on jõevähk levinud paljudes Eesti veekogudes nii mandril kui ka saartel, kuid enamikus neist on vähearvukas. Kõige tugevamad populatsioonid on Saaremaal, kuhu vähikatk jõudis alles aastal 2006.
thumb|260px|Jõevähi Astacus astacus keha
Elupaik
Jõevähk asustab vaid reostumata mageveekogusid – ojasid, jõgesid ja järvi. Ta eelistab elada hapniku- ja mineraalainerikastes veekogudes.
Bioloogia
Isased isendid kasvavad kuni 16 ja emased 12 cm pikkuseks. Jõevähi kasv saab toimuda üksnes perioodil, mil vähk on heitnud oma kesta, ja kuni uue kesta moodustumiseni (kitiniseerumiseni). Kesta moodustumine on kiirem suhteliselt suurema kaltsiumisisaldusega järvedes.
Jõevähk saab elada veekogudes, mille pH on üle 6, sest happelisemas keskkonnas pole ta võimeline moodustama oma eksoskeletti, mis suures osas koosneb kaltsiumiühendeist.
Kestumise tihedus sõltub vähi vanusest: nooremad vähid kestuvad sagedamini, näiteks ühesuvised (0+) vähid 4–7 korda, 3–4-suvised 1–2 korda.
Jõevähkidel nagu teistelgi vähkidel on kehaosade kaotuse korral regeneratsioonivõime, näiteks kaotatud sõrg asendub ajapikku uuega, ehkki tavaliselt väiksemaga.
Vähkidel on sooline dimorfism.
Jõevähk sarnaneb nii morfoloogiliselt kui ka bioloogiliselt väga kitsasõralise jõevähiga (Astacus leptodactylus).
Toitumine
Jõevähi toit sõltub elueast. Näiteks esimesel elusuvel toituvad nad peaasjalikult plankteritest. Hiljem muutuvad omnivoorideks, toitudes hüdrofüütidest, detriitsest ainesest, selgrootutest jne.
Sigimine
Jõevähkide suguküpsus jõuab kätte 3.–4. eluaastal. Suguproduktid valmivad isastel igal aastal ja emastel tavaliselt üle aasta või üle mitme aasta. Kopulatsioon toimub septembrist oktoobrini, mil veetemperatuur on 12 °C ringis. Isased toimetavad oma spermatofoorid emaste suguavade lähedale. Mõni nädal hiljem koeb emane marjaterad oma tagakeha (laka) alla, kus spermatofooridest vabanevad spermatosoidid marja kehaväliselt viljastavad. Laka all (täpsemalt tagakehajalgadel) arenevad marjaterad kogu talve ja kevade, koorudes varasuve paiku. Koorumine sõltub tugevasti klimaatilistest ja seeläbi veetemperatuurist – soojema kliimaga aladel võib koorumine toimuda enne varasuve. Noorvähid lahkuvad ema laka alt pärast teist kestumist.
Emaste absoluutne viljakus (marjaterade arv) on 200 ringis. Peaasjalikult sõltub see emase vähi suurusest – suuremal vähil on rohkem marjateri. Marjateradest koorumise protsent on umbes 65–70%.
Haigused
Enne 20. sajandit oli jõevähkide arvukus suur, kuid sajandi algul levima hakanud vähikatk vähendas nende arvukust drastiliselt. Vähikatku tekitab vastav seen Aphanomyces astaci. Lisaks olulisimale – vähikatkule – ohustavad jõevähki ka muud haigused, näiteks lapihaigus ja portselanhaigus.
Ehkki jõevähk pole Eestis looduskaitse all, ohustavad teda eelkõige võõrliigid, kelle ökonišš langeb jõevähi omaga kokku, ja kes on vähihaiguste (eriti vähikatku) suhtes resistentsemad. Selliseks liigiks on näiteks signaalvähk, kelle leviku ohjeldamiseks ja jõevähi kaitsmiseks uurib Eesti Maaülikool teda laboris. Samuti on olulisteks ohtudeks veekogude reostumine ja vaenlased (näiteks mink ja saarmas).
Mitmes Euroopa looduskaitsedokumendis peetakse jõevähki ohustatuks või ohualtiks liigiks.
Püügipiirangud
Eestis on 2019. aastal jõevähi püük lubatud vähinata või vähimõrraga kalastuskaardi alusel '''1. augustist kuni 31. augustini'''. 2019. aastal on lubatud ühel isikul ühes ööpäevas püüda kuni 100 mõõdulist isendit. Püük ilma püügivahendeid kasutamata (näiteks käega) on keelatud! Jõevähi pikkust mõõdetakse otsaorgi tipust laka lõpuni, lakakarvakesi arvestamata (ninas olevast orgist sabani). Vähi alammõõt on 11 cm. Alamõõdulised vähid tuleb kohe püügikohas veekokku tagasi lasta. Vähipüügil tuleb esitada püügiaruanne iga kalastuskaardi kohta viie päeva jooksul pärast kalastuskaardi kehtivuse lõppu. Eestis on vähipüügi õiguslikud tingimused kirjas kalapüügiseaduses.
Vähikasvatus
Vähikasvatus on levinud eriti Euroopa riikides, sealhulgas Eestis.
Sõltuvalt kasutatava veekogu ja asustustiheduse suurusest räägitakse ekstensiivsest, poolintensiivsest ja intensiivsest vähikasvatusest. Neist efektiivseim on poolintensiivne kasvatus. Näiteks poolintensiivse kasvatamisega on võimalik ühelt ruutmeetrilt saada 2–10 vähki.
Kulinaaria
pisi|[[Karin Lutsu maal "Vähjasööming" (1933). Tartu Kunstimuuseum]] Jõevähk (eriti tema liha) on hinnatud kulinaariatoode.
Vähkide keetmine
Vähke keedetakse jämeda soola (30–40 g/l), suhkru (1 tk/l) ja ohtra tilliga maitsestatud vees. Vähid tuleb keevasse vette panna portsukaupa, suuremad enne ja väiksemad pärast. Pärast ühe satsi, 5–10 vähi lisamist tuleb oodata, kuni vesi keema hakkab ja siis lisada järgmised. Kui kõik vähid on vees, keeta 10 minutit pärast viimase portsu lisamist ja vee keemahakkamist. Normaalne vähikeeduaeg on 8–12, väiksematel 8–10 ja suurematel 10–12 minutit. Küpsel vähil tekib keha ja saba vahele pragu. Keedetakse ainult elusaid vähke, surnud vähid söögiks ei kõlba!
Kui vähid on keenud, hakkida värsket tilli jahutusnõu põhja ja tõsta sõelaga vähid keeduveest välja jahutusnõusse ja valada läbi sõela peale keeduvesi. Seejärel jahutada võimalikult kiiresti (kaevus, allikavees vms) vähid koos keeduveega maha. Jahtunud leemest eemaldada till ja panna vähid koos keeduveega külma. Parimad on vähid 6–12 tundi pärast keetmist ja jahutamist.
Pikaajaliseks säilitamiseks külmutada ja säilitada koos keeduveega sügavkülmas. Sulatada aeglaselt külmkapis. Nii säilivad kuni pool aastat.
Vähilakkade ületalve hoidmine
Elusad vähid keedetakse (vt eelmist retsepti). Lakad ja sõrad puhastatakse koortest, pannakse klaaspurki ning peale kallatakse külm keedetud soolvesi, nii et soolvesi ulatuks kuni kaaneni. Kõige peale kallatakse kiht oliiviõli või mõnda muud taimeõli. Purk seotakse pealt seapõie või pärgamentpaberiga ning asetatakse jahedasse ruumi. Enne söömist leotatakse nii hoiustatud vähilakkasid mõni tund külmas vees.
M62
pisi|Vedur M62 M62 on diiselvedurite seeria, mida valmistas 1965–1995 Luhanski veduritehas Ukrainas.
Vedur konstrueeriti kauba- ja reisirongide veoks kiirusega kuni 100 km/h. Veduril on 6 rattapaari kahel pöördvankril, vagunkere ja kaks juhikabiini. Jõuallikana kasutatakse diiselgeneraatorit, mis koosneb kahetaktilisest 12-silindrilisest turbodiiselmootorist 14D40 ja alalisvoolugeneraatorist 14DG. Vedureid valmistati standardrööpmele 1435 mm ja NSV Liidus kasutatavale laiale rööpmele 1520 mm.
Karl Parek
Karl Parek (15. aprill 1903 Velise vald, Läänemaa – 3. juuli 1941 Tallinn) oli pedagoog ja Eesti sõjaväelane (kapten).
Alates 1928. aastast Üliõpilasselts Liivika liige.
M62
Ajalugu
Seoses transpordimahtude suurenemisega 1960. a-tel tekkis Ida-Euroopas nõudlus tehniliselt kaasaegse ja kergesti hooldatava diiselveduri järele. Vajadus veduriparki uuendada oli suurem Ungaris, Poolas, Tšehhoslovakkias ja Saksamaal, kuna sealsed auruvedurid olid tehniliselt vananenud ja madala kasuteguriga.
Vedur M62 konstrueeriti aastal 1963 Luhanski veduritehases Ungari tellimusel. Kere, tehnilised sõlmed ja tööjoonised koostati osaliselt vedurite TE3 ja 2TE10L põhjal. 1964 valmis 2 prototüüpi, mida katsetati veo, pidurduse ja ökonoomsusnäitajate saamiseks Ukraina NSV-s ja Vene NFSV-s. Heakskiit eksportpartii tootmise alustamiseks anti 1964. a lõpus. 1965 alustati vedurite saatmist Ungarisse. Esimesed 1000 vedurit ehitati spetsiaalselt Ida-Euroopa riikidele, seejärel hankis vedureid ka NSV Liit. Hiljem eksporditi väiksemaid seeriad Kuubale, Mongooliasse ja Iraani.
Karl Parek
Arreteeriti NKVD poolt 24. juunil 1941. Hukati vangistuses.
Tema abikaasa oli kunstiajaloolane Elsbet Parek, nende noorem tütar on dissident ja Eesti ühiskonnategelane Lagle Parek, nende vanema tütre Eva-Marju Ahonen i poeg on Heiki Ahonen.
M62
Ajalugu
pisi|Kaksikvedur 2M62 Toodeti ka kaksikvedureid 2M62 (alates 1976) ning kolmikvedureid 3M62 (alates 1978). Kaksikvedur koosneb kahest omavahel ühendatud M62 sekstioonist, millest kummagi vastastikused kabiinid on läbipääsukoridorideks ümber ehitatud ning aknad eemaldatud, otsaseintes paiknevad läbipääsuuksed. Kolmikveduril 3M62 on lisaks kahele 2M62 sektsioonile lisatud keskmine, ilma kabiinideta vedurisektsioon. Kõigi kokkuhaagitud sektsioonide tööd kontrollitakse distantsjuhtimise abil ühest kabiinist korraga.
M62-st sai üks tuntumaid NSV Liidu veduriseeriaid, mida eksporditi massiliselt väljapoole NSV Liidu piire: madal teljekoormus (kuni 20 t) lubas veduriseeriat kasutada ka Euroopa, Kesk-Aasia, Kaug-Ida ja Kuuba raudteedel.
M62 vedurid Eestis
pisi|AS [[Eesti Raudtee kaksikvedur 2M62 Narvas (1996. aasta mai)]]
1978. aasta novembris saabus Tapa depoosse ka esimene partii raskeid kaksikvedureid 2M62. Vedurid töötasid Eestis kuni 2000. aastate alguseni.
M62 ja 2M62-ed vahetasid välja seni kaubaveoks kasutatud L-seeria auruvedurid, hiljem rakendati neid vähesel määral ka reisirongide veoks TEP60 asemel.
1991. aasta oktoobris toimus Eesti Raudtee veeremi inventuur, mille järgi oli veduripargis 36 vedurit M62 ja 38 vedurit 2M62.
2002. aastal vahetati M-seeria vedurid välja oluliselt töökindlamate ja võimsamate nn Ameerika vedurite vastu (veduriseeriad: GE C30-7Ai ja GE C36-7). Osa M-seeria vedureid müüdi välismaale, osa lõigati vanarauaks.
Moritz Raack
Moritz Fritz Paul Raack (2. august 1905 Halahalnja mõis, Senno vald, Petserimaa – 7. veebruar 1932 Tartu) oli Tartu üliõpilane.
Õppis Tartu Ülikoolis alates 1928. aastast metsandust, oli korporatsiooni Fraternitas Academica liige.
Tapeti kaasvõitleja Johannes Sellbergi poolt. Seetõttu on teda (ilmselt ekslikult) peetud eelviimaseks duellil hukkunud Tartu üliõpilaseks.
Sarah Michelle Gellar
Sarah Michelle Prinze (neiupõlvenimega Sarah Michelle Gellar; sündinud 14. aprillil 1977 New Yorgis) on Kuldgloobusele nomineeritud ja Emmy auhinna pälvinud USA filminäitleja.
Tema esimene tuntum teleseriaaliroll oli Kendall Hart seebiooperis "Kõik mu lapsed" ("All My Children"), mille eest ta sai Daytime Emmy. Aastatel 1997–2003 kehastas ta Buffy Summersit populaarses telesarjas "Vampiiritapja Buffy" ("Buffy the Vampire Slayer"). Selle rolliga kandideeris ta kõigil neil seitsmel aastal järjest parima teleseriaali naisosatäitja Saturni auhinnale ning võitis selle 1999. aastal.
.gs
.gs on Lõuna-Georgia ja Lõuna-Sandwichi saarte Interneti tippdomeen. Domeen on kasutusel alates 1997. aastast.
Sarah Michelle Gellar
Prinze on mänginud mängufilmides "Eelmise suve saladus" ("I Know What You Did Last Summer"; 1997), "Karje 2" ("Scream 2; 1997), "Õelad kavatsused" ("Cruel Intentions"; 1999), "Harvard Man" (2001), "Scooby-Doo" (2002) ja "Vimm ("The Grudge"; 2004).
Isiklikku
Sarah Michelle Gellar abiellus 1. septembril 2002 Freddie Prinzega ning 2007. aastal võttis ta viienda pulma-aastapäeva puhul endale ka abikaasa perekonnanime. 2009. aastal sündis neil tütar Charlotte Prinze.
Prinzel on taekwondo 's must vöö.
Eesti Filharmoonia Kammerkoor
Eesti Filharmoonia Kammerkoori (toona nimega Eesti NSV Riikliku Filharmoonia kammerkoor) asutas 1981. aastal Tõnu Kaljuste, kes oli koori kunstiline juht ja peadirigent 20 aastat. Tema tööd jätkas aastail 2001–2007 inglise muusik Paul Hillier, kes tõstis koori tuntust nüüdismuusika esitajana. Aastatel 2008–2013 oli koori kunstiline juht ja peadirigent Daniel Reuss. 2014–2020 oli koori kunstiline juht ja peadirigent Kaspars Putniņš. Alates 2021. aasta augustist juhatab koori taas Tõnu Kaljuste.
Koori repertuaar ulatub Gregoriuse laulust ja barokkmuusikast kuni 21. sajandi teosteni. Eriline koht on selles juba aastaid olnud eesti heliloojate (Arvo Pärt, Veljo Tormis, Erkki-Sven Tüür, Galina Grigorjeva, Toivo Tulev, Tõnu Kõrvits, Helena Tulve) loomingul ja selle tutvustamisel maailmas. Hooaja jooksul annab koor 60–70 kontserti nii kodu- kui ka välismaal.
Eesti Filharmoonia Kammerkoor on osalenud paljudel tuntud muusikafestivalidel (BBC Proms, Salzburgi Mozartwoche, Vale of Glamorgan, Aix-en-Provence’i ooperifestival jpt), esinenud mainekates kontserdisaalides (Carnegie Hall, Royal Albert Hall, Sydney ooperiteater, Viini Kontserdimaja, Walt Disney Hall jne), teinud koostööd parimate orkestritega (Londoni Sümfooniaorkester, Concerto Copenhagen, Les Musiciens du Louvre-Grenoble, Philip Glass Ensemble, Los Angelese Filharmoonkud, jpt) ning selliste maailmakuulsate dirigentidega nagu Claudio Abbado, Marc Minkowski, Gustavo Dudamel jne. Eesti Filharmoonia Kammerkoori salvestised on olnud nomineeritud Grammy auhinnale 16 korral.
Eesti Filharmoonia Kammerkoori tegevus on tihedalt seotud Tallinna Kammerorkestriga ning väga olulisel kohal on koostöö helilooja Arvo Pärdiga.
Mahlamäe
Mahlamäe on küla Rapla maakonnas Rapla vallas.
2011. aasta rahvaloenduse andmetel elas külas 75 inimest. Kõik olid eestlased.
.gr
.gr on Kreeka Interneti tippdomeen. Domeen on kasutusel alates 1989. aastast.
.ελ
Kreeka taotles kreeka tähtedega saidinimede jaoks tippdomeeni .ελ. ICANN lükkas 2011. aasta aprillis selle taotluse tagasi, põhjendades otsust sellega, et domeeni suurtähtedes versioon .ΕΛ on visuaalselt liiga sarnane domeeniga .ea. 2014. aastal otsustati lubada Kreekal domeeni .ελ kasutada ja 2015. aastal anti õigused üle. Domeen sai internetis aktiivseks 2018. aastal.
Suurendatud priim
thumb|Suurendatud priim
Suurendatud priim on intervall, mille astmeline suurus on 1 ja tooniline suurus ½ tooni.
Suurendatud priimi enharmooniline intervall on väike sekund. Suurendatud priim on altereeritud intervall.
Põlluvahi maja
thumb|Põlluvahi maja, 30. aprill 2007 Foto: [[Ave Maria Mõistlik ]] Põlluvahi maja on 18. sajandi lõpus ehitatud väike hoone Kuressaare linna Põllu alevis Kitsa ja Kitzbergi tänava nurgal.
Kahekorruseline viilkatusega kivimaja oli mõeldud põlluvahi elamuks.
Praeguse Kitsa tänava joonelt algasid Suuremõisa põllud. Valvuri ülesandeks oli tõenäoliselt jälgida, et linna loomad ei pääseks põldudele. Teiselt korruselt oli seda parem teha.
Mõisaaseme
2011. aasta rahvaloenduse andmetel elas külas 18 inimest. Kõik olid eestlased.
Vähendatud oktav
Vähendatud oktav on intervall, mille astmeline suurus on 8 ja tooniline suurus 5½ tooni.
Vähendatud oktavi enharmooniline intervall on suur septim. Vähendatud oktav on altereeritud intervall.
Puna-Vene
pisi|Puna-Vene Puna-Vene (ukraina keeles Червона Русь Tšervona Rus, poola keeles Ruś Czerwona, ladina keeles Ruthenia Rubra) on Lääne-Ukraina, eriti Ida-Galiitsia ajalooline nimi.
.gu
.gu on Guami Interneti tippdomeen. Domeen on kasutusel alates 1994. aastast.
Domeeni registreerimine on piiratud Guamiga seotud saitidele ja domeen pole väga populaarne.
Kuku
Kuku on Raplamaal Rapla vallas asuv küla.
Akordionistide loend
Siin on loetletud akordioniste.
Kuku
Kohanime esmamainiti 17. sajandi II poolel, kui nimetati isikut Kuckeperre Mart. 1725 mainiti Kucke küla. Küla kuulus Seli mõisale.
Küla lääneosas asub Sootaga, mille nimi on antud Koigi või Mõisaaseme poolt vaadatuna. Seda küla mainiti 1447 kujul Sontake, 1523 kujul Sontack ja 1725 kujul Sotack. Sootaga liideti Kukuga 1977.
Külas elas 2011. aasta rahvaloenduse andmetel 92 inimest. Neist 87 (94,6%) olid eestlased.
Mõigasroie
pisi|Mõigas roideprofiilina pisi|Kahe [[Ümarvööt|ümarvöödiga ääristatud mõigas roideprofiilina. Joonis raamatust "Dictionnaire raisonné de l’architecture française du XIe au XVIe siècle" ]] Mõigasroie on võlviroie, mille profiil on kujundatud ümara mõikana. See näeb välja nagu ümmarguse lati taoline kaar, mis on laotud raidkividetailidest või tellistest. Eesti arhitektuuris on ümar või kergelt teravaselgne mõigasroie kasutusel vanemas, 13.–14. sajandi kirikuarhitektuuris. 15. sajandile on iseloomulikud vormid topeltmõigasroie ja vaheliistuga topeltmõigasroie (näiteks Tallinna Niguliste ja Oleviste kirikus, Tallinna Raekojas, Padise kloostri kirikus).
Mõigasroidest erinevad tugevalt hilisgooti vormid pirnvöötroie (Valjala kiriku kooriruumis, Kuressaare linnuse ristikäigus) ja rihvkülgedega roie (Kuressaare linnuse refektooriumis).
Mõigasroie on kasutusel peamiselt hilisromaani ja varagooti arhitektuuris.
Suurendatud septim
Suurendatud septim on intervall, mille astmeline suurus on 7 ja tooniline suurus 6 tooni.
Suurendatud septimi enharmooniline intervall on puhas oktav. Suurendatud septim on altereeritud intervall.
Clemens XIII
Carlo della Torre Rezzonico sündis Veneetsias jõuka kaupmehe ning senaatori Giovanni Battista Rezzonico ja Vittoria Barbarigo peres. Tema isa ostis 1687 aadlitiitli.
Rezzonico õppis esmalt Bolognas jesuiitide kolleegiumis retoorikat ja filosoofiat, seejärel Padova ülikoolis õigusteadust ning omandas 1713 doktorikraadi. Pärast õpinguid Roomas Accademia ecclesiasticas asus ta tööle kohtunikuna ja tema koostatud protokollid avaldati 1759 kolmes köites. 23. detsembril 1731 ordineeriti Rezzonico preestriks ja 19. märtsil 1743 paavst Benedictus XIV poolt piiskopiks. Piiskop Rezzonico pidas 1746 sinodi, taastas kohaliku seminari ja soosis vaeste hoolekannet. Tal oli oluline roll Veneetsia ja Saksa-Rooma keisri vahelises dispuudis Aquileia patriarhaadi jurisdiktsiooni üle. Kardinal Rezzonico osales 2 konklaavil 1740–1758.
1758. aasta konklaav
Clemens XIII valiti paavstiks 6. juulil 1758 Vatikani paavstipalees ja krooniti 16. juulil kardinal Alessandro Albani poolt. Ta võttis nime Clemens XII järgi.
15. märtsist 6. juulini 1758 toimunud konklaavi viimases voorus osales 44 kardinali. Kuna vahetult enne Benedictus XIV surma olid väga oluliseks saanud arutelud jesuiitide staatusest, moodustusid konklaavil kaks mõjukat fraktsiooni, millest üks pooldas jesuiitide laialisaatmist, teine mitte. Hispaanlased jäid kardinal Joaquín Fernández Portocarrero Mendoza juhtimisel selles küsimuses neutraalseks. Konklaavi esimeses voorus osales 27 kardinali. 24. juunil lahkus konklaavilt kardinal Girolamo de' Bardi. Louis XV nõudel esitas kardinal Paul d'Albert de Luynes veto kardinal Carlo Alberto Guidobono Cavalchini vastu.
Jesuiitide pagendamine
Benedictus XIV viimastel aastatel teravnesid Euroopas vaidlused jesuiitide staatuse üle. 3. septembril 1758 sooritati Portugali kuninga José I vastu atentaat, mille kavandamises süüdistati jesuiite. Kui paavst ei soostunud jesuiitide tegevust keelustama, saadeti jesuiidid 16. septembril 1759 Portugalist Kirikuriiki ja Jeesuse Seltsil keelati Portugalis tegutseda. Paavst võttis pagendatud jesuiidid 24. oktoobril 1759 Roomas vastu ja mõistis Portugali tegevuse hukka, kuid seepeale saadeti nuntsius Filippo Acciaiuoli 17. juunil 1760 Portugalist välja ja kutsuti suursaadik Roomast tagasi.
Kevadel 1761 esitas Pariisi parlament nõude jesuiitide tegevuse vastu, kuid Clemens XIII soovitas Prantsusmaa kuningal parlamendi soovitustega antud küsimuses mitte nõustuda. 1762 tegi paavst Prantsusmaa prelaatidele ülesandeks teha kuningale ettepanek loobuda nõunikest, kes tahtsid takistada jesuiitide tegevust Prantsusmaal. 2. augustil 1762 avaldas Pariisi parlament otsuse, mille järgi tuli jesuiidid riigist välja saata. Kui paavst tühistas parlamendi otsuse, nägid Prantsusmaa juhid selles paavsti sekkumist riigi siseasjadesse ja 1. detsembril 1764 tühistati jesuiitide tegevus Prantsusmaal Louis XV dekreediga. 7. jaanuaril 1765 avaldas Clemens XIII bulla 'Apostolicum pascendi', milles ta kinnitas kiriku toetust jesuiitidele.
3. aprillil 1767 pagendati jesuiidid Hispaaniast, 3. novembril 1767 Napolist ja Sitsiiliast ning 14. jaanuaril 1768 Parmast. Clemens XIII tühistas seepeale 30. jaanuaril 1768 mõned Parmale kuuluvad privileegid ja ekskommunitseeris Parma hertsogi. Paavst keeldus teiste valitsejate nõudmistele vaatamata langetatud otsust tühistamast, mille peale okupeeris Prantsusmaa Pühale Toolile kuuluvad Avignoni ja Venaissini, Napoli väed aga Benevento ja Pontecorvo. 18. jaanuaril 1769, 20. jaanuaril 1769 ja 22. jaanuaril 1769 esitasid Prantsusmaa, Hispaania ja Napoli suursaadikud paavstile noodid, milles nad nõudsid Jeesuse Seltsi viivitamatut laialisaatmist. Clemens XIII soostus tekkinud olukorda arutama spetsiaalsel konsistooriumil, mis kutsuti kokku 3. veebruariks 1769, kuid paavst suri vahetult enne selle toimumist.
Suhted Napoliga
1767 suri Kirikuriigis läbisõidul olnud Austria printsess Marie Josephine, kes oli teel Napolisse, et saada kuningas Ferdinando IV naiseks. 8. mail 1768 saabus Rooma tema õde printsess Marie Caroline, kellest sai hiljem Napoli kuninganna.
Suhted Preisimaaga
Preisimaa kuningas Friedrich II lasi 30. jaanuaril 1759 pärast edukat Hochkirchi lahingut võltsida dokumendi, milles paavst olevat teda võidu puhul õnnitlenud.
Suhted Ungariga
19. augustil 1758 avaldatud apostellikus kirjas 'Carissima in Christo' lubas Clemens XIII Ungari kuningal kasutada tiitlit "apostellik majesteet".
Suhted Veneetsiaga
Veneetsia taastas pärast Clemens XIII paavstiksvalimist varem katkestatud diplomaatilised suhted paavstiga. Clemens XIII saamisel paavstiks saatis senat paavsti vennale õnnitlused. Clemens XIII saatis 1759 Veneetsia doodžile Francesco Loredanole "kuldroosi."
Suhted kiriku institutsioonidega
Clemens XIII tunnustas Abram Atar Poresighi rajatud antoniaanide kongregatsiooni.
3. märtsil 1759 käskis ta kõikidel prelaatidel, kes viibivad Roomas ilma mõjuva põhjuseta, lahkuda Roomast 12 päeva jooksul oma ametipostidele.
1760 määras ta melkiitide kirikus tekkinud segaduse tõttu Baalbeki metropoliidi Maximos II Hakimi uueks patriarhiks, tagandades sellest ametist Athanasius IV Jawhari (Ignatios Jauhar). Jawhar ei tunnustanud paavsti otsust ja ekskommunitseeriti 1764.
23. aprillil 1762 kinnitas ta, et vaidlused mõnede kohtuametnike (konservaatorid) määramise üle tuleb lahendada Roomas.
30. augustil 1763 lubas ta frantsisklaste ordukindralil anda apostellikku õnnistust kaks korda aastas, kuid eelnevalt on selleks vaja saada paavstilt luba.
Ta tunnustas 1764 Val des Choues' kloostri järgi nimetatud ordu konstitutsiooni tsistertslaste reeglite järgi.
18. juunil 1765 vabastas ta Monte Oliveto Maggiore kloostri Pienza piiskopi jurisdiktsiooni alt.
1768 saatis ta laiali Nonantola benediktlaste kloostri mungad, kuid Pius VII taastas kloostri tegevuse.
Liturgilised otsused
5. septembril 1759 kinnitas ta Sixtus V ja Benedictus XIII määratud indulgentsid Jeesuse nime austamiseks.
3. septembril 1762 lubas ta apostelliku õnnistust anda patriarhidel, priimastel, peapiiskoppidel ja piiskoppidel, kes paluvad selleks paavstilt luba.
Ta kinnitas 6. veebruaril 1765 Jumalateenistuse ja Sakramentide Korralduse kongregatsiooni 26. jaanuari 1765 otsust, milles kinnitati Jeesuse Pühima Südame austamine.
Ta lubas 1766 Hispaanias Loreto litaania pühitsemisel lisada mõiste Mater intermerata järel Mater immaculata mõiste.
Ta tunnustas tsistertslaste riitust.
Ta soovitas kõikidel piiskoppidel tutvustada usklikele katekismust.
Teoloogilised vaidlused
Clemens XIII mõistis 2. detsembril 1758 hukka jesuiit Isaac-Joseph Berruyeri teose 'Histoire du peuple de Dieu'.
Ta mõistis 27. veebruaril 1764 hukka febronianismi.
Kanoniseerimised
Clemens XIII kanoniseeris 6 isikut 16. juulil 1767
8. veebruaril 1759 kuulutas ta austusväärseks (venerabilis) Ávila Johannese.
Onupojapoliitika
Innocentius XII 1692 avaldatud dekreedi järgi pidi paavst onupoliitikast hoiduma ja võis määrata kardinaliks vaid ühe sugulase. Clemens XIII määras oma vennapoja Carlo Rezzonico kardinaliks.
Clemens XIII kultuuriloos
Clemens XIII lasi 1759 keelatud raamatute indeksisse paigutada Denis Diderot' 'Encyclopédie' ja Claude Adrien Helvétiuse teose 'De l'esprit' ning 1763 Jean-Jacques Rousseau teosed 'Émile ehk Haridusest' ja 'Lettres écrites de la Montagne'.
.gt
.gt on Guatemala Interneti tippdomeen. Domeen on kasutusel alates 1992. aastast.
Clemens XIII
Clemens XIII kultuuriloos
Ta määras teoloog Francesco Antonio Zaccariale aastase pensioni.
Tema ajal rajati Vatikanis Sala Concistoriale.
Kunstnik Anton Raphael Mengs on paavstist teinud portree, tema hauamonumendi rajas skulptor Antonio Canova.
.hm
.hm on Heardi ja McDonaldi Interneti tippdomeen. Domeen on kasutusel alates 1997. aastast.
Ants Laasi
Ants Laasi (kuni 1937 Hans Laasi; 5. september 1909 Riisipere vald, Harjumaa – 18. veebruar 1989 Santa Rosa, California, USA) oli eesti geograaf.
Lõpetas Tallinna Reaalkooli, õppis aastatel 1926–1935 Tartu ülikoolis geograafiat, lõpetas 1935 cum laude, 1937 kaitses samas magistritöö loodusteaduste alal (Vormsi maastikuline kirjeldus). Üliõpilasseltsi Raimla vilistlane.
Ta oli ajakirja Eesti Loodus ja koguteose "Eesti" peatoimetaja ning 1940–1944 Tartu Ülikooli geograafia instituudi assistent.
Põgenes 1944. aastal Saksamaale, sealt siirdus 1949 USA-sse.
Poola
Poola Vabariik on riik Kesk-Euroopas (teise liigituse järgi Ida-Euroopas). Poola piirneb läänes Saksamaaga, lõunas Tšehhi ja Slovakkiaga, idas Ukraina ja Valgevenega ning põhjas Leedu ja Venemaaga (Kaliningradi eksklaav). Põhja poole jääb ka Läänemeri. Piir on 3014 km pikk, rannajoon 524 km.
Poolas on olnud palju sõdu ja riigipiir on väga suures ulatuses nihkunud.
pisi|Poola ja tema naabrid
Pinnamood
Põhja-Poola on tasandikuline. Riigi lõunaosa on mägine (Tatrad, Karkonosze, Bieszczady, Pieniny mäestik jt).
Kõrgeim mägi on Rysy (2499 m).
Jõed
Suuremad jõed on Wisła (Visla), Odra (saksa keeles Oder).
Taimestik
Metsad katavad 29,1% Poola pindalast. Okasmetsad moodustavad 52,6% ja lehtmetsad 47,4% kogu metsapindalast.
Rahvastik
Varasel keskajal olid praegused Poola alad slaavi hõimudega asustatud. 98,7% elanikkonnast on poolakad. Vähemusrahvustest elavad Poolas sakslased, kašuubid, ukrainlased, russiinid, valgevenelased, leedulased jt.
Asulad
Poola suurimad linnad on Varssavi, Kraków, Łódź, Wrocław, Poznań, Gdańsk, Szczecin, Bydgoszcz, Lublin ja Katowice.
Religioon
Valdavaks usuks on katoliiklus. Kommunistlikul perioodil oli kiriku roll vastupanuliikumises ning rahvuslike traditsioonide säilimisel väga suur. Roomakatoliiklaste hulka kuulub umbes 87% elanikkonnast (neist 75% on aktiivsed kirikuskäijad). Poolast pärines ka hiljutine paavst Johannes Paulus II, kodanikunimega Karol Wojtyła.
Suurimad katoliiklike palverännakute keskused on Częstochowa (tähtsuselt teine palverännupaik Euroopas) ja Kalwaria Zebrzydowska. Częstochowa kloostris asub ajalooline imettegev ikoon Częstochowa Must Madonna. Kloostrit külastab aastas umbes 4 miljonit inimest.
Roomakatoliiklus jõudis Poola juba 10. sajandil, kui Poola riigi rajaja, Piastide dünastia vürst Mieszko I end 966. aastal ristida lasi. Toonases Poola keskuses Gnieznos on maetud ka Poola kaitsepühak Püha Adalbert, kes sai surma ristiretkel Preisimaale.
Katoliikluse kõrval leidub Poolas ka teisi usundeid. Nii jõudis islam Poola keskaja ning uusaja vahetusel tatarlastega, samuti on tugevad traditsioonid Poola juudi kogukonnal. Ida-Poolas on palju õigeusklikke.
Ajalugu
pisi|Poola 16.–17. sajandil
Polaanide hõim, vürst Mieszko I juhtimisel ühendas 10. sajandil lääneslaavi (lehhiitid, kujaavlased, Sileesia, vislaanid jt.) hõimud oma võimu alla, Mieszko I liidendas esimest korda enamiku nüüdse Poola alast, rajades Poola kuningriigi, mida juhtis Piastide dünastia. 1138. aastal Bolesław III surma järel jagas ta testamendiga, riigi oma 5 poja vahel. Järgneval ajaperioodil süvenes killustatus veelgi ja 13. sajandi keskel oli Poolas juba ligi 20 vürstiriiki.
Rooma paavsti üleskutsel alustasid Euroopa kristlikud valitsejad ja Saksa ordu Põhjala ristisõdu, mille käigus vallutati Poola ja Läänemere vahel asunud lääne-slaavlastest vendid ja balti hõimud preislased, Preisimaal. Vallutatud territooriumil moodustas Saksa ordu saksa orduriigi, kuid jätkas laienemispüüdlusi Poola ning paganliku Leedu, Vene ja Žemaitija suurvürstiriigi suunal, mis viisid korduvate sõdadeni Poola ja Leeduga. Saksa ordu laienemispüüded peatas alles suur kaotus Grünwaldi lahingus 1410. aastal.
Tegevus ühiste vaenlaste, Saksa ordu ja Moskva suurvürstiriigi vastu, lähendasid Poolat ning Leedu, Vene ja Žemaitija suurvürstiriiki ning 1386. aastal abiellus Poola kuninga Lajos I üks naispärijatest Jadwiga Leedu, Vene ja Žemaitija suurvürstiriigi suurvürsti Jogailaga, kelle kroonimine ka Poola kuningaks Wladyslaw II-na ja loodud Krevo unioon muutis Poola ja Leedu valitseja personaaluniooni alusel ühise valitsejaga, kuid iseseisvate riikide liiduks. 1569. aastal Lublini uniooniga tekkis aga aastatel 1569–1795 eksisteerinud föderatiivne riik – Rzeczpospolita, mis koosnes Poola kuningriigist ning Leedu suurvürstiriigist.
18. sajandil Euroopa suurriikideks arenenud Venemaa keisririik ja Preisi kuningriik mõjutasid järgnevalt Poola riigi saatust. Preisimaa algatusel toimus 1772. aastal esimene Poola jagamine Venemaa keisririigi, Preisi kuningriigi ja Habsburgide juhitud Saksa-Rooma riigi vahel (vt Poola jagamised).
Kuningas Stanisław August Poniatowski katse vähendada sõltuvust Venemaa keisririigist, tugevdada keskvõimu ja piirata šlahta privileege lõppes Venemaa keisririigi interventsiooniga 1792. aastal ning Poola teise jagamisega 1793. aastal Venemaa keisririigi ja Preisi kuningriigi vahel. Tadeusz Kościuszko juhitud ülestõusu mahasurumisele järgnes 1795. aastal kolmas Poola jagamine Venemaa keisririigi, Austria ertshertsogiriigi juhitud Saksa-Rooma riigi ja Preisi kuningriigi vahel; see tegi Poola sõltumatusele lõpu 12 aastaks, kuni Varssavi hertsogiriigi moodustamiseni Napoleon I poolt.
Napoleoni sõdade järel 1815. aastal toimunud Viini kongressi tulemusel sai Venemaa keisririik enamiku Varssavi hertsogiriigist (Kongressi-Poola) ja Preisi kuningriik sai osa Varssavi hertsogkonnast (Poseni suurhertsogkond) ja Danzigi vabalinna.
Poola parlamentaarsed traditsioonid
pisi|3. mai konstitutsioon, [[Jan Matejko]] Sajandi lõpupoole asutati Poola kahekojaline parlament – alamkoja moodustasid kohaliku aadelkonna kogu ja kuninglik kogu, kirikutegelased moodustasid senati. Iga kahe aasta järel kogunes seim Varssavis. Pärast seda, kui Jagelloonide dünastia välja suri, valiti pea kaks sajandit kuningat aadlike hulgast. Sel ajal oli üldiselt domineeriv riigivalitsemisviis absoluutne monarhia. Selle taustal oli Poola tegelikult üsnagi demokraatlik ning see mõjutas positiivselt poliitilist ja sotsiaalset olukorda riigis. See oli vaba ja tolerantne aeg, mis kestis kuni suurte sõdadeni 17. ja 18. sajandil. Mis puutub parlamentaarsesse süsteemi, siis oli Poola viimase kuninga, Stanisław August Poniatowski, aeg õnnelik – ta oli kõrgelt haritud valitseja ja valgustatuse suur imetleja. Kui riik viis läbi poliitilisi, majanduslikke ja sõjalisi reforme, tegi ta kõik, et säästa rahvast. Seim tegi Poniatowskiga meelsasti koostööd ja 1791. aasta mais võeti vastu Poola põhiseadus. See oli maailmas teine – USA järel. See toonitas kodanike kohustusi ja õigusi ning valitsuse vastutust. Esimese maailmasõja lõpp oli ühtlasi Poola Teise Vabariigi algus – Poola sai oma iseseisvuse tagasi 1918. aasta novembris. Peamised riigiorganid taastati kiirelt ja loodi uus sektsioon põhiseaduse osana – Väike Konstitutsioon – juriidilised sätted. Viimase paarikümne aastaga on Poola naasnud Euroopa parlamentaarse demokraatia traditsioonide juurde: proportsionaalne esindatus seimis, vabad valimised ning uus, parandustega põhiseadus.
Kultuur
pisi|Teater "[[Juliusz Słowacki", Kraków]]
Poola teadlased Mikołaj Kopernik ja Maria Salomea Skłodowska-Curie on andnud suure panuse maailma teadusse.
Poola filmikunstist on Eestis kõige rohkem tuntud Andrzej Wajda filmid, eeskätt "Tuhk ja teemant" (1958, peaosas Zbigniew Cybulski) ja "Katõn" (2007). Aastal 1999 pälvis Andrzej Wajda 50-aastase filmitöö eest elutöö-Oscari (Academy Honorary Award).
Haridus
Aastal 1364 asutas kuningas Kazimierz III Krakówi ülikooli, mis on Kesk-Euroopa ülikoolide seas vanuselt teine. Mikołaj Kopernik oli Krakówi ülikooli esimesi kuulsaid lõpetajaid.
Riigikord
Poola on parlamentaarne vabariik. Parlament on Rahvuskogu (Zgromadzenie Narodowe), mis koosneb 460-kohalisest seimist (sejm) ja 100-kohalisest senatist.
Haldusjaotus
Poola jaguneb 16 vojevoodkonnaks.
Majandus
pisi|[[Nowy Sączis toodetud rong Newag 19 WE Varssavi liinidel]]
1990. aastatel oli Poola majanduskasv väga kiire. Pärast sotsialismi lagunemist toimusid suured reformid.
Peamised majandusharud on autotööstus, keemiatööstus ja turism. Toodetakse elektroonikat, riideid, autosid (luksusauto "Leopard"), busse (Jelcz, Autosan, Solaris, Solbus), koptereid (PZL Świdnik), lennukeid, laevu, militaartehnikat (tanke), kodutehnikat, ravimeid (Polpharma, Polfa jt), toiduaineid jm.
Turism
Poola peamised turismiobjektid on Varssavi, Kraków, Wrocław, Poznań ja Gniezno, Gdańsk ja Gdynia, Szczecin, Świnoujście, Kołobrzeg, Toruń, Malbork, Lublin, Zamość, Zakopane, Częstochowa ja Łódź samuti Cittàslow ja Tatrad, Lääne-Beskiidid, Ida-Beskiidid, Sudeedid ja Masuuria kõrgustik.
Nikolai Judenitš
Nikolai Nikolajevitš Judenitš (Юденич, Николай Николаевич) (30. juuli (18. juuli vana kalendri järgi) 1862 Moskva Vene keisririik – 5. oktoober 1933 Cannes Prantsusmaa) oli Vene jalaväekindral (1915) ja Venemaa valgekaardi juhataja Baltimaades Vene kodusõja ajal 1918–1920.
Varasem elu
Judenitši vanemad olid tüüpilised Moskva intelligentsi esindajad. Ta isa oli kutsekooli direktor ja ema kodune. Märkimisväärne on, et Judenitši lähemate sugulaste hulgas polnud sõjaväelasi. Judenitš aga astus pärast keskkooli lõpetamist sõjakooli, mille lõpetas 1881. Järgnevalt teenis Leedu kaardiväe polgus Varssavis.
1884. aastal sooritas ta hiilgavalt sisseastumiseksamid kindralstaabi akadeemiasse, mis oli kõrgeim sõjaväeline õppeasutus Venemaal. Selle kooli lõpetas 1887. aastal staabikapteni aukraadiga ja asus tööle sinnasamasse kindralstaabi akadeemiasse.
1892. aastal ülendati Judenitš alampolkovnikuks.
1894. aastal juhtis Vene sõjaväe ekspeditsiooni Pamiiri mäestikus. Ekspeditsiooni eesmärgiks oli liita see ala Venemaaga. Selle eduka operatsiooni eest sai Judenitš Püha Stanislavi teise järgu ordeni. See oli tema esimene orden.
1896. aastal sai Judenitš polkovniku aukraadi ja määrati ametisse Turkestani sõjaväeringkonda.
Vene-Jaapani sõja ajal määrati Judenitš valvekindrali sõjalisele postile tagalas. Kusjuures Judenitši auaste – polkovnik – oli madalam kui tema amet – kindral.
Judenitš aga kirjutas kõrgemale ülemjuhatusele ja palus viia ennast rindele. Tema palve rahuldati ja Judenitš viidi rindele rügemendi juhatajaks. 4. veebruaril 1905 sai ta haavata vasakusse kätte, kuid palus jätta ennast rivvi. Paarkümmend päeva hiljem viis oma väeosa uuesti rünnakule ja sai uuesti haavata kaela piirkonda. Tema isiklik vaprus ei jäänud märkamata ning Judenitšile anti mitmeid autasusid, sealhulgas kuldse relva pealdisega "Vapruse eest".
19. juunil 1905 edutati Judenitš kindralmajoriks.