Herakleitos
Aleksei Lossev
Üldise arvamuse järgi rääkis Herakleitos põhiliselt asjade saamisest voolamisest (eleaadid eitasid liikumist, aga Herakleitosel kõik liigub). Kas õpetus puhtast saamisest on Herakleitosele spetsiifiline? Esiteks, jõe kujund on ainult ühes Dielsi 139 fragmendist. Teiseks, see fragment (B91) on kaheldav, selle ehtsus pole ilmne, rääkimata kahest teisest, mis on ümberjutustused. Kolmandaks, ainult saamise, voolu, igavese liikumise idee pealesurumine Herakleitosele ei lähtu materjalidest, vaid uurijate sümpaatiatest ja antipaatiatest. Fragmentide objektiivne vaatlus jätab vastupidise mulje: Herakleitos rõhutab püsivust vahetumises, püsivust muutumises, samasust vahetumises, mõõtu saamises, ühtsust kahestumises, igavikku mööduvas. Kõige muutumist tuleks määravad mõõdud (B30, B31, A8, A10). Kui ta räägib jagatava ja jagamatu, sündinu ja sündimatu jne kokkulangemisest, siis ta ei uputa vastandeid ükskõiksesse voolamisse, vaid lisab: "Kuulanud ära mitte mind, vaid Logost, on tark nõustuda, et kõik on üks" (B50). Filosoofiaajaloolased on mõttetult küsinud, kas Logost tuleb siin mõista objektiivse jumaliku mõistusena või "minu argumentidena" (Schuster) või "minu esitatu mõttena" (Pfleiderer). Vähestele tuleb pähe, et Herakleitos käsitabki vastandite ükskõikset voolamist mittevoolava Logosena. Herakleitose voolavuse ja saamise pooldajad tsiteerivad sõnu "mitte ainult iga päev uus päike, vaid päike aina pidevalt uueneb", kuid mitte B94; B57 või В 67, kuid mitte seda, et "päike on [aegade] valvur ... määrab, juhib, ilmutab ja avastab muutusi ja aastaaegu"; B67 algust, kuid mitte lõppu. (Fragmendi B67 lõpuosas on lünk, mille tõttu pole selge, millega võrreldakse jumaluse muutumist (tulega (Hermann Diels, Geoffrey Kirk), õhuga (Eduard Zeller), mürriga (William Heidel) või õhuga (Hermann Fränkel)), igal juhul aga peetakse silmas, et ohvritulel on üks ja seesama põletusmaterjal, mis saab eri lõhnaainete segamisel erineva aroomi. Jumal jääb kõigis muutlikes, individuaalse iseloomuga nähtustes samaks.) Tuuakse välja, et kõik voolab, kuid mitte seda, et see toimub muutumatu jumaliku maailmaolemuse alusel, välja ei tooda. Et sõda on üldine, kuid mitte seda, et tekib vajaduse järgi. Tehakse relativistlikke järeldusi sellest, et inimesed peavad ühte õiglaseks, teist ebaõiglaseks (B102), ning hea ja kuri on üks ja seesama, aga Herakleitosel on ka: "Jumalal on kõik ilus, hea ja õiglane." Sageli rõhutatakse "sõda" ja "tüli" ning "kõik voolab" (mida tal polegi), kuid vaikitakse maha "kauneim kosmos" (B124) ja see, et maailm on kõigile sama (B30). Herakleitosele omistatakse stiihiate ükskõikne ringkäik, kuid tavaliselt ei rõhutata, et see on perioodiline ja toimub ühes ja sellessamas igaveses ja ainsas olemasolevas maailmas (A1): "Universum on lõplik ja maailm on üks. Ta sünnib tulest ja pöördub uuesti tuleks; (ja see vaheldumine toimub) perioodiliselt kogu igaviku jooksul"; ka B30 räägib tule süttimise ja kustumise mõõtudest. Tsiteeritakse küll Aetiost, kes ütleb, et Herakleitos kõrvaldas universumist paigalseisu ja liikumatuse, kuid ignoreerivad tema sõnu, et universumi substantsi läbistab logos, millest tekib ka ettenähtud ajaringi mõõt (A8). Herakleitos räägib igal sammul arust, mõõdust, korrast, seadusest, harmooniast, ühtsusest, algpunkti naasmisest, samasusest, ning see kõrvaldab pimeda, mitte eraldi voolavuse ning igasuguste vastandite mahavõtmise puhtas saamises: B113, B2, B114, B89, B106, B51, B10, B41. Neljandaks, Diels jättis oma kogumikust välja voolavuse teesile vasturääkivad tekstid. 1) Juba Diels ise toob märkuses В51 kohta ära Platonilt 187 a, kus Herakleitos räägib vibust ja lüürast teistmoodi: "üks on lahknedes iseendaga kooskõlas, sarnaselt sellega nagu vibu ja lüüra harmoonia". (Diels ise alustab tõlget sõnaga "üks", mida originaalis ei ole. 2) Diels ei võtnud midagi Sextos Empeirikose arutlusest Heraleitose objektivismi kohta Pyrrh. I 210–212, kuid võttis sisse Sextose arutluse üleüldisest logosest kui tõe kriteeriumist Herakleitosel (A16). Pyrrh. I 210 ütleb selgelt: "Vastandid on olemas ühes ja sellessamas." 3) Sextose järgi ütles Herakleitos, et mesi on magus ja kibe, sest terved peavad seda magusaks, kollatõbised kibedaks (I 211). Ent samas teoses ütleb Sextos, et sellest, et mett tajutakse erinevalt, tegi Demokritos järelduse, et mesi pole iseenesest magus ega kibe, ja Herakleitos, et mesi on mõlemad (II 63). 4). Sextos Empeirikos ütleb, et Herakleitose järgi on osa terviku suhtes nii muu kui ka seesama, ning kuna substants on tervik ja osa, on ta tervik kosmose mõttes ja osa selle elusolendi mõttes (Adv. math. IX 337). See mõte vastab Herakleitose hoiakule fikseerida kokkulangemist ja harmooniat, saamise ja saanu sünteesi, mitte lihtsalt paljast saamist. Mingil kujul on õpetus asjade saamisest, voolavusest ja üleüldisest muutlikkusest Herakleitosel küll olemas, kuid see on tal allutatud, kolmandajärguline idee, mis on antud palju nõrgemalt kui püsivuse ja seaduspärasuse ühisuse idee, ja see ei ole talle spetsiifiline. Viiendaks, saamisest räägivad kõik presokraatikud: Anaximandros, Anaximenes, Philolaos, Diogenes Apolloniast, atomistid, Empedokles (stiihiad lähevad üksteiseks üle, ja kuna pidev üleminek ühest seisundist teise ei lakka, on nad alati muutumatus ringis; vrd Herakleitose B113, mis räägib olemise ringkäigust üldse), isegi eleaadid (mittetõelise meelelise maailma kohta). (396–401)