cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jüriöö ülestõus
Ülestõusu juhtide tapmine
Eestlaste ja ordu läbirääkimistest annab oma kroonikas segasevõitu ülevaate ka Marburgi Wigand, ehkki aega ja kohta täpsustamata. Tema järgi küsis meister harjulastelt, miks need on niisugust kurja teinud, ja harjulased vastasid meistri heasoovlikkust taotledes, et nad on juba varem talle kaevanud puuduste, häda ja ülekohtu pärast, mida nad kannatanud rüütlite ja aadlike poolt. Nad tahtvat pigem surra kui niiviisi otsa saada ja tõusid siis kättemaksuks üles, mida poleks juhtunud, kui meister neile vähegi õigust oleks andnud. Tõlk olevat aga harjulasi petnud ja meistrile vastusena hoopis teatanud, et kui nad pole seni nõnda teinud, siis tahavad nad nii teha sellest peale. Seejärel tunginudki meister koos omadega neile kallale. Vahtre arvates võidi tõlkimisel vigu teha ja nii situatsiooni teravdada, kuid ta ei usu, et see edasiste sündmuste juures siiski otsustavat rolli mängis.
Vahtre arvates oli ülestõusnute esindajate tapmine turbeõiguse jäme rikkumine, mida mõistis ka ordu. On arvatud, et saksameelsete ordukroonikute vastuolulised kirjeldused kujutavad endast kohmakat katset diplomaatilise etiketi vastu rängalt eksinud Liivimaa ordut õigustades viimase mainet kaitsta. Tehtut võis pehmendada vaid eestlaste kuulutamine mõrtsukateks ja ülestõusu kujutamine enneolematu kuritööna. Vahtre hinnangul oli juhtide tapmine ülestõusnutele suur löök: sõjavägi jäi ilma valitud ja usaldust omavatest liidritest ning ordu poolt mitte võrdväärse poliitilise jõuna kohtlemine kahjustas moraali.
Kämbla ja Kanavere lahingud
Kuigi kroonika kohaselt tungis ordumeister sedamaid suure väega (millest Ivar Leimuse arvates moodustasid suurema osa ordu ja Tartu piiskopkonna alade eestlased) Tallinna peale, siis päris kohe see ei toimunud. Paidest 60 km kaugusele Kämbla külla jõuti alles 10. mail, kuhu jäädi ööpäevaks peatuma, et vägesid koguda. Vahtre arvates oodati enne seda lisajõudude saabumist ka Paides. Kroonika teatel ründasid eestlased 11. mail Kämblas kahel korral sakslasi, kusjuures teine ründajate salk polevat teadnud esimesest rünnakust, mis võib osutada ülestõusnute salkade vahelisele kehvale sidele. Vahtre pakub välja, et Kämbla piirkonnas tegutsevad mässajate grupid olid saadetud sinna luurele ja orduvägede edasiliikumist takistama. Esimeses kokkupõrkes olevat 100 ülestõusnut maha löödud ja 100 põgenema pääsenud. Teises lahingus olevat osalenud sajameheline eestlaste väesalk, kellest 60 lahingus tapeti. Ordu kaotustest kroonikad vaikivad.
Peagi pärast kokkupõrkeid toodi ordu laagrisse sõna, et poole penikoorma (3,5 km) kaugusel valmistub hulk eestlasi ründama Põltsamaa foogti Hildebrand von Lenthet. Sinna suundus ordu peavägi eesotsas ordumeistriga, kelle saabumisel taandusid ülestõusnud Kanavere rappa. Raba olevat olnud nii väike, et orduväed said sinna igalt poolt ligi pääseda, kuid nii pehme, et ordurüütlid pidid hobustelt maha tulema ja jalgsi võitlema. Esimeses kokkupõrkes olevat ordu poolel langenud Herman von Nesen, veel kaks orduvenda, neli aadlikku ja 14 talupoega, eestlastest pääsenud aga vaid vähesed. Pärast eestlaste koondumist rünnanud orduväed neid uuesti, tappes seekord kõik kes kätte saadi. Pärast seda kutsunud Järva foogt tõlgi vahendusel ellujäänud eestlasi rabast välja tulema. 15 eestlast olevatki tulnud ja neile anti luba koos naiste ja lastega Paidesse elama asuda. Kanavere lahingus hukkus kroonika teatel 1600 eestlast, mida Vahtre peab suureks liialduseks.
Sõjamäe lahing
Orduväed koondusid uuesti Kämblas ja hakkasid Tallinna poole liikuma. Vahtre arvates valiti marsruudiks vana talitee Tuhala–Sõmeru–Nabala–Lehtse–Kurna–Tallinn. 14. mail 1343 jõudis orduvägi Tallinna lähistele, jäi linnast penikoorma (umbes 7,4 km) kaugusel paigale ja kutsus kokku nõupidamise. Vahtre oletab, et see toimus Mõigu külas või selle ümbruses. Ordumeister olevat kartnud, et suurt väge nähes võivad eestlased taanduda lähedal asuvasse suurde soosse. Vahtre järgi oli tegu Sõjamäe rabaga ja sellega liituva Rae rabaga, eestlaste vägi asus aga raba ja Ülemiste järve vahel, põhiosas võib-olla Sõjamäe ehk Tapumäe kõrgendikul, mille nime päritolu ongi seostatud toonase lahinguga.
Ordumeistri soovitusel saadeti Võnnu ja Toreida foogtid kahe lipkonnaga ette mässajate taganemisteed ära lõikama. Kroonika järgi tegi Võnnu foogt neile ettepaneku alistuda, lubades armu anda, kui tapmise algatajad välja antakse. Ülestõusnud olevat nõustunud. Võnnu foogt viis selle teate lähenevale ordu peaväele ja ordumeister korraldas uue nõupidamise. Seal nõuti, et nende sõpru ja sugulasi tapnud eestlastele tuleb kätte maksta. Uuesti ülestõusnute juurde läinud foogt teatas neile, et nad peavad end kaitsma. Eestlased hakanud kohe soo poole põgenema, kuid see polevat palju aidanud, sest lühikese ajaga tapeti neist 3000, kusjuures sakslaste poolel hukkus vaid üks noor orduisand.
Pärast võitlust olevat Tallinnast hulk rahvast surnuid vaatama tulnud. Kui üks neist läinud surnute vahele, siis karanud üks alasti poolsurnud eestlane üles ja tahtnud kodanikku tappa. Seda näinud ratsanik kihutanud kohale ja tapnud eestlase lõplikult. Vahtre arvates on see märk eestlaste võitlusvaimust ja vihast ning sellest, et lahing tegelikult vaid põgenemine polnud. Ka polevat tegu täieliku lüüasaamisega, kuna kroonikast nähtub, et 10 000 Tallinna piirajast 7000 pääses, ja ülestõus Harjus hiljem jätkus. Hetkel oli mässajate vägi siiski segi paisatud ja ülestõusust välja lülitatud.
Taani valdused ordu kaitse alla
Ordumeister asus lahingu järel Tallinna linnuse lähedal laagrisse. Kõigepealt mõisteti kohust sakslase üle, kes "hirmul oma elu pärast" oli ülestõusnute poole üle läinud ning kelle meister hiljem jalgupidi pidi üles puua laskis. Tema käest sai ordumeister esmakordselt kuulda, et Turu foogt viie päeva pärast suure väega eestlastele appi tuleb, sest Rootsi olevat juba ammu Tallinna enda kätte ihaldanud. Seda kuuldes palusid Tallinnast tulnud Taani kuninga võimukandjad, et Liivimaa ordumeister neid kaitseks ja annaks neile isandaks Goswin von Herike, kellest saaks ka Rakvere asevalitseja. Meister polevat küll tahtnud end hädaohtu seada ja võõraste maade asjadesse segada, kuid siiski nõustunud eelnenud häda tõttu. Kulude katteks lubati talle tasuda kõik, mis ühe aasta korralisest hinnusest rohkem ära tarvitatakse. Seejärel nimetatudki Herike Tallinna ja Rakvere linnuste pealikuks Taani kuninga asendajana. Vahtre arvates on kindel, et kroonikas Taani võimudele poolt esitatud tingimused seati tegelikult ordu poolt. Ordu oli saavutanud oma eesmärgi, reaalse võimu Harju-Virus, ja Taani kuninga esindajatel ei jäänud muud üle kui sellega leppida.
Sõlmitud kokkuleppe kohta on säilinud ka 15 kuninga nõuniku ja 5 vasalli poolt vasalkonna nimel välja antud ürik, mille kohaselt vasalkond valis ordumeistri oma kaitseisandaks, pealikuks ja kaitsjaks ning lubas hüvitada ordu poolt kantud kahjud. Selles 16. maiga dateeritud ürikus on kirjas ka tingimus, mida kroonikas ei mainita: kohe kui esitatakse üksmeelne nõue maa tagastamiseks, peab ordu selle ühe kuu jooksul täitma. Vahtre arvates oli sellist klauslit vaja, et vasalle ei saaks süüdistada Taani kuninga reetmises, kuigi selle praktiline tähtsus on iseasi.
16. mail tungis ordumeister oma vägedega Läänemaale. Ülestõusu mahasurumine kulges seal kroonika järgi kiirelt ja kergelt, eestlased olevat põgenenud metsadesse ja rabadesse. Ordumeistri otsus enne Rootsi vägede saabumist sinna minna näitab Vahtre arvates, et ülestõusnuid peeti siiski Rootsist ohtlikumaks vastaseks.
18. mail jõudis Tallinna reidile Viiburi foogt Johannes Gotaeson ja 19. mail Turu foogt Dan Niclisson. Toimunust kuulda saanud Turu foogt olevat vihastanud ja kurvastanud ning läkitas Tallinnasse saadiku omale turvet nõudma, mis talle ka võimaldati. Linnuse ees võttis Niclissoni juhitud Rootsi esinduse vastu Goswin von Herike. Rootslased olevad algul olnud sõjakad, kokkuleppest ülestõusnutega ei räägitud, kuid Taani kuningat süüdistati ülekohtus Rootsi kuninga vastu ja lubatud selle eest siin kätte maksta. Nõuti linna Taani kuninga poolt Rootsi kuningale tehtud kahjude eest kompensatsiooniks üle anda, kuid neile öeldi ära. Herike polevat lubanud äsja kannatada saanud maad uuesti "kurvastada" ja lubanud tegutseda selle nimel, et vaen kahe kuninga vahel heaga lahendataks. Lõpuks sõlmiti vaherahu, ehkki krooniku sõnul röövisid rootslased enne lahkumist Tallinna kariloomi. Vaherahu sõlmimise kohta on säilinud ka ürik, mis on dateeritud 21. maiga ja mille järgi tehti rahu kuni 1344. aasta 14. märtsini.
Pihkvalaste sõjaretk Liivimaale
Renneri kroonika kohaselt oli Harjumaalt läinud kaks eestlast Pihkvasse ja rääkinud, et Harjumaal on kõik sakslased koos meistri ja orduvendadega maha löödud ning eestlased ühe kuninga valinud. Öeldi, et kui venelased tahavad nüüd kuulsust võita, siis võivad nad maa enda kätte saada. Vahtre hinnangul pidid saadikud valetama, kui nad tõesti nõnda kõnelesid, ent ta peab tõenäolisemaks, et kroonik on lisanud väljamõeldisi või annab edasi ebamääraseid kuulujutte, kuna on küsitav, kust ta üldse võis kõneluste sisu kohta usaldusväärseid andmeid saada. Russowi kroonika mainib samuti venelaste poole pöördumist, kuid erinevalt. Kui talupojad maal kuulsid oma sõprade käekäigust Tallinna all, olevat mõned neist kutsunud venelasi sakslaste vastu välja astuma, et siis venelased saaksid ehk kõik talupojad maal enda alla. Moment sõjaretkeks oli soodus, kuna Pihkva oli sakslastega nagunii juba sõjas ja viimaste väed olid liikunud Põhja-Eestisse.
Sõjakäik toimuski, ehkki Vahtre hinnangul ei pruukinud see tingimata aset leida eestlaste kutse pärast, vaid võis olla mõeldud omapoolse vasturünnakuna. Renner räägib Tartu piiskopkonda ja Otepää alla tunginud 5000-mehelisest väest, kes röövis ja tappis seal nii kuis suutis. Parasjagu Kirumpääl viibinud Riia komtuur Diderich von Rambouw kogunud kokku hulga mehi, sealhulgas Põltsamaa foogti Hildebrand von Lenteni ning Karksi ja Sakala foogtid. Riia komtuur liikunud oma väega vaenlasele vastu ja pidanud lahingu, kus üle 1000 venelase hukkunud, ülejäänud aga põgenenud. Sakslaste pool olevat langenud isand Johan von Levenwolde Tartu piiskopkonnast, Kursi komtuur Johan de Witte, veel kaks orduvenda ja 14 sakslast. Vene leetopisside teatel algas vürst Ivani, vürst Ostafi ja possaadnik Volodtsa juhitud pihkvalaste ja irboskalaste sõjakäik Saksa maade vastu 26. mail. Otepää ümbruses rüüstatud viis päeva ja tagasi pöördudes peetud 1. juunil Vastseliinast kahe versta kaugusel lahing neile järgnenud sakslastega. Pihkvalased kaotanud 17 meest, kuid jäänud lahinguväljale seisma ja tulnud hiljem võidukalt koju tagasi. Novgorodi kroonika järgi osales sõjakäigul 5000 meest, retk kestis 8 päeva ja ööd ning lahing toimus Ostretšina järve ääres. Vahtre hinnangul ei saavutanud kumbki lahingu pool otsustavat ülekaalu. Tema arvates oli sel sõjakäigul suur mõju sündmustele Eestis, sest sakslased pidid taas viima oma väed venelaste vastu, luues soodsad tingimused ülestõusu jätkamiseks.
Ülestõus Saaremaal
Nooremale riimkroonikale tuginevate Renneri ja Wartberge kroonikate teatel puhkes päev enne jaagupipäeva, 24. juulil, ülestõus Saaremaal. Samuti riimkroonika järgi on Russowi kroonikas selle algusajaks öeldud "suvel jaagupipäeva aegu". Nii ongi kohati seda hakatud Jaagupipäeva ülestõusuks kutsuma. Uurijate seas on vastuhaku dateerimine ja selle seotus mandri sündmustega siiski küsimusi tekitanud. Enn Tarveli arvates oleks väga kummaline selline asjade käik, kus saarlased ei kooskõlasta oma väljaastumist mandri ülestõusnutega, ootavad kuni Harjumaa ja Läänemaa mässajad on puruks löödud ning leiavad, et pärast seda on neil sobiv hetk tegevusse asuda. Probleemne on Marburgi Wigandi kroonika kirjeldus, Sulev Vahtre sõnul "mõistatuslik teade", mille kohaselt eestlased, harjulased ja saarlased tahtsid kristlastele kallale tungida nende poolt määratud päeval, kuid see ei teostunud, kuna saarlased tulid kokku 8 päeva varem ega viinud täide harjulaste kavandatud plaani. Tarvel on tähelepanu juhtinud ka sellele, et Wartberge kroonika järgi toimus Saaremaa Pöide linnuse piiramine justkui samal ajal Haapsalu piiramisega Läänemaal: "Samal aastal Saaremaa piiskopkonna vastristitud jaagupilaupäeval, salanud ära usu, piirasid piiskopi koos tema vaimulikkonna ja muude usklikega sisse Haapsalu linnuses. Ka Pöide linnuse Saaremaal piirasid nad samuti sisse...."
Sulev Vahtre arvates toimus saarlaste ülestõus ikkagi juulis ja oli seotud uue vastuhakulainega mandril. Nii käiks Wigandi jutt 8 päevast suviste sündmuste kohta. Wartberge kroonika teadet Pöide ja Haapsalu samaaegse piiramise kohta peab Vahtre ebausaldusväärseks, kuna see allikas on lühikokkuvõte Hoeneke riimkroonikast koos mõningate täiendustega ja omapoolsete nähtavalt suvaliste muudatustega. Saaremaa mässu mõjustatusele mandril toimunust osutab Vahtre meelest ka Novgorodi kroonika, mille järgi mandril ordu- ja piiskopivägede käest pääsenud ülestõusnud olevat põgenenud Saaremaale. Ka pihkvalaste retk Lõuna-Eestisse võis Vahtre arvates olla saarlaste mässu soodustav tegur.
Sulev Vahtre Tarveli käsitlusega ei nõustu, tuues selle nõrga kohana välja, et Filippuse ja Jaakobuse päeva pole üheski allikas kunagi lihtsalt Jaakobuse ehk jaagupipäevaks nimetatud. Eriti väheusutav on tema arvates sellise vea tegemine vaimulikust ordukrooniku poolt. Vahtre on Wigandi kroonikat analüüsides jõudnud seisukohale, et harjulaste ja saarlaste nimesid seal ära vahetatud pole, pealegi oleks vastasel juhul tegemist justkui hoopis saarlaste ülestõusuplaaniga, mida harjulased rikkusid. Kuigi Vahtre möönab ordu sekkumispüüdeid ja intriige, ei pea ta võimalikuks ka mässu otsest provotseerimist nende poolt.
pisi|[[Pöide ordulinnuse ja algkiriku põhiplaan]] Saaremaa kuulus tol ajal kuulus osaliselt Saare-Lääne piiskopile, osaliselt Liivimaa ordule. Anti Selarti hinnangul oli sealne ülestõus suunatud ennekõike ordu vastu. Noorema riimkroonika sõnul "lõid saarlased maha kõik sakslased, noored ja vanad, nii nagu see Harjus oli sündinud, uputasid preestrid merre ja läksid samal päeval Pöide linnuse alla, mille ees nad olid kaheksa päeva, sest nad teadsid hästi, et linnust piirajaist vabastada ei võidud." Pöide foogt Arnold sai aru, et linnust ei ole võimalik kaitsta ning loovutas ümberpiiratud kantsi neile lubatud vaba läbipääsu eest ülestõusnutele. Endaga kaasa olevat lubatud võtta isandatel kaks hobust ja niipalju kui reisikotti mahtus, aadlikel üks hobune ja mõõk. Ometi ei pidanud ülestõusnud sõna ning viskasid linnusest väljunud meeskonna – foogti, 5 orduvenda ja palju teenijaid – kividega surnuks. Vahtre arvates võis nende tapmine olla nii ettekavatsetud kui spontaanne tegu. Villem Reimani oletuse kohaselt toimus sakslaste surnukslöömine Tumala mõisa lähistel asunud ohvrikivi juures. Vaimulike tapmist on aga peetud ka krooniku väljamõeldiseks, kuigi Vahtre hinnangul suhtuti kindlasti neissegi kui vaenlastesse. Samas pakub ta välja, et preestrid võidi uputamise asemel ka "vana tava kohaselt" paatidega merele saata.
Ülestõusu lämmatamine Mandri-Eestis
Olukorras, kus Harju maapiirkonnad ja kohaliku tähtsusega linnused ning kogu Saaremaa olid ülestõusnute kätes, palus Liivi ordu meister Dreileben abi Saksa ordu kõrgmeistrilt Preisimaal. Noorema riimkroonika teatel jõudiski sealt saadetud abivägi, kuhu kuulus 2 komtuuri, 27 orduvenda ja 600 hästirelvastatud meest, 31. oktoobril Riiga. Marburgi Wigandi kroonika järgi oli see kõige paremini relvastatud vägi 700 hobusega. Kohe olevat laiali levinud kuuldus, et kõrgmeister on 10 000 meest Liivimaale saatnud. Wigandi kohaselt jättis Dreileben osa orduväest enda käsutusse, osa jäeti Riia linnusesse, osa läkitati Viljandi linnusesse, osa eesotsas komtuur Johannes Nothafftiga Paidesse "ülesande täidesaatmiseks".
pisi|[[Varbola Jaanilinna varemed]] Talve hakul, Wigandi teatel pärast mardipäeva, andis meister korralduse laastada Harjumaa, tappa seal nii vanad kui noored, "mis ka täide saadeti". Noorema riimkroonika kohaselt olid harjulased ehitanud kaks linnust, "kus nad oma naisi, lapsi ja varandust tahtsid kaitsta". On arvatud, et tegu oli Varbola ja Loone linnustega, mis olid Harjumaa tähtsaimad ja olulises rollis juba muistse vabadusvõitluse ajal. Pärast maa rüüstamist asuski ordumeistri vägi harjulaste tugipunkte ründama. Ägeda võitluse järel, kus langenutena on mainitud kaht nimekamat orduvenda, linnused vallutati. Tallinna pealik Goswin von Herike olevat pärast ordu retke korraldanud loenduse, saamaks ülevaadet, "kui palju eestlasi oli otsa saanud sellest ajast peale, kui tapmine algas". Loendamiseks saadetud üks poiss külast külla käima ja saadud arvuks 30 000 inimest. Kuigi Vahtre hindab seda liialdatuks ja umbmääraseks arvuks, eriti kuna Harjumaal ei elanudki sel ajal nii palju rahvast, siis suurtele inimkaotustele viitavat see ikkagi. Toimunud laastamise ulatusest annab Vahtre arvates aimu ka kolm aastat hilisem ürik, kus Harjumaad nimetatakse tühjaks ja mahajäetud maaks.
Ülestõusu mahasurumine Saaremaal
Edasi Saaremaale sai orduvägi liikuda alles veebruaris, kui meri oli jäätunud. Seal kõigepealt rööviti ja põletati ning siis asuti piirama saarlaste linnust. On arvatud, et see asus Karja kihelkonna Purtsa küla juures Pamma metsas Kooljamägedel. Koht ja ümbruskond sobib kroonikate kirjeldustega, ehkki Kooljamägede nime seos lahinguga on küsitav, koguteose "Saaremaa" (1934) järgi pärineb see kunagiselt kalmistult.
Linnuse vallutamine toimus Renneri kroonika kohaselt järgnevalt: "See linnus oli suur ja lai, kuhu palju talupoegi oli kogunenud. Sinna ette tuli ta enne päikese tõusu ja tungis vaenlastele kallale. Linnus oli aga kõvasti kindlustatud palkide ja kaitsrinnatistega. Viimane tõmmati konksudega ühest kohast maha. Sealtkaudu läks vend Arnold von Herike, Sigulda kumpaan, lipuga plangule ja kuigi ta torgati käest läbi, ei jätnud ta ometi lippu maha, vaid tungis ühes teistega sisse. Seal sai surma 3 orduvenda ja 9000 meessoost saarlast." Marburgi Wigandi kirjeldus on veel detailsem: ''"Saarlased aga tegid endi ümber sügavas soos suure kaitsetara, millel oli 3 kahepoolega väravat; sinna sisse ehitasid nad enda kaitsmiseks tugeva kindluse kokkuseatud puudest, mida ei saanud ära võtta ei tule ega nooltega. Pidanud nõu, saatis aga meister käsknikke jne vallutama kaht väravat, hommikust kuni ööni. Ise aga tungis ta väevõimuga läbi kaitsetarade, kus tapeti 2000 inimest ja tarad põletati; ja see toimus päeval enne vastlapäeva [15. veebruaril] hommikust kuni õhtuni. Nimelt enne seda olid saarlased valinud endale oma soost kuninga, nimega Wesse, kes sealsamas vangi võeti ja kõvasti kinniseotuna küünarnukke pidi üles poodi; ka kristlastest tapeti kaitsetarade ees 500."'' Wartberge kroonika järgi langes 10 000 saarlast ja 500 kristlast. Kuna ordukroonikad toovad harva oma poole langenutena välja nii suure arvu, siis pidid Vahtre hinnangul nende kaotused olema märkimisväärsed. Seoses Vessega, kelle nime ja ülespoomist mainib ka Wartberge kroonika, juhib Vahtre tähelepanu, et Karja kihelkonnas on asunud ka Vessu-nimeline talu.
Võit ülestõusnute üle polnud lõplik. Marburgi Wigandi kroonika teatel pöördusid orduväed 14. märtsil tagasi ja jõudsid 4. aprillil Preisimaale. Wartberge sõnul pidi meister oma väed sooja ilma tõttu saarelt ära viima, saarlased aga jäid truudusetuks ja usust taganejaiks. On arvatud, et pikema viivituse korral oleksid lumesulamisaegsed teed Preisimaale naasvatele abivägedele läbipääsmatuks muutunud või kardeti jääminekut. Noorema riimkroonika kohaselt läks meister Nectise külla ja kohtus seal teiste eestlaste läkitatud saadikutega, kes palusid talt armu, lubasid enam ristiusu vastu mitte hakata ja olla edaspidi sõnakuulelikud. Armu antudki, kuid nad polevat oma lubadust kuigi kaua pidanud. Nectise-nimeline küla, praegune Nätsi, on teada Läänemaalt (1528. aastal Nectis) Soontagana linnuse lähedalt Läänemaalt Pärnusse viiva tee ääres. Vahtre hinnangul sobis selle paiknemine orduvägede peatuskohaks. Saaremaalt Nectise küla teada pole, kõlaliselt on sarnane vaid Nihatu küla Kooljamägedest ida-kirde pool. Ebaselgeks jääb, kes olid sealsed "teiste eestlaste" saadikud. Kuna Renneri järgi rikkusid hiljem oma alistumislubadust vaid saarlased, siis Vahtre oletab, et tegu oli saarlastega neist piirkondadest, kuhu orduvägi ei jõudnud. Ülestõusu jätkumisele osutab ka Novgorodi kroonika teade, et orduväed ei saanud Saaremaal eestlasi kätte, "vaid said ise lüüa ja läksid minema".
Lõplikult suruti ülestõus maha järgmisel talvel, 1345. aasta alguses. Vahepeal olid leedulased rünnanud Preisi ordut ja nii organiseeris Saksa ordu leedulaste ja eestlastega võitlemiseks abi Ungarist, Böömist, Vallooniast ja Burgundiast. Ordumeister Dreileben läks Saaremaale koos Riia ja Tartu piiskopkonna vägede, Tallinna pealiku Stigot Andersoni, lätlaste, liivlaste, mandrieestlaste, semgalite ja kurelastega. Ühendvägi peatus Karja juures ja rüüstas seal 8 päeva, mille järel saarlased rahu paluma tulid. Meister kutsus vanemad enda juurde nõupidamisele ja esitas selle järel rahu tingimused: saarlased peavad kõik oma sõjariistad Lihula linnusesse viima, andma pantvange ja maha lõhkuma oma Mapenzari-nimelise linnuse (arvatavalt hilisema Maasilinna ordulinnuse kohal, mida eesti keeles kutsuti Maansaareks). Saarlased olevat pakutud tingimustega vastumeelselt nõustunud. Vahtre toob esile, et seegi kord alistusid saarlased kokkuleppel, ehkki rasketel tingimustel. Edaspidi tuli saarlastel ehitada Maasilinna ordulinnus, saksakeelse nimega Soneburg, mis Sulev Vahtre kohaselt tähendab trahvi- ehk karistuslinnust, Anti Selarti sõnul aga lepitus- või heastamislinnust. Ühtlasi kaotasid saarlased oma senise autonoomse seisundi ja nende olukorda muutus sarnasemaks mandri omaga.
Viljandi "kotilugu"
Renneri kroonikas järgneb ordu 1344. aasta retkele ja läbirääkimistele Nectise külas lugu Harju talupoegade katsest Viljandi linnus vallutada. Selleks lasid nad end peita kottidesse rukki sekka, mida iga-aastase andamina linnusesse veeti. Ühe osalise ema andis nad aga üles lubaduse eest oma pojale elu kinkida. Nii võetigi teised kinni ja visati vangikeldrisse, kus nende luud seniajani asuvat. Russowi kroonika versioonis on see lugu asetatud Dreilebeni valitsusaja lõppu pärast jüriöö ülestõusu ja leedulastega peetud võitlusi. Russowi järgi tahtsid Viljandi talupojad sarnasel viisil Viljandi lossi pääseda, et seal komtuur koos kõigi sakslastega ära tappa. Viljaandami tasumise ajal, toomapäeva õhtul, 20. detsembril, plaaniti suurte viljakottide sees hulk mehi koos mõõkadega lossi viia. Üks oma vandenõus osaleva poja pärast muretsev vanaeit andis kavatsusest teada Viljandi sakslastele, kes vastutasuks lubasid ta poega säästa. Nüüd lasidki sakslased niipalju kotte korraga sisse vedada, kui paljudest arvati jagu saavat, ja pistsid siis talumehed mõõkadega surnuks. Karistuseks ja mälestuseks määrati kõigile Viljandi maakonna talumeestele, ka süütutele, uus maks, mida tuli tasuda iga aasta toomapäeval. Lühemalt on Viljandi kotilugu kirjas ka kahes Rennerist ja Russowist varasemas ordukroonikas, kusjuures ühes neist räägitakse samuti Harju talupoegade kavast Viljandi linnus vallutada.
Paul Johansen on pidanud seda lugu Tallinna päritoluga suuliseks traditsiooniks, mis on andnud teistsuguse seletuse Tallinna toomapäeva õhtuse maksumaksmise kohta. Viljandis sellist maksu kehtinud pole. Neid jutustusi on hinnatud Renneri ja Russowi kroonikates võõrkehadeks ning nende tõepärasuses on kaheldud. Samalaadne legend on olnud Holsteinis ja nii ongi seda peetud ka Saksamaalt pärinevaks rändmuistendiks. Vahtre andmetel on sealse loo taga siiski reaalsed sündmused, kus nõnda tapeti 1144. aastal krahv Rudolf. Sarnaselt on Venemaal suurvürst Vassili vallutanud 1446. aastal Troitse-Sergi kloostri. 1568. aastal on Rootsi kuningas teinud ettekirjutuse vallutada sel moel taanlaste linnuseid. Vahtre hinnangul on kroonikate Viljandi lugu aga liiga kirjandusliku iseloomuga ja täiesti erinev teistest teadetest, mis sunnib teda selle ehtsuses kahtlema. Samas näitavat selliste pärimuste sajandeid hiljem toimunud seostamine jüriöö sündmustega vähemalt seda, et ülestõusu kohta käivaid kuuldusi anti nii kirjalikult kui suuliselt edasi, mis omakorda märgib jüriöö ülestõusu tähtsust.
Tagajärjed
Ülestõusust võitis kõige enam Saksa ordu. Eestimaa ja sealsed linnused läksid ordu kätte. 1344. aastal kohapeal käinud Taani kuninga volinik Stigot Andersen veendus, et hertsogkonna võõrandamine on möödapääsmatu. Ühtlasi andis ta linnadele ja kirikule rea privileege, mis võiski olla võimu üleandmisega seotud samm. 1346. aastal müüs kuningas Eestimaa 19 000 marga eest ordule, millest 6000 läks Brandenburgi markkrahv Ludwigile kaasavaraks. Situatsiooni arvestades oli see suur summa, milles kokkuleppimisele aitas Ivar Leimuse arvates kaasa Saksa-Rooma keiser Ludwig IV sekkumine. Samas ei tähendanud see tehing Taani võimutaotluste täielikku lõppu Eestimaal, need ilmutasid end sõltuvalt poliitilisest situatsioonist aeg-ajalt uuesti. Ülestõusu ajal osutus ordust sõltuvaks ka Saare-Lääne piiskop Hermann von Osenbrügge. 1343. aasta detsembris sundis ordu nii Hermanni kui Tartu piiskoppi loobuma obödientsinõudmisest Saksa ordu suhtes, põhjendades seda Eesti vastristitute usustaganemisele vastu seismiseks vajaliku üksmeele loomisega. Hannes Walteri hinnangul manipuleeris ordu ülestõusu ajal edukalt nii eestlaste, taanlaste kui rootslastega – kõigepealt purustati täielikult eestlaste poliitiliselt naiivne ja sõjaliselt teostuselt abitu vastuhakk, mis ühtlasi likvideeris taolise ohu pikemaks ajaks ja pani eestlasi murdma 13. sajandil sõlmitud kokkuleppeid; ülestõusust hirmutatud Taani vasallid ja linnakodanikud andsid end meeleldi ordu kaitse alla ning Taani kuningale näidati, et ta ei suuda oma valdusi kontrollida; hiljaks jäänud ja juba ordu võimu all oleva Tallinna alla saabunud Rootsi vägedel lasti end "tolaks teha".
Jüriöö ülestõusuga on seotud mittesakslaste (sealhulgas eestlaste) staatuse halvenemist alates 14. sajandi keskpaigast. On arvatud, et lüüasaanud ülestõus viis etniliste vahekordade teravnemiseni, mis omakorda mõjutas sotsiaalseid suhteid. Tõnis Lukase meelest võib kõigepealt eeldada, et kui ülestõusu juhtkonda kuulus eesti soost vasalle ehk rüütleid, siis andsid ülestõusu mahasurujad sellele seisuslikule grupile tugeva, võib-olla isegi lõpliku löögi. Sulev Vahtre olemasolevate allikate põhjal eesti vasallide (ulatuslikku) mässus osalemist ei näe. Näiteks üks eestilikumaid suguvõsasid, Liked, kelle puhul võiks seda oodata, jätkab pärast ülestõusu tegevust, mõned neist seejuures kõrgetel kohtadel. Lukase arvates ei saa pärast ülestõusu enam juttu olla n-ö relvastatud rahvast, mida olid seni kehastanud eesti soost sõjateenistuskohustustusega vasallid, kuna taoline seis oli muutunud valitsejatele ohtlikuks. Teisalt on aga välja toodud, et 1350. aastal on ordu poolt Põhja-Eestile antud korraldus anda sõjakäikude tarbeks iga 100 adramaa kohta üks hästirelvastatud sakslane ja kaks kergemini relvastatud meest (ilmselt eestlast). Talupoegade väekohustuse kadumist on seotud alles tulirelvade ja palgasõdurite kasutuselevõtuga.
Lukas toob veel välja, et seni vabamas seisundis olnud Harju-Viru ja Saare-Lääne kaotasid senise suhtelise eristaatuse ning sealne maarahvas hakkas sarnaselt muule Eesti alale lähenema pärisorjuslikule seisundile. Hakkas kasvama mõisate arv, mille arvel hääbus Harju- ja Virumaal kümnete kaupa põliseid külasid. Talupoegade mõisakoormised hakkasid pidevalt ja takistamatult tõusma.
Samas on mittesakslaste diskrimineerimise kasvu jüriöö järel peetud ka pigem kokkusattumuseks ja võrreldud seda kogu Euroopas toimunud samasuguste protsessidega, mida mõjutasid epideemiatega kaasnenud demograafilised ja majanduslikud vapustused. Demograafiline mõõn suurendas sotsiaalset ja geograafilist mobiilsust, sealhulgas talupoegade liikumist vähenenud elanikkonnaga linna ja seal pikemas plaanis võib-olla ka kodanikuks saamist. Linnades tekkis vastuseis suurele talurahva sisserännule, mõisnikud aga olid samal ajal huvitatud oma talupoegade maal kinnihoidmisest ja nad survestasid ka linnu mittesakslaste sinna asumist piirama.
Jüriöö ülestõusu mälestamine
Marek Tamme hinnangul on jüriöö ülestõus koos Madisepäeva lahingu, Mahtra sõja ja Võnnu lahinguga keskseks osaks eestlaste rahvuslikus ajaloonarratiivis ("eestlaste suures vabadusvõitluses"), mis on rajatud erinevate lahingute ja ülestõusude sidumisele üheks suureks võitluseks vabaduse eest ja sakslaste vastu: "muistse vabadusvõitluse lahingud jätkusid jüriöö tulede kumas, elavnesid taas Mahtra rahutustes ning leidsid oma võiduka lahenduse Võnnu lahingus". Tamme arvates saavutas jüriöö ülestõus erilise tähtsuse ennekõike tänu Eduard Bornhöhe jutustusele "Tasuja", mis esmakordselt tutvustas eesti keeles 1343. aasta sündmusi ja tekitas inimestes rahvuslikke tundeid, ning teistele teemat käsitlenud teostele, mis muutsid jüriöö ülestõusu üheks eesti ajaloolise ilukirjanduse kõige populaarsemaks teemaks. Rahvuslikust kirjandusest, kus erilisel kohal oli jüriöö ülestõusust rääkiv "Tasuja", sai ühtlasi üks Eesti Vabadussõja Võnnu lahingu peamisi innustajaid.
1930. aastatel hakati kavandama Tallinna lähedale Sõjamäele, arvatavasse lahingukohta, pargi ja suurejoonelise mälestuskompleksi rajamist, millest pidi saama jüriöö mälestamise põhikoht. Sinna planeeriti püstitada Eesti kõrgeim ehitis, torn, kus rahvuspühade ajal põlev tuli seoks oleviku jüriööga, kompleksi tähtsaim koht pidi olema aga esivanemate kombel süüdatud "igavese tule" hoiupaik. Jüriöö tähistamises oli oluline roll taarausuliste liikumisel, kes edendas Sõjamäele hiie loomise ideed, kuna just see olevat parim paik võitluses langenud “vaprate, õilsate rahvapoegade” mälestamiseks. Kavandatud kompleks valmis ei saanud ja selle valminud osad hävisid sõjas. Marge Allandi arvates oli jüriöö muutunud rahvusliku ideoloogia osaks ja ta peab selle puhul võimalikuks rääkida “leiutatud traditsioonist” (Eric Hobsbawmi tähenduses) – mingite praktikate hulgast, "millel on reeglid ja mis on rituaalse iseloomuga, mis proovivad sisendada teatud norme ja väärtusi läbi kordamise, mis vihjab automaatselt jätkuvusele minevikuga".
1940. aastatel püüti Nõukogude Liidu eestlaste seas ja poolt (eesotsas Hans Kruusiga) "eestlaste suure vabadusvõitluse" narratiivi veelgi pikendada, sidudes sellega kaasaegsed Teise maailmasõja sündmused. Jüriöö sobis toonasesse ideoloogiasse ja nii rõhutati jüriöö ülestõusu edasikestmist “saksa fašistide vastases võitluses”. Seda mõtet väljendati näiteks 1943. aastal jüriöö ülestõusu 600. aastapäeva suhteliselt ulatuslikus tähistamises kontsertide, koosolekute, näituste ja kirjutistega. Selle puhul välja antud almanahhis "Sõjasarv" avaldati Nikolai Karotamme, Johannes Barbaruse, Hans Kruusi jt jüriööteemalisi artikleid, luuletusi, jutte ja pilte. Hans Kruusi sõnul oli jüriöö ülestõus jätnud tänapäevale "käskude käsu": "VÕITLE! Võitle kõikjal, nii rindel kui tagalas, oma rahva ajaloolise verivaenlase murdmiseks, hitlerliku riigi ja hitlerliku armee hävitamiseks". Sulev Vahtre hinnangul oli "esivanemate võitluse meenutamisel suur innustav tähtsus võitlusele saksa okupantide vastu".
Saksamaa poolt okupeeritud Eestis oli saksavastase võitluse meenutamine ideoloogiliselt sobimatu ja sündmust avalikult ei tähistatud. Ülestõusu meenutamisest täielikult mööda ei mindud ja lehes Eesti Sõna avaldati vastavateemaline juhtkiri. Seal süüdistati Moskvat mineviku ärakasutamises ja keskaegsete vahekordade kaasaega projitseerimises. Väideti, et eestlaste vastuolud olid ennekõike taani vasallidega ja et Põhja-Eesti ordu valdusse minek oli eestlastele kasulik, kuna see hoidis ära tulevased Taani ja ordu vahelised kokkupõrked, kus ka eestlased oleks pidanud osalema.
thumb|150px|Jüriöö ülestõusu 665. aastapäev [[Paides]] Eesti pagulaskirjanduses ja taasiseseisvunud Eesti Vabariigis on esitatud seisukohti, mis kahtlevad jüriöö sündmuste traditsioonilises käsitluses ja toimunu tähtsuses. Samas jätkatakse jüriöö ülestõusu mälestamist ka tänapäeval. Tallinnas asuvas Jüriöö pargis, mille taasrajamist alustati 1960. aastatel ja mis lõplikult valmis 2007. aastal, põleb regulaarselt tuli ja peetakse avalikke üritusi, nt tähistatakse võidupüha ja süüdatakse 24. veebruaril vabaduslõke. Marge Allandi meelest on tähelepanuväärne, et ülestõusu mälestustuli süüdatakse Tori Püha Jüri koguduse Eesti sõjameeste mälestuskirikus langenud sõjameeste mälestuseks põlevast altariküünlast. Jõgevamaal Kassinurmel korraldatakse jüriöö ajaloo- ja rollimängu, milles osalejad jagunevad linnusesse peitunud sakslasteks ja seda vallutada püüdvaks maarahvaks. Ülestõusu mälestuseks korraldatakse igal aastal muutuva asukohaga jüriöö jooksu. Marge Allandi hinnangul on jüriööga seotud ühistegevused – tule süütamine, tõrvikutega rongkäigud, tule laialiviimine üle Eesti, vastavasisuliste kõnede pidamine, langenute mälestamine – rituaalsed praktikad, mille eesmärk on luua ühist ajalooteadvust ja sellele toetuvat rahvuslikku identiteeti. Marek Tamm nõustub Tõnis Lukase arvamusega, et jüriöö ülestõusu „tähendus Eesti ajaloos ei muutuks vist isegi siis, kui keegi jõuaks järeldusele, et ülestõusu sellisel kujul, nagu me ette kujutame, ja sellel ajal, mida me arvame teadvat, ei toimunudki“.
Jüriöö ülestõus kirjanduses ja kunstis
Jüriöö ülestõusu sündmustel põhineb mitmete kirjandus- ja kunstiteoste ning filmide ainestik. 1880. aastal avaldati Eduard Bornhöhe erakordselt populaarseks ja mõjukaks kujunenud jutustus "Tasuja". Oma teabe 1343. aastal toimunust ammutas ta peamiselt Balthasar Russowi ja Christian Kelchi kroonikatest. Kümme aastat hiljem ilmus Bornhöhelt samuti osaliselt jüriöö sündmustesse puutuv "Villu võitlused", kus üheks tegelaseks oli jällegi Tasuja. Paar kuud hiljem üllitati Andres Saali ajalooline jutustus „Hilda“, mille tegevus toimub jüriöö ülestõusu aegsel Järvamaal. Autori sõnul oli tema eesmärk „austat lugejat ühe suure sündmusega Eesti ajaloost tutvustada, mis siiamaani meie rahvale vististi veel tundmata on". Oma allikana kasutas ta Johann Renneri kroonikat. 1892. aastal avaldati Jaak Järve "Karolus. Ajalooline jutustus Eesti minevikust", kus muistsete Eesti kuningate soost pärit, kuid vanematest lahutatud ja kristlikuks rüütliks kasvatatud Karolus otsib eestlaste rasket orjapõlve nähes kättemaksu.
1892. aastal saatis Eestimaa kuberner vürst Sergei Šahhovskoi kirja Venemaa Siseministeeriumile ja väljendas muret, et ajalooliste jutustuste populaarsus ässitab eestlasi üles valitseva võimu vastu. Tema ettepanek oli keelata edaspidi kõigi raamatute väljaandmine, mis räägivad eestlaste muistsest võitlusest sakslaste vastu ja ergutavad rahvuslikke tundeid. Šahhovskoi kaebuste tulemusel sattuski ajalooline jutukirjandus range tsensuuri alla.
1907. aastal ilmus A. Raha fantastikasse kalduv ajalooline jutustus "Jüri-öö", kus üheks tegelaseks on taas Tasuja. 1915. aastal tuli välja Aleksander Trilljärve tragöödia "Tasuja", mis on Bornhöhe jutustuse suhteliselt vaba töötlus, kus värsistatud tekst vaheldub rahvalaulukatketega. Bornhöhe "Tasujat" on hiljemgi korduvalt dramatiseeritud ja lavale toodud (nt Karl Aderi poolt).
1939. aastal ilmus Enn Kippeli ajalooline romaan "Jüriöö", mis mitmes kohas võttis eeskuju Juhan Luiga seisukohtadest: eestlasi kujutati jõukate, rahvusvaheliste sidemetega ja linnakaubanduses tegutsevate väikevasallidena, põhjalikult planeeritud ülestõus puhkeb kavandatust kaheksa päeva varem. Teoses kajastuvad autori idasümpaatiad: selle kangelased Mehisepoeg Tõive ja Ulvi lähevad pärast ülestõusu läbikukkumist Pihkvamaale ja elavad seal õnnelikult edasi.
1943. aastal tuli välja Paul Rummo ja Eugen Kapi ooper "Tasuleegid" (1943), kus jüriöö ülestõus tekib külarahva rahulolematusest "esimese öö õiguse" üle. Samal aastal nägi ilmavalgust Johannes Barbaruse poeem "Jüriöö". Kuigi jüriööteemalisi luuletusi oli varemgi kirjutatud (Gustav Suits, Jaan Lõo), ilmus neid eriti rohkelt just sõja-aastatel (Erni Hiir, Aira Kaal, Johannes Semper, Ilmar Sikemäe jt). 1946. aastast pärineb Mart Raua kantaat "Jüriöö tuled". 1948. aastal nägi trükivalgust Aadu Hindi "Vesse poeg".
1956. aastal avaldati 1949. aastal valminud Nõukogude Eesti esimene ajalooline romaan – Aristarch Sinkeli jüriööaineline "Musta risti ikke all", mis osutus rahva seas väga populaarseks. Mässu puhkemise kirjelduses järgib ta Juhan Luiga ja Enn Kippeli liini, mille järgi ülestõusu algus libises selle juhtidel käest ära. Tegelaste kujutamisel on Sinkel manihheistlik: kõiki sakslasi näidatakse groteskses võtmes (suure kõhuga joodikud ja õgardid), eestlastest kangelased on seevastu kas jõust ja vaprusest pakatavad noormehed või tarkusest ja elukogemusest kirgastunud vanurid.
1977. aastal mängiti kümmekond korda trükis avaldamata Jaan Kaplinski näidendit "Neljakuningapäev", mis aga seejärel ära keelati. 1984. aastal linastus Arvo Valtoni stsenaariumil põhinev Olev Neulandi film "Hundiseaduste aegu", mille lõpus jõutakse jüriöö ülestõusuni.
Eesti pagulaskirjanduses jüriöö teema kuigi populaarne polnud, teada on vaid Karl Ristikivi teostamata jäänud romaaniidee, kus ta tahtis mässu osas avada "oma teooria", ja peatükk Arvo Mägi 1970. aasta romaanis "Risti riik", mille autor seob Bornhöhe "Villu võitlustega".
Sarnaselt pagulasautoritega on jüriöö sündmustesse ümberhindavalt ja skeptiliselt suhtunud ka Uku Masing ja Enn Vetemaa. Masingu mõte jüriööst romaan ja poeem kirjutada jäi siiski ellu viimata. Enn Vetemaa kaheköiteline romaan "Risti rahvas" (1994, 1998) annab jüriöö sündmuste taustal edasi kirju seltskonna lustakaid tegemisi ja esitab selle tuntud episoodidest (Padise kloostri põletamine, Tallinna piiramine, "kuningate" tapmine Paides jms) pilava või vandenõuliku versiooni. Skeptiline suhtumine traditsioonilisse jüriöökäsitlusse ilmneb ka 2012. aastal ilmunud Tamur Kusnetsi romaanis "Püha Jüri kutsikad", kus keskne tegelane on eesti soost ordu sõjasulane Tasulemb Vaksamees ehk Tancred de Waxamus ning ordumehi kujutatakse moraalsematena ja positiivsemas võtmes võrreldes mässava eestlastest talurahvaga.
Mehis Tulk on Saaremaal toimunud ülestõusu ainetel kirjutanud ajalooromaanisarja "Maa ja taeva mõrsja": 1. osa "Foogt" (2017); 2. osa "Kuningas" (2018). Tulgi ilukirjanduslikus nägemuses käivitab jüriöö sakslaste ja eestlaste omavaheline hõõrumine ning Peeter Helme hinnangul jätkab see nii rahvusromantilise ajalookirjutuse traditsiooni. Sarja 2. osa arvustanud ajaloolase Madis Maasingu arvates järgib Tulk seal Uku Masingu teesi, mille kohaselt Harjumaa ülestõus oli ordu provotseeritud, eesmärgiga Põhja-Eesti enda kätte saada.
Uurimused ülestõusust
Psühhiaater Juhan Luiga avaldas 1924. aastal teadusliku uurimusena mõeldud raamatu "Eesti vabadusvõitlus 1343–1345". Ta leidis, et eestlaste vaatenurgast oli ülestõusu sisuks rahvuslik vabadusvõitlus, mille rikkus ära Saksa ordu, kes provotseeris ülestõusu puhkemise kaheksa päeva varem, kui see oli eesti vabadusliikumise juhtidel kavatsetud. Luiga raamatul oli rohkelt lugejaid ja poolehoidjaid, kuid nii kaasaegsete kui hilisemate ajaloolaste (Arno Rafael Cederberg, Harri Moora, Juhan Libe, Hendrik Sepp, Sulev Vahtre) hinnangul jäi see teaduslikkusest kaugele ja seal pole "peale mõne juhuslikult siia-sinna rippuma jäänud huvitava mõttekese üldiselt mingit tähendust Harju-Viru mässu teadusliku tundmaõpi kohta".
1928. aastal kaitses Max Aschkewitz Tartu ülikoolis oma väitekirja, mis käsitles Põhja-Eesti ordule üleminekuga lõppenud poliitilist võitlust. Mässu vaatleb ta maarahva ülestõusuna oma isandate vastu, mille tulemusel tekkisid tingimused, kus ordu tõusis ainupretendendiks Eestimaa omandamisele.
Teise maailmasõja järel Nõukogude Eestis toimunud marksistlikust ajalookäsitlusest lähtuv ajaloo ümberhindamine tõi 1940. ja 1950. aastate vahetusel kaasa sündmuste kirjeldamise teatavate rahvusliku vabadusvõitluse joontega talurahvasõjana. 1955. aasta "Eesti NSV ajaloo" I köites pealkirjastati vastav osa "Talurahvasõda Eestis aastail 1343–1345".
Teoloogi ja kirjaniku Uku Masingu tõenäoliselt 1950. aastate esimesel poolel kirjutatud jüriöö uurimustest on trükis avaldatud vaid üks ja alles 2002. aastal. Tema käsituses polnud tegu ülestõusuga, vaid episoodiga suuremast üritusest Saksa ordu Liivimaalt väljalöömiseks. Ettevõtmise eesotsas seisnud eestlastest Taani kuninga vasallid tegutsesid seejuures käsikäes kiriku ja vaimulikega. Reetmise tõttu teostus kogu plaanist vaid Saksa ordu provotseeritud jüriöö ülestõus, mis kiiresti lämmatati. Masingu suhtumine Saksa ordusse on teravalt vaenulik ja ordukroonikaid peab ta väljamõeldisteks. Ajaloolane Sulev Vahtre on Masingu ideid kommenteerides öelnud, et "ülestõususündmuste võltsimine Liivi ordu poolt oleks nõudnud tohutut, kaugele üle Liivimaa piiride ulatuvat organisatsiooni, mille olemasolu pole alust uskuda". Tõnis Lukas ei pea võimalikuks maarahva, vaimulike ja vasallide ühisrinnet, kuna põhiliselt välismaalastest koosnevad seisused olid väikesearvulised ja pärinesid üldiselt samast piirkonnast, mis tähendas, et end nähti kui välismaalaste kogukonda võõral maal. Seda kinnitavat ka mõisate kui eluasemete vähene rajamine ning kindluskirikute ja -kloostrite ehitamine. Ajaloolane Mihkel Mäesalu on hinnanud Masingu nägemust ülestõusust ja Taani juhtkonna rollist selles "täiesti ebausutavaks".
1960. aastal avaldati esimene tõsiteaduslik jüriöö ülestõusu uurimus, Sulev Vahtre kandidaadi väitekiri "Liivimaa noorem riimkroonika", millega ühtlasi tehti esmakordselt eesti lugejatele kättesaadavaks ülestõusu kaasaegsed allikad. 1980. aastal avaldati Vahtre "Jüriöö", esimene raamatumahus teaduslik käsitlus, kus ta vaatleb sündmusi muistse vabadusvõitluse jätku ning epiloogina.
1993. aastal ilmus Tõnis Lukase artikkel, kus ta arutles ülestõusnute eesmärkide ja ülestõusu tagajärgede üle.
Rahvaluuleteadlane Mikk Sarv avaldas 1998. aastal ajaleheartikli, kus ta pakkus välja, et jüriöö ülestõusu eeskuju võis olla Taanile kuuluvas ja Holsteinile panditud Skånes toimunud mäss, mille eesmärk oli Rootsi kuninga kaitse alla saada. Mikk Sarv peab ka võimalikuks, et ordu vastuaktsiooni eesmärk oli omakorda vältida Skåne sündmusi ja selle eest kätte maksta.
Ajakirjanik Karl Kello väitis oma 2002. aastal ilmunud artiklis, et ülestõusnute eesmärk oli otse paavstile alluva kirikuriigi loomine.
2005.–2006. aastal avaldatud artiklites arutlesid ajaloolased Enn Tarvel ("Saarlaste jaagupilaupäeva ülestõus 1343. aastal") ja Sulev Vahtre ("Jaagupipäeva asjus") Saaremaal toimunud ülestõusu algusaja üle.
Kildu järv
Kildu järv (ka Kildu veskijärv, Kildu paisjärv) on paisjärv Sakala kõrgustiku põhjaosas, Põhja-Sakala vallas Kildu külas endise Kildu Põhikooli lähistel.
Järve pindala on 2,4 ha, pikkus 370 m, laius 80 m, kaldajoone pikkus 1483 m ja kõrgus merepinnast 57,5 m. Valgala pindala on 28 km². Järv on paisutatud Lemmjõele.
Meriküla mänd
pisi|Meriküla mänd aastal 2021 Meriküla mänd on looduskaitsealune põlispuu Ida-Viru maakonnas Narva-Jõesuu linnas Merikülas Narva – Narva-Jõesuu – Hiiemetsa maantee ääres (22. kilomeetril). Mänd on harva esineva põõsast meenutava võraga paljuharuline puu. Ümbermõõt 4,1 m, kõrgus 19 m (1997).
Rahvasuus on mänd tuntud kui Musumänd või Šiškini mänd.
Legendi järgi armastanud Vene maalikunstnik Ivan Šiškin selle männi alla istuda.
Legend
Legend räägib, et armunud, kes selle puu all suudlevad, jäävad igavesti ühte.
Ibressi rajoon
Ibressi rajoon on 2. järgu haldusüksus Venemaal Tšuvaššia keskosas.
Rajoonis on 1 alev ja 18 külaasundust, kus on kokku 102 asulat. Rajooni keskus on Ibressi alev.
2016. aastal oli rajooni elanike arv 23 894. 2010. aasta seisuga olid elanikest 83% tšuvašid.
Jaltšiki rajoon
Jaltšiki rajoon on 2. järgu haldusüksus Venemaal Tšuvaššia kaguosas.
Rajoonis on 9 külaasundust, kus on kokku 53 asulat. Rajooni keskus on Jaltšiki.
2016. aastal oli rajooni elanike arv 17 950. 2010. aasta seisuga olid elanikest 97% tšuvašid.
Philip Glass
pisi|Philip Glass (2007) Philip Morris Glass (sündinud 31. jaanuaril 1937 Baltimore'is Ameerika Ühendriikides) on ameerika helilooja.
Tema muusikat on sageli nimetatud minimalistlikuks, kuigi ta ise eelistab terminit "teatrimuusika".
Glass on üliviljakas helilooja; ta on kirjutanud muusikat ansamblitele, oopereid, sümfooniaid, kontserte, filmimuusikat ja klaveripalu.
Teda peetakse 20. sajandi teise poole üheks tähtsamaks heliloojaks.
Isiklikku
Glassil on palju sõpru kirjanike, muusikute ja filmirežissööride seas. Tema tutvusringkonda kuuluvad näiteks Richard Serra ja Doris Lessing, Allen Ginsberg, dirigent Dennis Russell Davie ja muusik Aphex Twin.
Ta on ka budist ja on tugev Tiibeti iseseisvuse pooldaja.
Tal on abielust Joanne Akalaitisega (abiellusid 1965, lahutasid 1980) poeg Zachary (sündinud 1969) ja tütar Juliet (sündinud 1971). Abielust Holly Critchlow'ga, kellega ta abiellus 2001. aastal (see oli Glassi neljas abielu, nüüdseks lahutatud), on tal poeg Cameron.
Glass elab New Yorgis ja Nova Scotias.
David Caruso
Ta sündis itaalia päritolu isa Charlesi ja iiri päritolu ema Joani pojana. Teda kasvatati katoliiklasena ning ta omandas alg-, põhi- ja keskhariduse kirikukoolides.
Esimese suure rolli sai ta 1993 politseisarjas NYPD Blue, kus ta mängis politseinikku John Kellyt. See roll tegi Caruso lõpuks kuulsaks.
1995 lahkus ta sarjast ja mängis mõnes mängufilmis peaosa. Kriitikud võtsid tema töö hästi vastu, kuid rahaliselt olid need edutud. Ka telesarjad, milles ta pärast seda mängis, ei saavutanud edu.
Alates 2002. aastast mängib ta krimisarjas CSI: Miami Horatio Caine'i rolli.
Teisest abielust (1983–1989) Rachel Ticotiniga on tal tütar Greta (sündinud 1986). Liza Marqueziga, kellega ta ei olnud abielus, on tal poeg Marquez Anthony (sündinud 2005) ja tütar Paloma Raquel (sündinud 2007).
Šumerlja rajoon
Šumerlja rajoon on 2. järgu haldusüksus Venemaal Tšuvaššia lääneosas.
2016. aastal oli rajooni elanike arv 9419. 2010. aasta seisuga olid elanikest 80% tšuvašid ja 18% venelased.
Ojasoo männid
pisi|Ojasoo männid 2005. aastal. pisi|Ojasoo männid 2014. aastal. Ojasoo männid on looduskaitsealused põlispuud (männid) Harju maakonnas Kose vallas Ojasoo küla põllul.
Marvolo Gaunti sõrmus
Marvolo Gaunti sõrmus on J. K. Rowlingu romaanisarjas "Harry Potter" sõrmus, mis kuulus väga ammu aega tagasi ühele Peverelli vendadest. Sõrmus liikus käest kätte ning lõpetas kauge järeltulija Salazar Slytherini valduses. Sõrmuse päris Marvolo Gaunt, kes oli Lord Voldemorti vanaisa. See sõrmus tõendab fakti, et Lord Voldemort on Slytherini pärija.
Sõrmuse tähtsus
Gaunti sõrmus on üks Surma vägistest, millega sai teatud kujul surnud inimesi päris maailma tagasi tuua. Kui sõrmus jõudis Voldemorti kätte, tegi viimane sellest varikätki teadmata, et sellel esemel on juba niigi tohutu vägi. Albus Dumbledore hävitas sõrmuse Godric Gryffindori mõõgaga.
Sulupere
Sulupere on küla Rapla maakonnas Rapla vallas.