cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Harta 77
Harta 77 loodi vastusena tšehhi rokigrupi The Plastic People of the Universe arreteerimisele. Harta 77 manifest, mis koostati 1976. aasta lõpus, avaldati Lääne-Saksamaa ajalehtedes 6. jaanuaril ja see sai kohe ka ülemaailmset kajastust, kui selle trükkisid ära paljud välismaa väljaanded. Manifest kutsus Tšehhoslovakkia valitsust jälgima 1975. aasta Helsingi lepetes sätestatud inimõigusi. 1977. aasta lõpuks oli sellel enam kui 800 allkirja.
Tšehhoslovakkia kommunistlikud võimud organiseerisid vastukaaluks nn. Antiharta "Sotsialismi nimel", millele pidid alla kirjutama 76 rahvakunstnikku ja -kirjanikku, 360 teenelist kunstnikku-kirjanikku ja 7000 tiitliteta loomeinimest.
Harta 77 esines uue avaliku kirjaga samal päeval kui Mihhail Gorbatšov 1985. aastal uueks NLKP parteijuhiks valiti. 45 allakirjutanut kutsusid üles austama kodanike vabadusi ja inimõigusi: "Üksikute kodanike vabadus ja inimõigused on võtmeks rahvaste vabadusele ja enesemääramisele ning vaid sõltumatud rahvad võivad muuta Euroopa võrdsete osapoolte ühenduseks, mis ei looks globaalse tuumasõja ohtu, vaid oleks näiteks tõelisest rahumeelsest kooseksistentsist."
1989. aastal toimunud Sametrevolutsiooni järel said mitmetest allakirjutanutest uute liikumiste ja parteide (kaas)loojad. Nende seast oli tuntuim Kodanike Foorum (hiljem nime all Kodanikuliikumine). Václav Havelist sai Tšehhoslovakkia president. Harta 77 poliitiline mõju hakkas vähenema ja harta lõpetas ametlikult oma tegevuse 3. novembril 1992. Paljud selle liikmed asusid Kodanike Demokraatliku Partei ja Tšehhi Sotsiaaldemokraatliku Partei nimekirja.
Intention
"Intention" ("Kavatsus") on Elizabeth Anscombe'i filosoofiline raamat. See ilmus Basil Blackwelli kirjastusel 1957, teises trükis 1963. Aastal 2000 ilmus uustrükk Harvard University Pressi kirjastusel.
Sellest raamatust sai alguse tegevusfilosoofia kui omaette valdkond.
Saamislugu
Raamatu idee sai alguse seoses sellega, et Oxfordi Ülikoolil oli kavas anda Harry Trumanile audoktori kraad (see antigi). Anscombe vastustas seda põhjusel, et Truman oli andnud käsu Hiroshimale ja Nagasakile aatomipomm heita, mida Anscombe pidas mõrvaks. Trumani kaitsjad ütlesid muu hulgas, et Truman lihtsalt kirjutas paberile alla, tema eesmärk ei olnud süütute tsiviilisikute tapmine ja ta kavatses ainult sõda lõpetada. Anscombe otsustas filosoofina selgeks teha, mida tähendab midagi teha kavatsemine, ning luges selle kohta kursuse, millest kasvaski välja see raamat.
Lühikokkuvõte
Kavatsuse mõiste jaguneb kolmeks: kavatsuse väljendused ("ma hakkan raamatut lugema"), teo kavatsuslikkus ("ma loen raamatut") ja kavatsus, millega tegu tehakse ("ma loen raamatut, et teada saada, kuidas vanasti elati"). Sõnal "kavatsus" on siiski ainult üks tähendus, mis hõlmab kõiki kolme aspekti. (§ 1)
Kavatsuseväljendus on ennustus, ennustav hinnang selle kohta, mis tulevikus juhtub. On ka teistsuguseid ennustusi, nimelt tulevikuhinnanguid. Kavatsuseväljendused ei käi oleviku vaimuseisundite kohta, vaid tuleviku kohta, nagu tulevikuhinnangudki. Kavatsuseväljendused võivad tulevikuhinnangutega sõnades kokku langeda. Mõlemat liiki ennustustel on tõeväärtus, neid saab õigustada ja neid saab vaidlustada. Erinevalt tulevikuhinnangutest esitab kavatsuseväljendusi ainult toimija, toetudes mitte tõenditele, vaid tegutsemise põhjenditele. (§ 2) Kuigi kavatsus võib jääda ainult toimija teada, tuleb tema kavatsuse kindlakstegemiseks vaadata seda, mida ta tegelikult teeb, mis füüsiliselt aset leiab, tema kavatsuslikku tegu. See ongi see, mida toimija kavatseb. (§ 8–9)
Teod on sündmused. Mille poolest erinevad kavatsuslikud teod mittekavatsuslikest? Nendele saab rakendada küsimust "Miks?" teatud tähenduses. See on tähendus, milles jaatav vastus sellele küsimusele annab teo põhjendi. See on tsirkulaarne, sest küsimus on ka sõna "põhjend" asjakohase tähenduse avamises. Kui viidata sellele, et jutt on teo, mitte pelga liigutuse põhjendist, on see jällegi tsirkulaarne, sest (kavatsusliku) teo mõiste ongi küsimuse all.
Kavatsusliku teo korral teatakse, mida tehakse, sest kui vastatakse: "Ma ei teadnud, mida ma teen," ei ole küsimus: "Miks?" rakendatav. Selline teadmine ei põhine tõenditel ega vaatlusel. Ilma vaatluseta teatakse peale ma tegude ka näiteks oma jäsemete asendit ja teatud tahtmatuid liigutusi, samuti tegude, tunnete ja mõtete vaimseid põhjusi.
Vaimsed põhjused on vastunäide David Hume'i põhjusekäsitusele. Nad vastanduvad motiividele, mida tavaliselt samuti teatakse ilma vaatluseta. Motiive mõistetakse tavaliselt inimese tegude põhjustena, aga Anscombe'i meelest on tegude põhjusteks hoopis vaimsed põhjused. Motiivid küll seletavad tegusid, kuid ei põhjusta neid. Erinevalt vaimsetest põhjustest ei pruugi motiivid kätkeda seda, mis toimus vaimus ja andis tulemuseks teo.
Motiive on kolme liiki. Tagasivaatavate motiivide (kättemaks, tänulikkus, kahetsus, kahjutunne jne) puhul esitatakse teo või tegematajätmise alusena see, et see on hea või halb inimesele, kellele see on suunatud. Üldised motiivid asetavad teod teatud valgusse, tõlgendades neid või kirjeldades neid ümber. Edasivaatavad motiivid kirjeldavad tuleviku asjade seise. Tagasivaatavad motiivid erinevad vaimsetest põhjustest selle poolest, et toimija mõistab neid heade ja halbadena ning oma tegusid head või halba tegevatena. Mis puutub edasivaatavatesse motiividesse, siis kui küsimusele: "Miks?" oleviku teo kohta vastatakse tuleviku asjade seisu kirjeldusega, siis see erineb vaimsest põhjusest juba selle poolest, et see on tulevikus.
§ 1
Kavatsus (intention) esineb kolmeti.
Kõigil neil juhtudel on tegu ühe ja sellesama 'kavatsuse' mõistega. Näiteks see, et kavatsus puudutab alati tulevikku, ei pea paika, sest 2. punkti all võib rääkida teo kavatsuslikkusest, ilma et sel oleks seos tulevikuga.
Anscombe leiab, et on ebausutav, et neil kolmel juhtumil räägitaks "kavatsusest" eri tähendustes, kuigi võib näiteks tunduda, et teo kavatsuslikkusel (2) pole mingit pistmist kavatsusega teo juures (3), sest esimene ei eelda teist.
Kiusatus arvata, et sõnal on mitu tähendust, kuigi on selge, et see nii ei ole, annab Anscombe'i meelest tunnistust sellest, et me ei mõista hästi mõistet, mida see sõna väljendab.
Anscombe hakkab vaatlema kavatsuse aspekte ükshaaval ning alustab kavatsuse väljendustest.
Kommentaar
Moran ja Stone (2011:34) toovad kavatsuse aspektide kohta järgmised näited: kavatsuseväljendus: keegi ütleb: "Ma lähen poodi."; kavatsuslik tegu keegi läheb poodi; "Miks sa poodi lähed?" "Piima tooma."; küsitakse kavatsust teo juures ja saadakse see vastuseks.
Anscombe vaatleb kavatsuseväljendust alates §-ist 2, kavatsuslikku tegu alates §-ist 5 ja kõigi kolme ühtsust §-is 24. §-is 50 tuleb ta tagasi tulevikukavatsuse väljenduse juurde.
Pole kohe selge, miks Anscombe'i arvates on kõigil kolmel juhul tegu ühe ja sama kavatsusemõistega. Moran ja Stone (2011:34, märkus 3) leiavad, et niisugune peidetud ühtsus teebki kavatsuse mõiste filosoofilist analüüsi vajavaks.
Tegu on heterogeensete asjadega, mis ka osalt kattuvad, sest esimene on teise erijuht, sest kavatsuse väljendamine on kavatsuslik, ja ka kolmanda erijuht, sest seda tehakse mingi edasise kavatsusega. Sellise aspektide valik jääb esialgu arusaamatuks, sest kavatsuse väljendus tundub siin võõrkehana. Kavatsemine ei ole performatiivne akt nagu näiteks käskimine, mille puhul väljendus on möödapääsmatu. (Moran, Stone 2011:34–35) Kavatsuse väljendus pole ka asi, millest tavaelus palju räägitaks. (Moran, Stone 2011:36)
§ 2
Kavatsuse väljendust (nagu "ma lähen jalutama" tavaliselt on) peetakse tavaliselt intuitiivselt selget erinevaks ennustusest (nagu "ma jään haigeks" tavaliselt on). Tõepoolest, saab intuitiivselt selgelt vahet teha, kas lause "ma kukun sellel eksamil läbi" on ennustus või kavatsuse väljendus.
Aga milles seisneb erinevus ennustuse ja kavatsuse väljenduse vahel? Võib-olla ennustus on väide tuleviku kohta ja võib-olla kavatsuse väljendus kirjeldab või väljendab oleviku vaimuseisundit, mis mingite oma omaduste tõttu on kavatsus. Aga siis tekib järgmine raskus. Kavatsusel tundub olevat olemuslik seos tulevikuga. Aga kuidas vaimuseisundil see saab olla? Vaevalt saab olla nii, et need vaimuseisundid, mis on kavatsused, on juhuslikult seotud tulevikuga. Ja kui defineerida kavatsusi tuleviku puudutamise kaudu, kuidas siis eristada seda tuleviku puudutamisest ennustuste puhul?
Ennustust võiks kirjeldada nii: öeldakse midagi tulevikuvormis; kui hiljem öelda sedasama mineviku- või olevikuvormis, siis saab vahepeal aset leidnud sündmuste põhjal otsustada, kas nüüd öeldav on tõene või väär.
Aga see kehtib ka käskude ja kavatsuseväljenduste korral. Võib-olla neid ei peagi ennustustest eristama, lihtsalt eristame ennustuste seas käske, kavatsuse väljendusi, hinnanguid, prohvetlikke ennustusi jne. "Intuitiivselt selge" kavatsuseväljenduste ja ennustuste vahel osutub erinevuseks kaht liiki ennustuste – kavatsuseväljenduste ja hinnangute vahel.
Ja üks ja seesama lausung võib olla korraga mitut liiki ennustus. Näiteks arst ütleb patsiendile: "Õde viib teid operatsioonisaali." See võib olla arsti kavatsuse (selle kohta, mis edasi saab) väljendus, korraldus, informatsioon patsiendile. See on informatsioon patsiendile, kuigi see pole tõenditel põhinev tulevikuhinnang, huupi arvatu ega prohvetlik ennustus. Ja tavaliselt patsient ei järelda informatsiooni tõsiasjast, et arst seda ütles; ta ütleks, et arst käskis. Nii et jutustav (kirjeldav, informatiivne) iseloom ei ole "ennustuste" tundemärk vastandina kavatsuseväljendustele.
Käskude täitmistingimused on analoogsed propositsioonide tõesustingimustele. Me võiksime ka nimetada tõesteks ja vääradeks vastavalt sellele, kas neid täidetakse, kui keeletarvitus ei juhtuks olema teistsugune.
Korraldus antakse tavaliselt mingi kavatsusega, aga ta pole iseenesest mingi tahte väljendus. See on lihtsalt tegevuse kirjeldus erilises vormis. See vorm on mõnikord spetsiaalne vorm, mõnikord vorm, millel on ka teisi tarvitusi.
Korraldusi ei kritiseerita tavaliselt selle järgi, kas neid täidetakse, vaid selle järgi, kas nad on mõistlikud. Aga seesama võib kehtida tulevikuhinnangute kohta, kui nad on teaduslikud. (Mitteteaduslikke hinnanguid kiidetakse muidugi selle eest, et need osutuvad tõesteks, sest keegi ei tea, mis on nende puhul hea põhjendus.) Aga korralduste ja tulevikuhinnangute mõistlikuks pidamise alused on erinevad. Tulevikuhinnanguid õigustavad põhjendid pakuvad välja, mis on tõenäoline; korraldusi õigustavad põhjendid pakuvad välja, mida oleks eesmärki või mõistlikku eesmärki arvestades hea juhtuma panna. Kavatsuseväljendused sarnanevad selles suhtes käskudega.
Käskude ja kavatsuseväljenduste nimetamisel ennustusteks tekib loomulik tõrge. Käskude puhul on asi võib-olla ainult keeletarvituses, nii et tõrge on palju pinnapealsem. Aga kavatsuseväljendustel on tavaliselt just sama vorm nagu tulevikuhinnangutel (ja nähtavasti on kavatsuseväljenduste äraõppimise juures tulevikuvormi kasutamisel domineeriv osa).
Aga võib-olla see näitab lihtsalt, et ebatõtt saab öelda veel kuidagi peale valetamise ja eksimise? Aga on võimalik, et ma valetan, ja sel juhul see, mida ma ütlen, on vale millegi pärast, mis on olevikus, mitte tulevikus. Ma võin valetada isegi juhul, kui ma ütlen, et mul oli kavas midagi teha, ja pärast ma tegingi seda.
Seletuseks öeldakse, et vale on lausung, mis on vastuolus kõneleja meelega (arvamusega või kavatsusega midagi teha). Aga see ei tähenda, et see on väär teade kõneleja vaimu sisude kohta, nagu siis, kui valetatakse vastuseks küsimusele "mis sa mõtled?" Inimesel ei pruugi olla "meelt" midagi teha, mis oleks eristatav sõnade lausumisest.
Keegi võib selle, mis ta ütles, ära teha, et see, mis ta ütles, oleks tõene. Aga väärus ei ole tingimata etteheiteks sellele, mida ma ütlesin. Mõnel juhul heidetakse nii-öelda faktidele ette, et need ei ole kooskõlas sõnadega. Võib juhtuda, et muudetakse meelt. Võib ka juhtuda näiteks, et kirjutatakse midagi muud, kui arvatakse, et kirjutatakse; siis eksitakse elluviimises, mitte otsustuses. On ka teistsuguseid juhtumeid: näiteks Peetrus ei muutnud meelt Kristuse salgamise asjus; ometi ei oleks õige öelda, et ta ustavust tõotades valetas.
Käsk on olemuslikult märk (või sümbol), aga kavatsus võib olla ka ilma sümbolita. Sellepärast räägitakse käskudest, mitte käskimise väljendamisest, küll aga kavatsuse väljendamisest. See on jällegi põhjend loomulikule ettekujutusele, et kavatsuseväljendust tuleb mõista millegi seesmise väljendusena. Sellepärast me ei tahaks nimetada kavatsuseväljendust ennustuseks, st millegi tulevase kirjelduseks, olgugi et kavatsuseväljendusel on samasugune keeleline vorm nagu ennustusel ja "Ma kavatsen jalutama minna, aga ei lähe" kõlab kuidagi vastuolulisena.
Paistab, et inimesed saavad kavatsust väljendada, aga loomadel (kes näiteks ei anna korraldusi) ei ole aredat kavatsuseväljendust. Vaevalt et kassi liigutused linnu poole hiilimisel on kavatsuseväljendus. Samahästi võiks auto mootori seiskumist nimetada selle väljenduseks, et auto hakkab seisma jääma. Kavatsus erineb emotsioonist selle poolest, et kavatsuse väljendus on puhtkonventsionaalne; "keeleline", kui arvata keele hulka konventsionaalse tähendusega kehaliigutused. Anscombe'ile tundub, et Ludwig Wittgenstein eksis, kui ta rääkis "kavatsuse loomulikust väljendusest" (Filosoofilised uurimused, § 647).
Kommentaar
Moran ja Stone (2011:35) eristavad väljendust ebaisikulises mõttes (mingi seisundi või tingimuse avaldumine) ja väljendust isikulises mõttes (ühe isiku kavatsuslik akt, mis on suunatud teisele). Anscombe räägib ilmselt kavatsuste väljendustest isikulises mõttes, sest neil on propositsiooniline iseloom (mis võimaldabki samal keelelisel kujul esitada ennustusi (tulevikuhinnanguid). Anscombe eitab kummalisel, intuitsioonivastasel kombel kavatsuste ebaisikuliste väljenduste võimalikkust. (Moran, Stone 2011:35) Kui Anscombe ütleb, et loomadel ei ole kavatsuseväljendusi, siis ta ei pea silmas lihtsalt seda, et nad ei väljenda oma kavatsusi isikulises mõttes: tõepoolest, loomade emotsioonidel on Anscombe'i järgi ebaisikuline väljendus, kuigi isikulist väljendust ei ole. Anscombe peab silmas, et erinevalt emotsioonist kavatsusel ei olegi loomulikku väljendust, vaid ainult konventsionaalne; see kehtib ka inimeste kohta. Seega tekib küsimus, kuidas Anscombe peab "väljendust" mõistma, et öeldu tõsi oleks. Et sõna "väljendus" on mitmetähenduslik, siis pole ilmne, et Anscombe eitab sedasama, millest "Wittgenstein" räägib. Peale selle, Anscombe ise räägib §-is 4 sellest, et kavatsusi saab nähtavast tegevusest välja lugeda. (Moran, Stone 2011 35–36)
Retseptsioon
Kui raamat ilmus, ei peetud seda kohe oluliseks teoseks. Frederick Stoutland (2011:1) peab põhjuseks seda, et raamat on raskesti arusaadav ja tihe ning sisaldab nõutuks tegevaid väiteid, nii et seda on sageli peetud ekstsentrilise naisgeeniuse arusaamatuks teoseks. Selle lugemiseks on aga tarvis kannatlikkust ja heatahtlikkust.
Raamatu uustrükk 2000 uuendas huvi selle vastu. Anscombe pakub alternatiivi uue põlvkonna filosoofidele, kes ei ole tahtnud tegevusfilosoofias domineerivaid vaateid ilma järelemõtlemiseta omaks võtta. Anscombe võimaldab jääda analüütilise filosoofia juurde, vältides füsikalismi. Peale selle saab Anscombe'i teost praegu ajalooliselt uurida, mis võimaldab vaadata sellele värske pilguga. Tema teosele toetudes on hakatud looma ka uut alternatiivset tegevusfilosoofiat (Michael Thompson, Life and Action). Ühtlasi on hakatud nägema Anscombe'i suure filosoofina ning paljud võtavad "Kavatsust" klassikana.
Aprillis 2009 peeti Chicago Ülikooli filosoofiaosakonna juures raamatu ilmumise 50. aastapäevale pühendatud Lipkindi konverents.
Tavaliselt öeldakse, et paljud tegevusfilosoofid järgivad Anscombe'i vähemalt kolmes punktis: 1) nad seostavad kavatsuslikku tegutsemist mingil põhjendil tegutsemisega, 2) nad arvavad kavatsuse teema alla lisaks veel teha kavatsemise ja edasise kavatsuse ja 3) nõuavad, et filosoofia seletaks nende mõistete vahelist seost. Aga kavatsuse väljendus on siin asendatud kavatsusega tulevikus midagi teha. (Moran, Smith 2011:37–38)
Hinnangud
Donald Davidsoni sõnul on see "kõige tähtsam tegevuse käsitlus pärast Aristotelest.
Frederick Stoutland (2011:1) ütleb, et see "on ainult 94-leheküljeline raamat, kuid suure hoolega ja sõnu raiskamata oskuslikult tehtud, see töötab välja sügava, algupärase ja tähelepanuväärselt paljuhõlmava teooria kavatsuslikust teost ja seda ümbritsevatest mõistetest."
Więcbork
Więcbork (saksa keeles Vandsburg) on linn Poolas Kujawy-Pomorze vojevoodkonnas Sępólno maakonnas, Więcborki valla halduskeskus. Więcbork asub Bydgoszczi kesklinnast umbes 43 km loodes.
Więcbork on asutatud 1348. aastal, linnaõigused sai 1383. aastal. Esimese Poola jagamise tulemusel läks 1772. aastal Preisi kuningriigi võimu alla.
Parima jumestuse ja soengu Oscar
Parima jumestuse ja soengu Oscar (inglise keeles Academy Award for Best Makeup and Hairstyling) on Oscari-filmiauhinna üks kategooriatest. Auhinnaga tunnustab Ameerika Filmikunsti ja -teaduste Akadeemia parimaid jumestuskunstnikke ja juuksestiliste töö eest eelneval aastal ilmunud filmis.
Esimest korda autasustati kategoorias 1982. aasta galal nime all "Parima jumestuse Oscar" (Academy Award for Best Makeup), kui võitis Rick Baker töö eest filmis "Ameerika libahunt Londonis".
Enim ehk seitse auhinda on võitnud Rick Baker, kes hoiab ka 11 nominatsiooniga nominatsioonide rekordit.
Catherine Ashton
pisi Catherine Margaret Ashton, paruness Ashton of Upholland (sündinud 20. märtsil 1956) on Briti poliitik, kes oli 1. detsembrist 2009 kuni 1. novembrini 2014 Euroopa Liidu välisasjade ja julgeolekupoliitika kõrge esindaja, ning ühtlasi veebruarist 2010 novembrini 2014 Euroopa Komisjoni esimene asepresident.
Kuulub Tööparteisse.
Aastail 2008–2009 oli Ashton Euroopa Komisjoni kaubandusvolinik.
Iļķene
Iļķene on küla (mazciems) Lätis Ādaži piirkonna Ādaži vallas. Asula jääb merepinnast 9 meetri kõrgusele Koiva jõe paremale kaldale.
Asula alale jäi Iļķene mõis (Hilchensfähr). Küla ühendas varem jõe vastaskaldal oleva Āņi külaga parv. XVII sajandil hakkas Iļķenet läbima Peterburi–Riia postimaantee, seal oli ka hobupostijaam. Algselt ühines seal sellega veel Tallinna–Pärnu–Riia postimaantee vana trass.
Iļķenes kasvavad põlispuud Leiputrija pärn ja männid (ümbermõõdud 2.55, 2.564, 2.65 ja 2.99 m) on looduskaitse all.
Aastal 2015 oli külas 65 elanikku, aastal 2020 oli elanikke 77
Tartu Linnavalitsuse avalike suhete osakond
pisi|Tartu linnavalitsuse avalike suhete osakond asub Jaani tänaval Uppsala majas Tartu linnavalitsuse avalike suhete osakond on Tartu linnavalitsuse osakond, mis tegeleb Tartu linna avalike suhete ja välissuhete, linnakodanike kaasamise (sh Tartu kaasava eelarve), turismiarenduse, mainekujunduse ning linnavalitsuse sisekommunikatsiooniga.
2019. aasta märtsist juhib avalike suhete osakonda Kadri Saarepuu-Lees. Varem on osakonda juhatanud 2006–2007 Andero Uusberg ja 2007–2018 Indrek Mustimets. Osakond asub aadressil Jaani tänav 7 Uppsala majas.
Semjon Borissov
Semjon Zahharovitš Borissov (jakuudi keeles Семeн Захарович Борисов; vene keeles Семён Захарович Борисов; 26. august (vkj 13. august) 1911 Megino-Kangalassõ uluss, Jakuudi oblast – 7. oktoober 1999) oli jakuudi rahvusest Jakuudi ANSV partei- ja riigitegelane.
Ta oli aastatel 1946–1948 ja 1950–1951 Jakuudi ANSV Ministrite Nõukogu esimees. Aastatel 1951–1965 oli ta NLKP Jakuudi oblastikomitee esimene sekretär ja ühtlasi oli ta 1952–1966 NLKP Keskkomitee liikmekandiaat.
Haridus- ja töökäik
Borissov omandas 1930. aastal keskhariduse Jakutskis. 1932. aastal astus ta Üleliidulise Kommunistliku (bolševike) Partei liikmeks. Ta töötas aastatel 1932–1934 Jakuudi ANSV Kesktäitevkomitees instruktorina. 23-aastaselt 1934. aastal valiti ta Suntari rajooni täitevkomitee esimeheks. 1938. aastal saadeti ta kui edukas rajoonijuht Moskvasse nõukogude ülesehitustöö alastele kõrgematele kursustele.
Aastatel 1948–1950 oli ta ÜK(b)P Keskkomitee juures asuva rajooni- ja oblastikomiteede esimeste sekretäride kursuste kuulaja. Pärast kursusi juhtis ta 14 aasta vältel Jakuudi ANSV parteiorganisatsiooni (1951–1965).
Aastatel 1965–1969 töötas ta Moskvas Vene NFSV Ministrite Nõukogu esimehe nõunikuna põhjaregioonide alal. 1969. aastast oli ta üleliidulise tähtsusega personaalpensionär.
Abū Bakr al-Baghdādī
pisi|Abū Bakr al-Baghdādī (2004)
Abū Bakr al-Baghdādī (araabia keeles أبو بكر البغدادي; sünnimini Ibrāhīm ʿAwād Ibrāhīm al-Badrī; 1971 Sāmarrā' Iraak – 26. oktoober 2019) oli terrorirühmituse Iraagi ja Levandi Islamiriik (ISIL) juht.
Teadaolevalt õppis ta Bagdadi Islami Ülikoolis islami seadust ja koraani ja tegutses hiljem vaimulikuna oma kodulinna mošees Sāmarrā's Kesk-Iraagis. Ameerika Ühendriikide sõdurid vahistasid ta 2004. aastal. Ta oli mõnda aega interneeritud Camp Bucca kinnipidamiskohas Umm Qaşri lähedal, kuid ameeriklased ei pidanud teda ohtlikuks ja ta vabastati sama aasta lõpus. Oma rühmituse ISIL eelkäija – Islamiriik Iraagis – juhiks sai ta 2010. aastal. 2014. aasta juunist nimetas ta end ḫalīfa Ibrāhīm (kaliif Ibrāhīm) ja Amīr al-Mu'minīn ("usklike emiir"'). Kaliif Ibrāhīm ei olnud al-Qā‘idah' juhi Ayman az̧-Z̧awāhirī laadne õpetlase tüüpi teoreetik, vaid oma juhtimisstiililt juht-sõdalane, kes tegutses välikomandörina otse lahinguväljal ning osales sõjaliste operatsioonide planeerimisel.
Alates 2016. aastast pakkus Ameerika Ühendriikide Riigidepartemang tema tabamise või tapmiseni viiva informatsiooni eest kuni 25 miljoni dollari suurust tasu.
26. oktoobril 2019 korraldas Ameerika Ühendriikide Erioperatsioonide ühendväejuhatus Süüria Idlibi provintsis Barisha külas sõjalise operatsiooni al-Baghdādī tabamiseks või tapmiseks, mille viisid läbi eriüksuse Delta Force võitlejad kaheksal helikopteril. Al-Baghdādī põgenes puhkenud tulevahetuse käigus oma kodu all asunud tupiktunnelisse, kus lõhkas eriüksuslaste lähenedes pommivesti, tappes iseenda ja oma kolm last. Operatsioonis hukkus ka mitu Islamiriigi võitlejat.
Eugen Tallmeister
Eugen Theodor Valdek Tallmeister (1. august 1916 Riia – 2. september 2006 Tallinn) oli eesti arst ja Tartu Ülikooli arstiteaduskonna õppejõud.
Elulugu
Ta lõpetas aastal 1934 Tallinna Prantsuse Lütseumi. Samal aastal astus ta Tartu Ülikooli arstiteaduskonda, mille lõpetas 1940. aastal arsti astme väärilisena cum laude. Akadeemiliselt oli ta Eesti Üliõpilaste Seltsi liige.
1. augustil 1941 mobiliseeriti ta Punaarmeesse ja viidi Uuralite taha Tšeljabinski oblastisse tööpataljoni. Tööpataljoni õudustest päästis teda Eesti Laskurkorpuse formeerimine ja sinna määramine jaanuaris 1942 sanitaarroodu komandörina. Ta teenis kogu sõja vältel 7. Eesti Laskurdiviisis 86. Meditsiini-sanitaarpataljonis arstina, sanitaarkapteni auastmeni, võideldes Velikije Luki all, Eestis ja Kuramaal.
1947. aastal demobiliseerituna naasis ta Tartusse. Aastatel 1947–1950 oli ta Tartu Riikliku Ülikooli mikrobioloogia ja nakkushaiguste kateedri aspirant, töötades samaaegselt kateedris assistendina. Aastal 1951 (hilinenult kaitses ta väitekirja "tänu" anonüümkirjale tema sotsiaalse päritolu kohta; väitekirja kaitsmisele lubati ta tänu selgitustele sõjas "õigel poolel" osalemisest) kaitses ta dotsent Feliks Lepa juhendamisel tööga "Escherichia coli osatähtsus imikute ja väikelaste kõhulahtisuse puhul" meditsiinikandidaadi väitekirja. Aastatel 1951–1960 töötas ta mikrobioloogia kateedri vanemõpetajana, aastatel 1960–1964 samas dotsendi ja kateedrijuhatajana ja aastatel 1964–1987 dotsendina; lisaks oli ta aastatel 1972–1974 arstiteaduskonna õppeprodekaan.
Kalev Kukk
Kalev Kukk (sündinud 3. juunil 1951) on Eesti poliitik, 1994. aastast Eesti Reformierakonna liige.
Ta lõpetas Tallinna 42. Keskkooli 1969. aastal. 1974. aastal lõpetas ta Tartu Riikliku Ülikooli geograafia erialal. 1980. aastal kaitses ta Eesti NSV Teaduste Akadeemia Majanduse Instituudis väitekirja "Специализация союзной республики во внешнеэкономических связях СССР: на примере ЭССР" (Liiduvabariigi spetsialiseerumine NSV Liidu välismajandussidemetes Eesti NSV näitel) ja sai majandusteaduste kandidaadi kraadi.
Eugen Tallmeister
Isiklikku
Ta abiellus aastal 1944 Narva vadja päritolu Glafira Salakinaga ja neil oli kolm tütart; Helvi töötab sotsiaalministeeriumis ja Õie on psühhiaater.
Kalev Kukk
Ta on olnud VII Riigikogu liige ja VIII Riigikogu liige. Viimases peatusid volitused 6. novembril 1995, mil ta sai Tiit Vähi kolmanda valitsuse teede- ja sideministriks, volitused taastati 2. detsembril 1996. IX Riigikogu liige oli ta 25. märtsist 1999 ja X Riigikogu liige 16. maist 2006.
Ta kandideeris 2015. aasta Riigikogu valimistel valimisringkonnas nr 2 ja sai 256 häält, kuid valituks ei osutunud.
Ta on olnud Domus Dorpatensise nõukogu liige.
Carlo Gesualdo
Carlo Gesualdo (täisnimi Don Carlo Gesualdo, Principe di Venosa, tuntud ka kui Don Carlo Gesualdo, Gesualdo di Venosa või Gesualdo da Venosa; 8. märts 1566 (mõnedel andmetel vahemikus 1560–1562) – 8. september 1613) oli Itaalia aadlik – Venosa vürst ja Conza krahv, lautomängija ja helilooja. Hilisrenessansi heliloojana on ta eelkõige tuntud oma ekspressiivsete madrigalide ja vaimuliku muusika järgi.
Noorus
Don Carlo Gesualdo sündis arvatavasti Venosas, mis asus siis Napoli Kuningriigis. Tema täpne sünniaasta pole teada, kuid üks hiljuti avastatud kiri Gesualdo emalt viitab sellele, et ta sündis 1566. 1991. aastal välja antud elulooraamat "Gesualdo. The Man and His Music" peab seda näiteks "peaaegu kindlaks", et Carlo sündis vahemikus 1560–1562. Mitmed teatmeteosed, sealhulgas TEA entsüklopeedia, peavad tema sünniajaks umbes aastat 1561. Carlo isa Fabrizio oli Venosa prints, arvatakse, et muusikahuvilisena tegeles ta ka komponeerimisega. Fabriziol oli õukonnas muusikuid, kes olid võrreldes suurte Põhja-Itaalia õukondade omadega küll tagasihoidlikud, kuid siiski korraliku tasemega. Noor Carlo Gesualdo puutus siis kokku muusikaga, kuid pole teada, et ta oleks lapsepõlves muusikat kirjutanud. Samas mängis ta lapsena lautot, klavessiini ja kitarri. Kui vend Luigi 20-aastaselt suri, sai Carlost ainus meessoost pärija.
Mitmed allikad on pidanud Gesualdo esimeseks õpetajaks Pomponio Nennat (1555?–1617), kuid väike vanusevahe seab selle fakti kahtluse alla. Gesualdo õpetajaks on peetud ka Giovanni Macqued Burgundiast, kes töötas 1588–1589 Fabrizio alluvuses. Don Carlo oli siis enam kui 20-aastane, kuid samas on peaaegu kogu tema looming kirjutatud pärast seda. Gesualdo kohtas 1580. aastate lõpus Napolis olles luuletaja Torquato Tassot. Nendevaheline sõprus kestis poeedi surmani 1595. aastal. Tasso kirjutas luuletusi ja madrigale Gesualdost ja tema naistest, mistõttu on tema looming oluliseks allikaks Gesualdo-uurijatele.
Abielu ja mõrv
Kuid peagi tekkis Donna Marial armuafäär Andria hertsog Don Fabrizio Carafaga. Esimene, kes sellest teada sai, oli Don Carlo onu, Napoli peapiiskop Alfonso ning varsti oli nende suhe juba avalik saladus. Algul suudeti afääri printsi eest varjata, kuid lõpuks oli just Alfonso see, kes keelatud suhtest Carlole rääkis. Hertsog Fabrizio Carafa palus Donna Marial küll suhe kättemaksu kartes ära lõpetada, kuid naine keeldus sellest.
pisi|1609 valminud maal Gesualdo poolt rajatud kabelis Santa Maria delle Grazie. All vasakus nurgas, Napoli peapiiskop ja pühak [[Carlo Borromeo kõrval seisab mustas kuues Gesualdo. Enamus kujutatutest osutavad Gesualdo kui patuse poole näpuga, samal ajal kui Kristus (üleval keskel) tõstab andeksandmise märgiks parema käe. Mees ja naine pildi allosas, keda inglid päästavad põrgutulest, on ilmselt Donna Maria ja Andria hertsog. ]]
Tagasitõmbunud helilooja
Nelja aasta jooksul, mis jäi mõrva ja teise abiellumise vahele, elas Gesualdo tagasitõmbunult oma lossis Gesualdo linnas. Sel ajal rajas ta kaputsiinlaste kloostri koos Santa Maria delle Grazie kabeliga. Kloostri rajamise taga olid ilmselt tema süümepiinad pärast naise tapmist. Mõrv ise unustati peagi, sest kumbki osapool ei soovinud, et tuntud aadlisuguvõsade, nagu Gesualdode, Carafade ja d’Avaloste mained kannataksid. Samuti oleks mõrv võinud saada saatuslikuks Don Carlo onu, Alfonso Gesualdo püüdlustele saada Napoli peapiiskopiks.
Aastal 1594 läks Gesualdo kõrgeltarenenud kultuuriga Ferrara linna. Ferrara hertsogi õukonnas on töötanud mitmed renessansiajastu tuntud heliloojad nagu Jacob Obrecht, Josquin Desprez, Heinrich Isaac, Adrian Willaert, Antoine Brumel, Luzzasco Luzzaschi ja Orlandus Lassus. Seal abiellus ta Ferrara hertsog Alfonso vennatütar Donna Leonora d’Estega.
Gesualdo suhted oma uue abikaasaga polnud aga kõige paremad. Alati, kui helilooja Gesualdo linnast lahkus, tegi ta seda oma naiseta. Siiski sündis neil vahemikus 1594–1596 poeg Alfonsino. Kui Leonora Gesualdosse jäämise põhjus võis olla soov säästa oma poega kurnavatest reisidest, siis teada on ka see, et Carlo oli oma naise vastu tahumatu ning isegi peksis teda. Naise poolvend Alessandro, kes oli vaimulik, saatis naise teisele vennale kirja, kus palus Leonora sealt ära tuua. Vaimulikuna ei saanud Alessandro sellega riskida, et oleks ise teiste abiellu sekkunud. Leonora aga ei soovinud oma abikaasast lahutada, mõeldes eelkõige oma pojale.
1594 viibis Gesualdo mõned nädalad Veneetsias, kus ta kohtus trükkal Gardanoga, kellega Gesualdo sõlmis ilmselt ka lepingu. Arvatavasti kohtus ta ka helilooja Giovanni Gabrieliga, kes oli siis Venezia Püha Markuse kiriku esimene organist. Ferraras kohtus Gesualdo ka helilooja Luzzasco Luzzaschiga, kes oli tolle aja üks olulisemaid madrigalideloojaid. Hiljem kiitis Gesualdo Ferrara muusikuid, kritiseerides samal ajal valitsenud Veneetsia komponiste. Suurema osa aastast veetis ta aga oma lossis Gesualdo linnas, kus käis jahil ja kirjutas muusikat. Aasta lõpuks oli ta tagasi Ferraras, kuhu jäi kaheks järgmiseks aastaks. See oli Gesualdo loomingu produktiivseim periood, mil ilmusid tema kolmas ja neljas madrigalide kogumik. Lisaks neile kirjutas ta veel motette, mis jõudsid trükki küll alles 1603. Samuti madrigale viiendast ja kuuendast kogumikust, mis jõudsid trükki alles 1611.
Hiline elu ja surm
1600. aasta oktoobris suri Gesualdo ainus laps teisest abielust, poeg Alfonsino. Gesualdo elas seda väga traagiliselt üle. Ühe tolleaegse kirja kohaselt lahutas Leonora oma abielu Carlo Gesualdoga paavst Paulus V nõusolekul. Lahutuseks loa küsimine oli Leonora vendade töö ning on võimalik, et naine ise lahutust ka soovis. Siiski on teada, et Leonora ja Gesualdo elasid koos kuni mehe surmani. Elu viimastel aastatel kirjutas Gesualdo taas palju muusikat: ilmuvad 5. ja 6. madrigalide kogumik ning 29 Responsoriat kannatustenädalaks.
Carlo Gesualdo suri 8. septembril 1613, kolm nädalat pärast oma esimese poja ja vara ainupärija Emmanuele surma. Ühe teooria kohaselt tappis Carlo tema naine, kuid see on vähetõenäoline, arvestades, et Leonora loobus võimalusest abielu lahutada. Teise teooria kohaselt tappis Carlo tema vastlahkunud poja naine Polisena. Pärast helilooja poja surma oli just minia üks suuremaid Carlo varanduse pärijaid. Samas on ka see kõigest teooria, mille kohta kinnitused puuduvad. Elu lõpupoole kannatas Gesualdo sügava depressiooni all. Ta lasi end iga päev piitsutada ning sealt pärineb veel üks kinnitamata teooria, justkui oli tema surma põhjuseks enesepiinamisest tulenev veremürgistus. Isolatsioonis elamine rajas tee paljude teistegi kuulujuttude tekkimisele. Räägiti tema viirastustest ja õudusunenägudest, samuti teati, et ta peksab oma abikaasat. Ühe jutu kohaselt suutis ta magama jääda vaid mõne poisi käte vahel. Gesualdo maeti Püha Ignatiuse kirikusse. Kui maavärinas hävinud kirik taastati, jäi helilooja haud kõnnitee alla.
Carlo tegi testamendi viis päeva enne oma surma. Selle kohaselt päris kõige suurema summa, 250 000 tukatit, tema naine. 100 000 tukatit pärisid tema minia Polisena ja õetütar Isabella Gesualdo. Testamendiga üritas Gesualdo mõjutada ka lähedaste inimeste edasist elu. Näiteks lasi ta oma lesele maksta 4000-tukatist aastapalka, juhul kui naine ei abiellu ega asu elama kuhugi mujale kui ühte kolmest Gesualdo lossist. Samuti soovis ta, et Gesualdo linna lossi hoitaks alati heas korras. Leonora kolis lossist Gesualdo linnas kaks aastat pärast abikaasa surma Modenasse ning suri seal 1637. aastal.
Looming
Majanduslik kindlustatus võimaldas Gesualdol luua muusikat, pööramata tähelepanu publiku või mõne metseeni maitsele. Temale omased kromaatilised meloodiad ja harmooniajärgnevused ilmusid muusikasse alles 19. sajandil. Kui tema kaasaegsed kasutasid kromatismi juhuslikult, siis Gesualdo kasutas seda pidevalt ja teadlikult. Muusika tekstis esinevad sageli äärmuslikke emotsioone väljendavad sõnad nagu "armastus", "surm", "ekstaas", "valu" ja "agoonia" ning antiteesid nagu "piinarikas rõõm", "pehme valu", "meeldiv piinamine" ja "pime päev".
Tema muusika jaguneb kolmeks: vaimulik vokaalmuusika, ilmalik vokaalmuusika ja instrumentaalmuusika. Kokku kirjutas ta umbes 150 madrigali. Oma äärmusliku dissonantsiderohke stiilini jõudis ta kolmes viimases madrigaliraamatus. Vastupidi tavale kirjutas ta madrigalid partituuri.
Gesualdo muusika on inspireerinud paljusid heliloojaid nagu Igor Stravinski, Girolamo Frescobaldi, Lalo Shifrin, Ton de Leeuw, Jan van Vlijmen, Peter Eötvös ja paljud teised.
Madrigalid
pisi|Lehekülg Gesualdo viiendast madrigaliraamatust. Erinevalt tolle aja tavast kirjutas Gesualdo noote ja lasi need välja anda [[partituuridena]] Tuntuima osa Gesualdo loomingust moodustavad tema madrigalid, mis anti tema eluajal välja kuues kogumikus. Tema madrigalid on enamjaolt viiehäälsed, erandina vaid mõned kuuehäälsed.
Kaks esimest raamatut anti välja 1594 ehk samal aastal, mil helilooja teist korda abiellus. Kuid teise kogumiku eessõnast selgub, et sama raamat oli välja antud juba varem, kuid siis pseudonüümi Gioseppe Pilonij all. Esimese kahe kogumiku helikeel on veel konservatiivne, kuid helilooja algajalikkusele ei viita neis teostes miski. Kaks kogumikku annavad märku sellest, et Gesualdo pidi tundma renessansiaja suurte heliloojate muusikat ja nende stiili.
Kolmanda ja neljanda madrigalide kogumiku teosed kirjutas Gesualdo 1594. aastal Ferraras ja osaliselt ka Gesualdos. Nendes teostes, eriti aga neljandas kogumikus kujuneb välja vaid Gesualdole omane helikeel. mida iseloomustab lai kromatismide ja ootamatute harmooniajärgnevuste kasutamine. Väga tõenäoliselt mõjutas neid teoseid esimese abielu traagika. Gesualdo helikeele mõjutajateks on peetud ka Este õukonna heliloojaid Luzzasco Luzzaschit ja Alfonso Fontanellit, kellega Gesualdo just neil aastail kohtus. Üks Luzzaschi madrigalideraamat, kus on tagasihoidlikus ulatuses kasutatud ka julgemaid harmooniajärgnevusi, on pühendatud just Gesualdole.
Teised teosed
Vaimulik muusika moodustab madrigalide kõrval Gesualdo loomingu vähetähtsama osa. Kuni 20. sajandi alguseni oli neid kirjas mainitud vaid korra. Kirjas hertsog Alfonsole mainib Fontanelli, et lisaks madrigalidele tegeleb vürst eel ühe aaria ja moteti komponeerimisega. Raamatus on vaimulikku muusikat esimesena maininud Philip Heseltine oma 1926. aastal ilmunud teoses "Carlo Gesualdo, Musician and Murderer". Kuid ka tema pidas seda madrigalide kõrval vähetähtsateks.
Gesualdo eluajal anti välja kolm kogumikku tema vaimuliku muusikaga: "Sacrae Cantiones I", "Sacrae Cantiones II" ja "Tenebrae Responsories" kannatustenädalaks. "Sacrae Cantiones II", mis koosneb kuue- ja seitsmehäälsetest motettidest, on säilinud vaid osaliselt. Puudu on partiid "bassus" ja "sekstus", kuid neid teoseid esitatakse sellele vaatamata. Samuti on olemasolevate partiide põhjal arusaadav, et helikeele poolest ei erine need motetid varem kirjutatud viimastest madrigalidest.
Gesualdo motetid viitavad sellele, et ta pidi tundma kaasaegsete suurte heliloojate muusikat ning sellest ka eeskuju võtma. Näiteks on ta ühe kaanoni aluseks võtnud meloodia "Da Pacem", mida olid samal viisil oma motettides kasutanud ka Martin Agricola, Anton Brumel, Pierre de la Rue, Philip Verdelot ja Josquin Desprez.
Teadaolevalt on Gesualdo kirjutanud vaid kaks instrumentaalteost: "Canzon francese" sooloklahvpillile ning Gagliarda kammeransamblile ja sopranile. Ka instrumentaalmuusikat iseloomustavad dissonantsid, kromaatilisus ja ootamatud harmooniajärgnevused, samas on nad vormilt konservatiivsed.
Teoste loetelu
Siin on ära toodud kõik Gesualdo teosed, mis on tema elu ajal välja antud.
Madrigalid
Sulgudes on toodud esitamiseks vajaminevate häälte arv, kogumiku väljaandmise koht ja aasta. Madrigalid on ära toodud tähestikulises järjekorras. Madrigali pealkirja järel sulgudes on teksti autor, kui see on teada.
Esimene kogumik: "Madrigali libro primo" (viiehäälne, Ferrara, 1594)
Teine kogumik: "Madrigali libro secondo" (viiehäälne, Ferrara, 1594)
Kolmas kogumik: "Madrigali libro terzo" (viie- või kuuehäälne, Ferrara, 1595)
Viies kogumik: "Madrigali libro quinto" (viiehäälne, Gesualdo, 1611)
Kuues kogumik: "Madrigali libro sesto"" (viiehäälne, Gesualdo, 1611)
Vaimulik muusika
Sacrae Cantiones I (viiehäälne, 1603)
Sacrae Cantiones II (kuue- või seitsmehäälne, 1603)
Suureks neljapäevaks:
Suureks reedeks:
Vaikseks laupäevaks:
Rauno Pehka
Rauno Pehka (sündinud 1. jaanuaril 1969 Keilas) on eesti endine korvpallur, korvpallitreener ja laulja.
Aastatel 1991–2004 Eesti korvpallikoondisse kuulunud Pehka tuli klubikorvpallis Nõukogude Liidu, Läti, Belgia ja Eesti meistriks.
Haridus
Pehka õppis aastatel 1976–1984 Tallinna 44. Keskkooli inglise keele eriklassis ja seejärel TSIK-is, mille lõpetas 1987. aastal.
Klubi
Pehka tuli ajateenistuses olles Riia ASK-s mängides (1987–1989) Läti meistriks ja võitis 1988. aastal Läti karika, profikorvpallurina tuli 1994. aastal Riia SWH Broceni meeskonnas Läti meistriks ja võitis karika.
Pehka on tulnud aastatel 1992, 1995–1998, 2002 ja 2003 BC Kalevi ja BC Tallinna meeskonnas Eesti meistriks. Ta on mänginud ka Iisraeli klubides Beitar Ramat Gan (1992–1993) ja Maccabi Irony Ramat Gan (1998–1999) ning Belgias Oostende Telinduse meeskonnas (2000–2001), kellega tuli Belgia meistriks ja võitis superkarika.
Koondis
Pehka võistles aastatel 1991–2004 Eesti koondises 134 mängus ning saavutas 1993. aasta Euroopa meistrivõistlustel 6. koha ja 2001. aasta Euroopa meistrivõistlustel 14. koha.
Harri Asi
Ta lõpetas aastal 1942 Valga Gümnaasiumi, seejärel astus ta Tartu Ülikooli põllumajandusteaduskonda. Aastal 1943 mobiliseeriti ta Saksa sõjaväkke, sai rindel haavata, oli aastatel 1945–1946 Belgias sõjavangis. Seejärel oli ta Stubbeni põgenikelaagris (asus Sandesneben-Nusse maakonnas Herzogtum Lauenburgi kreis Schleswig-Holsteini liidumaal). Aastal 1951 siirdus ta Kanadasse, õppis aastatel 1955–1957 Toronto Ülikoolis keeli, kirjandust ja kunstiajalugu.
Rauno Pehka
Treenerikarjäär
Pehka on olnud aastatel 2008–2009 Eesti koondise abitreener, aastatel 2010–2012, 2014 ja 2019 poiste U-16, aastatel 2013 ja 2016 noormeeste U-18 ning aastatel 2018 ja 2020 U-14 poiste koondise treener.
Pehka tegutses aastatel 2007–2013 Korvpalliliidus meistriliiga tegevjuhi ja aastatel 2012–2020 Audentese spordiklubi korvpallitreenerina.
Isiklikku
Tal on abikaasa Maie Kuusikuga kaks poega, Ron-Arnar (sündinud 1998. aastal) ning Ran-Andre (sündinud 2001. aastal), kes on korvpallurid.
Harri Asi
Ta töötas Torontos insenerikompanii teenistuses elektrikonstrueerijana. Aastal 1979 siirdus ta Calgarysse, kus ta ka suri. Tema tuhk puistati juunis 2009 Läänemerre.
Esimestes luulekogudes "Sõdalane värsivibuga" (Göteborg 1950), "Tuisusõitja" (Toronto 1952) ja "Kui valgus kaob" (Toronto 1954) on ta poeetiliselt mõjukas lihtsates realistlikku põhitüüpi mälestus- ja muljepiltides, saavutusvaesem aga vabavärsilistes meelsuseavaldustes. Kogu "Heiastused" (Toronto 1959) abstraktne stiil näitab jätkuvaid otsinguid. Kogus "Epigramm ehk kaks grammi eepikat" (Toronto 1960) esineb ta nii indiviidi kui pagulaspoliitika kriitikuna. Autori illustreeritud "Öölille laul" (Toronto 1971) suubub meelerahu otsimisse idamaises usundifilosoofias, eeskätt zen-budismis. Modernistlikus romaanis "Pärast plahvatust" (Toronto 1967) kujutab ta Saksa poolel sõdinute heitlikke masendusmeeleolusid, jõudes lõpuks sõja ja vägivalla eitamiseni.
Paul Eberhard vanem
pisi|Paul Eberhardi portreefoto Eesti Ajaloomuuseumi fotokogust Paul Eberhard (16. märts 1819 Sausti, Jüri kihelkond – 2. veebruar 1886 Kullamaa) oli Eesti vaimulik.
Õppis 1829–1836 Tallinna kubermangugümnaasiumis. Aastatel 1836–1839 õppis ta Tartu Ülikooli usuteaduskonnas. Töötas koduõpetajana Eestimaa- ja Peterburi kubermangus. Ordineeriti 11. juunil 1843 Tallinnas pastoriks.
Oli aastatel 1843–1855 Moskva Mihkli kirikukoolis usuõpetajaks ja Moskva Mihkli koguduse adjunktpastoriks. Aastatel 1855–1886 oli ta (introdutseeriti 16. oktoobril 1855) Kullamaa Püha Johannese koguduse õpetaja, teenides ka Piirsalus (siis polnud veel iseseisvat Piirsalu kogudust). Sai Eestimaa Konsistooriumi assessoriks 24. detsembril 1866, oli 1878–1886 Maa-Lääne praostkonna praost. Oli aastail 1854–1858 Kuuda õpetajate seminari esimene inspektor.
Isiklikku
Tema, poeg Theodor Eberhard oli Juuru Mihkli koguduse õpetaja, poeg August Eberhard oli Mustjala Anna koguduse õpetaja, poeg Paul Eberhard oli Väike-Maarja koguduse õpetaja.
Hannibal (Missouri)
pisi|275px|Vaade üle Hannibali Hannibal on linn Ameerika Ühendriikides Missouri osariigis. Linn asub Marioni ja Rallsi maakonnas Mississippi jõe paremkaldal umbes 160 km Saint Louisest loode pool. Hannibalis ristuvad kiirtee Interstate 72 ning maanteed Route 24, Route 36 ja Route 61. Elanike arv on 2020. aasta rahvaloenduse kohaselt 17 312. Aastal 2010 oli elanikke 17 916.
Hannibal asutati 1819. aastal. See sai linnaõigused 1845. aastal.
Linnas asub nii kirjanik Mark Twaini kui ka kõrgseltskondlase Margaret Browni majamuuseum.
Idülliline Hannibal on inspireerinud Mark Twaini tema Tom Sawyeri lugude kirjutamisel, mistõttu vastavad raamatu paigakirjeldused väga lähedaselt Hannibalile. Kirjeldusteoses St. Petersburgiks nimetatud väikelinnas asuvad näiteks Gardiffi mägi, saared Mississippi jõel ning rohkete käikudega karstikoobastik. Koobastiku juures asub külastuskeskus ning maa-alusesse unikaalsesse karstisüsteemi korraldatakse ekskursioone.
Tom Sawyeri lugude tinglik toimumispaik ja sarnasus raamatukirjeldustega on linnale oluline sissetulekuallikas, kuna hoogustab turismi. Lisaks kirjaniku majamuuseumi külastamisele saavad turistid Tom Sawyeri eeskujul proovida plangu värvimist, peetakse iga-aastast Twaini festivali ning kooliõpilaste seast valitakse Tom Sawyer ja Becky Thatcher. Jõesadama lähedal, linna ajaloolisel peatänaval tervitab saabujaid Huckleberry Finni ja Tom Sawyeri pronkskuju. See püstitati Twaini pärandi auks 1926. aastal ning on Ameerikas üks esimesi väljamõeldud karakteritele loodud mälestusmärke.
Hannibalis peatuvad Mississippi kruiisilaevad ning linnas on mitu hotelli ja restorani.
pisi|left|Huckleberry Finni ja Tom Sawyeri pronkskuju Hannibalis
Paul Eberhard noorem
Paul Eberhard (28. detsember 1865 Kullamaa – 4. veebruar 1929 Väike-Maarja) oli Eesti vaimulik.
Õppis Kullamaa erakoolis, 1881–1885 Tallinna kubermangugümnaasiumis. Tartu Ülikooli usuteaduskonnas õppis ta aastatel 1886–1890. Oli prooviaastal Kuusalu, Rapla ja Mustjala Anna koguduses. Ordineeriti 3. novembril 1891 Tallinnas õpetajaks.
Oli 1891–1893 Eestimaa üldvikaar, 1893–1929 oli Väike-Maarja koguduse õpetaja.
Isiklikku
Isa Paul Eberhard oli Kullamaa Püha Johannese koguduse õpetaja, vend Theodor Eberhard oli Juuru Mihkli koguduse õpetaja, vend August Eberhard oli Mustjala Anna koguduse õpetaja.
Đà jõgi
thumb|400px|Đà jõgi (Black River) [[Hồng Hà jõestikus.]] Đà jõgi [daa] ('Must jõgi'; vietnami keeles sông Đà) on jõgi Hiinas ning Vietnami loodeosas, Hồng Hà tähtsaim (parempoolne) lisajõgi.
Jõgi saab alguse Yunnani-Guizhou lavamaalt Yunnani provintsist, kus pikem Babiyani jõgi suubub Vietnami lähedal Amo jõkke; Vietnamis saab Amo jõgi Đà jõe nime. Ta voolab peamiselt sügavas orus loode-kagu-suunas. Đà on Lai Châu provintsi ja Điện Biêni provintsi piirijõgi. Ta voolab Hồng Hà jõest lõuna pool sellega enam-vähem rööbiti ning suubub Phú Thọ provintsis umbes 50 km Hanoist kirdes Hồng Hà'sse. Pikkus on umbes 1000 km.
Alamjooksul kasutatakse Đà jõe vett niisutamiseks peamiselt riisikasvatuse tarbeks. Jõel on Hoa Bìnhi hüdroelektrijaam ja Sơn La hüdroelektrijaam.
Jõe ääres paikneb Hòa Bìnhi linn.
Artikli kirjutamisel on kasutatud inglise, tšehhi, norra ja vene Vikipeediat seisuga 15.10.2008.
Guido Alexander Johannes Schneider
Guido Alexander Johannes Schneider (30. september 1866 Tallinn – 31. mai 1948 Greifswald, Saksamaa) oli baltisaksa ihtüoloog.
1886. aastal lõpetas ta Tallinna Kubermangu Gümnaasiumi ning seejärel õppis Tartu Ülikoolis arstiteadust ja zooloogiat. 1891. aastal lõpetas ta zooloogiaõpingud Tartus, 1896. aastal sai magistrikraadi Peterburi Ülikoolist ja 1903. aastal doktorikraadi Helsingi Ülikoolist.
1895–1897 töötas ta Peterburi Ülikooli zooloogiamuuseumis konservaatorina, seejärel Sevastopoli bioloogiajaamas (1897–1900). Aastatel 1906–1908 töötas ta Peterburi Teaduste Akadeemia zooloogialaborites. 1907–1911 oli ta Riia Polütehnilise Instituudi dotsent, 1920–1921 Riia Läti Ülikooli professor ja 1921–1923 Tartu Ülikooli zooloogiaprofessor, seejärel töötas õppejõuna Skandinaavias ja Saksamaal.
Aino Thoen
Aino Thoen (aastani 1936 Aino Andrusson; 30. juuni 1913 Tallinn – 17. detsember 2010) oli eesti kirjanik.
Aastatel 1932–1941 töötas ta raamatupidajana oma isa ettevõttes, pärast isa arreteerimist aastal 1941 natsionaliseeritud A. M. Lutheri tehase peakontoris.
Aastal 1944 põgenes ta Saksamaale, elades alguses Baieris Würzburgis ja aastatel 1946–1947 Lääne-Saksamaal Klein-Heubachi põgenikelaagris. Aastal 1947 siirdus ta Belgiasse ja sealt aastal 1949 Kanadasse, kus elas Torontos.
Tema esikromaan "Võlaraamat" (Göteborg/Toronto 1951) kujutab II maailmasõja raskeid katsumusi: 1941. aasta augustis Tallinnast mobiliseeritud elavad üle laevahuku Soome lahel ning saadetakse tööpataljoni Siberisse, kust viiakse aastal 1942 Eesti Laskurkorpusse sõjalisele väljaõppele ning Velikije Luki all satuvad nad vangi. Saksa okupatsiooni Tallinnas kujutab romaan "Igaviku veskid" (Lund 1952), kus ajajärku iseloomustavad detailid põimuvad seiklusromaani elementidega.
Mobile
Linn asub Mobile'i lahe ääres Mobile'i jõe suudmes. Ta on oluline sadamalinn; linnas on ka Alabama ainuke meresadam.
Aastal 2010 elas linnas 195 111 inimest.
Mobile'is on palju ajaloolisi ehitisi ja mitu kunstimuuseumi; linnas tegutseb sümfooniaorkester, ooperi- ja balletiteater.
Linnas tegutseb Lõuna-Alabama ülikool.