cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Edgar Savisaar
Lindiskandaal
22. septembril 1995 puhkes Eestis nn lindiskandaal, kui Edgar Savisaart süüdistati peaministri Tiit Vähi ja Reformierakonna esimehe Siim Kallasega peetud poliitiliste konsultatsioonide salajases lindistamises pärast 1995. aasta parlamendivalimisi. Skandaal sai alguse AS-i S.I.A. ruumides toimunud läbiotsimise käigus leitud helikassettidest, millele olid jäädvustatud poliitikute omavahelised vestlused. Lindiskandaali tagajärjel KMÜ ja Keskerakonna koalitsioonivalitsus kukkus ning KMÜ valis uueks koalitsioonipartneriks Reformierakonna. Savisaar eitas süüdistusi, vastutuse lindistamise eest võttis enda peale Savisaare tollane abiline Vilja Laanaru, kellega Savisaar hiljem abiellus.
1996. aasta suvel lõpetati kriminaalasi kuriteokoosseisu tunnuste puudumisel.
7. detsembril 1995 valis Eesti Ajakirjanike Liidu täiskogu Edgar Savisaare kõige ajakirjandusvaenulikumaks avaliku elu tegelaseks.
Kuigi pärast lindiskandaali väitsid mõned väljaanded, et Savisaare tagasiastumine siseministri ja Keskerakonna esimehe ametikohalt tähendab tema kui poliitiku karjääri lõppu, ei ole Savisaar midagi seesugust ise kunagi väitnud. Pärast mõnekuust eemalolekut naasis Edgar Savisaar poliitikasse. Aastatel 1996–1999 pidas Savisaar Tallinna Linnavolikogu esimehe ametit.
1999. aastal kirjutas Edgar Savisaar raamatu "Usun Eestisse". See on kirjutatud üldistusena nendest tähelepanekutest, mida Savisaar kogus iseseisvunud Eesti esimese peaministri, parlamendiliikme ja Keskerakonna esimehena. Raamatus käsitleb ta Eesti poliitikat, majanduselu, keskklassi küsimust ning oleviku ja tulevikuga seotud probleeme.
Aastatel 2001–2004 oli Savisaar esimest korda Tallinna linnapea.
2003. aastal oli Savisaarel müokardi infarkt, mille järel ta aktiivsest poliitikast mõneks ajaks taandus.
Aastal 2005 ilmus Savisaarelt mahukas raamat "Peaminister", mis käsitleb tema peaministriperioodi. Raamatusse on koondatud Savisaare mälestused, hinnangud, dokumendid, fotod ja intervjuud selle perioodi võtmekujudega. Ajakirjanik Andrei Hvostov on öelnud oma arvustuses Edgar Savisaare kohta järgmist: "Juba Savisaare ja Churchilli välimus on sarnane. Eesti ajakirjanduses kirjutati tema "buldogihaardest", mida võiks sama hästi nimetada ka Churchilli-haardeks. Savisaarele töötab vastu kuulus probleem: eestlastel on riigiõõnestamine veres, sest riik on olnud valdavalt võõras ja võim mujalt pealesurutud. Savisaar on Võimu kehastus ja see ongi tema nõrkuseks – ta on liiga tugev, et olla oma rahvuse poolt armastatud." Autor kirjeldab sündmusi Eesti iseseisvuse saavutamisel, analüüsides kriisiolukordi, majandusreforme ning valitsuse moodustamise tagamaid ja tööpõhimõtteid.
2005. aasta märtsist aprillini oli Savisaar teist korda Tallinna Linnavolikogu esimees.
pisi|Edgar Savisaar, 2005 Savisaar oli 13. aprillist 2005 kuni 5. aprillini 2007 Andrus Ansipi esimeses valitsuses majandus- ja kommunikatsiooniminister. Ministrina pani ta aluse Eesti Arengufondile.
Tallinna linnapea
2005. aasta kohalikel valimistel oli Savisaar Keskerakonna kandidaat Tallinna linnapea kohale. Keskerakonna pressiteade 19. augustist 2005 ütleb: "Keskerakonna Tallinna Nõukogu esitas Tallinna linnapeakandidaadiks Edgar Savisaare, kes pärast põhjalikku kaalumist nõustus linnapeaks kandideerima. Savisaare sõnul kinnitavad avaliku arvamuse küsitlused, et tallinlased tunnustavad tema varasemat tööd pealinna juhtimisel ja usaldavad teda. "Usaldusele tuleb vastata usaldusega," ütles Savisaar." Seda tõlgendas avalikkus lubadusena tulla valimisvõidu korral ministri ametikohalt ära tulla ja linnapeaks hakkama. Savisaar jätkas siiski ministrina; linnapeaks sai erakonnakaaslane Jüri Ratas.
Savisaar valiti 2007. aasta Riigikogu valimistel XI Riigikogusse. Kuigi ta oli enne valimisi öelnud, et ta mingil juhul Ratase asemele Tallinna linnapeaks ei lähe, tegi ta seda siiski. 5. aprillil 2007 valis Tallinna Linnavolikogu Savisaare 35 poolthäälega teist korda Tallinna linnapeaks. Savisaar kirjutas oma blogis: "Mulle tehti ettepanek taas kandideerida Tallinna linnapeaks. 2005. aasta kohalike valimiste eel lubasin seda tallinlastele. Hoiatasin juba toona, et sellega läheb aega. Nüüd täidan toonase lubaduse, aga ma kavatsen pidada kinni ka äsjastel Riigikogu valimistel antud lubadusest osaleda kogu Eesti riigi juhtimisel. Ma usun, et mõne aja pärast ja võib-olla kiiremini kui arvatagi osatakse on Keskerakond jälle valitsuses ning sellest ei jää kõrvale ka erakonna esimees."
Lasnamäe õigeusu kiriku rahastamine
9.veebruaril 2010 osales AS Venemaa Raudtee president Vladimir Jakunin Eestis toimunud Raudteefoorumil. Samal päeval toimunud õhtusöögil, kus osalesid Tallinna linnapea Edgar Savisaar, Tallinna abilinnapea Deniss Boroditš, Vladimir Jakunin ja Venemaa Raudtee presidendi administratsiooni juht Vladimir Bušujev, küsis Savisaar Jakuninilt rahalist toetust Tallinnasse Lasnamäele õigeusu kiriku ehitamiseks. Jakunin avaldas investeeringute tegemiseks nõusolekut, soovides esmalt täpsemat kalkulatsiooni, palju ehituse jaoks raha vajatakse. Savisaar esitas esialgse kalkulatsiooni, mille järgi oleks vaja ca 15 miljonit krooni, millega saaks kiriku fassaadi valmis ehitada. Sama visiidi käigus kohtus Jakunin ka Moskva Patriarhaadi Eesti Õigeusu Kiriku (MPEÕK) metropoliit Korneliusega. Visiidi käigus lepiti kokku, et kiriku probleemidega hakkab Moskva poolt tegelema Bušujev, kes peab selgitama Venemaa poolt ehitusküsimustega tegeleva isiku ja sellest Boroditšile teada andma. Nimetatud isikuks osutus Eestis läbi AS Petromaks Spediitor kivisöeäri ajav ärimees Sergei Petrov.
Keskerakonna valimiskampaaniaks raha küsimine
10.–11. mail 2010 toimus Edgar Savisaare ja Riigikogu keskfraktsiooni liikme Vladimir Velmani visiit Moskvasse, kus lepiti kokku Venemaa Raudtee juhi Vladimir Jakunini juunikuus toimuv visiit Eestisse.
23.–24. juunil 2010 toimus Vladimir Jakunini visiit Eestisse. Juba 22. juunil 2010 saabus Eestisse Vladimir Bušujev. 23. juunil 2010 külastasid Bušujev, Sergei Petrov, Jevgeni Tomberg ja Deniss Boroditš Lasnamäe kiriku ehitusobjekti. Sama päeva õhtul saabus Eestisse ka Jakunin, kes osales jaanitulel Edgar Savisaarele kuuluvas Hundisilma talus.
24. juuni 2010 ennelõunal korraldati külalistele Tallinna lahel kaatriga lõbusõit. Lõbusõidu ajal teavitas Jakunin Boroditši faktist, et "küsitud kolme ei saa, saab aga 1,5".
Edasise kultuuriprogrammi käigus külastati Kiltsi mõisakompleksi Lääne-Virumaal. Mõisakompleksis eraldusid Edgar Savisaar, Deniss Boroditš, Vladimir Bušujev, Sergei Petrov ja Vladimir Jakunin viimatinimetatu ettepanekul omavaheliseks konspiratiivseks vestluseks. Vestlusel teatas Jakunin, et Eesti parlamendivalimisteks antakse Keskerakonnale toetuseks 1,5 miljonit eurot. Sellest 1/3 antakse sularahas, 2/3 ülekandega arvete alusel. Ühtlasi pani Jakunin kõigile osavõtjaile südamele, et tehingust ei tohi keegi kusagil midagi rääkida. Vestlusel määrati raha edastamise ja legaliseerimise eest vastutavateks isikuteks ühelt poolt Petrov ja teiselt poolt Boroditš.
13. septembril 2010 toimus Edgar Savisaare ja Deniss Boroditši Moskva visiidi käigus õhtusöök Venemaa Raudtee residentsis, kus osalesid Jakunin, Bušujev, Boroditš ja Savisaar. Õhtusöögi käigus arutleti mitmetel teemadel. Muuhulgas käsitleti: Lasnamäe kiriku rahastamist, kiriku ehitustööde kulgu, ehitustööde erinevate etappide ajastamist seoses eelseisvate Riigikogu valimistega, nende sidumist valimistega; Rhodose teaduskonverentsi "Tsivilisatsioonide dialoog" tähtsust ja olulisust; kuidas Venemaa saaks ametlikul tasandil, oma esindajate saatmisega, toetada Eestis Keskerakonna korraldatava Maarahva Kongressi läbiviimist. Lisaks eeltoodule arutati õhtusöögil läbi ka Keskerakonna rahastamisskeem. Edgar Savisaar kinnitas juunis Kiltsi mõisas kokkulepitut: 1/3 sularahas ja 2/3 ülekandega, mööndes, et ka kogu summa sularahas maksmine oleks lahendatav. Järgnevalt nõudis Jakunin omavahelises asjaajamises edaspidi täielikust konspiratsioonist kinnipidamist, viidates seejuures oma pikaajalisele operatiivtöö kogemusele. Nõue seisnes täielikus keelus kasutada telefone rahaeralduse küsimuste arutamiseks, kohtumiste kokkuleppimiseks ja teistes tundlikes küsimustes.
27. oktoobril 2010 saabus Eestisse Sergei Petrov ning üritas intensiivselt kontakteeruda Deniss Boroditšiga. Kuna viimane ei viibinud Eestis, siis kontakt ei õnnestunud. Järgmisel päeval lahkus Petrov Eestist, teavitades Moskvasse jõudes kohe Bušujevit faktist, et kavandatud kokkusaamine Boroditšiga ei õnnestunud.
3. novembril 2010 toimunud vestlusel juhiti Savisaare tähelepanu erakonnale välisriigist raha küsimisega seotud kompromiteerimise võimalikkusele tema isiku ja erakonna suhtes ning sellest tulenevatele julgeolekuohtudele.
4. novembril viisid kaitsepolitsei ametnikud läbi sarnase vestluse seni puhkusel viibinud Boroditšiga.
6. novembril 2010 toimus telefonivestlus Savisaare ja Jakunini vahel, kus räägiti vajadusest allkirjastada kolmepoolne leping Lasnamäe kiriku toetuseks eraldatud raha legaliseerimiseks ja puhkeda võiva skandaali vältimiseks.
26. novembril 2010 toimus Lasnamäe kiriku rahastamise lepingu allkirjastamine. Selleks saabus Moskvast Tallinna Vladimir Bušujev, kaasas Andrei Pervozvannõi Fondi president Sergei Štšeblõgini poolt Moskvas allkirjastatud leping. Tallinna linnavalitsuse ja MPEÕK esindajate allkirjad lepingule kogus Jevgeni Tomberg. Järgmisel päeval esitles linnapea Edgar Savisaar lepingut Tallinna linnavalitsuses.
Cenangiaceae
Cenangiaceae on seltsi tiksikulaadsed kuuluv seente sugukond.
Edgar Savisaar
Altkäemaksukahtlustus 2015. aastal
Samal päeval, mil Savisaar kinni peeti, andsid pressikonverentsi riigi peaprokurör Lavly Perling ja kaitsepolitseiameti peadirektor Arnold Sinisalu. Nende teatel alustati uurimist 2014. aasta juunis ning kokku oli kriminaalasjas seitse kahtlustatavat. Kahtlustus käsitles nelja kuriteoepisoodi, mis puudutasid rendilepingu põhjendamatut pikendamist ja selle eest hüvede saamist, puuduva ehitusloaga seotud ehitustööde jätkamist ja selle eest lubatud vara, kruntide vahetamist ja selle eest lubatud hüvitist ning hankemenetlusega seotud episoodi ja selle eest vara saamist. Kahtlustuse järgi said vara Savisaar ja Keskerakond. Kahtlustatavaist Villu Reiljan oli kahtlustuse kohaselt altkäemaksu vahendanud, altkäemaksu andsid aga Kunman, Tuulberg, Kofkin ja Teder. Kalev Kallot kahtlustati kaasaaitamises nii altkäemaksu andmisele kui ka võtmisele. Eha Võrk ja Taavi Aas kahtlustatavate hulka ei kuulu. Perlingu hinnangul polnud pressikonverentsi toimumise ajal alust arvata, et kahtlustatavaid lisandub, kuid lõplikke hinnanguid oli veel vara anda. Menetlust juhib prokurör Laura Vaik.
Tallinna abilinnapea Arvo Sarapuu hinnangul oli Edgar Savisaare kahtlustamine altkäemaksuvõtus Reformierakonna plaan, millega püütakse hajutada tähelepanu korruptsioonijuhtumilt Tallinna Sadamas. Ka Keskerakonna pressisekretär Taavi Pukk väitis: "Antud juhtumi ajastus viitab sellele, et püütakse summutada mastaapset korruptsiooniskandaali Tallinna Sadamas, millega on seotud võimuerakonnad." Justiitsminister Urmas Reinsalu kinnitas, et teadis uurimisest, ning eitas Keskerakonna süüdistusi uurimise poliitilises kallutatuses: "Mitte mingisugust poliitilist sekkumist pole ja see polegi mõeldav." Peaminister Taavi Rõivas nimetas juhtumit "väga tõsiseks julgeolekuohuks": "Eks uurimine ja kohtupidamine peavad tõe päevavalgele tooma aga selge on see, et ainuüksi fakt, et on ainest kahtlustuseks, on väga tõsine löök Eesti mainele." Juba enne kaitsepolitsei pressikonverentsi samal päeval teatas Tallinna linnavolikogu sotsiaaldemokraatide fraktsiooni esimees Anto Liivat, et Savisaar võiks linnapea kohalt ise tagasi astuda. Sama seisukohta toetas Tallinna linnavolikogu IRL-i fraktsioon, kes tegi linnavolikogu keskerakondlasest esimehele Kalev Kallole ettepaneku kutsuda kokku volikogu erakorraline koosolek. Ajakirjandus tõstatas ka küsimuse, kuidas mõjutab kahtlustus Edgar Savisaare jätkamist Keskerakonna esimehena, kuna mõne aja eest oli Savisaar kinnitanud tahet Keskerakonna peatsel kongressil sellesse ametisse tagasi kandideerida.
2015. aasta seisuga oli Edgar Savisaar Eesti taasiseseisvumise järel teine suure erakonna juht, kes on vahistatud korruptsioonikahtlustusega. Esimene oli 2009. aastal maadevahetuse skandaaliga seotud Rahvaliidu juht Villu Reiljan, kelle lõplik kohtuotsus jõustus 2014. aastal. Savisaare altkäemaksukahtlustusega seotud Reiljanile mõistetud tingimisi karistuse katseaeg kahtlustuse esitamise ajal 2015. aastal alles kestis. 30. septembril 2015 otsustas kohus, et kõrvaldab linnapea Edgar Savisaare ametist. Peamise põhjusena, miks Savisaare linnapeana jätkamine kriminaalmenetlust ohustab, nimetas prokuratuur kohtule asjaolu, et linnapeana jätkates võib Savisaar mõjutada võimalikke tunnistajaid ehk linnavalitsuse ametnikke, kes on tema otseses alluvuses ja temast ka emotsionaalselt sõltuvad. Lisaks on prokuratuuri hinnangul oht, et Savisaar hakkab linnapeana tagantjärele enda kasuks tõendeid muutma.
Tagasivalimine Keskerakonna esimeheks 2015. aasta üldkogul
2015. aasta detsembris valiti Savisaar Keskerakonna üldkogul taas erakonna esimeheks. Ajakirjanduses laia tähelepanu pälvinud üldkogul oli Savisaare peamine konkurent Kadri Simson, teised kandidaadid taandasid end Savisaare või Simsoni kasuks. Üldkogul peetud programmilises kõnes teatas Savisaar, et Keskerakond "seob end lahti Eesti õigussüsteemist". Põhikirjamuudatusega otsustas Keskerakond loobuda senisest poliitikast, mille kohaselt ei tohtinud erakonda kuuluda kriminaalkurjategijad.
Savisaare valimisliit ja Tegus Tallinn
2017. aasta kohalike valimiste eel lõi Savisaar valimisliidu Savisaare valimisliit, mis peagi enne valimisi liitus valimisliiduga Tegus Tallinn. Ühiseks nimeks määrati "Savisaare valimisliit ja Tegus Tallinn".
Savisaar ütles Yana Toomile valimisliidu loomisel, et valimisliit hävitab Keskerakonna.
Ametikohad
pisi|Savisaar 2013. aastal
Ühiskondlik tegevus
pisi|[[Indrek Toome, Tiit Made ja Edgar Savisaar 2011. aasta taasiseseisvumispäeval Harjumäel. Kõik nad on 20. Augusti Klubi liikmed]]
Hinnangud tegevusele ja isikule
Savisaare tegevusele on antud erinevaid hinnanguid. Väidetavalt peavad ühed teda laulva revolutsiooni kangelaseks ja rahva huvide kaitsjaks. Teised peavad teda kardetavavaks tagurlaseks ja võimalikuks Eesti huvide reetjaks, kes tuleks iga hinna eest võimult eemal hoida.
Teatrikriitik Meelis Oidsalu on öelnud, et "Edgar Savisaar ise on vilunud meediasündmuste lavastaja ja Eesti meedia tema talendi andunud tarbija. Olga Sõtnik on kirjeldanud Savisaart kui avalikkuse tähelepanust sõltuvuses olevat isikut. Ta on öelnud, et "Kui eesti meedia tahaks Savisaarele haiget teha, siis võiks temast kas või ühe päeva mitte kirjutada. Unustada teda. Nagu poleks olemas. See oleks tema jaoks palju suurem löök kui süüdistused ja ülekuulamised."
Andrus Kivirähk on nimetanud teda Hundisilma vanapaganaks ja öelnud, et "Ennekõike iseloomustab aga vanapaganat see, et ta on igavene. Ja seda võib väita ka Savisaare kohta." Samas arvustuses tõi ta välja, et "Vanapagan teebki peaasjalikult kurja. Selles pole midagi üllatavat. Kedagi ei raba teade, et vanapagan teeb jälle oma tempe. Selline ta lihtsalt juba kord on, säärased on põrgu kombed."
Kajastamine kultuuris
2015. aastal lavastas Eesti teater NO99 antiiktragöödia vormist mõjutatud muusikali Savisaar, kus nimitegelast mängis Marika Vaarik.
Isiklikku
Esimesest abielust Kairega on Edgar Savisaarel poeg Erki, kellel on tütred Elis ja Riin.
Teisest abielust Liis'iga on Edgar Savisaarel tütar Maria ja poeg Edgar.
Ta abiellus 19. oktoobril 1996 Vilja Savisaarega (varasem nimi Laanaru). Neil on tütar Rosina. 15. detsembril 2009 teatasid Savisaared, et on otsustanud oma abielu lahutada.
Savisaar elas Lääne-Virumaal Vihula vallas Eru külas Hundisilma talus.
Terviseprobleemid
Edgar Savisaar põdes diabeeti.
Savisaar viibis 17. märtsist 12. maini 2015 Tartu Ülikooli kliinikumi intensiivravi osakonnas. Tal oli streptokoki Streptococcus pyogenes põhjustatud toksilise šoki sündroom, mille tõttu olid oluliselt kahjustatud neerud jt elundid. 19. märtsil tehti narkoosi all hoitavale Savisaarele lõikus. 23. märtsil amputeeriti tema parem jalg ülaltpoolt põlve.
1. aprillil 2015 ütles Savisaart opereerinud Peep Talving, et Savisaare seisund on paranemas ja usutavasti saab ta poliitikasse naasta. Aprilli alguses ärkas Savisaar narkoosist. 12. mail viidi ta üle Ida-Tallinna Keskhaigla taastusravi osakonda, mis asub Magdaleena korpuses. 31. mail ja 18. juunil viibis Savisaar mõnda aega kodus Hundisilmal, alates 19. juunist oli ta taastusravil kodus. 5. augustil teatati, et Savisaar on tagasi tööl.
Kiiruseületamised
1999. aastal ületas Savisaar Tallinnas Peterburi teel lubatud sõidukiirust 27 kilomeetriga tunnis ja sai selle eest 1230 krooni trahvi.
10. juulil 2007 ületas Savisaar Lääne-Virumaal Palmse mõisa lähedasel teel kiirust 51 km/h, sõites teelõigul, kus lubatud on kuni 30 km/h, kiirusega 81 km/h. Ida politseiprefektuuri Rakvere politseiosakond määras talle 3900 krooni trahvi ja peatas tema juhtimisõiguse 3 kuuks. Savisaar ei vabandanud ega kahetsenud, vaid kirjutas oma blogis 1. augustil 2007, et tavaliselt selliste rikkumiste eest juhtimisõigust ei peatata: "Aga veelkord – ma ei õigusta oma teguviisi ja olen karistuse ära teeninud. See võrdsetest võrdsem kohtlemine teeb mulle au." Sellega, et temalt nõutakse rohkem kui teistelt poliitikutelt, olevat teda tõstetud moraalselt kõrgemale näiteks Andrus Ansipist ja Mart Kadastikust.
25. septembril 2011 ületas Savisaar kiirust Tallinna–Narva maantee 60. kilomeetril sõites 90 km/h alas vähemalt sõidukiirusega 137 km/h.
Madagaskari ajalugu
NOH SA NÄGID SEDA. st korda mainitud arvatavasti 1. sajandil pKr. Araabia ning Aafrika mandri idaranniku vahelistel kaubateedel paiknevat Madagaskarit tundsid araablased tõenäoliselt juba 4. sajandil. Araabia rändurid kirjeldasid seda 10. sajandil. On võimalik, et 11. sajandil tundsid Madagaskarit hiinlased. Eurooplased jõudsid Madagaskarile 1500. aastal.
Kõige vanemad inimese jäljed Madagaskarilt pärinevad rauaajast. 1. sajandil saabus sinna malai-polüneesia päritolu rahvastik. Järgnevatel sajanditel asustati Madagaskar mitmes etapis. Asunike saabumine mitmes laines tingis rahvastiku etnilise diferentseerumise. Enne eurooplaste saabumist oli Madagaskari majanduslik põhijõud kaubandus, millega tegelesid Madagaskari põhjarannikul elanud araablased. 14. sajandil hakkasid Madagaskari keskosa asustama merinade esivanemad. 15. sajandil hakkas arenema orjakaubandus.
Kõige varasemad riiklikud moodustised tekkisid 17. sajandil. Neid rajasid sakalavad, betsimasarakad ja merinad. Sugukondliku korra vastuseisu tõttu ühendati Madagaskar alles 19. sajandi alguses merinade hõimust kuninga valitsemise alla. 19. sajandil saavutasid eurooplased Imerina kuningriigis aina suuremat mõju, saades aina uusi kontsessioone. Ühendatud Madagaskari valitsejad püüdsid ära hoida Madagaskari allutamist Euroopa riikidele. Pärast Madagaskari arvukaid konflikte Prantsusmaa ja Inglismaaga lakkas Imerina kuningriik eksisteerimast ning Madagaskarist sai Prantsusmaa asumaa.
20. sajandi alguses tekkisid Madagaskaril rahvuslikud liikumised emamaalt poliitiliste õiguste saamiseks. Pärast Teist maailmasõda tugevnesid Madagaskari elanike iseseisvuspüüdlused. Prantsusmaa tegi järeleandmise, kuulutades Madagaskari kõigepealt oma ülemereterritooriumiks ning andes 1960. aastal Madagaskarile iseseisvuse.
Iseseisva Madagaskari ajaloos on neli vabariiki – esimene, kolmas ja neljas demokraatlikud ning teine sotsialistlik. Poliitilisi kriise põhjustasid majanduskriisid ja etnilised lahkhelid.
Madagaskari uurimislugu
pisi|[[Étienne de Flacourt (1607–1660)]] Madagaskari nimi pärineb 13. sajandi rändurilt Marco Pololt, kes oma reisikirjelduses mainis Muqdishot, nimetades seda ekslikult saareks. Madagaskari nimena kinnistus Euroopas Muqdisho moonutatud nimi.
Eurooplased said Madagaskarist teada 1500. aastal. Kaardile märgiti Madagaskar esmakordselt 1519. aastal Diogo Ribeiro kaardil. 17. sajandi keskel koostas Étienne de Flacourt Prantsuse Ida-India Kompaniist Madagaskari geograafilise kirjelduse. Tema teos "Histoire de la grande isle de Madagascar" ilmus Pariisis 1658. Madagaskari edasist uurimist takistas piraatide tegevus. Seetõttu teati pikka aega üksnes Madagaskari üldisi piirjooni ning sadamate ja faktooriate asukohta. Aastal 1776 koostas prantslane d'Après de Mannovillette põhjalikuma kaardi nende koordinaatidega.
Sisemaale tegi esimese ekspeditsiooni prantslane Nicolas Mayeure 1770–1780. Ta aitas kaasa Matúš Móric Beňovský vallutustele. Nicolas Mayeure koostas Madagaskari põhja- ja keskosa kirjelduse. Beňovský raamat "The Memoirs and Travels of Mauritius August Count de Benyowsky" oli esimene Madagaskari üksikasjalik kirjeldus.
1820ndatel hakati Briti mereväekapteni F. W. Oweni juhtimisel uurima Aafrika idarannikut, sealhulgas Madagaskarit. Tehti ranniku hüdrograafilisi uuringuid. Tulemused ilmusid 1833 raamatus "Narrative of voyages to explore the shores of Africa, Arabia and Madagascar". 1830ndatel tegid sarnast uurimistööd prantslased. Aastal 1846 andis Édouard Bouët-Willaumez Pariisis välja teose "Description nautique des côtes de l'Afrique occidentale comprises entre le Sénégal et l'Équateur" ning 1850. aastal teose "Campagne aux côtes occidentales d'Afrique" (1850).
Aastal 1834 leiti Madagaskarilt suure linnu raitlinnu katkisi mune. Seda, et Madagaskaril elas hiidlind, mainis 1658. aastal Flacourt. 19. sajandil peeti tema jutustust legendiks. Leid viidi Prantsuse Teaduste Akadeemiasse, kus otsustati korraldada Madagaskarile ekspeditsioon, mis saadeti välja 1865 Alfred Grandidier' juhtimisel. Ekspeditsiooni peamine eesmärk oli elevantlinnu otsimine. Grandidier selgitas välja, et raitlind oli jahimeeste ja krokodillide tõttu välja surnud. Aastatel 1865–1870 tegi Grandidier 1500 mõõtmist teodoliidiga, tegi kindlaks 1885 koha täpsed laiuskraadid ning 28 koha koordinaadid. Ta kirjeldas Madagaskari pinnamoodi, veestikku ja taimkatet. Aastal 1870 koostas Gardinier 1800-ruutkilomeetrise ala topograafilise kaardi ning kandis kaardile mitme tuhande punkti asukoha. Tema uurimistöö tulemusena anti 1871. aastal välja kaart mastaabis 1:1850000.
Aastatel 1874–1875 jätkas Gardinier' tööd Shaw, kes uuris Madagaskari kaguosa. Aastal 1876 kirjeldas Suell Madagaskari saart Antananarivo ja lääneranniku vahelisel joonel. Samal aastal uuris Sibree sisemaal. Muillens parandas Gardinier' tulemusi. Aastal 1885 kogus Gardinier kokku 19. sajandi teise poole uurimistulemused ning avaldas neec monograafias "Histoire physique, naturelle et politique de Madagascar".
19. sajandi lõpus korraldati koos Prantsuse koloniaalekspeditsiooniga sisemaa edasist teaduslikku uurimist. Aastal 1892 uurisid L. Catat ja C. Maistre Madagaskari saare kirdeosa. Samal aastal andis H. Gautier välja Madagaskari saare füüsilis-geograafilise kirjelduse. Aastatel 1896–1906 andsid prantsuse topograafid välja kaardi mastaabiga 1:500000. Aastatel 1898–1902 uuris Guillaume Grandidier Madagaskari põhja- ja lääneosa. 20. sajandi alguses uuriti Madagaskari taimestikku, loomastikku ja geograafilist ehitust. Aastast 1906 tehti Antananarivos vastasutatud Geograafiateenistuses töid, mille tulemuseks olid kaardid mastaabis 1:100000.
Algasukad
pisi|Kidoka kuju Enne rauaaega oli Madagaskar asustamata. Kiviaja inimese jälgi ei ole leitud.
Malagassi mütoloogia järgi elas Madagaskari saarel alguses heledanahaline kääbusterahvas vazimbad. Mõned malagassid usuvad, et need algelanikud elasid sügaval metsas. Esivanemate kultust praktiseerivad madagaskarlased austasid vazimbasid oma kõige vanemate esivanematena. Mõningate malagassi hõimude kuningad väidavad end olevat vazimbade otsesed sugulased.
Igatahes on kivist esemete leide, mis lubavad oletada, et Madagaskaril oli asustus juba enne sisserändu Kagu-Aasiast. Madagaskari asustamine võis alata juba umbes 1000 eKr, sest vanaaja meresõitjad võisid seal käia kaneeli ja nelki otsimas. Suulise pärimuse järgi olevat kuningas Saalomon (malagassi keeles Rasoleiman) lasknud Madagaskarilt kulda otsida. Nii kaugest ajast siiski arheoloogilisi leide ei ole.
Sisseränd Kagu-Aasiast
Arheoloogid arvavad, et inimesed saabusid Madagaskari saarele 1. sajandil või 3.–5. sajandil või umbes 700. Selle kohta on vähe teada. Madagaskari esmaasukad olid arheoloogide arvates Kagu-Aasiast, tõenäoliselt Kalimantanilt või Sulawesi lõunaosast või Jaavalt pärit protomalailastest (tõenäoliselt Lõuna-Hiina juurtega) meresõitjad, kes saabusid katamaraanidel. Need algmalagassid, kes nähtavasti otsisid uusi asualasid, asustasid saare suure austroneesia ekspansiooni käigus, kui asustati ka Jaava, Sumatra, Uus-Meremaa, Polüneesia, Mikroneesia, Hawaii saared ja Lihavõttesaar. Tõendeid indoneeslaste jõudmisest Aafrika mandri idarannikule ei ole leitud. Paistab, et Madagaskari esmaasukad tulid üle India ookeani otse Indoneesiast, sooritades 5000 km pikkuse merereisi, usaldades end tuule ja hoovuse hoolde. Võib ka olla, et nad tulid India või Aafrika mandri või Sri Lanka saare või Komooride kaudu. Koos Uus-Meremaaga moodustas Madagaskar viimase suure asustatava ala.
Etnoloog Jared Diamond kirjeldab austroneesia ekspansiooni Madagaskarile nii: "Need austroneeslased oma austroneesia keelega ja modifitseeritud austroneesia kultuuriga elasid juba Madagaskaril, kui 1500 külastasid saart eurooplased. See näib mulle maailma inimgeograafia kõige hämmastavama tõsiasjana. See on nii, nagu Kolumbus oleks Kuubale maabumisel leidnud eest sinisilmsed rootsi keelt kõnelevad skandinaavlased, kuigi läheduses asuval Põhja-Ameerika mandril elavad indiaani keeli kõnelevad indiaanlased. Kuidas on võimalik, et Kalimantani esiaegse kultuuri inimesed paatidega ilma kaardi ja kompassita Madagaskarile jõudsid?"
R. K. Kenti järgi toimus ränne Indoneesiast Aafrikasse kolmes faasis. Sisserändajad ei olnud etniliselt homogeensed.
Bantude sisseränd
Bantudest sisserändajad jõudsid Madagaskarile tõenäoliselt Mosambiigi väina ületades kas indoneeslastega samal ajal või veidi hiljem. Tõenäoliselt tõid enamiku aafriklasi Madagaskarile araabia orjakaupmehed Aafrika mandri idarannikult. Kuigi enamik malagassi keele sõnu on malai-polüneesia päritolu, on siiski ka üksikuid bantu päritolu sõnu, näiteks omby ('veis') ja ondry ('lammas'). Samuti on bantu foneetika ja morfoloogia mõju. Mõned etnoloogid näevad selles tõendust, et indoneesia ja bantu sisserändajad Madagaskari saare ajaloos segunesid.
Bantud tõid kaasa kõrvitsasarnase jejolava, millega tänapäeval mängitakse malagassi muusikat. Bantud tõid kaasa ka Ida-Aafrikale omase veisekasvatuse. Eriti Madagaskari lõunapoolsetes savannides, kus Aafrika mandri mõjud on kõige tugevamad, mõõdetakse rikkust ja sotsiaalset staatust veistega; seebude arv ületab kaks või kolm korda elanike arvu.
Aafrika mõjusid Madagaskari kultuuris seletab osa uurijaid sellega, et sisserändajad Indoneesiast peatusid enne Madagaskarile jõudmist Komooridel ja Ida-Aafrikas, mis olid juba asustatud bantu keeli kõnelevate aafriklastega. On ka tõendid selle kohta, et mõnel pool Lääne-Madagaskaril elas enne 17. sajandil mõnd bantu keelt kõnelevaid inimesi, kes hiljem täielikult assimileerusid.
R. K. Kent esitas 1970ndatel keeleteaduslike, ajalooliste ja etnograafiliste andmete põhjal teooria, mille järgi 1. aastatuhandel elasid mõlemal pool Mosambiigi väina afromalagassid. Aafrika idarannikult tõrjusid need ära bantud, Madagaskarile aga saabus kuni 16. sajandini sisserändajaid Aasiast ning võeti üle Aasiast pärit keel.
Madagaskar oli alguses hõredalt asustatud. Alles rahvastiku kasvades moodustusid kuningriigid, millest tähtsamad olid sakalavade, merinade ja betsileode omad.
Tutvus Madagaskariga antiikkultuuris
Pole kindlalt teada, millal Madagaskar avastati.
Oletatakse, et Madagaskarit on mainitud umbes 60. aastast pärinevas kreekakeelses peripluses "Periplus Maris Erythraei".
Araablaste tutvus Madagaskariga ja sisseränd
Madagaskar asus islamieelse Araabia ja Ida-Aafrika vaheliste kaubateede ääres. Tõenäoliselt tundsid araablased Madagaskarit juba 4. sajandil. Madagaskari põhjarannikult on leitud Constantinus Suure aegseid münte. Abū al-Ḩasan ‘Alī al-Mas‘ūdī teoses "Kullaaasad ja kalliskivikaevandused" 10. sajandil mainitakse maad nimega Waq Waq, mis võis käia Madagaskari kohta.
Pikka aega oli vaidluse all, kas Madagaskar oli keskaegsetele araabia meresõitjatele ja geograafidele tuttav. Ent arheoloogilised väljakaevamised Mahilakas tõendasid, et seal oli 10.–14. sajandil mošeede ja kivihoonetega õitsev kaubalinn. Oofiri (Aafrika mandri) vastas paiknev saar oli tuntud järgmiste nimede all: Phebol, Cernea, Menuthias, Medruthis, Sherbezat, Camarcada, Kuusaar, Djawaga, Kmor, Manuli, Metecassioder, Qomr.
pisi|vasakul|Marco Polo Nimi "Madagaskar" pärineb Marco Pololt, itaalia maadeuurijalt, kes kirjeldas sõnulseletamatult rikast Aafrika saart Madeigascar (1298 ). Marco Polo oli saare olemasolust teada saanud kaudselt oma Aasia-reiside ajal. Enamiku teadlaste arvates oli tegemist tänapäeva Somaalia sadamalinna Muqdishoga.
10. või 11. sajandi alguses, võib-olla juba 7. sajandil, liikusid piki Aafrika mandri idarannikut oma daudega araabia ja Sansibari orjakaupmehed ja asusid Madagaskari läänerannikule. Nende järeltulijad moodustavad antaimorode hõimu Madagaskari kagurannikul Manakara lähedal. Araabia sisserändajad moodustasid indoneeslaste ja bantude kõrval vähemuse, kuid nende mõju on märgatav: malagassikeelsed aastaaegade, kuude, päevade ja müntide nimetused ning ümberlõikamist ja ühist viljavaru tähistavad sõnad ning mitmed tervitused on araabia päritolu. Araabia ravitsejad (ombiasy) kujunesid arvukate malagassi hõimukuningriikide kohtunikeks. Araabia sisserändajad tõid Madagaskarile patriarhaalse klannisüsteemi. Varem oli malagassidel olnud polüneesia matrarhiaalne süsteem, kus meeste ja naiste õigused, privileegid ja omand olid võrdsed. Araablaste käes oli kuni 19. sajandini suur osa Madagaskari väliskaubandusest.
Hiinlaste tutvus Madagaskariga
Oletatakse hiinlaste tutvust Madagaskariga. Oletatakse, et Madagaskarist on juttu 1178. aastast pärinevas hiina käsikirjas, mis räägib meresaarest, kus elavad tumeda keha ja kräsus juustega metslased, kes annavad end orjadeks, sest nad ei igatse koju, ja keda müüakse kalli hinna eest araablastele.
Euroopa kolonisatsioon
Renessansiaja itaalia kartograafid kasutasid saare kohta nime "Madagaskar". Nürnbergi kartograafi Martin Behaimi kaardil (1492) oli saare nimeks Madagascar Insula.
15. sajandiks olid eurooplased vürtsikaubanduse muslimite käest üle võtnud. Varem käis see Lähis-Ida kaudu Indiast Vahemerele. Kui aga eurooplaste prahilaevad olid purjetanud ümber Hea Lootuse neeme, hakkas vürtsikaubandus käima Indiast otse Portugali. Portugali meremees Diogo Dias silmas 10. augustil 1500 esimese eurooplasena Madagaskarit, kui tema Indiasse teel olnud laev kursist kõrvale kaldus. Ta astus saare pinnale ja andis sellele nimeks São Lorenço, millest tuleneb prantsuskeelne nimi St. Laurent ning St. Lorenz. Hiljem figureerib saar portugallaste kaartidel ka Santa Apolonia nime all. 16. ja 17. sajandil kasutasid eurooplased ka nimesid Saint-Georges ja Ile Dauphin. Alles 17. sajandil võtsid ka põliselanikud omaks nime Madagaskar (malagassi keeles Madagasikara). Varem olid nad saart nimetanud Nosim-Dambo ('metssigade maa')
16. ja 17. sajandil püüdsid inglased ja prantslased edutult saare üle võimu saada. Palavik, düsenteeria, vaenulikud Madagaskari põliselanikud ning Lõuna-Madagaskari karm kuiv kliima tegid 1646 inglaste kolooniale Toliarys (Tuléar) kiire lõpu. Aastal 1649 loobuti ka kolooniast Nosy-Be saarel. Prantsuse koloonia Taolanaro (Fort Dauphin) pidas kauem vastu. Pärast 30-aastast eksistentsi 1672. aasta jõulude ajal puhkesid paiksete antanoside seas rahutused. Ilmselt olid nad ärritunud selle pärast, et neliteist fordi prantsuse sõdurit lasksid end oma malagassi naistest lahutada, et abielluda kolooniasse saadetud neljateistkümne prantsuse naisega, ning mässajad tapsid neljateistkümnest pruudist kolmteist. Antanosid piirasid 18 kuud Taolanaro palissaade. Prantsuse Ida-India Kompanii laev päästis 1674 kolmkümmend ellujäänud meest ja ühe lese.
Ka Madalmaad püüdsid Madagaskaril kanda kinnitada.
Piraadid ja orjakaupmehed
pisi|Piraatide surnuaed Aastatel 1680–1725 sai Madagaskarist piraatide kindlus. Tuntud piraadid, sealhulgas kapten William Kidd, Henry Every, John Bowen ja Thomas Tew tegid Antongili lahe ja Nosy Boraha (väikese saare 15 km kaugusel looderannikust) oma baasiks. Piraadid ründasid kaubalaevu India ookeanil, Punasel merel ja Pärsia lahel. Nad röövisid tühjaks kaubalaevu, mis viisid Euroopasse siidi, kangaid, vürtse ja juveele. Euroopast Indiasse sõitvatelt laevadelt rööviti münte ning hõbedat ja kulda. Piraatide ohvriks langesid India ookeani sadamate vahel liikuvad India laevad, Prantsusmaa, Inglismaa ja Madalmaade Ida-India kompaniide laevad ning eriti Surati ja Al-Mukhā vahet sõitvad palverändurite laevad, sest rikkad palverändurid võtsid Mekasse sageli kaasa juveele ja muid väärisasju.
India kaupmehed Aafrika ja Réunioni sadamatest püüdsid küll tõkestada kaupade vargust piraatide poolt. Ent India ookeani kaubalaevade halvasti tasustatud meeskonnad ei olnud motiveeritud eluga riskides võitlema. Piraadid värbasid meeskonnaliikmete seast sageli kaaslasi.
Oli aeg, mil Madagaskaril oli tuhatkond piraati Inglismaalt, Prantsusmaalt, Portugalist, Madalmaadest, Ameerikast ja mujalt.
Enne eurooplaste saabumist pidasid malagassi hõimud mõnikord orjapüügisõdasid. Orjad kas müüdi araabia kaupmeestele või neid peeti teenijatena. Euroopa orjakaupmeeste saabumisega inimkauba väärtus tõusis ja nii hakkasid malagassi rannikuhõimud rohkem orjapüügisõdu pidama. Odade ja matšeetede asemel hakkasid pärismaalased kasutama musketeid, püssirohtu ja tina, mida nad said eurooplastelt. Sõjapidamine oli julm ja brutaalne.
Et Ida-Madagaskaril elavatel betsimisarakadel olid suhted Nosy Boraha piraatidega, siis oli neil rohkem tulirelvi kui teistel hõimudel. Nad allutasid naaberhõimud antakaranad ja tsimihetid ning ründasid isegi komoorlasi. Läänerannikul oli orjakaubandusega kõige rohkem orjakaubandusega pistmist sakalavadel, kes said samuti ligi püssidele ja püssirohule. Nad võitsid kõiki teisi lääneranniku hõime. Pealikud, kes polnud vange, keda orjaks müüa, müüsid mõnikord orjusse omaenda inimesi.
Merinade kuningriik
pisi|Kuningas [[Andrianampoinimerina]] pisi|Kuningas [[Radama I]] Madagaskari saare Kõrgplatool oli mõned sajandid suhtelises eraldatuses ülejäänud saarest elanud riisikasvatajate merinade kuningriik. Aastal 1824 vallutasid merinad tänu kahe rafineeritud kuninga, Andrianampoinimerina (umbes 1745 – 1810) ja tema poja Radama I (1792–1828), juhtimisele aga peaaegu kogu Madagaskari. Seda võib pidada Madagaskari kuningriigi alguseks.
Andrianampoinimerina [1787–1810] lõi merinade riigi abielupoliitika või teiste hõimude sõjalise allutamise abil. Ta tegi Antananarivo Madagaskari pealinnaks ja rajas linna kohal kõrguvale mäetipule kuningalossi rova. Auahne kuningas kuulutas: "Ny ranomasina no valapariako" ('meri on minu riisipõllu piir'). Andrianampoinimerina paistis teiste auahnete kuningate ja pealikute seas silma oma haldusvõimekuse poolest. Kuningas andis välja seadusi. Ta jälgis tammide ja kraavide ehitamist uudismaa võitmiseks Antananarivo ümbruses. Ta võttis kasutusele metalllabida ja sundis riisikasvatajaid seda kasutama. Kuningas oli eeskujulik sõjaväekomandant. Enne oma surma 1810 jõudis ta allutada Kõrgplatoo hõimud barad ja betsileod ning valmistus juba laiendama oma kuningriigi piire mereni.
Kui tema poeg Radama I ehk Radama Suur [1810–1828] valitsemise üle võttis, toimus Euroopa ajaloos oluline sündmus, millel oli tagasimõju ka Madagaskarile. Napoleon I kaotusega nihkus jõuvahekord Inglismaa kasuks. Inglismaa püüdis India ookeani kaubateed oma kontrolli alla võtta ning hõivas Réunioni ja Mauritiuse. Mauritius jäi Briti impeeriumi laiendamise baasiks. Mauritiuse kuberner palus Prantsuse valitsust tungivalt tunnustada Radama I Madagaskari kuningana. Selle diplomaatilise manöövriga tahtis ta teha Madagaskari suveräänseks ning jätta Euroopa riikide pretensioonide alt välja.
Radama I avas saare ettevaatlikult välismaale, kusjuures ta otsis kontakte eelkõige inglastega. Ta sõlmis Inglismaaga lepingud, millega orjakaubandus põlustati ning Madagaskarile lubati protestantlikud misjonärid. Vastutasuks sissetulekuallikaks olnud orjakaubanduse põlustamise eest 1817 sai Madagaskar lepingus ekvivalendiks nimetatud summa tuhat dollarit kullas, tuhat dollarit hõbedas, kindlaksmääratud koguse püssirohtu, siledaraualisi püsse ja musketeid ning 400 väljapraagitud Briti sõjaväemundrit. Mauritiuse kuberner saatis ka sõjalisi nõunikke, kes mõnikord merina sõdureid sakalavade ja betsimisarakade vastu sõtta viisid. Ta reorganiseeris armee Inglise eeskujul. Tema valitsemisajal rajati esimesed inglaste tööstusasundused idarannikule. Inglise misjonärid tõlkisid Piibli inglise keelde ja võtsid kasutusele ladina kirja. Aastal 1824 võitis kuningas Radama betsimisarakasid ning kuulutas: "Täna kuulub mulle kogu saar! Madagaskaril on valitseja!" Kuningas suri 1828, juhtides karistusekspeditsiooni betsimisarakade vastu.
pisi|vasakul|[[Ranavalona I]] Radama I lese, kuninganna Ranavalona I ehk Rananavalona Julma 33-aastane valitsemisaeg [1828–1861] algas kurjakuulutavalt: kuninganna mõrvas surnud kuninga pärijad ja sugulased. Kuninganna valitses raudse käega ja julmalt. Piinamised ja hukkamised olid tavalised. Võimule tulid jälle aadlikud ja ravitsejad, kes kahe eelmise kuninga liberaalse režiimi ajal olid oma mõju kaotanud. Kuninganna tühistas lepingud, mis Radama oli Suurbritanniaga sõlminud. Aastal 1835 tervenes kuninganna raskest haigusest ning kirjutas oma paranemise lossis leiduva 12 üleloomuliku jõuga talismani (sampy) arvele. Et neid talismane vaigistada, andis kuninganna välja seadluse, millega ta keelas kristluse praktiseerimise Madagaskaril, samuti laskis Briti misjonärid Madagaskarilt välja ajada ning kiusas kristlusse pöördunuid taga. Ta keelas kristluse, kuulutades, et kristlikud kombed "ei ole meie esivanemate kombed". Kuningas tühistas Andrianampoinimerina välja antud seadused ja võttis kasutusele jumalaotsused. Kuriteos kahtlustatavad (enamasti kristluse pooldajad) pidid jooma tangena-puu mürki. Kui nad jumalaotsuse üle elasid (mis juhtus harva), loeti nad süütuks. Malagassi kristlased nimetasid seda aega tany maizina ('aeg, mil maa oli pimeduses'). Ravanalona Julma valitsemisajal hukkus hinnanguliselt 150 000 kristlast. Ta pagendas saarelt peaaegu kõik välismaalased (peale oma prantslasest nõuandja Jean Laborde'i) ja viis suhted välismaaga miinimumini. Saar jäi isolatsiooni ja kaubavahetus teiste maadega seiskus.
Vahepeal kasvas üles kuninganna poeg ja pärija kroonprints Radama II, kes oli salajas mõjutatud katoliiklusest. Kokkupuude Prantsusmaa kodanikega ajendas teda 1854 saatma Napoleon III-le kirja, milles ta kutsus Prantsusmaad Madagaskarile sisse tungima. 28. juunil 1855 kirjutas ta alla Lamberti hartale. See dokument andis seiklushimulisele prantsuse ärimehele Joseph-François Lambertile, kes oli kolme nädala eest Madagaskarile saabunud, eksklusiivse õiguse ekspluateerida kõiki Madagaskari maavarasid, metsi ja asustamata maid 10-protsendilise maksu eest merinade monarhiale. Järgnevatel aastatel olid Lamberti harta ja printsi kiri Napoleon III-le õigustuseks Prantsuse-Hova sõdadele ning Madagaskari annekteerimisele Prantsusmaa kolooniana. Aastal 1857 avastas kuninganna pealinnas oma poja Radama II ja Prantsusmaa kuninga vandenõu tema vastu. Ta pagendas kohe Madagaskarilt kõik välismaalased. Ranavalona Julm suri 1861.
pisi|vasakul|[[Radama II]] Oma lühikesel kaheaastasel valitsemisajal [1861–1863] taastas kuningas Radama II kaubavahetuse Mauritiuse ja Réunioniga, kutsus Madagaskarile tagasi kristlikud misjonärid ja välismaalased ning taasjõustas enamiku Radama I reforme.
Ent tema liberaalne poliitika ajendas väljavihastatud aadli riigipöörde, mille käigus kuningas mõrvati. Riigipöörde tegi teoks peaminister Rainivoninahitriniony. Koos oma venna Rainilaiarivonyga tagas ta salakavalalt endale mõju Madagaskari riigiasjade üle merinade monarhia järelejäänud 32 aastaks. Kõigepealt abiellus Rainivoninahitriniony, hiljem tema vend Radama II (esimese) lese Rasoaherinaga [1863–1868], kes pöördus inglaste poole. Halli eminentsina tegelikult valitsenud Rainilaiarivony abiellus ka kahe viimase Madagaskari kuninganna Ranavalona II ja Ranavalona III-ga.
Et taasjõustada Lamberti hartat ja saada tagasi Prantsusmaa kodanike konfiskeeritud omandit, tungisid Prantsuse väed 1883 Prantsuse-Hova sõjas Madagaskarile. Kaks aastat kestnud verise sõja lõpus loovutas Madagaskar Prantsusmaale Diégo Suareze (praegu Antsiranana linna Madagaskari põhjarannikul) ja maksis Joseph-François Lamberti pärijatele 560 000 kuldfranki. Ranavalona III [1883–1896] tõusis troonile prantslaste sissetungi ajal.
Vahepeal töötasid Euroopa jaotamisega tegelevad diplomaadid Euroopas välja kokkuleppe, mille kohaselt Suurbritannia Sansibari sultanaadi säilitamise eest pidi Saksamaa kasuks loobuma pretensioonist Helgolandile ning Prantsusmaa kasuks loobuma kõikidest pretensioonidest Madagaskarile. See kokkulepe sõlmiti 1885 Berliini konverentsil ning 1990 aktsepteeris Suurbritannia seda. Peaminister Rainilaiarivony oli Inglismaa ja Prantsusmaa edukalt teineteise vastu välja mänginud, aga nüüd ei pidanud Prantsusmaa enam Inglismaa-poolset survet kartma. Aastal 1895 maabus Majungas (praegu Mahajanga) Prantsuse kolonn ja marssis üle Betsiboka jõe pealinna Antananarivosse, mis vallutati üllatusrünnakuga. Rünnakut oli oodatud idarannikult, mis on palju lähemal. Enne kui Teine Prantsuse-Hova sõda lõppes, sai 20 Prantsuse sõdurit lahingus surma ja 6000 suri malaariasse ja teistesse haigustesse. Madagaskar sai Prantsusmaa protektoraadiks. Aastal 1896 hääletas Prantsusmaa parlament Madagaskari annekteerimise poolt. 103 aastat kestnud merinade monarhia oli lõppenud ja kuninglik perekond emigreerus Alžeeriasse. Viimase kuninganna pagendamine 1897 oli Prantsuse ülemvõimu sümbol. See tähendas faktiliselt monarhia kaotamist.
Prantsusmaa võimu all
pisi|Prantsuse koloniaalmark Prantsusmaa valitses osalt brutaalse vägivallaga. Igasugune Briti mõju püüti alla suruda. Prantsuse keel kuulutati ametlikuks keeleks. Kuigi orjus oli kaotatud, tähendasid maksud praktikas sunnitööd. Maa anti välisasunikele ja -kompaniidele, eeskätt kohviistanduste tarbeks.
Esimese maailmasõja ajal võitlesid malagassi väed Prantsusmaal, Marokos ja Süürias.
Kui Saksamaa oli 1940 Prantsusmaa okupeerinud, allus Madagaskar algul Vichy valitsusele, 1942. aastast Suurbritanniale, mille väed strateegiliselt tähtsa saare vallutasid, et takistada Jaapani sissetungi. Aastal 1943 võtsid saare Suurbritannialt üle Prantsuse Vabad Relvajõud.
Aastal 1946 sai Prantsusmaa Madagaskari ülemereterritooriumiks.
Aastal 1945 sai alguse iseseisvusliikumine: asutati liikumised MDRM (Mouvement de la Rénovation Malgache). Kui radikaalne MDRM saavutas 1946 suure valimisvõidu, muutis koloniaalvalitsus 1936 kehtestatud valimisõigust talle meelepärase erakonna Parti des Deshérités de Madagascar (PADESM) kasuks. See ajendas sõja. Õhkkond oli 15 000 Teises maailmasõjas võidelnud palgasõduri naasmise tõttu niigi üles köetud. Malagassid olid rahulolematud ka Vichy valitsuse kehtestatud miinimumhindadega Madagaskari riisi eest, mis lähenesid konfiskeerimisele.
Algul esitati nõudmine anda Prantsusmaa kodaniku õigused, mis seni olid ainult malagasside ülemkihil, kõigile malagassidele. Prantsusmaa keeldumise tõttu hakati nõudma juba riiklikku iseseisvust. Märtsist 1947 puhkesid mitmes kohas rahvuslike liikumiste ülestõusud.
Mässajad olid sõjaliselt algelisel tasemel ja halvasti organiseeritud. Prantsuse väed surusid ülestõusu maha. Sõda kestis 29. märtsist 1947 kuni 1948. aastani. Populaarseima liikumise MDRM juhid vangistati ja osalt hukati. MDRM-i süüdistati ülestõusu organiseerimises, kuigi tõenäoliselt korraldasid selle hoopis salaorganisatsioonid PANAMA ja JINA. MDRM ei võtnud ülestõusu organiseerimist omaks. Sõjaseisukord kehtis 1950. aastani. Kuni 1955. aastani oli igasugune poliitiline tegevus keelatud, alles 1956 taastati valimisõigus. MDRM-i organisatsioon hävitati täielikult. Sõda nõudis 60 000 kuni 100 000 ohvrit. Teiste hinnangute kohaselt oli hukkunute arv 8000 kuni 12 000 ning arvu 100 000 peetakse Prantsuse sõjaväe vääraks hinnanguks aastast 1949.
Iseseisvumine
pisi|[[Philibert Tsiranana]] Prantsusmaa algatas 1956 ülemeremaade reformi (Loi Cadre). Madagaskaril tekkis mitmeid erakondi.
14. oktoobril 1958 kuulutati pärast autonoomiareferendumit välja Prantsuse Ühenduse raames välja autonoomne Madagaskari Vabariik.
Ajutine valitsus lõppes põhiseaduse vastuvõtmisega 1959.
26. juunil 1960 sai Madagaskar täieliku iseseisvuse. Madagaskari presidendiks sai Philibert Tsiranana.
Tsiranana režiim
Tsiranana valitsus jätkas võimupositsioonidele jäänud prantsuse kolonistide (colons) poliitikat ja võttis erinevalt paljudest teistest endistest Prantsuse asumaadest antikommunistliku kursi, keeldudes suhtlemast kommunistlike maadega.
Majandus hakkas alla käima peaaegu kohe pärast iseseisvumist.