cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Abivajav laps
Teenused
Igas omavalitsuses on üldjuhul kehtestatud sotsiaalhoolekandeabi andmise kord, mis sisaldab infot sotsiaalteenuste ja -toetuste kohta, samuti kirjeldab, kes neid teenuseid saab kasutada ja kuhu tuleb pöörduda. Peamiselt on nendeks teenusteks juhtumikorraldus, võrgustikutöö või erinevate sotsiaalteenuste ja toetuste määramine. Iga lapse puhul hinnatakse tema abivajadust individuaalselt, juhtumipõhiselt.
Taltsutamatu süda
Osad
14 15.07.2014 06:50* 14.07.2014 17:00 Octavio otsustab anda oma osa rantšost Maricruzile. Miguel palub Simonalt laenu. Octaviole pakutakse tööd.
13 14.07.2014 06:50* 11.07.2014 17:00 Eusebio ründab Solitat uuesti. Esther soovitab Octaviol põgeneda. Maricruz üritab ennast tappa.
12 11.07.2014 06:50* 10.07.2014 17:00 Teobaldo pakub Aracelyle peavarju. Maricruz kahtlustab, et on rase. Lucia ähvardab rantšost lahkumisega.
11 10.07.2014 06:50* 09.07.2014 17:00 Maricruz hakkab ratsutamist õppima. Esther saadab Octaviole anonüümkirja. Jose Antoniot tulistatakse. Maricruz lööb Luciat.
10 09.07.2014 06:50* 08.07.2014 17:00 Maricruz läheb Estherile kallale. Maricruz otsustab koju tagasi minna. Ramiro teeb Luciale etteheiteid.
9 08.07.2014 06:50* 07.07.2014 17:00 Lucia soovitab Maricruzil lapsi mitte saada. Esther saabub rantšosse. Eusebio ründab Solitat.
8 07.07.2014 06:50* 04.07.2014 17:00 Maricruz palub Octaviolt andeks. Miguelile ei anta pangast laenu. Alejandro plaanib oma tütre üles otsida.
7 04.07.2014 06:50* 03.07.2014 17:00 Lucia seab Maricruzile lõksu. Maria ja Ramiro tantsivad. Maricruz korraldab peol kiivusstseeni. Octavio ähvardab lahutusega.
5 02.07.2014 06:50* 01.07.2014 17:00 Miguel pakub Ramirole lahkumise eest raha. Maricruz ja Octavio abielluvad. Lucia plaanib Maricruzi elu rantšos põrguks muuta.
4 01.07.2014 06:50* 30.06.2014 17:00 Ramiro keelab Maricruzil Octavioga kohtuda. Lucia minestab. Octavio palub Maricruzi endale naiseks. Ramiro näitab Maricruzile tema tõelist sünnitunnistust.
3 30.06.2014 06:50* 27.06.2014 17:00 Octavio avastab rantšole võetud hüpoteeklaenu. Alejandro ütleb Carolale, et jätab kogu vara oma tütrele Maria Alejandrale. Maricruz kuuleb Octavio pulmaplaanidest.
Uus sari! (1/162) 26.06.2014 06:50* 25.06.2014 17:00 Hea eluga harjunud Octavio Narvaez on rahapuudusel sunnitud koju naasma. Perega tülli minnes otsustab ta kättemaksuks abielluda noore ja ilusa, kuid harimatu Maricruz Olivaresega. Nende kooselu on määratud nurjumisele, kuid Maricruz otsustab siiski ennast ja oma elu muuta. Kas noored saavad teise võimaluse leida koos õnne või hoiavad minevikus tehtud vead ning nende armastuse vaenlased neid lahus? Esimeses osas: Narvaezide rantšo tööline Pancho tabab Maricruzi varguselt. Migueli naine Lucia tahab, et Octavio abielluks rikka Simonaga. Octavio käsib Maricruzile rantšost süüa ja piima anda.
Stone (film 2010)
Esilinastused toimusid 10. septembril 2010 Toronto rahvusvahelisel filmifestivalil ning 24. septembril 2010 USAs Texase osariigis Austinis "Fantastic Festil".
MPAA (The Motion Picture Association of America) määras filmile R-reitingu ehk alla 17-aastased võivad filmi vaadata täiskasvanu juuresolekul.
Süžee
Filmi peategelane vang Gerald "Stone" Creeson on võtnud kinnisideeks tingimisi ennetähtaegse vabastamise. Et suurendada oma võimalusi, püüab ta igati manipuleerida oma järelevalveinspektorit Jack Mabreyt. Pensionile minev ametnik satub Stone'i naise Lucetta võrgutamise õnge. Tekib paheline armastuskolmnurk.
Võtteperiood
Võtteperiood algas 18. mail 2009 Michiganis. Vanglastseenid filmiti Lõuna-Michiganis Lõuna-Mitchigani vanglas(Southern Michigan Correctional Facility) Blackman Townshipi vallas. Kahepäevased kirikustseenid (Emmanuel Lutheran Church) toimusid Ypsilanti linnakese.
5. juuni 2009 katkestati filmimine, kui joobes olekus De Niro naisfänn rikub võttepaiga turvareegleid. Ta arreteeritakse ning paigutatakse raviasutusse.
VELK Tallinna konsistooriumiringkond
VELK Tallinna konsistooriumiringkond (saksa keeles Consistorialbezirk der Stadt Reval) oli Venemaa Evangeeliumi Luteriusu Kiriku piirkondlik koguduste haldusüksus Venemaa keisririigi Eestimaa kubermangus. Eestimaa konsistoorium asus kubermangulinnas Tallinnas Douglase tänav 3.
Konsistooriumiringkonnad moodustati Venemaa keisririigis, vastavalt 1832. aasta 28. detsembri Uue evangeelse luteri kiriku seadusele.
Konsistooriumiringkondade haldusorganiks oli Venemaa Evangeeliumi Luteriusu Kiriku Peakonsistoorium ja Eestimaa  kubermangus Eestimaa konsistoorium.
Rodolfo Cota
Ta alustas klubikarjääri Pachucas, debüteerides klubi põhimeeskonnas 2007. aastal. Aastatel 2014–2015 mängis ta Pachucast laenul Pueblas 2015–2018 Guadalajaras. 2017. aasta Clausura-hooajal tuli ta Guadalajaraga Mehhiko meistriks. 2018. aastal võitis ta Guadalajaraga CONCACAF-i Meistrite Liiga ja Cota valiti Meistrite Liiga hooaja parimaks väravavahiks.
2018. aasta mais liitus ta Leóniga. 2020. aastal tuli ta klubiga Mehhiko meistriks.
2007. aastal osales ta Mehhiko kuni 20-aastaste koondisega juunioride maailmameistrivõistlustel. Mehhiko jalgpallikoondises tegi Cota debüüdi 1. juunil 2017 sõprusmängus Iirimaa vastu. Ta on kuulunud Mehhiko koondisse 2017. aasta FIFA konföderatsioonide karikaturniiril ja 2021. aasta CONCACAF Gold Cupil.
Buchenwaldlied
"Buchenwaldlied" (eesti keeles "Buchenwaldi laul") on Buchenwaldi koonduslaagri austerlastest vangide Fritz Löhner-Beda ja Hermann Leopoldi 1938. aastal kirjutatud marsilaul.
Tekkeloost
Natsionaalsotsialistliku Saksamaa koonduslaagrites oli SS-laste meelelahutuseks tavaks, et vangid pidid rivisammul rahva- või marsilaule laulma.
Schutzhaftlager-Führer (laagriülem) Arthur Rödl nõudnud aga 1938. aasta lõpul, et vangid kirjutaksid ühe laagrilaulu. Lühikese aja jooksul kirjutasid ja viisistasid austerlastest vangid Fritz Löhner-Beda ja Hermann Leopoldi "Buchenwaldliedi".
See oli vangide liikumise saatelaul. Kui massilaul kohe täie jõuga ei käivitunud, kutsus see tavaliselt esile Rödli vihahoo ja selle eest karistas ta vange.
Seetõttu organiseerisid vangid sunnilaulu nii, et need, kes olid Rödli lähedal, laulsid valjult, ja kaugemal olevad vangid liigutasid vaid huuli.
"Das Buchenwaldlied"
Wenn der Tag erwacht, eh' die Sonne lacht, die Kolonnen zieh'n zu den Tages Müh'n hinein in den grauenden Morgen. Und der Wald ist schwarz und der Himmel rot, und wir tragen im Brotsack ein Stückchen Brot und im Herzen, im Herzen die Sorgen.
Refrään: O Buchenwald, ich kann dich nicht vergessen, weil du mein Schicksal bist. Wer dich verließ, der kann es erst ermessen, wie wundervoll die Freiheit ist! O Buchenwald, wir jammern nicht und klagen, und was auch unser Schicksal sei, wir wollen trotzdem ja zum Leben sagen, denn einmal kommt der Tag: Dann sind wir frei!
Und das Blut ist heiß und das Mädel fern, und der Wind singt leis', und ich hab' sie so gern, wenn treu sie, ja, treu sie nur bliebe! Und die Steine sind hart, aber fest unser Tritt, und wir tragen die Picken und Spaten mit und im Herzen, im Herzen die Liebe.
Refrään: O Buchenwald, ...
Und die Nacht ist kurz, und der Tag ist so lang, doch ein Lied erklingt, das die Heimat sang: wir lassen den Mut uns nicht rauben! Halte Schritt, Kamerad, und verlier nicht den Mut, denn wir tragen den Willen zum Leben im Blut und im Herzen, im Herzen den Glauben.
Anton Lembit Soans
Haridus ja ametikohad
1905. aastal lõpetas Tallinna Peetri Reaalkooli 21. lennu. Eestis ei olnud võimalik arhitektuuri ega inseneeriat veel õppida, seega oma erialase hariduse omandas Anton Soans Riia Polütehnilises Instituudis aastatel 1905–1913. Samal ajal õppisid seal ka hilisemad arhitektid Erich Jacoby ja Karl Treumann-Tarvas, Herbert Johanson, Eugen Habermann, Ernest Kühnert (samuti Tallinna Reaalkooli vilistlased) ning Edgar Johan Kuusik. Nende hüüdnimega "riialaste" seltskonda loetakse esimeseks Eesti arhitektide põlvkonnaks.
Arhitektide vähesuse tõttu ei tekkinud tsaariajal Eestis ühtegi vastavat organisatsiooni. 1921. aastal asutasid 10 kohalikku arhitekti, sealhulgas Anton Soans Eesti Arhitektide Ühingu (nüüd Eesti Arhitektide Liit).
Anton Soansil oli väga mitmekesine tööpõlv. Erialane karjäär algas Peterburis Korterite Ehitamise Ühingus akadeemiku Ernst F. Wierichi juures, hea tava oli enne iseseisvust professionaali käe all mõne aasta töötada.
Anton Soans linnaplaneerijana enne II maailmasõda
Aastatel 1923–1928 Tallinna linnaarhitektina Soansi loodud planeerimiskavad nägid üldjuhul alati ette rohkelt rohelust, sest tervislikumate eluviiside levikuga kasvas ka haljastuse osatähtsus linnas. Tihtilugu tähendas see parkide loomist kvartalite vahele ja alleedega ääristatud tänavaruumi. Näiteks valmis tema käe all Narva ja Tartu maanteede vaheline ala, sh täienes Politseipargi planeering, Väike-Ameerika ning ka Pärnu maantee ja raudtee vahelise ala planeeringus nähti ette mitmeid istutusi. Heaks aedlinliku miljöö näiteks on Aarde ja Preesi tänava hoonestus Pelgulinnas (1927), kus hoonestuseks kasutati Herbert Johansoni nelja tüüpprojekti (1929). Harald Arman on öelnud: "See oli üks esimesi terviklikult kujundatud väikekorteritega aedlinnaosi".
Soansi juhtimisel koostatud linnaplaan (1927) nägi ette Kose-Maarjamäe-Lillepi-Varsaallika piirkonna väljaehitamist, kus linnapoolne osa oli määratud aedlinnaks, idapoolne suvilapiirkonnaks. Sel ajal jõuti kavast teostada vähe, Maarjamäe ja Varsaallika piirkond hoonestati ühepereelamutega põhiliselt pärast II maailmasõda. Lisaks on Soansil töös olnud Merivälja aedlinn (võistlusprojekt, I koht, 1927).
1927–1928 korraldatud Pirita rannaala planeerimiskava võistlusel tunnistati I preemia vääriliseks projekt "Õhk, vesi ja päike", mille autorid olid Soans, E. J. Kuusik ja Franz de Vries.
1929. aasta suveks valminud Pirita supelhoone keskosas asus avar kuursaal rõduga, kust viisid trepid alla mererannale. Tiibades asusid kabiinid suplejatele ja duširuumid. Hoones asus ka postiagentuur ja arstipunkt. II maailmasõja aastail põles supelhoone maha ning taastati veidi muudetud kujul. Hoone lammutati 1979. aastal seoses uue rannahoone püstitamisega samale kohale.
1927–1928 korrastati Toompea nõlv ja vallikraav, rajati nõlvale jalgteed, pargi keskossa staadion koos teenindushoonega kesklinna koolide jaoks. Snelli tiigi kaldale ehitati Soansi kujundatud nelinurkne purskkaev, mille lähedusse rajati enne kiviktaimla. Oma senise nime Toompark sai haljasala 1934. aastal.
1928 a. sai Soans I koha Kadrioru pargi ümberkujunduse võistlusel. 1935 Pelguranna pargi planeerimise projekt.
Anton Soans oskas hästi rakendada aedlinnale iseloomulike planeerimispõhivõtteid, arvestades linnaarhitektuuri ajaloolist väljakujunemist, seega tegeles ta aktiivselt linnaplaneerimisega ka väiksemates Eesti linnades, tehaseasulates ja eramupiirkondades. 1923. aastal tegi Soans Haapsalu esimese planeerimiskava, mis nägi ette uut haldus- ja kaubanduskeskust (teostamata), Karja peatänava tihedamat hoonestust, tuletõrjemaja, kuurortlinnale omaselt sanatooriumit ning Läänemaa Ühisgümnaasiumi. Samal aastal kavandas ta koos arhitekt A. Eichhenhorniga Tartu Ropka-Piiskopi aedlinnalise eramupiirkonna. Lisaks oli tööd puhkerajoonides Sindis (1929), Rannamõisas (1929), Otepääl (?), Vasalemmas (?) ja Taevaskojas (1932). Kohtla-Järve servale, Kävale rajati 1925. aastal uus kaevandus ja ettevõtte juurde kujunes Anton Soansi üldplaani kohaselt vähekorruseliste elamutega ja koolimajade töölisasula. Püstitati puidust barakke ja väikekorteritega tööliselamuid hajalipaiknevate gruppidena (Hädaküla) ning ametnike elamud (Siidisuka). Lisaks kujundas ta Kohtla-Järvele ulatusliku tiigiga maastikupargi, Pioneeri tänava ja Pavandu majade võrgustiku.
Anton Soans linnaplaneerijana pärast II maailmasõda
Veel intensiivsemalt hakkas Soans linnaplaneerimisega tegelema pärast II maailmasõda. Koos Eugen Habermanniga loodi Mõisaküla eramurajooni detailplaneering (1947). Seejärel Viljandi (1950), Narva, Põltsamaa (1955) ja Valga (1956) sõjajärgsed planeerimiskavad. Pärnu kui kunagise uhke kuurortlinna taaselustamine, Tartu taastamine kui haridus- ja teaduskeskusena (1945 koos Peeter Tarvase, kinnitati 1948; 1954 koos J. Fomini ja H. Armaniga, 1959 korrigeeriti) ning Tallinna uus generaalplaan (koos O. Keppe ja H. Armaniga, I variant 1946, täiendatud variant 1950, kinnitati 1952; Nõukoguse Eesti preemia 1948). Tallinna sõjajärgne ülesehitus nägi ette linna arengut 20 aastaks. Esimesed viis-kuus aastat kulus taastamistöödele, uusi hooneid ehitati vähe. 1946 alustati Estonia teatrihoone ja kontserdisaali renoveerimist (kuni 1950). 1947–1948 ehitati Lenini (nüüd Rävala puiestee) ja sellega ristuvat Eesti Punaste Küttide (nüüd Teatri) väljakut. Põhirõhk oli enim kannatada saanud piirkonnal – kesklinnal.
Anton Soans arhitektina
1930ndad olid Soansi karjääri ühed arhitektuuriliselt viljakamad aastad. 1931–1932 aastal valmis Karl Burman vanemaga koostöös Vihula algkool. Hilisematest koolidest märkimisväärsed omapärase funktsionalismi tõlgendusega Kohtla-Järve algkool Spordi tn 2 (1938–1939) ja Järvakandi algkool (1938). Anton Soansi üks Eesti mõistes ainulaadseid projekte oli 1932. aastal alustatud ja 1936. aastal lõpetatud Raua tänava umbsopp ehk majad nr 25-35. Ainus tervikliku modernistliku miljööd pakkuv linnaruumi lõik Eestis tekkis linnale pärandatud suure krundi tükeldamisel. Üksikuid hooneid projekteerisid sinna peale tema Richard Falkenberg, Johann Ostrat, Villem Seidra ja Artur Veedemaa-Vetemaa. See oli traditsioonilisest hoonestusviisist väljamurdmine, geomeetriliste mahtude vormimäng, mis ahvatleb leidma formaalset sarnasust art déco klassikasse kuuluva R. Mallet-Stevensi omanimelise Pariisi tänavaga. Art déco 'le viitab ka dekoratiivne nurkade ümardamine ja rõhtjoonte värvidega rõhutamine. "A. Soansi enda kavandatud poega nurgamajal, Raua tänav 25, ei puudu madalama ploki peal Le Corbusier'lik katuseaedrõdu." 2015. aastal sai sellest majast kinnisvaraarendusprojekt Villa Soans, mille raames maja renoveeriti ja 9 korteriteks müüdi. 1933. aastal projekteeris ta koos E. J. Kuusikuga Tallinna Kunstihoone. Tegemist oli võistlusprojektiga, mis ehitati valmis 1934. aastal Kultuurikapitali abiga. Masinaesteetikast lähtuv modernistlik vorm, kus fassaadilt eendub suur klaasekraan, mis liidab näitusesaali, koosolekusaali ja osa ateljeede aknaid. I korrusel on kunstnike klubi restoran KuKu ning äripind, II korrusel näitusesaalid, III korrusel bürood ning ülemistel kunstnike ateljeekorterid. Ruumipuuduse tõttu ehitati 1963. aasta Kuusiku projekti järgi majale peale lisakorrus. Fassaad ja näitusesaalid restaureeriti 1995. aastal. Tänapäeval tegutseb kunstihoone samal eesmärgil.
Samal aastal projekteeris Soans üksi aadressile Tõnismäe 16a korterelamu, maja valmis 1936.
Paralleelselt Kuusikuga tegi Soans koostööd Pärnu linnaarhitekti Olev Siinmaaga. Soansi loomingulises panuses julgetakse kahelda, kuid tema on allkirjastanud nii Rannahotelli (1935–1937) kui funktsionalistliku villa Lõuna tänaval (1933–1936).
A. Soans on proovinud ka kätt mälestusmärkide projekteerimisel ja üheks eredamaks näiteks on 25. juunil 1939 Konstantin Pätsi sünnikoha tähistamiseks avatud mälestussammas Tahkurannas, mis valmis koostöös skulptor Ferdi Sannamehega.
Bad Kleinkirchheim
Bad Kleinkirchheim on vald ja kuurort Austria Kärnteni liidumaa Spittal an der Drau ringkonnas.
Helmut Elstrok
Helmut Elstrok (27. september 1922 Kõnnu, Harjumaa – 15. august 2008 Tapa) oli eesti filoloog, kodu-uurija ja soomepoiss.
1939. aastal lõpetas ta Tapa Progümnaasiumi ja 1943. aastal Tallinna Õpetajate Seminari, mille järel töötas Kodasoo Algkooli õpetajana.
1944. aasta märtsis siirdus vabatahtlikuna Soome armeesse, osales tõrjelahingutes Karjala kannasel 200. jalaväerügemendi 3. kompanii koosseisus. 1944. aasta augustis naasis Eestisse ja võitles Tartu rinde lahingutes.
Aastatel 1999–2003 oli ta soomepoiste ajakirja Põhjala Tähistel toimetaja.
Ta on maetud Tapa kalmistule.
Bad Kleinkirchheim
20. sajandi keskpaigani oli domineeriv põllumajandus, kuid nüüd on see tuntud spaa- ja suusakuurort. Ehkki ürikud näitavad, et inimesed hindasid seda piirkonda puhkealana juba 11. sajandil ja esimesed supluskülalised saabusid 17. sajandil, hakkas Bad Kleinkirchheim alles viimastel aastakümnetel põllumajandusest eemalduma ja keskenduma selle turismipotentsiaalile.
thumb|left|Kleinkircheimi org
Bad Kleinkirchheim asub keskmiselt 1087 m kõrgusel liustikunõo oru 5 km pikkusel lõigul Gurktali Alpides (Nocki mäed) Millstatti järve ja Gurki jõe ülemjooksu vahel. Asustatud lõik asub 980 m ja 1380 m vahel ning piirkonna kõrgeim punkt on Klomnocki tipp (2331 m). Kleinkirchheimist ja Sankt Oswaldist põhja pool on omavalitsusala piires osa Nockberge rahvuspargist.
Orust põhjas ja lõunas tõusevad mäed suhteliselt järsult umbes 2000 m kõrgusele, nii et ainus sisse- ja väljapääs on tee B88 ääres, mis ühendab piirkonda Radentheiniga läänes ja Reichenauga idas.
Bad Kleinkirchheimi osad on Kleinkirchheim, Sankt Oswald ja Zirkitzen.
Ajalugu
thumb|Sankt Ulrichi kihelkonnakirik
Kauget ja tiheda metsaga kaetud orgu ei asustatud ilmselt Rooma ajal, kui piirkond 15. aastal eKr Noricumi provintsi osaks sai. Umbes 600. aastast rändasid alpislaavlased Dravat pidi üles ja selle kõrvalorgudesse, neile järgnesid 8. sajandi keskpaigast alates Baieri asunikud. 9. sajandi alguses läks piirkond Karolingide süseräniteedi alla. 976. aastast osana keiserlikust Kärnteni hertsogkonnast olid Kleinkirchheimi mõisad Baieri Aribonide valduses.
1166. aasta 5. juuli dokumendis, milles Salzburgi peapiiskop Konrad II kinnitab kabeli annetamise Millstatti kloostri naabruses, on mainitud Chirchemit, samuti preestrit nimega Pabo. Seda peetakse Bad Kleinkirchheimi esmamainimiseks. Asulat on mainitud ka paavst Aleksander III poolt välja antud 1177. aasta dokumendis. Benediktlastest mungad raadasid metsa ja orgu kolisid väiketalunikud. Asulat kutsuti hiljem Kleinkirchheimiks, et eristada seda Großkirchheimist Kärnteni Mölltalis.
1469. aastal Millstatti klooster kaotati ja selle valdused läksid keiser Friedrich III loodud Püha Jüri rüütliordule, et kaitsta seda piirkonda Osmanite vägede eest, kes pärast Konstantinoopoli langemist korraldasid juba kampaaniaid Balkanil ja Kraini hertsogkonnas lõunas. Türgi väed tungisid piirkonda 1473. aasta septembris, röövides linna ja rüüstates orge. 25. juunil 1478 üritas ligikaudu 600 talunikust koosnev rühm neid edutult välja tõrjuda. 1480. aastaks türklased lahkusid, tõenäoliselt ungarlaste pealetungi tagajärjel kuningas Mátyás I juhtimisel.
Napoleoni sõdade ajal valitseti Bad Kleinkirchheimi lühikest aega Prantsuse Illüüria provintsidest, kuid tagastati 1816. aastal Austria keisririigile. 1848. aasta revolutsioonid mõjutasid ka seda piirkonda, kuna talunikud (kes moodustasid siis suurema osa elanikkonnast) said rohkem õigusi.
Lõpuks 1973. aastal sai Kleinkirchheim ametlikult oma nimele eesliite "Bad" (spaa), mis viitab populaarsele kuumaveeallikale.
Hooned
Asula asub kirik, mis on ehitatud umbes 1492. aastal. On ka palju talusid ja veskeid.
Sport
Paik on tuntud oma suusakuurordi poolest, pakkudes 185 km suusanõlvu, samuti 16 km murdmaaradu. Sageli on siin peetud mäesuusatamise maailmakarikasarju. Kohalik suusaklubi Ski Club Kleinkirchheim loodi 1947. aastal ja sel on u 2000 liiget, rohkem kui kohalikke elanikke.
Muud, kuid vähem populaarsed spordialad on jalgpall, golf ja tennis. Seal on ka maleklubi.
Loodeülikool (Hiina)
Loodeülikool (西北大学, Xibei Daxue) on ülikool Hiinas Shaanxi provintsis Xi'ani linnas, üks Hiina juhtivaid ülikoole ja üks Loode-Hiina vanimaid õppeasutusi.
Deljatõn
Deljatõn (ukraina keeles Делятин) on alev Ukrainas Ivano-Frankivski oblastis Nadvirna rajoonis, Deljatõni valla keskus. Deljatõn asub Pruti jõe ääres.
Saulkrasti vald
pisi|[[Via Baltica]] Saulkrasti vald (läti keeles Saulkrastu pagasts) on vald Lätis Saulkrasti piirkonnas Liivi lahe kaldal. Vald piirneb sama piirkonna Saulkrasti linna ja Sēja vallaga, Limbaži piirkonna Skulte vallaga ning Ādaži piirkonna Carnikava ja Ādaži vallaga.
Valla pindala on 41,7 km². 2016. aasta seisuga elas seal 2952 inimest. Valla keskus on Saulkrasti linn, mis aga valla koosseisu ei kuulu.
Deljatõn
Esimese maailmasõja ajal oli Deljatõn aastatel 1914–1915 lühiajaliselt Vene vägede poolt okupeeritud. Austria-Ungari kokkuvarisemise järel oli asula Lääne-Ukraina Rahvavabariigi võimu all ja alates 1919. aasta maist Poola koosseisus. 1939. aasta septembris hõivas Deljatõni Punaarmee ja koos ülejäänud Lääne-Ukrainaga inkorporeeriti Deljatõn seejärel Nõukogude Liidu koosseisus. Saksa olupatsioon keskus Deljatõnis 1941. aasta juunist kuni 1944. aasta juulini.
Anton Lembit Soans
Näitused
1993. aastal "Teisiti: funktsionalism ja neofunktsionalism Eesti arhitektuuris" Helsingis Soome Arhitektuurimuuseumis ja Tallinnas Kunstihoones. Näituse kataloogi koostasid Mart Kalm ja Krista Kodres, Eesti arhitektuurimuuseum.
Saulkrasti vald
Valda läbib Via Baltica.
Anton Lembit Soans
Näitused
Isikunäitus: 18. septembrist 7. novembrini 2010 toimus Eesti Arhitektuurimuuseumi soolalao suures saalis näitus "Arhitekt Anton Soans 125", mille kuraator oli Matis Rodin ja kujundaja Marge Pervik-Kaal. Näituse materjali põhiosa pärineb arhitektuurimuuseumis Soansi isikufondist.
Isiklikku
Tema vanemad olid Hans Soans ja Amalie Rosalie Soans.
Abiellus 1930. aastal Ellen Bachmaniga, kes töötas raamatupidajana. Neil sündis 2 poega: Eerik (hilisem metsateadlane) ja Ado Soans (hilisem ehitusinsener). Tema vennapoeg oli graafik Olev Soans, tema vennapojapoeg skulptor Jaak Soans.
Saulkrasti vald
Loodus
Tähtsaimaks jõeks on Aģe jõgi. Looduskaitse all on arvukalt nimetuid põlispuid. Valla lõunaosa mererand asub Piejūra looduspargis.
Asustus
2011. aastal elas vallas 2298 lätlast, 319 venelast, 42 valgevenelast, 35 ukrainlast, 30 poolakat ja 13 leedulast.
Vallas on järgmised külad.
Ülejäänud valla elanikud elasid külade koosseisu mitte kuuluvates taludes.
Copa Eva Duarte
Copa Eva Duarte ehk Eva Duarte karikas oli ametlik jalgpallimeistrivõistlus, mida korraldas Hispaania kuninglik jalgpalliliit (RFEF). Omavahel mängsid La Liga võitja ja Copa del Generalísimo (tänapäeval Copa del Rey) võitja.
Finaalmängude loend
* 1952. ja 1953. aastal anti karikas Barcelonale, kuna nad võitsid varem mõlemad – nii La Liga kui ka Copa del Generalísimo
Zvejniekciems
pisi|left|Aģe jõgi Zvejniekciemsis Zvejniekciems on küla (lielciems) Lätis Saulkrasti piirkonnas Saulkrasti vallas. Zvejniekciems asub merepinnast 7 meetri kõrgusel paigas, kus Aģe jõgi Liivi lahte suubub, piirkonna keskusest Saulkrastist 6 ja Riiast 55 kilomeetri kaugusel.
Riia-Skulte raudteeliinil asub küla lähistel Zvejniekciemsi raudteepeatus. Külas asuvad Koklītese, Meteo stacija, Enkuru iela, Jaunsaulese, Ostas iela, Zvejniekciemsi ja Robežu iela bussipeatus.
Külas kasvab looduskaitsealune sanglepp.
Ajalugu
Küla rajati XIX sajandil kalurikülana. Skulte mõis eraldas hiljem seal maata sulastele ja käsitöölistele 0,5–1 hektari suurusi maalapikesi. Aģe suudmesse rajati 1939. aastal Zvejniekciemsi, Skulte ja Pabaži kalurite kooperatiivi käsutuses olev sadam, mille juurde tekkis Zvejniekciemsi aladele kalakonserve valmistav vabrik.
Kasvama hakkas küla XX sajandi teisel poolel, mil sellest sai kohaliku kalurikolhoosi keskasula. Toona rajati sinna keskkool, muusikakool ja kunstikool, postkontor, kultuurimaja ja raamatukogu (tänapäeval suletud, raamatukogu on vaid sealse kooli juures). Aģe suudmesse rajati sadam.
2017. aastal oli külas 1881 elanikku, 2019. aastal 1963 ja 2019. aastal 1980.
Patkule
Patkule (vanasti ka Paķilis) on küla (mazciems) Lätis Madona piirkonnas Sarkaņi vallas.
Patkule asub merepinnast 150 kõrgusel valla keskosas, valla keskusest Biksērest 3, piirkonna keskusest Madonast 8 ja Riiast 172 kilomeetri kaugusel. Külas on puidutööstus. Suurem osa asustusest jääb endise kooli ja vallamaja juurde. Külla jääb Patkule bussipeatus.
Kultuurimälestistest on riikliku kaitse all hiiepaik Īvāni Kuradikivi ja Patkule muinaskalmed. Īvāni kivi on ka looduskaitse all.
Küla on tekkinud endise Patkule mõisa (Gilsen) keskuse juurde. Aastani 1949 asus seal Patkule valla, aastani 1954 aga Patkule külanõukogu halduskeskus.
Aastal 2007 oli külas 22 elanikku.
pisi|tühi|Īvāni Kuradikivi aastal 2003
Biograafiad (Pa)
Biograafiad (Pa) loetleb Vikipeedias olemasolevaid või kavatsetavaid artikleid isikutest, kelle nimi algab tähtedega "Pa".
Pad
Kārlis Padegs, läti graafik ja maalikunstnik (1911–1940)
Ligipääsetavus
alt=a woman with a baby carriage uses a platform lift to access a station above street level|pisi| Liikumisraskustega inimestele ligipääsetav lahendus [[Brasiilia|Brasiilias.]] Ligipääsetavus on toodete, seadmete, teenuste või keskkondade kujundamine sellisel viisil, mis tagab puudega inimestele toote või teenuse maksimaalse kasutatavuse. Ligipääsetavuse kriteeriumid on erinevad valdkonniti, sest eri puudeliikidel on ligipääsetavuse osas omad spetsiifilised vajadused.
Üldiselt võib eristada ligipääsetavust liikumis-, nägemis-, kuulmis- ja intellektipuudega inimestele. Kuigi ligipääsetavuse kontseptsioon keskendub puuetega inimestele, ligipääsetavuse arendustegevus toob aga kasu kõigile. Näiteks videofilmi subtiitritest on kasu mitte ainult kuulmislangusega inimestel, vaid ka võõrkeele õppureil; kaldteed aitavad nii ratastooli kasutajaid kui ka lapsevankritega vanemaid jne.
Kaasav disain
Ligipääsetavus on tugevalt seotud ka universaaldisaini või kaasava disaini mõistega, mille eesmärk on luua tooteid, mis oleks kasutatavad võimalikult laiale hulgale inimestele, sh puuetega inimestele, ning toimiksid võimalikult paljudes olukordades. Kaasava disainimeetodi puhul on oluline, et lõppkasutajate gruppide esindajad oleksid kaasatud disainiprotsessi igasse ossa: nii planeerimisse, elluviimisse kui ka järelhindamisse.
Õigusraamistik
Puuetega inimeste organisatsioonid nõuavad võrdset ligipääsu sotsiaalsele, poliitilisele ja majanduslikule elule, mis ei hõlma mitte ainult füüsilist juurdepääsu, vaid ligipääsus samadele tööriistadele, teenustele, organisatsioonidele ja avalikele kohtadele (nt muuseumid ). Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni puuetega inimeste õiguste konventsiooni artikkel 9 kohustab allakirjutanuid tagama täielikku ligipääsetavust oma riigis.
Eesti liitus konventsiooniga 2007. aastal ning Riigikogu ratifitseeris selle 30. mail 2012. Alates 2019. aastast täidab puuetega inimeste õiguste konventsiooni rakendamise edendamise, kaitse ja seire ülesandeid õiguskantsler, kes aitab seega ligipääsetavust tagada põhiõiguste ja -vabaduste teostamiseks. 30. mail 2022 võttis Riigikogu vastu esimese ligipääsetavuse seaduse. alt=white line figure of a person seated over the axis of a wheel, blue background|pisi| See on rahvusvaheline ligipääsetavuse sümbol. pisi| Ligipääsetavus avalikus keskkonnas: kaldtee ja erikate võimaldavad ratastooli kasutajatel külastada liivast mereranda
Valimised
Puuetega inimeste õiguste konventsiooni kohaselt on osalisriigid kohustatud tagama ligipääsetavust valimistele, sh hääletusprotseduuridele. 2018. aastal avaldas ÜRO puuetega inimeste õiguste komitee arvamuse, et kõik valimisjaoskonnad peaksid olema täielikult ligipääsetavad. Valimisjaoskondade ligipääsematuse probleem esineb ka Eestis.
Näited
Teenuse või toode ligipääsetavaks tegemiseks kasutatakse mitmesuguseid abivahendeid ja tehnoloogiaid.
Bond
Bond võib tähendada:
Endofüüdid
Endofüüdid (kreeka keeles ἔνδον 'sees' + φυτόν 'taim') on mikroorganismid, üldjuhul seened või bakterid, kes elavad taimekudedes rakkude vahel ja sees ega põhjusta taimel nähtavaid haigussümptomeid. Endofüütseid seeneliike arvatakse olevat üle miljoni, kuid oma varjatud elukoha tõttu on nad avastatud suhteliselt hilja ja seetõttu on neid ka vähe uuritud. Hinnanguliselt on praeguseks teada vähem kui 1% kõigist endofüütsetest liikidest. Looduslikes ökosüsteemides on tõenäoliselt enamik taimi, kui mitte kõik, sümbiootilistes suhetes endofüütsete mikroorganismidega. Vanim tõend endofüütide kohta on leid ühest 400 miljoni aasta vanusest maismaataime fossiilist.
Levimine
Endofüütide liigiline mitmekesisus kasvab liikudes Maa poolustest ekvaatori suunas ja võib ühe taime piires olla küllaltki suur, näiteks troopilistelt puudelt on leitud ühest lehest üle 20 liigi endofüüte.
On liike, kes koloniseerivad suhteliselt vabalt mitmeid taimeliike (nt Epicoccum nigrum), aga ka selliseid, keda võib leida ainult ühelt teatud taimeliigilt (liigispetsiifilised).
Endofüütide taimelt taimele edasikandumisel eristatakse horisontaalset levikut (ühelt taimelt teisele läbi väliskeskkonna) ja vertikaalselt levikut (vanemalt järglastele, koos taime seemnetega).
Horisontaalse levikuga endofüütsed seened omavad oma elutsüklis sugulise paljunemise staadiumi ja levivad eostega ühelt taimelt teisele näiteks tuule või putukvektorite abil. Selline levimismoodus on omane patogeensetele seentele, mis viitab horisontaalse levikuga endofüütide võimalikule sugulusele patogeensete seentega.
Vertikaalse levikuga endofüütsed seened on aseksuaalsed: nad ei moodusta viljakeha ega spoore, vaid kanduvad edasi seene hüüfidega, mis on tunginud peremeestaime seemnetesse. Kuna nii levivate seente reproduktiivsus on tihedalt seotud peremeestaime reproduktiivsusega, on nad üldjuhul taimedega mutualistlikes suhetes.
Taime seemnetega (vertikaalselt) levivad endofüüdid üldiselt nakatavad taimi süsteemselt (kogu taime piires), horisontaalselt edasikanduvate endofüütide nakkused jäävad tihti ainult taime mingi osa piiresse – kujuneb lokaalne nakkus.
Endofüütsed seened
Taimedest isoleeritavate endofüütide hulgas on tavaliselt kõige rohkem endofüütseid seeni. Nad on taimedes tavalised ja väga suure liigilise mitmekesisusega. Igast olemasolevast taimeliigist võiks leida vähemalt ühe endofüütse seeneliigi, kuid tõenäoliselt ka rohkem. Erinevalt mükorriissetest seentest, keda leidub vaid taimede juurtes, koloniseerivad endofüütsed seened peamiselt taime maapealset osa. Endofüüdid erinevad mükorriissetest seentest veel selle poolest, et nad ei moodusta taimede juurtes olles juureväliseid struktuure, vaid elavad üleni taime sees. Endofüütsed seened saab jagada kahte suurde gruppi: endofüüdid sugukonnast tungalteralised (Clavicipitaceae) ja mittetungalteralised (mitte-Clavicipitaceae) endofüüdid. Lähtuvalt morfoloogiast, levimise moodusest, taimekudede nakatamise ulatusest ja eelistatavast kasvukohast taimes (juur või maapealsed osad) saab endofüütsed seened jagada veel nelja eraldiseisvasse klassi. pisi|Tõlvtõviku (Epichloë typhina) hüüfid põldtimuti (Phleum pratense) lehe rakkude vahel värvituna toluidiinsinisega
I klass
Tungalteraliste (Clavicipitaceae) sugukonda kuuluvad kõrreliste heintaimede endofüüdid kottseente (Ascomycota) perekondadest Epichloë ja Neotyphodium. Kanduvad edasi põhiliselt vertikaalselt ja nakatavad taimi süsteemselt. Sellesse klassi kuuluvaid endofüüte on kõige rohkem uuritud. Need toodavad toksilisi ühendeid (tungaltera alkaloide) ja võivad herbivoorsetel imetajatel põhjustada ergotismi – sellest tulenevalt on neid peetud taimi herbivoorluse eest kaitsvateks mutualistideks. Imetajatele mittetoksilised tüved on kasutuses põllumajanduses, suurendades nakatatud taimede vastupidavust herbivoorsete putukate ja ka abiootiliste stresside suhtes.
II klass
Endofüüdid, kes kuuluvad enamuses kottseente (Ascomycota) hõimkonda, vähemuses kandseente (Basidiomycota) hõimkonda, kuid mitte kottseente perekondadesse Epichloë ja Neotyphodium. Need erinevad I klassi endofüütidest selle poolest, et koloniseerivad lisaks taime maapealsetele osadele ka maa-aluseid osi ehk risosfääri. Kanduvad edasi horisontaalselt või vertikaalselt koos taime seemnekestadega või risoomiga. II klassi endofüütide seas on seeni, kes suudavad parandada läbi oma keskkonnakohastumuslike omaduste ka peremeestaimede vastupidavust. Taimed, kes kasvavad ebasoodsates elupaikades (kõrge temperatuur, suur soolsus, põud jne), on tihti nakatunud selliste endofüütidega. Näiteks seeneliik Curvularia protuberata, kes koloniseerib geotermilistes piirkondades kasvavate taimede Dichanthelium lanuginosum kõiki mitteembrüonaalseid kudesid, annab taimedele suurema temperatuuritaluvuse. Kui nad kasvavad eraldi, mittesümbiootiliselt, siis ei saa ei taim ega ka seen kasvada temperatuuridel üle 40 °C, kuid olles sümbioosis, suudavad taluda koos temperatuure kuni 65 °C. Nakatades sama endofüüdiga teisi taimi, saab suurendada ka nende temperatuuritaluvust.
IV klass
Taimede juurtes elavad peamiselt kottseente (Ascomycota) hõimkonda kuuluvad endofüütsed seened. Neid on varem kutsutud ka "pseudomükorriisseteks seenteks". Nad moodustavad taimede juurtes tumedaid melaniniseerunud struktuure (inter- ja intratsellulaarseid hüüfe, mikrosklerootsiume). Vähe uuritud põhiliselt aseksuaalsed seened, kes kanduvad edasi tõenäoliselt horisontaalselt koniidide või hüüfidega. IV klassi endofüüte on leitud enam kui 600 taimeliigilt, sealhulgas mükoriisat mittemoodustavatelt taimedelt.
Selgitused tabelile: Keskkonnakohastumuslik sümbioos (habitat adapted symbiosis) on nähtus, kus sümbiont parandab läbi oma kohastumuslike omaduste mingi keskkonnamõjuri suhtes ka oma peremehe vastupidavust nende mõjurite vastu. Näiteks sama endofüütne seeneliik, mida võib leida suure soolsusega kasvukohtades kasvavatelt taimedelt ja taimedelt, mis kasvavad geotermilistes piirkondades, annab peremeestaimedele parema kohastumuse kasvukeskkonna spetsiifiliselt – suure soolsusega kasvukohtades isoleeritud endofüüt annab taimedele parema vastupanuvõime soolsuse vastu ning geotermilistest piirkondades isoleeritud endofüüt kõrge temperatuuri vastu, kuid kuigi on tegu sama endofüütse seeneliigiga, ei anna see liik taimedele suuremat vastupidavust oma esialgsest kasvukohast erinevate tingimuste vastu, vaid on kohastunud ainult oma algse kasvukeskkonna tingimuste suhtes. Tabelis "laiaulatuslik" ja "piiratud" on sünonüümsed vastavalt: "süsteemne infektsioon" ja "lokaalne infektsioon"
Endofüütsed bakterid
Taksonoomiliselt ja funktsionaalselt väga mitmekesine kuid samas vähe uuritud grupp. Endofüütseid baktereid võib leida taimedest nii rakkude vahelt, rakkude seest kui ka juhtkudedest. Mitmetel endofüütsetel bakteritel on omadus tõrjuda oma sekundaarsete metaboliitide abil taimedele patogeenseid mikroorganisme ning nad on ka leidnud rakendust agronoomias pestitsiidide alternatiivina. Vahel liigitatakse endofüütsete bakterite alla ka liblikõieliste lämmastikku fikseerijad mügarbakterid – kuigi nad elavad taime sees ehk endofüütselt, siiski mõned autorid ei pea neid endofüütideks, kuna nad moodustavad taimel juuremügaraid ehk seega – põhjustavad nähtavaid sümptomeid, mis ei sobi definitsioonilt endofüütide alla. Mõned bakterid toodavad ka taimekasvu ergutavaid hormoone – auksiine, tsütokiniine, giberelliine
Endofüütsed bakterid sisenevad taimedesse peamiselt risosfääris ehk juurte kaudu, tihti tõenäoliselt juba idujuurte kaudu. Samuti võivad nad taime siseneda veel ka läbi idulehtede, õhulõhede või mehaanilisel vigastamisel tekkinud pindmiste kahjustuste kaudu. Bakterid, nagu seenedki, võivad kanduda edasi ka vertikaalselt: taime seemnetega vanemalt järglasele. Taime sisenenult, olenevalt bakteriliigist, jäävad nad seal kas lokaliseerituks või levivad kudedes kogu taime piires. On näidatud, et bakteripopulatsioonid taimedes võivad erineda väga suurel määral sõltuvalt taime kasvukohast, taime koe tüübist, taime vanusest ja muudest teguritest. Üldiselt on bakteripopulatsioon taimes suurem taime juurtes ja väiksem varres ja lehtedes (populatsiooni tihedus väheneb taime ladva suunas). Lisaks bakteritele on taimedest leitud ka arhebaktereid
Taime-endofüüdi suhted
Endofüüte nähakse tihti kui taimedele kasulikke, mutualistikke endosümbionte, kes kaitsevad taimi kahjurite ja ebasoodsate keskkonnatingimuste eest. On näidatud, et teatud endofüüdid suurendavad taimede põuataluvust, lisaks veel külma, kuuma, liigsoolsuse taluvust, suurendavad vastupanu võimet patogeenide suhtes, vähendavad herbivoorlust, suurendavad taimede üldist produktsiooni ja reproduktiivsust. Kuigi mitmel juhul see ongi nii, on pakutud välja et taime-endofüüdi suhted võiksid pigem olla kontiinum mutualismist neutraalseni kuni parasitismini ning suhte iseloom sõltub keskkonnatingimustest ja muudest teguritest (nt taime vanus, füsioloogilised muutused, toitained). Vertikaalselt edasikanduvad süsteemseid nakkusi põhjustavad endofüüdid kalduvad olema rohkem mutualistid, kuna nad sõltuvad suuresti oma peremeestaimest ning horisontaalse levikuga lokaalseid nakkusi põhjustavate hulgas võiks rohkem olla neutraalseid interaktsioone.
Kasutamine
Endofüüdid toodavad mitmesuguseid keemilisi ühendeid, millest paljudel on patogeene tõrjuv, antibiootiline toime. On leitud ka vähivastase toimega ühendeid: näiteks üks himaalaja jugapuult (Taxus wallachiana) leitud endofüütne seen, Pestalotiopsis microspora, toodab vähiravimina kasutatavat paklitakseeli (taksool). On näidatud, et sama seen suudab ka lagundada looduses raskesti lagunevat polüuretaani ning teisi tehislikke polümeere ja plastikuid, olles kasutatav bioremdiatsioonil.
Palju on uuritud endofüütide kasutusvõimalusi ka agronoomias, põhiliselt sünteetiliste pestitsiidide alternatiivina. On leitud, et taimede inokuleerimine teatud endofüütidega võib anda neile suurema vastupanuvõime haigustekitajate suhtes. Mitmed majanduslikult olulised sööda- ja heintaimed (aruhein, raihein) kannavad endas endofüüte (Neotyphodium spp., Claviciptaceaea), mis on näidatud parandavat nende vasupidavusvõimet põua, samuti ka kahjurputukate ja herbivooride suhtes.
Endofüütsed seened omavad perspektiivi ka biokütuste tootmisel. Näiteks ühe Patagoonia vihmametsades kasvava puu, tšiili kuisma (Eucryphia cordifolia) lehtedest leitud endofüütne seen (Gliocladium roseum) suudab tselluloosist ning teistest süsinikuallikatest hapnikuvähestes tingimustes toota tavaliselt diislikütuse koostises olevaid ühendeid – "mükodiislit".
Määramine
Endofüüte saab määrata mitmel viisil, tavaliselt amplifitseerides ja sekveneerides lühikest lõiku DNA-d. Parima tulemuse annab kombineerides morfoloogia põhjal määramist ja DNA analüüside tulemusi. Mõningaid endofüüte saab kasvatada taimetükist kultuurina kasvusubstraadil ja on ka neid mida kultuuri viia ei õnnestu. Kultuuri viidavad endofüüdid kasvavad kasvusubstraadil taimetükist välja ning liiguvad edasi substraadile, millest saab võtta tükikese endofüüdi liigi määramiseks. Rohttaimede endofüüdid on vaadeldavad ~400 X suurendusega mikroskoobiga.
Puuma
Puuma (Puma concolor) on kaslaste sugukonna puuma perekonda kuuluv imetaja. Puuma on olnud esindatud ka Tallinna Loomaaias.
Levila
Puuma levila katab kogu Ameerika kontinendi põhjast lõunasse. Puumasid võib kohata peaaegu igasuguses looduskeskkonnas: okas- ja lehtmetsas, mägedes, soistel aladel, troopikametsades, rohtlates ja kõrbetes.
Puumad on üksildased kaslased ja neil on läänepoolkera kõigi looduslike maismaaimetajate suurim leviala.
Kirjeldus
Puuma pikkus koos sabaga võib olla kaks meetrit ja kaal ligi 100 kg. Ta suudab hoogu võtmata sooritada 7 meetri kõrgusi hüppeid. Nii nagu ilves, lööb ka puuma nurru. Puuma jõuab joosta kuni 80 km/h. Nad on 60–76 sentimeetrit kõrged. Isased kaaluvad umbes 53–72 kilogrammi ja emased 34–48 kilogrammi. Puuma on ühtlaselt kollakaspruun, võib ta meenutada emalõvi. Kuid ta nägu pole nii piklik kui tema Aafrika sugulasel. Puuma pea on ümmargune ja väike. Ka kõrvad on ümmargused ja väikesed. Silmad on suured ja rohelised. Valged karvad suu ümber jätavad mulje, nagu oleks ta oma koonu piimanõusse kastnud ja pärast puhtaks pühkimata unustanud. Esijalad on tagumistest jalgadest suuremad ja kohandatud saagi haaramiseks. Puumal on lihaseline kael ja tugevad lõualuud. Puumal on ergas kuulmismeel ja suurepärane nägemine.
Toitumine
Püüab eelkõige suurulukeid, näiteks hirvi, aga ka mufloneid, okassigu või sisalikke. Mõnikord ründab ta kariloomi, mistõttu peavad inimesed talle jahti. Puuma on lihasööja, jälitaja ja varitsuskiskja ning jälitab mitmesuguseid röövloomi. Põhimõtteliselt sööb puuma kõiki loomi, keda ta suudab tabada, isegi nii suuri loomi kui põder. Puuma jälitab oma saaki põõsaste ja puude ning üle kaljuraudade, enne kui hüppab võimsalt ohvrile seljale ja viib läbi lämmatava kaela hammustuse. Puumad jahivad saaki põhiliselt öösel. Oma saaki püüab ta ka veest.
Paaritumine
Pärast kolm kuud kestvat tiinust poeb emane puuma varjulisse koopasse, kus toob ilmale 1–6 poega; hoolt kannab nende eest üksi. Emas puuma saavutab suguküpsuse 1–3 aasta jooksul. Üks pesakond poegi sünnib iga 2–3 aasta järel. Kutsikad on täpilised ja sünnivad sinisilmade ja rõngas sabadega. Kutsikad võõrutatakse umbes 3 kuud päras sündi. Kutsikad lahkuvad ema territooriumilt uue rajamiseks umbes kaheaastaselt. Puuma eluiga looduses on 8–13 aastat ja inimese hoole all 18–19 aastat.
Käitumine
Puumad on territoriaalsed loomad ja territooriumid sõltuvad maastikust, taimestikust ja röövloomade arvukusest. Puumad väldivad piirkondi, kus on inimasustus. Emaste territooriumid on tavaliselt poole väiksemad kui isaste territooriumid. Emased märgistavad oma territooriumi kraapimisjälje, uriini ja väljaheitega, mida kasutatakse ka paaride ligimeelitamiseks. Isased võivad oma väikese territooriumi märgistamiseks kraapida kokku väikese lehehunniku ja heintaime ning seejärel sellel urineerida. Täiskasvanud puumad kohtuvad ainult soojätkamiseks. Puumad on häälekad kaslased ning nad on tuntud oma madala kõla, mürtsumise, nurrumise ja karjumise poolest.
Georg Karl Christian Hoffmeister
Georg Karl Christian Hoffmeister (23. mai/4. juuni 1836 Lazdona – 22. august/3. september 1887 Narva) oli eesti vaimulik.
Hoffmeister õppis aastatel 1852–1855 Tartus gümnaasiumis. Tartu ülikooli usuteaduskonnas õppis ta aastatel 1856–1860. Töötas seejärel koduõpetajana. Oli aastatel 1863–1864 prooviaastal Kanepi Jaani koguduses. Ordineeriti 24. juunil/6. juulil 1864 Tartus õpetajaks.
Oli aastal 1864 Tartu Maarja koguduse adjunktõpetaja. Sai 23. juunil/5. juulil 1868 Narva Johannese koguduse õpetajaks. Oli ka Peterburi kubermangu Jamburgi ja Oudova pastor ning aastast 1876 Narva vene reaalprogümnaasiumi ja tütarlaste kirikukooli usuõpetaja.
Isiklikku
Tema äi oli Tartu Maarja koguduse õpetaja Adalbert Hugo Willigerode.
Copa de la Liga
Hispaania liigakarikas (ametliku nimega Copa de la Liga) oli Hispaanias korraldatav jalgpallimeistrivõistlus, mis loodi 1982. aastal.
Võistlus tühistati 1986. aastal ajapuuduse, mängude rohkuse ja klubide surve tõttu.
Hannes Korjus
pisi|[[Kristīne Želve ja Hannes Korjus kirjandusfestivali HeadRead raames Tallinna kirjanike maja musta laega saalis Foto: Ave Maria Mõistlik, 30. mai 2014 ]] Hannes Korjus (sündinud 20. mail 1965) on eesti tõlkija ja ajakirjanik.
Hannes Korjus on lõpetanud 1989. aastal Moskvas Üleliidulise Riikliku Kinematograafia Instituudi majandusteaduskonna.
Hannes Korjus on Läti Kirjanike Liidu, Läti Ajakirjanike Liidu ja Eesti Spordiajaloo Seltsi liige.
Messier 47
Messier 47 (ka M47 ja NGC 2422) on hajusparv, mis asub Ahtri tähtkujus.
Parve avastas enne 1654. aastat Itaalia astronoom Giovanni Batista Hodierna. 19. veebruaril 1771 taasavastas selle Prantsuse astronoom Charles Messier, kes lisas selle oma kataloogi. Messier' viidatud kohas ei asu tegelikult ühtegi täheparve, sest Messier tegi asukoha määramisel märgivea. Otsetõusu ja käände korrigeerimise järel klapivad need Messier 47 omaga. Enne vigade parandamist arvati, et Messier 47 on kadunud Messier' objekt, kuid 1959. aastal avastati, et Messier 47 ja NGC 2422 on tegelikult sama parv.
Messier 47 asub Maast 1600 valgusaasta kaugusel ja see on umbes 78 miljonit aastat vana. Parve raadius on 12 valgusaastat. Parv sisaldab umbes 50 tähte, mis teeb sellest ühe väikseima teadaoleva hajusparve.
Messier 49
Messier 49 (ka M49 ja NGC 4472) on elliptiline galaktika, mis asub Neitsi tähtkujus.
Galaktika avastas 19. veebruaril 1771 Prantsuse astronoom Charles Messier. Messier 49 keskosast eraldub röntgenikiiri, mis viitab, et seal asub ülimassiivne must auk, mille massiks on pakutud 5,65 × 108 Päikese massi.
Selles galaktikas asub palju kerasparvi ja oletavalt sisaldab see umbes 5900 kerasparve. M49 kerasparved on keskmiselt umbes 10 miljardit aastat vanad. Galaktika asub Maast 56 miljoni valgusaasta kaugusel ja selle diameeter on 157000 valgusaastat. Messier 49 sisaldab üle 200 miljardi tähe.
Lenini monument Seattle'is
Lenini monument Seattle'is on Ameerika Ühendriikides Seattle'is Fremonti naabruskonnas asuv 5 meetri kõrgune enam kui 7 tonni kaaluv pronksist mälestusmärk.
Teose valmistas Tšehhoslovakkia Kommunistliku Partei tellimusel Bulgaaria skulptor Emil Venkov (1937–2017). Algselt asus see Tšehhoslovakkias Popradi linnas.
Russ Kun
Russ Kun (sündinud 8. septembril 1975 ) on Nauru poliitik, kes on alates 29. septembrist 2022 Nauru president.
2013. aastast oli ta Nauru parlamendi liige. 2022. aasta presindendivalimistel Nauru parlamendis oli ta ainus presidendikandidaat.
Yakup Kılıç
Yakup Kılıç (sündinud 13. juuli 1986; Elâzığ, Elâzıği provints, Ida-Anatoolia regioon) on Türgi endine poksija.
Kılıç sai sulgkaalus (kuni 57 kg) 2008. aasta Pekingi olümpiamängude poksivõistlustel pronksmedali, kaotades poolfinaalis hilisemale kuldmedali- ja olümpiavõitjale Vassõl Lomatšenkole (Ukraina) ning jäädes edasisest medaliheitlusest välja.
Kılıç sai sulgkaalus (kuni 57 kg) 14. maailmameistrivõistlustel (Chicago, 2007) pronksmedali, kaotades poolfinaalis hilisemale kuldmedali- ja olümpiavõitjale Albert Selimovile (Venemaa) ning jäädes edasisest medaliheitlusest välja. Ta osales sulgkaalus (kuni 57 kg) 13. maailmameistrivõistlustel (Mianyang, 2005), kuid kaotas 2. ringis oma kohtumise ning jäi edasisest medaliheitlusest välja.
Kılıç osales sulgkaalus (kuni 57 kg) 36. Euroopa meistrivõistlustel (Plovdiv, 2006), kuid kaotas 1. ringis oma kohtumise ja jäi edasisest medaliheitlusest välja.
Dmitri Korkin
Ta oli tunnustatud vabamaadluse treener Nõukogude Liidus. Ta töötas Tšuraptša Spordiinternaatkoolis. Tema kasvandikest on 175 maadlejat täitnud NSV Liidu meistersportlase ja 13 suurmeistri normatiivi. Tema õpilased Pavel Pinigin, Aleksandr Ivanov ja Roman Dmitrijev on tulnud olümpiamängudel esikolmikusse.