Hans_Egede
Anno 1721
Lõpuks aga said linna kaupmehed ja teised head inimesed kogutud umbes 10 000 riigitaalri suuruse summa, kui ma olin esimesena 300 taalrit ja linna vaimulikud igaüks oma osa kirja pannud. Selle raha eest osteti laev, millele pandi nimeks 'Haabet' ['Lootus']. See laev pidi meid Gröönimaale viima ja seal talvituma. Kompanii varustas veel kaks laeva, millest üks pidi minema vaalapüügile, teine aga meid saatma ning meie saabumisest teateid tagasi viima. 3. mail 1721 sõitis 'Lootus' 46 inimesega, sealhulgas minu perega, Bergenist välja. 4. juunil silmasime ilusa ilmaga Gröönimaa tippu. See maa jättis meile armetu mulje, sest ta paistis olevat üleni lume ja jääga kaetud ning merel triivisid suured jäämäed. Järgneval ajal takistasid meid pidevalt triivjää ja äge torm. Me purjetasime piki jääd, leidmata läbipääsu, et maale jõuda. Kapten tegi sellepärast juba ettepaneku koju tagasi purjetada. Mina aga ei tahtnud säärasest jutust midagi kuulda."24. juunil sattusime eluohtlikku olukorda, sest me jäime jää vahele kinni. Katsel pääseda jää vahelt maale piiras jää meid vaid ühe kuni kahe püssilasu kaugusel ümber, sest puhkes tugev lõunatorm. Inimliku mõõdupuu järgi polnud meil enam lootust sellest ohust pääseda. Meie hirm läks seda suuremaks, et Galliote, meie saatelaev, jooksis jäätükile ning tal tekkis põhja auk, mida püüti kiiruga purjeriidega kinni toppida. Kui meie kapten seda nägi, hüppas ta kohkumisest kajutisse ning ütles minu vaesele naisele ja väikestele lastele, et nad annaksid end Jumala meelevalda ja valmistuksid surmaks, sest lootust enam ei olevat. Jumalasõnaga püüdsin ma omakseid üles tõsta ja kinnitada. Vahepeal jäi torm ja tihe udu kogu päevaks püsima, nii et me mitte midagi ei näinud. Alles pärast südaööd torm lõpuks vaibus ja udu hajus. Vastu igasuguseid ootusi nägime nüüd, et oleme jääst täiesti vabad. Vaid siin-seal oli veel üksikuid tükke näha; muidu oleksime vaevalt uskunud, et olime äsja nii suures hädaohus olnud. Kõik me kiitsime ja tänasime Jumalat."3. juulil lähenesime lõpuks maale. Me leidsime niinimetatud Baali reviiris Gröönimaa läänerannikul hea ja kindla sadama. Veel enne, kui me maale jõudsime, sõitsid meile mõned gröönlased umbes kaks miili oma väikeste paatidega vastu. Siin nägin ma nüüd inimesi, kelle pärast ma nii suure vaeva oli ette võtnud. Esimesel pilgul paistsid nad mulle nii armetud; ja nad olidki vaesed, kaastunnet väärivad inimesed, sest nad olid Jumala tundmisest veel nii kaugel."Kui gröönlased silmasid meie naisterahvaid, ja eriti minu väikesi lapsi, imestasid nad väga; eriti suure rõõmuga vaatasid nad väikesi lapsi; nagu nad siis ka oma lapsi väga armastasid ja hindasid."Kohe pärast saabumist otsisime ehitusplatsi oma maja jaoks ja kindla talvesadama laeva jaoks. Et me suurelt maalt mugavat ehitusplatsi ei leidnud ja suve oli veel vähe järele jäänud, siis me ehitasime ühele väikesele saarele turbast ja kivist eluaseme ja katsime selle laudadega. Me nimetasime selle koha 'Godthaab' ['Hea lootus']. Gröönlased käisid peaaegu iga päev meie juures ja aitasid meil ehitusmaterjali kohale tuua. Nad olid seejuures alati meie vastu sõbralikud. 5. augustil külastas meid üle saja gröönlase koos naiste ja lastega. Paistis siiski, et neid väga ei rõõmusta, et me tahame talveks maale jääda."8. augustil tulid põhja poolt umiakid, lahtised, suured paadid, milles sõitjatel oli kogu varandus kaasas. Võib-olla sõitsid nad koju, võib-olla aga ka asusid nad kartusest meie vastu teise kohta elama."Kui meie maja oli valmis, saatsin ma mõned oma inimesed merele, et uurida kalapüügi väljavaateid. Mina ise läksin koos mõnede teistega suurele maale, et näha, kuidas on lood jahiga. Me leidsime lahe, kus oli palju lõhesid. Kaldad olid rohtu ning väikest haava- ja pajuvõsa täis kasvanud. Gröönlased olid siin suvitanud, nagu näitasid ümberringi vedelevad põhjapõtrade ja hüljeste kondid. Me nägime ka palju põhjapõtru ja jäneseid; nad olid aga väga pelglikud, nii et me neid laskekaugusele ei saanud. Ma läksin oma inimestega mööda orgu, mis oli väga pikk, ülespoole, et näha, kus on vee läte. Ülalpool kaljusid ei näinud me ometigi midagi peale jää ja lume."Vana aasta jõudis tänu Jumalale õnnelikult ja hästi lõpule; aga tulevikuväljavaated olid halvad, sest metslastel polnud midagi maha müüa. Sellepärast oli ka üsna küsitav, kas kompanii maale jäävaid inimesi ülal peab, kui ta midagi ei teeni. Suurt muret tegi mulle ka, kuidas ma gröönlaste raske keele ära õpin. Ma küsisin igalt gröönlaselt, kes meil külas käis, igasuguste asjade nimesid ja kirjutasin need sõnad hoolsalt üles. Et aga hääldus ja rõhk oli väga raske, siis sai paljud sõnad valesti paberile pandud, nagu hiljem selgus.