cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jakob De la Gardie
Rootsi riigiteenistuses
Jakob De la Gardiet kutsuti Ingeri sõja sõjategevuse ajal Soomest pärit vägede hulgas tekkinud hüüdnime järgi ka Eestis Laisk-Jaaguks, sest ta kaalus oma otsuseid kaua ja põhjalikult.
Jakob De la Gardie on maetud Veckholmi kirikusse, mis asub Uppsala läänis Rootsis. Abikaasa Ebba Brahe poolt 1652 Pohjanmaal asutatud linnale sai tema auks nimeks Jakobstad.
Tema arhiivi säilitatakse Tartu Ülikooli raamatukogus ja tema abikaasa Ebba Brahe vapiga 17. sajandist pärinev etikukivi, mille on valmistanud üks kuulsamaid Tallinna kiviraidureid Arent Passer, asub Viru tänaval asuva De la Gardie Kaubamaja keldrikorruse restaureeritud müüril.
Perekond
thumb|Ebba Brahe Jakob De la Gardie abiellus 23. juunil 1618 Stockholmi lossis krahvinna Ebba Brahega (1596–1674), kes oli Rootsi riiginõuniku ja riigidrotsi krahv Magnus Brahe (1564–1633) ja Brita Stensdotter Leijonhufvudi (surn. 1611) tütar, ning Soome kindralkuberner Per Brahe noorema tädi. Neil oli 14 last, kellest 7 said täiskasvanuks.
Teised lapsed: Pontus (1619–1632), Christina (1620–1622), Sophia (1621), Brita (1624), Gustaf Adolph (1626–1630), Johan Carl (1634) ja Birgitta Helena (1636) surid kõik lapseeas.
Pjotr Poljakov
pisi|Pjotr Andrejevitš Poljakov Pjotr Andrejevitš Poljakov (15. jaanuar 1862 Donimaa – surma aeg teadmata) oli Eestis töötanud vene arstiteadlane.
Heinahang
right|222px|thumb|Heinahang Heinahang on heinatööl heina hangumiseks kasutatav tööriist.
Pjotr Poljakov
Ta oli urjadniku (kasakaväe allohvitser) poeg. Lõpetas 1888. aastal Peterburi Sõjalis-Meditsiiniline Akadeemia ning oli sealsamas prosektor, meditsiinidoktor (1894). Töötas Tartu Ülikoolis võrdleva anatoomia, embrüoloogia ja histoloogia kateedri juhataja 1903–1910, aastast 1911 professor.
Heinahang
Heinahangul on tavaliselt kolm või neli metallist hanguhaara ehk hangupiid: kaks või kolm alumist ja üks peal keskel, moodustades haarade vahele tühemiku. Vanasti valmistati hangud haralisest puust.
Pjotr Poljakov
Lahkus 1911. aastal Eestist Harkivisse. Kirjutas kolmeköitelise histoloogia ja embrüoloogia käsiraamatu (1908–1909, maht 1820 lk) ja koostas võrdleva anatoomia õppevahendeid (1907–1908). Vaadetelt darvinist.
Heinahang
Heinahangu vars on pikk ja sirge. Kohati kasutati heinakuhjade tegemisel ka tavalistest hanguvartest pikemaid vahetatavaid hanguvarsi.
1927
1927. aasta (MCMXXVII) oli 20. sajandi 27. aasta.
Dalarna lään
Välislingid
🇸🇪
Dipendra
Dipendra Bir Bikram Shah Dev (27. juuni 1971 – 4. juuni 2001) oli Nepali kuningas. Ta oli ametlikult kolm päeva kuningas, olles koomas pärast oma isa ja teiste kuningliku perekonna liikmete tapmist ja olles enesetapukatsel surmavalt haavatud. Regendina valitses Gyanendra.
Nikolai Petrovitš Popov
thumb|Nikolai Popov Nikolai Petrovitš Popov (3. märts 1884, Tartu – surma aeg teadmata) oli eesti botaanik.
Kaupmehe poeg. Õppis Tartu Ülikoolis 1905–1910, tudeeris ka Pariisi ja Viini Ülikoolis. Töötas Tartus botaanika eradotsendina 1915–1918.
Dalarna
Dalarna on piirkond Rootsis.
Gyanendra
Gyanendra Bir Bikram Shah Dev (nepali ज्ञानेन्द्र वीर बिक्रम शाह; Jñānendra Vīra Bikrama Śāh; sündinud 7. juulil 1947) oli Nepali kuningas aastatel 2001–2008. Tema isa oli kuningas Mahendra ja tema vanem vend kuningas Birendra.
Gyanendra abikaasa on kuninganna Komal Rājya Lakṣmī Devī (sündinud 18. veebruaril 1951).
Neil on kaks last:
Rweru järv
Rweru järv (ka Rugwero järv, Rugweru järv) on järv Burundi (Kirundo provints) ja Rwanda piiril Burundi põhjapoolseima punkti ning Tansaania piiri lähedal. Geograafilised koordinaadid on 2°21...28′ S, 30°16...22′ E või 2°21...27′ S, 30°17...24′ E.
Järve pindala on umbes 100 km², sellest umbes 80 km² Burundi ja umbes 20 km² Rwanda territooriumil. Teistel andmetel on pindala ilma soodeta umbes 60 km². Järve pindala on märgadel ja kuivadel aastatel oluliselt erinev ; 2010. aastaks on järv kaua kestnud põua tõttu oluliselt kokku tõmbunud. Järve ulatus põhja-lõuna suunas on umbes 18 km või 8 km ning ida-lääne suunas umbes 14,5 km või 15 km. Ümbermõõt on 76 km. Järve ruumala on 210 miljonit m³. Maksimaalne sügavus on 3,9 m, keskmine sügavus 2,1 m.
Pakri tuletorn
pisi|püsti|Pakri tuletorn pisi|Pakri tuletorn ülalt 2023. aasta kevadel Pakri tuletorn on Eesti kõrgeim tuletorn. Asub Harjumaal Pakri poolsaare tipus pangal.
Rweru järv
Järve pinna kõrgus merepinnast on 1350 m või 1750 m.
Pakri tuletorn
Tuletorni geograafilised koordinaadid on.
Rweru järv
Järve voolavad lõuna poolt Muhembuzi jõgi ja ida poolt Nyamabuno jõgi. Viimase kaudu on Rweru järv ühenduses Kanzigiri järvega. Järvest põhja pool Rwandas läheb Rweru järv üle enamasti raskesti ligipääsetavateks Mugesera-Rugwero soodeks, millest mitu kilomeetrit järvest eemal väljub Nyabarongo jõgi (Nyawarungu). Peale selle väljub järvest jõgi, mis suubub Nyabarongo jõkke. Suubumiskohast allavoolu kannab jõgi Akagera Niiluse nime ning suubub ida poole Rusumu joastiku poole. Soodega piirneb järv läänes, põhjas ja loodes.
Pakri tuletorn
Rõdu ja laternaruumiga punase paekivitorni kõrgus jalamist on 52 meetrit ja tule kõrgus merepinnast on 73 meetrit.
Rweru järv
Vee pH on pinnal 8,8, põhjas 7,5. Vee temperatuur on 21,7–26,2° C. Ühes liitris vees sisaldub 13,40 mg Na, 6,35 mg K, 4,40 mg Ca, 6,07 mg Mg, 5,40 mg Cl ja 37,0 mg SiO2.
Pakri tuletorn
Tuletorn ehitati 1889. aastal. pisi|püsti|[[Pakri vana tuletorn (2013)]] pisi|Pakri tuletornid ja tuulepark 2023. aasta kevadel mere kohalt vaadatuna
Rweru järv
Järvel ujub arvutult väikesi ringi- ja poolringikujulisi papüürussaari. Kaldaid ääristab papüürus koos Vossia cuspidata ja muude veetaimedega. Papüürusest madalamas rindes kasvab Dryopteris gongylodes. Järveäärsetes soodes kasvab Miscanthidium. Puudest esineb muu hulgas tara-datlipalm; lõuna- ja kagukallas on metsased.
Järvest peetakse kala. Aastal 1976 püüti 300 tonni, 1986 püüti 350–400 tonni. Potentsiaalne püük on 400–450 tonni aastas, sealhulgas Burundis 320–360 tonni. Püütakse 17 liiki kalu 4 sugukonnast (kirevahvenlased, karpkalalased, angersägalased, Mochokidae. 1975/1976 oli 150 kalurit, neist 45 Burundist. Kalapüüki piirab kirevahvenlaste paljunemiseks vajalike randade nappus ja varasem ülepüük..
Pakri tuletorn
Ajalugu
Esimene tuletorn Pakri poolsaarel oli Peeter I käsul püstitatud 15 meetri kõrgune kivist alus, millel põletati pimedamal poolaastal lahtist tuld. Torn ehitati ümber 1761. aastal.
Rweru järv
Järveäärsetel maadel haritakse kohati põldu; need ei ole kaitse all.
Pakri tuletorn
Ajalugu
Varisev pangaserv jõudis aga aja jooksul tuletornile liiga lähedale ja seetõttu püstitati 1889. aastal uus tuletorn, mis on kasutuses tänapäevani. 1920. aastatel muutus tuletorn üha olulisemaks kui vaatamisväärsus.
Rweru järv
Järve kaldal on Kwisigu ja Nzove asula, läheduses Kirundo, Nemba ja Kibungo.
Pakri tuletorn
Ajalugu
pisi|tühi|400px|Pakri tuletornid
Nepali kuningas
Nepali kuningas (rāja [r'ádža]) oli Nepali monarh aastatel 1768–2008. 2008. aastal monarhia kaotati ja Nepalist sai vabariik.
Kulob
Kulob on linn Tadžikistanis Hatloni vilajetis.
Vassili Popov
Vassili Nikolajevitš Popov (29. detsember 1862 Irkutsk, Venemaa – 19. oktoober 1895 Tartu) oli vene arstiteadlane.
Õpetaja poeg. Õppis Moskva Ülikoolis, kus ka töötas. Oli Tartu Ülikooli füsioloogia professor 1894–1895.
Agusalu järv
Agusalu järv (ka Agusalu Suurjärv, Soska järv, Sooski järv, Suur Agusalu järv) on järv Ida-Virumaal Alutaguse vallas.
Järv asub Agusalu külas.
Hudžand
Hudžand (1936 kuni 1991 Leninabad) on linn Tadžikistanis, Sugdi vilajeti keskus.
Hudžand on suuruselt teine Tadžikistani linn.
Linnas asus Kesk-Aasia kõrgeim (postamendiga 23 meetrit) Lenini kuju, 2011. aasta aprillis see demonteeriti.
Stackelberg
Stackelberg on Liivimaa, Eestimaa, Saaremaa ja Kuramaa aadlisuguvõsa
Eukleides
pisi|Eukleides Eukleides (Εὐκλείδης; ka Eukleides Aleksandriast) oli kreeka matemaatik, keda tuntakse ka "geomeetria isana". Ta oli aktiivne hellenistliku ajastu Aleksandrias Ptolemaios I valitsemisajal (323-283 eKr). Tema 13 raamatust koosnev teos "Elemendid" on üks matemaatika ajalugu kõige enam mõjutanud teoseid. See kogumik oli ilmumisajast kuni 20. sajandi alguseni kasutusel matemaatika- ja geomeetriaõpikuna. Selles leidunud põhitõdesid kutsutakse nüüd Eukleidese geomeetriaks.
Stackelberg
Stackelberge on esimest korda märgitud Riia võlaraamatus 1306. aastal Henrikus de Stakilbergi isikus. 1341 on mainitud rüütel Arnold Stakelbergi, kes elas Tartus. 1389 läänistas Tartu piiskop Dietrich III Damerow Arnold Stakelbergi pojale Johannile Zelgeli mõisa. Stackelbergide vapi kohta pärineb esmane info aastast 1394 kui Peter Stackelberchi pitser leidub ühel Lübeckis allkirjastatud dokumendil. 15. sajandil elas Arnt Stackelberg, kelle poeg Peter pani aluse Stackelbergide kõrgele positsioonile kohalikus aadlihierarhias.
Peter Stackelberg osales noore mehena Wolter von Plettenbergi sõjakäikudes venelaste vastu. Hiljem sai ta Tartu piiskopkonna stiftifoogtiks. Peter Stackelberg suri 1545. aasta sügisel ja tema poegadest põlvnesid suguvõsa peamised liinid: Vanimast pojast Reinholdist põlvnes Kaagvere liin, Johannist põlvnes Kambja liin, Peterist Pidula liin ja Johann nooremast Haljava liin.
Kaagvere liin
Peter Stackelbergi vanimast pojast, Reinholdist põlvnes Liivimaa Kaagvere (saksa k. Haus Kagrimois ) suguvõsaliin. Selle liini esindajatele kuulusid erinevatel aegadel Võrumaa Kaagri, Virumaa Mõdriku, Rägavere ja Harjumaa Sutlema mõis.
Kambja liin
Stackelbergide suguvõsa Liivimaa Kambja suguvõsaliin (saksa k. Haus Kamby ) pärineb Peter Stackelbergi teisest pojast Johannist. Liin jagunes veel omakorda väiksemateks harudeks. Kambja liinist pärit Stackelbergidele kuulusid muuhulgas Virumaa Püssi, Purtse, Hirmuse, Voorepere, Kohtla, Ereda, Atsalama, Väike-Pungerja, Väike-Soldina, Pagari, Puhatu; Liivimaa Taagepera, Stakenbergu (Lätis) mõis.
Johann vanemast (1510–1583), Peter Stackelbergi pojast, põlvnes Kambja suguvõsaliin
Püssi perekonnaharu
thumb|Otto Magnus von Stackelberg (1704–1765) thumb|Krahv Otto Magnus von Stackelberg ([[1736–1800)]]
Pidula liin
Peter Stackelbergi kolmas poeg, kelle nimi oli samuti Peter (circa 1515– circa 1589) ja tema poeg Caspar (surnud 1616) kellele kuulus Saaremaa Pidula mõis, pani aluse kolmandale suurele Pidula (saksa k. Haus Piddul perekonnaharule, kelle järglastest Karja kihelkonna Triigi mõisnikust Casparist (surnud 1661) ja  Kihelkonna kihelkonna Pidula ja Rootsiküla mõisnikust Matthiasest (surnud 1657) hiljem jagunesid väiksemateks suguvõsaliinideks.
Pidula liini Stackelbergidele kuulusid Triigi, Kassari, Väike-Rõude, Saastna, Rootsiküla, Imavere, Adavere, Hermani, Elistvere, Piibe, Abja, Vääna, Vormsi, Riisipere, Pajaka, Putkaste, Mäo, Seli, Roobaka, Tumala, Vana-Võidu ja Loodi mõis.
Tumala perekonnaharu
thumb|Otto Magnus von Stackelberg, [[Baltisakslased|baltisaksa kunstnik ja arheoloog]]
Haljava liin
Stackelbergide Haljava haru põlvnes stiftifoogt Peteri noorimast pojast kelle nimi oli nagu ka teisel pojal, Johann.
Tema järeltulijatele kuulusid Moora, Kuksema, Öötla, Kiviloo, Eivere ja Roosna-Alliku mõisad. Haljava liinist põlvneb ka Stackelbergide Rootsi-Soome haru.
Kuksema perekonnaharu
Jürgen (Georg) Johann von Stackelberg (1697–1766), Haljava, Aaspere ja Roosna-Alliku mõisa omanik. Berndt Otto von Stackelbergi (1662–1734) poeg
Sassi mõis
Sassi mõis, ka Kabila mõis (saksa keeles Kabbil) oli rüütlimõis Valjala kihelkonnas Saaremaal.
Viikingite kunst
pisi|10. sajandist pärinevad [[Hiddensee aare|Hiddensee aarde hulka kuulunud kullast ehted, millel on läbisegi Põhjamaade usundi ja kristluse sümboleid]] pisi|Selliseid kilpkonnakujulisi paaris[[sõlgi kandsid abielus viikinginaised]] Viikingite kunst on Skandinaavias ja viikingite kaugemates kolooniates, eriti Briti saartel ja Islandil, 8.–11. sajandini loodud kunst.
Viikingite kunstil on ühisjooni keltide, germaanlaste, hilisema romaani ja Ida-Euroopa kunstiga.
Ajalooline taust
pisi|Kaunistatud [[vaalaluust kilbike mõõtmetega 22×18,3×0,8 cm. 8. sajandi lõpp või 9. sajandi algus]] Viikingid olid pärit Skandinaaviast. Ümberkaudsed rahvad tundsid viikingeid peamiselt kui rannikualade rüüstajaid (nimi "viikingid" tulebki tõenäoliselt nende endi sõnast selle tegevuse kohta). Nende teine nimi "normannid" viitab põhjamaisele päritolule.
Viikingid rüüstasid alates 8. sajandi lõpust kuni 11. sajandi keskpaigani peamiselt Euroopa looderanniku jõukaid asulaid. Kristluse-eelsete kauplejate ja rüüstajatena jõudsid viikingid dokumenteeritud ajalukku 793. aastal, mil nad ründasid Lindisfarne'i saare kloostrit.
Algselt kasutasid viikingid oma pikklaevu hooajalisteks sissetungideks ja rüüsteretkedeks Euroopa rannikualadele, meresadamatele ja jõeäärsetele asulatele. Hiljem võtsid nad ette ka kaubareise Skandinaaviast itta, läände ja lõunasse. Korduvad ja korrapärased reisid ida suunas toimusid mööda Dnepri jõge Mustale ja Volga jõge Kaspia merele (kaubatee varjaagide juurest kreeklasteni) ning lääne suunas Briti saarte, Islandi ja Gröönimaa rannikule. On ka tõendid selle kohta, et viikingid jõudsid Newfoundlandi saarele ammu enne seda, kui Christoph Kolumbus Uue Maailma avastas. Hulk alasid asustati ja koloniseeriti.
Mõniste valla lipp
thumb|Mõniste valla lipp Mõniste valla lipp on Võru maakonnas asnud endise Eesti haldusüksuse Mõniste valla lipp.
Viikingite kunst
Uurimislugu
Viikingite kunsti hakati uurima 19. sajandi lõpus. Esimene tähelepanuväärne uurimus on norra arheoloogi Haakon Sheteligi üksikasjalik kirjutis Osebergi laevmatuse rohketest puunikerdustest.
Mõniste valla lipp
Lipp kinnitati 3. novembril 1997.
Viikingite kunst
Uurimislugu
Inglise arheoloogi David M. Wilsoni ja taani arheoloogi Ole Klindt-Jenseni ülevaateteos "Viking Art" ("Viikingite kunst”, 1966) võttis kasutusele leidude süstemaatilise kirjeldamise viisi, mis on tänaseni käibel, ja esitas üksikasjaliku kronoloogilise raamistiku.
Mõniste valla lipp
Lipu kirjeldus
Mõniste valla lipp on ruudukujuline vapilipp, rohelisel kangal tagajalgadel seisev, otsevaatav ja löögivalmis mõõgaga valge hunt. Hundi keel ja küünised on punased.
Viikingite kunst
Uurimislugu
David M. Wilson jätkas viikingite kunsti uurimist, avaldades oma töid peamiselt inglise keeles. Oluliseks uurijaks on saanud ka norra kunstiajaloolane Signe Horn Fuglesang.
Mõniste valla lipp
Lipu kirjeldus
Lipu normaalmõõtmed on 105×105 cm.
Viikingite kunst
Allikad
Viikingite kunstist on tuntud peamiselt metallist ja kivist esemed, sest need materjalid on vastupidavamad. Puidust, luust, elevandiluust ja tekstiilist esemeid on säilinud vähem. Kirjalike allikate järgi olid kunstipärased tätoveeringud sagedased, kuid nendest leide ei ole ja nende säilimine on ka ebatõenäoline. Seetõttu on teadmistes viikingite kunsti kohta olulised lüngad. Arheoloogilised väljakaevamised ja juhuleiud toovad siiski tasapisi uut olulist materjali.
Puit ja muud orgaanilised materjalid
pisi|Puitnikerdused Norras [[Urnesi püstpalkkirikus, haruldane säilinud näide]] Puit oli viikingite kunstis kahtlemata peamine materjal, sest nikerdamine nõudis suhteliselt vähe vaeva ning puit oli odav ja Põhja-Euroopas rikkalikult saadaval. Juhuslikult on säilinud Osebergi laevmatuse nikerdused 9. sajandi algusest ja Urnesi püstpalkkiriku nikerdatud kaunistused 11. sajandi lõpust.
Graham-Campbell on selle kokku võtnud nii: "Need tähelepanuväärsed leiud võimaldavad meil kujundada vähemalt mulje sellest, millised osad meil viikingite kunsti tervikust puuduvad. Puidufragmendid ja väiksemad nikerdused teistes materjalides (nagu hirvesarv, merevaik ja morsakihvad) annavad täiendavaid vihjeid. Aga paratamatult on vähe hästisäilinud leidusid ka tekstiilikunstist, ehkki naiste käsitöö sh kudumine ja tikkimine, oli viikingitel hästi arenenud."
Kivi
Kivisse nikerdamist ei harrastatud kusagil mujal Skandinaavias enne 10. sajandi keskpaika (kui viikingiaja alguse Gotlandi pildikivid ja Jellingi kuninglikud monumendid välja arvata). Hiljem (ja tõenäoliselt ristiusu levikust mõjutatuna) levis nikerdustega kivide kasutamine püsivate mälestusmärkidena juba laiemalt.
Metall
pisi|Hõbedast valmistatud [[hoburaudsõlg|hoburaudsõled (ka nn oomegasõled) viikingiaegselt Põhja-Inglismaalt (10. sajandi algus)]] Katkendlike andmete põhjal võib oletada, et viikingite kunsti taastatud ajalugu puidust ja kivist esemete kohta toetub suuresti ulatuslikust eri allikatest pärinevate dekoratiivsete metallesemete uurimisele. Kaasaja uurimustes kasutatavaid metallist esemeid on leitud erinevatest arheoloogilistest leiukohtadest ja just tänu väärismetallide vastupidavusele on säilinud palju selleaegse kunsti väljendusviisidest ja taotlustest.
Ehteid kandsid nii mehed kui ka naised, kuid kantavad ehted erinesid tüübilt. Abielunaised kinnitasid oma üleriideid õlgade lähedalt kahe suure paari moodustava kupalsõlega, mille kuplitaolise välimuse tõttu kutsuvad tänapäeva teadlased neid ka "kilpkonnsõlgedeks". Naiste paarissõlgede kuju ja stiil erines piirkonniti, paljud kandsid ka ažuurseid sõlgi. Sageli sõlmisid naised sõlgede vahele helmestega nööre või riputasid sõle alumisele osale muid kaunistusi.
Mehed kandsid sõrmede, käte ja kaela ümber metallist rõngaid ning sulgesid keepe poolringjate hoburaudsõlgedega, millel olid rõivasse kinnitamise tarvis sageli väga pikad nõelad. Meeste relvad, näiteks mõõkade käepidemed, olid kohati rikkalikult kaunistatud. Viikingid kasutasid peamiselt hõbe- või pronksehteid (millest viimased olid mõnikord kullatud), kuid leitud on ka ilmselt kuninglikele isikutele või teistele tähtsatele inimestele kuulunud suuri ja uhkeid puhtast kullast komplekte.
Viikingite haudadest leitakse sageli igapäevaseks kasutamiseks mõeldud kaunistatud metallist esemeid – see näitab hauapanuste kasutamise laialdaselt levinud praktikat. Surnu kandis oma parimaid riideid ja ehteid ning ta maeti koos relvade, tööriistade ja majapidamistarvetega. Vähem tavalisem, kuid siiski leiuna oluline oli väärismetallist esemete leidmine aaretena. Paljud neist aaretest olid ilmselt omanike endi poolt peidetud. Mõned sarnased leiud võisid olla ka ohvrianniks jumalatele.
Viimasel ajal on tänu metallidetektorite suurenenud populaarsusele ja seaduslikule kasutamisele leitud järjest sagedamini üksikuid juhuslikke metallesemeid ja ehteid (kõige tõenäolisemalt on need olnud kaotatud esemed). See on andnud uurijate jaoks uut materjali ja ühtlasi kiiresti laieneva uue huviliste (aareteotsijate) grupi. Viikingite mündid sobituks hästi sellesse kategooriasse, kuid moodustavad sellest hoolimata viikingiaja esemete hulgas eraldi kategooria – nende kujundus ja kaunistused olid suurel määral sõltumatud viikingitele iseloomulike kunstitaotluste stiilidest.
Muud allikad
Viikingite kunsti kohta kättesaadava teabe mittevisuaalsed allikad on peidus skaldide värssides ehk luule keerukas vormis. Seda loodi viikingite ajal ning anti suuliselt edasi seni, kuni see sajandeid hiljem lõpuks kirja pandi. Mitmed värsid räägivad värvilistest kaunistustest puidul ja kivil, mida aga leiukirjeldustes harva kohtab. Näiteks viitab 9. sajandi skaldist poeet Bragi Boddason neljale näiliselt seoseta stseenile, mis on olid maalitud kilbile. Üks stseenidest kujutas seda, kuidas jumal Thor kalal käis. Sellele motiivile viitab ka Úlfr Uggasoni 10. sajandi poeem, mis kirjeldab maale ühes vastehitatud saalis Islandil.
Algupära ja taust
Viikingite kunsti ja kaunistuste aluseks on alates 4. sajandist välja kujunenud pidev kunstitraditsioon, mis oli omane suuremale osale Euroopa loodeosast. Skandinaavia kunstnike looming oli suuresti keskendunud eri tüüpi kaunistustele, mille põhimotiiviks olid omavahel keerdunud loomad, mida kasutati paljude asjade ehtimisel.
Kunstiajaloolane Bernhard Salin oli esimene, kes germaani kunsti loomornamendid süstematiseeris ja need kolme stiili jaotas (I, II ja III stiil). Neist kaks viimast jaotati hiljem Arwidssoni poolt veel kolmeks täiendavaks stiiliks : stiil C, mille õitseaeg oli 7.–8. sajandini ehk enne kui selle asendas (eriti Skandinaavia lõunaosas) stiil D. Stiilid C ja D inspireerisid viikingite aja loomornamentide algset väljendusviisi (stiil E), mis on üldtuntud kui Osebergi/Broa stiil. Stiilid D ja E kujunesid välja üldisemas Skandinaavia kontekstis ja neis oli suhteliselt vähe mõjutusi väljastpoolt Skandinaaviat.
Stiilid
Pole üllatav, et nimetatud stilistilised faasid esinevad oma puhtaimal kujul just Skandinaavias; mujal viikingite maailmas on töödes sageli märkimisväärseid mõjutusi teistest kultuuridest. Näiteks identifitseerivad kunstiajaloolased Briti saartel Skandinaavia motiivide eraldiseisvaid "saarelisi" variante, mida leidub sageli "puhaste” viikingiornamentide kõrval.
Osebergi stiil
pisi|Osebergi viikingilaev Oslo [[Viikingilaevade muuseumis]] Osebergi stiil iseloomustab viikingite kunsti algset faasi. Osebergi stiil on nimetatud Osebergi laevmatuse järgi. Tegemist on hästi säilinud ja rikkalikult kaunistatud viikingilaevaga, mis avastati suurest hauakääpast Norra Vestfoldi maakonnas Tønsbergi linna lähistel asunud Osebergi talu maadelt. Lisaks laevale leiti kääpast ka hulk teisi rikkalikult kaunistatud puidust esemeid.
Osebergi stiilile iseloomulikuks motiiviks on nn "haarav metsaline”. Just haarava metsalise motiiv on see, mis varajast viikingite kunsti sellele eelnenud stiilidest eristab. Metsalise peamiseks tunnuseks on tema käpad, mis haaravad kinni kas tema ümber olevatest servadest, kõrval asuvatest metsalistest või mõnest looma enda kehaosast. Stiili iseloomustavad ka eelviikingiaja traditsioonid, kuid tänapäeval seda iseseisva stiilina enam ei tunnustata.
Osebergi laeva hoitakse Oslos Bygdøy saarel asuvas Viikingilaevade muuseumis. Tegemist on rohkem kui 21 meetrit pika laevaga. Laevas olid kahe naise säilmed ilmselt paljude väärisesemetega, mis aga olid ammu enne laeva avastamist röövitud. Matus on dateeritud aastasse 834. Laeva vööritäävi kaunistab loomapea, möirgav metsaline, ja selle pind on kaunistatud omavahel läbipõimunud ja haardes väänlevate-keerlevate loomadega. Laeva keret aga ilustab omavahel põimunud loomadest muster.
Borre stiil
pisi|Pronksist kaelaehe viikingiaegsest [[Hedeby (Haithabu) linnast]] Borre stiili iseloomustavad mitmesugused geomeetrilised läbipõimunud ja sõlmedega mustrid ning zoomorfsed (ühe looma) motiivid. Esimest korda avastati see stiil laevmatusest leitud kullatud pronksist hobuserakmete osadel Norra Vestfoldi maakonnas Borre küla lähistel Borre kääbastes, mille järgi on stiil ka nimetatud. Borre stiil oli Skandinaavias valdav stiil 9. sajandi lõpust kuni 10. sajandi lõpuni – seda ajavahemikku toetavad ka dendrokronoloogilised andmed, mida on saadud tüüpilisi Borre stiili esemeid sisaldavatest leiukohtadest. Dateeritud Borre stiili leiukohtade hulka kuuluvad nii Borre (ca 900), Gokstad (900–905), Tune (905–910), Fyrkat (980) ja Trelleborg (980/981), aga ka mitmed müntide järgi dateeritud aarded.
Borre ja sellele eelnenud stiilidele iseloomuliku elemendina oli jätkuvalt kasutusel lindikujulise kehaga "haarav metsaline". Sarnaselt selle faasi geomeetriliste mustritega tulenes Borre stiili visuaalne tõuge kasutada oleva ruumi täitmisest – lindikujuliste loomade palmikud on tihedasti läbi põimunud ja loomade kehad on seatud nii, et need tekitaksid tihedaid ja suletud kompositsioone. Selle tulemusena puudub taust – Borre stiili tunnusjoon –, mis vastandub tugevalt sellega ajaliselt kattunud Jellinge stiilis valitsenud rohkem avatud ja voolavale kompositsioonile.
Borre stiili veelgi iseäralikumaks tunnuseks on sümmeetriline kahekordse kontuuriga "rõngaskett" või "rõngaspalmik", mille kompositsioon koosneb läbipõimunud ringidest, mida eraldavad põiki kulgevad jooned ja kattuvad rombid. Borre rõngaskett lõppeb vahel kõrgreljeefse loomapeaga, nagu seda võib näha Borrest ja Gokstadist leitud rihmade osadel.
Metallist esemete servadelt leiab sageli kõrgeima meisterlikkuse tasemega esemetel kasutatud filigraantraati imiteerivaid sälke.
Jellinge stiil
Jellinge stiil on 10. sajandil esinenud loomi kujutava Skandinaavia kunsti faas. Stiili iseloomustavad silmatorkavalt stiliseeritud loomad, kelle kehad on sageli lindikujulised. Algselt kasutati seda nime Taanis Jellingis asuvate esemete kohta (nt Harald Sinihamba püstitatud suur ruunikivi), kuid hilisemad uuringud on need määranud Mammeni stiili alla kuuluvaks.
Mammeni stiil
pisi|Kirvepea Mammenist. Hõbeda inkrusteeringuga raud Mammeni stiil on nimetatud stiilile tüüpilise eseme, Taanist Jüütimaalt Mammeni Bjerringhø küla kääpast jõuka mehe hauapanuste hulgast leitud kirve järgi. Dendrokronoloogiliste andmete järgi langetati hauakambri ehitamiseks kasutatud puud talvel 970–971. Rauast kirves, mis on inkrusteeritud hõbedast kujunditega mõlemalt küljelt rikkalikult kaunistatud, oli tõenäoliselt tseremoniaalne paraadrelv, mis kuulus kuningliku staatusega mehele – tema matuseriietel olid keerukad tikandid ja kasutatud oli siidi ning karusnahka.
pisi|vasakul|Kaduma läinud Cammini laeka koopia. Cammini laegas oli viikingiaja lõpust pärinev väike kullast Mammeni stiilis [[reliikvialaegas (asub Taani Rahvusmuuseumis)]] Mammeni kirve teraosal on kujutatud suurt "mummulise" keha, tuti, ümmarguse silma ja püstise peaga lindu. Suur teokarbikujuline spiraal tähistab linnu puusakohta, kust algavad tema õhukesed piklikud tiivad – parem tiib põimub linnu kaelaga ning vasak tema keha ja sabaga. Kirve terapoolsel serval on poolringikujuline Mammeni stiilile tüüpiline sälkudega serv. Linnu saba on kujutatud kolmekordse väädina, mille avatud ja konksu meenutavad otsad moodustavad kirvel Mammeni stiilile tervikuna iseloomuliku kujunduse. Kujundust muudab keerukamaks linnu pea küljes olev "hari", mis põimub kahel korral kaela ja parema tiivaga ning millest omakorda võrsuvad tera serva mööda liikuvad väädid.
Ülaservas, käepideme lähedal, on Mammeni kirve ühel küljel läbipõimunud sõlm ja teisel küljel kolmnurkne inimese näoga mask (millel on suur nina, vuntsid ja spiraalne habe), mis paistab olevat üks Mammeni stiili lemmikmotiive, mis on sinna varasematest stiilidest edasi kandunud.
Mammeni kirve teisel küljel on laialilaotuva lehe taoline kujundus, mis lähtub selle allosas olevatest spiraalidest ning mille õhukesed "mummulised" väädid levivad omavahel põimudes mööda kirvepead varre suunas.
Ringerike stiil
pisi|Vangi kivi pisi|Söderala tuulelipp Ringerike stiil on 10. sajandi lõpust ja 11. sajandist pärinev ja talle eelnenud Mammeni stiilist välja kasvanud, samuti sageli loomi kujutav Skandinaavia kunstistiil. Stiil on nimetatud Norras Oslo linnast põhjas asuva ajaloolise Ringerike piirkonna järgi, kus kasutati laialdaselt kohalikku punakat liivakivi, et lõigata kividesse sellele stiilile omaseid kujunduselemente, mille hulka kuulusid looma- ja taimemotiivid (kuigi Ringerikest endast on leitud vaid üks selles stiilis nikerdustega kuju). Motiivideks on kõige enam lõvid, linnud, paelakujulised loomad ja spiraalid. Mõned neist elementidest ilmuvad Skandinaavia kunsti esmakordselt – näiteks eri tüüpi ristid, palmetid ja kahte motiivi ühendavad kringlikujulised silmused. Enamikul neist motiividest leidub vasteid ka anglosaksi ja saksi kunstis.
Ringeriike stiili määratlemiseks on sagedamini kasutatavaks tüüpobjektiks 2,15 meetri kõrgune Opplandi maakonnas Vangi vallas paiknev Vangi kivi. Lisaks selle paremas servas olevale mälestava sisuga ruunikirjale, on suurem osa kivist täidetud ühtlase väätidest ornamendiga, mis saavad alguse kivi alumise ääre kahest teokarbikujulisest spiraalist. Mustri kaks põhivääti ristuvad kahel korral ja moodustavad lõpus sagaraid. Nende ristumiskohtadest alguse saavaist silmustest arenevad uued väädid ning ülemise silmuse väätide keskel on näha pirnikujulisi motiive.
Olgugi et kujundus on teljesuunaline, on väätide kimpude vahel siiski teatav asümmeetria. Väätidega mustri kohal on kujutatud suurt kõndivat looma, kellel on kahekordne kontuur, teokarbikujulised puusad ja “hari” huulel. Kui võrrelda seda kujundust Mammeni kirvel oleva kujundusega, puudub sellel Vangi kivil nähtav teljesuunalisus ja väädid on oluliselt vähem korrapärased. Kui Mammeni stiili rullornament on laineline, siis Vangi kivil on see pingul ja ühtlaselt kumer. Need omadused tähistavadki Mammeni ja Ringerike stiili ornamentide peamist erinevust. Kuid võrreldes kivil olevat looma Jellingi kividel oleva loomaga, on selgelt nähtav kahe stiili omavaheline seos.
Leitud metallist esemete seas ilmneb Ringerike stiil kõige paremini kahel Källungest (Gotland) ja Söderalast (Hälsingland) leitud, vasega kaetud tuulelipul. Neist esimesel on kaks teljesuunalise ülesehitusega silmust-madu, millest omakorda saavad alguse sümmeetrilise paigutusega väädid. Nii madude pead kui ka lipu tagaküljel olev loom ja madu on Vangi kiviga võrreldes rikkalikuma ilustusega – kõigi huultel on "harjad", madudel rõngassabad ja kõigil loomadel pirnikujuline silm, mille tipp on suunatud koonu poole. Viimane on iseloomulik just Ringerike stiilile.
Urnesi stiil
pisi|[[Taani aladelt pärinev pronksist ornament]] Urnesi stiil oli loomi kujutava Skandinaavia kunsti viimane faas, mis kestis 11. sajandi teisest poolest kuni 12. sajandi alguseni. Kuigi Urnesi stiil on saanud nimetuse Norras asuva Urnesi püstpalkkiriku põhjapoolse värava järgi, moodustavad suurema osa seda stiili kajastavatest esemetest Rootsis Upplandi maakonnas asuvad ruunikivid. Seetõttu eelistavad mõned teadlased kutsuda seda nimega "ruunikivi stiil".
Stiili iseloomustavad omavahel tihedaks mustriks põimunud sihvakad ja stiliseeritud loomad. Loomade päid on kujutatud profiilis, neil on saledad mandlikujulised silmad ja nende ninadel ning kaeltel on ülespoole lokkivad lisandid.
Varajane Urnesi stiil
pisi|Upplandi ruunikivi 871. Näide Åsmund Kåressoni meisterlikkusest Urnesi stiili varajasel perioodil Stiili varajase faasi dateering põhineb peamiselt ruunikivil U 343 ja Lilla Valla nimelisest kohast leitud hõbedasel kausil, mis pärineb ligikaudu 1050. aastast. Selle stiili varajase perioodi ruunikivid sisaldavad nn Inglise Ruunikive, viidates Danegeldile, kuningas Knud Suure ja Åsmund Kåressoni töödele.
Keskmine Urnesi stiil
Siiski on tõendeid ka selle kohta, et Urnesi stiili keskmine periood kujunes välja enne 1050. aastat – sellisena, nagu seda kujutavad ruunimeistrite Foti ja Balle tööd.
Burka
Burkasid on musta, pruuni või valget värvi.
Ratsanikud kannavad pikka, karjused lühikest burkat.
Viikingite kunst
Hiline Urnesi stiil
Jarlabanke ruunikividel on nii hilisel kui ka keskmisel perioodil tegutsenud meistrite Foti ja Balle käekirja jooni ning just nende kahe meistri tüüpi Urnesi stiil segunes 12. sajandil romaani stiiliga.
Urnesi-romaani stiil
Urnesi-romaani stiili ruunikividel enam ei esine. Sellest võib järeldada seda, et ruunikivide valmistamise traditsioon oli enne segastiili ilmumist hääbunud. Segastiil on hästi esindatud Rootsis – selle mandriosal ja Gotlandi saarel. Tänu Oslos säilinud näidetele on Urnesi-romaani stiil dateeritud ajavahemikku 1100–1175. Taanis paikneva Lisbjergi altari esikülg on dendrokronoloogiliselt dateeritud aastasse 1135 ja sama stiil esineb ka 12. sajandi teise poolde dateeritud Iiri päritolu relikviaaridel.
Sakla mõis
Sakla mõis (saksa keeles Sackla) oli riigimõis Valjala kihelkonnas Saaremaal.
Ajalugu
Mõis tekkis ajavahemikul 1750–1756 mitme mõisa (Karja, Rapsu, Koikla ja Lööne) maadest.
Väike-Agusalu järv
Väike-Agusalu järv on Alutaguse vallas Ida-Viru maakonnas asuv järv.
Järv on Agusalu külast 1,5 km ida pool.
Asub Puhatu looduskaitsealal.
Galeazzo Maria Sforza
thumb|right|Galeazzo Maria Sforza
Galeazzo oli Sforza dünastia rajaja kondotjeer Francesco I Sforza ja Bianca Maria Visconti poeg. Galeazzo Maria lõi sidemed Mantova valitsejatega abielludes Dorotea Gonzagaga; peale Dorotea surma aastal 1467 sai Galezzo abikaasaks Savoia hertsogi tütar Bona di Savoia.
Galeazzo tapeti 1476. aastal Milano Santo Stefano kirikus. Peale Galezzo Maria surma sai Milano hertsogiks tema poeg Gian Galeazzo Sforza. Galeazzo Maria tütar Bianca Maria Sforza (sündinud 1472) abiellus hiljem Saksa-Rooma keisri Maximilian I-ga.
Galeazzo Maria oli tuntud helde kunsti- ja eriti muusikapatroonina ent ka julma ja halastamatu türannina.
Vana-Lõve mõis
Vana-Lõve mõis (saksa keeles Alt-Löwe) oli riigimõis Valjala kihelkonnas Saaremaal.
Bohtar
Kurgonteppa (tadžiki Қурғонтеппа, pärsia قرغان‌تپه; varem venepäraselt ka Kurgan-Tjube) on linn Tadžikistanis, Hatloni vilajeti keskus.
Vana-Lõve mõis
Mõisast on teateid alates 1438.
Kartulihark
thumb|Kartulihark Kartulihark on hark, mis on mõeldud kartulite ning muude juur- ja puuviljade teisaldamiseks.
Kartulihark sarnaneb sõnnikuhargiga, kuid on suurem. Kartulihargil on 10–16 ümara otsaga haara ehk piid, mis on paigutatud tihedalt, kusjuures äärmised piid on sirged, moodustades ülejäänud haaradega kausja tõsteriista. Haarade otstes on ümarad metallist munad, et vältida kartulite ja juurviljade tõstmisel nende vigastamist.
Hanguvars on üle meetri pikk ja alt hangu juurest kerge kumerusega paremaks haaramiseks. Hanguvarre otsas võib olla käepide.
Kapillaarsus
pisi|Vedelikusamba meniskite kujud eri vedelikes Kapillaarsus on mittesegunevate keskkondade, harilikult tahke ja vedela faasi kokkupuute piirkonnas ilmnevad pindpinevusnähtused; kitsamas mõttes märgumisega kaasnevad imendumisnähtused kapillaarides ja poorides.
Kapillaarnähtused on füüsikalis-keemilised nähtused, mis ilmnevad peenikestes torudes ehk kapillaarides või poorsete materjalide poorides. Kapillaarefekt annab vedelikele omaduse voolata kitsas ruumis ilma näiliste välisjõudude (raskusjõud) otsese mõjuta. Efekt ilmneb näiteks värvipintsli harjastel ja saapapaelte märgumisel, samuti poorsetes materjalides nagu betoon või paber. Kapillaarefekt ilmutab end ka eluslooduses, taimsetes ja loomsetes rakkudes, kus on oluline vedeliku rakkudevaheline liikumine. Efekti põhjuseks on vedeliku ja tahkise pinnal olevad molekul-molekul vahelised sidemed ehk van der Waalsi vastasmõju. Nähtuse ilmnemise eelduseks on, et kapillaari või poori kõverusraadius on võrreldav vedelikupinna kõverusraadiusega, sest siis kompenseeruvad kohesiooni tõttu tekkinud vedeliku pindpinevusjõud ning vedeliku ja tahkise osakeste vahel mõjuv adhesioonjõud. Tulemuseks on vedeliku vaba liikumine mööda poori või kapillaari.
Etümoloogia
Sõna "kapillaar" pärineb ladinakeelsest väljendist capillaris ('seotud juuksed'), sõnast capillus ('juuksekarv'), ja on algselt tuletatud sõnast caput ('pea'). Seetõttu võib eeldada, et kapillaarnähtused on nimetuse saanud just karvades toimunud nähtuste käigus, näiteks pintsli sukeldamisel värvi anumasse. Meditsiinis ja bioloogias tähendab sõna "kapillaar" õhukese seinaga veresooni. Sõna "kapillaar" tähendab üldises tähenduses väga peenikest toru.
Nähtuse füüsikaline seletus
Levinuim füüsikaline mudel kasutab kapillaarnähtuste seletamiseks adhesioon- ja kohesioonjõudude vahekorraga määratud resultantjõu (vaadeldes jõudu vedeliku pinna suhtes, saab rääkida rõhust) ning vedelikusamba hüdrostaatilise rõhu vahel tekkinud tasakaalustunud rõhu mõjumise suunda. Sukeldades kapillaari, näiteks peenikese klaastoru, vertikaalselt veeanumasse, näeme, et vedelikusammas tõuseb kapillaaris kõrgemale vee üldisest tasemest anumas ja jääb ühel hetkel paigale. Vedeliku tõusu põhjustavad adhesioonjõudude mõjumine (märgumine) vedeliku pinna ja tahkise pinna vahel, mis tõmbab vedeliku sammast vertikaalsihis üles. Samba tõusu peatumise põhjustab vedelikusamba kasvades pidevalt kasvav hüdrostaatiline rõhk, mis, saades võrdseks adhesiooni rõhuga, peatab meniski tõusu. Vaadeldes saab veenduda, et meniski kõverusraadius on suunatud vertikaalsihis üles. Seega on vedeliku ja tahkise kokkupuutepinnal oleva summaarse pindrõhu mõju suunatud vertikaalsihis üles ja hüdrostaatilise rõhu mõju suunatud vertikaalsihis alla.
Sukeldades samasuguse klaaskapillaari elavhõbedasse, näeme eelnenule vastupidist olukorda: vedelikusammas vertikaalselt elavhõbedasse sukeldatud klaaskapillaaris on madalam teda ümbritsevas anumas olevast elavhõbedatasemest. Sel juhul on kohesioonijõu tekitatud rõhk suurem adhesiooni tekitatust ja märgamisefekti klaaskapillaari pinnaga ei toimu. Vedeliku pindpinevusjõud tõmbab vedelikku vertikaalsihis alla ja vedeliku menisk peatub hetkel, mil väljaspool klaaskapillaari oleva vedeliku hüdrostaatiline rõhk saab võrdseks kapillaari sees oleva vedeliku pindpinevusjõu tekitatud rõhuga. Meniski kõverusraadius on suunatud vertikaalsihis alla.
Hüdrostaatiline rõhk
Vedelikusamba tekitatud hüdrostaatiline rõhk avaldub järgmise valemiga:
kus p on hüdrostaatiline rõhk, ρ vedeliku tihedus, g-raskuskiirendus, h vedelikusamba kõrgus, V vedelikusamba ruumala ja A vedelikusamba põhja pindala, ma ei tea miks.
Kapillaaris oleva meniski kõrgus
Meniskiks nimetatakse kapillaaris oleva vedeliku ja gaasi piirpinda. Vedeliku pind on kumer ja tema kumerus on väljendatav kõverusraadiusega. Vedeliku kõrgus kapillaaris on arvutatav järgmise valemiga:
kus h on meniski kõrgus, σ vedeliku ja gaasi pinna pindpinevus (jõud/pikkus), θ kontakt nurk, ρ vedeliku tihedus (mass/ruumala), g raskuskiirendus (9,8 m/s²) ja r kapillaari raadius.
Standardtingimustel on klaastorukeses oleva vedeliku meniski kõrguse ja kapillaari raadiuse vaheline sõltuvus järgmine:
Näiteks 4 m diameetriga klaastorus (raadius on 2 m) tõuseb veetase vähemärgatavad 0,0074 mm, kuid 4 cm diameetriga klaastorus (raadius 2 cm) tõuseks veetase 0,74 mm ja klaastorus diameetriga 0,4 mm (raadius 0,2 mm) tõuseks veetase juba märgatavad 70 mm.
Näited
Põleva küünla tahis liigub kapillaarjõudude mõjul sulanud küünlarasva pidevalt põleva otsa poole. Küünla süütamisel tahis hangunud rasv süttib ja põlemisel eraldunud soojus sulatab edasi ümbritsevat küünlarasva. Ärapõlenud küünlarasv asendub kohe kapillaarjõudude poolt mööda tahti üles liikuva sulanud küünlarasvaga ja seega ei põle küünlas mitte taht, vaid küünlarasv. Sarnast nähtust kasutatakse ära ka õlilampides, kus mööda tahti ülesliikuvaks vedelikuks on õli.
Kapillaarnähtus on jälgitav ka adsorptsioonkromatograafias, milles solvent liigub vertikaalselt mööda adsorbenti üles. Meetodit kasutatakse solvendis lahustunud ainete tuvastamiseks, sest ka lahustunud ained liiguvad koos solvendiga mööda adsorbendi pinda üles. Lahustunud ainete liikumiskiirus sõltub lahustunud ainete ja solvendi (liikuv faas) ja adsorbendi (statsionaarne faas) polaarsusest.
Kapillaarnähtuste puudused ilmnevad näiteks saapa- ja kingapaelte märgumisel. Miinuskraadidega väljas liikudes pael külmub ja see muudab paela kinni- või lahtisidumise raskeks. Selle puuduse kõrvaldamiseks töödeldakse paelu eelnevalt kemikaalidega. Paelas kleebitakse kapillaarid mõnest kohast kinni, et tõkestada vee levikut.
Vedeliku liikumine poorses materjalis
kus V on imendunud vedeliku ruumala, A materjalitüki ristlõike pindala, S materjalitüki imavus (m/s½) ja t aeg.
Edasi saab tuletada suuruse i, mis iseloomustab materjali imavust. Selle suuruse ühikuks on 1 m:
Johann Sebastian Bach
pisi|Johann Sebastian Bachi autogramm Johann Sebastian Bach [ˈjoːhan zeˈbasti̯an ˈbax] (31. märts (vana kalendri järgi 21. märts) 1685 Eisenach – 28. juuli 1750 Leipzig) oli saksa helilooja ja organist, Bachide suguvõsa kõige väljapaistvam liige.
Lapsepõlv Eisenachis (1685–1695)
pisi|Linnad, kus Bach elas Johann Sebastian Bach sündis vana kalendri järgi 21. märtsil 1685 Eisenachis organist Johann Ambrosius Bachi ja Maria Elisabetha (Lämmerhirt) Bachi noorima pojana. Bachi isa ja kõik onud olid professionaalsed muusikud. Isa õpetas talle juba lapsena viiuli- ja klavikordimängu ning onu Johann Christoph Bach (1645–1693) tutvustas noorele sugulasele orelimängu. Kaheksa-aastaselt hakkas Bach õppima Eisenachi ladina koolis.
Bachi ema suri 1694. ja isa 1695. aastal. Pärast seda kolis Bach koos venna Johann Jakobiga vanema venna Johann Christoph Bachi (1671–1721) juurde lähedalasuvasse Ohrdrufi.
Ohrdruf (1695–1700)
pisi|Õpilaste nimekiri Ohrdrufi lütseumis, Bachi nimi on teises nimekirjas neljas Johann Christoph tegutses Ohrdrufis organistina ning võttis üle 14 aastat noorema venna Johann Sebastiani muusikalise harimise. Muu hulgas õpetas ta vennale klavikordimängu ja tutvustas Saksamaa heliloojate, sealhulgas oma õpetaja Johann Pachelbeli, Johann Jakob Frobergeri ja Dietrich Buxtehude loomingut. Kui uskuda tema hilisema õpilase Lorenz Christoph Mizleri kirjutatud nekroloogi, siis kirjutas Johann Sebastian Bach öösiti salaja ümber moodsama muusika käsikirju, mille vend oli tema eest ära peitnud. Bach õppis tasuta Ohrdrufi lütseumis, kus ta võeti kooli juures tegutsenud tänavalaulikute hulka. Õppeedukuselt oli Johann Sebastian alati parimate hulgas. Tema koolivennad olid teiste hulgas Bachi eluaegne sõber Georg Erdmann ja nõbu Johann Ernst Bach.
Lüneburg (1700–1702)
Sajandivahetuseks jäi Bachile venna Ohrdrufi korter väikeseks, kuna vend oli äsja saanud isaks. Lisaks sellele ei saanud Bach enam tasuta haridust lütseumis. Ohrdrufi lütseumi kantor soovitas tal minna koos Georg Erdmanniga Lüneburgi Miikaeli kloostrisse, andes neile selleks isegi stipendiumi. Õppimisvõimalused Lüneburgis olid head. Tänu kloostri rikkusele anti talle tasuta haridust, tänu ilusale poiss-soprani häälele sai Bach kooris laulmise eest väikest tasu. Kooriga sai ta laulda kõigil jumalateenistustel, tutvudes nii Põhja-Saksamaa tollase muusikakultuuriga. Lisaks sellele sisaldas Miikaeli kloostri raamatukogu ühte suurematest tolleaegsetest muusikakäsikirjade kogudest Saksamaal. On võimalik, et häälemurde saabudes oli Bach sealses kloostris abiorganist. Vahetevahel reisis ta Hamburgi, et kuulata tol ajal kuulsat organisti Johann Adam Reinkenit, ning Cellesse, et kuulata sealse hertsogi ülalpeetavat ja vahel ka Lüneburgi külastavat kapelli. Viimane mängis suures osas prantsuse muusikat, tänu millele õppis Bach ka seda tundma. Johann Sebastian Bach lahkus Lüneburgist 1702. aasta ülestõusmispühade eel.
Weimar (1703–1704)
Alates kooli lõpetamisest Lüneburgis kuni 1703. aastani ei ole Bachi tegevuse kohta selgeid andmeid. 1703. aasta aprillist töötas Bach mõnda aega Weimaris sealse pisivürst Johann Ernst III väikese kapelli juures viiuldajana. See Bachi jaoks igav amet oli aga aeganõudev ega andnud võimalust loominguliseks tööks ja enesetäienduseks. Kõigi tema kohustuste kohta seal ei ole täit selgust, kuid näib, et tal oli peale muusikutöö ka muusikaga mitteseotud ülesandeid. Igatahes lahkus Bach Weimarist juba aasta pärast sinna saabumist.
Arnstadt (1704–1707)
Arnstadtis töötas Bach Uue kiriku organistina. See töökoht oli küll äärmiselt tagasihoidlik, kuid see-eest oli aastapalgaks tolle aja kohta küllaltki korralik 84 kuldnat. Bachile oli aga veel rohkem meeltmööda, et Arnstadti organisti amet ei olnud väga keerukas ega aeganõudev, andes talle seega võimaluse tegeleda loomingulise tööga. Lisaks sellele oli Arnstadti Uue kiriku orel täiesti uus. Varsti tekkisid aga probleemid. Tööandjaile ei meeldinud noore Bachi loominguline julgus, samuti ei laabunud tal töö viletsa kirikukooriga. 1705. aastal tegi ta õppereisi Lübeckisse, et kuulata Dietrich Buxtehude orelimängu. Dietrich Buxtehude looming oli paljuski mõjutanud Johann Sebastian Bachi varajast loomingut. Bach viibis Lübeckis lubatud nelja nädala asemel neli kuud. Kui ta hiljem konsistooriumi ette kutsuti, siis heideti talle ette nii omavolilist puhkusevõtmist kui ka keerulisi ja liiga pikki orelisoolosid, mis kogudust ärritasid. Varsti pärast seda Bach Arnstadtist ka lahkus.
Mühlhausen (alates 1707)
pisi|Mühlhausen aastal 1650 Bach töötas ühe aasta Mühlhausenis Blasiuse kiriku organistina. Sealsed tingimused polnud aga kuigivõrd head. Kiriku orel oli vana ja vajas remonti, linnas valitsenud pietism taunis kunstmuusikat, 1707. aastal puhkenud tulekahju, milles hävis osa linnast, laostas Mühlhauseni majanduslikult. Kõik see sundis Bachi juba järgmisel aastal töölt lahkuma. Mühlhausenis elades abiellus ta Maria Barbara Bachiga. Arnstadti-Mühlhauseni perioodi tähtsamad teosed on kirikukantaadid "Gottes Zeit ist die allerbeste Zeit" ("Actus tragicus") (BWV 106), "Christ lag in Todes Banden" (BWV 4) , "Gott ist mein König" ja "Aus der Tiefen rufe ich, Herr, zu dir" (BWV 131).
Weimar (1708–1717)
pisi|Weimari lossikirik Weimaris sai Bach sealse hertsog Wilhelm Ernsti õukonna lossikiriku organistiks. Lisaks sellele mängis ta kammeransamblis klavessiini, viiulit ja vioolat. Weimaris olles kandideeris ta ka Halle Liebfraukirche organistiks, kuid loobus kohast, kuna palgaküsimuses ei jõutud kokkuleppele. Hertsogis põhjustas Bachi lahkumissoov kartust ning selleks, et viimane kindlasti Weimarisse jääks, lõi hertsog spetsiaalselt Bachi jaoks kontsertmeistri ameti. Tänu sellele tõusis Bachi töötasu, kuid see-eest pidi ta iga kuu komponeerima ja kapellile selgeks õpetama ühe kirikukantaadi. Weimari õukonda tabasid aga rasked ajad. Hertsog Wilhelm Ernsti ja tema vennapoja Ernst Augusti võimuvõitlusse kaasati teiste hulgas ka muusikud. Hertsog keelas ansambliliikmetel mängida Ernst Augusti heaks, viimane keelas aga muusikutel õukonnast lahkuda, ähvardades karistusega. Nii ka läks: kui Bach 1717. aastal lahkumisavalduse andis, pandi ta ligi kuuks ajaks arestikambrisse. Weimari perioodil sündisid Bachi kaks vanemat heliloojatest poega Wilhelm Friedemann (1710) ja Carl Philipp Emanuel Bach (1714).
Köthen (1717–1723)
pisi|F. Mendelssohni eestvedamisel Leipzigi rajatud Bachi ausammas 1717. aastal läks Bach Köthenisse (ametlikult Cöthen), kus temast sai Anhalt-Kötheni vürst Leopoldi õukonna kapellmeister ja kammermuusikadirektor. Viimane tähendas seda, et Bach juhtis kogu õukonnamuusikat. Vürst oli suur muusikasõber, kes mängis ka ise sageli õukonnakapellis viiulit, ning ta hindas Bachi kõrgelt. Peagi hakkas Bachi häirima aga see, et õukonnas valitsenud kalvinistlik usutunnistus ei võimaldanud tal tegeleda kirikumuusikaga, mis tähendas, et Bachil ei olnud võimalik luua kirikukantaate ega orelimuusikat. Seepärast pärinevad sellest perioodist peamiselt instrumentaalkontserdid, teosed klavessiinile ja hulganisti muud kammermuusikat. Muuhulgas kirjutas Bach Köthenis kuus Brandenburgi kontserti, "Hästitempereeritud klaviiri" esimese vihiku, viiulikontserdid a-moll ja E-duur, tšellosüidid, kontserdi kahele viiulile d-moll, keelpillidele ja basso continuo 'le, orkestrisüidid ning sonaadid ja partiitad sooloviiulile. Kirikumuusika ebasoosing oli arvatavasti ka üks põhjus, miks Bach 1723. aastal Köthenist lahkus.
7. juulil 1720 suri Johann Sebastian Bachi esimene naine Maria Barbara. 3. detsembril 1721 abiellus Johann Sebastian Bach Anna Magdalena Wilckega, kes oli kõigest 20-aastane. Oma teisele naisele Anna Magdalenale pühendas Johann Sebastian ühe noodivihiku. Temaga sündis Bachil 13 last, kellest kuus jäi ellu. Gottfried Heinrich Bach, Johann Christoph Friedrich Bach ja Johann Christian Bach olid samuti muusikud. Kokku sündis Bachil 20 last, kellest pooled surid juba imikueas.