cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kanepi
Geoloogiline ehitus
Kanepi ala kerkis merest ligi 12 000 aastat tagasi ning asub Otepää kõrgustiku kagupoolsel kallakul. Kuna Lõuna-Eesti kerkis merest väga ammu, on seal toimunud pikaajalised pinnasetekke protsessid. Selles piirkonnas on maastikupilt väga kirev, väikesed põllud vahelduvad järskude nõlvade ning nõgudes paiknevate metsatukkade ja rohusoodega. Kanepi alevik jääb Devoni liivakivi avamusalale, mille moodustavad Kesk-Devoni Burtnieki lademe aleuroliidid, liivakivid ja savid. Muldade poolest kuulub alevik Lõuna-Eesti näivleetunud ehk kahkjate leetunud muldade valdkonda.
Taimkate
Kanepi aleviku aladel levivad näivleetunud ja leetunud mullad, seetõttu on seal peamiseks metsatüübiks jänesekapsa kasvukohatüüpi laanemetsad. Looduslikke rohumaid leidub selles piirkonnas vähe. Kuna leetunud muldade puhul on tegemist happeliste ja toitainevaeste muldadega, on Kanepi aleviku laanemetsad võrdlemisi liigivaesed. Dominantseks puuliigiks on kuusk, mis võib asenduda männi, kase või haavaga. Lisaks kasvavad selles piirkonnas muuhulgas mustikas, pohl, kattekold, leseleht ja sõnajalg.
Haridus
pisi|Kanepi Gümnaasium Kanepi alevikus on üks üldhariduskool: Kanepi Gümnaasium. Lisaks tegutseb alevikus Kanepi Lasteaed.
Esimesed andmed koolihariduse alguse kohta Kanepis pärinevad kirikuõpetaja 1680. aasta aruandest. 1686. aastal asutati Kanepis köstrikool ning 1811. aastal alustas tööd Kanepi vaeste tütarlaste käsitöökool, mida võib pidada esimeseks Eesti talutüdrukute jaoks asutatud kihelkonnakooliks.
Kanepi Gümnaasium
Kanepi Gümnaasiumi ajaloo alguspunktiks peetakse Kanepi kihelkonnakooli, mille 1804. aastal asutas pastor Johann Philipp von Roth. Selle kihelkonnakooli õppekava erines varasematest köstrikoolide omadest ulatuse ja sügavuse poolest ning sai eeskujuks Liivimaale kihelkonnakoolide rajamisel ja nende õppekava koostamisel. Tegemist oli uut tüüpi kihelkonnakooliga, mis andis hea ettevalmistuse pärast kooli lõpetamist tööleasumiseks. Kooliaeg oli ettenähtud põllutööde lõpust sügisel nende alguseni kevadel. Kanepi koolil on olnud läbi aegade mitu asukohta. Ka kooli nime on mitu korda muudetud. Nõukogude ajal 1946/47 sai Kanepi MTK-st 7-klassiline Kanepi Kool, 1959/60 8-klassiline Kanepi Kool, 1960/61 Kanepi Keskkool ja 1997/98 Kanepi Gümnaasium.
pisi|Kanepi Lasteaed
Kanepi Lasteaed
Esimene lasteaed Kanepis avati 1946. aastal. Enne seda, Eesti Vabariigi ajal töötas lasteaed ka kiriku juures. Praegu töötava Kanepi lasteaia hoone avati 1. septembril 1983. Tegemist oli majanditevahelise lasteaiaga Rõõmutare. Lapsi toodi sinna nii Kanepi, Kalevi, Saverna kui ka Valgjärve kolhoosidest. Majas töötas 6 rühma ning oli avatud ka ööpäevarühm. Praegune Kanepi alevis asuv lasteaed kannab nimetust Kanepi Lasteaed ja selles töötab 3 rühma. Lasteaia teeninduspiirkonnaks on Kanepi vald. Lasteaial on pikaajalised traditsioonilised üritused: sügise sünnipäev, mihklipäeva laat, teatrikuu tähistamine, kevade algus, jürijooks, koolisaatmisepidu ning heaks tavaks on saanud kevadised heakorrapäevad koostöös lapsevanematega.
Kanepi Raamatukogu Selts ja raamatukogu
Kanepi Raamatukogu Seltsi asutamine oli üheks Eesti rahvusliku liikumise ülesandeks. Selle eesmärk oli arendada eesti talupoegi ja anda neile võrdsed õigused ning võimalused kirikuõpetajate ja mõisnikega. Kanepi raamatukogu asutamine oli tihedalt seotud Eesti rahvusliku liikumise ettevõtmistega. Tegemist oli rahvusliku ärkamise aja edasipüüdliku seltskonnaga Kanepis ja selle ümbruses. Raamatukogu Seltsi asutamiseks loa saamine võttis väga pikka aega. Esimene taotlus anti sisse juba 1879. aastal. 5. juunil 1881 esitas A. Arras uue taotluse. 1883. aasta mais saabus luba Raamatukogu Seltsi asutamiseks.
1925. aastal otsustati Kanepi raamatukogu võtta rahvaraamatukogude võrku. Pärast teist maailmasõda kandis Kanepi raamatukogu nimetust Kanepi Keskraamatukogu. Kuni 1957. aastani oli raamatukogu Lauluseltsi majas, siis paigutati see kaheks aastaks tuletõrjemaja teisele korrusele. Aastatel 1959–1993 asus raamatukogu V. Taltsilt natsionaliseeritud majas Jüri tänaval. Alates 1993. aastast töötab Kanepi raamatukogu vallale kuuluvas Kanepi lasteaia majas.
Kanepi Seltsimaja
Kanepi alevikus asub ka Kanepi Seltsimaja, endise nimega Kanepi Kultuurimaja. Tegemist on ühe vanima seltsimajaga Eestis, maja pärineb 1888. aastast. Seltsimajas alustas tegevust ka Kanepi Laulu ja Mängu Selts. Hoonet laiendati ja ehitati ümber 1924. aastal. Hiljem on hoonet veelgi laiendatud ja maja on ka renoveeritud. Praegusel ajal on tegemist kultuuriasutusega, mille peamiseks eesmärgiks on rahvakultuuri ning kohalike traditsioonide säilitamine ja arendamine. Kanepi Seltsimaja ruumides viiakse läbi mitmeid huviringe, näiteks line-tants, näitering, segakoor, rahvatants jne.
Sport
Kanepi alevikus on 1998. aastast MTÜ Kanepi spordiklubi, mis korraldab spordiüritusi ning ühendab spordist huvitatud inimesi. 2004. aastast tegutseb alevikus MTÜ Klubi Syrus Rally, mis tegeleb motospordiga.
Alevikus saab harrastada eri spordialasid. Kanepi Gümnaasiumi staadionil on võimalik tegeleda jooksmise ja pallimängudega, olemas on korvpalliväljak. Talvisel ajal rajatakse gümnaasiumi staadionile uisuväljak ja ümbruskonnas on võimalik tegeleda suusatamisega. Lisaks sellele on Kanepi Gümnaasiumil olemas võimla ning jõusaal.
Tervishoid
Kanepi elanikel on võimalik saada arstiabi Kanepi perearstikeskusest ja naabervaldade perearstidelt. Lisaks tehakse koostööd Põlva, Võru ja Tartu haiglatega. Kanepi alevikus pakub hambaraviteenust OÜ Blendent. Lisaks on alevikus olemas apteek.
Kultuurimälestised
pisi|Kanepi kirikuaia piirdemüür pisi|Kanepi Vabadussõja mälestusmärk pisi|Teises maailmasõjas hukkunute ühishaud
Aasta enne kihelkonna moodustamist (1675) oli Kanepisse püstitatud esimene kirik, ristikujulise põhiplaaniga tornita puitehitis. 1737. aastal ehitati uus puitkirik, kuhu paigaldati tollase kirikuõpetaja Heinrich Jackob Oedingi soovil lisaks vastsetele altaritele ka vana altar. 1785. aastal paigaldati Kanepi puidust kirikusse esimene orel, mille kinkis Kanepile riiginõunik Chistian Anton Cappel.
Praegune maakivist hoone on ehitatud aastatel 1804–1808 Friedrich Siegeli projekti järgi vana puukiriku asemele. 1831. aastal sai kirik välgutabamuse läbi kannatada, misjärel 1838 taastati kiriku põlenud osad, kuid uus kirik ei olnud enam sama kaunis kui varem. Praegusel kujul on Kanepi kirik alates 1877. aastast, samal aastal sai kiriku oreliväär ka puidust külgrõdud ning kirikutorni paigaldati Venemaal valatud uus kirikukell.
Erilist tähelepanu väärivad kirikus A. Baueri altarimaal "Kristus ristil", uusgooti stiilis altar (1877, skulptor Orlovski) ja Saueri firma toodetud orel. Orel on ehitatud Kanepi kirikusse 1902. aastal, selle prospekt on kujundatud veel 19. sajandi lõpupoolele omases historitsistlikus stiilis ja on kaunistatud klassitsismi elementidega. Kanepi kirikus on 1000 istekohta.
Kanepi kirikuaeda on maetud ligi 100 aasta jooksul, see pärineb puukiriku ehitamise ajast.
Kirikuaia laius põhjast lõunasse on 51 meetrit ja pikkus idast läände on 66 meetrit.
Kanepi kirikuaia piirdemüür pärineb 1838. aastal valminud kiriku ehitusajast. Maakividest ehitatud kirikuaia ringmüür on püsinud suures osas muutumatu tänapäevani. Müüri välisküljel on säilinud hobuste kinnitamiseks raudrõngad.
Kanepi Vabadussamba kavandas ja raius kivist välja Vana-Piigastest pärinev skulptor Aleksander Jannes. Sammas otsustati valmistada kohalikust materjalist ja selleks valiti välja suur lame kivirahn kirikumõisa niidul. Vabadussõja mälestussammas on Kanepi kihelkonnast pärinevate I maailmasõja, Vabadussõja ja punase terrori ohvrite mälestamiseks.
Kiigevere
Kiigevere (18. sajandi Ludwig August Mellini kaardil Kikifer) on küla Järva maakonnas Järva vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Imavere valda.
Järavere
Järavere (Jarawer, 18. sajand kaartidel ka Irrafer) on küla Järva maakonnas Järva vallas. Küla lähistel voolab Järavere oja.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Imavere valda.
Järavere küla on kroonikas esmamainitud aastal 1599.
Järavere külas elas Reinhold Kamsen, tuntud lastelaulu "Küll on kena kelguga" sõnade autor. Tänapäeval jääb see koht Imavere küla alla.
Rahvusooper Estonia
Teatri hooaeg vältab 10 kuud – septembrist kuni juunini. Selle aja jooksul mängitakse keskmiselt 250 etendust 26 lavateosega. Rahvusooper Estonia repertuaaris on klassikalised ooperid, operetid ja balletid, harvem mängitakse ka kaasaegsemaid teoseid, sealhulgas muusikale, ning eesti heliloojate algupärandit.
Teater tegutseb 1913. aastal valminud Estonia teatrisaalis. Rahvusooperi suur saal mahutab 800 pealtvaatajat. Estonia teatrisaalis etenduvad sageli ka külalisteatrite tükid, toimuvad pidustused ning riikliku tähtsusega sündmused.
Teatri loominguline juht ja peadirigent on 2019. aastast Arvo Volmer, peadirektor aastast 2021 on Ott Maaten ja balleti kunstiline juht aastast 2019 on Linnar Looris. Rahvusooperis on 25 solisti, balletitruppi kuulub 57 tantsijat, ooperikoori 56 lauljat, sümfooniaorkester on 93-liikmeline.
Ajalugu
pisi|[[Tiiu Kirsipuu loodud Estonia teatri 100. aastapäeva mälestusmärk Tallinnas (2006)]]
Estonia teater
Estonia teater sai alguse 1865. aastal asutatud Estonia Seltsi tegevusest. 19. sajandil esitati peamiselt rahvatükke ning nalja- ja laulumänge. Korrapärasem teatritegemine sai alguse 1895. aastal. Tõsisem draama jõudis lavale 20. sajandi algul.
Kutseline teater sai Estoniast 1906. aastal, 1906. aastal palgati tööle esimene muusikajuht – Otto Hermann. 1907. aastal etendati esimene operett – Hervé "Mamzelle Nitouche", 1908. aastal esimene ooper – Conradin Kreutzeri "Öömaja Granadas", püsivalt lavastati oopereid 1918/1919 hooajast. 1911. aastal mängiti Estonia teatris esimest eesti operetti – Adalbert Wirkhausi "Jaaniöö". 1912. aastal asutati teatri juurde "Estonia" Muusikaosakond (EMO), mis hakkas korraldama kontserte ja Muusikaosakonna segakoor.
1913. aastal valmis Estonia teatri hoone.
Enn Tarto
pisi|Enn Tarto (2007) pisi|Enn Tarto andmas intervjuud Eesti Vabariigi 95. aastapäeva puhul Tartu tähetorni juures 24. veebruaril 2013 Enn Tarto (25. september 1938 Tartu – 18. juuli 2021) oli Eesti poliitik ja vabadusvõitleja, üks aktiivsemaid Eesti Vabariigi taastamise eest võitlejaid, üks Balti apelli koostajaid ja allkirjastajaid.
Hariduskäik
Aastatel 1946–1953 õppis ta Kõrveküla külakoolis, 1953–1956 Tartu 3. Keskkoolis. Aastail 1969–1972 õppis ta kaugõppes Tartu Riiklikus Ülikoolis eesti filoloogiat, õpingud katkestati poliitilistel põhjustel.
Vastupanutegevus
1956. aastal kuulus ta salajasse koolinoorte organisatsiooni Eesti Noorte Malev. Levitati lendlehti Ungari ja Eesti vabaduse toetuseks. Okupatsioonivõimud arreteerisid osalejad ja saatsid nad vangilaagrisse.
Mordva poliitvangilaagris moodustas Enn Tarto koos Taivo Uibo, Erik Udami ja teiste kaaslastega vastupanuorganisatsiooni Eesti Rahvuslaste Liit ning osales selle tegevuses ka pärast vabanemist 1960. aastal. Organisatsiooni liikmed arreteeriti 1962. aastal ja ta saadeti vangilaagrisse. Sellest vangistusest vabanes Enn Tarto 1967. aastal.
Aastatel 1968–1983 osales Enn Tarto vastupanutegevuses koos paljude teisitimõtlejate ning rahvuslikult ja demokraatlikult meelestatud ringkondadega nii Eestis kui ka Venemaal, Leedus jm.
1979. aastal nõudis ta koos 45 Eesti, Läti ja Leedu kodanikuga Molotovi-Ribbentropi pakti ja selle salaprotokollide avalikustamist, nende õigustühiseks kuulutamist ning Balti riikide iseseisvuse taastamist.
Enn Tarto protestis Nõukogude vägede Afganistani tungimise vastu, tervitas telegrammiga Lech Walesat, kutsus soomlasi üles mitte aitama ehitada Muuga sadamat, kutsus üles tuumavaba tsooni loomisele, kuhu kuuluks ka Eesti.
Rahvusooper Estonia
Estonia teater
1944. aasta märtsipommitamisel hävis Estonia teatri hoone. 13. juulil 1946 avati teatri taastatud kontserdisaal. Sel puhul peetud miitingul hüüdis EK(b)P KK sekretär Eduard Päll: "Kuid keegi ei suuda maha kustutada viha nende varemete tekitajate vastu!" Maja taastati 1947. aastal.
Enn Tarto
Vastupanutegevus
Enn Tarto vahistati uuesti 13. septembril 1983 ning 19. aprillil 1984 mõistis Eesti NSV Ülemkohus ta süüdi Eesti NSV KrK § 68 lg 2 järgi ning karistas 10-aastase vabaduskaotusega erirežiimiga sunnitöölaagris ja järgneva 5-aastase asumisele saatmisega.
Rahvusooper Estonia
Eesti NSV Riiklik Akadeemiline Ooperi- ja Balletiteater Estonia
1949. aastal lõpetati Riikliku Teatri „Estonia" draamatrupi tegevus ning aastast 1950 kandis teater nimetust Eesti NSV Riiklik Akadeemiline Ooperi- ja Balletiteater Estonia.
Enn Tarto
Vastupanutegevus
1988. aastal nõudsid Enn Tarto vabastamist ERSP, Tartu Muinsuskaitse Ühendus, Eesti Muinsuskaitse Selts, piketeerijad Eesti NSV Ülemkohtu hoone ees ja paljud teised. Ta vabanes ja saabus 17. oktoobril tagasi Eestisse.
Rahvusooper Estonia
Rahvusooper Estonia
1998. aastast kannab asutus nimetust Rahvusooper Estonia ning tegutseb avalik-õigusliku institutsioonina vastavalt rahvusooperi seadusele.
Rahvusooperi Estonia peadirigendid ja muusikajuhid on olnud Paul Mägi (1995–2002, aastast 1998 loominguline juht), Jüri Alperten (2002–2004), Vello Pähn (2012–2019), Arvo Volmer (2004–2012 ja taas alates 2019. aastast). Ballettmeistrid on olnud Mai Murdmaa (1964–2001, peaballettmeister aastast 1974), Tiit Härm (balleti kunstiline juht 2001–2009), aastatel 2009–2019 oli rahvusooperi balletitrupi kunstiline juht Toomas Edur. 2019. aasta sügisest on Eesti Rahvusballeti kunstiline juht Linnar Looris.
Enn Tarto
Pildid
Vanglast vabanenud Enn Tarto vastuvõtt 17.10.1988
Rahvusooper Estonia
Rahvusooper Estonia
Aastatel 1994–2009 juhtis rahvusooperit peadirektor Paul Himma ja 2009–2020 Aivar Mäe. 2021. aastast on peadirektor Ott Maaten.
Enn Tarto
Poliitikutegevus
Tarto oli üks Eesti Konservatiivse Rahvaerakonna (hiljem Vabariiklaste ja Konservatiivide Rahvaerakond) asutajaid. Ta kuulus Isamaaliitu ja alates 1999 Rahvaerakonda Mõõdukad. 2005. aastal lahkus ta Sotsiaaldemokraatlikust Erakonnast (Rahvaerakonna Mõõdukad uus nimi). Pärast seda oli parteitu.
Saulepa
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Audru valda.
Rahvusooper Estonia
Eesti Rahvusballett
Eesti Rahvusballett on Eesti juhtiv balletitrupp, kuulub omaette institutsioonina rahvusooperi Estonia koosseisu. Alates 2010. aastast kannab Estonia balletitrupp nimetust Eesti Rahvusballett.
Hoone
Estonia teatri hoone projekteerisid juugendstiilis soome arhitektid Armas Lindgren ja Wivi Lönn. Üks ehitajaid oli Ivar Kreugeri ehitusettevõte Kreuger & Toll; Ivar Kreuger käis Tallinnas mitu korda ehitustöid jälgimas.
Hoone avati 24. augustil 1913. Tollal sai sellest kõige suurem uusehitis Tallinnas. Üks tiib oli mõeldud teatriks ja teine kontserdisaaliks. Kaks hoone tiiba ühendati restoraniga.
Teises maailmasõjas sai Estonia pommitabamuse. Pärast sõda taastati hoone Alar Kotli ja Edgar Johan Kuusiku projektide järgi.
Salutihane
Salutihane ehk sootihane (Parus palustris, sünonüüm Poecile palustris) on linnuliik tihaslaste sugukonnast värvuliste seltsist. Salutihane sarnaneb väga põhjatihasega.
Levila
Salutihane on levinud hajusalt üle Euraasia. Osa levilast on Euroopas, teine osa levilast Ida-Aasias Altaist, Mongooliast ja Ida-Hiinast kuni Korea, Sahhalini ja Hokkaidoni. Elutseb madalikel ja mägedes kuni 2100 m kõrguseni. Salutihane on Eesti mandriosas tavaline, saartel vähesearvuline haudelind, kelle pesitsusaegset arvukust on hinnatud 60 000 – 100 000 paarile, talvist arvukust 100 000 – 200 000 isendile. Salutihane suuremaid salkasid ei moodusta, ta on teistest tihastest vähem seltsiv.
Välimus
Salutihasel on läikivmust lagipea, pruunikashallid selg ja saba, kreemjate külgedega valkjas alapool. Erinevalt põhjatihasest puudub salutihasel hoosulgede heledatest välisservadest moodustunud tiivavööt. Siiski on salutihaste noorlindude hoosulgede välisservad heledamad, mistõttu on salutihase ja põhjatihase noorlinde looduses väga raske eristada. Salutihase põsed on tuhmimad kui põhjatihasel, kuklajoon on voolujooneline ja erinevalt põhjatihasest sujuvalt turjale laskuva kaarega. Kindlaimad eristustunnused on häälitsused ja laul. Salutihase kutsehüüd on "tsite-tsite" või "tsite-tsite-dä-dä-dä". Põhjatihasel sellised häälitsused puuduvad. Salutihase laul on veemulksumisega sarnanev "dip-dip-dip" silpide rida.
Elupaik
Salutihane asustab Eestis leht- ja segametsi, jõgede ja ojade kaldapuistuid, puisniite, parke ja aedu. Salutihase eelistatud elupaikades leidub vanu ja kõduneva tüvega lehtpuid – näiteks tammi või pööke.
Toitumine
Salutihane toitub peamiselt putukatest ja ämblikest, talvepoolaastal lisaks mitmesugustest seemnetest, pähklitest (ka pöögipähklid), mida ta eelnevalt on varunud koorepragude vahele, sambla alla ja maapinnale. Ta toitub ka marjadest. Toitu otsib peamiselt põõsastelt või puude alumistelt okstelt. Eriti talvel toitub ta ka maapinnal.
Pesitsemine
Salutihane pesitseb puuõõntes ja pesakastides. Ta kasutab, erinevalt põhjatihasest, rohkem olemasolevaid õõnsusi. Salutihane pesitseb Eestis ühe korra aastas. Enamik paare moodustub veebruaris-märtsis. Pesa ehitab ta samblast ja kõrtest, pesalohu vooderdab taimevilla ja karvadega. Täiskurn on maikuus, koosneb 6–9 munast, need on valged, roostekarva täpikestega, ja sinitihase munadega äravahetamiseni sarnased. Poegi toidavad mõlemad vanalinnud.
Eesti Fonogrammitootjate Ühing
Eesti Fonogrammitootjate Ühing (lühend EFÜ) on Eesti mittetulundusühing, mis ühendab nii Eesti kui ka välismaiseid fonogrammitootjaid. Organisatsioon loodi 9. märtsil 1998. EFÜ kuulub Rahvusvahelisse Fonogrammitootjate Föderatsiooni (International Federation of the Phonographic Industry; IFPI).
Eesti Fonogrammitootjate Ühing tunnustab silmapaistvamaid eesti muusikuid igal aastal väljaantavate Eesti muusikaauhindadega.
Flensburgi valitsus
Flensburgi valitsuseks nimetatakse Saksa valitsust, mis tegutses Teise maailmasõja lõpus, pärast Adolf Hitleri surma, Flensburgis Põhja-Saksamaal.
Valitsuse nimetas ametisse Adolf Hitler oma poliitilise testamendiga 30. aprillil 1945 ja see jõustus samal päeval. Riigikantsleriks nimetatud Joseph Goebbels sooritas 1. mail enesetapu.
Valitsuse esimene koosolek toimus 5. mail 1945. Valitsus töötas Mürwiki merekoolis Flensburgis ja hoidis enda kontrolli all umbes 14 km2 suurust ala.
Kuigi Winston Churchill nimetas pärast Saksamaa tingimusteta kapitulatsiooni peetud kõnes Karl Dönitzit Saksamaa riigipeaks, ei tunnustanud Flensburgi valitsust ametlikult ükski välisriik. Valitsuse liikmed arreteeriti 23. mail 1945.
Soomra
Soomra on küla Pärnu maakonnas Pärnu linnas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Audru valda.
Wilhelm Stuckart
pisi|Wilhelm Stuckart süüdistatavana kohtus, 1. oktoober 1948 Wilhelm Stuckart (16. november 1902 Wiesbaden – 15. november 1953 Hannover) oli Saksa jurist ja poliitik.
2. maist 1945 kuni 23. maini 1945 oli ta Saksamaa siseminister.
Narva juga
pisi|Narva juga 25. aprillil 2010 suurvee ajal (idapoolne haru) pisi|Narva juga 25. aprillil 2010 suurvee ajal (läänepoolne haru)
Narva juga (ka Narva kosk) on juga Narva jõel, Narva klindiorus. Sellelt võttis vee Narva hüdroelektrijaama (võimsus 125 MW) rajamine Jaanilinna-poolsel kaldal 1957. aastal.
Narva juga on kaheharuline juga, mida poolitab Kreenholmi saar. Idapoolse joaharu laius on üle 100 meetri, astangu kõrgus on 7 meetrit ja see kujutab ühtlast järsku seina. Läänepoolse joaharu laius on 60 meetrit ja see langeb astangutega, viimase astangu kõrgus on 3,5 m.
Joa astangud on nüüd enamasti kuivad. Vaid suurvee ajal lastakse jugadele liigvett, mida hüdroelektrijaam ei suuda vastu võtta. Astangutest alamal on jõgi umbes 3 kilomeetri ulatuses kärestikuline.
19. augustil 1934 läbis Arkadi Drušinin kose ujudes.
Postmargid
Narva juga kujutab kahel korral (1933 ja 1940) ilmunud Eesti postmark (markidel tekst: Narva kosk; kunstnik Karl Triumph).
Anne Franki maja
Anne Franki maja (hollandi keeles Anne Frank Huis) on majamuuseum, mis on pühendatud ühele tuntuimale holokausti ohvrile, teise maailmasõja ajal natside koonduslaagris hukkunud juuditüdrukule Anne Frankile (täisnimega Annelies Marie Frank) ja tema perele. Hoone paikneb Amsterdami kesklinnas Jordaani kvartalis Prinsengrachti kanali ääres Westerkerki kiriku kõrval.
Muuseum avati 3. mail 1960 Amsterdamis aadressil Prinsengracht 263–267 (või ka 263–265). Hoone tagaosa väiksed varjatud toad on muudetud tõetruuks muuseumiks. Anne Frank oli end sealses peidikus – tagakojas – varjanud koos pere ja tuttavatega enne vahistamist üle kahe aasta.
Hoones asus Anne isa Otto Heinrich Franki ettevõte. 6. juuli hommikul 1942 sai Anne vanem õde Margot Frank (täisnimega Margot Betti Frank) kutse saabuda vabatahtlikult tööle Saksa koonduslaagrisse. Frankide pere, kes elas Amsterdamis teises kohas, otsustas seepeale viivitamata varjuda peidikusse, mis asus Otto Franki tehase lisahoone ülemistel korrustel. Sinna pääses tehase kontoriosast, kus töölised ei käinud. Peidik oli teada vaid isa mõnele kolleegile, kes neid sealoleku ajal abistas. Seal jätkas Anne 12. juunil 1942 sünnipäevakingiks saadud ja samal päeval alustatud päeviku pidamist. Viimane sissekanne on päevikusse tehtud 1. augustil 1944, mõni päev enne Anne kinnivõtmist.
Julius Dorpmüller
Ta oli aastatel 1937–1945 Saksamaa teedeminister. 1942. aastal külastas ta Eestit.
Anne Franki maja
Anne ise koonduslaagrist ei kirjutanud. 1944. aasta augustis eeluurimisele ja seejärel koonduslaagrisse viidud 15-aastane Anne ja temast neli aastat vanem õde Margot surid 1945. aasta veebruaris või märtsis näljast kurnatuna tüüfusse Bergen-Belseni koonduslaagris Alam-Saksimaal Hannoveri lähedal. Hollandi ametivõimude andmetel suri Anne 31. märtsil, ent majamuuseumi teadustöötajate uue uuringu järgi seni arvatust vähemalt kuu aega varem – veebruaris 1945.
Martin Taevere
Martin Taevere (31. oktoober 1879 Olustvere, Viljandimaa – 15. veebruar 1939 Tallinn) oli Eesti riigikohtunik ja maalikunstnik.
Anne Franki maja
Esimest korda ilmus Anne päevik raamatuna pealkirjaga "Het Achterhuis" (e. k "Tagakoda") 25. juunil 1947. Kui esimese trüki tiraaž oli 3036 eksemplari, siis sama aasta detsembris ilmus juba teine trükk (6830 eksemplari) ja 1948. aasta veebruaris kolmas trükk (10 500 eksemplari). Päeviku originaal on vaatamiseks välja pandud Anne Franki majas. Praeguseks on teost tõlgitud üle 70 keelde ning see on loetumaid raamatuid maailmas. Eesti keeles on raamat ilmunud esimest korda 1958. aastal (tõlgituna saksa keelest) pealkirjaga "Anne Franki päevik: 12. VI 1942 – 1. VIII 1944". Aastail 2003–2019 on ilmunud mitu trükki uut tõlget (hollandi keelest) pealkirjaga "Anne Franki päevik. Tagakoda 1942–1944".
Martin Taevere
Maalikunstiga puutus lähemalt kokku õppides Riia vaimulikus seminaris. Taevere töötas edukalt "ikonopiissi" (pühakutemaali) klassis, kus maalis kaks aastat altaripilte. 1902. aastal võitis üks tema maastik Tartu Põllumeeste Seltsi näitusel auhinna. 1906–1911 õppis Martin Taevere Tartu Ülikooli õigusteaduskonnas ning uus kokkupuude kunstiga tekkis alles 1914. aastal, mil Taevere tutvus kunstnik Jaan Vahtraga, kellega koos maalitakse mõned etüüdid. 1916. aastal tuli Taevere juurde Kasaritsa suvitama Konrad Mägi ning Taevere hakkas tema innustusel kohtuniku töö kõrvalt taas maalima. Igal aastal on üks või kaks tema maali esindatud ka näitustel.
Anne Franki maja
Anne Franki viimne puhkepaik asub Aachenis, kus ta elas ajutiselt oma vanaema juures. Tema vahakuju on eksponeeritud peale Anne Franki maja ka Madame Tussaud' vahakujude muuseumis. Amsterdamis on ka temanimeline kool ja talle püstitatud ausammas. Muuseumis on kuulikindla klaasi taga Oscari auhind, mis on antud Shelley Winterile parima kõrvalosatäitmise eest Petronella van Daanina 1959. aasta filmis "Anne Franki päevik".
Martin Taevere
Martin Taevere kui maalikunstniku lemmiktemaatika oli Kasaritsa, Viljandimaa ning Virumaa ranniku maastikud.
Anne Franki maja
2008. aastal lavastati Hispaanias "Anne Franki päevikul" põhinev muusikal "El diario de Ana Frank – Un canto a la vida". Esietendus anti Madridis Calderoni teatris, nimiosas oli Isabella Castillo ja lavastaja oli Rafael Alvaro. See kutsus esile Franki vanima sugulase ja Šveitsis tegutseva Anne Franki Fondi juhataja Bernhard Eliase meelepaha, kuid luba oli saadud Amsterdamis tegutsevalt Anne Franki Fondilt. Mõlemad fondid on loonud Anne Franki isa Otto Frank.
Martin Taevere
Üliõpilasseltsi Raimla vilistlane.
Anne Franki maja
Muuseumi 35. aastapäeval (1995. aastal) pandi sakslasest astroloogi Karl Wilhelm Reinmuthi poolt 1942. aastal avastatud asteroidile 1942 EM nimeks (5535) Annefrank. Muuseumi 50. aastapäeva paiku, 17. aprillil 2010 ilmus Ernie Colóni illustreeritud ja kirjastuse Hill & Wang välja antud ameeriklasest kirjaniku Sid Jacobsoni raamat "The Anne Frank House Authorized Graphic Biography". 23. augustil 2010 murdis torm maha Anne varjupaiga juures kasvanud 20 meetri kõrguse 160–180-aastase kastani, mille kohta on Anne Frank 23. veebruaril 1944 oma päevikusse kirjutanud:
Anne Franki kodumuuseum on Hollandi külastatavamaid muuseume. 2012. aastal võttis muuseum vastu 1 152 888 ning järgmistel aastatel 1 195 456 ja 1 227 462 külastajat, tõustes sellega rahvuskultuuri tuntud pärlite Rijksmuseumi ja Van Goghi muuseumi järel kolmandaks. 2019. aastal oli külastajaid juba 1 304 793. Muuseumi külastajatest on umbes 90% välisturistid ning üle poole külastajatest on alla 30 aasta vanused.
Maja kanali ääres
Anne Franki maja aadressil Prinsengrachti 263 on Hollandi tüüpiline keskaegne kanaliäärne maja, mis oli algul kõrge viilkatusega. Maja ehitati 1635. aastal samal ajal naabruses asuva ja hiljem muuseumi koosseisu ostetud hoonega nr 265. Maja sarnaneb mitme muu majaga Amsterdami samas vanas linnaosas. Tol ajal püüti ehitada pigem piklikke hooneid, sest kommunaalmakse arvestati ehitise laiuse järgi. Amsterdamile tüüpilised keskaegsed majad on seetõttu pikad, kitsad ja mitmekorruselised. Prinsengrachti 263 ehitati esialgu suureks ja uhkeks kaupmeeste eramuks arhitekt Dirk van Delfti projekti järgi. Tema omandis oli mitu krunti selles linnaosas.
II maailmasõda
1933. aasta suvel oli Otto Frank kolinud koos perekonnaga Frankfurdist Amsterdami ning asunud seal tööle ettevõttes Opekta Maatschappij N.V. See ettevõte oli aastail 1928–1995 Euroopas tegutsenud Saksa emaettevõtte Hollandi filiaal, kus toodeti tarretusainet pektiini. Emaettevõte oli algul laienenud Šveitsi Baselisse, kus oli juhatajaks Anne Franki tädimees Erich Elias. 1933. aastal laieneti Hollandisse, kus Eliase soosingul sai tegevdirektoriks Otto Frank. 1934. aasta augustis asus ettevõte Kanaliteringi kesklinnapoolseima kanali – Singeli kanali – äärsesse majja nr 400.
1941. aastal keelasidl Saksa okupandid juutide omandiõigused ja tegutsemise traditsioonilistel tegevusaladel. Selle tulemusena sai firma omanikuks raamatupidaja Johannes Kleiman. Nominaaldirektoriks nimetati firma töötaja Miep Giesi abikaasa Jan Gies, mistõttu on ettevõte tuntud ka kui Gies & Co. Tänu nende abile jätkus äritegevus vaheaegadeta ka II maailmasõja ajal. Pärast sõda jätkas firma direktorina Otto Frank, kes läks pensionile 1953. aastal, J. Kleiman juhtis firmat oma surmani 1959. aastal. 1995. aasta augustis läks Opekta rahvusvaheliselt tuntud suurettevõtte Dr. Oetkeri omandisse.
Prinsengracht 263 hoone esimene korrus oli jagatud kolmeks osaks: eesmises osas olid kaubad ja nende laadimisala, kus toimusid sisse- ja väljasõidud. Selle taga asuvas keskmises osas olid vürtsiveskid. Kõige tagumises osas paiknesid laoruumid, kus kaup tellimuste kohaselt pakiti. Teisel korrusel oli tehase administratiivosakond, mille eesosas olid Miep Giesi, sekretär Bep Voskuijli (Anne päevikus nimega Elli) ja Johannes Kleimani ning keskosas Victor Kugleri tööruumid. Otto Frank töötas osakonna tagaosas, laoruumide kohal ja tulevase peidupaiga all. pisi|left |Liigutatav riiul (rekonstruktsioon) varjas sissepääsu juurdeehitisse "Tagakoda" (Achterhuis) ehk salajane tiib, nagu noor päevikupidaja seda nimetas, oli peahoone taga asuv ja nelinurkset siseõue ümbritsevate majade varju jäänud neljakorruseline, pööninguga, tühi lisahoone ehk juurdeehitis. Kuna maitse- ja ravimtaimed tuli ladustada pimedas laoruumis, olid eesmise ehk peahoone tagaaknad kaetud kas läbipaistmatu pärgamiinpaberiga või üle värvitud. Seetõttu jäi lisahoone peitu kõrvaliste isikute vaateväljast. Oma märkamatu ja eraldatud asukoha tõttu oli tagahoone ideaalne peidupaik.
Kui Saksa okupandid asusid 1941. aasta veebruaris 140 000 Hollandi (nende hulgas 25 000 Saksamaalt põgenenud) juuti taga kiusama, hakkas Otto Frank tasapisi sisustama salajase lisahoone kaht ülemist korrust, kuhu ta 6. juulil 1942 koos abikaasa Edithi ja kahe tütrega elama asus, otsides kaitset natside eest. Nädala pärast, 13. juulil järgnes neile firma maitsetaimede asjatundja Hermann Van Pels koos abikaasa Auguste van Pels-Röttgeniga ja poja Peter van Pelsiga (Anne päevikus perekond Van Daan) ning novembris liitus nendega Frankide tuttav, hambaarst Fritz Pfeffer. Kuigi peidupaik oli kõigest 46 m² suurune, kirjutas Anne Frank oma päevikus, et see oli suhteliselt luksuslik võrreldes teiste peidukohtadega, millest nad olid kuulnud.
21. augustil 1942 leidis Victor Kugler, et peidukoha sissekäiku on parem varjata hingedel pööratava raamaturiiuli taga. Peidupaiga elanikud pidid kogu päeva sosistama ja olema täiesti vaikselt, et keegi ei märkaks nende olemasolu. Juurdeehitise akende ette olid riputatud tihedad pitskardinad, lisaks tuli kõikjal Amsterdamis tõmmata õhtuks ette mustad ribakardinad. Selle määruse olid sakslased ise välja andnud, et raskendada liitlaste pommilennukite öiseid reide linna kohal.
Frankidel koos oma tuttavatega õnnestus peidus olla 25 kuud. Anne Franki isa Otto alluvad Miep Gies koos abikaasa Janiga, Bep Voskuijl koos isa Johannes Hendrik Voskuijliga, Victor Kugler ja Johannes Kleiman (kes oli alates 1941. aastast Opekta omanik) varustasid neid toidu, riiete, raamatute ja ajakirjandusväljaannetega, kuni anonüümseks jäänud ja ilmselt Hollandi natsistlikku parteisse kuulunud pealekaebaja nad sakslastest okupantidele üles andis. Sõjaajal peidus olnud 25 tuhandest juudist umbes 8,5 tuhat langes sakslaste kätte. Hollandi sõjaaegse dokumentatsiooni uurimisinstituudi 2003. aastal avaldatud raport kinnitab, et Frankide reetja kohta veenvaid tõendeid ei ole leitud. pisi|Oberscharführer Karl Silberbauer 4. augustil 1944 sai Saksa julgeolekuorgan Sicherheitsdienst anonüümse vihje, mille peale Oberscharführer Karl Silberbauer koos nelja hollandlasest abilisega tungis majja ja karjus otse raamaturiiuli juurde suundudes: "Avage!" Hirmunud pelgupaiklastel kästi loovutada kõik ehted, kalliskivid ja väärtasjad. Sakslasest okupant rebis Otto Franki käest diplomaadikohvri, mille sees oli Anne päevik, ja raputas selle sisu põrandale, valides sealt, mida kaasa võtta. Anne päevik jäi põrandale. Kõik kaheksa juuti ja nende kaks abistajat, Victor Kugler ja Johannes Kleiman, arreteeriti, sunniti Grüne Polizei veoautosse ja viidi ülekuulamiseks aadressil Euterpestraat 99 asunud Gestapo peakorterisse. (Tänapäeval on selle hoone aadress Gerrit van der Veenstraat 99 ja selles asub Gerrit van der Veeni Keskkool).
Pärast eeluurimist viidi juudid koonduslaagritesse. Anne koos oma õe Margotiga transporditi Bergen-Belsenisse. Abistajatest vabastati Johannes Kleiman Amersfoorti töölaagrist, kuna Punane Rist avastas, et ta põeb kriitilises staadiumis rasket haigust. Victor Kuglerile avanes põgenemisvõimalus 28. märtsil 1945, mil pommitati Wageningeni 600 sunnitöövangile organiseeritud surmamarssi Renkumi, Heelsumi, Oosterbeeki, Arnhemi ja Westervoorti kaudu Ida-Hollandis Saksa piiri lähedal asuvasse Zevernaari ja sealt Saksamaale. Aprillis saabus Kugler laenatud jalgrattal koju Hilversumi, mis asub umbes 16 kilomeetri kaugusel Amsterdamist, ja varjas end seal kuni Hollandi vabastamiseni 5. mail 1945.
Peaaegu kohe pärast arreteerimist koguti salajasest peidukohast kokku Frankide perekonna ja nende tuttavate riided, mööbel ja isiklikud asjad ning jagati Saksamaal laiali. Enne maja lõplikku tühjendamist käisid Franke abistanud Miep Gies ja Bep Voskuijl Hollandi politsei keelumäärusest hoolimata seal, ja neil õnnestus Frankide isiklike esemete hulgast üles leida Anne päevik.
Kaheksast peidusolnust jäi ainsana ellu Otto Heinrich Frank, kes oli sündinud 12. mail 1889 Frankfurdis ja elanud muuhulgas New Yorgis ning õppinud kunstiajalugu Heidelbergi ülikoolis. 27. jaanuaril 1945 vabastas Nõukogude armee ta Auschwitzi koonduslaagrist ja sama aasta 3. juunil saabus ta tagasi Amsterdami. Otto Frank suri 19. augustil 1980 (91-aastasena) oma kodus Šveitsis Basel-Landschafti kantonis Birsfeldeni linnas kopsuvähki.
Teistest peidusolnutest:
Edith Frank-Holländer, sündinud 16. jaanuaril 1900 Aachenis, kelle abielu Otto Frankiga sõlmiti 12. mail 1925 Aacheni sünagoogis, viidi 3. septembril 1944 Westerborki laagrist Auschwitzi, kus ta suri nälga 6. jaanuaril 1945.
Margot Betti Frank, sündinud 16. veebruaril 1926, kes unistas meditsiiniõeks saamisest ja Palestiinasse tööleminekust ning keda Anne oma päevikus iseloomustas järgnevalt: "sõi kui hiir ega lausunud sõnakestki", pidas samuti päevikut, mida aga kunagi ei leitud. Ta suri näljast ja kõrgest palavikust kurnatuna tüüfusse Bergen-Belseni koonduslaagris veebruaris või märtsis 1945.
Anne Frank, sündinud 12. juunil 1929, kes unistas kirjanikuks saamisest, suri mõni päev pärast oma õe surma tüüfusse samas koonduslaagris.
Friedrich (Fritz) Pfeffer, sündinud 30. aprillil 1889 Gießenis Saksamaal. Ta töötas hambaarsti ja lõualuukirurgina – sai ametliku loa selleks 1911. aastal ja järgmisel aastal avas oma vastuvõtu Berliinis. I maailmasõja ajal teenis ta Saksa armees. 1926. aastal abiellus ta Vera Bythineriga. Abielust sündis poeg Werner Peter Pfeffer (3. aprill 1927 – 14. veebruar 1995), kes pärast vanemate lahutust 1932. aastal kasvas isa juures kuni novembrini 1938, mil ta evakueeriti lastetranspordiga onu Ernsti juurde Inglismaale. Elades üle 9. ja 10. novembril 1938 aset leidnud kristalliöö, põgenes Fritz Pfeffer koos Charlotta Kalettaga (1910–1985), kellega tal sakslaste poolt 15. septembril 1935 vastu võetud Nürnbergi seaduste tõttu abielu sõlmida ei õnnestunud, Hollandisse. Pärast arreteerimist 4. augustil 1944 viidi Fritz Pfeffer Auschwitzi, kust ta oktoobris evakueeriti Saksamaale Sachsenhauseni koonduslaagrisse ja sealt edasi Neuengamme koonduslaagrisse. Fritz Pfeffer suri Neuengammes – laagri dokumentide kohaselt enterokoliiti – 20. detsembril 1944, ent tema surm avalikustati alles 1945. aasta lõpus.
Hermann van Pels (Anne päeviku esimeses käsikirjas kui Hans ja teises kui Hermann van Daan), sündinud 31. märtsil 1898 Gehrdes Saksamaal, abiellus 5. detsembril 1925; omandas lihunikuoskused, töötas kuni 1933. aastani koos õe Ida van Pelsiga, lüües kaasa toitlustusalal tegutsevas pereettevõttes. Ta põgenes juunis 1937 koos perega Amsterdami, kus hakkas 1938. aastal Otto Franki äripartneriks ning vürtside ja vorstide asjatundjaks. 3. septembril 1944 viidi Hermann van Pels Auschwitz-Birkenau surmalaagrisse, kus ta koos poja Peteriga ja Otto Frankiga määrati sunnitööle. Ta vigastas oma pöialt ja pääses haigete barakki, kust ta 1944. aasta oktoobris järjekordse selekteerimise tulemusena gaasikambrisse saadeti.
Auguste van Pels-Röttgen, hüüdnimega Gusti (Anne päevikus Petronella van Daan), sündis 29. septembril 1900 Saksamaal Bueris Osnabrücki lähedal. Päevikus on teda iseloomustatud järgmiselt: esiteks oli ta töökas, teiseks, elurõõmus, kolmandaks, koketne, ja mõnikord armsa näoga. Ta oli maja kokk. Tema surmakuupäeva kohta ei ole täpseid andmeid. Nagu mõned ellujäänud tõendavad, oli ta koos õekeste Frankidega Bergen-Belseni koonduslaagris, aga tüdrukute surmahetkedel veebruaris või märtsis 1944 enam mitte. Saksa okupatsioonivõimude andmetel saadeti ta 26. novembril 1944 kaheksast naisest koosneva grupi koosseisus Bergen-Belsenisse. Ellujäänud Hannah Goslari tunnistajaütluste järgi oli Auguste rääkinud temaga jaanuari lõpus või veebruari alguses läbi okastraataia. Auguste evakueeriti 6. veebruaril 1945 Saksamaal Weimaris asuvasse Buchenwaldi ja seejärel 9. aprillil Theresienstadti koonduslaagrisse. Tõendite kohaselt oli ta 11. aprillil elus ja ilmselt suri tüüfusse teel Theresienstadti või veidi hiljem, pärast saabumist laagrisse, aga enne selle vangide vabastamist 8. mail. Üks ellujäänu, Rachel van Amerongen-Frankfoorder, on aga väitnud, et sakslased viskasid Auguste teel Theresienstadti koonduslaagrisse sõitvast veoautost välja.
Peter van Pels, sündinud 8. novembril 1926 Saksamaal Osnabrückis Martinistrassel, oli Anne sõnul laisk ja ülitundlik. Veebruaris 1944 oli ta Annele jutustanud, et tema unistuseks on asuda elama kummipuuistandusse Hollandi koloonias Hindia Belandas (Indoneesias). Oktoobris 1944 nägi ta pealt, kuidas ta isa gaasikambrisse selekteeriti. Saksamaa vabastamise ja alates oktoobrist 1944 kuni 27. jaanuarini 1945 kestnud laagri evakueerimise tõttu on hilisemad andmed Peteri kohta puudulikud. Ilmselt evakueeriti Peter sakslaste poolt maha jäetavast Auschwitzist sel ajavahemikul aset leidnud koonduslaagri vangidele organiseeritud surmamarsiga, mis oli olnud tema meelest parem võimalus ellu jääda kui minna haiglaosakonda. Mauthauseni koonduslaagri andmete järgi saabus Peter sinna 25. jaanuaril 1945. Nelja päeva pärast määrati ta väljas töötavate vangide gruppi. 11. aprillil viidi ta haiglaosakonda. Kuna tema täpne surmakuupäev pole teada, kinnitas Rahvusvaheline Punane Rist selleks 5. mai 1945 ja surmapaigaks Mauthauseni Ülem-Austrias.
Muuseumi ajalugu
Peagi pärast päeviku avaldamist 1947. aastal hakkas Frankide perekonna ja tuttavate abistajate ümber kogunema isikuid, kes soovisid näha salajast peidupaika. Ent pärast selle asukate kinnivõtmist ja sõja lõppu oli Prinsengrachti 263 juurdeehitis kaua aega tühi ja viletsas seisukorras. Sellega külgnenud peahoone lagunemise tõttu kolis vürtsivabrik 1955. aastal uude kohta ja kogu kompleks, mille hulka kuulus ka peidukoha hoone, müüdi kinnisvaraettevõtjale, kes hankis loa maja maani maha lammutada. Sellepärast asutasid Otto Frank ja Johannes Kleiman 3. mail 1957 Amsterdamis sihtasutuse Anne Franki Fond, mille esmane eesmärk oli koguda piisavalt raha maja ostmiseks ja restaureerimiseks. Maja ees protesteerinud aktivistid päästsid ehitise lammutamisest. Sama aasta oktoobris annetas majaomanik ehitise fondile. Maja päästmise ja kaitsealaste monumentide hulka kinnitamise kampaania käivitati Hollandi sotsiaaldemokraatliku päevalehe Het Vrije Volk andmetel 23. novembril 1955. Kogutud raha eest osteti naabermaja nr 265. Sel sündmusrohkel 1957. aastal nimetati Prinsengrachti kanali äärne maja Anne Franki majaks. Edasised korjandused korraldati juba 1958. aastal alanud restaureerimise rahastamiseks. Mõlemad ehitised restaureeriti ja majja nr 265 asutati Otto Franki soovi kohaselt rahvusvaheline noorsookeskus.
Teised kompleksiga külgnevad hooned, nr 267–275, ehitati NV Berghausi poolt 1959. aastal koostatud plaanidele vastavalt ümber õpilaskvartaliks.
Maja nr 263 avati muuseumina 3. mail 1960.
Rekonstrueerimine
Pärast muuseumi kõigi üldkasutatavate rajatiste, sh sisse- ja väljapääsude, tualettide, infopunkti, õpperuumi, raamatukogu ja -kaupluse ning kohviku üleviimist eraldi ehitisse saab Anne Franki majas rekonstrueerimise tulemusena ettekujutuse kanaliäärsest majast koos peidupaigaga ja selle ruumijaotusest, kusjuures Prinsengrachti 263 interjöör näeb rekonstrueerituna välja nagu Anne aegadel ja Otto Franki soovi kohaselt puudub tubades mööbel. Sel viisil rõhutatakse ruumis kinni olemise ahistavat tunnet. Lihtne ja tühi juurdeehitis sümboliseerib tühjust ja igatsust, mille jätsid endast maha need miljonid deporteeritud inimesed, kes enam tagasi ei tulnud. Tubade tolleaegse sisustuse edasiandmiseks on muuseumis nende miniatuursed mudelid.
Eesmine maja, põrandad ja seinad on taastatud sõjaaegsel kujul ning Opekta pood, Otto Franki ettevõte ja kantselei on jälle tagasi. Otto, Edithi ja Margoti magamistuba kasutati päeval peretoana, kus Anne veetis suurema osa oma ajast. Seal märkis Otto Frank kaardile kohad, kuhu olid liitlaste pommilennukid jõudnud pärast Normandia dessanti 6. juunil 1944. Seal on vanemate poolt seinale märgitud tütarde pikkused, Anne vasakul ja Margot paremal. Kahe aasta jooksul oli Margot kasvanud umbes 5 ja Anne veidi üle 13 sentimeetri. Seal oli ka väike raadio, mille ümber varjupaiga elanikud kuulasid tihti koos BBC teadaandeid sõja käigust. Anne jagas tuba Fritz Pfefferiga, mistõttu leidsid sageli aset päris pikad arutelud.
Ja nagu tüdrukud ikka, kaunistas Annegi oma magamistoa seinu piltide ja postkaartidega. Tema isa oli viinud enne nende kolimist sinna peidikusse terve Anne postkaardikogu ja filmitähtede piltide kollektsiooni. Pildid seintel peegeldavad tema huvide muutumist vanemaks saades. Kui algul kaunistasid seinu peamiselt filmitähtede nagu Greta Garbo, Sonja Henie, Ginger Rogersi, Heinz Rühmanni ja juuditaustaga Joyce van der Veeni pildid, siis võib hiljem neile lisatud või peale liimitud piltidest märgata temas tärganud huvi kunsti ja ajaloo vastu. Pärast muuseumi avamist on ennast sealsetelt piltidelt leidnud sakslannast krahvinna Nayhauss-Cormons ning hollandlastest maalikunstnikud Marijke Otten ja Marianne van der Heijden.
Anne oli täienisti lummatud kuninglike perekondade liikmetest, ta märkis üles nende sünnipäevi ja joonistas tundide kaupa nende sugupuid. Ta kleepis enne sõda Inglismaalt saadud lemmikpildid printsess Elisabethist ja printsess Margaretist oma kirjutuslaua kohale seinale. Ta väljendas tihti ja üsna häälekalt oma toetust Hollandi kuningaperele, ärritades sellega teisi peidusolijaid, kuna okupeeritud Hollandis oli keelatud väljendada avalikult oma lojaalsust kuninglikule perekonnale. 1943. aasta detsembri lõpus sai Anne Bepilt piltpostkaardi Hollandi kuningaperest, kes oli Kanadas Ottawas eksiilis. Anne kirjutas oma päevikus, et (toonane kroonprintsess) Juliana ja kuninganna näevad fotol väga noored välja ning et kolm väikest tüdrukut on armsad. Selle foto kinnitas Anne knopkaga seinale. Muuseumi taastamisel eemaldati fotod ja postkaardid seintelt ning nende alt leiti ka teisi. Näiteks ühe postkaardi tagaküljelt selgus, et selle oli saatnud Annele 1937. aastal tema ema Edith, kui ta oli Inglismaal sugulaste juures külas. Hermann ja Auguste van Pelsi tuba oli peidusolijate ühine elutuba ja köök oma graniidist pindade ja kraanikausiga. Seal tehti süüa ja söödi koos. Ent toiduainetega varustamine vähenes ning pinged ja ärritumised kasvasid. Peter oli ainus, kellel oli oma "tuba", kust trepp viis pööningule, mida kasutati toiduainelaona. Anne ja Peter veetsid pööningul koos aega. Sinna läks Anne vahel ka siis, kui tahtis üksi olla. Seal võis näha aknast kastanipuu oksi ja kuulda, kuidas Westerkerki kiriku kell lõi.
Anne Franki endine peidupaik on äratanud suurt tähelepanu. Annest endast on paljude inimeste jaoks saanud müüt, eriti seejärel, kui algasid skandaalid, mis vaidlustasid tema päeviku ehtsuse. Tema päevikut on tõlgitud eri keeltesse, Päeviku ainetel on tehtud dramatiseeringuid, filme, teatritükke, kirjutatud elulooraamatuid ja käsitlusi. Anne on saanud tuntuks kogu maailmas. Juba esimese tegutsemisaasta jooksul külastas muuseumi üle 9000 inimese. Suure külalistehulga vastuvõtmiseks on ehitist remonditud. Aastatel 1970 ja 1999 oli muuseum ajutiselt suletud. Restaureerimine maksis kokku 23 miljonit kuldnat. Madalmaade kuninganna Beatrix avas 28. septembril 1999 muuseumi uuesti. Muuseumi koosseisu kuuluvad sealtpeale kogu hoone näitusesaalidega, raamatukauplus ja kohvik. Muuseumis saab näha maja ja kontoriruume ning tube, kus Frankid ennast koos peretuttavatega peitsid, samal kujul, nagu need olid 1940. aastate algupoolel. pisi|Muuseumikülastajate järjekord Anne Franki maja ees Igal aastal külastab muuseumi üle 1,2 miljoni külastaja kogu maailmast.
Juhtkond ja direktorid
Anne Franki maja juhtkonda kuuluvad direktorid nimetab haldus- ja järelevalveorgan, mis juhendab ja määrab muuseumi tegutsemispoliitika. Komisjoni liikmeid on kuus: rabi M. ten Brink, E.M.H. Hirsch Ballin (aseesimees), N. G. Ketting (laekur), W. Kok (eesistuja/esimees), M. Krop ja P. W. Kruseman. Sellele lisaks on muuseumil nõuandeorgan, mis annab juhiseid Anne Franki maja lõpliku identiteedi küsimustes ja mille liikmeteks on ühiskonna eri sektorite esindajad: poliitik ja endine minister Mathilde Hubertine Maria Francisca (M.H.M.F. ehk Til) Gardeniers-Berendsen, Judaismi ajaloomuuseumi direktorite hulka kuuluv Dr R.C. Musaph-Andriesse, õigusteadust õppinud ja inimõigustega tegelev Joyce E. Overdijk-Francis, Hollandi senati liige ja endine president (1991–1997), Hollandi Tööparteisse kuuluv poliitik H. D. Tjeenk Willink, samuti dr G. Acton, P. van Dijk, dr R. J. Glaser, dr M. L. Henneman, H. E. Koning, dr J. F. Westra.
Anne Franki maja tegevdirektor on 2011. aastast Ronald Leopold ja haldusdirektor 2012. aastast Garance Reus-Deelder. Muuseum on Muuseumide Assotsiatsiooni liige.
Anne Franki Sihtasutus
Sihtasutuse direktorina tegutses Hans Westra kuni pensionile jäämiseni 2011. aastal, mil tema asemel astus ametisse Ronald Leopold.
Anne Franki majamuuseum on mittetulundusorganisatsioon, kel on koostööpartnerid Suurbritannias, Saksamaal, Ameerika Ühendriikides, Austrias ja Argentinas.
1998. aastal avati pärast koostöölepingu sõlmimist Anne Franki Majaga Berliinis Anne Franki Keskus, mis on korraldanud ekspositsioone ja rändnäitusi, mh "Deine Anne" ("Sinu Anne"), "Anne Frank – a history for today" ("Anne Frank – ajalugu tänaseks päevaks") ning rändnäitusi "Reading & writing with Anne Frank" ("Lugedes ja kirjutades koos Annega"). Näitused on suuremas osas suunatud noortele.
Anne Franki Trust on Londonis tegutsenud 1991. aastast ning on korraldanud näitusi Suurbritannias ja Iirimaal.
Anne Franki Keskus New Yorgis on korraldanud väljapanekuid, teabe- ja õppekampaaniaid USA-s ja Kanadas alates 1977. aastast.
Anne Franki Keskus Argentinas Buenos Aireses on tegutsenud 2009. aastast. Keskuses on püsinäitus ja seal saab näha ka koostööpartnerite korraldatavaid ringnäitusi.
Anne Franki Keskus Austria pealinnas Viinis korraldab pedagoogilisi õppenäitusi kogu maal, nt "Anne Frank – eine Geschichte für heute" ("Anne Frank – ajalugu täna"), laiendades noorsoo tegevust Itaaliasse ja Saksamaale.
Tuuraste
Tuuraste on küla Pärnu maakonnas Pärnu linnas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Audru valda.
Korvpall 2008. aasta suveolümpiamängudel
right|150px|Olympische Ringe right|150px|Basketball Korvpall 2008. aasta suveolümpiamängudel toimus 9.–24. augustini Wukesongi Kultuuri- ja Spordikeskuses Pekingis Hiinas.
Alad
Olümpiamängude korvpalliturniiril jagati välja kaks komplekti medaleid: