cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Õppe- ja koolitusteenuste käibemaksuvabastuse rakendamine Euroopa Liidus
Kohtujuristi seisukoht
Kohtujuristi ettepaneku kohaselt saab nii direktiivi 2006/112 artikli 132 lõike 1 punkti i grammatilisest kui ka teleoloogilisest sõnastusest järeldada, et mootorsõidukijuhi koolitus ei kuulu mõiste “kooli- või ülikooliharidus” alla. Kuna liikmesriikide väljastatud juhilubasid tunnustatakse vastastikku ja autokoolid võivad dokumendi väljaandmisel otseselt konkureerida, aitaks kohtujuristi sõnul kohtu antav ühemõtteline vastus autokoolide käibemaksuvabastuse küsimuses vältida võimalikke konkurentsimoonutusi riigisiseste vastukäivate kohtuotsuste alusel. Kohtujurist on välja toonud, et direktiivi maksuvabastuste eesmärk on tagada haridusele juurdepääs ka vähekindlustatud isikutel. Kindla hulga teadmiste ja oskuste omamine on kogu ühiskonna tõrgeteta toimimise seisukohast väga oluline. Kõnealune mootorsõidukijuhi koolitus minimaalsete vajalike oskuste alla ei kuulu ja on eelkõige üksikisiku, mitte üldistes huvides. B-kategooria juhiloa koolitust ei saa käsitleda ka kutseõppena, kuna see annab õiguse isiklikuks kasutamiseks mõeldud sõiduauto juhtimiseks. Ainuüksi fakt, et antud oskust saab kasutada ka näiteks taksoteenuse osutamisel, ei tee sellest veel kutseõpet. Samamoodi on kutsetegevuses kasutatavad ka muud üldised oskused, sh lugemis- ja kirjutamisoskus ning selle fakti arvesse võtmine võiks omakorda kaasa tuua kutseõppe mõiste piiramatu laiendamise. Mittemeelelahutusliku eesmärgiga õppetegevuste puhul tuleb lisaks tähele panna, et need peavad toimuma üldise haridussüsteemi põhi-, kesk- või ülikooli tasemel, mitte täielikult väljaspool seda süsteemi. Näiteks on teatud tingimustel peetud lubatavaks rakendada maksuvabastust nn rahvaülikooli laadi koolitusasutuse antavale õppele. Eelotsuse ülejäänud küsimustele vastamisel tuleb lähtuda asjaolust, et maksuvabastuse kohaldamisalasse kuuluvad ainult kooli- või ülikooliharidussüsteemi raames haridust andvad asutused. Mõiste “õpetaja” tähendab ametina füüsilist isikut ja mõiste “teised organisatsioonid” võimaldab artikli 132 lõigete i ja j alusel kohaldada maksuvabastust nii juriidilistele kui ka füüsilistele (nt individuaalõpe) isikutele. See omakorda on kooskõlas ka neutraalse maksustamise põhimõttega, mille järgi sama tegevuse puhul peab maksustamisel rakendama samu põhimõtteid sõltumata maksumaksja õiguslikust vormist.
Kohtujurist on selgelt välja toonud asjaolu, et teenuste osutamist ja kaupade tarnimist võib pidada õppetööga otseselt seotuks ainult juhul, kui neid tehakse hariduse andmise suhtes kõrvalsooritusena. Sellisel juhul peab mõlema soorituse saajaks olema üks isik, sest vastasel korral oleks tegu kahe üksteisest eraldiseisva ja sõltumatu teenusega. „Otseselt seotud“ teenuste alla tuleb liigitada sellised sõltumatud teenused, mille maksustamise korral kallineksid muidu maksuvabad teenused. Olulisel kohal on oskus vahet teha, kas tegemist on teiste tarbijate teenindamisega või sellega, mille eest kolmandad isikud tasu maksavad. Kõige olulisemal kohal on osutatavate teenuste iseseisev eesmärk, mis on suunatud hariduse andmisele ning seetõttu ka maksust vabastatud.
Kohtuasi C-434/05, Horizon College v Staatssecretaris van Financiën (õppejõu lähetusteenuse maksuvabastus teise haridusasutusse tööle lähetamisel)
Horizon College lähetas oma õppejõud lepingute alusel tööle teistesse haridusasutustesse, kelle juhendamisel ja vastutusel nende tööd korraldati. Lähetatud õppejõududele maksis töötasu Horizon College ning esitas omakorda selle eest käibemaksuta arve vastuvõtvale haridusasutusele. Kohtuasja küsimus seisnes selles, kas kahe kooli vahelisi arveldusi selliste lähetuste osas saab lugeda maksuvabaks käibeks direktiivi artikli 132 lõike 1 punkti i mõttes.
Euroopa Kohtu põhjendused ja seisukoht
Kohtu seisukoha kohaselt ei kuulu õpetaja lähetamine kuuenda direktiivi artikli 13 A osa lõike 1 punkti i mõttes mõiste “haridus” alla, kuna kahe kooli vahelise lepingu eesmärgiks ei ole mitte õpetamistegevus, vaid hariduse andmise hõlbustamine. Samas võib õppejõu poolt õpetamisülesannete sooritamine olla sama sätte alusel käibemaksust vabastatud kui haridusteenusega otseselt seotud tegevus. Maksuvabastuse saamiseks peab teenuse teostaja vastama artikli 13 A osa lõike 1 punkti i tingimustele (haridusega seotud avalik-õiguslik organisatsioon ..), teiseks peab lähetamine olema vajalik vastuvõtva haridusasutuse antava hariduse taseme tagamiseks ning kolmandaks ei tohi lähetamise eesmärk olla lisatulu teenimine. Toodud tingimustele vastavuse ja seeläbi maksuvabastuse kohaldamise õiguse peab kindlaks määrama siseriiklik kohus.
Kohtujuristi seisukoht
Antud olukorras on olulisel kohal ühetaoline tõlgendamine. Seda seetõttu, et sätted puudutavad sama maksuvabastuse kategooriat, kuna mõlemal juhul on tegu hariduse ja õppe kitsama kategooriaga. Maksuvabastuse takistuseks on vahendava haridusasutuse olemasolu. Asja ebaselgus peitub mitte niivõrd õpetamises, vaid selle lähetamise vormis, kus õpetamine toimus. Samuti antud juhul ei olnud tegemist eraviisilise õpetamisega eraruumides. Õpet anti täiskasvanute koolituskeskuses. Järeldusele jõudmiseks tuleb kindlaks teha osutatud teenuste olemus ja isikud, keda antud olukorras võib pidada teenuste saajaks. Kohtujurist leidis, et õpetaja lähetamist teise haridusasutusse ei saa pidada hariduse, väljaõppe või ümberõppe andmisega otseselt seotud teenuse osutamiseks. Selleks, et seda saaks pidada direktiivi punktides välja toodud otseselt seotud teenuse osutamiseks, peab seda teenust osutama seesama asutus või organisatsioon.
Näiteid seoses Eesti õigusega
Eestis puuduvad kohtulahendid õppe- ja koolitusteenuste maksuvabastuste osas. Järgnevalt on toodud asjakohaseid näiteid seoses direktiivi kohaldamisega Eesti õigusruumis.
Eestis on B- ja C1-kategooria sõidukoolituse puhul välja kujunenud praktika kooskõlas Euroopa Kohtu antud direktiivi tõlgendusega ehk teenus on käibemaksuga maksustatav. Direktiivi artikkel 132 lg 1 punktidele „i“ ja „j“ vastab KMS § 16 lõike 1 punkt 6, mille järgi on maksuvaba alus-, põhi-, kutse-, kesk- või kõrghariduse andmine, sealhulgas õppevahend, mille koolitusteenuse osutaja võõrandab teenuse saajale, üldhariduskoolitusega seotud eraõppetunni andmine ja muu koolitus, välja arvatud ärilistel eesmärkidel antav muu koolitus. Äriline eesmärk tähendab kasumi teenimise soovi, millega kaasneb konkureerimine teiste ettevõtjatega vabal turul. Sellest lähtuvalt võivad olla maksustatavad ka nii mittetulundusühingute kui ka ülikoolide korraldatavad (täiendõppe)kursused.
Alates 2006. aastast ei rakendata ka näiteks KMS § 16 lõike 1 punkti 6 alusel maksuvabastust ärilisel eesmärgil osutatavale koolitusele, kui see koolitus ei ole osa üldhariduskoolitusest. Maksuvabastus ei kehti äriühingu poolt lektoriteenuse osutamisele. Maksuvaba koolitusena saab teatud juhtudel käsitleda õppejõu teenuse osutamist teisele õppeasutusele kui nii õppejõudu suunav haridusasutus kui ka vastuvõttev haridusasutus kvalifitseeruvad mõlemad maksuvaba teenust osutavaks haridusasutuseks ning seda teenust ei osutata ärilisel eesmärgil.
Jaak Varik
pisi|Jaak Varik (1905) Jaak Varik (19. august 1882 Tarvastu kihelkond – 9. juuli 1941 Jõhvi) oli eesti vaimulik.
Ta oli Jõhvi Mihkli koguduse õpetaja aastail 1922–1941 ja Narva-Alutaguse praost aastail 1923–1941.
Alates 1931. aastast oli Jaak Varik ka Eesti Kiriku peatoimetaja. 1939. aastal oli ta Eesti Evangeeliumi Luteriusu Kiriku hooldaja.
1941. suvel varjas ta end Jõhvi lähedal asuvas talus, sest teda süüdistati salakuulamises sakslaste kasuks. Ta perekond, abikaasa ja tütar arreteeriti. J. Varik andis end vabatahtlikult üles ja ta hukati 1941. aastal suvel hävituspataljonlaste poolt.
Jaak Varik koos pojaga, Jaak Varik nooremaga maeti Rakvere Kolmainu kalmistule 22. augustil 1941. Jaak Varikule (seenior) on paigaldatud mälestustähis ja -pink Jõhvi kirikusse.
Isiklikku
Tütar Gertrud (6. oktoober 1914 Tartu – 29. aprill 1982) oli Jaan Kiivit seeniori abikaasa. Teise tütre Irene abikaasa Ferdinand Veike oli Eesti Riikliku Nukuteatri rajaja ja peanäitejuht. Kolmas tütar Veronika (Holz) põgenes sõja ajal kodumaalt ja suri Austraalias.
1960. aastad
1960. aastad on ajavahemik 1960. aasta algusest kuni 1969. aasta lõpuni.
Urmas Voolpriit
Urmas Voolpriit (26. mai 1976 Tallinn – 4. veebruar 2022) oli eesti muusik. Aastatel 2007 kuni 2019 töötas ta Eesti Televisioonis helirežissöörina.
Ta oli ansambli Blind kitarrist ja laulja ning muusikakollektiivi Memoriaalansambel kitarrist.
4. veebruaril 2022 tabas Voolpriitu ootamatu terviserike ning ta suri 45-aastaselt. Voolpriidu mälestuseks kõlas Eesti Laul 2022 teise poolfinaali lõputiitrite ajal Blindi hitt "Emmanuelle".
Kuuste Kool
pisi|Vana-Kuuste mõisa härrastemaja, kus tegutseb alates 1951. aastast Kuuste Kool Kuuste Kool on põhikool, mis asub Tartu maakonnas Kambja vallas Vana-Kuuste külas aadressil Kooli tee 2.
Kool tegutseb endise Vana-Kuuste mõisa härrastemajas ja on ainus Tartu maakonnas olev mõisakool.
Ajalugu
pisi|left|Mälestuskivi Sipe koolimaja asukohas
Sipe kool
Liivimaa kindralkuberneri George Browne'i 1765. aasta koolipatent ehk koolikorralduse kava nägi ette Lõuna-Eestis külakoolide avamise nii, et igas mõisas pidi olema kool. Selle tulemusel avati 1765. aastal külakool ka Vana-Kuuste vallas Sipel (Sipe järvest ehk Küti järvest ligi kilomeeter Lootvina poole). Sipe kooli peetakse Vana-Kuuste piirkonna koolihariduse alguseks ja Kuuste Kooli omakorda Sipe kooli järglaseks: Sipe kool viidi 1951. aastal üle 3 km kaugusel olevasse Vana-Kuuste mõisahoonesse, 1. klass jäi kuni 1961. aasta suveni Sipele. 2000. aastal paigaldati sinna mälestuskivi, mis tähistab hariduselu algust Vana-Kuuste vallas.
Kuuste kool
1951. aastal toodi Sipe kool üle Vana-Kuuste mõisahoonesse ja uueks nimeks sai Kuuste 7-klassiline Kool, kus asusid seni Kuuste külanõukogu, sidejaoskond, rahvamaja ja raamatukogu. Õpetajad pidid tegema remondi ja muretsema ümbruskonna koolidest mööbli ja õppevahendid. 1. klass jäi kuni 1961. aasta suveni Sipele.
1959. aastal muudeti Kuuste kool 8-klassiliseks. Õpilaste arv oli pöördunud kasvule ja seetõttu tekkinud ruumikitsikuse tõttu rajati koolile nelja klassiruumiga juurdeehitis, mis valmis 1967. aastal. Samasse perioodi jäi ka mõisapargi korrastamine, spordiväljakute rajamine ja klaaskasvuhoone ehitamine. Looduskaitse all oleva pargi hooldamisel tehtud suure töö eest nimetati Kuuste kool 1966. aastal parimaks kooliks looduskaitse alal. 1970. aastatel kujundati koolimaja ümbrus heakorrastusplaani järgi ümber.
Kuuste 8-klassilise Kooli mudilas-, laste- ja poistekoor osales enamikul laulupidudel. 1966. aastal alustas tegevust puhkpilliorkester Richard Nemvaltsi käe all, koolil oli ka keelpilliorkester.
Kuni 1992. aastani kandis kool nime Kuuste 9-klassiline Kool. Seejärel oli kooli nimi kuni 2007. aastani Kuuste Põhikool.
2000. aastal pälvis kool tunnustuse "Kauni kodu" konkursil. Alates 2001. aastast asub koolimajas ka Kuuste Raamatukogu.
Alates 2007/2008. õppeaastast on kooli nimi Kuuste Kool. Samal aastal kohandati koolimajja ruumid sobivaks ka lasteaiarühmale. Väikeste laste arvu kasvu tõttu lisati 2010. aastal mõisahoonele lõunatiivaga sümmeetriline põhjatiib veel kahe lasteaiarühma jaoks. 2011. aastal ehitati kooli parki Vana-Kuuste seltsimaja, kus on ruumid nii noortele kui ka naisseltsile.
Direktorid
pisi|Kuuste kool Kuuste kooli direktorid läbi aegade:
Falklandi hoovus
Falklandi hoovus on hoovus Atlandi ookeanis. Algab Falklandi saartest idas, hoovab mööda Patagoonia idarannikut põhja kuni La Plata laheni. Koosneb külmast väikese soolsusega veest. Keskmine temperatuur on 6 °C. Hoovuse kiirus on pool meetrit kuni meeter sekundis. Hüdrograafilised andmed sellest piirkonnast on napid ja seetõttu on paljud näitajad suure veaulatusega.
Armin Karu
pisi|Armin Karu (2018)
Armin Karu (sündinud 31. juulil 1965) on eesti ettevõtja.
Karu kuulub Olympic Entertainment Groupi suuromanikuna Eesti rikkaimate eraisikutest aktsionäride hulka. Talle kuulub ka hulk väikseid kinnisvara- ja muid ettevõtteid. Ajaleht Äripäev hindas 2015. aastal tema vara väärtuseks 152 miljonit eurot ja pidas teda sellega Eestis rikkuselt 6. inimeseks. 2016. aastal oli tema varade väärtus Äripäeva hinnangul 157 203 925 eurot ning ta paigutus sellega edetabelis 7. kohale.
Haridus
Ta lõpetas 1985. aastal Tallinna 1. Õhtukeskkooli. 2005. aastal lõpetas ta Haaga Instituudi kutsekõrgkooli (MBA) Soomes.
Ametikäik
Alates 23. oktoobrist 2006 on Baltimaade suurim kasiinokontsern Olympic Entertainment Group noteeritud Balti börsil. Ettevõtte esimene börsipäev on seni Eesti kõigi aegade edukaim: aktsia kallines viiendiku võrra: 73-krooniselt märkimishinnalt 87,63 kroonini. Sellega tõusis Karu Eesti rikkaimaks aktsionäriks. Ka kogu aktsiaemissioon oli Eesti edukaim: aktsia märgiti 7 korda üle.
Ajaleht Äripäev valis Karu 2006. aasta tegijaks.
1. märtsil 2007 omandas Karu 250,2 miljoni krooni eest 11 kasiinot haldava kasiinoketi Kristiine Kasiinod.
TV3 saatesarjas "Mantlipärija" otsis Karu endale töötajat, kelle aastapalk oleks miljon krooni.
Isiklikku
Tema hobid on merendus, metsajooks, mootorsaanisõit ja tennis.
Tema isa on TTÜ õppejõud Jaan Karu.
Exciter
Exciter on Depeche Mode'i kümnes stuudioalbum ning anti välja 2001. aastal. Exciter jõudis esikümnesse nii Suurbritannias kui USAs. Exciter on ainuke DM-i album, mis jõudis USA albumimüügi edetabelis kõrgemale kui Suurbritannias (vastavalt 8. ja 9. koht).
Melchior Hoffmann
Hoffmann sündis 15. sajandi lõpul või 16. sajandi alguses Schwäbisch Halli linnas ja omandas ilmselt seal kasuksepa elukutse. Tõenäoliselt 1520. aastate alguses sai ta tugevaid mõjutusi Martin Lutheri õpetusest ja otsustas seetõttu ka ise reformaatorlikuks jutlustajaks hakata.
1523. aastal tegutses ta Liivimaal Volmaris (Valmieras), kus lisaks kasukategemisele asus ta ka jutlusi pidama. Et need olid väga radikaalsed, kutsusid üles kloostreid kaotama ja kõiki liturgilisi riitusi ära jätma, siis tekitasid need suurt segadust. Ordumeister Wolter von Plettenbergi käsul sunniti Hoffmann Volmarist lahkuma.
1523. aasta lõpus või 1524. aasta alguses siirdus Hoffmann Tartusse. Seal hoidis ta esialgu madalat profiili, tegeledes avalikult vaid kasukavalmistamisega ja jutlustades salaja reformatsioonimeelsete linnakodanike kodudes. Teda toetasid mitmed Suure Gildi ja Mustpeade Vennaskonna liikmed. 1524. aasta lõpus, kui Tartu piiskop Johannes Blankenfeld, kes oli samaaegselt ka Riia peapiiskop, Tartust lahkus, alustas Hoffmann avalikke jutlusi.
1525. aasta alguses tungis Hoffmanni toetav rahvamass Tartu Maarja kirikusse, ajas sealt välja katoliikliku preestri ning Hoffmann pidas kantslis radikaalse kõne, mille järel Tartus algas pildirüüste. See kulmineerus Tartu Toomemäe vallutamisega, mille käigus mitmeid linnakodanikke surma sai ja Toomemäel asuvad toomhärrade majad ning toomkirik rüüstati. Järgnevalt oli Hoffmann Tartus kõige olulisem luterlik jutlustaja, kellele toeks saabus mõneks ajaks Sylvester Tegetmeyer Riiast, hiljem lisandus ka Tartus pidevalt viibivaid jutlustajaid.
Peagi tekkisid Hoffmannil teiste Liivimaa jutlustajatega vastuolud, sest ta hälbis üha enam luterlikust õpetusest ja toetus selle asemel müstitsismile ja nägemustele, jõudes viimaks selleni, et arvas, nagu suudaks vaid tema Piiblis sisalduvat õigesti mõista. Lisaks sellele ei võtnud Hoffmann jutluste eest raha, elatades end käsitööga ja pidades end seetõttu palgalistest jutlustajatest paremaks, keda ta nimetas kõhuteenriteks. 1526. aasta kevadeks olid tülid paisunud niivõrd suureks, et Hoffmann pidi siirduma Wittenbergi, et oma luterlikkust Lutheri enda palge ees tõestada. Sealjuures reisis ta läbi Riia, kus tal õnnestus saada kohalike reformaatorite Tegetmeyeri ja Andreas Knopkeni toetus. Ka Luther ja Johannes Bugenhagen pidasid Hoffmanni õpetust õigeks ja seetõttu saabus viimane võidukalt Tartusse tagasi. Kuid tülid Tartus süvenesid ja peagi asus teda ründama ka Tegetmeyer. 1526. aasta lõpus pidi ta Tartust lahkuma.
Hoffmanni müstitsistlik ja peatset maailmalõppu ennustav teoloogia tõmbas ligi peamiselt madalamast seisusest pärinevaid toetajaid, kuid valitsejatele ja linnamagistraatidele tema tegevus ei meeldinud. 1533. aastal vangistati ta Strasbourgis ning ta suri seal kümme aastat hiljem.
Hoffmann andis oma tegevuse jooksul välja usuteemalisi kirjutisi, millest suur osa on ka säilinud.
Elissa
thumb|right|Elissa Elissar Zakaria Khoury (araabia keeles إليسار زكريا خوري ; sündinud 27. oktoobril 1972 Deir El Ahmaris Liibanonis), tuntud kui Elissa (araabia keeles إليسا) on Liibanoni laulja, kes on võitnud ka auhindu.
Australopiteekus
Australopiteekuse perekonna tekkimine ei ole veel piisavalt selge. Inimeste ja šimpansite viimane ühine eellane elas 4 miljonit aastat tagasi ja sel ajal veel australopiteekusi ei olnud. Vanimad leitud australopiteekused on 3,5–3,8 miljonit aastat vanad. Kõige hilisemad on 1,9 miljonit aastat vanad.
Prelüüd
pisi|Algusosa [[Chopini prelüüdist]] Prelüüd ehk eelmäng (prantsuse keeles prélude, ladina keeles praeludium, saksa keeles Präludium, itaalia keeles preludio) on muusikateose sissejuhatus.
Heino Luik
Heino Luik (21. märts 1932 Paunküla, Triigi vald, Harjumaa – 22. august 2007 Tallinn) oli Eesti looduskaitsja.
Ta lõpetas 1951. aastal Põltsamaa Keskkooli ning 1956. aastal Eesti Põllumajanduse Akadeemia metsandusteaduskonna. Ta oli Looduskaitse Valitsuse juhataja.
Ta hukkus Tallinnas Paldiski maanteel 22. augustil 2007 kokkupõrkes liiklushuligaani autoga.
Publikatsioone
Igale lapsele tükike sünnimaad. Hiiu Leht, 19. aprill 2002
Isiklikku
Tema isa oli sõjaväelane ja metsandustegelane Voldemar Luik. Tema õde oli Põltsamaa kooliõpetaja ja kogudusetegelane Asta Kuurme ja õemees oli kirikuõpetaja Herbert Kuurme.
Australopiteekus
Avastuslugu
Australopiteekused on esimesed teadaolevad fossiilsed inimlased. Nad kirjeldati 1925 Lõuna-Aafrikas. Neist esimene oli Australopithecus africanus ('Aafrika lõunaahv'). Taungi lubjakivikarjääris avastasid töölised 3-aastase poisi fossiili. Seda uuris Austraalia anatoom Raymond Dart, kes sel ajal töötas Johannesburgis Witwatersrandi ülikoolis. Dart jõudis järeldusele, et avastatud oli inimese eellasliiki kuuluv isend, ja avaldas oma tulemused 1925. aasta veebruaris ajakirjas Nature. Taungi poiss sarnanes hammaste ja lõualuude poolest miotseeni inimahvidega, kuid fossiilid annavad tõestust kahel jalal kõndimise kohta.
Tõestus selle kohta saadi 1935 Tansaaniast Laetoli vulkaanilises tuhas säilinud kahest kõrvuti asetsevast jalajälgede reast. 3,7 miljonit aastat tagasi tehtud jalajäljed on omistatud Australopithecus afarensisele ('Afari lõunaahv'). Kuigi A. afarensis kõndis kahel jalal, tundis ta ennast ka puu otsas koduselt. Tal olid pikad ja kaardus sõrmeluud, mistõttu sõrmed suutsid ronimise ajal tugevalt haarduda.
Ida-Aafrikas avastas australopiteekuste säilmed esimesena Mary Leakey 1959. Ta avastas Olduvai kuristikus pealuu, mis kuulus liigile Australopithecus boisei (tänapäeval Paranthropus boisei). Hiljem on Leakeyde pere samast välja kaevanud rohkemgi australopiteekusi, samuti inimese perekonda kuuluvate osava ja püstise inimese säilmeid.
Teadlased veel uurivad, kas Ardipithecus oli australopiteekuse eellane ja kas Australopithecus anamensis oli Australopithecus africanuse eellane.
Välimus
Australopiteekuse ajumaht on umbes 35% nüüdisinimese omast. Graatsiline australopiteekus oli umbes 1,2–1,4 m pikk. Neil esines suguline dimorfism (sugudevaheline väline erinevus). Suure dimorfismi tõttu on inimese eellasi ette kujutatud polügaamsetena.
Tänapäeva inimestel ei ole suguline dimorfism nii selgelt väljendunud. Mehed kaaluvad naistest keskmiselt üksnes 15% rohkem, aga australopiteekustel võis see erinevus isegi 50% olla.
Liikidevahelised erinevused
Kui Laetolist avastati suuremate koljude ja tagahammastega fossiile, siis arvati algul, et see tuleneb sugude erinevusest: väiksemad olid emased, suuremad ja massiivsemad isased. Tegelikult osutus see teiseks australopiteekuseliigiks ja sellele pandi nimeks Austalopithecus robustus (tänapäeval Paranthropus robustus), robustne australopiteekus.
Saledaid ja robustseid vorme eristatakse nüüd perekondadena austalopiteekus ja Paranthropus. Saledast liigist A. afarensis arenesid robustne vorm ja sale liik A. africanus, millest omakorda arenes perekond inimene.
Hilisemate australopiteekuste vaagna ja jalgade ehitus sarnaneb väga inimeste omaga. Silmahambad on australopiteekustel väikesed. Hilisematel liikidel arenesid suured purihambad.
Australopiteekused ei olnud üldiselt rohkem võimelised tööriistu kasutama kui tänapäeva suured inimahvid. Šimpanseid ja gorillasid on nähtud kasutamas kõige lihtsamaid tööriistu, näiteks purustama pähkleid kividega ja torkama pikki oksi sipelgapesadesse, et niimoodi sipelgaid püüda. On ka täheldatud, et šimpansid kasutavad jahipidamisel odasid – torkerelvana, mitte viskerelvana.
Toitumislaad
Australopiteekused olid enamasti taimtoidulised ega küttinud. Arvatakse, et nad olid hoopis kütitavad. Nende luid olevat koobastest leitud mitte seetõttu, et nad elasid seal, vaid seepärast, et nende kehaosad kukkusid sinna, kui neid sõid tõelised lihasööjad leopardid ja hüäänid. A. afarensisel oli hammastel õhuke email. Teistel olid enamasti samasugused paksu emailiga hambad nagu inimahvidel. See näitas, et nad sõid koredat ja kõva toitu.
1979 uuriti mikroskoobiga seda, kuidas australopiteekuse hambad on kulunud. Antropoloog Alan Walker järeldas sellest, et australopiteekused olid suuresti puuviljatoidulised, kuid sõid ka juurvilju ja mugulaid. Suur osa uuringust keskendus A. afrcanuse ja P. robustuse hammaste võrdlusele. Selgus, et A. africanuse hambad olid vähem kulunud ja neil oli rohkem kriimustusi, aga P. robustuse hammastel oli rohkem mikroskoopilisi auke. Sellest on järeldatud, et P. robustus sõi rohkem kõva ja rabedat toitu, näiteks pähkleid ja seemneid.
Leiukohad Aafrikas
400px|thumb
Tornijärv
Tornijärv (ka: Lükardi järv, Torni järv) asub Valgamaal Otepää vallas Kääriku külas.
Järv asub Otepää kõrgustikul. Järve kaldad on lausad, kohati liivased, kruusased või mudased.
Taimestik on liikide arvu poolest keskmine: esineb 19 liiki makrofüüte.
Kaladest domineerivad särg ja ahven, mõnevõrra vähem on hauge, latikat, kiiska, roosärge, linaskit ja mudamaimu.
1950. aastad
1950. aastad on ajavahemik 1950. aasta algusest kuni 1959. aasta lõpuni.
Lumparlandi vald
Lumparland on vald Soomes Ahvenamaa maakonnas. Vallas räägitakse rootsi keelt.
Peamine küla Lumparlandis on Klemetsby, kus asuvad pank, kirik, postimaja ja kool. Klemetsby on 35 km kaugusel Maarianhaminast.
Valda on soomekeelsetes dokumentides nimetatud varem ka Lumparlanti, kuid nüüd on kasutusel Lumparland.
Külad
Klemetsby, Krokstad, Lumparby, Lumpoby, Norrboda, Skag, Svinö
Vaatamisväärsused
Andreasele pühitsetud Lumparlandi kirik on vanim säilinud puukirik Ahvenamaal.
Sturmtiger
Sturmtiger, ametliku täisnimetusega 38 cm RW61 auf Sturmmörser Tiger, tuntud ka kui Sturmpanzer VI või ka Tiger-Mörser oli Teise maailmasõja ajal Saksamaal toodetud ründesuurtükk.
Idee töötada välja jalaväge toetav raske sõiduk, mis suudaks ühe lasuga purustada hoone või kindlustuse, tekkis sakslastel pärast raskeid tänavalahinguid Stalingradis. Selles lahingus oli Wehrmachtil hoonete hävitamiseks üksnes Sturmgeschütz III kerele ehitatud ründesuurtükk Sturm-Infanteriegeschütz 33B, mis oli varustatud raske jalaväesuurtükiga 15 cm sIG 33, mida toodeti üldse kokku ainult 24 tükki. Pooled neist saadeti Stalingradi ja jäid sinna ning säilinud pole neist ühtki.
Selle järglast Sturmpanzer IV toodeti kokku 306 tükki, kuid Wehrmacht nägi endiselt vajadust samasuguse, kuid tugevama soomuse ja relvastusega ründesuurtüki järele. Uus sõiduk otsustati luua tanki Tiger ja 210 mm haubitsa baasil. Kuid sellist haubitsat polnud parajasti võtta ja see asendati 380 mm raketiheitjaga.
1943. aasta septembris plaanis Krupp rajada Tiger I kere peale uue ründesuurtüki. Šassii valmistasid Henschel ja poeg ning pealisehituse paigaldas Alkett. Prototüüp valmis kiiresti ja seda tutvustati Adolf Hitlerile juba 1943. aasta oktoobris. Esimesed kered telliti detsembris ja esimesed 3 Sturmtigerit valmis Alkettil 20. veebruaril 1944. 19. aprillil käskis Hitler alustada Sturmtigerite hulgitootmist. Tema hinnangul oli vaja toota 300 Sturmtigerit kuus, kuid koos prototüübiga valmistati neid kokku üksnes 19, viimased neist 1944. aasta detsembris, kasutades peamiselt kahjustunud tanke Tiger I.
Tiger I kerele rajati terasest konstruktsiooni ja selle sisse paigutati äärmiselt võimas haubits, algselt mereväe allveelaevavastane relv, mis tulistas süvaveepomme. See suutis tulistada rakette kaugemale kui 5 km. Rakett ise kaalus 345 kg ja oli lõhkeainet täis. Terved hooneplokid varisesid kohe kokku, kui pihta said.
Sturmtiger oli eelkõige tänavalahingute pidamiseks mõeldud ründesuurtükk. Kuid 1944. aastaks oli olukord rinnetel muutunud Saksamaa kahjuks ja Saksamaa ei saanudki enam rünnata, vaid pidi kõikjal taganema. 13. augustil 1944 viidi Sturmtigerid appi Varssavi ülestõusu maha suruma ja see oli ainus kord, kus Sturmtigereid kasutati selleks ette nähtud otstarbel. Läänerindel ei kasutatud Sturmtigerit tänavalahingutes kordagi. Mõned masinad olid reservis Ardennides sakslaste pealetungi ajal 1944. aastal, viimane aga võitles Ruhri kotis Mendeni all 1945. aastal, kus üks Sturmtiger suutis ühe lasuga hävitada kolm Shermani tanki, enne kui ameeriklased ta kahjutuks tegid.
Sturmtiger tänapäeval
2008. aasta seisuga oli maailmas säilinud kolm Sturmtigerit.
Saksamaal Saksa tankimuuseumis Münsteris on hilisema väljalaske Sturmtiger, mille omandasid USA väed 1945. aasta veebruaris. Kuni 1970. aastani eksponeeriti seda USA-s Aberdeeni polügoonil, pärast anti masin Münsteri muuseumile. 1990. aastatel laenati masin Koblenzi muuseumile ning on seal praegugi täiesti korras ja liikumisvõimeline.
Venemaal Kubinka tankimuuseumis on hilisem, täiustatud Sturmtiger, mille Nõukogude väed hõivasid 1945. aasta aprillis Elbe piirkonnas. Masinal puudub mootor ja enamus sisustusest.
380 mm raketiheitjaga eksemplar on Bovingtoni tankimuuseumis. Poolas Poola armee muuseumis Varssavis hoitakse Sturmtigeri lõhkemata fugassrakette, mis pärinevad Varssavi ülestõusu ajast.
Vägilasmuistend
Vägilasmuistend ehk hiiumuistend on muistend, mis pajatab hiidude ja vägilaste (Eestis näiteks Kalevipoeg, Suur Tõll, Leiger, Vanapagan; vene folklooris Ilja Muromets jt) tegudest.
Riia Vagunitehas
pisi|200px|Elektrirong seeriast ER1 (ЭР1) pisi|200px|Elektrirong seeriast ER2 (ЭР2) [[Volokolamski jaamas]]
Riia Vagunitehas (Rīgas Vagonbūves Rūpnīca, lühend RVR) on Läti masinaehitustehas. Oma tegevusaastate jooksul on toodetud peamiselt elektri- ja diiselronge ning tramme.
Ajalugu
Vagunitehas tegutseb alates 1895. aastast, mil Austria päritolu Vene ettevõtja Oskars Freyvirts asutas aktsiaseltsi Fenikss. Esimesed töökojad valmisid 1897. aastal arhitekt Karls Ioganns Feljsko eestvõttel Riia lähistele. 20. sajandi alguseks töötas ettevõttes 2000 töölist. Enne Esimest maailmasõda toodeti peamiselt Venemaa turule, sealhulgas ka erivaguneid tsaari õukonnale. 1930. aastatel valmis Ford Motor Company litsentsi alusel 332 sõidu- ja 1200 veoautot ning 200 bussi. Nõukogude perioodil tõusis Riia Vagunitehas Nõukogude Liidu suurimaiks elektrirongide tootjaks. 21. sajandil on Riia tehase peamised koostööpartnerid Läti, Leedu, Eesti, Venemaa, Valgevene, Gruusia ja Soome raudtee-ettevõtted.
Tänapäeval toodetakse diiselronge DR1B ja elektrironge ER2T, ER2TM ja ER9TM.
Eesti
Riia Vagunitehasese koostööpartner Eestis oli Elektriraudtee AS. Reisijateveoettevõte kasutas elektrironge, mille tehniline hooldus ja remont toimus 1962. aastal valminud Pääsküla veduridepoos.
Esimesed viis kolmevagunilist elektrirongi seeriast Sr3 (Ср3) saabusid Eestisse 8. juunil 1958. 1970. aastatel lisandusid uue põlvkonna rongid seeriast ER. Taasiseseisvumise järel liikusid Eesti raudteedel 17 elektrirongi koosseisu: 10 seeriast ER1 (ЭР1), 4 ER2 (ЭР2) ja 3 ER12 (ЭР12).
Elektriraudtee müüs 2013. aastal kogu oma vana rongipargi Läti ettevõttele Holdinga Kompānija FELIX Ltd, kuna ettevõte alustas opereerimist uute Stadler Flirt rongidega.
Norra peaministrite loend
Siin loetletakse Norra peaministrid.
Peaministrid (1814–1873)
Aastal 1874 liikus Norra peaministri kontor Stockholmist Christianiasse (Oslosse).
Norra peaministrid (alates 1905. aastast)
Aastal 1905 tühistati liit Norra ja Rootsi vahel. Sellest alates on olnud Norra peaministri kontor Oslos, välja arvatud Saksa okupatsiooni aastad Teises maailmasõjas, kui Norra valitsus oli Londonis eksiilis.
2008. aasta Ameerika Ühendriikide presidendivalimised
2008. aasta Ameerika Ühendriikide presidendivalimised olid USA 56. presidendivalimised, mis toimusid 4. novembril 2008. Valimised võitis Demokraatliku Partei presidendikandidaat, Illinoisist valitud senaator Barack Obama, kes sai 365 valijamehe hääled.
Ameerika Ühendriikide presidendivalimistel valitakse valijamehed 538-liikmelisesse valimiskogusse. 48 osariigis enim hääli saanud kandidaat saab kogu osariigi valijameeste hääled. Eranditeks on Nebraska ja Maine, kus osariigis enim hääli saanud kandidaat saab kaks häält, ning ülejäänud hääled saab kandidaat, kes võitis osariigi vastavas Esindajatekoja ringkonnas. Obama võitis Maine'is rahvahääletuse ja ka mõlemas ringkonnas; McCain võitis Nebraskas rahvahääletuse ning 1. ja 3. ringkonna, kuid 2. ringkonna võitis Obama. Võiduks vajatakse 270 häält.
Uus president astus ametisse 20. jaanuaril 2009.
Presidendikandidaadid
Vabariikliku Partei presidendikandidaat oli Arizonast valitud senaator John McCain ja asepresidendikandidaat Alaska kuberner Sarah Palin. Demokraatliku Partei presidendikandidaat Barack Obama on Illinoisist valitud senaator ja tema asepresidendikandidaat Delaware'i osariigist valitud senaator, Senati välissuhete komitee esimees Joe Biden.
Teist ametiaega teeniv president George W. Bush ei saanud 2008. aasta valimistel enam kandideerida. Tema asepresident Dick Cheney teatas juba 2001. aastal ametisse asudes, et ei kavatse presidendiks kandideerida.
Demokraatliku Partei kandidaadi eelvalimised
Esimene eelvalimine toimus 3. jaanuaril Iowas. Demokraatliku Partei kandidaatidest oli edukaim Barack Obama, kes kogus 32% häältest, järgnesid John Edwards 29,8% ja Hillary Clinton 29,5%-ga.
8. jaanuaril toimunud New Hampshire'i osariigi eelvalimistel oli edukaim senaator Hillary Clinton 39% toetusega, Obama kogus 36,5% häältest.
19. jaanuaril toimunud eelvalimistel Nevada osariigis sai 51% häältest Hillary Clinton, kuid häälte ebaühtlase jaotuse tõttu sai Obama ühe valijamehe koha rohkem.
26. jaanuaril toimunud eelvalimised Lõuna-Carolina osariigis võitis Obama 55,4%-ga.
25. jaanuaril teatas oma loobumisest Dennis Kucinich, kongresmen Ohiost. 30. jaanuaril teatas oma loobumisest John Edwards. Lisaks favoriitidele Hillary Clintonile ja Barack Obamale jätkas oma kampaaniat ka endine Alaskalt valitud senaator Mike Gravel, kelle toetus oli marginaalne.
28. augustil valis Demokraatliku Partei kongress Denveris oma ametlikuks presidendikandidaadiks Barack Obama. Asepresidendikandidaadiks sai senaator Joe Biden.
Vabariikliku Partei kandidaadi eelvalimised
Vabariikliku Partei kandidaatide nimekiri ja esimese parteilise hääletusringi tulemused:
3. jaanuaril Iowas toimunud eelvalimiskoosolekutel sai enim hääli Mike Huckabee.
30. jaanuaril teatas oma loobumisest endine New Yorgi linnapea Rudolph Giuliani, andes oma toetuse John McCainile.
6. veebruaril teatas oma loobumisest Mitt Romney, sest kaotas eelmisel päeval eelvalimiste superteisipäeval suuremates osariikides oma peamisele konkurendile John McCainile. Pärast Romney loobumist oli suurim tõenäosus Vabariikliku Partei presidendikandidaadiks tõusta just McCainil, kuid ta pidi poole võitma erakonna konservatiivsema tiiva, kelle jaoks oli ta liiga liberaalne kandidaat.
Mike Huckabee teatas oma loobumisest 4. märtsil, kui John McCain oli taganud endale üle 50% valijameeste häältest.
Lazar Kaganovitš
thumb|Lazar Kaganovitš ja Jossif Stalin Lazar Kaganovitš (vene keeles Лазарь Моисеевич Каганович, õieti Lazar Moissejevitš Kogan (Koган); 22. november (vkj. 10. november) 1893 Kabana küla Kiievi kubermang – 25. juuli 1991 Moskva) oli Nõukogude Liidu poliitik ja Stalini üks lähemaid kaastöölisi alates 1930ndatest, rahvuselt juut.
Kaganovitšit seostatakse Nõukogude massimõrvadega (näljahäda tekitamisega) Ukrainas (holodomor) ning jõhkrusega kiriku ja religiooni vastu võitlemisel. Ta jäi kuni elu lõpuni Stalini meetodite veendunud pooldajaks.
Elulugu
Lazar Kaganovitš sündis 1893. aastal Ukrainas, 150 km kaugusel Kiievist, Ukraina ja Valgevene piirialadel, rätsepa perekonnas kolmanda pojana. Elatuse teenimist alustas ta Mozõri linnas kingsepana, seejärel asus Kiievisse, kus töötas tekstiilivabriku laotöölisena ning hakkas osalema bolševike poliitilises tegevuses. 1916. aastaks oli ta valitud juba Kiievi sotsiaaldemokraatide komitee liikmeks. Poliitilise agitatsiooni eest ta vahistati ja saadeti Kiievist välja, pärast mida ta suundus valedokumentidega Jekaterinoslavi, asutas ta end tööle jalatsivabrikusse kingsepana, kuid jätkas poliitilist tegevust kingseppade ametiühingu loomist. Aktiivsuse eest valiti ta Jekaterinoslavi rajooni parteikomitee liikmeks ja samuti partei linnakomitee liikmeks. Ta organiseeris mitmes piirkonnas tööliste streike ning oli seetõttu sunnitud vahetama valenimesid ja elukohti.
Esimese maailmasõja lõpus ta mobiliseeriti sõjaväkke, suurtükiväkke Saratovisse, kus ta aga jätkas poliitilist tegevust saades Saratovi parteikomitee aktiivseks liikmeks ja valiti Armee sõjapartei organisatsiooni liikmeks ning Keskkomitee Venemaa sotsiaaldemokratliku töölispartei saadikuks. Riigivastase poliitilise tegevuse eest oli ta sunnitud Saratovist põgenema Gomelisse, Mogiljovi lähistele Valgevenesse.
Pärast 1917. aasta oktoobrirevolutsiooni Petrogradis valiti L. Kaganovitš Ülevenemaalise Asutava Kogu saadikuks enamlaste fraktsiooni poolt ning ta osales saadikuna Petrogradis toimunud III Ülevenemaalisel tööliste, soldatite ja talupoegade nõukogude kongressil 1918. aastal, kus ta valiti Ülevenemaalise Kesktäitevkomitee liikmeks.
Alanud Vene kodusõjas osales L. Kaganovitš Nižni Novgorodis Punaarmee väeosade loomisel, seejärel osales lahingutes Lõunarinne Anton Denikini vägede vastu. Pärast Punaarmee poolt Voroneži vallutamist määrati L. Kaganovitš Voroneži Revolutsioonikomitee esimeheks.
1920. aastal suunati L. Kaganovitš Kesk-Aasiasse, kus ta nimetati Turkmeenias kommunistliku partei keskkomitee liikmeks ning varsti määrati ka Tööliste-talupoegade Turkestani vabariigi rahvakomissariks ja Taškendi linnanõukogu esimeheks ning Taškendi linnavalitsuse esimeheks.
1922. aastal asus L. Kaganovitš Moskvasse, ta määrati Üleliidulise Ametiühingute Keskkomitee instruktoriks, kuid samal aastal määrati ta VK(b)P KK Turkestani büroo esindajaks, kus kureeris 3 kuud nõukogudevastaste basmatšide vastast tegevust. Moskvasse naasnud L. Kaganovitš määrati 1922. aastal VK(b)P KK Organisatsioonilis-jaotusosakonna juhatajaks.
1924. aastal määrati L. Kaganovitš Ukraina K(b)P KK esimeheks ning ta tegi Ukraina K(b)P organisatsioonis muudatusi, mille käigus kõrvaldas juhtivatelt kohtadelt ukraina kommunistid, kes soovisid säilitada Ukraina kommunistide suhtelist sõltumatust ÜK(b)P otsustustest ning Moskvas võimu haarava Jossif Stalini ainujuhtimisest. Tema juhtimise ajal ehitati Dnepri jõele hüdroelektrijaam Dneproges ja Ukraina põllumajandust hakati varustama rasketehnikaga, koos L. Kaganovitšiga töötas Ukrainas ka Nikita Hruštšov.
1930. aastail korraldas L. Kaganovitš ÜK(b)P KK sekretärina Ukrainas kollektiviseerimist, mis põhjustas suure häljahäda (holodomori). Otsesed kollektiviseerimise elluviijad Ukrainas olid Ukraina K(b)P KK 2. sekretär Mendel Hatajevitš ja KK põllumajandusosakonna juhataja Karlis Baumanis ning ÜK(b)P KK erakorraline volinik Ukrainas 1931. aasta detsembri ja 1932. aasta oktoobri viljavarumiskatsioonis Vjatšeslav Molotov.
1950. aastate alguseks oli Kaganovitš langemas koos Vjatšeslav Molotovi ja Lavrenti Beriaga Stalini ebasoosingusse ja võib-olla too kavatses neid tappa.
1957. aastal püüdis Kaganovitš koos teiste stalinistide Georgi Malenkovi, Vjatšeslav Molotovi ja Kliment Vorošiloviga Nikita Hruštšovi tagandada. Vandenõulased saavutasid NLKP KK Poliitbüroos enamuse 7:4, kuid Hruštšov väitis, et Poliitbürool pole õigust teda tagandada, seda tohib teha üksnes NLKP Keskkomitee. Keskkomitee istungil pidas Georgi Žukov jõulise kõne Hruštšovi toetuseks ja umbusaldamine kukkus läbi.
Vandenõulastele ei määratud juriidilises mõttes karistust, kuid nad tagandati poliitbüroost ja saadeti võrdlemisi tähtsusetutele ametikohtadele. Kaganovitš saadeti väikese kaaliumitehase direktoriks Uuralis. See oli enneolematu pööre NSV Liidu poliitikas: seni oli ebasoosingusse langenud tipp-poliitikud, viimati Lavrenti Beria, kohtus surma mõistetud ja hukatud.
Aastal 1961 heideti Kaganovitš parteist välja ja ta jäi pensionile. Ta elas üle kõik oma kolleegidest põlvkonnakaaslased ja suri vaid mõni kuu enne NSV Liidu kokkukukkumist. Ta on maetud Moskvasse Novodevitšje kalmistule.
Johann Blankenfeld
thumb|Johann Blankenfeld 16. sajandist pärineval pildil
Johann Blankenfeld (ka Johannes Blankenfeld, Blankenfelde; 1470. aastad Berliin – 9. september 1527 Torquemada) oli saksa päritolu Saksa ordu ning Vana-Liivimaa usutegelane, ametnik ja diplomaat, Tallinna ja Tartu piiskop ning Riia peapiiskop.
Tegevus enne Liivimaale asumist
Johann Blankenfeld sündis Berliini bürgermeistri Thomas Blankenfeldi ja Margarete von Buchi pojana. Thomasel ja Margaretel oli lisaks Johannile veel 21 või 22 last, kellest 8 surid noores eas. Johanni vanaisa, samuti Berliini bürgermeister Wilcke Blankenfeld sai 1474. aastal keiser Friedrich III-lt aadlitiitli. Johanni ema Margarethe võttis pärast abikaasa surma (1504) üle perekonna majandusasjade ajamise ning 1510. aastatel korraldas ta ka toona peamiselt Roomas viibinud Johanni majandus- ja administratiivelu, nii palju kui see puutus Saksamaa asjadesse. Margarethe asus hiljem toetama Martin Lutheri seisukohti, mis ometigi ei rikkunud tema suhteid selgelt reformatsioonivastaste leeri asunud poja Johanniga.
Johanni õde Katharina oli Brandenburgi kuurvürsti Joachim I armuke.
Blankenfeldi noorusest pole teada kuigi palju. Ka tema sünniaasta pole kindel, kuigi kõige enam on selleks pakutud 1471. aastat. Mõnede teadete kohaselt oli ta 1503. aastal aga umbes 25-aastane, mistõttu tema sünniaastaks võiks olla ka 1478 või 1479.
Blankenfeld õppis Frankfurdis, Viinis (1498–1499) ja seejärel Itaalias (1499–1503), kus sai 1503. aastal Bologna ülikoolist ilmaliku ja vaimuliku õiguse doktorikraadid ehk mõlema õiguse doktoriks (doctor utriusque juris). Pärast seda töötas ta Roomas Liivi ordu prokuraatorina. Seejärel sõitis ta tagasi Saksamaale ja sai Leipzigi ülikooli õppejõuks. 1506 astus ta vast asutatud Oderi-äärse Frankfurdi ülikooli teenistusse, kus ta sai selle õigusteaduse professoriks ning 1507. aastal ka teiseks rektoriks. Samal ajal oli ta Brandenburgi kuurvürsti Joachim I Nestori nõunik ning saavutas tihedad suhted ka teiste Hohenzollernite dünastia liikmetega.
1512–1519 oli Blankenfeld Saksa ordu generaalprokuraator kõrgmeister Albrecht von Hohenzollerni alluvuses. Orduprokuraatorina tegutses ta küllaltki edukalt, luues häid kontakte lisaks paavstile ka teiste poliitiliste jõududega. Eriti hästi sai ta läbi paavst Leo X-ga, kes andis talle õiguse kõigile vakantseks jäävatele piiskopikohtadele Soomes ja Liivimaal. 1515–1519 tegutses Blankenfeld korduvalt ka paavsti legaadina Põhja-Euroopas, tehes diplomaatilisi missioone Põhja-Saksamaale, Preisimaale ja Liivimaale.
Lisaks Saksa ordule kaitses Blankenfeld Roomas ka Hohenzollernide dünastia huve, aidates Joachim Nestori vennal Albrechtil saada Mainzi peapiiskopiks ja samal ajal säilitada Magdeburgi peapiiskopi ning Halberstadti administraatorpiiskopi ametikohad. Võimalik, et Blankenfeldi esimene piiskopikoht Tallinnas hangiti talle just tänutäheks Mainzi Albrechti ametikohtade kinnitamise saavutamise eest.
Piiskopikohad Liivimaal
1514. aastal sai Johann Blankenfeld tänu paavst Leo X toetusele Tallinna piiskopiks (paavsti kinnituse sai ta 30. oktoobril; oli Johannes IV nime all sellel kohal 1524. aasta lõpuni või 1525. aasta alguseni), hoolimata sellest, et sealne toomkapiitel oli piiskopiks valinud Christian Bomhoweri. Viimasest sai seejärel Tartu piiskop. Bomhoweri surma järel 1518. aastal kinnitas paavst Blankenfeldi aga ka Tartu piiskopiks (Johannes V nime all), ehkki sealne kapiitel oli piiskopiks valinud Kuramaa piiskopi Heinrich Basedow'. 1522. aastal sai Blankenfeldist veel Riia peapiiskopi koadjuutor (paavsti kinnituse sellele kohale sai ta 1523. aastal) ning 1524. aastal ka peapiiskop (Johannes VII). Tema tõusmist piiskopikohtadele toetas kõrgmeister Albrecht, kuid ilmselt polnud selle vastu ka Liivimaa ordumeister Wolter von Plettenberg. Huvitaval kombel toetas Blankenfeldi saamist Riia koadjuutoriks ka tema hilisem äge vastane, Riia linnasekretär ja sündik Johann Lohmüller.
Pärast Riia peapiiskopiks saamist, tõenäoliselt 1525. aasta alguses, loobus Blankenfeld Tallinna piiskopi kohast. Tema ametijärglaseks sai seal Georg von Tiesenhausen, kes oli Blankenfeldi venna Franzi naise vend. Franzist sai Riia peapiiskopkonna rüütelkonna liige, samas kui Johanni teine vend Peter oli Tartu piiskopkonnas Kirumpää linnuse linnusekrahv. Johanni vanima venna Pauli poeg Nikolaus sai aga onu toetusel Tallinna toomdekaaniks.
Reformatsioon
thumb|Johann Blankenfeldi pitsat aastast 1526
Blankenfeld kui veendunud katoliiklane püüdis igati tõkestada reformatsiooni levikut Liivimaal. Esialgu see tal ka õnnestus, kuid alates 1524. aastast osutus see üha raskemaks. 1525. aastal ütles Riia linn Blankenfeldi ülemvõimust täielikult lahti, andes end ordumeister Wolter von Plettenbergi ainuvõimu alla. Tallinna linna piiskopi kohalt oli Blankenfeld sunnitud lahkuma juba eelmise aasta lõpul. Tartuski tekkisid reformatsiooni tõttu suured rahutused, 1525. aasta alguses Toomemägi vallutati ja piiskopi võim säilis vaid piiskopilinnuses. Sellises olukorras, reaalsest võimust sisuliselt ilmajäetuna, otsustas Blankenfeld astuda läbirääkimistesse Pihkva venelastega, võib-olla selleks, et neid appi kutsudes oma tõrksaid alamaid ja uut usku maha suruda. Tema sellises tegevuses nähti aga riigireetmist. Viimasest omavahelisest sõjast oli möödunud vaid 20 aastat ja ordumeister Wolter von Plettenberg rõhutas pidevalt oma võimalikele Läänes olevatele liitlastele suurt ohtu Liivimaale ida poolt. Seetõttu levis Liivimaa ordu liikmete seas veendumus, et Blankenfeld tuleks üldse võimust ilma jätta. Ordumeistri survel vangistas Riia peapiiskopkonna rüütelkond 1525. aasta lõpus Blankenfeldi ja paigutas ta Raunasse koduaresti.
Ent Plettenbergil olnuks kogu Liivimaa enda ülemvõimule allutamine siiski äärmiselt keeruline, sest tema kindel seisukoht oli ordu ja kogu katoliiklik võimustruktuur alles jätta. Et piiskopid tema poliitikat üldjoontes toetasid ning ordumeister nende tuge ka kahtlemata vajas, siis säilis lõppkokkuvõttes ka Blankenfeldi võim. Riia linn läks küll ordumeistri ülemvõimu alla, kuid Tartu linn keeldus üle-liivimaalist orduvõimu toetamast. Kuna olulisimad Liivimaa linnad toetasid reformatsiooni ning see levis ka aadlike seas, sõltusid katoliiklikud isandad nüüdsest äärmiselt tugevalt teineteisest ning eriti ordu sõjalisest jõust. Seetõttu muutusid sisekonfliktid tunduvalt harvemaks. Blankenfeld ja Plettenberg jõudsid sisuliselt täieliku teineteisemõistmiseni. 1526. aastal leppisid nad salaja kokku üksteise igakülgses toetamises ja nii sõlmiti sama aasta juunis Volmari liit, millega kõik piiskopid ja Riia rüütelkond lubasid katoliku usu säilitada ja tunnustasid Plettenbergi Liivimaa peana (Oberhaupt), ent suuremad linnad (Riia, Tallinn, Tartu) ja teised rüütelkonnad jätsid selle siiski tegemata.