cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Juuso Puustinen
2006. aastal valis Calgary Flames ta NHL-i draft'is 149. valikuna. Seejärel mängis ta aastatel 2006–2008 Western Hockey League'i klubis Kamloops Blazers.
Profikarjääri alustas ta 2008. aastal Soome kõrgliigaklubis Espoo Blues. Hooajal 2010–11 mängis ta HPK-i ridades. Seejärel sõlmis ta lepingu NHL-i klubiga Nashville Predators ning mängis hooaegadel 2011–12 ja 2012–13 Predatorsi farmiklubis Milwaukee Admirals American Hockey League'is.
2018. aasta mais suundus ta KHL-i klubisse Nižnekamski Neftehimiki. Debüüthooajal lõi ta KHL-is 20 väravat. 2019. aasta mais liitus ta Novosibirski Sibiriga, kus mängis kaks hooaega. 2019. aastal osales ta KHL-i tähtede mängul.
2021. aasta juulis sõlmis ta lepingu Rootsi kõrgliigaklubiga Örebro. 2022. aasta aprillis naasis ta JYP-i.
Ülestähendusi põranda alt
"Ülestähendusi põranda alt" (Записки из подполья Zapiski iz podpolja) on vene kirjaniku Fjodor Dostojevski psühholoogiline novell. See avaldati 1864. aastal.
Teos koosneb kahest osast: "Põrandaalune" ja "Lörtsise lume tõttu". Esimeses osas kirjeldab minategelane memuaaride vormis oma mõttemaailma ja veendumusi. Teine osa jutustab episoode tegelase elust.
Eestikeelne tõlge
Novelli tõlkisid eesti keelde Andres Ehin ja Lembe Hiedel. Tõlge ilmus 1971. aastal kirjastuse Perioodika väljaandel. Tõlke uus trükk ilmus 2004. aastal kirjastuse Varrak väljaandel.
SOS Lasteküla Eesti Ühing
SOS Lasteküla Eesti Ühing on mittetulunduslik ettevõte, mis kuulub rahvusvahelisse organisatsiooni SOS Lasteküla.
Esimene SOS Lasteküla Eestis avati 1994. aastal Keilas. Nüüdseks on ühingu ülesandeks koordineerida tööd Keila, Põltsamaa, Narva-Jõesuu ja Juuru lastekülades, Keila ja Tallinna noortekodudes, peretugevdamisprogrammi raames, laste õiguste kaitsel ja haridusprogrammi raames.
Eesti SOS lastekülad pakuvad bioloogiliste vanemate hoolduseta jäänud ja Eesti omavalitsuste poolt lastekülasse suunatud lastele peresarnaseid elamistingimusi. Laps saab pikaajaliselt turvalise ja arenguks soodsa elukeskkonna. Kindla perevanema toel valmistub laps selleks, et saada täiskasvanuna hakkama vastavalt oma võimetele. Usaldusväärsed suhted ja taas kogetav armastus annavad lapsele võimaluse taastuda varasematest kogemustest, mis on sageli olnud traumaatilised. SOS Lasteküla eesmärk on pakkuda vanemliku hooleta jäänud lastele samasugust kindlus- ja kodutunnet nagu on nende eakaaslastel.
Lastekülas töötavad perevanemad – SOS ema ja SOS tädi, kasvatajad, psühholoog, sotsiaaltöötaja, külameister, sekretär ja külajuhataja. Lastekülas otsitakse ja arendatakse pedagoogilisi, psühholoogilisi ja sotsiaalseid võimalusi, mis vastaksid laste erinevatele vajadustele nii igapäevaelu kui ka tulevikku silmas pidades.
Paul Müller
Paul Müller (1895 Eesti – 1970 New York) oli eesti maalikunstnik ja illustraator.
16-aastaselt läks Müller Venemaa tsaariarmeesse, kus ta oli muusik tsaari isiklikus kaheksandas rügemendis. Pärast sõda töötas Budapestis, õppis Prahas ja Dresdenis. Töötas ka Eesti ajalehtede (Õitsituled) illustreerijana. 1926. aastal läks Paul Müller New Yorki, kus töötas kirjastuses Encyclopedia Britannica illustreerijana. Ta on töötanud Föderaalreservi Pangas valvurina, graveerimisfirmas Pitney Bowes, kus valmistati valitsuse ümbrikele mõeldud esimesi maksumärgitempleid. Kuna tal tekkisid alkoholiprobleemid, siis oma elu lõpetas ta majahoidjana. Maalimisega tegeles ta ka elu viimastel aastatel.
Juodupė vald
Juodupė vald (leedu keeles Juodupės seniūnija) on 2. järgu haldusüksus (vald) Leedus Rokiškise rajoonis. Vald piirneb põhjas Lätiga.
Valla pindala on 192 km². 2011. aasta seisuga elas vallas 3254 inimest. Valla keskus on Juodupė alev, kus aastal 2011 oli 1769 elanikku. Vallamaja asub aadressil Pergalės g. 8B. Vallavanem on Valdas Adomonis.
Valla territooriumile jäävad kaks mõisa: Ilzenbergase ja Onuškise mõis. Katoliku kirikud asuvad Onuškises, Juodupės ja Lukštais, lisaks asub Maineivoses veel vanausuliste kirik. Linnamägesid on vallas kolm: Sidabrinės, Bryzgiais ja Alksniais. Valla aladele jääb ka Gaidžiabalė sookaitseala.
Lisaks küladele on vallas ka paar huutorit:
179 eKr
179. aasta eKr ehk ab urbe condita DLXXV (575).
Christophe Dabiré
Christophe Joseph Marie Dabiré (sündinud 27. augustil 1948) on Burkina Faso poliitik, 24. jaanuarist 2019 kuni 10. detsembrini 2021 Burkina Faso peaminister. President Kaboré nimetas ta ametisse pärast Paul Kaba Thieba valitsuse tagasiastumist. Dabiré on eelnevalt olnud Burkina Faso esindaja Lääne-Aafrika Riikide Majandusühenduse juures, president Blaise Compaoré ametiajal oli ta 1994–1996 ministriametis (Kaboré oli sellel ajal peaminister). 8. detsembril 2021 lõpetas president Roch Marc Christian Kaboré oma peaministri Christophe Marie Joseph Dabiré ametikohad, kes on kirjutanud tagasiastumiskirja, mille tulemuseks on automaatselt kogu valitsuse ametikohad.
Jaan Õun
Jaan Õun (1. oktoober 1945 Kohtla-Järve – 2. aprill 1996) oli eesti flötist.
Aastatel 1964–1965 õppis Tartu Muusikakoolis Jaan Hargeli klassis flööti ja võttis viiulitunde Linda Riinerilt. Tartu Muusikakool jäi lõpetamata, sest pidi teenima aega Nõukogude armees. 1969. aastal lõpetas ta Tallinna Muusikakooli Kaljo Westi flöödiklassi. 1974. aastal lõpetas Tallinna Riikliku Konservatooriumi Elmar Peäske flöödiklassi. Aastatel 1974–1978 täiendas end Leningradi Konservatooriumi aspirantuuris, kus tema juhendajaks oli Aleksandra Vavilina-Mravinskaja.
1970. aastal võitis ta esimese preemia ülevabariigilisel puhkpillimängijate konkursil.
1973. aastast surmani töötas ta ERSOs flöödimängijana, 1990. aastast ka flöödirühma kontsertmeister. Aastatel 1972–1979 mängis ERSO puhkpillikvintetis, 1979. aastast kammermuusikaansamblis Camerata Tallinn.
1979. aastast tegutses ka Tallinna Riikliku Konservatooriumi, hiljem Eesti Muusikaakadeemia õppejõuna, 1988. aastast dotsent, 1996. aastast professor. Tema õpilasi on Peeter Brambat, Janika Lentsius ja Mihkel Peäske. Ta andis meistriklasse Sibeliuse Akadeemias (1991), Karlsruhe Kõrgemas Muusikakoolis (1991, 1992) ja mujal.
Ta on maetud Tallinna Metsakalmistule.
Mart Järvik (poliitik)
Mart Järvik (sündinud 21. veebruaril 1956 Kärus) on Eesti poliitik.
Haridus
Järvik lõpetas 1971. aastal Vändra Keskkooli 8. klassi, 1975 Tihemetsa Sovhoostehnikumi ja 2009 Tartu Ülikooli Türi kolledži keskkonnateaduse erialal. 2011. aastal kaitses ta Tartu Ülikooli loodus- ja tehnoloogiateaduskonnas magistrikraadi keskkonnakorralduse ja planeerimise alal.
Töökäik
Ta töötas 1975–1979 Lokuta kolhoosis remonditöökoja juhatajana ja autojuhina. 1979–1989 Pärnu Autobussi- ja Taksopargis bussijuhina. Alates 1991. aastast on ta Rassi talus Käru vallas taluperemees. 1989–1991 töötas ta Soome ettevõttes Antti-Teollisuus OY, kus läbis ka ehitusjärelevalve alase väljaõppe ning 1991–2002 töötas samas ettevõttes ehitusjärelevalve spetsialisti, konsultant-nõustaja ning müügiesindajana Balti ja Ida-Euroopa riikides.
2018. aastast ta olnud füüsilisest isikust ettevõtja ning tegutsenud energia- ja ressursikasutuse audiitorina.
Märtsist 2020 on ta Pärnu abilinnapea. Järvik sai abilinnapeaks seoses koalitsiooni muutumisega Pärnu volikogus, mille käigus tõrjuti kõrvale erakond Isamaa ning uue koalitsiooni moodustasid valimisliit Pärnu Ühendab, Keskerakond ja Eesti Konservatiivne Rahvaerakond (EKRE).
Poliitiline tegevus
7. aprillil 2015 astus Järvik Eesti Konservatiivsesse Rahvaerakonda.
2019. aasta üldvalimiste järel sai temast Eesti maaeluminister Jüri Ratase teises valitsuses. Ta oli ametis 29. aprillist 2019 kuni 25. novembrini 2019. Järvik pidi maaelu ministri kohalt ennetähtaegselt lahkuma seoses ministeeriumi haldusalas toimunud mitmete skandaalidega ja peaministri usalduse kaotamisega.
Ta kandideeris 2023. aasta valimistel Riigikokku, kogus valimisringkonnas nr 8 (Järva- ja Viljandimaa) 141 häält ning ei osutunud valituks.
Isiklikku
Mart Järvik on abielus ja tal on kaks täiskasvanud last.
Riia mnt 129a
Riia mnt 129a on hoone Pärnus aadressil Riia maantee 129a.
Pärnu linnaaedniku Carl Friedrich Hahni jaoks rajatud maja on tunnistatud riiklikuks kultuurimälestiseks.
Ajalugu
Pärast Riia parkide direktorilt Georg Kuphaldtilt tellitud Pärnu haljastuse projekti valmimist 1889. aastal peeti vajalikuks projekti paremaks ja kiiremaks elluviimiseks võtta linnavalitsuses juurde tööle aednik ja rajada puukool. Esimeseks linnaaednikuks sai Carl Friedrich Hahn. Ilmselt sellesse aega jääb ka aedniku elamuna tuntud hoone ja selle juures asuva puukooli rajamine.
Hoone rekonstrueeriti 2007. aastal ja kujundati ümber toitlustusasutuseks.
GPV Estonia
GPV Estonia АS (varasem nimi Enics Eesti AS) on Eesti elektroonikafirma, mis asub Elvas. Tehas toodab tööstuselektroonikat.
2013. aastal oli Enics Eesti käive 88 miljonit eurot. 2012. aasta majandustulemuste põhjal Postimehes koostatud Eesti saja suurima ettevõtte edetabelis oli Enics 87. kohal. 2013. aastal töötas tehases keskmiselt 740 töötajat, sellega oli firma üks Lõuna-Eesti suurimaid tööandjaid. 94% toodangust viidi välismaale. Esimeses kvartalis 2023 on töötajate arv 867.
Enics Eesti emaettevõte Enics Grupp on registreeritud Šveitsis 2004. aastal, kui juhtkond ostis osa Elcoteqist. Peakontor asub Zürichis. Umbes 10% Enicsist kuulub juhtkonnale, ülejäänu omanik on erakapitalifirma. Enicsi kontsern on Euroopas suuruselt teine tööstuselektroonikaettevõte, sellel on maailmas kaheksa tehast. 2013. aasta kogukäive oli 417 miljonit eurot, sellest andis Eesti tütarettevõte umbes viiendiku.
Enicsi Elva tehas sai alguse 1992. aastal asutatud satelliidiseadmetetootjast Finesatist. 2001. võttis tehase üle Ahltronix, 2004 ühendati see Enicsiga.
2019. aasta lõpus ja 2020. aastal oli Enics Eesti juhatuse esimees Andres Kase.
Enics Eesti kuulub Eesti Elektroonikatööstuse Liitu. Firma osales kampaanias "Talendid koju!". Enics Eesti on asutanud omanimelised stipendiumid Tartu Kultuurkapitalis, et toetada tehniliste erialade õppimist Eesti kõrgkoolides ja kutsehariduskeskustes.
Tunnustus
2010. aastal pälvis Enics Eesti AS Eesti Kvaliteediühingult juhtimiskvaliteedi aastaauhinna suurettevõtete kategoorias.
„Kui ülejäänud Eesti maapiirkondades oleks sellised ettevõtted, siis meie edu oleks riigina täiesti garanteeritud ja kõik, mida me vajame, on neid ettevõtlike inimesi, kes on valmis asju tegema," iseloomustas firmat 2013. aastal külastanud president Toomas Hendrik Ilves.
2014. aastal tunnustas Eesti Haridus- ja Teadusministeerium Enics Eesti AS-i aasta koolitussõbralikuma ettevõtte tiitliga.
Facundo Ferreyra
pisi|Facundo Ferreyra (2013) Facundo Ferreyra (sündinud 14. märtsil 1991 Lomas de Zamoras) on Argentina jalgpallur, kes mängib ründajana Mehhiko kõrgliiga klubis Tijuana.
Ta alustas klubikarjääri Argentina klubis Banfield. Klubi põhimeeskonnas debüteeris ta Argentina kõrgliigas 2008. aastal. Hooajal 2012–13 mängis ta Argentina kõrgliigas Vélez Sarsfieldi meeskonnas, kellega tuli sel hooajal Argentina meistriks.
Aastatel 2013–2018 kuulus ta Ukraina kõrgliiga klubi Donetski Šahtari ridadesse. Ta tuli klubiga hooaegadel 2013–14, 2016–17 ja 2017–18 Ukraina meistriks. Hooajal 2017–18 lõi ta liigas 21 väravat ja oli sellega sel hooajal Ukraina kõrgliiga suurim väravakütt.
2014. aasta augustis suundus Ferreyra laenule Inglismaa klubisse Newcastle United, kuid tal puudus Inglismaal mängimiseks füüsiline valmisolek. Ta lahkus klubist ainsagi mänguminutita.
2018. aasta juunis sõlmis ta viieaastase lepingu Portugali kõrgliiga klubiga Lissaboni Benfica. Ta ei saanud klubis piisavalt mänguaega ning suundus 2019. aasta jaanuaris laenule Hispaania kõrgliiga klubisse Espanyol. 2021. aasta alguses sõlmis ta lepingu Hispaania kõrgliiga klubiga Celta de Vigo.
Jonathan Calleri
pisi|Jonathan Calleri [[2016. aasta suveolümpiamängudel]] Jonathan Calleri (sündinud 23. septembril 1993 Buenos Aireses) on Argentina jalgpallur, kes mängib ründajana Brasiilia kõrgliiga klubis São Paulo.
Facundo Ferreyra
2022. aasta jaanuaris liitus ta Club Tijuanaga.
Jonathan Calleri
Ta alustas klubikarjääri Argentina klubis All Boys. Aastatel 2014–2015 mängis ta Argentina kõrgliigas Boca Juniorsi meeskonnas. 2015. aastal tuli ta klubiga Argentina meistriks ja võitis Argentina karikavõistlused.
Facundo Ferreyra
2011. aastal võitis Ferreyra Argentina kuni 20-aastaste koondisega Lõuna-Ameerika eakaaslaste meistrivõistlustel pronksmedali. Ta oli nelja väravaga koondise suurim väravakütt sel turniiril. Samal aastal osales ta Argentina koondisega juunioride maailmameistrivõistlustel, kus ta lõi ühe värava ja jõudis koondisega veerandfinaali.
Jonathan Calleri
2016. aasta jaanuaris liitus ta Uruguay klubiga Deportivo Maldonado. Sestpeale on ta olnud laenul Brasiilia kõrgliiga klubis São Paulo (2016 ja taas alates 2021. aastast), Inglismaa kõrgliiga klubis West Ham United (2016–17) ning Hispaania kõrgliiga klubides Las Palmas (2017–18), Deportivo Alavés (2018–19), Espanyol (2019–20) ja Osasuna (2020–21).
2016. aasta suveolümpiamängude jalgpalliturniiril kuulus ta Argentina olümpiameeskonda.
Inglismaa praostkond
Inglismaa praostkond on luteri kiriku E.E.L.K. praostkond Inglismaal.
Praostkonna kogudusi:
Praostkonna praoste:
Praostkond kuulub EELK Välis-Eesti piiskopkonda.
Austraalia praostkond
Austraalia praostkond oli luteri kiriku E.E.L.K. praostkond Austraalias. Praostkond loodi 28. detsembril 1972 (teistel andmetel 1971) ja esimeseks praostiks valiti Einar Kiviste ja abiks Johannes Aarik.
Praostkonna kogudusi:
Praostkonna praoste:
Praostkond kuulub EELK Välis-Eesti piiskopkonda.
Carlos Alvarado Quesada
Carlos Andrés Alvarado Quesada (sündinud 14. jaanuaril 1980) on Costa Rica poliitik, kirjanik, ajakirjanik ja politoloog, kes oli 8. maist 2018 kuni 8. maini 2022 Costa Rica president. Alvarado on Kodanike Tegevuspartei (PAC) liige, president Luis Guillermo Solíse ametiajal oli ta töö- ja sotsiaalkindlustusminister.
Ta oli presidendiks saamise ajal 38-aastane, seega üks riigi ajaloo nooremaid presidente. Temast noorem oli 1914. aastal ametissenimetatud Alfredo González Flores (36-aastane).
Tatjana Lepnurm
Tatjana Lepnurm (aastani 1978  Tatjana Dorogova; 5. september 1952 Leningrad – 12. juuli 2021) oli Eesti harfimängija ja pedagoog.
Ta lõpetas 1969. aastal Leningradi Lastemuusikakooli (õpetaja Galina Tšernobajeva) ja 1974. aastal Leningradi Konservatooriumi (Jelena Sinitsõna klassis). 1996. aastal lõpetas ta Peterburi ülikooli psühholoogiateaduskonna ja sai 1999. aastal magistrikraadi.
Lepnurm mängis aastatel 1972–1975 Vanemuise ja 1975–1991 Estonia orkestris ja Estonia kammerorkestris ning alates 1991. aastast Eesti Riiklikus Sümfooniaorkestris.
Ta töötas ühtlasi pedagoogina aastatel 1975–1976 Tallinna Riiklikus Konservatooriumis ja 1997. aastast Georg Otsa nimelises Tallinna Muusikakoolis.
Lepnurm esines solistina Vanemuise ja Estonia orkestri ning Narva ja Kotka Linnaorkestri ees, mängis Põhjamaade Sümfooniaorkestris, Tallinna Kammerorkestris, Pärnu Linnaorkestris, XXI Sajandi orkestris, NYYD Ensemble’is, ansamblis Synthesis, kammerdžässtrios jpt koosseisudes. Ta salvestas Eesti Rahvusringhäälingu fondi ja heliplaatidele, kirjutas artikleid harfi ajaloost ja muusikateraapiast.
Tatjana Lepnurm oli Eesti Teatriliidu liige alates 1977. aastast.
Nina nuuskamine
pisi|Naine nuuskamas nina [[taskurätikusse]] Nina nuuskamine on ninaõõnes oleva lima väljutamine äkilise väljahingamise teel.
Arnold Luik
Arnold Luik (Луйк Арнольд Андреевич) (5. august 1881 – 24. oktoober 1935 Tallinn) oli eesti päritolu Venemaa keisririigi sõjaväelane (suurtükiväepolkovnik).
Arnold Luik lõpetas Tallinna Peetri Reaalkooli ja Konstantini suurtükiväekooli. Teenis Venemaa keisririigi 24. ja 23. suurtükiväebrigaadis ning seejärel XVIII armeekorpuse suurtükiväeinspektori adjutandina.
Osales Esimeses maailmasõjas, 1916. aastal juhtides mortiiripatareid sai jalast raskelt haavata.
Pärast sõda Eestisse naasnult töötas Riigikontrollis.
Suri Tallinnas 1935. aastal südamepuudulikkusse.
Joan Jordán
pisi|Joan Jordán 2017. aastal [[SD Eibari särgis]] Joan Jordán Moreno (sündinud 6. juulil 1994 Regencóses) on Hispaania jalgpallur, kes mängib keskpoolkaitsjana Hispaania kõrgliiga klubis Sevilla.
Ta alustas profikarjääri Espanyolis, millega liitus 2011. aastal. Hooajal 2014–15 debüteeris ta klubi põhimeeskonnas Hispaania kõrgliigas. Esimese värava Hispaania kõrgliigas lõi ta 10. jaanuaril 2016 mängus SD Eibari vastu. Hooajal 2016–2017 mängis ta laenul Hispaania esiliiga klubis Valladolidi Real.
2017. aasta juulis sõlmis ta kolmeaastase lepingu Hispaania kõrgliigas mängiva Eibariga. 2019. aasta juunis siirdus ta Sevillasse.
Tallinna Kaubamaja
Tallinna Kaubamaja on kaubanduskeskus Tallinnas Südalinna asumis aadressil Gonsiori 2, mida haldab Kaubamaja AS.
Tallinna Kaubamajja on võimalik siseneda põhjaküljelt Gonsiori tänavalt, idast Ants Laikmaa tänavalt, lõunast Rävala puiesteelt, läänest Kaubamaja tänavalt, ning Viru keskuse kaudu.
Boriss Mejerovski
Ta on uurinud eelkõige Valgustusaja filosoofiat ning inglise deistlikku ja materialistlikku filosoofiat (Thomas Hobbes). 1980. aastal kaitses filosoofiadoktori väitekirja teemal "XVIII sajandi inglise materialism: problemaatika, eripärad, saatused" («Английский материализм XVIII века: проблематика, особенности, судьбы»; eriala 09.00.03 — filosoofia ajalugu).
Tallinna Kaubamaja
Kaubamaja ehitamine
Tolleaegsele Stalini väljakule kerkinud Tallinna Kaubamaja sünd oli suhteliselt vaevarikas. Viiekorruselise Tallinna Kaubamaja hoone projekt koostati Leningradis üleliidulise projekteerimisasutuse Sojuzgiprotorg Leningradi filiaalis arhitektide D. Spraizeri ja V. Kutuzovi poolt. Projektiga tegeldi ligikaudu aasta ning see sai valmis 1955. Hoonet ehitati viis aastat ning kuigi 1958. või 1959. aastaks saadi hoone korpus püsti, ei tehtud sisetöid kohe, vaid see püsis veel ligikaudu aasta aega tühi. Kohati oli ka Kaubamaja ehituskvaliteet küsitav, sest oli ka perioode, kus ehitajatena töötasid töö teadmisteta vangid või käidi ehitusplatsil individuaalmajade ehitamiseks tsementi varastamas.
Nõukogude Liidus oli tavaks anda ehitusobjekte üle tähtpäevade puhul. Seega otsustati Tallinna Kaubamaja avada Eesti NSV 20. aastapäeval, mida oli plaanis suurelt tähistada 1960. aasta suvel. Tähtaja lähenedes hakkas tempo üha tõusma – kuuaega enne Kaubamaja avamist ei töötanud veel liftid ja keldrites asuvad laod olid veel vett täis, mille tõttu tuli kiiresti põrandad kõrgemaks valada.
Tallinna Kaubamaja avamispäevaks oli kuulutatud 20. juuli kell 11. Tolle päeva hommikuks kogunes uste taha tuhandeid inimesi ja kohal käisid isegi miilitsad, kellega koos juhtkond leidis, et rüseluste ja võimalike kahjude ärahoidmiseks tuleks avamispäev edasi lükata. Jaagup Joost kommenteeris edasilükkamist järgnevalt: "Seda tehti suure saladuskatte all – töötajad pidid 21. juulil juba kell 7 tööl olema, kuid ei tohtinud sellest kellelegi rääkida. Mina olin naiste valmisriiete sektsiooni juhataja ning pidin koos teiste sektsioonide ja osakondade juhatajatega tulema juba 20. juuli õhtul Kaubamajja tagasi – kaupu valvama. Nii me siis tukkusime öösel Kaubamajas, suhteliselt kitsastel aknalaudadel."
Kui Kaubamaja lõpuks 21. juulil kell 7.30 avati, ei olnud külastajaid kusagil näha – mõned üksikud juhuslikud üllatunud möödakäijaid vaid põikasid sisse. Muidugi läksid kohe ka jutud uuest ilusast Kaubamajast käima ning paar järgmist päeva oli Kaubamaja külastajaid puupüsti täis.
Nimest
Kaubamajal puudus nimi kuni peaaegu selle avamiseni. Tähtsate peade ringkonnas oldi arvamusel, et nimi peaks olema kas Tallinna Universaalkaubamaja või Tallinna Universaalkauplus, mis pärinesid venekeelsetest vastetest Universalnõi Magazin ja Univermag. Harry Tutti (Kaubamaja pikaajalise töötaja) ja tema kaaslaste arust ei saanud seda aga lugeda õnnestunuks ning nad hakkasid omapoolseid pakkumisi tegema. Otsides analoogiad, jõuti lõpuks Tallinna Kaubamajani. Nende ettepanek võeti vastu. Kaubamaja nime panemisel oli peamiseks ristiisaks Edgar Parmet, kes oli Tallinna Kaubamaja direktori Elmar Metssoo asetäitja ning ka hilisem direktor.
Tallinna Kaubamaja
Uues Tallinna Kaubamajas oli ostjaid teenindamas 205 müüjat, enamik neist suurte kogemustega. Kaubamajaga ühe katuse all asus ka 250 kohaga restoran Kevad. Uuel Kaubamajal oli 27 osakonda, mis olid jaotatud kolme korruse peale. 23. juuli Õhtulehes veel kuulutati: "Esimesel päeval müüdi kaupu 1 650 000 rubla väärtuses."
B-korpus
Juba 1961. aastal valmis juurdeehituse projekt. See küll mitmetel põhjustel edasi ei liikunud, kuid juba 1964 telliti Eesti Projektilt uus projektülesanne, mis lõpuks kuulutati vastuvõetuks. Juurdeehitust ehk B-korpuse rajamist alustati 1969. aastal. Tööd venisid ka seekord ning korpus valmis alles 1. veebruaril 1973. Kaubamaja kolmekorruseline juurdeehitis paikneb Laikmaa tänava ja Kaubamaja tänava vahel, arhitekt Vivian Lukk. Kaubamaja tn poolse hooneosa II korrus toetub tugipostidele, moodustades kaetud käigu sissepääsu ja vitriinakende ees. Kusjuures, samuti 1969. aastal hakkasid soome ehitajad ehitama Viru Hotelli, mis valmis kiiresti 1972. aasta kevadeks. B-korpuse valmides muudeti ka kaupade paigutust – need grupeeriti nüüd müügisaalidesse tarbimiskomplekside põhimõttel: A-korpuse esimesel korrusel asusid majapidamis- ja kultuurikaubad, teisel kingitused, kangad, juveelikaubad, keraamika ja klaas ning kolmandal meestekaubad, B-korpuse esimesel korrusel asusid lastekaubad ning teisel naistekaubad.
Üleminek iseteenindusele
1965. aastal alustas Tallinna Kaubamaja üleminekut iseteenindusele. Sellist müügivormi oldi nähtud Soome televisioonis, mis oli Põhja-Eesti elanikele nähtav. Nõukogude Liidus oli selline asi täiesti revolutsiooniline ning tõenäosus, et Tallinna Kaubamaja oli esimene selveteenuse kasutusele võtja, on väga suur.
Letimüügiajastul tuli müüjalt paluda soovitud kaup oma kätte ulatada ning selle meeldimise korral kirjutas müüja välja tšeki, millega pidi minema maksma kassas ning seejärel naasma leti juurde, kust kassatšeki ettenäitamisel anti lõpuks kaup kätte.
Esimene sektsioon, kus kasutati iseteeninduslikku müügivormi, oli peakatete sektsioon 12. aprillil 1965.
Moedemonstratsioonid
Tallinna Kaubamaja oli esimene Eesti kaubandusettevõte, mis hakkas esitlema müügil olevaid kaupu müügisaalis moeetendustel. Eelkõige näidati nendel kaupu, mida müügil oli palju ning mis ei olnud nii huvitavad. Importkaupu ei näidatud üldse, sest neid osteti niigi. Mannekeenidena asusid lavale Kaubamaja oma töötajad, jättes selleks ajaks kõrvale oma töö leti taga ning riietudes demonstratsiooniks kiirelt tagaruumides ümber. Selliseid moedemonstratsioone hakati korraldama juba pool aastat pärast Kaubamaja avamist ning need toimusid korra nädalas naiste valmisriiete sektsioonis. Demonstratsioonide algusaegadel oli 4-5 mannekeeni, kellest üks oli meesterahvas – meesteosakonna müüja.
Tänapäeval
Võrreldes praegust Tallinna Kaubamaja tema algusaastatega, on palju muutunud. Näiteks on 27 osakonnast järele jäänud viis (Naiste-, Meeste-, Laste-, Kinga- ja Mänguasjamaailm) ning kolme korruse asemel kasutatakse viit. Kui enne 2000. aastaid oli kaupade müügisuhe 30% brändikaup ja 70% brändimata kaup, on see nüüdseks muutunud vastupidiseks. Muidugi saab näitajaks tuua ka töötajate arvu – kui 21. juuliks 1961 töötas Kaubamajas 333 inimest, on 31. märtsi 2019 töötajaid 761.
Tartu Kaubamaja
Tartu Tarbijate Kooperatiivi pidulik avamine 20. detsembril 1966 leevendas ajutiselt fakti, et Tartus oli liiga vähe kaubandusettevõtteid. Õnnelikud ostjad said jõulukuu lõpuks enda käsutusse kahekorruselise kaubamaja kuue osakonna ja veidi üle 2000-ruutmeetrise müügipinnaga. Tartu Kaubamaja sai vabariigi suuruselt teiseks kaupluseks.
Kaubamaja avamiseks oli seal tööl 170 töötajat, kellest üle poole olid müüjad. Pärast Kaubamaja avamist sulges kooperatiiv oma muud universaalkauplused, kust paljud töötajad suundusid ümber uude Kaubamajja.
Renoveerimised
1990ndad tõid endaga kaasa Tartu Kaubamajale kiired ja tormilised ümberehitused: kõik korrused ja müügisaalid renoveeriti, uuendati ka sisustus ja müügitehnoloogia. 1994. aasta mais avati ka uue sisustusega kolmas korrus, millest sai garderoobikaupade müügiosakond. Esialgu müüdi seal naistejalatseid, kuid hiljem tehti selles ruumis leiupood, mis oli esimene selletaoline Eestis. 1995. aastal hakati kogu ülejäänud põhimaja ümber ehitama ning kõigest kolme kuuga renoveeriti Kaubamaja kaks ülejäänud korrust.
Kuulumine Tallinna Kaubamaja kontserni
Tartu Kaubamaja liikumine Tallinna Kaubamaja kontserni sai alguse 1996. aastal, kui Tallinna Kaubamaja ostis Tartu Tarbijate Kooperatiivilt ära 57% Tartu Kaubamaja aktsiatest. Esialgne pealinlaste plaan oli saada kogu kaubamaja enda valdusse juba paari järgneva aasta vältel. Tegelikult venis protsess pikale ning alles 2001. aastal sai Tallinna Kaubamaja end kuulutada Tartu Kaubamaja sajaprotsendiliseks omanikuks.
Uus Tartu Kaubamaja
Kaubamaja uue omanikuga kaasnesid ka laienemisplaanid. Nimelt oli Tallinna Kaubamaja Kinnisvara ostnud 2000. aasta detsembris Tartu Hansakvartalisse kolm krunti, et rajada sinna uus kaubandushoone. 2003. aastal toimunud ärikeskuse arhitektuurikonkursil valiti võitjaks Raivo Puusepa ideelahendus ning uus ärikeskus avati 12. oktoobril 2005. Uues majas läks Tartu Kaubamaja käsutusse 8173 ruutmeetrit ehk ligi pool keskuse müügipinnast.
Tänapäeval
Tänapäevaks on Tartu Kaubamajast saanud Lõuna-Eesti juhtiv moe- ja ilukeskus enam kui 60 kauplusega. 2016. aastal renoveeriti keskust, mille käigus uuendati maja sise- ja välisilmet, parklat ning täiendati ka kaubamärkide nimistut.
Ajakiri Hooaeg
Kaubamaja on üks vähestest kaubamajadest maailmas, millel on oma ajakiri. Hooaja esimene number ilmus 2002. aastal ning ilmub siiani neli korda aastas. See on Eestis kõige loetavam ajakiri – lugejaid on keskmiselt 120 000 ning ajakirja tiraaž on 85 000.
Hooaeg sündis vajadusest suhelda kvaliteetsemalt Kaubamaja suure hulga püsiklientidega. Kõige suurema panuse on ajakirja andnud loovjuht Kristina Herodes ja turundusspetsialist Lenno Vaitovski, kuid aastate jooksul on ajakirjas rakendatud muidugi ka teiste Kaubamajas töötavate inimeste ideid, mis sõelutakse välja kogu Kaubamaja meeskonda kaasavatel ühistel avatud ideekoosolekutel. Peale Kaubamaja töötajate aitavad ajakirja teha ajakirjanikud. Hooajas jagatakse asjalike nõuandeid moe-, ilu- ja koduteemadel ning räägitakse hetkel olulistest moetrendidest.
Ajakirja edukuse aluseks on emotsionaalne seotus ja suur usaldus lugejaskonna poolt. Näiteks 2010. aasta kevadnumbris kirjutas jumestaja Reet Härmat artikli tutvustades meigi alustooteid ning niipea kui artikkel oli ilmunud, olid parimad kreemid Kaubamajast paari päevaga ära ostetud. Reet Härmati kommentaar juhtunule oli järgmine: "Võib-olla tavaline reklaam tänapäeval enam inimesele ei mõju, aga kui keegi, keda sa usaldad, annab arusaadavalt head nõu, siis see mõjub küll. Inimesed loevad, mõtlevad kaasa ja jätavad lausa pisiasjad meelde – järelikult hea ajakiri!"
Reklaamidest
Reklaam omab väga olulist osa inimese tarbimiskäitumisel. Tallinna Kaubamaja oli 1970.–1980. aastatel suurim kaupade reklaamija Eestis ning neil leidus isegi selline üksus nagu reklaamiosakond.
Olulised reklaamikanalid
Reklaamtekste edastati mitmetel eri viisidel. Kasutati Kaubamaja raadiosõlme, kinnitati reklaame vaateakendele, tehti väljapanekuid müügisaalides, kujundati erinevaid plakateid. Seoses 1973. aasta Kaubamaja laienemisega tekkis märgatavalt juurde ka välisvitriine.
Aktiivselt tehti reklaami 1970.–1980. aastatel ka väljaspool maja – igal aastal telliti Eesti Reklaamifilmilt 6-7 reklaamifilmi, reklaame ilmus ka trukiajakirjanduses ning raadio- ja telesaadetes. Samuti olid oluliseks reklaamitegijaks ka Kaubamajas läbiviidavad moedemonstratsioonid. Peale nende viidi läbi ka tehnikakaupade demonstratsioone.
Selver
Selver on 53 kauplusega hüper- ja supermarketikett. Esimene kauplus avati 1995. aastal Tallinnas Punasel tänaval. Selle projekti käivitas Maldar Mäesalu. Toidupoeketi nimi tulenes sellest, et tol ajal oli saanud selverist üldnimetus ning polnud ebatavaline kuulda kedagi ütlemas: "Need on selverid." Samuti on nimi ka kergesti meeldejääv. Alates 2000. aastast toimus Selverite kiire areng – uusi Selvereid avati tempoga keskmiselt kaks aastas. 2001. aastal loodi eraldiseisev Selveri keskus.
Jalatsikauplused
2008. aastal laienes Kaubamajja kingapoodide kett, sest Tallinna Kaubamaja oli ära ostnud Suurtüki Naha- ja Kingaäri ning ABC Kinga kauplused. ABC King müüb jalatseid ja rõivaaksessuaare juba 1993. aastast. Tänapäevaks on nad kasvanud kingapoodide ketiks kauplustega kõigis suuremates kaubanduskeskustes Tallinnas, Tartus ja Pärnus. Jalatsimüük on nüüdseks ühendatud nime TKM King alla ning on Kaubamajast eraldi. Nüüd on ABC Kinga poode 7, Shu poode 15 ja outlet 'e 2.
I.L.U.
Esimene I.L.U. kauplus avati 2009. aastal Pärnu Keskuses. Idee laieneda väiksemate ketipoodide kaudu tulenes tahtest Kaubamaja laiendada, kuid saavutada see võimalikult väikeste riskide ja tagasilöökidega. Pareli sõnul tundusid ilutooted kõige loogilisema valikuna – hästi töötavad Ilumaailmad olid rajatud nii Tallinna (2004. aastal) kui ka Tartusse (2005. aastal). Nüüd on I.L.U. uue nimega TKM Beauty ning on Kaubamajast eraldi. Praeguse seisuga on I.L.U. poode kokku 6.
Nõukogude ajal
Nõukogude ajal oli Tallinna Kaubamaja Eesti suurim jaekaubandus ettevõte. Kaubamaja majanduslikku edu nimetati silmapaistvaks – kaubakäive kasvas kõigil viisaastakutel kuni 1980. aastate teise pooleni ning samuti kosus iga aastaga kasum. Esimese tosina tööaastaga kasvas Kaubamaja käive veidi üle kahe korra. Selline oskuslik majandamine tõi kaasa tunnustust nii vabariiklikul kui ka üleliidulisel tasemel – 1985. aastaks oli Tallinna Kaubamaja saanud 56 korda vabariiklikul sotsialistlikul võistlustel esikoha, seitsmel korral jõuti teisele kohale ning muidugi saadi ka mujalt tunnustust ja auhindu.
Erastamine: kiire areng ja laienemine
Pärast 1994. aastal toimunud erastamist algas Kaubamaja kiire areng ja laienemine. 21. novembril 1994 pandi avalikku müüki 1 663 100 Tallinna Kaubamaja aktsiat, mis moodustasid 49% ettevõtte aktsiakapitalist. Tallinna Kaubamaja 10-kroonise nimiväärtusega aktsia hinnaks kujunes 36 krooni, mille eest tuli tasuda EVP-des. Kokku laekus Tallinna Kaubamaja aktsiate müügist 59 871 600 EVP-krooni. 1995. aastal pandi alus Selveri kaubandusketile ja 1996. aastal laiendati Tallinna Kaubamaja Tartusse, kui detsembris 1994 toimunud aktsiaemissioonil omandas 51% aktsiaseltsi Tartu Kaubamaja aktsiatest.
Kaks aastat enne millenniumivahetust oli Tallinna Kaubamaja kontsern kasvanud nii suureks, et saavutas brutokäibega 1 miljardi krooni taseme. Kontserni laienedes loodi ka uus tütarettevõte: 1999. aastal asutati Tallinna Kaubamaja Kinnisvara AS, eesmärgiga hallata paremini kontserni kinnisvara.
2002. aastal toodi püsikliendikaardina turule Partnerkaart. 2006. aastal osteti ära Kia Auto AS.
Tallinna Kaubamaja võtmeisikud
Tallinna Kaubamaja tegevdirektor ja juhatuse liige on Erkki Laugus.
Tallinna Kaubamaja Grupi nõukogu esimees on Jüri Käo. Juhatuse liige ja juhatuse esimees alates 2002. aastast on Raul Puusepp.
Välislingid
__SISUKORDEES__
Krista Uibu
Krista Uibu (sündinud 8. juunil 1966) on eesti haridusteadlane ning Tartu Ülikooli algõpetuse professor.
Tema peamised uurimisteemad on õpetaja õpetamistegevuste ja -strateegiate mõju õpilaste keeleoskuste ja tekstimõistmise arengule, pedagoogiline sekkumine põhikoolis ning õppevara hindamine ja arendamine.
Haridustee
Uibu lõpetas 1989. aastal Tartu Ülikooli eesti keele ja kirjanduse õpetaja eriala, 2005. aastal sai ta sealsamas pedagoogika magistrikraadi ning 2010. aastal kaitses pedagoogika doktorikraadi teemal "Teachers’ Roles, Instructional Approaches and Teaching Practices in the Social-cultural Context" ("Õpetajate rollid, õpetamiskäsitlused ja -tegevused sotsiaal-kultuurilises kontekstis", juhendaja Eve Kikas).
Ta on täiendanud oma õpetamis- ja teadustööoskusi Soomes Jyväskylä Ülikoolis ja Saksamaal Darmstadti Tehnikaülikoolis.
Töökäik
Krista Uibu töötas aastatel 1989–1995 Lähte Ühisgümnaasiumis ning 1996–2000 Hugo Treffneri Gümnaasiumi eesti keele ja kirjanduse õpetajana.
Aastatel 2000–2006 oli ta Tartu Ülikooli õpetajate seminari eesti keele ja kirjanduse didaktika lektor, 2006–2009 Tartu Ülikooli haridusteaduskonna erakorraline teadur, 2009–2013 eesti keele ja kirjanduse lektor ning 2013–2014 eesti keele lektor.
Uibu oli aastatel 2014–2018 Tartu Ülikooli haridusteaduste instituudi algõpetuse dotsent ning alates 2019. aastast on ta algõpetuse professor.
Saavutused
2007 Eesti e-Ülikooli konsortsiumi „Aasta e-kursus 2006” tiitel Humaniora valdkonnas kursusele "Akadeemilise teksti loomine"
2014 I preemia Eesti Vabariigi Haridus- ja Teadusministeeriumi kasvatusteaduslike tööde riiklikul konkursil parima eesti keeles publitseeritud teadustöö Eesti Haridusteaduste ajakirja erinumbri "Õpetajakoolitus ja kõrgkoolipedagoogika" toimetamise eest
2015 II preemia Eesti Vabariigi Haridus- ja Teadusministeeriumi kasvatusteaduslike tööde riiklikul konkursil võõrkeeles publitseeritud teadustööde/artiklite kategoorias artikli "Authoritative and authoritarian-inconsistent teachers' preferences for teaching methods and instructional goals" eest
2015 Tartu Ülikooli aumärk eriti heade töösaavutuste eest
2016 II preemia Eesti Vabariigi Haridus- ja Teadusministeeriumi kasvatusteaduslike tööde riiklikul konkursil eesti keeles publitseeritud teadustööde/artiklite kategoorias artikli "Õpetamistegevused ja õpilaste tekstimõistmine üleminekul esimesest kooliastmest teise astmesse" eest
2018 I preemia Eesti Vabariigi Haridus- ja Teadusministeeriumi kasvatusteaduslike tööde riiklikul konkursil võõrkeeles publitseeritud teadustööde ja artiklite kategoorias töö "Beliefs about teaching held by student teachers and school-based teacher educators" eest
Teadusorganisatsiooniline tegevus
Uibu algatusel asutati 2013. aastal Eesti Haridusteaduste Ajakiri ja ta on siiani selle vastutav toimetaja. 2013. aastast on ta ka European Association for Research on Learning and Instruction (EARLI) liige ning 2017. aastast International Association for Research in L1 Education (ARLE) liige
Ta on alates 2018. aastast Eesti Akadeemilise Pedagoogika Seltsi ja ajakirja Educare toimetuskolleegiumi liige. Lisaks on Uibu olnud Eesti Teadusagentuuri ja Eesti Akadeemilise Pedagoogika Seltsi kasvatusteaduslike tööde riikliku konkursi hindamiskomisjoni liige ning mitmete rahvusvaheliste konverentside korraldus- ning teaduskomitee liige.
Maret Kuke
Maret Kuke (9. oktoober 1926 – 2. juuli 2002) oli eesti nahakunstnik.
1957. aastal lõpetas ta Eesti NSV Riikliku Kunstiinstituudi nahakunsti eriala.
Ida-London
pisi|[[Aldgate'i pumpa peetakse East Endi ja üldiselt Ida-Londoni alguskohaks]] Ida-London (inglise keeles East London) on mitteametlikult määratletud osa Suurbritannia pealinnast Londonist. Enamiku määratluste kohaselt asub see südalinnast City of Londonist ida pool ja Thamesi jõest põhja pool. See hõlmab linnaosasid Barking and Dagenhami, Hackney'i, Haveringi, Newhami, Redbridge'i, Tower Hamletsi ja Waltham Foresti.
Maret Kuke
Ta oli Eesti Kunstnike Liidu ja Tartu Kunstnike Liidu liige.
Ida-London
Londoni idapoolset osa, mis asub Thamesi jõest lõunas, nimetatakse Kagu-Londoniks (inglise keeles South East London).
Maret Kuke
Ta on maetud Rahumäe kalmistule.
Kvartalikiri
Kvartalikiri ehk kolmekuukiri on neli korda aastas ehk üks kord kvartalis (veerandaastas) ilmuv ajakiri. Kvartalikirjana on ilmunud näiteks Eesti Kirjanduse Seltsi väljaanne Vihik, ajakirjad Haridus, Trames, Meremees, Paat, Siluett jpt.
Paap Kõlar
Paap Kõlar (sündinud 18. oktoobril 1954) on eesti trummar.
Kolme Risti kirik
thumb|Kolme Risti kirik
Paap Kõlar
Ta oli progerokki ja jazz fusion ' it viljelenud ansamblite Psycho (1973–1978) ja Radar (1978–1987) eestvedaja ja liige.
Kolme Risti kirik
Kolme Risti kirik ehk Vuoksenniska kirik (soome keeles Kolmen Ristin kirkko või Vuoksenniskan kirkko) on kirik Soomes Imatra Vuoksenniska linnaosas.
Paap Kõlar
Ta on ettevõtete Paap Kõlari Safarikeskus Otepääl ja Surf Paradiis Hiiumaal asutaja ja omanik.
Kolme Risti kirik
Kolme Risti kiriku projekteeris Alvar Aalto. See valmis 1957. aastal ja selle õnnistas 1958. aastal Mikkeli piiskop Martti Simojoki. Kolme Risti kiriku nime sai kirik altaril asuvast kolmest ristist, mis sümboliseerivad Kolgata riste.
Paap Kõlar
Isiklikku
Kaja Kõlar oli ja Ele Kõlar on tema õde. Pärast vanemate lahkuminekut said nad kaks poolvenda: isa, dirigent Erich Kõlari peres sündis Margo Kõlar, ema, pianist Leelo Kõlari uues peres poeg Mikk Targo.
Kolme Risti kirik
Lisaks ristidele kordub kolmainsuse motiiv veel mujalgi kirikus. Kolmainsusest on lähtunud kiriku siseruumi kujundus – altar, kantsel ja oreli kompleks. Kolme Risti kirikus on 103 akent, kirikutornis on kolm kella.
Kiriku sisustuses on püüeldud lihtsuse ja selguse suunas. Altar ja poodium on valmistatud itaalia marmorist, pingid Ida-Karjala punasest männist (soome keeles itäkarjalan punahonka) ja tekstiilid linast.
Koerichi loss
pisi|Koerichi loss pärast põhjalikke ümberehitustöid 2019. aasta septembris pisi|Koerichi loss – Gréiveschlass pisi|Lossi varemed Koerichi loss (letseburgi keeles Gréiveschlass, prantsuse keeles château de Koerich; saksa keeles Koericher Schloss) on Kesk-Luksemburgis Seitsme lossi orus asuv loss, millest tänapäeval on säilinud varemed.
Kolme Risti kirik
Kirikusaal on projekteeritud mahutama umbes 800 inimest.
Sue Catwoman (album)
Sue Catwoman on Eesti punkansambli The Flowers of Romance album. Album ilmus 2004 ja selle andis välja ansambel ise oma kulu ja kirjadega.
Kolme Risti kirik
Kirikutorni kõrgus on 34 meetrit.
Koerichi loss
Koos kõrval asuva barokk-kiriku ja ümbritsevate Koerichi vanade majadega moodustab muljetavaldava donjon 'iga linnus tähelepanuväärse ansambli.
Sinine tänav
pisi|Sinine, Must ja Valge tänav Narvas 1929. aasta linnaplaanil Sinine tänav oli tänav Narva vanalinnas. Algas Rahva väli tänavalt, ristus Posti ja Vabaduse tänavaga ning lõppes Kirjaniku tänavaga ristudes.
Koerichi loss
Ajalugu
Esimest korda mainitakse Koerichi isandana 1259. aastal ühte Wirichit, kelle kohta võib 1260. aasta allikatest lugeda, et tegemist on Luksemburgi krahvkonna senešalliga. Wirichil ei olnud meessoost järeltulijaid. Tema tütar Jeanne abiellus Thionville'i lähedalt pärit Godefroid de Bertrange'iga, kellest sai Koerichi isand ja kes oli ka Greiveldange'i isand. 1330. aasta paiku sai Koerichi isandaks nende poeg Godefroid II, kes oli 1340–1351 rüütlite koja kohtunik.
Sinine tänav
1900. ja 1905. aasta linnaplaanidel on selle tänava nimi vene keeles Восьмая улица, 1912. aasta linnaplaanil Kaheksas uulits. 1929. aasta linnaplaanil moodustas see tänav koos Musta ja Valge tänavaga, mis kulgesid üksteisega rööpselt, Eesti lipu värvid.
Pärast Teist Maailmasõda (1946) kandis tänav nime Punane põik
Voodilutikas
Voodilutikas (Cimex lectularius) on verelutiklaste sugukonda kuuluv putukaliik. See väga levinud parasiitputukas toitub verest.
Koerichi loss
Ajalugu
Lossi territooriumil tehtud arheoloogiliste väljakaevamiste põhjal on välja selgitatud, et loss valmis 1338. aasta paiku just Koerichi ja Bertrange'i lordi ning Luksemburgi krahvkonna kohtuniku Godefroid II eestvedamisel. Lossi idaosas paiknes juba siis massiivne ruudukujuline donjon. Rahvasuus kutsutud nõiatorni (Hexenturm) välisseinad on hilisromaani stiilis. Torn võis hinnanguliselt olla 25–30 meetri kõrgune, kuid tänapäeval on säilinud vaid umbes 11 meetri kõrgune müür. Põhiplaaniga 12 x 11,6 meetrit ja 3–3,5 meetri paksuste seintega torn oli omal ajal kogu piirkonna üks suuremaid torne. Korruste vahel liikumiseks oli seinte sisse ehitatud keerdtrepp. Lossi täielikult ümbritsenud vallikraav oli 10–15 meetri laiune ja sellesse juhiti vesi Giewelerbaachist (Eischi lisajõgi). Idaküljel on vallikraavi jäljed tänapäevalgi näha.
Rene Kokk
Rene Kokk (sündinud 4. märtsil 1980 Raplas) on Eesti Konservatiivse Rahvaerakonna poliitik, XV Riigikogu liige.
Voodilutikas
Ta on umbes 5–8 mm pikk ja ebameeldiva lõhnaga. Voodilutikad on harilikult punakaspruunid, toiduvaeguses olnud isendid on veidi heledamad.
Koerichi loss
Ajalugu
1354. aastal sai Godefroid II järglaseks Wirich II, kes abiellus Ermengard de Hollenfelsiga. Nende tütar Marie oli Koerichi, Bertrange'i ja Greiveldange'i pärija. 1380. aasta paiku abiellus Marie Arloni lähedalt pärit Gilles d'Auteliga, kelle perekonnale kuulus Arloni lähedal Autelis asunud Auteli loss. Gilles von Autel tegi 14. sajandi lõpus lossis olulisi muudatusi: ta ehitas gooti stiilis ristkülikukujulise elamu ja parandas lossi kaitserajatisi.
Rene Kokk
29. aprillist 2019 kuni 7. novembrini 2020 oli ta Jüri Ratase teises valitsuses Eesti keskkonnaminister. Enne ministrina tööle asumist oli ta XIV Riigikogu liige ning pärast ministriametit jätkab ta tööd Riigikogu liikmena.
Fred Willard
pisi|Willard, [[2011]] Fred Willard (õieti Frederick Charles Willard; 18. september 1939 Shaker Heights, Ohio – 15. mai 2020 Los Angeles) oli Ameerika Ühendriikide näitleja.
Voodilutikas
Kuna inimesed hindavad üha enam puhtust, esineb voodilutikaid varasemast vähem. Enamasti leidub tänapäeval voodilutikaid ruumides, kus magab palju rahvast. Inimese verest toituvad nad enamasti öösiti.
Fred Willard
Ta on üles astunud filmides "Teenage Mother" (1967), "This Is Spinal Tap" (1984), "Austin Powers: The Spy Who Shagged Me" (1999), "Anchorman: The Legend of Ron Burgundy" (2004), "Harold & Kumar Go to White Castle" (2004) ja "WALL-E" (2008).
Voodilutikas
Voodilutikad on öise eluviisiga loomad ja nad eelistavad elada toatemperatuuril. Täiskasvanud putukad külmuvad surnuks umbes –18 °C juures. Päeval on nad peidus voodites, liistude vahel, vaipade all või tapeedipragude vahel.
Fred Willard
Neljal korral oli ta Emmy auhinna nominent: 2003., 2004. ja 2005. aastal Hanki rolli eest sarjas "Everybody Loves Raymond". Neljanda nominatsiooni pälvis ta 2010. aastal Frank Dunphy osatäitmise eest komöödiasarjas "Moodne perekond".
Voodilutikas
Voodilutikad paljunevad sugulisel teel. Isane voodilutikas kasutab paaritumistehnikat, mida nimetatakse traumaatiliseks seemendamiseks. Ta torkab teravaotsalise suguorgani suvalisse kohta emase voodilutika kehal ja pritsib tema kehasse seemnerakke, mis seal ringi liiguvad, kuni leiavad munaraku. Emased surevad pärast paaritumist tihti sisemiste vigastuste tagajärjel.
Rene Kokk
1999 lõpetas ta Kehtna kõrgema põllumajanduskooli maaehituse erialal ja 2007 Eesti Maaülikooli ökonoomika ja ettevõtluse erialal.
Koerichi loss
Ajalugu
Gilles d'Autel suri 1414 või 1415, ka nende kolm poega surid enne Maried. Nende tütar Marguerite abiellus Bernard de Bourscheidiga, kes hakkas Marguerite'i vennapoja Jean d'Auteli laste seaduslikest õigustest hoolimata 1433. aastal Koerichi isandaks. Jean d'Autel oli Marie kolmest pojast vanim. Pärast paljusid pikki vaidlusi tunnistati Jean d'Auteli poeg Gilles II 1466 Koerichi õigusjärgseks omanikuks. 1491. aastal sai Koerichi isandaks tema poeg Jean II. Viimase pärijad olid tema pojad Guillaume, kellel polnud lapsi, ja Georges, kes suri 1569. aastal ja kellel oli üks tütar. Koerich jäi viimase abikaasale Johann von Landscheidile.
Kõmmeldumine
Kõmmeldumine on puidu ristlõike kuju muutumine kuivamisel, mis on põhjustatud kokkukuivamise erinevustest radiaal- ja tangentsiaalsuunas. Seetõttu muutub saematerjal kuivamise käigus ebakorrapäraseks. Kõmmeldumine sõltub aastarõngaste suunast puidus.
Koerichi loss
Ajalugu
Johann von Landscheid müüs 1580. aastal Koerichi lossi koos valitsusõigusega Jacques de Raville'ile (Johann II von Rollingen). 1588 ülendati Jacques de Raville Luksemburgi provintsinõukogu ülemaks ja 1590 sai temast rüütlite koja kohtunik. Jacques de Raville muutis 16. sajandi lõpus (1580–1585) lossi ilmet põhjalikult: vallikraavidega ümbritsetud madalast lossist sai renessanss-stiilis feodaalmõis: lõunaküljele ehitati palee, suur trepp ja kaks torni, millest praegu on säilinud üksnes edelatorn. Edelatorni alumisel korrusel oli Püha Miikaeli kabel, ülemisel korrusel asus valvurite kamber. Tänapäeval annavad endisest hiilgusest tunnistust vaid edelatorni esimese korruse väärikas korsten (1585) ja suured aknad. Samuti on säilinud mitmesugused sõjalise arhitektuuri komponendid. Pärast neid ehitustöid ei tehtud lossis umbes poolteist sajandit peaaegu ühtegi muudatust.
Rene Kokk
Rene Kokk on endine Rapla vallavolikogu esimees.
Koerichi loss
Ajalugu
Koerichi parunil Pierre-Ernest de Raville'il oli kuus last. Koerichi isandana jätkas neist vanim, Jean-François, kes müüs majandusliku olukorra parandamiseks osa vara ja andis Koerichi valitsemisõiguse esmalt kellelegi de Mouzayle, seejärel 1641. aastal krahv de Suys'le, kelle perekonna valduses oli mõis peaaegu sajandi. Pierre-Ernesti järglastest pärijad Jean-François, Florent-Hartard ja Jean-Ernest olid küll jätkuvalt Raville'i ja Koerichi isandad. 1714. aastal andis Jean-Ernest kõik õigused edasi oma nõole Lothaire-Frédéric de Raville'ile, kellest sai Koerichi isand. Lothaire-Frédéric abiellus Hélène-Charlotte de Thüngeniga, kuid see abielu oli lastetu.
Voodilutikas
Emased voodilutikad munevad seal, kuhu nad päevaks peitu poevad.
Koerichi loss
Ajalugu
Aastal 1722 tegi Lothaire-Frédéric de Raville lossis ulatuslikke remonditöid, et muuta loss uuesti elamiskõlblikuks. Sel ajal vahetati lossi lõunaküljel olevad renessanss-stiilis aknad barokkstiilis akende vastu.
Lothaire-Frédéric suri 1735. aastal Mechelenis; Hélène-Charlotte määrati ainupärijaks. Ta suri 1738. aastal Koerichi lossis ja pärandas kogu varanduse oma kahele lapsele esimesest abielust parun Schliederer von Lacheniga.
4. mail 1739. aastal ostis lossi ja selle valitsemisõiguse Ansembourgi parun Lambert-Joseph de Marchant, kuid hülgas osaliselt lagunenud lossi ja lagunemine muudkui jätkus. Oktoobris 1749 andis hertsoginna Maria Theresia Koerichi lordile ja Ansembourgi parunile Lambert-Joseph de Marchantile krahvi tiitli. Krahv Lambert-Joseph de Marchant hakkas Koerichi lossi kutsuma Gréiveschlass 'iks (krahviloss). 1738. aastal oli Lambert-Joseph de Marchant omandanud ka teise Koerichi lossi ehk Focki lossi; nüüd kuulusid mõlemad Koerichi lossid Ansembourgi krahvile, kuid lossid muudkui lagunesid.
1786. aastal tehti paruness Élisabeth de Lefèvre'i korraldusel mõned korrastustööd ja lammutati kagutorni varemed. Lossis ei elanud enam ükski isand. 19. sajandi alguseni tegeleti lossi territooriumil siiski põllumajandusega ja sel ajal tehti lossis ka juhuslikke hooldustöid. 1864. aastaks oli kasutusel ainult edelatorn ja edelaküljel olevad hooned. Lõpuks muutus aga hooldamata loss muutus elamiskõlbmatuks.
22. novembril 1938 kanti Koerichi lossi varemed Luksemburgi ehitismälestiste registrisse.