cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
G-valguga seotud retseptorid
Struktuur
GPCR on membraanisisesed valgud, millel on seitse membraani läbivat domeeni (transmembraanset heeliksit). Retseptori rakuvälised osad võivad olla glükosüleeritud. Need rakuvälised aasad sisaldavad ka kahte tsüsteiinijääki, mis moodustavad disulfiidsidemeid, mis stabiliseerivad retseptori struktuuri. Varajased G-valguga seotud retseptorite struktuurid põhinesid nende nõrgal analoogial bakterirodopsiiniga, mille struktuur oli määratud nii elektrondifraktsiooni kui ka röntgenkristallograafia abil. Aastal 2000 õnnestus saada esimene imetaja GPCR-i (veise rodopsiini) kristallstruktuur. Kuigi retseptori põhiosa, seitse transmembraanset heeliksit, on ühesugune, erineb heeliksite paiknemine üksteise suhtes märgatavalt bakterirodopsiinist. 2007. aastal saadi ka esimene inimese GPCR-i struktuur. Kohe järgnes ka kõrgema eraldusvõimega struktuur samast retseptorist. See inimese β2-adrenergilise retseptori struktuur osutus väga sarnaseks veise rodopsiiniga heeliksite paiknemise osas. Samas on teise rakuvälise silmuse konformatsioon kahel struktuuril täiesti erinev. Kuna see silmus moodustab "kaane", mis katab ligandi sidumistaskut, illustreerib see konformatsioonide erinevus homoloogia mudelite loomise raskusi, põhinedes ainult rodopsiini struktuuril.
Eraldatud on ka aktiveeritud ja/või agonisti sidunud GPCR-ide struktuurid. Need struktuurid näitavad, kuidas ligandi seostumine rakuvälises osas muudab retseptori rakusisese osa konformatsiooni. Suurim muutus on viienda ja kuuenda heeliksi väljapoole liikumine. Aktiveeritud β2-adrenergiline retseptor kompleksis Gs-iga (G-valk, mis aktiveerimisel stimuleerib adenülaadi tsüklaasi) kinnitas, et G-valgu α-alaühik seostub selle liikumise tulemusel tekkinud taskusse.
Ligandid
GPCR-ide ligandide nimekiri on küllaltki pikk. Nende hulka kuuluvad adenosiin, bombesiin, endoteliin, γ-aminobutüürhape (GABA), melanokortiinid, neuropeptiid Y, opioidpeptiidid, opsiinid, somatostatiin, biogeensed amiinid (nt dopamiin, epinefriin, norepinefriin, histamiin, glutamaat, atsetüülkoliin ja serotoniin), kemokiinid, lipiidsed põletiku vahendajad (nt prostaglandiinid, prostanoidid, leukotrieenid), peptiidhormoonid (nt folliikuleid stimuleeriv hormoon (FSH), gonadotropiini vabastav hormoon (GnRH), neurokiniin, kannabinoidid). G-valguga seotud retseptorid, mille ligande veel tuvastatud pole, nimetatakse orbretseptoriteks. Kui teiste uuritud retseptorite tüüpidel seostuvad ligandid membraani välispinnal, siis GPCR-idel toimub sidumine üldiselt transmembraanses osas.
Konformatsiooni muutumine
G-valguga seotud retseptor aktiveeritakse välise signaaliga ligandi või mõne teise signaalikandja vahendusel. See põhjustab retseptori konformatsiooni muutuse, mis omakorda aktiveerib G-valgu. Edasine efekt sõltub G-valgu tüübist.
Signaaliülekanne läbi membraani pole päris selge. On teada, et inaktiivne G-valk on seotud retseptorile passiivses olekus. Kui ligand on seostunud, muutub retseptori konformatsioon ja aktiveerib seega mehaaniliselt G-valgu, mis vabaneb retseptori küljest. Retseptor saab seejärel siduda ja aktiveerida uue G-valgu või minna tagasi inaktiivsesse olekusse. See on küll väga lihtsustatud selgitus, aga annab toimuvast üldise ülevaate.
Usutakse, et retseptori molekulil on konformatsiooniline tasakaaluolek aktiivse ja inaktiivse oleku vahel. Ligandi seostumine võib seega nihutada tasakaalu aktiivse oleku poole. Agonistid nihutavad seega tasakaalu aktiivse oleku poole, pöördagonistid inaktiivse oleku poole ja antagonistid tasakaalu ei mõjuta. Aktiivse ja inaktiivse oleku erinevused pole siiski päris täpselt teada.
G-valgu aktivatsioon/deaktivatsioon
Kui retseptor on passiivses olekus, võib GEF domeen olla seotud inaktiivse G-valgu α-alaühikuga. G-valgud on heterotrimeersed, s.t. need koosnevad kolmest alaühikust (α, β, γ). α-alaühik on aktiivses olekus seotud guanosiintrifosfaadiga (GTP) ja inaktiivses olekus guanosiindifosfaadiga (GDP) (või puudub guaniini nukleotiid). Retseptori aktiveerimisel aktiveerib GEF domeen G-valgu, vahetades GDP GTP vastu. Rakus hoitakse tsütosoolselt GTP:GDP suhet 10:1, mistõttu on GTP seostumine soodustatud. G-valgu aktiveerimisel dissotsieerub G-valk retseptori küljest ning jaguneb kaheks osaks: α-alaühikuks (koos GTP-ga) ning βγ dimeeriks, mis saavad edasi teiste rakusiseste valkude aktiivsust mõjutada. Kuna α-alaühikul on aeglane GTP hüdrolüüsi võime, taastub ajapikku inaktiivne α-alaühik, mis saab taas seostuda βγ-dimeeriga, moodustades taas inaktiivse G-valgu trimeeri. See saab jälle omakorda seostuda retseptorile ja oodata aktiveerimist.
Haisev kurereha
Haisev kurereha (Geranium robertianum) on kurerehaliste sugukonda kurereha perekonda kuuluv taimeliik.
Haisev kurereha on 20–50 cm kõrgune ühe- kuni kaheaastane näärmekarvadega kaetud rohttaim. Tema lehed on sulgjagused, kusjuurs lehe osad omakorda sulgjalt lõhestunud. Õied väikesed, roosad. Taim lõhnab ebameeldivalt.
Taim on levinud Euroopas ja Siberis (Eurosiberi levilaga). Eestis rannikualadel ja saartel tavaline, mandri keskosas hajusalt. Kasvab varjukates leht- ja segametsades, loopealsetel, mererannal rähal ja suprasaliinses vööndis, prahipaikadel. Liikide ohustatuse hindamisel pälvinud staatuse "soodsas seisundis".
Lehiku tee
Lehiku tee on tänav Tallinnas Pirita linnaosas Mähe ja Merivälja asumis.
Lehiku tee sai nime 28. juunil 1996.
Lehiku tee ääres Merivälja pansionaadi territooriumil asub Merivälja hiidrahn.
Piła
Piła (saksa Schneidemühl) on linn Poolas Suur-Poola vojevoodkonnas, Piła maakonna halduskeskus. Piła asub Gwda jõe ääres, Poznańist umbes 85 km põhjas ja Bydgoszczist 86 km läänes.
Piła ühendati Poola Kuningriigiga 1368. aastal, linnaõigused sai 1513. aastal. Esimese Poola jagamise tulemusel läks linn 1772. aastal Preisi kuningriigi võimu alla (vahepeal oli aastatel 1807–1815 Varssavi hertsogiriigi koosseisus). 1945. aastal läks linn Poola koosseisu.
Surnud 19. augustil
Siin loetletakse 19. augustil surnud tuntud isikuid.
Paiseleht (perekond)
Paiseleht (Tussilago) on taimede perekond korvõieliste sugukonnast.
Eestis kasvab sellest perekonnast liik paiseleht. pisi|Paiseleht õitseb varakevadel
Vakari järv
Vakari järv on järv Võru maakonnas Rõuge vallas Vakari külas. Veekogu pindala on 0,5 ha. Veekogu kaldajoone pikkus on 274 m.
Hallikas harakalatv
Hallikas harakalatv (Erysimum diffusum) on ristõieliste sugukonda kuuluv taimeliik.
Taim kasvab ka Eestis.
Nooda tee
Nooda tee on tänav Tallinnas Haabersti linnaosas Kakumäe asumis.
Nooda tee sai nime 11. märtsil 1977. Tänav on saanud nime kalastusvahendi nooda ("võrkpüünis") järgi.
Sprinckthali suvemõis
pisi|Sprinckthali suvemõisa [[häärber (september, 2011)]] Sprinckthali suvemõis oli suvemõis, mis tänapäeval jääb Tallinna Kristiine linnaossa Tondi tänavale. Suvemõisa häärber aadressil Tondi 42 on tunnistatud kultuurimälestiseks.
17. sajandi keskel jagati Kristiine heinamaade ehk Linnu tee ja Mustamäe tee, Endla ja Koskla tänava ning Pärnu maantee ja Tondi tänava vahelise ala jaotamine, Rootsi kuninganna  Kristina käsul 32 heinamaatükiks. Nüüdse Linnu tee ja Tondi tänava nurgale  rajati Sprinckthali suvemõis, mille peahoone on praeguseni säilinud. Sprinckthali (Allikaorg) viitab liigniiskele alale.
Alates 2019. aasta jaanuarist tegutseb Sprinckthali suvemõisas hispaania keele ja kultuuri keskus Hispaania Maja, kus on ka laia valikuga raamatu- ja Hispaania maitsete pood.
Mari Kilu
Mari Kilu (Seljandiku Mari, Kilu-Mari; 1851–1947) oli eesti rahvalaulik.
Mari elas Randvere külas Jõelähtme kihelkonnas. Elatist teenis Mari Kilu peamiselt kaluritööga. Mari hakanud laulma kohe, kui jaksas külakiigele ronida. Neiuna olnud ta nii laulmisel kui ka mängimisel ümbruskonna noorte eestvedaja. Marilt salvestati 1936. a. Riigi Ringhäälingus 5 regivärsilist laulu. 1920.–1930. aastatel esines Mari koos Liisu Tambiga August Pulsti poolt korraldatud rahvamuusikat tutvustavatel ringreisidel.
Välislingid
Kiik tahab kindaid (Mari Kilu ja Liisu Tamp; Jõelähtme 1936) Eesti rahvamuusika antoloogias
Laevamäng (Mari Kilu; Jõelähtme 1936) Eesti rahvamuusika antoloogias
Hanemäng (Mari Kilu; Jõelähtme 1936) Eesti rahvamuusika antoloogias
Kirjandus
Pulst, August. "Kilu-Mari ja teised". Kultuur ja Elu nr 10/1973 lk 33–36; nr 11/1973, lk 29–33.
Põldalotsõ järv
Põldalotsõ järv (ka Põldalune järv, Soomäe järv, Põldealune järv) on järv Võru maakonnas Rõuge vallas Ihatsi ja Saika külas. Veekogu pindala on 2,9 ha. Veekogu kaldajoone pikkus on 781 m.
Taagepera sanatoorium
Taagepera tuberkuloosisanatooriumi (arhitektid Alar Kotli, Johannes Fuks, 1939-42; hoone valmis lõplikult 1947), raudbetoonkonstruktsioonide joonistel on ka Ado Johansoni allkirjad.
Vaimuhaigla ja sanatoorium asusid hoones 1. juulini 2002. Aastast 2002 on hoone eravalduses ja alates 2003 tegutseb seal hotell koos restoraniga.
Säästva majandusliku heaolu indeks
Säästva majandusliku heaolu indeks (inglise index of sustainable economic welfare, lühendatult ISEW) on majandusnäitaja, mis töötati välja, asendamaks või täiendamaks sisemajanduse kogutoodangu (SKT) näitajat.
Indeksi töötasid 1989. aastal välja Herman Daly ja John B. Cobb. ISEWi peamine eesmärk on mõõta elukvaliteeti parandavat majandustegevust.
David Kalākaua
pisi|Kalākaua umbes 1882. aastal pisi|Kalākaua I monogramm David Kalākaua (David Laʻamea Kamanakapuʻu Mahinulani Nalaiaehuokalani Lumialani Kalākaua, (12. november 1836 – 20. jaanuar 1891 San Francisco) oli viimane Hawaii kuningas. Ta valitses 1874. aastast kuni surmani 1891. aastal.
Säästva majandusliku heaolu indeks
ISEW korrigeerib osaliselt SKT-d, lahutades sellest nt keskkonnakahjude ja sotsiaalsete probleemide tõrjumisega seotud kulud ning liites sellele nt kodumajapidamistes tehtava mitterahalise töö väärtuse.
David Kalākaua
David Kalākaua isa oli havai pealik Caesar Kaluaiku Kapaʻakea ja ema Annie Keohokālole.
Säästva majandusliku heaolu indeks
ISEWi indeksi kasutamine on näidanud, et SKT kasv ei tähenda automaatselt heaolu kasvu.
David Kalākaua
Pärast Kamehameha IV surma 1872 jäi kuningatroon tühjaks, sest kuningal ei olnud järeltulijaid. Mitme kandidaadi seast valiti kuningaks William Charles Lunalilo, kes suri aasta hiljem.
12. veebruaril 1874 valis Hawaii valitsus kuningaks David Kalākaua 39 poolt- ja 6 vastuhäälega. Tema vastaskandidaadiks oli surnud kuninga Kamehameha IV lesk kuninganna Emma. Emma toetajad alustasid pärast valimistulemuste selgumist mässu, milles said vigastada mitmed valitsuse liikmed ning üks hukkus.
1874 asutas ta Kapiʻolani ordeni ja 1875 Kalākaua I ordeni.
Pajude puiestee
Pajude puiestee on tänav Tallinnas Nõmme linnaosas Laagri asumis.
Pajude puiestee sai nime 4. septembril 1970.
Peeter Suure orden
Peeter Suure orden (vene keeles орден Петра Великого) oli Venemaa ühiskondlik teenetemärk, mida andis välja aastatel 2000–2008 tegutsenud Julgeoleku, Riigikaitse ja Õiguskaitse Probleemide Akadeemia.
Ordenil oli kolm järku. Ordeniga võidi autasustada kodanikke "ennastsalgava teo, mehisuse, julguse ja kangelaslikkuse eest sõjaväe-, teenistus- või kodanikukohuse täitmisel; riikliku, tööstuse, teadus-, sotsiaal-, kultuuri-, ühiskondliku tegevuse või heategevuse valdkonna silmapaistvate saavutuste eest, mille eesmärk on Venemaa riigi tugevdamine".
Peeter Suure ordeniga autasustati ka mitmeid Venemaa linnu, näiteks on selle autasu pälvinud Podolsk ja Tjumen.
Julgeoleku, Riigikaitse ja Õiguskaitse Probleemide Akadeemia andis välja ka mitmeid teisi Venemaa ajalooliste suurkujude nimedega ordeneid. Akadeemia sundlikvideerimisel 2008. aastal heideti neile ette riiklikele autasudele sarnaste teenetemärkide jagamist, samuti riiklikele tunnistustele sarnaste diplomite ja tunnistuste väljastamist ning riiklikele aunimetustele sarnaste tiitlite jagamist. Akadeemia jagatud autasud tunnistati tagantjärele kehtetuks.
BMW N53
BMW N53 on vabalthingav kuuesilindriline bensiinimootor, mida BMW kasutas oma sõiduautodel 2006–2013. N53 eelkäija oli N52. Esmakordselt paigaldati N53 BMW 5. seeria E60 mudeliuuendusele 2006. aastal.
BMW ei kasutanud N53 Põhja-Ameerikas, Austraalias ja Malaisia turgudel müüdavatel autodel seoses seal müüdava kütuse suure väävlisisaldusega ning nendel turgude mudelitel jätkati N52 kasutamist.
BMW N53 oli viimane vabalthingav R6-mootor BMW mootorite rivis, millest esimene oli 1968. aastal tootma hakatud BMW M30. N53 vahetati järk-järgult välja neljasilindrise N20 turbomootori vastu alates 2011. aastast.
Disain
Erinevalt eelkäijast N52, mis kasutas kaudsissepritset, võeti N53 puhul kasutusele otsesissepritse. Mootoriplokk on valmistatud magneesiumisulamist ja surveaste on 12.0:1.
N53 töömaht oli kas 2,5 (N53B25) või 3,0 liitrit (N53B30). Võimsus sõltuvalt versioonist 140 kW (190 hj) kuni 200 kW (272 hj).
Overpass Graffiti
"Overpass Graffiti" on Briti laulja ja laulukirjutaja Ed Sheerani laul, mis avaldati Asylumi ja Atlantic Recordsi kaudu 29. oktoobril 2021 kolmanda singlina tema viiendalt stuudioalbumilt = (2021).
Harilik hundipiim
Harilik hundipiim (Lycogala epidendrum) on limakuliik.
Kõdupuidule ilmuvad hundipiima ümarad, läbimõõduga 3–15 mm müksamööbid on algul roosad ja pehmed, hiljem hallikaspruunid kuni mustad ja kõvad.
Hundipiim on levinud kogu maailmas.
Viljandi mõis
pisi|Viljandi mõisa peahoone pisi|Viljandi mõisa ait pisi|Mõisa peahoone aastal 1906
Viljandi mõis (saksa keeles Schloß Fellin) oli rüütlimõis Viljandi kihelkonnas Viljandimaal. Nüüdisajal jääb mõis Viljandi maakonda Viljandi linna.
Mõisa kohal oli varem Viljandi linnus.
1860. aastal ostis Viljandi mõisa parun August Paul Adolph von Ungern-Sternberg, kes oli Liivimaa maanõunik, ülemkirikueestseisja Tartu-Võru kreisis, Aadlipreilide Stifti kuraator Viljandis ja aastast 1874 Viljandi Maagümnaasiumi Koolikolleegiumi president. Ungern-Sternbergide Viljandiga seotud haru pärines Rootsi riigi vabahärradest, parunite Ungern-Sternbergide aadlisuguvõsa pärines Erastvere mõisast Kanepi kihelkonnast.
Pärast Viljandi mõisa ostmist eraldas August Paul Adolph oma maadest krundi, tollase saksa Jaani kiriku, mida saksa kirikuks nimetati, kõrvale Pauluse eesti kirikumaakoguduse kiriku ehitamiseks. Fellini mõisa hakkas juhtima August Paul Adolphi poeg Oswald Paul Conrad Constantin von Ungern-Sternberg. Viljandi lossi ja Tusti mõisa omanik, Liivimaa maanõunik, Rüütelkonna mõisate direktor, Viljandi Pauluse koguduse kirikueestseisja parun Oswald Paul Conrad Constantin von Ungern-Sternberg, suri 1907. aastal ja maeti perekonnakalmistule Viljandi lossi vastas.
Viljandi viimase mõisaomaniku vabahärra Oswald von Ungern-Sternbergi ainus poeg Heinrich (Heinz) Oswald Paul Richard von Ungern-Sternberg liitus 20. novembril 1918 formeeriti Viljandi baltisakslastest kodumaakaitse salgaga – Felliner Heimatschutz, mis peagi liideti Tartu samasuguse salgaga ja hiljem Balti pataljoniga. Heinrich Ungern-Sternberg, Viljandi mõisa pärija, teenis Balti pataljonis ajavahemikus 1. detsember 1918 – 25. juuli 1919.
Mõisa viimased omanikud enne 1919. aasta mõisate võõrandamist olid Ungern-Sternbergid.
Pärnu ajalugu
Pärnu ajalugu on ülevaade Pärnu linna ajaloost.
Viljandi mõis
Kuigi mõisad 1919. aasta maareformiga võõrandati, jäeti enamik Viljandi mõisa hooneid (välja arvatud uus häärber) ja linnalähedane saeveski Ungern-Sternbergi perekonnale. 1919. aastal riigistas Eesti Vabariik Viljandi mõisa, selle maad liideti Viljandi linnaga ning mõisa häärber („Uus loss”) läks riigi kasutusse. Vabadussõjas Balti pataljoni ridades võitlemise eest oli Heinrich Oswald Paul Richard von Ungern-Sternberg saanud ühtlasi Viljandi vallas Tusti karjamõisa südame, kus oli ka saeveski. Linnas, Mõisa tee 12 (tänapäeval Hariduse tänav 12) oli Ungern-Sternbergil veel õllevabrik ja Heinz Ungern-Sternbergi lennukitehas, kus ehitati purilennukeid. Viljandi lennuväljal korraldas lennukitehas lennukursusi. Lisaks kuulus neile busse ehitanud ettevõtte, mis tootis 50 bussi. Viljandi Ungern-Sternbergid, sealhulgas Heinz Oswald Paul Richard, siirdusid Saksamaale juba ümberasujate seas 1939. aastal.
Pärnu ajalugu
Esiajalugu
Suur osa Pärnumaast oli viimase jääaja lõpul jää taganemisel jääpaisjärve vee all. Seetõttu on Pärnumaal halb põllupind, liivmullad, sood ja rabad. Selles piirkonnas on aga rohkesti metsi, kus elas hulgaliselt metsloomi, samuti kalarikkaid jõgesid. Tolleaegseile asukaile polnudki oluline hea põllumaa, tähtsamad olid vesi ja metsad.
Viljandi mõis
Mõisahoone
Mõisa ühekorruseline barokne puidust peahoone ehitati valmis 1749. aastal. Vana peahoone lammutati 1938. aastal, selle kohal asub praegu Johan Laidoneri ratsamonument. Mõisa 1880. aastal ehitatud teine peahoone (arhitekt Friedrich Ferdinand Modi) on säilinud tänapäevani. Mõisa aidas tegutseb Eesti Pärimusmuusika Keskus. Pärast mõisate võõrandamist asus mõisa kivist peahoones 1923. aastast aktsiisivalitsus ning Viljandi maakonna riigimaade ülem. 1934. aastast tegutses mõisas Eesti politsei Viljandi-Pärnu prefektuur ja Nõukogude perioodil Eesti NSV Siseasjade Rahvakomissariaadi ja Eesti NSV Siseministeeriumi kontor ning hiljem Viljandi rajooni RSN TK SAO. Taasiseseisvunud Eestis asus mõisas Viljandi Politseiprefektuur kuni 1998. aastani, mil hoone läks erakätesse. Mõisahoone omanik on alates 2018. aastast Viktor Siilats. Tänapäeval asub hoones spaahotell Schloss Fellin, restoran Schloß ja raamatukohvik Novell.
Pärnu ajalugu
Esiajalugu
Vanimad luu- ja sarvriistade leiud on pärit Reiu jõe suudmest Sindi-Lodja asulakohtadest. Sinna olid need sattunud erosiooni teel: jõeveed olid esemed välja uhtunud ja jõepõhja matnud. Leidude hulgas oli esemeid, mis kuulusid litoriina- ja ka antsülusaega. Et leida endisi asulakohti, tuleb rekonstrueerida maastikupilt. Geoloog W. Ramsay on kindlaks teinud, et litoriinamere maksimumi ajal ujutasid mereveed Pärnu ümbruse rannaküla üle kuni 10 m kõrguseni. Kui selle kõrguse järgi rekonstrueerida endist mereranda, saame Reiu jõe suudmes u 0,5 km laiuse ja 5 km pikkuse rannavalli, mis moodustas saare, mille kõrgus oli 10–15 m üle praeguse merepinna. Valli taga ulatus vesi umbes Sindi mõisani, moodustades madala laguuni rannavalli ja Sindi mõisa vahelisel alal. Pärnu jõgi suubus sel ajal Sindi mõisa juures laguuni. Laguun oli kiviaja asukaile parimaks asukohaks, pakkudes häid kalastamisvõimalusi.
Viljandi mõis
Mõisahoone
Mõis taastati kunagise omaniku Alexandrine von Ungern-Sternbergi memuaaride käsikirja alusel. Mõisa algsed ja praegused lühtrid on pärit Veneetsiast Murano klaasivabrikust. Mõisa seintel on reprod maalidest, mis olid üleval ka mõisa viimaste omanikest parunite ajal.
Pärnu ajalugu
Esiajalugu
Tänapäeval tuntud Läänemeri, antsülüseaegne sisejärv, tõmbus aga aastatel 5000–4600 eKr niivõrd kaugele tagasi, et laguun jäi kuivaks ja selle põhjas tekkis turvas. Maapinna langemisega Taani väinades hakkas Põhjamerest pikkamööda sisejärve voolama soolane merevesi, mis tõstis viimase veetaset ja järve asemele tekkis Litoriinameri (praegune Läänemeri). Selle vesi tõusis u 4000 aastat eKr jälle umbes 10 m võrra praegusest merepinnast kõrgemale ja pika saare tagune laguun täitus uuesti veega. Vesi seisis seal kauem, võib-olla II aastatuhandeni eKr. Sellest järeldame, et tolleaegsetel kalur-küttidel oli võimalus elada saarel (rannavallil) juba alates antsalüseajast, u 6600 aastat eKr, litoriinaajal ja isegi kammkeraamikakultuuri ajal. Kui meri taganes jälle Koksi ja Kembi vahelisele alale (kohalikud nimed) ja vee kõrgus oli jõudnud 8,5 meetrini, murdis Pärnu jõgi tõenäoliselt saarest (rannavallist) otse läbi ja hävitas suure osa endisest asulakohast, kandes samal ajal teele ette jäänud leide laiali ja osa oma põhja setitades. Koksi ja Waldhofi vahele oli aga vahepeal tekkinud u 6,4 m kõrgune lame kõrgendik, mis polnud rannavall, vaid lääne- ja edelatuultega merepoolt üleskuhjatud liiva- ja mullamass, millest Pärnu jõgi ei saanud läbi murda. Jõgi pöördus oma sängiga loode poole, leides sealt pehmemaid maakihte ja rajas endale uue tee merre. Seda teame tänapäeval. Nii tekkis Pauka ehk Tammiste käär.
Eelpool kirjeldatud rannavall (saar) ja rannik Reiu jõest mere poole olid eluasemeks tolleaegsetele kalur-küttidele. Seda tõendavad rikkalikud luu-, sarv- ja kiviriistade leiud. Leitud esemed on peamiselt kalastus- ja jahiriistad, väga vähe on igapäevaseid töö- ja tarberiistu.
Asulad on alati tekkinud kohtadesse, kuhu oli kerge juurde pääseda. Pärnu linna asukoht on hästi valitud. Sealt läksid teed põhja ja lõunasse, itta ja loodesse, linn asus suure jõe suudmes ja oli ligipääsetav ka mere kaudu. Et esimesed asukad, kalur-kütid elasid Pärnu jõe suudmealal juba VIII sajandil eKr, tõendavad arheoloogilised leiud 1967 Pärnu jõe paremal kaldal Pulli küla maa-alal.
Muinasaeg
Muinasajast pole Pärnu jõe suudmealale jäänud linnuse jälge. Üldse oli Pärnu jõe suudmesse sadama ehitamine lootusetu ettevõtmine, sest suudmeala muutus iga suurema kevadise jäämineku järel ning tugevad edela- ja läänetormid sulgesid vahetevahel suudmeala hoopis. Lähim maalinnus, Soontagana maalinn, asus sealt u 45 km põhja pool soode ja rabade keskel. pisi|Pärnu 1554. aastal. Vaade Pärnule üle jõe Rääma poolt pisi|[[Punane torn, vaade lääneküljelt]]
Keskaeg
Keskajal oli nüüdse Pärnu kohal kaks linna.
Vana-Pärnu
Vana-Pärnu (Perona), mille Saare-Lääne piiskop oli asutanud Sauga jõe suudmesse, sai 1251 tema piiskopkonna keskuseks. Kui leedulased selle 1263. aastal maha põletasid, viidi Saare-Lääne piiskopkonna pealinn Haapsallu.
Vana-Pärnu hävitati mitu korda, viimati Poola-Rootsi sõjas. Linna taastamist takistasid Rootsi kuninga Karl IX 1607. aastal ja ka Poola kuninga Sigismund III poolt 1611. aastal, Poola võimu ajal tehtud otsused, mis keelasid linna uuestiehitamise, kuni tema taastamine keelati Rootsi võimu alguses 1617. aastal, hiljem linna maa-ala ostis Uus-Pärnu linn ja liitis endaga. Vana-Pärnu toomkiriku kive kasutati 1660. aastal Uue-Pärnu haigla ja linnakooli ehitamiseks ja 1870. aastate paiku kadusid Toomkiriku, ühtlasi Vana-Pärnu linna viimased jäljed. Säilinud on vaid Vana-Pärnu kalmistu.
Uus-Pärnu
Uus-Pärnu (Embeck) tekkis Pärnu ordulinnuse ümber, mida ürikuis on mainitud 1265. Uus-Pärnu linnale pani oma privileegiga 5. aprillist 1265 aluse Saksa ordu Liivimaa haru ordumeister Konrad von Mandern (maameister 1263–1266). See oli müüriga kindlustatud kaubalinn (linnaõigused alates 1318), Hansa Liidu liige, Novgorodi viival jõeteel. Linna valitsusorganina tegutses varakate linnakodanike seast valitud Pärnu raad.
Pärnu ordulinnus ehitati väidetavalt 14. sajandil, ordumeister Gerhard von Jorki valitsusajal. Eeslinnuse vanimateks osaks peetakse selle väravaehitisi. Hiljem ehitati ümber Uus-Pärnu ala ka kivimüür ja teine eelkindlus, et kindlustada Pärnu linna ja linnust. Kui Pärnule jõuti ümber ehitada kivimüür, oli selles seitse väravat. Valdavalt 14. sajandil rajatud Pärnu linnamüüris olid teadaolevalt järgmised väravad ja tornid: ringmüüri kirdenurgas asus ümartorn (Viljandi torn, Valge torn, Püssirohu torn). 1533. aasta suures tulekahjus plahvatas seal hoitud püssirohi, torn taastati veelgi võimsamana ja see sai nimeks Uus torn. Kagunurgas seisis Punane torn, mis on praegugi alles, Valge torni asukoht tänapäeva Port Arturi tagusel parkimisplatsil on kivisillutisega maha märgitud. Pühavaimu tänava otsas asus samanimeline linnamüüritorn. Linnamüüri väravatest on teada linna jõepoolsel küljel Jõe värav, Väike värav ja Gilditoa värav, idaküljel Viljandi (ka Karja) värav ning lõunaküljel Riia ja Ranna värav. . Keskaegsetest linnakindlustustest on säilinud vaid 15. sajandil rajatud Punane torn (Hommiku 11). Vallikraav ümbritses linna kindlasti 15. sajandi lõpuks, 17. sajandi plaanidelt on ajaloolased välja lugenud, et linna ümbritses viie vitsa (19 meetri) laiune vesitõke ja Pärnu muldkindlustused. Pärnu peakirik oli linna keskmes asunud Nikolai kirik, mis ehitati 13.–14. sajandil kaupmeeste kirikuks. Ülejäänud Pärnu linnarahvale oli mõeldud Püha Vaimu kirik Pühavaimu tänaval. Ranna värava kõrval asus Gertrudi kabel, mis oli eelkõige palverändurite pühakoda. Pärnu ordulinnuse konvendihoones asus Püha Jüri kabel. Pärnu linnamüürist väljapoole jäid Anna kabel ja Maarja-Magdaleena kabel. Need olid eesti talupoegade ja teenijate jaoks.
Hansalinn Pärnu
Hansa-ajast on osaliselt säilinud Pärnus: Punane torn Hommiku tänav 11, millest on säilinud u. 15. sajandil ehitatud vangitorni kaks alumist korrust, torn ehitati 18. sajandi lõpus ümber linnavanglaks. Tellistest elumaja 14.–16. sajandist Nikolai tänav 10, millest on säilinud soklikorrus ja sisetrepid, mis on eksponeeritud kaasaegse ärihoone esimesel korrusel. Jõe värav 14. sajandist Aida tänav 3, millest on säilinud on torni alusmüürid, linnast sadamasse viinud tee puitkate, Põhja tänava sadeveerennid ja väravapostide fragmendid, mis on eksponeeritud Pärnu Muuseumi fuajees. Hansa ajastust on markeeritud Pärnu komtuuri lossi nurk, Akadeemia tänav 4. Keskaegse Pärnu linnamüüri kivid Õhtu tänava ääres Venuse bastioni muldkehandis. Pärnu komtuurilossi eelkindlustuse vahitorn linna ja lossi ühise ringmüüri loodenurgas, Pärnu Vallikäärus Venuse bastioni keskel. Keskaegse Nikolai kiriku kunagisse kirikaeda on paigutatud mälestuskivi kirikule, mis hävis Teises maailmasõjas.
1670. aastal algas Pärnu linna uute ajakohaste kindlustuste planeerimine ja ajapikku ehitamine. Linn ümbritseti moodsate vallide, bastionide, raveliinide ja laia vallikraavi süsteemiga. Vana Pärnu linnamüür ja väravad lammutati. Bastionide liinile ehitati monumentaalsed väravad: Tallinna ehk Carl Gustavi ja Riia ehk Hundi värav. Riia värava ette ehitati raveliin Morgenstern, nende ümberehituste käigus kadus lammutati esialgne Riia värav. Põhjasõja käigus läks Pärnu koos ülejäänud Eesti- ja Liivimaaga Vene tsaaririigi koosseisu. Rootslaste kavandatud Pärnu linna kindlustamise elluviimisel ehitati 1777. aastal Tallinna ja Riia värava vahimajad. Neist esimene hävis 1944 septembris, teine püsib tänapäevani.
1543. aastal oli Uus-Pärnu linnamüüri sees asuv piirkond suhteliselt tihedasti hoonestatud: 110 numereeritud krundil oli 15 puidust, 17 vahvärk-, 11 määramata ja ülejäänud kivist hoonestust. Ülejäänud majad asusid väljaspool linnamüüri. Linnas oli väike aed. Riia maantee algus (Suure- ja Väike-Jõe Heno tänavani, Pargi, Suur-Sepa kuni Karja tänavani) oli hõreda puithoonestusega (elamud, majapidamishooned ja üksikud töökojad, hoonestus oli ühekorruseline, laokorrusega pööningul ja poodidega soklikorrusel. Eeslinnades ja jõgede kallastel paiknesid linnakalurite hütid. Linna põhjaküljel jõe ääres asus kaubasadam. Linna peatänavaks oli ida–läänesuunaline Pikk tänav, (mis hävitati 1954. aastal, praegu Pika tänava põhjakülg) ja sellega turuplatsil ristuv Riia ehk Nikolai tänav.
Liivimaa sõda
Vene-Liivi sõja käigus 1560. aasta sügisel rüüstas ja põletas linna venelaste sõjasalk, 1562. aastal vallutasid Pärnu ja Padise rootslased, kuid linna kaitsvad palgasõdurid loovutasid linna 1562. aastal linna Poola vägedele ja mõisameestele. Linn rüüstati ja põletati uuesti Vene vägede poolt 1575. aastal. 1582. aastal sõlmis Moskva tsaaririik Rzeczpospolitaga Jam-Zapolski vaherahu ning 10. augustil 1583. Rootsiga Pljussa vaherahu. Põhja- ja Lääne-Eesti läksid Rootsi kuninga võimu alla, Lõuna-Eesti ja Liivimaa (endised Liivimaa ordu ja Riia peapiiskopkonna ja Tartu piiskopkonna alad) jäid Rzeczpospolitale.
Pärnu staarostkond
Pärast rahulepingute sõlmimist sõjapoolte vahel jaguses endine Vana-Liivimaa Lõuna-Eesti ja Põhja-Läti Riia peapiiskopkond ja Tartu piiskopkond Rzeczpospolita võimu alla ning Gotthard Kettleri Kuramaa hertsogkond Rzeczpospolita vasallriigiks. Põhja-Eesti – Tallinna linn, Harju-Viru ja Järvamaa rüütelkond aga Rootsi krooni alluvusse. Liivimaa koos Riia, Tartu ja Pärnuga sai Leedu, Vene ja Žemaitija suurvürstiriigi osaks, kuigi säilitas mõningase autonoomia ja luterliku usutunnistuse. Poola-Leedu võimualadel toimus aastatel 1583–1625 suurem mõisade ümberjagamine, tänapäeva Eesti aladele jäi üheksa staarostkonda: Helme, Karksi, Kirumpää, Laiuse, Põltsamaa, Pärnu, Tartu, Vastseliina ja Viljandi. ja Rzeczpospolita Liivimaa hertsogkond, Poola aeg
Poola-Rootsi sõja ajal vallutasid Pärnu linna mõnepäevase piiramise järel, 1617. aasta 11. augustil Rootsi väed ja Rootsi väed okupeerisid Liivimaa ranniku, Grobinast Pärnuni. Raske majandusliku olukorra ja toiduainete puuduse tõttu, kuna maa oli aga ülimalt suures ulatuses rüüstatud, muutus sõjaväe toitlustamine raskeks aga ka poolakatele ning nad tõmbusid Eestimaalt tagasi Liivimaale.
Sõjategevuses kannatada saanud Vana-Pärnu taastamine keelati Zygmunt III 21. oktoobril 1611 Uus-Pärnu pealekäimisel. Selle otsuse kinnitas Karl IX 19. augustil 1607 ja Gustav II Adolf 28. novembril 1617. Vana-Pärnu maa-ala ühendati Uus-Pärnuga.
Pärnu kindlustused ja muldkindlustusvöönd
17. sajandi keskel kavandati Rootsi võimude poolt Pärnu kindlustuste moderniseerimist bastionaalsüsteemis, millega Pärnu linn laienes lõuna suunas kolmekordselt. Koos Pärnuga, kavatseti Eestis rajada uus kindlustussüsteem Tallinnas, Narvas, Tartus ja Kuressaares. Uusi kindlustusi hakati ehitama prantslaste poolt käiku võetud bastionide süsteemis. Tollast Pärnu ringtänavate vööd märgivad tänapäeva Põhja, Hommiku, Lõuna ja Õhtu tänavad. Uueks linnakeskuseks sai ruudukujuline Uus Turg (praegune Lastepark), uuteks ida-läänesuunalisteks peatänavateks Rüütli ja Kuninga tänavad. Viimane ühendas nn Kuningaväravad uues bastionaalsüsteemis, millest lähtusid magistraalid Riiga ja Tallinna. Linna põhja-lõuna suunas pikendati osa keskaegseid tänavaid – Vee, Nikolai, Pühavaimu tänav ja Hospidali tänav – Lõuna tänavani.
1670. aastal alustasid Rootsi võimud, fortifikatsiooniinsener Paul von Esseni kava ja juhtimise järgi Pärnu ümber kindlustusvööndi rajamist: pikki Põhja, Hommiku, Lõuna ja Õhtu tänavaid. Ümber linna planeeritud bastionid kandsid taevakehade (nädalapäevade järgi) nimesid: Venus, Saturnus, Mars, Sol, Jupiter, Mercurius ja Luna. Linnaväravaid oli kolm: Riia värav, Tallinna värav ja Vee värav. Muldkindlustusi ümbritses lai ja sügav vallikraav, mis on kasutusel tänapäeval meelelahutuskohana. Tallinna värava ees oli Õhtutähe raveliin (Abendstern), Riia värava ees Hommikutähe raveliin (Morgenstern) ja Marsi ja Soli vahel keskpäevatähe raveliin (Mittagstern). Müürid Pärnu ordulinnuse ja Pärnu eeslinnade vahel lammutati ning Pärnu linna keskuseks sai Uus turuplats Rüütli tänaval, tänapäeval Pärnu Lastepark.
Academia Gustaviana Carolina
Rootsi võimu lõpuperioodil asus Pärnus 1699–1710 Tartu Ülikool (Academia Gustaviana Carolina). 1695.–1697. aasta suure näljahäda tõttu viidi ülikool Tartust Pärnusse.
28. augustil 1699 Pärnus avatud Academia Gustavo-Carolina pääses Põhjasõja käigus 1708. aastal toimunud Tartu elanikkonna küüditamisest. Esimeseks Pärnu ülikooli rektoriks oli professor Michael Dau. Pärnusse kolinud ülikool sai seal tööd jätkata 1710. aastani, mil selle tegevus katkes seoses linna kapituleerumisega Põhjasõjas Vene vägedele 12. augustil 1710. pisi|[[1747. aastal ehitatud Pärnu Eliisabeti kirik]] pisi|[[1768. aastal ehitatud Pärnu Suurmärter Katariina kirik]]
Põhjasõda
ja Põhjasõda Eesti alal 22. juulil 1710 saabus Pärnu linna alla kindralleitnant Rudolph Felix Bauer koos kuue tragunipolguga. Pärnu linnas, kus oli juba varem puhkenud katk, mis hävitas enamiku linna elanikkonnast oli linna garninson vähenenud 1000 mehelt 120-le. Pärnu garnison andis alla 12. augustil 1710,
Venemaa keisririigis
Põhjasõda tõi Eesti- ja Liivimaale Vene keisririigi ülemvõimu, Venemaa keisririik said Pärnus hea meresadama ja laevaehituskoha. Vene keisririigi võimude otsusel jäi Pärnu endiselt kindluslinnaks, et siselinnas oli ehitustegevus keelatud, arenesid eeslinnad: nn Riia maantee eeslinnast lõunas vene asustuse ja külastruktuuriga nn Morskoi eeslinn ehk Morskaja slobodaa, 1803. aastal valmis nn Nahksild (praeguse Vanasilla kohal), mis soodustas senise eraldatud Ülejõe kaluriküla kasvamist linnajaoks.
1764. aastal oskasid linna kaupmeeskonna esindajad külaskäigul viibinud Venemaa keisrinnale Katariina II-le veenvalt esitada jõesuu süvenduse ja muulide ehitamise vajadust. 18. sajandil elustus kaubandus Hollandi ja Suurbritanniaga, majanduse arengu tulemusel ehitati linn taas üles (1747. aastal valmis eesti kogudusele Pärnu Eliisabeti kirik ja 1768. aastal vene õigeusu kogudusele Pärnu Suurmärter Katariina kirik), linnas asutati suured kaubakontorid Jacob Jace & Co (1737) ning Hans Diedrich Schmidti kaubamajad (1741) (mis tegutsesid aktiivselt 1939. aastani), mis Katariina II valitsemisajal olid kaubaekspordilt Tallinnast eespool. Sadama põhiliseks osaks oli purjelaevade ajastu strateegilise toorme (linakiud, puit) eksport. Katariina II käsul ehitati Pärnu jõesuudmesse puitmuulid. Madala veeseisuga on nende postid tänapäevalgi näha.
18. sajandi lõpus ja 19. sajandil oli Pärnu nii tähtis sadamalinn, eriti lina ja metsa väljaveo poolest, et kippus võistlema Tallinnaga. Aastatel 1863–1864 Kihnust laevadega kohale veetud kividest ehitati uued muulid ja laoti 2 km pikkused muulid. Pärnu linna kaubanduse õitsengule ja aktiivsele ehitustegevusele linnas tegi lõpu Napoleoni sõdade ajal kehtestatud kontinentaalblokaad.
19. sajand
Suured muutused Pärnu linna elus ja territoriaalses arengus tõi kaasa 1832. aasta, Sindi tekstiilivabriku asutamine ja kindluslinna staatuse kaotamine 1834. aastal. 1834 kustutati Pärnu Venemaa keisririigi kindluslinnade nimekirjast. Seejärel algas Pärnu linna välimuse muutmine. 1835. aastal anti militaarrajatised üle linnale ja Pärnu linnavalitsus tellis Riiast kaitserajatiste likvideerimise projekti. Riia inseneri C. Weyri projekti kohaselt viidi läbi muudatused: vallikraavid täideti mullaga, hiljem muudeti kõik muldsed künkad ja vallid parkideks ja puiesteedeks. Vallide tasandamise ja kraavide täitmise käigus lammutati Pärnu teine Riia värav, 1962. aastal avastati värava tunneli jäänused Kuninga ja Hospidali tänava ristmikul.
Linnas jäid endiselt valitsema saksa kaupmeeste Suur Gild ja käsitööliste Väike Gild. 1840. aastate alguses moodustati supelelu selts eesmärgiga muuta Pärnu merekuurordiks. 1838. aastal ehitati vana kõrtsihoone ümber esimeseks supelasutuseks. 1838. aastal asutati Pärnu mudaravila (tollase linnakarjamaa servale mereranda, praeguse Mudaravila kohas).
1860. aastal algas Riia linna peainseneri C. Weyri koostatud projekti järgi vallide tasandamine ja vallikraavide täitmine.
1860. aastal avati Pärnu-Riia-Liibavi laevaliin, kuid juba avareisil läks ratasaurik Knjaz Suvorov põhja ja seepärast jõuti regulaarse suvise laevaliikluseni Pärnu ning Liivimaa pealinna, Riia vahel alles 1863. aastal. Hiljem kurseerisid kahe linna vahet aurikud Dagmar ja Fellin. 1871. aastal asutati Pärnu Kogukonnapank kogukonnapanga põhikirja aluseks oli Venemaa Valitsevas Senatis 06.02.1862 kinnitatud linnapankade tüüppõhikiri ja panga juhtkonda kuulus direktor ja kaks Pärnu linnavolikogu liiget.
1877. aastal hakati Baltikumis rakendama vene linnaseadust, mille põhjal likvideeriti kitsa privilegeeritud ringkonna poolt moodustatud raad kui omavalitsusorgan ning 1878. aastal astus Pärnu rae asemele Pärnu linnakodanikest maksumaksjate poolt valitud Pärnu linnaduuma ehk Pärnu Linnavolikogu. Volikogu valis Pärnu Linnavalitsuse eesotsas Pärnu linnapeaga.
1882. aastal hakati rajama Pärnu rannaparki, 1890. aastal ehitati supelasutus ümber ja 1899 rajati lähedusse Rannasalong. Lühikese ajaga rajasid ettevõtlikud pärnakad hulga uhkeid villasid, kõige paremad krundid haarasid jõukamad kaupmehed – Ammended, Schmidted, Spechtid. Riia parkide direktor Georg Kuphaldt tegi projekti, millega endistele linnakindlustustele rajatud alleed ja parkidevöö ühendati Rannapargiga. Selle projekti järgi ehitati Mere puiestee ja Rannapargi laiendus ning velodroom (praegune staadion), laste mänguväljakud ja kogum villasid. pisi|[[Pärnu kesklinna raudteejaam|Pärnu raudteejaam 1897. aastal]] 1896. aastal ehitati Pärnu linnasüdamesse (praegune Pangamaja kohale Rüütli tänav 40a) puust varikatusega Pärnu raudteejaam. Kitsarööpmelise raudtee Valga–Ruhja–Pärnu raudteeliin ühendas Pärnut Mõisaküla ja Valgaga ning edasi Liivimaa kubermangu kubermangulinna Riiaga ning Laatre–Viljandi raudtee Viljandi kaudu Tallinna–Viljandi raudteeliiniga Eestimaa kubermangu kubermangulinna Tallinnaga.
20. sajandi algus
pisi|Eesti Vabariigi väljakuulutamise tähistamine Pärnus [[23. veebruaril 1918 ]] 1899–1915 töötas Pärnus Venemaa suurim tselluloosivabrik Waldhof.
1906. aastal sai Pärnu esimesena Venemaa keisririigis elektrivalgustuse tänavatele.
1914. aastal alanud Esimene maailmasõjas lasi Pärnu komandant Pavel Rodsjanko 1915. aastal õhkida Waldhofi tselluloosivabriku, purustati Pärnu elektrijaam ning hävitati kõik tuulikud linnas.
23. veebruaril 1918 kuulutati välja Endla teatri rõdult Eesti Vabariigi iseseisvusmanifest ja Aleksander Rodionov heiskas teatri katusele sinimustvalge rahvuslipu.
Teine maailmasõda
Teise maailmasõja käigus, 1944. aasta 22. septembril panid taganevad Saksa väed Pärnu vanalinna põlema ja järgnenud Nõukogude lennuväe võimas õhurünnakus hävis suurem osa linnasüdamest, sealhulgas Pärnu ordulinnuse Pärnu orduloss. Põletati suur osa Pärnu südalinnast ja Tallinna maantee alguse hoonetest. Pärnu südalinnas oli ligi 50% Pärnu vanalinnast varemeis. ja holokaust Pärnus.
Pärnu Eesti NSV-s
Pärast Teist maailmasõda koostati linna taastamiseks ja arendamiseks Pärnu 1946. aasta generaalplaan (arhitekt Anton Lembit Soans). Rajati linna uuelt keskväljakult ida poole keskaegse kitsa Pika tänava kohale rajati 40 meetri laiune Lenini puiestee (nüüd Pikk tänav), uue planeeringu elluviimisel lammutati mitme arhitektuurimälestise varemed (Pärnu Nikolai kirik, nn Elevandi ait jm). 1960. aastatel ehitati L. Koidula nim. Draamateater ja postkontor. Lenini puiestee (Pikk tänav) hoonestati varem kolmekorruseliste tüüpelamutega.
1957. aastal ühendati vabariikliku alluvusega Pärnu linn Pärnu rajooniga.
1970. aastate alguses täiendati uue linna keskväljaku hoonestust ja rajati elamu kohvikuga Vikerkaar Vee tänavale ning Pärnu rajooni RSN Täitevkomitee hoone. Kunagise Endla teatrihoone kohale püstitati hotell Pärnu. , 1971. aastal alustati Riia eeslinna ja Raeküla vahelise mereäärse Ranna elurajooni väljaehitamist, kus esimeses etapis ehitati viiekorruseliste telliselamute grupid ja kolm ridaelamut. Teises etapis 1980. aastaist on püstitatud viiekorruselisi suurpaneelelamuid ja plokksektsioontelliselamuid.
1972. aastal rekonstrueeriti kitsarööpmeline raudtee laiarööpmeliseks ning Papiniidu raudtee- ja maanteesilla valmimisel 1976. aastal sai Pärnu raudteeühenduse ka Riiaga.
1973. aastal arvati keskaegse ja 17. sajandi lõpu tänavavõrgu säilitanud Pärnu vanalinn arhitektuurikaitsetsooniks.
Nõmme Majaomanike Pank
Nõmme Majaomanike Pank oli aastatel 1927–1940 tegutsenud krediidiasutus Eestis Nõmme linnas.
Nõmme Ühispanga asutav koosolek toimuski 1927 aasta 16. veebruaril, kus osanikuks astus 25 inimest. Ühispanga eesmärk oli koondada kogu Nõmme linna majaomanikud ühistegevusse ning lahendada laenu- ja hoiustusküsimused. Ühispangast sai eraisik algselt laenu kuni 500, juriidiline isik 5000 krooni.
1929. aastal nimetati Nõmme Ühispank ümber Nõmme Majaomanike Pangaks. Panga tegelaskonda kuulusid esimene Eesti rahaminister Juhan Kukk, Ühistegeliku Liidu esimees ja Ühistegevuskoja juht Aleksander Kask, Eesti Rahvapanga direktor Madis Käbin, ETA direktor Karl Kornel ja tööstur Oskar Kilgas.
Nõmme Majaomanike Panga majandustegevus oli tihedalt seotud teiste Nõmme linna majandusüksustega, milleks olid Tarvitajate Ühistu "Tulu" ja Kindlustusselts Nõmme. Kõik ettevõtted olid ühistegelikud ja kõigil kolmel oli oma kindel koht Nõmme infrastruktuuris. TÜ "Tulu" kaudu korrastati kaubandust ning hoiti kontrolli all hinnad. KS Nõmme kaudu saadi tuge ettevõtlusele ja kontrolliti raha liikumist. Nõmme Majaomanike Pank akumuleeris ettevõtlusest tulnud raha, krediteeris omakorda ettevõtlust ning tegi rahalisi operatsioone.
Nõmme Majaomanike Panga kaudu toimusid samas kõik Tulu ja KS Nõmme rahalised operatsioonid, samuti oli seal hoiul nende raha. Nõmme Majaomanike Pangal ja Kindlustusseltsil Nõmme oli ühine direktor, Karl-Aleksander Nõmmisto.
Puugipask
Puugipask (Fuligo septica) on limakute ehk limaseente tuntuim esindaja Eestis. Ta on maailma suurim limaseen, mille viljakeha võib kasvada üle 30 cm suureks. Tema viljakeha on padjakujuline. Värvuselt on puugipask oranžist tellispunaseni. Ta on praguneva pinnaga, seest täidetud tumepruuni tolmava eosmassiga.
Teisendid
Puugipasal on mitmeid teisendeid: :
Levik
Hajusalt kõikjal Eestis, mõnel aastal kohati massiline.
Kirjeldus
Puugipasal, nagu ka teistel limaseentel, puudub seeneniidistik ja nende keha koosneb amööbisarnasest limasest massist, mida nimetatakse plasmoodiumiks ja mis roomab endale toitu otsides mööda kõdunevat puitu ringi.
Puugipask rahvausundis
Rahvasuus tuntakse teda puugipasa, puugisita, harva nõiapasa, aga ka harvem lehmasita, koerajäti, kratisita, päärapasa, peerapasa ja muugasita nimetuse all. Vanasti usuti, et puugipasa algul limased ja hiljem pulbristuvad moodustised on krattidest ehk puukidest maha jäänud. Neid seostati nõidusega ja arvati, et nad võivad mitmel moel halba põhjustada.
Rahvasuu järgi võib puugipasa leidmisega palju halba juhtuda. Näiteks uskumus, et kui puugi või krati kõht vara (piima) vedades liiga täis saab, siis ta jätab endast maha jälje, puugipasa. Tavaliselt põletati see kohe ära, kartes tagajärjena puugikskäijal juhtuvat mingi õnnetus, näiteks tekkisid tal seedehäired vm. Teise suurema rühma puugipasa kohta moodustavad teated, mille kohaselt saadab nõid puugipasa ohvrile kahjutekitamiseks.
Pjotr Durnovo
Pjotr Pavlovitš Durnovo (6. detsember (ukj 18. detsember) 1835 − 19. august 1919 Petrograd) oli Venemaa keisririigi sõjaväelane (jalaväekindral) ja riigitegelane. 1866−1870 oli ta Harkovi ja 1872−1878 Moskva kuberner. Moskva kindralkuberner 1905. aasta juulist novembrini. Udellide departemangu juhataja 1882−1884. Riiginõukogu liige (1904).
Sõjaväeteenistus
Sai korneti auastme ja määrati teenima kavalergardide polku. Peagi suunati ta õppima Keiserlikku sõjaväeakadeemiasse (hilisem Nikolai Kindralstaabi Akadeemia), mille lõpetas 1855. aastal. Samal aastal määrati ta kindralstaapi ja komandeeriti Soomes asuvate vägede juhataja käsutusse. Võttis osa Krimmi sõjast, kus osales Sveaborgi kindluse kaitsmisel. Alates 1856. aastast teenis kaardiväe kindralstaabis. 1859. aastal sai temast keisri tiibadjutant. Ta komandeeriti Kaukaasia armee ülemjuhataja vürst Barjatinski käsutusse ja ta osales sõjategevuses mägilaste vastu.
Surm
Suri 1919. aastal Petrogradis 83 aasta vanuses kopsupõletikku ja maeti Aleksander Nevski suurkloostri kalmistule.
Perekond
Naitus õuepreili vürstinna Maria Vassiljevna Kotšubeiga (1848−1894), kes oli arheoloog ja numismaatik vürst Vassili Viktorovitš Kotšubei (1812−1850) tütar. Sellest abielust sündis kaks last. Poeg Pavel (1872−1909) teenis mereväes ja suri 2. järgu kapteni auastmes. Tema õde Aleksandra (1878−1951) oli õupreili. Ta abiellus Ukraina viimase hetmani Pavlo Skoropadskiga.
A-tüüpi gripiviiruse alatüüp H5N1
A-tüüpi gripiviiruse alatüüp H5N1 ehk H5N1 (inglise Influenza A virus A/H5N1) on gripiviiruste alamliik.
Patogeensus
A-tüüpi gripiviiruse alamliiki H5N1 on peetud H5N1-linnugripi tekitajaks algselt lindudel ja hiljem veel mitmetel loomaliikidel (tiigritel, kassidel, inimesel).
Inimesi on üsna pika peiteajaga ja suure suremusega (50–60%) linnugripi A(H5N1)-inimviirus nakatanud alates 1997.
616 eKr
Aasta 616 enne Kristuse sündi ehk meie ajaarvamist. Vana-Roomas oli see CXXXVIII (138.) aasta ab urbe condita.
Suure-Konguta mõis
Ajalugu
Mõisat mainiti esimest korda 1417. aastal.
Mõisaansambel
Mõisa vanem peahoone püstitati 19. sajandi algul või varemgi. Mõisa uus kahekorruseline heimatstiilis peahoone valmis umbes 1910. aastal.
Janowszczyzna
Janowszczyzna on küla Poolas Podlaasia vojevoodkonnas Sokółka maakonnas Sokółka vallas. Janowszczyzna asub Sokółkast peaaegu 9 km edelas ja Białystokist umbes 30 km kirdes.
Asvieja
Asvieja [asvieja] valgevene keeles Асвея, on agrolinnake (varem linn ja alev) Valgevenes Viciebski oblasti Vierchniadźvinski rajoonis, Asvieja külanõukogu halduskeskus. Asub Läti ja Venemaa piiri lähistel, Asvieja järve lõunakaldal. 1325 elanikku (2009). Poola keeles on asula nimi Oświeja, vene keeles Освея.
Asviejas on keskkool, kultuurimaja, raamatukogu. Vaatamisväärsusteks on 17. sajandist pärit mõisakompleks (varemetes) ja 1740. aastal ehitatud haigla.
Ajalugu
Esimest korda on Asviejat mainitud aastal 1503 Aleksandri ja Ivan III vahelistel läbirääkimistel. Aastal 1505 andis Aleksander Asvieja Połacki vojevood Stanislav Glebovitšile, aga hiljem sai sellest Kiszkade valdus. Aastal 1606 müüsid Kiszkad asula Lew Sapiehale. Aastail 1616 ja 1633 rüüstasid asulat Moskva väed.
Asviejast sai linn aastal 1655. Toona läbisid asulat Liivimaale, Žemaitijasse ja Preisimaale minevad vene kaupmehed. Kaks korda aastas peeti linnas laata. Jan August Hylzen sai linna omanikuks aastal 1749, tema toetusel hakati Asvieja piirkonnas ehitama katoliku kirikuid. Aastal 1759 hakkas kloostri juures tegutsema haigla.
Poola jagamisel läks Asvieja Venemaa koosseisu aastal 1772. Linnast sai alev. Aastal 1782 hakkas J. Hylzen järve kaldale häärberit rajama.
Kuni 1917. aastani oli Asvieja Venemaa Keisririigi koosseisus, aastast 1924 Valgevene NSV osa. Teise maailmasõja ajal hukkus Asvieja getos 650 juuti. Aastal 1943 viisid natsid piirkonnas läbi partisanide vastu suunatud operatsiooni Winterzauber, kus hukkus 11 383, aga 14 175 elanikku küüditati. 2007. aastal sai Asviejast agrolinnake.
Lõuguti
Lõuguti, ka kolgispuu oli linavarte lahtimurdmise tööriist. See oli Euroopas üldtuntud, Eestis kasutati 19. sajandi II pooleni, mil ta asendati linamasinaga.
Lõuguti koosnes kahel jalal kaldu asetsevast kuni 2 m pikkusest kahe sügava pikisoonega puutüvikust ja selle peal olevast hambulisest käepidemega kaanest. Saaremaal ja Põhja-Eestis kasutati ka horisontaalset, 3-4 jalal seisvat lõugutit. Kaas surus üles-alla liigutamisel tüvikule risti pandud linavarte luud linakiudude küljest lahti, seda nimetati lina lõugutamiseks. Peale lõugutamist eraldati kiud linaluudest ropsimõõgaga ropsides.
Aleksander Mäe
Aleksander Mäe (26. märts 1893 Narva – 26. juuni 1967) oli Eesti NSV riigitegelane.
Pärast linnakooli lõpetamist Narvas töötas ta Kreenholmi Manufaktuuris, madrusena laeval, kaalujana Tallinnas ning pärast demobiliseerimist (aastal 1918) kaevurina Kuznetski kivisöebasseinis (Kemerovo oblastis).
Aastal 1920 võeti ta EKP liikmeks; sama aasta suvel saadeti ta illegaalsele parteitööle Eestisse. Siin ta vahistati ja mõisteti kolmeks aastaks vangi. Augustis 1922 vahetati ta poliitvangina välja ja suunati parteitööle Petrogradi kubermangu, Oudova maakonda. Aastast 1925 oli ta juhtival tööl Leningradis, Leningradi ja Kalinini oblastis. Aastast 1942 oli ta Eesti Laskurkorpuses 1. tagavara laskurpolgus poliittöötajaks.