cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sotsialistlik Riigipartei
Kuigi partei oli kommunismivastane, keskendus partei rohkem USA ja Inglismaa kritiseerimisele "armastatud isamaa kaheks lõhestamise eest", samas kriitikat Nõukogude Liidu aadressil välditi, lootuses, et tulevikus saab nendega sõlmida kokkuleppe Saksamaa taasühendamiseks. SRP nägemustes pidi Saksamaa jääma külmas sõjas neutraalseks ja oli vastu Lääne-Saksamaa valitsuse atlantistlikule välispoliitikale. NSVL ja Lääne vahel sõja puhkemise korraks arvas Remer, et sakslased ei peaks võitlema, et katta ameeriklaste taganemist, kui Venemaa saavutab ülekaalu" ja lubas näidata venelastele tee Reinini, öeldes, et partei liikmed "hakkaksid siis liikluspolitseinikeks, aidates venelastel leida tee läbi Saksamaa nii kiirelt kui võimalik". Need avaldused äratasid Nõukogude Liidu tähelepanu, kes asusid parteid rahastama taktikalistel põhjustel, samas kui Saksamaa Kommunistlikut Parteid ei toetatud, kuna neid peeti ebaefektiivseks.
Partei oli esindatud Liidupäevas tänu Fritz Dorlsile, kes enne partei rajamist oli Liidupäeva valitud Saksa Parempartei (DRP) nimekirjast Alam-Saksimaal, lisaks liitus parteiga samuti DRP nimekirjast valitud endine Kolmanda Riigi propagandaministeeriumi ametnik Fritz Rössler, kes kasutas pseudonüümi Franz Richter. 6. mail 1951 toimunud Alam-Saksimaa maapäeva (Landtag) valimistel võitis partei 11% häältest, saades nii kümnendiku (16) maapäeva 158 kohast. Partei oli tugevam Stade regioonis (21,5%), Verdeni kreisis sai partei 27,7% häältest, liikmete hulgas oli ka endine Luftwaffe õhuäss Heinz Knoke. Ka samal aastal 7. oktoobril toimunud Bremeni maapäeva (Bürgerschaft) sai partei 7,7% häältest ja võitis nii 8 kohta 100st. Teistel liidumaadel parteil edu ei olnud: 18. juunil 1950 NRW maapäeva valimistel sai partei ainult 0,18% häältest, 9. juulil 1950 Schleswig-Holsteini maapäeva valimistel 1,61% ja 9. märtsil 1952 Baden-Württembergi maapäeval valimistel 2,41% häältest, jäädes kõigil kolmel liidumaal vägagi alla valimiskünnise.
Manatark (ansambel)
Manatark on aastast 1996 tegutsev Eesti black pagan metal 'i ansambel
Schiller
Schiller on saksa perekonnanimi.
Tartu lahing (1919)
Tartu lahing (ka Tähtvere lahing) peeti 13.-14. jaanuaril 1919 Eesti Vabadussõjas Eesti 2. Diviisi üksuste ja Läti punase diviisi jõudude vahel. Lahing oli Vabadussõja üks tähtsamaid, mille tulemusena said Eesti väed vallutada ka ülejäänud Lõuna-Eesti.
Peeter Saat
Peeter Saat (sündinud 11. jaanuaril 1968 Tallinnas) on endine eesti poksija.
Tartu lahing (1919)
Lahing
9. jaanuaril andis 2. diviisi ülem kolonel Viktor Puskar käsu Tartu vallutada. Soomusrongide ülemad Anton Irv ja Karl Parts kohtasid Kaareperes raudteele välja jõudnud kuperjanovlasi ja tegid Julius Kuperjanovile ettepaneku üheskoos Tartu peale minna. Kuperjanov nõustus ja partisanid mahutati rongile.
Enne Tartusse jõudmist tuli soomusrongidel pidada väiksemaid võitlusi alates 13. jaanuari õhtust Voldis, Äksis ja Kärknas.
Peeter Saat
Ta lõpetas 1990. aastal Tallinna Miilitsa Erikeskkooli.
Tartu lahing (1919)
Lahing
Jõudnud Tartu lähedale, saatis soomusrong nr 1 välja dessandi, mis vallutas väga tähtsa Jänese raudteesilla otse sillaõhkijate nina all. Tänu sellele said soomusrongid turvaliselt üle silla sõita ja linna tungida. Lahingu käigus näitasid Läti punased kütid üles suurt võitlusvaimu, eriti 6. polk.
Sootaguse (Kadrina)
Sootaguse on küla Lääne-Viru maakonnas Kadrina vallas.
Peeter Saat
Ta oli poolraskekaalus (kuni 81 kg) Eesti NSV meister 1987. aastal ning Eesti meister raskekaalus (kuni 91 kg) aastatel 1993 ja 1994.
Tartu lahing (1919)
Lahing
Linn puhastati punaste vägede käest 14. jaanuaril. Järelejäänud lätlased põgenesid Võru ja Valga linna poole, nende jälitamiseks polnud Eesti vägedel jõudu.
Krediidikassa massimõrv
Tartusse jõudes selgus, et punased olid Tartus toime pannud massimõrva, hukates Kompanii tänav 5 asuva Tartu Krediidikassa keldris 19 tsiviilelanikku, sealhulgas esimese eesti õigeusu piiskopi Platoni, ülempreestrid Nikolai Bežanitski ja Mihhail Bleive ning Tartu Ülikooli koguduse õpetaja ja usuteaduse professori Gotthilft Traugott Hahni ja Tartu Jaani koguduse pastori Moritz Wilhelm Paul Schwartzi ning 14 Tartu linnakodanikku.
Sootaguse (Kadrina)
Küla taastati 2017. aasta juunis Leikude ja Undla küla alla kuulunud aladest.
Tartu lahing (1919)
Monument
Tartu lahingu mälestuseks paigaldati 1932. aastal Tähtvere parki Tartu lahingu mälestussammas. See lõhuti Nõukogude võimu poolt 1941. aastal, taastati 1942, lõhuti uuesti 1944 ning taastati veel kord 2006. aastal.
Valgevene-eesti transkriptsioon
Valgevene-eesti transkriptsioon on valgevenekeelsete sõnade ja nimede kirjutamine eestikeelses tekstis ladina kirjas.
Valgevene keele latinisatsiooniks on maailmas kasutusel mitu eri süsteemi.
Eestis on kasutatud vabariikliku õigekeelsuskomisjoni 1976. aastal koostatud tabeleid, KNAB kasutab 2012. aasta ÜRO kohanimekorralduskonverentsil üleüldiseks kasutamiseks soovitatud tabeleid.
Emakeele Seltsi keeletoimkond on soovitanud esialgu jääda senise eesti transkriptsiooni juurde, ÜRO soovitatud süsteem võiks olla alternatiivina kasutusel.
Moonakamaja
pisi|Kostivere mõisa moonakamaja pisi|Kaiavere mõisa moonakamaja varemed pisi|Valkla mõisa moonakamaja Moonakamaja, ka moonamaja, oli mõisa moonakate elumaja.
Ajaloost
19. sajandi keskpaiku kaotati Eestis teorent. Mõisates hakati ehitama moonakamaju, et rohkem kasutada moonakate tööjõudu. Moonakamajad ehitati üksikult või mitmekaupa kas mõisaõue naabrusesse või siis veidi kaugemale mõisapõldude äärde. Nad kaotasid oma tähtsuse, kui mõisamajandus 1920. aastal Eestis lõpule jõudis.
Tiger Milk
Tiger Milk on 2009. asutatud Eesti tantsumuusika ansambel.
Magūnai
Magūnai on küla Leedus Švenčionyse rajoonis, Magūnai valla halduskeskus.
Magūnais on põhikool, postkontor ja raamatukogu. Nõukogude perioodil oli küla kohaliku kolhoosi keskasulaks.
Arnold Juhkum
Arnold Juhkum (29. august 1895 Tallinn – 19. mai 1966 Tallinn) oli eesti filmirežissöör.
Vladimir Nikiforov
Ta võitis 2003. aastal Euroopa juunioride meistrivõistlustel poksis pronksmedali.
Arnold Juhkum
15-aastaselt asus tööle tehases Dvigatel, seejärel töötas Vene-Balti laevatehases. 1918. aastal astus vabatahtlikuna Punaarmee 1. Tallinna kommunistlikku pataljoni ja võitles Vene kodusõja lahingutes Uurali rindel. Hiljem võttis ta 2. Viljandi kommunistliku polgu koosseisus osa lahingutest Eestis. Aastatel 1921–1927 töötas ta Ülevenemaalise Erakorralise Komisjoni – OGPU organites.
1921. aastast töötas ta ühtlasi Petrogradi Eesti Töölisteatri (hiljem Eesti Töölisteater Leningradis) näitlejana. Lõpetas Petrogradi Foto-Kinotehnikumi õhtuse osakonna filminäitlejana. 1927. aastast töötas SevZapKino kinovabrikus (hiljem Lenfilmi filmistuudio) algul režissööri abina ja assistendina, hiljem režissöörina. Seejärel töötas populaarteaduslike filmide stuudios Lentehfilm režissöörina.
Lümandu ohvriallikas
pisi|Lümandu ohvriallikas pisi|Ohvriallikas ja selle ümbrus Lümandu ohvriallikas (ka: Lümandu silmaallikas, Lümandu külmaallikas) on allikas Rapla maakonnas Märjamaa vallas Kasari jõe vasakul kaldal, kust Lümandu küla jääb 0,5 km kagusse.
Arnold Juhkum
1940. aasta oktoobrist 1946. aasta septembrini töötas Eesti NSV Riikliku Julgeoleku Ministeeriumi uurijana.
1946. aasta septembrist töötas Tallinna Kinostuudios režissöörina. Juhtis enam kui 50 nõukogude filmi dubleerimist eesti keelde ning ringvaatefilmide "Nõukogude Eesti" valmistamist. Lühifilm "Eesti põlevkivi" pälvis Eesti NSV Ministrite Nõukogu I preemia.
Keerd-heinmuda
Keerd-heinmuda (Ruppia cirrhosa) on üheiduleheline konnarohulaadsete seltsi ja heinmudaliste sugukonda kuuluv taim.
Taim kasvab liivasel merepõhjal. Taim on Eestis haruldane.
Liitlasvägede okupeeritud Austria
Austria eraldati pärast teist maailmasõda Saksamaast ja oli liitlasvägede poolt okupeeritud aastatel 1945–1955.
Esimene okupatsiooniaasta
Kui Natsi-Saksamaa jaoks oli Austria Suur-Saksamaa osa, siis liitlasvägedele oli Austria 1943. aasta Moskva konverentsil vastuvõetud otsuse järgi kõigest Saksamaa aggressiooni (anšluss) ohver, ning Austria pidi pärast sõda taas saama iseseisvaks.
29. märtsil 1945 ületasid Punaarmee väed marssal Tolbuhhini juhtimisel Burgenlandi liidumaal Klostermarienbergis endise iseseisva Austria piiri. 3. aprillil, Viini pealetungi alguses, võttis Austria sotsialistlik poliitik Karl Renner, kes toona elas Alam-Austria liidumaa lõunaosas, ühendust Nõukogude vägedega. Kuigi Jossif Stalin oli juba kavandanud tulevase Austria valitsuse moodustada eksiilis olnud Austria kommunistidest, otsustas ta Tolbuhhinilt saadud telegrammi järel Renneri kasuks.
20. aprillil, konsulteerimata lääneliitlastega, palus NSV Liit Renneril moodustada ajutise valitsuse. Seitse päeva hiljem astus Renneri valitsuskabinet ametisse, Austria kuulutati Saksamaast iseseisvaks, ning hakati looma demokraatliku riiki Austria esimese vabariigi malli järgi. Renneril oli NSV Liidu toetus – paljud Nõukogude ohvitserid taastasid liidumaade administratsioonid ja seadsid ametisse kohalikud linnapead – tihti kohalike elanike soovituste järgi – veel enne sõja lõppu.
Rennerit ja tema ministreid kaitses ja jälgis NKVD. Kolmandik tema valitsuskabinetist, kaasa arvatud tähtsad kohad sise- ja haridusministeeriumis, olid täidetud Austria kommunistidega. Kuna lääneliitlased pidasid seda tavaliseks NSV Liidu korraldatud kommunistliku nukuvalitsuse ametisseseadmiseks, keeldusid nad Renneri valitsust toetamast. Isegi USA president Harry Truman, kes pidas Rennerit usaldusväärseks poliitikuks, mitte Kremli tallaaluseks, ei toetanud tema valitsust. Siiski oli võim Renneri käes.
Kui Saksa väed olid tagasi surutud Saksamaa piiridesse, hakkasid Punaarmee ja NKVD vallutatud alasid puhastama. 23. maiks oli arreteeritud 268 endist Punaarmee sõdurit, 1208 Wehrmachti sõdurit ja 1655 tsiviilisikut. Järgnenud nädalatel andsid Suurbritannia väed Lääne-Austriasse põgenenud rohkem kui 40 000 kasakat üle Nõukogude ametivõimudele. Juulis ja augustis toodi Austriasse neli NKVD rügementi (NKVD polk), et Viin "puhastada", ning Tšehhoslovakkia piir suleti.
Viini lahingus kaotas Punaarmee 14 000 sõdurit. Kuid Punaarmee reputatsiooni rikkus pärast Nõukogude võitu Viini jõudnud teine Punaarmee sõdurite laine – kui Viini vallutanud sõdurid käitusid enam-vähem inimlikult, siis teise laine sõdurid olid distsiplineerimatud ning panid toime väga palju rüüstamisi ja vägistamisi. Tsiviilelanike kallal tarvitatud vägivalla tõttu kukkus Punaarmee reputatsioon kolinal, ning 28. septembril 1945 oli Moskva sunnitud välja andma dekreedi, millega keelati ülekuulamistel vägivalla tarvitamine. Punaarmee moraal langes, kui nad pidid valmistuma kojusaatmiseks, ka marssal Konevi okupatsiooniväed ei olnud palju rohkem distsiplineeritud. 1945.–1946. aastal üritasid Nõukogude kõrgemad instantsid suurema eduta ära hoida deserteerumist ja rüüstamist. 1946. aastal panid Austrias kõige rohkem – 90% – kuritegusid toime enamasti purjus "mehed Nõukogude mundrites", samas kui Ameerika sõdurite osa kuritegudes oli vaid 5–7%. Nõukogude väed üritasid aga takistada Austria politsei laienemist ja relvastamist.
Lääneliitlastest jõudsid Austriasse esimestena Prantsuse sõdurid 29. aprillil 1945, Ameerika Ühendriikide ja Suurbritannia sõdurid alles 8. mail. Kuni juuli lõpuni puudusid lääneliitlastel luureandmed Austria idaosa kohta (samamoodi ei teadnud Renneri valitsus midagi olukorrast Lääne-Austrias). pisi|Liitlasvägede okupatsioonitsoonid Austrias: punane – NSV Liit, kollane – Prantsusmaa, sinine – USA, roheline – Ühendkuningriik. 9. juulil 1945 jagati Austria liitlasvägede vahel järgmiselt:
Prantsusmaa ja USA okupatsioonitsoonid piirnesid nende okupatsioonitsoonidega Saksamaal, NSV Liidu okupatsioonitsoon piirnes Tšehhoslovakkia ja Ungariga, millest hiljem said Varssavi pakti riigid. pisi|Okupatsioonitsoonid Viinis. Ka Viin jagati eraldi linnajagude kaupa:
Esimesed USA sõjaväeosad jõudsid Viini 1945. aasta juuli lõpus, kui NSV Liit üritas Rennerit sundida loovutama kontrolli Austria naftaväljade üle. Vaatamata USA vastuseisule, sai NSV Liit endale kontrolli nende okupatsioonitsoonis leiduva õli üle. Suurbritannia väeosad ei jõudnud enne septembrit. 12. septembril 1945 toimus esimene liitlasvägede kontrollnõukogu nelja sõjaväekuberneri kohtumine, mis keeldus tunnustamast Renneri valitsust, kuid Renner võis oma mõju laiendada ka lääneliitlaste tsoonidesse. Püüdes kommunistide mõju vähendada, nimetas Renner välisministriks Tirooli kuberneri Karl Gruberi, kes oli tugev kommunismivastane. 20. oktoobril 1945 kiitsid lääneliitlased heaks Renneri reformitud valitsuskabineti.
25. novembril toimunud Austria parlamendivalimistel sai Austria Kommunistlik Partei (KPÖ) vaid 4 kohta 165-st (5,42%), kristlikud demokraadid ehk Austria Rahvapartei (ÖVP) said 85 kohta (49,8%) ja sotsiaaldemokraadid ehk Austria Sotsialistlik Partei (SPÖ) 76 kohta (44,6%). Saanud kokku 94,4% häältest, moodustasid nad koalitsiooni ja nimetasid liidukantsleri kandidaadiks Julius Raabi. Raab oli aga olnud anšlussieelsete Dollfussi ja Schuschniggi valitsuskabinettide liige, mistõttu oli ta NSV Liidule vastuvõetamatu. Parlamendi nõusolekul nimetas president Karl Renner kantsleriks Leopold Figli, kes oli NSV Liidule vastuvõetavam, kuna ta oli antifašist.
Potsdami lepinguga võidi "Saksamaale kuuluv vara" Austriast minema viia, mida selgelt ei olnud tõlgendatud. NSV Liit kasutas seda enda kasuks ära, ning vähem kui aastaga lammutati ja viidi itta rohkem kui 500 miljoni USA dollari väärtuses tööstust. USA sõjavägede ülemjuhataja Austrias, kindral Mark W. Clark oli NSV Liidu ekspansionismi vastu, ning pärast tema Washingtoni saadetud telegrammi võttiski USA president Truman range kommunismivastase hoiaku. Seega algas Austrias külm sõda juba 1946. aasta kevadel, aasta varem kui ülemaailmselt.
28. juunil 1946 allkirjastatud liitlaste teise kontrolllepinguga vähenes liitlaste mõju Austria valitsuse üle, parlament vabastati de facto nende kontrolli alt, sellest ajast peale oli parlamendis vastu võetud otsuste tagasilükkamiseks vaja kõigi nelja liitlasriigi nõusolekut, niimoodi tühistati paljud NSV Liidu vetod. Esimesed kõnelused Austria iseseisvuse taastamise üle algasid jaanuaris 1947.
Kaotused
Aastatel 1945–1946 koosnes liitlasvägede okupatsioonivägi 150 000 Nõukogude, 55 000 Briti, 40 000 Ameerika ja 15 000 Prantsuse sõdurist. Sõdurite ülalpidamise eest pidi Austria valitsus maksma alguses terve okupatsioonimaksu, 1946. aastal piirati okupatsioonikulud 35%-ni Austria riigikuludest, mis jagati võrdselt NSV Liidu ja lääneliitlaste vahel.
Lõuna-Tirool anti liitlasvägede välisministrite nõukogu otsusel Itaaliale, arvestamata Austria avalikku arvamust ja 200 000 saksakeelse tiroollase kodudest väljaajamise tagajärgi. Ajendiks võis olla inglaste soov vältida Itaalias kommunismi teket. Renneri protestid saabusid liiga hilja ja neil polnud mõju, ka 150 000 lõunatiroollase petitsioon ei muutnud olukorda, ning Lõuna-Tirool on tänagi saksakeelse enamusega Itaalia autonoomne provints.
Nälg
1947. aastal oli Austria majandus saavutanud 61% sõjaeelsest tasemest, kuid tarbekaupade tootmine oli vaid 42% sõjaeelsest. Kuni 1947. aasta lõpuni oli Austrias päevane toiduratsioon alla 2000 kalori. 65% Austria põllumajandustoodangust ja peaaegu kogu õli paiknes NSV Liidu okupatsioonitsoonis, tehes lääneliitlastele oma okupatsioonitsoonide elanike toitmise raskemaks.
Märtsist 1946 kuni juunini 1947 tuli 64% toiduratsioone ÜRO Abistamis- ja Taastamisadministratsioonilt (UNRRA). Kütteks kasutati USA kohaletoimetatavaid Saksamaa söevarusid. 1946. aasta põud vähendas põllumajandus- ja hüdroelektrienergiatoodangut veelgi. Figli valitsus kasutas ajutisi abinõusid – toidu- ja tööturu piiranguid, palkade suurendamise piiramist.
1946/1947. aasta külmale talvele järgnes 1947. aasta suvi, mil kartulisaak moodustas vaid napilt 30% sõjaeelsest. UNRRA abi peatamine, suurenev inflatsioon ja Riigilepingu kõneluste ebaedu suurendas toidupuudust. Aprillis 1947 ei suutnud Austria valitsus toiduratsioone laiali jagada, mispeale 5. mail toimusid Viinis rahutused. Erinevalt eelmistest demonstratsioonidest olid selle mässu juhid kommunistid, kes üritasid peatada Austria läänestumist. Augustis Bad Ischlis toimunud toidumäss muutus juudivastaseks pogrommiks, ning novembris toimusid Briti okupatsioonitsoonis Steiermargis tööliste streigid. Figli valitsus kuulutas rahutused ebaõnnestunud kommunistlikuks putšiks.
Juunis 1947, kui UNRRA lõpetas Austriale toiduabi andmise, oli USA sunnitud andma Austriale 300 miljoni dollari eest toiduabi, ning Austria kutsuti Marshalli plaani osaluskõnelustele. Välisabi ja subsiidiumite toel suutis Austria 1947. aasta nälja üle elada, kuid samas viis see toiduainete hinna alla, ning Austria põllumajanduse taassünd lükkus edasi.
Marshalli plaan
Esialgu ei olnud Marshalli plaan väga populaarne – kuigi see aitas näiteks metallurgia arendamisel, siis põllumajandus jäi maha. Rasketööstus taastus ruttu: kui 1948. aastal moodustas rasketööstustoodang sõjaeelsest 74,7%, siis 1951. aastal juba 150,7%. Kuid tarbekaupade tootmis-, ehitus- ja väikeettevõtteid Marshalli plaaniga ignoreeriti. Nende ettevõtete töölised, kes moodustasid umbes poole tööstustööjõust, kannatasid kasvava tööpuuduse käes. Marshalli plaani abiga reaalpalk kasvas – viljahind oli vaid kolmandik maailmaturu hinnast –, kuid põllumajandus oli endiselt varemetes. Kuigi paljud 1947. aasta rahutuste põhjused lahenesid Marshalli plaani abiga, oli Austria endiselt toiduainete impordist sõltuv.
Marshalli plaani teises faasis (1950) keskenduti majanduse tootlikkusele. Majandusliku koostöö administratsioon, mis tegutses kuni 1951. aasta lõpuni, andis Austriale 300 miljoni dollari eest tehnilist abi ning proovis Austria parteisid, ametiühinguid ja valitsust suunata eelistama tootlikkust ja majanduskasvu ümberjaotamisele ja tarbimisele.
See ebaõnnestus tänu Austria tavale otsuseid vastu võtta suletud uste taga, mida USA püüdis muuta avatud, avalikuks diskussiooniks. Ameeriklased võtsid kartellivastase hoiaku, mida pooldasid sotsialistid, ja mõjutasid valitsust tühistama konkurentsivastaseid akte. Lõpuks aga lõid nad majanduses monopolistliku avaliku sektori, mis poliitiliselt tuli kasuks sotsialistidele.
Austria sai riikidest kõige rohkem Marshalli plaani abi – miljard dollarit, ja pool miljardit dollarit humanitaarabi. Lisaks maksis USA tagasi kõik 1945/1946. aasta okupatsioonikulud – ligi 300 miljonit dollarit. Aastatel 1948–1949 moodustas Marshalli plaani abi Austria riiklikust sissetulekust 14%, mis oli kõrgeim kõigist riikidest. Elaniku kohta sai Austria abi 132 dollarit, võrreldes Saksamaaga (19 dollarit), kuid maksis ka kõige rohkem reparatsiooni – Nõukogude Liidu konfiskeeritud USIA tulud ja rüüstatud omand moodustas kokku 1,54–2,65 miljardit dollarit.
Külm sõda
Juba 1945. aastal olid inglased Austria sandarmeeriat salaja relvastanud ning arutasid 1947. aastal Austria sõjaväe loomist. Ameeriklased kartsid, et Viinis võib tulla uus Berliini blokaad. Seati üles hädaabi korraks toidulaod ja valmistuti varusid õhusilla abil Viini vedama, kuigi toona ei olnud Viinis lääneliitlaste tsoonides häid lennuvälju – praegune Viini rahvusvaheline lennujaam Schwechatis oli veel väike ja Viini peamine lennuväli Aspernis oli NSV Liidu okupatsioonitsoonis. Salzburgis seati üles varubaas. Ameerika ülemjuhatus treenis salaja ka sõjaväge põrandaaluse Austria sõjaväe jaoks – ligi 200 meest nädalas. Sandarmeeria palkas teadlikult ka Wehrmachti ja VdU liikmeid, Austria 537 000 natsionaalsotsialisti denatsifitseerimine oli 1948. aastaks peaaegu lõppenud.
Kuigi Austria kommunistid tahtsid, et Stalin nende riigi jagaks nagu Saksamaa, siis veebruaris 1948 Andrei Ždanov keeldus sellest – Austria sobis paremini vahetuskaubaks kui veel üheks ebastabiilseks nukuriigiks. Kõnelused Austria iseseisvuse üle olid 1948. aastal liiva jooksnud, kuid 1949. aastal jõuti peaaegu läbimurdeni – NSV Liit tühistas palju oma vastuväiteid. Pentagon kartis, et kui USA väed välja viia, võivad Austriasse, nagu äsja Tšehhoslovakkiassegi, sisse tungida Nõukogude väed. Kindral Clark tahtis, et enne USA vägede lahkumist loodaks ja relvastataks tulevane sõjavägi. Sandarme treeniti peamiselt kommunistlike riigipöörete lämmatamiseks, NSV Liidu sissetungi korral loodeti ka koostööle Jugoslaaviaga, kus Tito oli äsja NSV Liiduga tülli läinud.
Sula
Aprillis 1953 valiti kantsleriks Julius Raab. Ta vabastas ametist läänemeelse kaitseministri Gruberi ning alustas Austria viimist neutraliteedi suunas, lähenedes ettevaatlikult ka NSV Liidule iseseisvuse taastamise kõneluste jätkamisega. Kuni veebruarini 1955 jäi see aga sõltuvaks suurest Saksamaa probleemist – NSV Liidule ei meeldinud Lääne-Saksamaa taasrelvastamine Pariisi lepingu järgi.
Jaanuaris 1955 aga soovitasid Nõukogude diplomaadid Andrei Gromõko, Vladimir Semenov ja Georgi Puškin Molotovil Austria ja Saksamaa probleemid teineteise küljest lahti siduda, arvates, et Austriaga kõneluste jätkamine lükkab edasi Pariisi lepingu ratifitseerimist. Molotov nõustus, ja esitas Austriale kolm nõudmist iseseisvuskõneluste jätkamiseks: 1) neutraliteedipoliitika, 2) teiste riikide sõjaväebaase ei tohi Austriasse rajada, 3) garantii uue anšlussi puhuks.
Iseseisvus
Märtsis tegi Molotov kõnelustel Austria saadiku Norbert Bischoffiga oma plaani talle selgeks. Kantsler Raab kutsuti Moskvasse nõupidamistele, millele pidi edenemise korral järgnema nelja liitlasriigi konverents. Selleks ajaks olid Lääne-Saksamaa ja Prantsusmaa juba Pariisi lepingu allkirjastanud. Lääs arvas ekslikult, et Austrial võis Moskva jaoks olla strateegiline tähtsus, kuigi tegelikult olid läbirääkimised täiesti poliitilised, sest pärast Hruštšovi ja Tito leppimist ning Varssavi pakti sõlmimist oli Austria minetanud NSV Liidu jaoks oma strateegilise tähtsuse.
Raabi Moskva-visiit 12.–15. aprillil oli edukas. Moskva nõustus Austriale iseseisvuse andmisega veel samal aastal, ka austerlastest sõjavangid lubati NSV Liidu vangilaagritest vabastada ja kodumaale tagasi saata.
Lääneliitlased olid üllatunud, Inglise diplomaat Austrias Arnold Wallinger teatas Londonile, et lepe on "liiga hea, et olla tõsi". Kuid kõnelused jätkusid ning 15. mail 1955 kirjutasid Viinis Belvedere lossis Austria riigilepingule alla Austria poolt Leopold Figl, NSV Liidu poolt välisminister Vjatšeslav Molotov ja okupeeritud Austria ülemkomissar Ivan Iljitšov, Prantsusmaa poolt välisminister Antoine Pinay ning ülemkomissar Roger Lalouette, Suurbritannia poolt välisminister Harold MacMillan ning ülemkomissar Arnold Wallinger ja USA poolt riigisekretär John Foster Dulles ning ülemkomissar Llewelyn Thompson. Leping jõustus sama aasta 27. juulil, ning 25. oktoobriks 1955 olid võõrväed Austriast välja viidud. Ainus poliitik, kes ei olnud lõpptulemusega rahul, oli Lääne-Saksamaa liidukantsler Konrad Adenauer, kes nimetas seda "die ganze österreichische Schweinerei" ("suureks Austria sigaduseks") ning ähvardas "Hitleri jäänused koju Austriasse tagasi saata".
Lauri Leppik
Haridus
Lauri Leppik lõpetas Tallinna 1. Keskkooli 1982. aastal ja Tallinna Pedagoogilise Instituudi matemaatika-füüsika eriala 1990. aastal. Kaitses 2003. aastal sotsiaaltöö erialal teadusmagistri kraadi Tallinna Pedagoogikaülikoolis ning 2006. aastal doktorikraadi Tallinna Ülikoolis väitekirjaga "Transformation of the Estonian Pension System: Policy Choices and Policy Outcomes" (juhendaja prof Taimi Tulva).
Erialaline tegevus
Lauri Leppik on olnud Tartu Teaduspargi uurimisgrupi juht (1990–1991), Tallinna Pedagoogikaülikooli sotsiaaltöö eriala vanemõpetaja (1991–1995), Sotsiaalkindlustusameti nõunik (1995–1997) ja peadirektori asetäitja (1997–1998) ning Sotsiaalministeeriumi nõunik (1998–2001). Ta oli 1997–2001 sotsiaalkindlustusreformi komisjoni liige, sh 1998–1999 komisjoni esimees. Pensionireformi ja töötuskindlustuse seaduse üks autoreid. Aastatel 2007–2014 oli ta Tallinna Ülikooli sotsiaalpoliitika professor, aastatel 2008–2013 Tallinna Ülikooli Sotsiaaltöö Instituudi direktor, 2014. aastast Tallinna Ülikooli Eesti Demograafia Instituudi vanemteadur, 2016. aastast Tallinna Ülikooli Eesti demograafia keskuse vanemteadur. Aastatel 2005–2016 oli ta Euroopa sotsiaalharta rakendamise üle järelevalvet teostava Euroopa sotsiaalõiguste komitee liige, 2015–2016 sama komitee pearaportöör.
Sporditegevus
Meistersportlane kabes (1988). Ta on tulnud Eesti meistriks kiirkabes (1987) ja kabe võistkonnavõistluses (1987) ning võitnud hõbeda kirikabes (1986). Aastatel 2006–2008 oli ta Eesti Kabeliidu asepresident.
Harrastab orienteerumist ja rogaini. 2016. aasta rogaini maailmameistrivõistlustel sai ta segavõistkondade arvestuses koos Lea Leppikuga 9. koha. Ta on korraldanud orienteerumis- ja rogainivõistlusi ning joonistanud orienteerumis- ja rogainikaarte. Ta on olnud TAOK rogainide korraldajaid. 2008. aastal oli ta Eestis Karula rahvuspargis korraldatud 8. rogaini maailmameistrivõistluste peakorraldaja. 2008. aastast oli ta Rahvusvahelise Rogainiföderatsiooni (IRF) juhatuse liige, aastatel 2012–2019 IRF-i asepresident, nüüd IRF-i nõukogu liige. Aastatel 2018–2021 oli ta Eesti Orienteerumisliidu juhatuse liige.
Isiklikku
Ta on abielus Lea Leppikuga.
Muiža
Muiža (ka Barkavas muiža) on küla (mazciems) Lätis Madona piirkonnas Barkava vallas.
Tadeusz Różewicz
Tadeusz Różewicz [tadeuš ruž'eevitš] (9. oktoober 1921 Radomsko – 24. aprill 2014 Wrocław) oli poola luuletaja ja näitekirjanik.
Muiža
Muiža asub valla lõunaosas. Sinna jääb Muiža bussipeatus. Küla jääb osaliselt Teiči looduskaitseala kaitsevööndisse. Looduskaitse all on tammed ümbermõõtudega 4,55 ja 4,22 meetrit ning kuivanud mänd ümbermõõduga 3,43 meetrit.
Aastal 2008 oli külas 50 elanikku.
Tadeusz Różewicz
Teoseid
===Näidendeid eesti keeles ===
Stirnienes muiža
Stirnienes muiža (ka Muiža, tõlkes Stirniene mõis) on küla (skrajciems ehk hajaküla) Lätis Varakļāni piirkonnas, Varakļāni valla halduskeskus.
Küla asub valla lõunaosas. Stirnienes muiža jääb piirkonna keskusest Varakļānist 8,6 ja Riiast 194,9 kilomeetri kaugusele. Külas on Stirniene põhikool, rahvamaja ja raamatukogu. Sinna jäävad Stirnienes skola ja Stirnienes muiža bussipeatus.
Stirnienes muiža on tekkinud endise Stirniene mõisa (Sterniany) keskuse juurde.
Looduskaitse all on Muiža pärn ümbermõõduga 4,31 meetrit, lisaks saared ümbermõõduga 3,76 meetrit, 3,71 meetrit ja 5,04 meetrit.
1989. aastal oli külas 88 elanikku, 2009. aastal 59 elanikku.
Natalia Gavrilița
Natalia Gavrilița (neiupõlvenimi Natalia Catrinescu; sündinud 21. septembril 1977) on Moldova ökonomist ja poliitik (Tegevuse ja Solidaarsuse Partei).
Natalia Gavrilița sai 2000. aastal Moldova Riikliku Ülikooli õigusteaduskonnas bakalaureusekraadi rahvusvahelise õiguse erialal. Magistrikraadi avaliku poliitika erialal sai ta Harvardi Ülikooli Harvard Kennedy Schoolis 2005. aastal.
2019. aasta 8. juunist kuni 14. novembrini oli ta Moldova rahandusminister.
6. augustist 2021 kuni 10. veebruarini 2023 oli Natalia Gavrilița Moldova peaminister.
Pikk merihein
Pikk merihein (Zostera marina) on veetaim meriheinaliste sugukonnast.
Taim kasvab meres madalikel, eriti Väinameres. Taim on Eestis paigutise levikuga.
Allika tänav (Tartu)
pisi|Allika tänav Kauna tänava poolne algus Allika tänav (Quellenstraße) on tänav Tartus Supilinnas.
Allika tänav algab Piiri tänavalt ja lõpeb Kauna tänaval.
Tänava pikkus on umbes 135 meetrit. Suurim majanumber on 7.
Allika tänav kuulus Riigivolikogu 44. valimisringkonda, kust valiti Ants Piip.
Valeviinad
Valeviinad oli pulmanali eesti talupojapulmas.
Valeviinaks oli soolvesi (või mõni muu taoline vedelik), mida pakuti pulmarahvale joogiks seoses valepruudi etendamisega või ebamõrsja väljatoomisega.(näit Pärnul).
Ri Su-yong
pisi|Ri Su-yong Ri Su-yong (hangulis 리수용; sündinud 15. juunil 1940) on Põhja-Korea poliitik ja diplomaat. Ta oli 9. aprillist 2014 kuni 9. maini 2016 Põhja-Korea välisminister.
Ta lõpetanud Rahvusvaheliste Suhete Ülikooli prantsuse keele erialal. Ta käis koolis Kim Jong-iliga, Põhja-Korea hilisema juhiga. Oma karjääri jooksul hoidis ta tihedat suhet Kimi ja tema perega. Ta oli vastutav Kimi ​​pangakontode eest Šveitsis ja sai Kim Chŏng-ili laste Kim Chŏng-uni ja Kim Yo-jongi juhendajaks, kui nad elasid ja õppisid Šveitsis.
Ta on töötanud Põhja-Korea saatkondades mitmetes Aafrika riikides. Ta oli kaheksakümnendatel Põhja-Korea esindajaks ÜRO-s Genfis ja üheksakümnendatel Põhja-Korea suursaadik Šveitsis.
9. aprillist 2014 kuni 9. maini 2016 oli ta Põhja-Korea välisminister.
Mihkel Smeljanski
pisi|Mihkel Smeljanski 1995. aastal pisi|Mihkel Smeljanski 1994. aastal Mihkel Smeljanski (8. märts 1950 Haapsalu –  21. veebruar 2020) oli eesti laulja ja näitleja.
Üüste allikad
pisi|Mustallikas on Üüste allikatest suurim Üüste allikad (ka: Mustallikad) on allikad Rapla maakonnas Märjamaa vallas.
Mihkel Smeljanski
Ta õppis 1970–1972 Tallinna Riikliku Konservatooriumi lavakunstikateedris (ei lõpetanud) ja oli 1974–1990 Endla teatri näitleja.
Üüste allikad
Allikad moodustavad kuus allikarühma, mille vesi suubub Üüste ojja. Allikatest suurim on Mustallikas.
Mihkel Smeljanski
Aastast 1974 oli ta ansambli Kuldne Trio laulja.
Ta pidas Saaremaal Jursi külas Lause turismitalu.
Tim Ream
Timothy Michael Ream (sündinud 5. oktoobril 1987 Saint Louises) on USA jalgpallur, kes mängib keskkaitsjana Inglismaa Premier League'i klubis Fulham ja USA jalgpallikoondises.
Aastatel 2006–2009 mängis ta Saint Louise Ülikooli jalgpallimeeskonnas. Major League Socceris (MLS) debüteeris ta 2010. aastal New York Red Bullsi meeskonnas.
2012. aasta jaanuaris sõlmis ta lepingu Inglismaa kõrgliigaklubiga Bolton Wanderers. Klubi sai ta kindlaks põhikoosseisu liikmeks hooajal 2013/14, mil mängiti Inglismaa esiliigas. 2014. ja 2015. aastal valiti Ream Bolton Wanderersi aasta mängijaks.
2015. aasta augustis sõlmis ta lepingu Inglismaa esiliigas mänginud Fulhamiga. Fulhamiga mängis ta Inglismaa kõrgliigas esmakordselt hooajal 2018/19. 2018. aastal valiti Ream Fulhami aasta mängijaks ja hooajal 2021/22, mil võideti Inglismaa esiliiga, liigahooaja sümboolsesse koosseisu.
USA jalgpallikoondises tegi Ream debüüdi 17. novembril 2010 mängus Lõuna-Aafrika Vabariigi vastu. Koondisekarjääri esimese värava lõi ta 22. mail 2016 sõprusmängus Puerto Rico vastu. Ta on kuulunud USA koondisse 2011., 2015. ja 2019. aasta CONCACAF Gold Cupil ning 2022. aasta maailmameistrivõistlustel.
Aleksandr Trofimov (diplomaat)
Aleksandr Trofimov (vene keeles Александр Михайлович Трофимов; sündinud 27. aprillil 1937) on endine Venemaa diplomaat, kes töötas aastatel 1992–1997 Venemaa Föderatsiooni erakorralise ja täievolilise suursaadikuna Eesti Vabariigis.
Ta lõpetas 1960. aastal Moskva Riikliku Rahvusvaheliste Suhete Instituudi ja täiendas ennast hiljem Nõukogude Liidu Välisministeeriumi Diplomaatia Akadeemias, mille lõpetas 1972. aastal.
Kõrghariduse omandamise järel asus Nõukogude Liidu välisministeeriumi teenistusse. Aastatel 1987–1992 oli Trofimov Nõukogude Liidu ja seejärel Venemaa Föderatsiooni suursaadik Malis. 1992. aastal nimetati ta Venemaa esimeseks suursaadikuks Eestis.
Pöördunud 1997. aastal Venemaale tagasi, töötas ta aastatel 1998–2000 välisministeeriumi Euroopa teise osakonna direktorina ja teenis veel aprillist 2000 juunini 2006 Venemaa suursaadikuna Elevandiluurannikul ja Burkina Fasos. 8. juunil 2006 vabastati mõlemalt ametikohalt seoses pensionileminekuga.
Suursaadik Trofimov on abielus, tal on poeg ja tütar. Ta valdab vene, inglise, prantsuse ja türgi keelt.
Vladimir Kasparjan
Vladimir Kasparjan (sündinud 9. novembril 1958 Tallinnas) on Armeenia Politsei juhataja alates 1. novembrist 2011.
Kasparjan läbis ajateenistuse Nõukogude armees, aastast 1997 on ta Armeenia armee teenistuses kindralleitnandi aukraadis.
Isiklik elu
Vladimis Kasparjan on abielus, tal on 4 last.
Kuldsed Liivad
Kuldsed Liivad (bulgaaria keeles Златни пясъци) on mereäärne kuurort Bulgaaria idaranniku põhjaosas Varna linna territooriumil kesklinnast 17 km põhja pool. See on populaarne turismisihtkoht, kus käib palju külastajaid Suurbritanniast, Venemaalt, Skandinaaviast, Prantsusmaalt, Kesk- ja Ida-Euroopast kaasarvatud Eestist, Pärsia lahe äärsetest riikides, Iisraelist ja muudest riikidest.
Tänapäev
Looduses olevad kuuma mineraalvee allikad ja lopsakad metsad, moodustavad Kuldsete Liivade looduspargi ja Franga platoo, mis muudab linna üheks kõige populaarsemaks turistisihtkohaks Ida-Euroopas. Linn on tunnistatud riigi puhtaimaks kuurordiks, kus on kõige puhtaim kvartsliiv, rohked vanad puud ja looduspargid. Kuldsete Liivade administratsioon seisab vastu nõudmistele ehitada rohkem maanteid ja parkimiskohti, viidates kuurordi perekonnasõbralikkusele, rohelisuse säilitamisele ja jalakäijate heaolule. Laitmatu ökoloogilise puhtuse säilitamise eest on kuurort pälvinud rahvusvahelise sinise lipu märgi. Keskmine suvine õhutemperatuur ulatub 27 kraadini. Puhas ja rahulik merevesi püsib soe nii päevasel kui ka õhtusel ajal – keskmine veetemperatuur on 24-25 kraadi.
Punased Brigaadid
Punased Brigaadid (itaalia Brigate Rosse, BR) oli aastatel 1970–1988 tegutsenud Itaalia vasakäärmuslik terroriorganisatsioon, mis pani Itaalias nn pliiaastatel (anni di piombo) (1968–1982) toime vägivallaakte – inimrööve, rööve ja mõrvu.
Punased Brigaadid tegutsesid Ladina-Ameerika geriljaliikumiste, näiteks Uruguay Tupamaro geriljad, millest kirjastaja Giangiacomo Feltrinelli (1926–1972) avaldas mitmeid väljaandeid, ning 1943.–1945. aasta Itaalia vastupanuliikumise eeskujul.
Organisatsiooni asutasid augustis 1970 Renato Curcio ja Margherita "Mara" Cagol, kes tutvusid 1960. aastatel Trento ülikoolis ja hiljem abiellusid, koos Alberto Franceschiniga, eesmärgiga korraldada Itaalias relva jõul kommunistlik revolutsioon ning sundida Itaalia lahkuma NATOst.
Grupp laienes ka Rooma, Genovasse ja Veneetsiasse, liikmete arv kasvas kiiresti, ning hakati sooritama mitmesuguseid kuritegusid – panga- ja inimrööve, aeti relva- ja narkoäri.
4. juunil 1975 rööviti Cagoli juhtimisel Asti lähedal kohalik tööstur Vallarino Gancia, kes oli parasjagu teel oma villasse Canellis. Ta viidi Acqui Terme lähedale Cascina Spiotta tallu, mille Cagol oli hiljuti ostnud. Kuid juba järgmisel päeval leiti nad Itaalia sõjaväepolitsei – Carabinieri poolt, ning puhkenud tulevahetuses langes kaks politseinikku ja Cagol. Jaanuaris 1976 vahistati Curcio uuesti.
Vasalemma seltsimaja
Vasalemma seltsimaja on kultuurikeskus Harju maakonnas Lääne-Harju vallas Vasalemma asulas. Seltsimaja haldab Vasalemma valla huvikeskus. Seltsimaja juhataja on Mari Tomp.
Punased Brigaadid
Pärast Curcio vahistamist korraldati Punased Brigaadid ümber, nüüd olid liikmed palju nooremad ja sõjakamad.
16. märtsil 1978 sooritasid Punased Brigaadid Mario Moretti juhtimisel oma kurikuulsaima terroriakti – rööviti Itaalia peaminister Aldo Moro. Punased Brigaadid nõudsid Moro vabastamise eest osade vangide vabastamist. Itaalia valitsus keeldus läbirääkimistest. 54 päeva pärast said Punased Brigaadid aru, et läbirääkimisi ei tule, ning kartes avastamist, otsustati 9. mail Moro tappa. See tegu pälvis nii paljude teiste vasakpoolsete terrorirühmituste, aga ka vangistatud Punaste Brigaadide juhtide hukkamõistu, ning toetus Punastele Brigaadidele hakkas hääbuma.
1979. aastal tapeti kommunistliku partei liige, ametiühingute organisaator Guido Rossa. Populaarse ametiühingujuhi tapmise tõttu kaotasid Punased Brigaadid praktiliselt terve oma sihtrühma – tehasetööliste – toetuse.
1980. aastal vahistas Itaalia politsei ligi 12 000 Punaste Brigaadide liiget, üle 600 liikme lahkus Itaaliast. Paljud vahistatud otsustasid ametivõimudega koostööd teha – näiteks Patrizio Peci, üks Torino grupijuhte. Kättemaksuks tapsid Punased Brigaadid 1981. aastal Peci venna Roberto, mis halvendas nende mainet juba tunduvalt, ning Itaalia avalikkuse silmis olid nad lihtsalt radikaalne Cosa Nostra.
1980.l aastatel hakkas Punaste Brigaadide tegevus hääbuma. 17. detsembril 1981 rööviti Veronas USA sõjaväe brigaadikindral James L. Dozier, kes toona oli NATO Lõuna-Euroopa maavägede asestaabiülem. 28. jaanuaril 1982 vabastati Dozier Padovas Itaalia politsei eriüksuse NOCSi poolt.
Paljud Punaste Brigaadide liikmed põgenesid Prantsusmaale, kus 1985. aastal oli president François Mitterrand lubanud amnestiat Punaste Brigaadide liikmetele, keda ei olnud vahistatud vägivaldsete kuritegude eest ning olid kriminaalse minevikuga lõpparve teinud.
Brigaadide peamised toetajad välismaal olid Tšehhoslovakkia kommunistlik luureteenistus StB ja Palestiina Vabastusorganisatsioon. Hästi korraldatud salakaubateede kaudu vedasid heroiinikaubitsejad Lähis-Idast Itaaliasse Nõukogude Liidu ja Tšehhoslovakkia relvi ja lõhkeaineid. Juulis 2009 rääkis Itaalia ökonomist Loretta Napoleoni ühel TED Talki konverentsil, et ta oli kunagi suhelnud ühe Punaste Brigaadide poole kohaga vabatahtlikuga, kes suviti seilas Vahemerel Itaalia ja Liibanoni vahel, vedades PVOlt saadud Nõukogude relvi Sardiiniasse, kus need jagati teistele Euroopa organisatsioonidele. Kui Itaalia Kommunistlik Partei teadis StB osalusest, saatsid nad, kartes kättemaksu nende sidemete tõttu KGBga, NSV Liidu suursaadikule Roomas mitmeid kaebusi, kuid NSV Liit kas ei suutnud või ei tahtnud StB tegevust peatada. See oli üheks põhjuseks, miks Itaalia KP sidemed KGBga katkesid 1979. aastal.
Tänapäeval keelduvad paljud Itaalia poliitikud Punastele Brigaadidele amnestiat andmast.
Novomoskovsk (Ukraina)
Novomoskovsk (ukraina Новомосковськ, vene Новомосковск) on oblastilise alluvusega linn Ukrainas Dnipropetrovski oblastis, Novomoskovski rajooni halduskeskus (ei kuulu ise rajooni koosseisu). Novomoskovsk asub Samara jõe ääres, oblastikeskuse Dnipro kesklinnast umbes 25 km kirdes.
Asula on rajatud 1576. aastal ja on kandnud eri nimesid (Novoselõtsja, Novaja Samar, Samara, Samartšõk). Praeguse nime ja linnaõigused sai Novomoskovsk 1784. aastal.
Ukraina 2001. aasta rahvaloenduse andmetel oli Novomoskovski elanikest ukrainlasi 84,45%, venelasi 13,34%, valgevenelasi 0,48%, armeenlasi 0,30% ja mustlasi 0,28%.
Tartu piiramine (1558)
pisi|Tartu piiskopkond ja selle olulised keskused. Valgega on tähistatud [[Liivimaa ordu ja halliga Pihkva vürstiriigi valdused]] Tartu piiramine leidis aset Liivi sõja ajal 1558. aasta juulis, mille tulemusena kapituleerus Tartu piiskopilinnus 18. juulil 1558 Moskva tsaaririigi vägedele ja Tartu piiskopkond lõpetas oma tegevuse.
Vene väed aga tungisid 1558. aasta suvel Liivimaale kahes osas, üks osa Narva ja teine osa Pihkva suunalt, 11. mail langes venelaste kätte ootamatult Narva, Pihkva suunast Liivimaale tunginud väed Pihkva vojevoodi Pjotr Šuiski juhtimisel tungisid Tartu piiskopkonda ning venelaste kätte langes 1. juulil Vastseliina piiskopilinnus, mille järel ordu ja piiskopiväed taganesid Kirumpäält Tartusse.
Linna piiramine
Vene väed aga jätkasid pealetungi ning vallutasid Kirumpää piiskopilinnuse, mille järel orduväed Wilhelm Fürstenbergiga taganesid Valga piirkonda ja lahkusid Tartu alt, jättes Tartu kaitsele ainult Tartu linna kaitsjad. Vene väed jätkasid Pjotr Šuiski juhtimisel Tartu piiskopkonna vallutamist. Moskva tsaaririigi väed piirasid Tartu linna sisse ning alustasid selle pommitamist. Vaatamata piiskopi poolt Fürstenbergi juurde saadetud abipalvele ei saatnud too abivägesid ning piiskop ja Tartu raad alustasid alistumisläbirääkimisi vojevood Pjotr Šuiskiga.
Alistumispunktid
Moskva vägede juhataja Pjotr Šuiski võttis vastu ja kinnitas alistumistingimused, kinnitades need suurvürsti nimel ning järgmisel päeval avati talle linnaväravad ning 19. juulil 1558. aastal anti talle linna ja piiskopilossi väravate võtmed.
Tartu loovutamise peamisteks süüdlasteks Tartu viimase katoliku piiskopi Hermann II arvates olid Elert Kruse, Otto Üxküll, Friedrich Dücker ja T. Wrangel Roelast.
Valtsnoorik
Valtsnoorik (ka kassinoorik, kukenoorik) ehk ebamõrsja oli pulmanali eesti talupojapulmas.
Ebamõrsja oli kaetud näoga või maskeeritud tüdruk, poiss või vana naine, keda pakuti kosjades kosilastele, pulmades mõrsjakoju saabunud mõrsjat otsivale saajarahvale või ka pulmade teises pooles peiukoju saabunud vakarahvale. Sageli on ebamõrsjat pakutud korduvalt: esmalt naiseriietes mees, siis vana naine või raskejalgseks maskeeritud (kõhule seotud padjaga) tüdruk. Valtsnoorik oli ka pulmanali, mida tehti pulmade lõpul, pärast rituaalseid talitusi: tavaliselt ehiti üks meesterahvas noorikuks, teda tutvustati pulmarahvale, pakuti valeviina, temaga parodeeriti pulmakombeid (näit Rapla, Kullamaa, Muhu, Audru jne.).
19. ekspeditsioon
19. ekspeditsioon oli Rahvusvahelise kosmosejaama 19. alaline meeskond.
28. märtsil 2009 saabusid Sojuz TMA-14 pardal jaama Roskosmose kosmonaut Gennadi Padalka ja NASA astronaut Michael Barratt. Nendega liitus eelmisest ekspeditsioonist JAXA astronaut Koichi Wakata. See oli viimane kolmeliikmeline ekspeditsioon ning järgmisel ekspeditsioonil suurenes meeskonnaliikmete arv kuueni.
Missiooni komandör oli Padalka, kes tõstatas 31. märtsil 2009 probleemi seoses ühiskasutuses olevate asjadega nagu treeninguvarustus ja WC-d. Padalka väitis, et esialgu lubati neil kasutada Ameerika Ühendriikidele kuuluvat treeninguvarustust, kuid hiljem lubadusest taganeti. Vene ja USA meeskonnaliikmeid on nüüd informeeritud, et nad võivad kasutada ainult enda poolel asuvaid WC-sid ega ei tohi üksteisega toiduportsjoneid jagada. Tulemuseks oli meeskonnaliikmete moraali langus.
Seli allikad
Seli allikad on allikad Rapla maakonnas Rapla vallas.
Allikad avanevad neljast allikalehtrist, millest kolm on liitunud. Liitunud allikalehtritesse moodustub 6 m laiune ja 1 m sügavune järvik.
Schofieldi tank
Schofieldi tank oli Teise maailmasõja ajal väljatöötatud Uus-Meremaa tank, millel olid nii roomikud kui ka rattad. Enne Teist maailmasõda Uus-Meremaal soomusüksusi polnud ja selle väikseid relvajõude isegi ei koolitatud tankisõja teemadel. Sarnaselt Austraaliaga oli Uus-Meremaa 1940. aastal silmitsi järjest kasvava Jaapanist tuleneva sõjalise ohuga. Samal ajal oli emamaa Suurbritannia raskes seisus ja sealt polnud tanke oodata. Sellest tulenevalt otsustas Uus-Meremaa valitsus ise tanke tootma hakata.
Schofieldi tank sai nime oma looja E. J. Schofieldi järgi, kes töötas General Motorsis. Tank põhines Chevrolet' veoautol. Veoautolt pärinesid ka mootor, rattad ja mehaanilised osad. Roomik ja selle vedrustus võeti Universal Carrierilt, mida hakati umbes samal ajal Uus-Meremaal tootma. Soomusplaadid kere ja torni jaoks valmistas Uus-Meremaa Raudtee oma Hull Walley töökodades.
Tank võis sõita nii roomikul kui ka ratastel (rattad olid mõeldud eelkõige maanteesõiduks). Rattad ja roomikud jagasid samu pooltelgesid ja üleminek ratastelt roomikutele käis kere seest juhitavate õõtshoobade abil. Ratastega sõitmise ajaks tõmmati roomikud kettidega üles ja saavutati sellega mõningane kliirens. Kui tank seadistati täielikult roomikutega sõitmiseks, siis oli võimalik rattad veermiku küljest ära võtta ja külgede peale riputada. Ratastel oli tanki tippkiirus 72 km/h ja roomikutel 43 km/h.
Esimene prototüüp valmis 1940. aasta augustiks, kuid tegemist oli ebaõnnestunud konstruktsiooniga ja see põrus maastikukatsetel täielikult. Esialgse prototüübi meeskond oli kolmeliikmeline. Ees juhi kõrval istus kuulipildur, kes tegeles kere esiplaadil paikneva kuulipildujaga. Nende taga tornis oli veel üks kuulipildur veel ühe kuulipildujaga. Vaatamata Briti, Austraalia ja USA sõjaväeekspertide kriitikale otsustas Uus-Meremaa tanki arendamist jätkata. Teine prototüüp valmis 1942. aastaks ja kuigi kandis endiselt Schofieldi tanki nime, oli konstruktoriks hoopis teine mees esialgsest Schofieldi meeskonnast.
Uus prototüüp oli oluliselt paremini ehitatud, ehkki roomikute ja ratastega konfiguratsioon oli säilitatud. Relvastus koosnes avatud tornis paiknevast 40 mm kahurist (QF 2 naelane kahur) ja koaksiaalselt paiknevast 7,92 mm Besa kuulipildujast. Kuigi teine prototüüp sai ekspertidelt isegi kiita, oli Uus-Meremaa 1942. aastaks hakanud Suurbritannialt ja USA-lt saama piisavas koguses tanke ning vajadus kodumaise tanki järele oli kadunud.
Fotograafia ajalugu
pisi|300px|Nii nägi pildistamine välja 1843. aastal. Fotograafia on kogu oma ajaloo vältel aina lihtsamaks muutunud Fotograafia nimetus pärineb kreekakeelsetest sõnadest phōs (valgus) ja gráphein (kirjutama). Selle aluseks on eri aegadest pärinevad leiutised ja avastused. Fotoaparaadi tööpõhimõttest oldi iseenesest teadlikud juba tuhandeid aastaid tagasi, ent alles 19. sajandil jõuti vajalike teadmisteni keemiast, et salvestada esimene foto. Enam kui saja aasta jooksul täiustati nii fotomaterjali kui ka kaamerat, ent nüüdseks on emulsioonil põhinevate fotode tegemine asendunud suurel määral digitaalfotograafiaga.
Camera obscura – fotoaparaadi eelkäija
pisi|[[Camera obscura tööpõhimõte]] Fotograafia alguseks loetakse enamasti 19. sajandit, kui esimest korda suudeti salvestada kujutis ilma seda käsitsi ümber joonistamata. Kaamerate ajalugu ulatub aga palju kaugemasse aega. Tänapäevaste fotoaparaatide eelkäijaks võib lugeda seadeldist camera obscura. Selle aluseks on optiline nähtus, mis esineb pimedas ruumis, mille ühes seinas on avaus. Kui see ava on piisavalt väike, ei haju seda läbiv valgus ruumis lihtsalt laiali, vaid tekitab vastasseinale tagurpidi pildi väljaspool ruumi asuvast kujutisest. Camera obscura tähendabki tõlkes pimedat ruumi.
Selle nähtuse olemasolust oldi teadlikud juba antiikajal. Esimest korda on seda mainitud 5. sajandil eKr Vana-Hiinas, ent kujutiste peegeldumist läbi väikeste aukude täheldas ka näiteks Aristoteles. Täielikult suutis selle nähtuse ära seletada araabia õpetlane ja teadlane Alhazen alles keskajal. Suurema hoo sai camera obscura areng sisse renessansiajastul. Juba 1550. aastal paigutati camera obscura avasse objektiiv, mis muutis kujutise selgemaks ja teravamaks, teravussügavuse kontrollimiseks lisati 1568. aastal diafragma. Paar sajandit hiljem keerati kujutis õigeks peegli abil. Täiustatud camera obscurat sai kasutada joonistamisel, loomaks elutruusid kujutisi; selle abi on kasutanud näiteks sellised suurmeistrid nagu Jan Vermeer ja Canaletto. Samuti leidis seadeldis rakendust astronoomias taeva vaatlemisel ja camera obscurale panigi nime astronoom Johannes Kepler 17. sajandil.