cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Karl Madsen
Elukäik
Karl Madseni kujunemisele maalikunstnikuna avaldasid tugevat mõju muutused 1870. aastate Taani kirjandus- ja kunstielus. Seni valitsenud romantismi asemele astusid naturalism ja realism, mille eesotsas olid Taanis kirjandusteadlane Georg Brandes, kelle loenguid ta Kopenhaageni Ülikoolis kuulas, ning maalikunstnikust luuletaja Holger Drachmann, kes avaldas oma radikaalseid vaateid taani kunsti kohta ning pettumust kunstiakadeemias õpetatava üle. 1871. aasta suvel läks Holger Drachmann Skagenisse, linnakesse Jüüti poolsaare põhjaservas, et maalida sealset ümbrust ja kohalikke kalureid. Peaaegu samal ajal läks sinna suvitama ja maalima ka Karl Madsen.
thumb|left|200px|Karl Madsen, Hornbæki vaade koos kirikuga. Visand, 1885 Esimesel õpinguaastal kunstiakadeemias õppis ta koos Michael Ancheriga, kes Madsenit 1874. aasta juulis, mil too Skagenis viibis, veenis ühinema Skageni maalijate rühmitusega. Nimelt andis Madsen seal parajasti maalitunde Anna Brøndomile (hiljem Anna Ancher). Madseni aastatel 1873–1874 ja 1879–1880 valminud maalid annavad tunnistust sellest, et ta oli Skageni maalijate seas üks silmapaistvamaid. Tema portreemaalides oli Michael ja Anna Ancheri ning Christian Krohgi loodud portreedega võrreldes rohkem elutruudust, kuid neis puudus virtuoossus ja rikkalik värvigamma, mis olid iseloomulikud Peder Severin Krøyeri, Viggo Johanseni ning Rootsi ja Norra kunstnike teostele. Karl Madseni kõige kuulsamateks teosteks peetakse tema viimasel Pariisi-aastal valminud töid. Tollal avaldasid talle mõju Barbizoni koolkonna kunstnike ja Édouard Manet' teosed. Kuid Madseni piltidel – erinevalt impressionistide erksavärvilistest, naturalismi mõjusugemetega maalidest – on tumedad ja tuhmid värvid.
Lõhe kunstiakadeemias õpitu ja uue kunstivoolu vahel, samuti kunstnikueluga kaasnevad majandusraskused mõjutasid Madseni otsust, kui ta kaalus tulevikuplaane ning eelistas kutselise kunstniku rollile kutselise kirjamehe oma. Holger Drachmanni soovitusel sai temast 1881. aastal väljaande Dagavisen kunstiarvustaja. Kirjutades sageli artikleid päevalehte Politiken ja teistesse ajalehtedesse, sai Madsenist Taani üks mõjukamaid kunstikriitikuid. Samas sai temast rahvusvaheliselt tunnustatud ekspert Madalmaade kunsti alal; ka kirjutas ta esimese tutvustava raamatu jaapani kunstist (1885). Karl Madseni algatusel hinnati ümber 19. sajandi I poole taani kunst, väärtustades seda senisest enam. Sellele aitas omakorda kaasa tema 1895. aastal kirjutatud monograafia noorena surnud kunstnikust Johan Lundbyegist.
1928. aastal sai Karl Madsenist Skageni muuseumi direktor.
Otepää gümnaasiumi muuseum
Otepää gümnaasiumi muuseum on muuseum, mis asub Otepääl.
Muuseumi põhieesmärke on koguda ja säilitada sealse hariduseluga seotud materjale.
Muuseumis on viis alakogu: ajalehe väljalõiked, fotokogu, uurimistööde kogu, dokumentide kogu, esemekogu.
Arnold Oja
Arnold Oja (13. november 1926 Hiiumaa – 13. mai 2001 Göteborg) oli eesti vaimulik.
Arnold Oja ordineeriti (koos Herbert Võsanguga, Inglismaalt) peapiiskop Konrad Veemi poolt (assisteerisid õpetaja Ingo-Tiit Jaagu ja praost Jaak Reesalu) Stockholmi Jakobi kirikus 19. novembril 1989 õpetajaks. Ta teenis E.E.L.K. Norrköpingi kogudust.
Aasta kodanik
Aasta kodanik on aunimetus, mida antakse välja kord aastas, kodanikupäeval. Seda annab välja Eesti Siseministeerium, aastatel 2003–2020 Kultuuriministeerium.
Tiitlile saavad kandideerida Eesti Vabariigi alalised elanikud ja kandidaate saavad esitada kõik soovijad. Taotluses tuleb põhjendada kandidaadi sobivust aasta kodaniku aunimetusele. Aasta kodaniku aunimetusega tunnustatakse tegusana ja Eesti ühiskonna suhtes hoolivana silma paistnud inimesi.
Aasta kodaniku nimetuse andmise tava algatas endine rahvastikuminister Paul-Eerik Rummo. Kõik aasta kodaniku aunimetuse pälvinud saavad Reti Saksa miniskulptuuri „Ühiskonna õis“.
Aasta kodanikud
Aasta kodaniku valimise puhul on alati abiks juhtmõte, mille pakub välja Kultuuriministeerium.
Aasta kodaniku tiitli on pälvinud:
Sitke
Sitke on asula ja vald Ungaris Vasi komitaadis Sárvári kreisis.
Liitus
Liitus on puistu tihedust ja kasvuruumi kasutamist iseloomustav näitaja. Eristatakse võrade ja võrastiku liitust. Liitusega sarnane näitaja on katvus.
Liituse mõõtmisi tehakse Cajanuse toruga, fotograafilisel meetodil või näiteks lidarite abil abil. Liitust on võimalik hinnata ka visuaalselt ja metsamajanduses kasutatakse liitust mõnikord täiuse esialgse hinnanguna.
Võrade liitus
130px|Võrade projektsioonid ruudukujulises vaatlusalas
Võrade liituse arvutamiseks liidetakse võrade projektsioonide pindalad ja jagatakse vaatlusala pindalaga. Tulemus antakse suhtearvuna või protsentides. Joonisel toodud juhul on võrade liitus 0,59.
Võrastiku liitus
Võrastiku liituse (vertical canopy cover ) arvutamiseks jagatakse võrade projektsioonide ühendi pindala vaatlusala pindalaga. Ülekattega ala arvestatakse pindalas ühekordselt. Tulemus antakse suhtearvuna või protsentides. Joonisel toodud juhul on võrastiku liitus 0,54.
Võraprojektsioon maapinnal
Puuvõra vertikaalset projektsiooni maapinnal saab kõige lihtsamal juhul lähendada ringiga, mille raadius on seotud võra pinnani ulatuvate oksaotste kaugusega puutüvest. Puistu struktuuri modelleerimisel kasutatakse ka naabervõrade mõjule kohandatud projektsioonide kujusid.
Mäeküla vald
Mäeküla vald (saksa keeles Mähküll) oli vald Harjumaal Hageri kihelkonnas. Vald eksisteeris 1866–1889 ja siis liideti see vald arvatavasti Sutlema-Lümandu vallaga.
Juuse Saros
Juuse Matias Saros (sündinud 19. aprillil 1995 Forssas) on Soome jäähokimängija, kes mängib väravavahina NHL-i klubis Nashville Predators.
Ta alustas klubikarjääri Soome klubis HPK, mille meeskonnas debüteeris ta Soome kõrgliigas hooajal 2013–14 ning valiti samal hooajal Soome kõrgliiga hooaja uustulnukaks.
NHL-is tegi Saros debüüdi 28. novembril 2015 mängus Buffalo Sabresi vastu. Esimese nullimängu sai ta NHL-is kirja 30. detsembril 2016 mängus St. Louis Bluesi vastu. 14. detsembril 2017 tegi ta nullimängus Edmonton Oilersi vastu 46 tõrjet, mis oli klubi rekord. Hooajal 2017–18 valiti Saros NHL-i uustulnukate hooaja sümboolsesse koosseisu (NHL All-Rookie Team). 2018. aasta juulis sõlmis ta Predatorsiga uue kolmeaastase lepingu.
2014. aastal tuli Saros Soome kuni 20-aastaste koondisega juunioride maailmameistriks. Aastatel 2014 ja 2016 on ta Soome jäähokikoondise koosseisus tulnud maailmameistriks.
Ulvi hooldekodu
Ulvi hooldekodu on Lääne-Virumaal Vinni vallas Ulvi külas tegutsev hooldekodu.
Hooldekodu avati 6. märtsil 1999.
1999–2002 oli hooldekodu juhataja Liivi Uueni. 2019. aasta seisuga on hooldekodu juhataja Maarika Koppel.
Vanemuine (jõelaev)
pisi|[[Värska sadam 1972. aastal, vasakul Vanemuine, paremal Lermontov]] Vanemuine on nõukogude ajal ehitatud Tartus tegutsenud projekt 839 Moskvitš Ozernõi tüüpi jõelaev. Ei ole praegu kasutusel.
Ajalugu
pisi|Jõelaev Vanemuine Tartus Emajõel, Ropka sadamas, enne Lodjakoja juurde viimist. 2014. a. pisi|Jõelaev Vanemuine osaliselt taastatuna Tartus Emajõel, Lodjakoja juures. 2021. aasta juuli Vanemuine ehitati 1963. aastal Moskvas. Tartus alustas laev sõite alates 1964. aastast.
Algul kurseeris Vanemuine vaheldumisi Lermontoviga Tartu-Pihkva liinil, kuid 1990ndate alguses jäi Aardlapalusse seisma. Tänapäeval on tehtud plaane taastada laev õppelaevana.
Kirjeldus
Moskvitš Ozernõi (MO) tüüpi laevu ehitati kolmes variandis. Vanemuine oli ehitatud projekti 839 järgi ja selle ahtritekk oli kinnine. Näiteks projekti 839A järgi ehitatud laeva ahtritekk on lahtine. MO-tüüpi laevu kasutati põhiliselt banketi- ja liinialustena. Vanemuisele suudeti ära mahutada 33 magamiskohta – trümmis kajutitena, tekkidel rongivaguni "platskaardi" moodi.
Bzenec
Bzenec (saksa keeles Bisenz) on linn Tšehhis Lõuna-Morava maakonnas Hodoníni ringkonnas. Bzenec asub Slovakkia piirist 11,5 km kaugusel, Hodonínist umbes 17 km kirdes ja Brno kesklinnast ligikaudu 53 km idakagus.
Bzeneci kindlust on esimest korda mainitud 1015. aastal ja küla 1231. aastal. Linnaõigused sai Bzenec 1330. aastal.
Bzenecis on sündinud juudi päritolu Austria albanoloog Norbert Jokl (1877–1942).
Jootekolb
Jootekolb ehk jootetõlvik ehk jootel on jootmiseks kasutatav tööriist, mida kasutatakse pärast kuumutamist jootemetalli sulatamiseks ja pindadele kandmiseks.
Jootekolb koosneb kuumutatavast metallotsikust ja isoleeritud käepidemest. Tööosa on harilikult vasest ja seda kuumutatakse näiteks elektrivooluga. Elektrivool juhitakse juhtme või patarei abil läbi takistava küttekeha. Juhtmeta kolbi saab kuumutada ka gaasipõletiga, kusjuures tihti kasutatakse lahtise leegi asemel katalüütilisi kuumuteid. Tänapäeval vähem levinud lihtsad jootekolvid koosnevad vaid suurest käepideme otsa lükatud vasetükist, mida soojendatakse lahtise leegiga.
Jootekolbi kasutatakse peamiselt elektroonikakomponentide paigaldamisel, parandamisel ja kui võimalik, siis ka elektroonika montaažis. Tipptehnoloogilistel tööstusliinidel kasutatakse jootmiseks muid meetodeid. Suuri kolbe on võimalik kasutada lehtmetalli ühenduste kokkujootmiseks. Jootekolbe rakendatakse ka näiteks pürograafias ja plastikeevitusel, ent see on vähem levinud. pisi|325px|Jootekolb töös
Lihtkolb
Lihtkolvid töötavad konstantsel temperatuuril, mis sõltub toitepingest ja materjalist, millega kolb kontakti satub. Nii võib tekkida olukord, kus joodetav pind on liiga suur, ehk soojusülekande tulemusena jahutatakse kolvi temperatuur nii maha, et jootemetall enam ei sula. Elektroonikas kasutatakse tavaliselt väikese jõudlusega kolbe, võimsusvahemikus 15–35 vatti. On ka võimsamaid, mis töötavad sama madalal temperatuuril, aga mahutavad sooja paremini. Võimsamaid kolbe kasutatakse suure soojusmahtuvusega esemete ühendamiseks, näiteks metallist šassiide ühendamiseks.
Juhtmeta kolvid
Sobivad kasutamiseks kohtades, kus puudub elekter või mis on raskesti ligipääsetavad. Toiteks kasutatakse patareisid või gaasipõleteid.
Hollow Knight
"Hollow Knight" on Metroidvania stiilis videomäng, mille on välja töötanud ja avaldanud Team Cherry. Mäng ilmus Microsoft Windowsile, MacOSile ja Linuxile 2017. aastal ning Nintendo Switchi, PlayStation 4 ja Xbox One'i jaoks 2018. aastal.
Jootekolb
Coldheati kolb
Saab oma toite patareilt ja kolvitipp on keraamiline. Kasutab unikaalseid materjale, mis võimaldavad väikese voolutarbega kolviotsa temperatuuri kiiresti kuumutada. Näiteks 370 kraadini soojendamiseks läheb aega alla sekundi. Samuti jahtub kolviots toatemperatuurini vaid sekunditega, mis muudab kasutamise ohutuks. Sobib hobi korras jootmiseks või kergemateks professionaalseteks töödeks, näiteks juhtmete või ehete paranduseks, samuti suuremamõõduliste trükkplaatide või detailide jootmiseks.
Kõrgessaare järv
Kõrgessaare järv on mitme järve nimevariant:
Hollow Knight
Mängus räägitakse rüütli püüdlustest paljastada ammu mahajäetud putukakuningriigi Hallownesti saladused, mille kummituslikud sügavused meelitavad seiklejaid aarete ja iidsete saladustega.
Jootekolb
Coldheati kolb
pisi|Gaasjootekolb
Hollow Knight
Mängu kirjeldus
"Hollow Knight" on 2D Metroidvania tegevus-seiklusmäng, mis toimub Hallownestis, väljamõeldud iidses putukate kuningriigis. Mängija kontrollib maa-aluse maailma uurimisel putukamõõdulist, vaikset ja nimetut rüütlit. Rüütel kasutab küünt, mis on koonuse kujuga mõõk, mida kasutatakse nii võitluses kui ka keskkonnas.
Jootekolb
Gaasjootekolb
Tarvitab toiteks butaani ja kasutab katalüsaatorit, et kolviotsa kuumana hoida. Tööpõhimõte seisneb selles, et katalüsaatori kuumutamiseks pannakse algul butaan põlema. Paraja kuumuse saavutamisel hakkab katalüsaator ise põlemata butaani soojendama, seeläbi kuumutades kolviotsa vajaliku temperatuurini. Neid kolbe on võimalik täita tavaliste välgumihklite täitjatega. Gaasjootekolbi saab kasutada mitmel otstarbel. Näiteks miniatuurse kuumaõhupüssina (termokahanevate juhtmete jaoks), kuuma noana (termoplastide lõikamiseks, kujundamiseks), metalldetailide soojendajana või kõige tavalisema jootekolvina. Gaasjootekolb on sobiv hobikasutajale väiksemateks ja kergemateks töödeks.
Hollow Knight
Mängu kirjeldus
Enamikus mängu osades kohtab mängija vaenulikke putukaid ja muid olendeid. Võitlus hõlmab küünte kasutamist vaenlaste lühikese vahemaa tagant löömiseks. Mängija saab kasutada ka maagiat, mis võimaldavad kaugrünnakuid. Võitnud vaenlased annavad mängijale surres raha nimega Geo. Rüütel algab piiratud hulgaga maskilõikudega, mis esindavad rüütli löögipunkte(elusi). Mängija tervise suurendamiseks on kogu mängu jooksul võimalik koguda rohkem maskilõike. Kui rüütel saab vaenlaselt või keskkonnast kahjustusi, hävitatakse mask. Kõikide vaenlastega saab rüütel Souli (maagia jaoks vaja minev ressurss), mida hoitakse Soul Vessel'is (maagia hoidja). Kui kõik maskid on kadunud, sureb rüütel ja kohale ilmub Shade. Mängija peab kaotama Shade'i, et taastada kaotatud raha ja kanda normaalset hinge summat. Mäng jätkub viimasest külastatavast pingist - nad on laiali kogu mängu maailmas ja nad tegutsevad säästupunktidena, kui mängija kaotab kogu Geo ja võib omada väiksemat hinge. Esialgu saab mängija kasutada Souli „Fookuseks“ ja regenereerida maskilõike, kuid mängu edenedes avab mängija mitu surmavat loitsu, mis tarbivad Souli.
Jootekolb
Kontrollitava temperatuuriga kolvid
Kui lihtkolvid saavutavad oma töötemperatuuri, jõudes soojustasakaalu, siis arenenumatel kolbidel on mehhanism, millega on võimalik kolviotsa temperatuuri stabiilsena hoida. Kontrollitava temperatuuriga jootekolvid võivad olla nii eraldi tööriistad kui ka kuuluda jootejaama koosseisu. Jootejaama kuuluvatel kolbidel on kontrollahel ning võimalus temperatuuri sättida ja olenevalt mudelist ka ekraanil kuvada. Temperatuuri kontrollimiseks kasutatakse eri meetodeid. Kõige lihtsam nendest on pingeregulaator, mis tööpõhimõttelt sarnaneb hämardiga valgustitega. Pingeregulaatoriga on võimalik kolvi soojustasakaalu kõigutada, seda ilma temperatuuri reguleerimata või mõõtmata. Samuti on võimalik kasutada termostaati, mis asub enamasti kolviotsas. Termostaat, olenevalt sättest, lülitab automaatselt otsikule minevat voolu sisse ning välja. Samuti kasutatakse temperatuuriandureid kolvi elektriskeemides, et vaadelda kolvitipu temperatuuri ning seada küttekehale minevat pinget. Leidub ka veel magnetiseeritud kolviotsi, mis kaotavad kindlal temperatuuril oma magnetilised omadused. Seda piiri kutsutakse Curie punktiks. Seni, kuni ots on magnetiline, on vooluring suletud ja küttekeha saab voolu. Selle tulemusena kolviots soojeneb. Kui temperatuur läheb üle seadistatud piiri, siis kolviotsade magnetilised omadused kaovad. Selle tagajärjel vooluring avaneb ja kolb jahtub.
Jootejaam
pisi|vasakul|Tüüpiline jootejaam koos kolvihoidikuga On alati kontrollitava temperatuuriga. Koosneb vooluallikast, ekraaniga kontrollahelast ning jootekolvist, mille otsal on temperatuuriandur. Ekraani järgi on kasutajal võimalik kolvi temperatuuri jälgida. Tavaliselt on jaamadel ka kolvihoidikud. Sinna on jootmise ajal võimalik kolb käest panna. Enamasti leiduvad jootejaamas ka märg käsn või metallharjased, mis sobivad kolviotsa puhastamiseks. Jootejaama kasutatakse enamasti elektroonikakomponentide jootmisel.
Hollow Knight
Mängu kirjeldus
Paljudes piirkondades on keerulisemad vaenlased (bossid), mida mängija võib tapma minna või mitte, et edasi liikuda. Mõnede bosside võitmine annab mängijale uued võimed. Hiljem mängus mängija omandab unistusmõõga. See võimaldab mängijal silmitsi mõningate bosside keerukamate versioonidega.
Jootekolb
Jootejaam
pisi|Jootepintsetid
Hollow Knight
Mängu kirjeldus
Hallownest koosneb mitmest suurest, omavahel ühendatud valdkonnast, millel on ainulaadsed teemad. Kuigi Hollow Knight ei seosta mängijat ühel teel mängu kaudu ega nõua kogu maailma uurimist, on takistusi, mis piiravad mängija juurdepääsu piirkonnale. Mängijal võib tekkida vajadus edeneda mängu lugu või omandada edasiliikumiseks konkreetne liikumisvõime, maagiline oskus või objekt. Mängude maailma kiireks reisimiseks saab mängija kasutada tunnelijaamade, tunnelite võrgu terminalid; mängija saab reisida ainult varem külastatud ja lukustamata jaamadele.
Kuna mängija siseneb uude piirkonda, ei ole neil ligipääsu ümbruse kaardile. Nad peavad leidma kartograafi Corniferi, et osta ligikaudne kaart. Kuna mängija uurib piirkonda, muutub kaart täpsemaks ja täielikumaks, kuigi seda uuendatakse ainult pingil istudes. Mängija peab ostma kaardid, et näha huvipunkte ja paigutada markerid. Rüütli positsiooni kaardil saab näha ainult siis, kui mängija kannab kindlat sarmi.
Mängu alguses jõuab mängija tegelane, rüütel, Dirtmouthisse, väiksesse linna, mis asub Hallownesti varemete kohal. Kui nad reisivad läbi unustatud kuningriigi, kohtab rüütel Hallownesti endiste elanike ja teiste olendite valduses olevaid jäänuseid, keda aeglaselt ületab salapärane nakkus. Samuti kohtuvad nad Hornetiga, kes on kuulutatud Hallownesti varemete kaitsja, kes üritab Knighti püüdlust mitmel korral peatada. Rüütel avastab Hallownesti ajaloost oma reisi ajal, et nad on ebaõnnestunud kuninga hollow knight, mis on üks paljudest kunstlikest olenditest, mille Pale King lõi infektsiooni peatamiseks. Samuti selgub, et Pale Kingi katse sulgeda infektsioon Hollow knightiga ei töötanud ja oleks varsti täiesti ebaõnnestunud, võimaldades nakatumisel tarbida kõiki ülejäänud Hallownesti elanikke.
Mängija lõppeesmärk on ise sulgeda Radiance. Päris Hollow knightina on mängijal valik Radiance tappa või endasse lukustada, mis annab mängijale kaks erinevat lõppu neljast. Aga mängijat proovib peatada surmarüütel Zote, kelle ainus eesmärk on teha kindlaks, et kõik elu Hallownestis sureb. Zote on mängija tegelasele väga sarnane, aga palju okkalisem ja hirmuäratavam, tema sõjakarjeid on kuulda mitme ruumi kauguselt. Zote on võimeline hävitama 5 maski üheainsa löögiga, ja kui mängijal pole maskide arvi tohutult uuendatud lõppeb võitlus tavalsielt kahe löögiga, kuna mängija maksimum maskide arv ilma ühegi elu sarmita on 8.
Jootekolb
Jootepintsetid
Väiksemate (kahe klemmiga) elektroonikakomponentide peale- ja mahajootmiseks. Sinna kategooriasse kuuluvad näiteks takisti, kondensaator või diood. Jootepintsetid võivad olla eraldiseisvad või kuuluda jootejaama. Neil on kaks kuumutatavat pintsetiotsa, mille otste vahekaugust saab muuta. Ehk nad töötavad sarnaselt tavaliste pintsettidega. Komponentide haaramiseks tuleb rakendada jõudu vedrule, mis kahte pintsetiotsa teineteisest eemal hoiab. Pintsetiotsad satuvad detaili jootepadjaga kontakti ning sulatavad tina üles. Nii saab detaili trükkplaadilt eemaldada. Kuigi jootekolb on väga kasulik tööriist, kasutatakse elektroonikas siiski enamjaolt tavalisi pintsette.
Santa Fiora vald
Santa Fiora vald on omavalitsusüksus (comune) Itaalias Grosseto provintsis.
Jootekolb
Kolvihoidikud
Kolvihoidik hoiab jootekolbi eemal kergestisüttivatest materjalidest. Tihti on hoidikuga kaasas ka märg käsn ja jootevedeliku anum, et oleks võimalik kolviotsa puhastada komponentidest või jootemetallist.
pisi|300px|Raudkattega kasutatud ning tinutatud kolviots
Kolviotsad
Enamikul jootekolbidel on vahetatavad otsad, mis varieeruvad suuruse ja kuju poolest. Erinevateks töödeks sobivad erinevad otsad. Lapiku otsaga kolvid sobivad lehtmetalli jootmiseks. Koonusekujulisi ja kitseneva tipuga kolbe kasutatakse elektroonikatöödel. Otsad võivad olla nii sirged kui ka väänatud. Samuti leidub nõgusaid otsi väikse koguse jootemetalli kuumana hoidmiseks. Nõgusate otstega on hõlbus joota tihedalt paiknevaid komponendijalgu. Kolviotsa õige valik aitab vältida võimalike lühiste teket.
Puhastamine
Kui kolviots oksüdeerub ja sinna koguneb põlenud jootevedelik, siis jootemetall enam ei märgu. Selle tagajärjel ei suuda jootekolb jootemetalli sulatada ja jootmine muutub raskeks või isegi võimatuks. Seetõttu tuleb kolviotsa töötamise ajal aeg-ajalt puhastada. See probleem on kõigi jootemetallidega, aga enim just pliivaba metalliga. Pliivaba tina on tänapäeval rohkem kasutama hakatud. Kolviotsa oksüdeerumist saab vältida, kui otsa tinutada. Seda on võimalik teha vähese jootemetalli ja -vedeliku rakendamisega soojale kolviotsale. Samuti kasutatakse puhastamiseks märga käsna, millega saab kolviotsa pühkida. Pliivaba tina puhul võib kasutada ka terasharja. Terashari ei tohiks olla nii tugev, et see kolviotsa kahjustaks. Märga käsna kasutades tuleks kolviotsa hiljem tinutada, kuna niiskus soosib oksüdeerumist. Vasest kolviotste jaoks leidub ka vaske sisaldavaid jootemetalle, mis pikendavad kolviotsa eluiga.
Aakre raamatukogu
Aakre raamatukogu on rahvaraamatukogu Tartu maakonnas Elva vallas Aakre külas. Alates 2018. aastast on raamatukogu Elva valla haldusalas, enne seda oli Valga maakonna Puka valla haldusalas.
Ajalugu
Aakre raamatukogu rajati 1926. aastal. Raamatukogu tegutses Aakre vallamajas ja kandis nime Aakre Valla Raamatukogu. 1933. aastal asus 500 eksemplariga raamatukogu veel vallamajas, aga mingil ajal koliti Aakre rahvamajja. 1940. aastal laenutas rahvamajas raamatuid õpetaja Jaan Tober.
1941 . aastal loodi Aakre Valla Raamatukogu. Raamatukogu kasutuses oli kaks ruumi Rebaste rahvamajas. Kogus oli 830 eksemplari. Teise maailmasõja ajal kogu osaliselt hävis. 23. septembrist 1944 tegutses Aakre Valla Keskraamatukogu. 1948. aasta lõpus oli raamatuid 2070 eksemplari, lugejaid 119 ning laenutusi 4658.
1956. aastal tehti raamatukogu ruumides remont. Raamatud mahtusid neljale riiulile ja kahte riidekappi. 1957. aastal ühendati mõned Elva rajooni (eksisteeris aastatel 1950–1962) rahvamajad raamatukogudega. Ka Aakres (kuulus Elva rajooni) ühendati raamatukogu ja sellest 200 meetri kaugusel üle tee asunud rahvamaja – päeval käis rahvas raamatukogus, õhtul aga rahvamajas.
1972. aastal oli ruume vaja Aakre Eriinternaatkoolile ja raamatukogu viidi Rõngu külanõukogu piiriäärsesse Eduard Lambile kuulunud suurde kivimajja, kus see mahutati ühte väikesesse tuppa. Talvel puudus majale juurdepääs ning lugejate vähesuse tõttu ähvardas raamatukogu sulgemine. Varsti leiti avaramate ruumide ja parema ligipääsuga koht kolhoosikontori vastasmajas.
1983. aastal tehti raamatukogus remont ja lastefond sai eraldi ruumi. 1985. aasta veebruarist kuni 1986. aasta aprillini käis Aakre raamatukoguhoidja lapsepuhkuse tõttu raamatuid laenutamas Puka raamatukoguhoidja. Lugejaid teenindas ka Valga Keskraamatukogu raamatubuss.
1993. aastal otsustati, et raamatukogu saab kolm ruumi endise Aakre kolhoosi kontori esimesel korrusel. Remont ja kolimine toimusid 1994. aastal. Samas majas asub ka rahvamaja.
2000. aastal kolis raamatukogu maja teisele korrusele. Raamatukogu sai endale neli ruumi (85 m²).
2007. aastal läks raamatukogu üle elektroonilisele laenutusele.
Chrysler
Stellantis North America, ametliku nimetusega FCA US, LLC ja varem tuntud kui Chrysler, on suur USA autotootja, mille peakorter asub Michigani osariigis Auburn Hillsis. Chrysler on üks kolmest USA suurest autotootjast General Motorsi ja Ford Motor Company kõrval. Lisaks Chryslerile kuuluvad Stellantis North Americale ka kaubamärgid Dodge, Jeep, Ram, Mopar (autode varuosad ja lisatarvikud) ja SRT (sportautode osakond).
pisi|left|Chrysleri autod 1928. aastal
1925. aastal asutas Walter Chrysler Chrysler Corporationi, võttes üle Maxwell Motor Company. Chrysler suurenes kiiresti 1928. aastal, kui omandati veoautotootja Fargo ja Dodge Brothers Company; samal aastal loodi automargid Plymouth ja DeSoto. pisi|Chrysleri peakorter Auburn Hillsis 1960. aastatel laines ettevõte Euroopasse, loodi Chrysler Euroopa divisjon. 1987. aastal ostis Chrysler American Motors Corporationi, mis tõi Chrysleri alla tulusa Jeepi brändi. 1998. aastal ostis Chrysler Saksamaa autotootja Daimler-Benzi ning ettevõte sai nimeks DaimlerChrysler. 2007. aastal loobus Daimler Chryslerist ning uueks nimeks sai Chrysler LLC (2007–2009) ja Chrysler Group LLC (2009–2014). 2014. aastal liideti Chrysler holding-ettevõttega Fiat S.p.A. ning sündis Fiat Chrysler Automobiles (FCA). 2019. aastal teatati soovist liituda Prantsuse autotootjaga Groupe PSA. Liitumine viidi lõpule 2021. aasta jaanuaris ja ettevõtte uueks nimeks sai Stellantis.
2022. aastal kuulub Chrysleri mudelivalikusse ainult 2 autot: Chrysler 300 ja mahtuniversaal Chrysler Pacifica.
Stalini mälestusmärkide loend
Siin on loetletud Jossif Stalini auks püstitatud mälestusmärgid.
Ukraina
...
Warda Al-Jazairia
Warda Al-Jazairia (araabia keeles وردة الجزائرية, Wardah al-Jazā‘irīyah, ka Warda; sünninimi Warda Fatouki; 22. juuli 1939 Puteaux – 17. mai 2012) oli Alžeeria laulja ja näitleja.
Warda sündis Prantsusmaal; tema ema oli pärit Liibanonist ja isa Alžeeriast. Ta hakkas laulmist õppima 11-aastaselt ning sai Alžeeria isamaalisi laule lauldes peagi tuntuks. Pärast abiellumist 1962. aastal keelas abikaasa tal laulmise. 1972. aastal esines ta keelust hoolimata president Houari Boumédiène'i palvel Egiptuse orkestri saatel, ning abielu purunes. Seejärel pühendus Warda muusikale.
Ta asus elama Egiptusse ja abiellus helilooja Balīgh Ḩamdīga. Warda esitas oma abikaasa ja teiste Egiptuse heliloojate loodud laule ja sai väga populaarseks. Ta mängis ka filmides.
Kullassepakunst
Kullassepakunst on tarbekunsti haru, mis tegeleb väärismetallide kulla, hõbeda ja plaatina ning nende sulamite kunstilise töötlemisega ning nende kujundamisega eheteks, ilu- ning tarbeesemeteks.
Mõni allikas käsitleb kullassepakunsti ja juveliirikunsti sünonüümsetena.
Hermann (Brandenburg)
thumb|Hermann, Brandenburg-Salzwedeli markkrahv, [[Antoni Boys]]
Hermann, ka Hermann Pikk (u 1275 – 1. veebruar 1308), Askania dünastia liige, oli Brandenburgi markkrahv ja Brandenburgi kaasvalitseja koos oma nõo Otto IV-ga.
Elu
Hermann oli markkrahv Otto V ja selle naise Judithi poeg. 1299. aastal järgnes ta oma isale kui Brandenburgi kaasvalitseja, mida ta valitses koos oma nõo Otto IV-ga. Pärast Piastist Jawori hertsogi Bolko I surma oli ta Bolko laste eestkostja.
1308. aastal puhkes sõda Brandenburgi ja Mecklenburgi vahel, niinimetatud Põhja-Saksa markkrahvisõda. Hermann ja Otto tungisid Mecklenburgi ja Hermann suri Lübzi piiramise ajal. Ta maeti Lehnini kloostrisse.
Abielu ja järglased
1295. aastal abiellus ta Austria Annaga (1280–1327), hilisema Habsburgist Saksamaa kuninga Albrecht I tütrega. Nad said neli last:
Kõrvukrebane
pisi|Kõrvukrebane [[Praha loomaaed|Praha loomaaias]] pisi|Kõrvukrebane [[Namiibias]] Kõrvukrebane (Otocyon megalotis) on koerlaste sugukonda kuuluv kiskja, kõrvukrebase perekonna ainus säilinud liik.
Kõrvukrebane elab Aafrika savannides kahe eraldiseisva populatsioonina mandri ida- ja lõunaosas. Ta on saanud nimetuse oma suurte kõrvade järgi. Kõrvukrebane toitub eelkõige putukatest.
Fossiilileidude põhjal on teada, et kõrvukrebane oli olemas hiljemalt kesk-pleistotseenis, umbes 800 000 aastat tagasi.
Süstemaatika
Eriliste hammaste tõttu paigutati kõrvukrebane varem eraldi alamsugukonda Otocyoninae. Hilisemad uuringud on näidanud, et ta sarnaneb rohkem rebase perekonna liikidega. Teised uurijad on aga selle perekonna paigutanud eraldi rühma, mis ei ole rebasega lähedases suguluses.
Alamliigid:
Põlvnemine ja kromosoomistik
Fülogeneesiuuringud näitavad, et kõrvukrebane eraldus teistest koerlastest umbes 7 miljonit aastat tagasi. Vanimad fossiilid on ligi kaks miljonit aastat vanad. Teda peetakse lähedaseks hallrebasega (sealhulgas ranna-hallrebasega).
Tänapäeva kõrvukrebase eellased ilmusid Aafrikasse pliotseenis. Varaseim fossiil on pärit Lõuna-Aafrika Vabariigist hilis-pliotseenist pärit Hearthi koopa väljakaevamistelt. Tansaaniast hilis-pliotseeni–vara-pleistotseeni setetest Olduvai I leiti väljasurnud kõrvukrebase Otocyon recki fossiil. Kõrvukrebane oli pleistotseenis laialt levinud.
On aga ka uuringuid, mille järgi on kõrvukrebase lähim sugulane kährik.
Kõrvukrebasega väga sarnaseks on peetud kapi rebast, kes on veidi väiksem, hõbedasema karvaga ja väiksemate kõrvadega. Nende liikide esindajate lõunapoolne levila suures osas kattub.
Levila ja elupaigad
Kõrvukrebase levila koosneb kahest eraldiseisvast piirkonnast Ida- ja Lõuna-Aafrika ariidse kliimaga aladel. Neid eraldab teineteisest umbes 1000 km. Alamliigi Otocyon megalotis virgatus levila ulatub Lõuna-Sudaanist, Eritreast, Etioopiast ja Somaaliast kuni Uganda, Keenia ja Edela-Tansaaniani. Otocyon megalotis megalotis elab Angola lõunaosas, Namiibias, Botswanas, Zimbabwes, Mosambiigis, Lõuna-Aafrika Vabariigis ja Malawis. Suuremas osas Sambiast ei ole kõrvukrebast kohatud. Arvatakse, et pleistotseenis ulatus levila katkematult Ida-Aafrikast Lõuna-Aafrikani. On täheldatud levila sarnasust kõrvukrebase ja teiste kuivas kliimas elavate endeemsete liikide vahel. Kõrvukrebase levila kattub suures osas näiteks tsiibethüääni ja mustselg-šaakali omaga. Viimastel aastatel aset leidnud levila laienemist Aafrika lõunaosas seostatakse sademetemustrite muutumisega.
Kõrvukrebased elavad peamiselt rohumaal, savannis ja põõsasrohtlas. Aafrika lõunaosas on nende peamine elupaik madalarohulistel tasandikel ja kõrbemaastikul, kuid neid võib leida ka põõsastega lagendikelt, kuivast või poolkuivast põõsassavannist, kus võib talvel vihma sadada, ning lagedatest kuivadest savannidest. Serengetis on kõrvukrebased levinud avatud rohtlate ja puistute piiril, aga mitte madalarohulistel aladel. Mõlema alamliigi asuala kattub peaaegu täielikult neile söögiks olevate termiitide Hodotermes ja Microhodotermes omaga. Lagedal maastikul on hea nähtavus ja palju termiite, rohkelt on ka kabjaliste sõnnikut, mis putukaid meelitab. Kõige arvukamalt on kõrvukrebaseid maastikul, kus rohu kõrgus on 100–250 mm. Sellised alad kujunevad tihti tulekahju tagajärjel või kohtades, kus suurte rohusööjate karjad on hiljuti söömas käinud. Kui rohi liiga kõrgeks kasvab, kolib kõrvukrebane uude kohta.
Arvukus
Kõrvukrebase arvukust peetakse stabiilseks. Ta on tavaline Lõuna- ja Ida-Aafrika kaitsealadel, kuid tema arvukus on vähenema hakanud kuivemates piirkondades ja Lõuna-Aafrikas inimasustuse lähedal, kus teda aeg-ajalt hävitatakse. Arvukus igal asualal kõigub ja sõltub muu hulgas sademete hulgast, toidu kättesaadavusest, paljunemistsüklist ja haigustest. Kalahari kõrbes on asustustiheduseks registreeritud 0,7–14 isendit/km² ja Serengetis 0,3–1,0 isendit/km².
Eluiga
Loomaaias elavad kõrvukrebased umbes 13-aastaseks, looduses elavatel loomadel peetakse kõrgeimaks vanuseks 9 aastat. Loomaaias on kõrvukrebane elanud 13 aasta ja 9 kuu vanuseks.
Välimus
pisi|Kõrvukrebase [[kolju]] pisi pisi|Kõrvukrebane [[Cincinnati loomaaed|Cincinnati loomaaias]] pisi|Kõrvukrebased [[Namib-Nauklufti rahvuspark|Namib-Nauklufti rahvuspargis]] pisi|Kõrvukrebase karusnahk Kõrvukrebane sarnaneb välimuselt rebasega, kuid teda eristavad eelkõige silmatorkavalt suured kõrvad. Kehasuurust arvestades on ainult fennekrebasel veel suuremad kõrvad. Kõrvukrebase kehaehitus on kohastunud jälituseks ja varitsuseks. Keha on vilajas ning jäsemed suhteliselt pikad ja saledad. Karvastik on tihe ja sageli kohev.
Suurus
Kõrvukrebasel on keskmise suurusega keha. Keha tüvepikkus on 46–66 cm (keskmine kehapikkus 55 cm ), õlakõrgus 30–40 cm, saba pikkus 23–34 cm, kehamass 3,2–5,4 kg (3–5 kg ), sünnikaal 99–142 grammi. Kõrvade pikkus on keskmiselt 13 cm.
Emasloomad on tavaliselt isastest veidi suuremad ja raskemad.
Värvus
Kõrvukrebase värvus varieerub hallikasbeežist kollakaspruunini, vahel ka tumedama pruunini. Vanemad loomad on tavaliselt erksamavärvilised.
Aluskarv on hall, valgete karvaotstega, karva pikkus on umbes 3 cm. Pealiskarv on peamiselt must valgete otstega, umbes 5,5 cm pikkune. Mõnikord on näha tumedam seljatriip. Lõua- ja kurgualune, rind ja kõht on pruunikaskollased, selg ja küljed hallikamad. Osa käppadest, sabaots ja kõrvatipud on mustad, nägu ja kõrvade esiküljed valged.
Käpad
Käpad, eriti käppade esiküljed ja käpaotsad on tumedad, mõnikord peaaegu mustad. Esikäppadel on viis varvast, neist esimene maaga kokku ei puutu. Küünised on umbes 20 mm pikkused. Tagakäppadel on neli varvast, tagumiste küüniste pikkus on 7–10 mm. Küünised on kohastunud kaevamiseks. Need on võrdlemisi nürid, aga tugevad.
Saba
Saba on kohev, selle ülaküljel on must triip, sabaots on must. Saba pikkus on 23–34 cm.
Nägu
Kõrvukrebase pea on piklik, otsmik lame. Nägu on valge, silmade ümbruses ja koonu peal tumedam. Näomaski poolest meenutab kõrvukrebane veidi pesukaru.
Koon on pikk ja teravaotsaline, pealt must, alt valge.
Kõrvad
Kõrvad on püstised, laiad, keskmiselt 13 cm pikkused. Kõrvad on seest valged, väljast mustad. Suured kõrvad kindlustavad kõrvukrebasele erakordselt hea kuulmise. Ta kuuleb ka üheainsa maa-aluses käigus toimetava termiidi liikumist. Kõrvad aitavad ka kehatemperatuuri reguleerida. Kõrvalesta pinnal on palju peeni veresooni.
Hambad
Kõrvukrebasel on väga iseloomulik hammastu. Hambad on kohastunud putukate söömiseks ja seetõttu on need palju väiksemad kui teistel koerlastel. Kõigist teistest koerlastest eristab teda aga eelkõige suurem purihammaste arv. Kõrvukrebase hambavalem on i 3/3, c 1/1, p 4/4, m 3–4/4–5, seega kokku on tal hambaid 46–50. Teistel koerlastel on kummalgi pool kaks ülemist ja kolm alumist purihammast (m 2/3). Kõrvukrebasel on rohkem hambaid kui ühelgi teisel pärisimetajal, välja arvatud hammasvaalalised.
Alumisel lõualuul on aste, kuhu kinnitub tugev mälumislihas, mis laseb lõualuul kiiresti liikuda. Kõrvukrebane suudab suud avada ja sulgeda kuni viis korda sekundis. Närimise ajal liiguvad kõrvad taha. Pehme toidu tarvitamine ei vähenda purihammaste lõikepindade kulumist.
Piimahambad sarnanevad teiste koerlaste hammastega.
Piimanäärmed
Emastel kõrvukrebastel on 4–6 nisa.
Meeled
Kõrvukrebasel on väga hea kuulmine ja vilets nägemine. Ka haistmine on hea.
Eluviis
Kõrvukrebane on karjaloom. Nad peavad jahti karjadena ja liiguvad harva üksteisest kaugemale kui 200 meetrit, avatud maastikel püsivad nad enamasti kuni 30 meetri kaugusel. Nad puhkavad koos ja otsivad üksteise lähedust. Ühest küljest aitab koospüsimine paremini vaenlast märgata ja talle vastu hakata, teisest küljest aga elavad neile toiduks olevad putukad tavaliselt kolooniatena.
Kõrvukrebased elavad paarides või väikestes perekonnagruppides. Grupp koosneb kahest kuni viieteistkümnest isendist, kes on tavaliselt lähisugulased. Isased kutsikad hülgavad karja varakult, noored emasloomad jäävad aga tihti aastaks-kaheks karja juurde. Karja suurus sõltub aastaajast. Rebasepere jahib üheskoos tavaliselt 7–8 kuud, kuni pojad on piisavalt suured. Kõige rohkem on kohatud kahekaupa liikuvaid kõrvukrebaseid. Suuremad karjad koosnevad vanematest koos oma täiskasvanud järglastega. Ida-Aafrikas võib ühe isase kaaskonda kuuluda kuni kolm emast koos nende kutsikatega. Registreeritud karju enamasti järgmisel aastal enam samas kohas ei kohatud, seega ei ole nende territoorium püsiv. Oma territooriumilt võivad nad lahkuda paaritumise ajal ja siis, kui rohi kasvab liiga kõrgeks.
Karja jahipiirkond hõlmab 0,3–3,5 km². Mida tihedamalt on piirkonnas termiite, seda väiksem on jahipiirkond. Eri karjade territooriumid võivad suures ulatuses kattuda. See on koerlastele ebatüüpiline. Mitu gruppi võib samal territooriumil kõrvuti jahti pidada, suhtudes võõra grupi liikmetesse enamasti sõbralikult. Idaosa populatsioonil on territooriumi suurus 0,25–1,5 km² ja see on uriiniga märgistatud. Lõunaosas kattuvad eri karjade asualad ulatuslikult ja piire valdavalt ei märgistata. Et kõrvukrebased eelistavad kohti, kus on termiitide kolooniaid, on termiitidest toitujate puhul territoorium väiksem ja tihedus suurem (15–19 rebast 0,5–5,3 km²-l) kui muu toidu sööjatel. Lõuna-Aafrikas on territoorium väiksem ka talvel, kui termiidid moodustavad toidust suurema osa kui suvel.
Sõltuvalt kliimast, hooajast ja termiitide aktiivsusest on kõrvukrebane kas päevase või öise eluviisiga. Areaali põhjaosas (Serengeti ümbruses) on ta 85% ajast öise eluviisiga, Aafrika lõunaosas on öise eluviisiga suvel, talvel aga tegutseb päeval. Toitumisrütm on seotud termiitide aktiivsusega. Lõuna-Aafrikas on piirkondi, kus temperatuur võib talvel ka alla nulli langeda.
Kalaharis Nossobi jõe ääres elavaid kõrvukrebaseid uurides selgus, et nad veedavad 70–90% ajast saaki püüdes ja süües ning nende aktiivsus varieerus aasta lõikes. Talvel olid nad aktiivsed peamiselt päeval ja öösel lamasid, arvatavasti magasid. Kesksuvel (detsembrist jaanuarini) käitusid nad vastupidi. Ühe söögikorra jooksul võivad nad rännata kuni 12 km.
Et kiskjaid eksitada, läheb ta tihti urgu tagasi enda varasemaid jälgi mööda. Ohu korral peitub loom kõrge rohu sisse või tihedasse põõsastikku. Külma ja tugeva tuule eest varjub ta kõrgema taimestiku vahele või enda kaevatud urgu. Keskpäevase kuumuse eest peidavad nad end olemasolevatesse lohkudesse ja kaevavad neid suuremaks. Lõuna-Aafrikas puhkavad kõrvukrebased tihti akaatsiate all.
Suhtlemine
pisi|Jooksev kõrvukrebane Visuaalsed märguanded on suhtluses olulised. Neid antakse näoilme ning eriti kõrvade ja sabaga. Tähelepanelikult mingit objekti jälgival rebasel on pea püsti, silmad lahti, kõrvad kikkis ja ettepoole suunatud, suu kinni. Hirmu või alistumise korral on pea madalal, kõrvad liiguvad taha, peadligi. Seejärel võib ta hambad irevile ajada. Saba must ots ja triip teevad signaalid nähtavamaks. Saba võib olla longus, püsti või tagurpidi U kujuga kaarjas. Kaarjalt või püsti hoiab ta saba ohuolukorras või rünnaku ajal ja võimuvõitluse käigus, aga ka seksuaalse erutuse korral, mängides või roojates. Joostes on saba horisontaalne. Äärmise ohu korral tõusevad kaela-, turja- ja sabakarvad püsti, et lasta loomal suuremana paista.
Kõrvukrebane ei ole eriti häälekas. Tal on mõned kindlad kutsungid, mis kõlavad enamasti õrnalt ja vilistavalt ning sarnanevad rohkem linnu kui imetaja häälitsustega. Häält tehakse peamiselt liigikaaslastega kontakti otsimiseks või hoiatuseks, enamasti talvel. Kontaktikutsung on enamasti vaikne, hoiatus aga on kõrgetooniline ja kostab kaugele. Hoiatusi esineb võrdlemisi harva. Õrna häälega kutsutakse kutsikaid või antakse teada heast söögikohast. Hoiatatakse eelkõige röövloomade eest.
Tervitamisel kasutatakse visuaalseid ja lõhnasignaale. Üksteist tuntakse ära umbes 30 meetri kauguselt. Lähenejat võidakse ignoreerida või tema suunas hoiatuseks ründavalt läheneda.
Paljudel juhtudel märgistavad kõrvukrebased oma territooriumi uriiniga. Urineerimisel kasutatakse kolme eri asendit – ette nõjatumine, jalatõstmine ja kükitamine. Kui eesmärk on põie tühjendamine, nõjatuvad isasloomad tavaliselt ette, emased aga kükitavad. Kui on tegu märgistamisega, tõstavad isased jalga ja emased kükitavad. Märgistatakse rohkem talvel. Tihti märgistatakse topelt, kõigepealt urineerib emane ja seejärel märgistab isane üle. Emased kõrvukrebased hakkavad uriiniga märgistama innaajal, isaste märgistamise sagedus emase innaajal ei muutu.
Näärmeeritiste osa suhtluses pole teada. Füüsilise kokkupuute juures on lõhnad olulised.
Külma kaitseks kogunevad rebased magades hästi lähestikku. Ka muidu otsivad nad füüsilist kontakti liigikaaslastega. Tihti toetab üks loom pea teise seljale. Nad lakuvad ja nuusutavad üksteise nägu, ka hõõruvad vastamisi ja näksivad. Täiskasvanud loomad ja kutsikad mängivad omavahel sageli, peamiselt ajavad üksteist taga, harvem maadlevad.
Sõralisi ja kabjalisi kõrvukrebane tavaliselt ignoreerib. Toidunappuse korral hoiab ta nende lähedusse, et nende väljaheidetelt putukaid leida. Ta eirab ka sageli kohatavaid vöötmanguste ja manguste Ichneumia albicauda ja Helogale parvula. Suurte kiskjate suhtes on kõrvukrebane alati ettevaatlik, kuid inimest ei karda.
Toitumine
pisi|[[Hodotermes mossambicus]] Kõrvukrebane sööb eelkõige putukaid. Ta kasutab saagi asukoha välja peilimiseks kõrvu. 80–90% toidust moodustavad termiidid Hodotermes mossambicus. Kõrvukrebase ja selle termiidiliigi levilad kattuvad 95-protsendiliselt. Kui see liik pole kättesaadav, sööb ta ka teisi termiite, peamiselt termiiti Microhodotermes viator, Botswanas ja Tansaanias aga perekonda Macrotermes kuuluvaid termiite. Ta sööb ka teisi lülijalgseid, sealhulgas sipelgaid, mardikaid, kilke, rohutirtse, tuhatjalgseid, ööliblikaid, skorpione, ämblikulisi, harva ka linde, väikseid imetajaid (eelkõige närilisi), roomajaid ja seeni (Kalaharituber pfeilii ). Putukad katavad ka suurema osa nende veevajadusest. Kõrvukrebast ei ole nähtud vett joomas. Harvem söövad nad ka marju, vilju, juuri, linnupoegi, mett, linnumune. Kohtades, kus on palju rohusööjate sõnnikut, söövad nad sõnnikumardikaid ja nende vastseid. Sõnnikumardikaid söövad nad rohkem ka vihmaperioodil, kui termiitide aktiivsus on väiksem.
Keenias on piirkondi, kus termiiti Hodotermes mossambicus ei esine, seal toituvad kõrvukrebased ka termiidist Odontotermes.
Kõrvukrebase väljaheites sisalduvad seemned on idanemisvõimelised.
Pole täheldatud, et kõrvukrebased oleksid toitu tagavaraks varunud või toidu pärast omavahel võidelnud. Loomaaias elavad kõrvukrebased jätavad ülearuse toidu tavaliselt vedelema. Loomaaias on nad ära söönud ka neile pakutud hobuseliha, elusad hiired ja puuviljad.
Eluase
Urus loomad magavad ja poegivad. Kaitseks äärmuslike temperatuuride ja tuule eest kaevab kõrvukrebane endale ka ajutisi väiksemaid urge ja lohke.
Paljunemine
Kõrvukrebane on valdavalt monogaamne, kuid on täheldatud ka polügüünseid isendeid. Tema paaritumisperiood on Serengetis juunist septembrini, Ugandas jaanuaris, Kalaharis juulis ja augustis, Ida-Aafrikas kohati aasta ringi. Innaaja ajastus sõltub kohalikust kliimast. Tavaliselt peaks poegimine langema vihmaperioodile, kui on kõige rohkem putukaid. Tiinus kestab 60–70 päeva. Ida-Aafrikas sünnivad pojad peamiselt augusti lõpust oktoobri lõpuni, Kalaharis septembrist novembrini, Botswanas oktoobrist detsembrini. Pesakonnas on 1–6 poega.
Vastsündinu kaalub 100–140 grammi. Ema imetab poegi 14–15 nädalat. Ühekuuseid kutsikaid hakatakse pikkamisi võõrutama ja piimale lisaks muud toitu pakkuma. Putukaid tavaliselt urgu ei tooda, poegi toidetakse valdavalt selgroogsetega. Erinevalt teistest koerlastest oksendab kõrvukrebane poegadele väga harva poolseeditud tahket toitu, sest see sisaldab putukate kõvu osi, mida pojad ei seedi. Kui imetav emane käib endale toitu otsimas, valvab isane poegi.
Kutsikate silmad avanevad 9-päevasena. Urust väljuvad nad esimest korda umbes 17-päevasena. Tihti sureb pesakonnast üks või kaks poega esimese kolme nädala jooksul.
Johann V (Brandenburg)
Johann V, hüüdnimega "Hiilgav" (ladina keeles: Illustris) (1302 – 26. märts 1317), oli Brandenburgi markkrahv ja kaasvalitseja 1308. aastast kuni oma surmani.
Kõrvukrebane
Paljunemine
Enamik kutsikaid saab täiskasvuliseks ja iseseisvaks 5–6-kuuselt, suguküpseks 8–9-kuuselt. Osa noori emaseid jääb pere juurde.
Johann V (Brandenburg)
Tema vanemad olid Brandenburgi markkrahv Hermann "Pikk" ja Austria Anna. Johann abiellus Głogówi ja Żagańi hertsogi Henryk III tütre Katariinaga (suri 1327).
Kõrvukrebane
Paljunemine
Erinevalt teistest koerlastest hoolitseb järglaste eest peamiselt isasloom. Kui kutsikad on emapiimast võõrutatud, võtab poegade eest hoolitsemise üle isasloom. Isaste hoolitsuse määra ja poegade ellujäämise vahel on leitud selge korrelatsioon. Isasloom jälgib ja kaitseb kutsikaid ning õpetab neid saaki püüdma.
Johann V (Brandenburg)
Johann V suri 1317. aastal. Tema surmaga hääbus Askania dünastia Brandenburg-Salzwedeli liin.
Kõrvukrebane
Paljunemine
Kõrvukrebased hoolitsevad tihti ka vastastikku üksteise järeltulijate eest.
Ohud
pisi|[[Mustselg-šaakal kuulub kõrvukrebase vaenlaste hulka]] Kõrvukrebase peamised vaenlased on kotkad, šaakalid ja hüäänid. Kõrvukrebaseid jahivad teiste seas lõvi, leopard, gepard, hüäänkoer, tähnikhüään, pruunhüään, ka kuningkotkas ja püütonid. Kutsikate suurim vaenlane on šabrakkšaakal, ka mustselgšaakal. Avatud maastikul võivad kuningkotkad ja teised suured röövlinnud ka täiskasvanud kõrvukrebase kätte saada. Kõrvukrebaseid on söögiks tapnud ka hieroglüüfpüüton.
Kutsikad varjuvad röövloomade eest lähimasse urgu, millel on enamasti kitsas sissepääs. Läheduses varitsevaid šaakaleid, tähnikhüääne ja manguste püütakse karjaga minema peletada. Kiskjate ja röövlindude eest põgenedes teevad kõrvukrebased haake.
Inimene kõrvukrebast väga ei ohusta. Mõnevõrra teda karusnaha saamiseks küll jahitakse. Teda peetakse ka ekslikult ohuks kariloomadele.
Suhe inimesega
pisi|Rebasepaar [[Hampshire'is Marwelli loomaaias]] Kõrvukrebane pole inimpelglik. Ta on uudishimulik ja ettevaatamatu ning tuleb tihti inimesi uudistama.
Inimesed peavad teda üldiselt kasulikuks, sest ta hävitab termiite. Vahel peetakse kõrvukrebaseid ekslikult koduloomade murdjateks, sest neid nähakse korjustelt usse söömas. Tegelikult ei ole ta oma hammaste ehituse tõttu suuteline suuremaid loomi murdma.
Kõrvukrebane ei ole eriti hinnatud jahisaak. Tema talvekasukat peetakse väärtuslikuks ja karusnahku mõnel määral müüakse. Aafrika lõunaosas (eriti Botswanas ) müüakse nahku või topiseid jahitrofeedena.
Lõuna-Aafrikas peetakse neid mõnikord lemmikloomadena. Nad on levinud ka loomaaedades.
Haljava vald
Haljava vald (saksa keeles Hallinap) oli vald Harjumaal Harju-Jaani kihelkonnas. Vald eksisteeris 1866–1890 ja siis liideti see vald Anija vallaga.
Aerosaan
pisi|Teise maailmasõja aegne aerosaan [[RF-8, mille jõuallikaks on odav automootor]] Aerosaan (vene sõnast aэросани) on propelleri jõul liikuv mootorsaan.
Kasutati postiveoks, kiirabi- ja päästesõidukina ning piirivalvemasinana. Peamiseks kasutajaks on olnud Venemaa, kuid ka teised riigid on neid kasutanud. Tsiviilülesannete täitmise kõrval on aerosaane kasutatud ka sõjamasinatena keeruliste lumeoludega piirkondades. Aerosaanide liikumiskiirus oleneb mootori võimsusest ning ulatub 25–140 km/h. Aerosaan võib olla nelja- või kolmesuusaline.
Aerosaanide sõjaline kasutamine sai alguse Esimeses maailmasõjas, kus nii Venemaa kui ka Saksamaa armee neid masinaid erinevate ülesannete täitmisel pruukisid. Punaarmee kasutas aerosaane ka Talvesõjas ja Teises maailmasõjas.
Ajalugu
Esimesed aerosaanid valmistati Venemaal 1903. aastal ning need leidsid hiljem laialdast kasutamist. 1905. aasta ajakiri Воздухоплаватель nimetas neid "lumel liikuvateks propelleriga saanideks". Esimene mudel kujutas endast kerget saani, millele oli kinnitatud sisepõlemismootor ja propeller. Juba 1907. aastal ehitas ja katsetas Moskva tehas Dux nn suuskadel autot. Aasta möödudes hakati seda sõidukit aerosaaniks nimetama. Venemaa tingimustes osutus leiutis väga kasulikuks. Pikad vahemaad ja mitu kuud püsiv lumikate tähendas, et kaugemad piirkonnad olid ligipääsetavad vaid taoliste mehhaniseeritud transpordivahenditega.
1912. aastal algas Venemaa sõjaministeeriumi tellimusel esimeste transpordi aerosaanide seeriatootmine. Selleks ajaks olid aerosaanid veel mitme riigi tähelepanu äratanud.