cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Andronikos II Palaiologos
Epeiros ja Charles II d’Anjou
Olukorda muutis Isabelle’i abielu Hainaut’ Florentiga (hollandipäraselt Floris van Henegouwen), kes sai vürsti tiitli ning otsustas 1290. aastal sõlmida Konstantinoopoliga rahu. Sellest hoolimata jätkas Florent Charles II-ga Bütsantsi-vastase poliitika elluviimist. 1291. aastal oli ta Epeirose ja Napoli läbirääkimiste vahendaja, et taaselustada nende liit, mis eksisteeris Charles I ajal. Liit sätestas ka, et Nikephoros I tütar Thamara abiellub Charles II poja Philippe’iga, kellest oleks saanud Nikephorose surma järel Epeirose valitseja.
Bütsants aga kartis, et sellisel juhul saab Epeirosest Anjou dünastiale sillapea Balkanil, kust edasi Bütsantsi tungida. Andronikos II saatis Epeirosesse sõjväe, keda juhtis Michael Dukas Glabas Tarchaneiotis. Maaväge toetas Genova merevägi. Kampaania tulemusena vallutati Ioannina ja Durrës. 1293. aastal pidid bütsantslased tagasi tõmbuma, sest Epeirose liitlased sekkusid sõtta. Ka Epeirose rannikut rüüstanud genovalased lahkusid.
1294. aastal sõlmitigi Philippe’i ja Thamara abielu, mis andis Anjoudele tugeva koalitsiooni Bütsantsi vastu. Oht oli aga näiline, sest Ahhaia vürstiriigis oli tõsised sisemised lahkhelid, mis tulid Bütsantsile kasuks. Bütsantsi-vastase koalitsiooni nõrkust näitab ka see, mis sai pärast Epeirose despoodi Nikephoros I surma 1296. aastal. Tessaalia üritas riiki annekteerida, mistõttu pidi Anna Palaiologina Kantakouzene Bütsantsilt abi paluma. Nikephoros I Dukase poeg Thomas Dukas abiellus Mixhael IX tütrega. Bütsants ei saanud seda edu siiski kaua nautida, sest peagi sekkusid mängu serblased, kes hõivasid Durrëse ning kujutasid Bütsantsile uut ohtu. pisi|Seria kuningas Stefan Uroš II Milutin
Serbia
Samal ajal kui Epeirosest ja Napolist tulenev oht hääbus, muutus ekspansionistlik Serbia Bütsantsile aina murettekitavamaks. Nagu bulgaarlasedki, kes soovisid teha Konstantinoopolist slaavi-kreeka impeeriumi pealinna, tahtsid ka serblased seda vallutada. Konstantinoopoli rüüstamisest alates 1204. aastal oli Serbia olnud iseseisev ning nende võim tugevnes Bulgaaria allakäigu ja hõbedakaevanduste avamise tõttu. 1282. aastal sai Serbia troonile Stefan Uroš II Milutin, kellega hakkas riigi laienemine Bütsantsi arvelt. 1282. aastal langes Skopje, millele järgnes Serres. Lõpuks jõudsid serblased Egeuse mere äärde. Andronikos saatis nende vastu tatarlased, kuid võimsat ja ülekaalukad Serbia armeed see ei kõigutanud. Peagi ähvardasid nad üha enam ka Thessaloniki linna. pisi|Serbia 13. sajandi lõpus ja 14. sajandi alguses 1297. aastal proovis kuulus väejuht Michael Tarchaniotes serblasi tagasi tõrjuda, kuid edutult. Bütsantsi jaoks oli Makedoonia lõplikult kaotatud. Kuningas Stefan Uroš II lepitamiseks pakkus Andronikos talle oma õe Eudokia kätt, end naine polnud sellega nõus, sest kuningas oli tuntud oma truudusetuse poolest. Seejärel pakkus keiser Stefanile oma viieaastast tütart Simonist. Kiriku protestidele vaatamata sõlmiti abielu 1299. aastal Thessalonikis. Simonise kaasavara sisaldas Makedoonia territooriume, mille Konstantinoopol oli kaotanud. Liit kinnitas rahu Bütsantsi ja Serbia vahel. Serbia aadlikud polnud sellega rahul, sest nägid võimalusi edasisteks vallutusteks. Abielu soodustas ka Bütsantsi kultuurilise mõju tungimist Serbiasse ja julgustas serblasi nende idees luua slaavi-kreeka impeerium.
Serbia sekkus ka hiljem Bütsantsi. Kodusõja perioodil (1321–1328) sõlmis Serbia kuningas liidu Thessaloniki linnajuhi ja keiser Andronikos II vennapoja Johannes Palaiologosega, et alustada ülestõusu, ent Johannes suri 1326. aastal. Serblaste huvi sellega siiski ei kadunud. 1327. aasta kevadel sõlmis Andronikos II vastukaaluks oma pojapojale, kes oli sõlminud liidu Bulgaariaga, alliansi serblastega. 1327. aastal taaselustuski kahe keisri vaheline sõda ning 1328. aastal muutus olukord vanema Andronikose jaoks kriitiliseks. Lepingule vaatamata ei tulnud serblased Andronikos II-le appi. Sellega lõppes nende osalus Bütsantsis Andronikos II valitsemisajal. pisi|330x330px|Türklaste beylikid umbes 1330. aastal
Türklased
Vahetult enne surma pühendus keiser Michael VIII türklaste tõrjumisele Väike-Aasias, kes ohustasid Konstantinoopoli lähedasi Aasia alasid. Andronikos II aga, hoolimata ähvardavast ohust, jättis pärast troonile saamist Väike-Aasia tähelepanuta. Kogu impeeriumi tähelepanu koondus riigisisestele küsimustele ja Euroopale, türklased jäid teisejärguliseks. Türklased aga mitte ainult ei suurendanud oma rüüsteretki Bütsantsi aladele, vaid asusid keisririigi aladele ka elama. Kreeklastest elanikkond osutas neile vähe vastupanu. Alles 1290. aastal otsustas keiser Andronikos hakata aktiivselt tegutsema Väike-Aasias. Keiser otsustas koguni asuda sinna elama ning jättis riigi osalise juhtimise poeg Michael IX-le. Andronikos inspekteeris piirkonnas suurema osa ajast keisririigi kaitsevõimet, ent avastas väidetavalt seal oma venna Konstantinos Palaiologose ja kindral Michael Strategopoulose vandenõu. Sellest ajendatuna pöördus Andronikos 1293. aastal Konstantinoopolisse tagasi, kus hakati vandenõulaste üle kohut pidama ning enamikel juhtudel nad ka vangistati. Sündmusest paljastub aga kohalike elanike meelsus, sest nad toetasid igati mässuliste eesmärke. Türklaste vastu taastas Andronikos lühiajaliselt akritoi (sõdurid-asunikud, kes vastutavad oma territooriumi kaitsmise eest) süsteemi. Peagi allutati nad aga mässumeelsuse tõttu Alexios Philanthropenose võimu alla. See väejuht oli oma türklaste poliitikas edukas ning tõrjus nad tagasi Meandrist kaugemale. 1295. aastal hakkas aga Philantrhopenos oma vägede ja kohalike kreeklaste toel keisri vastu mässama. Ta ei suutnud teisi väejuhte kaasata ning ta vangistati enne ülestõusu eskaleerumist.
Seejärel jättis keiser 1298. aastal türklastega võitlema Johannes Tarchaniotese. Hoolimata tema sümpaatiast arseniitide vastu saavutas ta keisri usalduse ning sai oma vägedele täiendusi. Tarchaniotes pidi patriarhi ja ohvitseride vastuseisu tõttu ametist peagi lahkuma. Teda asendasid teised väejuhid, keda on kirjeldatud pigem keskpärastena ning nad ei saavutanud erilisi tulemusi türklaste vastu. Lisaks pädevate ohvitseride puudumisele oli Andronikos II raskusi sõdurite leidmisega, sest palgasõdurid lahkusid enamasti teenistusest saamata palga tõttu. 1302. aastal õnnestus palgata mongolite eest põgenevad alaanid. Nad allutati otseselt Michael IX-le, kes rajas oma laagri Magnesia linna Joonia piirkonnas. Michael näitas üles hämmastavat passiivsust ajal, mil türklased ümberkaudseid alasid rüüstasid. Selle strateegia ja palga puudumise tõttu lahkusid ka alaanid järk-järgult teenistusest. Samal ajal deserteerusid ka paljud kreeklased. Seejärel otsustas Michael IX Magnesiast oma sõduritega lahkuda. Neile järgnesid ka paljud elanikud, keda jälitavad türklased kimbutasid ja koguni tapsid. Need, kes Euroopasse jõudsid, moodustasid suuri põgenikerühmi.
Samal ajal hoidis 2000-meheline alaanide rühm Bitüünias Sangriose jõe piiri, kuid Bapheuse lahingus kaotati edasitungivatele türklastele. Lahingu järel laastasid sissetungijad maapiirkonnad ning elanikud põgenesid Euroopasse. 1304. aastal said Progonos Sgourose juhitud bütsantslased taas lüüa, millega kinnitati keisririigi jõuetust türklaste vastu. Ainult väline abi võis päästa Bütsantsi valdused Aasias. Esmalt palus keiser abi Pärsia Ilkhanaadi valitsejalt Mahmud Ghazan khaanilt, kuid ta suri 1304. aastal. Keiser tegi 1305. aastal uue pakkumise tema järeltulijale. Kuigi mongolid lubasid saata 40 000 meest türklaste vastu, oli ajaloolase Georgios Pachymerese andmetel nende kontaktide ainsaks tulemuseks see, et türklased vallutasid veel ühe Bütsantsi kindluse. Sellega tahtsid türklased neid liidukatseid nurjata. See uus kaotus katkestas Nikaia ja Nikomeedia vahelise otsetee.
1305. aastal, mil tapeti Katalaani kompanii juhid, alustasid nad Traakia röövimist ja rüüstamist. Nende eesmärk oli võtta Gallipoli poolsaare üle kontroll ning muuta see hispaanlaste kontrollitavaks territooriumiks, mida juhiks Berenguer VI de Entenza. Kuigi kompanii juhid olid kõrvaldatud, ei suutnud Michael IX neid võita. Katalaanidel õnnestus Euroopasse smuugeldada 2000 türklast, kes ühinesid rüüstamisega. Katalaanid ise küll lahkusid, ent türklased jäid poolsaarele. Alles 1312. aastal suutis Bütsants serblaste toel purustada türklaste väed Gallipoli poolsaarel.
Philippe I de Tarente ja serblased
Katalaani kompanii kohalolek ja rüüstamine Bütsantsi aladel (Bütsantsis aastatel 1303–1308) taaselustas Anjou dünastia plaanid vallutada Konstantinoopol. Philippe I de Tarente abiellus Catherine de Valois-Courtenayga, kellelt ta sai Ladina keisririigi keisri tiitlid ja õigusliku pärandi. Oht oli vaid näiline. Ent 1306. aastal astus Philippe liitu Veneetsiaga, kes huvitus väga ladinlaste võimu taastamisest Konstantinoopolis, mis võimaldanuks riigil taastada majandusliku domineerimise piirkonna üle.
1308. aastal sõlmis Philippe I liidu Serbia kuninga Stefan Uroš II Milutiniga, samal ajal pani paavst Andronikos II kirikuvande alla. Nii mitmedki Bütsantsi kõrged tegelased avaldasid, et on valmis ladinlasi toetama. Frangid otsustasid toetus paluda Kassandreia piirkonnas tegutsenud Kataloonia kompaniilt. 1308. aastal sõlmitud kokkuleppele vaatamata otsustasid katalaanid Johannes II Dukase juhitud Tessaaliat rüüstata. Pärast aastast rüüstamist liikusid katalaanid edasi Lõuna-Kreekasse. Katalaanide lahkumine piirkonnast nurjas ka ladinlaste plaanid, kelle unistus vallutada taas Konstantinoopol muutus üha ebatõenäolisemaks.
Boriss Parõgin
Boriss Parõgin (vene Бори́с Дми́триевич Пары́гин; 19. juuni 1930, Leningrad – 9. aprill 2012, Peterburi), Nõukogude ja Venemaa sotsiaalpsühholoog. Professor, Ph.D. NSV Liidu teadusliku sotsiaalpsühholoogia rajaja. Filosoofilise ja sotsioloogilise suuna looja ja juhtiv esindaja sotsiaalpsühholoogias – selle ajalugu, metoodika, teooria ja prakseoloogia. Venemaa Föderatsiooni teeneline teadlane.
Andronikos II Palaiologos
Anatoolia olukord Andronikose valitsusaja lõpus
Pärast juhtunut kataloonlastega said bütsantslased üha enam teadlikuks Väike-Aasia katastroofilisest olukorrast. Anatoolia türklaste emiraatide piire on raske kindlaks teha, ent on selge, et suurem osa neist osales rünnakutes Bütsantsi vastu. Nende hulgast kerkisid eriti esile Germiyan beylik, kes kontrollisid Früügia alasid 13. sajandi lõpust. Ankarast Meanderi oruni ulatuv riik kaotas aga järk-järgult alasid, mille arvelt moodustusid uued beylikid. Väike-Aasia edelaosas arenes Bütsantsi alade arvelt Menteşe emiraat. See riik asutas esimesena ka laevastiku, kasutades ära eelkõige endisi Bütsantsi laevastikus teeninud mehi. Menteşe põhjanaaber, samuti Germiyan beylikist iseseisvunud Aydıni emiraat vallutas 1304. aastal Ephesose linna ning 1317. aastal Smürna linna (tänapäeva İzmiri). veelgi rohkem põhjas asusid Saruhaniidide ja Karasi emiraadid, mis polnud eelmistega võrreldes nii edukad,kuid vallutasid suurlinnad nagu Pergamon ja Magnesia ning kogu Müüsia piirkonna. Bütsantsile oli Anatoolias jäänud nominaalselt vaid Philadelphia (tänapäeva Alaşehir).
Osmanid piirdusid vaid Loode-Anatooliaga ning jäid Sangriose jõel (tänapäeva Sankarya) pidama. See oli üks väiksemaid emiraate, ent lõikas kõge suuremat kasu Bütsantsi nõrgenemisest ja lagunemisest. 1307. aastaks kontrollis see ümbritsevaid maid ning Nikaia (İznik), Nikomeedia (İzmit) ja Prusa (Bursa) linnu. Bütsants oli sellel ajal võimetu, sest pidi tegelema Euroopas katalaanide ja türklastega.
1310. aastate lõpuks paranes olukord keisririigi jaoks. Katalaanid olid lahkunud Kreekasse ning Ladina keisririigi taastamise püüdlused luhtunud. Ka sisepoliitiliselt olid pinged kirikus lahenenud. 1318. aastal surid Epeirose valitseja Thomas I Komnenos Dukas ja Tessaalia valitseja Johannes II Angelos Dukas ilma pärijateta ning Dukaste dünastia kadus. Endiste despootkonna alade üle hakkasid võitlema Bütsants ja Kefaloonia krahv Nicola (kreekapäraselt Nikolaos) Orsini. Konstantinoopolil õnnestus taastada kontroll despootkonna põhjaosa üle. Orsini sai despoodi tiitli ning läks otseselt Bütsantsi võimu alla. Seda ajutist tugevust õõnestas peagi algav kodusõda.
Boriss Parõgin
Elulugu
Boris Parõgin õpetas Leningradi Riiklik Ülikool filosoofiateaduskonnas (Leningrad, 1953–1957). Seejärel lastemeditsiini instituudis (Leningrad, 1957–1962). Ta juhatas Leningradi Riikliku Pedagoogilise Herzeni nimelise Instituudi filosoofia osakonda, kus ta lõi sotsiaalpsühholoogiliste uuringute labori ja esimene NSV Liidu sotsiaalpsühholoogia teaduskonnas (Leningrad, 1968–1976). Hiljem juhtis Parõgin Venemaa Teaduste Akadeemia sotsiaalsete ja majanduslike probleemide instituudis (Leningrad, 1976–1992) sotsiaalpsühholoogiliste probleemide sektorit. 1970. ja 1980. aastatel pidas ta palju avalikke loenguid. Ta käis töö tõttu Eestis, kus tal oli õpilasi. 1990.–2000. aastatel juhtis Boris Parõgin asutatud Peterburi humanitaarülikooli (Peterburi, 1992–2012) sotsiaalpsühholoogia osakonda. Külalisprofessorina pidas ta loenguid paljudes Venemaa ülikoolides.
Andronikos II Palaiologos
Troonipärimine
pisi|Andronikos II ja Michael IX basiliskon (münt) Keiser püüdis kindlustada igati trooni oma dünastiale. Andronikosel ja keisrinna Annal oli kaks poega. 1277. aastal sündis Michael ning umbes 1278. aastal Konstantinos. 1295. aastal kuulutas keiser oma täisealiseks saanud poja Michaeli kaaskeisriks. Ta on läinud ajalukku Michael IX nime all. Teda on nimetatud erakordselt vapraks sõjameheks ja erakordselt viletsaks väepealikuks. Lahinguväljal soovis ta esimesel võimalusel võitlusse asuda. Sellise käitumise tagajärjel jäi sõjavägi juhita, mis põhjustas tema vägede pidevat lüüasaamist.
Boriss Parõgin
Teosed
Boris Parõgin on kirjutanud 11 monograafiat ja 400 artiklit, mis on tõlgitud keeltesse: inglise, saksa, jaapani, leedu, hispaania, portugali, bulgaaria, tšehhi, slovaki, ungari jt.
Andronikos II Palaiologos
Troonipärimine
Keisrinna Anna suri 1281. aastal ning Andronikos II abiellus 1284. aastal Montferrat’ markii tütrega, kes sai Bütsantsis nimeks Irene. Keiserlik paar elas suhteliselt harmooniliselt ning neil sündis seitse last.
Boriss Parõgin
Teosed
Olulisemaid töid:
Andronikos II Palaiologos
Troonipärimine
Ajaloolase Nikephoros Gregorase sõnul soovis Irene, et trooni päriks keegi tema lastest, mistõttu hakkas ta Michael IX põlgama ning tema vastu agiteerima. Irene palus abikaasat, et riik jagatakse võrdselt kõigi laste vahel, nagu oli ladninlastel kombeks saanud. Andronikos II otsustas järgida aga traditsioone, mille peale lahkus Irene koos poegadega Thessalonikisse, kus jätkas abikaasa vastu agiteerimist. Ta suri Thessalonikis 1317. aastal.
Michael IX pidi algselt abielluma Ladina keisririigi keisri tiitli pärija Catherine de Valois-Courtenayga, kuid paavsti vastuseisus tõttu jäi liit sõlmimata. Michael abiellus Kiliikia Armeenia kuningas Levon III tütre Margarita (Rita) Mariaga. Michael IX oli kaks poega, Andronikos ja Manuel. Vanem poeg Andronikos (tulevane keiser Andronikos III) sai varakult juba despoodi tiitli ning keiser Andronikos II kavatses ta juba varakult trooniga siduda, et tagada dünastia järjepidevus. Seda ta ka 1316. aastal tegi, määrates Andronikos III oma teiseks kaasvalitsejaks Michael IX kõrval. Samal ajal nõudis keisrinna Irene, et riik jagataks võrdselt keisri poegade vahel, millega keiser siiski ei nõustunud. Andronikos III osutus väga ambitsioonikaks ning ta kartis, et jõuab ainuvalitsemiseni väga hilja.
Noor Andronikos oli Konstantinoopolis skandaalselt kuulus oma armuseikluste poolest. Ühte armukesse oli prints kiindunud rohkem kui oma abikaasasse ning ta veetis temaga enamik õhtuid. Andronikos Noorem muutus väga armukadedaks ja kahtlustavaks. Ta arvas, et armukesel on tekkinud salapärane austaja. Prints lasi oma ihukaitsjatel naist jälgida ning andis käsu teised kosilased tappa. 1320. aasta ühel pimedal ööl läks aga Andronikose noorem vend Manuel selle armukese juurde. Ihukaitsjad, kes printsi ära ei tundnud, peksid ta surnuks. Kuigi ajaloolase David Vseviovi järgi oli Manuel vanem poeg, siis teiste allikate järgi oli tegu siiski Michael IX teise pojaga. Bütsantsi allikate järgi oli poja kaotus, ja seda teise poja süül, tabanud Michael IX nii rängalt, et ta sai südamerabanduse ning ta suri 1320. aasta 12. oktoobril. Nende sündmuste järel tõusis troonipärijaks ja ainsaks kaasvalitsejaks Michael IX poeg Andronikos Noorem.
Bütsantsi kodusõda 1321–1328
pisi|Andronikos III Palaiologos Pärast poja ja lapselapse kaotust ei tundnud keiser Andronikos II enam mingit sümpaatiat Andronikos Noorema suhtes. Lisaks kõigele muule ei jaganud Andronikos II ja Andronikos III ühiseid huvisid. Andronikos Vanem oli mõtleja ja kirjanik, Noorem aga eelistas melu ja seiklusi. Keiser keeldus oma pojapojaga rääkimast ning näitas avalikult tema suhtes põlgust üles. Ta isegi kaalus varianti võtta lapselapselt troonipärimisõigus. Keiser andis ühele oma väepealikul ülesandeks Andronikos Nooremat pidevalt jälgida. See väepealik oli aga äsja vabanenud vanglast, kuhu Andronikos Vanem oli ta käskinud panna. Seetõttu tundis väejuht rohkem sümpaatiat lapselapse suhtes ning reetis peagi oma ülesande Andronikos Nooremale. Samuti ärgitas ta printsi vanaisa vastu võitlusse astuma.
Andronikos Nooremal oli palees palju sõpru ning ta oli äärmiselt uhke mees, mistõttu ei pidanud teda pikalt veenma. Peagi sündis keisrivastane vandenõu. Seda soodustas ka asjaolu, et keiser ei varjanud enam oma antipaatiat lapselapse vastu üldse. Ta keeldus Andronikos Nooremat teretamast ning keisri juuresolekul ei tohtinud ta isegi istuda. See suurendas õukondlaste kaastunnet noore ning nende hinnangul süütult kannatava mehe suhtes.
Pinnas kodusõjaks oli äärmiselt soodne. Lisaks Andronikos II ja Andronikos III vahelisele tülile, oli valitsev keiser väga ebapopulaarne. 1320. aastal oli keisririik majanduslikult ja rahaliselt laostunud, mida keiser proovis uute maksudega lahendada. See raskendas elanike olukorda ning kasvatas keisri ebapopulaarsust. Väike-Aasia näis lõplikult kadunud olevat. Seetõttu polnud ime, et suurem osa elanikkonnast toetas noort Andronikost.
Keisril õnnestus oma lapselaps arreteerida, kuid Andronikos Noorem põgenes 1321. aastal ning ühines oma toetajatega Andrianoopolis. Ta alustas vägede koondamist. Vihavaen vanaisa ja lapselapse vahel oli seega kasvanud kodusõjaks, mis neelas keisririigi viimased ressursid. Seda tõendab asjaolu, et keiser müüs rahapuuduses ladinlastele isegi osa oma ehteid. Lisaks hukkus mõlemal poolel väga palju inimesi. Andronikos Nooremal oli sõjaga kaks peamisteks eesmärki: kukutada ebapopulaarne valitseja ning taastada oma õigused troonile.
Andronikos III, tühistades maksud Traakia linnades, võitis enda poolele sealse elanikkonna. Tema lähimate liitlaste hulka kuulusid Johannes Kantakouzenos (aadlik, sõjaväelane, Andronikose lapsepõlvesõber, tulevane keiser), Sirgiannis Palaiologos Philanthropinos ja Theodoros Komnenos Dukas Palaiologos Synadinos (sõjaväelane ja aristokraat). Neile kolmele lisandub ka riigitegelane ja väejuht Alexios Apokaukos. Kantakouzenos ja Philanthropinos kasutasid ära elanikkonna rahulolematust, et hõivata Traakias erinevaid väeosi ja sellega täiendada Andronikos III vägesid.
Andronikos III viis oma väed Konstantinoopoli alla, kus Andronikos II nõustus 1321. aasta 6. juunil allkirjastama lepingu, millega jagati riik kaheks. Mõlemal keisril olid võrdsed õigused. Sirgiannis Palaiologos, kellele ei meeldinud Andronikos III Kantakouzenose eelistamine temale, ühines Andronikos II-ga. See võimaldas Andronikos Vanemal 1321. aasta detsembris jätkata võitlust lapselapse vastu.
See võitlus aga ammendas peagi Andronikos III ressurssid, kes pidi jääma lootma Johannes Kantakouzenose abile. Viimane kogus omal kulul palgasõdurite väeosa. Ressursipuudusest hoolimata kasvas Andronikos III populaarsus Thessaloniki linna ja Lesbose saare arvelt, kes asusid nooremat keisrit toetama.
1322. aasta juulis sõlmiti uus leping, millega kehtestati keisririigi etteotsa diarhia (kaksikvõim), kuid tegelikku võimu teostas endiselt Andronikos II. Samal ajal organiseeris Andronikos III Didymóteichos keisririigi kaitset Bulgaaria vastu. Pärast Philippopolise vallutamist ohustasid bulgaarlased Adrianoopolit. Pärast rünnaku tõrjumist sisenesid bütsantslased Bulgaariasse ning üks Andronikos III väejuhte vallutas Philippopolise tagasi. pisi|344x344px|Bulgaaria 1300–1322 1325. aastal krooniti Andronikos III Palaiologos keisriks. Ent allikad viitavad sellele erinevalt. Ühelt poolt räägitakse sellest kui Andronikos III iseseisvast sammust, teisalt aga Andronikos II näilisest heatahte märgist. Andronikos III oli aga abiellunud Savoia krahvi tütre Giovannaga, kes sai Bütsantsis Annaks, ning neil oli sündinud ka laps. See andis Andronikos III-le motivatsiooni võitlust jätkata.
Välispoliitikas oli kodusõjal ja riigi jagamisel kahjulikud mõjud. Keisririigil tuli lisaks sisevõitlusele pidada sõda ka välisvaenlaste vastu. Meeleheitlik Andronikos II kutsus 1323. aastal Alexios Philantropinose, kelle ta 1295. aastal oli mässukatse tõttu vangistanud ja pimestanud, tagasi võitlema türklaste vastu. Vaatamata sellele, et Alexios oli vana ja pime, tõrjus ta edukalt türklased tagasi, ent Egeuse merel ei suutnud Bütsants midagi neile vastu panna. Siiski langes 1326. aastal Prusa linn Osmanite emiraadi kätte. Euroopas õnnestus Bulgaariaga rahu sõlmida, sest troonil oli uus tsaar Mihail III Asen Šišman, kes abiellus eelmise valitseja lese ja Michael IX tütre Theodoraga.
Riigi poliitilist ebastabiilsust suurendas ka Andronikos II vennapoja, Thessaloniki linnajuhi Johannes Palaiologose ülestõus. Tal õnnestus sõlmida liit serblastega, kuid ta suri 1326. aastal. Serblaste huvi aga sellega ei kadunud. See leidis kinnitust 1327. aastal, mil Bütsantsi kodusõda oli uuesti algamas. 1327. aasta mais sõlmis Andronikos III liidu Bulgaaria tsaariga. Lepingu järgi pidi Andronikos III toetama bulgaarlaste võitlust serblastega, kui tsaar toetav Andronikos Nooremat vanaisa vastu. Vastusammuna sõlmis Andronikos II liidu Serbia kuningaga.
1327. aasta sügisel vahetasid kaks keisrit üha agressiivsema sisuga kirju. Andronikos II otsustas eitada oma lapselapse igasugust õigust troonile. Samal ajal kogu Andronikos III lubadusi jagades üha enam populaarsust.
KC Stadium
KC Stadium on jalgpallistaadion Suurbritannias Kingston upon Hullis.
Andronikos II Palaiologos
Bütsantsi kodusõda 1321–1328
1328. aastal muutus olukord Andronikos II jaoks väga kriitiliseks. Juunis asus Thessaloniki linn ning ümberkaudsed alad ametlikult noorema keisri poolele. Serblased jäid lubadustele vaatamata passiivseks ega tulnud Andronikos II-le appi. Vanem keiser aga veenis Bulgaariat poolt vahetama, ent Andronikos III õnnestus need väed lubaduste ja ähvardustega tagasi Bulgaariasse saata. Kuid ühel hetkel oli siiski Konstantinoopoli müüride alla korraga Andronikos III väed, bulgaarlased ja Veneetsia laevastik. Sissepiiratud linnas algas nälg, mis vähendas veelgi keisri populaarsust. Andronikos III õnnestus aga nii ähvarduste kui kingitustega saavutada bulgaarlaste lakumine. See muutis ta bütsantslaste silmis veelgi ihaldusväärsemaks valitsejaks. Kuid Andronikos II, oles tugevate Konstantinoopoli müüride taga, ei kavatsenud alla anda. Müüridest polnud aga kasu, sest reetmise tulemusena avati salaja väravad. 1328. aasta 23. mail sisenesid Andronikos III väed linna. Kuuldes linnas tervitushõikeid Andronikos III-le, asus Andronikos II palvetama. Ta oli mõistnud, et on kaotanud. Ilma vastupanu ja vägivallata tõukas Andronikos III 800 mehega oma vanaisa troonilt. Linnas vallandusid sellistele olukordadele tüüpiliselt röövimised ja rüüstamised. Andronikos II loobus kohe ka troonist.
KC Stadium
Staadion on koduks Inglismaa jalgpalli kõrgliiga klubile Hull City FC ja ragbiklubile Hull FC. Staadion avati aastal 2003 ja mahutab 25 586 pealtvaatajat.
Andronikos II Palaiologos
Viimased aastad ja surm
Bütsantsi kombeid arvesse võttes, käitus Andronikos III oma kukutatud vanaisaga küllaltki humaanselt. Tal lubati jääda pealinna, paleesse, kus tema tütar Simonis isa eest järgnevad kaks aastat hoolt kandis. Mõningate andmete järgi jäeti talle formaalselt isegi valitseja tiitlid alles. Patriarh, kes Andronikos II ajal minema oli saadetud, nõudis naasmise järel Andronikos II ametlikku kukutamist ning pani endise keisri toetajad kirikuvande alla. Selleks ajaks oli ligi 70-aastane keiser raskelt haige ja kaotanud ka silmanägemise. Ajaloolase Kevin Lygo järgi loobus Andronikos II pärast kaht aastat palees elamisest ise maisest elust, ent David Vseviovi järgi sunniti teda vastu võtma mungatõotust. Igal juhul suundus ta Antoniose nime all Lipsi kloostrisse (tänapäeval Fenâri Îsâ mošee) .
Perekond
pisi|229x229px|Michael IX Palaiologos 1272. aasta 8. novembril abiellus Andronikos II oma esimese abikaasa Annaga, kes oli Ungari kuninga Istvan V tütar. Neil oli kaks poega:
Kaks aastat hiljem ehk 1284. aastal abiellus keiser diplomaatilistel kaalutlustel Montferrat’ hertsogi William VII tütre Yolandaga (itaaliapäraselt Violante). Abielu võimaldas Andronikosel kindlustada endale Tessaalia troon. Tüdruk, olles 11-aastane, saabus 1284. aastal Konstantinoopoli. Abielludes võttis ta vastu õigeusu ning ta sai endale nimeks Irene. Keiserlik paar elas suhteliselt harmooniliselt ning neil oli mitu last.
Andronikos II-l oli ka vähemalt kolm abieluvälist tütart:
Pärand
pisi|420x420px|Bütsantas 1328. aastal Andronikos II kaasaegsete Bütsantsi ajaloolaste hinnangud keisrile on väga erinevad ning sõltuvad sellest, kui lähedal keisrile oldi. Seetõttu olid Theodoros Metochites ja Nikephoros Choumnos, kes olid keisri lähedased nõuandjad, valitseja suhtes üsnagi ülistavad. Metochites on Andronikost kirjeldanud koguni türklaste hävitajaks. Pärast tema surma avaldasid palju autorid aga arvamust, et tegu oli keskpärase ja nõrga valitsejaga. Tema valitsemisaega, mil Bütsants muutus naabrite tahtele alluvaks, peetakse keisririigi pöördumatu allakäigu alguseks. Tänapäevasemad ajaloolased nimetavad Andronikos II teovõimetuks keisriks. 18. sajandist pärit briti ajaloolane Edward Gibbon on oma raamatus “Rooma impeeriumi allakäigu ja languse ajalugu” tema suhtes eriti karm, kirjeldades teda kui “kõige absurdsema ebausu orja”, kes kartis põrgutuld rohkem kui riiki otseselt ähvardavaid ohte. 20. sajandi prantsuse ajaloolane Paul Lemrele kirjeldab Andronikost kui “väheenergilist” valitsejat.
Ligi 50 valitsusaasta jooksul ei suutnud ta jätkata oma isa ettevõtmisi, kuigi Michael VIII oli talle pärandanud suhteliselt kindla trooni koos tugeva sõjaväega. Ta jättis kasutamata ka soodsa välispoliitilise olukorra, mis oli kujunenud Bütsantsi vaenlaste ajutise nõrkusega. Tema ajal kahanes impeerium igas mõttes. Ent sellel katastroofilisel ajal saavutasid paradoksaalsel kombel kultuur ja kunstid uue kõrghetke. Tuhandeaastane riik läks tema vennatapjast pojapoja Andronikos III Palaiologose kätte.
Tänapäeval valitseb seisukoht, et tegemist oli tugeva tahtejõuga valitsejaga, kes soovis oma riiki valitsevate probleemidega toime tulle, ent oli selle ülesande suurusest ülekoormatud. Kuigi on kindel, et tema ajal lakkas riik olemast suurriik ja muutus naabritest sõltuvaks, ei vastuta Andronikos II ainuisikuliselt selle eest. Ajaloolase Georgi Ostrokorski kirjutab Andronikose kohta nii: “Andronikos II ei olnud küll suur riigimees, kuid ta polnud ka see ebakompetentne nõrguke, keda tänapäeva ajaloolased meile tavaliselt ette manavad”. Tema sõnul oli impeeriumi allakäigu põhjuseks eelkõige tema ees seisvate väljakutsete suurus, sest Bütsantsi riigi sisemised pahed olid parandamatud.
Samasugusest perspektiivist kritiseerib ajaloolane Louis Bréhier eelkõige keisri reforme. Ta kirjutab: “Andronikos II oli eelkõige nõrk inimene, kes ei teadnud keisririigi hädade tuuma ning seetõttu püüdis neid parandada reformidega, mis küll mõnikord hästi õnnestusid, nagu näiteks kohtureform, kuid nende rakendamist ei kontrollitud, mistõttu ei toonud need ka mingeid parandusi”. Nagu Ostrogorski, nii tunnistab ka Bréhier, et Andronikos II käsutuses olnud vahenditest poleks piisanud keisririigi kriisidega võitlemiseks.
Popkultuuris
2019. aastast telekanalites jooksvas Türgi teleseriaalis “Kuruluş: Osman” (otsetõlkes ”Asutamine: Osman”), mis räägib Osmanite impeeriumi rajaja Osman I elust, kehastab Andronikos II Palaiologost türgi näitleja Ümit Belen.
Tartu Krediidikassa massimõrv
pisi|Tartu Krediidikassas hukatud Tartu Krediidikassa massimõrv oli 14. jaanuaril 1919 Tartus endise Krediidikassa keldris Kompanii tänav 3 läbi viidud hukkamine, mille ohvriks langes 19 inimest.
Tirza raudteejaam
pisi|tühi|Tirza jaamahoone Tirza raudteejaam on endine raudteejaam Ieriķi–Gulbene–Abrene raudteel Gulbene piirkonna Galgauska ja Tirza valla piiril.
Tartu Krediidikassa massimõrv
Hukkamine pandi toime vahetult enne bolševike taganemist Tartust Eesti Töörahva Kommuuni Tartu kontrrevolutsiooni vastu võitlemise komisjoni korraldusel. Selle tuntuim ohver oli esimene eestlasest õigeusu piiskop Platon (Kulbusch).
Tirza raudteejaam
Jaam asus Riia jaamast 162 km kaugusel.
Tartu Krediidikassa massimõrv
Nõukogude võimu repressiivpoliitika
Tartu Krediidikassa massimõrv paigutub Punaarmee tagalas ellu viidud hirmutamis- ja hävitamispoliitika konteksti, mida nimetatakse punaseks terroriks. Punase terrori aluseks Nõukogude Venemaal oli 5. septembril 1918 välja antud dekreet punase terrori kohta, millega anti korraldus nn rahvavaenlaste mahalaskmiseks või koonduslaagritesse paigutamiseks. Dekreeti peetakse Nõukogude valitsuse ametlikuks vastusammuks Vladimir Volodarski ja Moissei Uritski mõrvamisele esseeride poolt. Kuigi Tšekaa oli alustanud massilisi hukkamisi juba enne dekreedi väljaandmist, lõi dekreet terrori elluviimiseks õigusliku aluse. Kõik nõukogude parteitegelased ei kiitnud Tšekaa tegevust ja sellele antud liiga suuri volitusi heaks, seda kritiseerisid näiteks Nikolai Buhharin, Lev Kamenev, Mihhail Olminski ja Grigori Petrovski.
Tirza raudteejaam
Jaam avati aastal 1918. Toonase haldusjaotuse järgi jäi see Tirza kihelkonda Galgauska mõisa maadele. Nõukogude perioodil ehitati jaamast lähtuv harutee raketiväeosa nr. 89502 varustamiseks. Jaam suleti raudtee sulgemisel aastal 1999, kuigi reisiliiklus lõppes seal juba aastal 1988.
Tartu Krediidikassa massimõrv
Nõukogude võimu repressiivpoliitika
Eesti territooriumil viidi punast terrorit ellu aastatel 1918–1919 Eesti Töörahva Kommuuni kontrolli all olnud territooriumil. Kuna Kommuun oli formaalselt iseseisev ja ka reaalselt teatud määral autonoomne moodustis, ei rakendunud seal automaatselt Nõukogude Venemaal kehtestatud õigusaktid. Seega rajanes Eestis Tšekaa eeskujul moodustatud kontrrevolutsiooni vastu võitlemise komisjonide tegevus Eestimaa Ajutise Revolutsioonikomitee ja Eesti Töörahva Kommuuni Nõukogu välja antud määrustel ja manifestidel. Näiteks 21. novembril 1918 keelustati kõigi mitteenamlike parteide ja ajalehtede tegevus, ähvardades nende parteide juhte kohelda "kõige revolutsioonilise valjusega"; sama aasta 29. novembril kuulutati lindpriideks Eesti Ajutise Valitsuse liikmed ja toetajad, samuti kõik mõisnikud ja vaimulikud.
Tirza raudteejaam
Jaamahoone on säilinud. Jaamas oli kolm teed ja üks perroon, ent jaama sulgemisel oli alles vaid kaks teed.
Tartu Krediidikassa massimõrv
Tartu kontrrevolutsiooni vastu võitlemise komisjoni tegevus
Eesti Kontrrevolutsiooniga Võitlemise Komisjoni Tartu osakond alustas tegevust 1. jaanuaril 1919. Selle esimeheks määrati Petrogradi Tšekaas töötamise kogemusega Aleksander Kull.
Komisjon alustas massiliste arreteerimistega 2. jaanuaril, kuigi vahistamisi ja kinnipidamisi oli toime pandud ka enne komisjoni moodustamist, alates Tartu langemisest Punaarmee võimu alla 22. detsembril 1918. Komisjoni tegevus laienes ja muutus verisemaks pärast 4. jaanuaril Elistvere vallas toimunud Julius Kuperjanovi partisanide operatsiooni, mille käigus tapeti endine punane kütt Johannes Pärn. Vastuseks sellele korraldas komisjon mitu karistusoperatsiooni, mis lõppesid massimõrvadega: 9. jaanuaril 1919 hukati Tartus Emajõe jääl 13 inimest, kelle seas oli muuhulgas neli Tartumaa mõisnikku (sh. Bruno Claudius Alexander von Samson-Himmelstjerna, Carl Harald Eugen von Samson-Himmelstjerna, Edmund Gustav Wilhelm von Samson-Himmelstjerna); 12. jaanuaril 1919 saadeti karistussalk Elistvere valda, kus tapeti rahvusvaheliste konventsioonidega keelustatud laskemoona kasutades 8 kohalikku talunikku.
Komisjoni korraldusel vahistati 1.–14. jaanuarini 1919 Tartus ja selle lähiümbruses kokku 512 inimest, keda hoiti peamiselt kahes asukohas: komisjoni peakorteris Gildi tänaval ja endise Tartu Krediidikassa majas Kompanii tänaval. Kinnipeetuid kuulati kontrrevolutsionääridena üle, samuti kohustati neid tegema alandavat füüsilist tööd.
Toimepanek
Vahetult enne Tartu vabastamist Eesti Rahvaväe 2. diviisi poolt andis Tartu kontrrevolutsiooni vastu võitlemise komisjoni esimees Aleksander Kull korralduse 19 inimese hukkamiseks, keda peeti kinni Kompanii tänaval endise Tartu Krediidikassa keldris. Hukatavate seas olid õigeusu piiskop Platon (Kulbusch), kaks õigeusu ülempreestrit (Nikolai Bežanitski ja Mihhail Bleive), kaks luteri pastorit- Tartu ülikooli usuteaduse professor (Gotthilft Traugott Hahn ja Moritz Wilhelm Paul Schwartz), kolm mõisnikku, üks mõisavalitseja, üks restoraniomanik, kaks linnavolinikku, baltisaksluse juht Tartus Arnold Johann Heinrich von Tideböhl, üks advokaat, üks pottsepp, üks õpilane ja isegi üks vene perekonnanimega punaarmeelane.
Surmaotsuse viis täide 2. Viljandi Eesti kommunistliku kütipolgu võitlejatest moodustatud karistussalk, mida juhtis komissar Aleksander Jea. Sama salk oli toime pannud kaks päeva varem aset leidnud hukkamised Elistvere vallas. Kokku kuulus selle koosseisu 117 meest.
Pärast massimõrva korraldamist lahkusid Kull ja tema alluvad soomusrongil Lenin Võrru, mis oli endiselt Punaarmee kontrolli all. Enne seda jõudsid bolševikud linnast põgenedes pidada Promenaadi tänaval kinni linnavalitsuse raamatupidaja Vilde ja linnaarhitekt Arved Eichhorni, kes toimetati mahalaskmiseks Pepleri tänavale. Eichhorn jäi tulistamises küll ellu, kuid sai raskelt vigastada.
16. jaanuaril 1919 Võrus ilmunud bolševike ajalehe Edasi sõnul olid hukkamised ajendatud sellest, et 14. jaanuari hommikul oli kontrrevolutsiooni vastu võitlemise komisjoni esimeest Aleksander Kulli püütud mürgitatud kohviga tappa. Ajaloolane Taavi Minnik on pidanud hukkamisi siiski eelkõige kättemaksuks Julius Kuperjanovi partisanide tegevuse eest.
Avastamine
Valvemeeskond lahkus oma postidelt pärast 14. jaanuari lõunasöögi serveerimist kinnipeetavatele. Peatselt pärast seda õnnestus endises Krediidikassa hoones viibinud umbes 200 kinnipeetaval linnaelanike abil vabadusse pääseda. Kes täpselt keldris toime pandud hukkamise ohvrid avastas, ei ole selge.
Sündmuskohaga ühena esimestest tutvunud tippkirurg Wolfgang von Reyher, kes oli tuntud arstiteadlase Werner Zoege von Manteuffeli õpilane ja kauaaegne assistent, tuvastas, et ohvrid olid viidud ükshaaval hukkamiseks valitud keldriruumi, kus nad tapeti küljelt lasuga pähe. Järgmised ohvrid lükati eelmiste laipade otsa ja tapeti samal viisil.
Hilisem kohtumeditsiiniekspertiis näitas, et mõningaid tapetuid oli enne tapmist pekstud, täägiga torgatud ja korduvalt tulistatud. Piiskop Platonit oli torgatud seitsmel korral täägiga rinda, lisaks leiti tema laibalt kokku neli kuulihaava: kaks kuuli oli tulistatud rinda, üks kuul oli läbistanud vasaku õla ja üks kuul parema silma. Tema kehal olid ka peksmise jäljed, näiteks tuvastati rusikalöögi jälg paremal meelekohal. Samas õigeusu ülempreestrid Bežanitski ja Bleive olid tapetud ühe lasuga. Tapetutelt olid ära võetud üleriided ja jalatsid, osade tunnistajate sõnul oli seda tehtud veel enne hukkamist.
Teavitamine
Teated toimepandud massimõrvast levisid Eestis kiiresti ajakirjanduse vahendusel. Tartu päevaleht Postimees avaldas teate toime pandud tapmistest järgmise päeva numbri esiküljel. Tallinnas ilmunud Päevaleht avaldas pikema uudise Tartu massimõrvast ülejärgmisel päeval, tuues ära juba ka ohvrite nimed.
Niipea, kui teated Tartu Krediidikassa massimõrvast Pariisi jõudsid, saatis Eesti delegatsiooni pressiatašee Pariisi rahukonverentsil Eduard Laaman informatsiooni selle kohta maailma juhtivatele ajalehtedele. Väidetavalt avaldas tema saadetud teate ainult ajaleht New York Herald.
Bolševike korraldatud massimõrvadest Tartus ja Rakveres teavitas läänemaailma Kopenhaagenis tegutsenud Eesti Teadete Büroo juhataja, kirjanik Eduard Vilde, kelle kirjeldus massimõrvadest Rakveres ja Tartus koos fotodega ilmus algselt Prantsuse suurimas pildiajakirjas L'Illustration pealkirja all "Les crimes du bolchevisme en Esthonie".
Ohvrite mälestamine
Mõrvapaika tähistab tänapäeval mälestustahvel Kompanii tänav 3 maja seinal. Lisaks paigutati 2003. aastal sama hoone seinale Tõnis Paberiti valmistatud pronksist piiskop Platoni bareljeef.
Krediidikassa massimõrva ohvreid on mälestatud ka taasiseseisvumise järel Tartu vabastamise aastapäeva ürituste raames.
Massimõrvas hukkunud õigeusu vaimulikud – piiskop Platon (Kulbusch), ülempreestrid Nikolai Bežanitski ja Mihhail Bleive – on kuulutatud pühakuteks.
Michelle Rodriguez
pisi|Michelle Rodriguez Foto: Gage Skidmore, juuli 2013 Mayte Michelle Rodriguez (sündinud 12. juulil 1978 San Antonios Texases) on Ameerika Ühendriikide näitleja.
Ta on mänginud "Kiired ja vihased" filmides Letty Ortizi rolli ja filmis "Avatar" kapten Trudy Chaconi rolli. 2019. aasta filmis "Alita: Sõjaingel" mängis ta Gelda rolli.
Linnak
Linnak on mingi domineeriva funktsiooniga linnapiirkond või ehitiste kompleks.
Näiteks:
Ambodivoaranto
Ambodivoaranto ehk Ankilahila on küla Madagaskaril Sava piirkonnas Antalaha ringkonnas Vinanivao vallas Masoala  poolsaare lääneosas Ampanio jõe põhjakaldal.
Kõrgus merepinnast on umbes 131 m.
Tuisusikk
Tuisusikk on siklaste sugukonda kuuluv mardikaline, keda leidub Euroopas (sh Eestis) ja Aasias.
Kirjeldus
Tuisusikk on 11–20 mm pikkune, tagaosas kitseneva kehaga. Kattetiivad on kollased nelja musta laiguga, mis võivad mõnikord olla kokku sulanud. Pikad ja saledad jalad on mustad, nagu ka pea ja rindmik. Tuisusiku elutsükkel kestab kolm aastat ja elupaigaks on neil okaspuumetsad, sageli mägedes. Vastsed arenevad lagunevas kuuse või männi puidus. Täiskasvanud isendeid võib suvel leiduda lilleõitel, peamiselt sarikalistel.
Teisendid
Tuisusikul on kirjeldatud viis varieteeti.
Saikava
Saikava on küla (mazciems) Lätis Madona piirkonnas Prauliena vallas.
Rahvamaja juurde istutati aastal 1942 vallast Siberisse küüditatute mälestuseks tammed. Hiljem püstitati sinna ka mälestustahvel natsismiohvritele.
Aastal 1915 sündis külas Brasiilia vaimulik Andrejs Ceruks.
Aastal 2008 oli külas 60 elanikku.
Trapped
"Trapped" on mitmete filmide originaalpealkiri. Näiteks:
Oleg Baklanov
pisi| Oleg Dmitrijevitš Baklanov (vene keeles Олег Дмитриевич Бакланов; 17. märts 1932 – 28. juuli 2021) oli Nõukogude Liidu poliitik.
Ta oli teadlane ja ärimees.
Ta osales 1991. aasta augustiputšis. Ta oli viimane elus olev riigipöördekatse korraldanud kaheksaliikmelise rühma, isehakanud Riikliku Erakorralise Seisukorra Komitee liige.
Baklanov oli aastatel 1983–1988 NSVL-i üldmasinaehitustööstuse (tegeles kosmosetööstusega) minister. Aastatel 1986–1991 oli ta NLKP Keskkomitee liige. Samuti juhtis ta riigi kosmosetööstust.
Lõikeriist
pisi|[[Pitsalõikur]] Lõikeriist on tööriist või keerukama tööriista osa millegi lõikamiseks.
Tartu Saksa Käsitööliste Selts
Tartu (Saksa) Käsitööliste Selts (saksa keeles Dorpater Handwerker Verein) oli 19. sajandi II poolel Tartus baltisakslaste asutatud käsitöölisi ühendav selts. Seltsi eesmärk oli ühendada käsitöölisi, parandada nende kutselisi oskuseid ja haridustaset, pakkuda liikmetele vaba aja veetmise viise.
19. sajandi lõpul oli seltsis peale käsitööliste ka kaupmehi, literaate, aadlikke-mõisnikke, pastoreid jt.
Seltsi juures tegutsesid mitmed ringid ja komiteed: laulu- ja muusikaring, kirjanduskomitee, draamasektsioon (hiljem kasvas sellest välja Tartu Dramaatiline Ühing), huumorikomitee, teatrikomitee ehk teatrikonsortsium, puuviljakasvatuse ja aianduse osakond (saksa keeles Gartenbauverein), uisutee komitee, keegli- ja piljardimängukomitee jt.
Selts viis läbi ka joonistuskursuseid (Tartu Saksa Käsitööliste Seltsi joonistuskool).
1870 asutas selts Tartu Suveteatri. Teatrihoone hävis 1904. aasta tulekahjus ja uus maja (praegune Vanemuise teatri väike maja) ehitati 1910.
1939. aasta baltisakslaste ümberasumise tõttu seltsi tegevus hääbus ja selts suleti 1940.
Mäluasutus
pisi|[[Eesti Rahvusraamatukogu on üks suuremaid Eesti mäluasutusi]] pisi|[[Eesti Mälu Instituut|Eesti Mälu Instituudi rahvusvaheline komisjon 2012. aastal]] Mäluasutus (inglise keeles memory institution) on asutus, mis tegeleb peamiselt info kogumise, säilitamise, töötlemise ja edastamisega. Mäluasutuste hulka kuuluvad traditsiooniliselt raamatukogud, arhiivid ja muuseumid. Eestis loetakse mäluasutuste hulka kuuluvaks vahel ka näiteks Eesti Geenivaramu või Eesti Mälu Instituut.
Mäluasutuste ülesanne ühiskonnas ongi teadmiste ning kogemuste talletamine, korrastamine ja kättesaadavaks tegemine. Mäluasutused koguvad üldistatult teabekandjaid, mis tagavad ühiskonna adekvaatse toimimise nii tänapäeval kui ka tulevikus, sest mäluta inimest on raske aidata ning mäluasutusteta ühiskond on määratud hukkumisele.
Mäluasutused käivad kaasa tehnoloogia arenguga ja eksisteerivad 21. sajandil ka digitaalseina, kuna digitaalsel informatsioonil on suurenev tähendus ühiskonna haridus-, majandus- ja kultuurisüsteemis. Ühelt poolt tingib selle digitaalse informatsiooni kasutamise iseloom (kiirus, kättesaadavus, töötlemisvõimalused jne) ja lai levik, teiselt poolt ühiskonna kasvav orienteeritus kiirele teabevahetusele. Mäluasutused ei jää digitaalse infohalduse tingimustes üksnes passiivseteks info kogujateks, vaid vastupidi, omandavad uusi rolle ja ülesandeid ühiskonna paremal teenindamisel, olles aktiivsed digitaalse info säilitajad ja kaitsjad ning selle kasutamise korraldajad. Lisaks digitaalselt sündinud materjali kogumisele on teadmistepõhise ühiskonna arengut toetavad mäluasutused asunud digiteerima nende kogudes säilitatavaid ja väärtuslikku informatsiooni sisaldavaid ainelisi esemeid (esemeid, dokumente, raamatuid, maakaarte, helilinte jms), püüdes sellega suurendada ühiskonnaliikmete osasaamist rahva kultuuripärandist ning orienteeruda elukestva õppe vajadustele.
Masoala neem
Masoala neem (malagassi keeles Tanjon'i Masoala, prantsuse keeles Cap Masoala) on neem Madagaskari saare Masoala poolsaare lõunaranniku idaosas.
Vanemõde
pisi|Ansambel Vanemõde esinemas 1989. aastal [[Eesti Üliõpilaste Ehitusmaleva töösuve avamisel Tallinna Raekoja platsil]] Vanemõde on Andrus Kerstenbecki loodud Eesti diskoroki ansambel. Ansambli eripära on, et nii salvestustel kui ka kontsertidel on lisaks põhikoosseisule osalenud külalisena paljud tuntud Eesti muusikud.
Algul esitati ja lindistati Päratrusti repertuaari, siis tulid Nõukogude laulude töötlused ja muud koopiad nii välismaa kui ka Eesti hittidest.
Sal-Salleri ajal hakati ka oma lugusid tegema, tekste kirjutasid Hardi Volmer, Ivan Makarov, Henno Käo ja Jüri Leesment, saavutati küllaltki suur edu just tänu Modern Talkingu loo "Brother Louie" eestindamisega, millele kirjutas sõnad Hardi Volmer.
Sal-Salleri Soome elama siirdumisega jäi ka bänd soiku, esineti harva, aga samas lindistati erinevate solistidega uut materjali. 1980. aastate lõpus ja 1990. aastate algul muutus koosseis täiesti venekeelseks ning esineti põhiliselt Nõukogude Liidus.
Uuel Eesti ajal on tegutsemine olnud küllaltki kaootiline.
Vennad Urbid ehk Tarmo Urb ja Toomas Urb ei ole mitte kunagi olnud ansambli Vanemõde solistid. Küll aga kasutasid nad ansambli Vanemõde muusikuid oma laulu "Välgud peeglis" (tekst Artur Alliksaar) lindistamisel.
Corcovado
Corcovado (portugali keeles küürakas) on mägi Brasiilias Rio de Janeiros.
Valgus tunneli lõpus
"Valgus tunneli lõpus" (läti keeles Gaisma tuneļa galā) on 1974. aastal valminud Riia Filmistuudio mängufilm.
Arabia Terra
thumb|250px|[[Impaktstruktuur|Kraatrid Arabia Terral]] Arabia Terra on mägine piirkond Marsil, mis paikneb peamiselt Arabia nelinurgas, kuid piirkonna väike osa ulatub ka Mare Acidaliumi nelinurka. Ala on tihedalt täis kraatreid ning on tugevalt erodeerunud. Selline topograafia viitab pinnase kõrgele vanusele ning Arabia Terra pinnast peetakse planeedi üheks vanimaks. Ala läbimõõt on kahe kaugeima punkti vahel 4500 kilomeetrit ning keskpunkti asukoha koordinaadid on hinnanguliselt 19.79°N 30°E.
Pinnavormid
thumb|250px|[[Jää Oxus Patera kaldeeral.]] Arabia Terra aladel leidub mitmeid huvitavaid pinnavorme. Näiteks on seal pjedestaalkraatreid. Pjedestaalkraatrist väljapaiskunud aine on kõrgemal, kui seda ümbritsevad alad. Tihti on väljapaiskunud materjalist moodustunud järsk kalju. Tikhonravovi kraatris on vaadeldud nn tumedaid nõlvavööte. Viimased asuvad järskudel nõlvadel ning muutuvad ajas. Alguses on need tumedad, kuid ajapikku muutuvad heledamaks, arvatavasti peenikese heleda tolmu sadestumise tõttu. Teadlased arvavad, et vöödid tekivad nõlvast alla liikuva pinnase tõttu, nähtus sarnaneb lumelaviinidega Maal. Arabia Terra nimetati aastal 1879 vastava albeedoformatsiooni järgi Giovanni Schiaparelli kaardil. Schiaparelli nimetas selle Araabia poolsaare järgi.
Kivimikihid
Nagu mitmetes Marsi piirkondades, leidub Arabia Terral kihtidena paiknevaid kivimeid. Kivimikihid võivad tekkida vulkaanide, tuule või vee toimel.
Kanalid
Arabia Terra aladel paiknevad ka erinevate suurustega kanalid, millest paljudes voolas tõenäoliselt minevikus vesi. Ühes HiRISE piltidele tuginevas uuringus leiti Arabia Terralt üle 17 000 km ulatuses kuivanud jõeorgusid, mis suubusid kuivanud järvesängidesse. Ühe järve (hüüdnimega Heart Lake) maht oli suurem, kui Maal asuval Ontario järvel.
Kõrgete tasandike piirkond
Osa kõrgete tasandike piirkonnast ulatub Arabia Terra aladele. Kõrgete tasandike piirkonnas leidub mitmeid kraatreid ja mesasid. Mõnedel piirkonna aladel esineb suuri kõrgete servadega pinnasepragusid. Teadlased usuvad, et need murrangud on alguse saanud väikestest pragudest.
Võimalik tektonism
1997. aastal viidi läbi Arabia Terrat käsitlev uuring. Avastati, et ekvaatoril paiknevad kraatrid on märgatavalt nooremad kui piirkonna põhjapoolsete alade pind ning lõunas paikneva Noachis Terra pinnas. See võib olla märk piirkonnas esinenud tektonismist.