cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kalevi Kull
Evolutsioon, valik ja tellingud: semioos muudab omaenda ehitust
Valikuolukord nõuab alternatiivide üheaegsust. Füsikalistlikust vaatepunktist võib see tunduda võimatu, sest aeg on pidev ning sündmuste vahel on vähemalt mikroskoopiline vahe. Aga fenomenoloogilisest vaatepunktist on tajutaval ajal teatud lõplik vahemik, mida tõlgendatakse olevikuna. See võimaldab alternatiivide üheaegsust. Fenomenoloogiline, subjektiivne olevik võib esineda kõigi elusolendite omailmas. Füsioloogia seisukohast põhjustab seda omavahel seotud funktsioonitsüklite relaksatsiooniaegade lõplikkus. Enne kui funktsioonitsükkel jõuab tööle hakata, on olemas teine funktsioonitsükkel, mis viiks alternatiivse tegevuseni, ja kui tegija on sama, on toimingud ühitamatud. (Järelikult subjektiivne olevik on samaulatuslik valimisvõime, semioosi ja tähendusloomega. Inimestel on subjektiivne olevik peaaegu alati olemas, rakkudel võib-olla ainult aeg-ajalt.) lllustratsiooniks sobib Stuart Kauffmani ("From physics to semiotics") näide, et kruvikeerajal on palju funktsioone. Põhjus võib olla selles, et toimingud kui loogilised struktuurid võivad olla sõltumatult omandatud. Otsustamine pole arvutamine, vaid valimine. Arvutamine põhineb toimingutel, mis ei võimalda nõutust. Otsustamine pole ka paralleelne arvutamine, sest ka see sisaldab algoritmi, mis konflikti väldib. Tänu tellingutele muutub valik suunatuks. Arenenud tellingud võimaldavad nõutusest ruttu üle saada ja kergesti otsuse teha. Kui suunatus on täielik, siis otsustamine on ennustatav ning osutub tehteks. Tehete või koodide ühitamatusest tulebki läbirääkimine ja valimine. Tellingud, varasematest valikutest kujunenud ehitis, aitavad otsustada. Võib-olla Edmund Husserli põiki- ja pikiintentsionaalsus vastab koodide ühitamatusele ja tellingutele (Francisco Varela, "The specious present: A neurophenomenology of time consciousness"). Semiootilised tellingud annavad suuna, koodide paljusus annab ühitamatuse. Tellingud annavad suuna sellepärast, et need koosnevad ühendustest, mis on varasemate valikute, otsuste saadused.
Ühitamatus, mis tekitab probleemi, on alati semioos. Semioosi, tõlgendamise paneb alati liikuma ühitamatus. (Clarisse Sieckenius de Souza (teoses "The Semiotic Engineering of Human-Computer Interaction") ütleb, et iga kommunikatsiooniakt sisaldab nii probleemi lahendamist kui ka disainimist.) Semioos on märgiprotsess ise. Miks seda on olnud nii raske formaalse mudeliga kirjeldada? See on tehete kokkupõrge, formaalse loogika ülesütlemine (Kalevi Kull, "Semiosis includes incompatibility: On the relationship between semiotics and mathematics"). Semioosis formaalne mittekooskõlalisus katkeb, seal on määramata, mis edasi saab, mudeli osad ei sobi kokku. Semioos toimub ühitamatuses. Charles Sanders Peirce'i semioosimudelis on niisugune olukord iseloomulik abduktsioonile, märgiprotsessi abduktiivsele osale. Abduktsioon toimub tänu valikuvõimalusele, alternatiivsete käitumisviiside olemasolule. Erinevalt deduktsioonist ja induktsioonist ei ole abduktsioon hästi formaliseeritav, vähemalt on sellel mitteformaliseeritav aspekt. See ei ole loogikas tundmatu olukord: paradoksiolukorrad on sarnased. Paradoksi uurimiseks on tarvis metakeelt. Käitumisharjumusi (need on alati omandatud reeglid) saab formaliseerida funktsionaalsete seostena, tehetena või algoritmidena. Tõlgendus, niivõrd kui see jätab jälgi, disainib seoseid, millest vähehaaval saavad harjumused ja algoritmid. Need seosed võivad saada organismi ehituse osadeks. Peale tehete saab uurida ka protsesse mittetehetest teheteks ja olukordi, kus tehted ei ole kohased (see on suuresti semiootika teema). (Väikse liialdusega võib öelda, et märgi ja teadmise fundamentaalne eeltingimus on mittekohasus).
Funktsionaalsed suhted on üldises mõttes see, mis töötatakse välja teatud ühitamatuste, probleemide lahendamiseks. Uue funktsionaalse suhte väljatöötamist võib nimetada õppimiseks. Õppimine on selles mõttes sama lai mõiste nagu semioos. Funktsionaalse suhte omandamist on mitut tüüpi: millegi uue äratundmine, millegi seostamine millegagi, mingi liigutuse jäljendamine, millelegi nime andmine. Funktsionaalne suhe on teatud tarvituseks, eesmärgiks või otstarbeks. Tavaliselt tähendab õppimine, et uut funktsionaalset suhet saab kuidagi "mäletada", nii et pärast algset kehtestamist võidakse seda korrata. Uus suhe on uus reegel. Peirce nimetab seda harjumuseks. Uue reegli omandamine on harjumuse omandamine. Jesper Hoffmeyer ("Semiotic scaffolding of living systems") ütleb, et harjumuse omandamist võib mõista tõlgendusaktina, vahendava ühenduse kujundamisena kahe korrapära vahele, näiteks kui Pavlovi koer tõlgendab kellahelinat toitu tähendavana. Harjumusel on alati pragmaatiline aspekt: harjumused on süsteemi funktsioneerimise, millegi tegemise vahendid. Harjumused on toimingud. Need on lokaalsed ja ajalikud, sest need on omandatud, kehtestatud. Reeglitena erinevad need fundamentaalselt universaalsetest loodusseadustest. Olemata seadustega vastuolus, on reeglid lisapiirangud süsteemi käitumisele. (Reegleid ehk harjumusi saab samastada koodidega Umberto Eco või Marcello Barbieri mõttes.) Omandatud tehted piiravad käitumisvõimalusi, kitsendavad tõlgenduste määramatust, juhivad käitumise teatud kanalisse. Harjumused annavad käitumisele lokaalse suuna. Tehteid võib kirjeldada näiteks kui-siis-reeglitena. Et reeglid omandatakse lokaalselt, võib teine reegel komponente siduda teistmoodi, esimesega vastuolus olevalt. Sellised vastuolud on valiku eeltingimused. Õppides omandavad süsteemid omaenda käitumisloogika, funktsioneerimisloogika. Loogika on nende tehete hulk, mis süsteemil on. Kui-siis-tehet võib pidada märgisuhteks Peirce'i mõttes. See on komplementaarne viis teatud märgisüsteemide kirjeldamiseks. See ilmutab mõned märgiprotsesside aspektid, millest võib semiootika rakendustes abi olla. Õppimisel on kolm põhistaadiumi: 1) ühitamatus: funktsionaalse muutuse võib esile kutsuda märgisuhete inkongruentsus, semiootiline (loogiline) konflikt, tõlkimatus; see nähtub fenomenilise olevikuna; 2) uuendus: kui korraga on saadaval mitu võimalus, siis tuleb teha valik, kehtestada teatud seos; see toimub subjektiivses olevikus; see on probleemi lahendamine, otsustamine; varasemal kogemusel piirangute, harjumuste, tellingute kujul on otsustamise suunamises tähtis koht; 3) harjumine: nõnda võib uus seos püsistuda ja osaliselt päranduda. Semiootilise õppimisega omandatud märgisuhted on ka modelleerivad suhted: õppimine on modelleerimine. Et eksperimenti võib pidada mudeliks (Shank, May, Joshi, "Models as scaffolds for understanding") ja märki võib pidada mudeliks (Kalevi Kull, "Zoosemiotics is the study of animal forms of knowing"), siis semioos on eksperiment.
Selleks et õppida, tuleb kehas midagi muuta, ja selleks peab keha olema plastiline. Organismil peab olema varuks mitu alternatiivset käitumist, ta peab olema mitmeteeline. Mitmeteelisus (multiviality) on süsteemi võime kasutada mingi ülesande täitmiseks mitut teed (Kalevi Kull, "Towards a theory of evolution of semiotic systems"). Seda nimetatakse tavaliselt plastilisuseks (võime võtta eri tingimustes erinevaid vorme) või polümorfismiks või polüetismiks (käitumiste paljusus). Aga plastilisus eeldab mitmeteelisust, viimane on fundamentaalsem. Kõik funktsioonitsüklid on mitmeteelised. Harjumise käigus kipub funktsioonitsükli mitmeteelisus kitsenema. Mitmeteelisus on evolutsioonilise muutuse peamine allikas. Evolutsioon toimub siis, kui mitmeteelisusele lisatakse mõned piirangud (tavaliselt nimetatakse seda päranduvaks muutumiseks).
Tellingud on otsustamist ja õppimist toetav vahend. See annabki määramatuse olukorras teatud eelistused otsustamisel. Tellingud on ka sellised struktuurid, mis kannavad varasema kogemuse jälgi, mille on jätnud elu, semioos (näiteks metssigade rada). Teeme vahet probleemolukorral ja selle lahendusel. Kui probleemi lahendamine on ühekordne ega jätta mällu jälgi, siis kitsas mõttes õppimist ei toimu. Õppimine oleks jälg ehk muutus mälus, mis võimaldaks sama probleemi lahendada tulevikus vähem ennustamatult. Õppimine on probleemi lahendamiseks tellingute ehitamine. Eri tüüpi õppimismehhanismid võivad ehitada eri tüüpi tellinguid, mis võivad viia eri tüüpi märgisuheteni. Kui semiooiliste tellingute määratlust täpsustada, sõnastades selgemalt nende vahekorda semioosi ja koodiga, saame võib-olla ühe keskse mõiste üldsemiootika jaoks. Jesper Hoffmeyer ütleb, et semiootilised tellingud on õppimist toetav tööriist; inimese üleolek loomadest tuleb kõige rohkem meie loovusest semiootiliste tellingute ehitamisel. Ta ütleb ka, et genoom ei juhi ontogeneesi, vaid on sellele tellinguteks, nii nagu raamatud ei määra kultuuri, kuid on sellele tellinguteks ("The semiome: from genetic to semiotic scaffolding"). On võimalik teha järeldus, et semiootilised tellingud on üks semioosi üldine tulemus ja funktsioon. Suuremat osa organismi kehast võib pidada tellinguteks. Tellingud on õppimise tulemus. Semioos tekitab tellingud, mis semioosi toetavad (Kalevi Kull, "Scaffolding", "Catalysis and scaffolding in semiosis"). Tellingud on ka ehitis kindlate skeemide või koodide kujundamiseks. Tellingud näevad ise välja peaaegu nagu kood, ka koodid on alati semioosi saadused. Erinevalt koodidest on tellingud funktsionaalsed. Koodi saab kirjeldada vastavusena, aga tellingutel on abistav ja toetav ülesanne. Harjumus kui semioosi saadus on alati mingil määral õpetav. Semioos on õppimine, mis tekitab tellingud või harjumused, millest võivad lõpuks saada koodid. Elu võib võtta paradoksina või paradoksaalse käitumisena, mida võetakse semioosina; tellingutega semioosi võib võtta märgina. Eri tüüpi tellingutest tulevad eri tüüpi märgid. Kui näiteks tellingud on äratundmisakna tüüpi, siis saadakse ikoonid. Kui tellingud on tingimise tüüpi, saadakse indeks. Kui tellingud on emotsiooni tüüpi, saadakse emon (selgroogsetel jäljendamist vahendav märk (Kalevi Kull, "A taxonomy and evolution of semiosis as based on the mechanisms of learning: Emonic signs", "Catalysis and scaffolding in semiosis")). Kui tellingud on kokkuleppe tüüpi, saadakse sümbol. Märgi tüübi saab selle tekitamisel kasutatavate tellingute järgi ära tunda, sest vastloodud märk sõltub tellingutest. Tellingud kui piirang on vabadusastmete arvu vähendamine, sellepärast need ongi kasulikud.
Semioos kui aktiivne tähenduse otsimise ja loomise protsess annab sageli tulemuseks mõned suhteliselt staatilised või isegi päris tahked struktuurid, mis kuidagi haaravad endasse aktiivse otsimise leide. Saadav struktuur on tellingud. See kanaliseerib edasist käitumist. See on uute harjumuste kujunemise raam. Semioosi võib pidada protsessiks, mille tulemuseks tellingute ehitamine edasiseks semioosiks. Semioos on otsustamine, mis toimub, kui vähemalt kaks omavahel osaliselt ühitamatut harjumust kohtuvad ning interakteeruvad käitumise alternatiividena. See saab toimuda ainult subjektiivses olevikus. Märgisuhet ilma semiootiliste tellinguteta ei saa kujutledagi, tellingud on viis kommunikatsiooni säilitamiseks ja kanaliseerimiseks. Organismid teeksid vaevalt mõistlikke otsuseid, kui nende kehad koos ökosüsteemiga, kus on varasemad kogemused, ei aitaks neil tulevasi valikuid teha. Sellepärast eeldab ökosüsteemikehade kui tellingusüsteemide evolutsioon semioosi.
Mis on võimalus?
Artikkel "What is the possibility?" räägib võimaluste seosest subjektiivse olevikuga.
Donald Favareau tõstatas vestluses küsimuse, mis on võimalused, kuidas nad on olemas eri organismide jaoks, ning mis on võimalused biosemiootika jaoks. Võimalusi organismide jaoks tuleb empiiriliselt uurida.
Võimalused on olemas ainult nende jaoks, kes elavad ja tõlgendavad. Kui palju me praegu aru saame, kust võimalused tulevad? Nähtavasti me ei saa veel öelda, mis on võimaluste olemasolu piisav tingimus, kuid saame sõnastada mõned võimaluste olemasolu ehk valiku olemasolu ehk semioosi olemasolu tarvilikud tngimused.
Võimalus on üks alternatiividest käitumiseks. Võimaluse saab valida. Võimalusi peab olema mitu. Nad peavad olema korraga: kui nad oleksid ainult järjest, siis oleks igal hetkel ainult üks võimalus.
Selleks et võimalused oleksid olemas, tuleb nad ära tunda. Mitme võimaluse äratundmine võtab aega. Seda aega on nimetatud hetkeks. Karl Ernst von Baer defineeris 1864. aastal hetke kui lühima ajavahemiku, mida saab objektiivselt mõõta ilma näiva kestuseta. Baeri järgi on eri organismidel eeldatavasti väliselt mõõdetuna erinevad hetked. ("Welche Auffassung der lebenden Natur ist die richtige? Und wie ist diese Auffassung auf die Entomologie anzuwenden?"; Ernst Pöppel, Yan Bao, "Temporal windows as a bridge from objective to subjective time") Hetk on võimaluste korragaoleku seisund. Seda võib samastada esmasusega Charles Sanders Peirce'i järgi. Esmasus saab olla ainult võimalikkus (CP 1.25). Esmasus on semioosi jaoks vajalik võimaluste vald. (Dinda L. Gorlée, "A sketch of Peirce’s Firstness and its significance to art.") Hetk on kestus, mil võimaluste järgnevus on määramata. Hetk ehk praegu on tingimus võimaluste valla järjestamiseks, korrastamiseks. Praegu on järgnevus vaba. Kogemusest on teada, et subjektiivne olevik on olemas (Ernst Pöppel, "The brain's way to create "nowness""). Jeffrey S. Stamps ("Holonomy: A Human Systems Theory") ütleb, et kui puhta järgnevuse maailmast ilmub elu, siis ilmub ka olevik. Sarnane arusaam on Julius Thomas Fraseril ("Time as Conflict: A Scientific and Humanistic Study"). (Vrd Eliseo Fernández, "Life and temporality: The place of biosemiotics within Peirce's general semiotics".)
Võimalused on üksteisega määratletud kui alternatiivid: nad on ühitamatud. (Kalevi Kull, "Semiosis includes incompatibility: On the relationship between semiotics and mathematics", "Semiosis stems from logical incompatibility in organic nature: Why biophysics does not see meaning, while biosemiotics does"; Andreas Weber, "Biopoetics: Towards a Biological Theory of Life-as-Meaning", ptk 6). Võimaluse kasutamine põhineb funktsioonitsüklil. Funktsioonitsüklit võib kirjeldada algoritmina, mis ütleb: kui on x, siis tee y. Võimalus oleks siis äratuntud x. "Kui on x" tundub vihjavat valikule, aga masina puhul on algoritmiline tegevus kindlasti deterministlik, ilma vabaduseta. Käitumisvabadus eeldab olukorda, kus on korraga rakendatavad mitu algoritmi, kuid sel hetkel pole võtta algoritmi algoritmide vahel valimiseks. Funktsioonitsüklid ei koosne täielikult protsessidest, mis ei vaja täiendavat tööd: igas funktsioonitsüklis on eluprotsesside poolt konstrueeritud (varem omandatud, õpitud) seoseid. Funktsioonitsükli ehituses on teadmise (Donald Favareau, "Animal sensing, acting and knowing: Bridging the relations between brains, bodies and world", Kalevi Kull, "Biosemiotics: To know, what life knows") element. Funktsioonitsüklil on ennetuse element. Iga funktsioonitsükkel teeb füüsikalises mõttes tööd, vajab energia juurdevoolu, sest funktsioonitsükkel sisaldab koodisuhet Marcello Barbieri ("The Organic Codes: An Introduction to Semantic Biology") mõttes. Koodisuhteks on tarvis koopialoomet ja koodiloomet, ja need ei saa põhineda ainult enesekoostamisel (Terrence Deacon, "The Symbolic Species"), mistõttu need ei saa läbi ilma energia juurdevooluta. Funktsioonitsüklid on tungid, ja nende kokkupõrge algoritmi puudumise korral teeb valiku vältimatuks; see valik on intentsionaalsuse ja agentsuse allikas. Seda me nimetame ka semioosiks. Valik (algoritmide või koodide ühitamatus) eeldab üheaegsust. Semioos toimub ainult hetkes. Donald Favareau ("Agapastic exploration of the biosphere: Alterity and biosemiosis") ütleb, et kõik eluvormid kohtavad hetkest hetkesse juhust, muusust ja teisesust ning vastavad toimingute ja abduktsioonidega *alalisele kogemuslikule küsimusele, mida elu lakkamatult peale surub: mida ma nüüd teen?; loov tegelemine puhta teisesusega saab tekkida ning aktualiseerunud suhete sisseharjutamine saab alata üksnes üha uuenevast määramatusest ja võimalikkusest.
Õppimine ja mälu on semioosi aspektid või vähemalt semioosiga otseselt seotud. Semiootikat pole veel õnnestunud õppimise ja mälu teooriatega hästi kokku panna. Need ei haara enamasti süvitsi tähendusloome aspekte ning semiootikateooriad enamasti ei arvesta õppimise ja mälu uurimise tulemusi. Sellepärast pole edasisel jutul suurt millelegi toetuda. Semiootiline õppimine on tellingute nihutamine funktsioonitsüklite raamistikus valikute tulemusel. Neil tellingutel ongi otsustav osa funktsioonitsükli käitumise piiritlemisel. Teadmine paistab olevat kumulatiivne struktuur, mis koosneb valikute tulemusel ühitamatuste kõrvaldamiste jälgedest. Et semiootilist mälu saab samamoodi määratleda, ei ole mälu ja teadmine siin eristatud.
Õppimiseks nimetatakse ka protsesse, milles puudub valik korraga antud võimaluste vahel. Nimetame need formaalseks õppimiseks. See ei loo tähendust, sest seal ei ole valikut. Kulli arvates on niisugune igasugune algoritmidel põhinev masinõppimine, olgu see deterministlik või stohhastiline. Erinevalt formaalsest õppimisest on semiootilises õppimises tõlgendus, milles on valik, ja semiootiline õppimine eeldab subjektiivset olevikku. Valikuolukord eeldab käitumise määramatust: praegu on hetkeks selgusetu, milline otsus tehakse. Asi on selles, et võimaluste olemasolu korral peab paratamatult olema otsustamatuse, nõutuse hetk, mil valik tehakse. Vabadus, praegu, tähendab nõutust. Õnneks ei kesta see kaua, praegu veel aega järgnevuse mõttes ei ole.
Elu on probleemide lahendamine: valiku, ühitamatuse, nõutuse olukorda võib nimetada probleemolukorraks. "Probleem" on siin mõeldud väga üldistatult: jutt on olukorrast, kus iga tehtud valik on juba lahendus ja kõrvaldab määramatuse. Elu ei ole algusest peale nii keeruline. Vaim ei alga ühe sammuga. Peirce (CP 6.222) eristab kvaaliteadvust ja sellist teadvust, mida tugevdab tähelepanu; seda nimetab ta elavuseks.
Märk on olemas ainult tänu tõlgendamisele, semioosile. Märgi tüüp sõltub semioosist. Vaatame sinist mustrit, mis inimsilma jaoks sarnaneb tähtedega "Don". 0) Füüsikalisest vaatepunktist, taju osaluseta, pole sinised tähed vist isegi mitte objekt. 1) Kui me seda tajume, näeme seda kohe mustrina. Kui vaatamiseks antud aeg on liiga lühike, siis see ei pruugi meie jaoks olla midagi enamat kui muster, ikoon. 2) Kui aega on mõnikümmend millisekundit rohkem, siis me saame selle ära tunda kui osutava. Ladina kirja vallates haarame selle tervikuna ning teame juba, et see käib kellegi kohta, nagu indeks. 3) Selleks et näha seda kirjutatuna, tähtedest koosneva mustrina, loetavana, valmistatavana, peame nägema seda emonina. (Emon on indeksist keerukam ja sümbolist lihtsam märk, mis põhineb jäljendamisel. Sotsiaalne õppimine eeldab emoneid.) 4) Peaaegu kohese taju järgmisel astmel võtame seda kellegi nimena, sümbol. Võib oletada, et see, kas me võtame seda märki ikoonina, indeksina, emonina või sümbolina, sõltub ajaühikust, mille vältel nägemine toimub. See ajaühik on liigiti erinev. See hüpotees või ehk lihtsalt tähelepanek on kooskõlas vaatega, et tõlgendamine on igal juhtumil erineva keerukusega. Terrence Deaconi ("The Symbolic Species") järgi koosneb järgmise tasandi märk eelmise tasandi märkidest. Laps, kes tähti ei tunne, võib tähed "Don" ära tunda oma sõbrale osutavana. Selle, et muster võib olla seotud millegi muuga, võivad paljud loomad ära õppida, ilma et mõni loom kunagi võtaks seda mustrit loetavana, või vähemalt mitte eesnimena. Arusaamine kuulub subjektiivse oleviku juurde. Olevik ise peab paisuma, et mahutada rohkem suhestatavaid elemente. Lihtsaima õppimistüübi (1) korral tuleb ära tunda ainult üks objekt; sellist õppimist nimetatakse vermimiseks. Seostatud õppimise ehk tingimise (2) korral suhestatakse kaks objekti, mis paistavad olevat omavahel seotud. Jäljendav ehk sotsiaalne õppimine (3) nõuab seost teatud käitumise vahel kahtemoodi tajutuna ning sama käitumise vahel looduna: suhtes on kolm elemente. Suhestamine kokkuleppe põhjal (nime andmine) (4) võib olla ka õppimise versioon, kuigi keerulisem: see eeldab võimet erinevaid märke (vähemalt nelja elementi) kombineerida ja ümber kombineerida. Mida keerulisem on märgisuhe, seda enam see peab aset leidma praegu. Tähelepanu on sama asi. Kui tähelepanu laieneb, siis olevik kasvab, märgid kasvavad. Seda võib pidada laieneva omailma aluseks.
Semioos ja tõlgendamine toimub olevikus. Märgi triaadilisus ongi sellepärast taandumatu, et esitis, objekt ja tõlgend on üheaegsed, mitte üksteisele järgnevad. Midagi küll järgneb, kuid see saab alguse märgisuhte tekkest. See on valiku, tõlgendamise saadus, nihe tellingutes, mis teeb suhte vähemalt pisut korratavaks. See on harjumuse algus. Kui sarnast valikut korratakse, võib harjumus kõvastuda, nii et see lõpuks töötab automaadina, ilma semioosita. Semioosi saaduseks võib olla automaat, masin. Iga organism on semioosi ja masina hübriid ehk semioosi ja koodide hübriid. Viimased on esimese saadused.
Esteetika biosemiootilised alused: ilu on täiuslik semiootiline sobivus
Artiklis "The Biosemiotic Fundamentals of Aesthetics: Beauty is the Perfect Semiotic Fitting" tutvustatakse mitteantropomorfset esteetikat.
Wendy Wheeler ("The lightest burden: The aesthetic abductions of biosemiotics") ütleb, et biosemioos on looduse poeesia. Siinne uurimus on väga abduktiivne. Õppimine (semioosi aspekt: märgisuhete omandamine ja ümberkorraldamine) viib täiustumisele. See protsess on ühtaegu semiootiline, esteetiline ja bioloogiline.
Jakob von Uexküll ("Theoretische Biologie") ütleb, et võsapuugi tähendussuhted on täiuslikud. Organism ja tema omailm on tavaliselt ideaalses vastavuses. "Täiuslikkus ei ole kõikvõimsus, vaid tähendab ainult kõikide saadaolevate vahendite õiget ja lünkadeta ärakasutamist." Igal liigil on oma täiuslikkus. "Iga organism saab olla ainult tema ise. Aga iseeneses on ta täiuslik, ... erinevalt meie esemetest..." Ebatäiuslikkuse, inetuse süstemaatiliseks loomiseks on tarvis kavatsust, mis on omane ainult inimesele. Täiuslikkus või ebatäiuslikkus oleneb omailmast.
Semioosil kui tõlgendamise aktil on tänu mälule tendents kujundada harjumusi ja tänu valikule ka kallutatused semiootilise sobivuse (semioosil põhineva kooseksisteerimise) poole. Semiootilisel sobivusel on tendents luua sammhaaval paljusid täiuslikult koordineeritud suhteid. See on esteetiline protsess, ja selle tulemuseks olev täiuslikkus (sobivus kõikides kasutuses olevates aspektides) on esteetiline omadus. Sümbolilise semioosi tasandil, näiteks inimeste maailmas, sealhulgas mõnikord kunstides, kus valikud ja järgnevad harjumused võivad olla puhtkonventsionaalsed, saab seda tendentsi ignoreerida. Kull jõuab järeldusele, et esteetilisuse algallikas on semioos kui tõlgendamine. Protsess, mis esitab midagi ilusana tajumiseks on sama laadi nagu semiootiline protsess, mis ehitab midagi, et see saaks ilusaks.
Orgaaniliste vormide kohta kasutatakse sageli esteetilisi metafoore. Elu on nimetatud näiteks meloodiliseks, orkestreerituks, sümfooniliseks. Wendy Wheeler ("The lightest burden: The aesthetic abductions of biosemiotics") ütleb: "orgaanilisel elul ei ole mitte masina, vaid kunsti struktuur". Siin on eesmärgiks leida nende metafooride alus, uurides tingimusi, milles esteetilised suhted algselt ilmuvad.
On mitu põhjust, miks tuleks ilu probleemi tuleks uuesti uurida, miks on selleks sobiv just biosemiootika ja miks see teema on tähtis. Esiteks, tundub, et esteetilisuse olemus ei ole veel lõplikult avastatud. Varasem esteetika on enamasti olnud humanitaarne ning piirdunud kunstide uurimisega, eeldades, et ilu on seotud inimese tajuga. Mõned uurijad on siiski oletanud, et esteetilisus ei nõua inimese taju. (John Dewey (Art as Experience) ütleb: "bioloogilised üldkohad ... ulatuvad esteetilisuse juurteni kogemuses. ... Et mõista esteetilise kogemuse allikaid, on ... tarvis pöörduda inimmastaabist allpool oleva loomse elu poole. ... Kunst on seega ette aimatud juba elusa protsessides kui niisugustes. Lind ehitab pesa ja kobras tammi, kui sisemised orgaanilised surved teevad koostööd väliste materjalidega, nii et esimesed täituvad ja teised kujundatakse ümber rahuldavas kulminatsioonis.") Näiteks tööd zoogeensest, biogeensest ja ökogeensest ilust (Leena Vilkka, The Intrinsic Value of Nature) ja evolutsioonilisest esteetikast väidavad, et ilu pärineb mitteinimlikust vallast. Seega nõuab ilu mõistmine bioloogiat. Et aga esteetilisus eeldab tunnetust, siis biosemiootikat. Teiseks, elu seesmise väärtuse probleem või loomus, mis on püstitatud näiteks Arne Naessi süvaökoloogias, ei ole veel lõplikult lahendatud. Biosemiootika tegelebki elu enesesubjektiivse aspektiga, seega tema väärtusega. Mõistlik on oletada, et elu seesmisel väärtusel on esteetiline, kuid mitte inimvaates esteetiline loomus. Siis oleks ka süvaökoloogial bioesteetilised juured (vrd Tony Lynch, "Deep Ecology as an Aesthetic Movement"). Kolmandaks, selleks et esteetilistest muredest päriselt aru saada, tuleb näha, kuidas kultuur muudab Maad. Inimeste katsed teha ümbrust ilusaks toovad tavaliselt kaasa loodusliku asendumise tehislikuga. Elurikkus kipub vähenema ja rikkad kohalikud kooslused hävima. Mittekunstilise ilu mõistmine on võib-olla vältimatu, et ära hoida ökosüsteemide alusväärtuste hävitamist.
Kull nimetab kunstiliseks enesereflektiivset või tahtlikku esteetilist, seda, mis on tehtud esteetilisuse saavutamiseks; see on inimesele ainuomane. (Terrence Deaconi ("The aesthetic faculty") järgi eelistab kunst sümbolilist osutamist. Jesper Hoffmeyer. (Biosemiootika: uurimus elu märkidest ja märkide elust) ütleb: "Kunst on küllap kõige ainulaadsemalt inimlik viis väljendada oma esteetilist olemist.") Nagu ütleb John Deely ("The intersemiosis of perception and understanding"), "kõik loomad kasutavad märke, aga ainult inimesed saavad teada, et on olemas märgid". Samamoodi loovad loomad esteetilist, kuigi nad ei tee ilusa ja inetu kui niisugue vahel vahet. Esteetilisuse ja ilu jaoks piisab sümbolieelsest tähenduslikkusest, kunst aga nõuab sümboliloome võimet.
Peaaegu kõik, mis on esteetiliselt väärtuslik ja mida peetakse ilusaks, on suhteline, sõltub kultuurist, ajastust või tõlgendaja vaatenurgast. Laiendades esteetilisi väärtusi teistele liikidele, võib eeldada, et need on ka liigiomased. Kunstiteos või kavand tundub väärtuslikumana, kui see on väärtuslik mitmes tähenduse aspektis. Ilu tähtis tunnus tundub olevat ühitatavus mitmes aspektis ja mitmest vaatenurgast – tähenduse paljusus ja võib-olla polüseemia.
Troopikaökoloog Daniel Janzen võttis kasutusele ökoloogilise sobivuse (ecological fitting) mõiste: koos elavad liigid ei ole teinud läbi koevolutsiooni, vaid on osutunud vastastikku sobivaks ja kokku jäänud. Üldisemalt käib ökoloogilise sobivuse alla organismi mis tahes suhe elusate või elutute vormidega, mille ta omandab otsimise ja valiku teel. Sobivus ei tule ellujäämisest ega looduslikust valikust, vaid sobivus suurendab ellujäämise väljavaateid. Ökoloogiline sobivus on loodusliku valiku suhtes esmane, selle poolest sarnaneb ta eksaptatsiooniga. Stephen Jay Gould märkis ökoloogilise sobivuse ja katkeva tasakaalu kongruentsi. Samamoodi eristas Jakob von Uexküll kohastumist (Anpassung) ja kohanemist (Einpassung). Kohastumine on aeglane muutus, milles võib oma osa olla looduslikul valikul. Ökoloogiline sobitumine ehk kohanemine toimub kiiresti, nii et ta on looduslikust valikust sõltumatu ("Semiotic tting and the nativeness of community"). "Helene Weiss ütleb: "Looma tajuvõimete ja tajuilma, st maailma nende aistitavate tunnuste, mis ainsana on ja peavad olema talle ligipääsetavad, vahel on täielik vastavus. Vastavalt on täielik vastavus tema mõjuvõimete ja mõjuilma vahel. Algeline loom ... tajub väga vähe omadusi ja reageerib väga väheste toimingutega. Kõrgematel loomadel on rikkamad ja keerukamad maailmad, kuigi see ei tee nende funktsioneerimist sugugi kindlamaks. ... Kasv toimub suurema keerukuse suunas. (Uexküll paneb ette termini "Verfaltung" "Entfaltung'i" 'lahtilaotumine' asemel, ja "Verwicklung" "Entwicklung'i" 'areng' asemel, sest idu teeb läbi aina keerulisema lahtilaotumise. Me võime seda nimetada evolutsiooni asemel involutsiooniks ja arengu asemel mähkumiseks (envelopment.))
Semioos on Charles Sanders Peirce'i järgi akt ja triaadiline protsess, milles võimaluste väli (esmasus) tõlgendatakse (teisasus) millekski modifitseerituks. Semioosi üks tähtis omadus on määramatus: see sisaldab alati mingilgi määral vabadust. Ilma vabaduseta kaotaks semioos triaadilisuse, nii et ta ei oleks enam semioos. See võimaldab samastada semioosi valikuaktiga ("Choosing and learning: Semiosis means choice"). See on ühe võimaluse teostamine (ka minimaalne tõlgendus). See teostumine ei ole passiivne, muidu ta oleks düaadiline). Semioos on aktiivne, agentne, mittejuhuslik: see nõuab vaeva. Valimine tähendab arbitraarsust – märgi üldist omadust, mida eeldab Ferdinand de Saussure'i semiootika. Enamik organisme saab liigutada mõnd oma osa ning nõnda sageli kogu keha. Kuivõrd liigutamine ise on semioos, ta ei ole juhuslik. Enese liigutamine kui semioos on alati mingilgi määral vabadus, selles on väike valik, ja sel määral on ta arbitraarne. Valiku nõue tuleb sellest, et võimalikud on alternatiivsed liigutused, st sellest, et harjumused, mis neid alternatiive pakuvad, on ühitamatud. Iga valik lahendab lokaalselt ühitamatuse ja hävitab paljususe, kollabeerides võimaluste konflikti. Valik on alati mingil määral kallutatud. Arbitraarsus ei nõua kallutatuse puudumist. Kallutatus, mille allikat tõlgendatakse sageli instinkti, normi või motivatsioonina, on seega semioosi üldine omadus. Suunatus algab juba semioosist. Semioos kui tõlgendus ja valik võib mõjutada edasist semioosi, kui see jätab jälje. Et edasist semioosi modifitseerivaid jälgi võib nimetada semiootiliseks mäluks, siis järjestikusel semioosil on suund, sest see modifitseerib mälu. Et semioos saab jätta mälujälgi, saab kujuneda harjumus. Semioosi vallandab ja seda hoiab käigus võimaluste väli.
Isiklikku
Tema isa oli Eesti Põllumajanduse Akadeemia õppejõud, matemaatik Lembit Kull, ema oli matemaatikaõpetaja Hilja Kull ja vend oli ökoloog Olevi Kull.
Publikatsioone
College Press 2011.
Kalevi Kulli ingliskeelsete publikatsioonide loetelu on esitatud tema 60. sünnipäevale pühendatud kogumikus "Semiotics in the wild: essays in honour of Kalevi Kull on the occasion of his 60th birthday", edited by Timo Maran, Kati Lindström, Riin Magnus and Morten Tønnessen (Tartu: University of Tartu Press, 2012, ISBN 978-994932-041-7), lk 183–199.
BMW 3. seeria (E21)
Standardis oli neljakäiguline käsikäigukast, alates maist 1976 olid 320 ja 320i saadaval ka viiekäigulise käsikäigukastiga, mis lisas hinnale 1155 DEMi. 1979. aastaks oli 5-käiguline käigukast saadaval kõikidele mudelitele, tootmise lõpupooole olid 320 ja 323 standardis 5-käigulise käigukastiga.
1977. aasta sügisel lõppes 320 tootmine (ka 320i võeti Lääne-Saksamaal müügist maha), kui Frankfurti autonäitusel esitleti E21 uute kuuesilindriliste M20 mootoritega: 320 (mitteametlikult "320/6") kasutas 1990 cm3 Solex 4A1 karburaatoriga (122 hj), hinnaga 17980 DEMi (automaatkastiga 19330) ja uus tippmudel 323i - 2315 cm3 K-Jetronicuga, võimsus 143 hj, hind 20350 DEMI.
1980. aastal sai ka 318 K-Jetronic sissepritse (uue mudelina 318i), võimsus kasvas 105 hj-ni. Sama mootoriga autot müüdi Rootsis mudelinime 320i all, kuna 320/6 M20 mootor ei olnud Rootsi heitgaasinõuete jaoks sertifitseeritud. 1970. aastate lõpu naftakriisi tõttu toodi 1981. aastal välja mudelivaliku alumisse otsa säästumudel 315, millel oli 316 1,6-liitrise mootori võimsust kütusesäästlikusse huvides vähendatud 75 hj-le, lisaks kasutasid esituled tavapäraste halogeenlaternate asemel kahe hõõgniidiga R2 pirne ja oli vaid üks tahavaatepeegel. Palju odavam see ei olnud, makstes 16600 DEMi 316 18050 vastu.
USA turul oli saadaval ainult üksainus mudel - 320i. Kuuesilindrilisi autosid ei müüdud, kuna M20 mootor ei vastanud USA saastenõuetele. Esimesena oli see saadaval 1977. mudeliaastal, hinnaga 7990 dollarit. USA turu autodel oli kaheliitrine sissepritsega M10 mootor, võimsuseks 110 hj, saastekontrollitõrje seadmena soojusreaktor ja standardis kliimaseade. 1980. mudeliaastaks tuli USA mudelitele väiksem 1,8-liitrine mootor, võimsusega 101 hj, soojusreaktori asemel kasutas see katalüsaatorit.
Väiksema mootoriga mudelid (315 kuni 318i) olid varustatud kahe esitulega, 320 kuni 323i aga nelja esitulega.
1982. aasta augustis lõppes E21 tootmine, kui välja tuli uus E30. Samas 315 tootmine jätkus veel 1983. aasta lõpuni, 1984. aastani müüdi mõnedel turgudel E21 315 müügile paraleelselt uue E30ga. Viimastest autodest maksid 315 17150, 316 18650, 318i 20800, 320 23000 ja 323i 26250 DEMi. USA turul maksis 320i kahel viimasel, 1982.-1983. mudeliaastal 13290 dollarit.
Nüktofoobia
Nüktofoobia (kreeka nyx 'öö' + phobos 'kartus') (ka: Ahluofoobia, skotofoobia, lügofoobia ja müktofoobia) on haiguslik pimedusepelgus, öökartus. Nüktofoobia on üks sagedasemaid foobiaid.
Nüktofoobia nagu kõigi foobiate tavalisimad sümptomid on hingetus, ülemäärane higistamine, iiveldus, kuiv suu, südamepekslemine, sageli näib olevat tugevalt häiritud ka rääkimine ning mõtlemine.
Selle foobia all kannatajatel on ebanormaalne ja alaline kartus pimeduse ees, ehkki nad teavad ja võivad aru saada pimeduse kahjutusest, ei suuda nad pimeduse korral olla normaalsed.
Nüktofoobia esineb kõige enam lastel.
Kirbulised
Pea on kirbulistel väike, kumer, tugevasti vastu rindmikku liibunud. Tundlad on lühikesed, silmad on nõrgalt arenenud. Kirbuliste suised on pistmistüüpi, suunatud alla.
Kõik kirbud on imetajate ja lindude ektoparasiidid. Valmikute toiduks on peremeeste veri, mille saamiseks kirbud tema naha läbi hammustavad ja siis tekkinud augu kaudu imevad. Kirpude külgedelt lamenenud keha võimaldab neil osavalt peremehe karvade või sulgede vahel liikuda. Tavaliselt eelistavad kirbud mingit kindlat linnu- või loomaliiki, kuid kui õiget peremeest pole parasjagu leida, võivad nad imeda ka teiste loomade verd. Näiteks ründavad inimest sageli kassikirp (Ctenocephalides felis) ja koerakirp (C. canis). Inimesekirp (Pulex irritans) on seoses keskküttega majade kasutuselevõtuga hoopis harvemini esinev ja kantud punasesse raamatusse.
Kirbud võivad pikka aega nälgida, peaaegu aasta. Kui kirpe hoiti vaid detriidiga täidetud ruumis, kus neil polnud võimalust verd imeda, pidasid nad vastu poolteist aastat.
Hüppevõime on eri liikidel erinevalt arenenud. Sellistel kirpudel, kelle peremeheks on aktiivselt ringi liikuvad, kindla pesakohata loomad nagu näiteks koerad ja kassid, on hüppevõime väga hea, sellal kui lindude ja urgudes elavate näriliste parasiidid hüppavad tunduvalt kehvemini, kuna peremeheni jõudmine on siin palju kindlamini tagatud.
Selle tõttu, et kirbud võivad minna ühelt loomaliigilt teisele, võivad nad olla väga ohtlikud haiguste edasikandjatena. Kõige tuntum on muidugi katku ülekandmine selle looduslikest reservuaaridest näriliste seas inimestele, aegade jooksul on selle tagajärjel hukkunud kümneid miljoneid inimesi.
Paljunemine
Pärast paaritumist muneb emane kirp sõltuvalt liigist 20 - 500 muna. Selleks ei lahku ta peremehe kehalt, vaid poetab munad väikeste kogumikena tema elupaika. Emased võivad muneda mitu korda, kahe munemise vahel aga peavad nad jälle verd imema. 4 - 5 päeva pärast kooruvad usjad, jalutud, kuid siiski väga liikuvad vastsed. Neil on olemas ka nõrgalt arenenud haukamissuised. Vastsed vajavad arenguks niiskust, seetõttu kaevuvad nad enamasti peremehe elukoha pinnasesse. Vastsete toiduks on kõikvõimalikud orgaanilised jäänused, mõnikord on arengu lõpetamiseks hädavajalik valmiku väljaheidete (st. pooleldi seeditud vere) söömine. Täiskasvanud vastne teeb endale võrgendniidist kookoni ja nukkub selles. Nukujärgu kestus on tavaliselt 8 - 14 päeva, kuid võib ulatuda ka mitme kuuni. Ühe kirbupõlvkonna areng võtab aega mõnest nädalast ühe aastani. Koorunud valmikud otsivad endale omal käel peremehe ja ronivad tema kehale.
Omapärane on Ameerikas, Aafrikas ja Madagaskaril elava liivakirbu (Dermatophilus penetrans) eluviis. Viljastatud emane tungib mõne imetaja nahasse ja jääb sinna elama. Tema tagakeha puhetub, lõpuks tekib haavand, mille kaudu kirp mune väliskeskkonda poetab. Liivakirbu tegevus on peremehele äärmiselt piinarikas, sest emast ei või nahas katki pigistada - see kutsub esile raske põletiku.
Vääna – Keila-Joa tee
Vääna – Keila-Joa tee (registrinumber 11411) on kõrvalmaantee Harku ja Lääne-Harju vallas. Tee pikkuseks on 6,4 km.
Tee saab alguse Kiia – Vääna-Viti tee 6. kilomeetril Vääna külas. Tee kulgeb läbi Vääna, Naage, Adra ja Türisalu küla ning Keila-Joa aleviku. Tee lõpeb Tallinna–Rannamõisa–Kloogaranna tee 27. kilomeetril Keila-Joa alevikus. Tee ei ületa ühtegi silda, küll aga 3 truupi. Teele jääb 3 bussipeatust: Vääna, Tisleri talu, Loigu.
Teega ristub 1. kilomeetril Kumna–Vääna tee.
Tee katte ja klassi kohta andmed puuduvad. Liiklussagedus teel pole teada. Kiiruspiirangud on tee alguses ja Türisalu küla piiril (50 ja 70 km/h). Teevalgustuse kohta andmed puuduvad.
Aleksandr Uljanov
pisi|Aleksandr Uljanov Aleksandr Iljitš Uljanov (vene Александр Ильич Ульянов; 13. aprill (vana kalendri järgi 1. aprill) 1866 Nižni Novgorod – 20. mai (vana kalendri järgi 8. mai) 1887 Schlüsselburg) oli Vene revolutsionäär ja terrorist. Ta oli Vladimir Lenini vanem vend.
Aleksandr Uljanov oli väga hea õpilane, lõpetas Simbirski gümnaasiumi kuldmedaliga ning läks õppima Peterburi ülikooli bioloogiat. Ta oli juba 16-aastaselt pettunud tsaarirežiimis ning õigeusus ja ajapikku ta vaated üha radikaliseerusid. 1886 suri ta isa Ilja Uljanov, kes oli olnud reformimeelse tsaari Aleksander II veendunud toetaja.
Aleksandr Uljanov tahtis aga saavutada kiireid muutusi ning arvas, et parim tee selleks oleks tsaari tapmine ning võimu üleminek talupoegade eest seisvate agraarsotsialistide ehk narodnikute kätte. Narodnikud olid 1881 tapnud Aleksander II ja nüüd soovis Aleksandr koos oma mõttekaaslastega tappa ka tema järglase ja poja Aleksander III. Atentaadi päevaks valiti 1. märts (uue kalendri järgi 13. märts) 1887, sest just sel päeval 6 aastat tagasi oli sooritatud atentaat eelmisele tsaarile.
Kuid ohranka sai sellest teada ning Aleksandr ja ta võitluskaaslased arreteeriti samal päeval. Nad mõisteti kohtuotsusega surma ning Aleksandr hukati poomise läbi.
2006. aasta Valgevene presidendivalimised
'''Valgevene 2006. aasta presidendivalimised''' toimusid 19. märtsil.
Kandidaadid
17. veebruaril 2006 registreeris keskvalimiskomisjon järgmise kandidaatide nimekirja:
Tulemused
Valimiste 20. märtsil välja kuulutatud tulemused olid järgmised:
Hinnangud ja tagajärjed
Opositsiooni väitel ja Venemaa sotsioloogide andmetel oli Łukašenka toetus alla 50%.
Pärast valimiste lõppu kogunes Minskisse Oktoobri väljakule paarkümmend tuhat inimest. Oodatust suurema osalejate hulgaga miiting oli rahumeelne. Samasugused rahvakogunemised toimusid veel mitmes suurlinnas.
Pärast valimisi jätkus opositsiooni aktivistide arreteerimine. Vahistati ka opositsioonimeelseid ajakirjanikke. Võimud üritavad takistada inimeste pääsu väljakule ning muuta sealviibijate olukorda olmeliselt võimalikult ebamugavaks.
21. märtsil käisid Oktoobri väljakul Euroopa Liidu maade diplomaadid, sealhulgas 11 suursaadikut.
Kohila vald (Hageri kihelkond)
Vallas oli 604 talundit ja need kasutasid 12 287 ha maad. Vallamaja asus Kohilas.
Vallas asus Kohila asundus ja Kohila alevik, kus asus Kohila paberivabrik; samuti Kapa raudteejaam (varasema nimega Kapa-Kohila raudteejaam)
1891 liideti Kohila vallaga Angerja, Kurtna-Kirdalu, Lohu, Pahkla, Rabivere, Salutaguse, Sutlema-Lümandu ja Tohisoo vald.
Aaron Caerleonist
Aaron Caerleonist (suri 287, 303 või 304 Walesis Caerleonis (tol ajal Quadra Legionum)) oli kristlik märter, katoliku pühak.
Päritolu
Aaron oli Inglismaalt pärit juudi soost eraisik, kes võttis vastu kristluse. Nime järgi otsustades ei saanud ta olla Rooma kodanik. Gildase järgi olid Aaron ja tema kaaskannataja Julius Caerleonist Quadra Legionumi (Gildasel Urbs Legionum) kodanikud.
Mõningate autorite järgi läksid Aaron ja Julius kõigepealt Rooma, kus nad alustasid pühakirjaga tutvuse tegemist.
Märtrisurm
Diocletianuse-aegsete kristlaste tagakiusamiste ajal suri ta koos Juliusega Monmouthi krahvkonnas Caerleonis märtrisurma. Beda järgi suri koos nendega märtritena veel palju teisi mees- ja naiskristlasi.
Surma aeg
Aaroni surma aja annavad eri autorid erinevalt. Märtreid Juliust ja Aaronit mainib esimesena Gildas teoses "De excidio et conquestu Britanniae" Inglismaa esimärtri Verulami Albani kõrval ning paigutab ka nende surma Diocletianuse aega. Ta kirjutab: Michael Alford nimetab vanade inglise ajalookirjutajate põhjal surma-aastaks 287. Jean Bollandi ja Sollieruse arvates suri ta 303 või 304 (Beda järgi Diocletianuse-aegsete tagakiusamiste teine aasta; Bedal kronoloogiavea tõttu 307; Gildast valesti tõlgendades arvab ta, et martüürium leidis aset Chesteris; Beda järgi surid Julius ja Aaron umbes samal ajal Albaniga). On ka oletatud, et nad surid 3. sajand keskel. Surmakuupäev on pärimuse järgi 1. juuli. Võib ka olla, et see kuupäev tuleneb Moosese venna Aaroni mälestuspäevast.
On kaheldud, kas Diocletianuse-aegsed tagakiusamised leidsid aset ka Britannias. Beda ei ole ajas päris kindel.
Mälestusehitised
Aaroni ja Juliuse kultus säilis Walesis ka pärast 5. sajandit, mil anglite ja sakside vallutuste tõttu Inglismaal muutusid teised kultusepaigad ligipääsmatuks. 9. sajandist pärineval Caerleoni kaardil on märgitud kolm mälestusehitist. Üks neist, mis oli pühendatud Aaronile, asus linnast lõuna pool, Uski jõe põhjakaldal, ülejäänud olid teisel pool jõge.
Llandaffi raamat (umbes 1130) mainib veel neid hooneid (Merthir Iun (Iulii) et Aaron). Nähtavasti kingiti 7. sajandil Glywysingi ja Gwenti kuninga Meurigi ajal Llandaffi piiskopile Nuddile kogu märtritele Juliusele ja Aaronile pühendatud ala, mis varem oli kuulunud pühale Dubriciusele (Dyfrigile).
Geoffrey Monmouthist samastab oma teoses "Historia regum Britanniae" esimest korda "leegionide linna" Caerleoniga ning märgib esimest korda Juliusele ja Aaronile pühitsetud eri kirikuid. Juliuse kiriku nunnakloostrisse olevat pärast Camlanni lahingut tagasi tõmbunud kuninganna Gwenhwyfar. On arvatud, et Juliuse kirik nunnakloostriga ja Aaroni kirik kanoonikute kapiitliga, mida ka hilisemad autorid mainivad, on Geoffrey väljamõeldis.
Gerald de Barry (Giraldus Cambrensis) teatab raamatus "Itinerarium Kambriae" (umbes 1190), et Juliuse kirik oli seotud nunnakloostriga, Aaroni kirik (tema matmispaigas) kapiitliga (kanoonikute kloostriga). Tema ajal neid kirikuid enam ei olnud.
Pärast keskaega on peaaegu kõik autorid uskunud, et "leegionide linn" on Caerleon, kuigi mõned on pidanud võimalikuks, et Beda pidas silmas Chesterit.
Francis Godwin märgib 16. ja 17. sajandi vahetusel, et talle eelnev põlvkond mäletas kahte Aaroni ja Juliuse kirikut, millest üks oli Caerleoni lääneosas, teine idaosas. Nad asusid teineteisest umbes kahe miili kaugusel.
Varsti pärast normanni vallutust oli Caeleoni linna sees Juliusele ja Aaronile pühitsetud kirik, mille Robert de Chandos annetas Goldcliffi abikloostrile, mille ta oli 1113 asutanud.
Caerloni lähedal on Cae Aron (Aaroni põld). Llanfrechfa kihelkonnas on Cwm Aron (Aaroni org).
Mälestuspäev
Aaroni ja tema kaaslaste mälestuspäev on katoliku kirikus 22. juunil. Kokkukuuluvuse märgiks on see samal päeval Verulami Albani mälestuspäevaga (Albani surmakuupäev). Teistel andmetel on Aaroni mälestuspäev tema traditsioonilisel surmakuupäeval 1. juulil.
Katmai
thumb Katmai on kihtvulkaan Põhja-Ameerikas Alaska poolsaarel. Kõrgus 2047 meetrit. Purskas viimati 1912. aastal. Toona eraldus hinnanguliselt 28 km³ purdmaterjali, aga kuna Katmai asub väheasustatud piirkonnas, siis on purske täpset tugevust raske hinnata ja purske tekitatud kahjud olid väikesed. Katmai purse on ajaloolisel ajal ainuke ette tulnud ignimbriidi purse ja ignimbriit kui vulkanoloogiline nähtus kirjeldati esmakordselt just Katmai vulkaani juures. Purskel tekkinud kivimid olid rüoliit, datsiit ja andesiit.
Paulo Coelho
thumb|Paulo Coelho (2007) Paulo Coelho de Souza (sündinud 24. augustil 1947 Rio de Janeiros) on Brasiilia kirjanik.
Kui ta sai 16-aastaseks, oli Coelho endassetõmbunud ja keeldus elamast niisugust elu, nagu vanemad ja ühiskond temalt ootasid. Seetõttu saatsid vanemad ta hullumajja, kust ta põgenes kolm korda, enne kui sealt 20-aastaselt välja lasti. Hiljem märkis Coelho, et vanemad ei teinud seda tema karistamiseks ega hävitamiseks, vaid sellepärast, et nad ei teadnud, mida niisuguse lapsega teha, ja püüdsid teda päästa.
Vastavalt vanemate soovile astus Coelho õigusteadust õppima, aga langes juba aasta pärast koolist välja. Seejärel elas ta hipina, rännates läbi kogu Ameerika ja Lääne-Euroopa ja kuuludes narkootikumide tarvitamise subkultuuri.
Pärast Brasiiliasse tagasitulekut hakkas Coelho tööle luuletajana, kirjutades laulusõnu kõige kuulsamatele Brasiilia lauljatele, isegi Elis Reginale, Rite Leele ja Raul Seixasele. Koostöö Seixasega viis Coelho kokku satanismi ja okultismiga. Ühtlasi töötas Coelho näitleja, ajakirjaniku ja teatridirektorina, enne kui otsustas hakata kirjanikuks.
1974. aastal vahistas Brasiiliat valitsev hunta Coelho "õõnestustöö" eest, sest huntale tundusid Coelho laulusõnad vasakpoolsete ja ohtlikena.
1986. aastal käis Coelho palverännakul Santiago de Compostelasse. See osutus tema elu pöördepunktiks ja teda tabas hingeline ärkamine. Sellest ajast ongi ta kirjanik.
Tal on ilmunud kolmkümmend raamatut. Kolm neist on autobiograafilised ("Palverännak: Maagi päevik", "Valküürid" ja "Aleph"), aga enamik on ilukirjanduslikud, kuigi suuremal osal nendestki on juured kirjaniku isiklikes läbielamistes. Tema teoseid on tõlgitud 2012. aasta seisuga 71 keelde ja neid on müüdud üle 100 miljoni eksemplari. Ta on kõigi aegade suurima müügieduga Brasiilia kirjanik ja suurima müügieduga portugali keeles kirjutav kirjanik.
2004. aastal müüdi Coelho teost "Üksteist minutit" Eestis 4000 eksemplari. See teos oli Eesti 2004. aasta raamatute läbimüügi edetabelis 24. kohal, sealhulgas ilukirjanduse arvestuses 10. kohal.
2006. aastal müüdi Coelho teost "Viies mägi" Eestis 2740 eksemplari. See teos oli Eesti 2006. aasta raamatute läbimüügi edetabelis ilukirjanduse kategoorias 9. kohal.