Good_and_Evil:_An_Absolute_Conception
1 Kurjus ja tingimusteta austus
Üks prantsuse naine meenutab, kuidas ta nägi üht natsi ohvitseri sageli rongitäisi lapsi surmalaagritesse saatmas ning on endalt sestsaadik iga päev küsinud, kuidas ta sai seda teha. See ei ole küsimus, mis ootab vastust, vaid see väljendab salapäratunnet kokkupuutel kurjusega, ja see salapäratunne on seotud tundega, et kurjus kui midagi omalaadset on reaalne. Jutt ei ole siin sellest, kuidas ta võis laste võõrandamatuid õigusi rikkuda või kuidas ta aru ei saanud, et neil lastel on loomulikud õigused. Need küsimused ei väljenda selle naise uskumatust ega kutsu järelemõtlemisele, mis võiks seda väljendada. Osalt sellepärast Simone Weil ütleski, et õiguste mõiste on keskpärane mõiste. Weili järgi võib õiglusele apelleerimine äratada tähelepanu ja armastuse vaimu, kuid õigustele apelleerimine tekitab latentse sõja ning vaidluse vaimu; õiguste asetamine sotsiaalsete konfliktide keskmesse pärsib võimalikku armastuse impulssi mõlemal poolel ja toob kaasa tegeliku probleemi silmist kaotamise. Isegi kõige kohutavamatel kurjategijatel on juriidilised õigused, aga see ei tähenda, et nende kurjus ja see, mida nad väärivad, oleks nii arusaadav, et selle arusaamise alusel seadusi teha; vastupidi, see tähendab, et seadus võib väljendada ülevat õiglusemõistet. Adolf Eichmanni kohtuprotsessil ütles kohtunik Moshe Landau, et protsessi ainus eesmärk on õiglus, vaieldes nendega, kes tahtsid teha sellest näidisprotsessi ning arvasid, et õiglane saab olla ainult Eichmanni ohvrite vastu. Gaita arvab, et Landau pidas silmas, et selleks et olla õiglane Eichmanni ohvrite vastu, tuli olla õiglane Eichmanni vastu, sest ta vääris seda kui inimene, nii et see oli õiglane kohtumõistmine. Et Eichmanni isikusamasuses ja tema süüs polnud kahtlust, leidsid paljud, et kohtuprotseduuridest kinnipidamine on formaalsus ning näidisprotsessist kui propagandavahendist loobumine on õigustatud ainult sellega, et muidu loodaks ohtlik pretsedent, mis ohustaks tuleviku kohtupidamise ausust. Gaita küsib, kuidas saab pelk formaalsus väljendada midagi nii tähtsat nagu tingimusteta austus, mida teine inimene väärib. See tundus pelga formaalsusena ainult nendele, kelle meelest kohtuprotseduurid väljendavad austust, mida süüdistatav väärib, ainult juhul, kui need teenivad mõnd muud eesmärki, mis on süüdistatavale oluline, näiteks eksimatut kohtuotsust. Inimest ei saa tappa nagu kahjurit, isegi kui me tapame ta ainult selleks, et ta rohkem kurja ei teeks. Aga miks me ei või inimest kohelda nagu pori? On ju inimesi, kelle teod ja iseloom on äärmiselt põlgusväärne. Kas meil on õigus mõne inimese kohta öelda, et ta pole võimeline kaineks kahetsuseks? Ja kui ta saaks aru, mida ta teinud on, kas ta peaks end poriks? Gaita meelest mitte tingimata, ja kui ta tõeliselt kahetseb ja võtab õppust, siis ta ei saa seda öelda. Mitte lihtsalt sellepärast, et ta ei ole pori. Gaita ei võta faktina, et ta ei ole pori. Väide, et ükski inimene ei ole prügi, on lihtsalt absoluutse väärtuse tunde väljendus. Mõnikord öeldakse, et ükski inimene ei ole tervenisti halb. Tundub, et "tervenisti" siin sõna-sõnalt ei sobi. Mõne kurja inimese puhul tundub groteskne välja tuua, mis on temas head, näiteks et ta on hea perekonnainimene. Asi pole selles, et me tahaksime eitada fakte selle kohta või seda, et nende käitumine on selline, mille põhjal tavaliselt saab öelda, et tegu on hea isa või abikaasaga, või et me tahaksime öelda, et kõik pole nii, nagu paistab (sest see eeldaks, et on veel fakte, mida pole avaldatud). Me ei eitaks, et inimeses on midagi head, mis väljendub suhetes perekonna, sõprade või naabritega, vaid väljendaksime hämmastust selle üle, mida öeldakse. Mõtet, et inimene pole tervenisti halb, saab mõista ka nii, et see pole groteskne: ei ole nii kurja tegu ega elu, et poleks võimalik kaine kahetsus, ja pole kahetsust, mis nõuaks inimeselt enesepettuse vältimiseks tunnistamist, et oleks parem vabastada maailm porist, milleks ta enda silmis osutus. Ent on niisuguseid elusid, millest meil ei õnnestu leida seda head, millest võiks välja kasvada kaine ja selge kahetsus. Ja isegi kui leiaks, ei pruugiks see õigustada väidet, et ühtki inimest ei tohiks kohelda nii, nagu me vabaneksime kahjurist. See on tõesti salapärane, ja Gaita hoiatab selle eest, et tuttavolek sellega seadustes seda salapäratunnet vähendaks. Paljud inimesed ei ütleks, et me võlgneme igale inimesele tingimusteta austuse, kuid asi pole näidetes. Filosoofias on konsekventsialistid, kes teevad sellest vooruse, et nad seda ei ütle. Gaita kahtlustab, et on vähe inimesi, kes tegelikult näevad maailma nii, nagu konsekventsialism ette näeb; peaaegu kõik on oma elus mittekonsekventsialistid. Konsekventsialistid on paljusid veennud, et on tugevaid argumente nende tapmiseks, keda alles 1970ndatel peeti mõeldamatuks tappa. Filosoofe, kes on hakanud küsima, keda võiks tappa või surra aidata, on sageli kiidetud julguse eest olla järjekindel. Vähe on mõeldud selle üle, mis tähendab mõelda julgelt, mis tähendab mõelda moraalselt mõeldamatut, mis tähendab teha järeldusi, mida on peetud mõeldamatuks. See muutus filosoofias on osa kultuuri muutusest. Inimesed on rohkem valmis pidama teatud elusid inimesele sobimatuks ja apelleerima kaastundele ja inimväärikusele, et julgustada tapma neid, kes kannatavad kohutava viletsuse käes.