cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Squash
Maailmas
1966. aastal toimus Londonis mitme riigi (Austraalia, Suurbritannia, India, Pakistani, Uus-Meremaa, USA, Kanada, Lõuna-Aafrika Vabariigi, Araabia Ühendemiraatide) seinatennise mängijate kohtumine, mille käigus loodi Rahvusvaheline Seinatennise ja Racketsi Ühendus (International Squash Rackets Association). 1992. aastal muudeti liidu nime ja seni on see World Squash Federation (WSF).
Eestis
Seinatenniseelu Eestis sai alguse 7. augustil 1993, kui Tallinnas Harjuoru võimlas avati Eesti esimene seinatenniseklubi. Kuna neljale väljakule tuli lisa alles aastaid hiljem, on kõik Eesti seinatennise tänapäeva tipptegijad oma esimesed seinatennisesammud astunud Harjuorus. 1994. aasta kevadel toimusid esimesed Eesti meistrivõistlused.
Esimeseks Eesti meistriks tuli Rauno Tiesel. Kolmandal tegevusaastal tehti algust Tallinna karikavõistlustega, millest hiljem kasvasid välja Eesti karikavõistlused. Esimesed karika võitis aastatel 1995–1996 Marko Kristjanson. 1997. aastal pandi alus Eesti Squashi Liidule, millest hiljem sai Eesti Squashiföderatsioon.
Eesti seinatennisemaastik pole enam Tallinna-keskne, seinatennist saab mängida ka Pärnus, Kuressaares, Tartus, Narvas, Võrus, Tabasalus ja Tääksis. Ala harrastajaid on üle 1000, võistlustest võtab igal aastal regulaarselt osa 75–100 mängijat. 40 parimat moodustavad A-liiga, kõikidele teistele seinatennisehuvilistele on antud võimalus kaasa lüüa B-liigas. Tähtsaimaks jõuprooviks on mais korraldatavad Eesti meistrivõistlused, lisaks toimuvad 6-etapilised Eesti karikavõistlused meeste, naiste ja seenioride klassis. Noored seinatennise mängijad saavad võistluskogemusi 6-etapilisel Dunlop Cupil. Mitmed mängijad esinevad ka Soome liigas (Helsinki East Squashi klubis ja Sq-88 klubis).
Varustus
Seinatennise mängimiseks on vaja spetsiaalset reketit ja palli. Olulised on ka jalanõud, mis peavad olema heleda tallaga, et mitte määrida põrandaid. Lisaks võib kasutada ka silmakaitsmeid (mask või prillid). pisi|Seinatennise pall
Pall
Seinatennise palle valmistatakse kummist. Palli diameeter on 40 mm (± 0,5 mm) ja kaal 24 g (± 1 g). Soovitatav on mängida oma tasemele vastava palliga. Enne mängu alustamist on kindlasti vaja pall soojaks mängida. Võistluspalli on kõige raskem soojaks saada, see nõuab kiiret mängu ja tugevaid lööke. Seetõttu ei ole soovitatav algajatel selle palliga mängida, sest külma palliga ei saa õiget mängurõõmu kätte. Näitena Dunlopi pallid:
pisi|Seinatennise reket
Reket
Seinatennise reketid valmistati algselt puidust, hiljem hakati valmistama alumiiniumist reketeid. Tänapäeval on põhiliselt kasutuses grafiidist või grafiidisegust valmistatud reketid. Reketi pikkus võib olla kuni 686 mm ja laius 215 mm. Reket ei tohi kaaluda üle 255 grammi. Tavaliselt on reketite kaal vahemikus 120–180 grammi.
Väljak
Seinatennise väljaku mõõtmed on 9,75 m x 6,4 m. Põranda kohal peab olema vähemalt 5,64 m vaba ruumi, kuid soovitatavalt rohkem. Väljaku põrandad on puidust, seinad üldjuhul betoonist, kuid kasutatakse ka tugevat lamineeritud saepuruplaati. Väljaku tagumine sein tehakse tavaliselt karastatud klaasist. Publikule parema jälgimise võimaldamiseks on hakatud tegema ka üleni klaasseintega väljakuid, mis võimaldab seinatennist jälgida neljast küljest ning on ka teleülekannete tegemiseks sobivam.
Edukamad mängijad
Alates 1933. aastast, kui toimusid esimesed meeste Suurbritannia lahtised meistrivõistlused seinatennises (tol ajal võrdsustati see võistlus maailmameistrivõistlustega), kuni siiani on maailma seinatennise edetabelites domineerinud mängijad Suurbritanniast ja tolle kunagistest asumaadest (Austraalia, Uus-Meremaa, India, Pakistan, Egiptus).
Nende riikide edukus on kergesti seletatav, kuna arvatakse, et just Briti sõdurid olid esimesed, kelle kaudu seinatennis tollastes asumaades levima hakkas. Mängu populaarsuse tõustes ehitati nendes riikides juurde üha uusi väljakuid, mis võimaldas laiadel massidel seinatennist mängida ning ei läinud kaua, kuni sealt esimesed tipud tõusid.
Esimesed Suurbritannia lahtised meistrivõistlused võitiski egiptlane F. D. Amr Bey ja tal õnnestus seda saavutust korrata veel neljal korral. Aastatel 1947–1950 oli taas edukas egiptlane, seekord M. A. Karim, võites Suurbritannia lahtised meistrivõistlused neljal järjestikusel aastal.
1951–1963 ja 1982–1994 hoidis Suurbritannia lahtiste meistrivõistluste esimest kohta enda käes Khanide dünastia Pakistanist. Hashim (1951–1958) (esimene võit 35-aastaselt), Roshan (1957), Azam (1959–1962), Mohibullah (1963), Jahangir (1982–1992) ja Jansher Khan (1993–1994).
Jahangir Khan, kes on 2020. aasta seisuga Maailma Seinatennise Liidu asepresident, domineeris maailma seinatennises 14 aastat, kes tuli 10 korda Suurbritannia meistriks, 8 korda maailmameistriks ja oli rahvusvahelistel võistlustel võitmatu viis ja pool aastat.
1964. aastal katkestas Khanide dünastia võidud Suurbritannia lahtistel meistrivõistlustel iirlane Jonah Barrington, tuli Suurbritannia meistriks kokku kuus korda. Pärast teda osutus edukaimaks mängijaks austraallane Geoff Hunt, kes tuli aastatel 1969–1981 Suurbritannia meistriks kaheksa korda.
Naiste Suurbritannia lahtised meistrivõistlused seinatennises toimusid esimest korda juba 1922. aastal ja esimeseks meistriks tuli J. I. Cave. Kuni 1960. aastani tulid meistriks vaid Inglismaa mängijad. Janet Morgan (hiljem Shardlow) tuli aastatel 1950–1958 meistriks kümme korral.
Pärast Janet Morganit võitis Suurbritannia meistrivõistlused läbi aegade kuulsaim naismängija austraallane Heather McKay, kes püsis meistrivõistluste tipus 1966–1977 ja oli kogu oma karjääri jooksul võitmatu (rahvusvahelistel võistlustel koguni 19 aastat!). Pärast teda oli võistlustel edukaim uusmeremaalane Susan Devoy, kes võitis Suurbritannia lahtised meistrivõistlused 8 korda aastatel 1984–1992.
Liina Reiman
pisi|Liina Reiman Liina Reiman (neiuna Põlde; 14. november (vkj. 2. november) 1891 Valga – 11. september 1961 Helsingi) oli eesti näitleja, üks esimesi eesti kutselisi näitlejaid.
Elukäik
Liina Põlde sündis Valgas Purakülas raudteeametnik Mihkel Põlde pere noorima lapsena. Mihkel Põlde esimesest abielust olid lapsed Friedrich, Johanna ja Alviine, teisest abielust Julie, Karl Robert, Adolf Johannes ja Liina. Liina päris "teatrihaiguse" ilmselt emalt, kes lõi kaasa Valga Säde seltsi asjaarmastajate draamatrupis. Lõpetas kodulinnas Valgas venekeelse algkooli ja saksakeelse tütarlastekooli.
Vanemuises
1910. aastal läks nooruke Liina Tartusse Karl Menningu kodu ukse taha, et rääkida oma soovist näitlejaks saada. Menning kutsus ta katsetele ja temast saigi Vanemuise teatri näitlejaõpilane. Tema esimene ülesastumine Vanemuise laval oli prantsuse komöödias "Cyprienne" toaneitsi Josephine'i osa."'Ja saatuslik esietendus oli jaanuarikuu 17. päeval 1910. Närvipinge tõttu olin täiesti endast väljas. Ma ei mallanud oodata juuksurit, vaid proovisin ise oma juukseid lokkida ja torkasin tulikuumad lokitangid juustesse... psshhsshh... ja juuksed suitsesid! Oma osa kohaselt kandsin kohvikandmiku lavale. Käed värisesid nii, et kohvi loksus peente daamide ilusatele kleitidele. Mulle sadas vihaseid pilke. Garderoobis valasid nad oma südame välja: 'Missuguseid lollakaid nüüdsel ajal lastakse näitelavale, see on selge skandaal!' Olin oma õnnetuses peaaegu nõrkemas, vaevaliselt ronisin oma väikesse katusekambrisse. Homme ajavad nad mu kindlasti teatrist minema. Ja öösel niisutasin pisaratega oma patja.' (Reiman 1956: 46–47)"Hoolimata väikestest äpardustest võttis Menning ta näitlejaõpilaseks üheks aastaks. Sellel ajal olid Vanemuises ainult mõned õpilased ja igaüks neist jõudis edasi oma tempoga. Õpilase kohustuseks oli jälgida kõiki harjutusi, hoolimata sellest, kas ta tegi näidendis kaasa või ei. Teoreetiline külg jäi peaasjalikult raamatute järgi iseõppimise hooleks.
Isiklikus elus aset leidnud tragöödia – temasse armunud grusiinist üliõpilane võttis endalt tema silme ees elu – viis noore Liina endast välja ja too palus teatrist puhkust. Tööle naastes kannatas ta masenduse ja ebakindluse all, mille tõttu Menningu suhtumine temasse muutus. Reimani lepingut uueks hooajaks enam ei pikendatud. Südametunnistuse piinades võttis Liina ette sõidu Kaukaasiasse, kus ta ohte trotsides kohtus hukkunud noormehe perekonnaga, et neile juhtunud tragöödia ära rääkida. Kui ta Kaukaasiast tagasi tuli, tehti talle ettepanek asuda tööle Pärnus Endla teatris.
Endlas
Uue teatri esimene juht oli Vanemuisest oma kodulinna Pärnusse tagasi kutsutud Aleksander Teetsov. Kokku oli seal kuus kutselist näitlejat: Aleksander Teetsov, Olga Västrik-Teetsov, Anna Kartseva (-Tamm), Eduard Türk, Ella Uuehendrik ja Liina Põlde, kõik Vanemuisest. Vanast Endlast olid võimekad harrastusnäitlejad: Paula Andrekson, proua Pavelson, Voldemar Toffer, Manivald Mitt, August Reiman ja Ferdinand Pettai.
Aastatel 1912–1915 töötas Liina Karl Jungholzi juhtimise all, kes andis talle juba suuremaid ja raskemaid osatäitmisi. Pärnus tutvus ta ka August Reimaniga, kellest sai hiljem tema abikaasa. Endlas hakkas Liina astuma ka oma esimesi ebakindlaid ja arglikke samme sangarlike ja deemonlike naisosade poole. Alustades Rutoffi "Kiviga", kus tal oli Annette kandev ja traagiline roll. Talle sai Karl Jungholzi lavastajaajajärk uueks, elamusterikkaks, isegi saatuslikuks arenemisjärguks, mis avas talle tee edasi suurematesse oludesse ja võimalustesse tulevikus.
Estonias
1915. aastal kutsus Jungholz Liina Reimani koos teistega Estoniasse, kus Jungholz ise asus näitejuhi ametikohale. August Reiman läks õpilaseks Vanemuisesse. Tallinnas tutvus Liina Raimund Kulliga (kellest sai tema elukaaslane), millele järgnes lahutus August Reimanist. Raimund Kull oli Estonia peadirigent ja nende kooselu kestis mehe surmani 1942. aastal. Estonia ajal käis Liina Reiman Raimund Kulli õhutusel ka Moskva Kunstiteatri selleaegse juhi Persenjevi jutul, rääkimas võimalusest sinna õppima pääseda; kahjuks see tal ei õnnestunud, kuid sealt sai ta palju mõjutusi ja innustust edaspidiseks.
Tööaastat 1916–1917 Estonias on Liina Reiman kirjeldanud nii:"'Igal näitlejal on kindlasti oma pikkade tööaastate jooksul tühje ja viljatuid perioode. Sellised perioodid võivad aga saada ka saatuslikuks. Halvimal juhul tulen näitlejal teatrist lahkuda. Paremal juhul võib ta jääda lavale vedelema tühise mööblina, kui teater seda lubab... Kõige järgi otsustades olin mina nüüd jõudnud sellesse perioodi viieaastase tegevuse lõpuks. Jungholzi julge katse, viia mind suurte traagiliste osade esitamisele, milliseid ei suudeta pidevalt esitada ainuüksi noorusvärskuse ja vaistliku sisseelamise abiga, jäi pooleli. Puudusid abinõud ja vahendid, peaasjalikult kõnetehniline kool ja vaba liikumine laval. Meie suurimas teatris, kus repertuaari kandsid sellised nimed nagu Rantanen, Erna Villmer ja Netty Pinna, puudus näitejuhtidel aeg ja huvi aidata ja tagant lükata üht aeglaselt arenevat noort näitlejat. Kui iseseisvalt ja omal jõul edasi ei pääse, jääd kõrvale. Minus arenesid kompleksid, ebakindlus ja kartus.' (Reiman 1956: 310–311)"Eesti esindusteater osutus algaja jaoks liialt nõudlikuks, nii et kaks aastat hiljem jättis Estonia seltsi eestseisus ta töölepingu pikendamata. "'Mu kibestunud meel loendas mitmeid ja mitmeid lahkumise põhjusi. Kuid mu teine mina, see, kelle häält ainult harva tahad kuulda, ütles selge sõnaga: Kas peapõhjus pole siiski see, et sa ei suutnud teha ennast teatrile tarvilikuks? Küllap see oli vist tõsi, pidin endale tunnistama, kuid see oli valus ja tegi haiget.' (Reiman 1956: 324)"1917. aastal, pärast puhkusereisilt naasmist, haigestus Liina Reiman düsenteeriasse, mille taga järjel veetis ta haiglas terve kuu, ja arstid olid kaotamas igasuguse lootuse. Tema elu päästis elukaaslane Raimund Kull, kellel õnnestus raskel ajal, kus rohud olid otsas, siiski õnnega pooleks leida vajaliku ravimit. "'Raimund oli tormanud haiglast välja, võtnud voorimehe ja hakanud ühest apteegist teise kihutama. Samal ajal kui tema apteekides käis tuli mu vend mind jumalaga jätma. Igas apteegis sai Raimund vastuse: 'See on juba ammu otsas.' Just kui ta oli viimasest apteegist väljumas, küsinud äkki üks koristaja, kes seda juttu oli juhtunud kuulma: 'Missugune karp või pudel see on?' Ta oli nimelt kord koristades leidnud kaks pudelit ühest tühjast kastist ja pannud need eraldi ühele riiulile. Lõpuks leiti need kaks pakendit. Imesid juhtub. See oli rohi, mida vajasin. Raimundi kaudu tuli Loojalt mulle pääsemine' (Reiman 1960: 15)."Katsumused kestsid edasi, kevadpoolaastal 1918 avastati tal tuberkuloos. Jällegi olid lood kurvad, arstide nõudmisel veetis ta algul kuu Nõmmel ühes sanatooriumis lamades. Suveks sõitis ta Kingule, ema põetajana kaasas."'Algas igav ja hall aeg... Söömine, magamine, lamamine, rohtude neelamine, palaviku mõõtmine käis automaatselt täpse, arsti poolt määratud ajatabeli järgi. Pidin sööma mitte vähem ega rohkem kui üheksa korda päevas. Tundsin ennast nuumhanena või -vasikana, keda pidi rammusaks söötma, ainus erinevus, et... elu jaoks' (Reiman 1960: 20)"
Draamateatris
"'Töö! Õnnelikud teatriinimesed, õnnelik Raimund! Neil oli töö, aga minul ei olnud. Hoolimata sündmuste laviinist, mis mindki kaasa viis, ei kustunud võimas igatsuste palang teatri järele. 'Näidelda, näidelda tahan,' karjus kogu mu olemus. 'Oota, oota!' rahustas sisemine hääl ja ma usaldasin seda. 'OOTA!' möirgas mõnikord lõvi ja inimesed naljatlevalt elevant. Naersin siis jälle ja vabanesin surve alt. 'Ma ootan.' Ja see aeg tuli.'(Reiman 1960: 56)"Sügishooajal 1918 kohtus Liina Reiman oma sõbra ja kolleegi Anna Markusega, kes oli saadetud teda Draamateatrisse tööle kutsuma. Ta jäi nõusse. Draamateater asus Saksa teatri majas Tallinnas ja selle maja väikest ust avasid kolme teatri – saksa, vene ja eesti teatri rahvas. Proove peeti samaaegselt laval, fuajees, harjutussaalis, lugemisproovid pidid toimuma garderoobideski.
Tööperioodi 1919–1920 alustas Draamateater paljutõotavalt ja lootusrikkalt, teatriga olid liitunud Netty ja Paul Pinna. Liitus veel Otto Peterson näitejuhina ja pedagoogina. Sel sügisel tuli truppi ka Aleksander Teetsov. Sellel perioodil suurenes esietenduste arv 28-ni. Liina Reimani osade arv oli viieteistkümne ümber. Hooajal 1920–1921 liitus Draamateatriga uus näitejuht Paul Sepp, kes sai Liina Reimanile üheks suurimaks teenäitajaks.
Suuremat tähelepanu tõmbas ta 1920. aastal Oscar Wilde'i "Salomes" ja nimiosalisena Friedrich Hebbeli "Judithis", läbimurre toimus Sophoklese "Kuningas Oidipuse" (Iokaste) ning Schilleri "Orléansi neitsi" (Jeanne d'Arc) ja "Maria Stuarti" (peaosa) etendustega aastatel 1922–1923. Need etendused muutsid ta kõige armastatumaks eesti näitlejaks.
Liina Reimani anne seisnes esmajoones ümberkehastumisvõimes, millist on antud vähestele. Kõik tema loodud natuurid olid hoolikalt läbi mõeldud ning iga laval tehtud liigutus, lausutud sõna ja intonatsioon psühholoogiliselt põhjendatud. Samas jäi ikka ja jälle vajaka lavalise liikumise oskusest, kehalisest osavusest ja kõnetehnikast. Nende puuduste kõrvaldamine oli mõeldav vaid metoodilise ja pideva tööga. Liina Reimani esiletõus sisaldas (vahest rohkem kui ühegi teise Eesti näitleja puhul) ranget enesedistsipliini ning tohutut töövõimet ja -tahet.
Tagasi Vanemuises
Kui 1924. aasta 31. detsembril Draamateater Tallinnas oma tegevuse lõpetas ja põhitrupp Vanemuisega ühines, tähistas see Liina Reimanile ühe eluringi täissaamist. Draamateatri ja Vanemuise ühendamine ei andnud soovitud ja oodatud tulemusi. Aeg astus oma sammu ning muutusi oli toimumas teatriprotsessis üldse. Teisenes repertuaar, kangelased astusid alla koturnidelt, ülevad elamused ja kired said maisemateks. Nii kaduski klassika mitmeks aastaks repertuaarist üldse. "Liina Reiman on uunikum, ta vajab pidulikku ja erilist," kuulutas kriitika ning kinnistas muljet, et näitleja ei mahu enam eesti teatri töisesse, igapäevasesse repertuaari. Kirjad Tallinnasse Raimund Kullile muutusid 1930. aastate algul rahutuks ja närviliseks, väljendades süvenevat sisemist kriisi. 1933. aasta kevadel ei sõlminud Vanemuine Reimaniga enam lepingut.
Tagasi Eestis
Tagasitulek Eesti teatrisse toimus Estonias 1935. aastal, kus "Maria Stuartiga" tähistati tema 25-aastast lavategevust. Alates 1938. aastast jagas Liina Reiman oma jõudu Estonia ja Draamateatri vahel. Rollide loetelu pole neil aastatel küll pikk, kuid on aukartustäratav oma sisuliselt ja dramaatiliselt haardelt. Ta jõudis oma loomeperioodi tõusulaine harjale Niskamäe vanaperenaisena, Helene Alvinguna Henrik Ibseni "Kummitustes", Marena Aino Kallase "Mare ja ta pojas" ning majoriproua Samzeliusena Selma Lagerlöfi "Gösta Berlingis". Kriitika tunnustas näitleja tippklassi ja kõrgvormi. Ta osales ka lavakunstikooli õppejõuna noorte näitlejate ettevalmistamisel.
Majoriproua "Gösta Berlingis" Draamateatri laval (1941–1942) jäi Liina Reimani viimaseks suurrolliks Eesti teatris.
Valusalt tabas teda elukaaslase Raimund Kulli surm 1942. aastal. "Raimund Kull ütles kord, et kui tahakski Liinast lahku minna – ei saa, sest neid ei seo laulatus ega seadus, vaid midagi palju suuremat. Üks oli ühele, kui nii võib öelda, muusika draamas, teine teisele draama muusikas". Nõnda rääkis Ants Lauter Liina Reimani ja Raimund Kulli ühise mälestustahvli avamisel Kreutzwaldi tänaval 6. oktoobril 1966 (Reiman 1960: 322–323).
Lahkumine Eestist
Kauaaegse elukaaslase Raimund Kulli surm 1942. aastal nõrgendas sidemeid kodumaaga, ja kui kolmanda Nõukogude okupatsiooni hädaoht muutus üha reaalsemaks, otsustas Liina Reiman valida pagulase elu, asudes 1943. aastal uuesti Soome. Taas näitlejatöö Helsingis, Kuopios, Jyvaskyläs, Tamperes, Lahtis, Turus, taas vanad tuttavad rollid. Seejuures tuli enamik näidendeid, kus ta kaasa lõi, tal enesel lavastada. Lisandus rikkalike kogemuste edasiandmine näitlejate suvekursustel ja esinemised deklamatsioonidega Stockholmis Eesti pagulasorganisatsioonide kutsel. Rootsi pealinnas tähistas ta loomingulise õhtuga ka oma 60. sünnipäeva. Paraku jäi see üheks viimaseks esinemiseks, kuna aina süvenev haigus muutis kutsetöö võimatuks.
Liina Reimani tervis muutus 1952. aastal nii kehvaks, et oli sunnitud järgnenud eluaastad haigevoodis veetma. Lähedaste abiga pani ta paberile oma mälestusteraamatud "Lava võlus" ja "Rambivalgus süttib".
Jääkeegel
pisi|Kivi mängupanek pisi|Jääkeeglikivid märklaual Jääkeegel ehk kurling (inglise keeles curling) on jääl mängitav talispordiala.
Mängu eesmärk on libistada spetsiaalne kivi jääle joonistatud märklaua keskpunktile lähemale kui vastasmängija kivi. Sealjuures kasutavad mängijad harjamist, mille eesmärk on hoida kivi kiirust ja mõjutada tema trajektoori.
Jääkeegel on kõige populaarsem Kanadas, Šotimaal, Skandinaavias ja Šveitsis.
Väljak
pisi|Nelja rajaga jääkeeglihall Jääkeegliväljak on 45,5 meetrit pikk ja 4,75 meetrit lai. Väljaku otstes on märklauad – 3,7-meetrise läbimõõduga kontsentrilised ringid. Ringide keskpunkt on 4,9 meetri kaugusel väljaku tagaseinast.
Ajalugu
Jääkeegli kodumaa on Šotimaa, seal on tänini säilinud 16. sajandist pärit keeglikivid. Ka 16. sajandil elanud hollandlane Pieter Brueghel vanem on kujutanud flaami talupoegi jääkeeglit mängimas – Madalmaade ja Šotimaa vahel oli sellal tihe läbikäimine. Esimene jääkeegliklubi asutati 1838. aastal Edinburghis. Enne 1842. aastat kandis klubi nime Grand Caledonian Curling Club, seejärel Royal Caledonian Curling Club.
Šotlased tegid mängu tuntuks kogu maailmas. Kanadas asutati esimene jääkeegliklubi 1807. aastal. Kanada meistrivõistlused toimuvad alates 1927. aastast ja need on tänapäevani maailma hinnatuim jõuproov sellel spordialal. Ameerika Ühendriikides asutati esimene klubi Detroitis 1832. aastal. Esimene rahvusvaheline jääkeeglivõistlus peeti 1884. aastal Ameerika Ühendriikide ja Kanada vahel. Sajandivahetusel levis mäng Šveitsi ja mujale Lääne-Euroopasse. Tänapäeval on jääkeegliklubisid paljudes Euroopa riikides.
Meistrivõistlused
pisi|Martin Sesaker (Norra) [[Noorte olümpiamängud|noorte taliolümpiamängudel Innsbruckis (2012)]] pisi|2006. aastast on jääkeegel ka paraolümpiamängude kavas, võisteldakse ratastoolides Taliolümpiamängudel võeti jääkeegel esimest korda ametlikult kavasse 1998. aastal Naganos. Rahvusvaheline Olümpiakomitee otsustas 2002. aasta veebruaris tagasiulatuvalt, et 1924. aasta taliolümpiamängude jääkeeglivõistlus oli samuti juba ametlik olümpiaturniir ning medaliala. Näidisalana oli jääkeegel enne seda taliolümpiamängude kavas kolmel korral (1932, 1988 ja 1992).
2006. aastast on jääkeegel ka paraolümpiamängude kavas. Võisteldakse ratastoolides.
Esimesed maailmameistrivõistlused toimusid 1959. aastal ja kandsid Šoti karika (Scotch Cup) nime, aastatel 1968–1985 oli nende võistluste nimi Hõbehari (Silver Broom). Naiste maailmameistrivõistlused toimusid esimest korda 1979. aastal. Alates 2008. aastast korraldatakse lisaks eraldi segapaaride ja segavõistkondade maailmameistrivõistlusi.
Rahvusvaheline jääkeegli föderatsioon International Curling Federation (lühend ICF) asutati 1966. aastal. 1991. aastast kannab see nime World Curling Federation (lühendatult WCF).
Eesti Curlingu Liit (ECL) loodi 2002. aastal. Esimeste Eesti meistrivõistlusteni jõuti 2004. aastal Jeti jäähallis ning maailmaföderatsiooni täisliikmeks saadi sama aasta detsembris.
Tupolev Tu-95
Tupolev Tu-95 (esialgne tähistus Tupolev Tu-20; NATO koodnimi Bear) on Nõukogude Liidus konstrueeritud nelja mootoriga strateegiline pommituslennuk, mis on praeguseni Venemaa lennuväe relvastuses.
Tu-95 on maailma ainus relvastusse võetud ja üleüldse maailma ainus sarjana ehitatud turbopropellermootoritega pommituslennuk. Tu-95 on ette nähtud vaenlase tagala objektide ründamiseks tiibrakettidega mistahes ajal ja ilmaga. Tu-95 sai suurriikide kunagisel vastasseisuajal üheks külma sõja sümboliks.
Lennukit Tu-95 ehitati aastail 1955–1992. USA strateegiline pommituslennuk B-52 ja Tu-95 on ühed vähestest sõjalennukitest, mis on riikide relvastuses olnud üle poole sajandi.
Richard Strauss
Richard Strauss [r'ihhart štraoss või eestipäraselt r'ihhard strauss] (11. juuni 1864 München – 8. september 1949 Garmisch-Partenkirchen) oli saksa helilooja ja dirigent, kes kirjutas peamiselt hilisromantismiaegset muusikat. Teda tuntakse peamiselt sümfooniliste poeemide ja ooperite järgi.
Tupolev Tu-95
Tu-95 turbopropellermootor NK-12 on tänapäevani maailma võimsaim lennukimootor oma klassis (15 000 hj).
Richard Strauss
Elulugu
pisi|Richard Strauss. [[Emil Orlik, 1916]] Richard Straussi isa oli Franz Strauss, kes oli esimetsasarvemängija Müncheni Õukonnaorkestris. Ema Josephine pärines Müncheni ühest jõukamast perekonnast, õlletehase Pschorr omanikeperest. Richard sai noorpõlves isalt põhjaliku, kuid vanamoelise muusikahariduse. Oma esimesed palad pani Richard kirja kuueaastaselt ja kuni oma surmani tegeles ta pidevalt muusikaloominguga.
Tupolev Tu-95
Tu-95 (ja Tu-114) on tuntud ka maailma mürarikkaima lennuaparaadina (müratase 108–112 dB). Müra ja tugeva vibratsiooni põhjustavad lennuki nelja mootori kaks tandemasetusega vastassuunas pöörlevat propellerit, mille tipud liiguvad helikiiruse lähedal või isegi ületavad seda.
Richard Strauss
Elulugu
10-aastaselt kuulis Strauss Richard Wagneri oopereid "Lohengrin", "Tannhäuser" ja "Siegfried", ent isa keelas tal Wagneri muusikaloomingut õppida. Alles 16-aastaselt tohtis Richard tutvuda "Tristani ja Isolde" partituuriga. Isa arvates kuulus Wagneri muusika alamasse sorti ja hiljem väljendas Richard korduvalt oma kahetsust selle suhtumise üle.
1882. aastal astus Strauss Müncheni Ülikooli, õppides kunstiajalugu ja filosoofiat. Aasta hiljem siirdus ta Berliini. 1885 naasis ta Münchenisse, kus sai koha dirigendi assistendina. Aastatel 1898–1918 oli ta Berliini Riigiooperi peadirigent. See amet oli Saksa orkestrijuhtide jaoks kõrgeim positsioon. Hiljem töötas ta ka Viini Riigiooperi peadirigendina. Strauss reisis palju ning oli oodatud külalisdirigent.
Loomingus on näha Brahmsi, Liszti, Berliozi ja Wagneri mõjutusi.
Suurem osa tema noorpõlveloomingust on tänaseks unustatud. Esimesed olulised teosed on tema sümfoonilised poeemid. Need lähtuvad wagnerlikult hilisromantilisest helikeelest.
Tupolev Tu-95
Väljatöötamine
11. juulil 1951 andis NSV Liidu Ministrite Nõukogu välja määruse, millele järgnes sellele tuginev Nõukogude Liidu lennundustööstuse ministeeriumi ülesanne lennukikonstrueerimisbüroo juhile Andrei Tupolevile alustada uue kaugmaapommitaja väljatöötamist. Tupolev määras arendustööde juhatajaks Nikolai Bazenkovi. 15. juulil asuti Sergei Jegeri juhtimisel uue lennuki nõutud tehniliste andmete eskiisprojekteerimisele.
Richard Strauss
Elulugu
Maailmakuulsuse saavutas Strauss sümfoonilise poeemiga "Don Juan". Inspiratsiooni sai ta Austria luuletaja Nikolaus Lenau samanimelisest poeemist. Selles ülistatakse tugevat ja sõltumatut isiksust. Esiettekandel oli osa publikut vaimustunud, osa aga väga nördinud. Põhjus oli selles, et teos mõjus tol ajal harjumatult modernsena.
Straussi orkestratsioonioskus oli väga hea. Orkestripartiid on ülimalt virtuoossed, pillisoolosid kasutab ta meelsasti. Sageli lisab ta teostesse ka tavatuid pille, näiteks on ta kasutanud tuulemasinat.
Tupolev Tu-95
Väljatöötamine
Augustis algas tulevase pommituslennuki tööjooniste valmistamine ja puidust täissuuruses maketi ehitamine. 31. oktoobril 1951 andis sõjaväekomisjon väljatöötatud projektile ja sama aasta detsembris maketile heakskiidu ja kinnituse. Moskvas asuvas lennukitehases nr 156 algas kahe Tu-95 prototüübi ehitus. 20. septembril 1952 viidi üks neist lennukitest koost lahtivõetuna Žukovskisse, pandi sealsel lennuväljal uuesti kokku ja alustati tehasekatseid. 12. novembril 1952 sooritas katselendur Aleksei Pereljot Tu-95-ga (Tu-20-ga) esimese lennu.
Prantsusmaa jalgpallikoondis 1930. aasta jalgpalli maailmameistrivõistlustel
Prantsusmaa jalgpallikoondis 1930. aasta jalgpalli maailmameistrivõistlustel
Tupolev Tu-95
Väljatöötamine
Esialgu kulgesid katsetused edukalt. Kuid 11. mail 1953, 17. katselennu ajal purunes 3. mootorigrupi 2TV-2F 5,6-meetrise läbimõõduga tandempropellerite reduktor. Selle tagajärjel tekkinud tulekahju tõttu kukkus lennuk Noginski lähedal alla. Pardal viibinud 11 meeskonnaliikmest pääses 7 eluga. Hukkusid lennuki komandör, pardainsener, tüürimees ja vibratsiooniuuringute asjatundja.
Prantsusmaa jalgpallikoondis 1930. aasta jalgpalli maailmameistrivõistlustel
Mängijad
Ernest Liberati Marcel Pinel Alex Villaplane Emile Veinante Marcel Langiller Alex Thepot Edmond Delfour Marcel Capelle Celestin Delmer Lucien Laurent Augustin Chantrel Jean Laurent Andre Tassin Etienne Mattler Nouma Andoire Andre Maschinot
Treener
Raoul Caudron
Tupolev Tu-95
Tehnilised andmed
pisi|Tu-95 pisi|500 px Lennukist Tu-20, hiljem Tu-95, on arendatud hulk modifikatsioone. Tu-95 kaheksa olulise modifikatsiooni (sealhulgas kahe prototüübi) tehnilised andmed:
Õhkutõusmiseks vajab Tu-95 1580–2380 m, maandumiseks on vaja 1370–1700 m.
Stephanus I
Stephanus I oli paavst 254–257. Ta oli 23. paavst.
Stephanus I sündis "Liber Pontificalise" järgi Roomas Juliuse (Iobius) pojana ja oli kristliku traditsiooni järgi pärit Juliuse suguvõsast.
Ta oli Lucius I ajal ülemdiakon ja valiti paavstiks 12. mail 254. "Liber Pontificalise" järgi sai ta paavstiks 257. aastal ja oli ametis 4 aastat 2 kuud ja 10 päeva. "Liber Pontificalis" mainib teda mõjuka vaimulikuna paavstide Corneliuse ja Lucius I ajal.
Stephanus I ajal jätkus skisma vastupaavst Novatianusega. Gallikaani piiskopid eesotsas Lyoni piiskopi Faustinusega nõudsid Stephanuselt Novatianust toetava Arles'i piiskopi Marcianuse hukkamõistmist, kuid Stephanus ei pidanud sellist teguviisi õigustatuks. Kui paavst ei tegutsenud vastavalt piiskoppide tahtele, esitasid nad Kartaago piiskopile Cyprianusele kaebuse Stephanuse peale. Cyprianus soovitas paavstil Marcianus ekskommunitseerida ja määrata tema asemele uus piiskop. Paavsti hilisem otsus pole teada.
Religioosne ordu
Religioosne ordu (ladina keelest ordo, kord) on religioosse pühendumusega inimeste organisatsioon.
Vastavalt religioonile võivad religioosse ordu liikmed olla ühel või teisil viisil eraldunud muust ühiskonnast, elada oma reeglite kohaselt vmt. Religioossel ordul võib olla oma kombestik ja hierarhia, mis tavaliselt erineb vastavas religioonis üldiselt kasutusel olevatest kombestikust, pühitsuste ja/või kleerikute astmetest jmt. Religioosse ordu meessoost liikmeid nimetatakse sageli munkadeks või vendadeks; naissoost liikmeid nunnadeks või õdedeks. Enamasti on nad pühendunud kogu eluks, andnud mitmeid tõotusi, saanud pühitsusi jne. Sageli kuulub religioossesse ordusse ka inimesi (ajutiselt või püsivalt), kes pole ei pühitsetud ega kuulu ka hierarhiasse. Mõnede religioossete ordude liikmed võivad olla eraldunud muust maailmast, elades kloostrites; teised võivad olla säilitanud suhted ühiskonnaga, sagedasti õpetades või teenides tavapärasel viisil. Tavapärasemaid tegevusi on religioosse otstarbega käsitööesemete valmistamine, tekstide ümberkirjutamine vms.
Stephanus I
Stephanuse suurim tüli Cyprianusega puhkes ketserite teostatud ristimise õigsuse pärast. Cyprianus oli sarnaselt Aafrika, Süüria ja Väike-Aasia kogudustega veendunud, et ketserite teostatud ristimine on vale ja ketserite ristituid tuleb uuesti ristida (taasristimine). Stephanus oli sarnaselt Aleksandria, Palestiina ja Rooma kogudustega veendunud, et ketserite teostatud ristimine on kehtiv ja kogudusse pöördunuid tuleb vastu võtta vaid absolutsiooniga käte pealepanemisel. Ta pidas taasristimist vägivaldseks sekkumiseks kristliku traditsiooni järgimisel.
Religioosne ordu
Religioossete ordude pühendumuslik tegevus hõlmab ühiseid teenistusi, palveid või meditatsioone jpm.
Stephanus I
Vaidluse ägenedes pidas Cyprianus 255 ja 256 kaks sinodit Aafrikas, kus ta õigustas oma positsiooni. Stephanus saatis kirja Väike-Aasia kogudustele, milles ta ähvardas nad kirikust välja heita, kui nad järgivad kiriku poolt vastuvõetamatuks tunnustatud vaateid. Vaidluse jätkudes ekskommunitseeris ta Caesarea piiskopi Firmilianuse ja Tarsuse piiskopi Helenuse. Stephanus keeldus Cyprianuse poolt Rooma läkitatud saadikuid vastu võtmast. Kui Aleksandria piiskop Dionysios veenis Stephanust järgima rahumeelsemaid vaateid, siis Firmilianus süüdistas Stephanust ketserluse propageerimises.
Religioosne ordu
Enam tuntud on kristlikud ja budistlikud ordud. Religioosse pühendumusega inimeste kogukondi leidub ka mitmete Aafrika ja Lõuna-Ameerika hõimude hulgas. Budistlikes ühiskondades (Sri Lankal, Tais, Koreas, Tiibetis) on üsna suured mungaordud. Kirjanduse ja filmide kaudu on hästi tuntud Hiina Ch'an (Zen)-budistlik Shaolini ordu (koolkond).
Kristlikud ordud on peamiselt katoliikluses, aga ka mõnes protestantlikus harus.
Stephanus I
"Liber Pontificalise" järgi vangistati Stephanus Rooma keiser Valerianuse algatatud kristlaste tagakiusamise ajal. Ta viibis vangis diakon Caiuse ning hilisemate paavstide Sixtus II ja Dionysiusega. Ta pidas vangistuses sinodi ja usaldas oma ameti ja kiriku finantsasjad ülemdiakon Sixtuse hoolde.
Religioosne ordu
Vaata ka
Monakaj ordenoj Ordo Religiosus Sääntökunta
Killustatuse ajastu
Killustatuse ajastu oli periood Vana-Hiina ajaloos aastatel 265–618.
Stephanus I
Stephanus I võttis "Liber Pontificalise" järgi kirikus kasutusele liturgilise riietuse, kuna varem ei erinenud vaimulike riietus ilmikute omast.
Ta ordineeris 7 presbüterit, 5 diakonit ja 3 piiskoppi.
Stephanus I suri 2. augustil 257 ja maeti San Callisto katakombides asuvasse paavstide krüpti. Kristliku traditsiooni järgi hukkus ta keiser Valerianuse tagakiusamise ajal, kui San Callisto katakombi tunginud sõdurid lõid toolil istuval Stephanusel pea maha. Teise versiooni järgi võis ta surra eksiilis. Paavst Paulus I ajal viidi tema säilmed 17. augustil 761 tema mälestuseks rajatud San Stefano kloostrisse.
Killustatuse ajastu
Eellugu
Hani dünastia lõplik kokkuvarisemine 220. aastal viis keisririigi lagunemiseni kolmeks rivaalitsevaks riigiks: Wei riik (220–264), Wu riik (222–280), Shu Hani riik (221–223). See juhatas sisse pika poliitilise killustatuse ajastu.
Suure-Jaani
pisi|Suure-Jaani Suure-Jaani on linn Viljandi maakonnas Põhja-Sakala vallas.
Suure-Jaani piirneb idas Nuutre ja Kõidama külaga, põhjas Lõhavere külaga, loodes Päraküla külaga, läänes Ängi külaga ning lõunas Epra külaga.
Suure-Jaanist jookseb läbi Ängi oja ja linnas asub Suure-Jaani paisjärv, mis on ühenduses linna piirest välja jääva Nuutre-Kõpu paisjärvega.
Suure-Jaani pindala on 2,23 km² ja seal elas 2019. aasta alguse seisuga 1057 inimest. Suure-Jaani on Viljandimaal elanike arvu poolest neljas linn ja Eestis 43. linn. Sellest on rahvaarvult veel väiksemad ainult Abja-Paluoja, Püssi, Mõisaküla ja Kallaste.
Muistset Valula küla on esmamainitud 1428. aastal. Hiljem sai sellest Suure-Jaani alevik, seejärel alev ning 1. mail 1938 sai Suure-Jaani kolmanda astme linnaks.
Väike-Leedu
Laiemalt nimetatakse Väike-Leeduks (leedu keeles Mažoji Lietuva) leedukeelseid alasid endise Ida-Preisimaa alal. pisi|300px|Väike-Leedu ja teised [[Leedu etnograafilised piirkonnad: Žemaitija ehk Samogitia, Aukštaitija, Suvalkija, Dzūkija ja Väike-Leedu jt]] Kitsamas mõttes on tegu kahe maailmasõja vahelisel ajal Leedu vabariigile kuulunud Klaip& piirkonnaga (saksa keeles Memelland), mis Esimese maailmasõja lõppedes Saksamaalt ära võeti ja 1923. aastal Leeduga liideti.
Suure-Jaani
22. oktoobrist 2005 kuni 21. oktoobrini 2017 kuulus Suure-Jaani linn Suure-Jaani valda.
Asulas tegutsevad kool, gümnaasium, kultuurimaja, tervisekoda ja raamatukogu ning heliloojate Kappide majamuuseum. Seal asuvad Suure-Jaani kirik ja õigeusu kirik. Rajamisel on tööstuspark.
Väike-Leedu
Selles Leedu osas on tekkinud praegune leedu kirjakeel, samas sündis ja tegutses luteri pastorina Kristijonas Donelaitis.
Suure-Jaani
Suure-Jaani kalmistule on maetud näiteks Artur Kapp, Johann Köler, Aleksander Mälton ja Mart Saar.
Alates 1998. aastast korraldatakse Suure-Jaani muusikafestivali.
Nimi
1428. aastal on esmamainitud Valula küla, mille kohale tekkinud asulat hakati 17. sajandil nimetama Suure-Jaaniks. Kirikukihelkonna keskaegne nimi oli Walle (Valula kirikuküla järgi), ehkki kirik kandis püha Johannese nime. Eristamaks Johannesele pühitsetud kaht naaberkihelkonda, hakati hiljem läänepoolsemat (suuremat) nimetama Suure- ja idapoolsemat Väike- ehk Kolga-Jaaniks (saksa Gross- und Klein-Sankt-Johannis).
Pärast Suure-Jaani saamist kolmanda astme linnaks 1938. aastal kaaluti linna nime muutmist Leolaks, kuid see jäi linlaste vastuseisu tõttu ära.
Mullastik
Suure-Jaani ümbruse muldadest domineerivad kahkjad leetunud mullad, nõrgalt leetunud mullad ja gleistunud kahkjalt leetunud mullad. Samuti esineb gleistunud deluviaalmulda, gleistunud lammimulda ja leetjat gleimulda.
Geoloogiline ehitus
Suure-Jaani asub Ida-Euroopa platvormi äärealal, mis on tektooniliselt stabiilne ning maavärinaid üldjuhul ei esine.
Suure-Jaani asub Kesk-Eestile iseloomuliku siluri lubjakivi ja Lõuna-Eestile iseloomuliku devoni liivakivi ladestute üleminekualal. Rohkem on aluspõhjas devoni liivakivi.
Veestik
1993. aasta suvel lõpetati Suure-Jaani paisjärve puhastamine. 2006. aastal sai kalastusklubi Suure-Jaani Säga projekt 290 000-kroonise toetuse Keskkonnainvesteeringute Keskuselt, millele vald lisas omafinantsinvesteeringuna 51 000 krooni, et puhastada Suure-Jaani paisjärv risust ja vetikatest ning niita selle kallastelt pilliroogu.
Taimestik
Suure-Jaani asulat ümbritsevad valdavalt põllud, mistõttu on looduslik mitmekesisus väiksem. Põldude vahel leiduvad väiksemad metsatukad, kus esineb metsaaluseid niite ja puisniite. Valdavaks metsatüübiks on kuuse- või lehtsegametsad. Linnas asuvat paisjärve ümbritsevatel aladel kasvab ka soo- ja lammi taimi, mis eelistavad niiskemat kasvukeskkonda.
Kristjan Raua preemia
Kristjan Raua preemia (ka Kristjan Raua kunstipreemia ja Kristjan Raua aastapreemia) on Eesti vanim ja auväärseim kunstipreemia, mida annavad alates 1973. aastast välja Eesti Kunstnike Liit ja Tallinna linnavalitsus. Tallinna linn rahastab preemiat alates 1994. aastast.
Suure-Jaani
Linnapea
Pärast Suure-Jaani alevi saamist kolmanda astme linnaks 1938. aastal täitsid Suure-Jaani linnavanema ametit August Nurk (1938–1940), August Pakassaar (1940–1941) ja August Mutli (1941–1944).
Kristjan Raua preemia
Kristjan Raua preemia antakse eelmise aasta jooksul valminud või esimest korda avalikustatud loomingu, kunstiprojekti või -sündmuse eest kunstnikule, kunstiteadlasele või loomingulisele rühmale; erandina võidakse preemia määrata ka varem valminud teoste või elutöö eest. Igal aastal määratakse neli preemiat.
Suure-Jaani
Linnapea
Nõukogude okupatsiooni ajal juhtisid linna täitevkomitee esimehed. Taas oli Suure-Jaanil linnapea aastatel 1990–2005.
Praegu pole Suure-Jaani linnal linnapead ega linnavanemat, sest tal pole omavalitsuslikku staatust ning ta on Põhja-Sakala valla administratiivseks keskuseks.
Kristjan Raua preemia
Preemia on rahaline ja sellega kaasneb Enn Johannese kujundatud medal.
Suure-Jaani
Ajalugu
Suure-Jaani kihelkond hõlmas Suure-Jaani linna, endisi Olustvere, Suure-Jaani ja Vastemõisa valdu ning osi Pärsti ja Vändra vallast. 13.–16. sajandil kuulus Suure-Jaani ala Viljandi komtuurkonda. Aastani 1777 oli Suure-Jaanis Vanamõisas ka Risti kabelina tuntud abikirik. 19. sajandi keskel algas Suure-Jaanis usuvahetusliikumine ning sellega seoses valmis 1847. aastal Peeter-Pauli õigeusu kirik. Talude päriseksostmine algas 1865. aastal. Suure-Jaanist kujunes Kesk-Eesti rahvusliku liikumise ja kultuurielu keskus.
Praeguse Suure-Jaani linna territooriumi ainsateks ehitisteks olid pikka aega kirik ning selle juurde kuuluvad kirikhärra ja köstri eluhooned. 1891. aastal hakati Taevere mõisale kuulunud Valula karjamõisa maadel välja andma ehituskrunte. Esimene ehitaja oli Põdra-nimeline pagar.
Viljandi–Tallinna raudteeliin viidi alevist mööda, pidurdades Suure-Jaani arengut, sest Lõhavere mõisa omanik ei lubanud seda oma maale ehitada. Siiski asus asulasse elama hooajatöölisi, väikekaupmehi ja käsitöölisi. Ehitati kauplusi ja asutati väiketööstusi.
pisi|Suure-Jaani kihelkonnakooli maja 1903. aastal 19. sajandi lõpuks oli alevikuks arenenud endises kirikukülas olemas kõrts, kihelkonnakool, apteek, kolm poodi, viis pagarit, kaks nahaparkalit, kaks riidevärvimistöökoda ja arst. 1903 asutati turg ja 1908 avati lasteaed. 1909. aastal asutati Suure-Jaani laulu- ja mänguseltsi Ilmatar raamatukogu, 1910. aastal avati postkontor, 1911. aastal alustas tööd Suure-Jaani Piimatalituse Ühisus ja 1919. aastal Suure-Jaani Ühispank.
1924. aastal sai Suure-Jaani alevi õigused.
Esimesed alevivolikogu valimised toimusid 1922. aastal, aasta hiljem saadi aleviõigused. 1920. aastatel tööstusettevõtteid Suure-Jaanis polnud, elanikud elatusid peamiselt talutöödest, talvel tehti metsatöid. Sajandi algusaastatel jõudis alevisse elekter, seal oli oma elektrijaam. 1929. aastal pandi tänavatele elektrivalgustus. 1930. aastatel oli linnas 3 veo- ja 6 sõiduautot ning mööbli- ja puidutööstus.
19. sajandi lõpus ja 20. sajandi alguses oli seltside tegutsemine aktiivne: 1887. aastal alustas ametlikult tegevust haridusselts Ilmatar, 1907. aastal Suure-Jaani Põllumeeste Selts, 1918. aastal Suure-Jaani Naisselts, 1925. aastal Suure-Jaani Spordiselts "Lembit", 1936. aastal Suure-Jaani Meestelaulu Selts.
1938. aastal valmis Suure-Jaani kooli krunt, hoone valmis kaks aastat hiljem. Koolimaja juurde tehti ujuksild ja rajati liigirikas park. Teine maailmasõda ei puudutanud Suure-Jaanit märkimisväärselt.
Aastatel 1950–1959 oli Suure-Jaani samanimelise rajooni keskus.
1965 oli linna territoorium 224 ha, millest ehitiste all oli 34 ja teede all 13 ha. Elumaju oli 371, millest 322 olid eramajad ja 49 kommunaalmajad.
pisi|Vaade Tallinna tänavalt Suure-Jaanis 1961. aastal valmis uus keskkoolihoone, 1965 läks käiku kauplus-söökla. Kohaliku tähtsusega oli kaks tööstusettevõtet: silmkoe- ja limonaaditsehh, mõlemad praeguseks likvideeritud. Lisaks tegutses teeninduskombinaadi Leola üks osakond, kus oli õmblustöökoda, juuksur ja lõngavahetuspunkt, ning puidutöökoda. Varem oli Suure-Jaanis piimakombinaadi tsehh, kus toodeti juustu. 1990. aastateks oli alles jäänud piima vastuvõtupunkt.
Alates 1944. aastast oli Suure-Jaanis Viljandi autotööstuse kolonn, kus oli 1995. aastaks tööl olnud 116 autojuhti.
Umbes sajandi keskpaigast alates on vanas kirikumõisa majas tegutsenud lastepäevakodu, mis tegutseb praegu samas kohas lasteaiana Sipsiku nime all.
1990. aastatel hoogustus Suure-Jaanis eraettevõtlus. 1991 avati komisjonikauplus Kelluke (nüüdseks suletud), 1992 pereäri, kus müüdi maiustusi ja toidukaupu, aasta hiljem selle kõrval toidupood.
Transport
Suurimad linna läbivad autoteed on Mudiste – Suure-Jaani – Vändra maantee, Viljandi – Suure-Jaani tee, Vastemõisa – Võlli – Suure-Jaani tee, Suure-Jaani – Olustvere tee ja Suure-Jaani – Navesti tee.
Linnas asub bussipeatus, mida läbivad maakonnaliinid. Lähim rongipeatus on 3 km kaugusel asuv Olustvere raudteepeatus.
pisi|Ujumiskohana kasutatav paadisild Suure-Jaanis
Rand
pisi|Kohalik apteek
Tervishoid
1944. aastal asutati Suure-Jaani haigla. Algul asus see Köleri tänaval ja seal oli 10 voodikohta. Esimene perearst Martin Hendre töötas seal kuni aastani 1960. 1995. aastaks oli haiglas töötanud 13 peaarsti ja 51 arsti ning seal oli 11 sisehaiguste ja 20 pikaravi voodikohta. Polikliinikus võtsid vastu hambaarst, perearstid, üldarstid, laste- ja närviarst.
Suure-Jaani Tervisekojas tegutseb tervisekeskus, kus on kaks perearsti, kaks pereõde, ämmaemand, radioloog, koduõde ja füsioterapeut, samuti pakutakse hambaraviteenust. Samas hoones asub ka kiirabi.
Haridus
pisi|[[Suure-Jaani Gümnaasium ]] Hariduselu algas Suure-Jaani piirkonnas 17. sajandil. 1680. aastal mainiti ülemkirikukomisjoni korralduses ümbruskonna talupoegade soovi lapsi kooli tuua. Seega rajati Suure-Jaani köstrikool, kus õppis 1688. aastal 24 õpilast. Köstrikooli näol oli tegemist laulu-, lugemis- ja palvekooliga.
Suure-Jaani kihelkonnakool asutati 1825. aastal ja see oli 19. sajandi lõpus tuntud koolmeistrite ettevalmistamise asutusi.
Suure-Jaani Gümnaasium alustas tegevust algkoolina 1920. aastal ja oli endise kihelkonnakooli järeltulija. 1940. aastal valmis uus koolihoone, mis on tänapäeval kasutusel algklasside majana. Keskkoolihoone valmis 1961. aastal. 2005. aastal valmis kooli võimla, mis läks maksma üle 1,9 miljoni euro ja mida on nimetatud üheks parimaks maakonnas.
Lisaks gümnaasiumile tegutseb koolimajas Suure-Jaani Kool, millel on omakorda veel tegutsemiskohad Vastemõisas, Tääksis ja Sürgaveres (Tääksis ja Sürgaveres on ka lasteaiarühmad). Samuti asub koolimajas Suure-Jaani Gümnaasiumi Huvikool.
Üritused
pisi|left|Suure-Jaani muusikafestivali Päikesetõusukontsert aastal 2011
Muusikafestival
Alates 1998. aastast toimub Suure-Jaani muusikafestival iga aasta 16.–23. juunil ning keskendub eesti muusikale, eriti aga nende heliloojate loomingule, kes on pärit Suure-Jaani kandist. Traditsioonina toimuvad festivali raames näitused, konkursid, kohtumised loominguinimestega, erinevad kontserdid ja laulupäevad.
2017. aastal pälvis festivali korraldusmeeskond Eesti Kultuurkapitali Viljandimaa eksperdigrupi aastapreemia.
Järvepidu
pisi|Suure-Jaani Järvepidu Alates 1960. aastast korraldatav Suure-Jaani Järvepidu on linna kõige pikema traditsiooniga üritus. Pidu toimub igal aastal augusti esimesel laupäeval.
Kultuurimaja
Kultuurimaja tegevus on välja kasvanud 19. sajandi lõpu hoogsast ärkamisaegsest seltsitegevusest. Seltside juures tegutsesid laulukoorid, puhkpilliorkester, korraldati kirjandusõhtuid ja rahvapidusid, tehti näitemängu ja asutati raamatukogu. Esimene seltsimaja valmis 1904. aastal. 1940. aastani tegutses majas Suure-Jaani Tuletõrjeselts. Nõukogude korra ajal jätkus kultuurimajas sisuline tegevus, aga kõige aluseks sai kommunistlik ideoloogia ja propagandistlik kihutustöö. 2005. aastal koliti Suure-Jaani paisjärve kaldal asuvasse endisse koolihoonesse – Kondase majja. Hoone renoveeriti aastatel 2012–2015. Majas asub kuni 150 inimest mahutav saal.
Raamatukogu
Suure-Jaani raamatukogu asub alates 2013. aasta sügisest kultuurimaja hoones. See on piirkonna keskne raamatukogu ning selle alla kuuluvad Vastemõisa, Sürgavere, Tääksi, Paala ja Olustvere raamatukogu.
Noortekeskus
Suure-Jaani Noortekeskus korraldab kogu valla noorsootööd. Suure-Jaani Noortekeskuse vabaajaväljakul on tänavakorvpalliplats, sportliku paintball'i väljak, skate-park, ronila, labürint, 9 minigolfirada ja liiklusväljak.
Muusikakollektiivid
Kultuurimajas tegutsevad segakoor Ilmatar (loodud 1890) ja puhkpilliorkester (loodud 1871).
Segakoor võttis nime 1887. aastal tegevust alustanud laulu- ja mänguseltsilt "Ilmatar". Varem oli Suure-Jaanis tegutsenud 40 lauljaga meeskoor (asutati 1862).
Ajaleht
Leole on Põhja-Sakala valla ajaleht, mis ilmub alates 2000. aastast. Seda hakkasid ühiselt välja andma Suure-Jaani linn, Suure-Jaani Vald ja Olustvere vald. Praegu annab lehte välja Põhja-Sakala vald. Leole kajastab volikogu ja valitsuse tegemisi, õnnitletakse sünnipäevalapsi, antakse teada sündidest ja surmadest ning kajastatakse piirkonnas toimuvat. Lehe põhirõhk on kohalike inimeste tegevuse tutvustamisel. Leole ilmub kord kuus ning see tuleb inimestele koju tasuta.
Spordirajatised
Suure-Jaani koolil on võimla, jõusaal ja maadlussaal. Kooli juures asub staadion ja kunstmuruga multifunktsionaalne palliplats. 2018. aastal valmis staadioni rekonstrueerimise põhiprojekt. Projekti järgi tuleb staadioni kõrvale staadionimaja ning ehitatakse 40x60 meetri suurune kunstmuruplats. Staadioni põhiosa on eeskätt mõeldud kergejõustiklastele ja jalgpalluritele. Töö on jagatud mitmesse etappi, esmajärgus valmib staadionimaja. Staadionimaja nurgakivi pandi 18. oktoobril 2019.
Suure-Jaani tervisekoda
pisi|Suure-Jaani Tervisekoda on ehitatud vana tuletõrjetorni külge 2019. aasta veebruaris avati Põhja-Sakala vallale kuuluv tervisekoda, mis on ehitatud vana tuletõrjetorni külge. Hoones asuvad veekeskus, kohvik ja ruumid arstile-apteegile, kiirabile ja politseile. Keskus annab tööd vähemalt 20 inimesele. Tervisekoja projekteeris arhitektuuribüroo Arhitekt Must arhitekt Alvin Järving, ehitas aktsiaselts Eviko.
Tervisekoja ehitus maksis vallale pea 4,5 miljonit eurot, millest ehituslaen moodustas 2,8 miljonit. Rahandusministeerium toetas ehitust 666 000 euroga.
Tervisekojas asub veekeskus, milles on 25 meetri pikkune bassein, liutoru, mitu väiksemat basseini, mullivann ja kolm sauna. Varem ei olnud Suure-Jaanis ega Põhja-Sakala vallas oma veekeskust.
Kuritegevus
1997. aasta 1. oktoobril lõpetas Suure-Jaani politseijaoskond ööpäevase valve, mille järel täheldati kuritegevuse kasvu linnas. Statistikaameti andmetel oli kuritegevus tervel Viljandimaal 1994. aastast kuni 1997. aastani langustrendis, misjärel toimus järjepidev registreeritud kuritegude arvu kasv kuni 2000. aastani.
Aastatel 2010–2016 oli registreeritud kuritegude üldarv Suure-Jaani vallas langustrendis. 2016 oli registreeritud kuritegude üldarv Suure-Jaani vallas 51.
Johannese kirik
thumb|Johannese kirik