cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Puiestee
Etümoloogia
Sõna puiestee on saadud sõnadest puu ja tee, selle sünonüüm allee tuleb aga prantsuse sõnast allée, mis tähendab eelkõige pargipuiesteid. Samamoodi ei ole ka teistes keeltes sarnased sõnad alati sama tähendusega: nii kasutatakse inglise keeles puiestee kohta sõna allée, kuid ka avenue, samas kui sarnase kõlaga alley tähendab hoopis kõrvaltänavat.
Feldkirch
Kultuurielu
Feldkirchis toimub Feldkirch Festival, iga-aastane suvefestival, mille asutas 2002. aastal Thomas Hengelbrock ja mida 2007. aastast juhendab Philippe Arlaud.
Puiestee
Eestis
Eestis on puiesteid rajatud paljude mõisate juures, mõned mõisaalleed on olnud mitme kilomeetri pikkused (näiteks Olustvere ja Sangaste mõisa viivad puiesteed). Puiesteed on ka enamikus Eesti linnades (näiteks Tallinnas Sõpruse, Vabaduse, Estonia, Kaarli, Mere ja Toompuiestee, Tartus Tamme, Laulupeo ja Taara puiestee), ehkki 20. sajandi viimasest kolmandikust on uusi puiesteid rajatud harvemini.
Feldkirch
Kultuurielu
Linnal on tugev jäähokimeeskond VEU Feldkirch.
Tuntud inimesi
pisi|püsti|Bartholomäus Bernhardi
Rõhu
Rõhu on küla Tartu maakonnas Tartu linnas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Tähtvere valda.
Jacob Frank
Frankismi kujunemine sai võimalikuks tänu hiljem müstitsismiks mandunud juudi messianistlikule liikumisele pärast Smyrna valemessia Sabbatai Zevi ilmumist ning Poola juutide sotsiaalsele ja majanduslikule tõusule.
Messianistlik liikumine (1660–1670) leidis aset pärast juutide rüüstamist ja tapmist hetman Bogdan Hmelnõtskõi ülestõusu päevil. Sajad varemetes külad, kus peaaegu igas perekonnas oli lein, ootasid Taevalt abi. Nad kaldusid Ukraina tapatalgutes nägema Messia-eelseid kannatusi ning Sabbatai Zevi's tõotatud Messiast. Zevi langemine ning pöördumine islamisse võõritasid temast enamiku järgijaid, end harimatumad juudid säilitasid kauaks usu Sabbatai Zevi müstilisse missiooni.
17. sajandi lõpuks oli messianism kaotanud poliitilise iseloomu ning omandanud müstilise värvingu, muutudes salasektiks. Türgis tekkis Sabbatai Zevi järgijate pool-juudi, pool-islami sekt. Poolas, eriti Podoolias ja Galiitsias kujunesid arvukad Sabbatai Zevi järgijate salaühingud. Oodates suurt messiaanlikku pööret, loobusid nende liikmed, juudi printsiipidest ning heitsid kõrvale juudi käsuõpetuse ja kombed. Nende müstilises kultuses oli nii asketismi kui ka sensuaalsuse elemente: mõned kahetsesid pattu ennast piinates ning "leinates Siioni pärast"; teised ei pidanud kinni judaismi rangetest kasinusnõuetest ning andusid liiderlikkusele. Poola rabid püüdsid Lembergi kogul (1722) ja mujal "Sabbatai ketserlust" kõrvaldada, ent see elas edasi peamiselt vabamüürlusetaolise korraldusega salajastes ringides.
Nendest Sabbatai Zevi järgijate salaringidest tuli ka frankistide sekti rajaja Jacob Frank, kes sündis Podoolias Korolovkas umbes 1726 Jacob Leibowitz'ina. Tema isa heideti kogukonnast välja, sest ta kuulus zeviitide salaühingusse. Isa kolis 1730 Valahhiasse Tšernovitši. Seal oli Türgi sabbatailaste mõju tugevalt tunda. Juba koolipoisina tundis Frank vastumeelsust Talmudil põhineva juudi õpetuse vastu ning nimetas end hiljem sageli "lihtsaks meheks" või "õpetamata meheks". Rõivaste ja kalliskivide rändkaupmehena käis ta sageli Türgis. Seal nimetati teda "Frank", nagu üldse iga eurooplast. Türgis elas ta temaaegsete sabbatailaste keskustes Saloníkis ja İzmiris.
Jaganid
Jaganid (ka jaaganid; hispaania keeles yagán (mitmus yaganes), yámana (mitmus yámanas)) on Tulemaa saarest lõuna pool kuni Hoorni neemeni ulatuvate alade põliselanikud. Neid on hüütud ka tulemaalasteks, kuid tänapäeval tähistab see sõna kõiki Tulemaa põlisrahvaid.
Nad on olnud väikest kasvu, ebaproportsionaalsed ja tüsedad.
Jaganid kõnelesid jagani keelt, mida peetakse isoleeritud keeleks.
Jaganid on alates 20. sajandi algusest Tulemaale elama asunud valgete tõttu peaaegu täielikult välja surnud. Praegu elab Puerto Williamsi lähedal veel üks jaganite naisjäreltulija, kes valdab piiratud ulatuses jagani keelt. Ta elatub muu hulgas kunstkäsitöö müügist turistidele.
Nimetus
Yámana on jagani keeles 'mees'. Nad ise eelistavad enda ning oma keele kohta nimetust yagán (keelt nimetatakse mõnes allikas yamaníhasha).
Sõna yagán tuleb sõnast Yaga, mis on Murray väina nimi. See oli koht, kus jaganid kogunesid ja mille lähedusse inglise misjonärid rajasid misonijaama.
Käibel on veel nimetused Yagan, Yaghan, Yahgan, tekenika, yappú.
Time, Tense and Causation
"Time, Tense and Causation" on Michael Tooley filosoofiline raamat. See ilmus 1997 Clarendon Pressi väljaandel.
Jaganid
Asualad
Jaganid elasid merenomaadidena toitu kogudes Tulemaa saarest lõuna ja lääne pool Tšiili Tulemaa väinade ääres Beagle'i väina põhjarannikust Magdalena väina ja Cockburni väinani Brecknocki poolsaarest kuni Wollastoni saarteni Hoorni neeme ääres, sealhulgas Navarino saarel ning sellest lõuna poole jäävatel saartel praegusel Tšiili ja Argentina alal.
Time, Tense and Causation
Kokkuvõte
Osa I Põhjustamine, aeg ja ontoloogia
Jaganid
Asualad
Jaganite asuala oli tohutu, kuid mitte nii suur nagu alakalufidel, kellega nad kohtusid Clarence saarel väinast lõuna pool, kus nad mõlemad otsisid raudpüriiti, milleta nad ei saanud süüdata tuld ning end soojendada.
Time, Tense and Causation
1.1 Alternatiivsed vaated aja loomusele
Mittefilosoofide seas paistab olevat laialt levinud uskumus, et mineviku ja tuleviku vahel on fundamentaalne erinevus: minevik on fikseeritud ja paigas,tulevik veel määramata. See sügav asümmeetria on omane ajale endale (aja asümmeetria). Teiseks usutakse, et ajal on seesmine suund (aja suund). Aeg voolab, ja kestvad entiteedid liiguvad ajas edasi ning aset leidnud sündmused liiguvad kaugemale minevikku. Kas neil vaadetel on elujõudu? Filosoofide arvamused lähevad lahku. Tõenäoliselt enamik filosoofe aktsepteerib aja loomuse ajavormitut ehk staatilist käsitust. Nad tunnistavad ainult sündmuste mustrite asümmeetriat, aja voolamist nad ammugi ei tunnista. Paljud filosoofid aga väidavad, et aeg voolab, ajal on seesmine suund ning mineviku, oleviku ja tuleviku vahel on oluline ontoloogiline erinevus. Aga milles need ontoloogilised erinevused seisnevad? Ajavormiga ajateooriate pooldajatel puudub üksmeel. Mõnikord öeldakse, et otsustav on erinevus eksisteerimise ja mitteeksisteerimise vahel. Selle positsiooni üks versioon on presentism, mille järgi olevik on reaalne ning minevik ja tulevik mitte. Teine versioon ütleb, et minevik ja olevik on reaalsed, tulevik mitte. Mõnede ajavormiga ajateooriate järgi on minevik, olevik ja tulevik kõik reaalsed, kuid erinevad ajavormiga omaduste poolest, mida sündmused aja möödudes omandavad või kaotavad. Selle vaate ühe versiooni järgi on olemas olevikulisuse omadus, mida sündmustel algul ei ole, mille nad korraks omandavad ja siis alatiseks kaotavad. Teise versiooni järgi on kolm ajavormiga omadust: minevikulisus, olevikulisus ja tulevikulisus. Sündmustel on algul tulevikulisuse omadus, siis nad kaotavad selle ja omandavad olevikulisuse omaduse, kaotavad selle, omandavad minevikulisuse omaduse ning säilitavad selle alatiseks. Ajavormita ehk staatiliste vaadete pooldajad lükkavad kõik need väited tagasi. Kuidas sel juhul minevikulisuse, olevikulisuse ja tulevikulisuse mõistet tuleb mõista? Üks vastus on see, et neid tuleb seletada ajavormita ajamõistete pluss indeksikaalidega. Ajajutt sõnadega "praegu" ja "siis" on selle vaate järgi väga sarnane ruumijutuga sõnadega "siin" ja "seal". Asi on ruumiliste suhetega sarnastes ajalistes suhetes entiteetide vahel, kusjuures ühele neist osutatakse indeksikaaliga.
Jaganid
Asualad
Jaganid jagunesid viieks haruks, millele vastasid jagani keele murded ning mille asualad olid järgmised:
Time, Tense and Causation
1.1 Alternatiivsed vaated aja loomusele
See raamat kaitseb aja loomuse ajavormilist teooriat, mille järgi minevik ja olevik on reaalsed, tulevik mitte.
Jaganid
Asualad
Tänapäeval elab 1993. aasta andmetel enamik jaganeid (51 inimest) Beagle'i väina ääres Ukikas Puerto Williamsi lähedal. Umbes 23 jaganit elab mujal Tšiilis (Valparaísos, Vila Alemanas, Talcahuanos, Castros, Punta Arenases, Dawsonis ja Río Gallegoses).
Argentina alal elavad nad Tulemaa saare äärmises lõunaosas alates saare edelanurgast Tšiili ja Argentina piirist (Lapataia, Tulemaa rahvuspark, Ushuaia) ning Moati jaama piirkond Pictoni saare kaguosas.
Time, Tense and Causation
1.3 Ajavormiga faktid ja ajavormita faktid ning kaasumise küsimus
Aja loomuse ajavormiga ja ajavormita teooriaid lahutav fundamentaalne asi on dünaamilise maailmakäsituse aktsepteerimine või tagasilükkamine. Tavaliselt aga tehakse see eristus hoopis teisiti, rääkides ajavormiga ja ajavormita ajamõistete vahelisest suhtest. Ajavormiga mõisted näitavad, millises ajalises suhtes on sündmus olevikuga. Mängus on mineviku, oleviku ja tuleviku mõiste, suhtemõisted, nagu minevikus kaugemal olemine, ja kvantitatiivsed mõisted, nagu viis aastat tagasi toimunud olemine ja kolme minuti pärast toimumine. Ajavormita ajamõisted täpsustavad sündmustevahelise suhteid, viitamata olevikule. Viimaste seas on üheaegsus, ajaline eelnevus, kvalitatiivsed mõisted, nagu ajaline vahelolek, ja kvantitatiivsed mõisted, nagu viis aastat varasem olemine ja kolm minutit hilisem olemine. Aja loomuse ajavormiga ja ajavormita käsitusi eristatakse tavaliselt teatud teeside abil nende kahe mõistetüübi ja neile vastavate faktide omavahelise eelnevuse kohta. Ajavormita vaate pooldajad väidavad, et ajavormiga mõisteid sisaldavate lausete tõesustingimusi saab anda ainult ajavormita mõisteid sisaldavate lausete abil, ja kui ajavormita faktid on fikseeitud, siis on paigas ka kõik ajavormiga faktid. Taandumatuid ajavormiga fakte ei ole, vaid kõik ajavormiga faktid kaasuvad ajavormita faktidega. Ajavormiga vaate pooldajad väidavad, et ajavormiga lausungite tõesustingimusi ei saa ilma ajavormita väljendada, ja ajavormita lauseid saab mõista ainult ajavormiga lausete kaudu. Nii et hoopis ajavormita faktid kaasuvad ajavormiga faktidega. Näiteks ajavormita lauset "Dinosaurused on olemas" saab analüüsida lauseks "Dinosaurused olid olemas, dinosaurused on praegu olemas või dinosaurused on tulevikus olemas."
Jaganid
Päritolu
Nad on seal elanud umbes 6000 aastat.
Time, Tense and Causation
1.3 Ajavormiga faktid ja ajavormita faktid ning kaasumise küsimus
Kuidas see erinevus on seotud staatilise ja dünaamilise maailmakäsituse erinevusega? Ja kumb erinevus on fundamentaalsem? Tavaliselt arvataks, et need teevad sama välja, sest enamasti arvataks, et ajavormiga mõisted saavad olla semantiliselt fundamentaalsed ainult juhul, kui maailm on dünaamiline, ja ajavormita mõisted saavad olla semantiliselt fundamentaalsed ainult juhul, kui maailm on staatiline.
Jaganid
Päritolu
Jaganite ja ühtlasi alakalufide päritolu kohta on kaks hüpoteesi. Ühe järgi on nad tulnud põhjast Chiloé väinade kaudu üle Ofqui maakitsuse. Teise hüpoteesi järgi on nad tulnud lõunast, Magalhãesi väinast lõuna poole jäävatelt saartelt Hoorni neemeni.
Time, Tense and Causation
1.3 Ajavormiga faktid ja ajavormita faktid ning kaasumise küsimus
Esimene väide tundub väga usutav. Oletame, et E on hetkeline sündmus, mis praegu toimub, ja vaatame ajavormiga lause "E on olevikus" kaht lausungit, millest üks tehakse praegu, teine viie minuti pärast. Kui maailm on staatiline, siis esimene lausung peab olema tõene, teine väär. Kui ajavormiga lausungitel on ajavormita tõesustingimused, siis see ei ole problemaatiline, sest pole alust, miks staatilises maailmas ei võiks olla ajavormita fakte, mis teevad esimese lausungi tõeseks ja teise vääraks: esimene lausung oleks tõene sellepärast, et ta on E-ga samaaegne, ja teine väär, sest ta pole E-ga samaaegne. Aga mis siis, kui ajavormiga laused väljendaksid taandumatult ajavormilisi propositsioone? Tundub, et siis lause "E on olevikus" mõlemad lausungid väljendaksid üht ja sedasama propositsiooni. Aga staatilises maailmas, kus faktide kogusus kunagi ei muutu, peavad need lausungid olema mõlemad tõesed või mõlemad väärad, mis pole aktsepteeritav. Järelikult selleks et ajavormiga mõisted oleksid semantiliselt fundamentaalsed, ei tohi maailm olla staatiline.
Jaganid
Sotsiaalne korraldus
Jaganid elasid salkades, millel ei olnud pealikke.
Talviti otsiti varju kuivalt maalt, kuhu ehitati onne.
Time, Tense and Causation
1.3 Ajavormiga faktid ja ajavormita faktid ning kaasumise küsimus
Hüpoteesist, et maailm on staatiline, järeldub, et taandumatult ajavormilisi fakte ei ole, mistõttu ajavormilised mõisted ei saa olla semantiliselt fundamentaalsed. Hüpoteesist, et maailm on dünaamiline, ei järeldu, et ajavormita mõisted ei saa olla semantiliselt fundamentaalsed. Dünaamilises maailmas ei pea olema spetsiaalseid taandumatult ajavormilisi omadusi (nagu olevikulisus, minevikulisus, tulevikulisus), selleks et ajavormiga laused oleksid tõesed: võib olla lihtsalt nii, et see, millised ajavormita asjade seisud on tegelikud, on eri aegadel erinev.
Jaganid
Kanuud
Nagu alakalufidelgi, oli ka neil elu keskmeks kanuu: nendes vedasid nad oma perekondi ja kogu vara, samuti tuleaset ühest puhkepaigast teise.
Kanuu pikkus oli 8...9 m ja sellesse mahtus terve perekond. Kanuu oli perekonna liikuv kodu, sest selles veedeti palju aega.
Neid kanuusid valmistati eelistatavalt kääbus-lõunapöögi (lenga) koorest.
Usund
Usuti ainsasse vägevasse olendisse Watauinewasse, kelle poole palvetati enam-vähem iga tegevust alustades.
Usuti ka kurjadesse vaimudesse (Curspi).
Tervendajad ja matused
pisi|Jaganite kalmistu [[Navarino saarel]] Jaganitel etendasid olulist osa tervendajad või šamaanid, keda kutsuti Yekamush. Need ravisid haigeid ja emotsionaalselt tasakaalutuid ning kutsusid vaime appi.
Kui jagan suri, mähiti ta nahkadesse ning tema asjad pandi talle kaasa. Ta kaeti mullaga ja okstega ning sellesse kohta enam tagasi ei tuldud.
Riietus
Õlgadel kanti merilõvi või mõne saarmaslase nahku, mis olid kaelast ja pihast seotud. Teine nahk kattis genitaale.
Naised kandsid linnuluudest või väikestest merikarpidest kaelakeesid.
Elamud ja laagripaigad
Kui jaganid kuival maal laagris olid, elasid nad puuokstest valmistatud elamutes. Elamute kuju olenes aastaajast, sest ilmad olid erinevad. Sajandeid olid jaganid laagris oma lemmiklaagripaikades, mida ümbritsesid mägedest lahti murdunud teokarbid.
Toiduhankimine
pisi|Jaganite traditsiooniline korv (tehtud Abuela [[Cristina Calderóni poolt)]] Söödi põhiliselt merelõvide, saarmaslaste ja vaalade liha. Neid loomi kütiti suurte harpuunidega. Jahti pidasid mehed.
Peale selle söödi mitmesuguseid mereande, sealhulgas rannakarplasi, merisiilikuid, roosasid ämblikkrabisid ja mõningaid kalu. Nende järele sukeldusid jääkülma vette naised.
Laagris olles söödi täielikult ära guanako ja lindude liha. Samuti söödi seeni, marju ja mune.
Maaharimisega ei tegeldud.
Tööriistad
Jahi- ja kalapüügiriistu valmistati luust, puust ja kivist, kasutades ka loomade nahku, kõõluseid ja närve ning taimseid kiude.
Ajalugu
Jaganid saabusid oma asualale umbes 6000 aastat tagasi.
Tulemaad ümbritsevat piirkonda õppisid eurooplased tundma 16. sajandi alguses. Esimesed eurooplased, kes jaganeid kohtasid, olid üks hollandi ekspeditsioon, mis ilmus 1624 Hoorni neeme lähedale. Alles 19. sajandil hakati huvi tundma Tulemaa ja selle rahvaste vastu. Esimesed lähemad kokkupuuted eurooplastega olid seotud Robert FitzRoy ekspeditsiooniga. Too hindas nende arvuks umbes 3000.
Kui Beagle'i esimese reisi ajal sai kapteniks Robert FitzRoy, võttis ta 1830 pärast ühe paadi vargust Navarino saarelt vangi neli tulemaalast. Et neid polnud võimalik hõlpsasti maale toimetada, otsustas ta "metslased" "tsiviliseerida", õpetades neile "inglise keelt", "kristluse lihtsamaid tõdesid" ja "tavaliste tööriistade kasutamist". Seejärel anti nad üle misjonäridele. Üks neist (Boat Memory) suri, teised aga (Jemmy Button, Fuegia Basket ja York Minster; nimed said nad laeva meeskonnaliikmetelt) said nii "tsiviliseerituks", et neid sai suvel 1831 õukonnale esitleda.
Beagle'i teise reisi ajal viidi kolm tulemaalast koos misjonäriga pärast aastast meresõitu Tulemaale Navarino saarele tagasi. Charles Darwinile avaldas muljet nende tsiviliseeritud käitumine, mille poolest nad väga erinesid võrreldes algeliste hõimudega Patagoonias.
Ta kirjeldas oma esimest kohtumist Tulemaa pärismaalastega nii: "17. detsember 1832. – (...) Veidi aega pärast keskpäeva me purjetasime ümber St. Diego neeme ning sisenesime kuulsasse Le maire'i väina. Me hoidsime Tulemaa ranna lähedale, kuid pilvede vahelt paistis kaljuse, külalislahkuseta Estadose saare kontuur. Pärastlõunal me heitsime ankrusse Good Successi lahes. (...) Sisenemisel tervitati meid selle metsiku ja eemaletõukava maa elanikele kohasel moel. Tulemaalaste rühm, keda osaliselt varjas padrik, istusid metsikul väljaulatuval tipul mere kohal; ja kui me möödusime, kargasid nad püsti ning tõid kuuldavale valju ja kõlava karje, lehvitades oma räbaldunud ürpe. Hommikul saatis kapten ühe seltskonna tulemaalastega suhtlema (...) See oli eranditult kõige kurioossem ja huvitavam vaatemäng, mida ma eales olen näinud: ma ei oleks võinud arvata, kui suur on erinevus metslase ja tsiviliseeritud inimese vahel: see on suurem kui metslooma ja kodustatud looma vahel, kuivõrd inimesel on suurem, paranemisvõime. Peakõneleja oli vana – ja paistis olevat perekonna pea; kolm ülejäänut olid umbes kuue jala pikkused tugevad noored mehed. (...) Vanal mehel oli pea ümber seotud valgetest sulgedest juuksepael, mis osaliselt piiras tema musti, koredaid ja sassis juukseid. Tema näol oli kaks laia põikitriipu; üks, helepunaseks värvitud, ulatus ühest kõrvast teiseni ning kulges üle ülahuule; teine, kriitvalge, kulges esimesega paralleelselt kõrgemalt, nii et isegi tema laud olid nõnda värvitud. Ülejäänud kaks meest olid kaunistatud puusöest tehtud musta pulbri triipudega (...)".
"Juba nende hoiak oli armetu, ja nende näoilme umbusklik, üllatunud ja ehmunud. Kui me olime neile pakkunud helepunast riiet, mille nad kohe kaela ümber sidusid, said neist head sõbrad. Vana mees näitas seda, patsutades meid rinnale ja tehes kanade loksumise taolist häält nagu tibude söötjad. Ma kõndisin koos vana mehega, ja seda sõpruseavaldust kordas ta mitu korda; see lõppes kolme kõva laksuga, mis ta andis mulle üheaegselt vastu rinda ja selga. Siis ta paljastas mulle oma rinna, et ma tema komplimendile samaga vastaksin, ja kui see oli tehtud, paistis ta olevat väga rahul (...)."
19. sajandi keskpaiku oli jaganeid vähemalt 3000.
Alles 19. sajandi teisel poolel seoses kiirpurjelaevade ja vaalajahiga algasid regulaarsed kontaktid eurooplastega, sealhulgas Lõuna-Ameerika Misjoniseltsi tegevuse tulemusena. Aastal 1869 rajasid anglikaani misjonärid Beagle'i väina lõunarannikule praeguse Ushuaia kohale misjonijaama. Sellest sai jaganitele tõmbekeskus, nii et neil tekkis seal 300 elanikuga püsiasula.
Kui 1884. aasta paiku saabusid esimesed asunikud, puhkes leetriteepideemia, mis tappis umbes 1000 jaganist peaaegu pooled, nii et 1896. aastaks jäi järele umbes 400. Epideemia levikule aitas kaasa riietus, mille misjonärid neile jätsid. Pealesunnitud paikne eluviis ja toitumisviisi vahetus (peamiselt loomsetelt rasvadelt taimsetele saadustele) raskendas ellujäänud jaganite niigi viletsat tervislikku seisundit (skrofuloos, kopsupõletik ja tuberkuloos (1886)). Jaganid surid sadade kaupa. Aastaks 1908 oli veel järel 170 jaganit, aastaks 1911 ja 1913 umbes 100 puhast jaganit.
Aastaks 1890 oli paikkonnas juba umbes 300 elanikuga horvaatide koloonia. 20. sajandi alguseks olid jaganite esivanemate maad Navarino saarel hõivatud võõraste poolt.
Alates 1871. aastast hakati elavaid pärismaalasi näitama Euroopa ja Põhja-Ameerika linnades. See komme säilis 20. sajandini. Terveid alakalufi, jagani ja maputše perekondi eksponeeriti Prantsusmaal, Inglismaal, Belgias ja Saksamaal. Neid rööviti teadusseltside ning neid raha eest näitavate kaupmeeste tellimusel. Reisid kestsid neli kuni kuus kuud, mille jooksul pärismaalased tavaliselt jäid haigeks ja surid.
Juba 20. sajandi alguseks olid jaganid esivanemate eluviisi suurelt jaolt maha jätnud.
Aastaks 1950 oli järel 63 jaganit, aastaks 1975 oli neid 58. Nende sekka on arvatud 10 jaganit, kellel vanemate seas polnud jaganeid ega alakalufe. Nende 58 inimese seas oli kolm meest ja viis naist, keda sai lugeda "puhasteks" jaganiteks. Need 8 inimest jäid viimasteks, kelle mõlemad vanemad olid jaganid. Neil polnud enam võimalik omavahel järglasi saada, nii et kõik nende järglased pidid olema mestiitsid.
Viimane (naissoost) jagan, kes veel esivanemate kombel elas, suri 1983.
Praegu elab suurem osa jaganeid Navarino saarel Ukika külas kilomeetri kaugusel Puerto Williamsist. Nende seas on üks naine(Cristina Calderón), kes oskab veel mingil määral jagani keelt. Ta elatub muu hulgas kunstkäsitöö müügist turistidele. 1995. aasta andmetel oskas jagani keelt kolm naist, kelle lapsed olid mestiitsid.
Üksikud jaganid elavad mujal Tšiilis. Argentinas on teada ainult neli jaganit Río Gallegose linnas.
Jaganite arvu dünaamika
Mõned tulemaalased asustati evangeeliumi kuulutava misjoni käigus Falklandi saarte hulka kuuluvale Keppeli saarele. Sellest räägib üksikasjaliselt Lucas Bridges raamatus "Uttermost Part of the Earth" (1948).
Mustjala Prohvet Eeliase kirik
pisi|Vaade loodest Mustjala Prohvet Eelia kirik on EAÕK haldusalasse kuuluv õigeusu kirik Saaremaal Mustjala alevis.
Ajaloost
Saaremaal Mustjala kihelkonnas siirdus õigeusku 1848. aastal 27,9% talurahvast hoolimata kohaliku luteri pastori Carl Johannes Masingu aktiivsest võitlusest usuvahetusliikumise vastu. 550 liikmega õigeusu kogudus avati Mustjalas 24. oktoobril 1848. Esimene jumalateenistus toimus kohaliku talupoja Irodion Lõugase poolt Merise külla ehitatud väikeses kivikirikus. Aastatel 1851–1865 olid koguduse kasutuses Paatsa mõisa hooned. 1865. aastal eraldati kogudusele Mustjala riigimõisast maavaldus ja puuhoone teenistuste pidamiseks.
Arhitektuurist
Riia arhitekti Heinrich Scheeli poolt tüüpprojekti alusel projekteeritud Mustjala õigeusu kirik valmis 1873. aastal. Pühakoda on paekivist seintega viiekupliline hoone ja toetub põllukivist alusmüürile. Kirikuhoonel on kümme akent ja kaks ust, paekivist trepp ja sees kivipõrand, puidust altaripõrand ja peasissepääsu kohal kooripealne lauljatele. Mustaja õigeusu kirik pühitseti Riia ja Miitavi ülempiiskop Veniamini (Karelin) poolt 20. juulil 1872 prohvet Eelija auks.
Tänapäeval kasutab Mustjala prohvet Eelija õigeusu kirikut EAÕK Mustjala prohvet Eelija kogudus.
Alexander Wilbrecht
pisi|Alexander Wilbrecht Alexander Wilbrecht (Aleksandr Wildbrecht, vene: Александр Михайлович Вильбрехт (Вильдбрехт), 23. november 1757 Peterburi — 2. detsember 1823 Peterburi) oli matemaatik, geograaf, kartograaf ja astronoom.
Töötas Tema Keiserliku Majesteedi isikliku kabineti geograafiaosakonna geograafina, oli 1792. aastal esimese Venemaa atlase koostaja ja selles 40 kaardi autor. 14. märtsil 1805 anti talle Püha Vladimiri 4. klassi orden. 16. veebruarist 1814 Peterburi Teaduste Akadeemia korrespondentliige. Õpetas Peterburi Mäeinstituudis kõrgemat matemaatikat.
Atlased ja kaardid
pisi|[[Eestimaa kubermang Alexander Wilbrechti Venemaa atlases, 1800]] pisi|[[Liivimaa kubermang Alexander Wilbrechti Venemaa atlases, 1800]]
Traktor
thumb pisi|Traktor [[T-40 (traktor)|T-40 kevadisel heinamaal]] Traktor on mootori jõul liikuv veok, mida kasutatakse peamiselt haake- või rippmasinatega töötamiseks ja lasti transportimiseks.
Liigitus
Traktoreid liigitatakse käiguosa järgi roomiktraktoriteks, poolroomiktraktoriteks ja ratastraktoriteks; ehituse järgi jagunevad traktorid raamita, raamiga või poolraamiga traktoriks; võimsuse järgi suur-, väike- ja kesktraktoriteks. Liigitusvõimalusi on veel masina otstarbe alusel, tänapäeval on kasutusel hulgaliselt suuremaid ja väiksemaid eriotstarbelisi traktoreid, alates murutraktoritest kuni võimsate roomiktraktoriteni.
Riiklikult klassifitseeritakse traktoreid massi, kiiruse, mõõtmete, heitgaasi normide ja võimsuse järgi. Eesti Maanteeamet liigitab traktoreid massi, kiiruse ja mõõtmete järgi – võimsusklassid tulenevad ülemaailmsest kokkuleppest võtta kasutusele karmimad nõuded traktorite heitgaasinormidele, mis on võimsusklassiti erinevad. Euroopas jaotatakse traktorid võimsuse järgi viide klassi: mida suuremasse võimsusklassi traktor kuulub, seda rangematele heitgaasi normidele peab see vastama.
Ajalugu
Auru jõul töötavaid atru hakati Prantsusmaal ja Suurbritannias kasutama 19. sajandi keskpaigas, sisepõlemismootoriga traktorid võeti kasutusele 1890.–1920. aastatel.
Kui algul oli traktor esmajoones põllutööriist, jõudis see peagi ka teistesse valdkondadesse. Bensiinimootoriga roomiktraktor tuli kasutusele 1904. aastal ning sellele saha lisamisega sündis 1923. aastal buldooser.
Eestisse jõudsid küll traktorid 20. sajandi algul, kuid põllumajanduses oli siiski veel 1940. aastatel põhiline veojõud hobune. Metsatöötraktorid võeti Eestis kasutusele pärast teist maailmasõda.
Nõukogude perioodil polnud eraisikutel lubatud võimsamaid traktoreid soetada ning seetõttu võib tänini leida majapidamistest väikseid iseehitatud traktoreid.
Tüübid ja margid
2013. aastal oli Eestis kasutusel kõige rohkem MTZ traktoreid (35%), populaarsuselt järgmised olid John Deere ja Valtra.
Reis maakera südamesse
"Reis maakera südamesse" (prantsuse "Voyage au centre de la Terre") on Jules Verne'i 1864. aastal ilmunud romaan.
Reason
Reason (inglise 'mõistus') on mitme asja nimi.
Aleksander Jõeäär
Aleksander Jõeäär (31. oktoober 1890 Laimjala, Laimjala vald, Saaremaa – 20. mai 1959 Tallinn) oli Eesti poliitik (sotsiaaldemokraat ja kommunist) ja advokaat.
Elukäik
Aleksander Jõeäär õppis aastatel 1898–1902 Tornimäe Apostliku Õigeusu Kihelkonnakoolis ning töötas pärast seda Uuemõisa vallakirjutaja abina aastail 1902–1903 ning Saaremaa rahukogu ja Ülemtalurahvakohtu kantseleiametnikuna aastatel 1904–1915. Ta tegutses ka Pöide TÜ kassapidajana aastatel 1906–1910, Kuressaare Eesti Seltsi juhatuse liikmena 1910–1915 ja Vastastikkuse Krediidiühingu juhatuse liikmena aastail 1913–1915 ja 1918–1919.
Esimese maailmasõja ajal oli ta, 1915–1917 Tallinnas Peeter Suure merekindluse ehitusel asjaajaja.
Eesti Vabadussõja ajal oli A. Jõesaar Saare maakonnavalitsuse juriskonsult 1919–1920, ajalehe Vaba Saaremaa toimetuse liige (1918–1919), Saaremaa Ametiühingu Kesknõukogu liige aastail 1919–1921 ning ESDTP Kuressaare organisatsiooni juhatuse liige ja Kuressaare Linnavolikogu liige aastail 1919–1920. 1919. aastal oli A. Jõeäär ajutiselt Saaremaal Kuressaare linna volikogu 1. esimees.
1919. aastal andis ta eraadvokaadi eksami ja 1920. aastal kolis A. Jõeäär Tallinna, kus hakkas tegutsema advokaadina ja pidas aastatel 1924–1931 Tallinnas õigusteenuste bürood. Aastatel 1926–1927 õppis ta Tallinnas kolledžis.
Mariah Carey
Mariah Carey (sündinud 27. märtsil 1969) on Ameerika Ühendriikide laulja.
Aleksander Jõeäär
Riigikogus ja Riigivolikogus
1924. aastal küsis Aleksander Jõeäär Siseminister Karl Einbundilt, kas viimane on Viktor Kingissepa tabamise eest erilist autasu saanud. Karl Einbund vastas, et tema mingeid summasid saanud ei ole, küll aga isikud, kes istuvad sotsialistlise rühma pinkidel, ja ta võib nende nimed nimetada.
1928. aastal, seoses kriminaalseadustiku eelnõu vastuvõtmisega pidas Aleksander Jõeäär surmanuhtluse vastu 4½-tunnise obstruktsioonikõne. Sel puhul ütles kohtuminister Tõnis Kalbus: "Teie härra Jõeäär olete sotsiaaldemokraat ja tunnistate Marxi. Marx näeb ette diktatuuri, ja ükski diktatuur ei saa ilma surmanuhtluseta läbi. Sellepärast jääb minule arusaamatuks, et kui on kodanlik demokraatia ajajärk, siis on härra Jõeäär surmanuhtluse vastane aga, kui tuleb sotsialistlik diktatuuri ajajärk, siis on vastupidine nähtus."
Johan Laidoner hõikas II Riigikogu 7. istungjärgul Aleksander Jõeäärele: "Keegi ei ole nii palju kahju teinud meie sõjaväele, kui Teie isiklikult !"
31. märtsil 1931 määras Vabariigi Valitsus Aleksander Jõeääre Riigi Sadamatehase nõukogu liikmeks
1939. aastal sai A. Jõeäär Aleksander Abeni asemel asendusliikmeks I Riigivolikokku, kus ta oli aastatel 1939–1940 (marksistliku rühma esimees).
Eesti NSV-s
1940. aasta augustis määrati Eesti NSV Kohtu Rahvakomissariaadi rahvakomissariks ning kuulus Johannes Lauristini juhitud Eesti NSV Rahvakomissaride Nõukogusse.
Pärast Teist maailmasõda oli A. Jõeäär Eesti NSV Kohtu rahvakomissar kuni 1946. aastani ja seejärel Eesti NSV kohtuminister kuni 2. veebruarini 1950 ning kuulus Eesti NSV Ministrite Nõukogu koosseisu.
Vahistati 1950. aastal, mõisteti ta NSV Liidu Ülemkohtu Sõjakolleegiumi poolt 22. jaanuaril 1952 Vene NFSV KrK § 58-1a, 58-4, 58-10 alusel kodanliku natsionalistina 25 aastaks vangi ning kandis karistust Moskva Sisevanglas. Vabastati 16. augustil 1955, pärast vabanemist tuli 1956. aastal tagasi Eestisse. Rehabiliteeritud.
Aleksander Jõeäär suri Tallinnas 20. mail 1959.
Esinduskogudes
Aleksander Jõeäär oli ESTP Keskkomitee liige kuni 1934. aasta maini; Marksistliku Töörahva Ühisuse, Maatöörahva Ühisuse abiesimees; Eestimaa Töölisühisuste Keskliidu juhatuse liige, aastail 1935–1936, mil tagandati siseministri poolt.
Aleksander Jõeäär oli Eesti Vabariigi I, II, III, IV, V Riigikogu ja I Riigivolikogu liige.
F-sari
"F-sari" (ka lihtsalt F) on kirjastuse Varrak ulmeraamatute sari, mis sai alguse 1996. aastal ja ilmub tänapäevani.
Aleksander Jõeäär
Esinduskogudes
Aleksander Jõeäär oli Eesti NSV Ülemnõukogu I ja II koosseisu liige, aastail 1940–1951.
F-sari
Kuni siiani on sarjas ilmunud järgmised teosed (NB! nimekiri ei pruugi olla täielik, kindlasti puuduvad siit mitmed trükikordused). Kuigi kirjastus väidab oma kodulehel eksikombel sarja kuuluvaks ka Robin Hobb'i Farseeri-triloogia raamatud "Salamõrtsuka õpilane" (2. trükk, 2007) ja "Kuninglik salamõrtsukas : 1. osa" (2007), puudub raamatutes endis selle kohta igasugune märge, samuti ei ole neil sarjale omaseid kujunduselemente ja seega nad sarja ei kuulu.
Tšuudid
Tšuudid (vene keeles чудь, чюдь) on Vana-Vene leetopissides kasutatud etnonüüm, mida arvatakse 9.–10. sajandi kontekstis tähistavat teatud või kõiki läänemeresoome rahvaid või laiemalt isegi kõiki Kirde-Euroopa mitteslaavlasi, alates 11. sajandist aga enamasti eestlasi. Hilisemas vene rahvakeeles on sõna чудь või selle teisendeid kasutatud erinevate läänemeresoome, aga ka Siberi ja Kaug-Ida rahvaste kohta. 19. sajandil on ametlikus vene keele kõnepruugis nii kutsutud eelkõige vepslasi. Tšuudid on ka tegelased mitmete Kirde-Euroopa rahvaste folklooris.
Allikad
Esimesed kindlad teated tšuudidest (kirja panduna kujul чудь või чюдь) pärinevad Vana-Vene leetopissidest (esmamainitud 1113. aasta paiku koostatud Nestori kroonikas). On oletatud ka varasemat tšuudide mainimist – ajalookirjutaja Jordanis teatab oma 551. või 552. aastal valminud teoses "De origine actibusque Getarum" ("Gootide ajaloost"), et idagootide kuningas Ermanaric alistas teiste seas ka rahva nimega Thiudos. Mitmed tänased autorid jagavad aga Riho Grünthali seisukohta, et nime Thiudos ei ühenda tšuudidega miski peale kõlalise sarnasuse, mis pole aga piisav argument 6. sajandil Konstantinoopolis kasutatud nime samastamiseks 12. sajandi Vana-Vene чюдь ' iga. Nestori kroonika kohaselt elasid tšuudid "Varjaagi mere" (ehk Läänemere) ääres või läheduses (lisaks on leetopissides üksikutel juhtudel nimetatud ka Zavolotšje tšuude (чудь Заволочья), kes elasid Põhja-Dvinaa ja Suhhona jõgikonnas ) ja olid koos Novgorodi sloveenide, merjalaste ja krivitšitega 859. aastal varjaagide maksualused. Seejärel ajasid nad varjaagid ajutiselt ära, kuid kutsusid omavahel puhkenud tülide lõpetamiseks 862. aasta paiku jälle tagasi, pannes nii hilisema Novgorodi riigi territooriumil aluse Vana-Vene riigi kujunemisele. Tšuudid olid 9.–10. sajandil kõrvuti varjaagide ja vepslastega üks leetopissides enim mainitud rahvaid, kes osalesid võimu teostamisel ja vürstide sõjaretkedel. Näiteks olevat nad 980. aastal toetanud Novgorodi vürsti Vladimir Svjatoslavitšit Polotski allutamisel ja pärast seda arvatavasti aidanud tal kehtestada ülemvõimu kogu Kiievi-Venes. Tšuudide "parimad mehed" olevat koos slaavlastega mehitanud Vladimiri sõjakäigu järel rajatud linnused. Kuni 10. sajandi lõpuni näivad tšuudid Vene kroonikates omavat teatavat erilist staatust, näiteks on neid rahvaste loetelus nimetatud koos varjaagidega ja eraldi teistest rühmadest.
10.–11. sajandi vahetuse paiku toimus leetopissides muutus tšuudide ja Vana-Vene riigivõimu vahelistes suhetes – tšuudidest said vaenlased. Mõnedel andmetel leidis esimene Vene vürsti sõjakäik tšuudide vastu aset 997. aastal, kindlamad teated konfliktidest pärinevad aga alates 1030. aastast, mil vürst Jaroslav Tark võitis tšuude ja rajas Tartu kohale Jurjevi linnuse. Tšuudidevastaste sõjakäikude kirjeldused nimetavad erinevaid kohanimesid, millest paljud on paigutatavad praeguse Eesti alale. Kokkupõrked koondusid reeglina lühematele ajavahemikele: 2–3 sõjakäiku aastatel 1054 (või 1060)–1061 (mainitakse taas Tartut ja kohta Кедипивъ – ilmselt Keava ), 3 aastatel 1111–1116 (Otšela – paigutatud Adselesse või Virumaale ; на Бору – paigutatud Metsepolesse, Virumaale, Irboskasse või Peipsist itta ; Медвежья голова – Otepää), 3 aastatel 1130–1134 (в Клине – paigutatud Vaigasse või Peipsist itta ; Tartu), 2 aastatel 1176–1180 (Otšela), 3 aastatel 1190–1192 (Tartu, Otepää). Anti Selarti hinnangul näitab konfliktide koondumine, et tegu polnud juhuslike ettevõtmistega ja need sõltusid näiteks sisepingetest Eesti alal ja ametis oleva Vene vürsti agarusest. Leetopissid mainivad ka teistlaadi sündmust: 1141. aastal pagendati Novgorodi possadnik Jakun Miroslavitš в Чюдь ehk tõenäoliselt kuhugi praeguse Eesti territooriumile.
Mitmel korral mainitakse tšuude 13. sajandi alguse kontekstis, peamiselt Liivimaa ristisõja eestlastega seotud sündmuste kirjeldustes: 1210. (leetopissides ekslikult 1212.) aasta sõjakäik kohta на Торму (ilmselt Tõrma Virumaal) ja tšuudide alistamine Otepääl, 1212. (leetopissides 1214.) aasta sõjakäik на Ереву ja kohta Воробиин (Varbola), 1217. aasta Otepää lahing, 1223. aasta rünnak к Колываню ehk Tallinna piiramine. Leetopisside kirjeldusi detailirikkama Henriku Liivimaa kroonikaga võrreldes ilmneb, et isegi juhtudel, kui Henriku kroonika järgi olid eestlased Vene vürstide liitlased, jätavad leetopissid eestlastega samastatavatest tšuudidest ikkagi mulje kui vaenlastest. Pärast Eesti ala allutamist mainitakse tšuude juba Novgorodi vürstide ja sakslaste vahelise võitluse kontekstis, kus tšuudid olid sakslaste liitlased (näiteks osalistena 1242. aasta Jäälahingus). Hilisemast ajast mainivad leetopissid tšuudide mässu "oma bojaaride" vastu Tallinna ja Narva piirkonnas Jüriöö ülestõusu ajal.
Herbert Ligi on 10.–11. sajandi vahetusel alanud konflikti põhjuseks pidanud Vladimir Svjatoslavitši ristiusku astumist, seletades sõjakäike teatud mõttes ristisõjana. Marika Mägi arvates on tšuudide staatuse teisenemine seotud ka Skandinaaviast Volgale viiva kaubatee (vt Kaubatee varjaagide juurest kreeklasteni) tähtsuse kahanemisega 1000. aasta paiku. Samal ajal vähenes järsult skandinaavlaste roll Vene riigis, kohalik eliit slaavistus ja Novgorodi piirkond näib allutatavat Kiievi vürstidele. Mägi arvates lõpetasid tšuudid sel ajal vürstile maksu tasumise ja said edaspidi Vene valitsejate vaenlasteks. Andres Tvauri seob tšuudidevastaste sõjakäikude alguse Vana-Vene eliidi slaavistumise käigus toimunud tšuudide (ja teiste kohalike rahvaste) eemaletõrjumisega riigi juhtimisest. Valter Lang peab vene vürstide ja tšuudide vaheliste suhete jahenemist näiliseks. Tema välja pakutud versiooni järgi olid tšuudidest liitlased selleks ajaks juba suuresti assimileerunud ja nende nimi kanti lihtsalt üle võõrastele ja vaenulikele hõimudele.
Lisaks leetopissidele on nimetus чудь või selle teisendid säilinud vene rahvakeeles. Näiteks on vepslasi kutsutud чухарь ning eestlasi ja soomlasi чухна/чухонец/чухонка, mida on sageli (ehkki mitte alati) kasutatud halvustava nimena. Laplaste, vene­laste, vepslaste ja komide rahvapärimustes on tšuudid üks keskseid tegelasi (venelastel kujul чудь белоглазая), kes enamasti esinevad kannatajatena, keda novgorodlased ründavad, alistavad või hävitavad. Mõnedes pärimustes on tšuudid aga aktiivne, sõjakas ja julm rahvas, kes ründavad rahulikke elanikke, põletavad külasid ja "õgivad" inimesi. Lapi folklooris tšuudid ainult selles rollis esinevadki. Põhja-Venemaal on ka rohkelt чудь-tüvelisi kohanimesid (näiteks Peipsi järv – Чудское озеро). Uusajal levisid sõna чудь variandid Vene kolonisatsiooniga Siberisse ja Kaug-Idasse, kus venelased kutsusid nii kõiki võõraid rahvaid. 19. sajandil on ametlikus vene keele kõnepruugis tšuudideks kutsutud eelkõige vepslasi. Janne Saarikivi teatel elab Arhangelski oblasti Pinega jõe piirkonnas tänapäevalgi end tšuudideks pidavaid inimesi. Pauli Rahkoneni arvates võib nende näol tegu olla Zavolotšje tšuudide järeltulijatega.
Etümoloogia
Ühe levinud seisukoha järgi pärineb чудь/чюдь germaani sõnast, mis tähistab 'rahvast'. Max Vasmeri arvates on algallikaks gooti þiuda. Petri Kallio, kelle hinnangul põhineb see seisukoht tšuudide ekslikul samastamisel Jordanese mainitud rahvaga Thiudos, pakub välja, et tšuudide nimetus tuleb nendega enim kokku puutunud germaanlaste, vanapõhja keelt kõnelnud varjaagide keelest. Kallio järgi laenasid tšuudid vanapõhja idamurde sõna þjūð oma keelde apellatiivina kujul cuuti, slaavlased omakorda tšuudidelt juba etnonüümina чудь Dmitri Bubrichi oletuse kohaselt laenasid slaavlased selle sõna germaanlastelt nendega juba oma algsel asualal kokku puutudes ja hakkasid sellega algselt germaanlasi endid, hiljem germaanlastega (varjaagidega) seotud Vana-Vene riigi süsteemi kuulunud läänemeresoomlasi tähistama. Alternatiivse variandina pakub Bubrich välja, et germaani algsõnaks on hoopis *þeuþa, tähendusega "oma, sõbralik", ja sellest tuletatud tegusõna *þeuðija, "omaks, sõbralikuks tegema", mis vanaslaavi keelde kandus kujul t'ud', tähendusega 'võõras', millest omakorda tuletatigi чудь.
Julius Mägiste on välja pakkunud, et idaslaavi чудь on laenatud lapikeelsest sõnast čuđđe, mis on märkinud 'vaenlasi, sõjakat rahvast'. Mägiste ja Erkki Itkoneni arvates on lapi sõna algupära läänemeresoome sõnatüvi sūta, tähendusega 'kiil, vai', millega hakati tähistama vadjalasi (ka nimetuse "vadjalased" algne tähendus on sama), kelle ülemvõimu all nad kunagi võisid olla. Harri Moora arvates pole vadjalaste Lapimaale ulatunud röövretked aga tõestatavad ega usutavad. Sarnaselt Paul Aristega on ta seisukohal, et idaslaavlased puutusid läänemeresoomlastega kokku märksa varem kui laplastega ega saanud seega nimetust чудь laplastelt laenata. Kallio hinnangul pole lapi folklooris esinevad tšuudid samased leetopisside tšuudidega ja ainus nendevaheline seos võib olla asjaolu, et mõlemad nimetused on eraldi laenud vanapõhja keelest.
Dmitri Bubrich on esitanud veel ühe oletusliku algupära. Lähtudes eestikeelsest sõnast täitu(ma), oletab ta, et muinastšuudi keeles eksisteeris see kujul täutü. Täu olevat tähendanud tšuudi, Täulä aga tšuudide maad.
R. Agejeva on arvanud, et чудь/чухна/чухарь seondub metsise nimetusega lapi ja mõnedes teistes Põhja rahvaste keeltes. Näiteks ka vene keele Arhangelski murdes on lapi laenuks peetava sõna чухарь üks tähendusi 'metsis'. Tüvi чух- tuleb tema oletuse kohaselt metsise häälitsuse jäljendusest. Agejeva pakub välja, et metsis võis olla tšuudide tootem.
On ka välja pakutud, et чудь polegi laensõna, vaid on seotud slaavi sõnaga чужой, tähendusega 'võõras'. Teisalt on nii selle kui ka sõna чудо ('ime') seostamist tšuudidega peetud rahvaetümoloogiaks ja samas üheks põhjuseks, miks tšuudid muutusid rahvapärimuses olulisteks tegelasteks.
9.–10. sajandil
Esimesed tšuudide küsimust käsitlenud tööd ilmusid 18. sajandil. Näiteks Mihhail Lomonossov samastas tšuudid sküütidega, põhjendades seda nimetuse чудь ja sküütide kreekakeelse nimetuse kõlalise sarnasusega. Kõiki soomeugrilasi pidas ta sküütide järeltulijateks. 19. sajandi keskpaiga soome-ugri keeleteadlane Matthias Alexander Castrén seostas tšuude Skandinaavia saagade Biarmiaga ja oli esimene, kes pidas kroonikates mainitud Zavolotšje tšuude (чудь Заволочья) läänemeresoomlasteks. Castrén juhtis tähelepanu rohketele läänemeresoome laenudele põhjavene murretes ja toponüümikas. Tema täpsemad seisukohad olid aga vastuolulised – kord samastas ta tšuude vessidega, kord rääkis neist kui eri rahvastest, kord samastas Zavolotšje tšuude karjalastega. Mitmed varased uurijad pidasid tšuude ka vepslaste esivanemateks, teised Novgorodi sloveenidest põhja pool elanud läänemeresoomlaste üldnimeks.
Dmitri Bubrich samastas oma 1947. aastal ilmunud töös leetopisside 9. sajandi tšuudid niinimetatud Volhovi tšuudidega – tema oletuse järgi Volhovi jõe alamjooksul elanud erinevate läänemeresoome hõimude kooslusega, kus erilist osa etendasid vessid. Aja jooksul olevat nimetus laienenud teistelegi Vana-Vene riigi läänemeresoomlastele – teiste piirkondade vessidele ja vadjalastele. Vladimir Pimenov arvab, toetudes ennekõike tšuudideteemalisele rahvapärimusele, et tšuudide all mõeldi vepslaste oletatavaid esivanemaid vesse, kes algselt elasid Laadogast ja Äänisjärvest lõunas. Sealt olevat nad liikunud põhja ja kirde poole, kuhu neile varsti järgnesid slaavlased ja komid, mille tagajärjel tšuudid hakkasid assimileeruma. Oma seisukoha põhjenduseks tõi ta muu hulgas välja, et pärimused tšuudidest on seotud vessidele omistatud arheoloogiamälestistega ja et vepslased samastavad end oma pärimustes tšuudidega, venelased ja komid aga reeglina vastanduvad neile. Priit Ligi on Pimenovi arutluskäigu nõrkusena näinud suures osas oletustele toetumist ja teadmata ajal väljakujunenud folkloori-tšuudide vähe põhjendatud samastamist leetopisside tšuudidega.
Alates Jalmari Jaakkola 1935. aastal esitatud seisukohast peavad mitmed uurijad 9.–10. sajandi tšuude vadjalasteks. Jaakkola lähtus asjaolust, et vadjalaste nimetust kasutatakse leetopissides alles alates 1069. aastast. Jaakola ja Julius Mägiste seovad laplaste folklooris esinevad vaenulikud tšuudid (cudde) vadjalaste oletatavate sõjakäikudega laplaste vastu. Mägiste ja tema arvamust jagav Erkki Itkonen väidavad, et tšuudide nimi (oletatava algupärase tähendusega 'kiil, vai') ongi slaavi keelde lapi keelest laenatud. Tšuudide ja vadjalaste identsuses kahtleb Harri Moora, kes ei pea vadjalaste laplaste juurde ulatunud röövretki tõestatavaks ega usutavakski ja leiab sarnaselt Paul Aristega, et idaslaavlased puutusid läänemeresoomlastega kokku märksa varem kui laplastega ega saanud seega nimetust чудь neilt laenata. Lauri Kettunen on seisukohal, et Nestori kroonika tšuudide all mõeldi vadjalasi ja nende lähedasi sugulasi Peipsi ja Pihkva järve piirkonnast. Evald Blumfeldt peab tšuudideks aga Peipsi ja Laadoga vahel elanud läänemeresoomlasi – vadjalasi, isureid ja võib-olla ka osa karjalastest.
Korduvalt on 9.–10. sajandi kontekstis mainitud tšuude samastatud eestlastega. Sellist arvamust esitasid ennekõike 18.–19. sajandi autorid ja 1950. aastatel ilmunud Nõukogude ajalookäsitlus, aga näiteks ka poliitikategelane Aleksander Kesküla ja harrastusajaloolased Edgar Valter Saks ja Enn Haabsaar. Ain Mäesalu on tšuude tõlgendanud eestlaste ja mõningate teiste Peipsist idas elanud läänemeresoomlastena. Teised autorid on kogu Eesti ala elanike tšuudide hulka lugemist siiski põhjendamatuks pidanud. Andres Tvauri hinnangul on tšuude ja eestlasi samastanud 20. sajandi autorid teinud seda erinevatel ja kohati vastandlikel poliitilistel eesmärkidel. Evald Blumfeldti arvates on Nestori kroonikas lisaks "päris" ja Zavolotšje tšuudidele mainitud veel üht omaette rühma, Läänemere-äärseid tšuude, keda ta peab eestlasteks. Tavaliselt peetakse seda mainimist siiski "päris" tšuudide asukoha täpsustuseks. Pauli Rahkonen toob välja, et peaaegu ükski Novgorodi tohtkirjades esinev isikunimi ei meenuta eesti nimesid, ja peab lisaks muudele põhjustele ka sellepärast nende keelelist eestlastega sidumist probleemseks.
Alates Karl Bernhard Wiklundist on levinud oletus, et tšuudid oli eraldiseisev, varakult venestunud läänemeresoome hõim või hõimud. Paul Ariste leiab Wiklundi toetades, et tegu oli Peipsist idas asunud eestlastele ja vadjalastele keeleliselt lähedase hääbunud hõimuga, keda naabrid kutsusid tšuudideks. Harri Moora pakub välja, et tšuudide asuala kattus umbes Pihkva oblasti alaga ja nad kuulusid läänemeresoomlaste idarühma. Tema hinnangul olid tšuudid esimesed, kellega idaslaavlased kokku puutusid, ja nende järgi hakatud hiljem teisigi läänemeresoomlasi samamoodi nimetama. Kagu-Eesti hõimud loeb ta tšuudi hõimude hulka või asetab nende ning põhja- ja läänepoolsete eesti hõimude vahele. Mooraga nõustuvad Silvia Laul ja Andres Tvauri lisavad, et seda kinnitab Pihkva oblastis ja Kagu-Eestis levinud pikk-kääbaste kultuur, mis Eesti osas kattub ühtlasi laias laastus võrumurdelise keelealaga. Seda piirkonda ühendava tegurina toob Tvauri välja kuulumise Peipsi-Pihkva vesikonda, mis aitas kaasa inimeste omavahelisele suhtlusele. Tšuudide keskseks asualaks peab ta Velikaja jõe alamjooksu. Samas on mõned autorid tšuudidele omistanud ka Ilmeni järve ümbruses ning Lovati, Msta ja Volhovi jõgikonnas levinud kõrgeid (3—8 m) kuhelikutaolisi kääpaid.
Keeleteadlase Petri Kallio hinnangul rääkisid tšuudid läänemeresoome sisemaamurret (seda kõneldi tema hinnangul Novgorodi ja Pihkva piirkonnas ning selle ainus säilinud järglane on lõunaeesti keel). Leetopissid tšuudide täpsemat elupaika ei nimeta, aga kuna Irboska on ainus Vana-Vene keskus, mida nendes mõnele muule rahvale ei omistata, siis peab ta usutavaks, et just seal asusid tšuudid. Irboskat on tšuudide oletatavaks keskuseks pidanud teisedki autorid. Kallio arvates kinnitavad seda ka mitmed lähedased kohanimed (Чудское озеро, Peipsi järv; Чудский город, Otepää) ja asjaolu, et Nestori kroonika hilisemate sissekannete ja teiste allikate tšuudid on tihti identifitseeritavad lõunaeestlastena. Tema järgi asustasid tšuudid praeguse Loode-Venemaa ala kuni Põhja-Dvina vesikonnani läänemeresoomlaste ida- ja lõunasuunalise ekspansiooni käigus 1. aastatuhande teisel poolel, samaaegselt slaavlaste põhjasuunalise ekspansiooniga. Sarnaselt mõnegi teise autoriga seostab Kallio tšuude 5.–10. sajandil levinud pikk-kääbaste kultuuriga. Tänu oma kesksele asukohale võis nende keel olla Vana-Vene riigis lingua franca ' ks, mis Kallio meelest võimaldaks seletada paralleele lõunaeesti, vepsa ja karjala keelte sõnavaras. Kuna tšuudid olid sel juhul esimesed slaavlastega kokkupuutujad, kandsid viimased selle nime hiljem üle ka teistele läänemeresoomlastele. Osaliselt sarnasel seisukohal on ka keeleteadlased Kalevi Wiik ja Ago Künnap, kelle järgi kuulus tšuudikeelne rahvastik algläänemeresoomlaste kagurühma, asualaga Velikaja jõest ida pool. Lõunaeesti/võru keele kujunemises näevad nad tugevat tšuudi keele mõju.
Jevgeni Rjabinin on 1997. aastal avaldanud arvamust, et tšuudideks kutsuti peaaegu kõiki soome-ugri rahvaid, kellega põhja suunas liikuvad slaavlased kokku puutusid. Anti Selarti 2000. aastal tehtud hinnangu järgi on uurijate seas domineerinud arusaam, et sõnaga чудь on tähistatud Loode-Venemaa läänemeresoome rahvaid ja varasel ajajärgul ehk isegi kõiki Kirde-Euroopa mitteslaavi hõime.