G._E._M._Anscombe
Hr Trumani kraad
Otsus tappa süütuid inimesi vahendina oma eesmärkide saavutamiseks on alati mõrv. Süütute inimeste tapmine ei ole tingimata mõrv, isegi kui on statistiliselt teada, et tegu (näiteks sõjaliste sihtmärkide ründamine) põhjustab süütute inimeste hukkumist. Kui aga võimalike tagajärgi hoolega ei vaeta, on see ikkagi mõrv. Väidetakse, et täpset piiri on võimatu tõmmata. Loomulikult, ja ikka on piiripealseid juhtumeid, aga see ei tähenda, et piiri ei oleks. Kes on sõjas süütud inimesed? Need, kes ei sõdi ega varusta neid, kes sõdivad. Talupoeg, kes kasvatab nisu, mida väed söövad, ei varusta neid võitlusvahenditega. Pole kindel, kuhu täpselt piir tõmmata, aga piir on olemas. Väidetakse, et sõdurid on lihtsalt mobiliseeritud ja on sama süütud nagu teisedki. Siin ei ole aga jutt isiklikust vastutusest, vaid sellest, et nad teevad kahju. Kui nad on end vangi andnud, siis nad muutuvad selles mõttes süütuteks ning neid ei tohi väärkohelda ega tappa. Neile ei sa ka kriminaalsüüdistust esitada, mitte sellepärast, et nad sõdimise eest isiklikult ei vastuta, vaid sellepärast, et nad pole selle riigi kodanikud, kelle vangid nad on. Küsitakse, kas sellest teooriast järeldub, et sõdurit võib tappa ainult siis, kui ta ründab. Ei, tappa võib ka magavaid sõdureid, sest jutt ei ole ainult hetkest. Aga vastaseid ei tohi rünnata metsikumalt, kui on tarvis nende kahjutuks tegemiseks. Need on selged ja arusaadavad põhimõtted, mille kohta varem oleks öeldud, et need kuuluvad rahvusvahelisse õigusse. Igaüks saab aru, et need on head, ja sellepärast oleme moraalselt nördinud, kui vaenlased neid rikuvad. Aga neist arusaamadest on järel ainult riismed. Näiteks olevat kindral Dwight Eisenhower kõnelnud rüütellikkusest sõjavangide suhtes, et see ei põhine mitte asjaolul, et nad on kaitsetud, vaid austusel nende vooruslikkuse või nende kodumaa vastu. Tänapäevale on iseloomulik, et õudseks ei peeta mitte mõrva, vaid tapmist, nii et kui niikuinii juba ollakse sõjas, siis pole enam vahet, keda tappa. Anscombe'ile paistab, et see on suuresti kuradi töö, kuid kahtlustab, et selles on suur osa ka patsifismil, mida paljud inimesed respekteerivad, kuigi ei poolda. Kui oleks suurem selgus selles, miks patsifism on väär, siis seda mõju ei oleks. Anscombe peab sellepärast oluliseks näidata, et kui üks inimene teise tapab, siis see pole tingimata väär. Just see näitab, et legitiimsel tapmisel on väga tõsised piirangud. Sõja puhul tundub inimesele, nagu need piirangud ei oleks mõrva piiritlevad, vaid Queensberry reeglite sarnased. Anscombe ei hakka arutama privaatset enesekaitset: ründaja tapmine tohib olla ainult juhuslik; kui see on eesmärk, siis see on mõrv. Aga riigil on voli käskida meelega tappa, et kaitsta oma inimesi või võidelda hirmsa ülekohtuga. Ühe riigi piires on see väga mõistetav: korratuste mahasurumisel ja vägivaldsete kurjategijate kinnivõtmisel on see vajalik. Ilma jõuta seadused ei toimi ja ilma seadusteta oldaks viletsas olukorras. Surmanuhtlusega on lugu keerulisem, sest riik ei võitle surmamõistetuga, nii et see pole möödapääsmatu. Vaieldakse, kas see on heidutus või kättemaks. Aga pole tõestatud, et see heidutaks, ja see pole kättemaks, sest see pole kellegi asi. Segadus tuleb sellest, et karistus seostub kättemaksuga. Paljud humaansed inimesed eelistavad sellepärast rääkida korrektsioonist ja rehabilitatsioonist. Aga seda, et riik võtab inimeselt õigused, isegi elu, tuleb vaadelda kahest küljest. Kui karistatav saaks öelda, et ta pole ära teeninud seda, mida riik temaga teeb, siis riik toimiks ebaõiglaselt. Sellepärast tuleb tõendada tema süü, ja riik tohib temaga midagi ette võtta ainult karistuseks. Karistuse mõiste kaitseb meid võimu häbematuste eest. Ja riigi asi ei ole jumalik karistamine, vaid inimeste kaitsmine ja kurjategijate ohjeldamine. Riik võib isegi tappa kurjategijad, kes on ühiskonnale nuhtluseks, kuid nuhtlusest võib siin rääkida ainult selles mõttes, milles kurjategijad on nuhtluseks. Muud kaalutlused ei õigusta nendest lahtisaamist. Süütute veri kisendab taevani. Süüdi mõistetud kurjategija on ainuke kaitsetu inimene, keda riik võib tappa (aga ei pea). Teised kaitsetud inimesed on süütud (kahjutud). Teistel juhtudel tohib riik tappa ainult neid, keda tuleb peatada, kusjuures see teisiti pole võimalik. Sellepärast on riigil ka õigus käskida tappa inimesi, et võidelda välisvaenlasega, kes selle riigi inimesi või nende omandit ebaõiglaselt ründab. Kui jutt on teiste riikide inimeste ründamisest, siis see õiglus on palju kahtlasem, aga inimeste vahelise kaastunde tõttu see on olemas. Nii et üldiselt võib aluseks olla kellegi eba õiglane ründamine või väärkohtlemine. Sellepärast on patsifism väär. Aga patsifism on kahjulik ka sellepärast, et see kaotab ära mõrva mõiste. Sageli öeldakse, et sõda on kuri, ja enamik meist aktsepteerib seda heade eesmärkide pärast, absoluutset patsifismi küll respekteerides, ja siis me peame aktsepteerima kogu kurja, mis see kaasa toob. Anscombe'i järgi on see samasugune argument, nagu petmise kohta öeldaks, et absoluutset ausust küll respekteeritakse, kuid selle järgi ei tohiks omandit üldse olla. Anscombe vastab, et halb on olla sõjas, see on mittevedamine, ja vähemalt üks sõdivatest pooltest peab olema ebaõiglane. Aga see ei tähenda, et sõdida oleks väär või et sõdija oleks mõrtsukas. Loomulikult saab patsifismi pidada kahjulikuks ainult eeldusel, et see on väär õpetus.