cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
David Suchet
Isiklikku
1976. aastal abiellus ta endise näitleja Sheila Ferrisega, neil on poeg Robert ja tütar Katherine. Tema vanem vend John Suchet on olnud telekanali ITN uudistetoimetaja, noorem vend Peter Suchet töötas reklaamiagentuuris Saatchi & Saatchi, seejärel turundusettevõtte Precision Data Ventures direktorina.
UEFA Meistrite Liiga 2015/16 väljalangemismängude faas
UEFA Meistrite Liiga 2015/16 väljalangemismängude faas algas 16. veebruaril ja lõppes 28. mail 2016 finaaliga San Sirol Milanos, kus selgitati UEFA Meistrite Liiga 2015/16 võitja. Väljalangemismängude faasis osales kokku 16 meeskonda.
Kuni 26. märts 2016 (1/8-finaalid) on ajad CET (UTC+1), sealt edasi (veerandfinaalidest kuni finaalini) on ajad CEST (UTC+2).
Ringide ja looside kuupäevad
Kõik loosid toimusid UEFA peakontoris Nyonis Šveitsis.
Formaat
Väljalangemismängude faas sisaldab 16 meeskonda, kes kvalifitseerusid alagrupiturniiri võitjatena ja teise kohana igast kaheksast alagrupist.
Väljalangemismängude faasis mängivad kõik paarid omavahel kaks mängu, ühe kodus ja ühe võõrsil. Meeskond kes lööb kahe mängu kokkuvõttes rohkem väravaid pääseb järgmisesse ringi. Kui pärast teist mängu on löödud väravad viigis, siis tuleb kasutusele võõrsil löödud väravate reegel, st meeskond, kes lõi oma võõrsilmängus rohkem väravaid, on võitja. Kui ka võõrsil löödud väravad on võrdsed, siis mängitakse kolmkümment minutit lisaaega, mis jagati kaheks viieteistminutiseks poolajaks. Võõrsil löödud väravate reegel oli kasutusel ka pärast lisaaega, st kui lisaajal löödi väravaid ja kahe mängu kokkuvõttes oli tulemus endiselt viigis, siis külalismeeskond pääses edasi tänu enam võõrsil löödud väravatele. Kui lisaajal väravaid ei löödud, siis võeti viigimurdmiseks kasutusele penaltiseeria. Finaalis, mis on ühemänguline, kui mäng on normaalaja järel viigiline, siis tuleb kasutusele lisaaeg, millele järgneb penaltiseeria kui seis on endiselt viigis.
Iga ringi loosimise süsteem on järgnev:
17. juulil 2014 otsustas UEFA erakorraline paneel, et poliitiliste rahutuste tõttu ei loosita Ukraina ja Venemaa klubisid üksteise vastu "kuni edaspidise teatamiseni".
1/8-finaalid
Loosimine toimus 14. detsembril 2015. Esimesed mängud mängiti 16., 17., 23. ja 24. veebruaril, ning teised mängud mängiti 8., 9., 15. ja 16. märtsil 2016.
Kokkuvõte
<section begin=Rof16 />
Mängud
Wolfsburg võitis kokkuvõttes 4:2.
Real Madrid võitis kokkuvõttes 4:0.
Paris Saint-Germain võitis kokkuvõttes 4:2.
Barcelona võitis kokkuvõttes 5:1.
Müncheni Bayern võitis kokkuvõttes 6:4.
''Kokkuvõttes 0:0. Atlético Madrid võitis penaltitega 8:7.''
Benfica võitis kokkuvõttes 3:1.
Manchester City võitis kokkuvõttes 3:1.
Veerandfinaalid
Loosimine toimus 18. märtsil 2016. Esimesed mängud mängiti 5. ja 6. aprillil, ning teised mängud mängiti 12. ja 13. aprillil 2016.
Kokkuvõte
<section begin=QF />
Mängud
Real Madrid võitis kokkuvõttes 3:2.
Müncheni Bayern võitis kokkuvõttes 3:2.
Manchester City võitis kokkuvõttes 3:2.
Poolfinaalid
Loosimine toimus 15. aprillil 2016. Esimesed mängud mängiti 26. ja 27. aprillil, ning teised mängud mängitakse 3. ja 4. mail 2016.
Kokkuvõte
<section begin=SF />
Mängud
Real Madrid võitis kokkuvõttes 1:0.
''Kokkuvõttes 2:2. Atlético Madrid võitis võõrsil väravatega.''
Finaal
Finaal mängiti 28. mail 2016 San Sirol Milanos Itaalias.
Uiema ülemine päevamärk
Uiema sihi ülemine päevamärk on endine päevamärk Muhu saare kirdeosas.
Märk asub Vahtraste külas 400 meetrit Raugi ülemisest tulepaagist idas. Uiema ülemise päevamärgi geograafilised koordinaadid on.
Terve siht, seega ka ülemine ja alumine päevamärk, on Veeteede Ameti poolt tühistatud ja kaartidelt kustutatud. Uiema siht oli 214,9°–34,9°.
Märgi number Veeteede Ameti andmebaasis oli 812; kõrguseks jalamist märgiti 13,0 meetrit.
II Riigiduuma
II Riigiduuma (vene keeles Государственная дума Российской империи II созыва) oli Venemaa keisririigi teine kokkukutsutud riigiduuma. Riigiduuma oli seadusandlik organ. Riigiduuma II koosseis tegutses 5. märtsist (vkj 20. veebruarist) 1907 kuni 15. juunini (vkj 2. juunini) 1907. Seejärel saatis Venemaa keiser Riigiduuma laiali (1907. aasta riigipööre). Riigiduumas oli 518 kohta.
Eestis
Eestist osutusid valituks eduerakondlased Kaarel Parts ja Anton Jürgenstein, kadette toetav Tõnis Jürine, valdade saadik Mart Murten ja tööliste saadik Pavel Pärn.
Mõdriku-Kulina allikad ja allikajärved
Mõdriku-Kulina allikad ja allikajärved on allikate moodustatud allikajärved Lääne-Viru maakonnas Vinni vallas. Need jäävad Mõdriku-Roela maastikukaitsealale.
Allikad ja allikajärved esinevad Mõdriku-Kulina oosiahelike kõrval.
Perrero
Perrero on vald Itaalias Piemonte maakonnas città metropolitana di Torinos.
Perrero kõrgus merepinnast on 840 meetrit. Asustustihedus on keskmiselt inimest ruutkilomeetri kohta.
Perrero piirneb järgmiste omavalitsusüksustega: Angrogna, Massello, Perosa Argentina, Pomaretto, Prali, Pramollo, Roure, Salza di Pinerolo, Villar Pellice.
La forza
"La forza" (eesti keeles 'jõud') on itaaliakeelne laul, millega ooperilaulja Elina Netšajeva võitis lauluvõistluse "Eesti laul 2018". Laul esindas Eestit 12. mail 2018 Lissabonis toimunud Eurovisiooni lauluvõistlusel.
Laulu muusika autorid on Mihkel Mattisen ja Timo Vendt ning sõnade autorid Elina Netšajeva ja Ksenia Kutšukova.
Jacob de la Rose
Jacob Waldemar de la Rose (sündinud 20. mail 1995 Arvikas) on Rootsi jäähokimängija, kes mängib keskründajana Rootsi kõrgliiga klubis Färjestad.
Ta alustas karjääri Rootsi klubis Leksands. Hooajal 2011–12 tegi ta klubi meeskonnas debüüdi Rootsi esiliigas.
2013. aastal valis Montreal Canadiens ta NHL-i draft'is 34. valikuna. Canadiensi meeskonnaga liitus ta hooajal 2014–15.
2018. aasta oktoobris liitus ta Detroit Red Wings. 2019. aasta novembris siirdus ta St. Louis Bluesi.
2021. aasta juunis naasis ta Rootsi, sõlmides kolmeaastase lepingu Färjestadiga.
2018. aastal tuli ta Rootsi jäähokikoondisega maailmameistriks.
Ka tema vanem vend Erik de la Rose on jäähokimängija.
JJ-Street
Tantsukool JJ-Street on Eesti esimene ja ühtlasi suurim tänavatantsukool, kus õpib üle 1501 õpilase.
JJ-Street tantsukool on eelkõige tänapäevase tänavatantsu ja koreograafia huvikool, kus oma ala asjatundjad õpetavad 12 tantsustiili. Tantsimist saavad õppida nii lapsed kui ka täiskasvanud ning õppetöö toimub kinnitatud tunniplaani alusel.
Peale tantsutundide korraldatakse laagreid (nt Camp of Hip-Hop), tänavatantsufestivale (nt JJ-Street Baltic Session), moeetendusi ja koolitusi. JJ-Street tantsukooli peakontor asub Tallinnas (Filtri tee 1), tantsutunde antakse aga 42 paigas üle Eesti.
JJ-Streeti tekkelugu
JJ-Streeti looja on Joel Juht. Elades lapsepõlves Jõgeval, käis ta tantsutreeningutel 50 km kaugusel Tartus. Peagi moodustas ta koos kahe sõbraga Tartu esimese hiphoptantsutrupi 34U (Three for You). Selle tantsutrupiga anti tantsuetendusi üle Eesti.
Vaatamata ajutisele edule läks tantsutrupp üsna pea laiali. 1996/1997. aastal hakkas Joel Juht juhendama esimest hiphoptantsu treeningurühma Jõgeval Virtuse spordihoones. Tänavatants oli sel ajal Eestis uus asi, ühiskond suhtus sellesse skeptiliselt ning ettevõtmisest ei tulnud midagi välja. Seejärel tegeles Joel Juht mõnda aega pigem sooloartistina, võitis mitu tantsuvõistlust ning tehes koreograafiat nii Eesti kui ka välisartistidele.
JJ-Streeti nimi tähistab Joel Juhi artistinime JJ ning street (ingl k tänav) annab märku, et tegemist on tänavatantsuga. Tantsutreeningute kasvav populaarsus sundis tantsijaid kolima esialgu Koplisse ning seejärel loodi Tallinna vanalinna JJ-Street tantsukooli stuudio. Suurtest väljakutsetest ja raskustest hoolimata on üksikutest õpilastest kasvanud tänaseks välja Eesti üks suurimaid noorteorganisatsioone. 12-aastase töö tulemusena on JJ-Street tantsukool jõudnud 42 paika üle Eesti ning on saanud rahvusvaheliseks brändiks, mis teeb koostööd eri riikide tantsuorganisatsioonidega.
Tantsustiilid
JJ-Street tantsukoolis õpetatakse 12 tantsustiili.
Laagrid
C.O.H.H (Camp of Hip-Hop) on rahvusvaheline elustiililaager, mida on korraldatud aastast 2003. Camp Of Hip-Hopist on saanud traditsioon, mis toob iga aasta kokku oma ala professionaalid üle maailma. Nädala jooksul toimuvad treeningud, töötoad, peod, mitmed vaba aja tegevused ja filmiõhtud. Laager lõppeb võistlustega.
JJ-Street suvelaagri eesmärk on pakkuda tantsukooli õpilastele võimalust soodsalt, lõbusalt ja asjalikult suvel aega veeta, arendades oma tantsuoskusi ning proovides uusi ja põnevaid stiile. Igal laagripäeval toimub lisaks tantsimisele muidki arendavaid tegevusi.
Aždahak
pisi|Aždahaki kraater (2009) Aždahak (armeenia keeles Աժդահակ, Գեղ, aserbaidžaani keeles Acdağ, Qızıldağ ('punane mägi'), vene keeles Аждаак, Кызыл-даг, pärsia keeles آژیدهاک (Azhdahāk), Karmirsar 'punane mägi') on vulkaan Armeenias Gegharkhunikhi maakonnas, Geghama aheliku kõrgeim tipp (3597 m). Aždahak on Armeenia kõrguselt kolmas mägi Aragatsi ja Kaputdžughi järel.
Mäe nimi tuleb pärsia keelest, kus Azhdahāk tähendab 'suur ja võimas'.
Aždahaki geograafilised koordinaadid on 40°13′30″N ja 44°57′00″E.
Aždahak kuulub Geghama aheliku vulkaanivälja, kus viimati toimus purse 1900 eKr (± 1000 aastat). Vulkaani kraatris on lumesulamisveest toituv järv. Mäe tipult avaneb maaililine vaade ümbritsevatele mägedele (Ararat, Hadis, Ara, Aragats), Sevani järvele, kogu Geghama ahelikule ja Kotajkhi orule.
Mäe läheduses on vulkaanilist päritolu Akna järv (armeenia keeles Ակնալիճ Aknalitš); "Akn" tähendab armeenia keeles allikat. Geghama aheliku lõunapoolsel jalamil on Hosrovi metsakaitseala.
Aždahaki vulkaanikoonuse läbimõõt on kuni 1600 m ja suhteline kõrgus 370 m. Vulkaani ümber on umbes 8 km² suurune maa-ala, mis on kaetud osaliselt erodeerunud laavaga. Vulkaanikoonus koosneb räbust, lapillidest, laavarahnudest, vulkaanilistest pommidest, vulkaanilisest tuhast, liivast ja rusudest.
Geghama aheliku linnustikku kuulub 250 liiki, mis moodustab 70% Armeenia linnustikust. Kivised kaljuseinad on väärtuslik elupaik paljudele röövlindudele. Muu hulgas elab Aždahaki nõlvadel mitut liiki raisakotkaid.
Aždahaku lähedal elavad pruunkarud.
Turismi arendamist Aždahaki ümbruses takistavad halvad ilmaolud. Esineb äikesetorme, rahet ja lumesadu ning udu, mille korral nähtavus väheneb paari meetrini.
Kaljujoonised
Vulkaani ümbrusest on leitud arvukalt kaljujooniseid. Enamik neist kujutab küttivaid ja võitlevaid inimesi, taevakehi ja ilmastikunähtusi (Kuu, Päike, tähtkujud, tähistaevas, välk jne).
Michèle Mercier
pisi|Michèle Mercier (1988) Michèle Mercier [miš'ell merssj'ee] (õieti Jocelyne Yvonne Renée Mercier [žosl'iin iv'onn rön'ee merssj'ee]; sündinud 1. jaanuaril 1939 Nice'is) on prantsuse filminäitleja. Tema tuntuim roll on nimiosa filmis "Angélique, inglite markiis".
Ta sündis 1. jaanuaril 1939 Nice'i apteekri pere kolmest tütrest vanimana. Tema perekonnal olid suured farmakoloogia ja kosmetoloogia laborid ning vanemad soovisid, et tulevikus võtaks tütar üle nende elukutse. Ent tüdrukut köitsid rohkem tants ja teatrikunst. Oma seitsmendal sünnipäeval kuulutas ta uhkelt ja enesekindlalt: "Minust saab kuulus baleriin!"
Jocelyne pandigi kirja madame Carolus-Durandi tantsukursustele. Mõne aja pärast tegi pisike baleriin debüüdi kodulinna ooperiteatri laval. 15-aastaselt jõudis Jocelyne priimabaleriinina Pariisi ning asus tantsima Roland Petit' juhitud balletitrupis, mis tegutses Champs-Elysée väljaku lähedal asuvas Ballets de la Tour Eiffelis. Seejärel sõitis väike tantsijatar Londonisse oma tantsuoskust täiendama, asudes samal ajal ka inglise keelt õppima. Kuid välismaalasena tuli noorel ja kogenematul neiul sageli taluda alandusi ja vaid juhuse läbi pääses ühest eriti piinlikust olukorrast, kui balletitrupi juht teda vägistada püüdis. Pisarad silmis, naasis Jocelyne koju.
Kindlasti saanuks Jocelyne Mercier’st kuulus tantsija, kui üks vahejuhtum poleks tema elu muutnud. Tantsija isal paluti tulla Nizzas asuvas Victorine'i filmistuudiosse, et too seal demonstreeriks, kuidas hapnikupatja kasutada. Uudishimust läks tütar isaga kaasa ning tutvus stuudio koridoris jalutades režissöör Denys de La Patteliere’i ja stsenarist Michel Audiardiga, kes pakkusid 18-aastasele kaunitarile teoksil olevasse filmi väikest rolli. Samas soovitasid filmimehed debütandil eesnime muuta – Jocelyne tundus nende jaoks liiga pikk ja vanaaegne. Kuna filmi staariks oli Michèle Morgan, leidsid kineastid, et efektne oleks, kui afišil seisaks kõrvuti kaks Michèle'i. Nii sai Jocelyne'ist Michèle (see oli olnud ka näitlejatari noorima, tüüfusse surnud õe nimi). Mercier’ erakordne ilu ja sarm ei jäänud märkamata ning peagi kutsuti teda teistessegi filmidesse.
Anatoli Ljutjuk
Anatoli Ljutjuk (ukraina Анатолій Кузьмич Лютюк; sündinud 1947) on Eesti ukraina kultuuri- ja ühiskonnategelane.
Michèle Mercier
"Mul tuli valida, kas jätkata tantsimist või hakata end kindlustama alal, kus minu šansid olid veel üsna minimaalsed. Mõnda aega üritasin tegeleda mõlemaga, kuid see osutus kohutavalt keeruliseks. Tants oli mu elu ja tehes panuse filmile, kannatasin väga," meenutas eksbaleriin.
Michèle Mercier' esimene suurem läbimurre sai teoks aga teatrilaval. Koos (näidendi autor, lavastaja ja peaosatäitja) Robert Lamoureux’ga mängitud tükil "La brune que voila" oli enneolematu menu ning see tõi Mercier’le esimesed austajad.
Anatoli Ljutjuk
Ta kujundas ja teostas koos abilistega Tallinna Kolmekäelise Jumalaema kiriku interjööri. Ta on Ukraina Kultuurikeskuse juhataja.
Michèle Mercier
Filmidega oli lugu teine. Michèle Mercier’le pakuti peamiselt vaid dekoratiivset laadi osi, mis erilisi näitlejavõimeid ei vajanud. Kuna Prantsusmaal tundus võimalusi vähe olevat (erandiks François Truffaut' "Tuld klaverimängija pihta" (1960), mida Mercier peab siiani oma lemmikfilmiks), sõitis Mercier Itaaliasse, kus rea odavate meelelahutusfilmide kõrval tegi kaasa kolme maineka itaalia režissööri Luigi Zampa ("Raevukad aastad", 1962, parima naisnäitleja autasu Locarno filmifestivalil), Dino Risi ("Monstrumid", 1963) ja Mario Monicelli ("Ülim truudusetus", 1963) linateostes.
Anatoli Ljutjuk
2003. aastal anti talle Valgetähe V klassi teenetemärk, tunnustuseks tema töö eest muinsuskaitsjana.
Michèle Mercier
Austatuna Jaapanis, jumaldatuna Türgis, palavalt armastatuna Venemaal ja kogu maailmas, naine, kellest võinuks lihtsa jah-sõnaga saada Iraani keisrinna, elab praegu üsnagi tagasihoidlikult ja kurvas üksinduses Cannes'is. Prantslased on endise superstaari Brigitte Bardot konkurendi halastuseta unustanud. Lähedasi sõpru on Mercier'l vähe, truud elukaaslast ja lapsi ei ole, filmipidustustest võtab ta harva osa. Ja viimasest arvestatavast filmirollist on möödas juba enam kui veerand sajandit. Vanus ja välimuski (kunagi ideaalse figuuriga filmitäht on kaalus märkimisväärselt juurde võtnud!) ei luba tal enam võrgutavaid kaunitare mängida, aga publiku ja lavastajate silmis oli ja on Michèle Mercier ikka vaid toosama "inglite markiis". Heameelega mängiks Mercier mõnes filmis või telesarjas, olgu siis sarmikaid vanaemakesi või võimukaid matroone, kasvõi juba lihtsalt selleks, et enda majanduslikku seisu parandada.
Anne ja Serge Goloni romaanisaaga "Angélique" hurmava naise erootilistest seiklustest 17. sajandi Prantsusmaal oli esimese raamatu ilmumise järel 1956. aastal nii hiiglaslik kommertsedu, et ei järge romaanile ega ekraniseeringuid tulnud kaua oodata. Edu retseptiks sai segu hästi uuritud ajaloolisest koloriidist, ajalooliselt põhjendatud faktidest ja hurmava kangelanna elektriseerivast seksielust. Raskeim probleem ekraniseerimisplaanide juures seisnes selles, kas õnnestub leida nimiosatäitja, kes vastanuks igati nii erakordselt värvikalt kirjeldatud originaalile. See roll ei olnud kirjutatud spetsiaalselt Michèle Mercier'le. Eelkõige peeti silmas tolle aja superstaari Brigitte Bardot'd, kes aga stsenaariumisse pilkugi heitmata osast keeldus. Kui hakati otsima näitlejatari, võttis režissöör Bernard Borderie ühendust Catherine Deneuve'i, Jane Fonda, ja Marina Vladyga. Võimalike variantidena tulid kõne alla ka Mireille Darc, Genevieve Grad, Daniele Gaubert ja Virna Lisi.
Vlady (tolleks ajaks Robert Hosseini eksabikaasa) oli valmis lepingule allagi kirjutama, kui Michèle Mercier tema koha üle lõi. Mercier ei olnud veel konkurentide jaoks tuntud, ent ta torkas silma juba oma fotogeenilisuse ja meeldiva filmograafiaga. Näitlejaks kandideerijate esinemist jälginud abielupaar Golonid, Angélique'i kirjanduslikud "vanemad" nõustusid Mercier' kandidatuuriga.
"Angélique'iga" leidis Michèle Mercier rolli, millest unistanuks iga näitlejatar: "Kohe kui olin raamatu avanud, mõistsin, et Angélique sarnaneb minuga. Tema olin mina ja mina tema."
Filmisari saavutas tohutu menu kogu maailmas ja tegi lõpuks ka Michèle Mercier’st tähe. Näitlejatari mängulaadi elegantne kergus, ehtne gallia huumor ja naiselik veetlus vallutasid publiku. "Ma ei varja, et jumaldan seda tegelaskuju ja olen õnnelik, et teda kehastada sain. Angélique’is tundsin kohati ära iseenda. Andsin talle oma loomuse paremad küljed. Sellisest rollist juba naljalt ära ei öelda," rääkis Mercier, kelle aktsiad filmiturul olid tõusnud. Teda peeti Brigitte Bardot’ ägedaimaks rivaaliks. Muuseas, Angélique’i rolli pakuti algul ka Bardot’le, kuid viimane ütles sellest ära, mida ise hiljem kibedalt kahetses. Küll aga avaldas ta Mercier'le tunnustust ja kiitust oma memuaarides (eesti keeleski ilmunud "Initsiaalid BB").
''Kogu maailma jaoks on Michèle Mercier' nimi alatiseks seotud ühe müütilise ekraanikangelannaga – Angélique, inglite markiis. Ent näitlejatari endagi elu on olnud küllaltki erakordne ja nii nagu tema filmikuju, on teda ennastki palavalt armastatud ja jumaldatud, samas aga ka vihatud ja hüljatud. Ent ta ise on alati nii väga armastanud ja sellepärast nii palju pidanud kannatama! Peaaegu kõik mehed, keda Michèle Mercier ennastunustavalt armastas, petsid teda, varastasid paljaks, reetsid. Ja ometi on see naine suutnud väljuda kõigist kannatustest ning tõelise sfinkslinnuna ikka ja alati tuhast tõusta! Ent kauaks jätkub tal seda visadust?''
Näitlejatari sädeleva tõusu "ohvriks" sai ka tema tolleaegne abikaasa stsenarist André Smagghe, kellega Michèle Mercier oli 1961. aastal abiellunud. Mees ei kannatanud välja naise äkilist kuulsust ning muutus väljakannatamatuks alkohoolikuks. Väljakannatamatuks kujunes ka abikaasade läbisaamine. Mees armukadetses iga vähimagi asja peale, peitis Mercier'le saadetud stsenaariume, kulutas naise raha, isegi peksis. Tohtrid tunnistasid Smagghe vaimuhaigeks ning ta pandi kliinikusse. Tolleaegsete seaduste järgi ei omanud Michèle mingit õigust "otsustusvõimetust" mehest lahkuda. Abielu lahutati 1965. aastal vaid tänu kopsakatele "alimentidele", mida Mercier mehele iga kuu maksma pidi. Sellega oli tee lahti teisele kavalerile: Claude Bourillot, Lyoni farmatseut, miljonär ja kirglik hobivõidusõitja, kellega Michèle oli tutvunud juba lapsepõlves ja kes oli tema isa hea sõber ja kolleeg. Kõigest hoolimata jõudis seegi abielu, mis sõlmiti 1968, tõsiste krahhideni. Kord oli Bourillot tulnud võtteplatsile hirmsal kombel ärritatuna vabameelsete ja – tol ajal – vägagi piinlike pressifotode peale ja andis pikemalt mõtlemata itaallasest produtsendile kere peale. Too maandus haiglasse ja esitas politseile kaebuse, kuni asi suure raha abil ära klaariti. Michèle Mercier skandaali ei soovinud. Ta armastas oma 14 aastat vanemat meest väga ja tahtis koguni karjäärist loobuda. Kaks aastat pärast pulmi kuulutas Michèle, et ta kavatsevat nüüdsest veel ainult oma elu kauneimaks – ema – rolliks valmistuda. Intervjuudes kuulutas ta, et soovivat endale kaht poissi ja üht tüdrukut, kes mängiksid tema unelmatekorteris Pariisis Eiffeli torni vastas, nulgusid ja liiliaid täis katusaias. Paraku jäigi see ainult kauniks unistuseks. Mõni aeg hiljem soovitas Bourillot naisel sõita Hollywoodi, luua isiklik produtsendifirma ja hakata ise meelepäraseid filme tootma. Michèle paigutas kogu oma varanduse eraettevõtlusse (rahaasjadega tegeles Bourillot!) ning lõpetas pankrotiga. Ookeanitaguses filmibisnises jäi väike prantslanna kaotajaks. Kartes, et lähenev finantskrahh tabab tedagi, jättis Bourillot vapustatud naise maha, haarates kaasa kõik Mercier' ehted. Juulis 1978 abielu lahutati. Maksnud võlad, naasis üksijäetud ja laostunud Mercier kodumaale, otsustades kõike otsast alustada. Ta elas sellest ajast peale üksi, ei rääkinud oma probleemidest ja uputas ennast töösse, et kurbi mõtteid eemale juhtida.
Uut rõõmu ja kindlustunnet tõi filmitähele uus armastus. Šveitsi konstruktor Adrian Jancou, kahe lapsega ilmatu rikas leskmees, kellega Michèle tutvus ühel galaõhtul Genfis, oli noor, kena ja armastusväärne. Ta oli esimene Michèle Mercier’ kallimate seas, kes lasi naist lõpuks ka lihtsalt naisena tunda. Mees kinkis talle kalleid ehteid, maju, autosid, hellitas ja armastas... Adriani pojad Patrick ja Benjamin võtsid Mercier’ õige pea omaks.
Pere loomise nimel nõustus Michèle loobuma filmitööst ning elama tavalise naise – abikaasa ja ema – elu. Kaks aastat ujus Mercier armastuse ja külluse meres. Õnn aga oli üürike. Veel enne, kui armastajad jõudsid oma suhted registreerida, suri mees ajuvähki, lapsed aga võeti Mercier' hoole alt ära. Mehe sugulased, kes olid kõik (eriti fanaatikust ema) algusest peale filmitähte halvustavalt suhtunud, tegid kõik, et mehe kingitused Mercier'lt ära võetaks. Majadel vahetati lukud, autod ja ehted peideti, telefoninumbrid muudeti ära ning lastel keelati näitlejatariga ühendust võtta. Michèle Mercier’d tabas depressioon, üha sagedamini mõtles ta enesetapule. Möödus kuid, enne kui oma elu suurima armastuse kaotanud naine taas leidis endas jõudu ja tahtmist edasi elada. Ta pöördus koju Nice'i, kust oli lahkunud ja omaette elama asunud juba tantsijatarina. Rongijaama vastu tulnud isa ei tundnud oma tütart enam ära. Särava naeratusega filmistaari asemel seisis seal nüüd vananenud ja auku vajunud põskedega murest murtud naine. Aeg läks. Filmimaailma olid ilmunud uued tähed. Endist "inglite markiisi" ei vajanud enam keegi...
Michèle Mercier hakkas esinema teatris, eeskätt selleks, et oma pangakontot toita. Tasapisi hakkas elu taas naeratama. Ja siis võttis Mercier’ga ühendust pesuehtne prints Roomast – Nicola Bocompagni-Ludovisi, kes olla näitlejatari armunud juba "Angélique’i" – aegadest peale ja juba siis tõotanud kõigile, et kui kunagi peaks abielluma, siis ainult Michèle Mercier’ga. Tõsi, mees ei olnud siiski sõna pidanud ning abiellunud vahepeal ühe markiisiga (!), kuid ootavat nüüd iga hetk lahutuspabereid... Michèle’i ajas kõrgest soost austaja tekkimine segadusse ja ka ärevusse, sest veel liiga värsked olid armid lahkumisest Adrianist. Kuid prints sai lõpuks oma tahtmise – Michèle jättis näitlemise (see oli mehe esimene nõudmine), pakkis oma asjad ning sõitis mehe juurde Itaaliasse Rooma lähistel asuvasse hiiglaslikku maamajja. Suur sündmus oli määratud 1986. aasta juuliks. Kõik sõbrad ja tuttavad rõõmustasid juba, et Michèle Mercier on lõpuks leidnud oma ellu väärilise partneri (rääkimata siis veel tiitlitest ja varandusest!), kes aitab unustada möödunud halbu aegu... Kuid aja möödudes hakkas prints aina sagedamini viibima äri- ja välisreisidel, jättes kõik kodused toimetused "markiisi" õlgadele. Mida aeg edasi, seda harvemaks jäid hellused, ja määramata ajaks lükkus aina edasi see kauaoodatud pulmapäev... Ootamata ära mehe selgitused ja uued lubadused, lahkus Mercier kogu kupatusega jäädavalt Itaaliast. Saatuse irooniana sai naine just sel momendil ametliku elamisloa Itaalias...
Ta tõmbus avalikkusest eemale, kolides tagasihoidlikku majja Pariisi äärelinnas. "Mind valdas täielik meeleheide. Ootasin passiivselt, et asjad jääksid seisma. Olin piinatud, kannatasin oma martüüriumi. Olin ise peatanud oma karjääri, minu elu mees oli surnud, teine mind hüljanud... Usun, et olin kõigest väsinud. Valisin üksinduse, et siis peidus ja unustatuna surra."
Michèle Mercier andis endast uuesti märku autobiograafiaga "Angélique’i murtud süda" (1987), mis avas naisekuju, kes inimesi jätkuvalt unistama paneb... Kõrvalmärkusena tuleb lisada, et see raamat tõlgiti 1997. aastal vene keelde ja pealkirjaga "Markiza angelov" avaldati miljonilistes tiraažides ilma autorilt nõusolekut küsimata, rääkimata siis honoraridest, mida Mercier pidanuks saama.
1997. aastal tehti Michèle Mercier’le ettepanek kehastada talle kuulsuse (ja needuse) toonud kangelannat uues Angélique’i-projektis, seekord neljaosalises televersioonis markiisi seiklustest Uues Maailmas, mida oli plaanis filmida Kanadas ja USA-s. Mercier, kes selleks ajaks ei tahtnud enam silpigi kuulda Angélique'ist; kes oli teinud kõik, et muuta imidžit ja pühkida maha seda roosiveelõhnalist silti, mis tema karjääri külge kleepunud oli, otsustas lõpuks saatusel kõrist haarata ning nõustuda oma fetišrolliga. Väljakutseks ja enda lõbuks. Kuid ettevõtmine läks vett vedama mitmete asjaolude tõttu, millest vähem tähtis polnud romaanide autori Anne Goloni autoriõiguste rikkumine paljude kirjastuste poolt ning kirjaniku algatatud protsess oma prantsuse kirjastajate vastu, mis seega peatas kõik "Angélique'iga" seotud ettevõtmised. Keelati ära filmide näitamine telekanalitel, videokassettide müük jne. Pealegi söandas madame Golon ühes intervjuus pahaselt märkida, et Michèle Mercier ei sobi ega ole kunagi sobinud Angélique'iks ...
Seejärel unistas Michèle Mercier oma kirjastuse loomisest, mida lubas aidata teostada igati soliidne ja ettevõtlik ärimees René Delerins, kes oli lähedane poliitiliste ringkondadega, ning keda Mercier'le tutvustas nende ühine tuttav. "See abielumees, nagu kõik teisedki, väljendas oma võlutust Angélique'ist. Ta pani mind unistama. Ma ei võtnud Pariisis midagi konkreetset ette ning soovisin lihtsalt, et mu elu muutuks. Ta heiastas minu ees säravaid muudatusi, nagu kirjastuse loomine mere äärde..." pihtis Mercier ajakirjale Paris Match. "Kõik see vaimustas mind. Alustasime minu memuaaride raamatu jaoks kokkupanekust. Veel seitse teost sai trükitud ja müüdud, sealhulgas Anne Goloni "Master Kouki". Minu kaaslane, delikaatne ja hea jutuga mees – ma pöörasin sellele vaid hajameelset tähelepanu – oli eelkõige hõivatud mulle tšekkide allakirjutamiseks esitamisega ja minu initsiaalide võltsimisega. Minust oli saanud, vabandage väljendit, "rahaprits". Mõne kuu pärast leidsin end kogu oma rahast tühjaks pumbatuna ja laostatuna. See monsieur kõrvaldas ligi kolm miljonit mulle kuulunud franki."
Sama kergeusklikuna kui Angélique, uskus ka Michèle oma äripartneri tühje jutte. Osavalt oli salakaval aferist heiastanud Michèle Mercier' silme ees uut kirjastust Cannes'is. Uue "seikluse" nimel lahkus naine Pariisist, kuid Vahemere päikese all sulas kogu ta kapital ning paljud tema tšekid kandsid võltsitud allkirja. Tänapäeval "puhkab" varganägu vanglas teisegi afääri pärast, milles ta süüdi mõisteti. Pikka viha pidamata loodab Mercier saada kohtu kaudu tagasi osagi temalt välja petetud ja röövitud kapitali. "Kurjus ja kättemaks on mulle võõrad. Kõigest hoolimata olen rahul, et võin tulla päikese kätte nüüd, mil see musjöö on varjus. Elasin läbi põrgu. Langesin terveteks tundideks masendusse, rõhutuna täielikult hingamisraskustest ja kopsuhaige valudest. Soovin vaid õiglust."
Et maksta võlgu ning kindlustada igapäevaelu, müüs Mercier Christie' oksjonil oma juveele, mööblit, kleite, suveniire ja oli valmis maha müüma ka kõige kallima mälestuseseme – Angélique'i pulmakleidi.
Näitlejalt on ilmunud mälestusteraamat (2002) ning ta on aukülalisena võtnud osa filmifestivalidest. Vene noorema põlve lavastajad-produtsendid Aleksandr Aravin ja Valeri Todorovski kutsusid prantslanna oma põnevussarja "Punane kapell", mis kõneles hulljulgetest radistidest II maailmasõja aegses Pariisis. Mercier tegi kaasa veel teiseski vene filmis – Juri Poljakovi jutustuse järgi loodud "Kostja Gumankovi Pariisi armastuses", kus ta kehastas pariislannat, kes koos oma mehega annab peavarju Nõukogude Liidu turistidele.
Transestonia
Transestonia oli Eesti Merelaevandusele kuuluv ro-ro-laev. Laev sõitis Tallinki kaubamärgi all.
Laev ehitati 1972 Soomes. Laev on sõitnud Muuga-Helsingi ja Muuga-Helsingi-Rostocki liinil.
Laev lammutati 2006.
Burgasi piirkond
Burgasi piirkond on 1. järgu haldusüksus Bulgaaria kaguosas Musta mere rannikul. Piirneb lõunas Türgiga. Pindalalt on see Bulgaaria suurim piirkond.
Haldusjaotus
Piirkonnas on 13 valda:
Välislingid
🇧🇬
Tailased
pisi|Tailased Tailased on Tai põhirahvas. Nad on peamiselt budistid. Maailmas elab 90 miljonit tailast. Nad kõnelevad tai keelt.
Tuuli Petäjä-Sirén
Tuuli Pauliina Petäjä-Sirén (kuni 29. septembrini 2012 Tuuli Pauliina Petäjä; sündinud 9. novembril 1983 Espoos) on soome purjetaja ja arhitekt.
Sport on Tuuli Petäjä-Siréni elus olnud seni esikohal, kuid sportimisest vabal ajal teeb ta arhitektitööd. Tema kui arhitekti meelisteemad on tänapäevased palkmajad ja saarestikuelu.
Purjetajana
2008. aasta Pekingi suveolümpiamängudel tuli ta purjelaua RS:X klassis 16. kohale, kuid 2012. aasta suveolümpiamängudel võitis hõbemedali. 2012. aastal võitis ta ka Euroopa meistrivõistlustel pronksmedali.
Rio de Janeiro suveolümpiamängudel (2016) saavutas ta samas purjelauaklassis 10. koha ja Tokio suveolümpiamängudel (2020/2021) sõitis välja 14. koha.
Tema sponsorite seas on 2019. aasta algusest näiteks Ålandsbanken, vastutasuks osaleb sportlane panga huvides Läänemere keskkonnaprojektis.
Brüsseli II Euroopa Kool
Brüsseli II Euroopa Kool (prantsuse keeles École Européenne Bruxelles II) on Brüsselis tegutsev Euroopa Koolide süsteemi kuuluv kool, kus õpivad peamiselt Euroopa Liidu institutsioonide töötajate lapsed.
Eesti Haridus- ja Teadusministeerium on kooli saatnud õpetama ka noorema ja vanema kooliastme eesti keele õpetaja. Lasteaia- ja noorema kooliastme eesti keele õpetaja on Kristina Ude, vanema kooliastme eesti keele õpetaja on Edward Kess. 2015/2016. õppeaastal õppis Brüsseli II Euroopa Kooli nooremas kooliastmes eesti keelt emakeelena 107 ja vanemas kooliastmes 50 õpilast.
Tõnu Tubli
Tõnu Tubli (sündinud 7. veebruaril 1988 ) on eesti muusik (trummar).
Haridus
Ta on õppinud Viljandi Paalalinna Gümnaasiumis, Eesti Muusika- ja Teatriakadeemias ning Tartu Ülikooli Viljandi Kultuuriakadeemias.
Muusikaga seotud tegevus
Ta on ansambli Trad.Attack! liige, lisaks musitseerib Allan Järve Kvartetis ja oma sooloprojektis.
Ta on Tartu Ülikooli Viljandi Kultuuriakadeemia õppejõud.
Tunnustus
2017. aasta etnokulpide jagamisel nimetati ta aasta parimaks muusikuks.
Isiklikku
Ta on abielus Ugala teatri lavastusala juhi Pille-Riin Lillepaluga, neil on poeg Teodor (sündinud 2018).
2022. aasta Saarimaa parlamendivalimised
2022. aasta Saarimaa parlamendivalimised toimusid 27. märtsil 2022, et valida Saksamaa liidumaa Saarimaa Maapäeva (Landtag) 17. koosseis. Valimiste eel oli võimul CDU-SPD nn. suur koalitsioon Tobias Hansi (CDU) juhtimisel.
Kuigi Saarimaa on Saksamaa liidumaadest suuruselt teise väikseima elanike arvuga, olid valimised testvalimiseks kantsler Scholzi valitsuse tegevusele ja CDUle uue juhi, Friedrich Merzi all. Kuni juulini 2021 juhtis arvamusküsitlustes CDU, kuid peale CDU kaotust septembris toimunud Liidupäeva valimistel asus SPD juhtima, kasuks tuli ka pikaaegse asepeaminister Anke Rehlingeri populaarsus.
Valimisvõimelisi kodanikke Saarimaal oli kokku 746 307. Valimas käis 458 113 inimest ehk 61.38% valijaskonnast. SPD esines valimistel vägagi hästi, saavutades absoluutenamuse kohtade arvust ja tuli igas vallas esimeseks. Viimasena oli ühelgi Saksamaa liidumaal nii edukas CSU Baieris 2013. aastal. Rohelised jäid Maapäevast väga napilt välja, puudu jäi vaid 22 häält, et parlamenti pääseda. Ka FDP jäi alla valimiskünnise, puudu jäi umbes 1000 häält. Valimiskünnise tõttu oli kaotsiläinud häälte arv erakordselt suur - 22.27%.
Peaminister Tobias Hans tunnistas allajäämist ja võttis vastutuse CDU valimiskaotuse eest. Kuna SPD võitis absoluutenamuse, teatas Rehlinger soovist valitseda ilma koalitsioonita. 25. aprillil valiti ta Saarimaa peaministriks 32 häälega 51st.
Mihhail Trunin
Mihhail Trunin (vene keeles Михаил Владимирович Трунин; sündinud 1. augustil 1985) on Eesti humanitaarteadlane, kelle erialaks on vene filoloogia.
Ta lõpetas 2007. aastal Moskva Riikliku Ülikooli vene keele ja kirjanduse teadusosakonna. Aastatel 2007–2010 oli ta Moskva Riikliku Ülikooli vene kirjanduse õppetooli aspirant.
2011. aastast ta töötab Tallinna Ülikooli humanitaarteaduste instituudis teadurina. Ta on spetsialist Tartu-Moskva semiootikakoolkonna ajaloo alal.
Ta sai doktorikraadi Moskva Riiklikus Ülikoolis 2010. aastal väitekirjaga "Mihhail Longinovi kirjanduslik reputatsioon 1850.–1870. aastatel ("Литературная репутация М.Н.Лонгинова: 1850-е - 1870-е годы") (juhendaja Aleksandr Iljušin).
Margiti saar
pisi|Margiti saar Margiti saar (ungari keeles Margit-sziget) on Doonau jõesaar Budapesti XIII ringkonnas.
Läti Sotsialistlik Nõukogude Vabariik
Läti Sotsialistlik Nõukogude Vabariik oli nõukogude vabariik, mis kuulutati 1918. aastal välja Läti territooriumil.
Läti Sotsialistlik Nõukogude Vabariik
1918. aasta sügisel pärast Saksamaa keisririigi ja Antandi vahelise Esimese maailmasõja lõpetanud Compiegne'i vaherahu sõlmimist ning Novembrirevolutsiooni Saksamaal alustasid Saksa väed evakueerumist okupeeritud territooriumitelt.
1918. aasta oktoobri keskel alustasid Nõukogude Venemaa Läänerinde 7. armee koosseisu kuulunud Läti kütipolgud taanduvate saksa vägede kannul pealetungile ja hõivasid suure osa Läti territooriumist ning kuulutasid 17. detsembril 1918 Punaarmee poolt hõivatud Valga linnas välja manifesti Läti tööliste ja talupoegade ajutise valitsuse moodustamisest, mille Rahvakomissaride Nõukogu esimeheks valiti esimene kommunistist Vene SFNV justiitsrahvakomissar Pēteris Stučka.
18. novembril 1918 kuulutati iseseisva demokraatliku Läti riigi pooldajate ja Kārlis Ulmanise ja Jānis Čakste juhtimisel Läti Rahvanõukogu poolt välja iseseisev Läti Vabariik.
Reaalset kontrolli Läti üle omamata ja Lätis asuvate saksa vägede, vene valgekaartlaste vägede ja baltisaksa Landeswehri relvajõududest sõltuv Läti vabariigi valitsus ei suutnud osutada vastupanu Punaarmee ja Läti punaste küttide regulaararmeele ning Läti kommunistlik valitsus suutis vallutada enamiku Läti territooriumist, sh 3. jaanuaril 1919 Läti pealinna Riia, kus 13. jaanuaril kuulutati välja Läti Sotsialistlik Nõukogude Vabariik.
Jaanuaris 1919 langes Punaarmee ja Läti punaste küttide vägede kätte ka Jelgava ning Läti Ajutine Valitsus eesotsas peaminister Kārlis Ulmanisega evakueerus riigi läänepiiril asuvasse Liepājasse.
Nõukogude võimu likvideerimine Lätis
1918. aasta novembris Antandile Esimese maailmasõja kaotanud Saksamaa oli sõja lõpetanud Compiègne'i vaherahu ühe tingimusena kohustatud kaitsma Baltikumis tekkinud uusi riike seni, kuni kohalikud rahvad organiseeruvad. Seda nõuet ning Läti ajutise valitsusega sõlmitud leppeid kasutades alustas Lätis asunud Saksa vägede juhatus bolševikevastaste relvajõudude moodustamist ja tugevdamist, Raudbrigaadi ülemaks nimetati major Josef Bischoff ning veebruaris 1919 saabus Liepājasse kindral krahv Rüdiger von der Goltz, kes varem oli Saksa vägesid juhtinud bolševikevastases Soome kodusõjas. Temast sai kõikide Kuramaal asunud saksa ja kaasaarvatud baltisakslaste Landeswehri vägede ülemjuhataja, kes küll formaalselt pidi abistama Läti ajutist valitsust, kuid kes reaalselt asus ellu viima Balti hertsogiriigi säilitamise ideed ning unistas Vene enamlusele surmahoobi andmisest.
Märtsiks 1919 koondas von der Goltz Lätis relvile 13 500 meest, kelle seas saksa korpuses oli ka umbes 1400 lätlast ning märtsis 1919 võttis von der Goltz ette kolm piiratud ulatusega pealetungioperatsiooni, mille tulemusena võeti Punaarmeelt tagasi Tukums ja Jelgava. Punaarmee vastupealetungikatsed tõrjuti. Olukorra stabiliseerumisel rindel hakkasid K. Ulmanise suhted sakslastega halvenema ning 16. aprillil 1919 viisid Saksa väeosad läbi riigipöörde, mille tulemusena seati võimule Andrievs Niedra valitsus.
1920. aasta 11. augustil Läti Vabariigi ja Vene SFNV vahel sõlmitud Riia rahulepinguga tunnistas Vene SFNV Rahvakomissaride Nõukogu Läti Vabariigi terviklikkust ja iseseisvust.
Rauasulatuskoht
pisi|Rauasulatuskoht "Rauasaatmemäed" Rauasulatuskoht on koht, kus minevikus on sulatatud rauda.
Eesti alal on rauasulatamise kohta andmeid 1. sajandist eKr (Tindimurru rauasulatuskoht)
Viiburi rajoon (Peterburi)
Rajoon on moodustatud 1917. aastal. Aastatel 1952–1958 kandis rajoon Stalini rajooni nime.
Praegustes piirides on Viiburi rajoon alates 1988. aastast.
Robert Lefkowitz
pisi|Robert Lefkowitz Robert Joseph Lefkowitz (sündinud 15. aprillil 1943 New Yorgis) on Ameerika Ühendriikide arstiteadlane ja biokeemik. 2012. aastal pälvis ta koos Brian Kobilkaga Nobeli keemiaauhinna töö eest G-valguga seotud retseptorite uurimisel.
Robert Lefkowitz kaitses 1966. aastal Columbia Ülikooli ravi- ja kirurgiakolledžis meditsiinidoktori väitekirja. Ta töötab Duke'i Ülikoolis meditsiini- ja biokeemiaprofessorina.
Hudsoni väin
thumb Hudsoni väin on väin, mis ühendab Labradori merd Hudsoni lahega ja eraldab Baffini saart Põhja-Ameerika mandrist.
Talviti on väin kaetud jääga, mis liigub koos loodetega, jää sulab suvel.
Ajalugu
Väin on nimetatud inglise maadeavastaja Henry Hudsoni järgi, kes uuris väina 1611. aastal oma teisel ekspeditsioonil Põhja-Ameerikasse.
2012. aasta Läti põhiseaduse referendum
[[Fail:2012 Latvian referendum.svg|pisi|Referendumi tulemused piirkonniti.
POOLT {{legend|#5EAD5E|50,0–59,9%}} {{legend|#43A343|60,0–69,9%}} {{legend|#2B992B|70,0–79,9%}} {{legend|#148E14|80,0–89,9%}} {{legend|#008000|90% või rohkem}}
Välismaal avati hääletamiseks 85 jaoskonda 41 riigis, mis mõlemad olid kõigi aegade suurimad numbrid. Lisaks kõigile saatkondadele ning paljudele peakonsulaatidele ja aukonsulaatidele sai hääletada Läti Majades Austraalias ja Suurbritannias ning läti evangeelsetes luteri kirikutes USA-s. Esimest korda avati hääletusjaoskonnad Austrias, Iirimaal, Norras, Šveitsis, Tšiilis ja Venezuelas. Suurbritannias avati esimest korda hääletusjaoskonnad Bostonis, Guernseyl ja Manchesteris.
Järgmisel päeval pärast referendumit teatas Venemaa välisministeerium, et referendumi tulemused on kaugel Läti elanike tegeliku arvamuse kajastamisest, juhtides tähelepanu sellele, et 319 tuhat mittekodanikku ei saanud osaleda. Ent isegi kui kõik mittekodanikud (nende arv oli tollal 290 660) oleksid referendumil osalenud ja hääletanud poolt, oleks referendumile pandud eelnõu ikkagi tagasi lükatud 40,60% poolt- ja 59,15% vastuhäältega, kusjuures valimisaktiivsus oleks suurenenud 71,11%-lt 75,68%-le.
Udellide Peavalitsus
Udellide Peavalitsus (vene keeles главное управление уделов, saksa keeles Hauptverwaltung der Apanagen), aastani 1892 Udellide Departemang (департамент уделов) oli aastatel 1797−1826 kroonupalatile, seejärel kuni 1917. aastani Venemaa Keisririigi Keiserliku Õukonna ja Udellide Ministeeriumile allunud asutus, mille ülesanne oli hallata tsaariperekonnale kuuluvaid maavaldusi ja korraldada tsaariperekonna ülalpidamist.
Ajalugu
Keiser Paul I asutas kroonupalatile allutatud departemangu 1797. aasta 5. aprill. Pärast Venemaa õukonnaministeeriumi asutamist 1826. aastal liideti departemang selle institutsiooniga. Aastatel 1852−1856, mil ministeerium oli jagatud õukonna ja udellide ministeeriumiks, oli see lühikest aega viimase koosseisus. 1892. aastal muudeti departemang peavalitsuseks, millena tegutses kuni 1917. aastani. Asutas kaotati Ajutise Valitsuse otsusega 14. aprillil 1917.
Struktuur
Kohaliku tasandi institutsioonideks olid aastatel 1797−1808 udelliekspeditsioonid (удельные экспедиции), 1808−1892 udellikontorid (удельные конторы) (XIX sajandi keskpaigas oli neid 19) ja 1892−1917 udelliringkondade valitsused (управления удельных округов).
Eesti Kool Hollandis
Eesti Kool Hollandis (hollandi keeles Estse School in Nederland) on Hollandis aastast 2007 tegutsev eesti keelt ja kultuuri õpetav pühapäevakool.
Koolis õpetatakse eesti keelt, rahvatantsu, laulmist, meisterdamist, ajalugu, draama- ja loodusõpetust.
Kool toimub iga kuu teisel pühapäeval Amsterdamis.
Debaltseve lahing
Debaltseve lahing oli lahing Ukraina vägede ja Donbassi separatistide ja Venemaa ühendjõudude vahel 2015. aastal, mis lõppes Ukraina vägede taandumisega sellest piirkonnast.
Šķēles
Külas asub Šķēlese kalmistu. Sinna jääb Teicija bussipeatus.
Aastal 2009 oli külas 16 elanikku.
III Riigiduuma
III Riigiduuma (vene keeles Государственная дума Российской империи III созыва) oli Vene keisririigi kolmas kokkukutsutud riigiduuma. Riigiduuma oli seadusandlik organ. Riigiduuma III koosseis tegutses 14. novembrist (vkj 1. novembrist) 1907 kuni 22. juunini (vkj 9. juunini) 1912. Erinevalt kahest eelnevast keisririigi Riigiduumast eksisteeris see oma seadusliku aja lõpuni ehk 5 aastat. Riigiduumas oli 446 kohta.
III Riigiduuma esimehed:
Eestis
Eestist osutusid valituks Balti Konstitutsioonilise Partei kolm esindajat: Otto Benecke, Oskar Brackman, Alfred von Schilling ning eduerakondlased Aleksander Terras ja Martin Schulzenberg.
Köidikkonn
Köidikkonn (Alytes) on perekond päriskonnalisi.
Köidikkonnade isane mähib kudu ümber reite. Kulleste koorumise ajal siirdub isane madalasse vette.
Elavad Kesk- ja Lõuna-Euroopa künklikel ja mägistel aladel.
Liine
Perekonda kuulub 5 liiki.
Sambia president
Presidendi ametikohustused ja tema valimise korra sätestab 1991. aastal vastu võetud põhiseadus.
Presidendi ametiaeg on viis aastat. Kedagi ei tohi valida presidendiks rohkem kui kaheks ametiajaks.
Presidendi valib rahvas otsestel valimistel. Hääleõiguslikud on kõik vähemalt 18-aastased valijaks registreerunud isikud.
Presidendiks võib kandideerida vähemalt 35-aastane Sambia kodanik, kes on mõne partei liige või kellel on mõne partei toetus ja kes vastab kõigile nõudmistele, mis esitatakse parlamenti kandideerimisel.
Kui ükski kandidaat ei saa esimeses valmisvoorus üle 50 protsendi häältest, korraldatakse teine voor. Kui ka teises voorus ei saa ükski kandidaat üle 50 protsendi häältest, valib kahe enim hääli saanud kandidaadi seast presidendi parlament. Kui üles seatakse ainult üks presidendikandidaat, nimetatakse ta ametisse ilma valimisteta. President vannutatakse ametisse valimistulemuse väljakuulutamise päeval.
President nimetab Rahvuskogu liikmete seast asepresidendi ja ministrid. Asepresidendil on volitused ainult presidendi antud ülesannete piires. Juhul, kui president sureb või pole mingil põhjusel suuteline oma ametikohustusi täitma, asub tema kohuseid täitma asepresident.
Esimene Sambia president oli alates riigi iseseisvumisest aastal 1964 kuni 1991. aastani ametis olnud Kenneth Kaunda. Tema ametisoleku ajal täitis valitsusjuhi ülesandeid peaminister. Alates 25. jaanuarist 2015 on president Edgar Lungu.
Dobriči piirkond
Dobriči piirkond on 1. järgu haldusüksus Bulgaaria kirdeosas Musta mere rannikul. Piirneb põhjas Rumeeniaga.
Välislingid
🇧🇬
Tsistern
pisi|Moodne maa alla paigutatud tsistern
IV Riigiduuma
IV Riigiduuma (vene Государственная дума Российской империи IV созыва) oli Venemaa keisririigi neljas kokkukutsutud riigiduuma. Riigiduuma oli seadusandlik organ. Riigiduuma IV koosseis tegutses 28. novembrist (vkj 15. novembrist) 1912 kuni 19. oktoobrini (vkj 6. oktoobrini) 1917. Riigiduuma saadeti laiali pärast oktoobrirevolutsiooni. Riigiduumas oli 432 kohta.
IV Riigiduuma esimees oli Mihhail Rodzjanko.
Eestis
Eestist osutusid valituks Juhan Oras ja Jaan Raamot, kes ühinesid kadettidega ning Oskar Wilhelm Brasche ja Karl von Brevern, kes ühinesid oktobristide fraktsiooniga.
Liivimaa linnade saadik oli Viljandi linnapea Otto von Engelhardt.
Rueni vald
pisi|Asendikaart Burgase piirkonnas. Rueni vald on vald Bulgaarias Burgase piirkonnas.
Rahvaarv oli 2005. aastal 35 600, 2008. aastal 29 400 ja 2011. aasta rahvaloenduse andmetel 29 101. Valla elanikest 80% on türklased, 10% bulgaarlased, 5% mustlased ja 5% islamiusku bulgaarlased.
Valla pindala on 689,94 km².
Halduskeskus on Rueni küla. Vallas on 42 küla.
Üldkeel
Üldkeel on mingi kirjakeele see osa, mille valdamiseks ei ole tarvis eriharidust ega ametialast ettevalmistust. Sellisena vastandatakse seda oskuskeelele, mida kasutatakse ühese mõistetava tagamiseks teatud eriala või ametiala raames.
Üldkeelele on iseloomulik sõnade ja teiste lekseemide tähenduse ebamäärasus ja muutlikkus ning mitmetähenduslikkus. Sageli selgub sõna konkreetne tähendus alles kontekstist. Keelekorralduses normeeritakse ja fikseeritakse nende tähendust küll mingil määral (muu hulgas kuulutatakse mõned tähendusnihked ebasoovitavateks), kuid nende tähendust ei piiritleta täpsemalt, kui see on vajalik nende kasutamiseks väljaspool erialast ja ametialast konteksti. Samuti on üldkeelele omane sünonüümide rohkus, mis võimaldab kasutada erinevaid stiile ja edasi anda raskesti kirjeldatavaid tähendusvarjundeid. Võrreldes oskuskeelega on üldkeeles ka lausete moodustamine vabam. Üldkeele kasutamine võimaldab võrreldes oskuskeelega suuremat isikupära.