Moral_Saints
Pole hea olla moraalipühak, sest moraalipühak on liiga hea vähemalt iseenda heaolu jaoks. Tal ei saa olla mittemoraalseid voorusi ning elutervele, igakülgselt arenenud, rikkale isiksusele omaseid huvisid (näiteks lugemine, pillimäng, sport). Tal ei ole nende asjade jaoks aega. Peale selle, mõned mittemoraalsed voorused (näiteks küüniline või sarkastiline vaimukus, mis nõuab resignatsiooni ja pessimismi) on moraaliga vastuolus. Näiteks delikatesstoitude valmistamine nõuaks ressursse, mis tuleks pigem annetada heategevusele. Moraalipühak peab olema väga lahke, nii et naljategemisest suurt välja ei tule. Me peame ideaalseteks pigem inimesi, kes ei ole mitte ainult moraalselt head, vaid ka muul moel andekad või osavad või ligitõmbavad (sportlased, teadlased, kunstnikud, kauboid, eradetektiivid, rokkstaarid; erilised isiklikud omadused: Katharine Hepburne'i graatsia; Paul Newmani "cool, Nataša Rostova elav kirglikkus, Lambert Stretheri elav taiplikkus). Nende ideaalsed jooned ei ole ebamoraalsed, kuid neid ei saa moraalipühaku ideaaliga sobitada, sest nende võimsus ja ligitõmbavus on seotud moraalist sõltumatult imetletavate alusprojektide ja iseloomujoontega. Idiosünkraasiate ja ekstsentrilisustega isikud on eelistatavad moraalselt täiuslikele, näiteks Betsy Trotwood Agnes Copperfieldile, isa Brown Assisi Franciscusele. Me valime ideaalideks inimesi, kellel mittemoraalne isiklik suurepärasus käib koos mingisuguse kõrge moraalse toonusega, ning peame moraalse suurepärasuse näidisteks neid, kellel on peale moraalsete saavutuste ka madala moraalse tooniga huvisid või iseloomujooni. Paistab, et on mingi piir, kui palju moraali me talume. Võiks ehk arvata, et asi on üldse selles, et on piir, kui palju me kannatame välja mingit kindlat väärtust. Kui moraalsuse asemel võib olla ka miski muu, siis võiks arvata, et meile lihtsalt ei meeldi ühekülgsus. Sel juhul võiks vastata, et ka mitmekülgsus ei ole ülim voorus. Tundub siiski, et moraalipühaku suhtes on mure teistsugune kui selle suhtes, kes allutab kogu oma elu olümpiavõitjaks või kontsertpianistiks saamise soovile. Viimaste puhul on tegu valikuga tugevama soovi kasuks. Moraalipühaku puhul ei ole aga asi mitte niivõrd selles, et soov olla moraalselt hea on teistest soovidest tugevam, kuivõrd selles, et ta on neist kõrgem: tegu ei ole mitte valiku, vaid imperatiiviga. Peale selle, tundub, et moraal kui niisugune ei sobi valdava kire objektiks, nii nagu sobib konkreetsem nägemus eesmärgist. "Armastava pühaku" puhul ei pane imestama mitte see, kui väga ta armastab moraali, vaid kui vähe ta armastab neid teisi asju, millest ta nii kergesti loobub. Ta nagu ei teakski, mis nende armastamine tähendab. Teatud laadi rõõmud jäävadki talle võõraks. "Mõistuspärasel pühakul" võivad mittemoraalsed tugevad soovid küll olla, aga ta ei luba endale neid täita. "Armastav pühak" on võib-olla pime mõne asja suhtes, mis maailmal talle on pakkuda. "Mõistuspärasel pühakul" on võib-olla patoloogiline põrgusse mineku hirm või äärmine enesevihkamine, mille tõttu ta ei saa nauditavat nautida. Moraalipühakul on objektide, tegevuste ja sündmuste konkreetsed soovid, mis on vastuolus moraalse täiuslikkuse saavutamisega, mitte lihtsalt ohverdatud, vaid kõrvaldatud, alla surutud või alla neelatud. Tundub, et moraalipühakul ei ole äratuntavat isiklikku mina või ta eitab seda. Sarnased jooned on ka puhtal esteedil, teatud religioossel ideaalil ja täielikul eneseteadlikul egoistil. Nende maailmavaateid nimetatakse ka moraalideks, vähemalt on need tavalise moraali võistlejad. Neid ideaale nimetatakse fanaatilisteks. Need teised täiuslikkuse tüübid ilmselt ei saa olla rahuldavad isiklikud ideaalid, sest nende realiseerimine oleks amoraalne. Võib olla üllatuseks, et saab olla ka moraalifanaatik.