cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Üliõpilasselts Liivika
ÜS Liivika paguluses
Karel Vahtras on periodiseerinud Liivika tegevust paguluses: 1945–1950 on paguluse rasked esimesed aastad. Kohanemine võõrsil, töökoha leidmine, nooremail edasiõppimine. Sellesse aega jäävad ka uued ümberasumised ning lõpliku asukohamaa ja tööala leidmine. Luuakse esimesed kontaktid laialipaisatud liiviklaste vahel. 1951–1955 kohanemine uuel asukohamaal. Ühistegevus on veel tagaplaanil. Ka Liivika tegevus on kõikjal madalseisus. 1956–1960 saab suur rutt isikliku elu korraldamisel mööda. Kõik on leidnud töökoha ning hakatakse ka pesapunumisega lõpule jõudma. Hakkab aega üle jääma ühistegevuseks ja teiste harrastuste jaoks. See on aktiivne hoovõtmisaeg tõsisemaks tegevuseks. 1961–1965 kujunevad välja Liivika pagulaskoondised. Neis algab korrapärane tegevus. Eriti agar on USA koondis, kes hakkab saatma ülejäänuile Liivika olevikku tutvustavaid bülletääne. Eriti torkab korraldustööl silma Elmar Järvesoo. 1966–1970 võtavad Liivika koondised ühendust teiste organisatsioonidega. Toimub ühisüritusi. Liivika koondis Rootsis saab ühisruumid EÜS Põhjalaga. 23. septembril 1968 ilmub Otto Treieri toimetamisel Liivika Uudiste esimene number. 1971–1975 hakatakse koondistesse võtma liiviklaste järgmist põlvkonda. Nii suudetakse koondiste liikmete arv esialgu stabiliseerida. Toimuvad Eesti päevad Torontos. Väljaanne Liivika Uudised kujuneb eestlaste vabaduspüüete kajastajaks ja innustajaks. Järgmistel aastakümnetel hakkab liiviklaste arv paguluses vähenema, sest aeg on teinud oma töö. Ent lähedal on ka aeg, kus pagulastele avaneb tee kodumaale. Paljud pagulasliiviklased kasutavad võimalust osaleda koduliiviklaste kokkutulekuil.
ÜS Liivika taastamine Eestis
Esimene anneksiooniaegne üritus Eestis, kus ÜS Liivika nime avalikult kasutati, toimus 23. aprillil 1989 Olümpia hotellis pidulikul lõunasöögil, millega tähistati ÜS Liivika 80. aastapäeva ning kus osales 35 liiviklast abikaasaga. ÜS Liivika taastamise võimalused olid muutunud teostatavaks. Detsembris 1989 asus vilistlastest ja TPÜ üliõpilastest koosnev algatusrühm Jüri Rebase juhtimisel tegevuskava koostama. 9. märtsil 1990 esitasid dotsent Ülo Rätsep ja üliõpilane Olev Kartau ÜS Liivika põhikirja TPI nõukogule registreerimiseks ning sama aasta 13. märtsil see ka nõukogus registreeriti. 13 seltsi taastajaliiget arvati tegevliikmeiks. Seltsi esimeheks valiti Olev Kartau. Kuigi seltsi Tallinna koondis on vormiliselt olemas, ei tegutse see tänapäeval aktiivselt.
Seltsi taastamise kõrval alustati ka vilistlaskoondise taastamist. Toimusid ettevalmistavad töökoosolekud, koostati põhikiri. 14. juunil 1990 peeti vilistlaskoondise taastamiskoosolek, kus võeti vastu põhikiri ja valiti juhatus: esimees Jüri Rebane, aseesimees Viktor Simm, kirjatoimetaja Rein Randveer sen., laekur Ülo Rätsep ning Tartu esindajana Robert Tasso. Sama aasta 23. juulil kinnitas Tallinna Linnavalitsus ÜS Liivika vilistlaskoondise põhikirja, millega saadi juriidilise isiku õigused. Vilistlaskoondise taastamise ajal oli Eestis vaid 48 ellujäänud ÜS Liivika vilistlast, kelle keskmine vanus ulatus 79 eluaastani. Seetõttu otsustati vilistlaskogusse koopteerida uusi kõrgharidusega liikmeid, kes vastavad Liivika põhimõtetele ja käituvad põhikirja kohaselt. 1990. aastal koopteeriti Tallinna vilistlaskokku esimesed 12 uut liiget, 1991. aastal lisandus 21 uut liiget, 1993. aastal 12 uut liiget ja 1994. aastal 10 uut liiget. Uute liikmete koopteerimine vilistlaskogusse on jätkunud ka aastatel 1995–2003, kui vilistlaskoguga liitus 36 kõrgharidusega spetsialisti. 13. septembril 1990. aastal panid 14 Tallinna vilistlaskogu liiget aluse toredale tavale – iganädalastele vilistlaskogu klubiõhtutele. 2014. aasta novembris toimus juba 1000. klubiõhtu.
Robert Tasso eestvedamisel registreeriti vilistlaskogu Tartu ühendus Tartu Linnavalitsuses 15. juunil 1992. Omaaegse Liivika esimehe ja ka Üliõpilasseltside Liidu aktivistina otsis ta innukalt võimalusi ka seltsi taasasutamiseks. Tema pool kohtuti asjast huvitatud inimestega juba enne taasasutamist. Esimesed kontaktid olid Lauri Pilteri ja Kalev Suigiga, kuid toona ei saanud taastamisest veel asja, sest Lauri sõitis aastaks USAsse. 1990. aasta sügisel viis Tartu Ülikoolis psühholoogiat õpetav vilistlane Heiti Pakk Robert Tasso kokku üliõpilase Raivo Valguga. 11. oktoobril sai alguse sündmuste ahel, mille käigus koguti juurde sõpru ning käidi Robert Tasso juures Liivika põhikirja ja muid küsimusi arutamas. Tartu Ülikooli peahoones toimunud ÜS Liivika taasasutamiskoosolekul 20. juunil 1991 osalesid Otto Lätt, Tõnu Kipper, Harald Keres, Elmar Karu, Peeter Müürsepp, Robert Tasso, Raivo Valk, Aivo Kurik, Juhani Seilenthal, Toomas Mälberg, Kalev Suik ja Olaf Suuder. 28. juunil 1991 kinnitati seltsi põhikiri Tartu Ülikooli nõukogus. Taasasutamisjärgse seltsi tuumik koosnes kümmekonnast asjasthuvitatust. Enamus liikmeid tuli tollasest Tartu 2. keskkoolist, hilisema nimega Miina Härma Gümnaasiumist (MHG): Raivo Valk, Aivo Kurik, Olaf Suuder, Juhani Seilenthal, kuid tuumikusse kuulus ka mujalt tulnud inimesi, nagu Kalev Suik. Sel moel oli Liivika viimane taasasutatud akadeemiline organisatsioon.
ÜS Liivika tänapäeval
Esimesse, kolmeliikmelisse eestseisusse kuulusid Juhani Seilenthal (esimees), Toomas Mälberg (laekur), Raivo Valk (kirjatoimetaja). Kooskäimisteks oli Tartu liiviklastel kasutada korter Kastani, hiljem Kroonuaia tänaval ja lõpuks auvilistlase Robert Tasso sugulaste majas Ilmatari tänaval. Esimene suurem ühisüritus oli 21. aprillil 1992 korraldatud aastapäevapidu, kus kohtusid omavahel esimest korda kõik seltsi ja vilistlaskogu liikmed abikaasaga. Seltsi liikmete arv ulatus tollal kolmeteistkümneni.
Seltsi liikmemaks oli taasasutamisjärgsel ajal 35 krooni semestris. Ruumide korrashoiuks seati liikmete jaoks sisse kütte- ja koristusgraafik. Seltsi ruumides toimunud aktiivne tegevus koosnes mitmesuguste lauamängude mängimisest ja ettekannete kuulamisest. 1994. aasta suvepäevadel aset leidnud mõttetalgutel arutleti koos vilistlastega Liivika üldpõhimõtetega seonduvate teemade üle, nagu värvide kasutuselevõtt, segaseltsiks ümberformeerimine ja ruumides alkoholi tarvitamise lubamine. Siiski leiti, et tuleks jätkata seniste põhimõtetega. Uued ruumid kesklinnas Gildi 3–8 tõid nii rõõmu kui ka muret selles osas, kuidas kohendada rõske paksude kiviseinte ning päevinäinud olemisega korter hubaseks koduks. Siiski tähistab Gildi tänava korteri periood kõrgaega kaasvõitlejate sporditegevuses, mil korvpall konkureeris tõsiselt teiste seltsi tubaste tegemistega.
Tartusse elama siirduda kavatsenud Elmar Järvesoo suri 1994. aastal. Järgmisel aastal teatas tema abikaasa Aino, et on otsustanud teha teoks Elmari kavatsuse kinkida Liivikale Tartusse maja. Tartu ühenduse vilistlaste algatusel leiti sobiv maja K. E. von Baeri tänaval. Kevadel 1996 algasid juurde- ja ümberehitustööd, mis toimusid samuti liiviklaste agara abiga. Hilissügisel võis Aino Järvesoo kolida maja ülakorruse ruumidesse. Maja sisustamiseks moodustati ÜS Liivika Tartu Kodu fond. Põhja-Ameerika koondis korraldas toetuse kogumise. Ruume hakkasid kaunistama Aino Järvesoo suuremõõtmelised maalid. Oma maja saamine avaldub ka seltsi liikmeskonna vaikses juurdekasvus. Osutus võimalikuks oma ruumides suuremate ürituste (näiteks aastapäev) korraldamine. Ruumide saamisega tekkis uusi võimalusi vilistlaselu arendamiseks. Tartu vilistlaskogu töö korraldamiseks ja jooksvaks asjaajamiseks peeti uues kodus korrapäraselt koosolekuid. Sellest saadik, kui Liivikal on Tartus oma maja, on selles igal kevadel koos Tallinna vilistlaskoguga ühiselt tähistatud Liivika aastapäeva. 2000. aasta Tartu vilistlaskogu üldkoosolekul andis Rober Tasso selle juhtimise üle Jüri Hallerile. 2004–2006 juhtis Tartu vilistlaskogu Ülo Lehemets, suure panuse Seltsi arengusse andis aastatel 2006–2011 vilistlaskogu juhatanud Luigi Päri. Vilistlaskogu on pidanud juubelite ja tähtpäevade puhul meeles kõiki kaasvilistlasi, sh välismaal elavaid, kellega on loodud kontakt.
Kuigi 2002. aasta mais võeti vastu täiendatud põhikiri, juhindub Liivika selts oma tegevuses enamjaolt juba varem väljakujunenud põhimõtetest. Liivika ruumid on jäänud alkoholivabaks. Varasemate karskusideede jätkajana propageeritakse oma tegevusega tervislikke eluviise. Regulaarselt on toimunud nii avalikud kui ka ainult oma liikmetele mõeldud ettekandeõhtud.
Noorliikmeks saamise avalduse kinnitamiseks on vaja kahte kirjalikku soovitust. Noorliiget käsitatakse Liivikas liikmekandidaadina. Kaasvõitlejaks ehk täieõiguslikuks liikmeks saamiseks tuleb noorliikmel teha ettekanne ja külastada koos kaasvõitleja(te)ga vähemalt kahte üliõpilasorganisatsiooni: ühte seltsi ja korporatsiooni. Võrreldes korporatsioonidega on Liivika sisekord egalitaarne: kuigi noorliikmetel ei ole koosolekutel hääleõigust, on neil sõnaõigus kõigis muudes küsimustes. Õigus Liivika sõrmust kanda on ainult kaasvõitlejatel ja vilistlastel. See on ka ainus eristav välismärk. Et Liivika lipp läks tormises ajalookeerises kaduma, on alates seltsi 90. aastapäevast kasutusel praost Joel Luhametsa sisseõnnistatud uus lipp.
ÜS Liivika kuulub alates 1997. aastast aktiivselt ka Üliõpilasseltside Liitu, kuhu kuuluvad lisaks ÜS Raimla, EÜS Põhjala ja Eesti Naisüliõpilaste Selts. Ühiseid suve- ja talvepäevi ning spordiüritusi on peetud koos teiste naiskorporatsioonidega.
Alates 2003. aasta märtsist saavad Liivika vilistlased, kaasvõitlejad ja noorliikmed kandideerida igal aastapäeval välja kuulutatavale Jaanus ja Erna Ülavere stipendiumile, mille eesmärk on toetada Üliõpilasselts Liivika liikmeid ja vilistlasi, tunnustada neid nende akadeemilistes pürgimustes ning edendada Üliõpilasselts Liivika ja ühiskondlikku tegevust.
Volbriööl on Liivika traditsiooniliselt etendanud varjuteatrit – ilusa ilma korral aias, vihmaga aga siseruumides. 1. mai hommikuti on Liivika pakkunud kõigile volbriööst väsinud akadeemiliste organisatsioonide liikmetele putru. Varjuteatrist ja pudruhommikust on saanud Liivika eripära kirjeldavad märgid Tartu akadeemilises ruumis.
2009. aastal tähistas ÜS Liivika Tartus oma sajandat aastapäeva ja 2019 aasta aprillis juba 110 aasta möödumist asutamisest.
Kaljas
pisi|Soome kahvelkuunar "Ihana" (2012) Kaljas (hollandi galjoot, rootsi galeas) on kahveltaglasega vähemalt kahemastiline purjelaev (kuunar) ehk kahvelkuunar. Kaljased olid Põhjamaades tavalised, nendega purjetati palju Lääne- ja Põhjamerel. Eesti vanim kaljas on Hoppet.
Michel Legrand
pisi|Michel Legrand (2008) Michel Jean Legrand (24. veebruar 1932 Pariis – 26. jaanuar 2019 Pariis) oli prantsuse helilooja, pianist, dirigent ja laulja.
Kolmekordne USA filmiauhinna Oscar laureaat (1968, 1971 ja 1983), samuti on ta saanud viis Grammy auhinda ja ühe Kuldgloobuse.
Legrand on kirjutanud üle 200 laulu. Eelkõige on tuntud tema muusika filmidele "Cherbourgi vihmavarjud" (1964) ja "Rocheforti tüdrukud" (1967), mis tõid heliloojale esimesed Oscari nominatsioonid. Samuti on ta kirjutanud muusika filmile "Elada oma elu".
Legrand lõpetas 1952. aastal Pariisi konservatooriumi, misjärel hakkas kirjutama muusikat filmidele.
Besta-deild karla
Besta-deild karla (tuntud ka kui Úrvalsdeild karla) on Islandi jalgpalli kõrgeim liiga.
Michel Legrand
Džässpianistina on ta välja andnud mitu heliplaati, neist viimase, 1991. aastal ilmunud albumi "Dingo" eest sai ta Grammy auhinna. Paralleelselt on ta esinenud ka dirigendi ja klassikalise muusika pianistina.
Besta-deild karla
Alates 1912. aastast on Islandi meistriks tulnud kokku 11 klubi. Kõige edukam on 27 võiduga KR, järgnevad 23 võiduga Valur ning 18 võiduga Fram ja ÍA.
Klubid
2022. aastal mängivad liigas järgmised klubid:
Reopalu mõis
Reopalu mõis (saksa keeles Reopall) oli rüütlimõis Türi kihelkonnas Järvamaal.
Prääma rüütlimõisa kõrvalmõis.
L-vitamiin
L-vitamiin ehk L-faktor ehk imetamisfaktor on eeldatavasti rottidel normaalset imetamist soodustava toimega looduslikult mitmetes toitainetes leiduv toitumisfaktor, ka keemiline ühend.
Üldandmed
L-vitamiin on keemiline ühend molekulivalemiga 2-NH2C6H4COOH.
L-vitamiini kompleksi avastamisest ja biotoimest ning katsetuste tulemused avaldasid aastatel 1933, 1934 ja 1936 Jaapani teadlased Warō Nakahara juhtimisel. Neil õnnestus toitainetest eraldada sünteetilisel baasdieedil olevate laborirottidel normaalseks imetamiseks hädavajalikud toitumisfaktorid ehk imetamisfaktorid :
Toitumisfaktori laktatsiooni soodustava toime aluseks olid katsed neitsitest emasrottidega. Lisades teatud perioodi vältel esimest korda tiinete emasrottide igapäevasele toiduratsioonile L1-vitamiini ja L2-vitamiini kulges neil imetamine, peale poegimist, tulemuslikumalt. 2012. aastal loetakse L1-vitamiini vahel ka kinnitamata andmetega maksafiltraadi toimeliseks ja L2-vitamiini pärmifiltraadi toimeliseks imetamisfaktoriks.
Moskva vürst (Ney)
160 px|pisi|Esimese Moskva vürsti Michel Ney vapp Moskva vürst (Prince de la Moskowa) on Napoleon I poolt marssal Michel Neyle pärast Borodino lahingut, 25. märtsil 1813, antud tiitel.
Alates 1928. aastast kandsid Moskva vürstid ka Elchingeni hertsogi tiitlit, mis oli Michel Neyle antud 1808. aastal ja mille ta pärandas oma teisele pojale Michelile. Viimane Moskva vürst Michel Ney suri 19. detsembril 1969 ja tema ainus tütar Laetitia 10. veebruaril 2005.
Moskva vürsti tiitlit on kandnud järgmised isikud:
Carte blanche
Carte blanche (prantsuskeelne sõna tähenduses 'puhas leht') võib tähendada mitut asja:
Travise maakond
Travise maakond (Travis County) on maakond Ameerika Ühendriikides Texase osariigis.
Maakonna halduskeskus on Austin.
Maakond moodustati 1840. aastal.
Rämmi tamm
Rämmi tamm on tamm Saare maakonnas Saaremaa vallas Kirderanna külas Rämmi talu lähedal.
Puu rinnasümbermõõt on 325 cm ja kõrgus 13 m.
Rikassaare mõis
Rikassaare mõis (saksa keeles Rikkasfer) oli Särevere mõisa karjamõis Türi kihelkonnas Järvamaal.
Mark V
Mark V oli Suurbritannia tank, mida kasutati I maailmasõjas ja mida kasutasid ka Eesti relvajõud.
Mark V oli Mark IV arendus. See pidi olema täiesti innovatiivne tank ning välja nägema radikaalselt erinev oma eelkäijatest. Kui 1917. aasta detsembris said valmis esialgu Mark IV-le mõeldud mootor ja käigukast, heideti Mark V edasiarendatud disain kõrvale kartuses, et häiritakse paikaloksunud tankide tootmisjõudlus. Nii otsustatigi kõik uued süsteemid paigaldada Mark IV tankidele.
Aastatel 1917-1918 toodeti ühtekokku 400 tanki, "isaseid" ja "emaseid" mõlemat 200. Paljud neist muudeti hermafrodiitideks, ehk siis paigaldati ühele poole "emase" ning teisele poole "isase" laiend/koobas. Seda eesmärgiga, et "emane" ei jääks oma relvastuse poolest alla "isasele" ning kui lahingväljal peaks sakslaste poolt vallutatud "isane" tank vastu tulema, saaks "emane" sellele vastu seista.
Tankist arendati edasi kolm eri versiooni, millest üks jäigi projektiks. Tank kaalus 28-29 tonni. Tanki kiirus oli 7,4 km/h.
Osalemine sõdades
Mark V esimene tuleproov oli 4. juulil 1918 Hameli lahingus. Pärast seda võttis osa veel kaheksast suuremast Esimese maailmasõja lahingust. Mitu Mark V-tüüpi tanki osales Venemaa kodusõjas, hiljem anti neist neli tanki anti Eesti sõjaväele ja kaks Lätile.
Eesti tankid olid Päälik (endine nr 9118/Captain Cromie ja Капитан Кроми), Vahtula (endine nr 9349/Brown Bear ja Бурый Медведь), Uku (endine nr 9147/White Soldier ja Белый Солдат) ja Valdaja (endine nr 9261/First Aid ja Первая Помощь).
Johan Põntson
Johan Põntson (1938. aastast Juhan Purje; 7. detsember 1903 Pärnu – 17. detsember 1941 Gorelniki vangilaager, Sverdlovski oblast) oli eesti maadleja.
Aastal 1941 arreteeris NKVD ta "rahvavaenuliku elemendina", sest ta oli Tallinnas trikotaažitööstuse omanik. Suri nõukogude vangilaagris.
Saavutused
Lisaks oli ta üks spordiklubi Vaprus loojatest:
Vapruse juured ulatuvad juba üleeelmisesse sajandisse. 22. märtsil 1909 loodi 1890. aastal loodud Pärnu Karskusseltsi Vaprus juurde võimlemisosakond. Seda kuupäeva võib lugeda Pärnu organiseeritud sporditegevuse alguseks. Pärast I maailmasõda jätkati sportimist Vapruse spordiosakonnana. 1922. aasta mais otsustasid spordimehed edasi tegutseda iseseisva spordiseltsina – nimega Vaprus. Spordiseltsi Vaprus asutajad olid Johann Tamm, Ago Pärtel, Arnold Oksa, Johan Põntson ja Arnold Luhaäär.
Christen Købke
Christen Schiellerup Købke (26. mai 1810 Kopenhaagen – 7. veebruar 1848 Kopenhaagen) oli taani maalikunstnik.
Købke oli Taani maalikunsti kuldajastu üks tuntumaid kunstnikke. Tema maal "Efterårsmorgen ved Sortedamssøen" kuulub Taani kultuurikaanoni koosseisu ja seda eksponeeritakse Ny Carlsberg Glyptotekis.
Elukäik ja looming
Christen Købke sündis 26. mail 1810. aastal Kopenhaagenis. Tema isa oli pagar Peter Berendt Købke, ema nimi oli Cecilie Margrete. Peres oli 11 last.
11-aastaselt põdes Købke reumat ja sel ajal hakkas palju joonistama. Aastal 1822, olles 12-aastane, alustas Købke õpinguid Taani Kuninglikus kunstiakadeemias (Det Kongelige Danske Kunstakademi). Esialgu õppis ta C. A. Lorentzeni joonistamisklassis ja seejärel (pärast Lorentzeni surma 1928. aastal) neli aastat Christoffer Wilhelm Eckersbergi juhendamise all. Købke varasemad tööd on tugevalt mõjutatud just Eckersbergist, näiteks 1829. aastal valminud maal "Parti af Århus Domkirke". Selle ostis kunstiühing ning see kuulub Taani rahvusmuuseumi kollektsiooni.
Aastal 1831 autasustati teda akadeemia väikese hõbemedaliga ja 1833. aastal suure kuldmedaliga.
Christen Købke elas 1833. aastani Kastelletis, kus tal valmis mitmeid maale selle ümbrusest. Üheks selliseks tööks on Ny Carlsberg Glyptotek muuseumis eksponeeritav "Gården ved bageriet i Kastellet" (1832). Samal aastal valmis Købkel maal sõbrast ja maastikumaalijast Frederik Hansen Sødringist. Portree on Hirschsprungske Samling muuseumis.
Aastal 1834 asus vanematega elama Sortedamssøeni. Seal maalis ta mitmeid vaateid järvele ja linnale.
1837. aasta lõpus abiellus Susanna Cecilie Købkega (1810–1849).
Aastal 1838 reisis Købke akadeemia stipendiaadina Dresdenisse, Münchenisse ja seejärel Itaaliasse. Ta naasis koju 1840. aastal.
Aastatel 1844–1845 osales Købke Bertel Thorvaldseni tööle pühendatud Thorvaldseni muuseumi dekoratsioonide maalimisel ja kaalus dekoraatoriks hakkamist.
Kaks aastat pärast tema isa surma, aastal 1943, müüs perekond väljaspool Kopenhaagenit asuvad valdused ja Købke kolis linna tagasi. Ta esitas taotluse saada akadeemia liikmeks, kuid see lükati 1846. aastal tagasi.
Christen Købke suri 37-aastaselt kopsupõletikku. Ta on maetud Kopenhaageni Assistensi kalmistule.
Bernhard (Saksi-Weimar)
pisi|Saksi-Weimari printsi Bernhardi portree, autor [[Michiel van Mierevelt (1630).]] Bernhard (16. august 1604 – 18. juuli 1639) oli Saksi prints ja väejuht kolmekümneaastases sõjas.
Elulugu
Ta sündis Saksi-Weimari hertsogkonnas ja oli hertsog Johann II ja tema abikaasa, Anhalti printsessi Dorothea Maria üheteistkümnes poeg.
Ta õppis lühikest aega Jena ülikoolis, kuid otsustas õpingute asemel asuda teenima Saksimaa kuurvürstiriigi õukonnas.
Kolmekümneaastase sõja puhkedes asus ta protestantide poolele, teenides väejuht Ernst von Mansfeld alluvuses Mingolsheimi lahingus (1622), Badeni markkrahvi Georg Friedrichi all Wimpfeni lahingus (1622) ja võitles koos oma venna, Saksi-Weimari hertsogi Wilhelmiga Stadtlohni lahingus (1623). Hiljem osales ta Taani kuninga Christian IV sõjakäikudes ja sõjategevuses Hollandis.
Kui Rootsi kuningas Gustav II Adolf saabus Saksamaale, ühines Bernhard ta sõjaväega ja lühikest aega oli Rootsi ihuratsakaardiväe ooberst. Eduka Breitenfeldi lahingu (1631) järel järgnes ta kuningale sõjakäigul Reini jõeni, juhtides lisaks kuni Alte Veste lahinguni (1632) mitut väiksemat sõjaretke. Alte Veste all näitas Bernhard suurt julgust. Sama aasta novembris toimunud Lützeni lahingus võttis ta kuningas Gustav II Adolfi langemise järel üle väejuhtimise, tappes muuhulgas ühe rünnakule minemast tõrkuva Rootsi koloneli, ja saavutas päikeseloojanguks võidu.
Ta suri 1639. aastal Neuenburg am Rheini linnas.
Reinaldo
Reinaldo Manoel da Silva (tuntud ka lihtsalt kui Reinaldo; sündinud 28. septembril 1989 Porto Calvos) on Brasiilia jalgpallur, kes mängib vasakkaitsjana Brasiilia kõrgliigaklubis Grêmio.
Ta alustas klubikarjääri 2010. aastal São Paulo osariigi meistrivõistluste tugevuselt kolmanda liiga klubis Penapolense. 2011. aastal läks ta sealt laenule São Paulo osariigi meistrivõistluste kõrgeima divisjoni klubisse Paulista. 2012. aastal debüteeris ta Brasiilia kõrgliigaklubis Sport Club do Recife.
2013. aastal läks Reinaldo Penapolensest laenule Brasiilia kõrgliigaklubisse São Paulo. 25. augustil 2013 lõi ta mängus Fluminense vastu oma esimese värava Brasiilia kõrgliigas. 2013. aastal sõlmis ta São Pauloga püsiva lepingu. 2016. aastal oli ta São Paulost laenul Brasiilia kõrgliigaklubis Ponte Preta ja 2017. aastal samasse liigasse kuuluvas Chapecoenses. 2021. aastal tuli Reinaldo São Pauloga osariigi meistriks. 2022. aastal jõudis ta São Pauloga Lõuna-Ameerika klubide tugevuselt teises sarjas Copa Sudamericana finaali, kus kaotati Ecuadori klubile Independiente del Valle 0:2.
2022. aasta detsembris sõlmis ta kaheaastase lepingu Grêmioga.
Uptoni maakond
Uptoni maakond (Upton County) on maakond Ameerika Ühendriikides Texase osariigis.
Maakonna halduskeskus on Rankin.
Roovere mõis
Roovere mõis (saksa keeles Rofer) oli Piiumetsa mõisa karjamõis Türi kihelkonnas Järvamaal.
Johann David Malsch
Johann David Malsch (2. aprill 1751 Tallinn – 5. september 1806 Tallinn) oli Eesti vaimulik.
Malsch lõpetas Tallinnas gümnaasiumi ja õppis Jena ülikoolis (u 1770. aastal).
1773. aastast töötas koduõpetajana Türi kihelkonnas ja seejärel Putkastes. 1782. aastal sai temast Tallinna linnakooli (asus Vene tänavas) kolleeg (alamastme õpetaja) ja 1784. aastal (introdutseeriti 5. aprillil 1784) tütarlastegümnaasiumi õpetaja. Ordineeriti 21. märtsil 1796 õpetajaks.
Oli aastatel 1796–1806 (kutsuti 23. jaanuaril 1796) Tallinna Püha Vaimu koguduse abiõpetaja.
Raul Kirsel
Raul Kirsel (sündinud 21. veebruaril 1958 Põltsamaal) on Eesti loomakasvatusteadlane, ettevõtja ja poliitik.
Ta lõpetas 1976. aastal Põltsamaa Keskkooli ja 1987. aastal zooinsenerina Eesti Põllumajandusakadeemia. 1994. aastal kaitses ta magistriöö põllumajandusloomade söötmise erialal.
Kirsel töötas aastatel 1991–1997 Umbusi algkooli direktorina. Ta on ettevõtte OÜ Aristin Grupp tegevdirektor.
Ta on Põltsamaa linnavolikogu liige. Ta valiti 2009. aastal volikokku valimisliidu Meie Põltsamaa nimekirjas; ta sai valimistel 46 häält. Ta kuulub 10. novembrist 1992 Isamaa ja Res Publica Liidu ridadesse.
Haljala Püha Mauritiuse kogudus
EELK Haljala Püha Mauritiuse kogudus on luterlik kogudus Haljalas. pisi|[[Haljala Püha Mauritiuse kirik]] Kogudus kuulub EELK Viru praostkonda.
Koguduse hooldajaõpetaja on Urmas Karileet, organist Ahti Bachblum. Juhatuse esimees on Virve Kaldma.
Jumalateenistused on igal pühapäeval algusega kell 10.00 Haljala kirikus.
Albrecht von Wallenstein
Wallenstein sündis vaeses protestandi peres. Ta sai aga mitmekeelse ülikoolihariduse ja pöördus katoliikluse poole. Peatselt ta abiellus, aga tema naine suri 1614 ning Wallenstein sai ligipääsu pärandile, milleks oli suur hulk kinnisvara. Kolm aastat hiljem tegi Wallenstein karjääri juba relvatööstuses ja sealt sai tema karjäär hoo sisse. Lützeni lahingus pidi ta taanduma ning selle tulemusena hukkus Rootsi kuningas Gustav II Adolf. Pärast taganemist jäi ta talvekorterisse Böömimaale.
Noblesi maakond
Noblesi maakond (Nobles County) on maakond Ameerika Ühendriikides Minnesota osariigis.
Maakonna halduskeskus on Worthington.
Rahvastik
Elanike arv oli 2010. aasta rahvaloenduse järgi 21 378.
Arvestuslik rahvaarvu muutus (1. juuli seisuga) :
Eksarh
Eksarh (kreeka keeles exarchos 'valitseja, asehaldur') on piiskop, kes valitseb suurt kirikuala (eksarhaati), mis reeglina asub väljaspool selle maa piire, kus paikneb patriarhaat.
Eksarhaadi (eksarhi halduspiirkond) koosseisu võib kuuluda mitu piiskopkonda, mille piiskopid alluvad eksarhile. Eksarh ise allub aga Kiriku keskvõimule – patriarhile või sinodile, kuid omab ka teatud iseseisvust.
Ajalooliselt oli eksarh ka Bütsantsi lääneosas 6.–8. sajandil provintsi (eksarhaadi) asehaldur.
Eestiluoto
Saar paikneb Helsingi lähistel. Püsiühendus puudub, ent saare põhja- ja idarannal asuvad paadisadamad. Seal kasvavad haisev jooksjarohi ja mitmeõiene kuutõverohi.
Esimene kaluritare rajati saarele XIX sajandi alguses. Sajandi lõpus kolis saarele Gustav Fredrik Liljeberg, kes oli abielus eestlannaga. Paljud Liljebergid tõid omale naise Eestist. Gustav Fredrik rajas saarele ka vaatetorni. Aastal 1918 aitasid saare elanikud valgetel Soomest Eestisse põgeneda, hiljem tegelti piirituseveoga. Aastal 1929 läks saar Soome kaitsejõudude valdusesse, seega ei saanud elanikud oma krunte välja osta, kuigi sõjaväega sõlmiti soodsad rendilepingud. f>
Teise maailmasõja ajal oli saar üks Eesti pagulaste Soome toimetamise tugipunkte. Saarele rajati tulejuhtimistorn, mis on veel säilinud. Sõja järel jäid erinevalt Pirttisaarist sealsed eestlased sinna elama, kuigi hiljem kujunesid nende kodud suvekodudeks ja püsiasustus kadus. Aastal 1974 ostis suurema osa saarest Helsingi linn. Aastani 2021 asus saare ilmavaatluspunkt, mida haldas Soome Meteoroloogiainstituut.
Vene-Ukraina sõja põhjarinne
Vene-Ukraina sõja põhjarinne on sõjategevuse piirkond 2022. aastal, mis hõlmas Žõtomõri oblastit, Kiievi oblastit ja Tšernihivi oblastit.
Sündmused
Põhjarinde tähtsaim Venemaa sõjaline operatsioon oli pealetung Kiievile. Tšernihivi piiramine toimus 24. veebruar 2022 – 4. aprill 2022, kuid lõppes Vene vägede taandumisega. Alates 26. veebruarist 2022 okupeerisid Vene väed osa Žõtomõri oblastist.
Superliga (Kosovo)
Superliga on Kosovo jalgpalli kõrgeim liiga.
Karin Boye
Karin Maria Boye (26. oktoober 1900 Göteborg – 24. aprill 1941 Alingsås) oli Rootsi luuletaja ja romaanikirjanik.
Tema luuletused olid kirjutatud enda ülestunnistustest, sageli peegeldasid kirjutatud teosed meeleheidet, üksindust ja spirituaalset vabadust. Ta tutvustas Rootsi kirjanduses ka psühhoanalüütilisi ideid. Karin Boye oli ka Rootsi modernismi üks juhtivaid luuletajaid.
Päritolu
Boye sündis Göteborgis, kuid kasvas üles Stockholmis, kuhu tema perekond kolis aastal 1909. Kolimine oli tingitud isa ootamatust haigestumisest, mistõttu oli ta sunnitud pensionile jääma. Tema isa Carl Fredrik "Fritz" Boye oli ehitusinsener, kellel oli juhtiv ametikoht kindlustusfirmas. Vaatamata sellele oli ta isa emotsionaalselt ebastabiilne ning hoidis ka lastega teatud distantsi.
Noorus
Juba noore tüdrukuna alustas ta kirjutamist ning osales kultuuriteemalistel debattidel. Algselt huvitus ta usuteemadest, kuid hiljem mässas ta ka konservatiivse kultuuripoliitika vastu. Nooruses oli ta väga huvitatud budismist, kuid seejärel tunnistas ikkagi oma kristlikku kuuluvust. Samal ajal üritas ta selgust saada oma seksuaalsuses. Ta luges Vilhelm Ekelundi ja Viktor Rydbergi teoseid, mis rääkisid muinaskreeka maailmast, kus samasooline armastus oli lubatud ja polnud patt. "Ma ei tea, kas ma olen kristlane, aga ma tean, et kuulun Jumala juurde", nii kirjutas ta oma sõbrale aastal 1920.
Isiklik elu
Boye oli abielus Leif Björkiga aastatel 1929–1932, mõlemad kuulusid Clarte organisatsiooni, nende abielu näol oli tegemist pigem sõpradevahelise liiduga. Lapsi neil ei olnud. Hiljem oli Boye elukaaslaseks luuletaja Gunnar Ekelöfi, kellega Boye elas mõnda aega koos Stockholmis. Aastatel 1932–1941 oli tal suhe endast kümme aastat noorema Margot Haneliga, kes oli pärit Saksamaalt. Aastal 1934 kolis Boye tagasi Stockholmi, kus tal oli väike korter. Hiljem elas seal temaga ka Margot Hanel. Kuude möödudes muutus Hanel armukadedaks ja keelas Boyel oma varasemate kirjandussõpradega kohtuda. Hanelil tekkis krooniline haigus, mistõttu oli ta nii füüsiliselt kui ka psühholoogiliselt Boyest sõltuv. 1929. aastal töötas Boye õpetajana Motalas ja aastatel 1937–1938 oli ta õpetaja Viggbyholmis. Hoolimata oma depressioonist oli Boye hinnatud õpetaja. Ta jättis õpetajaameti, sest tal tekkis närvipõletik.
Depressioon
1932. aasta jaanuaris tabas Boyed aga tõsine depressioon. Depressiooni tõttu mõtles ta tihti enesetapust. Samal kuul kolis ta Berliini ja alustas psühhoanalüüsi koos Freudian Walter Schindleriga. Schindler töötas Boyega kaks kuud ning märkis, et Boye näol oli tegemist raske patsiendiga, kel väga halb olukord. Väidetavalt oli Schindler tema seisundit arutanud ka enda kolleegiga, mainides, et see olukord ei lõpe hästi ja väitnud lausa, et Boye võtab endalt elu eelseisva kümne aasta jooksul. 1938. aasta suvel oli Boyel võimalus stipendiumi toetusel, mille ta sai Rootsi Akadeemiast, külastada Kreekat. Sel teekonnal peatus ta ka Viinis, Prahas ja Istanbulis. Tema hinge muserdas sel teekonnal nähtu, ta oli tunnistajaks juutide tagakiusamisele ja sakslaste sissetungile Tšehhoslovakkiasse. See kogemus ängistas tema vaimu sedavõrd, et ta ei olnud suuteline enam luulet kirjutama.
Looming
Uppsalas viibides ühines ta sotsialistliku Clarte organisatsiooniga, mille asutaja oli romaanikirjanik Henri Barbusse. Boye kirjutas selle organisatsiooni ajakirja tarbeks.
Tema varasemad luuletused olid mõjutatud budismist, hiljem oli tunda Schopenhaueri mõjutusi ning lõpuks ka Nietzsche mõju. Tema esimene kollektsioon "Moln" (1922) oli tulvil idealismist ja uue aja identiteedist. Järgnesid teosed "Gömda land" (1924) ja "Härdarna" (1927), kirjutised peegeldasid eluisu.
1930. aastatel pöördus Karin Boye tagasi proosa juurde. Tema debüütromaan "Astarte" (1931) võitis Skandinaavia romaanivõistlusel esikoha. 1934. aastal avaldatud teos "Kris" rääkis tema alter ego, Malin Frosti, religioossest kriisist ja lesbilisusest. Aastal 1931 lõi Boye koos Erik Mestertoni ja Josef Riwkiniga luuleajakirja "Spektrum", mille peamiseks ülesandeks oli T. S. Elioti ja teiste sürrealistide loomingu tutvustus Rootsi lugejatele. Aastatel 1932–1933 oli ta tegev ka ajakirja Arbetet juures. Karin Boye viimane teos "Kallocain" (1940) on ainuke, mis saavutanud tuntust ka mujal maailmas. Teos on tõlgitud nii saksa, prantsuse, inglise kui ka skandinaavia keeltesse. Boyel oli omal ajal suur mõju Skandinaavia luuletajatele.
Tema üheks paremaks teoseks on nimetatud postuumselt avaldatud teost "De sju dödssynderna" (1941). See räägib elust, surmast ja hävimisest.
Karin Boye kirjutisi võib tuua eeskujuks just tema teoste mitmekesisuse ja voolavuse poolest.
Tisens
thumb|Tisensi valla paiknemine Lõuna-Tiroolis
Karin Boye
Surm
Boye sooritas enesetapu, võttes unetablette 24. aprillil 1941. Tema surnukeha leidis juhuslik mööduja pärast päevi kestnud otsinguid. Kuu aega hiljem tegi enesetapu ka Margot Hanel.
Tisens
Tisens (itaalia: Tesimo) on vald (comune) Lõuna-Tiroolis Põhja-Itaalias, paiknedes umbes 15 km Bolzanost loodes.
Vald on koduks Katzenzungeni lossile, kus kasvab üle 350-aastane Itaalia viinamarjasordi Versoalni viinapuu, mida peetakse üheks maailma vanimaks ja suurimaks üksikuks olemasolevaks viinapuuks.
Geograafia
2010. aasta 30. novembri seisuga elas seal 1845 inimest ja valla pindala on 38,1 km².
Tisens külgneb järgmiste valdadega: Gargazon, Lana, Nals, St. Pankraz ja Unsere Liebe Frau im Walde-St. Felix.
Frazioni
Tisensi vallas on frazioni (alljaotused, peamiselt külad ja asundused) Gfrill (Caprile), Grissian (Grissiano), Naraun (Narano), Platzers (Plazzoles), Prissian (Prissiano) ja Schernag.
Keeleline jaotus
2011. aasta rahvaloenduse järgi kõneleb 97,71% rahvastikust esimese keelena saksa keelt, 1,96% itaalia keelt ja 0,34% ladiini keelt.
Halliste Püha Anna kogudus
2011. aasta seisuga on koguduse hooldajaõpetaja Viljandimaa praost Marko Tiitus ning organist Reet Soosaar. Juhatuse esimees on Ene Staalfeldt.
Jumalateenistused on igal pühapäeval algusega kell 12.00 Halliste Püha Anna kirikus.
Tscherms
thumb| thumb|Tschermsi valla paiknemine Lõuna-Tiroolis
Tscherms (itaalia: Cermes) on vald (comune) Lõuna-Tiroolis Põhja-Itaalias, paiknedes umbes 20 km Bolzanost loodes. Olles varem Marlengo osa, sai Tschermsist omaette vald aastal 1897.
2012. aasta 31. detsembri seisuga elas seal 1441 inimest.
Geograafia
Tscherms külgneb järgmiste valdadega: Lana, Marlengo ja Merano.
Keeleline jaotus
2011. aasta rahvaloenduse järgi kõneles 94,92% rahvastikust esimese keelena saksa keelt, 4,86% itaalia keelt ja 0,23% ladiini keelt.
Tabassaraanid
pisi|Tabassaraanide asuala Tabassaraanid on rahvas Dagestanis. Kõnelevad tabassaraani keelt, mis kuulub dagestani keelte lesgi-samuri ehk kagurühma. Hinnanguliselt on tabassaraane ühtekokku 200 000. 2002. aasta ülevenemaalise rahvaloenduse andmetel elas Venemaa Föderatsioonis 131 785 tabassaraani, neist Dagestanis 110 152 (4,3% elanikkonnast). 2010. aasta rahvaloenduse andmetel elas Venemaa Föderatsioonis 146 360 tabassaraani, neist Dagestanis 118 848 (4,1% elanikkonnast).
Eestis elas 2011. aasta rahvaloenduse andmetel 3 tabassaraani.
Tabassaraanid elavad Dagestani kaguosas. Nad on islami usku (sunniidid). Antropoloogiliselt kuuluvad tabassaraanid balkani-kaukaasia rassi kaspia tüüpi. Eelmäestikus asuvad tabassaraanid on traditsiooniliselt tegelenud peamiselt maaharimise ja aiandusega, mägedes on olnud esikohal loomakasvatus. Tähtsal kohal on olnud ka käsitöö, tuntuse on saavutanud tabassaraani vaibad.
Kollektiviseerimine toimus tabassaraanide asualadel alles 1940. aastatel.
Paul Mutt
Paul Mutt (ka Pavel Mutt; 12. juuli 1917 Kärdla – 10. november 1965 Wellington) oli Eesti omavalitsustegelane.
Ta õppis aastail 1935–1941 Tartu Ülikooli õigusteaduskonnas (ei lõpetanud), samaaegselt ka Tartu kõrgemas muusikakoolis; Korporatsioon Fraternitas Estica vilistlane.
1944. aastal põgenes ta Saksamaale, kust siirdus 1948 Inglismaale ja sealt 1951 Uus-Meremaale.
Isiklikku
Tema isa oli kooliõpetaja ja õigeusu preester Jakob Mutt.
Indoeuroopa algkeel
pisi|Indoeuroopa keelepuu. Valged kastid on hüpoteetilised/konstrueeritud algkeeled, punased väljasurnud keeled, rohelised elus keeled Indoeuroopa algkeel on indoeuroopa keelte hüpoteetiline esivanem. See on rekonstrueeritud võrdlev-ajaloolisel meetodil, teadaolevate indoeuroopa keelte võrdlemise ja keeleajalooliste allikate põhjal. Indoeuroopa keeltest on olemas allikaid 3000–4000 aasta tagant, algkeele ja tänapäeva vormide üleminekuastmeid leiab klassikalistest tekstidest sanskriti, kreeka ja ladina keeles.
Oletatavasti räägiti indoeuroopa algkeelt kuskil Ida-Euroopa või Lääne-Aasia aladel umbes 5000 aastat tagasi ning seda kõnelev väike rahvarühm hakkas laiali valguma ja killustuma umbes 4000 e.m.a.
Rekonstrueerimise ajalugu
Indoeuroopa algkeele hüpoteesile alusepanijaks peetakse Sir William Jonesi (1746–1794), kes märkas sarnasusi sanskriti, ladina ja kreeka keele sõnavaras, grammatilises süsteemis ja muutelõppudes ning järeldas, et need on pärit ühest allikast, kust võivad pärineda ka germaani ja keldi keeled. Hiljem leiti, et indoeuroopa algkeele järeltulijate hulka kuuluvad ka balti ja slaavi keeled, armeenia, albaania, tohaari ja heti keel. 1861–1862 avaldas põhjalikuma rekonstrueerimiskatse August Shleicher teoses "Ülevaade indogermaani keelte võrdlevast grammatikast" (Compendium der vergleichenden Grammatik der indogermanischen Sprachen). Shcleicher koostas oma rekonstrueeritud algkeeles ka muinasjutu. Aastatel 1948 kuni 1969 avaldas Julius Pokorny ülevaatliku "Indogermaani etümoloogilise sõnaraamatu" (Indogermanisches etymologisches Wörterbuch). Poola lingvist Jerzy Kuryłowicz avastas 1927. aastal veenvaid tõendeid kõrihäälikute olemasolu kohta algkeeles ning analüüsis indoeuroopa algkeele vokaalivahelduse põhimõtet 1956. aasta teoses "Vokaalivaheldus indo-euroopa keeles" (L’Apophonie en indo-européen). Värskeim indoeuroopa algkeele grammatika (2018. aasta märtsi seisuga) on välja antud 2017. aastal.
Olulise tähtsusega oli rekonstrueerimisel sanskriti keel. Tänapäeval räägitavatest keeltest peetakse kõige arhailisemaks, st oletatavale algkeelele lähemaks leedu keelt.
Kirjeldus
Indoeuroopa algkeel on rekonstrueeritud SOV-süntaksiga keelena (subjekt-objekt-verb), mis sarnaneb klassikalisele ladina keelele. Algkeelel on kaheksa käänet: nominatiiv, vokatiiv, akusatiiv, daativ, genitiiv, instrumentaal, ablatiiv ja lokatiiv. Rekonstrueeritud keeles on 15 sulghäälikut, sisihäälik s, kolm erinevat kõrihäälikut, helilised kaashäälikud n, m, l, r, viis vokaali (a, e, i, o, u) ja kaks poolvokaali (w, y). Rekonstrueeritud sõnavara põhjal saab öelda, et protoindoeurooplased puutusid kokku näiteks koerte (*ḱwón-), hobuste (*H1éḱwo-), lammaste (*H3éwi-), lehmade (*gwów-) ja sigadega (*súH-), rataste (*kwékwlo) ja mõduga (*médhu) ning kasutasid arve kuni sajani (*ḱm̥tóm).
Ado Jalakas
Ado Jalakas (sündinud 14. jaanuaril 1938; Veltsa vald, Mihkli kihelkond, Läänemaa) on endine Eesti maadleja.
Lõpetas 1956. aastal Tallinna Mäetehnikumi ja 1967. aastal Tihemetsa Põllumajanduse Mehhaniseerimise Tehnikumi.
Majamuuseum
Majamuuseum on tähelepanuväärse inimese mälestuseks loodud muuseum, mis asub tema kodus.
Iivi Raudsepp
Iivi Raudsepp (abielus Sampu-Raudsepp; sündinud 26. jaanuar 1942 Tallinnas) on eesti raamatugraafik.
Ado Jalakas
On alates 1992. aastast olnud talupidaja Koonga vallas (praegu Lääneranna vallas) Pärnu maakonnas.
Iivi Raudsepp
Elukäik
Iivi Raudsepp on lõpetanud 1960. aastal Tallinna 7. keskkooli. Õppis aastatel 1960–1966 Eesti Riiklikus Kunstiinstituudis graafika erialal. Töötas aastatel 1965–1967 ajakirja Nõukogude Eesti Tervishoid kunstilise ja tehnilise toimetajana ning 1968–1969 teeninduskombinaadis Junor. Aastatel 1969–1994 oli Raudsepp vabakutseline kunstnik, hiljem töötas Tallinna Filharmoonia Laste Kaunite Kunstide Kooli joonistamise ja maali õppejõuna ning Tallinna 49. keskkoolis kunstiõpetajana.
Raudsepp on 1973. aastast Eesti Kunstnike Liidu liige.
Ado Jalakas
Sportlasena
Sportima hakkas Tarva 7-klassilises Koolis, harrastas kergejõustikku. Maadlustreeninguid alustas 1952. aastal Boris Sülluste suunamisel, 1961. aastal jätkas Tallinna Kalevis Arvo Mõttuse juhendamisel.
Iivi Raudsepp
Looming
Iivi Raudsepp on illustreerinud lisaks ilukirjanduse klassikale – Oskar Lutsu „Kevade“ (1986), „Suvi“ (1987), „Tootsi pulm. Argipäev“ (1987), „Sügis“ (1988) – aukartust äratava arvu laste- ja noorsooraamatuid, näiteks Fr. Kreutzwaldi „Tark mees taskus“ (1986), „Soome muinasjutud“ (1980), August Kitzbergi „Piibelehe-neitsi” (1969), Ernst Enno „Üks rohutirts läks kõndima“ (1972), Heljo Männi „Tuulekassid“ (1976), Rudyard Kiplingi „Kass, kes kõndis omapead“ (1969), Vladimir Beekmani „Raua-Roobert“ (1972) jmt.
Ado Jalakas
Sportlasena
Ta tuli aastatel 1954–1958 Kreeka-Rooma ja vabamaadluses kuus korda Eesti NSV noorte meistriks. Tuli kaks korda vaba- (1959 ja 1961) ning kolm korda sambomaadluses (1960–1962) Eesti NSV meistriks.
Iivi Raudsepp
Looming
Raudsepp on teinud kaastööd ajakirjadele Täheke, Pioneer ja Nõukogude Naine ning kavandanud postkaarte ja plakateid. Iivi Raudseppa loomingut iseloomustab pulbitsev elurõõm ning väljapeetud tundlikkus ja empaatia.
Ado Jalakas
Sportlasena
Olles ajateenistuses Nõukogude sõjaväes, tuli 1958. aastal vabamaadluses Läti NSV meistriks ja sai sambomaadluses hõbemedali. Võitis 1962. aastal Balti NSV-de meistrivõistlustel kuldmedali.
Tuli 1956. aastal vabamaadluse poolraskekaalus NSV Liidu noortemeistriks. Sai Nõukogude sõjaväe meistrivõistlustel vabamaadluses 1959. aastal ja sambomaadluses 1960. aastal kuldmedali. Sai vabamaadluses 1966. aastal NSV Liidu maaspordiühingute meistrivõistlustel pronksmedali.
Nassau hertsogkond
Nassau hertsogkond (saksa: Herzogtum Nassau) või lihtsalt Nassau oli aastatel 1806 kuni 1866 sõltumatu riik, paiknedes tänapäevastel Rheinland-Pfalzi ja Hesseni liidumaadel. See oli Reini Liidu ja hiljem Saksa Liidu liikmesriik. Seda valitses Nassau dünastia. Hertsogkond on saanud nime oma ajaloolise tuumiklinna Nassau järgi, kuigi Nassau ei olnud selle pealinn. 1865. aastal elas seal 465 636 asukat. Pärast Preisi kuningriigi poolt aastal 1866 okupeerimist ja annekteerimist sai sellest Hessen-Nassau provints. Ala on tänapäeval Nassau geograafiline ja ajalooline piirkond ja Nassau on ka looduspargi nimi endise hertsogkonna piirides.
Tänapäevalgi kasutab Luksemburgi suurhertsog teise tiitlina tiitlit "Nassau hertsog" (troonipretendent) ning "Nassau prints" või "printsess" on kasutusel teiste pereliikmete puhul. Nassau on ka Madalmaade kuningliku perekonna nime osa, mis on Oranje-Nassau.
Ajalugu
thumb|left|Nassau esivanemate ja tuumiku vapp, mis moodustab suurema vapi keskse kilbi. See on peaaegu identne [[Hollandi vapp|Hollandi vapiga ja sisaldub ka Luksemburgi suurhertsogi vapi kolmandal ja neljandal väljal]]
17. juulil 1806 liitusid Nassau-Usingeni ja Nassau-Weilburgi krahvkonnad Reini Liiduga. Napoleon I survel krahvkonnad liitusid, et moodustada 30. augustil 1806 Nassau hertsogkond, Friedrich Augusti ja tema noore nõo Friedrich Wilhelmi ühisvalitsemise alla. Kuna Friedrich Augustil ei olnud pärijaid, nõustus ta, et Friedrich Wilhelm saab pärast tema surma ainuvalitsejaks. Kuid Friedrich Wilhelm suri 9. jaanuaril 1816 Weilburgi lossi trepilt kukkudes ja tema pojast Wilhelmist sai Nassau hertsog.
Viini kongressil liidendati Oranje-Nassau vürstkond Nassau hertsogkonnaga ja seejärel liitus ühinenud hertsogkond Saksa Liiduga, Wiesbadenist sai uus pealinn. Enamuse liinide hääbumisel sai Nassau-Weilburgi liini Nassau-Usingeni harust hertsog Wilhelmi isikus Nassau valitsev dünastia kuni Austria-Preisi sõjani 1866. aastal, kui see annekteeriti Preisi kuningriigi poolt ja liidendati Wiesbadeni piirkonnana Hessen-Nassau provintsiga. Wilhelmi poeg Adolphe, viimane Nassau hertsog, sai pärast Nassau-Dillenburgi meesliini hääbumist 1890. aastal Luksemburgi.
Mari Abel
Mari Abel (sündinud 14. jaanuaril 1975 Raplas ) on eesti näitleja.
2004. aastal lõpetas ta Eesti Muusikaakadeemia Kõrgema Lavakunstikooli (21.lend).
Alates 2004. aasta aprillist kuni 2011. aastani oli ta Von Krahli Teatri näitleja, seejärel on olnud vabakutseline.
Rollid Von Krahli teatris
Jänes „Jänese aasta”
Tegelane „4.48 psühhoos”
Harey „Solarise needus”
Must Luik „Luikede järv”
„Paradiis” jt
Rollid NO99 lavastustes
„Seitse samuraid”
„Punane õhupall”
Roll Kinoteatri ja Nargenfestivali lavastuses
„Aadama õunad”
Isiklikku
Ettevõtja Agu Kivimäega on Mari Abelil viis last: Richard Markus, Karl Aleksander, Ann Mari, Eeva Kirke ja Saara Li.
Rensselaeri Polütehniline Instituut
Rensselaeri Polütehniline Instituut (inglise Rensselaer Polytechnic Institute; lühendatult RPI) on eraülikool Ameerika Ühendriikides New Yorgi osariigis Troy linnas.
Ülikool asutati 1824. aastal.
Uuetoa kadakas
Uuetoa kadakas on kaitsealune kadakas Saare maakonnas Saaremaa vallas Hindu külas. Puu võeti kaitse alla 1937. Puu on ümber kukkunud, ent on elujõus. Uuetoa kadakast paarsada meetrit eemal kasvab teine kaitsealune kadakas: Oidika kadakas.
Rensselaeri Polütehniline Instituut
2019. aasta seisuga õppis ülikoolis 8142 üliõpilast ja seal töötas umbes 488 õppejõudu.
Uuetoa kadakas
Puu ümbermõõt on 89 cm ja kõrgus 7 m.
Tsahhid
pisi|Tsahuride asuala Tsahhid ehk tsahurid on rahvas Dagestanis ja Aserbaidžaanis. Tsahhid kõnelevad tsahhi keelt, mis kuulub dagestani keelte lesgi-samuri ehk kagurühma. Hinnanguliselt on tsahhe ühtekokku 30 000, neist Aserbaidžaanis 15 900 (1999. aasta andmetel) ja Venemaa Föderatsioonis 2002. aasta ülevenemaalise rahvaloenduse andmetel 10 366. Dagestanis elas 2002. aastal 8168 tsahuri (0,32% elanikkonnast). 2010. aasta rahvaloenduse andmetel elas Venemaal 12 769 tsahhi, neist Dagestanis 9771 (0,34% elanikkonnast)
Tsahhid on islamiusulised (sunniidid). Säilinud on ka islamieelseid kombeid. Antropoloogiliselt kuuluvad tsahhid balkani-kaukaasia rassi kaspia tüüpi.
Tsahhide asuala Dagestanis on vabariigi lõunaosas Rutuli rajoonis. Aserbaidžaanis elavad tsahhid Zakatali ja Kahhi rajoonis. Traditsiooniliselt on tsahhid tegelenud põhiliselt karjakasvatusega, maaharimine on olnud väiksema tähtsusega. Tänapäeval on tsahhid kakskeelsed ja valdavad lisaks oma keelele veel ka vene või aserbaidžaani keelt.
Väino Kull
Väino Kull (sündinud 8. novembril 1943 Tartus) on Eesti poliitik, Tartu linnapea 11. novembrist 1993 kuni 31. oktoobrini 1996.
Ta lõpetas aastal 1969. aastal Tallinna Polütehnilise Instituudi mehaanikainsenerina.
Väino Kull andis oma tööga suure panuse Tartu linna õigusliku baasi ning praktilise töökorralduse arengusse. Tema juhtimisel koostati esimene Tartu linna põhimäärus, alustati linna esimese üldplaneeringu ja mitmete arengudokumentide koostamist, viidi läbi maareform ja korterite erastamine ning kaubandus-, toitlustus- ja teenindusettevõtete erastamine. Sel perioodil valmis ka uus laululava, ehitati avaturg ja Kroonuaia sild. Pärast linnapea ametit oli Väino Kull kolme volikogu koosseisu liige, täites nii volikogu esimehe, aseesimehe kui ka mitmete komisjonide liikme ülesandeid.
Ta on olnud ka linnavolikogu Reformierakonna fraktsiooni esimees ja kuulunud linna ettevõtete (sh Aura keskuse) nõukogudesse. 1990. teisel poolel juhtis ta valimisliitu "Tartu 2000", samuti oli ta Koonderakonna juhatuse liige.
Isiklikku
Väino Kull on abielus, tema naise neiupõlvenimi on Aime Kuum.
Stepove (Haissõni rajoon)
Stepove (ukraina keeles Степове) on küla Ukrainas Vinnõtsja oblastis Gaissõni rajoonis. Elanike arv on 31. Pindala on 2,07 km².
Jeemeni kodusõda (2015–)
Jeemeni kodusõda on sõjaline konflikt kahe osapoole vahel, kes mõlemad tahavad asutada legitiimset Jeemeni valitsust. Houthi väed on oma kontrolli alla saanud pealinna Sanaa. Houthi mässuliste poliitiline liitlane on Jeemeni endine president ‘Alī ‘Abdullāh Sāliḩ. Ametis oleva presidendi ‘Abd Rabbuh Manşūr al-Hādī väed paiknevad Adeni linnas. Ka Al-Qā‘idah Jeemenis (AQAP) ja Islamiriik on Jeemenis rünnakuid läbi viinud. Terroristid kontrollivad väiksemat osa Jeemeni territooriumist.
Uvalde maakond
Maakonna halduskeskus on Uvalde.
Jeemeni kodusõda (2015–)
Pärast Sanaa ülevõtmist 21. märtsil kuulutas Houthi Ülem Revolutsioonikomitee, et hakkab vägesid lõunaprovintsidesse viima, et al-Hādīst lõplikult vabaneda. Järgmisel päeval algas Houthi ja ekspresident Sāliḩi vägede pealetung Laḩiji kubernerkonnale. 25. märtsiks oli Laḩij langenud Houthide kätte, nad jõudsid rünnakuga Adeni servani, samal päeval põgenes president al-Hādī riigist. Sellepeale alustas Saudi Araabia õhurünnakuid, et taastada endine valitsus, USA pakkus luureabi. ÜRO andmetel on ajavahemikus märts 2015 kuni august 2016 Jeemeni konfliktis hukkunud üle 10 000 inimese, hukkunutest 3799 on tsiviilisikud.