cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
CD-R
pisi|Compact Disc Recordable (CD-R) logo/trademark CD-R on variatsioon CD-st, mille leiutasid Philips ja Sony. CD-R on "kirjuta korra, loe palju" (WORM) optiline meedia, kuigi terve plaat ei pea olema kirjutatud ühe seansiga. Erinevalt CD-RW-st ühildub CD-R standardsete CD-lugeritega hästi.
Ajalugu
vasakul|pisi|CD-R-plaate CD-R, algse nimetusega CD-WO (CD - Write Once), spetsifikatsioon avaldati esmakordselt 1988 Philipsi ja Sony poolt "oranžis raamatus". Selles raamatus on detaile CD-WO, CD-MO (Magneto-Optic) ja CD-RW (ReWritable) kohta. Viimased väljalasked on hüljanud nime "CD-WO" ja asendanud selle CD-R-iga. CD-D ja CD-RW on tehnilisest vaatepunktist täielikult ühilduvad Audio CD (Red Book) ja CD-ROM (Yellow book) standarditega, kuigi mõni riistvara, mis on ühilduv Red Book CD-ga võib jääda hätta CD-R- ja CD-RW-lugemisega. Need kasutavad CIRC, Eight-to-Fourteen Modulation veaparandust ja lisaks veel kolmandat veaparandust CD-ROM-i jaoks.
1990. aastast oli saadaval CD-R salvestussüsteem, mis oli sarnane pesumasinasuuruse Meridian CD Publisheriga, mis põhineb kaheosalisel raamselt paigaldatud Yamaha PDS helisalvestil, mis maksis 35 000 dollarit, mis ei sisaldanud vajalikku välist ECC turvalisust andmete krüpteeringuks, SCSI-kõvaketta alamsüsteemi ega MS-DOS kontrollsüsteemi. 1992. aastaks oli tüüpiliste salvestite hind kukkunud 10 000 – 12 000 dollarini. 1995. aasta septembris tutvustas Hewlett-Packard oma 4020i mudelit, mida tootis Philips ja mis maksis 995 dollarit. See oli esimene salvesti, mis maksis alla 1000 dollari.
Värvained, mille töötas välja Taiyo Yuden, võimaldasid CD-R-plaatidel olla ühilduv Audio CD ja CD-ROM plaatidega. Algselt eristati USA turul muusika-CD-R-i ja andme-CD-R-i. Esimene neist oli mitu korda kallim kui teine tänu RIAA antud autoriõiguste leppele. Füüsiliselt ei olnud nendel plaatidel mingisugust vahet. Eraldiseisvad muusikasalvestid aktsepteerivad ainult "muusika" CD-R-i et rakendada RIAA lepet, samas arvutite CD-R seadmed suudavad kasutada ja kirjutada mõlemat tüüpi sisu.
Füüsilised omadused
Standardne CD-R on 1,2 mm paksune ketas mis on valmistatud polükarbonaadist ja mille diameeter on 120 või 80 mm. 120 mm ketta mahutavus on 74 minutit muusikat või 650 MB andmeid. CD-R/RW on saadaval ka mahutavusega 80 minutit muusikat või 703 MiB andmeid. See saavutatakse nii, et vormitakse ketas nii tihedalt, kui on "Orange booki" spetsifikatsioonides CD-R/RW standardis kirjas. See osa mis, oli jäetud tootmise veaks, kasutati ära andmete mahutamiseks, seega on kaotatud ära igasugune eksimisruum nende plaatide tootmisel. Et need plaadid tõesti vastaksid "orange booki" standardile, peab tootmisprotsess olema veatu.
Enamik turul olevate CD-R-ide mahutavus on 80 minutit, aga on saadaval ka 90-minutilisi 790 MiB ja 99-minutilisi 870 Mib kettaid. Kuid need ei ole tavalised (ja rikuvad oranži raamatu standardit, samas ei ole punases, kollases ega oranžis raamatus midagi öeldud selle kohta, et plaate kirjutav ja lugev riistvara ei suudaks lugeda rohkem andmeid standardist väljaspool). Mõned seadmed kasutavad spetsiifilisi tehnikaid nagu näiteks Plextori GigaRec või Sanyo HD-BURN et kirjutada rohkem andmeid antud kettale. Need tehnikad on kõrvalekalded CD (punase kollase ja/või oranži raamatu) standardist, muutes salvestatud kettad eriformaadiliseks ja mitteühilduvaks standardsete CD-mängijate ja -lugeritega. Samas mõningates rakendustes, kus kettaid ei jagata ega vahetata väljaspool privaatset gruppi ja ei salvestata pikka aega, võib selline eriformaat olla aktsepteeritav lahendus, et saavutada suuremat mahutavust (kuni 1,2 GB GigaReciga või 1,8 GB HD-BURN-iga 99-minutilisel kettal). Samuti, tänu piirangutele andmete struktuurides ATIP-s, tuntakse 90- ja 99-minutilisi kettaid ära kui 80-minutilisi ja neid peab kirjutama kasutades "overburn" (ükekirjutus) valikut CD kirjutamise tarkvaras. Overburning (ülekirjutamine) on nii nimetatud sellepärast, et see on väljaspool kirjutatud standardit, aga see on saanud tavaliseks standardi funktsiooniks enamikus CD kirjutamise vahendites ja tarkvaras nende jaoks.
(Märkus: kuigi plaadimängijad ja -lugerid võivad olla võimelised lugema standardiväliseid plaate, ei ole mingit kindlustust, et need ka teatud kindlas mängijas või lugeris töötaks, kas stabiilselt või üldse. Kui see vahend ilma mingite lisarakendusteta töötab väljaspool CD standardit algselt ilma tõrgeteta standardiväliste plaatidega, aga lõpetab selle mingil hetkel, ei ole mingit kindlust, et seda vahendit oleks võimalik parandada nii, et see seda uuesti teeks. Seega plaadid, mis on suurema mahutavusega kui 650 MiB või eriti 800 MiB, on vähem vahetatavad erinevate seadmete vahel ega sobi eriti andmete säilitamiseks, sest nende lugemine ei ole kindlustatud tuleviku riistvaraga.)
"Tühi" CD-R ei ole tegelikult tühi. Sellel on eelvagu (ATIP), mis hoiab kirjutamis laserit rajal ja aitab kirjutada andmeid ühtlasel kiirusel. Ühtlase kiiruse hoidmine on väga tähtis, et tagada õige vahekaugus lohukeste vahel, mis kirjutatakse plaadi värvikihti. ATIP (absolute time in pregroov) on samuti ka andmete riba, kus on kirjas informatsioon plaadi tootja kohta, värvi kohta mida plaadil on kasutatud, ajastusinformatsioon ja meedia informatsioon (plaadi pikkus, jms). Eelvagu ei kao ära, kui CD-R-ile kirjutatakse andmeid, seda kasutatakse selleks, eristada koopiaid originaal CD-st.
Värvidest on ka hübriidseid variante, näiteks Formazan (hübriid tsüaniinist ja ftalotsüaniinist), mida toodab Kodak.
Paljud tootjad on kasutanud lisavärve, et varjata nende ebastabiilset tsüaniin CD-R-e, seega ei ole plaadi keemilist koostist võimalik tuvastada puhtalt plaadi värvuse järgi. Samamoodi ei garanteeri kulda peegeldava kihina kasutavad plaadid seda, et kasutatakse ftalotsüaniinvärvi. Plaadi kvaliteet ei sõltu ainult sellest, mis värvi kasutati, see oleneb samuti ka kinnitusest, pealmisest kihist, peegeldavast pinnast ja ka polükarbonaadist. Plaati lihtsalt värvi põhjal valides tekitada probleeme. Õige energia, ajastuse ja laseri impulsside kalibratsioon on väga tähtis plaadi eluea suhtes. Selleks, et andmeid arhiveerida, ei pea olema ainult kõrge kvaliteediga plaat, vaid ka kõrge kvaliteediga kirjuti. Kvaliteetne kirjuti võib toota adekvaatseid tulemusi ka keskpärase plaadiga, aga kõrge kvaliteediga plaadile keskpärase kirjutiga kirjutades ei pruugi saavutada oma maksimaalset eluiga.
Kiirus
Suurematel kirjutuskiirustel kulub suur osa ajast andmete ettevalmistuseks, mis lisandub teoreetilisele miinumumile.
Üle 20× kiiruse juures kasutavad seadmed Zoned-CLV või CAV strateegiat, kus reklaamitud kiirus saavutatakse ainult plaadi välisel äärel. See ei ole ülemises tabelis arvesse võetud.
Kirjutamismeetodid
Tühjal kettal on eelvagu, millele andmed kirjutatakse. Eelvagu, mis sisaldab ka ajastusinformatsiooni, kindlustab selle, et salvesti järgiks sama spiraalset rada, nagu tavaline CD. CD-salvesti kirjutab andmed CD-R kettale, pulseerides oma laseriga orgaanilise värvi kuumutamisaladele. Kirjutamisprotsess ei tooda sälke (auke), selle asemel muudab kuumus püsivalt värvi optilisi omadusi, muutes nende alade peegelduvust. Kasutades väikest laservõimust, et mitte rohkem värvi muuta, loetakse plaat tagasi samamoodi nagu CD-ROM-gi. Siiski ei moduleeri peegeldatud valgust augud, vaid vahelduvad kuumutatud ja muutmata värviga alad. Muutused kihi peegelduse intensiivsuses muudetakse elektrilisteks signaalideks, millelt digitaalne informatsioon taastatakse (dekodeeritakse). Kui osa CD-R-ist on kirjutatud, ei saa seda kustutada ega ümber kirjutada, nagu seda saab CD-RW puhul. CD-R-i saab salvestada mitme seansiga. CD-kirjuti saab CD-R-i kirjutada mitmel meetodil, sealhulgas:
Hoolikal vaatlusel võivad kirjutatud ja kirjutamata alad olla palja silmaga eristatavad. CD-R-e kirjutatakse keskelt väljapoole, nii et kirjutatud ala paistab sisemisest natuke erineva varjundiga ribana.
Oodatav eluiga
Kiirendamata vananemise testid on näidanud, et mõned CD-R-id lagunevad kiiresti isegi siis, kui neid hoitakse normaalselt. CD-R-plaadi kvaliteedil on suur ja otsene mõju pikaealisusele – odavatelt ketastelt ei maksa oodata, et nad ka kaua vastu peaksid. J. Perdereau' tehtud uuringu järgi on CD-R-ide eeldatav eluiga keskmiselt 10 aastat. Tootemargi järgi valimine pole aga kindel kvaliteedimärk, sest paljud brändid (suured ja ka tundmatud) ei tooda ise oma kettaid. Selle asemel varustatakse neid erineva kvaliteediga tootjate poolt. Parimateks tulemusteks peaks tegelik tootja ja materjali koostisosad olema kinnitatud igal ketaste partiil.
pisi|225px|Näide 2000. aastal kirjutatud CD-R-plaadist. Näha on värvi hägustumine 2008. aastal. Osa andmetest on kadunud Kirjutatud CD-R-id kannatavad materjali kulumise all, just nagu enamik kirjutatavaid salvestusmeediaid. CD-R meedial on sisemine värviga kiht andmete salvestamiseks. CD-RW-kettal on salvestamiskiht tehtud hõbeda sulamist ja teistest metallidest – indiumist, antimonist ja telluurist. CD-R meedias võib värv ise põhjustada andmete loetamatuks muutumise.
Lisaks värvi kulumisele võib CD-R tõrge olla põhjustatud peegeldavast pinnast. Kuigi hõbe on odavam ja laialdasemalt kasutatud, on see oksüdatsiooni suhtes altim, mille tulemuseks on mittepeegelduv pind. Teisalt on kuld passiivne materjal, kuigi kallim ja mitte enam laialdaselt kasutatud. Seega kullapõhised CD-R-id ei kannata selle probleemi all.
Kleepuva põhjaga paberetikette kasutades on soovituslik, et etiketid oleksid toodetud spetsiaalselt CD-R-ide jaoks. Etiketita CD on tasakaalustatud nii, et ta vibreeriks ainult natuke suurel kiirusel pööreldes. Sobimatult tehtud etiketid ja/või kleepsud, mis ei ole keskele asetatud, viivad CD tasakaalust välja ja võivad põhjustada selle pöörlemisel tõsist vibreerimist, mis põhjustab lugemisvigu ning võib isegi lugerit kahjustada.
Alternatiivina paberetikettidele kasutatakse tihti veekindlat markerit. Sellistes markerites olevad lagundajad võivad värvikihti mõjutada.
Turvarisk
Kuna CD-R-e üldiselt ei saa kustutada, võib nende äraviskamine osutuda turvariskiks, kui see sisaldab delikaatseid või privaatseid andmeid. Andmete hävitamiseks on vajalik füüsiline ketta või andmete kihi hävitamine. Mitmed kontorites olevad paberihundid on lisaks disainitud ka CDsid ribadeks tegema. Vastav info on leitav seadmelt, selle karbist, kasutusjuhendist jne. Enne proovimist tasub see üle kontrollida, kuna see võib seadet kahjustada.
Mõned uuemad kirjutid toetavad kustutamisoperatsioone –R meedial (Plextor, LiteOn), kirjutades salvestatud andmed tugeva laservõimsusega üle.
Ümbertöötamine
Polükarbonaatne materjal ja võimalik kuld või hõbe peegeldavas kihis võiksid teha CD-R-id äärmiselt ümbertöödeldavaks. Siiski on polükarbonaat väga väikese väärtusega ja väärtuslike metallide kogus on nii väike, et nende taastamine ei ole kasumlik. Seetõttu ei paku ümbertöötajad, kes CD-R-e vastu võtavad, tavaliselt kompensatsiooni materjalide annetamise või transpordi eest.
Rasvumus
thumb|Rasvunud nooruki keha Rasvumus (adipositas) on rasvkoe ülemäärane rasvasisaldus, mis on tingitud sellest, et toitumisel on saadud rohkem energiat, kui organism vajab.
Rasvumuse kriteeriumiks on WHO definitsiooni järgi kehamassiindeks, mis ületab 30 kg/m2. Rasvumiseks peetakse aga kehamassi suurenemist vähemalt 15–20% üle normaalse. Inimkeha on rasvunud ainult siis, kui liiga suur rasvaprotsent on ülekaalu põhjuseks.
Põhjused
Rohkem kui 95% juhtudest on põhjuseks ebaõige toitumine, pärilikud tegurid ja vähene liikumine.
Rasvumust võivad põhjustada ka ainevahetushäired, näiteks Cushingi sündroom ja kilpnäärme alatalitlus.
Tagajärjed
Rasvumus võib kaasa tuua näiteks kõrgvererõhktõve, suhkurtõve, arterioskleroosi või podagra.
Varajane suremus on rasvunutel 10% suurem kui normaalse kehakaaluga inimestel.
Ravi
Negatiivse energiabilansi saavutamiseks piiratakse toitumist, näiteks ravipaastumise teel, või suurendatakse kehalist aktiivsust.
Otto Liiv
Otto Liiv (alates 1935. aastast Otu Liiv; 6. september (ukj) 1905 Narva – 10. detsember 1942 Tartu) oli eesti ajaloolane ja arhivaar. Ta on tuntud Rootsi aja, majandusajaloo uurimuste ning arhiiviallikate korrastamise poolest.
Elulugu
Ta sündis kaupmees Aleksander Liivi ja Alviine Liivi pojana.
Ta õppis aastatel 1912–1919 Narva kommertskoolis, Narva Poeglaste Gümnaasiumis ja gümnaasiumihariduse sai 1919–1923 Gustav Adolfi Gümnaasiumis. Pärast gümnaasiumi lõpetamist siirdus ta kohe 1923. aastal edasi õppima Tartu Ülikooli filosoofiateaduskonda, kus õppis Eesti ja üldajalugu. 1920. aastatel kujunes välja professionaalne eesti ajaloolaskond, kelle peamine arendaja oli professor Arno Rafael Cederberg. Liivist sai üks Cederbergi lootustandvamaid õpilasi. Juba 1922. aastast õpilasena alustas Liiv ka Virumaa kihelkondades töötamist, kogudes andmeid Eesti Kirjanduse Seltsi jaoks Lüganuse, Hargla ja Viru-Jaagupi kihelkonna kirjeldamiseks. 1925–1926 registreeris ta Akadeemilise Ajaloo Seltsi ülesandel kinnismuistiseid sihiga need kaitse alla võtta. 1927. aastal omandas Liiv Eesti ja Põhjamaade ajaloo alal filosoofiamagistri kraadi töö eest “Vene asustus Alutagusel kuni XVIII sajandi I veerandini.”
1928. aastal määrati ta Tartu ülikooli teaduslikuks stipendiaadiks ning komandeeriti doktoritöö ettevalmistamiseks arhiividesse ja raamatukogudesse (Helsingis, Stockholmis, Uppsalas, Kopenhaagenis, Lüübekis, Hamburgis, Berliinis, Potsdamis ja Pariisis. Välisriikides töötades ja õppides tegi Liiv teaduslikku tööd ja tutvus maade arhiivikorraldusega. 1935. aasta 1. mail kaitses Otto Liiv doktoriväitekirja Eesti majanduslikust olukorrast 17. sajandi lõpul (Die wirtschaftliche Lage des estnischen Gebietes am Ausgang des XVII Jahrhunderts) ja temast sai ajaloodoktor. Tema doktoritöö hinnati Eesti ajaloo kapitali kõrgema preemia, 300 krooni vääriliseks. Ta jätkas välismaal ajaloolaste ja arhivaaride konverentsidel käimist, esinedes Stockholmis, Zürichis ja mujal ettekannetega. 1934. aastast alustas Liiv ka Tartu ülikoolis õpetamist, andes loenguid arhiivindusest ja Eesti ja keskaja ajaloost. 1936. aastal omandas Liiv eradotsendi ja 1938. aastal dotsendi astme Eesti ja Põhjamaade ajaloo alal. Õppeülesandeid täitis ta ülikoolis kuni 1941. aasta I semestrini.
Pärast ülikooli magistrikraadi lõpetamist töötas Liiv 1927–1928 Tallinna Linnaarhiivis, süvenedes peamiselt Rootsi aega. Ta töötas kahe tuntud arhivaari Otto Greiffenhageni ja Paul Johanseni juhendamise all. Arhiivipraktika kõrval andis Liiv tunde ja Tallinna Linna Kommertskoolis. 1929. aasta 1. oktoobrist sai Liivist Cederbergi soosingul Riigi Keskarhiivi juhataja kohusetäitja, 1933. aastast Akadeemilise Ajaloo Seltsi ja Arhiivinõukogu soosingul ka juhataja. Arhiivijuhina tegi ta ära tohutu töö selle korrastamiseks ja moderniseerimiseks. Ta külastas ka mitut välisarhiivi (1931. aastal Läti, Leedu, Poola, Tšehhoslovakkia, Austria ja Saksamaa, 1935. aastal NSV Liit), kust otsis Eestiga seotud dokumente. Kuni 1941. aastani oli ta Keskarhiivi juhataja, siis pidi ta kehva tervise tõttu ametist loobuma.
Liiv oli tegev mitmes organisatsioonis, osaledes nii tavaliikmena, juhatuses kui ka asutades organisatsioone. Kõige aktiivsemalt osales Liiv Eesti Kirjanduse Seltsi ja Akadeemilise Ajaloo Seltsi tegevuses. 1926. aastast kuulus Liiv Ajaloolise Ajakirja toimetusse ja oli selle peatoimetaja aastatel 1937–1940. Liiv oli 1929. aastast ka Arhiivinõukogu liige ja 1935. aastast organisatsiooni abiesimees. 1930. aastast oli Liiv Õpetatud Eesti Seltsi juhatuse liige ja 1935. aastast selle abiesimees. 1931. aastast osales Liiv Akadeemilise Rootsi-Eesti Seltsi asutamises ja tegutses seltsi juhatuses. 1934. aastal valiti ta Riia Ajaloo ja Muinsuste Seltsi auliikmeks ja 1936. aastal Rootsi Ajalooliste Käsikirjade Väljaandmise Seltsi välismaiseks liikmeks. Liiv aitas välja töötada Eesti esimest 1935. aasta arhiiviseadust, mis sai edasise arhiivikorralduse aluseks Eestis. 1938. aastast valiti Liiv sihtasutus Eesti Rahva Muuseumi valitsuse abiesimeheks ja samal aastal ühines ta veel Tartu Rotary Klubiga. Liiv valiti ka Eesti Arhivaaride Ühingu abiesimeheks kohe pärast organisatsiooni loomist 1939. aastal.
Seoses baltisakslaste Eestist lahkumisega määrati Liiv Eesti–Saksamaa vaheliste kultuuriväärtuste väljaviimise küsimustes moodustatud segakomisjoni arhiivialase töörühma esimeheks. Nõukogude okupatsiooni ajal jätkas Liiv arhiivi juhtimist, mis nimetati ümber ENSV Riigi Keskarhiivi Tartu osakonnaks. Suvesõja ajal sõjategevuse Tartusse jõudes korraldas Liiv arhiivi kaitset. Arhiiv sai ka mõned mürsutabamused, kuid arhivaarid suutsid arhiivikogud hävingust päästa. Saksa teise okupatsiooni ajal oli Liivil probleeme, kuna ta oli olnud vasakpoolsete ja Pätsi-vastaste vaadetega ning suhtunud leebelt juunipöördesse, võttes tööle kommuniste ja teinud koostööd Nõukogude võimuorganitega. Mitmeid arhiivitöötajaid kuulati üle, et selgitada välja Liivi meelsus.
1941. aastal jäi ta arhiivijuhtimisest ja ülikoolis õpetamisest kõrvale, peamiselt järsult halvenenud tervise tõttu. Kehv tervis oli talle olnud probleemiks juba lapsepõlvest saadik ja 1938. aastal ilmnesid tõsisemad tervisehäired, kuid see arvati olevat kõigest ületöötamise tagajärg. 1941. aasta suvel diagnoositi aga Liivil aga vähk, ja Liiv viibis pikka aega ravil Tallinna onkoloogiahaiglas, kuid suri Tartus 1942. aasta 10. detsembril. Ta on maetud Tartu Uus-Jaani kalmistule.
Uurimusi
Otoot Liiv jõudis avaldada suurel hulgal algallikatel põhinevaid uurimusi ja osaleda mitmete mahukate kogumike koostamisel. Ta teadustööde bibliograafia sisaldab kokku ligi 300 nimetust: monograafiad, teadusartiklid, retsensioonid, publitsistika, ülevaated ja arvustused, keskendudes peamiselt Eesti ajaloole 17. sajandi teisel poolel, aga ka 18. ja 19. sajandil ning arhiivindusele. Osa tema kirjutistest pole trükki jõudnud. Ta oli Eesti Riigi Keskarhiivi Toimetiste I–VII (Tartu, 1931–1941) väljaandmise algataja ja üks koostajaid. Mitmed artiklid "Eesti Entsüklopeedias" ja “Eesti biograafilise leksikoni” ja selle täiendusköites on kirjutatud Liiva poolt (osaliselt tema varjunime A. Merivälja all). Ta oli “Eesti majandusajaloo” (Tartu, 1937) toimetaja ja “Eesti ajaloo” III köite (Tartu, 1940) tegevtoimetaja, koostades ka mõlema raamatu mitmed peatükid. Tema kirjutisi ilmus mitmetes Eesti ajakirjades ja ajalehtedes, ta esines ajalooalaste loengutega ringhäälingus. Tema teaduslikud tööd on retsenseeritud korduvalt nii Eesti, Soome ja paljude teiste välisriikide erialaväljaannetes.
Isiklikku
Liiv abiellus 1933. aasta jaanuaris Irene-Martha Vedleriga (sünd. Riias 23.02.1909) ja sama aasta 7. novembril sündis neil poeg Henn.
Claire Windsor
Claire Alexandra Windsor, Ulsteri krahvinna (sünninimi Booth, sündinud 29. detsembril 1977) on Ulsteri krahvi abikaasa. Nad on abielus alates 22. juunist 2002. Dr. Booth on ametilt füsioterapeut.
Teet Kallas
Teet Kallas (sündinud 6. aprillil 1943 Tallinnas) on eesti kirjanik. Ta on kasutanud pseudonüümi Peep Perv.
Elulugu
Teet Kallas õppis aastatel 1954–1962 Tallinna 21. Keskkoolis, kuid kool jäi lõpetamata. Seejärel oli ta aastatel 1962–1965 ajateenistuses.
Aastatel 1965–1966 töötas Kallas Eesti Televisiooni kirjandussaadete toimetajana, aastail 1968–1970 Loomingu proosa ja luule osakonna juhatajana ning neli kuud peatoimetaja asetäitja kohusetäitjana sama ajakirja toimetuses aastal 1981. Hiljem on Kallas töötanud Sõnumilehes ja Postimehes ning olnud pikemalt vabakutseline.
Kidakärssussid
Kidakärssussid ehk kidakärssed ehk akantotsefaalid (Acanthocephala; kreeka acanthus 'okas', 'oga' + kephale 'pea') on parasiitsete loomade hõimkond. Kidakärssussidele, nagu nimigi ütleb, on iseloomulik kärsa olemasolu. Kärss aitab neil siseneda peremeesorganismi ja seal kinnituda. Kidakärssusse on kirjeldatud umbes 1150 liiki.
Teet Kallas
Elulugu
Eesti Kirjanike Liidu liige on Kallas aastast 1972. Ta on kuulunud 1980. aastail Eesti Kirjanike Liidu juhatusse, juhatuse presiidiumi, NSV Liidu Kirjanike Liidu juhatuse revisjonikomisjoni ja NSV Liidu Kirjandusfondi presiidiumisse.
Kidakärssussid
Paljudel kidakärssussidel on keeruline elutsükkel, mille vältel elatakse erinevates peremeesorganismides.
Teet Kallas
Poliitiline tegevus
Teet Kallas kuulus aastail 1979–1990 NLKP-sse. Seejärel oli ta Eesti Liberaaldemokraatliku Partei liige aastail 1990–1993, Keskerakonna toetajaliige 1994–1996, Arengupartei liige 1996–1998, järgnevalt parteitu.
Kallas oli Rahvarinde ajalehe Vaba Maa peatoimetaja ning ka Rahvarinde saadikugrupi kaasesimees aastal 1990 ja Eesti Vabariigi Ülemnõukogu liige aastatel 1990–1992. (Loomeliitude saadikugrupp, Liberaal-demokraatlik saadikurühm, Liberaal-demokraatlik fraktsioon, Isamaa ühendus)
Isiklikku
Teet Kallase abikaasa oli Alla Kallas ning vend graafik Olimar Kallas.
Kallas on 20. Augusti Klubi liige.
Looming
Teet Kallas on kirjutanud lühijutte ja romaane, kirjandusarvustusi ja kolumne. Ta oli aastatel 1996 –2011 Eesti Televisiooni telesarja "Õnne 13" stsenarist. Ta on kirjutanud ka Tallinnfilmi filmide"Šlaager" ja "Reekviem" stsenaariumid. Kallas on tõlkinud vene autorite proosat. Samuti on ta joonistanud nii šarže kui karikatuure.
Kauniainen
Kauniainen on linn Soomes Uusimaa maakonnas Suur-Helsingi regioonis. Paikneb enklaavina Espoo linna sees.
Kauniainen asutati 1920. aastal. Ta sai linnaõigused 1972. aastal.
Kauniainen on tuntud madala maksuprotsenti ja kõrge sissetulekuga elanike poolest.
Ādigranth
"Ādigranth" (pandžabi keeles 'alusraamat') on sikhismi püha raamat. Lõpliku kuju omandas see 1704, kui sikhismi kümnes guru Gobind Singh viis ta lõpule ning teatas, et ta jääb sikhide viimaseks guruks ning edaspidi on nende õpetajaks "Ādigranth".
Rumeenia lipp
Rumeenia lipp on Rumeenia ametlik lipp.
Ādigranth
Raamatus on ligi 6000 hümni, mis pärinevad eeskätt sikhide gurudelt. "Ādigranth" on sikhide templites austusobjektiks.
Rumeenia lipp
Rumeenia riigi- ja rahvuslipp on trikoloor, mis koosneb kolmest võrdsest vertikaalsest laiust, varda poolt loetuna sinine (PMS 280C), kollane (PMS 116C) ja punane (PMS 186C). Värvid pärinevad Rumeenia vapilt.
Ādigranth
Raamatu originaal põles 1684 Amritsaris ära.
Rumeenia lipp
Väga sarnane on Moldova lipp. Tšaadi lipp on Rumeenia lipuga täiesti identne (Tšaadi lipu sinine olevat küll pisut tumedam), kuigi neil omavahel mingit seost ei ole. Rumeenia ja Tšaad tülitsevad selle pärast, kumb seda lippu tohib kasutada.
Birgitte, Gloucesteri hertsoginna
Birgitte van Deurs (sünninimi Birgitte Eva Henriksen, sündinud 20. juunil 1946) on Briti kuningliku perekonna liige, Gloucesteri hertsogi abikaasa. Koos oma abikaasaga täitis ta kuninglikke kohustusi oma abikaasa nõo, kuninganna Elizabeth II eest.
Noorus
Birgitte sündis 20. juunil 1946 Odenses Taanis. Tema isa Asger Preben Wissing Henriksen oli advokaat ning tema ema oli Vivian van Deurs. Pärast vanemate lahutust võttis Birgitte perekonnanimeks Henrikseni asemel van Deurs.
Ta kolis Cambridge'i ja töötas Londonis Taani saatkonnas.
Abielu
1972 veebruaris kihlus Birgitte Gloucesteri printsi Richardiga, kes oli kuningas George V lapselaps. Laulatus toimus 8. juulil 1972 St. Andrew kirikus Northamptonshire'is ning oli suhteliselt tagasihoidlik. Laulatuspäeval sai Birgitte tiitli Suurbritannia ja Põhja-Iiri printsess ja kõnetlusvormeli "Tema Kuninglik Kõrgus".
Kuus nädalat pärast pulmi hukkus ootamatult Richardi vanem vend, prints William ja Richardist sai hertsogkonna pärija. 1974. aastal, kui suri ta isa, sai Richardist Gloucesteri hertsog ning Birgittest Gloucesteri hertsoginna.
Neil on kolm last:
Ükski lastest ei kanna kuninglikku tiitlit ega täida kuninglikke kohustusi.
Ametlik roll
Gloucesteri hertsoginna on mitmete hariduse, heaolu ja arstiteadusega seotud organisatsioonide patroon. Ta on ka saatnud hertsogit tema mitmetel välisreisidel: 1973. aastal oli tema esimene selline visiit, kui hertsog ja hertsoginna esindasid kuningannat Olav V 70. sünnipäeva puhuks korraldatud pidustustel. Hertsoginna on ka kahe Kuningliku Mereväe laeva, HMS Gloucesteri ja HMS Sandowni, ristija.
Arturo Barrios
Arturo Barrios (sündinud 12. detsembril 1963 Méxicos) on Mehhiko kergejõustiklane (jooksudistantsid 5000 m kuni maratonini).
Jaak Aaviksoo
Jaak Aaviksoo (sündinud 11. jaanuaril 1954 Tartus) on Eesti haridustegelane, füüsik ja poliitik, Eesti Teaduste Akadeemia liige (alates 1994).
Ta on olnud Tartu Ülikooli prorektor (1992–1995) ja rektor (1998–2006). Alates 2015. aasta sügisest kuni augusti lõpuni 2020 oli ta Tallinna Tehnikaülikooli rektor.
Ta on olnud kultuuri- ja haridusminister (1995–1996), kaitseminister (2007–2011) ning haridus- ja teadusminister (2011–2014).
Elukäik
pisi|Jaak Aaviksoo esinemas kõnega [[XI noorte laulu- ja tantsupidu|XI noorte laulu- ja tantsupeol]] Jaak Aaviksoo lõpetas 1971 Tartu II Keskkooli (praegu Miina Härma Gümnaasium) ja 1976 cum laude Tartu Riikliku Ülikooli (praegu Tartu Ülikool) füüsika-keemiateaduskonna füüsika osakonna teoreetilise füüsika erialal.
Õpingute ajal saavutas ta edu ka korvpallis, tulles kahel korral Eesti meistriks (1972, 1973). Ta on treeninud ja võistelnud August Soku, Arne Laose ja Ernst Ehaveeru juhendamisel.
Aastatel 1976–1992 oli ta nooremteadur, vanemteadur ja juhtteadur Eesti NSV Teaduste Akadeemia Füüsika Instituudis. Ta kaitses 1981 TA Füüsika Instituudi juures füüsika-matemaatikakandidaadi kraadi (teema: "Antratseeni ja NaNO2 monokristallide resonantse sekundaarkiirguse uurimus").
Aaviksoo stažeeris või töötas külalisteadurina Novosibirski Soojusfüüsika Instituudis (1981), Max Plancki Tahkiseuuringute Instituudis Stuttgardis (1987, 1989), Ōsaka ülikoolis (1991) ja Pariisi VII ülikoolis (1991, 1994, 2001).
Ta oli Eesti Füüsika Seltsi asutajaliige ja esimene esimees (1989–1992). Aastail 1992–2015 oli Aaviksoo Tartu Ülikooli optika ja spektroskoopia professor ning 2017. aastast emeriitprofessor.
1994. aastal valiti ta Eesti Teaduste Akadeemia liikmeks täppisteaduste alal. Ta kuulub akadeemia astronoomia ja füüsika osakonda ning oli aastatel 2019–2019 sama osakonna juhataja.
Alates 1992. aasta juulist kuni 1995. aasta novembrini oli ta Tartu Ülikooli esimene prorektor. Septembrist kuni 1995. aasta novembrini oli ta Tartu Ülikooli eksperimentaalfüüsika ja tehnoloogia instituudi juhataja kohusetäitja, 1997. aasta septembrist kuni 1998. aasta maini juhataja.
1995. aasta novembrist kuni 1996. aasta jaanuarini oli Jaak Aaviksoo Tiit Vähi kolmandas valitsuses kultuuri- ja haridusminister ning pärast kultuuri- ja haridusministeeriumite lahutamist 1996. aasta jaanuarist kuni 1996. aasta novembrini haridusminister.
1998. aasta kevadel valiti ta Tartu Ülikooli rektoriks, 2003. aastal ka teiseks ametiajaks. 11. septembril 2006 teatas ta, et soovib rektori ametist loobuda ning asuda uuesti poliitikasse Isamaa ja Res Publica Liidus. 1. veebruaril 2007 vabastas vabariigi valitsus Aaviksoo rektori ametist tema enda soovil seoses siirdumisega poliitikasse ning astumisega Isamaa ja Res Publica liikmeks. 31. mail valiti tema asemele rektoriks senine Maaülikooli rektor Alar Karis. Jaak Aaviksoo valiti XI Riigikogusse.
Andrus Ansipi teises valitsuses oli ta kaitseminister. Ta pidas oma pakilisimateks ülesanneteks pronkssõduri probleemi lahendamist ja kaitseväge reguleerivate seaduste korrastamist. Olulisteks probleemideks pidas ta Eesti ühiskonna nõrka kaitsetahet, pingeid ohvitseride ja sõjaväe tsiviiljuhtide vahel ning Eesti ebapiisavat usaldusväärsust sõjaliste välispartnerite jaoks. Aaviksoo pooldas pronkssõduri võimalikult kiiret teisaldamist. Sellepärast kirjutasid 12 Eesti ülikoolide professorit talle niinimetatud professorite kirja kaitseministrile, milles juhtisid tähelepanu skulptuuri teisaldamisega seotud ohtudele.
2011. aastal valiti ta Riigikogu XII koosseisu ja 6. aprillil 2011 sai Jaak Aaviksoost haridus- ja teadusminister Andrus Ansipi kolmandas valitsuses. Ministrina toetas ta jõuliselt koolivõrgu reformi, gümnaasiumide lahutamist põhikoolidest, IRLi tõlgendust tasuta kõrgharidusest (sh stipendiumireformi) ning koolide tugispetsialistide (koolipsühholoogid, logopeedid jne) rahastamist täiel määral omavalitsuste eelarvetest.
2015. aasta Riigikogu valimistel kogus Aaviksoo 1405 häält ning sai XIII Riigikogu liikmeks kompensatsioonimandaadiga.
2015. aastal kandideeris Aaviksoo Tallinna Tehnikaülikooli rektoriks. Tema kandidatuur tekitas vastuseisu üliõpilaste ja töötajate seas, kelle sõnul vastanduvat Aaviksoo kandideerimisaegsed väljaütlemised varasematega, näiteks Tartu Ülikool rektorina öeldud väitega, et Eestisse mahub vaid üks ülikool. Samuti on ta kritiseerinud haridusreformi, mille kriitikute hinnangul ise varem haridusministrina läbi surus. Aaviksoo erakonnakaaslane Ene Ergma meenutas seda, kuidas Ergma kandideerimist TÜ rektoriks 2006. aastal kommenteeris Aaviksoo väitega, et ülikooli tuleviku seisukohalt on põhimõttelise tähendusega rektori poliitiline sõltumatus. Ergma hinnangul on Aaviksoo kandideerimine TTÜs selle seisukohaga vastuolus. Protsessi käigus kuratooriumist eemaldatud Heiti Hääl soovitas uutel kuratooriumiliikmetel Jaak Aaviksood rektori ametisse mitte kinnitada ning korraldada uus konkurss, öeldes põhjenduseks: "Meie ülikooli rektori amet ei saa olla läbikäiguhoov poliitiku CV täiendamiseks või avariilennuväli poliitikast väljumisel." Hääle hinnangul põhjustasid segase valimisprotsessi Aaviksood toetav poliitiline surve ning ärihuvid: "Eesmärke on aga rohkem kui üks, kuna TTÜ on lisaks õppe- ja teadustöö kantsile ka Eesti Vabariigis oluline kinnisvaraarendaja ning -haldaja." Päevalehes avaldatud dokumentide kohaselt pälvis Aaviksoo kevadel koostatud dekaanide hinnangute tabelis seitsmest kategooriast neljas hindeks "nõrk" või "väga nõrk" ning teenis kokku 18 punkti, jäädes sellega alla kõigile konkurentidele (Mart Ustav 32 punkti, Jakob Kübarsepp 24 ja Andrus Salupere 19). Ka TTÜ nõukogu hääletusel jäi Aaviksoo viimaseks (Kübarsepp 34, Salupere 30, Ustav 27 ja Aaviksoo 23 poolthäält). Kuratoorium ignoreeris nõukogu hääletustulemust ja tõstis Jaak Aaviksoo pingereas esimeseks. Kandideerimisprotsess leidis laia vastukaja ajakirjanduses, pärast mitme liikme väljavahetamist kinnitas TTÜ kuratoorium Aaviksoo 30. juulil lõpus siiski ametisse. Äripäeva arvamustoimetaja Vilja Kiisleri hinnangul oli endise IRLi poliitiku kinnitamine avalikku, riigi seisukohalt olulisse ametisse (analoogselt samal ajal toimunud Liisa Pakosta valimisega võrdõigusvolinikuks) vägagi kaheldava väärtusega.
Alates 1. septembrist 2015 kuni 31. augustini 2020 oli ta Tallinna Tehnikaülikooli rektor. Tema asemel asus Riigikogu liikmena tööle Siim-Valmar Kiisler.
Poliitilisi seisukohavõtte
Aaviksoo hinnangul jääb Euroopa tsivilisatsioon elujõuliseks ainult siis, "kui me ei jätka sinisilmselt ohumärkide eiramist ega alluta end vägisi pealesunnitud piiritu tolerantsuse, printsiibitu paljukultuurilisuse ja läänekristlike (usu)traditsioonide mahasalgamise nõudele. [...] Meie tsivilisatsioon saab kesta vaid siis, kui meil jätkub eneseusku ja meelekindlust oma traditsioone edasi kanda ning oma väärtusi kaitsta. Kui vaja, siis lõpuni."
Hinnangud tegevusele ja isikule
Jaak Aaviksoo juhtimisstiili on peetud autoritaarseks. Ta ise on öelnud: "Ma olen kõikidel ametipostidel püüdnud ajada läbipaistvat, argumentidele tuginevat ja ausat poliitikat." "Tehnikaülikool vajab tänasel päeval otsusekindlat juhti, kes saaks aru tehnikaülikooli toimimisest ja kohast tänases Eesti ühiskonnas ning suudaks ellu viia vajadusel radikaalseid muudatusi. Ma olen täiesti kindel, et Jaak Aaviksoo on kindla käega juht, kes saab ülikooli juhtimisega hästi hakkama," on iseloomustanud Aaviksood Tallinna Tehnikaülikooli kuratooriumi uus juht Gunnar Okk.
Teadustöö
Teadustöös on Jaak Aaviksoo tegutsenud optika ja spektroskoopia alal. Peasuundadeks lisanditsentrite resonantse sekundaarkiirguse uurimine, pikosekundlahutusega fotoluminestsentsi uurimismetoodika väljatöötamine, molekulaarkristallide pikosekundlahutusega spektroskoopia alased tööd ja polaritonluminestsentsi kineetilise mudeli väljatöötamine, optiliste prekursorite ja resonantsete peegeldusosakeste eksperimentaalne detekteerimine, kuumade elektronide relaksatsiooni eksitonmehhanismi selgitamine pooljuhtides ning valgusergastuse dünaamika pooljuhtkristallides.
Isiklikku
Jaak Aaviksoo on abielus Tiina Kaalepiga. Tal on kolm last, neist kaks abielust geograaf Kiira Aaviksooga (1955–2011), seitse lapselast ja üks lapselapselaps.
Tema vend Peep Aaviksoo on olnud poliitik ja korvpallur.
Aaviksoo kuulub Kaitseliidu Tartu maleva Akadeemilisse malevkonda.
Ta on maailma pikakasvulisemaid kõrgkoolirektoreid (198 cm).
Puit
pisi|300px|Langetatud puutüved Puidu all mõeldakse üldkeeles puude ja põõsaste tüve ja okste kõva kude. Kitsamas botaanilises mõttes nimetatakse puiduks seemnetaimede kambiumi moodustatud sekundaarset ksüleemi. See definitsioon ei hõlma näiteks palmiliste puitu, ometi on sellegi puhul iseloomulik ligniini kogunemine rakuseina. Laiemas mõttes mõistetaksegi puidu all lignifitseerunud (puitunud) taimekude.
Puidu kasutamine materjalina ja kütteainena on taimede kasutamise üks varasemaid viise. Puit on väga mitmekülgsete kasutusvõimalustega taastuv tooraine, mis kuulub tänini tähtsaimate taimsete saaduste hulka.
Puidu teke
[[Pilt:Holz querschnitt.jpg|300px|pisi|Puidu ehitus
0 – säsi
1 – aastarõnga piir
2 – vaigukanalid
3 – primaarsed säsikiired
4 – sekundaarsed säsikiired
7 – fellogeen
8 – niin
]]
Puit tekib puidurakkude kasvamise ja paljunemise tulemusena. Selle hulgas eristatakse kahte mehhanismi. Puidu kasv algab taimsest algkoest ehk meristeemist.
Kasvuperioodid
Meie ilmastikuoludes on puittaimedel neli kasvuperioodi:
Sellise tsüklilise kasvu tagajärjel moodustuvad aastarõngad, mis on tüve ristlõikel selgelt märgatavad. Aastarõngaste uuringuid kasutatakse puude vanuse määramisel, samuti paleoklimatoloogias, dendrokronoloogias jm.
Kestandumine
300px|pisi|Okaspuu tangentsiaallõige Trahheiidid ja nendes olevad koobaspoorid Puidu kestandumine ehk lülipuidu moodustumine toimub, kui sisemised tüve veekanalid sulguvad ja seejärel rakud surevad. See toimub okaspuidul rakumembraani avade sulgemisel ja lehtpuidul mitte enam kasutatud veekanalite sulgumisel ligikaudu 20–40 aasta vanustel rakkudel. Selle protsessi käigus kujunevad ained, mis hiljem raku kesta ladestuvad, ning tihti kasvab vastupidavus kõdunemisele.
Lülipuidulistest puudest räägitakse siis, kui lülipuit on selgelt eristatav (nt tamme-, pähkli-, männi-, kirsipuul, lehisel ning ebatsuugal, ebaakaatsial).
Kui värvierinevust näha ei ole, aga madala niiskusetaseme järgi saab järeldada, et südamik on kestandunud, räägitakse küpspuidulistest puudest (näiteks harilik kuusk, nulg, pärn, pirnipuu ja punapöök).
Südamik-küpspuupuidu (nt saar, jalakas) südamiku värvus on astmeline, millele järgneb küpspuit, mis samuti nagu südamik enam toitainete transpordis ei osale ja veel üks välimine osa, tihvtpiirkond (juurdekasv).
Uueks puiduks nimetatakse seda osa tüvest, kus vee ja toitainete transport aktiivselt aset leiab. Nn tihvtpiirkonnaga puude omaduseks on ristlõikel märgatav ühtlane hele värvus, mis on tingitud südamiku mittekestandumisest (nt mägivaher, kask, lepp, pappel, harilik vaher ja arukask).
Koostis
Puu keemilised koostisosad on järgmised:
Okaspuit
Arenguajaloo järgi on okaspuit vanem ning lihtsama rakulise ülesehitusega kui lehtpuit – seal on vaid kahte liiki rakke.
Okaspuudest omavad vaigukanaleid lehis, mänd ja ebatsuuga, kuusel, nulul ja kadakal need aga puuduvad.
Lehtpuit
Lehtpuidu rakud erinevad olemuslikult suuresti okaspuidu rakkudest. Neid saab jagada kolme alaliiki ülesannete järgi. Lehtpuidule on erinevalt okaspuudest omane mitte esinevad sooned (trahheed). Nad on tihti palja silmaga märgatavad väikese auguna ristlõikel ja soonekesena tangentsiaallõikes. Soonte järjestuse järgi eristatakse ümarpoorilist puitu (näiteks tamm, harilik kastan, saar, ebatsuuga, jalakas ...), poolümarpoorilist puitu (näiteks pähklipuu, kirsipuu ...) ja hajupoorilist puitu (näiteks kask, lepp, pärn, pappel, punapöök, paju ...).
Troopikapuit (vihmametsapuit)
Mõiste troopikapuit on defineeritud puidu päritolu järgi. See tähistab Kesk-Euroopast vaadatuna troopikas või subtroopilises regioonis kasvavat väärispuitu. Paljud troopilised puidud on märkimisväärsed oma eelisomaduste pärast, milleks on head mehaanilised omadused ja kõrge ilmastikukindlus ning vastupidavus putuka- ja seenekahjustuste suhtes. Sageli on ka puidu eriline värv või tekstuur meeldiv omadus. Konstantse troopikakliima tõttu ja sellega seonduvalt puuduvate aastarõngaste tõttu on troopikapuit ühtlasema tekstuuriga kui parasvöötme puit. Troopikapuidu kasutamist kritiseerisid 1970. aastatel tööstusriigid, kuna troopiliste vihmametsade tagavara on ebaseadusliku raie tõttu ohustatud. Samas on puit väga tähtis majanduslik tuluallikas nii mõnegi troopilise kui ka parasvöötme riigi jaoks ning tähtis sissetulekuallikas sealsete elanike jaoks.
Ulatuse poolest suurimat tööstusliku lageraiet troopikapiirkonnas tehakse Indoneesias, kus igal aastal hävitatakse Šveitsi-suurune maa-ala vihmametsa. Viimane rikkumata vihmamets asub Aasias Lääne-Paapuas ja on ohustatud illegaalsete metsaraiete pärast (eriti merbau-intsia). Peasisseostjateks on Hiina ja Jaapan.
Troopiliste vihmametsade kaitseks töötasid keskkonnakaitseorganisatsioonid nagu Maailma Looduse Fond, Greenpeace, NABU ja BUND FSC välja sertifikaadi.
Troopikapuud on näiteks mahagon, tiikpuu, balsapuit, Brasiilia dalbergia, bolletrie, azobe, vääris-obehhepuu, merbau-intsia, Ramin, afseelia, vengepuu.
Töötlemine ja kasutusalad
Puit on üks mitmekesisemate kasutusvõimalustega toore. See kuulub nii kestvatulu toorainete kui ka energiaallikate hulka, kuna ta päikeseenergia abil looduslikult kasvab.
Mongoolia kloostrid
Mongoolia kloostrid
Philipp I
Philipp I nime all tuntud monarhid ja valitsejasuguvõsade pead:
Mongoolia kloostrid
Mongoolias kasutatakse kloostri kohta nimetust süme, (sume) küriye või keid (hijd). Therāvadas on sellele analoogne mõiste vihāra ehk wat.
Puit
Töötlemine ja kasutusalad
Selle töötamise lihtsus ja sellega kaasnev väike energiatarve on olulised tegurid kasumi saamisel metsaraiest ja töötlemisest, samuti mängivad need olulist rolli ökoloogilisel kasutamisel.
Mongoolia kloostrid
Õppeained
Kõigis datsanites õpetati viit distsipliini (mongoli keeles цзаба). Kõiki neid viit distsipliini õpetati kloostris (datsanis) 13-aastase õppeprogrammi jooksul. Pärast 13-aastase kursuse lõpetamist loeti laama (munk) (гарамба) nn esmase hariduse saanuks.
1. aasta (mongoli keeles хадаг)
2. aasta (mongoli чжюн брай)
3. aasta (mongoli шидув)
4. aasta (mongoli юлчжан)
6. aasta (mongoli чуксар-ог)
7. aasta (mongoli чунсар-гон)
Puit
Puit ehitus- ja konstruktsioonimaterjalina
300px|pisi|Puitmaja taastamine Puidu pikaajaline kasutamine materjalina on üks komponent süsinikdioksiidi ladustamisel ja väljendub positiivselt atmosfääri CO2-bilansile.
Mongoolia kloostrid
Õppeained
8. aasta (mongoli абданбо)
Puit
Eelised ja puudused
Puit on peene paksuse puhul tugev ja elastne.
Mongoolia kloostrid
Õppeained
9. aasta (mongoli парчин või парчин-донмо)
Puit
Eelised ja puudused
Puit on küllaltki vastupidav paljude keemiliste ainete suhtes. Näiteks puit kahjustub alles siis, kui keskkonna pH tase on alla 2 või üle 9.
Mongoolia kloostrid
Õppeained
10. aasta (mongoli умасарба)
Puit
Eelised ja puudused
Väikese soojusjuhtivuse tõttu on puit väga hea soojusisolaator.
Mongoolia kloostrid
Õppeained
11. aasta (mongoli ума-нинба)
Puit
Eelised ja puudused
Üheks puidu puuduseks või eripäraks on tema ebaühtlane struktuur ja omadused. Näiteks tüvepuidu korral on üks põhilisemaid struktuurihälbeid oksakohtade esinemine. Kõrvalekalduvad kasvutunnused või puiduvead hinnatakse tugevuse alusel enamasti negatiivseteks, kuid võivad samas olla esteetiliselt soovitud.
Mongoolia kloostrid
Õppeained
12. aasta (mongoli дзод-сарба)
Philipp I
Vaata ka
Liste der Herrscher namens Philipp
Mongoolia kloostrid
Õppeained
13. aasta (mongoli дзод-нинба)
Puit
Eelised ja puudused
Puidu üheks halvaks küljeks on tema vastuvõtlikkus bioloogilistele teguritele. Ta on näiteks toiduks paljudele seentele (majavamm), putukatele ja bakteritele. Vastuvõtlikkus bioloogilisele lagunemisele on osaliselt seotud puidu niiskusega, sest vaid niiskunud puitu suudavad asustada ja lagundada puiduseened.
Paljusid neist halbadest omadustest on võimalik niinimetatud konstruktiivse puidukaitsega vältida või vähendada. Selle hulka kuulub ka paljude vanade teadmiste ja tavade rakendamine puidu kasutamisel, ulatuslikult ilma kaasaegsete puidukaitsevahenditeta. Üks uus moodus puit niiskusekindlaks ja vastupidavaks muuta on termopuiduprotsess.
Puidu põlevus on tema halvaks küljeks, kui seda ehitus- ja konstruktsioonimaterjalina kasutatakse. Samas puit, mis paikneb tule suhtes ristikiudu, ja kattematerjal, mis koosneb puidu ristlõigetest, on üpris püsiv tule suhtes ja sellisel kujul mõningatel juhtudel hoopis tulekahju tõkestamiseks kasutatakse, kuna sel juhul tekib põlemisel puidu pinnale söe kiht ja see takistab soojuse kandumist puidu sisemusse ning samas ise põlemiseks kõrget temperatuuri vajab. Ehitusviisi ja kaitsemeetmetega on võimalik tõsta puidu vastupidavust nii tulele kui keskkonnamõjudele. Puitehitise stabiilsus väheneb tänu halvale puidu sisemisele soojusjuhtivusele aeglaselt tulekahju korral ja kandevõime väheneb peamiselt kandetarindite ristlõike vähenemise tõttu, mitte nende kuumenemise tõttu. Teraskonstruktsioonidel seevastu toimub aga kõrgest temperatuurist tulenevalt kandevõime vähenemine järsu, mis viib nende kokkuvarisemisele.
Pikaajalisel toimel kahjustab UV-kiirgus puitu. Seejuures laguneb ligniin ja vihmavesi uhub selle jäägid välja. Lisaks sellele muutub puit UV-kiirguse toimel halliks. Päikesekiirte mõju on tuntav puidu välimistel kihtidel ja seda annab vältida pigmendirikaste lakkide, ehk siis värvide kasutamisega.
Puit ehitusmaterjalina
300px|pisi|Vana puumaja Veneetsias Puit on üks vanemaid ehitusmaterjale ja üksnes oma tuleohtlikkuse pärast tulekahjude ja sõdade tõttu tagasitõrjutud. Viimasel ajal on puidu tähtsus ehitusematerjalina uuesti tõusnud, oma ökoloogiliste ja taastuva materjali heade omadustega. Lisaks ei reosta lagunev puit loodust.
Erinevalt metallist ei juhi puit elektrit. Selle tõttu ehitati 1930. aastatel saatjamastid puidust, misjuures antennitraat masti sees üles riputati. Välja arvatud Gleiwitzi mast, on kõik ülejäänud mastid kas Teise maailmasõja lõpus või hiljem lammutatud. Ka nüüd kasutab Saksa Telekom AG Brückis kahte 54 meetri kõrgust puumasti, mis ehitati metallosi kasutamata. Nende otstarbeks on mõõdetavate antennide vastuvõtt. Tänu mastide metallivabale konstruktsioonile on võimalik häirevabalt diagramme välja mõõta.
Põhimõtteliselt ei seisa puust kõrghoonete ehitamisele midagi vastu; see on aga staatiliste vaatepunktist ainult ülemiste korruste jaoks võimalik. Kõrgeim puidust ehitatud hoone asub Magdeburgis Saksamaal. See on Jahrtausendturm (avatud 1999. aasta Bundesgartenschau raames Elbauenpargi alal). Suurim Euroopa majanduslikult kasutatud maja viie korrusega asub Espoos Soomes. Selle ehitust juhatas põhiliselt Soome firma Finnforest ja see valmis aastal 2005.
Puitu saab kasutada toorainena või ka töödeldud kujul soojusisolatsiooniks (näiteks kiudisolatsiooniplaadid, balsapuit vedelgaasikonteinerite isolatsiooniks).
Puitkiudplaat on ka heade akustilise isolatsiooni omadustega. Keskmise paksusega kiudplaate (MDF) kasutatakse vanemate ehituste restaureerimise juures sammuheliisolatsiooniks.
Puitu kasutatakse nii ehitusmaterjaliks, betooni vormimisel, vooderdusena, elektrimastidel kui ka raudteeliipritena ja tunneli- ning sillaehitustöödes. Varem kasutati okaspuitu kaevandus- ja tunnelitöödel, kuna erinevalt lehtpuudest teeb ta murdumise eel häält.
Puitu kasutatakse mahutite ja silode ehitamisel, mis on mõeldud agressiivsete soolade säilitamiseks.
Üldiselt kasvab liimpuittalade kasutamine hallide katusekonstruktsioonides aga on esinenud ka niiskuskahjustustest tingitud ja talade kokkuvajumise põhjustanud õnnetusi. Konstruktsioonide kandejõud on siiski piisavalt suur, et regulaarse kontrollimise puhul risk puudub.
Puit on üks vastupidavamaid ehitusmaterjale, kui see on korrektselt töödeldud ja hoolitsetud, või kui ta kahjurite ja teiste mõjude tõttu ei kahjustu.
Puit konstruktsioonimaterjalina
Puidu kui konstruktsiooni koostisosa tähtsus suureneb fossiilse tooraine väheneva kasutamise tõttu. Tal on suhteliselt väike tihedus, suur jäikus ja head omadused kuju säilitamisel pikaajaliste jõudude mõjul. Seda on hea töödelda ja on eeliseks, et omab esteetilisi ja ergonoomilisi omadusi.
Taaskasutus, aineline ja energeetiline kasutamine
Puitu saab puhtal kujul probleemideta likvideerida seda kompostides või sellest põletamisega energiat võites. Vana- ja prügipuit kasutatakse põletusmaterjalina biomassitehases taastuv- ja CO2-neutraalse energia saamiseks. Veel üks ümbertöötamismeetod on kõrge temperatuuri juures toimuv pürolüüs. Puitu kasutatakse paljude põhjuste tõttu uue energia võitmise jaoks. Küttepuit viitab uuestikasvava toorainena heale ökobilansile, kui seda uuesti istutatakse ja kasvatatakse. Puitu kasutatakse põletusainena puuahjudes. Puit on tänu automaatsete põletusseadmete leiutamisele puidugraanulite ja pilbaste kujul põletusainena nüüdselt mitte ainult palju ökoloogilisem, vaid pakub ka lähedast mugavust kui õli või gaas.
Pürolüüsi abil on võimalik puidust ja teistest orgaanilistest ainetest palju keemilisi põhiaineid valmistada, mis fossiilseid allikaid asendavad. See kujutab samaaegselt puidu ainelise ja teiste uuestikasvavate toorainete kasulikkust, mis fossiilsete energiatootjate loobumisel suureks kasuks on.
Muud ainelised kasutusvõimalused:
Eesti kirjakeele norm
Eesti kirjakeele norm on eesti keele õigekirjutuslike, grammatiliste ja sõnavaraliste normingute ja soovituste süsteem, mille ülesandeks on tagada ametliku keelekasutuse ühtlus ja selgus ning suunata avalikku keelekasutust.
Eesti kirjakeele normi rakendamise kord, § 1
Normingud on kokkulepped ja reeglid, mille järgimist peetakse kirjakeele oskamise tunnuseks. Soovitused on nende andjate seisukohad, milline on hea keelekasutus ja millist keelendit võiks eelistada. Kui soovitusi ei järgita, siis ei ole eksitud kirjakeele normingute vastu ja näiteks kooliõpetuses ei saa seda lugeda veaks. Ka kõigil keelekasutajatel, sealhulgas keeletoimetajatel on igati õigus suhtuda soovitustesse reservatsioonidega.
Ili Kasahhi autonoomne ringkond
2000. aastal oli elanikest 44,4% hiinlased, 25,6% kasahhid, 16,1% uiguurid, 8,9% hueid ja 1,6% mongolid.