cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Nukutööstus Läänela
Nukutööstuse Läänela loomine
Cäcilie Tehve (varem Cecilie Tehwe; 1892–1979) avas 1933. aastal Nõmmel Läänekaare tänavas nukutööstuse Läänela. Nukutööstus asus tema kodumajas, seal parandas ja valmistas ta mänguasju koos oma tütre Larissa Maasikaga (sündinud Tehve; 1913–2005). Cäcilie ei olnud kunstiharidust saanud, kuid ta oli loomult andekas ning tegeles maalimise ja käsitööga. Nukutegemist oli ta õppinud tuttava sakslannast õmbleja Julie Welbachi käest, kes õmbles nukke asjaarmastajana. Larissa Maasikas oli õppinud akvarellistiks. Läänelas tehti peamiselt nukke, mille pea, käed ja jalad olid valmistatud papjeemašeest ning keha riidest. Väiksemaid ja lihtsamaid nukke müüs Cäcilie ise igal pühapäeval Tallinna täiturul. Nukkude päid, jalgu ja käsi saadeti suurematesse kauplustesse üle Eesti (nt ka Oskar Luige mänguasjapoodi Tartus). Toona oli tavaks, et nukupea osteti poest ning keha õmmeldi sellele kodus ise. Eritellimustena tehti Läänelas ka suuremaid, üleni segamassist või paberimassist nukke. Jõulude ajal said lapsed koos vanematega Tehvede majja tulla ja seal spetsiaalse telefoni teel edastada oma nukutellimuse jõuluvanale.
Riia Püha Peetri kirik
Kiriku kõrgus on 123,5 m. Enne Riia teletorni valmimist 1985. aastal oli kirik linna kõrgeim hoone.
Nukutööstus Läänela
Nukkude valmistamine
Nukkude valmistusprotsess oli ajamahukas. Vajalik mass segati kokku tisleriliimist, kriidist, jahust ja paberimassist. Seejärel valati segu vormidesse. Nukuvormid võeti parandusse toodud nukkudelt. Vormis kuivanud kehaliikmete pooled liimiti kokku, pahteldati ja seejärel lihviti, ühendati omavahel ning lõpuks värviti üle ja peale maaliti näojooned. Juuksed kas maaliti või tehti parukad. Parukate tegemisel kasutati ehtsaid inimjuukseid, mis hangiti juuksuritelt. Juuste muretsemisega erilisi probleeme ei tekkinud, kuna toonane naiste mood soosis pikkade juuste lühikeseks lõikamist. Oli nii liikuvate käte-jalgadega nukke, kõverdatud jäsemetega beebinukke kui ühes tükis jäikade kehadega nukke ja kaharate seelikutega ilunukke. Lisaks tehti nukutööstuses traadist ja tekstiilist Miki- Hiiri ja Minni-Hiiri, mis olid 1930. aastatel väga populaarsed. Nukutööstus Läänela lõpetas tegevuse 1944. aastal, kuna järjest suuremate riigimaksude maksmine hakkas väikesel ettevõttel üle jõu käima. Eraviisiliselt tegi ja parandas Larissa Maasikas nukke edasi ka järgnevatel aastakümnetel. Viimased nukud valmistas Maasikas müügiks 1990. aastatel.
Riia Püha Peetri kirik
Arhitektuuriliselt on kirik ehitatud gooti ja varajase baroki stiilis.
pisi|tühi|Riia Püha Peetri kiriku [[interjöör (september 2014)]]
Surnud 27. septembril
Siin loetletakse 27. septembril surnud tuntud isikuid.
Nukutööstus Läänela
Nukkude valmistamine
pisi|Nukutööstuses Läänela 1942. aastal valmistatud segamassist nukk maalitud juustega. Tartu Mänguasjamuuseumi esemekogu, TMMM 144
Läänela nukud Tartu Mänguasjamuuseumis
Tartu Mänguasjamuuseumi kogudes on esindatud nii väiksema- kui ka suuremamõõtmelisi Läänela nukke. Mõnda neist on võimalik näha muuseumi põhiekspositsiooni (Lutsu 8) teisel korrusel Eesti tootjate väljapanekul. Lisaks saab esemetega tutvuda digitaalselt Tartu Mänguasjamuuseumi digiarhiivi vahendusel.
Raugilaid
Raugilaid on saar Pärnu maakonnas Lääneranna vallas, üks Varbla laidudest.
Raugilaid asub 0,7 km Pihelgalaiust läänes. Raugilaid on kaarja kujuga (kirderand sirgjooneline), laid on madal, kivine, rohtunud. Laiu pindala on 1,75 hektarit ja rannajoone pikkus 788 meetrit.
Laid kuulub Varbla laidude looduskaitseala koosseisu ja on looduskaitse all.
Numa-Daly Magenta staadion
Numa-Daly Magenta staadion (ka Numa-Daly staadion) on mitmeotstarbeline staadion, mis asub Nouméas Uus-Kaledoonias. Seda kasutatakse peamiselt jalgpalli mängudeks. Staadion mahutab 16 000 pealtvaatajat. Uus-Kaledoonia jalgpallikoondis peab sellel väljakul oma kodumänge.
Stereolitograafia
pisi|Stereolitograafia tööpõhimõte. Stereolitograafia (SL/SLA) on kolmemõõtmelise printimise tehnoloogia, kus kasutatakse kihtide loomiseks ja kõvendamiseks fotopolümeersete vaikude fotokeemilisi protsesse.
Ajalugu
Stereolitograafia tehnoloogia töötati välja 1980ndatel. Kuigi esmalt proovisid protsessi patenteerida prantslased Alain Le Mehaute, Olivier de Witte and Jean Claude André, lükati nende taotlus tagasi.
Aastal 1984 esitas enda patendi tehnoloogiale ameeriklane Chuck Hull, kes populariseeris ka termini "stereolitograafia". Hulli patendis kirjeldatud tehnoloogia kasutas fotopolümeerse vaiguga vanni pinnale suunatud kontsentreeritud ultraviolettvalguse kiirt, et joonistada välja soovitud kujund kiht kihi haaval alustades eseme põhjast. Patendi taotlus rahuldati aastal 1986 ning Chuck Hull asutas maailma esimese 3D printimise firma 3D Systems, tehnoloogia laiemale avalikkusele tutvustamiseks.
Tööpõhimõte
pisi|Skeem inverteeritud stereolitograafia meetodit kasutavast printerist. Laseri või projektori (a) abil valgustatakse vanni läbipaistva põhja (c) peal olevat fotopolümeerset vaiku (b), mis selle tulemusena moodustab kõva kihi. Prinditavat objekti (d) tõstetakse iga kihi valmimisel kihi võrra kõrgemale liigutades alusplatvormi (e). Tavaline stereolitograafial põhinev 3D printer kasutab kihtide välja joonistamiseks UV-laserit, mille fookus suunatakse fotopolümeerset vaiku sisaldava vanni pinnale. Raalprojekteerimise (CAM/CAD) teel genereeritud keha joonistatakse UV-laseriga kiht kihi haaval vanni pinnale. Kuna fotopolümeerid on tundlikud UV-valguse suhtes tekib niiviisi vanni pinnale tahke polümeeri kiht. Iga kihi valmimisel langetatakse detail sügavamale vaiguvanni ning ühtlustatakse vanni pealispind, et alustada uue kihi joonistamisega. Protsessi korratakse kuni objekti valmimiseni. Lõppviimistlusena tuleb prinditud objekti pesta lahustiga, et eemaldada vedelad polümeerijäägid.
Tõnu Pukspuu
Tõnu Pukspuu (sündinud 15. veebruaril 1937 Raplas) on eesti tehnikateadlane.
Elulugu
Tõnu Pukspuu on ettevõtja poeg.
Stereolitograafia
Tööpõhimõte
Laserite asemel võib SLA printerites kihte luua ka projektori või LCD ekraani abil võimaldades terve kihi korraga loomist.
Mitte keegi peale sinu
"Mitte keegi peale sinu" on 2014. aastal ilmunud Eesti režissööride Janno Jürgensi, Maria Reinupi, Triin Ruumeti, Ivan Pavljutškovi, Kaur Koka ja Margus Paju lühifilme koondav kassett. Filme läbiv teema on üksikinimene, tema igatsused, valikud ja vastutus.
Tõnu Pukspuu
Teadustöö
Uurimisvaldkond: tööstusautomaatika, mõõte- ja kontrollsüsteemid. TTÜ elektriajamite ja jõuelektroonika eriala lõpetajate eksamikomisjoni esimees. Üle 10 teadustrükise.
Stereolitograafia
Tööpõhimõte
Stereolitograafias kasutatavad fotopolümeersed vaigud on laialdaselt kättesaadavad ning materjalil eri omaduste saavutamiseks võib neid ka soovi korral kombineerida. Eri ainete kontsentratsioonidega vaikudel võivad olla väga erinevad omadused. Laialdaselt jagatakse vaigud järgmistesse kategooriatesse:
Eelised ja puudused
Stereolitograafia põhiliseks eeliseks teiste 3D printimise tehnoloogiate osas on selle kiirus. Kuigi valmimisaeg oleneb detaili keerukusest ja suurusest saab üldiselt pea iga disaini luua vähem kui päevaga. Valminud detaile on võimalik lõiketöödelda ning kasutada valuvormides olenevalt kasutatud materjali omadustest. Stereolitograafia meetodil prinditud detailidel on ka tavalisest kõrgem pinnakvaliteet.
Stereolitograafia peamiseks miinuseks on maksumus. Kuigi viimasel ajal on fotopolümeersete vaikude hind langenud, maksab liiter umbes 40 USD. Professionaale SLA printer võib maksma minna kuni 250 000 USD. Alates aastast 2012 on kasvav avalikkuse huvi inspireerinud firmasid looma odavamaid tavakasutajaile kättesaadavamaid lahendusi, mis on ka tunduvalt odavamad. Alates aastast 2016 on liigutud ka rohkem kõrgresolutsiooniliste LCD paneelide poole, mis on vähendanud printerite maksumust veel enamgi. Veel üheks miinuseks on vajadus järeltöötlemise järgi. Reageerimata fotopolümeerne vaik tuleb eemaldada ning prinditud ese võib vajada lisakõvendamist UV-valguse käes.
Kasutus
Stereolitograafiat kasutatakse meditsiinis juba 1990ndatest saadik, et luua harjutus- ning õppematerjale. Lisaks sellele kasutatakse SLA printereid ka proteeside prototüüpimisel ning tootmise abistamiseks.
Lisaks meditsiinivaldkonnale kasutatakse SLA printereid ka tööstuses kuna printimisprotsess on kiire ning siiski suhteliselt odav.
Oleg Sõssujev
Oleg Nikolajevitš Sõssujev (vene keeles Олег Николаевич Сысуев; sündinud 23. märtsil 1953 Kuibõševis) on Venemaa ettevõtja ja poliitik.
1998. aastast on ta Venemaa Föderatsiooni 1. klassi tõeline riiginõunik. Sõssojev on 1999. aastast Alfa Panga direktorite nõukogu esimehe esimene asetäitja. Aastatel 1992–1997 oli ta Samara linnapea, 1997–1998 Venemaa Föderatsiooni valitsuse aseesimees ja 1998. aastal Venemaa Föderatsiooni presidendi administratsiooni juhi esimene asetäitja.
Haridus ja töökäik
Sõssujev lõpetas 1976. aastal Koroljovi-nimelise Kuibõševi Lennundusinstituudi. Kuni 1986. aastani töötas ta lennundusinsenerina, 1986. aastast parteitööl. 1990. aasta alguses sai ta NLKP Kuibõševi linna Krasnoglinski rajoonikomitee esimeseks sekretäriks; sama aasta märtsis valiti ta linnarajooni täitevkomitee esimeheks (selles ametis oli kuni 1992. aasta jaanuarini).
Sõssujev oli 1990. aasta juulis Moskvas peetud NLKP 28. kongressi delegaat. Seal esitati tema kandidatuur NLKP Keskkomitee peasekretäri ametikohale. Kokku esitati 8 kandidaati (sealhulgas Mihhail Gorbatšovi, Aleksandr Jakovlevi, Eduard Ševardnadze, Vadim Bakatini ja Oleg Lobovi kandidatuur). Enamik kandidaate, sealhulgas Oleg Sõssujev, taandas enda kandidatuuri veel samal päeval. 1991. aasta augustis, kohe pärast Augustiputši, astus Sõssujev NLKP-st välja. 11. jaanuaril 1992 nimetas Venemaa Föderatsiooni president Boriss Jeltsin oma seadlusega Oleg Sõssujevi Samara linna administratsiooni peaks. Samara linna administratsiooni pea (meeri) otsestel valimistel sai Sõssujev 1994. aastal 72,9% ja 1996. aastal 73,2% valijate häältest.
1997. aasta märtsis nimetati Sõssujev Venemaa Föderatsiooni valitsuse aseesimeheks (kureeris sotsiaalküsimustega seotud tegevusvaldkondi). 1997. aasta aprillist kuni 1998. aasta aprillini oli ta ühtlasi Venemaa töö ja sotsiaalarengu minister.
Panočiai
pisi|left|Panočiai kalmistu Panočiai on küla Leedus Varėna rajooni territooriumil, Kaniava valla halduskeskus. Küla asub Nočia jõe kaldal Valgevene piiri ääres. Seal asuvad põhikool, postkontor ja raamatukogu, aastal 1992 püstitati sinna ka kabel.
Aastal 1982 ühendati sellega endine Slučajuse küla.
Amele
Küla asub Veciere jõe kaldal. Amele on kujunenud endise Amele karjamõisa (Ammeln) juurde. Grūžase ja Amele vahele jääb valla kõrgeim punkt (56,5 m).
Kazimierz Kuratowski
thumb Kazimierz Kuratowski (2. veebruar 1896 Varssavi – 18. juuni 1980 Varssavi) oli Poola matemaatik ja loogik. Ta oli Varssavi matemaatikakoolkonna üks silmapaistvamaid esindajaid.
Pearätik
Pearätik (ka rätt) on naiste peakate – ruudukujuline diagonaalselt kokkumurtud rätik, mille otsad sõlmitakse kokku lõua all, harvemini kukla taga.
Ajaloost
Euroopas on pearätik olnud viimastel sajanditel laialdaselt kasutusel.
Eestis on pearätikut kantud juba 18. sajandi teisest poolest, 19. sajandi jooksul muutus see algul naistel ja seejärel neidudel üldkasutatavaks. Kanti põhiliselt valgeid, aga ka punase- või siniseruudulisi linaseid rätikuid. Lisaks levisid üha enam puuvillased, villased ja siidist pearätikud.
Pearätikut kanti tavapäraste peakatete nagu tanu, pottmütsi või pärja peal, harvemini all. 19. sajandi lõpust alates kanti seda üha rohkem ainsa peakattena.
Kumla
Kumla on linn Kesk-Rootsis Örebro läänis Kumla vallas; ühtlasi selle valla keskus. Kumla asub lääni keskusest (Örebro) 15 km lõunas.
Linnas elab 14 062 inimest.
1965. aastal avati Kumlas Kumlaanstalten, mis on suurim Rootsi vangla. Vanglas on üle 257 vangi.
Kumlas on sündinud üks Rootsi tuntumaid detektiivromaanide autoreid Håkan Nesser, kes mitmes oma romaanis on üheks tegevuskohaks võtnud Kumla.
Pedro Raul
Pedro Raul Garay da Silva (sündinud 5. novembril 1996 Porto Alegres) on Brasiilia jalgpallur, kes mängib ründajana Mehhiko kõrgliigaklubis Toluca.
Ta alustas klubikarjääri Brasiilia klubis Esporte Clube Cruzeiro.
2017. aasta septembris liitus Pedro Raul Portugali klubiga Vitória de Guimarães, kuid ta sai mänguaega vaid klubi reservmeeskonnas Portugali esiliigas. 2019. aasta jaanuaris naasis ta Brasiiliasse, kui liitus laenulepingu alusel Brasiilia esiliigaklubiga Atlético Goianiense. 2019. aastal võitis ta klubiga Goiási osariigi meistrivõistlused ja kindlustas klubiga pääsu Brasiilia kõrgliigasse.
Must vöötnarmik
Must vöötnarmik ehk must narmik (Phellodon niger) on seeneliik.
Ilja Naišuller
pisi|Ilja Naišuller (2015)
Ilja Viktorovitš Naišuller (vene keeles Илья Викторович Найшуллер; sündinud 19. novembril 1983 Moskvas) on vene filmirežissöör, produtsent, stsenarist ja indie rock ' i viljeleva ansambli Biting Elbows frontman.
Vanuses 8 kuni 14 aastat õppis Ilja Naišuller Londonis. Pärast naasmist Venemaale lõpetas ta Moskvas Jassenevos asuva Briti Rahvusvahelise Kooli. Astus seejärel Moskvas Ostankino Ringhäälingu Instituuti, kus studeerinud poolteist aastat lahkus sealt ja sõitis Ameerikasse, kus õppis mõnda aega New York University Tisch School of the Artsis, enne kui sellegi pooleli jättis.
Bändi loomine ja filmikompanii asutamine
2008. aastal lõi Naišuller koos Ilja Kondratjeviga ansambli Biting Elbows. 2012. aastal asutas ta koos Jekaterina Kononenkoga filmikompanii Versus Picture, kus luuakse reklaamklippe, muusikavideosid ja mängufilme.
Filmikunst
Naišuller on olnud kaastegev kümmekonnas mängufilmis: kas näitlejana (kõrvalosas), stsenaristina, produtsendina või režissöörina (kaks mängufilmi ja mõned osad ühest vene seriaalist).
Septembris 2015 peetud Toronto rahvusvahelisel filmifestivalil toimus Naišulleri debüütmängufilmi esilinastus – märulifilm "Hardcore: Raju Henry" (Venemaal näidati seda pealkirjaga "Хардкор" ja Ameerika Ühendriikides "Hardcore Henry"). Filmi stsenaariumi kirjutas samuti Naišuller.
"Eikeegi"
2021. aastal ilmus Naišulleri teine märulifilm "Eikeegi", peaosas Bob Odenkirk ja kõrvalosas Christopher Lloyd. Ameerika Ühendriikides, kus sellest filmist sai kassahitt, linastati see pealkirjaga "Nobody". Stsenaariumi filmile kirjutas Derek Kolstad.
Must vöötnarmik
Ta on Eestis arvatud III kaitsekategooriasse (seisuga 2012).
Eestis võib teda leida loometsadest ja -põõsastikes, laanemetsadest ja mustika kasvukohatüübist.
Pedro Raul
2020. aasta jaanuaris sõlmis Pedro Raul lepingu Brasiilia kõrgliigaklubiga Botafogo. 2020. aasta hooajal lõi ta Brasiilia kõrgliigas 25 mänguga seitse väravat.
Comcast
Comcast Corporation (endine Comcast Holdings) on Ameerika massimeedia konglomeraat, mis on käibelt maailma suurim ringhäälingu ja kaabeltelevisiooni ettevõte.
Pedro Raul
2021. aasta veebruaris siirdus Pedrol Raul Jaapani kõrgliigaklubisse Kashiwa Reysol. Seal ta aga kindlaks põhimängijaks ei kujunenud. 2021. aasta teises pooles mängis ta Kashiwa Reysolist laenul Mehhiko kõrgliigaklubis FC Juárez. 2022. aastal oli ta laenul Brasiilia kõrgliigaklubis Goiás. 2022. aasta oli Pedro Rauli jaoks väga edukas, kui ta lõi Brasiilia kõrgliigas 19 väravat ja valiti liigahooaja sümboolsesse koosseisu.
2022. aasta detsembris sõlmis ta püsiva lepingu Brasiilia kõrgliigaklubisga Vasco da Gama. 2023. aasta esimene pool tema jaoks Vasco da Gamas mämngides Brasiilia kõrgliigas nii edukas enam ei olnud kui eelmine hooaeg, kui 12 mänguga lõi ta vaid kaks väravat. 2023. aasta juulis siirdus ta Mehhiko kõrgliigaklubisse Toluca.
Rosma ristimets
Rosma ristimets on ristimets Võrumaal Põlva valla Rosma külas.
2020. aastal tunnistati Rosma ristimets kultuurimälestiseks.
Seiklusfilm
Seiklusfilm on mängufilmižanr, mille süžee on köitev ja sisaldab reisimist. Tüüpilises seiklusfilmis on peategelane, kes peab mingi eesmärgi saavutamiseks oma kodust või harjumuspärasest paigast kaugele ära minema. Tegevuspaikadel on seiklusfilmis suur roll, vahel sama suur kui filmitegelastel endil.
Seiklusfilmi tegevus toimub enamasti eksootilistes paikades. Süžee on enamasti seotud uue kogemuse ja tundmatu avastamisega. Filmi tegelased on tavaliselt uljad ja julged inimesed. Tegemist võib olla eepilistele ja ajaloolistele filmidele iseloomulike lahendustega (kus kangelased on sageli julged, altruistlikud, patriootilised inimesed, kes tegutsevad oma ideaalide nimel), kadunud kontinentide otsimise, džungli- ja kõrbefilmidega, aardejahiga, katastroofide, otsingute ja avastamisega, võitlusega vabaduse eest ja vallutajate vastu, püüdega aidata taastada õiglust ja mõistlikku ühiskonnakorraldust jms.
Seiklusfilm sarnaneb märulifilmile selle poolest, et luuakse tegevusrohke ja energiline kogemus filmivaatajale. Erinevalt mängufilmist ei panda seiklusfilmis suurt rõhku vägivallatsemisele ja kaklemisele, selle asemel suudab seiklusfilm olla elav läbi reiside, vallutuste, uurimisretkede, impeeriumide loomise ning heitluste ja olukordade, millele peategelastel, päris ajaloolistel isikutel või protagonistidel vastu astuda tuleb.
Seiklusfilmide sihtrühmaks olid alguses mehed, seetõttu kasvas aastate jooksul välja suuri meeskangelastest staare. Need julged, altruistlikud kangelased võitlesid sageli oma uskumuste nimel, pidasid vabadusvõitlust või võitlesid ebaõiglusega. Tänapäeva seiklusfilmid, millest mõned on olnud edukad menufilmid, on ristanud erinevate filmide tegelasi ja lisanud leidlikke märulikangelasi, paljud neist naised.
Peavöö
Peavöö on 2–5 cm laiune peapael, mis on kasutusel Setumaal rahvarõivaste kandmisel.
See põimitakse värvilistest villastest lõngadest ning seotakse ümber pea liniku peale. Peavöö otstes on spiraalkaunistused ja narmad.
Gilberto Mendes
Õppis kompositsiooni Cláudio Santoro juhendamisel. 1960. aastatel täiendas end Darmstadtis, kus tema juhendajateks olid Pierre Boulez, Henri Pousseur ja Karlheinz Stockhausen.
Kloostris me elada ei saa
"Kloostris me elada ei saa" on ansambli Agent M virtuaalne EP. Album ilmus võrguteavikuna 2009. aastal.
Muuseumikaart
Muuseumikaart on Eesti muuseumiühingu asutatud Eesti muuseumide digitaalne ühispilet, mis võeti kasutusse 2023. aasta aprillis. Isikustatud muuseumikaart kehtib 12 kuud alates esimesest muuseumikülastusest ning sellega pääseb piiramatult enam kui 100 muuseumisse ja enam kui 500 näitusele. Muuseumikaardiga on liitunud muuseume üle Eesti, sh kõik Tartu muuseumid.
Kallasrada
pisi|Tõkestatud kallasrada Keila-Joal, Mõisaküla mererannas 2014. aasta juulis.[[Fail:Tõkestatud kallasrada Kiidjärvel, jõekaldal, 2014. aasta juulis.jpg|pisi|Tõkestatud kallasrada Kiidjärvel, jõekaldal, 2014. aasta juulis.]] Kallasrada on avaliku veekogu kaldariba. Mõiste on kasutusel Eesti keskkonnaseadustes. pisi|Tõkestatud kallasrada Rõugel, 2014. aasta juulis. Eesti keskkonnaseadustiku üldosa seaduse järgi on kallasraja laius laevatatavatel veekogudel 10 m ning teistel veekogudel 4 m. Kallasraja laiust arvestatakse lamekaldal põhikaardile kantud veekogu piirist ja kõrgkaldal kaldanõlva ülemisest servast, arvates viimasel juhul kallasrajaks ka vee piirjoone ja kaldanõlva ülemise serva vahelise maariba.
Kallasraja kasutamiseks on vajalik juurdepääs kallasrajale. Juurdepääs on vajalik mh (mere)päästetöödeks. KeÜS § 28 lg 7 nõuab, et kohaliku omavalitsuse üksus peab planeeringutega tagama avaliku juurdepääsu kallasrajale ning § 28 lg 71, et kalda omanik või valdaja peab tagama kallasrajale juurdepääsu planeeringuga kehtestatud tingimustel. PlanS § 75 lg 1 p 11 kohaselt tuleb juurdepääsu tingimused määrata üldplaneeringuga ning juurdepääs ise detailplaneeringuga (§ 126 lg 1 p 10). Arvestades, et planeering on õigusakt (õigusnorm) ja õigusaktina (õigusnormina) üldkehtiv, kehtib planeering juurdepääsu (tingimuste) osas kõigi isikute suhtes ilma servituudi vm asjaõiguseta senikaua kuni vastav planeering kehtib. Seda ka juhul kui planeering nõuab servituudi seadmist, kuid servituut on seadmata. Planeering õigusnormina on avaliku korra osa (KorS § 4). Planeeringu rikkumine kallasraja juurdepääsu (tingimuste) osas on seetõttu avaliku korra rikkumine (KorS § 5). Kallasraja või sellele juurdepääsu sulgemine on karistatav rahatrahviga kuni 300 trahviühikut ehk kuni 1200 eurot (KarS § 47 lg 1), kui rikkuja on füüsiline isik, ja rahatrahviga kuni 3200 eurot kui rikkuja on juriidiline isik (KeÜS § 626). Rikkumist menetleb Keskkonnaamet ja valla- või linnavalitsus (KeÜS § 627).
Valahhia vürstiriik
Valahhia (rumeenia Țara Românească või Valahia; arhailiselt Țeara Rumânească, kirillitsas Цѣра Румѫнѣскъ / Цѣра Рȣмѫнѣскъ / Землѧ Ѹгровлахїиска, vanavene Земля Угровлахийская, Угровлашская Земля, Влашская Земля, Власское, ladina Transalpina, Valachia) on Rumeenia ajalooline ja geograafiline piirkond. See paikneb Doonaust põhjas ja Lõuna-Karpaatidest lõunas. Valahhia on traditsiooniliselt jagatud kaheks osaks, Munteenia (Suur-Valahhia) ja Olteenia (Väike-Valahhia). Valahhiat kui tervikut on mõnikord kutsutud Munteeniaks samastamise kaudu suuremaga kahest traditsioonilisest osast.
Valahhia kui vürstiriik asutati 14. sajandi alguses Basarab I poolt pärast mässamist Károly I vastu, kuigi Valahhia territooriumi on esmamainitud Olti jõest läänes asuvana Béla IV poolt 1246. aastal vojevood Seneslaule antud hartas. Aastal 1417 nõustus Valahhia Osmanite riigi süseräniteediga; see kestis kuni 19. sajandini, kuigi lühikeste Vene okupatsiooniperioodidega aastatel 1768–1854. Aastal 1859 ühines Valahhia Moldovaga, et moodustada Ühendatud vürstiriigid, mis võttis aastal 1866 nimeks Rumeenia ja sai aastal 1881 ametlikult Rumeenia kuningriigiks. Hiljem, aastatel 1918-1920, pärast Austria-Ungari lagunemist ning Transilvaania, Banaadi, Krisaania, Marmaatia ja Bukoviina rumeenlaste valitud esindajate resolutsiooni anti vastavad territooriumid Rumeenia kuningriigile, nii tekkis moodne Rumeenia riik.
Nimi
Varakeskajal kasutati slaavi tekstides asukoha määranguna ka nime "Zemli Ungro-Vlahiskoi" (Земли Унгро-Влахискои või "Ungari-Valahhia maa"). Mõiste, rumeenia keeles "Ungrovalahia", jäi religioosses kontekstis kasutusse kuni uusajani, viidates rumeenia õigeusu Ungari-Valahhia metropoliidile, erinevalt Tessaalia Valahhiast või Suur-Valahhiast Makedoonias, keskaegne riik, või Väike-Valahhiast (Mala Vlaška) Serbias. Riigi ametlikud määrangud olid Muntenia (Mägede maa) ja Țara Românească (Terra Romana või Rumeenia maa).
Pikka aega pärast 14. sajandit kutsuti Valahhiat Bulgaaria allikates Vlaško (Влашко), Serbia allikates Vlaška (Влашка) ning saksakeelsetes (Transilvaania) allikates Walachei või Walachey. Traditsiooniline Ungari nimi Valahhiale on Havasalföld ("Lumised madalikud") (vanem vorm on Havaselve, mis tähendab "maad lumiste mägede taga" ("lumised mäed" = Alpid = Karpaadid)), ladina keeles Transalpina – kasutati Ungari kuningriigi ametlikes kuninglikes dokumentides. Osmanitürgi ja türgi keeles kasutatakse Eflâk Prensliği, Eflâk (mis tähendab ka "taevas" või "taevad"), افلاق.
Araabia kroonikad 13. sajandist kasutasid Bulgaaria kuningriigi asemel vaid nime Valahhia ja andsid Valahhia araabia koordinaadid ja määrasid, et Valahhia nimi oli "al-Awalak" ja elanikud "ulaqut" või "ulagh"
Must Valahhia
Mavrovlachia (Must Valahhia) on Moldova teine nimi. Mavrovlachi on Balkani valahhide või aromanide teine nimi. Mõlemad nimed võisid tulla segadusest: Kara Iflak, Valahhia türgi nimi, tähendab "valahhide maad"; kuid hiljem tõlgendati kara ("maa") valesti kui kara ("must").
Hiljem nimetasid türklased Moldova ja Valahhia ümber kui Kara Iflak ("Must Valahhia": Moldova) ja Ak Iflak ("Valge Valahhia": Valahhia) vastavalt türgi ilmakaarte sümbolismile: põhja sümboliseerib must ja läänt valge. Ardeal/Erdély oli Transilvaania nimi ja Kara Iflak, "Põhja-Valahhia" oli kas Valahhia, valahhidega asustatud Balkani territooriumitest põhjas, või Moldova (Valahhiast põhjas). Teine seletus on tüpoloogiliselt parem.
Ajalugu
Üks esimesi kirjalikke tõendeid Valahhia kohalikest vojevoodidest on seotud Litovoiga (1272), kes valitses maad Karpaatide kõigil külgedel (sealhulgas Hațeg Transilvaanias) ja keeldus Ungari kuningale (1272–1290) László IV-le andamit maksmast. Tema järglane oli tema vend Bărbat (1285–1288). Ungari riigi jätkuv nõrgenemine jätkuvate mongolite sissetungide ajal (1285–1319) ja Árpádi dünastia langus avas tee Valahhia riigikeste ühendamiseks ja sõltumatuseks Ungari võimust.
pisi|150px|vasakul|Vojevood [[Mircea cel Bătrâni pitser aastast 1390, mis kujutab Valahhia vappi]]
Valahhia loomist, mida kohalikus traditsioonis peetakse ühe Radu Negru (Musta Radu) tööks, on ajalooliselt seostatud Basarab I-ga (1310–1352), kes mässas Ungari kuninga (1308–1342) Károly I vastu ja asus valitsema Olti jõe mõlemal kaldal, rajades Câmpulungis oma residentsi kui esimene Basarabi dünastiast valitseja. Basarab keeldus Ungarile Făgărași, Almași ja Severini banaadi maid andmast, võitis Károlyt Posada lahingus (1330) ja laiendas oma maid itta, hõivates maid kuni Kilijani (Budžakis), mis on Bessaraabia lähtekoht; viimase üle valitsemist ei suutnud järgnevad vürstid säilitada, kui Kilija u. 1334. aastal nogaide kätte langes.
Basarabi järglane oli (1352–1364) Nicolae Alexandru, kellele järgnes (1364–1377) Vladislav I. Vladislav ründas Transilvaaniat pärast seda, kui Ungari kuningas (1342–1382) Lajos I okupeeris maid Doonaust lõunas, sundides Vladislavi aastal 1368 tunnistama oma ülemvõimu, kuid Vladislav mässas taas samal aastal; tema valitsemisajal toimus ka esimene vastasseis Valahhia ja Osmanite vahel (lahing, milles Vladislav oli liidus Bulgaaria Ivan Šišmaniga). Radu I (u 1377–u 1383) ja tema järglase (1383–1386) Dan I ajal jätkusid vaidlused Ungariga Transilvaania ja Severini valduste üle.
Mircea cel Bătrânist kuni Radu Suureni
pisi|300px|Valahhia vürsti Mircea cel Bătrâni territooriumid umbes 1390. aastal
Kui kogu Balkani poolsaar sai areneva Osmanite riigi lahutamatuks osaks (protsessi lõpetas aastal 1453 Konstantinoopoli langemine sultan Mehmed II kätte), oli Valahhia haaratud sagedastest vastasseisudest ja muutus Mircea cel Bătrâni valitsemise viimastel aastatel Osmanite maksualuseks riigiks. Mircea (valitses 1386–1418) võitis esialgu Osmaneid mitmes lahingus (sealhulgas Rovine lahingus aastal 1394), ajades nad Dobrudžast minema ja laiendades viivuks oma võimu Doonau deltale, Dobrudžale ja Silistrale (u. 1400–1404). Ta kõikus liitude vahel Ungari Zsigmondi ja Jagelloonide Poolaga (võttes osa Nikopolise lahingust) ja allkirjastas aastal 1417 rahulepingu Osmanitega, pärast seda, kui Mehmed I saavutas kontrolli Turnu Măgurele ja Giurgiu üle. Kaks sadamat jäid, lühikeste vaheaegadega, Osmanite riigi osaks aastani 1829. Aastatel 1418–1420 võitis Mihail I Osmaneid Severinis, kuid tapeti lahingus; aastal 1422 kõrvaldati oht lühikeseks ajaks, kui Dan II tekitas Pippo Spano abil Murad II-le kaotuse.
pisi|vasakul|Valahhia kujutatuna 1493. aasta [[Liber Chronicarumis]]
Aastal 1428 sõlmitud rahu avas sisekriisi perioodi, kui Dan pidi end kaitsma Radu Praznaglava vastu, kes juhtis esimest reast bojaaride koalitsioonidest valitud vürstide vastu (aja jooksul muutusid need avalikult Osmanite-meelseks, vastuseks repressioonidele). Olles aastal 1431 võidukad (aastal, kui bojaaride toetusel asus troonile Alexandru I Aldea), said bojaarid järjest lööke Vlad II Draculi poolt (1436–1442; 1443–1447), kes sellegipoolest üritas kompromisse Osmanite ja Saksa-Rooma riigiga.
Järgnenud kümnendit iseloomustasid konflikt rivaalitsevate Dănești ja Drăculești perekondade vahel, Ungari kuningriigi regendi János Hunyadi mõju ja pärast Vladislav II neutraalset valitsemist Vlad III Draculi tõus, kes on paremini tuntud kui Vlad Teibasseajaja. Vlad, kelle valitsemise ajal on Bukaresti esmamainitud vürstliku residentsina, teostas mässuliste bojaaride peal terrorit, katkestas kõik sidemed Osmanitega ja lõi aastal 1462 tagasi Mehmed II pealetungi Öörünnaku ajal, enne kui oli sunnitud taganema Târgoviștesse ja nõustunud maksma suurendatud andamit. Tema samaaegsed konfliktid oma moslemist venna Radu cel Frumose ja Laiotă Basarabiga viisid Valahhia vallutamiseni Radu III poolt, kes valitses seda 11 aastat kuni oma surmani. Radu Suur (1495–1508) jõudis bojaaridega mitme kompromissini, kindlustades sisemise stabiilsuse perioodi, mida varjutas kokkupõrge Moldova Bogdan Pimedaga.
Mihnea cel Răust kuni Petru Cercelini
pisi|300px|Valahhia (roheline), [[Transilvaania vürstkond (1570–1711)|Transilvaania vürstkond ja Moldova vürstiriik 16. sajandi lõpu poole]]
Osmanite süseräniteet jäi praktiliselt vastuvaidlematuks järgnenud 90 aastaks. Radu Paisie, kelle Suleiman aastal 1545 kukutas, loovutas samal aastal Brăila sadama Osmanite haldusse. Tema järglane Mircea Ciobanul (1545–1554; 1558–1559), vürst ilma igasuguste nõudmisteta aadlipärandile, pandi troonile ja nõustus seejärel vähendama autonoomiat (kasvatades makse ja viies läbi relvastatud sissetungi Transilvaaniasse – toetades Türgi-meelset János Zápolyat). Konfliktid bojaariperekondade vahel muutusid karmimaks pärast Pătrașcu Hea valitsemist ja bojaaride ülevõim valitsejate suhtes oli ilmne Petru Noorema (1559–1568; valitsemisaega domineeris Doamna Chiajna ja tähistas maksude suur kasv), Mihnea Turcituli ja Petru Cerceli valitsemisajal.
Osmanite riik tugines oma sõjaväe varustamisel ja ülalpidamisel üha Valahhiale ja Moldovale; kuid kohalik armee kadus varsti suurenenud kulude ja palgasõdurite ilmsema tõhususe tõttu.
17. sajand
pisi|vasakul|Võitlus Mihai Vapra ja Osmanite vahel [[Giurgius, 1595]]
Kasutades esialgu ära Osmanite toetust, tõusis Mihai Vapper aastal 1593 troonile ning ründas Murat III vägesid Doonaust põhjas ja lõunas, liidus Transilvaania Zsigmond Báthory ja Moldova Aron Vodăga (vaata Călugăreni lahing). Varsti pani ta ennast Saksa-Rooma keisri Rudolf II süseräniteedi alla ning tungis aastatel 1599–1600 Transilvaaniasse Poola kuninga Zygmunt III Waza vastu, võttes piirkonna oma võimu alla; tema lühike valitsusaeg ulatus järgmisel aastal ka Moldovasse. Lühikest aega valitses Mihai Vapper (personaal-, kuid mitte ametlikus unioonis) kõiki territooriume, kus elasid rumeenlased, taastades iidse Daakia kuningriigi ulatuse. Mihai Vapra valitsemist, katkestusega Osmanite poolt, pingelisi suhteid teiste Euroopa riikidega ja kolme riigi juhtimist on hiljem peetud moodsa Rumeenia eelkäijaks, seda teesi väitis märkimisväärse intensiivsusega Nicolae Bălcescu. Pärast Mihai langust okupeeris Valahhia Simion Movilă Poola-Moldova armee (vaata Moldova magnaadisõjad), mis hoidis piirkonda aastani 1602 ja samal aastal ründasid seda nogaid.
pisi|300px|Valahhia maakonnad, 1601–1718
Viimane etapp Osmanite riigi kasvus tõi suureneva surve Valahhiale: poliitilise kontrolliga kaasnes Osmanite majanduslik hegemoonia, pealinn viidi Târgoviștest üle Bukaresti (lähemal Osmanite piirile ja kiirelt kasvav kaubanduskeskus), Mihai Vapper kehtestas pärisorjuse meetmena mõisate tulude suurendamiseks ning vähenes alamastme bojaaride tähtsus (väljasuremisohus võtsid nad osa seimeni mässust aastal 1655). Veelgi enam, kõrgematesse ametitesse nimetamise kasvav tähtsus maa omamise ees tõi Kreeka ja Levanti perekondade sissevoolu, seda protsessi pandi kohalike poolt pahaks juba Radu Mihnea valitsusajal 17. sajandi alguses. Bojaaride nimetatud Matei Basarab tõi pika suhtelise rahu perioodi (1632–1654), selle märkimisväärseks erandiks oli valahhide ja Moldova vürsti Vasile Lupu vägede vahel võideldud 1653. aasta Finta lahing – mis lõppes katastroofiliselt viimasele, kes asendati Iași troonil vürst Matei lemmiku Gheorghe Ștefaniga. Tihedat liitu Gheorghe Ștefani ja Matei järglase Constantin Șerbani vahel hoiti üleval Transilvaania György II Rákóczi poolt, kuid nende plaan sõltumatusele Osmanite võimust purustati Mehmet IV vägede poolt aastatel 1658–1659. Sultani lemmikute Gheorghe Ghica ja Grigore I Ghica valitsemist tähistasid katsed ära hoida selliseid juhtumeid; kuid see oli ka algus vägivaldsetele kokkupõrgetele Băleanu ja Cantacuzino bojaariperekondade vahel, mis märgistas Valahhia ajalugu 1680. aastateni. Cantacuzinod, ohustatuna liidust Băleanude ja Ghicade vahel, toetasid oma enda vürstivalikuid (Antonie din Popești ja Gheorghe Duca) enne endi ülesseadmist – Șerban Cantacuzino tõusuga (1678–1688).
Vene-Türgi sõjad ja fanarioodid
pisi|[[Balkan aastal 1699]]
Valahhia muutus Suure Türgi sõja viimastel etappidel 1690. aasta paiku Habsburgide sissetungide sihtmärgiks, kui valitseja Constantin Brâncoveanu rääkis salaja ja edutult läbi Osmanite-vastase koalitsiooni poolt. Brâncoveanu valitsusaeg (1688–1714), mida tähistasid tema hilisrenessansi kultuurilised saavutused (vaata Brâncoveanu stiil), ühtis ka keiserliku Venemaa tõusuga tsaar Peeter Suure juhtimisel – ta lähenes viimasele Vene-Türgi sõja (1710–1711) ajal ning kaotas oma trooni ja elu veidi pärast seda, kui sultan Ahmet III sai läbirääkimistest teada. Vaatamata oma hukkamõistule Brâncoveanu poliitika suhtes, liitus Ștefan Cantacuzino Habsburgide projektidega ja avas riigi Savoia printsi Eugene armeedele; ta ise tõugati troonilt ja hukati aastal 1716.
Kohe pärast vürst Ștefani kukutamist loobusid Osmanid puhtalt nominaalsest valimissüsteemist (mis oli selleks ajaks juba tunnistanud bojaaride diivani tähtsuse vähenemist sultani otsuse suhtes) ja kahe Doonau vürstiriigi vürste nimetati Konstantinoopoli fanariootide hulgast. Nicolaos Mavrocordatos pühitseti pärast Dimitrie Cantemiri ametisse Moldovas, aastal 1715 toodi fanariootide valitsemine Valahhiasse väga sarnase valitseja näol. Pingelised suhted bojaaride ja vürstide vahel tõid maksustavate inimeste arvu vähenemise (kui esimesed said privileege), järgnes maksukoorma tõus ja laiendati bojaaride ringi võimu diivanis.
Samas muutus Valahhia lahinguväljaks jätkuvates sõdades ühelt poolt Osmanite ja teiselt poolt Venemaa või Habsburgide monarhia vahel. Mavrocordatos ise kukutati bojaaride mässuga ja vahistati Habsburgide vägede poolt Austria-Türgi sõja (1716–18) ajal, kui Osmanid pidid Oltenia Austria Karl VI-le loovutama (Passarowitzi rahu). Valgustatud absolutismi mõjualune piirkond, mis valmistas varsti kohalikele bojaaridele pettumuse, tagastati Valahhiale aastal 1739 (Belgradi rahu Austria-Vene-Türgi sõja (1735–39) järel). Vürst Konstantinos Mavrocordatos, kes juhtis uusi piirimuudatusi, oli vastutav ka pärisorjuse tõhusa kaotamise eest aastal 1746 (mis peatas talupoegade väljarände Transilvaaniasse); sel ajal viis Oltenia baan oma residentsi Craiovast Bukaresti, andes märku, kõrvuti Mavrocordatose korraldusega ühendada oma isiklik varakamber riigi omaga, liikumisest tsentralismi suunas.
Aastal 1768 Vene-Türgi sõja ajal läks Valahhia esimest korda Vene okupatsiooni alla (sellele aitas kaasa Pârvu Cantacuzino mäss). Küçük Kaynarci rahu (1774) võimaldas Venemaal sekkuda Osmanite õigeusklike alamate poolel, piirates Osmanite survet – vähendades sealhulgas andami suurust – ja suurendades peagi suhteliselt sisemist stabiilsust, kui Valahhia avanes veelgi Vene sekkumisele.
pisi|Valahhia vürstiriik, 1793–1812, rohelisega
Prints Josiase juhitavad Habsburgide väed sisenesid taas riiki Vene-Türgi-Austria sõja ajal, kukutades aastal 1789 Nikolaos Mavrogenise. Kriisiperioodile järgnes Osmanite taastumine: Oltenia laastati võimsa mässulise paša Osman Pazvantoğlu sõjakäikudega, mis põhjustasid isegi vürst Constantin Hangerli elukaotuse kahtlustatuna riigireetmises (1799) ja Alexandros Mourouzise troonist loobumise (1801). Aastal 1806 oli Vene-Türgi sõda (1806–12) osaliselt ajendatud sellest, et Osmanite valitsus kukutas Bukarestis Konstantinos Ypsilantise – Napoleoni sõdade tuules oli see ajendatud Prantsuse keisririigi poolt ja näitas ka Küçük Kaynarci rahu mõju (oma leebe hoiakuga Vene poliitilisele mõjule Doonau vürstiriikides); sõda tõi Mihail Miloradovitši sissetungi. Pärast Bukaresti rahu oli Ioannis Georgios Karatzase valitsemine, mida mäletatakse suure katkuepideemia poolest, tähelepanuväärne oma kultuuriliste ja tööstuslike ettevõtmiste poolest. Sel ajal kasvatas Valahhia oma strateegilist tähtsust enamuse Euroopa riikide jaoks, kes olid huvitatud Vene laienemise kontrollimisest; Bukarestis avati konsulaadid, neil oli kaudne kuid suur mõju Valahhia majandusele kaitse kaudu, mida nad laiendasid Sudiți kaupmeestele (kes konkureerisid peagi edukalt kohalike gildidega).
19. sajandi algus
Vürst Alexandros Soutzose surm aastal 1821, mis langes kokku Kreeka iseseisvussõja puhkemisega, tekitas bojaaride regentvalitsuse, mis püüdis takistada Scarlat Callimachi saabumist troonile Bukarestis. Samaaegne pandurite juhi Tudor Vladimirescu teostatud ülestõus Oltenias, kuigi suunatud kreeklaste ülevõimu kukutamisele, leppis kokku Filiki Hetaireia Kreeka revolutsionääridega ja asus regentide poolele, otsides Vene toetust (vaata ka: Rahvusluse tõus Osmanite riigis).
pisi|vasakul|Valahhia [[Sfatul boieresc|seadusandlik kogu aastal 1837]]
21. märtsil 1821 sisenes Vladimirescu Bukaresti. Järgnenud nädalatel suhted tema ja ta liitlaste vahel halvenesid, eriti pärast seda, kui ta üritas kokkulepet Osmanitega; Hetaireia juht Alexandros Ypsilantis, kes kehtestas end Moldovas ja pärast maikuud Põhja-Valahhias, käsitles liitu murtuna – ta hukkas Vladimirescu ja seisis silmitsi Osmanite sissetungiga ilma panduri või Vene toeta, kannatades suuri kaotusi Bukarestis ja Drăgășanis (enne taganemist Austria Transilvaaniasse). Need vägivaldsed sündmused, mis pani enamuse fanarioote kalduma Ypsilantise poolele, pani sultan Mahmut II võtma vürstiriigid oma okupatsioonialuseks (kaotati mitme Euroopa suurriigi palvel) ja kehtestama fanariootide valitsuste lõpu: Valahhias oli esimene kohalik vürst pärast 1715. aastat Grigore IV Ghica. Kuigi uus süsteem kinnitas Valahhia olemasolu riigina, lõpetas Ghica valitsemise järsult laastav Vene-Türgi sõda (1828-1829).
1829. aasta Adrianoopoli rahu pani Valahhia ja Moldova ilma Osmanite süseräniteeti kummutamata Vene sõjalise valitsuse alla, mis andis neile esimesed ühised institutsioonid ja midagi põhiseaduse sarnast (Regulamentul organic). Valahhia sai tagasi Brăila, Giurgiu (mõlemast arenesid varsti suured kaubalinnad Doonaul) ja Turnu Măgurele. Rahuleping võimaldas Moldoval ja Valahhial vabalt kaubelda ka muude riikidega kui Osmanite riik, mis andis märku olulisest majanduslikust ja linnade kasvust, parandades samuti talupoegade olukorda. Paljud sätted määrati 1826. aasta Akkermani konventsiooniga Venemaa ja Osmanite vahel (seda ei rakendatud kunagi täielikult kolme aasta jooksul). Kohustus vürstiriike jälgida oli jäetud Vene kindral Pavel Kiseljovile; seda aega iseloomustasid mitmed suured muudatused, sealhulgas Valahhia armee taastamine (1831), maksureform (mis siiski kinnitas maksuvabastuse privileegidele), samuti suured tööd Bukarestis ja teistes linnades. Aastal 1834 hõivas Valahhia trooni Alexandru II Ghica – liikumine lahknevusele Adrianoopoli rahust, kuna teda ei valinud uus seadusandlik kogu; eemaldatuna aastal 1842 süserääni poolt, asendati ta valitud vürsti Gheorghe Bibescuga.
1840.–1850. aastad
pisi|vasakul|1848. aasta revolutsionäärid kandsid esialgset versiooni [[Rumeenia lipp|Rumeenia lipust. Teksti lipul võib tõlkida nii: "Õiglus, Vendlus"]]
Vastuseisu Ghica isevaldsele ja väga konservatiivsele valitsemisele, koos liberaalsete ja radikaalsete voolude tõusuga, oli esmakordselt tunda Ion Câmpineanu (represseeriti kiiresti) häälekates protestides; seejärel muutus see üha vandenõulisemaks ja keskendus noorte ohvitseride, nagu Nicolae Bălcescu ja Mitică Filipescu loodud salaühingutele. Aastal 1843 loodud salajane liikumine Frăția hakkas aastal 1848 kavandama revolutsiooni Bibescu troonilt tõukamiseks ja Regulamentul organic'i tühistamiseks (innustatuna Euroopa ülestõusudest samal aastal). Nende üle-Valahhialine riigipööre oli esialgu edukas vaid Turnu Măgurele kandis, kus rahvahulk kuulutas juubeldades välja "Islazi proklamatsiooni" (9. juunil); muu hulgas kutsus dokument poliitilistele vabadustele, sõltumatusele, maareformile ja rahvuskaardi loomisele. 11.–12. juunil oli liikumine edukas Bibescu kukutamisel ja ajutise valitsuse loomisel. Kuigi revolutsiooni Vene-vastased eesmärgid olid Osmanitele meeltmööda, sundis Venemaa neid seda maha suruma: Osmanite väed sisenesid 13. septembril Bukaresti. Vene ja Türgi väed, mis olid siin aastani 1851, tõstsid troonile Barbu Dimitrie Știrbei, sel ajal oli enamus revolutsioonist osavõtjaid sunnitud maapaos olema.
pisi|Valahhia (roheline), pärast Pariisi rahu (1856)
Uuenenud Vene okupatsiooni all Krimmi sõja ajal anti Valahhiale ja Moldovale lühikeseks ajaks neutraalse Austria haldusega (1854–1856) ja Pariisi rahuga uus staatus: eestkostet jagasid Osmanid ja suurriikide kongress (Suurbritannia, Prantsusmaa, Sardiinia kuningriik, Austria keisririik, Preisimaa ja, kuigi mittekunagi taas täielikult, Venemaa) koos kaimakami-juhitud sisemise haldusega. Tekkivat liikumist Doonau vürstiriikide ühendamiseks (nõue esitati esmalt aastal 1848 ja seda tugevdasid tagasitulnud revolutsioonilised pagulased) toetasid Prantsusmaa ja Sardiinia, samuti Venemaa ja Preisimaa, kuid selle vastu või kahtlustavad olid kõik teised.
pisi|Valahhia [[ad hoc diivan aastal 1857]]
Pärast pingelist kampaaniat lubati lõpuks ametlik liit: siiski tõid valimistele 1859. aasta ad hoc diivan'itesse kasu õiguslikud segadused (lõpliku kokkuleppe tekst määras kaks trooni, kuid ei hoidnud ära ühe isiku samaaegset osalemist ja valimiste võitmist nii Bukarestis kui ka Iașis). Alexandru Ioan Cuza, kes juhtis unionistlikku Partida Naționalăt, võitis valimised Moldovas 5. jaanuaril; Valahhia, kellelt oodati unionistidele sama häältekogust, sai oma'diivanisse antiunionistide enamuse.
Orjus
Orjus (rumeenia robie) oli osa sotsiaalsest korrast enne Valahhia vürstiriigi loomist, kuni see 1840. ja 1850. aastatel järk-järgult kaotati. Enamus orje oli roma (mustlas)rahvusest. Kõige esimene dokument, mis tõendab mustlaste kohalolu Valahhias, pärineb aastast 1385 ja viitab ațigani rühmale (kreeka athinganoi, rumeenia sõna țigani päritolu, mis on "mustlaste" sünonüüm).
Orjuse täpne päritolu pole teada. Orjus oli sel ajal tavaline praktika Euroopas ja vaieldakse selle üle, kas mustlased tulid Valahhiasse vabade inimeste või orjadena. Bütsantsis olid nad riigiorjad ja näib, et olukord oli sama Bulgaarias ja Serbias, kuni Osmanite vallutus nende sotsiaalse organisatsioon purustas, mis näitab, et nad tulid orjadena, kes vahetasid 'omanikke'. Ajaloolane Nicolae Iorga seostas mustlaste saabumist 1241. aasta mongolite sissetungiga Euroopasse ja pidas nende orjust ajastu märgiks, rumeenlased võtsid mustlased mongolitelt orjadena ja säilitasid nende staatuse. Teised ajaloolased leiavad, et nad orjastati, kui langesid vangi lahingutes tatarlastega. Vangide orjastamise praktika võis olnud tulla ka mongolitelt. Kuigi on võimalik, et mõned mustlased olid mongolite või tatarlaste orjad või abiväed, tuli enamus neist Doonaust lõuna poolt 14. sajandi lõpus, mõnda aega pärast Valahhia loomist. Mustlaste saabumine tegi orjuse laialt levinud praktikaks.
Mustlastest orjad olid traditsiooniliselt jagatud kolme kategooriasse. Väikseim oli hospodaaride omand ja sai rumeeniakeelse nime țigani domnești ("isandale kuuluvad mustlased"). Kaks teist kategooriat olid țigani mănăstirești ("kloostritele kuuluvad mustlased"), kes olid rumeenia õigeusu ja kreeka õigeusu kloostrite omand, ja țigani boierești ("bojaaridele kuuluvad mustlased"), kes orjastati maaomanike poolt.
Orjuse kaotamine viidi läbi pärast noorte revolutsionääride kampaaniat, kes võtsid omaks Valgustusajastu liberaalsed ideed. Varaseim seadus, mis vabastas orjade kategooria, oli märtsis 1843, mis andis vanglaameti omanduses riigiorjade kontrolli üle kohalikele võimudele, mis viis nende kinnistamisele ja talupoegadeks muutumisele. 1848. aasta Valahhia revolutsiooni ajal sisaldas ajutise valitsuse päevakord ühe peamise sotsiaalse nõudmisena mustlaste vabastamist (dezrobire). 1850. aastatel saavutas liikumine peaaegu kogu Rumeenia ühiskonna toetuse ja seadus veebruarist 1856 vabastas kõik orjad maksumaksjate (kodanike) seisusse.
Asend ja suurus
pisi|Tänapäeva [[Rumeenia maakonnad|maakonnad, mis moodustavad Valahhia]]
Pindalaga ligikaudu 77 000 km² paikneb Valahhia Doonaust (ja tänapäeva Bulgaariast) põhjas, Serbiast idas ja Lõuna-Karpaatidest lõunas ning jaguneb traditsiooniliselt Munteniaks idas (poliitilise keskusena on Munteniat sageli kasutatud Valahhia sünonüümina) ja Olteniaks (endine banaat) läänes. Piir nende kahe vahel on Olti jõgi.
Valahhia traditsiooniline piir Moldovaga on peaaegu kogu pikkuses Milcovi jõgi. Idas, üle Doonau põhja-lõunasuunalise looke on Valahhia naabriks Dobrudža (Põhja-Dobrudža). Üle Karpaatide jagab Valahhia piiri Transilvaaniaga; Valahhia vürstid on pikka aega omanud valdusi aladel, mis on põhja pool joonest (Amlaș, Ciceu, Făgăraș ja Hațeg), mida üldiselt ei peeta Valahhia põlisosaks.
Pealinn muutus aja jooksul: Câmpulung, Curtea de Argeș, Târgoviște ja 17. sajandi lõpust Bukarest.
Ajalooline rahvastik
Kaasaegsete ajaloolaste järgi oli Valahhia rahvastik 15. sajandil 500 000 inimest. Aastal 1859 oli Valahhia rahvastik 2 400 921 (neist 1 586 596 Muntenias ja 814 325 Oltenias).
Praegune rahvastik
2002. aasta rahvaloenduse andmetel elas piirkonnas kokku umbes 8 750 000 inimest, kes jagunesid rahvuseti järgmiselt: rumeenlased (97%), mustlased (2,5%), muud (0,5%).
Linnad
Suuremad linnad (2011. aasta rahvaloenduse järgi) Valahhia piirkonnas:
Kultuuriteadus ja loodusteadus
"Kultuuriteadus ja loodusteadus" ("Kulturwissenschaft und Naturwissenschaft") on Heinrich Rickerti teos, milles ta arendab edasi Wilhelm Windelbandi kõnes "Ajalugu ja loodusteadus" esitatud ideid.
Raamat ilmus 1899 Tübingenis väikese brošüürina; teine, täiendatud ja ümbertöötatud trükk ilmus 1910.
See on mõeldud autori teadusfilosoofiliste vaadete üldarusaadava (teadlastele arusaadava) esitusena. Teises trükis sisalduvad ka Rickerti vastused vastuväidetele.
I. Probleemiasetus
Raske on leida ühist nimetajat niisugustele loodusteadustest erinevatele kogemusteadustele, nagu teoloogia, õigusteadus, ajalugu ja filoloogia. Kas mitte vastav määratletud mõiste pole puudu? Püüamegi välja töötada mõiste, mis määratleks mitteloodusteaduslike distsipliinide ühised huvid, ülesanded ja meetodid, ning piiristada neid loodusteaduse meetoditest. Arvan, et kõige paremini väljendab seda mõistet sõna "kultuuriteadus". Mis on kultuuriteadus ja mis suhtes ta on loodusteadusega?