cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Signe Kivi
Signe Kivi (sünninimi Signe Buschmann; sündinud 24. veebruaril 1957 Tallinnas) on eesti tekstiilikunstnik ja poliitik.
Aastatel 1999–2002 oli ta Eesti kultuuriminister ja 2005–2015 Eesti Kunstiakadeemia rektor.
Elulugu
pisi|left|Signe Kivi Tallinna vanalinna päevadel 1999. aastal Ta on lõpetanud 1975. aastal Tallinna 46. keskkooli ja 1984. aastal Eesti NSV Riikliku Kunstiinstituudi tekstiili erialal.
Seejärel töötas ta kunstnikuna ettevõttes Kodu ja kunstikombinaadis Ars. 1988. aastast on ta olnud kunstiinstituudi (hilisema Eesti Kunstiakadeemia) õppejõud ning aastatel 2005–2015 sama õppeasutuse rektor.
1988. aastast on ta Eesti Kunstnike Liidu liige; 1995–1998 oli ta liidu asepresident ja 1999. aastani president.
Oli Eesti Kongressi liige.
Ta oli 24. märtsist 1999 kuni 3. septembrini 2002 kultuuriminister Siim Kallase valitsuses. Kultuurkapitali tegevdirektori Avo Viioli kuritegevuse ilmsikstulekul esitas Signe Kivi lahkumisavalduse, mille peaminister rahuldas 23. augustil 2002.
IX Riigikogus oli ta asendusliige; X Riigikokku pääses ta 2003. aastal isikumandaadiga, kust lahkus 2005. aastal, et asuda tööle Eesti Kunstiakadeemia rektorina.
Signe Kivi kuulus TEA entsüklopeedia akadeemilisse kolleegiumi. Eesti Ajalehtede Liidu nõukogu valis ta 6. jaanuaril 2006 Pressinõukogu liikmeks.
4. aprillil 2017 teatati Signe Kivi valimisest Tartu Kunstimuuseumi direktoriks, ta asus ametisse 26. juunil.
4. aprillist 2019 on Signe Kivi XIV Riigikogu liige.
Ta kandideeris 2023. aasta Riigikogu valimistel, kus kogus valimisringkonnas nr 10 (Tartu linn) 1286 häält ning osutus valituks kompensatsioonimandaadiga.
Kastna
Kastna on mitme koha nimi:
Signe Kivi
Isiklikku
pisi|Signe Kivi ja Kalju Kivi 2012. aasta presidendi vastuvõtul Tema ema on õpetaja, õppejõud ja ajakirjanik Urve Buschmann, õde Eva Luigas.
Ta on abielus Nukuteatri peakunstniku Kalju Kiviga, neil on viis last.
Inguši Vabariigi lipp
Inguši Vabariigi lipp on Venemaa Föderatsiooni koosseisu kuuluva Inguši Vabariigi lipp.
Vabariigi tunnusena võeti lipp kasutusele 15. juunil 1994.
Lipu kirjeldus
Inguššia plagu on ristkülik, mis on jagatud horisontaalselt kolmeks laiuks (roheline, valge, roheline). Valge väli on rohelistest laiem ja selle keskel on punane päikesemärk. Kumbki roheline laid hõlmab 1/6, päikesemärgi siseringi raadius 1/11 lipu laiusest. Märgi kiired on poolkaared, mille raadiuseks on 1/18 plagu pikkusest.
Lipu laiuse ja pikkuse suhe on 1:2.
Sümbolite tähendused
Valge sümboliseerib mõtete ja tegude puhtust, roheline looduse tärkamist, küllust ja viljakust, samuti islamit, mis on Inguššia religioon. Islami tõid Inguššia territooriumile Dagestani sunniidid 16. sajandil. Algul levis islamiusk ainult tasandikel ja mäejalamitel, aga 19. sajandi algul hõlmas see juba kogu Inguššia.
Felix Mendelssohn Bartholdy
pisi|Felix Mendelssohn 1839. aastal (autor James Warren Childe) Jakob Ludwig Felix Mendelssohn Bartholdy, sündinud ja enamjaolt tuntud kui Felix Mendelssohn, tuntud ka kui Felix Mendelssohn Bartholdy (3. veebruar 1809 Hamburg – 4. november 1847 Leipzig) oli romantismiajastu saksa helilooja, pianist, organist ja dirigent.
Inguši Vabariigi lipp
Sümbolite tähendused
Punane värv sümboliseerib inguššide sajanditepikkust võitlust ebaõigluse vastu ja soovi elada rahus omal maal koos oma naaberrahvustega.
Felix Mendelssohn Bartholdy
Tuntud filosoofi Moses Mendelssohni lapselapsena sündis ta tunnustatud juudi peres. Kuigi ta kasvas üles ilma religioonita, sai temast hiljem luterlane. Felix Mendelssohni muusikaannet märgati juba varakult, kuid ta vanemad olid ettevaatlikud ega soosinud ta oskuste arendamist.
Inguši Vabariigi lipp
Sümbolite tähendused
Päikesemärk tähistab maa ja päikese igavest liikumist. Kaardus kiired on pööratud vastupäeva, et näidata planeetide liikumist päikesesüsteemis. Päikesemärk on õnne sümbol. Riigi sümbolina tähistab lõputut arengut ja rahva viimist õitsengule.
Felix Mendelssohn Bartholdy
Varajasele edule Saksamaal, kus ta taaselustas ka huvi Johann Sebastian Bachi muusika vastu, järgnesid reisid mööda Euroopat. Suur hulk Mendelssohni tähtsamatest teostest kanti esimest korda ette Suurbritannias, kuhu ta reisis kümme korda ning kus ta oli väga menukas nii helilooja, dirigendi kui ka interpreedina. Tema konservatiivne muusikaeelistus eristas teda sellistest kaasaegsetest, kuid uuenduslikest heliloojatest nagu Ferenc Liszt, Hector Berlioz ja Richard Wagner. Mendelssohni rajatud Leipzigi Konservatooriumist sai konservatiivsete vaadete kaitserajatis.
Mendelssohn kirjutas sümfooniaid, instrumentaalkontserte, oratoriaalseid teoseid, klaverimuusikat ja kammermuusikat. Tema kõige sagedamini esitatavad teosed on avamäng ja muusika näidendile "Suveöö unenägu", Itaalia ja Šoti sümfoonia, viiulikontsert, keelpillioktett Es-duur ning oratoorium "Elias".
Pärast pikka mustamist 19. sajandi lõpus ja 20. alguses, mis oli tingitud antisemitismist ja muutuvast muusikalisest maitsest, on tema muusika taasavastatud ning seda on hakatud uuesti kõrgelt hindama. Tänapäeval on ta populaarsemate romantismiajastu heliloojate hulgas.
Lapsepõlv
pisi| Mendelssohn 12-aastaselt ([[Carl Joseph Begase maal)]] Felix Mendelssohn sündis 3. veebruaril 1809 Hamburgis, mis tol ajal oli iseseisev linnriik. Samas majas sündis aasta hiljem ka viiuldaja Ferdinand David, kes oli Mendelssohni viiulikontserdi esmaesitaja ja kellele oli see teos pühendatud. Felix Mendelssohni isa oli pankur Abraham Mendelssohn, kelle isa oli tuntud juudi filosoof Moses Mendelssohn. Tema ema oli Lea Salomon, preisi diplomaadi Jakob Salomon Bartholdy õde. Mendelssohn oli pere neljast lapsest teine, ka tema vanem õde Fanny paistis noorpõlves muusikaandega silma.
Mendelssohnide pere kolis 1811. aastal Berliini. Mendelssohni bank oli kaasa aidanud Napoleoni süsteemi murdmisele ning perekond, kartes nüüd prantslaste kättemaksu, oli sunnitud Hamburgist lahkuma. Abraham ja Lea Mendelssohn tahtsid, et nende lapsed – Fanny, Felix, Paul ja Rebecka – saaksid parima võimaliku hariduse. Fannyst sai tuntud pianist ja helilooja-asjaarmastaja, kusjuures algul pidas Abraham Fannyt musikaalselt lootustandvamaks kui Felixit ega soovinud, et viimasest saaks elukutseline muusik.
Mendelssohn kasvas üles haritud keskkonnas. Sagedasti nende Berliini kodu külastanud inimeste seas oli kunstnikke, muusikuid ja teadlasi, sealhulgas Wilhelm ja Alexander von Humboldt ning Rebecka hilisem abikaasa matemaatik Gustav Dirichlet. Sarah Rothenburg on kirjutanud nende majapidamise kohta: "Euroopa tuli nende elutuppa."
Felixi perekonnanimi
Abraham Mendelssohn loobus juutlusest, tema lapsed kasvatati üles ilma religioonita, kuid 1816. aastal ristiti nad siiski luteri kirikus, mis andis Felixile lisanimed "Jakob" ja "Ludwig". Abraham ja tema naine Lea ristiti 1822. aastal, millega muutus nii nende kui ka laste perekonnanimi ametlikult Mendelssohn Bartholdyks. Abraham hiljem põhjendas oma nimevahetamise soovi kirjas Felixile: "Ei saa olla kristlasest Mendelssohni nagu ei saa olla ka juudist Konfutsiust." Kuigi ta isa Abraham seda soovitas, ei loobunud Felix täielikult Mendelssohni nimest, kuid austusest isa vastu allkirjastas ta oma kirjad ja kasutas visiitkaartidel nime "Mendelssohn Bartholdy". Aastal 1829 kirjutas talle õde Fanny: "Bartholdy [...] see nimi, mis kellelegi meist ei meeldinud".
Muusikaharidus
Nagu Mozartit, peeti ka Felix Mendelssohni imelapseks. Kuueaastaselt hakkas ta emalt saama klaveritunde, seitsmeselt õpetas teda Pariisis Marie Bigot. Kui pere kolis Berliini, hakkas kõigile neljale lapsele klaverit õpetama Muzio Clementi endine õpilane Ludwig Berger. Carl Friedrich Zelter, kes Mendelssohni muusikat tulevikus väga tugevalt mõjutas, õpetas Berliinis nii Felixile kui ka Fannyle kontrapunkti ja kompositsiooni. Zelterit oli õpetajana soovitanud nende tädi Sarah Levy, kes oli olnud Wilhelm Friedemann Bachi õpilane. Sarah Levy oli andekas pianist, mängides tihti Zelteri orkestriga Berliini Lauluakadeemias. Sarah oli endale kogunud tähtsa osa Bachi perekonna käsikirjadest, mille ta pärandas Lauluakadeemiale. Zelter, kellel oli konservatiivne muusikaline maitse, imetles samuti Bachide muusikat. Kahtlemata mängis see olulist rolli Felix Mendelssohni muusikalise maitse kujunemisel. Tema tööd näitavad tema teadmisi barokkmuusikast. Eriti tema fuugades ja koraalides peegelduvad kõlaselgus ja kontrapunktikasutus, mis on omased Johann Sebastian Bachile, kelle muusikast oli Felix Mendelssohn tugevalt mõjutatud.
Varane küpsus
16-aastaselt kirjutatud Keelpillioktett Es-duur (op. 20; 1825) oli esimene teos, mis näitas Mendelssohni tõelist geniaalsust. Koos Avamänguga näidendile "Suveöö unenägu", mille ta kirjutas aasta hiljem, on need tuntuimad tööd Mendelssohni varasest loomingust. Hiljem kirjutas ta saatemuusika tervele William Shakespeare’i samanimelisele näidendile, mis sisaldab ka kuulsat "Pulmamarssi". "Avamängu" peetakse ka muusikaajaloo esimeseks kontsertavamängu näiteks, kus avamäng pole seotud ühegi pikema teosega, mida ta peaks sisse juhatama. Kontsertavamäng sai muusikalise žanrina populaarseks romantismiajastul.
1824. aastal õppis Mendelssohn helilooja ja klaverivirtuoosi Ignaz Moscheles’ käe all, kes tunnistas oma päevikus, et tal oli Felixile väga vähe õpetada. Moscheles’st ja Mendelssohnist said lähedased kolleegid ja head sõbrad. 1827. aastal esietendus Mendelssohni ooper "Camacho pulm". Ebaõnnestunud lavastuse tõttu hoidus Mendelssohn pikaks ajaks ooperite kirjutamisest. Samuti ei etendatud seda ooperit Mendelssohni elu ajal enam kordagi.
Muusika kõrvalt sai Mendelssohn haridust veel kunsti, kirjanduse, keelte ja filosoofia vallast. Tal oli eriline huvi kirjandusklassika vastu. Näiteks tõlkis ta 1825. aastal Terentiuse komöödia "Andria". Tema õpetaja Heyse oli sellest vaimustuses ja saatis tõlke kirjastusele. Osalt tänu tõlkele sai Mendelssohn õppima Berliini Humboldti Ülikooli, kus ta sai aastatel 1826–1829 kuulata Georg Wilhelm Friedrich Hegeli esteetika-, Eduard Gansi ajaloo- ja Carl Ritteri geograafialoenguid.
Goethega kohtumine ja Bachi dirigeerimine
1821. aastal tutvustas Zelter Mendelssohni oma sõbrale, eakale Johann Wolfgang von Goethele, kes oli heliloojast suures vaimustuses. Goethe oli teadaolevalt esimene, kes võrdles Mendelssohni Mozartiga:
Hiljem kutsuti Mendelssohni Goethega kohtuma veel mitmetel juhtudel, mistõttu viisistas ta mitmeid Goethe poeeme. Osa tema teistest teostest on samuti inspireeritud Goethest, sh avamäng "Meeresstille und glückliche Fahrt" ("Merevaikus ja õnnelik sõit"; op. 27; 1828) ja kantaat "Die erste Walpurgisnacht" ("Esimene volbriöö"; op. 60; 1832).
Zelteri toetusel ja näitleja Eduard Devrienti abiga arranžeeris ja juhatas Mendelssohn 1829. aastal Berliinis Johann Sebastian Bachi "Matteuse passiooni". Neli aastat varem oli talle tolleks ajaks unustatud teose käsikirja koopia andnud Felixi vanaema Bella Itzig. Orkestri ja koori organiseeris Berliini Lauluakadeemia. Kontsert, mil "Matteuse passioon" tuli ettekandele esimest korda pärast Bachi surma 1750. aastal, oli edukas ja väga oluline hetk helilooja muusika taaselustamisel kogu Euroopas. Kontserdiga teenis laialdase tunnustuse ka 20-aastane Mendelssohn. Pärast kontserti leidis aset üks harvadest hetkedest, mil Mendelssohn viitas oma päritolule: "Mõelda, et selleks läks vaja ühte näitlejat ja juudi poega, et taaselustada maailma suurepärasemat kristlikku muusikat!"
Mõne järgmise aasta jooksul reisis Mendelssohn palju, külastades Viini, Firenzet, Milanot, Roomat, Napolit ja 1829. aastal esimest korda Inglismaad. Kõikides nendes kohtades kohtus ta kohalike elanikega ning külastas muusikuid ja kunstnikke. Nendest reisidest inspireerituna kirjutas ta mitu oma kuulsamat teost, sh Itaalia ja Šoti sümfoonia ning avamängu "Hebriidid".
Düsseldorf
Kui Zelter 1832. aastal suri, lootis Mendelssohn saada tema asemel Berliini Lauluakadeemia dirigendiks. Valituks osutus aga vähem tuntud Karl Friedrick Rungenhagen. Arvatakse, et valiku põhjuseks oli Mendelssohni noorus ja kardeti tema võimalikke uuendusi, kuid saatuslikuks võis saada ka tema juudi päritolu. Pärast seda liikus ta põhiliselt Inglismaa ja Düsseldorfi vahel, kus ta määrati 1833. aastal linna muusikadirektoriks. Sellest sai tema esimene muusikaline palgatöö.
Sama aasta kevadel juhtis Mendelssohn Alam-Reini Muusikafestivali Düsseldorfis, mille avas Georg Friedrich Händeli oratoorium "Iisrael Egiptuses". Teose originaalpartituuri oli Mendelssohn leidnud Londonist. Sellega taasavastati Saksamaal Händeli muusika, sarnaselt sellega, mis oli toimunud Bachi muusikaga pärast "Matteuse passiooni" ettekandmist. Mendelssohn töötas koos näitekirjaniku Karl Immermanniga, et arendada kohalikku teatrit, ja tegi debüüdi ooperidirigendina 1833. aasta lõpus, kui ettekandele tuli Immermanni lavastus Mozarti "Don Giovannist. Etendus ebaõnnestus, kuna publik polnud nõus maksma kallist piletihinda. 1834. aastal lahkus Mendelssohn ametist, kuna talle ei meeldinud tema töökohustused ega linna provintslikkus.
Mendelssohn Suurbritannias
1829. aastal külastas Mendelssohn esimest korda Suurbritanniat, kus tema endine õpetaja Ignaz Moscheles, kes oli vahepeal Londonisse kolinud, teda mõjuvõimsatele muusikaringkondadele tutvustas. Suvel reisis ta Edinburghi, kus ta kohtus teiste seas helilooja John Thomsoniga. Kaheksa külastuse jooksul juhatas Londonis ta viit kontserti ja kirjutas:
Järgmiste külastuste jooksul kohtus ta kuninganna Victoria ja tema abikaasa, muusikaliselt haritud Prints Albertiga. Mõlemad imetlesid väga Mendelssohni muusikat.
Mendelssohn käis Suurbritannias 10 korda, olles seal kokku umbes 20 kuud. Teda austati väga, mistõttu avaldas briti muusikaelu talle sügavat muljet. Ta komponeeris, tõi ettekandele muusikat ning andis välja noote, sealhulgas esimest korda Händeli oratooriume ja Bachi orelimuusikat. Šotimaa andis talle inspiratsiooni kahe väga tuntud teose – avamängu "Hebriidid" ja Šoti sümfoonia – kirjutamiseks. Mendelssohni oratoorium "Elias" kanti esimest korda ette Birminghamis, sealsel Triennial Music Festivalil, kusjuures 26. augustil 1846. aastal toimunud kontserdil kasutati William Bartholomewi ingliskeelset tõlget. Viimasel külaskäigul Inglismaale (1847) oli ta solist, kui esitati Beethoveni Klaverikontserti nr 4 ja dirigeeris oma Šoti sümfooniat, publiku seas olid ka kuninganna ja prints Albert.
Leipzig ja Berliin
pisi|vasakul|Felix Mendelssohni kabinet Leipzigis 1835. aastal nimetati Mendelssohn Gewandhausi orkestri dirigendiks. Ta valis selle koha, kuigi talle pakuti ka Müncheni ooperimaja direktori ja prestiižse muusikaajalehe Allgemeine musikalische Zeitung toimetaja kohta. Mendelssohn keskendus kohaliku muusikaelu arendamisele, tehes tööd orkestri, ooperimaja, Püha Tooma kiriku koori ja teiste muusikaasutuste kallal. Mendelssohni korraldatud kontsertidel kanti ette nii tema enda, kaasaegsete kui ka varasemate heliloojate teoseid. Noored heliloojad pakkusid talle väga palju muusikat kontserdil esitamiseks, et endale tuntust koguda. Nende seas oli ka 19-aastane Richard Wagner, kes andis talle oma C-duur-sümfoonia partituuri, mille Mendelssohn aga ära kaotas. Mendelssohn taaselustas ka huvi Franz Schuberti vastu. Robert Schumann leidis Schuberti 9. sümfoonia käsikirja ja saatis selle Mendelssohnile, kes omakorda tõi selle Leipzigis esiettekandena lavale. Kontsert toimus 21. märtsil 1839 ehk 11 aastat pärast Schuberti surma.
Leipzigis oldud aja haripunktiks oli tema oratooriumi "Paulus" esiettekanne 1836. aasta Alam-Reini Muusikafestivalil Düsseldorfis, lühikest aega pärast helilooja isa surma. "Paulus" oli paljude tema kaasaegsete arvates Mendelssohni parim töö ja kasvatas tema head mainet Euroopas veelgi.
Kui Friedrich Wilhelm IV sai 1840. aastal Preisimaa troonile, tahtis ta arendada Berliini kultuurikeskusena. Näiteks tahtis ta rajada muusikakoole ja reformida kirikumuusikat, nende elluviimiseks lootis ta just Mendelssohnile. Mendelsohn ei tahtnud küll võtta endale neid kohustusi, kuna tal oli hea töökoht Leipzigis olemas, kuid veetis siiski mõnda aega Berliinis, kirjutades veidi kirikumuusikat ja kuninga soovil ka muusikat näidenditele "Antigone" (1841), "Oidipus Kolonoses" (mõlema autoriks Sophokles; 1845), "Suveöö unenägu" (Shakespeare; 1843) ja "Athalie" (Racine; 1845). Kuninga ambitsioonikad plaanid muutusid aga finantsprobleemide tõttu võimatuks: lubatud rahastamist koolide rajamiseks ja kontsertide korraldamiseks ei toimunud ning seetõttu läks Mendelssohn tagasi Leipzigisse.
pisi|Felix Mendelssohni haud 1843. aastal rajas Mendelssohn Leipzigi Konservatooriumi, praeguse nimega "Felix Mendelssohni nimeline Kõrgem Muusika- ja Teatrikool" (Hochschule für Musik und Theater "Felix Mendelssohn Bartholdy"), kuhu ta kutsus õppejõududeks teiste hulgas Robert Schumanni ja Ignaz Moschelese. Konservatooriumis asus tööle veel mitu prominentset muusikut, näiteks viiuldajad Ferdinand David ja Joseph Joachim ning muusikateoreetik Moritz Hauptmann. Nagu Mendelssohngi, oli ka Leipzigi Konservatoorium suur konservatiivsete traditsioonide austaja. Sama liini jätkas õppeasutus ka pärast Mendelssohni surma 1847. aastal, mil kooli juhtimise võttis üle Moscheles.
Surm
Elu viimastel aastatel oli Mendelssohni tervis halb, seda süvendasid närvilisus ja ületöötamine. Väga vapustas teda õe Fanny surm 14. mail 1847. Vähem kui kuus kuud hiljem, 4. novembril 1847, suri pärast mitut järjestikust insulti ka Felix Mendelssohn. Ta oli siis kõigest 38-aastane. Tema vanaisa Moses, õde Fanny ja mõlemad vanemad olid surnud sarnasel põhjusel. Surmahetke detailid on küllaltki luulelised: kui ta lamas teadvusetult voodis, ümbritsetuna sõpradest ja arstidest, marssis tema kodust mööda puhkpilliorkester. Mendelssohni teenija tegi maja esiukse lahti ja kogu puhkpillimuusika kostis Mendelssohnini. Helilooja tõusis istukile, käed valmis dirigeerimiseks, kui ta järsku kokku kukkus ja hinge heitis. Mendelssohni leinatalitus peeti Leipzigi Püha Pauli Kirikus ja ta on maetud Berliini Püha Kolmainsuse Kiriku 1. kalmistule. Tema kirstu kandsid näiteks Moscheles, Schumann ja Niels Gade. Ühes kirjas võõrale inimesele kirjeldas Mendelssohn surma kui kohta, "kus loodetavasti on olemas muusika, kuid mitte enam kurbust ega lahkuminekut".
Varajased teosed
Mendelssohn oli lapsepõlves tugevalt mõjutatud Bachi, Beethoveni ja Mozarti muusikast, kuid ka itaalia hilisbarokist. Seda on tunda kõigis tema kaheteistkümnes varajases sümfooniast keelpillidele, mis on loodud esitamiseks Mendelssohnide kodus ning mis avaldati ja mida esitati esimest korda aastaid pärast helilooja surma. Ta kirjutas need aastatel 1821–1823, mil ta oli 12–14-aastane.
Mendelssohni esimesed avaldatud tööd olid tema klaverikvartetid (1822–1825; op. 1, c-moll; op. 2, f-moll ja op. 3, h-moll), kuid tema erakordsed komponeerimisvõimed avaldusid ta noorpõlveteostes:
Sümfooniad
Mendelssohni täiskasvanueas kirjutatud sümfooniate numbrid on järjestatud avaldamis-, mitte komponeerimisaja järgi. Tegelikult kirjutas Mendelssohn oma sümfooniad sellises järjekorras: 1., 5., 4., 2., 3. Kolmanda sümfoonia koht järjekorras on problemaatiline, kuna Mendelssohn kirjutas seda üle kümne aasta. Esimesed visandid sellest kirjutas ta varsti pärast viienda sümfoonia alustamist, kuid lõpetas selle kirjutamise pärast neljanda ja viienda sümfoonia valmimist.
Esimese sümfoonia (c-moll; op. 11) kirjutas Mendelssohn 1824. aastal, olles 15-aastane. Töö on eksperimentaalne ning näitab Beethoveni ja Carl Maria von Weberi mõjutusi. Sümfoonia kandis ette ka Royal Philharmonic Society orkester Mendelssohni juhatamisel, kui helilooja 1829. aastal esimest korda Londonit külastas. Selleks kontserdiks asendas ta kolmanda osa oma keelpilliokteti skertso osa orkestreeringuga. Teose ettekanne osutus edukaks ja pani aluse Mendelssohni tuntusele Suurbritannias.
Aastatel 1829 ja 1830 kirjutas Mendelssohn oma viienda sümfoonia, mis on tuntud ka kui "Reformatsioonisümfoonia". Mendelssohn komponeeris selle protestantliku reformatsiooni 300. aastapäevaks. Helilooja polnud aga oma teosest kuigivõrd vaimustunud ega lubanud seetõttu partituuri avaldamist.
"Šoti sümfoonia" (Sümfoonia nr 3, a-moll) on vaheaegadega kirjutatud ja redigeeritud aastatel 1829, mil Mendelssohn, külastades Hollyrood Palace'it, pani kirja esimese osa peateema, kuni 1842, mil teos kanti esimest korda Leipzigis ette. Teos kutsub esile Šoti õhkkonna romantismi vaimus, kuid ei sisalda äratuntavalt ühtegi šoti rahvaviisi.
Mendelssohni reisid Itaaliasse inspireerisid teda kirjutama oma Sümfooniat nr 4, a-duur, mis on tuntud ka kui "Itaalia sümfoonia". Mendelssohn juhatas seda teost tema esiettekandel, kuid keelas siis partituuri avaldamise, kuna ta lootis seda teost veel täiendada.
Mendelssohni sümfoonia nr 2 on žanrilt kantaat-sümfoonia, kandes pealkirja "Ülistuslaul" ("Lobgesang"). Helilooja kirjutas selle tähistamaks trükipressi leiutamise 400. aastapäeva. Teose esiettekanne toimus Leipzigis 25. juunil 1840.
Teised orkestriteosed
pisi|Mendelssohni "Pulmamarsi" (op 61) peateema trompetipartiis 1830. aastal kirjutas Mendelssohn avamängu "Hebriidid", saades teoseks inspiratsiooni reisil Šotimaale 1820. aastate lõpus. Ta külastas ka Fingali koobast Hebriidide saarestikus Staffa saarel, mis heliloojat sedavõrd rabas, et ta teose peateema seal kohemaid valmis kirjutas. Sama meloodia lisas ta õhtul ka koju saadetud kirjale.
Karjääri jooksul kirjutas ta veel mitu vähem tuntud avamängu. Orkestrite repertuaarides on neist sagedasemad avamäng Victor Hugo draamale "Ruy Blas" (op. 95; 1839), mida Mendelssohn vihkas, Goethe poeemidest inspireeritud "Merevaikus ja õnnelik sõit" (op. 27; 1828) ja "Imeilus Melusine" (op. 32; 1833).
Mendelssohni kuulsaim avamäng on kirjutatud Shakespeare’i näidendile "Suveöö unenägu" (op. 21; 1826), 17 aastat hiljem komponeeris ta muusika ka näidendile endale, teose, mis sisaldab kuulsat "Pulmamarssi".
Instrumentaalkontserdid
pisi|Viiulikontserdi (op 64) teise osa peateema Viiulikontserdist (op. 64; e-moll), mis on kirjutatud Ferdinand Davidile, on saanud üks populaarsemaid Mendelssohni teoseid. David, kellega Mendelssohn kontserdi ettevalmistamisel koostööd tegi, mängis teost selle esiettekandel oma Guarneri viiuliga.
Mendelssohn kirjutas veel kaks klaverikontserti, vähem tuntud varase viiulikontserdi (d-moll), kaks kontserti kahele klaverile ja orkestrile, mille ta kirjutas vanuses 15–17, ning kaksikkontserdi klaverile, viiulile ja orkestrile. Lisaks juba mainitutele on Mendelssohn kirjutanud mitu üheosalist teost, mis võiksid esitajate koosseisu poolest olla instrumentaalkontserdid. Nende hulgas on "Rondo Brilliante" (op. 29; 1834), "Capriccio Brilliante" (op. 22; 1832) ning "Serenaad ja Allegro Giocoso" (op. 43; 1838) – kõik klaverile ja orkestrile. Lisaks veel kontsertiinod ("Konzertstück") op. 113 ja 114 klarnetile, bassethornile ja klaverile, neist esimese on helilooja ise orkestreerinud.
Kammermuusika
Mendelssohni täiskasvanuea looming sisaldab suurt hulka kammermuusikat, paljud teosed paistavad silma suure emotsionaalsuse poolest, mida paljudes suuremates teostes napib. Näiteks tema viimane, Kuues keelpillikvartett, mille Mendelssohn kirjutas pärast õde Fanny surma, on korraga nii jõuline kui ka väljendusrikas. Tema täiskasvanueas kirjutatud teoste hulgas on veel kaks keelpillikvintetti, viiuli-, vioola-, tšello- ja klarnetisonaadid, sekstett klaverile, viiulile, kahele vioolale, tšellole ja kontrabassile, kaks klaveritriot ning kolm klaverikvartetti. Klaveritrios nr 1 d-moll võttis Mendelssohn enda kohta tavatult kuulda oma sõbra, helilooja Ferdinand Hilleri nõuannet ja kirjutas teose klaveripartii ümber, et see kõlaks romantilisemalt.
Koorimuusika
Hoopis teistsugune on Mendelssohni väga romantiline "Esimene volbriöö" ("Die erste Walpurgisnacht"), Goethe ballaadi seade koorile ja orkestrile, mis kirjeldab varakristliku aja paganluse rituaale Harzi mäestikul. Muusikakriitiku Hainz-Klaus Metzgeri arvates on see teos "juutide protestiks kristluse ülemvõimu vastu".
Klaverimuusika
Mendelssohni "Sõnadeta lauludest" ("Lieder ohne Worte") on saanud tema klaveriloomingu tuntuimaks osaks. Selle nime alla koondas ta kokku kaheksa tsüklit, millest igaüks sisaldab kuut lüürilist pala. Kaks tsüklit avaldati pärast helilooja surma. Tsüklid kogusid suurt populaarsust juba helilooja elu ajal, mille tagajärjel hakkasid paljud kriitikud teoste muusikalistes väärtustes hoopis kahtlema. Sellegipoolest mõjutasid "Sõnadeta laulud" paljusid heliloojaid, kirjutama ise sarnaseid teosed, nende hulgas Charles-Valentin Alkan, Anton Rubinstein, Ignaz Moscheles ja Edvard Grieg.
Mendelssohni tähtsamate klaveriteoste hulka kuuluvad veel "Variations sérieuses" (op. 54; 1841), "Rondo Capriccioso" (op. 14; 1824), kuus "Prelüüdi ja Fuugat" (op. 35; 1832–1837) ja "Seitse karakteerset pala" (op. 7; 1827).
Orelimuusika
pisi|Orelisonaatide reklaam ajakirjas The Musical World 24. juulil 1845 Mendelssohn mängis orelit ja komponeeris sellele alates 11. eluaastast kuni surmani. Tema põhilised oreliteosed on "Kolm prelüüdi ja fuugat", op. 37 (1837) ja kuus orelisonaati (op. 65; 1845). Muusikateadlane Eric Werner on öelnud: "Bachi tööde kõrval peaksid Mendelssohni orelisonaadid olema kõikide organistide kohustuslikuks repertuaariks."
Adolf Johannes
Adolf Mihkel Johannes (29. september (vkj)/ 11. oktoober 1892 Peetri vald, Vaivara kihelkond, Virumaa – 25. september 1942 Aleksandrovsk, Irkutski oblast, Vene NFSV) oli Eesti sõjaväelane (leitnant). VR II/3.
Trauni jõgi
pisi|Trauni jõgi Trauni jõgi on jõgi Austrias, mis suubub Linzi äärelinnas paremalt peajõkke Doonausse.
Adolf Johannes
Ta kutsus 28. märtsil 1917 Tallinnas kokku Eesti sõjaväelaste koosoleku ja oli ka selle juhataja. Muuseas arutati sellel koosolekul Eesti rahvusväeosade loomise küsimusi, kuna paljud Venemaal ja sõjarindel asunud eestlastest sõjamehed otsisid teed kodumaale.
Oli Eesti Vabariigi väljakuulutamise järel Tudulinna Kaitseliidu juht ja organiseerija. Kui algas Eesti Vabadussõda, sai temast 4. jalaväerügemendi kuulipildujate komando ülem ja ta oli sellel kohal 18. detsembrini 1919, mil sai käest haavata. Tema teeneid hinnati Vabadusristi II liigi 3. järguga.
Ülendati 17. veebruaril 1920 ohvitseri asetäitjaks ja 13. jaanuaril 1921 leitnandiks.
Ta vahistati 17. juunil 1941 ja saadeti sunnitöölaagrisse NSV Liitu Aleksandrovskisse, kus suri 25. septembril 1942.
Buss
Bussid jagunevad liinibussideks, pikamaabussideks ja turismibussideks. Pikamaabussides on enamasti konditsioneer, külmik, videosalvesti ja kuvarid, wifi, käimla. Mõningates pikamaabussides on reisijatele ka magamiskohad.
Elektriga sõitvaid busse nimetatakse trollibussideks.
Kontiolahti
Kontiolahti (Kontionlahden kirkonkylä) on asula Soomes Põhja-Karjala maakonnas, Kontiolahti valla kirikuküla.
Naissaare vald
Naissaare vald (saksa keeles Nargön) oli vald Harjumaal Keila kihelkonnas Naissaarel. Vald eksisteeris 1866–1914 ja seejärel liideti see 1. mail 1914 Harku vallaga. 1914 viidi Naissaare elanikkond mandrile, sest saarele hakati ehitama merekindlust (vaata Peeter Suure merekindlus).
Valla alal asus Naissaare mõis.
Tooraine
Tooraine ehk toormaterjal ehk toore on töötlemata või osaliselt töödeldud materjal, mida kasutatakse valmistoodete tootmisel.
Toorainet tööstusele saadakse hankivast majandusest. Näiteks põllumajanduse toodang on toiduainetetööstuse tooraine, kala on kalatööstuse tooraine, puit on puidutööstuse ja tselluloositööstuse tooraine. Maagid on metallurgia tooraine, mõned kivimid ja mineraalid on keemiatööstuse ja ehitusmaterjalitööstuse tooraine.
Omakorda on mõnede tööstuse harude toodang teiste harude tooraineks. Näiteks on metallid, lakid ja värvid masinatööstuse toorained, tselluloos on paberitööstuse tooraine, jahu on kondiitritööstuse tooraine.
Samuti võivad olla mingi tehnoloogilise protsessi käigus tekkinud jäätmed teiste toodete tootmiseks tooraineks. Jäätmete taaskasutamine vähendab tootmiskulusid ja edendab säästvat arengut.
Kontiolahti vald
Kontiolahti (rootsi keeles Kontiolax) on vald Soomes Ida-Soome läänis Põhja-Karjala maakonnas.
Kontiolahti valla pindala on 1029,84 km², millest 247,92 km² on veega kaetud.
Kontiolahti naabervallad on Eno vald, Joensuu linn, Juuka vald, Lieksa linn, Liperi vald ja Polvijärvi vald.
Kätlin Aas
Kätlin Aas (sündinud 26. detsembril 1992) on eesti modell.
Ta on osalenud mitmel moenädalal Milanos, Pariisis ja Londonis, teinud kaasa Miu Miu, Versace, Kenzo, Givenchy, Yves Saint Laurenti, Jil Stuarti ja Óscar de la Renta moeetendustel.
Ruhpoldingi vald
pisi|Ruhpolding Ruhpolding on vald Saksamaal Baieri liidumaal Ülem-Baieri ringkonnas Traunsteini kreisis.
Ruhpoldingis elab 6319 inimest ja selle pindala on 147,83 km².
Ruhpoldingis asub Saksamaa laskesuusatamiskeskus ja seal peetakse igal aastal laskesuusatamise maailmakarikavõistluste etapid. Neljal korral on Ruhpoldingis toimunud laskesuusatamise maailmameistrivõistlused: 1979, 1985, 1996 ja 2012.
Valla kõrgeim tipp on 1961 m kõrgune Sonntagshorn, mis asub piiril Austriaga.
Aastal 1835 lasti Ruhpoldingi vallas teadaolevalt viimane Saksamaa vabas looduses elanud karu.
Sündinud 26. detsembril
''Siin loetletakse 26. detsembril sündinud tuntud inimesi.
Kalmõkkia Vabariigi lipp
thumb|Kalmõkkia Vabariigi lipp
Kalmõkkia Vabariigi lipp on Venemaa Föderatsiooni kuuluva Kalmõkkia Vabariigi lipp.
Lipp võeti kasutusele 11. juunil 1996.
Lipu kirjeldus
Lipu proportsioonid on 1:2.
Sümbolite tähendused
Kollane väli lipul tähistab rahva usku, nende nahavärvi ja päikest. Sinine sõõr koos lootoseõiega sümboliseerib teed helgesse tulevikku, õitsengut, heaolu ja õnne kalmõki rahvale. Lootose viis ülemist õielehte tähistavad viit mannert, neli alumist aga Kalmõkkias elavaid rahvaid, kes soovivad elada sõpruses kõigi maailma rahvastega.
Eppendorf
Eppendorf on asula Saksamaal Saksimaa liidumaa Kesk-Saksimaa kreisis Eppendorfi vallas.
Karatšai-Tšerkessi Vabariigi vapp
pisi|120px|Karatšai-Tšerkessia vapp Karatšai-Tšerkessi Vabariigi vapp on Venemaa Föderatsioonis asuva Karatšai-Tšerkessi Vabariigi vapp.
Konstantin Kokla
thumb|Koklate perekonna matmispaik [[Siselinna kalmistul. Konstantin Kokla on paremalt esimene. Foto: Ave Maria Mõistlik, 6. mai 2012 ]] Konstantin Kokla (2. november (vkj 21. oktoober) 1878 Kuri küla – 11. jaanuar 1946 Tallinn) oli eesti õigeusu vaimulik, ajakirjanik, kirjanik, kirjastaja ja kooliõpetaja.
Kirjanikuna on ta avaldanud teoseid Otto Oja nime all.
Ühiskondlik-hariduslik tegevus
Lõpetanud 1895. aastal Haapsalu Nikolai kihelkonnakooli, õppis Konstantin Kokla aastatel 1895–1897 vallakirjutaja ametit. Aastatel 1897–1903 töötas ta talviti Rannaküla abikooli õpetajana, suviti aga Suuremõisa valla- ja kohtukirjutaja abina.
Suvel 1900 läbis ta Riia Vaimuliku Seminari juures kahekuulised kooliõpetajate kursused.
1908. aastal asutas ta Märjamaa haridusseltsi. Samal aastal määrati ta aga riigivastase tegevuse eest asumisele Vologdasse. Peaaegu samaaegselt asumisele saatmise korraldusega leidis ta ajalehest kuulutuse, kus otsiti diakonit Riia eestlaste Peeter-Pauli õigeusu kogudusele. Kokla kandideeris sellele ametikohale, mis võimaldas tal Riia peapiiskopi eestkoste kaudu asumisele saatmisest pääseda, ja osutus valituks. Tõsi küll, kohe ta diakonina tööle asuda ei saanud, sest tal oli vaimuliku eksam sooritamata.
Nii asus ta tööle Riiga, kus oli aastatel 1909–1912 eesti õigeusu koguduse köster-kooliõpetajaks. 20. detsembril 1911 sooritas ta konsistooriumi eksami, mis lubas tal vaimulikuametit pidada, ja 8. jaanuaril 1912 pühitseti Konstantin Kokla diakoniks.
1939 valiti ta Tartu linnavolinikuks.
Tegevus vaimulikuna
Konstantin Kokla esimeseks töökohaks diakonina sai Tallinna Issanda Muutmise peakiriku kogudus, kus ta teenis aastatel 1912–1913. Paralleelselt töötas ta õpetajana Tallinna koolides.
17. veebruaril 1913 pühitseti Kokla preestriks ja teenis edaspidi preester-kooliõpetajana järgmisi õigeusu kogudusi:
Aastatel 1919–1944 oli Konstantin Kokla Tartu Püha Georgi (Jüri) koguduse esipreester. Tartu Georgi koguduses tegeles isa Konstantin kiriku- ja kogudusehoonete taastamisega. Juba oma teenistuse esimesel aastal, 30. novembril 1919 õnnestus tal lõpule viia elektri sisseseadmine kirikus.
Selle töö kõrvalt oli ta ka mitme väiksema koguduse hooldaja:
Aastatel 1924–1927 oli ta Tartumaa praosti abi, valiti 1927 Tartumaa praostiks ja jäi sellele ametikohale 1944. aastani.
Aastast 1928 kandis ta ülempreestri tiitlit.
1944. aastal viidi isa Konstantin üle Tallinnasse, kus teenis kõik oma viimased eluaastad. Algul oli ta abivaimulik Tallinna Issanda Muutmise Peakiriku koguduse juures, seejärel 1944–1945 preester Tallinna Aleksander Nevski katedraalis ja 1945. aastast kuni surmani Tallinna Andrease koguduses. Ühtlasi oli ta Aruküla Püha Kolmainu koguduse hooldaja.
Konstantin Kokla suri 11. jaanuaril 1946 Tallinnas ja maeti Tallinna Aleksander Nevski kalmistule.
Tegevus kirjaniku ja tõlkijana
Konstantin Kokla kirjutas nii ilmaliku kui ka vaimuliku sisuga jutustusi.
Neist esimene ilmus 1894. aastal ajalehes Valgus pealkirja "Sule Siim" all. Aastatel 1900–1901 avaldas Postimees tema palad "Ahastuse päevil", "Hea härra" ja "Kalamehe surm". Alates 1901. aastast avaldas ta oma loomingut Konstantin Pätsi ajalehes Teataja pseudonüümi Otto Oja all.
Otto Oja nime all ilmus Pärnus 1910. aastal ka tema kogumik "Läbielatud lootused", mis sisaldas nelja jutustust.
Vaimulikku kirjandust viljeles ta alates 1908. aastast, mil ajalehes Usk ja Elu ilmus tema lühijutt "Pihla-Peetri paasapühad". Hiljem kirjutas ta pikema jutustuse lahkusulistest ja usuhulludest pealkirja all "Segased vaimud". Tuntuks sai ta eelkõige oma jõulujuttudega, mis ilmusid nii ajakirjades kui ka iseseisvate väljaannetena. Viimastest väärivad mainimist "Raske võitlus" (1915), "Jõulupühade raamat" (1916) ning "Võitlused ja võidud" (1916).
Konstantin Kokla tõlkes ilmus 1900. aastal Gustave Aimardi romaan "Arkansase trapperid". Hiljem tõlkis ta vene keelest eesti keelde ka arvukalt vaimulikku kirjandust, millest iseseisva väljaandena on 1912. aastal ilmunud Moskva metropoliit Vladimiri "Karskusesisuline kõne".
Samuti on Kokla sulest pärit vaimulikke luuletusi ja laulutekste. Ka tegeles ta vanade laulutekstide kohandamisega värsimõõdulisele kirikulaulule, mida Eesti Apostlik-Õigeusu Kirikus kasutati.
Tegevus kirjastaja ja toimetajana
Juba aastatel 1899–1903 oli Konstantin Kokla ajalehe Postimees kirjasaatja Läänemaal.
Oma Riia-aastatel 1909–1912 oli ta seal ilmunud eestikeelse õigeusu ajakirja Usk ja Elu tegevtoimetaja. Enamus sel ajal ajakirjas ilmunud artiklitest on eri varjunimede all samuti tema kirjutatud.
Konstantin Kokla vastutas enam kui kolmkümmend aastat eestikeelsete õigeusu kalendrite väljaandmise eest. Aastatel 1913–1920 oli ta "Õigeusuliste eestlaste kalendri" toimetaja ja aastatel 1920–1944 "Apostlik-õigeusuliste eestlaste kalendri" koostaja.
Ta on koostanud 1933. aastal ilmunud õigeusuliste palveraamatu.
Kui 1933. aastal katkes seoses preester Anton Laari surmaga õigeusu ajakirja Uus Elu väljaandmine, hakkas Konstantin Kokla välja andma ajakirja Usk ja Elu. See oli Eesti Apostlik-Õigeusu Kiriku ametlik häälekandja 1936. aastani, mil selle funktsiooni võttis üle Nikolai Pätsi nädalaleht Elutõde. Ajakiri Usk ja Elu lõpetas ilmumise 1940. aastal seoses Nõukogude okupatsiooniga.
Dorfchemnitz
Dorfchemnitz on asula Saksamaal Saksimaa liidumaal Kesk-Saksimaa kreisis Dorfchemnitzi vallas.
Vana-Koiola
Vana-Koiola on küla Põlva maakonnas Põlva vallas. Küla lähistel on Suujärv ja Vana-Koiola järv.
Dorfchemnitz
Dorfchemnitz asub 18 km Freibergist lõunas, 8 km Frauensteinist edelas, 6 km Saydast põhjas ja 14 km Olbernhaust kirdes.
Vana-Koiola
Küla kuulus Põlva kihelkonda ja külas oli Vana-Koiola mõis.
Aastatel 1945–1990 kuulus küla (1978. aastani Vana-Koiola asundus) Mustajõe külanõukogu koosseisu. Aastatel 1990–2017 kuulus küla Laheda valda.
Dorfchemnitz
Asulas on algkool.
Vana-Koiola
Külas on kultuurimaja ja raamatukogu, mis alustas tööd 2006. aastal. Viimases asub ka avalik internetipunkt.
1926–1946 asus Vana-Koiolas neljaklassiline algkool, 1946–1962 seitsmeklassiline, 1962–1989 kaheksaklassiline kool. Alates 1989. aastast oli koolis üheksa klassi. 2001. aastast oli kool jälle kuueklassiline. 2010. aastal kool suleti. (Vt Vana-Koiola kool.)
Enne Võru linna asustamist asus kreisi keskus mõnda aega Vana-Koiolas.
Religioonifilosoofia
Religioonifilosoofia ehk usundifilosoofia tegeleb filosoofia meetodite abil religiooni teemadega.
Näiteks jumala omadustega (igavene, iseenesest olev, isikuline, hea, armastav, looja), kurjuse probleemiga, nende omavaheliste vastuolude leidmise ja lahendamisega, jumalasse uskumise mõistuspärase põhjendatusega (jumalatõestused), põhjendamatusega (kurjuse probleem), usu mõistuspärase põhjendatuse võimalikkusega. Samuti näiteks tõeteooriatega ja religioonist rääkides kasutatava keele erinevusega teaduse ja filosoofia keelest.
Erakond Vabad Radikaalid
Vabad Radikaalid loevad oma ühenduse alguseks 1998.–1999. aastat, kui tollased liikmed esitasid kohalikele valimistele Harju- ja Läänemaal valimisliidu “Eestimaa 3000. a.” kandidaatide nimekirja. Samas nimekirjas esinesid ka kolme üksikkandidaadi nimed (ei olnud ühenduse liikmed), kes vahetult enne valimisi liidu erinevate erakondade kasuks reetsid.
Valimiskomisjon ei registreerinud nimekirja seoses sellega, et parteidesse lahkunud kandidaadid ei kustustanud end valimisliidu inimekirjast. Protestist hoolimata ei võimaldanud halduskohus valimistel osaleda.
Pärast paari aastast varjusurma registreeris ühendus Vabad Radikaalid (rahvusradikaalid lahkusid 2003.a) end MTÜ-ks ja sõnastas tulevase parteiprogrammi. Nimevalik osutus ühendusele oodatust keerulisemaks.
Kohalikel valimistel 2004 taotlesid radikaalid endile Keskkonna Erakonna nime, kuid selle algatuse blokeeris Eesti Keskerakond seoses nime sarnasusega.
Tartu–Elva rongiliin
Tartu–Elva rongiliin on endine rongiliin Lõuna-Eestis Tartumaal. Liin suleti 1. juulil 2008 raudteeremondi tõttu Tartu–Valga raudteel, kuid pärast remondi lõppu liini enam ei avatud. Liinil opereeris diiselrongidega Edelaraudtee.
Erakond Vabad Radikaalid
Peamisteks märksõnadeks jäid “eraisiku õigused”; “valikuvabadus”; neist tulenev “situatsioonipoliitika” ja selle läbi tavapärase traditsioonilise vasak-parempoolse jaotuse “tasakaalustamine” Eesti maastikul. Seega ei vastandu radikaalid otseselt kummalegi tiivale, mis võimaldab tulevasel erakonnal anda oma liikmeile õiguse eriarvamuseks partei põhisuunast. Samuti valib erakond partnereid vastavalt kujunenud situatsioonile.
Tartu–Elva rongiliin
Praegu võimaldavad Tartu ja Elva vahel liigelda Elroni Tartu–Valga liini reisirongid.
Erakond Vabad Radikaalid
Situatsioonipoliitika aluseks ongi tõdemus, et 2007. aastal on Eesti vajadused erinevad sellest, mis need olid näiteks 1992.–1993. aastal. Radikaalid annavad endale aru, et riik on protsess ja selle aluseks areng.
Näiteks pooldavad Vabad Radikaalid reformierakonna pakutavat maksu(alandus) poliitikat, kuid seisavad kiivalt vastu tuumaelektrijaama rajamise kavale. “Pole vaja uut Tshernobõli!”. Radikaalid pole Euroopa Liidu vastu, ent seisavad vastu igasugusele tsentraal-bürokraatlikule juhtimisele/valitsemisele.
Erakonna liikmete arv: 35
Kastna (Pärnu)
pisi|[[Kastna kaitseala.]] Kastna on küla Pärnu maakonnas Pärnu linnas Liivi lahe ääres.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Tõstamaa valda.
Ajalugu
Küla on mainitud 1320. aastal, kui ordumeister Gerhard von Jork kinkis selle Padise kloostrile. Selle kohta kasutati nime Kaskenne.
Külas oli Kastna mõisa keskus. Samuti asus selle lähikonnas mitu Vaiste mõisa hoonet.
Külas tegutses aastatel 1921–1970 algkool.
Kastnas asus endisele Pärnu Muuseumi direktorile Omar Volmerile kuulunud küün, mis paikneb nüüd Naissaarel ja on kasutusel kontserdipaigana. Külas asub ka Omar Volmeri mälestuskivi.
Loodus
Kultuurimälestistest on külas kivikalme Pernumägi.
Küla territooriumi lõunaosas asub Kastna maastikukaitseala. Sinna alale jäävad ka kolm Kastna tamme, mis võeti looduskaitse alla juba 1938. aastal.
Kastna Püha Arseniuse kirik jääb tegelikult naaberküla (Ranniku) territooriumile.
Inguši Vabariigi vapp
thumb|Inguši Vabariigi vapp
Inguši Vabariigi vapp on Venemaa koosseisu kuuluva Inguši Vabariigi vapp. Selle võttis vastu vabariigi parlament 26. augustil 1994 ja registreeriti nr 107 all Venemaa Föderatsiooni heraldikaregistris.
Vappi on kujutatud ringina, mille ümber on kirjutatud nii inguši – ГIалгIай Мохк, Ghalghaj Mohkh – kui ka.
Peamine figuur on kotkas. Tugev ja uhke lind sümboliseerib jõudu ning riigi edasipüüdlusi. Kotkast on kujutatud paljude islamimaade sümboolikas ja see rõhutab seost kunagise Araabia riigiga. Linnu tagant kerkib kindlusetorn, mis on inguši keskaegse arhitektuuri mälestis ja tollele perioodile väga iseloomulik. Torni tagant paistavad valged mäed: vasakul Laudmägi, paremal Kazbek. Seniidis olev Päike sümboliseerib valgust, elu, rikkust ja küllust ning on paigutatud vapi ülaserva, et rõhutada tema tähtsust riigi edasipüüdlustes. Päikesest väljub 7 kiirt (seda peetakse õnnelikuks arvuks). Kotka all on kujutatud päikesemärk, mis sümboliseerib Päikese ja Maa igavest liikumist ning kõige oleva lõpmatust ja vastastikmõju.
Vapil kasutatakse viit värvi. Valge värv sümboliseerib tegude ja mõtete puhtust, mis on iseloomulik Inguššia rahvale. Helesinine on taeva ja kosmose värv. Roheline sümboliseerib loodust, Inguššia maa küllust ja viljakust, samuti on see islami sümbol. Punane sümboliseerib inguššide mitme sajandi pikkust võitlust ellujäämise eest. Kuldkollane värv tähistab päikeset, mis annab elu inimesele ja loodusele.
Vapi autor on kunstnik R. A. Eldijev.
Karatšai-Tšerkessi Vabariigi lipp
thumb|Karatšai-Tšerkessi Vabariigi lipp. Karatšai-Tšerkessi Vabariigi lipp on Venemaa Föderatsiooni kuuluva Karatšai-Tšerkessi Vabariigi lipp.
Lipp võeti kasutusele 3. veebruaril 1994. Lipu seadus võeti vastu 26. juulil 1996.
Lipu kirjeldus
Plagu on horisontaal laidudega trikoloor, sini-rohe-punane (ülevalt alla). Rohelise laiu keskel on kogu laiu kõrgune embleem, millel on kujutatud kollast sõõri, mille sees on roheliste valge äärega mägede tagant tõusev kuldne päike viie kaheks japtatud laia ja pika ning kuue kitsa ja lühikese kiirega. Laiud moodustavad võrdselt 1/3 lipu kõrgusest.
Lipu proportsioonid on 1:2.
Tarmo Türkson
Tarmo Türkson (sündinud 17. aprillil 1967 Kohtla-Nõmmel) on Eesti riigiametnik, endine Teabeameti (2001–2011) peadirektor ja Siseministeeriumi kantsler (2011–2012).
Pärast ülikooli lõpetamist 1992. aastal asus ta tööle Eesti Vabariigi Riigikantselei Teabeteenistusse, kus töötas kuni 1995. aastani, kui see oli juba Välisministeeriumi haldusalas. Aastatel 1996–1998 töötas Eesti suursaatkonnas Moskvas ja seejärel taas Eesti Vabariigi Teabeteenistuses, olles selle juhi kohusetäitja. 1. märtsil 2001 asutati teabeteenistuse asemele uus amet – Teabeamet. Tarmo Türkson jätkas selle peadirektori kohusetäitjana ja nimetati mõni kuu hiljem peadirektoriks. Ta juhtis Teabeametit kuni 26. jaanuarini 2011.
3. jaanuaril 2011 esitas siseminister Marko Pomerants Tarmo Türksoni Siseministeeriumi kantsleri kandidaadiks. Alates 27. jaanuarist 2011 kuni 31. oktoobrini 2012 oli ta Siseministeeriumi kantsler. Alates 1. novembrist 2012 asus taas tööle Teabeametis.
Isiklikku
Tarmo Türksoni abikaasa on kursuseõde, Eesti Kunstimuuseumi peavarahoidja Kersti Kuldna-Türkson. Neil on kaks last.
Ta armastab vabal ajal lugeda. Kogub münte (kogus on tuhatkond eksemplari).
Kiritöö
Kiritöö oli hilisromantilise folkmuusika ansambel.
Esialgu nime Kiritöö ja Karistus kandnud ansambli asutasid 2000. aasta märtsis Viljandis Margus Põldsepp, Sulev Salm ja Talvo Pabut. Ajendiks sai Ugala teatris etendunud Timo K. Mukka lavastus "Laul Sipirja lastest", mille muusika kujundas Margus Põldsepp ja laulutekstid pärinesid Talvo Pabuti sulest. Loodav ansambel pidigi keskenduma Pabuti tekstiloome esitamisele.
Ansambli algkoosseisu kuulusid veel Kristjan Priks krottatšellol ja Meelika Hainsoo viiulil, kes püsisid seal 2002. aasta sügiseni. Siis kutsuti ansamblisse Marju Varblane ja Peeter Piik.
Talvo Pabuti kirjutatud vaimukaid laulutekste on viisistanud peaaegu kõik ansambli liikmed; lisaks originaalloomele on kasutatud ka teiste rahvaste, eriti bretoonide rahvamuusikat.
2004. aastal ilmus ansambli ainus heliplaat "Oli kord...".
Juri Lotmani stipendium
Juri Lotmani stipendium on Juri Lotmani Fondi välja antav stipendium magistrantidele ja doktorantidele, mille eesmärk on esile tõsta noori teadlasi, kes oma uurimustes jätkavad Juri Lotmani traditsioone semiootikas ja slaavi filoloogias. Stipendium asutati 2001. aastal ning seda antakse välja igal aastal Juri Lotmani sünniaastapäeval 28. veebruaril Tartus.
Stipendiumi laureaadid
Esimesena on nimetatud semiootika, teisena slaavi filoloogia laureaat. Aastail 2007 ja 2011 slaavi filoloogia alal Lotmani stipendiumi välja ei antud.
2002
2004
2005
2006
2007
2008