cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
2017. aasta Eurovisiooni lauluvõistlus
Visuaalne kujundus
2017. aasta Eurovisiooni lauluvõistluse ametlik logo kujutas Ukraina rahvuslikku kaelakeed ja jäljendas Euroopa Liidu lipul olevat tähepärga. See rahvuslik kaelakee kannab nimetust namõsto (ukraina keeles намисто) ning see koosneb pärlitest. Kaelakeed kantakse amuletina ning sellel arvatakse olevat kaitsev ja tervendav jõud. 2017. aasta Eurovisiooni lauluvõistluse alapealkiri oli "Celebrate Diversity" ("Tähistagem mitmekesisust"). Nii alapealkiri kui ka kujundus tähistas Ukraina mitmekesist kultuuri.
2017. aasta Eurovisiooni lauluvõistluse lavakujunduse autor oli sakslane Florian Wieder, kes oli ka kolme eelneva aasta võistluse lavakujunduse looja.
Õhtujuhid
62. Eurovisiooni lauluvõistluse õhtujuhid olid Oleksandr Skitško ja Volodõmõr Ostaptšuk. Green room'i õhtujuht oli Timur Mirošnõtšenko. See oli esimene kord võistluse ajaloos, mil õhtujuhtideks oli meestrio ja teine kord pärast 1956. aastat, mil puudus naisõhtujuht. Timur Mirošnõtšenko on varem olnud 2009. ja 2013. aasta Laste Eurovisiooni lauluvõistluse üks õhtujuhtidest.
Grupid
31. jaanuaril 2017 toimus loosimine, milles selgitati, millised riigid osalevad esimeses või teises poolfinaalis. Samal loosimisel otsustati ka, kes esineb poolfinaalide esimeses ja teises pooles. Samuti loositi, millises poolfinaalis hääletavad "suure viisiku" riigid (Prantsusmaa, Saksamaa, Hispaania, Suurbritannia ja Itaalia) ning korraldajariik.
Riigid jaotati gruppidesse kümne eelneva aasta hääletamistavade põhjal, et ennetada olukorda, kus poolfinaalis osaleb väga palju ühe piirkonna riike, mille tavaks on üksteise poolt hääletada.
Osalevad riigid
pisi|300px| {{legend|#22B14C|Osalevad riigid}} {{legend|#d40000|Riigid, mis ei pääsenud finaali}} {{legend|#ffc20e|Riigid, mis on osalenud varem, kuid mitte 2017. aastal}} 31. oktoobril 2016 teatas Euroopa Ringhäälingute Liit, et 2017. aasta Eurovisiooni lauluvõistlusel osaleb 43 riiki, millega see oleks olnud pärast 2011. aastat suurim osalejate arv. Lauluvõistlusele naasevad pärast aastast pausi Portugal ja Rumeenia. Bosnia ja Hertsegoviina jäi võistluselt kõrvale rahaprobleemide tõttu.
Algul pidi võistlusest osa võtma ka Venemaa, kuid jäi lauluvõistluselt eemale 13. aprillil 2017 Ukraina kriisi tõttu – Venemaa esindaja Julia Samoilova sai Ukrainasse kolmeaastase sissesõidukeelu, kuna ta esines Krimmis Kertšis 27. juunil 2015, aasta pärast seda, kui Venemaa oli Krimmi okupeerinud. Samoilova oli Krimmi sisenenud Venemaa kaudu ilma Ukraina loata. Kuigi Venemaale pakuti võimalust osaleda kas satelliidipildi vahendusel või leida uus artist, lükkas Pervõi Kanal need võimalused tagasi ning teatas, et keeldub lauluvõistlust televisioonis üle kandmast. Venemaa eemale jäämise järel jäi osalejaid 42.
Naasnud artistid
pisi|left|[[SunStroke Project 2010. aasta Eurovisiooni lauluvõistlusel Oslos]] Eesti esindajad Koit Toome ja Laura Põldvere olid mõlemad eelnevalt korra eri aastatel Eurovisioonil osalenud. Toome sai 1998. aasta Eurovisiooni lauluvõistlusel Birminghamis sooloartistina 12. koha, esitades laulu "Mere lapsed". Põldvere osales 2005. aasta Eurovisiooni lauluvõistlusel, mis toimus samuti Kiievis, tütarlastekvinteti Suntribe'i liikmena, ansambel sai lauluga "Let's Get Loud" poolfinaalis 20. koha.
2017. aasta Eurovisioonil Hollandit esindanud naistrio O'G3NE oli varem esindanud Hollandit 2007. aasta Laste Eurovisiooni lauluvõistlusel lavanimega Lisa, Amy and Shelley.
Moldovat esindanud trio SunStroke Project oli varem koos Olia Tiraga osalenud 2010. aasta Eurovisiooni lauluvõistlusel Oslos, kus saadi lauluga "Run Away" finaalkontserdil 22. koht.
San Marinot esindanud Valentina Monetta oli varem riiki esindanud kolmel korral: aastatel 2012, 2013 ja 2014. 2017. aastal osales ta esimest korda duetis, esinedes koos Jimmie Wilsoniga.
Sloveenia esindaja Omar Naber oli varem osalenud 2005. aasta Eurovisiooni lauluvõistlusel Kiievis, kus ta sai lauluga "Stop" poolfinaalis kaheteistkümnenda koha.
Gruusia esindaja Thamara Gatšetšiladze kuulus gruppi Stephane & 3G, mis pidi Gruusiat esindama 2009. aasta Eurovisiooni lauluvõistlusel Moskvas lauluga "We Don't Wanna Put In". Laulu poliitilise sõnumi tõttu seda lauluvõistlusele ei lubatud.
Aserbaidžaani esindaja Dihaj oli 2016. aasta Eurovisioonil Səmra Rəhimli taustalaulja, Iisraeli esindaja Imri Ziv oli kahel eelneval aastal vastavalt Nadav Guedji ja Hovi Stari taustalaulja , Serbia esindaja Tijana Bogićević oli Nina Radojčići taustalaulja 2011. aastal.
Tallinna Rahumäe Põhikool
pisi|Koolimaja pisi|Koolimaja peauks
Tallinna Rahumäe Põhikool on põhikool Tallinnas, Vabaduse puiestee 50.
Ajalugu
Nõmme aedlinnas avati esimene eestikeelne kool 4. detsembril 1910. aastal – jaama lähedal väikeses puumajas.
Kool on kandnud ka nimetusi, Tallinna 27. 7-klassiline kool, Tallinna 27. 8-klassiline kool ja Tallinna 27. 9-klassiline kool.
2010. aasta seisuga oli Tallinna Rahumäe Põhikool Eesti suurim põhikool. Koolis õppis ~650 õpilast ja töötas 41 õpetajat + 9 KKK ringijuhti-õpetajat.
2013. aastal õppis Tallinna Rahumäe põhikoolis ~700 õpilast.
Mati Laur
pisi|Mati Laur 2012. aastal pisi|Mati Laur esinemas 29. novembril 2014 toimunud seminaril "Läänemeri meets Ostsee"
Mati Laur (sündinud 17. juunil 1955 Abja-Paluojal) on eesti ajaloolane.
Töökäik
Alates 2006. aastast on Mati Laur koos Karsten Brüggemanniga ajalooajakirja Forschungen zur baltischen Geschichte väljaandja.
Teoseid
Ta on avaldanud peamiselt Liivimaa varauusaega käsitlevaid teoseid, samuti on ta paarikümne kooliõpiku kaasautor ja konsultant.
Liikmesus
pisi|7. aprillil 2010 pidas professor Mati Laur Eesti Üliõpilaste Seltsi 140. sünnipäeva raames Tartu Ülikooli aulas akadeemilise loengu teemal "Miks Venemaa on just selline?"
Peeter I
pisi|Peeter I ajutine suveresidents Tallinnas
Ta oli üks tähtsamaid Venemaa moderniseerijaid, kes orienteerus tugevalt Lääne-Euroopale. Teda peetakse üheks Venemaa väljapaistvamaks poliitikuks üldse.
Aastani 1689 valitses regendina (monarhi asemikuna) Peetri poolõde Sofja Aleksejevna, aastatel 1682–1696 oli Peeter I troonil koos poolvenna Ivan V-ga (kuni viimase surmani).
Peeter I oli teadmishimuline, tahtejõuline ja juhtimisvõimekas, kuid ägeda loomuga inimene.
Oma peaeesmärgiks pidas ta Venemaa muutmist euroopalikuks suurriigiks. Selleks tuli jagu saada majanduse ja kultuuri mahajäämusest, milleks kasutas esimesena ajude äravoolu soodustamist arenenud Euroopa riikidest.
Nimi
Peeter I kasutas saksapärast nime Peter (Пeтeрь).
Nimi "Peeter Suur" osutab lisaks valitseja suurele elutööle ka tema hiigelkasvule ja vägevale kogule (ta oli 204 cm (6 jalga ja 7 tolli) pikk).
Lapsepõlv ja noorpõlv
Peeter I vanemad olid Vene tsaar Aleksei Mihhailovitš ja tema teine abikaasa Natalja Narõškina.
Peetri sünnipäev langes Dalmaatsia Iisaku (Konstantinoopoli Iisaku, vaga kannataja Isaakiose) mälestuspäevale. Seetõttu on sellele pühakule pühitsetud Iisaku katedraal Peterburis.
Kui tsaar Aleksei Mihhailovitš 1676 suri ning 1682 suri ka Peetri vanem poolvend tsaar Fjodor III, sattus Peeter tsaar Aleksei esimese abikaasa sugulaste Miloslavskite pooldajate ning tema ema sugulaste Narõškinite pooldajate vahelise võimuvõitluse keskpunkti.
Pärast tsaar Fjodori matuseid kuulutas Bojaaride Duuma patriarh Joakimi toetusel Peetri tsaariks, minnes mööda tema vanemast poolvennast Ivanist. Ent peagi algasid streletside rahutused (hovanštšina), mille provotseerisid Miloslavskid Peetri vanema poolõe Sofja Aleksejevna juhtimisel. Streletside mässu ajal 1682. aastal tapeti alaealise Peetri silme all paljud tema sugulased (Narõškinid).
Mässu lõppemiseks kuulutati tsaarideks mõlemad vennad – Peeter ja Ivan, kusjuures Ivan kuulutati "vanemaks" tsaariks. Regendiks sai aga Sofja Aleksejevna, kes oli faktiliselt täie võimuga valitseja ning kõrvaldas Peetri ema Natalja Kirillovna täielikult riigi juhtimise juurest. Sofja Aleksejevna valitsemise ajal elas Peeter oma emaga Moskva-lähedastes külades Kolomenskojes ja Preobraženskojes. Poliitilised võimuvõitlused Moskva ja Preobraženskoje "õukonna" vahel jätkusid.
Kui Peeter sai 17-aastaseks, abiellus ta ema valikul Jevdokija Fjodorovna Lopuhhinaga. Kuigi 1690 sündis neil poeg Aleksei Petrovitš, ei olnud nende abielu õnnelik. Peeter ignoreeris demonstratiivselt oma abikaasat.
Aastal 1689 hakkas Sofja Aleksejevna ette valmistama uut streletside ülestõusu, et kõrvaldada Peeter võimult ja kindlustada oma positsiooni ainuvalitsejana. Ent Peetril ja tema pooldajatel õnnestus Sofja Aleksejevna regendistaatusest ilma jätta. Ta vangistati Novo-Devitši kloostrisse. Ivan V, keda kirjeldatati sünnist saadik haige ja peaaegu pimedana, jäi nominaalselt Peetri kaasvalitsejaks kuni oma valitsejasurmani 1696.
Peetri (Preobraženski õukond) sai tegevusvabaduse, huvitus Peeter vähe riigiasjadest. Kuni ema surmani 1694 oli Peeter temast üpris sõltuv. Kuni 1695. aastani valitsesid riiki tema ema Natalja Kirillovna lähikondlased. Peaministriks (1689–1699) oli šveitslane Franz Lefort (François Jacques Le Fort), kes juhtis ka kõiki peamisi sõjaretki ja ka "Suurt Saatkonda".
Esimesed saavutused
Noore tsaari esimene iseseisev samm oli 1695 katse vallutada Azovi, mis asus Doni suudme lähedal. See kindlus oli tähtis, sest Peeter tahtis saavutada väljapääsu Mustale merele. Samuti oli tarvis kaitsta riigi lõunaosa krimmitatarlaste röövretkede eest.
Esimene Aasovi sõjakäik 1695 ebaõnnestus. Türgi garnisoni varustati merelt ja Peetri väed ei suutnud seda takistada, sest venelastel puudus sõjalaevastik.
Talvel ja kevadel 1696 organiseeris Peeter Voronežis jõelaevastiku. Nii sai ta enda käsutusse äsja ehitatud flotilli, kuhu kuulus 22 galeeri ja 4 branderit ning mille juhatajaks ta määras Franz Leforti. Ta reorganiseeris armee juhtimise ja kordas tormijooksu. 19. juulil 1696 Azovi garnison alistus. Mõni päev hiljem pandi Aasovi mere ääres alus Taganrogi linnale.
Edasiseks pealetungiks Türgi Osmanite riigi aladele oli aga takistuseks avamerelaevastiku puudumine Venemaal. Peetri algatusel hakati välja töötama suurt laevaehituse kava. Selle rahastamiseks kehtestati uut liiki koormised: maavaldajad ühendati "kumpanstvotesse". Iga "kumpanstvo" pidi oma rahaga laeva ehitama.
Laevastikku ehitades ja armeed reorganiseerides kasutas Peeter välismaa asjatundjate abi. Pärast Azovi sõjakäike otsustas ta saata noori aadlikke (bojaare) välismaale õppima ning suundus ka ise Euroopa-reisile.
Umbes samal ajal ilmnesid esimesed märgid rahulolematusest Peetri poliitikaga. Aastal 1697 esitas munk Avrami tsaarile palvekirja, kus ta osutas tsaari tegude ebaõigsusele ning tema käitumise vastuolule traditsioonidega. Pisut hiljem avastati suureulatuslik vandenõu, mis on tuntud "streletside ülestõusuna" (1698). Mõlemal korral said teisitimõtlejad ja vana aadlikorra esindajad range karistuse. Peeter I hävitas aadli matrikliraamatud ja jagas aadlitiitlid oma uutele soosikutele.
1697. aastal läks Moskvast teele "Suur saatkond", mis sai nime oma rohkearvulisuse järgi. Peeter I võim tundus siis küllalt tugev, et lahkuda aastaks riigist. Saatkonna koosseisus oli Pjotr Mihhailovi nime all ka tsaar ise. Poolteist aastat kestnud reisil käis Peeter Liivimaal (Riias), Kuramaal, Brandenburgis, Hollandis, Inglismaal, Saksimaal, Austrias ja Poolas, kus ta isiklikult teostas tööstusspionaaži ning õppis tundma eesrindlikke tööstustehnoloogiaid, et neid Venemaal üle võtta, ning sõlmis poliitilisi leppeid. Ta kohtus ka Austria keisriga.
Juba lapsena oli Peeter suhelnud Moskvas Nemetskaja slobodas elavate "sakslastega" (st Euroopast pärit võõramaalastega).
Peeter tundis elavat huvi kõige vastu, mis oli seotud sõjanduse, laevaehituse ja uute leiutistega. Legendid: "Hollandis tudeeris tsaar isiklikult laevaehitust ja õppis laevapuusepaks. Augustis 1697 tahtis ta Hollandis Zaandamis omandada kogemusi laevaehituse alal. Ta veetis mõned päevad sepp Gerrit Kisti väikeses puumajas. Suure tunglemise tõttu olevat ta aga majast vaevalt väljuda saanud. Paberivabrikut külastades valas ta pealtnägijate kinnitusel suurepärase paberilehe". Inglismaal pühendas ta palju aega laevanduse teooria omandamisele ja sai selgeks kellatootmise tehnoloogia. Kuna Euroopa oli sõja ootel, siis oli võimalik organiseerida Rootsi-vastane liit. Rootsi oli Prantsusmaa liitlane ja tollajal veel sõjalises mõistes suurriik. Venemaa avalikeks liitlasteks said Taani ning Saksimaa kuurvürst ja Poola kuningas August II. Tagasi Moskvas, tegi Peeter palju jõupingutusi, et sõlmida Türgiga võimalikult kiiresti rahu, ning alustas ettevalmistusi sõjaks põhjas, sest ta nägi Läänemere potentsiaali Vene riigi arengu jaoks. Läänemeri oli aga Rootsi vallutuste järel 17. sajandil muudetud "Rootsi sisemereks" ning võimalus kasutada seda mereteed suhtluseks ja kaubanduseks arenenud Euroopa riikidega oli piiratud.
Samuti palkas ta Euroopa-reisil suurel hulgal sõjandus-, majandus- ja teadusspetsialiste, kelle kaasamine võimaldas teha Vene riigi arengus märkimisväärse hüppe feodaalriigist enam-vähem arenenud riikide hulka.
Sõidu lõppu tumestas sõnum streletside mässust. Peeter, kes viibis parajasti Viinis, pidi loobuma kavast külastada Veneetsiat ja kiirustas Moskvasse.
Mäss suruti maha juba enne tsaari naasmist. Juurdlus arvukate ülekuulamiste ja piinamistega lõppes streletside ning opositsioonis oleva aadli massiliste hukkamistega 1698. aasta lõpus ja 1699. aasta alguses. 1699 saadeti laiali ka enamus streletside väeosi ning alustati uue, ainult Euroopa-tüüpi armee ülesehitamist endise segatüüpi armee asemele.
Peetri vanem õde Sofja Aleksejevna ja ta õde Marfa Aleksejevna pöeti nunnadeks. Sama saatus tabas ka tsaari abikaasat Jevdokija Lopuhhinat, kes olevat olnud kaudselt seotud vandenõulastega.
Põhjasõda
Põhjasõjaga püüdis Peeter I saavutada Venemaale väljapääsu Läänemerele ehk "raiuda akent Euroopasse".
17. sajandi alguses toimunud sõdade tulemusena sõlmitud Stolbovo rahulepingu tulemusena oli Rootsi vallutanud osa Venemaale kuulunud Läänemere-äärseid alasid. Pärast Venemaale naasmist ja Türgiga rahulepingu sõlmimist kuulutas Peeter sõja Rootsile, millele järgnes Narva kindluse piiramine 1700. aastal.
Pärast lüüasaamist Narva lahingus 1700 uuendas ta relvajõud: moodustas alalise sõjaväe ja sõjalaevastiku, sealhulgas sulatas ta kirikukelli ümber suurtükkideks. Ta asutas 1703. aastal Ingerimaale Rootsi kaubalinna Nyeni (Nevanlinna) asemele Peterburi ja muutis selle 1712 Venemaa pealinnaks. Peterburi linna asutamisega ning selle ehitusega seostub ka Peetri poolt Balti laevastiku loomine Kroonlinna piirkonnas.
1704 jätkas ta Eesti- ja Liivimaa vallutamist, vallutades Tartu ja Narva. Peeter viibis isiklikult Tartu piiramisel ning suunas suurtükituld.
1708. aastal näisid olud Venemaa jaoks olevat suhteliselt halvad, sest rootslased tungisid Ukrainasse. Liivi- ja Eestimaa kaotuse hirmus käskis Peeter Tartu ja Narva linnaelanikud küüditada. Lisaks sellele hävitati täielikult Tartu linna kindlustused. Ent 1709. aasta suvel võitis Peeter Poltava lahingu, millega toimus sõjas otsustav murrang. 1710. aastaks alistas ta kogu Eesti- ja Liivimaa ning 1714. aastaks vallutas ka Soome.
Aastal 1711 ründas Peeter Türgit ja sai tõsise kaotuse osaliseks. Rahuleping kohustas teda ära andma Musta mere äärsed sadamad, mis ta 1697 oli vallutanud sultan aga kohustus mitte liituma Põhjasõjas Karl XII-ga.
Põhjasõjas taotletud eesmärgi saavutas Venemaa Uusikaupunki rahuga (1721), Venemaaga liideti Eesti-, Liivi-, Ingerimaa ja Ida-Soome koos Viiburi linnaga. Seejärel vallutas Peeter I Kaspia mere lääneranniku.
Pärast Põhjasõda
Aastal 1721 andis Venemaa Keisririigi Valitsev Senat Peetrile ametlikult keisritiitli (Imperaator). Peagi tunnistasid seda ka Poola, Preisimaa ja Rootsi valitsejad.
Peeter I reformid
Senat koosnes 9 isikust ja oli kõrgeim riigivalitsemisorgan, mis allus otse keisrile. 12 Prikaazi asemel moodustati 12 kolleegiumi. Asutati kuberneride institutsioon, Venemaa jaotati 8 kubermanguks, mis omakorda jaotati provintsideks. Kuberner oli keskvõimu esindaja kubermangus.
Tähtsaimad Peetri kultuurireformid olid:
Isiklikku
Aastal 1724 kroonis ta keisrinnaks oma teise abikaasa Katariina. Keiser oli temaga elanud alates 1703. aastast, mil ta kohtas teda oma parima sõbra Aleksandr Menšikovi juures. Legend: "Kahekümneaastane endine leedu talutüdruk ja teenija, kelle nimi oli siis Marta Skawronska, oli Menšikovi armuke. Varsti sai temast Peetri armastatu." Nad abiellusid 1712, siis võttis naine ka nimeks Katariina (Jekaterina). Naine sünnitas keisrile mitu last nii enne kui ka pärast abiellumist.
Võimupärilus
Peeter I suri 1725. aastal ootamatult ilma troonipärijat määramata ja testamenti jätmata. Maeti prantsuse kombe kohaselt, kus leinati 40 päeva enne matmist. Troonijärglasteks olid pojapoeg Peeter Aleksejevitš ja enne abielu Katariinaga sündinud tütred.
Pärast Peetri surma moodustus 2 võimutaotlejate gruppi, kus esimeses oli liidriks Aleksandr Menšikov ja Peetri võimuloleku ajal võimule tõusnud nn lihtrahvas ning troonipärijakandidaadiks Peetri abikaasa Katariina. Teise grupi liidriks oli vürst Dmitri Golitsõn, koos ajalooliste aadlisuguvõsaesindajatega ning troonikandidaadiks tollal veel 10-aastane Peeter I hukatud poja Aleksei poeg Peeter II.
Järgmise keisri valis/määras Kõrgeim Salanõukogu, milles oli juhtpositsioonil Peetri soosik ja Peterburi kuberner Aleksandr Menšikov – keisrinnaks sai 3 aastaks Katariina I nime all Peeter I abikaasa, kes suri 1727.
Isiklikku ja järglased
Peeter I vanemad olid Vene tsaar Aleksei Mihhailovitš ja tema teine abikaasa Natalja Narõškina. Pjotr Aleksejevitši poolvend Ivan V (1666–1696) oli Vene tsaar ja Peeter I kaasvalitseja aastatel 1682–1696.
Bogachieli tipp
Bogachieli tipp on mäetipp Ameerika Ühendriikides Washingtoni osariigis Olympicu mäestikus. Tipu kõrgus on 1668 meetrit.
Treimani
Treimani on küla Pärnu maakonnas Häädemeeste vallas. Asub Liivi lahe kaldal.
Treimanis on rahvamaja, sadam ja kaks kirikut: Treimani luteri kirik ja Treimani õigeusu kirik.
Urissaare
Urissaare on küla Pärnu maakonnas Häädemeeste vallas.
Külas on Laiksaare Ristija Johannese kirik.
Käru vald
Käru vald oli vald Rapla maakonnas.
Asustus
Käru vallas oli Käru alevik ja 8 küla: Jõeküla, Kullimaa, Kõdu, Kädva, Kändliku, Lauri, Lungu ja Sonni.
1. juuli 2006 seisuga ei olnud vallas arvel ühtegi töötut.
Territooriumi üldiseloomustus
Käru valla üldpindala oli 214,9 km², mis moodustas 7,2% Raplamaast ja oli üks Eesti väiksemaid valdu.
Paiknemine
Käru vald asus Rapla maakonna kaguosas. Eesti kontekstis asetses vald Kesk-Eestis ning piirnes põhjas Rapla maakonna Kaiu valla, läänes Rapla maakonna Kehtna valla, idas Järva maakonna Türi valla ja Väätsa valla ning lõunas Pärnu maakonna Vändra vallaga. Valla keskuseks on Käru alevik, mis asub ka valla geograafilises keskmes.
Ajalugu
Käru vald on olnud kolme maakonna (Harju-, Järva- ja Pärnumaa) piirimail ning eri aegadel tervenisti või osaliselt kuulunud ka nende koosseisu. Ka viimati oli Käru asend kolme maakonna piirimail, kuid kuulus tervenisti Rapla maakonna koosseisu.
Käru piirkond, kuhu kuulusid Lelle, Käru ja Eidapere mõis, kingiti Rootsi kuninga Gustav II Adolfi poolt von Staudenite suguvõsale.
Käru piirkond on aegade ja halduskordade muutumisel kuulunud nii Harjumaa, Järvamaa kui ka Pärnumaa juurde. Valdavalt on ta siiski olnud Pärnumaa abikihelkond. Järvamaaga liideti Käru vald 1920. aastal, kui see oli talude arvult (401 talu) üks Eesti pisemaid.
1939. aasta haldusreformiga muutusid valdade piirid, osa valdu kaotati. Käru vald saavutas mõningaste muutustega oma praegused piirid. Ingliste valla likvideerimisega Harjumaal tulid Kädva, Metsari, Sonni ja Tammistu külad Käru valla koosseisu. Osa Ingliste vallast jäi ka Harjumaale – Kuimetsa (praegu Kaiu vallas) ja Kehtna valda. Eesti ühendamisel Nõukogude Liiduga jäid valla piir ja kuuluvus samaks. 1950. aastal toimus Eesti NSV-s haldusreform, mille käigus asendati maakondade ja valdade süsteem rajoonide ja külanõukogudega.
1959. aastal toimus rajoonide ühendamine, mille tagajärjel Türi rajooni maad jagati Paide ja Rapla rajoonide vahel ning Käru külanõukogu läks üle viimase koosseisu. Järgmisel aastal likvideeriti Lelle külanõukogu ja senise Käru külanõukogu põhjaosa liideti külanõukogu ülejäänud territooriumiga. Samas aga läksid Käru külanõukogust välja endised Võidula sovhoosile kuulunud maad ehk Kullimaa piirkond, mis liideti Aluste külanõukogu koosseisu Pärnu rajoonis. 1960. aastal liideti Kõdu küla ja 1970 Kullimaa piirkond taas Käru külanõukoguga.
Sellega jõuab ka Käru valla praeguste piiride kujunemine põhiliselt lõpule.
Taastatud Eesti Vabariigis sai Käru valla õigused 1991. aastal. 2017. aastal ühines Käru vald Türi vallaga.
Bernard Kangro
Elulugu
Bernard Kangro sündis Oe külas Vana-Antsla vallas Võrumaal taluomaniku Andres Kangro ja Minna (Kangro) perekonnas.
Ta õppis Kiltre algkoolis (1919–1922), Antsla kõrgemas algkoolis (1922–1924) ja Valga Poeglaste Gümnaasiumis (1924–1929). Lõpetas Tartu Ülikooli (1929–1938) eesti ja üldise kirjanduse eriala magistrikraadiga cum laude.
Aastatel 1943–1944 töötas ta Vanemuise teatri dramaturgina. 1944. aastal põgenes ta Soome kaudu Rootsi.
Meremuuseum
pisi|[[Tallinna vesilennukite angaar kuulub Eesti Meremuuseumile]] Meremuuseum on muuseum ja teadusasutus, mille tegevusväli hõlmab merenduse ajalugu ja inimese liikumist veeteedel ning selleks vajalike aluste ja muu tehnika näitamist ja uurimist.
Bernard Kangro
Elulugu
Bernard Kangro oli EYS Veljesto veli ning alates 1945. aastast Välismaise Eesti Kirjanike Liidu liige.
Meremuuseum
Meremuuseume Eestis:
Bernard Kangro
Looming
Bernard Kangro luulet iseloomustab vahetu ja sümbolitaotluslik kujundikeel. Meeleoludes vahelduvad nukrameelsus irooniaga, rõõm resignatsiooniga. Tema proosas on kaks keskset teemat: külaelu murrangulistel aastatel Eestis ja Tartu.
Meremuuseum
Läänemere-äärseid meremuuseume:
Bernard Kangro
Looming
Tähelepanu väärivad ka Kangro kirjandusloolised raamatud "Arbujad" (1981) ja "Arbujate kaasaeg" (1983).
Pseudonüümid
Bernard Kangro kasutas pseudonüüme Antsla Pännu, Herbert Viipilt, Joonas Taavet, Josef Tsaxtinis, Kroonik, O. J., Oskar Jooniste, Taavet Valler.
Isiklikku
Tema ja Maria Kangro tütar oli Eeva Merike Kangro-Pennar ja poeg on Andrus-Jaan Kangro.
Linda Simm
Linda Simm (sünninimi Linda Kaart; 16. detsember (vkj 4. detsember) 1882 Tartu – 8. detsember 1958 Tallinn) oli ühiskonnategelase Ants Simmi abikaasa.
Linda Simm oli üks kahest Eesti Üliõpilaste Seltsi naisliikmest (c 1906-I).
Ta maeti 13. detsembril 1958 Tallinna Metsakalmistule (kvartal 8, plats 2699). Simmi talu kalmistul Tarvastu vallas Kivilõppe külas, kuhu on maetud Ants Simm, asub Linda Simmi mälestuskivi.
Hooldus
Hooldus on sotsiaalhoolekandes inimese abistamine tegevustes, mida inimene ei ole iseseisvalt võimeline sooritama. Hooldus määratakse, kui inimesel ilmneb hooldusvajadus.
Hooldusteenuse korral hooldab hooldusvajadusega inimest palgaline hooldaja, kes on saanud selleks vastava väljaõppe.
Praktikas on hooldajaks sageli hooldatava mõni lähisugulane.
Punavetiktaimed
Punavetiktaimed (Rhodophyta) on vetikate hõimkond, kuhu kuulub umbes 4000 liiki. Nende nimetus tuleneb vetikatele iseloomulikust talluse värvusest. Enamik punavetikaid on hulkraksed makroskoopilised organismid.
Punavetikad sisaldavad lisaks klorofüllile (klorofüll a ja d), ksantofüllidele ja karoteenidele ka ainuomaseid pigmente: fükoerütriin ja fükotsüaan. Nende kahe pigmendi tõttu saavad punavetikad elutegevuseks kasutada väga nõrka valgust, suutes kasvada meredes ja ookeanides maksimaalselt 200 meetri sügavusel, optimaalne kasvuala on 40–60 meetrit. Enamikule punavetiktaimede kasvuks on vaja suhteliselt ühtlast aastast temperatuuri. Punavetiktaimede pikkus ulatub mõnest millimeetrist kuni paari meetrini.
Suur hulk punavetikaliike elab troopilistes meredes.
Süstemaatika
Hõimkonda kuulub üks klass – punavetikad (Rhodophyceae). Varem arvati sinna kaks klassi: Florideophyceae ja Bangiophyceae.
Paljunemine
Punavetiktaimed paljunevad nii suguliselt kui suguta. Viimase puhul toimub see aplanospooridega. Sugulisel paljunemisel ühineb viburita spermaatsium oogooniumis valminud ühe munarakuga. Pärast viljastumist areneb kohe sügoot.
Abdülhak Hâmit
Abdülhak Hâmit (1934. aastast Abdülhak Hâmit Tarhan ; 2. veebruar 1852 İstanbul – 12. aprill 1937 İstanbul) oli türgi näitekirjanik ja luuletaja ning diplomaat ja poliitik.
Ta sündis jõukas İstanbuli perekonnas. Tema vanaisa oli sultan Abdülhamit II ihuarst ning luuletaja Abdülhak Molla, isa oli ajaloolane ja diplomaat Hayrullah Efendi. Tema ema oli tšerkessi päritolu orjatar. Poiss sai koduõpetust ning õppis prantsuse koolis, võttes eratunde Yanyalı Tahsin Hocalt ja Edremitli Bahaddin Hocalt. Augustis 1863 saabus ta koos oma venna Yasuhiga Pariisi, kus tema isa oli diplomaadiks. Pariisis õppis ta poolteist aastat. Pärast Euroopa-reisi sai ta ühena esimestest muslimitest õppida Robert College'is İstanbulis. Samal ajal töötas ta tõlkebüroos, et täiustada oma prantsuse keelt. Aasta pärast läks ta Teherani, kuhu tema isa oli diplomaadiks määratud, ning õppis seal pärsia keelt ning araabia ja pärsia luulet. Pärast isa surma naasis ta 1867 İstanbuli ning astus riigiteenistusse.
Aastal 1871 abiellus ta aristokraatlikku päritolu neiu Fatmaga ning asus diplomaatilisele tööle Pariisis. Aastatel 1876–1878 oli ta saadik Pariisis, kus ta õppis tundma prantsuse kirjandust, mis tema loomingut mõjutas. Näidendi "Nestren" (1878) pärast, mida peeti õõnestavaks, sest ta kujutas võitlust türanliku valitseja vastu, pidi ta Abdülhamit II viha tõttu diplomaatilisest teenistusest lahkuma. Hiljem, pärast teenistusse ennistamist 1881 töötas ta 1921. aastani diplomaadina muu hulgas Phothis (1881), Vóloses (1882) , Londonis, Haagis (kaks aastat), Brüsselis (1906) ja Bombays (1883). Tema diplomaatilist tegevust katkestasid ametist vabastamised ka näidendite "Zeynep" (1908) ja "Finten" (1916) ilmumise ajendil. Oma mõjukate sidemete abil õnnestus luuletajal iga kord saavutada teenistusse ennistamine. Pärast "Zeynepi" kirjutamist pidi ta tõotama, et ta rohkem ei kirjuta. Diplomaaditöö aeg oli tema aktiivseima kirjandusliku tegevuse periood.
Aastal 1885 pidi ta abikaasa haiguse tõttu Indiast ära tulema. Aastal 1885 suri tema armastatud abikaasa Fatma koduteel Beirutis tuberkuloosi ning ta maeti sinna. Selle mõjul ta kirjutas ta luuleteose "Makber", mida peetakse üheks tema tähtteoseks.
Suur osa tema loomingust sündis tansimati ajal. Ta püüdis kasutusele võtta rahvapärast süllaabilist värsisüsteemi.
Aastal 1908 sai ta Osmanite riigi Senati liikmeks[ ]. Ta vastustas noortürklaste revolutsiooni. Aastal 1914 määrati ta Riiginõukogu liikmeks. Esimese maailmasõja järel elas ta lühikest aega Viinis ning aastast 1922 Türgis. Alates 1928. aastast kuni surmani oli ta İstanbuli esindajana Türgi parlamendi liige.
Tema teine abikaasa Nelly oli inglanna. Aastal 1900 pidi ta abikaasa haiguse tõttu ajutiselt Türgisse naasma. Nelly suri 1911. Kolmas abikaasa oli belglanna Lucienne.
Ta on maetud Zincirlikuyu kalmistule İstanbuli Şişli linnaosas.
Yusuf Mardin on kirjutanud Abdülhak Hâmiti Londonis veedetud ajast romaani "Abdülhak Hamid'in Londrası" ("Abdülhak Hamidi London").
Teoseid
İnci Enginün tõlkis tema näidendid tänapäeva türgi keelde. Need on avaldatud seitsmes köites (1998–2002).
Maarahvas
Tänapäeval kasutavad eestlaste kohta nimetust "maarahvas", eesti keele kohta "maakeel" ja Eesti kohta "Maavald" peamiselt maausulised ja taarausulised.
Tavakeeles tähendab "maarahvas" maal ehk väljaspool linna elavaid inimesi, vastandina linnarahvale ehk linlastele.
Etümoloogia
Esimesed mainimised Aestii kohta eestikeelses tekstis on 17. sajandist, eesti rahva suus sai nimetus üldiseks 19. sajandil seoses rahvusliku eneseteadvuse ärkamisega, sellele eelnevalt kasutasid eestlased enda kohta nimetust maarahvas ja nimetasid oma keelt maakeeleks. Liitsõna maarahvas osadest maa on eeldatavasti vana ning uurali keeltele ühine (*maγe, mage, mae), rahvas on vanaskandinaavia (þrawwas - täiskasvanud inimesed) laen läänemeresoome keeltes.
Jürgen Beyeri järgi on tegu tõlkelaenuga keskaja saksa sõnast Landvolk ('põlisrahvas').
Kalle Eller on seesuguse etümoloogia vaidlustanud oma essees "Maarahvast", juhtides tähelepanu, et ka vadjalased on oma keelt nimetanud maa tšeeli, ilma et neil oleks olnud põhjust end "sakstele" vastandada "maa" rahvana. "Maarahva" mõiste oli endanimetusena kasutusel ka eesti asundustes Venemaal ("kraasna maarahvas", "luutsi maarahvas" jmt).
Natüürmort
thumb|"Vaikelu kanga, kannu ja puuviljavaagnaga" [[Paul Cézanne (1893-1894)]] Natüürmort ehk vaikelu (prantsuse keeles nature morte 'surnud loodus') on elutu looduse ja esemete kujutamine kunstniku poolt seatud kompositsioonis.
Natüürmordi kui maaližanri kujutamisvaldkonnaks on ajalooliselt olnud puu- ja aedviljad, lillekimbud vaasis, tarbeesemed, hinnalised väärtasjad, jahisaak ja kalad ning erinevad kompositsioonid muusikariistadest, raamatutest, nipsasjakestest, küünaldest vms esemeist.
Natüürmorti võib jaotada kujutatu põhjal alaliikideks: lille- ja viljademaal, kalad ja jahitrofeed, vanitas–tüüpi vaikelud ning einevaikelud.
Natüürmorte võib leida juba Vana-Egiptuse sarkofaagidelt. Usuti, et sarkofaagil kujutatud esemed muutuvad teispoolsuses reaalsuseks ja surnu saab neid siis kasutada. Natüürmorte on leitud ka Pompei ja Herculaneumi seinamaalidelt.
Natüürmort hakkas laiemalt levima renessansiaegses Itaalias 14. sajandi alguses (Taddeo Gaddi). Iseseisvaks maaližanriks kujunes 17. sajandil, saades eriti populaarseks Madalmaades, aga ka Prantsusmaal, Hispaanias ja Itaalias. Natüürmordi populaarsuse Madalmaades põhjustas asjaolu, et Hollandi reformeeritud protestantlik kirik keelustas pühakute ja religioossete sümbolite kujutamise maalidel.
Tänapäeval on arvutigraafika abil loodud ka täiesti sünteetilisi natüürmorte.
Ulf Fase
Ulf Karlsson, ka Ulf Fase või Fasi (surnud 1248) oli Rootsi jarl.
Ulf Fase oli jarliks kuningas Knut Pika ja hiljem ka kuningas Erik Erikssoni valitsusajal. Ulfil olevat olnud isiklik müntimisõigus, tema münte on tänaseni säilinud.
Ulf Faset kohta arvatakse, et ta olevat osalenud Olustra lahingus kuningas Knut Långe poolel.
Perekond
Võimalik, et Ulf Fase oli abielus oma nõo Folke jarli tütre Katarina Folkesdotteriga. Ulfi lastest on teada üks poeg:
Pühalepa kirik
pisi|Pühalepa kirik enne tornikiivri vahetust|260x260px pisi|Pühalepa kirik enne tornikiivri vahetust. Vaade kagust|258x258px pisi|Kiriku eestvaade 2013. aasta sügisel|382x382px Pühalepa Püha Laurentiuse kirik ehk lühidalt Pühalepa kirik on kirik Hiiumaal Hiiumaa vallas Pühalepa külas. See on Hiiumaa vanim kirik. Kirik on pühitsetud pühale Laurentsiusele. Kirikut kasutab EELK Pühalepa Laurentsiuse kogudus.
vasakul|pisi|Pühalepa kiriku kantsli detail - evangelist Markus (1636)
Asukoht ja üldilme
Kiriku esialgne hoone ehitati gooti stiilis, hilisemad ümberehitused on toimunud pseudogooti stiilis. Ühelöövilise kiriku seinad on valgeks lubjatud, löövi kivikatus punakaspruun ning kellatorni metallkatus on vaskne. Põhja-, ida- ja lõunapoolsel küljel asuvad kõrged vitraažaknad. Kiriku kellatorni tipus kera kohal on tuule suunda näitav tornikukk. Katuse idapoolsesse otsa on püstitatud rist.
Kirikut ümbritseb põllukividega piiratud surnuaed (Pühalepa kirikuaed), kus on säilinud 17. sajandi rõngasrist ja teisi 17.–19. sajandi hauatähiseid. Kiriku kõrval kabelis on Jakob De la Gardie järeltulija krahvinna Ebba Margaretha Stenbocki sarkofaag.
Ajalugu
Kiriku esialgne tornita hoone ehitati 13. sajandi II poolel. 1575. aastal Liivi sõja käigus toimunud rüüsteretkes sai kirik tugevasti kannatada ja suuresti purustati. Kirik taastati pärast sõda madalamana. vasakul|pisi|Pühalepa kirik 2023. aasta aprillis peale tornikiivri vahetust 1636. aastal paigaldati Hiiessaare mõisnikepaari Gentschiedenide kingitusena Pühalepa kirikusse skulptuurkantsel, mille raius dolokivist välja Haapsalu kiviraidur Joachim Winter. See hilisrenessanss-stiilis kantsel on tänapäeval ainuke kiviskulptuurkantsel Eestis. Kantslit hoiab oma õlgadel evangelist Markus, kel on vasakus käes raamat ning kelle jalge vahel on lõvi.
17. sajandi alguses hakati ehitama kellatorni, kuid kirikutorni kuju võttis see alles 18. sajandi II pooleks, kui 1770. aastal sai varasem rajatis kaks uut korrust. Tänase kuju sai kirikutorn 1874. aastal. Arvatavasti 1872. aastal paigaldati kirikule tornikukk, mis on senini ainuke tornikukk Hiiumaal. Enne tornikiivri vahetust oli torni kõrguseks 38,1 meetrit.
Suurem ümberehitus toimus kirikus 1860.–1863. aastal. Kirik ehitati kõrgemaks ja põhjakülge raiuti akende jaoks avad.
1981. aastal uuringud jätkusid. Muuhulgas selgitati välja, et torn on ehitatud raudkividest vundamendile. Torni vundament oli süvendatud vaid 50 cm ulatuses looduslikku kruusasesse aluspõhja. 1986. aastal kaevati šurf kooriruumi, kus paljandus munakividega sillutatud vöönd.
Kirik taaspühitseti alles 1993. aastal. Samal aastal paigaldati koorilõpmikku Valev Seina vitraaž.
Türreeni meri
Türreeni meri (itaalia Mar Tirreno, Tirreno; korsika ja sardi Mare Tirrenu: sitsiilia Mari Tirrenu; prantsuse Mer Tyrrhénienne) on Vahemere osa Itaalia mandriosast lääne pool.
Pühalepa kirik
Ajalugu
Peale 1986. aastat pole kirikus arheoloogilisi uuringuid toimunud, kuid 2021. aastal kaevati kirikaeda arheoloogide Martin Malve ja Monika Reppo jälgimise all elektrikaabli ühendamiseks trass, mille käigus avati ka umbes 40 cm laiune lõik kirikutorni ees. Luudega segatud pinnases oli võimalik taas jälgida torni munakividest vundamenti.
2023. aasta kevadel vahetati välja kiriku tornikiiver. Uus kiiver valmistati Saaremaal. Ühtlasi restaureeriti kiriku tornikukk ja torni-kuul ning annetajate toel kullati need ka üle.
Orjol
Orjol on rajatud kindlusena 1566. aastal Venemaa lõunapiiride kaitseks. 1708. aastal sai linnaõigused. Teise maailmasõja ajal hävis suur osa linna hoonetest.
Pühalepa kirik
Legendid
pisi|Kiriku interjöör|381x381px
Orjol
Elanike arv on 329 400 (2005).
Pühalepa kirik
Asukoha valik
Pühalepa kiriku asukoha valiku kohta on olnud käibel mitu sarnast muistendit.
Orjol
Halduslikult jaguneb neljaks linnarajooniks.
Pühalepa kirik
Asukoha valik
Matthias Johann Eiseni kirjapandud muistend "Pühalepa kirik" räägib sellest, et kiriku kohal asus kunagi hiielepik, kus käidi ohverdamas. Kristluse jõudmisel raiuti lepik maha, kasvama jäi vaid üks puu. Uus kirik otsustati ehitada sinna, kuhu kaks omapead jalutama lastud härga pidama jäävad. Kohalikel oli ehitamise koht püha lepa juurde juba planeeritud. Härgadele söödeti seal rammusat rohtu ja rakendati siis koormat vedama. Härjad tulid tagasi lepa juurde, kus nad olid harjunud sööma.
Ants Lõhmus
Ants Lõhmus VR I/3 ja VR II/3 (kuni 2.05.1936 Antoni (Ants), ka Anton) (8. oktoober 1885 Sangaste vald, Tartumaa – 3. jaanuar 1968 Sangaste) oli Eesti sõjaväelane (kolonel).
Peeter Võsa
Peeter Võsa ehk Võsa-Pets (sündinud 28. detsembril 1967 Tallinnas) on endine eesti teleajakirjanik ja poliitik, XII Riigikogu liige. Tema juhitud saated on "Võsareporter", "Politseinädal", "Kriminaalkroonika", "Politseikroonika", "Baar", "Saaga", "Võimalik vaid Eestimaal".
Pühalepa kirik
Ehitamise algus
Kui kirikut hakati ehitama, siis kurat ei lasknud seda teha. Päeval ehitatu oli öösel kuradi poolt laiali veetud. Kui kirikuõpetaja oli kividele ristid peale teinud, oli kurat ehitajad rahule jätnud.
Peeter Võsa
Võsa on paistnud silma värvikate ja rahvalike sõnavõttudega. Nii on ta immigratsiooni ja pagulaste teemal ütelnud: "Igatahes, olge valmis – mustmiljon hämarat tegu võib olla meie poole teel. Praegu on need plaanid kõik veel võib-olla peidus hallides ajurakkudes pruunide silmade taga mustade mõtete laekas."
Tuntuse tipus on politsei teda korduvalt kainenema viinud ja ta on joobes peaga avalikes kohtades vahele jäänud.
Ants Lõhmus
Elukäik
Veebruarist 1907 kuni septembrini 1909 töötas Lõhmus Viljandimaal Kabala õigeusu kihelkonnakooli õpetajana, septembrist 1909 kuni augustini 1910 Harjumaal Seliküla kaheklassilise ministeeriumikooli õpetajana, augustist 1910 augustini 1911 sama kooli juhatajana ning augustist 1911 augustini 1914 Harjumaal Kiiu kaheklassilise ministeeriumikooli juhatajana.
Pühalepa kirik
Kividega seotud muistendid
Kirikust mõnisada meetrit põhja pool asub Vanapagana kivi. Legendi järgi olevat vanapagan tahtnud kirikut kiviga puruks visata, kuid ta ei saanud pihta. Läheduses leidub teisigi kive, mille kohta sarnaseid muistendeid kirja on pandud.
Orjol
pisi|tühi|Orjol
Pühalepa kirik
Lossiga seotud muistendid
Suuremõisa lossist olevat kirikuni viinud maa-alune käik, mille kaudu krahv hädaolukorras lossi juurest minema saanud pääseda. Ilmselt ei ole nii pikka käiku kunagi olnud, sest lossist kirikuni on vahemaa peaaegu 1 kilomeeter.
Orjol
Tuntud inimesi
Orjolis on sündinud Ivan Turgenev.
Pühalepa kirik
Ohverdamiskombed
Praeguse Pühalepa kiriku kohal olevat hiidlased neljapäeviti alasti hulgakesi ohverdamas käinud. Ohverdamiseks võeti noad kätte ja üritati täkkida üksteist niimoodi, et veri voolama hakkaks. Samuti olla tehtud Kärdla lähedal Hiieselja hiies, seal võtnud veriseks täkkimisest osa ka naisterahvad. Täkkimise ajal olla mängitud torupilli.
Türreeni meri
Asend
Türreeni meri piirneb kirdes Apenniini poolsaarega (Itaalia maakondade Toscana, Lazio, Campania ja Calabriaga), läänes Korsika ja Sardiiniaga ning lõunas Sitsiiliaga. Ta on 80 km laiuse Korsika väina kaudu Apenniini poolsaare ja Korsika vahel (Genova lahe juures) ühenduses Liguuria merega, 3 km laiuse Messina väina kaudu Apenniini poolsaare lõunatipu (Calabria) ja Sitsiilia vahel Joonia merega ning 11 km laiuse Bonifacio väina kaudu Baleaari merega. Sardiinia ja Sitsiilia vahel on 300 km laiune ilma kindla nimeta läbipääs, mis ühendab Türreeni merd Vahemere põhiosaga. Edelast ei ole meri selgelt piiritletud, mistõttu nimetatakse Türreeni mereks ka Sardiinia lõuna- ja edelarannikut.
Kohila vald
Kohila vald on vald Raplamaa põhjaosas.
Kohila valla territoorium jääb ajaloolisse Hageri kihelkonda. Kohila valla arengut kujundab suures osas Tallinna lähedus.
Lääne-Eesti madalik
Lääne-Eesti madalik (ka Lääne-Eesti rannikumadalik) on Eesti suurim maastikurajoon. Selle pindala on 6035 km2, hõlmates 13,3 % Eesti territooriumist.
Lääne-Eesti madalik kulgeb põhja–lõuna suunas Soome lahest Liivi laheni ja selle pikkus on 119–120 km.
Kohila vald
Alates oktoobrist 2021 on Kohila vallavolikogu esimees Heiki Hepner ja vallavanem Allar Haljasorg.
Türreeni meri
Sügavus
Türreeni mere maksimaalne sügavus on 3785 m.
Kohila vald
Rahvastik
Vallas on 1.04.2023 seisuga 7779 elanikku, Kohila alevis elab neist ligikaudu 3137.
Türreeni meri
Türreeni mere saared
Peale Korsika, Sardiinia ja Sitsiilia, mida Türreeni meri uhub, on saari ka keset seda merd:
Lääne-Eesti madalik
Madalik oli Läänemere algstaadiumeil viimase jääaja lõpus suure osa ajast vee all, kerkides merest umbes 9300 14C aastat tagasi.
Kohila vald
Asustusjaotus
Kohila vallas on üks alev (Kohila), kolm alevikku ja 21 küla.
Peeter Võsa
Alates 2022. aasta märtsist juhib ta saadet Võsavinkel.
Ants Lõhmus
Esimeses maailmasõjas
Antoni Lõhmus mobiliseeriti Esimese maailmasõja puhkedes augustis 1914 ning arvati Semjonovi kaardiväepolgu 1. tagavarapataljoni, kust viidi samal kuul üle 1. roodu. Juunis 1915 suunati ta 1. Peterhoﬁ lipnikekool, 1915. aasta augustis ülendati ta lipnikuks, pärast allohvitseride kooli lõpetamist määrati 163. Lenkorani jalaväepolgu kuulipildujate komando nooremohvitseriks, kus nimetati oktoobris 1916 komando ülemaks.
Peeter Võsa
Haridus
Peeter Võsa on lõpetanud Tallinna 43. Keskkooli. 2009. aastast õpib ta Tallinna Tehnikaülikoolis haldusjuhtimist.
Isiklikku
Peeter Võsa on vallaline, tal on poeg ja tütar.
Ants Lõhmus
Esimeses maailmasõjas
Esimese maailmasõja käigus võttis osa lahingutest Saksa ja Austria-Ungari vägede vastu Poola, Galiitsia ja Rumeenia rindel. 1916. aasta augustis ülendati ta alamleitnandiks ja septembris 1916 leitnandiks, autasustati Püha Anna III ja IV klassi ning Püha Stanislause III klassi ordenitega.
Türreeni meri
Nimi
thumb|500px|tühi|
Kohila vald
Asustusjaotus
Aespa, Hageri ja Prillimäe.
Ants Lõhmus
Esimeses maailmasõjas
1917. aasta detsembris siirdus puhkusele Eestisse, kus 1918. aasta jaanuaris astus teenistusse Eesti rahvusväeosadesse, 3. Eesti jalaväepolgu 8. roodu nooremohvitserina, kuid vabastati teenistusest kui kooliõpetaja, pärast mida töötas Kiiu algkooli õpetajana kuni Vabadussõjani detsembris 1918. aastal.
Lääne-Eesti madalik
Madaliku territooriumile jäävad mitmed kaitsealad, neist tähtsaim on Matsalu rahvuspark, samuti kuuluvad siia Läänemaa Suursoo maastikukaitseala ja Silma ning Avaste looduskaitseala. Suurim sügavus on 217 meetrit.
Ants Lõhmus
Eesti Vabadussõjas
Eesti Vabadussõja alguses 3. detsembril 1918. aastal määrati ta Kõnnu valla Kaitse Liidu organiseerijaks ning arvati 5. detsembril 5. Jalaväepolku, kus määrati 25. detsembrist kuulipildujate komandosse. 1919. aasta märtsis nimetati 5. jalaväepolgu kuulipildujate roodu ülemaks, 1919. aasta maist septembrini oli ta ka komando ajutine ülevaataja. Juunis 1919 ülendati kapteniks.
Aineringe
Aineringe on ökosüsteemis (ja biosfääris) toimuv keemiliste elementide tsükliline liikumine läbi lagundamis- ja sünteesiprotsesside orgaaniliste ühendite koosseisust anorgaaniliste ühendite koosseisu ja tagasi.
Kohila vald
Asustusjaotus
Külad:
Aandu, Adila, Angerja, Hageri, Kadaka, Lohu, Loone, Lümandu, Masti, Mälivere, Pahkla, Pihali, Pukamäe, Põikma,         Rabivere, Rootsi, Salutaguse, Sutlema, Urge, Vana-Aespa, Vilivere.
Aineringe
Aineringe liikumapanevaks jõuks on kõik organismid, kuivõrd enamik keemilisi reaktsioone ökosüsteemide aineringes toimub ensümaatiliselt, seega elusorganismide toimel. Peamisteks energiaallikateks on seejuures päikesekiirgus ja keemiliste sidemete energia.
Ants Lõhmus
Teenistus Eesti Vabariigis
Pärast Vabadussõja lõppu 1920. aasta maikuus nimetati ta 5. jalaväepolgu kuulipildujate roodu ülemaks. 1920. aasta detsembrist ohvitseride kursustel ning kursuste lõpetamise järel augustis 1921 Allohvitseride kooli õppepataljoni ülemaks ning oli kooli ajutine ülem 1921. aasta septembrist kuni 1923. aasta juulini. Kooli ajutise ülemana ülendati ta 1922. aasta veebruaris alampolkovnikuks ja novembris nimetati ümber kolonelleitnandiks.
Aineringe
Biosfääri tähtsaimad aineringed on bioloogiliste makroelementide ringed – süsiniku-, lämmastiku-, fosfori-, hapniku- ja väävliringe. Samuti veeringe ja kivimiringe.
Ants Lõhmus
Teenistus Eesti Vabariigis
1923. aasta oktoobris määrati Lõhmus Sõjaväe Ühendatud Õppeasutuste allohvitseride õppepataljoni ülemaks, 1925. aasta oktoobris nimetati Allohvitseride kooli ülemaks ning samal kuul läkitati Kõrgemasse Sõjakooli. 1927. aastal pärast kooli lõpetamist septembrikus määrati 7. jalaväerügemendi ülema abiks, kuid tervislikel põhjustel siirdus sama aasta novembris reservi.
Aineringe
Kõik organismid ökosüsteemis nii sünteesivad keerukamaid orgaanilisi ühendeid, kasutades seejuures anorgaanilisi aineid, kui ka lagundavad orgaanilisi ühendeid lihtsamaiks, sealhulgas anorgaanilisteks aineteks. Seejuures esineb funktsioonide jaotumine organismirühmade vahel, kuivõrd ükski organism ei suuda läbi viia kõiki aineringe reaktsioone. Organismirühmadest on seejuures kõige multifunktsionaalsemad bakterid ning suhteliselt vähemaid aineringe protsesse suudavad läbi viia taimed ja loomad.
Ants Lõhmus
Teenistus Eesti Vabariigis
1930. aasta augustis astus taas sõjaväeteenistusse ning määrati kaitseministri käsundusohvitseriks. 1931. aasta veebruarist kuni 1931. aasta juulini õppsi pataljoniülemate kursustel ja 1932. aasta veebruaris nimetati 6. Üksiku jalaväepataljoni ülemaks ning täitis korduvalt ka Pärnu garnisoni ajutise ülema kohuseid.
1934. aasta aprillis nimetati ta 9. Üksiku jalaväepataljoni ja Pärnu garnisoni ülemaks.
1938. aasta veebruaris ülendati Ants Lõhmus koloneliks.
1940. aastal pärast 4. diviisi moodustamist määrati A. Lõhmus 1940. aasta veebruaris Pärnu-Viljandi sõjaväeringkonna ülemaks, asukohaga Viljandis.
Pärast 1940. aasta juunipööret, kui Nõukogude okupatsioonivõimud 1940. aasta sügisel likvideerisid Eesti sõjaväe suunati Ants Lõhmus 22. Eesti Territoriaalse Laskurkorpuse 182. Eesti Laskurdiviisi 140. laskurpolgu staabiülemaks Võrru.
Teises maailmasõjas
1941. aastal pärast Teise maailmasõja lahingute algust Idarindel ja suvesõjas tegutses juunist 1941. aastal metsavennana ja oli 9. juulist 1941 Tartumaal Peedu Omakaitse (hiljem liideti Elva Omakaitsega) organiseerija ja ülem.
Lõhmus osales Tartu vabastamislahingutes ning oli 1941. aasta novembris lühikest aega Otepää ringkonna Omakaitse juht. 1941. aasta 15. novembrist määrati ta Tartumaa Omakaitse juhiks, kellena teenis 1942. aasta augustini, seejärel töötas Eesti Rahva Ühisabi Tartu ringkonnaametis, kus organiseeris Eesti väeosade abistamist ja nende külastamist idarindel ning kadunud kaasmaalaste otsimist.
1944. aasta sügisel pärast Eesti taasokupeerimist jäi Eestisse ning varjas end Tartumaal ning seejärel Valgamaal, kus töötas kolhoosi tallimehe ja piimavedajana. Legaliseerus 1957. aastal ning jätkas töötamist kohalikus kolhoosis, vahistati 1965. aastal, kuid vabastati.
Ants Lõhmus suri 3. jaanuaril 1968 Valga rajooni Sangaste külanõukogus Tagulas.
Kohila vald
Lasteaiad
pisi|[[Kohila mõisa peahoone]] pisi|[[Angerja vasallilinnuse varemed]]
Rahvamaja
pisi|[[Eestimaa kivide kuningas Pahkla külas]] pisi|[[Lohu Jaanilinn]] pisi|[[Kaselaug Rabivere maastikukaitsealal]]
Isikuid
Jaan Teemanti lapsepõlve kodu asub Aandu külas. Pahkla külas sündis tuntud laulu "Ema süda" laulu viisistaja Robert Theodor Hansen. Rabiverest on pärit muusikaõppejõud ja -teadlane, koorijuht Anton Kasemets. Adila mõisas sündis Paul Karp, kes oli Eesti Filharmoonia asutaja ja direktor, ERSO dirigent. Kohila mõisaga on seotud maailmakuulus pianist Käbi Alma Laretei. Adila külast on pärit leelotaja Laine Mesikäpp ja kunstnik Aarne Mesikäpp.
Hageri kalmistul puhkavad tuntud baltisaksa kunstnikud Gustav Adolf Hippius ja Christian Gottlieb Welte'. Hageriga on seotud lauluisa Friedrich Reinhold Kreutzwald, kelle vanemate kodu asus Hageri kihelkonnas (Ohulepa külas).