cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ludwig van Beethoven
Kontserdikorraldaja ja pedagoog
1801. aastal sai Beethoven endale mitu õpilast. Nende seas olid ka perekonnasõbra ja viiuldaja Franz Riesi 17-aastane poeg Ferdinand, erakordselt andekas üheksa-aastane tulevane pianist ja helilooja Carl Czerny ning Saksamaa tolle aja parim naispianist Dorothea Ertmann. Viimasele pühendas Beethoven ühe oma sonaatidest (op. 101, nr 28). Beethoven pidas õpetamisel tähtsaks teose õiget lahtimõtestamisest, mitte tehnilist täpsust. Koos hiljem liitunud Ignaz Moschelesiga on Beethoveni õpilased olnud hindamatuks abiks helilooja biograafidele.
Kuulmise kaotus
pisi|Heiligenstadti testamendi 1. lehekülg. Kiri algab pühendusega "Minu vendadele Carlile ja ..." ("Für meinen Brüder Carl und ..."), millele järgneb tühimik. Teise venna Johanni nime on Beethoven jätnud kirjutamata
Beethoven varjas oma haigust, sellest teadsid vaid tema parimad sõbrad. Ülejäänute seas oli levinud arvamus, et Beethoven on lihtsalt väga hajameelne. Ravimiseks katsetas Beethoven mitmeid meetodeid, sealhulgas mandliõli, rakuplaastreid ja galvanismi. Ta vahetas ka arste, kuid abi sellest ei olnud.
Kuulmise halvenemine põhjustas heliloojal masendust, mille ilmne näide on "Heiligenstadti testament". Selles 1802. aastal vendadele kirjutatud kirjas kurdab ta haiguste üle, mis saamatute arstide tõttu on muutunud tõsisemaks. Samuti mainib ta, et on sunnitud oma kurtust avalikkuse ees varjama, mistõttu peab ta vältima seltskondi ning on seetõttu üksildane. Beethoven peab oma vendi ülekohtusteks, kuna viimased peavad teda vaenulikuks, jonnakaks ja inimpõlguriks. Beethoven annab oma vendadele aga andeks ja pärandab neile oma varanduse.
pisi|Heiligenstadti testamendi teine lehekülg. Alt 17. rida algab sõnadega "Carl ja ..." ("Carl und ..."), millele järgneb taas tühimik. Ka sinna on Beethoven jätnud oma teise venna nime kirjutamata
"Heiligenstadti testament" tähistab Beethoveni kriisi haripunkti, aga ühtlasi ka pööret selles. Beethoven kirjutas selle Heiligenstadtis, mis tol ajal oli Viinist põhja poole jääv küla. Praegu on Heiligenstadt Viini linnaosa ning majas, kus Beethoven testamendi kirjutas, asub üks tema kolmest kortermuuseumist Viinis. "Heiligenstadti testament" leiti pärast helilooja surma tema isiklike asjade hulgast, millest järeldub, et ta ei saatnud seda oma vendadele ära. Alates 1806. aastast leppis Beethoven lõpuks kurtusega ega varjanud seda enam. Sõpradega suhtlemiseks võttis ta kasutusele kõnelustevihikud, kuhu kirjutati üles vestluskaaslaste küsimused ja vastused. 1820. aastaks oli Beethoven täiesti kurt.
Teine Viini periood
1801. aastal tunnistas Beethoven Wegelerile, et armastab "kütkestavat, imeilusat tütarlast". Armastus krahvinna ja Beethoveni õpilase Giulietta Guicciardiga oli küll vastastikune, ometi ei sobinud nad abikaasadeks. Tüdruk oli vaid 17-aastane, väga kergemeelne ning kuulus aristokraatia hulka. Lisaks sellele tekkis Beethovenile konkurent: noor krahv ja ajakirjanduse sõnul heliloojana orjalikult Mozartit ja Cherubinit jäljendav krahv Gallenberg. 1802. aastal jahenesid suhted Beethoveni ja Giulietta vahel ning järgmisel aastal abiellus tüdruk krahv Gallenbergiga. Giulietta pöördus hiljem Beethoveni poole rahapalvetega ning püüdis teda tagasi saada, kuid tulutult. Giuliettaga veedetud suve peetakse Beethoveni elu kõige õnnelikumaks, samal aastal kirjutatud "Kuupaistesonaadi" pühendas Beethoven just Giuliettale. Pärast Giuliettat kiindus Beethoven Josephine Deymisse, kes oli Giulietta onutütar ning samuti võtnud Beethovenilt klaveritunde. Kuid taas sai saatuslikuks kahe inimese klassivahe ning Josephine'i perekond seisis abielule vastu. Pealegi oli tüdruk Beethoveni jaoks liiga hellitatud, passiivne ja tahtejõuetu.
1806. aastaks oli Beethovenist saanud rahvusvaheline kuulsus: üle Euroopa leidus tema austajaid, tema teoseid kanti ette Londonist Moskvani, Pariisi klaverivabrikant Érard kinkis talle uut tüüpi klaveri, seni vastakaid kommentaare jaganud ajakirjandus kiitis heliloojat järjest rohkem. Ometi iseloomustab tema isiklikku elu üksindus, rahulolematus ja korralagedus. Korterites paistsid silma laialiloobitud käsikirjad, peremehe lõhutud mööbel ja jäljed klaveri sisse ümber läinud tindipotist.
Kaks noort naist
pisi|vasakul|100px|Therese Brunswick 1809. aastal kevadel armus Beethoven oma 18-aastasesse õpilasse, mõisniku tütresse Therese Brunswicki. Aasta hiljem saatis ta vanale sõbrale Franz Gerhard Wegelerile kirja, kus palus saata abiellumiseks vajaliku ristimistunnistuse. Kuid Therese polnud abieluga nõus, põhjuseks 40-aastase helilooja vanus, kurtus ja ebakindel materiaalne seisund. Kuigi Beethoveni jaoks oleks abielu pealiskaudse loomusega kergemeelse naisega kujunenud pigem õnnetuks, põhjustas Therese eitav vastus Beethovenile kannatusi.
Samal kevadel piirasid Napoleoni väed taas Viini ümber ning pommitasid seda. Suurtükitule ajal oli Beethoven oma venna Karli juures keldris, pea patjade vahel, et kaitsta oma kuulmist.
pisi|"Kiri surematule armsamale", autograafi viimane lehekülg Kahe aasta möödudes Therese eitavast vastusest ei olnud tüdruk Beethoveni mõtetest ikka veel kadunud. 1812. aastal kirjutas ta kirja, mida on hiljem hakatud nimetama "Kirjaks surematule armsamale". Kuigi Beethoveni uurijad päris kindlalt kirja adressaati ei tea, viitavad mitmed laused selgelt just Theresele. Lisaks sellele leiti kiri koos Therese Brunswicki pildiga. Brunswicki ja Beethoveni vahelisest armastusest ja koguni kihlusest on rääkinud ka tüdruku majapidajanna. Tema sõnade järgi sai paarile saatuslikuks Beethoveni kõhklus, kuigi hiljem on arvatud, et põhjuseks oli jälle hoopis klassivahe. "Kirja surematule armsamale" adressaadiks on peetud ka tol ajal juba abielus olnud Antonie Brentanot ning on arvatud, et Beethoven ei saatnudki seda kirja ära.
pisi|vasakul|100px|Bettina Brentano ([[Ludwig Emil Grimmi joonistus)]] 1810. aasta maikuus, kui Therese ütles Beethovenile lõplikult ära, kohtas helilooja 25-aastast luuletajat, hea sõbra Antonie Brentano õde Bettina Brentanot. Nende esmakordne kohtumine leidis aset parasjagu tööhoos oleva Beethoveni kodus, kuhu kutsumata ja heliloojale võõras Bettina ootamatult saabus. Bettina on seda kohtumist kirjeldanud järgmiselt: "Beethoven istus kodus oma toas ja mängis äsjakirjutatud suurepärast laulu "Mignon" Goethe sõnadele. Kaks kätt laskusid tema õlgadele. Helilooja vaatas tahtmatult üles ja nägi tundmatut noort neidu, kes ütles talle kõrva sisse: "Mu nimi on Brentano." Beethoven vastas talle: "Just nüüdsama kirjutasin teile ilusa laulu, kas tahate seda kuulda?" Ta laulis "Mignoni" oma terava, kõrvu lõikava häälega. "Suurepärane, eks ole tõsi?" küsis ta Bettinalt ja laulis laulu teist korda." Beethoven ei olnud Bettinasse kunagi armunud. Kui tüdruk 1811. aastal luuletaja Ludwig Achim von Arnimiga abiellus, kirjutas Beethoven talle südamliku kirja, milles soovis talle õnne ja kõike head.
Kohtumised Goethega
pisi|Beethoven (esiplaanil) ja Goethe (vasakul) Teplitzis, kui keisrinna koos õukonnaga neist möödub
15. juulil 1812 leidis Teplitzis aset Beethoveni kauaoodatud kohtumine Johann Wolfgang von Goethega. Teplitzis külastas Goethe heliloojat ühtekokku kolmel korral viie päeva jooksul: 19., 20. ja 23. juulil. Kuigi algselt pakkus kohtumine kuulsa luuletajaga palju rõõmu, muutus Beethoveni arvamus Goethest ning seetõttu ka nendevahelised suhted peagi halvaks. Peagi ei maininud Goethe oma kirjades enam Beethoveni nime ega vastanud tema kirjadele, kuigi helilooja püüdis nende suhteid siluda.
Goethe kohtumisest Beethoveniga on läbi Bettina Brentano mälestuste säilinud üks lugu. Selle kohaselt möödus Teplitzis kord Beethovenist ja Goethest keisrinna koos hertsogite ja õukonnaga. Goethe jäi selle peale tee äärde seisma, võttis mütsi peast ja kummardas. Beethoven see-eest surus käed taskusse ning kõndis teda sõbralikult tervitavate hertsogite vahelt läbi.
Beethoveni kuulsuse tipp saabus 1814. aastal koos Viini kongressiga. Beethoveni kodulinna saabunud monarhid kaaskonnaga külastasid tema sagedasi ja puupüsti täis kontserte, neil aastail tuli taas ettekandele ooper "Fidelio". Beethoven sellise huvi üle suurt rõõmu ei tundnud, kuna tal puudus austus aadli vastu.
Teise Viini perioodi jooksul kirjutas ta valdava osa oma sümfooniatest (3.–8.). Teiste žanrite teostest on märkimist vääriv oratoorium "Kristus Õlimäel", mille Beethoven kirjutas samaaegselt 3. sümfooniaga.
Kolmas Viini periood
pisi|vasakul|100px|Ludwig van Beethoveni vennapoeg Karl van Beethoven 1815. aastal suri Beethoveni vend Kaspar Anton Karl. Vendadevahelised suhted ei olnud elu jooksul olnud head, kuid Kaspar Karli viimastel haigusaastatel paranes Ludwigi suhtumine oma venda ning tihtipeale aitas ta teda rahaliselt. Karli naine Johanna oli väga kergemeelne, mistõttu määras Kaspar Karl testamendiga oma lapse hooldajaks Ludwigi, mitte abikaasa. Kuid Kaspar Karl suutis oma testamendis jätta ühe punkti segaseks, pannes aluse viis aastat kestnud kohtuprotsessidele ja vaidlustele. Alles 1820. aastal otsustas kohus tunnistada Ludwig vennapoja ainsaks hooldajaks.
Nende viie aasta jooksul kannatas Beethoven palju. Ta pidi taluma solvanguid ja kohtuliku asjaajamise venimist. Peale selle oli tema materiaalne olukord halb. Kolme aristokraadi makstud toetus ei katnud veeranditki Beethoveni kuludest. Samas pidurdasid teda uute teoste kirjutamisel haigus ja kohustus kasvatada vennapoega. Lisaks kõigele ei olnud kirjastused enam kuigivõrd huvitatud Beethoveni teostest, sest need olid edukaks müügiks liiga keerulised.
Beethoven nimetas Karli pojaks, ja ka kasvatas teda kui oma poega, erilise hoole ja ennastsalgavusega. Vahepeal võttis ta enda kanda ka Karli harimise, kuid otsustas poisi siis ühte instituuti panna. Kuid kergemeelse ema kasvatus oli poisi ära rikkunud. Karli iseloomustasid silmakirjalikkus, valelikkus, tühisus, kergemeelsus, suutmatus midagi lõpule viia ja oskus lipitseda oma onu ees, keda ta ei armastanud. Kuid Ludwig nägi temas õpetlase potentsiaali, sest poiss tundis korralikult kreeka keelt ja tegeles filoloogiaga. Carl Czerny õpilasena mängis ta korralikult klaverit, kuid muusikut temast ei saanud. Õllekeldrites kogus ta populaarsust piljardimänguga. Pärast ebaõnnestunud õpinguid polütehnilises instituudis leidis Karl lõpuks, vahetult enne Ludwigi surma, oma tõelise kutsumuse sõjaväeteenistuse.
1818. aastal kutsuti Beethoven Kasselisse Vestfaali kuninga õukonna kapellmeistriks. Sel ajal oli heliloojat tabanud nördimus Viini ja aadlite suhtes, lisaks sellele pakuti Kasselis head palka. Seepärast oli Beethoven pakkumisega nõus, mis põhjustas aga kartust tema sõprades. Nimelt kartsid nad, et haige ja ärritatud Beethoven võib üksi teise linna minnes sattuda kergesti konfliktidesse. Seepärast koostas Beethoveni sõber Ignaz Freiherr von Gleichenstein projekti, mille kohaselt pidid kolm Austria suurnikku maksma talle perioodiliselt pensioni. Beethoven see-eest ei tohtinud aga muidu Austriast lahkuda, kui vaid kontsertreisideks.
Viimased aastad
pisi|Beethoveni surimask. Skulptor Josef Danhauser võttis surimaski pärast helilooja lahkamist, kui tema nägu oli juba deformeerunud
Beethoveni elu lõpuperioodil sattus tema looming teatava põlu alla. Aadelkond saatis Beethoveni poole pidevaid negatiivseid ja solvavaid märkusi, kuid kontsertidel esitati tema loomingut enam kui kunagi varem. Beethoveni viimased kvartetid võeti vastu vaimustusega, Viini intelligents hindas teda kõrgelt. Romantiliselt meelestatud kunstiringkonnad suhtusid Beethovenisse kui õpetajasse. Beethoven ise hindas noori saksa romantistlikke heliloojaid kõrgelt. Carl Maria von Weberiga kohtus ta mitu korda ja tundis rõõmu Weberi ooperit "Euryanthe" saatnud edu üle. Franz Schubertiga kohtus Beethoven korra: erutatud Schubert andis talle ühe omakirjutatud klaveriansambli partituuri ning suutmata alustada kõnelust suure heliloojaga, jooksis ta minema. Beethoven ennustas Schubertile suurt tulevikku. 1823. aastal külastas kurt Beethoven 11-aastase Ferenc Liszti kontserti, misjärel ta jooksis ta lavale ja suudles noort pianisti publiku ees.
Ka Beethoveni viimastel eluaastatel saatis teda puudus. Kuid siis sai ta Londoni filharmooniaseltsilt (Philharmonic Society of London) ametliku ja pealtnäha päästva kutse. Beethoveni nimi oli Inglismaal tuntud, kontsertreis sinna oleks kindlustanud suure sissetuleku. Kuid Beethoven loobus reisist viimasel hetkel, sest kartis jätta vennapoeg Karli nii pikaks ajaks üksinda. Kompensatsiooniks otsustas ta hakata Inglismaal teoseid välja andma ja filharmooniaseltsile mängimiseks uusi teoseid saatma. Kuid ka selles asjas mõtles Beethoven viimasel hetkel ringi ning saatis Londonisse vaid oma varem kirjutatud ja muusikaliselt vähem väärtuslikud ungari avamängud. See rikkus Beethoveni ja Inglismaa vahelised suhted, mis suudeti Beethoveni sõprade töö tulemusel siiski peagi taastada. Pärast seda kinkis Londoni klaverivabrikant Broadwood talle uut tüüpi klaveri, Londoni filharmooniaselts tellis temalt 9. sümfoonia ja harfivabrikant Stumff kinkis talle lemmikhelilooja Händeli kogutud teosed neljakümnes luksuslikus köites.
Togolok Moldo
pisi|Togolok Moldo Kõrgõzstani 20-[[Kõrgõzstani somm|sommisel rahatähel]] Togolok Moldo [togol'okk mold'oo] (Тоголок Молдо 'ümaranäoline õpetatu'; õieti Baiõmbet Abdõrahmanov; 10. juuni 1860 – 4. jaanuar 1942) oli kirgiisi akõnn (rahvalaulik) ja luuletaja.
Ludwig van Beethoven
Viimased aastad
Beethoveni viimaste eluaastate tippsündmuseks sai viimane tema korraldatud akadeemia. See toimus 7. mail 1824 ja sama akadeemiat korrati 23. mail. Seda kontserti dirigeeris küll täielikult kurt Beethoven, kuigi enne kontserti hoiatati orkestrante, et need heliloojat ei jälgiks. Sel akadeemial tulid ettekandele esimest korda Beethoveni 9. sümfoonia ja kolm numbrit kuu aega varem Peterburis esmaesitust näinud "Pidulikust missast". Vaimustunud publik saatis helilooja poole viiekordse ovatsiooni, mida oli palju rohkem kui keiserlikule paarile tavapärane kolmekordne ovatsioon. Publiku maharahustamiseks oli vajalik politsei sekkumine. Akadeemia kordus 23. mail oli aga vähese publiku tõttu läbikukkumine, sest tolle päeva ilm oli kontserdisaalis istumiseks liiga ilus.
Elu viimase perioodi jooksul kirjutas Beethoven suhteliselt vähe: 9 sümfooniast vaid ühe ja 32 klaverisonaadist viis. 12 aasta jooksul kirjutatud teostest on olulisimad 9. sümfoonia, kus helilooja kasutab žanri ajaloos esimest korda koori ja soliste, hiigelmõõtudesse kasvatatud "Missa solemnis" ning viis keelpillikvartetti. Enne surma lootis ta kirjutada veel kümnendat sümfooniat, oratooriumi "Saulus", üht ooperit ja reekviemi, kuid need plaanid ei teostunud.
Surm
pisi|Beethoveni matused (Franz Xaver Stöberi maal) 1825. aastal haigestus Beethoven sooltepõletikku, mille järel algas maksatsirroos, mille tagajärjel tekkis veetõbi. Samal ajal kurnati teda ka vaimselt: kaardimänguga võlgadesse sattunud vennapoeg üritas enesetappu, mis oli Ludwigi jaoks suur hoop. Lootuses kindlustada Karli tulevik, pöördus ta oma teise venna Johanni poole. Kuid lahtises vankris ja detsembrikuu pakases tagasisõit Gneixendorfi mõisast, kus Johann elas, oli liig. Pealegi pidi ta poolel teel ööbima külmas talutares. Ta toimetati oma Viini korterisse, kus ta heitis voodisse ega tõusnud sealt enam. Surivoodil luges ta kirjandusklassikat, lisaks kohtus ta paljude sõpradega, nende seas heliloojate Anselm Hüttenbrenneri ja Johann Hummeli, libretist Stephan von Breuningi, Beethoveni biograafi Anton Schindleriga. Neist esimene oli Beethoveni juures ka siis, kui Ludwig 26. märtsil suri.
Beethoveni isiksus
Beethoveni käitumine oli küllaltki heitlik ning ta ei suutnud end vaos hoida. Teiste inimestega suheldes eiras Beethoven etiketti. Ta ei hoolitsenud väga oma hügieeni eest. Kurtuse süvenedes muutus ta järjest üksikumaks, koos ebaõnnestumistega suhetes kasvas masendus. Kord arreteeris Beethoveni Viini politsei, kuna teda peeti ekslikult kerjuseks.
Ühe Beethoveni noorusaja sõbra jutu järgi, kes heliloojat 1816. aastal üle pika aja taas nägi, polnud Beethoven mitte millegagi rahul ning tihti tärkasid temas vihahood. Beethoven rääkivat väga palju, väga valjult, kiiresti ja elavalt. Kui Beethoven vaikis, läks ta otsaesine kortsu, muutudes hirmuäratavaks neile, kes ei teadnud, et tegelikult oli heliloojal imehea süda. Beethoven oli vaatamata kurtusele elu lõpuni elav ja paeluv vestluskaaslane. Ta oli ülikriitiline valitsevate monarhiate suhtes, mistõttu ennustas üks sõber, et helilooja sureb tapalaval. Liigse suupruukimise eest kinnivõtmisest päästis Beethovenit vaid tema tuntus.
Looming
pisi|Näide Beethoveni käekirjast (lehekülg 6. sümfoonia manuskriptist) Beethoveni komponeerimislaadi iseloomustab eelkõige teoste pikk valmimisaeg. Seda ei põhjustanud aga helilooja aeglane tööviis, vaid asjaolu, et tal oli korraga käsil mitu suurt teost. Samuti oli tal kombeks oma teoseid viimse detailini lihvida. Tema helikeel varieerub küll eri teostes, kuid üsna sagedasti on see pateetiline ja heroiline, mistõttu peetakse neid kahte märksõna väga beethovenlikuks. Sellised teosed on näiteks tema enimmängitavad sümfooniad: kolmas, viies, seitsmes ja üheksas.
Viini muusikaelu kirjutamata reegel oli, et enne kontserti lugu ei kirjastatud. Veelgi enam: mis puutub Beethoveni klaverikontsertidesse, siis visandas ta klaveripartii enne esmaesitust vaid eskiisi näol. Ühe Beethoveni assistendi-muusiku kirja kohaselt oli ta ühel akadeemial Beethoveni lehepööraja ning suureks imestuseks nägi ta pärast järjekordset lehekeeramist uuel lehel vaid arusaamatuid märkusi ning soolodest oli kirja pandud vaid sisseastumiste esimesed taktid. Pärast esiettekannet lood kirjastati, kuid trükist ilmusid vaid orkestripartiid ning kadentsideta klaveripartii. Klaverikontsertide partituurid kirjastati alles 19. sajandi keskpaigas.
Beethoveni looming juhatab muusikaajaloos sisse 19. sajandi. Ta oli peamiseks eeskujuks paljudele romantismiajastu heliloojatele ning mitmed žanrid, eelkõige sümfoonia ja sonaat, lähtuvad 19. sajandi lõpuni tema teostest. Samas jääb tema muusika klassikaliselt loogilise ja tasakaalustatud vormistruktuuri raamidesse. Elu lõpus kirjutas ta muusikat, mida on peetud üleminekuks romantismile. Samas oli tema hiline looming kaasaegsete jaoks juba vananenud ja liiga konservatiivne.
Klaverimuusika
Beethoven oli andekas ja tuntud pianist, mistõttu on klaveril tähtis koht ka tema loomingus, olulisem kui mistahes teisel pillil. Kõige tähtsama osa Beethoveni klaveriloomingust moodustavad tema 32 klaverisonaati. Neid iseloomustavad julge ja novaatorlik kompositsioon ning tihedad klassikalistest žanripiiridest väljaastumised. Hilisemates sonaatides kasutab Beethoven rohkelt polüfooniavõtteid ja fuugavormi. Sonaadid olid mõeldud kodus mängimiseks: Beethoveni eluajal esitati neid praeguseks teadaolevalt kontserdil vaid kahel korral, samas kui nende nootide müük oli silmapaistvalt edukas. Sonaatide kõrval on Beethoven klaverile loonud veel variatsioonitsükleid ja väikepalu: bagatelle, prelüüde, rondosid, ühe poloneesi, nokturni ja fantaasia.
Sümfooniad
Beethoveni orkestrimuusika tähtsaim žanr on sümfoonia, neid on tal kokku üheksa. Sarnaselt Haydniga hakkas ta neid kirjutama hilja, esimene sümfoonia valmis aastal 1800, mil Beethoveni teoste hulk oli juba suur ja tema nimi tuntud. Beethoveni sümfooniates on ühendatud ülev, dramaatiline väljendus ning loogiline ja ökonoomne ülesehitus.
Beethoven tõi oma sümfooniatesse mitmeid uuenduslikke jooni. Esiteks laiendas ta orkestrikoosseisu: 3. sümfoonias lisab ta kahele metsasarvele kolmanda, üheksandas sümfoonias juba neljanda. Viiendas sümfoonias lisab ta orkestrikoosseisu pikoloflöödi, kontrafagoti ja kolm trombooni. Puhkpillide, eriti aga vaskpillide tähtsus suurenes, enam ei olnud nende ülesandeks vaid orkestri koloriidi täiendamine.
Teiseks muutis Beethoven sümfoonia vormi – neljaosalist sonaaditsüklit. Kui esimeses sümfoonias püsis see sarnasena tema klassikutest eelkäijate teostega, siis alates teisest sümfooniast on ta asendanud tantsulise kolmanda osa, menueti, skertsoga (it scherzo – 'nali'). Kuues sümfoonia on hoopis viieosaline ning üheksandas osas on aeglane osa kolmas, mitte teine, nagu tavaliselt.
Beethoven kirjutas tavalisest pikemaid sümfooniaid. Kui Mozarti sümfooniatest vältasid vaid vähesed üle kolmekümne minuti ja mõni kestis isegi alla kümne minuti, siis Beethoveni kuuenda ja seitsmenda sümfoonia esitus kestab umbes 40, kolmanda sümfoonia oma 50 ja üheksanda sümfoonia esitus umbes 70 minutit.
Instrumentaalkontserdid
Instrumentaalkontserte on Beethovenil seitse: lisaks viiele klaverikontserdile veel viiulikontsert ja kontsert viiulile, tšellole, klaverile ja orkestrile. Kolm esimest klaverikontserti, mis on kirjutatud varem kui viiulikontsert ja kolmikkontsert, on lähedased Mozarti selle žanri teostele. Eriliseks teevad need teosed aga julge tonaalne plaan ja tarmukus, mis muudavad need teosed lähedaseks Beethoveni sümfonismile. Neljanda osa peamine fenomenaalsus seisneb selles, et esimest korda žanri ajaloos alustab klaver kogu teost. Instrumentaalkontserdile omast topeltekspositsiooni ta seal siiski ei kaota. Beethoveni neljandat ja viiendat klaverikontserti ning viiulikontserti iseloomustab erakordselt pikk, 20–25 minutit kestev esimene osa. Viiulikontserdist tegi Beethoven Muzio Clementi soovitusel hiljem ka redaktsiooni klaverile ja orkestrile ning pärast väljaandmist hakkas see kandma oopusenumbrit 61a.
Orkestrile on Beethoven kirjutanud veel 11 avamängu, muusika kuuele näidendile, tantse, muusikat sõjaväeorkestrile. Teostest solistile ja orkestrile on lisaks seitsmele instrumentaalkontserdile veel "Fantaasia klaverile, koorile ja orkestrile", "Kaks romanssi viiulile ja orkestrile" ning "Rondo B-duur klaverile ja orkestrile".
Kammermuusika
Beethoveni kammermuusika tähtsaima osa moodustavad tema 16 keelpillikvartetti. Eristatakse Beethoveni varaseid (kuus kvartetti, kirjutatud aastatel 1798–1800), keskmisi (viis kvartetti, kirjutatud 1806–1810) ja hiliseid keelpillikvartette (viis kvartetti ja "Suur fuuga", kirjutatud 1823–1826). Beethoveni keelpillikvartetid said populaarseks alles 19. sajandi teisel poolel. Tema kaasaegsed pidasid nende meeleolude vaheldumisi häirivateks, samuti ei meeldinud neile teravate kooskõlade eelistamine, vormitult pikad fraasid ega ebaharmooniline polüfoonia.
Kümnest viiulisonaadist üheksa komponeeris ta vahemikus 1797–1803. Algselt nimetati neid teoseid tihtipeale "sonaadiks klaverile koos viiuliga" või isegi "sonaadiks klaverile viiulisaatega". Tema viiulisonaadid ei osutunud populaarseks: dünaamikakontrastid, üllatuslikud modulatsioonid ja uudsed rütmid sundisid kriitikuid nimetama Beethoveni viiulisonaate liiga koolmeisterlikeks ja ebameloodilisteks.
Kammermuusika žanris on Beethoven kirjutanud veel viis tšellosonaati, ühe metsasarvesonaadi, klaveritriosid, keelpillikvintette, keelpillitriosid, teoseid flöödile, viiulile ja vioolale, kahele klarnetile, kahele metsasarvele ja kahele fagotile, kahele viiulile, vioolale, tšellole ja kahele metsasarvele jpm.
Oratoriaalsed suurvormid
Beethoven on kirjutanud ühe oratooriumi, "Kristus Õlimäel". Selle teose komponeeris ta vähem kui aasta pärast "Heiligenstadti testamenti" vaid kahe nädalaga. Teos kanti esimest korda ette 5. aprillil 1803, samal hommikul lõpetas ta veel tromboonipartiisid. Teos pälvis positiivsete hinnangute kõrval ohtralt ka negatiivset kriitikat. Rahul polnud ka Beethoven, kes kritiseeris Franz Xaver Huberi libretot, aga ka teost esitanud koori ja orkestrit.
Beethoven on kirjutanud kaks missat: "Missa c-moll" ja "Missa solemnis", mis on loodud vastavalt vürst Esterhàzy ja helilooja õpilase ertshertsog Rudolfi peapiiskopiks pühitsemise auks. Tõsi, neist viimane valmis alles viis aastat pärast pühitsemist. "Missa solemnist", mida Beethoven kirjutas samaaegselt 9. sümfooniaga, pidas helilooja ise oma suurimaks teoseks.
Ooper
1804. aastal tehti Beethovenile ettepanek komponeerida ooper Jean-Nicolas Bouilly süžeele, mille nimeks sai algselt naispeategelase järgi "Leonore". Sama loo olid varem ooperiks komponeerinud Ferdinando Paer ja Pierre Gaveaux. Ooperile kirjutas Beethoven koguni neli avamängu, mida nimetatakse "Leonore nr 1", "Leonore nr 2", "Leonore nr 3" ja "Fidelio". Samuti on ooperist valminud kolm eri redaktsiooni. Nii avamängudest kui ka ooperitest mängitakse teatrites hiliseimat. Praegu tuntakse seda ooperit nimega "Fidelio".
Kuigi Beethoven alustas 1803 ka ooperi "Aleksander Makedooniast" komponeerimist, on "Fidelo" tema ainus ooper. "Aleksander Makedooniast" libretist oli sama, kes Mozarti "Võluflöödilgi", Emanuel Schikaneder. Kuid ajad olid vahepeal muutunud ning tema süžeed ei paelunud enam publikut. Sellest ooperist valmis Beethovenil vaid üks trio, mille muusikat kasutas ta hiljem Florestani ja Leonore duetis ooperis "Fidelio".
Orkestrisaateta vokaalmuusika
Edinburghi Thomsoni kirjastuse tellimusel seadis Beethoven suure hulga eri rahvaste, eriti aga iiri ja šoti rahvamuusikat. Beethoveni ülesandeks oli 164 laulu varustamine saate, ritornellide ja sissejuhatustega. Seejuures oli Beethovenile seade aluseks vaid rahvaviis, seatava laulu sõnu kirjastus Beethovenile ei saatnud.
Beethoveni originaallaululooming hõlmab 112 laulu. Tema viimased, 1816. aastal kirjutatud laulud moodustavad tsükli "Kaugele armsamale", mis on muusikaajaloo esimene terviklik, ühe idee, ühtse meeleolu ja järkjärgulise arendusega laulutsükkel.
Lisaks nendele on Beethoven loonud veel 25 neljahäälset lõbusasisulist pillisaateta kaanonit, millest igaüks on pühendatud ühele tema sõbrale; koorimuusikat, aariaid ja vokaalansambleid, instrumentaalmuusikast veel teoseid mandoliinile.
Rabavere kraav
Rabavere kraav on kraav Pärnumaal Lääneranna vallas Tarva, Urita ja Veltsa külas.
Kraavi pikkus on 2,9 km ning see suubub vasakult Vanamõisa jõkke (13,7 km suudmest). Kraavi valgla on 7,2 km². Kraavi lähe on Tarva, Urita ja Rabavere küla piiril. Kraavi suue on Veltsa külas. Alamjooksul ületab kraavi Mihkli–Oidrema tee.
Kraav on mitteavalik veekogu, mille piiranguvöönd on 50 m.
Rabavere kraavi keskkonnaregistri kood on VEE1116300.
Günther von Schwarzburg
thumb|right|Günther von Schwarzburg Günther von Schwarzburg (1304–1349 Frankfurt Maini ääres) oli Schwarzburg-Blankenburgi krahv ja Saksa vastukuningas 1349. aastal.
Günther oli olnud keiser Ludwig IV ustav liitlane ning pärast tolle surma proovis ta Wittelsbachide juhtimisel koos veel mõne Saksa vürstiga kuningas Karl IV-le vastu seista, kuid ebaõnnestunult. Ta sai Karli käest lüüa ning pidi oma taotlustest loobuma. Varsti pärast seda ta suri.
Seitseteist kevadist hetke
"Seitseteist kevadist hetke" (vene keeles "Семнадцать мгновений весны") on 1973. aastal esilinastunud teleseriaal Nõukogude välisluure tegevusest Teise maailmasõja lõpukuudel.
Seriaali aluseks on Julian Semjonovi romaan "Seitseteist kevadist hetke", mille põhjal valmis 12-osaline kultusseriaal Nõukogude luure majorist Maksim Issajevist ehk SS-Standartenführer Max Otto von Stirlitzist, kes Saksa Kolmanda Riigi Julgeoleku Peaameti välisluureosakonnas töötades hankis Nõukogude riigi juhtkonnale poliitilist informatsiooni Saksa riigi juhtkonna siseringist. Frankfurter Allgemeine Zeitungi korrespondent kirjutas 1973. aastal: "Kui Stirlitz kõnnib mööda Berliini tänavaid, on Moskva tänavad tühjad". Sellega tabati üsna hästi seriaali saatnud menu.
2009. aastal valmis algupärase mustvalge seriaali koloreerimisel värviline versioon. Kuigi kasutati originaali materjale, kärbiti neid tunduvalt. 16:9 formaadi saamiseks kärbiti ka kaadrit ülevalt ja alt. Koloreerimisele ja heliefektide lisamisele kulus umbes kolm aastat. Värvilise versiooni esilinastus algas 4. maist 2009 telekanalil Rossija pealkirjaga «„Семнадцать мгновений весны“. Возвращение легенды!» ('Seitseteist kevadist hetke. Legendi tagasitulek').
1998. aastal valmis algupärasest teleseriaalist rääkiv kaheosaline film "Seitseteist kevadist hetke, 25 aastat hiljem" (vene keeles "«Cемнадцать мгновений весны» 25 лет спустя"), kus selgitatakse mitmeid detaile, mida vaataja ei saanud enne teada või mida oli poliitilistel põhjustel võimatu varem avaldada.
Osatäitjad
Filmi peaosatäitja on Vjatšeslav Tihhonov, kes sai selle osa eest Leonid Brežnevilt Lenini ordeni; Stirlitzi tegelaskuju prototüübiks oli Nõukogude luure poolt värvatud RSHA IV osakonna (Gestapo) SS-Hauptsturmführer Willi Lehmann, agent A-201/Breitenbach.
Tegelaskujud rahvaloomingus
Lugematuteks anekdootideks on andnud ainest kaadritagune hääl, kes väljendas peamiselt Stirlitzi mõtteid ja kommenteeris filmi sisu. See hääl kuulus Jefim Kopeljanile.
Kangelasliku ja tabamatu Nõukogude luuraja Stirlitzi tegelane ja tegevus on andnud alust paljudeks Stirlitziga seotud anekdootide süžeedeks.
Rudolf von Engelhardt
Moritz Alexander Rudolf von Engelhardt (vkj 25. veebruar 1857 Tartu – 1913 Tartu) oli baltisaksa ja eesti arhitekt.
Engelhardt sündis Tartu Ülikooli teoloogiaprofessori Gustav Moritz Constantin von Engelhardti (1828–1881) ja Amalie Helena Alexandra von Oettingeni (1835–1914) pojana.
Engelhardt õppis Darmstadti Polütehnikumis ja Peterburi Kunstide Akadeemias (lõpetas 1883. aasta).
Alates 1894. aastast töötas Engelhardt Tallinnas ning õpetas Tallinna Peetri Reaalkoolis joonistamist ja joonestamist.
Teoseid
pisi|[[Neobaltia maja, Kastani 1, Tartu (1902)]]
Perekond
Rudolf von Engelhardt abiellus 1885. aastal Marie Elisabeth Katharien Anna Samson von Himmelstiernaga (sünd. 1863), kes oli Tuula mõisniku Wilhelm Reinhold von Samson-Himmelstierna tütar. Abielust sündisid:
Kirovski rajoon
Kirovski rajoon on haldusüksus Venemaal Leningradi oblastis.
Rajoonis on 1 linn, 7 alevit ja 3 valda.
Noonu
Noonu on küla Lääne-Viru maakonnas Haljala vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Vihula valda.
Toyota Motor Corporation
thumb|Toyota logo 1989thumb|Toyota Motor Corporationi peahoone Toyotas Toyota Motor Corporation (jaapani トヨタ自動車株式会社 Toyota Jidōsha Kabushikigaisha) on Jaapani autotootja, 2004. aastast turuväärtuselt maailma suurim autotööstusettevõte.
Toyota on maailma suurim autotootja. 2017. aastal tootis ettevõte üle 10,4 miljoni auto.
Tootmisprotsessi optimeerimist taotlev Toyota tootmissüsteem, põhineb täppisajastuse kontseptsiooni, on saanud maailmakuulsaks.
Toyota Motor Corporation omab osalust veel mitmes autotootmisettevõttes. Sealhulgas 20% ettevõttest Subaru Corporation, 5,1% Mazda Motor Corporationist ja 4,9% Suzukist.
Ajalugu
Toyota Motor Corporation sai alguse Koromo linnas (tänapäeval Toyota) 1933. aastal Sakichi Toyoda (豊田佐吉; esimesed kaks kanjimärki tähistavad jaapani keele traditsiooni kohaselt perekonna nime (Toyoda), mis oleks sõna-sõnalt "rikkalik, külluslik põld" vms, tagumised kaks kanjimärki tähistavad eesnime (Sakichi)) kudumisvabriku Toyoda Automatic Loom ühe haruna. Esimest sõiduautot Toyota Model AA hakati tootma 1936. aastal. Iseseisva ettevõttena alustati tegevust 1937. aastal, ettevõtte juhiks sai Sakichi poeg Kiichiro Toyoda (豊田 喜一郎 Toyoda Kiichirō). Tema kujundas ka ettevõtte logo, mis koosneb kolmest ellipsist, ja muutis ettevõtte nime Toyotaks.
Pärast Teist maailmasõda sai Toyotast Jaapani suurim autotootja. 1957. aastal siseneti Ameerika turule ja 1963. aastal hakati Toyotasid müüma Euroopas. 1971. aastal hakkas esimene tehas Euroopas (Portugalis) Toyotasid valmistama. Euroopas müüdi miljones Toyota 2000. aastal.
2004. aastal oli Jaapanis registreeritud uutest autodest 40% Toyotad.
thumb|Esimene Toyota sõiduauto Toyota Model AA
Kaubamärgid
Toyota Motor Corporation toodab autosid kaubamärkide Toyota, Lexus, Daihatsu ja Hino all. 2003–2016 kasutati ka kaubamärki Scion.
Müük Eestis
Toyotad on ühed Eestis enim müüdud autod. 2019. aasta märtsi alguse seisuga oli Eestis arvel 56 769 Toyotat, millest enim oli Toyota Avensiseid (15 631 autot) ja Toyota Corollasid (10 741 autot). Veel populaarsemad automargid olid ainult Volkswagen (96 481 autot) ja Audi (60 908 autot).
2010. aastal müüdi Eestis 1411 Toyotat, mis moodustas ligi 14% sõiduautode müügist. Populaarsuselt järgnesid Peugeot (837) ja Citroën (804).
2018. aastal müüdi Eestis 4099 Toyotat, mis moodustas 16% sõiduautode müügist. Populaarsuselt järgnesid Škoda (3144) ja Renault (2509). Enim müüdud Toyota mudelid olid Toyota Rav4 (997), Toyota Avensis (785), Toyota Auris (653) ja Toyota C-HR (594). Samal aastal oli maailmas enimmüüdud sõidukiks Toyota Corolla, mida müüdi 1,18 miljonit.
Toyota ametlik esindaja Eestis on Amserv Auto AS.
Puula
pisi|upright|Asend Soomes pisi|Puula järv suveõhtul
Puula veetase on 94,7 meetrit üle merepinna, pindala on 330,76 km2 ja sügavus (Pauninselkä juures) on 60 meetrit. Iseloomulik loodesuunaline saarteahel jagab järve kaheks: Simpiä ja Karttuu.
Varem läbi Sysmä väila Päijänne järve suubunud Puula ühendati 1854. aastal 1,1 kilomeetri pikkuse Kissakoski kanali kaudu Mäntyharju väilaga, mispeale Puula veetase langes ligi 2,5 meetrit. Puula voolab Suonsalmi kaudu Liekune järve ja Kissakoski kanalit mööda Vahvajärve.
Puula "kiviseened"
Puula järve vaatamisväärsuste hulka kuuluvad seenekujulised kiviharuldused (soome keeles raukit), mis ilmusid nähtavale, kui 1854. aastal avatud Kissakoski kanali tõttu alanes järve pind ligi 2,5 m võrra. Soomes on selliseid pinnavorme ainult Puula ja selle lähijärve Suonne ääres, Kotka lähedal ja Ahvenamaal. Sarnaseid moodustisi esineb siiski mujalgi, näiteks Gotlandil.
Järvevesi on tuhandete aastate jooksul lihvinud need omapärased sambad porfüürsest granodioriidist, mis on graniidisarnane, kuid teralisem kivim.
Puula järves on siin-seal kokku sadakond sellist moodustist. Mõni on nähtav otse järvelt, teiste leidmiseks tuleb kaldale minna. Kõige lihtsamini on nad ligipääsetavad Puula järve idapoolses saarestikus ja Väisälänsaari lääneküljel.
Tuntud on Puula kaitseala Alttarisaari seenekujuline Alttarikivi, mis on järvelt hästi näha, kui Soisalonselkä poole vaadata. Alttarikivi asukoha leiab Puula matkakaardilt.
Natturi
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Vihula valda.
Külast läände jääb Koolimäe laht ja itta Pedassaare laht. Põhja jääb Älvi saar, mille külje all asub väike Looduse saar.
Lielupe
Lielupe ('suur jõgi'; saksa Kurländische Aa, Kurische Aa või Semgaller-Aa) on jõgi Lätis Zemgale piirkonnas.
Jõgi saab alguse Mēmele ja Mūsa ühinemisel Bauskas. Voolab põhja läbi Zemgale tasandiku, seejuures läbib Jelgava linna. Liivi lahe lõunaranniku luideteni jõudes pöördub itta ja voolab rannikuga paralleelselt, jõe ja mere vahele jääb Jūrmala linn.
Aastani 1697 suubus Lielupe Daugavasse, kuid nimetatud aastal murdis ta läbi luidete Bolderāja juures mereni läbi. Tänane jõesuue moodustus 1755. aastal, kuid Lielupe ja Daugava on ka praegu omavahel ühendatud Lielupe vana suudmeosaga, mis kannab nime Buļļupe.
Pikkus 119 km, koos Mēmelega 310 km. Jõgikonna valgla 17 600 km². Vooluhulk suudmes 63 m³/s. Alamjooksul 100 km pikkuselt laevatatav. Langus 10,8 m, keskmine lang 0,1 m/km.
Eesti Roheline Rist
Eesti Roheline Rist (lühend ERR) on Eesti mittetulundusühing.
Eesti Rohelise Risti peaeesmärk on Eesti looduskaitseühingute töö sidumine, samuti tehakse koostööd Rahvusvahelise Rohelise Ristiga.
Eesti Roheline Rist propageerib säästvat arengu ja Läänemere kaitset.
1997. aastal loodi Eesti Rohelise Risti ettepanekul Maailma Hapnikufond (WOF).
Kalev Sepp
pisi|Kalev Sepp 2011. aastal Kalev Sepp (sündinud 17. mail 1961) on Eesti Maaülikooli professor maastikuökoloogia ja keskkonnakaitse alal.
Aastatel 2009–2012 oli ta üks neljast Rahvusvahelise Looduskaitseliidu asepresidendist.
Ama
Ama on küla Lääne-Viru maakonnas Kadrina vallas.
Aivar Kuusmaa
Aivar Kuusmaa (sündinud 12. juunil 1967) on endine eesti ja Nõukogude Liidu korvpallur, poliitik ja treener, kes töötab 2020. aastast Audentese spordigümnaasiumi poiste korvpallitreenerina. Kuusmaa valiti 2020. aastal Eesti korvpalli kuulsuste halli.
Hähnichen
Hähnichen on vald Saksamaal Saksimaa Görlitzi kreisis.
Aivar Kuusmaa
Klubiga
Aivar Kuusmaa on Tallinna Kaleviga tulnud 1991. aastal Nõukogude Liidu meistriks.
Kuusmaa on karjääri jooksul mänginud Eesti, Läti, USA, Kreeka ja Belgia klubides. Mitmekordseks Eesti meistriks tulnud ja mitu karikat võitnud Kuusmaa saavutas edu ka Kreekas, kus võitis 1996. aastal karika ning meistrivõistlustelt 1995. ja 1996. aastal teise ja 1994. aastal kolmanda koha.
Koondisega
Kuusmaa on aastatel 1988–2002 võistelnud Eesti korvpallikoondises, kellega saavutas 1993. aasta Euroopa meistrivõistlustel 6. koha.
Treenerikarjäär
Kuusmaa on treenerina juhendanud aastatel 2005–2007 ja 2010–2012 BC Kalev/Cramot, 2007–2010 TTÜ-d ja 2014–2018 Rapla meeskonda. Ta on tulnud Kalev/Cramoga 2006., 2011. ja 2012. aastal Eesti meistriks ning võitnud 2005. ja 2006. aastal karika; saanud Eesti Korvpalli Meistriliigas Kalev/Cramoga 2007. aastal hõbeda, TTÜ korvpalliklubiga 2009. aastal pronksi ning Raplaga 2017. aastal hõbeda ja 2015., 2016., 2018. aastal pronksi.
Kuusmaa on olnud aastatel 2007–2008 ja 2019–2020 Eesti noortekoondiste peatreener ning tegutseb 2020. aastast korvpallitreenerina Audentese spordikoolis.
Poliitika
Aivar Kuusmaa valiti 2005. aastal Tallinna linnavolikokku Rahvaliidu esindajana. Aprillis 2009 liitus ta linnavolikogu Keskerakonna fraktsiooniga.
Isiklikku
Tal on abikaasa Mariga 3 last: Getter, Gertrud ja Kaspar-Clemet.
Nenya
Nenya on oluline ese J.R.R. Tolkieni triloogias "Sõrmuste Isand".
Nenya – veesõrmus.
Nenya oli valmistatud mithrilist ja temale oli asetatud teemandist kivi. Nenya vardjaks oli Galadriel.
Galadrile sai Nenya Celebrimborilt kui sõrmused peideti 1693. aastal Teisel Ajastul. Galadriel kasutas sõrmust, et säilitada Kuldse Metsa ilu Lothlorienis, et mets näiks ajatu, et tema ilu ei hääbuks ega vajuks unustusse. Samuti kasutas Galadriel Nenyat valvamaks ning kaitsmaks Lothlorieni piire kui Sauroni vari hakkas kasvama. Lothlorieni piirid olid nii hästi kaitstud, et isegi Sauron ei saanud neid ületada. Seetõttu hakkas ta kahtlustama, et üks Kolmest võib olla Galadrieli käes seal varjul, kuid sellele vaatamata jääb Nenya tema eest varjule.
Galadrile ütleb Frodole, et kui Frodol õnnestub Võimusõrmus hävitada, siis Nenya kaotab oma võimu ja Lothlorien hääbub. See kurvastab küll Galadrieli sügavalt, kuid tema ja teised haldjad lepivad sellega, kui see tähendab Sauroni lõpliku lüüasaamist.
Nenya suurendab Galadrielis mere ihalust ning soovi naasta Kadumatule Maale. 23. septembril 3019 pärast Sauroni hävitamist lahkubki Galadriel Keskmaalt Läände ning võtab Nenya enesega ühes.
Three Rings Trois anneaux des Elfes Nenya Nenya Nenya Üç Elf Yüzüğü
Bismarck (Põhja-Dakota)
pisi|Bismarckis asuv [[Põhja-Dakota Kapitooliumihoone.]] Bismarck on linn Ameerika Ühendriikides, Põhja-Dakota osariigi pealinn ja Burleigh' maakonna halduskeskus.
Linn asutati 14. mail 1872, algselt oli linna nimeks Edwinton. 1873. aastal nimetati ümber Saksamaa liidukantsler Otto von Bismarcki järgi, kui Northern Pacific Railway hakkas linna lähedal ehitama raudteed. Uue nimega loodeti linna meelitada saksa immigrante.
Elanike arv on 61 300 (2010).
Arnulf Halb
Arnulf Halb (saksa keeles der Böse (halb, kuri, paha); suri 14. juulil 937 Regensburgis) oli Baieri hertsog alates 907 kuni oma surmani ja Saksa vastukuningas 919–921. Ta pärines Luitpoldingi dünastiast.
Arnulf mässas legitiimsete Saksa kuningate Konrad I ja Heinrich I vastu.
918. aastal suri Saksa kuningas (911–918) ja Frangimaa hertsog Konrad I. Tema oma poeg ja tütar olid 5-aastased ega saanud riiki valitseda. 919. aastal krooniti Heinrich I, Saksi dünastiast Saksa kuningaks.
Arnulf Halb ei tunnustanud Heinrichit Saksa kuningana ja kuulutas end 919. aastal vastukuningaks. Arnulf sai 921. aastal sõjas Heinrichilt lüüa ja pidi tolle ülemvõimuga leppima.
Baieri hertsogina võõrandas ta enda mõju suurendamiseks kiriku maid ning sai seetõttu ka oma hüüdnime.
Lühhike öppetus
Esimese vihiku täielik pealkiri oli: ''Lühhike öppetus mis sees monned head rohhud täeda antakse, ni hästi innimeste kui ka weiste haigusse ning wiggaduste wasto, et se kellel tarwis on, woib moista, kuida temma peab nou otsima ning mis tulleb tähhele panna igga haigusse jures. Selle körwas on weel muud head nouud, öppetussed ning maenitsussed leida, keik meie Eesti ma rahwa kassuks ning siggidusseks üllespantud. Alates teisest jaost ilmus pealkiri lühemal kujul: Lühhikesse õppetusse mis sees monned head rohhud ning nouud teäda antakse, teine tük.''
Ilmus kord nädalas, igal numbril ("tükil") oli 4 lehekülge ning kokku ilmus 41 numbrit. Wilde saksakeelsed tekstid tõlkis eesti keelde August Wilhelm Hupel. 25 esimest numbrit tõlgiti ka läti keelde: "Latweeschu Ahrste" (uues läti kirjaviisis Latviešu Ārste, tõlkijaks oli praost J. Lange, trükiti samuti Põltsamaal 1768).
Lühhikest öppetust peetakse üldiselt esimeseks eestikeelseks ajakirjaks. Mõned allikad kirjeldavad seda hoopis kui 41 osas ilmunud raamatut.
Esimeseks eestikeelseks ajaleheks peetakse 1806 ilmunud Tarto maa rahva Näddali-Lehte.
Afarite ja Issade Territoorium
Prantsuse Afarite ja Issade Territooriumiks (prantsuse: Territoire français des Afars et des Issas) nimetati tänapäeva Djibouti ala aastatel 1967–1977, kui see oli veel Prantsusmaa võimu all. Enne seda tundi ala Prantsuse Somaalimaa (Côte française des Somalis) nime all.
Ajalugu
Vahemikus 1862–1894 kutsuti maa-alasid Tadjoura lahest põhjas Obock'iks ning seal valitsesid somaali ja afari sultanid, kellega Prantsusmaa aastatel 1883–1887 mitmeid lepinguid sõlmis, et piirkonda endale tugipunkt seada. Aastal 1894 seadis Léonce Lagarde piirkonnas üles püsiva haldusvalitsuse ning pani piirkonnale uue nime – Côte française des Somalis (Prantsuse Somaalimaa). Selle nime all püsis territoorium kuni 1967. aastani.
1958. aastal, kaks aastat enne naaberriik Somaalia iseseisvumist, viidi territooriumil läbi referendum, millega otsustati, kas liituda Somaali vabariigiga või jääda Prantsuse võimu alla. Referendumiga jäädi Prantsusmaa osaks, suuresti tänu afari rahvusest kohalike ning territooriumil resideerivate eurooplaste häältele. Levisid ka süüdistused hääletustulemuste võltsimise kohta. Suurem osa somaalidest pooldas ühendatud Somaaliaga liitumist, mille oli välja pakkunud Mahmoud Harbi, omavalitsuse volikogu asepresident. Oktoobris 1960 surid mitmed tema liitlased saladuslikus lennuõnnetuses, olles tagasiteel Hiinast Somaaliasse.
1966. aastal lükkas Prantsusmaa tagasi ÜRO ettepaneku anda Prantsuse Somaalimaale iseseisvus. Sama aasta augustis toimunud tollase Prantsuse presidendi Charles de Gaulle'i ametlik visiit võeti vastu meeleavalduste ja mässuga tänavatel. Meeleavalduste tulemusel andis de Gaulle korralduse läbi viia veel üks referendum.
19. märtsil 1967 toimus teine rahvahääletus, mille eesmärk oli selgitada territooriumi saatus. Esialgsed tulemused toetasid jätkuvat kuid nõrgemat suhet Prantsusmaaga. Hääletustulemused jagati rahvuse põhjal gruppidesse, kohalikud somaalid hääletasid iseseisvuse poolt, et lõpuks liituda Somaaliaga, afarid soovisid jätkata Prantsuse võimu all. Siiski varjutasid hääletustulemusi suuresti teated tulemuste võltsimistest. Prantsuse võimud kuulutasid koguni 10 000 somaali hääled kehtetuks, ettekäändeks toodi kehtivate dokumentide puudumine. ÜRO hinnangul oli somaali piirkondades liigselt kehtetuid hääli, mis viitas tulemustega manipuleerimisele. Kuigi territoorium oli sel ajal asustatud 58 240 somaali ja 48 270 afari poolt, on ametlikes andmetes toodud vaid 14 689, kellel oli luba valida (afareid oli 22 004). Somaali esindajad süüdistasid prantslasi ka tuhandete afarite sissetoomist piirnevast Etioopiast, et võimalusi veelgi rohkem enda kasuks pöörata. Prantslased eitasid sellist tegevust ning väitsid et afareid oli niigi piirkonnas rohkem. Rahvahääletuse tulemuste avalikustamise tulemusel tekkis mitmel pool rahutusi, mille käigus oli ka hukkunuid. Prantsusmaa suurendas selle tulemusel oma sõjalist kohalolu piirkonnas.
Peagi pärast referendumit, 1967, nimetati ala ümber Territoire français des Afars et des Issas. See oli nii suure kohaliku afari populatsiooni tunnustamiseks kui ka somaalide osatähtsuse vähesuse väljendamiseks (issad on somaalide alamklann).
Pidevalt suurenava somaali osatähtsuse pärast vähenesid Prantsusmaa võiduvõimalused potentsiaalsel kolmandal referendumil veelgi. Koloonia, mis oli Prantsusmaa viimane koloonia Aafrikas, ülalpidamise kõrge hind oli veel üks põhjus, mis pani vaatlejad kahtlema prantslaste soovis territooriumi enda riigi alla jätta.
27. juunil 1977 toimus kolmas rahvahääletus. 98,8% hääletanutest pooldasid iseseisvust. Sellega sai Djibouti ametlikult iseseisvaks. Hassan Gouled Aptidon, poliitik, kes oli iseseisvuse eest võidelnud juba 1958. aasta referendumil, sai riigi esimeseks presidendiks (1977–1999).
Põltsamaa kihelkond
pisi|Põltsamaa kirik pisi|[[Pärnu kreis Liivimaa kubermangus. Liivimaa atlas (1797)]] pisi|[[Viljandi kreis Liivimaa kubermangus. Liivimaa atlas (1798)]]
Põltsamaa kihelkond (lühend Plt; saksa keeles Kirchspiel Oberpahlen) oli kihelkond Viljandimaal. Tänapäevase haldusjaotuse järgi enamikus jääb kihelkonna maid Jõgeva maakonda, vaid loodeosas Rutikvere mõisa ümbruses kuulub väike maa-ala Järva valda tänapäevases Järva maakonnas.
Kihelkonnakirik on Põltsamaa kirik.
Kihelkonna ajalugu
Esimest kirikut on esmamainitud 1234. aastal, kui on nimetatud preester Eggehardus.
Kirik hävis 17. sajandi alguse Poola-Rootsi sõdades. Uue kiriku ehitamise algatas 1630. aastatel Põltsamaa linnuse ja mõisa uus omanik Herman Wrangel.
Põltsamaast lahutati 1630. aastal Pilistvere kihelkond ja 1639. aastal Kolga-Jaani kihelkond.
1773. aastal ühendati Tartu kreisist lahutatud Põltsamaa kihelkond, Pilistvere ja Kolga-Jaani kihelkond Pärnu kreisiga.
Põltsamaa kihelkonna vallad
19. sajandi keskpaiku oli Põltsamaa kihelkonnas üheksa valda :
Ülle Must
Töö
Ta on töötanud Tartu Ülikooli raamatukogus infoosakonna juhatajana.
Isiklikku
Ta on Aadu Musta abikaasa ja nelja tütre ema.