cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
CISC-protsessor
Operatsioonide tegemine samaaegselt
Kui tavaliselt tehakse protsessoris operatsioone ühe kaupa, siis tegelikult saab operatsioone teha ka samaaegselt. Selle tehnika nimi on toru ehk konveier, kus ühe elemendi väljund on järgmise elemendi sisendiks. Tavaliselt on arvutites konveieri registrid, kuhu pärast igat etappi salvestatakse täidetud käskude tulem, et järgmised käsud saaksid kasutada samu andmeid. Selle korralduse puhul saab protsessor täita käske ühe takti jooksul. Käsu töötlemise saab jagada viieks etapiks (käsu lugemine, käsu dekodeerimine, käsu täitmine, mälu poole pöördumine ja tulemuste salvestamine), mille tulemusena saame protsessoris korraga täita viit käsku, mis kõik on samal ajahetkel erinevates käsu täitmise etappides. Erinevate etappide täitmisele kuluv aeg on erinev, seega kui mõne etapiga saadakse kiiremini valmis, siis on seade ülejäänud aja ooterežiimis. Seega konveieri kasutamine pole eriti efektiivne, kui kõik etapid on väga erinevate pikkustega. Kõige aeganõudvam operatsioon on mälust lugemine, mis on umbes 10 korda aegavõtvam, kui protsessorisisesed operatsioonid.
Tänapäeval on konveierite kasutamine maailmas laialdaselt levinud pigem RISC- ja ARM-protsessorite puhul, sest CISC-protsessorid tegutsevad erineva arvu bittidega, mis teeb nende saatmise järgmisesse sammu ja kohe nendega mingi muu käsu alustamise raskemaks.
Ajalugu
1960. aastatel hakkasid tehnoloogiatööstuses populaarseks saama esimesed transistoripõhised arvutikiibid. See viis ka mikroprotsessorite ja CISC arhitektuurini. CISC-protsessorid võeti kasutusele 1970. aastate alguses, kus seda kasutati lihtsate elektrooniliste platvormide jaoks nagu kalkulaatorid, videomängud, stereosüsteemid. CISC-protsessorid loodi algselt, siis, kui mälu oli väga kallis ja suhteliselt aeglane.
1971. aastal lõi Intel esimese kõigile kättesaadava mikroprotsessori, mis kannab nime Intel 4004. Sellel pisikesel mikroprotsessoril on andmete laius 4 bitti, 16 pinni ja mikroprotsessori enda suurus 10 mikromeetrit. Intel 4004 polnud aritmeetiliste arvutuste jaoks üldse praktiline, sest 4-bitine seade suudab ainult arvutada vahemikus -8 kuni +7. Aga sellest hoolimata leidis see mikroprotsessor rakenduse seadmete juhtimisel.
Aasta hiljem tuli Intel välja oma uue 8-bitise mikroprotsessoriga, mille nimeks on Intel 8008. Kohe pärast seda tuli välja ka Intel 8080, mis oli esimene kaubanduslikult populaarne 8-bitine mikroprotsessor. Ka seda protsessorit kasutati vaid seadmete juhtimiseks, sest see polnud aritmeetiliste arvutuste jaoks samuti piisavalt praktiline oma arvutusvahemikuga -128 kuni +127.
Umbes 1978 lõi Intel esimese 16-bitise mikroprotsessori Intel 8086, mis oli esimene x86-protsessor. 16-bitise seadme arvutusvahemik on -32768 kuni +32767. Tänu sellele muutus see mikroprotsessor väga populaarseks mitte ainult seadmete juhtimisel, vaid ka aritmeetiliste arvutuste tegemisel. Intel 8086 protsessori kiirus oli neli korda kiirem, kui Intel 8080 kiirus.
Bobbie Gentry
Bobbie Lee Gentry (sünninimi Roberta Lee Streeter; sündinud 27. juulil 1942 Chickasaw' maakonnas, Mississippi osariigis) on endine USA laulja ja laulukirjutaja.
CISC-protsessor
CISC ja RISC
CISC-protsessoreid kasutatakse enamasti lauaarvutites, sülearvutites, turvasüsteemides ja koduautomaatika tehnoloogias ning RISC-protsessoreid kasutatakse enamasti nutitelefonides, mängukonsoolides, MP3-mängijates jne.
Bobbie Gentry
Ta oli üks esimesi naisartiste, kes oma materjali ise kirjutas ja produtseeris. Ta sai rahvusvaheliselt tuntuks 1967. aastal enda kirjutatud kantrilauluga "Ode to Billie Joe", mis oli kolm nädalat USA singlite edetabeli Billboard Hot 100 esikohal. Gentry pälvis laulu eest kaks Grammy auhinda, võites lisaks parima uue artisti auhinna. Ajakiri Rolling Stone on valinud selle 500 kõigi aegade parima laulu sekka.
Aastatel 1967–1971 salvestas Gentry kokku seitse stuudioalbumit, sh 1968. aastal albumi Glen Campbelliga. Gentry teised tuntumad laulud on 1969. aastast pärinevad "I'll Never Fall in Love Again" (Dionne Warwicki laul), mis jõudis esikohale Iiri ja Briti singlite edetabelis, "Fancy" (enda kirjutatud) ning Campelliga salvestatud "Let It Be Me" ja "All I Have to Do Is Dream", mis mõlemad on The Everly Brothersi laulude kaverid.
CISC-protsessor
CISC ja RISC
Tänapäeval on CISC ja RISC protsessorite vahel vähem erinevusi kuna nad võtavad üle üksteise omadusi. CISC-protsessorite näited: Intel x86 protsessorid, AMD x86 protsessorid, Motorola 68000 pere, CDC 6600, IBM System/360, VAX, PDP-11.
Bobbie Gentry
1968. aastal osales ta Sanremo muusikafestivalil itaaliakeelse lauluga "La Siepe".
CISC-protsessor
CISC ja RISC
RISC-protsessorite näited: IBM Power Arcitecture, MIPS, ARM, HP PA-RISC, Sun SPARC, Sun UltraSPARC, DEC Alpha.
Albaania pass
pisi|329x329px|Albaania pass Albaania pass on reisimis- ja isikut tõendav dokument, mis antakse Albaania kodanikele ja võimaldab neil välismaale reisida. Albaania pass on biomeetriline ning riigi pass vastab kõigile Rahvusvahelise Tsiviillennunduse Organisatsiooni kehtestatud standarditele.
CISC-protsessor
Koodi pikkused
Oletame, et meil on operatsioon A = B + C.
Bobbie Gentry
1970. aastatel kaotas Gentry esinemiste vastu huvi, misjärel loobus muusikukarjäärist ja pole avalikkuse ette enam astunud.
Albaania pass
Väljastamise eest vastutab siseministeerium.
Posjolok Podsobnogo Hozjaistva MK KPSS
Posjolok Podsobnogo Hozjaistva MK KPSS (vene keeles посёлок подсобного хозяйства МК КПСС) on alevik Venemaal Moskva oblastis Odintsovo rajoonis Zahharovskoje külaasunduses.
CISC-protsessor
Koodi pikkused
RISC koodis toimuks see nii: Load R2, B Load R3, C Add R4, R2, R3 Store R4, A
CISC koodis toimuks see nii: Move A, B Add A, C
Eelised ja puudused
Eelised:
Puudused:
Erinevad kasutusalad
Kuna CISC-protsessoritel on keerulised juhised ja käsud, siis kasutatakse neid ka keerulisemates seadmetes nagu lauaarvutid, sülearvutid jne.
Hochelaga saarestik
pisi|Hochelaga saarestik Hochelaga saarestik (prantsuse keeles Archipel d'Hochelaga, inglise keeles Hochelaga Archipelago) on rühm saari Ottawa jõe liitumiskohas Saint Lawrence'i jõega. Kanada edelaosas Québeci provintsis asuvat jõesaarestikku tuntakse ka nime all Montréali saared.
Meža rajoon
Meža rajoon (vene keeles Межевской район) on 2. järgu haldusüksus (munitsipaalrajoon) Venemaal Kostroma oblastis, asudes oblasti põhjaosas. Rajooni keskus on Georgijevskoje asula.
Henri Rousseau
Henri Julien Félix Rousseau (21. mai 1844 Laval, Prantsusmaa – 2. september 1910 Pariis, Prantsusmaa) oli prantsuse naivistlik maalikunstnik, keda kirjeldatakse ka kui primitivistlikku või pühapäevamaalijat. Ta oli näitustel oma teostega esinenud juba 1880. aastatel, kuid avastati kunstnikuna alles sajandivahetusel ning laiem tuntus saabus pärast tema surma.
Meža rajoon
Rajoon piirneb põhjas Vologda oblastiga, idas Põštšugi rajooniga, kagus Šarja rajooniga, lõunas Manturovo rajooniga ja läänes Kologrivi rajooniga.
Henri Rousseau
Naivistina ei järginud Rousseau perspektiivireegleid, ta maalide objektid on kujutatud rohmakalt ja värvidest domineerivad lokaaltoonid. Rousseau väitis, et ta õpetajaks on loodus, kuigi tunnistas, et sai nõu ka akadeemilistelt kunstnikelt Félix Auguste Clémentilt ja Jean-Léon Gérôme’ilt.
Rousseau oli iseõppija, kel puudus maalimise vallas igasugune haridus. Teda on peetud geeniusest rahvakunstnikuks.
Elulugu
Henri Rousseau sündis 1844. aastal Edela-Prantsusmaal Lavali linnas Loire’i orus väikekodanliku pere neljanda lapsena. Tema vanemad, isa Julien Rousseau ja ema Éléonore Guiard, olid katlaparandajad. Perekond sattus mõnda aega pärast poja sündi võlgadesse, 1851. aastal konfiskeeriti nende maja ja nad olid sunnitud kolima.
Meža rajoon
Rajooni tähtsaim jõgi on Meža jõgi.
Henri Rousseau
Elulugu
Põhi- ja keskhariduse omandas Rousseau Lavali keskkoolis, esmalt oli ta päevaõppes ja hiljem asus pere elukohavahetuste tõttu elama õpilaskodusse. Keskkoolis oli ta keskpärane õpilane, kuid paistis silma joonistamisoskuste ja musikaalsusega, mille eest sai tunnustust ja auhindu. Keskkooli lõpetas ta 1860. aastal ning järgneval aastal kolis perega Angersi.
Pärast keskhariduse omandamist suundus Rousseau õppima õigusteadust ning asus selle kõrval tööle ametnikuna kohtutäituri büroos. Valevande esitamise tõttu astus ta 1863. aastal skandaali ärahoidmiseks neljaks aastaks Prantsuse armee jalaväerügementi. Armees teenis ta aega Caeni lähedal ja mängis ühtlasi rügemendi ansamblis klarnetit. Hiljem ilustas ta neid aastaid, väites, et aitas peatada mässu Mehhikos keiser Maximiliani vastu ning puutus kokku džungliga, millest sai oma loomingu jaoks inspiratsiooni. Tege likult aga ei sattunud ta kunagi Mehhikosse. pisi|261x261px|Henri Rousseau autograaf Pärast isa surma 1868. aastal Rousseau demobiliseeriti ja ta kolis Pariisi, et toetada oma ema. 1871. aastal asus ta Vanves’i väravate juures tööle tolliametnikuna, mistõttu sai eluaegse hüüdnime Le Douanier (tõlkes ’tolliametnik’). Sel ajal nägid ilmavalgust ka ta esimesed joonistused ja maalid. Uuel töökohal tekkis Rousseaul suhe tisleri tütre Clémence Boitardiga, kellest sai ta esimene naine. Neil sündis üheksa last, kuid tuberkuloosi tõttu suri seitse neist noorelt. Lastest sai täisealiseks ainult tütar Julia. Rousseau naine suri 1888. aastal
Tõsisemalt hakkas Rousseau maalima 40-aastaselt, kui sai ka loa teha koopiaid Louvre’i maalidest. Tolliametnikuna ei olnud tal palju kohustusi, mistõttu ta jõudiski kunstiga tegeleda. 1885. aastal lahkus Rousseau väravavalvuri kohalt ning elatus juhutöödest, näiteks maalis kõrtsisilte, ja pühendas rohkem aega maalimisele. 1893. aastal, 49-aastaselt läks ta (eel)pensionile ja keskendus kunstile. Väikese pensioni tõttu oli ta siiski sunnitud tegema tööotsi, näiteks mängis tänaval viiulit, töötas lühikest aega päevalehe Le Petit Journal juures jne. Kümmekond aastat pärast abikaasa surma, aastal 1898 abiellus Rousseau Joséphine-Rosalie Nourryga. Ta teine abikaasa suri 1903. aastal.
Rousseau kannatas nahahaiguse flegmooni all, mis levis ta jalal. 1910. aasta augustis võeti ta Neckeri haiglasse Pariisis ning teda opereeriti, sest haiguse mõjul oli tekkinud gangreen. 2. septembril 1910 suri ta tekkinud trombi tõttu. Ta maeti vaestehauda. Matusel oli kohal seitse sõpra: kunstnikud Paul Signac, Manuel Ortiz de Zárate, Robert Delaunay ja Sonia Delaunay, skulptor Constantin Brâncuși, luuletaja Guillaume Apollinaire ja ta korteriomanik Armand Queval. 1947. aastal maeti tema säilmed ta sõprade eestvõttel Lavali Pierre’i parki, tema hauatähist kaunistavad Apollinaire’i read ja Brâncuși skulptuur.
Henri Rousseau nimi sai laialdasemalt tuntuks alles pärast ta surma. 1911. aastal korraldati tema auks tagasivaatenäitus Sõltumatute Salongis (Salon des Indépendants). 1912. aastal kirjutas kunstnik Vassili Kandinsky Rousseaust imetlevalt oma arvustuses, mille teemaks oli ekspressionistlik rühmitus Der Blaue Reiter. 20. sajandil hakati naivismi ja sellega koos Rousseau vastu suuremat huvi tundma ning näiteks sürrealistid Paul Delvaux ja Max Ernst nimetasid teda oma eeskujuna.
Looming
pisi|Henri Rousseau "Troopilises metsas" (õli lõuendil, 46 × 55 cm; 1908–1909; Ermitaaž) Henri Rousseau alustas maalimist hobina. Kuna ta õppis maalima iseseisvalt, ei omandanud ta akadeemilise kunsti põhialuseid, mistõttu said traditsioonilised stseenid, maastikumaalid ja portreed tema käe all omapäraselt kentsaka ja robustse vormi, tänu millele ta maalid provotseerisid, hämmastasid ja külvasid ka imetlust. Tema maalipärandisse kuulub 250 teost, millest sadakond on kadunud ning paljud võlgade katteks ära kingitud.
Rousseau kunstiliseks ideaaliks oli Jean Auguste Dominique Ingres’i õpilaste William Bouguereau ja Jean-Léon Gérôme’i viljeldud kuiv akadeemiline stiil. Kuigi ta enese teosed jäid rangest akademismist kaugele, tahtis ta kuuluda akadeemikute hulka.
Rousseau kõige varasemad teadaolevad teosed on kohalikud vaated, mille laad on reaalsuse kujutamise taju ja detailide edasiandmise poolest naiivne. Vaikeludel valitseb ülev malbus, kompositsioonid on eksootilised. Portreid iseloomustab tõsine väärikus.
Oma tuntumates teostes kujutas Rousseau peamiselt rikkaliku koloriidi ja piinliku täpsusega lopsakas džunglis toimuvaid stseene metsloomade ja romade figuuridega. Eksootilisi metsolendeid joonistas ta fotode ja mänguasjade järgi, lisaks olid ta inspiratsiooniallikateks illustreeritud raamatud ning külaskäigud Pariisi looma- ja botaanikaaeda. Sel viisil sündisid näiteks 1891. aastal esimene džungliteemaline maal "Tiiger troopilises tormis" (tuntud ka kui "Üllatunud!", Tigre dans une tempête tropicale; asub Londonis rahvusgaleriis) ja 1908. aastal "Eksootiline maastik" (Paysage exotique; asub erakogus). Pariisi botaanikaaia külastamise kohta on Rousseau öelnud: "Kui ma olen nendes kasvuhoonetes ja näen ebatavalisi eksootiliste maade taimi, siis tundub mulle, nagu viibiksin unenägude maailmas." Eksootiliste maalide ainestiku kogumisel olid abiks ka vestlused sõduritega, kes olid aastail 1862–1865 Mehhikost Prantsusmaale naasnud.
Rousseau otsus hakata tegelema maalimisega langes kokku postimpressionistide loodud Sõltumatute Salongi (Salon des Indépendants) asutamisega 1884. aastal Pariisis. 1886. aastal astus ta salongis esimest korda kunstnikuna üles, eksponeerides nelja maali, millest üks oli "Karnevaliõhtu" (Une soirée au carnaval; asub Philadelphia kunstimuuseumis). Seda maali peetakse tänapäeval naivismi üheks meistriteoseks. Teoses väljendub tüüpiline naivistlik stiil. Kujutatu on sõna otseses mõttes joonistatud – iga oks on detailideni viimistletud, pilvedel on kummaline tahke vorm ning figuuride kostüümidele antud suur rõhk. Teostuse poeetilisust ja emotsionaalset atmosfääri raamistavad taeva toonid.
Esimese kriitikute tunnustuse pälvis Rousseau ajalehes Le Mercure de France, kus viidati ta teosele "Sõda" (La Guerre; 1894; asub Orsay muuseumis), mida eksponeeriti 1894. aastal Sõltumatute Salongi näitusel. Teoses esinev tabav allegooria veenis publikut, et Rousseaus on peidus lihtsast maastikumaalijast midagi enamat. See teos tähistab verstaporsti – talle anti avalikult kunstniku staatus –, kuid kriitikud suhtusid temasse siiski vastuoluliselt.pisi|Henri Rousseau "Lõvi eine" (õli lõuendil, 114 × 160 cm; 1907; [[New Yorgi moodsa kunsti muuseum)]]Kuigi Rousseau teoseid armutult kritiseeriti, pani ta kangekaelselt igal aastal (v.a 1899 ja 1900 ) žüriita ja vaba õhkkonnaga Sõltumatute Salongis välja 3–10 teost, enamasti maastikumaale ja portreid. Kriitikud olid tema vastu järjekindlalt karmid, näiteks märkides, et "Härra Rousseau maalib oma jalgadega ja silmad kinni seotult." 1889. aastal ütles üks kriitik, et ei ole näinud midagi grotesksemat kui Rousseau portreed ja Vincent van Goghi "Tähistaevas". Kuna Rousseau oli lihtsameelne, siis sattus ta naeruvääristamise ohvriks, kuigi ise alati sellest aru ei saanud. Näiteks 1908. aastal korraldas Picasso tema auks banketi, mis oli pooleldi tõsine ja pooleldi burleskne. Samuti võttis ta vahel kunstivaatlejate sarkastilisi või iroonilisi märkusi komplimendina. Vastandlikust vastuvõtust ja kriitikute hinnangutest hoolimata oli Rousseau kindel oma teoste tähtsuses ja väärtuses. Sõltumatute Salongi kõrval eksponeeris Rousseau oma teoseid 1903. aastal asutatud Pariisi Sügissalongis (Salon d’Automne). 1905. aasta näitusele pani ta välja maali "Näljane lõvi viskub antiloobi peale" (Le lion, ayant faim, se jette sur l’antilope; asub Beyeleri fondi kogus Riehenis), mida iseloomustab peen küllusliku taimestiku kujutamine. Samal näitusel olid esindatud ka foovide, teiste hulgas Henri Matisse’i, André Deraini ja Maurice de Vlamincki teosed. Kuna suurem negatiivne kriitika tabas foove, jäi Rousseau neutraalsemasse valgusse ning mõjukas modernkunsti kaupmees Ambroise Vollard ostis temalt mõned teosed. pisi|Henri Rousseau "Unenägu" (õli lõuendil, 1910; New Yorgi moodsa kunsti muuseum) Viimastel aastatel maalis Rousseau peamiselt eksootilisi maastikke. 1910. aastal loodud ja Sõltumatute Salongis esitletud kuulsaim ja suurim džungliolustikuga sürrealistlik õlimaal "Unenägu" (Le Rêve; 204,5 × 298,5 cm; asub New Yorgi moodsa kunsti muuseumis) on mälupilt tema väidetavast esimesest poolatarist armastatust Yadwighast, kes nõjatub paljana sohval ja on ümbritsetud fantaasiarikka taimestikuga, kus hakkab silma linde, ahve, lõvisid, elevant ja madu. Naise vasak käsi on suunatud lõvide ja musta maotaltsutaja poole. Too mängib flööti otse vaataja suunas, olles ise tumedates toonides vaevu märgatav. Kõrge rohu sees roomab madu, kelle vooklev keha peegeldab naise puusa ja jalgade kurve. Maalil oleva stseeni seletuseks kirjutas Rousseau luuletuse, milles räägib unenäost, kus kaunis Yadwigha kuulab loodushelisid.
Rousseau teostes esinevad süütus ja sarm olid tegurid, mis äratasid 1886. aastal Prantsuse avangardistide Odilon Redoni, Henri de Toulouse-Lautreci, Alfred Jarry, Pablo Picasso ja Guillaume Apollinaire’i tähelepanu, nad imetlesid ta liberaalsust ja nägid selles kunsti arengu tulevikuvõimalusi. Sõpruskonda lisandusid veel luuletaja Max Jacob ning kunstnikud Robert Delaunay, Fernand Léger ja Georges Braque.
Picasso ja ta sõbrad austasid Rousseaud kui 20. sajandi maalikunsti ristiisa. Picasso on märkinud, et ihkab joonistada nagu laps, kuid tõdenud, et akadeemiliste õpingute tõttu on ta võimetu seda tegema. On oletatud, et sel põhjusel avaldasidki Rousseau lapselikult puhtad ja siirad pildid Picassole mõju. Rousseaule ei jäänud poolehoid tähele panemata ning ta oli öelnud Picassole, et nad on ainukesed suured kaasaegsed kunstnikud: "mina modernsel ja sina egiptuslikul viisil". Kandinsky on nimetanud Rousseaud "uue ja suurema abstraktsiooni autoriks".
Viies kolonn
pisi|[[Propaganda lühianimatsioon "The Fifth-Column Mouse" ('viienda kolonni hiir') 1943. aastast, kus liitlasvägesid (USA jt) sümboliseerivad hiired võitlevad teljeriike (Saksamaa jt) esindava kassi vastu, keda toetab viienda kolonnina üks hiir]] Viies kolonn (hispaania keeles quinta columna) on kaitseliinide või riigipiiride piires spionaaži või sabotaažiga tegelev vaenlase salajaste poolehoidjate või toetajate rühm.
Teise maailmasõja ajal nimetati viiendaks kolonniks ka fašistlikke ja natsionaalsotsialistlikke ühendusi. Külma sõja ajal peeti viienda kolonni all silmas vastasleeri luureorganisatsioone või lääneriikide kommunistlikke parteisid.
Tänapäeval võidakse viiendaks kolonniks nimetada ka ühe riigi territooriumil elavaid teise riigi kodanikke või rahvusvähemusi või nende organisatsioone või muid ühendusi, kes tegutsevad mõne välisriigi huvides.
Paavo Roos
Paavo Roos (sündinud 31. juulil 1937 Tartus) on eesti rahvusest Rootsi antiikkultuuri teadlane.
Aastatel 1987–1990 tegutses ta Rootsi Instituudi juhatajana İstanbulis. Ta on osalenud arheoloogilistel kaevamistel Vahemere ääres Itaalias ja Türgis ning Rootsis. Ta on kirjutanud raamatuid ja teadusartikleid klassikalisest arheoloogiast ja antiikajaloost ja tõlkinud antiikkirjandust. Ta on pidanud loenguid Tartu Ülikoolis.
Ta on Eesti Teadlaste Seltsi Lõuna-Rootsi osakonna esimees; kuulub ka Lundi Ülikooli teadusseltsi Vetenskapssocieteten. Ta elab Lundis, osaleb Eesti Maja üritustel.
Isiklikku
Tema isa oli klassikaline filoloog Ervin Roos, vennad on Naatan Roos (1934–1993) ja Aarand Roos.
Gerhard von Rosen
Vabahärra Gerhard von Rosen; ka Paul Gerhard von Rosen ja Gerhard Paul von Rosen, (9. oktoober (27. september vkj) 1856 Rakvere – 23. jaanuar 1927 Berliin) oli baltisaksa maalikunstnik. Nooruses elas Tallinnas.
Ta õppis aastatel 1874–1878 Peterburi Kunstide Akadeemias arhitektuuri, seejärel õppis 1883–1886 Düsseldorfi Kunstiakadeemias Eugen Dückeri juures.
1891. aastal kolis Rosen Riiga. Aastatel 1896–1901 töötas ta Riia Polütehnikumis joonistusõpetaja asetäitjana. 1901. aastast töötas ta seal täiskohaga õppejõuna ja oli aastatel 1911,1919 joonistamise professor.
1920. aastal kolis ta Saksamaale, kus töötas Pommeris ja Berliinis.
Tema teoseid leidub Riia, Tartu ja Düsseldorfi muuseumide kogudes.
Rosen on jäädvustanud arvukalt motiive Eestist.
Inturkė
pisi Inturkė on küla Leedus Molėtai rajoonis, Inturkė valla halduskeskus. Küla asub Galuonai järve kaldal.
Inturkės on postkontor, kultuurimaja, põhikool ja raamatukogu. Vaatamisväärsusteks on 1868. aastal ehitatud õigeusu kirik ja 1855. aastal valminud katoliku kirik.
Ajalugu
Asulat on esmamainitud aastal 1373 Wartberge Hermanni Liivimaa kroonikas. XVI sajandil rajati sinna Leedu suurvürstide mõis. Aastal 1555 püstitati külla esimene kirik.
Aastal 1834 asutati Inturkėsse kool. Praegune kirikuhoone valmis aastal 1855. Aastal 1868 valmis ka tsaarivalitsuse raha eest ehitatud õigeusu kirik. Asula venekeelne nimekuju oli tsaariajal Интурки.
Teise maailmasõja ajal rüüstasid küla Armia Krajowa võitlejad. Saksa okupatsiooniväed hukkasid aastal 1941 Inturkė juudid. Nõukogude perioodil oli küla kohaliku kolhoosi keskasulaks.
Bellerophontes
pisi|[[Aleksandr Andrejevitš Ivanov "Bellerophontes suundub jahtima kimääri", 1829, õli]] Bellerophontes (vanakreeka keeles Βελλεροφόντης; ka Bellerophon, Βελλεροφῶν) on vanakreeka mütoloogias kangelane, kellele anti ülesandeks tappa koletis Kimäär. Tänu jumalate Athena ja Poseidoni abile ning lendavale hobusele Pegasosele see Bellerophontesel ka õnnestus. Bellerophontes sai karistada hobuse lennuvõimekuse kuritarvitamise eest, kui ta lendas Pegasosega jumalate elupaika Olümpose mäele.
Müüt
Bellerophontes oli noor Korinthóse mees, kes saadeti pagendusse ühe mehe maha löömise eest. Talle pakuti varjupaika Tyrinsi kuningriigis, kus valitses kuningas Proitos. Seal armus kuninga naine Stheneboia Bellerophontesesse, kes kuninganna armastusele ei vastanud. Kättemaksuks süüdistas naine Bellerophontest vägistamiskatses. Kuningas Proitos saatis seejärel Bellerophontese Lüükiasse, kus valitses Stheneboia isa Iobates. Proitos palus Iobatesel Bellerophontes tappa, kuid selmet külaline tappa saatis Iobates Bellerophontese tapma koletist Kimääri.
Bellerophontes sai abi Athenalt ja Poseidonilt, kes juhatasid noormehe maagilise tiibadega hobuse Pegasose juurde. Hobuse abiga suutis mees koletisele kallale söösta ülalt ning ta hukata. Selle kangelasteoga vabastas Belleriohontes Lüükia rahva hädaohust. Jumalad lubasid Bellerophontesel hobuse endale jätta. Pegasose abiga sooritas kangelane veel mitmeid vägitegusid. Ta alistas Kimääri isa, tappis mõned hiiglased, kes Iobatese kuningriiki ähvardasid, ja tõrjus tagasi amatsoonid. Bellerophontes avaldas Iobatesele sügavat muljet ja neist said sõbrad. Iobates andis talle ka naiseks oma tütre Philonoe.
Edu muutis Bellerophontese auahneks. Ta kavatses lennata Olümposele, kuhu ükski surelik ei tohtinud kutsumata tulla. See vihastas peajumal Zeusi, kes saatis Pegasosele kallale parmu. Hobune tõusis valust tagajalgadele ning Bellerophontes kukkus ta seljast alla maa peale ja sai surma.
Simeon (Šostatskõi)
Simeon (ukraina keeles Симеон; kodanikunimega Володимир Іванович Шостацький Volodõmõr Ivanovõtš Šostatskõi; sündinud 3. novembril 1962) on Ukraina Õigeusu Kiriku Vinnõtsja ja Bari metropoliit, Ukraina Õigeusu Kiriku Püha Sinodi alaline liige.
Teenistus vaimulikuna
Enne Ukraina Õigeusu Kiriku asutamist teenis ta Moskva Patriarhaadi Ukraina Õigeusu Kirikus. Osales Ukraina õigeusu kirikute ühendkogul ning sai vastasutatud Ukraina Õigeusu Kiriku Püha Sinodi alaliseks liikmeks.
Täisevangeelsete Euroopa Koguduste Liit
Täisevangeelsete Euroopa Koguduste Liit (vene keeles Союз Полноевангельских Европейских Церквей) on loodud 29. septembril 2011. Liidu kontor asub Kohtla-Järvel aadressil Keskallee 17.
17. aprillil 2017 läbisid liitu kuuluvad kogudused Eestis ümberregistreerimise, moodustades Eesti Täisevangeelse Kiriku ning seejärel sai Eesti Täisevangeelne Kirik liidu liikmeks. Alates 18. novembrist 2017 on liidu piiskop vanempastor Oleg Pronin.
Statius
Publius Papinius Statius (umbes 40 Napoli – arvatavasti 96 Napoli) oli I sajandi rooma luuletaja ja õpetaja, mitme luulevõistluse võitja, oma aja tuntumaid luuletajaisiksusi.
Statius sai kuulsaks eeposega "Thebais" (12 raamatut), mis kujutab seitsme sõjaretke Teeba vastu. Statiuse eeskujuks peetakse Vergiliust. Lõpetamata eeposes "Achilleis" kujutab autor Achilleuse viibimist Lykomedese juures Skyrose saarel ja kreeklaste sõitu Trooja sõtta. Viiest raamatust koosnev luulekogu "Silvae" ("Metsad") sisaldab sünni, pulmade ja surma puhuks kirjutatud, soosijaid (eriti keiser Domitianust) ja sõpru ülistavaid ning kunstiteoseid ja hooneid kirjeldavaid luuletusi (kokku 32 luuletust). Keskajal loeti ja matkiti Statiuse eeposi palju.
Eesti keeles on ilmunud "Silvae" 3.5 ja 5.4 "Rooma kirjanduse antoloogias" (Tallinn: Varrak, 2009, lk. 462–465, tõlkinud Triin Rebane).
Paludi
Ajavahemikus 2001–2011 vähenes Paludi elanike arvu Itaalia omavalitsusüksustest kõige enam. 430 meetri kõrgusel merepinnast asuva Paludi asustustihedus on keskmiselt inimest ruutkilomeetri kohta.
Paludi piirneb järgmiste omavalitsusüksustega: Cropalati, Longobucco, Rossano.
Balti turniir 2005
Balti turniir 2005 toimus 30. mail 2005 Leedus. Turniiri võitjis Leedu jalgpallikoondis.
Pöide sovhoos
Pöide sovhoos oli sovhoos Kingissepa rajoonis Pöide külanõukogus. Sovhoosi keskus oli Tornimäe asulas. Sovhoosi pindala oli 10 800 ha.
Jukka Järvinen
pisi|Jukka Järvinen aastal 2011 Jukka Järvinen (sündinud 8. augustil 1964 Helsingis) on endine Soome poksija.
Järvinen oli Soome meister raskekaalus (kuni 91 kg) 1988. aastal. Ta on Soome meistrivõistlustelt saanud aastatel 1982–1990 veel kolm hõbe- ja kolm pronksmedalit.
Ernest Hess-Lüttich
Ernest W. B. Hess-Lüttich (sündinud 24. aprillil 1949, Wiesbaden) on saksa germanist ja semiootik.
Jukka Järvinen
Järvinen poksis aprillist 1990 kuni detsembrini 2005 elukutselisena. Ta pidas kokku 30 kohtumist ning võitis 23 (neist 9 nokaudiga) ja kaotas 7 kohtumist (kõik need nokaudiga).
Järvinen on hiljem töötanud narkoennetuses ning on Helsingi linnavolinik.
Ernest Hess-Lüttich
Ta on töötanud professorina Berliini Vabas Ülikoolis ja Berni Ülikoolis.
Koos Achim Eschbachi ja Jürgen Trabantiga annab ta välja kirjastuse Verlag Gunter Narr kaudu rahvusvahelist semiootikaajakirja Kodikas/Code.
Aastail 1993–1999 oli ta Saksa semiootika seltsi president.
Ta on mitmel korral külastanud Eesti kolleege.
Arhitektoonika IV
"Arhitektoonika IV" on eesti helilooja Erkki-Sven Tüüri 1990. aastal loodud muusikateos. Muusikateose pikkus on 9 minutit. Teos kanti esimest korda ette 27. mail 1990 Kanadas Torontos.
Friedrich Uuspõld
Friedrich Uuspõld (enne eestistamist Friedrich Neuhaus; 22. juuni 1906 Tartu – 26. märts 1978) oli eesti vaimulik.
Ta lõpetas aastal 1927 Tartu Õhtugümnaasiumi. Aastatel 1929–1931 õppis ta Tartu Ülikooli matemaatika-loodusteaduskonnas ja 1931–1935 usuteaduskonnas. Ordineeriti 27. detsembril 1936 õpetajaks.
Ta oli aastatel 1936–1938 Tudulinna Rahu koguduse vikaarõpetaja, 1938–1941 Järvakandi Peetri koguduse (asub Lellapere külas Kehtna vallas) õpetaja. Aastatel 1942–1945 oli ta Harju-Jaani Ristija Johannese koguduse õpetaja ja 1945–1949 Türi Püha Martini koguduse õpetaja. 1949–1961 oli ta õpetaja Nissi Maarja koguduses, pärast seda aga õpetaja Järva-Madise Püha Matteuse koguduses.
Oruro departemang
Oruro departemang on Boliivia 1. järgu haldusüksus. Asub riigi lääneosas.
Halduslikult jaguneb 16 provintsiks.
Levkivka
Levkivka (Левківка) on mitme küla nimi Ukrainas:
Põhja-Korea pass
pisi|336x336px|Põhja-Korea pass Korea Demokraatliku Rahvavabariigi pass on pass, mida võib väljastada Põhja-Korea kodanikele rahvusvahelise reisimise eesmärgil. Kuna enamik Põhja-Korea elanikke ei saa oma riigist lahkuda, antakse KRDV passe harva.
Põhja-Korea passe väljastati esimest korda 1950. aastatel, pass oli siis kolmes keeles (korea, vene ja hiina keeles), samas kui praegune pass on ainult korea ja inglise keeles.
Lina Medina
Lina Vanessa Medina (sündinud 27. septembril 1933 Ticrapos Peruus) on tõendatult noorim ema meditsiiniajaloos – ta oli lapse ilmaletoomise ajal viie aasta, seitsme kuu ja 17 päeva vanune. Tema puberteet algas 8. elukuul, praegu elab ta Peruu pealinnas Limas.
Medina poeg kaalus sündimisel 2,7 kg ja talle pandi arsti järgi nimeks Gerardo. Gerardot kasvatati algul teadmises, et Medina on ta õde, kümneaastaselt sai ta teada, et Medina on ta ema.
Pando departemang
Halduslikult jaguneb viieks provintsiks.
Arhitektoonika V
"Arhitektoonika V" on eesti helilooja Erkki-Sven Tüüri 1991. aastal loodud muusikateos elektrikitarrile ja võimendatud klaverile. Muusikateose pikkus on 12 minutit.
Balti turniir 2003
Balti turniir 2003 toimus 3. juuli kuni 5. juuli 2003 Eestis. Turniiri võitis Läti jalgpallikoondis.
Sõrve sovhoos
Sõrve sovhoos oli sovhoos Kingissepa rajoonis Salme külanõukogus. Sovhoosi keskus oli Salme asulas. Sovhoosi pindala oli 13 500 ha.
Noorus ja maailm
"Noorus ja maailm" oli aastatel 1963–1969 Eesti Riikliku Kirjastuse ja Eesti Raamatu väljaandel ilmunud raamatusari.
Sarjas ilmus ühtekokku 20 raamatut
Montréali saar
Linnaosad
Montréali halduspiirkonnas samanimelisel saarel asuvad Montréali linnaosad: Ahuntsic-Cartierville, Anjou, Côte-des-Neiges–Notre-Dame-de-Grâce, Lachine, LaSalle, Le Plateau-Mont-Royal, Le Sud-Ouest, Mercier–Hochelaga-Maisonneuve, Montréal-Nord, Outremont, Pierrefonds-Roxboro, Rivière-des-Prairies–Pointe-aux-Trembles, Rosemont–La Petite-Patrie, Saint-Laurent, Saint-Léonard, Verdun, Ville-Marie, Villeray–Saint-Michel–Parc-Extension.
Saare lähedasel eraldi Bizardi saarel asub suures jaos L'Île-Bizard–Sainte-Geneviève linnaosa.
Äärelinnad
Saare lähedasel eraldi Dorvali saarel asub L'Île-Dorvali äärelinn.
Vaata ka
pisi|170px|vasakul|Saare omavalitsusüksused
Arhierei mõis
Arhierei mõis kuulus Läti õigeusu kiriku peapiiskoppidele. Aastal 1833 püstitati maja juurde ka kirik, mis oli valmistatud sõjaväehaigla juures asunud ja lammutatud kiriku detailidest. Aastal 1933 mõrvati mõisas peapiiskop Jānis Pommers ja maja süüdati põlema, tulekahjus hävisid kõik Arhierei mõisa hooned.
Kiievi Õigeusu Teoloogia Akadeemia
Kiievi Õigeusu Teoloogia Akadeemia on Ukraina Õigeusu Kiriku usuteaduslik kõrgkool.
Pippin Heristalist
Pippin Heristalist (u 635 – 714) ehk Pippin Herstalist ehk Heristali Pippin ehk Herstali Pippin ehk Pippin II oli Austraasia majordoomus, kes ühendas Merovingide dünastia ajal Frangi riigi ning omandas sisuliselt kuningliku võimu. Vahepealsetest segadustest hoolimata algas temaga võimu koondumine Pippiniidide suguvõsa kätte, mis kulmineerus Merovingide kukutamise ning Karolingide jõulise esiletõusuga.
Kiievi Õigeusu Teoloogia Akadeemia
Õppehooned
pisi|Loeng (2018) Akadeemia õppehoone paikneb Püha Miikaeli kuldsete kuplitega kloostri kõrval. Akadeemia kasutab kirikuna Püha Apostli ja Evangelisti Johannese kirikut (Храм св. апостола і євангелиста Іоана Богослова).
Pippin Heristalist
Päritolu ja üldised tendentsid riigis
Riik tähendas varakeskajal üksteisega suhteliselt lõdvalt seotud isikuid ning institutsioone, kelle isiklikud ambitsioonid olid riikliku poliitikaga lahutamatult läbi põimunud. Frangi riiki ei ole definitsiooni kohaselt seega võimalik võrrelda ühegi nüüdisaegse riigiga. Varasema tõlgenduse kohaselt olid Merovingide dünastia kuningad tugevad valitsejad vähemalt kuni 639. aastani, kuid Dagobert I surmaga asus suguvõsa võim järjest nõrgenema. Õukondades asusid kuningate asemel domineerima paleeülemad, kelle silmapaistvamad esindajad olid Pippini rivaalid Ebroin ja seejärel Warratoniidid Neustrias ning Pippini enda suguvõsa ehk Pippiniidid Austraasias. Tegelikkus oli teatud aspektides keerulisem ning ajaloolased pole viimaste Merovingide staatuse ning võimekuse määratlemisel üksmeelele jõudnud. Ühe teooria kohaselt oli Merovingide positsioon kuningatena vaatamata konkureerivatele ülikutele suhteliselt kindel kuni Pippin Lühikese võimuletulekuni 751. aastal. Selle kinnituseks leidus hoolimata mitmetest segadustest ja paleeülemate kasvavast võimust Merovingide dünastia liikmete hulgas veel 7. sajandil andekaid valitsejaid, kes suutsid riigis reforme ellu viia. Teine teooria tugineb põhiliselt Karolingide-aegsele propagandale, kus 7.-8. sajandi Merovingidest kuningaid kujutatakse nõrkade ja tähtsusetutena.
Konfliktid Neustriaga ja võimu haaramine Frangi riigis
Pippini esimesed konfliktid Neustriaga, täpsemalt sealse paleeülema Ebroiniga lõppesid kaotusega. Pippiniide nõrgestas veelgi Heristali Pippini venna Martini surm, kelle Ebroin oli lasknud mõrvata. Ebroini surm järgneval aastal oli tõenäoliselt üks teguritest, mis võimaldas austraasialastel oma sõltumatus säilitada. Pippin kaotas lahingu ka järgmisele Neustria paleeülemale Warattole, kuid osapoolte kokkuleppel sõlmiti pärast seda rahu. Selline olukord ei kestnud siiski kaua. Neustria paleeülemate karm valitsemisstiil osutus sealsetele ülikutele peagi vastuvõetamatuks, mistõttu pöördusid tähtsamad perekonnad toetust otsides Pippini poole. Majordoomused, kes ei kuulanud teiste nõuandeid olid ohtlikud ning nende kukutamist peeti vajalikuks.
Waratto poeg Ghislemar ja tütremees Berthar olid olnud vastu Pippiniga rahu sõlmimisele ning soovisid Austraasiat taas rünnata. 686. aastal Waratto suri ja Bertharist sai tema järglane majordoomusena. Sündmuste arenedes tungisid Berthar ja kuningas Theuderic III 687. aastal Austraasiasse. Sisuliselt oli tegemist kodusõjaga, mille tulemuse otsustas Pippini võit Tertry lahingus. Hiljem, mil Frangi riigis olid Merovingidest kuningad asendunud Karolingidega, asuti Pippini võitu kujutama uue dünastia valitsemisaja algusena. Tegelikus poliitilises plaanis Pippin liitus Merovingidega ega kavatsenudki neid kukutada, sest tema eesmärgiks võis olla režiimi ümber kujundamine, kuid mitte hävitamine.
Võimu kindlustamine Neustrias
Levinud arvamuse kohaselt oli Pippin Merovingi kuningate kõrval 687. aastast alates kuni surmani 714. aastal tegelik valitseja, kes juhtis nii frankide sise- kui ka välispoliitikat. Staatuse kindlustamine oli keeruline ja pikaajaline protsess, mis kestis terve Pippini eluaja. Võimu tagamiseks Neustrias ei piisanud ainult sõjalisest üleolekust või aristokraatia allasurumisest. Varem oli kuningas Childeric teinud halvasti lõppenud katseid enda vastaseid õukonnast täielikult välja tõrjuda ning asendada need isiklikult lojaalsete toetajatega. Pippin kasutas teistsugust taktikat, naastes 688. aastal Austraasiasse ning jättes Neustriasse oma usaldusisiku Nordebertuse ja poja Drogo. Eesmärgiks oli perekondlikku positsiooni tõstmine Neustria õukonnas ja kirikus, sidemete loomine ning võimu valideerimine diplomaatiliste suhete abil. Varsti pärast Tertry lahingut suri Berthar, kelle lese Anstrudisega Drogo abiellus. Selle käiguga sidus Pippin oma suguvõsa külge võimsa Neustria perekonna, kelle tõrjumine oleks võinud kaasa tuua raskeid tagajärgi, kuid kelle absorbeerimine tugevdas Pippiniidide võimualust märgatavalt. Pippini enese varem sõlmitud abielu oli samuti kaalutletud poliitiline tehing: tema naine Plectrude oli olulise Austraasia perekonna liige. Suguvõsade liitmine tagas Pippinile ligipääsu Merovingide õukonnale ja kohtule.
Merovingide õukonnas arutati nii tähtsaid ilmalikke kui ka vaimulikke probleeme, mille hulka kuulus näiteks teatud ametikohtade määramine. Tegemist oli konkurentsitiheda võistluspaigaga aristokraatidele, kes soovisid ilma verevalamiseta enda eesmärke saavutada ja mõjuvõimu suurendada. Erinevalt oma onust Grimoald I-st, ei proovinud Pippin kunagi trooni haarata, vaid jätkas valitsemist koos Merovingidega. Erinevalt varasematest sajanditest oli kuningavõim märkimisväärselt alla käinud, mistõttu kuningat ennast ei pruukinud sageli tähtsate otsuste juures kohal viibida, rõhutades sellega tahtmatult mõjukate aristokraatide olulisust. Kaasaegseid Merovinge ei saa vaatamata mitmetele eelarvamustele pidada rangelt võttes nii-öelda laiskadeks kuningateks, kuid võrreldes paleeülematega olid nad kindlasti nõrgemad ning nende olulisus seisnes sümboolsetes aktides.
Õukondlikus kohtus pidid Frangi riigi eri piirkondadest pärinevad magnaadid saavutama otsustes konsensuse ning vaenlastest tuli vabaneda avaliku arvamuse mõjutamise teel ja tavaõigusest lähtuvalt. Pippini jaoks oli selle enda kontrolli alla saamine aeglane ning vaevanõudev protsess, mis nõudis oskuslikku diplomaatilist manööverdamist, kuid millest hoolimata esines ka mitmeid tagasilööke. Läbimõeldud taktikat kasutades võitis Pippin endale toetajaid ning proovis luua olukordi, kus tema toetuseta jäänud vaenlased oli sunnitud end kaitsma enamuse tahte vastu. Samal ajal kui Pippin oli hõivatud Frangi riigi südaaladel võimu kindlustamisega, avanes äärealadel elavatel hertsogitel võimalus oma mõjuvõimu neis piirkondades tugevdada.
Sise- ja välispoliitika
Neustria õukonna ja diplomaatiliste suhete sõlmimisega võimu kindlustamiseks oli võrdselt oluline roll kirikul. Nii Pippin kui ka tema järeltulijad püüdsid end esitleda kui usu ning pühapaikade kaitsjaid. Pippin asus kirikuinstitutsioone enesele allutama, mille tulemusena omandas ta võimu tohutu maa-ala üle. Võimsad perekonnad ning kiriklikud ametikohad olid Frangi riigis omavahel väga tihedalt seotud. Kiriku kontrollimine pakkus võimalust tähtsamaid perekondi omavahel ühendada ning saada oluliste aristokraatlike perekondade näol liitlasi. Pippini suhted vaimulikega olid mainitud põhjustel keerulised. Kiriku toetuse tagamiseks nimetas ta ametisse neid piiskoppe ja abte, kes olid talle isiklikult lojaalsed. Varem samal positsioonil asunud vaimulikke võis seetõttu tabada pagendusse saatmine. Pippini keerulist vahekorda kirikuga iseloomustavad näilised vasturääkivused nagu kiriklike maa-alade omastamine lähedastele toetajatele jagamiseks ning rikkalike annetuste tegemine vaimulike kogukondadele. Pippini kontroll kiriku üle ei olnud tegelikult siiski absoluutne ning kuigi talle olid lojaalsed paljud kloostrid, ei suutnud ta end Seine-Oise piirkonnas ehk neustrialaste südaalal kunagi täielikult kindlustada.
Välispoliitiliselt algas Pippinist Karolingide dünastiale omane traditsioon teha sissetunge rikkasse Akvitaania piirkonda. Olukord oli keerulisem riigi põhjapiiril, kus elasid pidevaid rüüsteretki sooritavad friislased. Pippinit saatis nende vastu alustatud sõjakäigul edu, mille tagajärjel asusid sealsesse piirkonda elama mitmed Austraasia ülikud. Kultuurilist muutust näitab kirikute rajamine ning anglosaksist misjonäri Willibrordi määramine piiskopiks. Sel perioodil ei olnud frankidel veel ametlikku läbikäimist Rooma paavstiga, mis leidis aset Pippin Lühikese ajal. Beda Venerabilise kirjutiste järgi saatis Heristali Pippin Willibrordi siiski ametisse pühitsemiseks paavst Sergius I juurde. Willibrordi seotust nii Frangi riigi kui ka Roomaga võib pidada nende piirkondade hilisema liidu ning vastastikuse koostöö aluseks.
Järglased ja pärand
Pippini ja tema poja Grimoald II surmale järgnenud konflikt ähvardas loodud süsteemi hävitada. Pippini vanim poeg Drogo oli surnud juba 708. aastal. 714. aastal tundis Pippin tõenäoliselt surma lähedalolekut ning andis käsu enese juurde kutsuda poja Grimoaldi, kellest pidi saama tema järglane. Teekonnal isa juurde Jupille'i, mõrvati Grimoald St. Lamberti basiilikas. Pippin ise suri paar kuud hiljem, jättes järeltulija küsimuse lahtiseks. Tema enese valik oleks olnud Grimoaldi alaealine poeg Theudoald, kes oli usaldatud Pippini lesele Plectrude’le. Tegemist ei olnud ainukese pärijakandidaadiga, sest ka Drogol olid pojad: preestriametis Hugo, Arnulf ning alaealised Pippin ja Godefrid. Heristali Pippinil endal oli ühe teise naisega samuti üks poeg, keda hilisemast ajast teatakse Karl Martelli nime all. Karl ei kuulunud sel ajal veel olulisemate pereliikmete hulka ning oli võimujagamisest välja arvatud. Pippini surmale järgnes kolm aastat sõda ning veel kuus aastat keerulist võitlust diplomaatilisi vahendeid kasutades, millest väljus lõpuks võitjana Karl Martell.
Kuigi pärast Pippini surma leidsid aset suured sisesegadused, oli tema eluajal alanud siiski järkjärguline Frangi riigi ning Pippiniidide tugevnemine. Tema järglased suutsid saavutada positsiooni, mida pärast Rooma impeeriumi langust ei olnud keegi suutnud. Karl Martelli mäletatakse ajaloos põhiliselt moslemite sissetungi takistajana 732. aastal Poitiers' lahingus. Karl Martelli poega Pippin Lühikest tunnustas Rooma paavst 751. aastal kui täieõiguslikku kuningat. Aastal 800 kuulutati Heristali Pippini pojapojapoeg Karl Suur keisriks – tiitel, mida ei olnud kasutatud sajandeid.
Petrila
Petrila (ungari keeles Petrilla) on linn Rumeenias Transilvaanias Hunedoara maakonnas.
Linna haldusalasse kuulub neli küla: Cimpa (Csimpa), Jieț (Zsiec), Răscoala (Reszkola) ja Tirici.
2011. aasta rahvaloenduse andmetel oli Petrila elanikest rumeenlasi 88%, ungarlasi 4,61% ja teistest rahvusest inimesi 0,96%. Rahvus oli teadmata 6,42%-l elanikest.
15. novembril 2008 hukkus Petrila kivisöekaevanduses juhtunud õnnetuse tagajärjel vähemalt 12 kaevurit.
Tamara de Lempicka
Tamara de Lempicka (16. mai 1898 Varssavi – 18. märts 1980 Cuernavaca) oli poola kunstnik, kelle aktiivne tegutsemisaeg jäi 1920. ja 1930. aastatesse.
Lempicka on tuntud ühe silmapaistvama art déco kunstivoolu esindajana maalikunstis. Tema loomingusse kuuluvad peamiselt kõrgklassi rikkurite portreed ja naisaktid, mis on teostatud talle omase luksuslikkuse, glamuuri ja ülimalt stiliseeritud elegantsiga.
1898–1917
Lempicka sündis 16. mail 1898 Varssavis, mis sel ajal kuulus Vene impeeriumi alla. Tema isa oli Boris Gorski, kes töötas vandeadvokaadina ühes Prantsuse kaubandusettevõttes. Ema oli Malvina Gorska (neiupõlvenimega Decler), rikkast perekonnast pärit seltskonnadaam, kelle haridustee kulges välismaal. Lempicka oli pärit jõukast perest, seega omandas ta juba noorena luksusliku maitse, mis hiljem väljendus nii tema kunstis kui ka eraelus. Tal oli vanem vend Stancyk ja noorem õde Adrienne. Tamara oli juba lapsena väga iseteadliku ja domineeriva iseloomuga. Kui ta oli kümne aastane, tellis tema ema ühelt tuntud kunstnikult portree Tamarast ja ta õest. Tamarale tundus aga ühe koha peal püsimine piinavana ning samuti polnud ta rahul ka lõpptulemusega. Olles kindel, et ta suudab teha paremini, sundis ta oma õe poseerima, et temast ise portree luua. See töö meeldis Tamarale muidugi rohkem kui kunstniku tehtud.
1911. aastal saatsid Tamara vanemad ta internaatkooli Lausanne'i linna Šveitsis. Internaatkoolis veedetud aeg ei meeldinud talle ning ta otsustas teeselda haigust, mille tõttu sai loa koolist lahkuda. Koos vanaemaga, kellele oma lemmiklapselast hellitada meeldis, asusid nad reisile Itaaliasse, kus Tamara avastas armastuse kunsti vastu. 1912. aastal vanemad lahutasid ning ema abiellus uuesti teise mehega. Tamara pöördus tagasi internaatkooli, kuid protestiks ema uue abielu vastu keeldus veetmast suvevaheaegu perega. Selle asemel veetis ta aega jõuka tädiga Stefaga, kes elas Peterburis koos miljonärist pankuriga. Selline jõukas eluviis aitas Tamaral mõista, kuidas ta tahab elada ja milline peaks olema tema tulevik.
Peterburis aega veetes tutvus Tamara tuntud Poola advokaadi Tadeusz Łempickiga (1888–1951), kellesse 16-aastane neiu armus. Tamara pankurist onu pakkus mehele suurt kaasavara ning 1916. aastal abiellus paar Peterburis Malta ordu kabelis. 1917. aasta Vene revolutsiooni käigus arreteeriti Tadeusz bolševike poolt. Tamara pani mängu kõik oma võlud ja tutvused, et leida oma mees vanglast ja ta sealt vabaks päästa. Edasi reisis paar Kopenhaagenisse, sealt Londoni ja lõpuks Pariisi, kus oli varjupaiga leidnud ka Tamara pere.
1918–1939
Pariisis sündis paaril tütar Kizette, kes niigi rahalistes raskustes noortele veel finantsilisi kohustusi tekitas. Tadeuszil oli raske tööd leida ja Tamara otsustas õe soovitusel maalikunstnikuks hakata. Lempicka esimesed maalimistunnid toimusid Académie Ransonis, kus tema õpetajaks oli Maurice Denis. Denis oli väga metoodiline õpetaja, kelle käe all omandas Tamara oskuse luua hiljem hästi ja puhtalt struktureeritud pilte. Lempicka lõpliku stiili omapära kujunes aga perioodil, kui teda juhendas André Lhote. Tamara esimesed teosed oli portreed tütar Kizettest ja naaber Ira P-st. Esimese maali müüs ta Galerii Colette-Weil kaudu, mis andis talle võimaluse esitleda oma loomingut salongide Salon des independents (Sõltumatute salong), Salon d'automne (Sügissalong) ja Salon des moins de trente ans (30-aastaste kunstnike salong) näitustel. Müüdud portreed võimaldasid Tamaral jätkata meelepärast luksuslikku eluviisi. Ta reisis palju, peatus kõige paremates hotellides ning ümbritses end tuntud kirjanike ja kunstnikega.
1928. aastal lahutas Tamara abielu Tadeusz Łempickiga. Samal aastal kohtus ta endise Austria-Ungari paruni Raoul Kuffneriga, kes tegeles ka kunsti kogumisega. Kuffner tellis Tamaralt oma armukese, hispaanlannast tantsija Nana de Herra portree. Hiljem oli armusuhe paruniga ka Lempickal endal.
1929. aastal reisis Tamara esimest korda Ameerika Ühendriikidesse, et maalida portree ameerika naftamagnaadist Rufus T. Bushist ning korraldada näitus Pittsburghis Carnegie Instituudis. Ekspositsioon osutus väga edukaks ning tõi kunstnikule palju raha, mille ta aga kaotas, kuna pank, kus ta raha hoidis, sai löögi 1929. aasta börsikrahhilt. Lempicka oli läinud Ameerikasse aga teadmisega, et temast saab üks Hollywoodi staaride lemmikkunstnike ning ta ei pidanud oma ootustes pettuma. Lempicka karjäär saavutas kõrgpunkti 1930. aastatel. Muuseumid hakkasid koguma tema töid ning 1933 reisis ta Chicagosse, kus tema maalid olid väljapanekul kõrvuti Georgia O'Keeffe, Santiago Martínez Delgado ja Willem de Kooningi teostega.
1939–1980
Sõjajärgsetel aastatel jätkas Tamara küll aktiivse seltsieluga, kuid portreesid telliti temalt üha vähem. Tema art déco stiil tundus veidi iganenud võrreldes sõjajärgsel perioodil esile tõusnud modernismi ja abstraktse ekspressionismiga. Lempicka laiendas oma stiililist ampluaad ning 1960 hakkas ta maalima hoopis abstraktsemaid teoseid. Pintslite asemel hakkas ta kasutama palett-nuga. Vahel ta isegi maalis uues stiilis oma varasemaid teoseid ümber.
1966. aastal korraldati Pariisis näitus, mis oli pühendatud 1925. aastate kunstile. See inspireeris Alain Blondeli korraldama retrospektiivset näitust Tamara de Lempicka loomingust 1973. aastal Luxembourgi Galeriis Pariisis. 1974. aastal kolis Tamara Mehhikosse Guernavacasse, kuhu ta ostis endale maja, mida kutsuti Tres Bambuseks. Vananemine muutis Tamara suhteliselt meeleheitlikuks ning leinates oma ilu kadumist, elas ta elu lõpuaastad üpriski pahuras meeleolus. Tema tütar asus pärast oma abikaasa surma 1979. aastal Guernavacasse, et hoolitseda haige ema eest. Tamara de Lempicka suri une pealt 18. märtsil 1980. Tema soovi järgi puistati tema tuhk Popocatépetli vulkaani kohal.