cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kose Gümnaasium
Ajalugu
1984. aastal avati kaarhall (kus tegutses võimla) ja 1991. aastal valmis koolile vaheehitus kaarhallini.
Helivältus
Kvadraatne jaotus
Instrumentaalmuusikas rühmitatakse noodid vastavalt takti löökidele rõhtjoone või klambriga.
Kose Gümnaasium
Ajalugu
Tänapäevanõuetele vastav võimla avati 2000. aastal. Enne kaarhalli valmimist oli väiksemõõduline spordisaal eraldi hoones, kus hiljem paiknes Kose tuletõrjedepoo.
1. jaanuaril 2003 muudeti Kose Vallavolikogu otsusega Kose Keskkool Kose Gümnaasiumiks.
15. augustil 2005 alustati koolimaja uue tiiva ehitamist, mis valmis 2007. aasta sügiseks. Uude tiiba tõsteti ümber eesti keele, matemaatika ja tööõpetuse klassid. Kokku lisandus 12 õpperuumi. Algselt on plaanis ehitada ka selle tiivaga ühendatav suur saal aga rahapuudusel jäi see teostamata ja selle asemele rajati vabaõhuklass.
Aastatel 2005–2007 ehitati kooli staadion põhjalikult ümber.
pisi|Kooli ruumides tegutseb ka [[Kose-Uuemõisa Koduloomuuseum]] 1. septembril 2008 liitus Kose Gümnaasium eKooli süsteemiga.
2011. aasta kevadel kolis koolis kooli ruumidesse ka Kose-Uuemõisa Koduloomuuseum.
2013. aastal kolisid gümnaasiumi algklassid kultuurikeskuse hoonesse (endise Kose Teeninduskooli renoveeritud ruumid).
Helivältus
Helivältuse pikendamine
Helivältuse pikendamiseks kasutatakse noodikirjas noodi- või pausimärgi järel punkti, noote ühendavat pidekaart või noodi või pausi kohale või alla kirjutatud fermaati.
Šaakal
Leviala
Šaakali levila ulatub Kesk-Aafrikast Lähis-Ida ja Kesk-Aasia kaudu Hindustani poolsaareni. Levila põhjapiir läbib Kaukaasia ja Moldova ning Ungari ja Austria. Harilik šaakal on ainus šaakal, kes elab väljaspool Aafrikat, seda koguni 13 alamliigina. Tegemist on väga kohanemisvõimelise liigiga, kes suudab toituda vastavalt võimalustele ja elada mitmesugustel aladel, sealhulgas Aafrika savannides, Kaukaasia mägedes ja India metsades.
Kose Gümnaasium
Koolipere
Kose Gümnaasiumis töötas 2015/16. õppeaastal 49 õpetajat ja 34 muud töötajat.
Šaakal
Leviala
2013. aastal avastati, et šaakalid elavad ka Eesti looduses. Aasta jooksul kütiti Eestis eri maakondades kolm šaakalit.
Kose Gümnaasium
Koolipere
Kose Gümnaasiumi direktor on alates 2016. aasta algusest Martin Medar. 2010–2015 oli direktoriks Sirje Laansoo. Varasem staažikas direktor Aarne Puistama töötas pikka aega ka poiste kehalise kasvatuse õpetajana.
Helivältus
Punkt
Punkt noodi või pausi järel pikendab nooti või pausi poole võrra algsest vältusest:
Kose Gümnaasium
Koolipere
Kose Gümnaasiumi tunnustatumad õpetajad on olnud näiteks emakeeleõpetajad Saima Vainola, Ene Hiietam ja Laine Tammemäe, kes on välja töötanud õppematerjale ning on Kosel töötanud kogu oma elu. Geograafiaõpetaja Taimi Velström on ühe koostajana välja andnud majandusgeograafia õpiku keskkoolile. Pika staažiga klassiõpetajad on Kose Keskkoolis olnud Mall Kask, Leida Vaarik, Elle Leedmaa, Aino Loeberg. Aasta õpetajaks on valitud näiteks muusikaõpetaja Heli Sepp. Kosega on oma elu sidunud kehalise kasvatuse õpetaja Margus Matiisen ja matemaatikaõpetaja Kärt Matiisen, viimane on koostanud üleriigiliselt kasutatavaid matemaatika õppematerjale eri vanuseastmetele. Samuti on Kärt Matiisen valitud Eesti aasta gümnaasiumiõpetajaks. Bioloogiaõpetaja Rein Tint on mitmetel koolisisestel küsitlustel sageli valitud armastatuimaks pedagoogiks, Tint on ühtlasi Kose Keskkooli vilistlane. Silmapaistev käsitööõpetaja on koolis Heli Mölder, kes on ühtlasi kooli keskastme õppejuht ning samuti Kose Keskkooli vilistlane. Vilistlased on ka Sirje Hanikat, algklasside õppejuht, ning Sigrid Kaju, gümnaasiumi õppejuht.
Šaakal
Leviala
Septembris 2015 jäi šaakal auto alla Taanis Jüütimaal Karupi lähedal.
Juulis 2019 saadi kinnitus šaakali levikust Soome, kui õnnestus pildistada šaakalit Põhja-Savos Rautavaaras.
Helivältus
Punkt
Iga järgmine punkt pikendab vältust poole võrra eelmise punktiga lisandunud väärtusest:
Šaakal
Kirjeldus
Šaakal on osav ja isegi jultunud kiskja. Eriti kehtib see nende isendite kohta, kes elavad asulate läheduses ja puutuvad kokku inimestega. Üldiselt on šaakal ööloom, aga võib tegutseda ka päeval.
Helivältus
Pidekaar
Pidekaart kasutatakse vähemalt kahe sama helikõrgusega noodi ühendamiseks. Pidekaarega ühendatud nootide summaarne vältus võrdub ühendatud nootide vältuste summaga:
Šaakal
Kehaehitus
Šaakal meenutab välimuselt koiotti või väikest hunti. Harilik šaakal meenutab hunti, aga on väiksem ja kergem, tal on proportsionaalselt lühemad jalad, piklikum torso ja lühem saba. Harilik šaakal on keskmise suurusega koerlane. Tema tüvepikkus on 71–85 cm, saba pikkus 20–36 cm, õlakõrgus 45–50 cm, mass 7–13 kg. Karvastik on liivakarva, silmatorkavalt ruuge ja musta varjundiga. Saba on punakaspruun, musta tipuga. Saba on sirgem, lühem ja kohevam kui huntidel. Iirised on heledad või tumepruunid. Emasloomadel on viis paari nisasid. Erinevalt teistest šaakalitest suudab harilik šaakal kihvu paljastada.
Helivältus
Pidekaar
Pause pidekaarega ei ühendata.
Šaakal
Elupaik
Šaakal elab tasandikel tihedas põõsastikus või roostikus jõgede, järvede või mere lähedal. Mägedes ei ela ta kõrgemal kui 1 km merepinnast. Tihti elab ta inimasulate läheduses. Redupaigana kasutab ta looduslikke süvendeid ja kividevahelisi lõhesid, mõnikord mägra, rebase või okassea urge. Harvem kaabib ta endale ise uru. Tema elupaigani viivad tavaliselt hästi märgatavad sissetallatud rajad.
Helivältus
Fermaat
Fermaat annab muusikateose esitajale teosest ja esitusstiilist sõltuva võimaluse noodi või pausi vältust pikendada.
Välislingid
音価 Продужење трајања тона Produženje trajanja tona
Šaakal
Toitumine
Šaakal on kõigesööja. Ta eelistab süüa pisiimetajaid ja linde, aga ta püüab ka sisalikke, madusid, konni, uimaseid kalu, rohutirtse, mardikaid ja teisi putukaid, tigusid jne, samuti raipeid ja suurkiskjate saagijäänuseid. Külade läheduses näppab ta kanu, talvel talvituvaid veelinde, aga neid saab ta kätte ainult siis, kui veekogud on kinni külmunud. Ta sööb palju puuvilju ja marju, sealhulgas viinamarju, arbuuse, meloneid, taimesibulaid ja suhkruroo juuri. Tadžikistanis sööb ta sügisel ja talvel peamiselt hõbepuu vilju.
Paljunemine
Šaakal moodustab paare kogu eluks. Isasloom osaleb nii uru kaevamises kui ka pesakonna kasvatamises.
Jooksuaeg kestab jaanuari lõpust veebruarini, isegi märtsini.
Konkurents
Harilik šaakal konkureerib teiste kiskjatega. Sealjuures tõrjub ta väiksemad koerlased oma elupaikadest välja, kuid taandub ise nendest piirkondadest, kus elavad veel suuremad koerlased, näiteks hunt. Harilikke šaakaleid on täheldatud tumeselgšaakali kutsikaid tapmas. Punarebastega on suhted jahedad: üldiselt nad väldivad teineteist, aga kui mingis kandis hakkab väga palju šaakaleid elama, siis rebased kaovad sealt. Huntide arvukuse langus Lääne-Euroopas on šaakalile andnud võimaluse sinna elama asuda.
Šaakal Eesti looduses
pisi|Eesti esimene šaakal. Topis [[Tartu Ülikooli Loodusmuuseumis]] Veebruaris 2013 tabasid jahimehed Matsalu rahvuspargis noore emase šaakali. See sündmus tekitas elavat vastukaja, kuna teadaolevalt asuvad Eestile lähimad šaakali looduslikud asualad Kaukaasias, Moldovas, Ungaris, Austrias, Tšehhis ning Ida-Ukrainas. 2012. aastal tabati šaakal esimest korda Valgevenes ja 2013. aastal ka Lätis. 2013. aasta augustis kütiti üks šaakal Ida-Virumaal ja detsembris Pärnumaal Häädemeestel. 2013. aasta septembris andis Keskkonnaamet õiguse šaakali kui võõrliigi küttimiseks. Põhjendusena toodi liigi arvukuse reguleerimise vajadust: arvestades šaakali head kohanemisvõimet ja toitumisharjumusi (kõigesööja), võib tema arvukuse suurenemisega kasvada surve maas pesitsevatele lindudele ja pisiimetajatele.
Keskkonnaagentuuri ulukiseire osakonna juhataja ja hundiuurija Peep Männil ütles 2013. aasta detsembris, et loomade tabamine Eesti erinevates paikades viitab šaakali ulatuslikule levikule. Ehkki šaakali päritolu polnud teada, peeti sel ajal (2013. aasta detsembri alguses) Männili sõnade kohaselt tõenäolisemaks šaakali levimist Eestisse mitte looduslikult, vaid inimese kaasabil. Veidi hiljem, 2013. aasta detsembri keskpaigas, hakkasid Eesti loomauurijad pidama üha tõenäolisemaks, et šaakal siiski pole Eestisse sisse rännanud inimese kaasabil. Keskkonnaameti Hiiu-Saare-Lääne regiooni juhataja Kaja Lotman pidas võimalikuks, et kõik väljaspool Läänemaad kütitud šaakalid olid pärit samast šaakaliperekonnast, mis Hanila vallas kadakatihnikust avastati. Hanila vallas elutsevatest šaakalitest oli Lotmani sõnul tulnud teateid juba alates aastast 2010. Peep Männil ja Kaja Lotman pidasid tõenäoliseks, et šaakalid on Eestisse sisse rännanud Lätist. Ehkki Lätis olevate šaakalite kohta teated puudusid, arvasid loomauurijad, et neid pole seal seni lihtsalt märgatud.
2014. aasta suveks oli regulaarselt nähtud-kuuldud märke šaakali viibimisest Matsalu kandis; samuti oli teada, et šaakalid pesitsevad Matsalu lahe lõunakaldal. Šaakalit oli nähtud ka Saaremaal, kus loom oli jäänud rajakaamera salvestusele. Selleks ajaks oli saanud valdavaks arusaam, et šaakal on Eestisse tulnud looduslikul teel. Ka Lõuna-Lätis 2013. aastal kütitud kuni neli šaakalit toetasid liigi looduslikku sisserände hüpoteesi. Vaatamata sellele, et šaakalite arv Eestis järjest kasvas, ei soovitanud keskkonnaagentuuri seirearuanne neile liigi väljaküttimiseks lausjahti pidada. Aruanne andis soovituse küttida šaakaleid jahihooajal, nagu enamikku teisi ulukeid.
Eestis konkureerib šaakal toidulaua osas kährikkoeraga. Erinevalt šaakalist võib kährikkoera, keda loetakse Eestis võõrliigiks, küttida aga aastaringselt.
Šaakali levimine Euroopas väljapoole liigi ajaloolist looduslikku asuala on tekitanud segadust liigi õigusliku staatuse suhtes. Vastavalt Berni konventsioonile ja Euroopa Liidu elupaikade direktiivile ei saa Euroopa Liidu liikmesriik seada eesmärgiks looduslikul teel leviva liigi täielikku väljatõrjumist. Elupaikade direktiivis on šaakal lisas V, mis annab liigile Euroopa Liidu ulatuses õigusliku kaitse.
2015. aasta novembris avaldatud uurimistöö järgi on Eestis levinud šaakalid geneetiliselt lähedased Kaukaasia šaakalitele. Hüpoteesi järgi on šaakalid meile jõudnud Kirde-Ukraina kaudu, kus elavad šaakalid kuuluvad Kaukaasia genotüüpi. Tänaseks on šaakali asurkonnad olemas sellistes põhilevilast välja jäävatel maadel nagu Läti, Valgevene, Poola ja Slovakkia. Šaakalid on võimelised sooritama pikki rändeid rühmana, võimaldades asustada lühikese aja jooksul levilast väljajäävaid kaugeid alasid. Keskkonnaagentuuri teatel kütiti 2015. aastal kuus šaakalit.
Šaakal nimetati 2016. aastal ametlikult jahiloomaks. Šaakalite 2016. aasta jahihooaeg algas novembri alguses, 2017. aasta jahihooaeg kestis 1. septembrist 2018. aasta 28. veebruarini.
Šaakalite 2017–2018 jahihooaega pikendati kahe kuu võrra nende arvukuse kiire kasvu ja sellest tulenevate kahjustuste ohjeldamiseks. Keskkonnaagentuuri teatel kütiti 2016. aastal 32 šaakalit. 2017. aasta seisuga elas enamik Eestis elavaid šaakaleid Läänemaal, lisaks on neid märgatud ka Peipsi järve ääres. 2018. aasta seisuga elas enamik Eestis elavaid šaakaleid Saastna poolsaarel, kus on neid kaks pesakonda. Üks pesakond asus tihedas kadastikus Pikanina lähedal ja teine Saastna küla vahel mõisavaremetes keldri võlvide all. 2018/2019 jahihooajal kütiti 76 šaakalit, 2019/2020 26 šaakalit, 2020/2021 60 šaakalit ja 2021/2022 69 šaakalit.
Šaakalid elavad Eestis enamasti lammaste karjatamiseks kasutatavatel rannikualadel.
2021. aasta kevadel jäi rajakaamera videole Eesti Vabaõhumuuseumi territooriumile elama asunud šaakalipaar. See oli esimene kindel tõend šaakalite levimisest Tallinna.
Holodomor
pisi|Suurim näljahäda mustaga tähistatud aladel. A – teravilja tarbiv piirkond, B – teravilja tootev piirkond, C ja C1 – endiste kasakate piirkond. 3. Karjala, 7. Moskva oblast, 10. Valgevene, 11. Kesk-Mustmulla oblast, 12. Ukraina, 13. Kesk-Volga oblast, 14. Tatarstan, 15. Baškortostan, 16. Uurali oblast, 17. Alam-Volga oblast, 18. Põhja-Kaukaasia oblast, 19. Gruusia, 20. Aserbaidžaan, 21. Armeenia Holodomor (ukraina keeles Голодомор väljendist морити голодом 'näljaga suretama') oli Ukraina NSV-s 1930. aastatel riiklikult korraldatud näljahäda, mis põhjustas vähemalt 3,9 miljoni inimese surma.
Šaakal
Evolutsioon
Geneetilised uuringud on näidanud, et harilik šaakal on lähemas suguluses hallhundi ja koiotiga kui teiste šaakalitega. Geneetilised tõendid on kooskõlas koljukujuga, mis sarnaneb pigem hundi ja koioti kui teiste šaakalite omaga.
Holodomor
2006. aastal tunnistas Ukraina Ülemraada holodomori Nõukogude Liidu valitsuse toimepandud genotsiidiks Ukraina rahva vastu. Hiljem on selle hinnanguga liitunud veel 17 riiki, esimesena tunnistas selle genotsiidiks Eesti.
Šaakal
Evolutsioon
Mitte üksnes kutsikad, vaid ka täiskasvanud šaakalid saavad kergesti taltsaks. Minevikus on neist põlvnenud mitu primitiivset koeratõugu.
Aeroflot kasutab alates 2002. aastast Sulimovi koeri lõhkeainete otsimiseks. Need on saadud šaakalite ja koerte ristamise tulemusena ja sisaldavad šaakalite verd veerandi ulatuses. Kuid kolmandas põlvkonnas ilmneb nende hübriidkoerte väiksem viljakus, samuti suured suhtlusprobleemid ja geneetilised haigused. See on viinud järeldusele, et koerad ja šaakalid ei ole nii lähedalt sugulased, kui kunagi arvati.
Holodomor
Holodomori eesmärk oli "klassivaenuliku elemendi" ("kulakute", rahvuslikult meelestatud rahvaosa jms) kahjutuks tegemine, erapõllumajanduse väljasuretamine ning rahva kolhoosidesse astuma sundimine. Tööliste ja kommunistide relvastatud toitlussalgad korjasid varumisplaanide alusel vilja. 25 000 Ukraina külast suutsid riiklikku teraviljaplaani täita vaid 1500 küla. Täitmata normi katteks lubati karistussalklastel algul võtta lihasaadusi ja kartuleid, hiljem ka teisi säilitamiseks ladustatud toiduaineid. Peredelt võeti ära ka seemnevili. Teravili suunati Ukraina tööstuskeskustesse (Donbass, Kiiev, Zaporižžja), et toita töölisklassi.
Suurlinnadest saadetud tšekistid konfiskeerisid 1933. aastal Ukraina küladest kohalike haldusorganite raamatupidamisega seotud dokumendid ning sündide ja surmade registrid. Välismaalastel keelati näljahäda jäädvustada, et maailma ei imbuks materjale, mis võiksid NSV Liitu kompromiteerida. Eluga riskides siiski fotosid tehti. Isegi NKVD-laste hulgas, kes olid tolle aja Ukrainat näinud, oli kõrge enesetappude määr, kuna nähtud ebainimlikkus ületas kõik piirid.
Šaakal
Šaakal kultuuris
India folklooris kujutati teda petisena, aga vanaegiptuse mütoloogias palsameerimisjumala Anubisena.
Holodomor
NSV Liit ja tema õigusjärglane Venemaa Föderatsioon ei ole holodomori tunnistanud riikliku poliitikana, vaid looduslike, majanduslike ja poliitiliste asjaolude kokkusattumisena.
Holodomor oli ideoloogiliselt suunatud "rahvusliku" Ukraina ja ukrainlaste vastu, mis toimus mitmes eluvaldkonnas kolme lainena. Esimene oli aastail 1921–1923, teine laine 1932–1933, milles erinevail andmeil hukkus kuni 7 miljonit inimest. Kolmas näljahäda tuli pärast Teist maailmasõda. Sõjast laostunud põllumajanduses oli vähenenud teravilja külvipind. Erinevais Ukraina osades oli ebasoodne ilmastik: rahe, üleujutus ja kuivus. Eriti põuane oli 1946. aasta. Aastail 1946–1947 suri Ukraina 16 oblastis ligi 800 000 inimest. Samas said Nõukogude Liidult tasuta abi Prantsusmaa, Bulgaaria, Tšehhoslovakkia, Poola ja Rumeenia – kokku 105 000 tonni teravilja. 1947. aasta teraviljakülviks anti Ukrainale 2,3 miljonit tonni seemnevilja.
Šaakal
Šaakal kultuuris
IUCN on klassifitseerinud šaakalid soodsas seisundis liikide hulka.
Holodomor
Näljahäda
Proletariaadi diktatuuri tingimustes langes põllumajanduse ümberkujundamisel teraviljatoodang. 1913. aasta teravilja kogutoodang 92,3 miljonit tonni ületati esmakordselt alles 1955. aastal – 106,8 miljonit tonni. Teravilja eksport, mis oli NSV Liidule peamine valuuta allikas, vähenes kollektiviseerimise suurenedes aasta-aastalt ja lõppes näljahädaga. Kui Venemaa oli 1913. aastal suurimate teraviljaeksportijate hulgas, siis 1990. aastal jõudis ta maailma suurimate importijate sekka. Pidev eksport taastus pärast NSV Liidu lagunemist.
Ei saa statistiliselt kinnitada, et 1932.–1933. aasta olnuks erakordselt sademetevaene, ent esines enneolematult palju teravilja roostehaigust, mis võis madalama viljasaagi põhjustada. Põuale viitavad vaid üksikute inimeste meenutused ja parteijuhtide ettekanded. Ebajõukohaste maksude tasumata jätmine andis nõukogude võimule kasakate põlise iseseisvustahte allasurumiseks soodsa võimaluse. ÜK(b)P KK otsusega 15. detsembrist 1932 keelati varustada toiduainetega külasid, kes ei suutnud täita viljavarumisplaani. Külaelanikele ei jäänud muud, kui süüa koeri ja kasse või võimalusel kodunt lahkuda. Levis inimsöömine: on väidetud, et mitte kunagi inimsoo ajaloos pole inimsöömine jõudnud sellise ulatuseni kui Ukraina NSVs 1930ndatel. Ukraina Riikliku Julgeoleku poliitosakonna (OGPU) salastatud aruandest 8.02.1933 nähtub, et 1932. aasta detsembris ja 1933. aasta jaanuaris lahkus kodudest 85 217 inimest (rahvuse tunnus näitamata). Pole teada, kui palju inimesi emigreerus (Poolasse, Ameerika Ühendriikidesse jne), kui palju suri nälga. Inimeste surma põhjustasid kurnatus, alatoitumus, haigestumine surrogaatide söömisel, nakkushaigused (plekiline tüüfus, malaaria), toiduks kasutatava vilja halb kvaliteet, mille kolhoosidesse mitte astujad olid mulla alla ära peitnud. Avalikku statistikat peeti haigestumiste kohta. 1933. aastal suri Ukrainas malaariasse 100 000–200 000 inimest. 3 miljoni ukrainlase kadumist kinnitab kindlalt NSV Liidu riiklik statistika. Üleliidulise rahvaloenduse andmetest selgub, et ajavahemikus 1926–1939 kasvas kogu Nõukogudemaa elanikkond 24 miljoni inimese võrra, millest venelasi 21 miljonit. Samas ajavahemikus vähenes ukrainlaste hulk 10%, ehk 13 aasta jooksul kadus 3 miljonit inimest. Kui NSV Liidus suurenes 1926–1939 rahvastik 16%, siis Ukraina NSV-s kasvas valgevenelasi 107% ja venelasi 56% võrra, seevastu ukrainlaste arvukus vaid 2%.
Ukrainas on kuulutatud 29. oktoober 1933 Rahvusliku leina ja protesti päevaks. 28. novembril 2006 kuulutas Ukraina Ülemraada holodomori rahvuslikuks genotsiidiks.
Euroopa Julgeoleku- ja Koostööorganisatsiooni Parlamentaarne Assamblee võttis 3. juulil 2008 vastu resolutsiooni, milles tunnistatakse Ukraina 1932.–1933. aasta näljahäda. Dokumendis austatakse "miljonite süütute ukrainlaste mälestust, kes hukkusid 1932.–1933. aasta näljahäda ajal, mille tekitas totalitaarse stalinistliku režiimi ettekavatsetud tegevus ja poliitika". Rahvusvaheliselt pole Ukrainas toimunut genotsiidiks nimetatud. ÜRO keeldus 11. juulil 2008 Venemaa nõudel küsimust selles tähenduses arutlusele võtmast. Põhjendati, et teravilja kasvuks ebasoodus ilmastik oli ka mitmetes teistes Venemaa piirkondades. Mitte ainult Ukraina, vaid ka Venemaa mustmulla aladel Kurski, Voroneži ja Belgorodi oblastis oli näljahäda. Inimesed surid Ukrainas mitte tulenevalt rahvusest vaid elukohast, kus rakendati vägivaldset põllumajanduse kollektiviseerimise poliitikat. Umbes 81% näljahäda läbi surnutest olid ukrainlased, venelasi oli 4,5%. Ohvrite hulgas oli ka bulgaarlasi, ungarlasi, juute, poolakaid ja valgevenelasi. Ukraina näljahäda arutelul Euroopa parlamendis oktoobris 2008 tõdesid mitmed parlamendiliikmed, et nälga surid miljonid eri rahvusest inimesed, sh ukrainlased, venelased, kasahhid, juudid, sakslased, valgevenelased, tatarlased ja paljud teised.
Sel ajal, kui miljonid inimesed nälgisid, pakkus kommunistlik režiim rahvale erikauplusi Torgsini ketis, kus pakuti toiduaineid maailmaturu hindadest 3–4 korda kallimalt kulla, hõbeda, vääriskivide ja valuuta eest, mis veel rahval leidus. Torgsini kaubad olid üle hinnatud ja sageli ka ebakvaliteetsed, ent näljahäda ajal aitas see kaubandus rahval ellu jääda.
Poliitilise hinnangu andmine
300px|pisi|Holodomori genotsiidiks tunnistavad riigid 300px|pisi|Ukraina 2003. aasta postmargi "Ukraina Holodomor 1932–1933" kujundamisel on kunstnik kasutanud fotot 1921. aasta näljahädast Kaasani kubermangus (nüüd Orenburgi oblast, Venemaa Föderatsioon)
1932.–1933. aasta näljahäda käigus surnute arv on käsitlustes varieeruv, oleneb metoodikast ja poliitilistest hoiakutest ("meie kannatused on kõige suuremad"). Endine Ukraina president Viktor Juštšenko on väitnud, et nälga suri 7–10 miljonit ukrainlast. Neid arve kasutavad omatahtsi – olgugi et Ukraina kohus on tõestanud poole väiksema arvu ehk 3,9 miljoni inimese surma – ka mõned teiste riikide poliitikud ning mitmed meediaväljaanded. Samas tõid Juštšenko poliitilised vastased välja praeguse genotsiidi esinemise, viidates, et Ukraina iseseisvuse ajal on rahva arv vähenenud 6 miljoni inimese võrra ja suurenenud invaliidide arv, mis on 5,2% elanikkonnast, ning soovitasid presidendil sagedase holodomori mälestussammaste avamise asemel enam tähelepanu pöörata rahva tervise parandamisele. Ukraina venevastased ja partei Meie Ukraina (ukraina keeles Наша Україна) poliitikud kavatsesid nõuda Venemaalt 10–13 triljonit dollarit, kui ÜRO tunnistab holodomori genotsiidiks. Pärast ÜRO ebasobivat otsust hüvitise nõudest loobuti. Kui Euroopa Parlament oli vastu võtnud resolutsiooni, millega holodomor tunnustati inimsusvastaseks kuriteoks, autasustas Ukraina president Viktor Juštšenko sakslasest Euroopa Parlamendi presidenti Hans-Gert Pötteringi ordeniga. Ent holodomori ei nimetatud genotsiidiks. Oma hoiakut holodomori väljendas Saksamaa liidukantsler Angela Merkel, kes keeldus Ukraina-visiidi ajal külastamast 1932.–1933. aasta suure näljahäda holodomori ohvrite memoriaali Kiievis, mis oli tavaliselt kõigi Ukrainat külastavate riigipeade väisangute programmis. Ka Iisraeli suursaadik proua Kalay-Kleitmani on Ukrainas olles nentinud, et Iisrael ei saa tunnistada holodomori etnilise genotsiidi aktiks. 2008. aasta aprillis märkis Aleksandr Solženitsõn, et Kubani ja Ukraina 1932.–1933. aasta sündmuste juhtimises osales kommunistliku partei ladvikus ka palju ukrainlasi, kuid kellelgi ei tekkinud arvamust, nagu vägivald olnuks suunatud just nimelt ukrainlaste vastu.
13. jaanuaril 2010 mõistis Kiievi apellatsioonikohus 1932.–1933. aasta kuritegudes süüdi NLKP peasekretäri Jossif Stalini ja hulga teisi kommunistliku partei tippjuhte (Vjatšeslav Molotov, Lazar Kaganovitš, Stanislav Kosior, Vlass Tšubar, Mendel Hatajevitš, Pjotr Postišev). Kohtuekspertiisiga tuvastati, et näljahädas hukkus 3 941 000 inimest.
Mäletamine
2015. aastal avati Washingtonis monument 1932.–1933. aasta ohvritele Ukrainas.
Patika liiklussõlm
Tallinna–Tartu–Võru–Luhamaa maantee koosneb seal kahest vastassuunalisest sõiduteest, mis on eraldusribaga eraldatud. Maantee mõlemat sõiduteed ületab viadukt (Patika viadukt), mis võimaldab ühendust Jüri–Vaida teega. Rambi teede kogupikkus on 2,7 km.
Rambi teed on mustkattega, lühike lõik ka asfaltkattega. Tee on klassita. Liiklussagedus on kuni 500 autot ööpäevas. Kiiruspiirangute ja teevalgustuse kohta andmed puuduvad.
Benedictus IX
Benedictus IX (Teofilatto Tuscolost, Teofilatto di Tuscolo, Teofilatto Conti di Segni, Theophylactus) oli paavst 1032–1044, märtsist maini 1045 ja 1047–1048. Ta on ainus paavst, kes on valitsenud mitu valitsemisaega. Annuario Pontificio käsitleb tema valitsemisaegu eraldi, ehkki tegu on sama isikuga, mistõttu ta on 145., 147. ja 150. paavst.
Teofilatto sündis arvatavasti Roomas Tuscolo krahvi Alberico III ja tema abikaasa Ermilina peres. Tal oli kolm venda, tema onud olid paavstid Benedictus VIII ja Johannes XIX, tema ristiisa oli hilisem paavst Gregorius VI (Giovanni Graziano).
Teofilatto täpne sünnikuupäev pole teada. Mõned kroonikud on märkinud, et ta oli paavstiks saades 10- või 12-aastane (nt Rodulfus Glaber), kuid tänapäeval eeldavad kirikuloolased, et ta võis olla 20. eluaastates.
Kirikuloolase J. N. D. Kelly ja Catholic Encyclopedia andmetel jäi Teofilatto paavstiks valimiseni ilmikuks, Salvador Miranda andmetel määras Benedictus VIII ta kardinaldiakoniks, kuid teda ei ordineeritud.
Esimene valitsemisaeg
Benedictus IX sai kirikuloolase J. N. D. Kelly järgi paavstiks 21. oktoobril 1032, kui tema isa Tuscolo krahv Alberico III olevat andnud valijatele altkäemaksu.
Septembris 1044 puhkesid Roomas rahutused, mistõttu Benedictus IX siirdus Trasteveresse. Ta võib olla noorim paavst pärast Gregorius V-t, hiljem pole ükski isik nii noorelt paavstiks saanud.
Teine valitsemisaeg
Crescenzi suguvõsa seadis Roomas puhkenud rahutuste järel 20. jaanuaril 1045 paavstiks Silvester III. Kuna Benedictust ei tagandatud ametist, siis pidas ta end legitiimseks paavstiks, ekskommunitseeris veebruaris Silvesteri ja pürgis oma toetajate abil 10. märtsil 1045 taas ametisse.
Kolmas valitsemisaeg
Benedictus IX kahetses peatselt, et ta oli ametist loobunud ja tema toetajad hakkasid nõudma tema volituste taastamist Roomas. Saksa kuningas Heinrich III soovis saada keisriks ja tuli 1046 Rooma. Ta kutsus Benedictus IX, Silvester III ja Gregorius VI 20. detsembril 1046 Sutris peetud sinodile, kuid Benedictus ei ilmunud kohale. Seejärel lasi kuningas Benedictuse 24. detsembril 1046 Roomas peetud sinodil ametlikult tagandada ja paavstiks valida Clemens II.
Benedictus IX toetajaid on seostatud Clemens II surmaga 1047. Kirikuloolase Kelly järgi õnnestus Benedictusel 8. novembril 1047 taas paavstiks saada, andes väidetavalt valijatele altkäemaksu. Vahepeal Saksa-Rooma keisriks kroonitud Heinrich III määras paavstiks piiskop Poppo, kuid Toscana krahv Bonifacio ei lubanud teda Rooma. Heinrich III nõudel tagandas Bonifacio aga 16. juulil 1048 Benedictuse ametist, kuna keiser ähvardas vastasel korral tulla ise Itaaliasse korda looma.
Tuscolosse siirdunud Benedictus pidas end surmani legitiimseks paavstiks. Teda kutsuti aprillis 1049 Lateraani basiilikas toimunud sinodile, kuid ta ei ilmunud kohale, mistõttu ta ekskommunitseeriti süüdistatuna simoonias, kuid hiljem vabastas Leo IX ta kirikuvande alt.
John Howard
See artikkel on Austraalia poliitikust; teiste samanimeliste isikute kohta vaata lehekülge John Howard (täpsustus)
Benedictus IX
Suhted Itaalia piiskoppidega
Saksa-Rooma keiser Konrad II nõudis 1037 paavstilt, et too tunnustaks Milano peapiiskopi Ariberto tagandamist. Benedictus IX ekskommunitseeris märtsis 1038 Ariberto.
John Howard
John Winston Howard (sündinud 26. juulil 1939 Sydneys, Uus-Lõuna-Walesis) on endine Austraalia poliitik. 11. märtsist 1996 kuni 3. detsembrini 2007 oli ta Austraalia peaminister. Tema 11 aastat kestnud ametiaeg on Austraalia ajaloo pikkuselt teine ametiaeg ning temast kauem on ametis olnud ainult Robert Menzies.
Benedictus IX
Suhted Itaalia piiskoppidega
Ta kinnitas aprillis 1044 Grado piiskopi staatuse patriarhina.
John Howard
Howard sündis Sydneys ja õppis Sydney Ülikoolis õigust. Ta praktiseeris enne parlamenti valituks osutumist advokaadina. 1968. aastal kandideeris ta Uus-Lõuna-Walesi osariigi parlamenti, kuid ei osutunud napilt valituks. 1974. aasta föderaalvalimistel osutus ta Bennelongi esindajana valituks. 1977. aastal sai ta valitsuskabineti liikmeks ja määrati järgmisel aastal rahandusministriks.
Benedictus IX
Kuuria
Benedictus IX viis 1037 läbi kuuria reformi.
Munklus
Benedictus IX seadis 1. juulil 1038 Monte Cassino kloostri paavsti protektsiooni alla.
John Howard
Howard oli rahandusminister kuni 1983. aastani, mil Liberaalne Partei kaotas föderaalvalimised. 1985. aastal sai ta partei juhiks, kuid 1987. aastal kaotas Liberaalne Partei föderaalvalimistel taas Tööparteile. 1989. aastal tagandati Howard partei juhi kohalt, kuid ta jäi erakonnas mõjuvõimsaks ning valiti 1995. aastal uuesti juhiks. 1996. aastal võitis partei ülekaalukalt föderaalvalimised ning Howardist sai Austraalia 25. peaminister.
Peaministrina karmistas Howard relvaseadusi vastusena Port Arthuri veresaunale, kehtestas föderaalse tulumaksu, reformis immigratsiooniseadusi ning võttis vastu mitmed vastuolulised tööstusreformid. Tema ametisoleku ajal osales Austraalia Afganistani ja Iraagi sõdades ning Ida-Timori rahuvalvemissioonil. 2007. aastal kaotas Liberaalne Partei föderaalvalimised ning uueks peaministriks sai Kevin Rudd. Howard sai Stanley Bruce'i järel Austraalia ajaloo teiseks ametis olevaks peaministriks, kes on valimistel oma koha parlamendis kaotanud. Pärast kaotust otsustas Howard poliitikast lahkuda, kuid on poliitilistes aruteludes endiselt aktiivne.
Benedictus IX
Munklus
Ta saatis 1040 Marseille Saint-Victori kloostri abtile kiriku pühitsemise puhul kirja.
Ta nõudis Böömi hertsogilt Břetislav I-t kloostri rajamist.
Ta toetas Chaise-Dieu kloostri abti Roberti tegevust ja pakkus Cluny abtile Odilonile Lyoni piiskopi ametit.
Ta tegi koos vendadega 18. septembril või 19. septembril 1055 annetuse Rooma Santi Cosma e Damiano kloostrile.
Kanoniseerimised
Benedictus IX kanoniseeris 1037 Beverley Johni ja 25. detsembril 1041 Trieri Simoni.
Uued kardinalid
Benedictus IX määras 39 uut kardinali. Tema ajal sai kardinaliks hilisem paavst Silvester III.
Surm
Grottaferrata kloostri abti Luca andmetel sai Benedictusest enne surma munk. Kui ta oli läinud oma sooviga Grottaferrata abti Bartolomeo juurde, siis kohustas abt teda paavsti ametikoha nõudlemisest loobuma, mille järel asus ta kloostrisse elama.
Hinnang
Petrus Damianus kirjeldab Benedictus IX-t teoses "Liber Gomorrhianus" kui „deemonit põrgust, kes oli maskeerunud preestriks.“ Ta süüdistas Benedictust sodoomias ja orgiate korraldamises.
Placenta piiskop Bruno on Benedictust süüdistanud abielurikkumistes ja mõrvades, paavst Victor III teoses "Dialogues" mõrvades ja vägistamistes.
Patika viadukt
Patika viadukt (silla number: 45) on viadukt Tallinna–Tartu–Võru–Luhamaa maantee 18. kilomeetril Patika külas Patika liiklussõlmes. Viadukt ületab maantee mõlemad sõiduteed.
Viadukt on ehitatud aastal 1999. Silla pikkus on 90 m, silla laius on 10,7 m, sõidutee laius sillal on 10,7 m.
Lämbumine
Lämbumine ehk lämbus ehk asfüksia on organismi kahjustus ebapiisava hingamise või hapnikuvarustuse tõttu. See võib põhjustada surma.
Inimorganismi rakud tarvitavad hapnikku ja toodavad süsihappegaasi. Vereringe kannab süsihappegaasi pidevalt kopsudesse ja toob sealt hapnikku. Süsihappegaas lahustub suurelt osalt vereplasmas, hapnik seondub hemoglobiiniga.
See normaalne ainevahetus võib saada kahjustatud mitmel eri moel:
1. Kui hemoglobiin on keemiliselt muundatud millekski, mis hapnikku ei seo. Näiteks reageerib hemoglobiin süsinikmonoksiidiga, moodustades hapnikku mittesiduva saaduse. Samamoodi mõjuvad ka nitraadid ja mõned muud ühendid. Sel juhul väheneb kudede varustamine hapnikuga, nende talitlus häirub ja see võib põhjustada surma.
2. Kui õhu juurdepääs kopsudesse on mehaaniliselt takistatud. Sel juhul väheneb kopsudes oleva õhu hapnikusisaldus ning samaaegselt koguneb kopsudesse tavalisest suuremal määral süsihappegaasi. Ka see põhjustab kudedes hapnikupuudust.
Süsihappegaas on ka iseenesest mürgine. Nimelt on ta vesilahus happeline. Liigne süsihappegaasisisaldus veres alandab vere pH-d ja mõjub seetõttu kudesid kahjustavalt isegi siis, kui hapnikuvarustus on samal ajal piisav.
Inimese hingamisrefleksi kutsub esile süsihappegaasi liig veres, mitte hapniku vähesus.
3. Kui sissehingatavas õhus on normaalsest vähem hapnikku. Hapniku osarõhk võib olla tavalisest väiksem põhjusel, et õhuga on segatud mingit muud gaasi, või sel põhjusel, et õhurõhk on normaalsest madalam. Et hapnikuvaese gaasisegu hingamisel väljutatakse süsihappegaas organismist ikkagi normaalsel moel, ei kutsu see esile hingamisrefleksi, kuid hapnikupuudus kahjustab kudesid ikkagi.
4. Kui kopsukoe talitlus on häiritud. Näiteks häirib kopsude tööd kopsu limaskestade turse ja sellega kaasnev vedeliku kogunemine kopsu. Paljud keemiliselt aktiivsed gaasid kahjustavad limaskesta rakke, põhjustades kopsude ärritust ja turset. See takistab gaaside vahetust vere ja õhu vahel, põhjustades niihästi hapnikupuudust kui ka süsihappegaasi kogunemist verre. Kopsuturse võib tekkida ka allergilise reaktsiooni või bakteriaalse või viirusliku põletiku tõttu.
Indrek Zelinski
Klubikarjäär
Zelinski mängis viimati FC Levadias, suvel 2009 teatas ta, et lõpetab hooaja lõpus mängijakarjääri.
Varem on ta mänginud klubides Pärnu Tervis, FC Flora, FC Lahti, AaB Aalborg, Landskrona BoIS ja BK Frem.
Koondisekarjäär
Oma koondisedebüüdi tegi Zelinski 7. mail 1994 sõpruskohtumises USA jalgpallikoondise vastu. 70. minutil vahetas ta välja Marek Lemsalu. Eesti kaotas mängu 4:0. Mängu päeval oli Zelinski 19-aastane. Lisaks temale tegi samas mängus debüüdi Toomas Krõm. Esimese koondisevärava lõi 13. novembril 1996 sõpruskohtumises Andorrale (6:1). Novembris 1996 lõi sõprusmängus Indoneesiaga kolm väravat. Kokku pidas ta koondises 103 kohtumist ja lõi 27 väravat. Rohkem väravaid on löönud ainult Andres Oper.
Treenerikarjäär
2011. aastal juhendas Zelinski klubi FC Levadia III.
2016. aasta 1. detsembrist oli Zelinski Eesti naiste jalgpallikoondise peatreener.
2017. aasta 5. novembril alustas Indrek Zelinski tööd Pärnu JK Vapruse peatreenerina sõlmides klubiga 3 aastase töölepingu. Leping lõpetati ennetähtaegselt 2018. aasta lõpus, et Zelinski saaks uuest aastast alustada tööd Soome esiliigaklubi Kotka TP abitreenerina. Kotka TP-ga lõpetati leping 2020. aasta mais vastastikusel kokkuleppel.
August Duberg
August Duberg (19. aprill 1879 Linnamäe vald, Võrumaa – 5. juuni 1942 Sevurallag, Sverdlovski oblast) oli eesti põllumees ja vallavanem.
Ta oli Põllutöökoja liige ja Linnamäe vallavanem. Oli Kaitseliidu ja Isamaaliidu liige.
Arreteeriti NKVD poolt 14. juunil 1941, suri eeluurimisel.
Halogeenimine
Halogeenimine on keemiline reaktsioon, mille käigus viiakse halogeeni aatom(id) aine molekuli koostisesse. Tavaliselt on tegemist orgaaniliste ühendite halogeenimisega kas liitumisreaktsiooni või asendusreaktsiooni abil.
Puhkpillikvintett
Puhkpillikvintett on instrumentaalansamblikoosseis, mis koosneb viiest puhkpillist.
Halogeenimine
Olenevalt halogeenist eristatakse fluorimist, kloorimist, broomimist ja joodimist. Vastupidist keemilist reaktsiooni, milles halogeeni aatom eraldub mingi ühendi molekulist, nimetatakse dehalogeenimiseks.
Puhkpillikvintett
Klassikalise puhkpillikvinteti koosseisu kuuluvad järgmised instrumendid:
Halogeenimine
Halogeenimiseks kasutatakse vaba kloori ja broomi, vesinik- ja fosfor halogeniide, sulfonüül- ja sulfinüülkloriidi, N-bromosuksiinimiidi, koobalt- ja antimonfluoriidi jm.
Halogeenimine on vahestaadium paljude plastide, pesemisvahendite jm tootmisel.
Scott Moir
pisi|Virtue ja Moir (2006) pisi|Virtue ja Moir (2008) Scott Patrick Moir (sündinud 2. septembril 1987 Londonis) on Kanada iluuisutaja, jäätantsija. Tema partner jäätantsus on Tessa Virtue.
Virtue ja Moir saavutasid 2003. aastal Kanada juunioride meistrivõistlustel 7. koha ja 2004 tulid nad Kanada juunioride meistriks. Selle tulemusega pääsesid nad maailma juunioride meistrivõistlustele Hollandisse Haagi, kus saavutasid 11. koha, mis oli Kanada võistkonna 4 paari ja 3 üksiksõitja peale kõige halvem tulemus (teine jäätantsupaar oli 8.).
2005 toimusid Kanada meistrivõistlused nende kodulinnas Londonis. Virtue ja Moir sõitsid täiskasvanute hulgas ning saavutasid lühikavas ja originaaltantsus 4. koha, aga vabakavas olid koguni kolmandad. Lõppkohaks jäi siiski 4. Juunioride maailmameistrivõistlused toimusid seekord kodumaal Kitcheneris ning Virtue ja Moir saavutasid hõbemedali (teise hõbemedali said Jessica Dubé ja Bryce Davison).
2006 toimusid Kanada meistrivõistlused Ottawas. Virtue ja Moir saavutasid lühikavas kolmanda koha, originaaltantsus ja vabakavas olid koguni teised, aga kokkuvõttes jäid kolmandaks. Siiski pääsesid nad Kanada täiskasvanute koondisse ja osalesid Nelja maailmajao meistrivõistlustel USA-s Colorado Springsis. Virtue ja Moir saavutasid parima Kanada paarina 3. koha kahe USA paari järel. Olümpiamängudele oli Kanadale eraldatud kaks kohta ning Virtued ja Moiri sinna ei lastud, kuid ka Kanada teiste jäätantsupaaride esinemine olümpiamängudel oli pettumus: esikümnesse ei tulnud kumbki. Virtue ja Moir esinesid juunioride maailmameistrivõistlustel ja neid saatis edu: nad võitsid kõik kolm kava ja 172,57 punktiga ka kokkuvõttes.
2007. aastast alates võistlesid Virtue ja Moir ka väljaspool Kanadat täiskasvanute arvestuses. Selle aasta Kanada meistrivõistlused toimusid Halifaxis. Jäätantsus võitsid kõik kolm kava Marie-France Dubreuil ja Patrice Lauzon 203,54 punktiga. Virtue ja Moir olid kõigis kavades teised ja kokku 189,49 punktiga samuti. Nelja maailmajao meistrivõistlused toimusid nagu eelmiselgi aastal Colorado Springsis ning Dubreuil ja Lauzon võitsid 198,59-ga USA paari Tanith Belbin – Benjamin Agosto (196,98) ees. Virtue ja Moir lõpetasid lühikava 4. kohal, kaks ülejäänut kolmandana ja olid kolmandad ka kokkuvõttes (184,89 punkti). Esimest korda pääsesid Virtue ja Moir ka maailmameistrivõistlustele. Need toimusid Tokios ja nad saavutasid 183,94 punktiga 6. koha (Dubreuil ja Lauzon võitsid hõbemedali).
2008 toimusid Kanada meistrivõistlused Vancouveris. Pärast Dubreuili ja Lauzoni loobumist spordist võitsid Virtue ja Moir kindlalt kõik kolm kava ja saavutasid isikliku rekordiga 209,09 esikoha. Nelja maailmajao meistrivõistlustel Lõuna-Koreas Goyangis võitsid nad samuti kõik kolm kava ja lõpetasid 207,32 punktiga. Maailmameistrivõistlused toimusid Rootsis Göteborgis ning Virtue ja Moir saavutasid 208,8 punktiga teise koha Prantsusmaa paari Isabelle Delobel – Olivier Schoenfelder (212,94) järel ja Venemaa paari Jana Hohlova – Sergei Novitski (203,26) ees.
2009 toimusid Kanada meistrivõistlused Saskatoonis. Virtue ja Moir võitsid taas kõik kolm kava, aga natuke väiksema punktisummaga: 197,77. Nelja maailmajao meistrivõistlused toimusid eelolümpiana Vancouveris ning Virtue ja Moir said veelgi vähem punkte (191,81). Siiski võitsid nad kaks esimest tantsu, aga vabakava enam mitte. Selle võitsid Meryl Davis ja Charlie White, kes 192,39-ga neist ka kokkuvõttes möödusid. Maailmameistrivõistlused toimusid Los Angeleses ning Virtue ja Moir esinesid pisut paremini, kuid sellest piisas üksnes pronksmedaliks. Võitsid Venemaa paar Oksana Domnina – Maksim Šabalin (206,30) Belbini–Agosto (205,08) ees. Väga napilt, 0,04 punktiga kaotasid Virtuele ja Moirile Davis ja White, kes neid vabakavas edestasid. Hohlova–Novitski jäid 193,41-ga alles 6. kohale.
pisi|Virtue ja Moir (2010) 2010 toimusid Kanada meistrivõistlused jälle Moiri kodulinnas Londonis. Nad võitsid väga kindlalt kõik kolm kava ja püstitasid vägeva isikliku rekordi 221,95. Otsustati, et iga ala kaks parimat saadetakse olümpiamängudele ja kolmas kuni viies koht nelja maailmajao meistrivõistlustele. 2010. aasta taliolümpiamängud toimusid kodumaal Vancouveris. Kohustusliku tantsu võitsid Domnina ja Šabalin Virtue ja Moiri ees, aga ülejäänud tantsudes olid Virtue ja Moir selgelt paremad, saavutades 221,57 punktiga olümpiakulla Davise ja White'i (215,74) ning Domnina ja Šabalini (207,64) ees.
Virtue ja Moir olid esimesed põhjaameeriklased, kes võitsid olümpiamängudel jäätantsu pärast 34 aasta pikkust vaheaega. Pärast 1976. aastat olid kõik olümpiakullad (kahe erandiga) võitnud NSV Liidu, SRÜ ja Venemaa iluuisutajad. Virtue ja Moir olid kõigi aegade noorimad jäätantsu olümpiavõitjad (vastavalt 20 ja 22 aastat vanad). Ühtlasi olid nad esimesed endised juunioride maailmameistrid, kes võitnud jäätantsus olümpiakulla, esimesed, kes teinud seda oma olümpiadebüüdil, ja esimesed, kes teinud seda oma kodumaal.
Järgnesid maailmameistrivõistlused Itaalias Torinos, kus Virtue ja Moir parandasid oma isiklikku rekordit veelgi: 224,43 punkti. Originaaltantsus püstitasid nad maailmarekordi 70,27 punkti, mis oli ainus sel MM-il sündinud maailmarekord. Sealjuures vabakavas kaotasid Virtue ja Moir Davisele ja White'ile, aga kokkuvõttes jäid napilt peale (223,03 punkti).
2010/2011 hooaeg jäi suuremas osas vahele Virtue vigastuse tõttu. Nelja kontinendi meistrivõistlustel 15.–20. veebruaril Taipeis nad startisid ja juhtisid pärast lühikava USA paari Meryl Davis – Charlie White ees, aga valu ei lasknud Virtuel jätkata. Üksnes maailmameistrivõistlused Moskvas 24. aprillist 1. maini suutsid nad lõpuni teha. Nad juhtisid taas pärast lühikava Davise ja White'i ees, aga lõpuks pidid neile alla jääma (181,80 ja 185,27 punkti). Need olidki hooaja kaks parimat tulemust kogu maailmas.
Hooajal 2011/2012 saavutasid Virtue ja Moir peaaegu kõik. Ainult Grand Prix' finaalis Québecis 8.–11. detsembril jäid nad Davise ja White'i järel teiseks, kuigi vabakavas edestasid neid (kokkuvõttes 188,55 ja 183,84). Need jäid ka maailma hooaja kaheks parimaks tulemuseks. 16.–22. jaanuaril New Brunswickis Monctonis tulid nad 180,02 punktiga Kanada meistriteks Kaitlyn Weaveri ja Andrew Poje ees. Nelja kontinendi meistrivõistlustelt Colorado Springsis said nad Daviselt ja White'ilt revanši: kaotasid neile lühikavas, aga võitsid kokkuvõttes (182,84 ja 179,40). Weaver ja Poje olid 163,26-ga kolmandad. Maailmameistrivõistlused toimusid 26. märtsist 1. aprillini Prantsusmaal Nizzas ning taas võitsid Virtue ja Muir Davise ja White'i ees (182,65 ja 178,62).
Hooajal 2012/2013 toimus Grand Prix' finaal 6.–9. detsembril eelolümpiana Venemaal Sotšis. Virtue ja Moir kaotasid Davisele ja White'ile nii lühikavas kui vabakavas ning jäid nende järel teiseks (183,39 ja 179,83). Nelja kontinendi meistrivõistlused toimusid 6.–11. veebruaril Jaapanis Osakas ning taas edestasid Davis ja White (187,36) Virtued ja Moiri (184,32), kuigi lühikavas olid Virtue ja Moir paremad.
Põhja suusaalad 1994. aasta taliolümpiamängudel
Põhja suusaalad 1994. aasta taliolümpiamängudel Lillehammeris
10 km klassikalises stiilis
17. veebruar 88 võistlejat
15 km vabastiilis tagaajamisvõistlus
19. veebruar 76 võistlejat
30 km vabastiilis
[14. veebruar]] 75 võistlejat, kellest 72 lõpetas
Gianfranco Polvara diskvalifitseeriti, sest tal oli suusamütsil otsaees reklaam.
50 km klassikalises stiilis
27. veebruaril 72 võistlejat, kellest lõpetas 67
4x10 km
Esimesed vahetused on klassikalises ja tagumised vabastiilis 22. veebruar 14 meeskonda
5 km klassikalises stiilis
15. veebruar 62 võistlejat
10 km vabastiilis tagaajamisvõistlus
17. veebruar 59 võistlejat, kellest 53 lõpetas
15 km vabastiilis
13. veebruar 54 võistlejat
30 km klassikalises stiilis
24. veebruar 53 võistlejat, kellest lõpetas 51
4x5 km
Esimesed vahetused on klassikalises ja tagumised vabastiilis 21. veebruar 14 naiskonda
Väike mägi
25. veebruar 57 võistlejat
Suur mägi
20. veebruar 58 võistlejat
Meeskonnavõistlus
22. veebruar 12 meeskonda
Individuaalne
18. ja 19. veebruar 52 võistlejat, kellest lõpetas 51
Kašuubid
thumb|[[Kašuubide lipp]] thumb|left|Rahvarõivais kašuubi neiu thumb|Kašuubide maa - [[Pomorze vojevoodkond|Pomorze pealinn - linn elanike arvuga üle 200 000 - maakonnalinnad - muud linnad - külad-vallakeskused Bôłt – Läänemeri]] thumb|left|220px| Kašuubid (endanimetus kaszëbi) on lääneslaavi rahvas (poolakate subetnos) Põhja-Poolas Pomorze vojevoodkonnas. Kašuubid räägivad kašuubi keelt.
Põhja suusaalad 1994. aasta taliolümpiamängudel
Meeskondlik
23. ja 24. veebruar 12 meeskonda
Kašuubid
Lääneslaavlastest kašuubide ehk kassuubide esivanemad olid pomoraanid, kes elasid I aastatuhande lõpus ja II aastatuhande alguses Pomorzes – piirkonnas Läänemere lõunarannikul Recknitzi jõe ja Visla alamjooksu vahel. Pomoraanid, kes on nime saanud merelähedase asuala järgi, jagunesid hiljem mitmeks hõimuks, kellest tuntumad peale kassuubide on veel 20. sajandi keskel lõplikult hääbunud slovintsid. Kassuubide (pomoraanide) läänepoolsed naabrid olid balti hõimudesse kuulunud preislased, lõunast ja idast ümbritsesid neid teised Balti keelegruppi kuulunud hõimud. Lääne poole jäi lääneslaavlaste hõimuliit polaabid, kellest hiljem arenesid kõrvuti mitme teise rahvaga välja ka sorbid.
19. sajandi lõpus kogus hoogu noorkašuubide liikumine: edenesid kašuubide rahvakultuur ja -kunst, keel, folkloor ja kirjandus. Ilmusid ajalehed-ajakirjad Gryf, Gryf Kaszubski ja Przyjaciel Ludu Kaszubskiego. 1906. aastal rajati Kašuubi etnograafiapark. Aastast 1957 ilmub ajakiri Kaszëbë, mille nimi tähendab kašuubi keeles Kašuubimaad. Kašuubide asuala (vähemalt kolmandik elanikest) on näidatud kaardil. Lisaks on sellel Gdańsk, Sopot ja Gdynia, kus elab samuti palju kašuube. 20. sajandil on kašuube ümber asunud ka Ameerika Ühendriikidesse ning Saksamaale.
Kašuubia
, Pomorze vojevoodkond
Kašuubide esivanemad pomoraanid asusid Pomorzesse 6.–9. sajandil, tõrjudes välja ja assimileerides seal varem elanud balti hõime. 11. sajandi alguseni olid pomoraanid valdavalt iseseisev rahvas, kuigi kašuubide elualad olid alates 10. sajandist Poola kuningriigi ja polaabi slaavlaste tüliobjekt. 11. sajandi alguses liideti piirkond Poola kuningriigiga ning see jagunes hiljem kaheks osaks – Lääne-Pomorzeks, mis aja jooksul liideti Preisimaa valitsejate võimu alla, ja Ida-Pomorzeks, mis ühendati Poola riigiga ning alade piir kulges enam-vähem piki Leba jõge.
Kašuubia tuntuim linn on Gdańsk, suuremad linnad on Gdynia, Sopot, Bytow, Kartuzy ja Rumia.
Juminda miinilahing
Juminda miinilahing (ehk Nõukogude vägede evakueerumine Tallinnast) oli merelahing Teise maailmasõja Idarindel Soome lahel Juminda poolsaare lähedal 1941. aasta augustis, mille käigus Tallinnas Saksa Wehrmachti vägede piiramisrõngasse sattunud Punaarmee evakueeruvad Balti laevastiku üksused sattusid soomlaste ja sakslaste paigaldatud miinitõketele ning langesid ühtlasi pommi- ja torpeedorünnakute alla.
Enam kui 200 laevast uputati umbes 60 ja hukkunute arv võis olla umbes 15 000.
Sõjaline olukord Eestis 1941. aasta suvel ja Tallinna kaitse organiseerimine
22. juunil 1941 oli Saksamaa alustanud sõjategevust Teise maailmasõja idarindel rünnakuga Nõukogude Liidule.
Pärast Riia vallutamist 1. juulil liikus Wehrmachti 18. armee kiiresti edasi ja ületas 7. juulil laia rindena Eesti lõunapiiri. Lätis asunud Nõukogude 8. armee (kindralmajor Ilja Ljubovtsevi juhtimisel) riismed taandusid kahe Saksa armeekorpuse ees ja jäid peatuma Pärnu-Emajõe joonel. Nõukogude vägede kõrgem ülemjuhataja Stalin oli andnud korralduse kaitsta Tallinna kui Balti Laevastiku peabaasi iga hinna eest.
pisi|Tallinn 1941
14. juulil 1941 sai PBL Sõjanõukogu NSV Liidu sõjamerelaevastiku rahvakomissarilt admiral Ivan Issakovilt siiski direktiivi nr 16, kus oli juba määratletud PBL baasi objektide hävitamise kord Tallinna mahajätmise puhuks. Kohapeal koostati detailne plaan linna ja baasi objektide purustamiseks, mis kooskõlastati Tallinna Linna RSN Täitevkomiteega.