cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Romantism
pisi|[[Caspar David Friedrich "Rügeni kriidikaljud"]]
Romantism on ühiskonnas, kunstis ja teaduses üldmõiste lõdvalt seotud kogumile sotsiaal-poliitilistele ideedele ja kunstistiilidele, mida iseloomustas mineviku ilustamine, eemaldumine reaalsusest, individualism ja väljamõeldiste eelistamine.
Romantismi põhjustajaks oli aastatel 1789–1799 toimunud Prantsuse revolutsioon ning pettumine uues vabariiklikus valitsemisvormis.
Romantikute huvi ajaloo ja rahvaluule vastu pani aluse mitmele uuele teadusharule.
Romantismi on vastandatud realismile.
Romantismi sotsiaal-poliitilised põhjused
pisi|260px|[[Francisco Goya "See on hullem" Akvatinta sarjast "Los desastres de la guerra"]]
Paljud romantilised teosed kajastavad kirglikku tulevikuühiskonna unistust, on feodalismivastased ning seotud oma aja vabadusliikumisega.
Isiksuse vabastamise ja võõrandumise ületamise sooviga on romantikud olnud esimesi kapitalismi kriitikuid. Romantikute kapitalismikriitika oli enamasti ühekülgne. Nad nägid ainult kapitalismi varjukülgi ja ei märganud head, mida uue kodanliku korra võit kaasa tõi.
Romantism otsis väljapääsu ühiskondlikest ning ajaloolistest vastuoludest ideaalide loomises. Näiteks kujutasid endast minevikku vajunud keskaja apoloogiat. Olevikupõlgus võis põhjustada ka feodaalse reaktsiooni, näiteks restauratsiooni, pooldamist.
Ühtlasi väljendas romantism üldsuse laiade ringkondade protesti nii kodanliku kui ka feodaalse sotsiaalse korralduse süsteemi vastu, poliitilise reaktsiooni vastu.
Kuigi romantismi esteetilised ideaalid olid sageli utoopilise iseloomuga, romantikute tegelaskujud tihti kahestunud, sisemiselt traagilised, väljendas see siiski mingisugust huvi rahvahulkade elu vastu ning oli suunatud tulevikku.
Romantism kui kunstistiil
Romantilist kunsti iseloomustab mineviku idealiseerimine, võõrdumine tegelikkusest, individualism, ebatavalised tegelased ja sündmustik.
Eelromantism
pisi|Inglise luuletaja [[James Macpherson ]] Eelromantism (prantsuse keeles préromantisme) on mõiste, mis hõlmab 18. ja 19. sajandi algul romantismi ette valmistanud ideelis-kirjanduslikke suundumisi: uus loodusetunne, tundeelu esiletõus, huvi tekkimine muinsuse, keskaja, rahvusliku omapära ning rahvaluule vastu. Olles vastuolus klassitsismi mõistusliku kainusega, omandas romantism palju sentimentalismilt. Romantilise elutunde juurdumisel etendasid olulist osa inglise poeedid James Thomson, Edward Young, James Macpherson ("Ossiani laulud"), prantslastest Jean Jacques Rousseau, samuti saksa Tormi ja Tungi kirjanikud, eriti Johann Wolfgang von Goethe oma "Noore Wertheri kannatustega", Johann Gottfried von Herder jt. Mõnikord on terminiga eelromantism, ka vara- või esiromantika tähistatud nn kõrgromantismile eelnenud perioodi – eesti kirjanduses umbes 1840–1860.
Romantism kirjanduses
Kirjanduses on romantism suund, mida olid ette valmistanud 18. sajandi eelromantism ja osaliselt sentimentalism ning mille teooria kujunes 18. ja 19. sajandi vahetuse Saksamaal, mõneti Friedrich von Schellingi filosoofia mõjul. Romantism mängis tähtsat osa 19. sajandi Euroopa kirjanduses ja levis ka Ameerikasse. Sellele oli iseloomulik esteetiliste kategooriate ja žanrite segunemine, fragmentaarsus, grotesk ja iroonia. Klassitsismi rangeid reegleid purustades aitas see ette valmistada realismi. Romantismi mõju on olnud eriti suur lüürika arengus. Vene kirjanduses avaldus romantism ka dekabristide loomingus. Eestis oli romantismil feodalismi- ja saksavastane värving.
Romantismi esimeseks küpseks avalduseks oli romantiline koolkond, mis eksisteeris Saksamaal 18. sajandi lõpus ja 19. sajandi alguses. Selle õitsenguperioodiks olid aastad 1798–1800, kui Jenas tekkis tihe koostöö kirjanduskriitikute Friedrich ja August von Schlegeli, Caroline von Schlegeli, luuletajate Ludwig Tiecki ja Novalise ning filosoofide Friedrich von Schellingi ja Friedrich Schleiermacheri vahel (Jena romantikud). Sel perioodil anti välja ajakirja Athenæum (1798). Romantiline koolkond astus välja valgustusajastu ratsionalismi vastu, vastandades selle "hingetule mõistuspärasusele" tundmuste ja loomingulise ekstaasi kultuse, sest viimane avavat looduse saladusi sügavamalt kui õpetlase vaevarikas töö. Tunnetuse tõukejõuks peavad romantikud lõpliku ja lõpmatu vahelise vastuolu läbielamist, tungi lõpmatuse poole, lõpmatuse kättesaamatusega seotud igatsust, iroonilist suhtumist iseendasse ja oma loomingusse. Lõpmatusega võimaliku ühinemise vahendiks peavad romantilise koolkonna esindajad armastust, müstilist loodusekultust, taideloomingut, religioosseid elamusi. Nad idealiseerivad feodaalset katoliiklikku minevikku. Mõned neist läksid üle katoliku usku, muutusid restauratsiooni ideoloogideks. Hiljem tekkisid romantilised koolkonnad Prantsusmaal, Poolas, Itaalias, Hispaanias, Taanis ja USA-s.
Romantism kujutavas kunstis
pisi|[[William Blake "Muistsed ajad"]] Kujutavas kunstis on romantism suund, mis tekkis 19. sajandi algul ja kestis sama sajandi keskpaigani. Kunstis tugineb romantism samadele sotsiaalsetele ja esteetilistele alustele, millele teisteski kunstiliikides. Iseloomulik on ainestiku valimine ajaloost (eriti keskajast), legendidest, saagadest ja kirjandusteostest. Teoste tundeskaala ulatub hardusest heroilise paatoseni. Romantismis kui kunstivoolus on eredalt väljendatud kunstniku suhtumine kujutatavaisse nähtusisse, mis annab kunstiteostele erilise kõrgendatud emotsionaalse värvingu.
Arhitektuuris on romantismiajastule iseloomulik minevikustiilide eklektiline taaskasutamine.
Romantism muusikas
Muusikas on romantism umbes 1820–1880 valitsenud suund. Romantism avardas märksa muusika sisulist ja tunnetuslikku külge. Väljendusvahendite otsingud mitmekesistasid harmooniat, orkestratsiooni ja teoste vormi. Huvi looduse, rahvuskultuuri, rahvamuusika ning ajaloo vastu andis mitmele žanrile uue ilme. Loodi muinasjutulisi ("Undine", "Deemon"), fantastilis-olustikulisi ("Nõidkütt"), rahvuslikku vabadusliikumist kajastavaid ("Wilhelm Tell"), heroilis-romantilisi ("Norma"), lüürilis-psühholoogilisi ja filosoofilisi oopereid ("Faust", "Tristan ja Isolde"). Sümfoonilistes ja vokaalsümfoonilistes suurvormides, lauludes ja klaveripalades said valitsevaks lüürika ja psühholoogilisus. Tekkisid vokaal- ja instrumentaaltsükkel. Suurt tähelepanu osutati programmilisele muusikale, rohkesti viljeldi ballaadi, variatsiooni, fantaasiat ja parafraasi. Interpretatsioonikunst muutus virtuoossemaks.
Romantism teatris
Teatrikunstis oli romantismiajastu umbes 1810–1850. Näitekunstis väljendus romantism peamiselt näitleja tõepärases, kuid tugevate tundmustega mängus. Lavakõne muutus elulisemaks ja intonatsioonirikkamaks ning seostus hoogsama žesti ja liikumisega. Romantismi kõrgpunkt oli 1830. aastail, kui lavastustes hakati rõhutama dekoratsiooni, kostüümi ja massistseenide ajaloolist tõepära. Keskseks kangelaseks sai isiksus, kes unistab vabadusest ja õiglusest ning astub võitlusse reaktsiooniga.
Romantism teaduses
Teaduses hõlmas romantism teoloogiat, filosoofiat, loodusteadusi ja arstiteadust.
Eesti
pisi|Eesti poetess [[Lydia Koidula]]
Inglismaa ja Šotimaa
pisi|[[William Turner "Téméraire'i viimane sõit"]]
Itaalia
pisi|Itaalia viiuldaja ja helilooja [[Niccolò Paganini]]
Prantsusmaa
pisi|[[Eugène Delacroix "Alžeeria naised"]]
Saksamaa
pisi|[[Caspar David Friedrich "Elu astmed"]]
USA
pisi|Ameerika luuletaja ja novellist [[Edgar Allan Poe]]
Venemaa
pisi|Vene helilooja [[Mihhail Glinka]]
Olli Rehn
pisi|Olli Rehn (2014) Olli Ilmari Rehn (sündinud 31. märtsil 1962 Mikkelis) on Soome ja Euroopa Liidu poliitik, pikaaegne Euroopa Komisjoni volinik ja 29. maist 2015 kuni 29. detsembrini 2016 Soome majandusminister Juha Sipilä valitsuses.
Olli Rehn on õppinud Minnesotas Saint Paulis majandust, rahvusvahelisi suhteid ja ajakirjandust ja kaitsnud 1989. aastal Helsingi Ülikoolis magistrikraadi politoloogias. Doktorikraadi sai ta 1996. aastal Oxfordi Ülikoolist, kui kaitses väitekirja teemal "Korporatiivsus ja väikeste Euroopa riikide konkurentsivõime".
Ta on mänginud aastatel 1979–1982 jalgpalli klubis Mikkelin Palloilijat ja olnud aastatel 1996–1997 Soome meistriliiga Veikkausliiga juht.
Poliitikukarjäär
Poliitikukarjääri alustas Olli Rehn Soome Keskerakonna noortekogust. 1987. aastal valiti ta Soome Kesknoorte presidendiks ja peatselt ka Põhjala Kesknoorte presidendiks. Need kohad ennustasid kõrget poliitikukarjääri. 1988. aastal valiti ta Helsingi linnavolikokku. Aastatel 1988–1994 oli ta Keskerakonna aseesimees. Aastatel 1991–1995 oli ta Soome parlamendi liige. Aastatel 1992–1993 oli ta Soome peaministri Esko Aho nõunik.
Euroopa Parlamendi liige
Aastatel 1995–1996 oli Olli Rehn Euroopa Parlamendi liige, kuuludes Euroopa liberaalsete ja reformiparteide ühendusse.
Teist korda oli ta Euroopa Parlamendi liige 1. juulist 2014 kuni 27. aprillini 2015. Seejärel sai Olli Rehnist Soome majandusminister Juha Sipilä valitsuses.
Euroopa Komisjoni volinik
Aastatel 1998–2002 oli Olli Rehn Euroopa Komisjoni ettevõtlus- ja informatsioonivoliniku Erkki Liikase büroo direktor.
2002. aastal sai Olli Rehnist Helsingi Ülikooli Euroopa asjade keskuse juht ja 2003. aastal Soome peaministri Matti Vanhase majandusnõunik.
12. juulil 2004 võttis ta Erkki Liikaselt üle Prodi komisjoni ettevõtlus- ja informatsioonivoliniku koha. Sel kohal oli ta kuni 11. novembrini 2004. Seejärel oli ta alates 22. novembrist 2004 kuni 9. veebruarini 2010 Barroso esimeses komisjonis laienemisvolinik. Äsja oli toimunud suur Euroopa Liidu laienemine, mida juhtis tema eelkäija Günter Verheugen. Siiski ei vähenenud Rehni juhtimise ajal laienemisvoliniku tähtsus kuigivõrd. Tema ametiajal liitusid Euroopa Liiduga Bulgaaria ja Rumeenia, liitumiskõnelused jätkusid Horvaatiaga ja algasid Türgiga. Rehni seisukoht Türgi liikmesuse osas on vastuoluline: ühelt poolt ta toetab Türgi liikmesust, teiselt poolt pooldab igavest piirangut tööjõu vabale liikumisele Türgist teistesse Euroopa Liidu maadesse.
Barroso teises komisjonis 9. veebruarist 2010 kuni 1. juulini 2014 oli Olli Rehn Euroopa Liidu majandus- ja rahandusvolinik.
Isiklikku
Lisaks oma emakeelele soome keelele oskab Rehn inglise, prantsuse, rootsi ja natuke saksa keelt.
Villem Reimann
Villem Reimann (19. märts 1906 Pärnu – 8. juuni 1992 Tallinn) oli eesti helilooja ja muusikapedagoog.
Elulugu
Lõpetas Tallinna Konservatooriumi 1933. aastal kompositsiooni erialal professor Artur Kapi klassis ja 1936. aastal klaveri erialal professor Artur Lemba juures, täiendas end 1937–1938 Budapestis Liszti-nim. muusikaakadeemias kompositsiooni, kammermuusika ja dirigeerimise alal vastavalt Zoltán Kodály, Leo Weineri ja Ernö Ungeri juhendusel. Aastast 1942 oli Tallinna Riikliku Konservatooriumi muusikateoreetiliste ainete ja kammeransambli õppejõud, aastast 1965 professor; aastatel 1961–1969 muusikateooria- ja 1977–1979 kammeransambli kateedri juhataja, aastast 1979 konsultant-professor.
Isiklikku
Ta oli Matti ja Tõnu Reimanni isa.
Colombia
Colombia [kol'ombia] (mööndav nimekuju Kolumbia), ametlikult Colombia Vabariik on riik Lõuna-Ameerika loodeosas Vaikse ookeani ja Kariibi mere ääres. Piirneb Brasiilia, Peruu, Ecuadori, Venezuela ja Panamaga. Riigi pealinn ning majanduse ja kultuuri keskus on Bogotá. Colombia on etniliselt ja keeleliselt väga mitmekesine, oma rikkaliku kultuuripärandiga peegeldavad seda mitmesugused ameerika põlisrahvaste tsivilisatsioonid.
Colombias on suuruselt teine ​​bioloogiline mitmekesisus maailmas ja see on üks seitsmeteistkümnest maailma mitmekesisemast riigist; selle territoorium hõlmab Amazonase vihmametsi, mägismaid, rohumaid, kõrbeid ning saari ja rannajooni nii Atlandi ookeani kui ka Vaikse ookeani piirkonnas (Lõuna-Ameerika ainus riik).
Colombia on üks NATO partnerriikidest Ladina-Ameerikas. See on osa juhtivate arenevate turgude CIVETSi grupist ning ÜRO, WTO, OASi, Vaikse ookeani liidu ning Mercosuri ja teiste rahvusvaheliste organisatsioonide assotsieerunud liige.
Colombia lipul kollane ehk enamus lipu pindalast tähistab riigi rikkust, jõukust ja päikest kui valguseallikat. Sinine värv tähistab ookeane, jõgesid, mis voolavad läbi Colombia, ja taevast. Viimane ehk punane värv tähistab verd, mis on valatud Colombia iseseisvumise jaoks, nende tahtejõudu ja panust.
Colombia riigipea on president Gustavo Francisco Petro Urrego.
Haldusjaotus
Departemangud jagunevad valdadeks (municipios).
Rahvastik
Colombia, kus elab 2020. aastal hinnanguliselt 50 miljonit inimest, on Ladina-Ameerikas suuruselt kolmas riik Brasiilia ja Mehhiko järel. 20. sajandi alguses oli Colombia rahvaarv umbes 4 miljonit. Alates 1970. aastate algusest on Colombia sündimus, suremus ja rahvastiku kasvutempo pidevalt langenud. Elanikkonna kasvutempo on 2016. aastal hinnanguliselt 0,9%. Ligikaudu 26,8% elanikkonnast olid 15-aastased või nooremad, 65,7% olid 15–64-aastased ja 7,4% olid üle 65-aastased. Vanemate inimeste osakaal elanikkonnast on hakanud märkimisväärselt suurenema. Prognooside kohaselt on Colombias 2050. aastaks 55,3 miljonit elanikku.
Keeled
Üle 99,2% colombialastest räägib hispaania keelt. Samuti kasutatakse riigis 65 Ameerika põliskeelt, kahte kreoolkeelt, mustlaskeelt ja Colombia viipekeelt. Inglise keelel on ametlik staatus San Andrési, Providencia ja Santa Catalina saarestikus. Koos hispaania keelega on Ethnologue'i andmebaasis Colombias kokku 101 keelt. Kõneldavate keelte täpne arv varieerub veidi, kuna mõned autorid peavad eri keelteks seda, mida teised peavad sama keele variantideks või murrakuteks. Hinnanguliselt räägitakse Colombias 71 põliskeelt, enamik neist kuulub tšibtša, tukano, vitoto, guahibo-pamigua, aravaki, kariibi, barbakoa ja saliba keelkonda. Põliskeelte kõnelejaid oli 2010. aastal umbes 850 000.
Usundid
Riiklik statistikaosakond (DANE) ei kogu usulist statistikat ja täpseid anmdeid on keeruline saada. Erinevate uuringute ja küsitluste põhjal tunnistab kristlust umbes 90% elanikkonnast, kellest suurem osa (70,9–79%) on roomakatolikud, samas kui märkimisväärne osa (16,7%) järgib protestantismi (peamiselt evangeelset). Umbes 4,7% elanikkonnast on ateistid või agnostikud, 3,5% väidavad, et usuvad jumalasse, kuid ei järgi konkreetset usundit. 1,8% colombialastest on Jehoova tunnistajad või adventistid ning vähem kui 1% järgib teisi religioone, näiteks baha'i usku, islamit, judaismi, budismi, mormonismi, hinduismi, põlisusulisi, Hare Krišna liikumist, Rastafari liikumist ja õigeusku. Ülejäänud inimesed kas ei vastanud või vastasid, et ei tea. Lisaks ülaltoodud statistikale teatas 35,9% colombialastest, et nad ei usu aktiivselt. Kuigi ristimiste arvult on Colombia peamiselt roomakatolik riik, tagab Colombia 1991. aasta põhiseadus usuvabaduse ning kõik usundid ja kirikud on seaduse ees võrdselt vabad.
Ajalugu
Riigi põlisasukad on mitmed indiaani hõimud, kellest mõjuvõimsaimad olid tšibtšad. Lõunapoolsed alad kuulusid inkade riiki. 1525 algas hispaanlaste konkista.
Colombia kuulutas end Hispaaniast iseseisvaks 20. juulil 1810, seda tunnustati 1819. aastal. 1831. aastani hõlmas Colombia Vabariik (Suur-Colombia) tänapäeva Colombia, Venezuela, Ecuadori ja Panama ning väiksemaid osi Costa Ricast, Peruust, Brasiiliast ja Guyanast.
1830 riik lagunes ja tänapäeva Colombia alal asunud Uus-Granada muutis 1863 oma nime Colombia Ühendriikideks ning 1886 Colombia Vabariigiks. 1903 lõi Colombiast lahku Panama.
Colombias kaotati orjus 1851. aastal.
1960.aastatel loodi La Violencia nimelise liikumise käigus marksistlik-leninlikke ekstremistide gruppe.
Muusika
Colombias on ergas andekate muusikute kollaaž, mis puudutab täielikku rütmide spektrit. Colombia muusikud, heliloojad, muusikaprodutsendid ja lauljad on rahvusvaheliselt tunnustatud, näiteks Shakira, Juanes, Carlos Vives jt. Colombia muusika ühendab Euroopast mõjutatud kitarri- ja laulustruktuuri põliselanike suurte gaita flöötide ja löökpillidega, selle löökpillide struktuur ja tantsuvormid on pärit Aafrikast. Colombias on mitmekesine ja dünaamiline muusikaline keskkond.
Kirjandus
Colombia kirjandus pärineb Kolumbuse-eelsest ajastust – perioodi silmapaistev näide on eepiline luuletus, mida tuntakse nimega "Yurupary legend". Hispaania kolooniaajast on silmapaistvate kirjanike hulka kuulunud Juan de Castellanos (Elegías de varones ilustres de Indias), Hernando Domínguez Camargo ja tema eepiline luuletus "San Ignacio de Loyolale", Pedro Simón, Juan Rodríguez Freyle (El Carnero), Lucas Fernández de. Piedrahita ja müstika esindaja nunn Francisca Josefa de Castillo. Romantismiga seotud taasiseseisvumisjärgne kirjandus tõstis esile Antonio Nariño, José Fernández Madridi, Camilo Torres Tenorio ja Francisco Antonio Zea. 19. sajandi teisel poolel ja 20. sajandi alguses sai populaarseks kirjandusžanr, mida tuntakse costumbrismo nimetuse all; selle aja suured kirjanikud olid Tomás Carrasquilla, Jorge Isaacs ja Rafael Pombo (neist viimased kirjutasid tähelepanuväärseid lastekirjanduse teoseid). Sel perioodil arendasid modernistlikku liikumist sellised autorid nagu José Asunción Silva, José Eustasio Rivera, León de Greiff, Porfirio Barba-Jacob ja José María Vargas Vila. 1872. aastal asutati Colombia keeleakadeemia, mis oli esimene hispaania keele akadeemia Ameerikas. Candelario Obeso kirjutas murrangulise filmi "Cantos Populares de mi Tierra" (1877) stsenaariumi – esimese afro-colombia autori luuleraamatu põhjal. Aastatel 1939–1940 anti Bogotá linnas välja Stone and Sky nime all seitse luuleraamatut, mis mõjutasid riiki märkimisväärselt; neid on toimetanud luuletaja Jorge Rojas. Järgmisel kümnendil asutas Gonzalo Arango vastuseks toonasele vägivallale liikumise "Miski". Teda mõjutasid nihilism, eksistentsialism ja teise suure Colombia kirjaniku – Fernando González Ochoa mõte. Ladina-Ameerika kirjanduse buumi ajal tekkisid edukad kirjanikud, eesotsas Nobeli auhinna laureaadi Gabriel García Márqueze ja tema suurejoonelise oopuse "Sada aastat üksildust", Eduardo Caballero Calderóni, Manuel Mejía Vallejo ja Cervantese nimelise kirjaniku Álvaro Mutisega ja Astuuria vürsti kirjandusauhind. Teised juhtivad kaasaegsed autorid on Fernando Vallejo, William Ospina (Rómulo Gallegose auhind) ja Germán Castro Caycedo.
Sport
pisi|[[Nairo Quintana, üks Colombia edukamatest jalgratturitest]] Tejo on Colombia rahvussport ja meeskondlik spordiala, mis hõlmab mürskude laskmist eesmärgi saavutamiseks. Kõigist Colombia spordialadest on jalgpall aga kõige populaarsem. Colombia oli 2001. aasta Copa América meister, kus nad püstitasid uue rekordi – oldi võitmata, ei lasknud lüüa ühtegi väravat endale ja võideti iga matš. Colombia on rulluisutajate keskus: rahvusmeeskond on kõvad tegijad rulluisutamise maailmameistrivõistlustel. Colombia on olnud jalgrattasõidul traditsiooniliselt väga hea ning suur osa Colombia jalgratturitest on triumfeerinud suurematel jalgrattasõiduvõistlustel. Pesapall on Kariibi mere piirkonnas populaarne, peamiselt linnades Cartagena, Barranquilla ja Santa Marta. Nendest linnadest on tulnud häid mängijaid nagu: Orlando Cabrera, Édgar Rentería, kes oli maailmameister aastatel 1997 ja 2010, ja teised, kes on mänginud pesapalli Major League'is. Colombia oli amatööride maailmameister aastatel 1947 ja 1965. Poks on üks spordialasid, mis Colombia jaoks on tootnud kõige rohkem maailmameistreid. Kolumblaste sportlikes eelistustes on oluline koht ka motospordil; Juan Pablo Montoya on võidusõiduautojuht, kes on tuntud tänu seitsme Vormel 1 võistluse võitmise üle. Colombias on silma paistnud ka sellised spordialad nagu BMX, judo, laskesport, taekwondo, maadlus, sukeldumine ja kergejõustik, samuti on neil tõsised raskuste tõstmise ja bowling 'u traditsioonid.
Operatsioonisüsteem
Operatsioonisüsteem ehk opsüsteem (inglise keeles operating system, lühend OS) on programmide kogum, mis käivitatakse arvutis alglaadimisprogrammi poolt ning mis juhib arvutisüsteemi tööd ja teenindab rakendusprogramme. Rakendusprogrammid saadavad operatsioonisüsteemile nõudeid mitmesuguste teenuste järele läbi rakendusliideste. Kasutajad saavad opsüsteemiga vahetult suhelda selle madal- ja rakendustaseme programmeerimisliideste kaudu ning läbi käsuinterpretaatori, kasutades selleks käsurealt ohjekeelt või graafilist kasutajaliidest.
W3Schoolsi veebilehtede külastatavuse statistika kohaselt on seisuga 2014 populaarseimateks personaalarvuti operatsioonisüsteemideks Microsoft Windows, Mac OS X ja GNU/Linux.
Operatsioonisüsteemi ülesanded
Operatsioonisüsteemi ülesannete hulka kuulub:
Operatsioonisüsteemide tüübid
Operatsioonisüsteeme võib liigitada mitmeti.
Andmete töötlusele esitatavate nõuete järgi võib operatsioonisüsteeme liigitada järgnevalt:
Operatsioonisüsteemide rakendamise järgi erinevates süsteemides:
Operatsioonisüsteemide ehitus
Võib eristada järgmisi operatsioonisüsteemi mooduleid:
Abano Terme
thumb|Abano Terme jalakäijate ala
Abano Terme vald ['aabano t'erme] (1924. aastani Abano Bagni vald) on vald Itaalias Veneto maakonnas Padova provintsis umbes 10 km Padovast edelas ja 40 km kaugusel Veneetsiast.
Valla pindala on 21,57 km², elanike arv 19 594 seisuga 30. aprill 2009 (908 in/km²).
Vald on tervisveekuurort.
Pinnamood
Vald paikneb Colli Euganei jalamil. Pinnamood on valdavalt tasane. Kõrgus merepinnast on keskmiselt 14 m, Abano Termes umbes 21 m. Mont'Irone künkalt Abano Termes lähtuvad kuumaveeallikad. Küngaste seas on veel Monte San Daniele ja Monte Ortone (168 m).
Kliima
Abano kliima on suurema osa aastast mahe. Aasta keskmine õhutemperatuur on 14 °C. Enamasti paistab päike; sajab peamiselt sügisel ja kevadel.
Elanike arv
Rahvaloendustel registreeritud elanike arv on muutunud järgmiselt:
Asustus
Valla keskus on Abano Terme linn. Seda ümbritsevad Guazzi ja Ponte Fabbrica idas, Giarre kagus, Levante Ferrovia, Sabbioni ja Santa Maria di Abano kagus, San Daniele edelas, Feriole loodes ning Monteortone ja Monterosso läänes.
Tervisveed
Vald on Terme Euganee keskus. Koos Montegrotto Terme vallaga moodustab ta Euroopa tähtsaima ja vanima kuumade tervisvete keskuse.
Kergelt radioaktiivne kuumaveeallikas temperatuuriga 87 °C broomi ja joodi sooli sisaldava veega lähtub Mont'Irone künkast.
Kuumaveeallikate külastajate teenindamine on valla peamine sissetulekuallikas. Alates 1990ndatest külastab kuurorti umbes 2 miljonit turisti aastast. Vallas on üle 80 hotelli, millest enamik pakub tervisvee-, fango- jm teraapiat.
Ajalugu
Antiikajal oli piirkond asustatud Euganei rahva poolt, kelle venetid hiljem lähedal asuvatesse Alpi orgudesse tõrjusid. Leidudest nähtub, et juba need rahvad kasutasid sooja vett ja fangot.
Kuumaveeallikad olid tuntud ka roomlastele Fons Aponi (valu ära võtva jumala Aponuse allikas) või Aquae Patavinae nime all.
6. sajandil purustasid langobardid rooma termid. Sellest toibuti alles 12. sajandil.
Alates 1405. aastast oli Abano Veneetsia vabariigi võimu all.
Aastal 1866 läks koht Itaalia kuningriigi koosseisu. Aastal 1866 avati ka Padova–Bologna raudteeliin, mis tegi Abano arvukatele külastajatele Euroopast paremini kättesaadavaks. Siis oli vallas seitse hotelli 228 toaga. Aastal 1911 avati trammiliin Padovast Abanosse; seda enam ei eksisteeri.
Esimese maailmasõja ajal sai linnast Itaalia vägede ülemjuhatuse residents. 3. novembril 1918 sõlmiti läheduses Villa Giusti relvarahu.
Aastal 1927 kuulutati Abano Bagni ühena esimestest Itaalia linnadest kuumaveekuurordiks.
Aastal 1930 sai vald praeguse nime.
Teise maailmasõja ajal asus seal Luftwaffe juhatus Itaalias. Viimastel sõjakuudel oli Abano Terme Città Ospedaliera (laatsaretilinn) Punase Risti kaitse all.
Alates 1947. aastast ehitati arvukalt uusi hotelle kuurordikülastajate majutamiseks.
Aastal 1973 sai vald linna nime.
Tähised
Sihtnumber on 35031.
Sõprusvald
Sõprusvald on Bad Flüssingi vald.
Paraná osariigi lipp
thumb|Paraná osariigi lipp Paraná osariigi lipp on Brasiilia Paraná osariigi lipp.
Lipp on kinnitatud 27. mail 2002, sama lipp oli kasutusel ka aastatel 1947–1990.
Muna jõgi
Muna (vene, jakuudi Муна) on jõgi Siberis Jakuutias, Leena vasak lisajõgi. Saab alguse Viljui platoolt ja voolab peamiselt itta. Pikkus 715 km, valgala 30 100 km².
Ui (täpsustus)
UI või Ui on lühend, mis võib tähendada:
Soo-otsa
Soo-otsa on küla Lääne maakonnas Lääne-Nigula vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Martna valda.
Änniksaare
Änniksaare on küla Jõgeva maakonnas Mustvee vallas.
Aastatel 1992–2017 (kuni Eesti omavalitsuste haldusreformini) asus küla Ida-Viru maakonnas Avinurme vallas.
18. sajandi kaartidel oli küla nimi Ennigsaar.
Jaan Vahtra
Jaan Vahtra (23. mai 1882 Kaaru, Mooste vald – 27. jaanuar 1947 Võru) oli eesti kunstnik, kirjanik, ajakirjanik ja pedagoog.
Jaan Vahtra oli üks eesti modernistlikest kunstnikest, ta tegutses maalikunstniku, raamatugraafiku ja karikaturistina. Jaan Vahtra on oma töödel kasutanud ka järgmisi pseudonüüme: ''\"S\", A. Paluoja, Adonis, Anni Paluoja, Anooja, J. V-a., J. V-ra., JW, S. T., V., Vaatleja, Vello Varik, W–ra. ''
Elukäik
Jaan Vahtra sündis Võrumaal Moostes talurentniku peres. Aastatel 1893–1896 õppis ta Vanaküla vallakoolis, aastatel 1896–1899 jätkas õpinguid Räpina kihelkonnakoolis. Seejärel töötas Vahtra Võrumaal talusulase ning Räpinas ja Meeksis vallakirjutaja abilisena ning aastatel 1901–1909 oli ta kooliõpetaja Parapalus ja Põlvas Peri-Metste vallakoolis. Oli 1909–1911 ajakirjanik Viljandi Teataja juures. Viljandis nägi 29-aastane tulevane kunstnik Vilhelms Purvītise maastikumaalide näitust, "mille mõju oli nii rabav, et otsustasin minna õppima joonistust ja maalikunsti". 1911. aasta sügisel sõitis Vahtra Riiga ning õppis 1912–1913 Riia linna kunstikoolis Purvītise juures", tehes samal ajal kaastööd ajalehtedele ja joonistades karikatuure Läti pilkelehele ja Tallinnas ilmunud pilkelehele Kilk.
1913–1916 jätkas Vahtra õpinguid Peterburi Kunstide Edendamise Seltsi joonistuskoolis, mille lõpetas joonistuse ja maali erialal. Peterburis elades võttis ta osa kohalike eestlaste seltskondlikust elust, oli 1915. aastast Peterburi Teataja toimetuse liikmeks. 1914–1915 aitas ta toimetada käsikirjalist kunstiajakirja Ronk, 1915–1916 kuulus kunsti-, muusika- ja kirjandushuviliste üliõpilaste ühendusse Ritsikate Ring, kus tegutsesid näiteks ka kirjanikud Johannes Semper ja Karl Ast-Rumor. 1917. aastast oli ta Peterburi Jaani kiriku joonistusõpetaja ; 1916–1917 täiendas end Peterburi Kunstiakadeemias professor Kardovski, Kuzma Petrov-Vodkini ja Šuhhajevi käe all.
Mobilisatsiooni tõttu 1916. aastal Vahtra õpingud katkesid, kuid rindele saatmist õnnestus tal vältida. Peterburi Teataja korrespondendina viibis ta esimesel ülevenemaalisel nõukogude kongressil (16. juuni – 7. juuli 1917, Petrograd). Vahtra viibis Petrogradis ka bolševike riigipöörde ehk nn "oktoobrirevolutsiooni" ajal ning väidetavalt osales või oli tunnistajaks nii Talvepalee vallutamisele 24.–25. oktoobril 1917 kui ka muudele revolutsioonilistele sündmustele.
1918. aastal kutsuti Vahtrat kodulinna Võrru joonistusõpetajaks ning ta lahkus 1918. aasta juunis Petrogradist. Kunstiakadeemia jäi tal lõpetamata, kuid kõigest hoolimata nimetab Jaan Vahtra Neevalinna oma kaunimaks noorusmaaks. Eestisse naasnuna töötas ta 1918–1924 Võrus, aastatel 1921–1923 Võru Õpetajate Seminari õpetajana. Aastatel 1924–1926 töötas Tartu gümnaasiumides. 1926–1933 oli ta Tartu Kõrgema Kunstikooli Pallas joonistamise, plakatijoonistamise, joonistusmetoodika ja ornamentika õppejõuks" . 1923. aastal sai Vahtrast tookordse Eesti avangardseima kunstirühmituse Eesti Kunstnikkude Rühma asutajaliige. See oli eelkõige prantsuse kubismist ja konstruktivismist lähtuv kunstnike grupp. Nad tõid maalikunsti geomeetrilistele kujunditele rajatud kompositsiooni, mis andis kunstiloomingule senisest ratsionaalsema aluse. Rühmitus korraldas palju näitusi Eesti väikelinnades ning Tartus ja Tallinnas.
1935. aastal jäi kunstnik pensionile ning oli 1935–1940 oli ta kirjastuse Noor-Eesti kunstiline konsultant. Sellesse aega jääb tema viljakas periood raamatuillustraatorina. Nõukogude võimu kehtestamisel Eestis 1944. aastal asus Vahtra Võrru, kus võttis osa ajalehe Töörahva Elu organiseerimisest ning oli kuni 1945. aasta märtsini selle peatoimetaja.
Jaan Vahtra suri 1947. aastal. Ta on maetud Põlva kalmistule.
Jaan Vahtra 140. sünniaastapäeval 2022. aasta mais avati Põlva Keskraamatukogu ees talle raamatukujuline mälestuskivi.
Looming
pisi|Jaan Vahtra kujutis [[Võrumaa Muuseum|Võrumaa muuseumi seinal]]
Kirjanikuna
Võimeka kirjamehena on ta kirjutanud noorsoojutte, jutustusi, noorusmälestusi. Jaan Vahtra jutud lastele ja noortele põhinevad suures osas rahvapärimustel ja autori enese lapsepõlvemälestustel. Tema tondijutud ja muud muinaslood keskenduvad eetilistele probleemidele – inimeste heade ja halbade omaduste kaalumisele. Aastatel 1933–1940 avaldas ta kaheksa kirjanduslikku teost, nende hulgas autobiograafilise teose "Minu noorusmaalt" I–III ja põhjaliku "Joonistamisõpetuse".
Kunstnikuna
Tema varasemad maastikumaalid on Vilhelms Purvītisest mõjustatult impressionistlikud.
Ka Võrus jätkus pingestatud stiliseeritud vormikõne ja kontrastsete lokaaltoonide eelistus. 1920 ilmusid ajakirja Ilo kolmandas numbris tema puulõiketehnikas illustratsioonid. Need kandsid endas küll ekspressionismi, kuid samas oli tunda ka kubofuturismi vaimu. Aasta hiljem valmistas ta need graafikamapiks „Blanc et noir“ („Valge ja must“). Tema teine 1924. aastal valminud puulõigete mapp kandis pealkirja "Konstruktiivsed rütmid". Kui esimeses on veel järske kontraste ja dünaamikat, siis teises domineerib kubismile omane staatika, geometriseeritud kujundite rahulik kontuuride rütm.
Ka Tartu töödes, eriti maalikompositsioonides näeb vormide tugevat, ent rahulikku stilisatsiooni. Kubistlik geometriseeritud vormikõne avaldus ilmekalt ta tollases raamatugraafikas (Johannes Barbaruse luulekogu "Geomeetriline inimene", 1924).
Kümnendi teisel poolel ilmneb vabaloomingus stiililist ebajärjekindlust, kümnendi lõpul aga lähenemist realistlikule looduslähedusele koos kerge stilisatsiooni ja koloriidi pehmenemisega. Sellises vormikõnes lõi Vahtra õnnestunud maastikke, natüürmorte ja portreid ("Vana talumees", õli, 1930). Õieti oli see suundumine natuuritruuduse poole üleeuroopaline nähtus ja tähistas üldist avangardismi vaibumist ning neokonservatismi võidukäiku. 1930. aastate teisel poolel viljeles Vahtra taas innukalt raamatugraafikat ja mitmesuguseid graafikatehnikaid. Elu lõpuaastail domineeris monotüüpia ja õlimaal, motiivideks enamasti Ahja, Taevaskoja ja Võrumaa looduskaunid kohad, mida ta nüüd andis edasi üsna realistlikult ja detailirohkelt.
UHarc
UHarc on puhas, kõrge pakkimistihedusega 386+ DOS ja Windows arhiivifail multimeedia toega. Loonud on selle Uwe Herklotz ja saadav on see binaarsel kujul, tasuta saadav mitte kommertslikul kasutamisel.
Mälu kasutus oleneb sellest millist lahtipakkimisie metooti kasutatakse (nt., -mz vajab vähem mälu kui-mx meetod). Võrdluses WinRAR ja UHarc vahel näitab väiksemat arhiivi mahtu UHarc kasuks kuid UHarc lahtipakkimine võtab 3-4 korda kauem aega (kuid on siiski kiirem kui PAQAR4, jne).
Viimane beta on 0.6b (01 Oct 2005)
UHarc arhiivifaili laiend on uha
Pärnamäe (täpsustus)
Pärnamäe võib tähendada mitut asja.
Oleviste tänav
Oleviste tänav asub Tallinna vanalinnas, Kesklinna linnaosa Vanalinna asumis Pika tänava ja Laia tänava vahel.
Tänav on nime saanud Oleviste kirikult. pisi|Vaade [[siseministeeriumi hoonetekompleksi kuuluvale hoonele Oleviste 1]] Tänava ääres on Tallinna lahe pool Oleviste kirik ja Toompea pool Pagari tänava Siseministeeriumi hoonetekompleksi kuuluvad hooned Oleviste 1, Oleviste 3 ja Oleviste 5. Oleviste 3/5 kinnistut on mainitud 15. sajandi teisest poolest, hoone keldrikorrusel säilinud konstruktsioonide põhjal võib eeldada, et see on rajatud keskajal. Keskajast kuni 1940. aastani kuulus see Oleviste kirikule. Oma algsel kujul püsis kahekorruseline, kõrge katuse ja keskaegse raidportaaliga hoone 19. sajandi teise pooleni. 1880. aastal ehitati hoone põhjalikult ümber: katusealune ehitati välja täiskorruseks, muutusid plaanilahendus ja fassaadid. Ümberehituse projekteeris arhitekt Rudolf Otto von Knüpffer.
Oleviste 3/5 ja Lai tänav 46/48 kaks väiksemat hoonet liideti 1900. aastal Konstantin Wilckeni projekti järgi üheks kolmekorruseliseks uusklassitsistliku väliskujundusega elumajaks. Aastatel 1925–1940 asus selles majas Tallinna Politseikool.
Kvartal sai koos ülejäänud Tallinna vanalinnaga 1944. aasta märtsipommitamise ajal raskelt kannatada. 1946. aastal esitas Eesti NSV Riikliku Julgeoleku Ministeerium tellimuse kvartali taashoonestamiseks. 1948. aastal taastati Lai 46/48 hoone Friedrich Wendachi projekti järgi elumajaks, hoones olid korterid 1970. aastateni, seejärel kohandati ruumid Eesti NSV Siseministeeriumi ametiruumideks ning sinna kolisid Eesti NSV Siseministeeriumi Transpordimiilitsa Valitsus ja muud siseministeeriumi asutused.
Horvaatia jalgpallikoondis 2002. aasta jalgpalli maailmameistrivõistlustel
Horvaatia jalgpallikoondis 2002. aasta jalgpalli maailmameistrivõistlustel
Horvaatia jõudis teist korda järjest MM finaalturniirile.
Peatreener
Mirko Jozić
Kuusalu liiklussõlm
Kuusalu liiklussõlm (ramp registrinumbriga 1104) asub Kuusalu alevikus, Tallinna–Narva maantee 40.–41. kilomeetril, kus lõikub Kuusalu tee. Liiklussõlm on eritasandiline.
Tallinna–Narva maantee koosneb seal kahest vastassuunalisest sõiduteest, mis on eraldusribaga eraldatud. Maantee mõlemad sõiduteed ületavad viaduktide (Kuusalu viadukt I ja Kuusalu viadukt II) abil Kuusalu tee. Rambi teede kogupikkus on 2,5 km. Tallinna–Narva maanteest põhja pool on rambi ja Kuusalu tee lõikumisel ringristmik, lõuna pool aga tavaline ristmik.
Randvere (Viimsi)
Randvere on küla Harju maakonnas Viimsi vallas Muuga lahe läänekaldal.
Argo Meresaar
Argo Meresaar (sündinud 13. jaanuaril 1980) on endine eesti võrkpallur ja praegune võrkpallitreener.
Randvere (Viimsi)
Randvere kiriku ehitamist alustati Jõelähtme koguduse õpetaja Gustav Heinrich Schüdlöffeli ametisoleku ajal 1848. Enne seda paiknes samal kohal mere ääres kalmistu, mille keskel on kivisse raiutud aasta 1803. Kirik valmis 1852. aastal ja selle ehitust toetas rahaliselt Maardu mõisnik Christoph von Brevern. Kiriku juures tegutseb Randvere kogudus.
Jõelähtme koguduse pastor Paul Loppenowe eestvedamisel alustas sügisel 1864 Randvere kirikumajas tegevust kool. Randvere vana kool suleti 1971. Uus Randvere Kool avati 2013. aastal. Kooli juures tegutseb Randvere raamatukogu.
Argo Meresaar
Klubivõrkpall
Meresaare ainuke välishooaeg oli 2004/05 Venemaa kõrgliigaklubis Jaroslavli Neftjannik. Argo mängis küll hooaja seal lõpuni, kuid võistkond oma tulemustega rahule ei jäänud, lõpetades Venemaa superliiga ja karikavõistlused vastavalt 10nda ja 9nda kohaga. Meresaar täitis klubis põhidiagonaalründaja rolli.
Randvere (Viimsi)
1970. aastatel hakati Randveres eraldama maalappe suvila- ja aianduskooperatiivide rajamiseks ning sellega hakkas tõusma asula elanike arv.
Argo Meresaar
Klubivõrkpall
Hooajal 2005/06 naasis Argo kodumaale ning liitus kohaliku klubiga Tartu Pere Leib, kus ta mängis kaks hooaega. Medalikapp täienes esimesel hooajal Eesti karika- ja meistrivõistluste kullaga ning Schenker Liiga hõbedaga (kus Argo valiti ka liiga kõige efektiivsemaks mängijaks). Teise hooaja (2006/07) eel lõid Argol välja tõsised seljaprobleemid, millega ta võitles terve hooaja ning 2007. aasta kevadel käis ta seljaoperatsioonil. Sel hooajal osales klubi CEV Top Teams karikasarjas, kus eelringist edasi ei pääsetud. Eesti karika- ja meistrivõistlustel teeniti teine koht.
Hooajal 2007/08 naasis Meresaar Pärnu võrkpalliklubisse, kellega võideti Eesti meistrivõistlustel pronksmedal. Samal hooajal osales Meresaar ka Selver Tallinna ridades CEV Challenge Cupil, kus jõuti välja veerandfinaali.
Randvere (Viimsi)
Küla läbib Viimsi–Randvere tee. Küla territooriumi põhjaosa juures ja maantee lähistel asus kaitsealune Tädu kuusk.
Argo Meresaar
Klubivõrkpall
Alates 2008/09 hooajast mängis ta viis hooaega klubis Selver Tallinn. Need hooajad olid klubile väga edukad: kuld- ja hõbemedaleid võideti nii Eesti karika- ja meistrivõistlustel kui ka Schenker Liigas. Samuti osaleti Euroopa klubivõrkpalli tugevuselt teises (CEV Cup) ja kolmandas (CEV Challenge Cup) sarjas, kus parim tulemus oli viimases 2010/11 hooajal veerandfinaali jõudmine. Meresaar oli hilisematel hooaegadel ka meeskonna kapten.
Hooajaks 2013/14 vahetas ta taas Eesti siseselt klubi ning naasis Bigbank Tartusse, kus ta mängis kaks hooaega. Esimesel hooajal tabas teda põlvevigastus, mistõttu ta käis meniskioperatsioonil ning jäi hooaja otsustavatest mängudest eemale. Vaatamata sellele tuldi Eesti meistriks, samuti saadi teine koht Eesti karikavõistlustel ja Schenker Liigas. Teisel hooajal (2014/15) oli Meresaar taas väljakul ning nimetati ka meeskonna kapteniks. Klubi võitis Schenker Liiga ning sai Eesti meistrivõistlustel teise koha; mõlemaid finaale mängiti Argo endise koduklubi Pärnu VK vastu.
Karjääri lõpp
Meresaar teatas 2015. aasta kevadel, et lõpetab oma mängijakarjääri võrkpallurina ning soovib alustada tööd võrkpallitreenerina.
Treenerikarjäär
Meresaar töötas aastatel 2015–2021 (algul treener Oliver Lüütsepa kõrval) Bigbank Tartu abitreenerina. Lisaks treenis ta noorvõrkpallureid spordiklubis Duo, millest sai hiljem tema põhitöö ja kellega on võidetud eri vanuseklassides ka medaleid.
2018. aastal valiti ta Eesti noormeeste (sündinud 2003 ja hiljem) koondise vanemtreeneriks.
Saavutused
Balti liiga
Rahvusvahelised karikavõistlused
Eesti meistrivõistlused
Eesti karikavõistlused
Isiklikku
Argo Meresaar on sündinud Pärnumaal ning lõpetanud 1998. aastal Ülejõe gümnaasiumi. 2000. aastast õppis ta Tartu Ülikooli Pärnu kolledžis, mille lõpetas ärijuhtimise erialal.
Lipniku
Lipniku on küla Ida-Viru maakonnas Alutaguse vallas.
Kuusalu viadukt I
Kuusalu viadukt I (silla number: 31) on viadukt Tallinna–Narva maantee 41. kilomeetril Kuusalu alevikus Kuusalu liiklussõlmes. Viadukt asub maantee esimesel sõiduteel (Narva suunas).
Lipniku
2011. aasta rahvaloenduse andmetel elas külas 12 inimest. Kõik olid eestlased.
Kuusalu viadukt I
Viadukt on ehitatud 1980. ja viimati renoveeritud 2005. aastal. Silla pikkus on 59,4 m, silla laius on 19 m, sõidutee laius sillal on 17 m.
Kuusalu viadukt II
Kuusalu viadukt II (silla number: 36) on viadukt Tallinna–Narva maantee 41. kilomeetril Kuusalu alevikus Kuusalu liiklussõlmes. Viadukt asub maantee teisel sõiduteel (Tallinna suunas).
Serhi Bubka
Serhi Bubka (ukraina keeles Сергій Назарович Бубка; varem eesti keeles Sergei Bubka; sündinud 4. detsembril 1963 Vorošilovgradis) on Ukraina endine kergejõustiklane (teivashüppaja), alates 2002. aastast Rahvusvahelise Olümpiakomitee sportlaskomisjoni juht. Ta on olümpiavõitja ja kümnekordne maailmameister, endine maailmarekordiomanik (6,14 m).
Bubka uuendas maailmarekordit 35 korda (17 korda sisevõistlustel, 18 väljas). Esimesena maailmas 6 meetrit ületanud ja kuus esimest MM-i võitnud Bubka valitses tiitlivõistlustel 15 aastat ja võistles peaaegu vahetpidamata, nii suvel kui ka talvel. Ta on siiani ainus, kes on tulnud maailmameistriks kuuel MM-il.
Bubka on ületanud kõrguse 6 meetrit või rohkem kordi kui kõik ülejäänud inimesed kokku. 2009. aasta aprilli seisuga on Bubka hüpanud vähemalt 6 meetrit 45 juhul, kõik ülejäänud 42 juhul.
Sportlaskarjäär
Bubka esindas algul Nõukogude Liitu ja hiljem iseseisvunud Ukrainat. Ta kasutas mitme treeneri abi, kuid enim toetus Vitali Petrovile. Suuri auhinnasummasid silmas pidades, hiigelmakse vältides ja rahulikumaid treeninguolusid otsides elas Bubka karjääri viimastel aastatel perega Monte Carlos ja Saksamaal.
Bubkal olid suur kiirus, jõud ja akrobaatilised võimed. Tema keskmine kiirus teibakastile lähenedes oli 35,7 km/h. Ta haaras teibast kõrgemalt kui enamik teisi teivashüppajaid, mis võimaldas olla teibast lahtilaskmise hetkel teistest kõrgemal, ehkki Bubka ise seda eriti ei tähtsustanud. Bubka tugevus tähendas seda, et ta võis võtta oma kaalu kohta suhteliselt jäiga ja raske teiba ning ta suutis selle korralikult paindesse joosta, mis äratõukel andis suurema hoo.
Bubka edu peamiseks tagatiseks oli tema tehniline meisterlikkus. Tema hüppestiili nimetatakse Petrovi-Bubka tehnikaks. Hüppestiil on asendite ja liigutuste järjestus, mis kirjeldab sportlase liikumist hüppel. Tavalised hüppestiilid keskenduvad teiba kindlale asetamisele teibaauku, et teivas maksimaalsesse paindesse ajada veel enne äratõuget, keskendub Petrovi-Bubka tehnika pigem teiba püstiajamisele teibaaugus. See võimaldab teiba sirgestumise ajal pärast äratõuget teiba potentsiaalset energiat tõhusamalt hüppajale tagasi anda.
Bubka esimene rahvusvaheline võistlus oli 1981. aasta Euroopa juunioride meistrivõistlused, kus ta saavutas 7. koha. Kui ta arvati 1983. aasta MM-i koondisse, ei tundnud teda veel õieti keegi. Kui ta tuli 5.70-ga maailmameistriks, oli see üllatus.
Kuid seda, et see polnud juhus, tõestas ta juba järgmisel aastal, parandades neli korda maailmarekordit välitingimustes ja kolm korda sisetingimustes. Esimesed maailmarekordid olid 15. jaanuaril 1984 Vilniuses ületatud 5.81 hallis ja 26. mail 1984 Bratislavas ületatud 5.85 staadionil. Tema viimasteks maailmarekorditeks jäid 21. veebruaril 1993 Donetskis hüpatud 6.15 hallis ja 31. juulil 1994 Sestrieres hüpatud 6.14 staadionil.
Nelja aastaga (1984–1988) parandas Bubka maailmarekordit 21 cm, rohkem kui eelmise 12 aasta jooksul oli maailmarekordit parandatud. 13. juunil 1985 ületas ta Pariisis esimesena maailmas 6 meetrit.
Peaaegu kõik oma rekordid püstitas Bubka väljaspool konkurentsi. Polnud kedagi, kes oleks tema rekordeid ohustanud. Seetõttu püstitas ta rekordeid suuresti auhinnaraha pärast. Ta parandas maailmarekordit tavaliselt ühe-kahe sentimeetri kaupa ja pärast rekordi püstitamist ei proovinud kunagi järgmist kõrgust, isegi kui ta rekordkõrguse suure varuga ületas, vaid võttis vastu maailmarekordi püstitamise eest ette nähtud auhinna. Järgmist maailmarekordit proovis ta alles järgmisel võistlusel. Sellepärast on teadmata, kui palju ta oleks oma võimete tipul olles võinud hüpata.
Dopinguskandaalidesse ta ei sattunud ning sai IAAF-i ja ROK-i silmis autoriteediks.
2001. aastal valiti Bubka IAAF-i nõukogu liikmeks. 2002–2006 oli ta Ukraina Ülemraada saadik ning kuulus ülemraada noorte-, kehakultuuri-, spordi- ja turismikomisjoni. Aastatel 2005–2022 oli ta Ukraina Riikliku Olümpiakomitee president. 2008. aastast on Bubka ROK-i liige.
Tunnustus
Bubka valiti kolm aastat järjest, 1984–1986 NSV Liidu aasta sportlaseks. Ajakiri Track & Field News valis ta 1988. ja 1991. aasta meeskergejõustiklaseks.
Bubka pälvis Lenini ordeni ja 1985 Tööpunalipu ordeni. Ta on Bratislava, Donetski (1993), Donetski oblasti (2003), Luhanski (2008) ja Padua aukodanik. 2004 sai ta Donetski Riikliku Ülikooli ja 2005 Bulgaaria Riikliku Spordiakadeemia audoktoriks. Ukrainas on teda autasustatud ordeni "Teenete eest" III järguga 1994, II järguga 1997 ja I järguga 1999. 2001 nimetati ta Ukraina kangelaseks koos Riigi ordeni annetamisega. 2012. aastal pälvis Vürst Jaroslav Targa III järgu ordeni.
Isiklikku
Tema vanem vend Vassili Bubka oli samuti teivashüppaja. NSV Liidu koondisse Vassili ei pääsenud, aga pärast selle lagunemist Ukraina koondisse küll.
Saavutused
pisipilt|Sergei Bubka ausammas [[Donetskis]]
27px Olümpiamängudel
1988 Seoulis
Maailmameistrivõistlustel
1983 Helsingis 1987 Roomas 1991 Tōkyōs 1993 Stuttgardis 1995 Göteborgis 1997 Ateenas
Sisemaailmameistrivõistlustel
1985 Pariisis 1987 Indianapolis 1991 Sevillas 1995 Barcelonas
Jõelähtme valla vapp
thumb|Jõelähtme valla vapp.
Jõelähtme valla vapp on Harju maakonnas asuva Eesti haldusüksuse Jõelähtme valla vapp.
Vapi kinnitas riigiminister Uno Veering 5. mail 1992.
Vapi autor on Priit Herodes.
Vapi kirjeldus
Punasel kilbil hõbedane lainelõikeline piit ja hõbedane liilia.
Anu Ivask
Anu Ivask (4. november 1933 – 30. jaanuar 2010) oli eesti keraamik ja portselanikunstnik.
Rio de Janeiro osariigi lipp
thumb|Rio de Janeiro osariigi lipp. Proportsioonid on 7:10. Rio de Janeiro osariigi lipp on Brasiilia osariigi Rio de Janeiro lipp.
Anu Ivask
Ta lõpetas 1958 Eesti Riiklikus Kunstiinstituudis keraamika eriala ja töötas suure osa aktiivsest kunstnikuelust kunstikombinaadis Ars.
Isiklikku
Tema abikaasa oli arhitekt ja disainer Udo Ivask.
Rio de Janeiro osariigi lipp
Kangas on jagatud neljaks võrdseks väljaks, vardapoolne ülemine ja lehvipoolne alumine on valged ning vardapoolne alumine ja lehvipoolne ülemine sinised. Lipu keskele on paigutatud Rio de Janeiro osariigi vapp.
Lõpe (Alutaguse)
Lõpe on küla Ida-Viru maakonnas Alutaguse vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Iisaku valda.
2011. aasta rahvaloenduse andmetel elas külas 6 inimest. Kõik olid eestlased.
Ole Einar Bjørndalen
Ole Einar Bjørndalen (sündinud 27. jaanuaril 1974 Drammenis) on Norra laskesuusataja, kõigi aegade edukaim laskesuusataja, keda on nimetatud ka laskesuusatamise kuningaks. Ta on ainuke laskesuusataja, kes on võitnud ühtedelt olümpiamängudelt 4 kuldmedalit. See juhtus 2002. aastal Salt Lake Citys.
Ta on 6. detsembri 2015 seisuga võitnud 94 maailma karika etappi laskesuusatamises ja 1 murdmaasuusatamises. Kokku on ta poodiumile tulnud laskesuusatamises 171 MK-etapil ja murdmaasuusatamises 3 MK-etapil. Ta on enim karikaetappe võitnud talisportlane. Enne oli rekord Rootsi mäesuusataja Ingemar Stenmarki käes 86 korraga.
Sportlaskarjäär
Bjørndalen osales juunioride maailmameistrivõistlustel kaks korda. 1992. aastal Canmore'is lõpetas ta veel 23. kohaga pikal ja 47. kohaga lühikesel distantsil, teatesõidus oli ta 6. ja meeskonnasõidus võitis pronksmedali. Järgmisel, 1993. aastal Saksamaal Ruhpoldingis lõi ta juba platsi puhtaks, võites nii pikal kui lühikesel distantsil individuaalselt ning lisaks teatesõidus ja meeskonnasõidus koos Norra meeskonnaga. Kunagi varem polnud keegi ühel aastal juunioride MM-ilt laskesuusatamises üle 2 kulla võitnud.
Norra täiskasvanute koondises osales ta 1994. aasta taliolümpiamängudel Lillehammeris. Ta oli 20 km distantsil 36. (ainult üks norralane jõudis 30 parema sekka) ja 10 km distantsil 28., olles norralastest kolmas. Teatesõidus saavutas ta 7. koha.
1995. aasta MM-il Itaalias Anterselvas saavutas Bjørndalen juba 10 km sõidus 4. ja 20 km sõidus 12. koha. Teatemeeskonnas sõitis ta avavahetust ja Norra lõpetas 5. kohaga.