Teadusrevolutsioonide_struktuur
V. Paradigmade prioriteet
Kust me võtame, et see tõesti nii on? Esiteks, ühiseid reegleid on väga raske avastada, pigem on tegu perekondliku sarnasusega. Teiseks, teadlased ei õpi mõisteid, seadusi ja teooriaid abstraktsel kujul ja omaette, vaid tutvuvad nendega rakenduste kaudu. Uus teooria esitatakse kohe koos konkreetsete rakendustega, muidu seda ei võetaks jutulegi. Kui teooria võetakse omaks, siis ta rändab ka õpikutesse koos nendesamade või teiste rakendustega. Need ei ole seal kaunistuseks ega dokumenteerimiseks, vaid teooria õppimine käib koos probleemide lahendamise harjutamisega paberil ja laboris. "Jõu" ja "massi" ning aja ja ruumi tähendus Newtoni dünaamikas õpitakse põhiliselt rakendustest, mitte ebatäielikest definitsioonidest. Doktoritöös on lugu samamoodi, kuigi probleemid on keerulisemad ja vähemate pretsedentidega. Võib ju oletada, et teadlane millalgi intuitiivselt abstraheerib mängureeglid, aga seda pole erilist põhjust uskuda, sest teadlased ei oska oma valdkonna juurdunud aluste ning legitiimsete probleemide ja meetodite kohta suurt rohkem öelda kui võhikud. Kui nad abstraktsioone üldse valdavad, siis nad näitavad seda eelkõige võimega edukalt uurimistööd teha, selle võime seletamiseks pole aga mängureegleid tarvis eeldada. Kolmandaks, normaalteadus saab läbi ilma reegliteta niikaua, kui teadlaste kogukond ei sea küsimärgi alla juba saavutatud probleemilahendusi. Reeglid peaksid oluliseks saama siis, kui paradigmas ei olda enam kindlad. Täpselt nii ongi. Paradigmade-eelsel ajal peetakse palju sügavaid vaidusi aluste üle, kuigi need ei vii üksmeele, vaid piiritlevad koolkondi. Veel suuremat osa kui optikas ja elektri alal etendasid need 17. sajandi keemias ja 19. sajandi alguse geoloogias. Normaalteaduse ajal selliseid vaidlusi peaaegu ei ole, kuid need toimuvad reeglipäraselt teadusrevolutsioonide eel ja nende ajal. Üleminek Newtoni mehaanikalt kvantmehaanikale tõi kaasa palju vaidlusi füüsika loomuse ja standardite üle; mõned neist kestavad seniajani. Galilei ja Newtoni mehaanika assimileerimine tekitas eriti kuulsaid vaidlusi Aristotelese, René Descartesi ja Gottfried Wilhelm Leibnizi pooldajatega. Kui teadlastel pole üksmeelt, kas valdkonna fundamentaalsed probleemid on lahendatud, omandab reeglite otsimine rolli, mida sel tavaliselt pole. Neljandaks, võivad olla ka väikesed revolutsioonid, mis puudutavad ainult kitsa eriala teadlasi, kelle jaoks ka uue ootamatu nähtuse avastamine võib olla revolutsiooniline. Kui normaalteadus on nii jäik ja teadlaste kogukonnad on nii üksmeelsed, kuidas saavad paradigmamuutused piirduda väikese teadlaste rühmaga? Eelnevast võib jääda mulje, et ühe paradigma kadumisega kaob kogu normaalteadus. Ent kõik valdkonnad kokku on sageli pigem logisev ehitis, mille osade vahel on vähe sidusust. Aga reeglite asendamine paradigmadega teebki valdkondade ja erialade mitmekesisuse mõistetavamaks. Eksplitsiitsed reeglid on sageli ühised väga suurele teadlaste rühmale, aga paradigmad ei pruugi olla. Isegi kui alustatakse samadest raamatutest ja saavutustest, võidakse spetsialiseerumise käigus jõuda erinevate paradigmadeni. Näiteks kõik füüsikud õpivad kvantmehaanikat ning enamik rakendab seda. Ent nad ei õpi kõik samu rakendusi ning seepärast ei puuduta muutused kvantmehaanika praktikas kõiki ühtviisi. See, mida kvantmehaanika kellelegi tähendab, sõltub sellest, milliseid kursusi ta on võtnud, milliseid õpikuid ta on lugenud ja milliseid ajakirju ta jälgib. Kuigi kvantmehaanika seaduste muutus on neile kõigile revolutsiooniline, ei ole muutus ühes või teises paradigmaatilises rakenduses nende kõigi jaoks revolutsiooniline. Kuigi kvantmehaanika on paljude teadlasrühmade paradigma, ei ole see kõigi jaoks sama paradigma. Spetsialiseerumise mõju illustreerib järgmine näide. Füüsikult ja keemikult küsiti, kas heeliumi aatom on molekul. Keemiku meelest kahtlemata on; sest ta käitub gaaside kineetilise teooria mõistes molekulina; füüsiku meelest kahtlemata mitte, sest tal pole molekulaarspektrit.