cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Archelaos (filosoof)
Allikas
Kuid oli veel kolm Archelaost: üks oli geograaf, kes kirjeldas Aleksandri poolt läbitud maid; teine oli mees, kes kirjutas luuletuse asjadest, millel on kaks loomust; ja kolmas oli reetor, kes kirjutas oma kunsti reegleid sisaldava raamatu.
Georg Miländer
Georg Miländer (22. aprill 1932 Tartu – 6. september 2009) oli eesti entomoloog, mardikaliste spetsialist.
Tema vanaisa oli Jaan Miländer. Tema ema oli arst ja isa Kreenholmi manufaktuuri peamehaanik, seetõttu elas Georg lapsepõlves Narvas. Kui puhkes sõda, evakueeriti perekond 1941. aasta suvel Venemaale, Nižni Novgorodi lähedale Bori väikelinna. 1944. aasta sügisel naasis ta Eestisse ning elas elu lõpuni Tallinnas.
1955. aastal lõpetas ta Tallinna polütehnilise instituudi keemiainsenerina ja töötas siis paar aastat ametnikuna Eesti Energia peavalitsuses, seejärel 35 aastat (1957–1992) projekteerimisinstituudis Eesti Tööstusprojekt. Seal sai temast juhtspetsialist keemiatööstuse tootmishoonete, naftabaaside ja bensiinijaamade projekteerimise alal.
Juba Venemaal oli tal tekkinud huvi putukate vastu ning ta oli neid kogunud ja uurinud, eelkõige liblikalisi ja mardikalisi. 1975. aastal lõpetas Miländer kaugõppes bioloogia eriala Läti Riiklikus Ülikoolis. Aastail 1969–2006 avaldas ta üle 60 teaduspublikatsiooni, näiteks "Eesti siklaste määraja" (1978), "Hiiumaa mardikalised" (1993) ja "Eesti putukate levikuatlas 1: Siklased" (1998, kaasautor Ilmar Süda). Ta huvitus ka joonistamisest ning aja jooksul täienesid ta putukate kujutamise oskused, kuni temast sai hinnatud illustraator.
Andrei Kurbski
Andrei Kurbski (vene Андрей Михайлович Курбский, poola Andrzej Kurbski; 1528–1583) oli Venemaa vürst ja Ivan IV lähikondlane, kes poliitiliste erimeelsuste pärast tsaariga emigreerus Venemaalt.
Kurbski kuulus Rjurikovitšite vürstisuguvõssa (Jaroslavli vürstiriigi vürstide suguvõsaharusse), olles seega tsaari Ivan IV hõimlane.
1563. aastal sai temast Vene vägede poolt vallutatud Tartu esimene vojevood, ent 1564. aastal läks ta tsaar Ivan IV-ga tülli ning siirdus Poola Kuningriigi ja kuninga Zygmunt II Augusti teenistusse. Kurbski reetmisest raevunud tsaar lasi pärast seda sündmust ja Tartu sakslastest kodanike mässukatset tartlased Venemaale küüditada, kahtlustades neid koostöös Kurbskiga.
Rzeczpospolita teenistuses sai Kurbskist samuti oluline väepealik, kes tegutses peamiselt Vene-vastaste rüüsteretkede organiseerijana. Ta sai endale Kreva kindluse ja mõisa Volõõnias, kus elas oma elu lõpuni.
1565–1579 oli Kurbskil kirjavahetus Moskva tsaar Ivan IV-ga, kus mõlemad teineteist süüdistasid. Kurbski väitis, et Ivani poliitika on liialt vägivaldne ja mõtlematu, Ivan aga rõhutas igati Kurbski alatut reeturlikkust. 1573. aastal kirjutas Kurbski ka tsaarivõimuvastase pamfleti "Moskva suurvürstiriigi ajalugu", milles protesteeris Ivani üha süveneva autokraatia vastu. Selles käsitles ta pikemalt ka Liivi sõja algust ning Liivi ordu viimase maamarssali Philipp Schall von Belli isikut.
Konstant
Konstant ehk jääv suurus ehk muutumatu suurus on matemaatikas fikseeritud, kuigi mitte tingimata määratletud väärtus.
Poliitiline liikumine
Poliitiliseks liikumiseks võib lugeda igat inimeste organiseeritud gruppi, kes tegeleb mingil määral poliitikaga ja osaleb ise poliitikas.
Konstant
Konstantne arv
Kõige sagedamini esinev konstandi liik on fikseeritud, kuigi mitte tingimata määratletud arv.
Poliitiline liikumine
Nendeks võivad olla:
Konstant
Konstantne arv
Tavaliselt kasutatakse terminit "konstant" seoses ühe või mitme muutuja funktsioonidega. Nende argumentideks on muutujad. Neid argumente, nagu ka teisi muutujaid, tähistatakse sageli väikeste tähtedega ladina tähestiku lõpust. Seevastu konstante tähistatakse sageli väikeste tähtedega ladina tähestiku algusest. Samuti on konstante, mida tähistatakse erisümbolitega, näiteks 1 või π.
Poliitiline liikumine
Poliitikas osalejate tüübid on (aktiivsuse järjekorras):
Konstant
Füüsikaline konstant
Füüsikalised konstandid on konstantsete arvude erijuhud, mida kasutatakse füüsikas, keemias ja teistes loodusteadustes, kus looduse omadusi kirjeldatakse parameetrite abil, millel osutub olevat igal pool ja igal ajal üks ja seesama väärtus.
Poliitiline liikumine
Poliitiline sotsialiseerumine on protsess, mille käigus inimene omandab oma orientatsioonid (kognitiivsed, afektiivsed, hinnangulised) poliitilise maailma suhtes.
Joaquín Almunia
Ta oli 2004–2010 Barroso esimeses komisjonis Euroopa Komisjoni majandus- ja rahandusküsimuste volinik ja Barroso teises komisjonis 2010–2014 Euroopa Komisjoni konkurentsivolinik.
Madrid
Madrid (varasem eestikeelne nimekuju Madriid) on Hispaania pealinn, Madridi autonoomse piirkonna ja Madridi provintsi keskus.
Joaquín Almunia
1979–2004 oli ta Hispaania parlamendi liige. 1982–1986 oli ta Hispaania tööhõive- ja sotsiaalminister ning 1986–1991 avaliku halduse minister. 1997–2000 oli ta Hispaania Sotsialistliku Töölispartei esimees.
Madrid
Linna pindala halduspiires on 605,77 km².
Joaquín Almunia
Isiklikku
Joaquín Almunia on abielus, tal on 2 last.
Madrid
Rahvastik
Elanike arv oli 2009. aastal 3 255 950. Aastal 2005 oli elanikke samadel andmetel ümardatult 3 155 400.
Madridi linnastus elas 2009. aastal 6,5 miljonit inimest.
Haridus
Linnas on kuus avalik-õiguslikku ülikooli.
Sport
Linnas tegutseb spordiklubi Madridi Real.
Bulmerincq
Ajalugu
Bulmerincqid on pärit Šotimaalt. XVII sajandi alguses asusid nad elama Lübeckisse. Aastast 1677 on nende kohta teateid Riiast. 1804. aasta 13. aprillil (vkj) sai Riia kaupmees Gottfried Bulmerincq (1760−1813) Püha Rooma keisrilt aadlitiitli (rüütel). 1865. aastal võeti Liivimaa kubermangu aadlisuguvõsaraamatusse Eberhard Michael von Bulmerincq (1787−1870) ja 1894. aastal tema vend Michael (Michél) Etienne von Bulmerincq (1805−1893).
Sony Ericsson Xperia X2
Xperia X2 on kõrgtaseme nutitelefon Sony Ericssonilt, mida toodab HTC Corporation. See on oma seeriast teine mudel.
Merjalased
thumb|300px|Soome-ugri rahvaste paiknemine enne slaavi rahvaste sisserännet Merjalased (vene keeles меря; samuti Meryas või Merä) oli merja keelt kõnelnud soome-ugri rahvas.
Merja keel kuulus tõenäoliselt läänemeresoome keelerühma märgatava volgasoome mõjuga. Merjalased elasid praeguse Venemaa linnade Moskva, Kostroma, Jaroslavli ja Vladimiri ümbruses.
Sony Ericsson Xperia X2
X2 operatsioonisüsteemiks on Windows Mobile 6.5, mida on võimalik uuendada 7.0-ks. Kaamera on 8,1 megapiksline ja automaatse fookusega. Keskprotsessor on sama kiirusega kui eelmisel mudelil. Sisse on ehitatud kiirendusandur, mille abil oskab telefon oma pilti vastavalt ekraanile paigutada. Lisaks on PS3 funktsionaalsus. Puuteekraan on 3,5 tolline OLED (orgaaniline LED) WVGA.
Merjalased
Merjalasi (merens) mainib 6. sajandi kroonik Jordanes teoses "De origine actibusque Getarum" ("Gootide algupära ja teod").
Hiljem on merjalasi nimetatud vanavene kroonikates.
Merja keele näited
Tuli – tule, küla – bola, matk – matke, kirves – kirväs, keel – jelma, surm – kolema, kivi – kiv, soo – nero, järv – jähre, jõgi – joge, või – voi, kanep – moska, mari – mare, kurg – kurga, kägu – kägö, kala – kol, peni – pene, on – jon, ei ole – e jola, olgu – jolus, olema – jole, võima – voimo, rääkima – mere, tahtma – tohte, elama – elä, tundma – tudo, andma – ando, nägema – näv, matkama – matkoma, panema – pane, ilus – maze, tervist – tsölönda, jätku leivale – jolus pa jolus (olgu ja olgu).
Allikas: Ткаченко О. Б., Мерянский язык, Kiiev 1985.
Merjalaste mõju tänapäeva kultuuriliikumistele
Merjalaste järgi võeti Soomes 20. sajandi algupoole hõimuaate mõjul kasutusele naisenimi Merja.
Kostroma oblasti ja Jaroslavli oblastis elab tänapäeval inimesi, kes peavad ennast rahvuselt merjalasteks, on loodud ka merjalaste lipp, vapp ja hümn. Tänapäeva merjalased on osalenud soome-ugri hõimuliikumises.
Merjalased filmikunstis
Aastal 2010 linastus Venemaal tehtud mängufilm "Tsiitsitajad" (vene keeles "Ovsjanki"), milles kujutatakse merjalasi praegu järjepidevalt olemasoleva, kuid hääbuva soome-ugri rahvana. Filmis kujutatakse muu hulgas väljamõeldud lähedase surmaga seotud kombeid ja matusekombeid, mida omistatakse merjalastele. Maria Ulfsak-Šeripova sõnul võib filmi žanrit "oma eleegilisuses, unenäolisuses ja morbiidsuses" käsitleda "soome-ugri maagilise realismina, mis mingisugusele tõele ega tõepärasusele ei pretendeeri".
Räim
Räim ehk läänemere heeringas (Clupea harengus membras) on atlandi heeringa alamliik, kes elab Läänemeres.
Tavaline räim toitub planktonist. Hiidräim on röövkala ja sööb sageli ogalikke.
Räim koeb kõval, kivisel või kruusasel põhjal 2–20 m sügavusel.
Välimus
Räime keha on üsna lame, värvilt hõbedane ning tihti sinakasroheliste toonidega. Selja keskosas asub ainus seljauim. Soomused tulevad kergesti ära. Silmad on mõnevõrra suuremad kui atlandi heeringal.
Tavaliselt on räim teistest heeringatest väiksem, enamasti alla 20 cm pikkune. Suguküpseks saab räim 2–3 aasta vanuselt, kui on 13–14 cm pikk. Esineb ka kiire kasvuga hiidräimi, kelle pikkus on 33–37,5 cm.
Peale suuruse eristab räime teistest atlandi heeringatest väiksem selgroolülide arv. Räimel on neid 54–57.
Elupaigad
Eesti rannikuvetes saab eristada kolme räimeasurkonda: Liivi lahe räime, Läänemere kirdeosa avamereräime ja Soome lahe räime. Kuna mõni asurkond koeb varasuvel (mais-juunis) ja mõni sügisel, siis on eristatud ka kevadräime ja sügisräime, kelle kategoriseerimises ja tunnustamises pole ihtüoloogid üksmeelel.
Räim on kohastunud eluks riimvees ja suudab kohati elada isegi magevees, näiteks mõnes Rootsi järves.
Räimed tööstuses
Räim on Läänemere peamine töönduskala, andes poole sealsest kalasaagist. Räime püütakse tavaliselt ranna lähedalt seisevvõrkude ja seisevnootadega.
Räimed Araali meres
1954–1956 prooviti räime aklimatiseerida Araali merre. Kolm aastat peale marja toomist Araali hakkasid räimed seal juba kudema. Esimestel aastatel kasvas räim Araalis väga hästi, tunduvalt paremini kui Liivi või Visla lahes, kust ta pärineb. Räim sõi vähikesi (Diaptomus ja Dikerogammarus), kuid siiski hakkas räimede arvukus tunduvalt vähenema. Toidupuuduse, vaenlaste ja toidukonkurentide rohkuse tõttu ei tekkinudki Araali meres töönduslikku räimevaru. Väikesearvuline räimepopulatsioon elab Väike-Araalis ka praegu.
Räim nimena
Tallinnas Kakumäe asumis on Räime tänav. Tänav ulatub Kakumäe teelt Tiskre ojani ja sealt edasi mööda ojakallast Kakumäe lahe äärde.
Sunrise Avenue
pisi| Sunrise Avenue on Soome pop-rokkansambel, mis alustas tegevust 2002. aastal. Bändi asutasid laulja Samu Haber ja bändist hiljem lahkunud Janne Kärkkäinen.
Enne ansambli loomist tegutseti 1992. aastast nime Sunrise all.
Bändi 2006. aastal avaldatud debüütalbumi "On the Way to Wonderland" produtsent oli Jukka Backlund, albumi avaldas plaadifirma EMI. Soomes oli album parimate albumite edetabelis teisel kohal.
Teine stuudioalbum, "Popgasm", avaldati aastal 2009.
Kolmas album "Acoustic Tour" avaldati aastal 2010. See on kokku pandud "Acoustic Touri" kontserdil salvestatud akustilistest lauludest.
Kolmas stuudioalbum "Out of Style" avaldati 2011. aasta märtsis ning selle suurim hitt "Hollywood Hills" on ainuisikuliselt Haberi kirjutatud.
Sunrise Avenue on müünud enam kui 700 000 albumit ja rohkem kui 1 000 000 singlit. Nende loomingut on saadud kuulata rohkem kui tuhandel kontserdil kahekümnes Euroopa riigis ja Jaapanis.
Bänd andis Eestis Rock Cafés 12. mail 2011 kontserdi koos teise Soome bändiga Von Hertzen Brothers, lisaks neile esinesid seal ka Eesti superstaarisaate finalistid. Kontserdi otseülekannet oli võimalik vaadata nii Elioni digiTV-st kui EMT klientidel oma mobiiltelefonist.
Film (HU? album)
Albumi lugude stiilist võib leida sugemeid džässist, 1980ndate diskost, trummist ja bassist, popelectro 'st.
Tuhkatriinu
pisi|Tuhkatriinu ja haldjast ristiema. Oliver Herfordi illustratsioon "Tuhkatriinu" (<abbr title="Aarne–Thompson–Utheri klassifikatsioonisüsteem">ATU 510A) on muinasjutt tüdrukust (Tuhkatriinust), kellel on võõrasema juures raske põli ja kes suure õnne osaliseks saab.
Loo algupärane versioon arvatakse pärinevat antiikajast.
Hiinast on teada selle muinasjutu üleskirjutus umbes 860. aastast. See on kirja pandud ka Koreas, Filipiinidel ja Vietnamis. "Tuhandes ja ühes öös" on seda eri tegelaste kaudu jutustatud koguni mitu korda.
Euroopas populaarseima teisendi Tuhkatriinu-jutust kirjutas Charles Perrault 1697.
Ladina-Ameerika hispaaniakeelsete jutuvestjate hulgas kuulub "Tuhkatriinu" populaarsemate muinasjututüüpide hulka, samuti kaks sellega lähedalt seotud muinasjututüüpidega "Kolm rüüd" (ATU 510B, rahvusvaheliselt tuntud pealkirjaga "Eeslinahk") ja "Seitsmevärviline hobune" (ATU 530, rahvusvaheliselt tuntud pealkirjaga "Kuningatütar klaasmäel").
Straboni teisend
Vanima säilinud teisendi Tuhkatriinu-legendist pani kirja Vana-Kreeka ajaloolane Strabon, kes suri 1. sajandil. Selle kirjutas üles ka 3. sajandil surnud Claudius Aelianus, mis näitab, et see legend oli populaarne kogu antiikaja jooksul.
Kreeka päritolu ori Rhodopis töötas Egiptuses rikka mehe majapidamises. Teised orjad, egiptlased, kiusasid teda sellepärast, et ta oli välismaalane ja heledama nahaga kui nemad. Isand oli Rhodopise vastu lahke, kuid põhiliselt magas ega teadnud, et teised orjad Rhodopise vastu julmad on.
Ükskord nägi isand, kui ilusasti Rhodopis omaette tantsis, ning kinkis talle kulla ja vase sulamist kingad. Teistes orjades õhutas see veelgi enam vaenulikkust.
Ükskord Niiluse ääres rõivaid pestes võttis Rhodopis kingad jalast ja pani need kivile. Vaarao Ahmosis II pistrik viis ühe kinga ära. Vaarao polnud nii kena kinga varem näinud ja teatas, et abiellub selle kinga omanikuga. Ta kõndis ümbruskonna majapidamised läbi. Kui ta jõudis Rhodopise majja, siis Rhodopis kõigepealt näitas, et see king sobib talle, ja siis võttis välja selle kinga paarilise. Vaarao abiellus temaga.
Jodie Foster
Elukäik
Foster sündis Lucius Foster III ja Evelyn Fosteri (neiupõlvenimi Almond) peres. Tema kolm õde-venda kutsusid teda Jodieks.
Filmidebüüdi tegi ta 1972. aastal Disney filmis "Napoleon ja Samantha". Tuntuks sai ta 1976. aastal Martin Scorsese lavastatud filmis "Taksojuht", kus mängis alaealist prostituuti. Selle rolliga kandideeris ta ka Oscarile.
1985. aastal lõpetas ta cum laude Yale'i Ülikooli inglise kirjanduse bakalaureuseõppe. 1988. aastal võitis ta Oscari filmiga "Süüdistatu", 1991 aga Jonathan Demme filmiga "Voonakeste vaikimine". Ta on võitnud ka 2 Kuldgloobust, BAFTA auhinna ja muid filmiauhindu.
1991. aastal tegi Foster lavastajadebüüdi filmiga "Little Man Tate".
Isiklikku
Foster on abielus näitlejanna ja fotograafi Alexandra Hedisoniga. Neil on kaks poega: Charles (sündinud 1998) ja Kit (sündinud 2001). Foster ise ei pea vajalikuks avalikult teatada, kes nende isa(d) on.
Elektriline konstant
Elektriline konstant ehk vaakumi dielektriline läbitavus (ingl vacuum electric permittivity) on füüsikakonstant, mis seob mõõtühikute süsteemi elektrilised ja magnetilised ühikud selle süsteemi mehaaniliste ühikutega. SI-süsteemi ühikutes avaldub elektriline konstant järgmiselt: kus \rm F on mahtuvuse ühik farad, \rm m on pikkuse ühik meeter, \rm A on elektrivoolu tugevuse ühik amper, \rm V on elektripinge ühik volt ja \rm s on aja ühik sekund.
Maxwelli võrranditest tuleneb lihtne seos elektrilise konstandi, magnetilise konstandi \mu_0 ja valguse kiiruse c vahel:
kus
Elektrilist konstanti saab väljendada mitmesuguste SI ühikute kaudu:
Viited
מקדם דיאלקטרי Constante elétrica
Michael Faraday
Michael Faraday (22. september 1791 – 25. august 1867) oli inglise füüsik ja keemik, kes arendas elektromagnetismi teooriat ja elektrokeemiat.
14-aastaselt läks ta raamatuköitja õpilaseks ja huvitus õpipoisi ajal loodusteadusest. Ta pani kirja oma tähelepanekud ainete omaduste ja reaktsioonide kohta ning saatis need Humphry Davyle, kes võttis ta pärast nendega tutvumist oma assistendiks.
Faraday tähtsaimad avastused olid seotud elektriga: ta leiutas elektrimootori, dünamo ja Faraday silindri. Ta oli väga hea eksperimentaator, kuid vähese matemaatilise haridusega.
Ta sõnastas elektrolüüsi seadused (Faraday seadused) ja võttis kasutusele terminid katood, anood, elektrood, ioon, elektrolüüt ja elektrolüüs.
Faraday avastas diamagentismi ja paramagnetismi.
Tunnustus
Michael Faraday valiti 1838. aastal Rootsi Kuningliku Teaduste Akadeemia välisliikmeks.
Aastal 1840 valiti ta Ameerika Filosoofiaseltsi välisliikmeks.
Mälestuse jäädvustamine
Tema järgi on nimetatud elektrimahtuvuse ühik farad. Tema pilt on Briti 20-naelsterlingisel rahatähel.
Nelson Teich
pisi|Nelson Teich (2020) Nelson Luiz Sperle Teich (sündinud 24. juulil 1957 Rio de Janeiros) on Brasiilia arst-onkoloog ja poliitik. Ta oli 16. aprillist 2020 kuni 15. maini 2020 Brasiilia tervishoiuminister.
Ta sündis aastal 1957 Rio de Janeiros. Ta omandas meditsiinikraadi Rio de Janeiro Riiklikust Ülikoolist (Universidade do Estado do Rio de Janeiro). Ta oli residentuuris Hospital de Ipanema 's (lõpetas 1987) ja onkoloogia kliinikus Instituto Nacional de Câncer 'is (lõpetas 1990). Ta lõpetas veel aastal 1998 Rio de Janeiro Föderaalse Ülikooli (Universidade Federal do Rio de Janeiro) haldusteaduste magistriõppe tervishoiu halduses. Aastal 2006 lõpetas ta ka Brasiilia kapitaliturgude instituudi (Instituto Brasileiro de Mercado de Capitais) MBA kraadiga.
Ta nimetati 16. aprillil 2020 pärast Luiz Henrique Mandetta tagasiastumist Brasiilia tervishoiuministriks. 17. aprillil 2020 vannutati ta ametisse, ta oli ametis 15. maini 2020.
Oca piiskopkond
Oca piiskopkond (Diocesis Aucensis) on endine katoliku kiriku piiskopkond Põhja-Hispaanias.
Jakiv Smoli
Jakiv Smoli (ukraina keeles Яків Васильович Смолій, sündinud 1. veebruaril 1961 Ternopili oblastis) on Ukraina majandustegelane.
N-korteež
Matemaatikud kasutavad n-korteeže teatud koostisosadest koosnevate matemaatiliste objektide kirjeldamiseks. Näiteks orienteeritud graafi defineeritakse korteežina (V, E), kus V on tippude hulk ja E on hulga V × V alamhulk, mis määrab servad.
Korteežide nimed
Korteeži pikkusega n nimetatakse tavaliselt n-korteežiks. 2-korteež on järjestatud paar; 3-korteež on järjestatud kolmik. n võib olla mis tahes positiivne täisarv. Näiteks kvaterniooni võib esitada 4-korteežina.
Formaalsed definitsioonid
Põhilised omadused, mis eristavad korteeži näiteks hulgast, on (1) see, et üks ja seesama objekt saab esineda mitu korda, ja (2) see, et objektid esinevad kindlas järjekorras. Omadus (1) eristab korteeži järjestatud hulgast ja omadus (2) eristab korteeži multihulgast. Seda formaliseeritakse sageli kahe n-korteeži identsuse tingimusena:
Kui kasutada järjestatud paari tavalist hulgateoreetilist definitsiooni, saame järgmise rekurrentse definitsiooni:
Pähklinäpp
Pähklinäpp (Muscardinus avellanarius L.) on näriliste (Rodentia) seltsi unilaste sugukonda kuuluv pisiimetaja. Ta on Eesti faunas ainuke teadaolev Muscardinus’e perekonna esindaja.
Eesti on pähklinäpile põhjapoolseks levikupiiriks, kuid rohkelt esineb teda mujal Euroopas. Pähklinäpp on väga varjulise eluviisiga loom, keda ei ole lihtne kohata. Loom sõltub suuresti sarapuupähklite olemasolust. Pähklinäpi saabumist Eestisse on seotud sarapuu laialdasema levikuga siinsetel aladel.
Süstemaatika
Närilised (Rodentia) on imetajate klassi kuuluv selts. Näriliste seltsi kuulub 33 sugukonda. Koos pähklinäpiga kuulub unilaste sugukonda Eestis elutsevatest loomadest lagrits ehk oravhiir ehk aedunilane (Eliomys quercinus).
Pähklinäpi ladinakeelse nime osa avellanarius tuleneb sarapuu ladinakeelsest nimest Corylus avellana.
Levila
Pähklinäpi levila ulatub Suurbritanniast Vahemereni. Teda võib kohata leht- ja segametsades Põhja-Euroopast Türgini. Teda on leitud Lõuna-Rootsis, Lõuna-Inglismaal. Eestis on aga pähklinäpp oma levila piiril.
Arvukus
Pähklinäppide kogu arvukus ei ole teada. Tema arvukus on erinevates levilates varieeruv. Paiguti on tema arvukus kahanev, mõnel pool aga stabiilne.
Välimus
pisi|Pähklinäpp Välimuselt meenutab pähklinäpp hiirt. Üheks kindlaks erinevuseks on tema pikk saba, mis on kaetud kohevate karvadega. Pikk saba ei ole aga haardevõimeline. Looma tüvepikkus jääb vahemikku 7–9 cm ja sabapikkus on 5–8 cm.
Värvuselt on pähklinäpp kuldpruun kuni ookripunane. Keha kõhtmine pool on kahvatukollane ja tunduvalt heledam kui selg. Pähklinäpi rind ja kael on peaaegu valged, samuti on valged käpaotsad. Tal on suured mustad silmad, väiksed ümarad kõrvad ja pisut nüri koon. Pähklinäpi vurrud on kuni 40% kehapikkusest.
Liigile omaseks tunnuseks on varvaste arv: esijäsemetel neli ja tagajäsemetel viis varvast. Nad on väga paindlikud ning nende jalad on kohastunud puudel ronimiseks. Looma esijäsemed on lühemad. Nii esi- kui ka tagajäsemed on võimelised haarama ja varustatud lühikeste tugevate küünistega.
Pähklinäpp kaalub 17–20 grammi, kuid enne talveunne jäämist tõuseb looma kehakaal kuni 40 grammini. Pähklinäpi hambavalem on I1/1, C0/0, P1/1, M3/3 = 20. Tema hammaste servas on ainulaadne muster.
Eluiga
Pähklinäpi eluea pikkusest vabas looduses on vähe teada. Arvatakse, et looma keskmine eluiga on 2–3 aastat. Kõige vanem loodusest leitud isend elas 4 aasta vanuseks. Vangistuses võib loom elada kuni kuueaastaseks.
Elupaik ja eluviis
Elutseb leht- ja segametsades, samuti alusmetsa põõsastes. Mägedes kuni 2000 m üle merepinna. Pähklinäpp eelistab elada pigem erinevatest neile sobivatest puudest koosnevates hekkides. Pähklinäpi elupaik peab olema liigirikas ja ühenduses ka ülejäänud metsaga. Ideaalis võiks hekk olla vähemalt 3–4 meetri kõrgune ning vähemalt 7 aastat pügamata, kuna paljud puud ei hakka enne selle aja möödumist vilju kandma.
Pähklinäpid on aktiivsed eriti öösiti ehk nad on öise eluviisiga loomad. Liiguvad peamiselt ringi puude okstel toitu otsides. Harva tulevad loomad maapinnale, kuna neid võib seal varitseda mõni oht. Pähklinäpid on oma territooriumi hoidvad loomad ning liiguvad oma pesast peamiselt umbes 70 meetri raadiuses. Isaste marsruudid on tavaliselt pikemad ja liikumise alad võivad kattuda emaste liikumisaladega. Emasloomade territooriumid tavaliselt ei kattu teise emase omaga.
Suveks valmistavad pähklinäpid endale keraja pesa (läbimõõt 15 cm). Pesa ehitab ta põõsastesse või puuokste vahele, umbes 1–2 meetri kõrgusele maapinnast. Pesamaterjaliks on süljega kokku kleebitud rohukõrred, pesa on vooderdatud pehme muruga. Igal loomal on tavaliselt mitu pesa. Vahel kasutavad pähklinäpid pesana teiste lindude mahajäetud pesi.
Talveuni
Talvel magab pähklinäpp talveund maa-aluses urus kännujuurte all. Talveunes olles langeb looma kehatemperatuur nii madalale (0,25–0,5 °C), et aktiivsus kaob peaaegu täielikult. Uni kestab tal oktoobrist aprilli-maini. Umbes 70% loomadest sureb talveune jooksul. Pähklinäppidel esineb ka suvel talveunetaolist tardumust, kui õhutemperatuur langeb alla 15 °C. Suurema osa oma elust veedab pähklinäpp magades.
Toitumine
pisi|Pähklinäpp Pähklinäpid eelistavad taimset toitu. Eelkõige toituvad nad sarapuupähklitest, mitmesugustest marjadest (nt kirsid, jõhvikad, kibuvits), puuviljadest, tammetõrudest. Tema toidulauale võivad sattuda ka putukad, näiteks röövikud ja lehetäid. Vahel võivad pähklinäpid hävitada väikeste värvuliste mune. Peamise osa toidust moodustavad siiski taimed. Paigas, kus sarapuid leidub vähem, on pähklinäpi peamiseks toiduallikaks laukapuu ja valgepöögi viljad. Sõltuvalt aastaajast muutub ka pähklinäpi toidulaud, näiteks varakevadel kasutavad loomad toiduks taimede võrseid ja pungi. Pähklinäpp väldib suure tselluloosisisaldusega toitu, kuna ta ei suuda tselluloosi seedida.
Maas olevaid sarapuupähkleid uurides on võimalik kindlaks teha, kes on seda pähklit söönud. Konkreetsepiiriline ja puhas ümmargune auk kestas viitab väiksele närilisele, näiteks võib olla pähklit söönud leethiir või pähklinäpp. Kui aga pähklit on söönud orav, siis selle pähklikoore sees oleva augu serv on sakiline, mitte konkreetne. Kui pähklikoores olevat auku lähemalt uurida, on seal näha erinevusi. Augu sisemises servas leiduvad nurga all olevad hambajäljed kuuluvad pähklinäpile. Kui hambajäljed asetsevad paralleelselt ja koore pinnale on jäetud töötlemata jäljed, võib tegu olla väike-metshiirega (Apodemus sylvaticus). Kui augu serva jäljed on paralleelsed, kuid puuduvad töötlemata jäljed koore pinnal, on tegu hariliku leethiirega (Myodes glareolus = Clethrionomys glareolus).
Meeled
Pähklinäpil on väga hea kuulmine ja lõhnataju. Peamiselt otsivad nad lõhna järgi toitu ja suhtlevad teiste liigikaaslastega. Vaatamata suurtele silmadele ei ole nende nägemine eriti arenenud, nimelt ei erista pähklinäpp värve.
Sigimine ja areng
Kahjuks puuduvad kindlad andmed selle liigi paaritumise kohta. Võib arvata, et kuna isased loomad on väga territoriaalsed, siis on tegu polügüünsete loomadega. Sigima hakkavad pähklinäpid kevadel. Tiinus kestab neil 22–28 päeva, keskmiselt 24 päeva. Seejärel sünnitab emasloom 3–5 (harva 2–9) poega. Pojad kaaluvad sündides umbes 0,8 g. Eestis on pähklinäpil tõenäoliselt üks pesakond juunis või juulis, mujal maailmas kaks pesakonda aastas.
Sündides on pojad hästi arenenud. Silmad avanevad neil juba ühe päeva vanuselt. Poegade imetamine kestab vaid esimese elukuu. Juba pooleteise kuu vanuselt lahkuvad pähklinäpid vanemate pesast ja alustavad iseseisvat elu. Sigima hakkavad noored järgmisel kevadel. Keskmine pähklinäppide eluiga on kolm (kuni viis) aastat.
Olukord Eestis
Eestis väga haruldane loom. Viimane tõendatud pähklinäpi leid Eestis pärineb Raplamaalt 1990. aastast. Pärast seda on olnud vaid suusõnalisi teateid tema olemasolust. Seega ei saa kindel olla, et pähklinäpp endiselt meil pesitseb, kuid loom ei pruugi siiski veel Eesti imetajate faunast lõplikult kadunud olla. Kuna tegu on haruldase liigiga, puudub ülevaade arvukuse trendi kohta. Pähklinäpp on Eestis haruldase liigina kantud kaitstavate liikide III kategooriasse (III kategooria kaitse all on liigid, mille arvukust ohustab elupaikade ja kasvukohtade hävimine või rikkumine ja mille arvukus on vähenenud sedavõrd, et ohutegurite toime jätkumisel võivad nad sattuda ohustatud liikide hulka ).
Olukord mujal maailmas
Pähklinäpp kuulub Euroopas kaitstavate liikide hulka.
Välislingid
زغبة Süleysünlər Yéigo ałhoshii Gliredoj נמנמניים Қарақас тұқымдасы Panya-miti Сонливци Йоклачлар Sodoirmant
Otto Kivima
Otto Kivima (kuni 1935 Otto Kleemann, 3. mai 1895 Kehtna – 26. juuli 1979 Tartu) oli Eesti sõjaväelane (kolonelleitnant), Eesti merekindluste Suuropi Komandantuuri Suuropi komandant.
The Old Dark House
"The Old Dark House" on 1932. aasta USA õudusfilm.
Süžee
Film põhineb inglise kirjaniku J. B. Priestley romaanil "Benighted" (1927), mille pealkiri Ameerika Ühendriikides on "The Old Dark House".
Mehamn
thumb|Vaade Mehamni keskusele läänest
Läänemere tee
Läänemere tee on tänav Tallinnas Lasnamäe linnaosas Kuristiku ja Priisle asumis. Asub Mustakivi tee ja Priisle tee vahel.
Mehamn
Mehamn (ka Mehavn; põhjasaami keeles Donjevuotna, kveeni keeles Meehamina) on asula Norra põhjaosas Troms og Finnmargi maakonnas Nordkinni poolsaare põhjarannikul Barentsi mere ääres, Gamviki valla halduskeskus. Tegu on ühe põhjapoolsema kohaga Mandri-Euroopas.
Läänemere tee
Läänemere tee ristub Vormsi ja Kihnu tänavaga.
Mehamn
Nimi
Nimi tuleb vanapõhja nimest *Miðhǫfn ('Kesksadam').
Läänemere tee
Tee pikkus on 1,8 km.
Mehamn
Rahvastik
Elanike arv on 684 (1. jaanuar 2008). See on kasvamas. Asula pindala on 0,65 km², rahvastikutihedus 1052,3 in/km².
Majandus
Peamine tegevusala on kala vastuvõtmine ja kalatööstus.
Transport
Asulas on Mehamni lennujaam, kust algab jalgrada Nordkinnile. Lennujaamast tehakse kolm-neli lendu päevas. Asula varustamine käib põhiliselt õhu kaudu. Lennujaam rajati 1974. Aastas tehakse umbes 15 000 lennureisi.
Mehamni läbib iga päev mõlemas suunas laevaliin Hurtigruten; Mehamn on selle põhjapoolseim sadam (varem oli selleks Gamvik, kus laev enam ei peatu).
Side
Sihtnumber on 9770 MEHAMN.
Põhjapoolseim numbrituba
Mehamnis on Mandri-Euroopa kõige põhjapoolsem numbrituba, Mehamn Hotelli tuba nr 301. Põhjapoolsem hotell on Honningsvågis Magerøya saarel.
Kirik
Mehamnis on Mehamni kirik.
Ajalugu
2. juunil 1903 rüüstas Mehamnis 1200 kalurit Mehamni vaalapüügijaama (Mehamni mäss), sest kalurite arvates oli vaalade vähesuse tõttu kadunud tursk, keda vaalad oleksid pidanud maa lähedale ajama. Kalurite vastu kutsuti sõjavägi.
20. detsembril 1931 pühitseti Mehamni kabel.
Aastal 1944 tegid sakslased Finnmargi evakueerimise käigus vaalapüügijaama maatasa.
Aastal 1982 juhtus Mehamnis 15 inimelu nõudnud lennuõnnetus, mida nimetatakse Mehamni õnnetuseks.
Kultuur
Mehamnis on galerii Galleri Nordkyn.
Jaan Pärn (kunstnik)
Jaan Pärn (sündinud 18. mai 1953 Sindis) on eesti ehtekunstnik.
Haridus
Ta lõpetas 1971 Sindi Keskkooli ning kaks korda Eesti NSV Riikliku Kunstiinstituudi (ERKI): 1976 arhitektuuri erialal ja 1982 metallehistöö erialal.
Töökäik
Pärn töötas 1976–1977 Vabariiklikus Restaureerimisvalitsuses arhitektina, 1977–1979 Vabaõhumuuseumis asedirektorina ning 1979–89 Filmilaenutuse ja Reklaami Valitsuses kunstilise toimetajana, seejärel oli vabakunstnik.
Aastatel 1989–2012 asus tema stuudio-kauplus Helsingis, et mitte olla kurjategija kodumaal (Nõukogude ajal oli väärismetalli töötlemine riigi monopol).
Ta on kirjutanud kümneid laulutekste ansamblitele Vitamiin ja Monarh Rein Laaneoru ja Eesti NSV Riikliku Filharmoonia tellimusel.
1993 tekkis kunstnikul idee rajada Tallinna hansalinnale sobilik hoov, kuhu koonduksid kunstnikud ja käsitöömeistrid. Ta võttis linnalt 60 aastaks rendile kaheksa maja Vene tänaval, renoveeris need ja alates 1999 haldab seal Meistrite Hoovi.
Jaan Pärn on aastakümneid valmistanud ehteid Helle Merile.
Kunstilooming
Üle 30 aasta tegi ta koostööd tuntud saksa kivilihvija Dieter Lorenziga, kelle tööde omanäoline stiil sobis väga hästi kokku Pärna ehete valmistamise stiiliga. Kaelaehete, prosside, kõrvarõngaste ja sõrmuste valmistamiseks kasutab kunstnik kulda, hõbedat, poolvääriskive ja kalliskive.
Kunstnik on ise öelnud, et ehete idee annab kivi, eriti inspireerivad teda kordumatu mustriga ahhaat, astrofilliit, ametüst-kvarts, mis sobivalt metalli raamistatuna muutuvad emotsionaalseteks looduspiltideks. Teiseks esiletõusvaks suunaks on ehted, kus kunstnik kasutab oma arhitektikoolituse najal uuendatud filigraantehnikat, viies selle ruumiliseks ja muutes ehted väikesteks väärtuslikeks arhitektoonideks. Viimastel aastatel kasutab ta palju merevaiku ja laavakivi.
Kokku kuulub tema loominguvaramusse 2021. aasta seisuga üle 7500 ehte, millest paljud on Eesti Tarbekunsti ja Disainimuuseumi kogudes, samuti ostudena endise NSV Liidu keskmuuseumides (nt Üleliiduline Tarbekunstimuuseum Moskvas). Näitustel esineb Pärn regulaarselt alates 1987. aastast (esimene isikunäitus EKL galeriis Tallinnas), peaaegu igal aastal on toimunud isikunäitused nii kodu- kui välismaal, millest tähtsamaks peab autor kutsutud näitust 1988. aastal Moskvas Üleliidulises Tarbekunstimuuseumis.
Jaroslav Hašek
Jaroslav Hašek (30. aprill 1883 Praha, Böömimaa kuningriik, Austria-Ungari – 3. jaanuar 1923 Lipnice nad Sázavou, Tšehhoslovakkia) oli tšehhi humorist ja satiirikirjanik, kes on tuntud kui romaani "Vahva sõduri Švejki juhtumised maailmasõja päevil" autor.
pisi|Jaroslav Hašek 1915. aastal pisi|Jaroslav Hašek 1920. aastal [[punaarmeelasena Jaroslavlis]]
Elulugu
Jaroslav Hašek sündis 1883. aastal Prahas ning tegeles nooruses kirjandusega, kirjutades ajalehtedele ja ajakirjadele satiirilisi artikleid ja följetone. 1914. aastal, pärast Esimese maailmasõja algust, mobiliseeriti ta Austria-Ungari keisririigi armeesse ning saadeti Vene rindele, kust ta aga 1915. aasta septembris deserteerus ja jooksis Austria keisrivõimu vastaste meeleolude ja Tšehhi iseseisvuse pooldamise tõttu üle Vene vägede poole.
pisi|left|Jaroslav Hašek 1921. aastal Pärast lühiajalist viibimist Vene sõjavangis astus Hašek Venemaal moodustatud Tšehhoslovakkia leegioni, mille eesmärk oli koos Vene vägedega võideldes vabastada Tšehhoslovakkia ja saavutada selle lahkulöömine Austriast. Lahingutegevuses Keskriikide vägede vastu autasustati teda IV järgu Georgi sõduriristiga.
1917. aastal, pärast Venemaal toimunud Veebruari- ja Oktoobrirevolutsiooni ning Venemaa väljaastumist Esimesest maailmasõjast, kavatses Tšehhoslovakkia eksiilvalitsus toimetada Tšehhoslovakkia leegioni Prantsusmaale, et jätkata võitlust Keskriikide vägede vastu. Hašek aga lahkus leegionist ja suundus Moskvasse, kus astus 1918. aasta märtsis VK(b)P liikmeks. Moskvas tegi Hašek kaastööd VK(b)P Tšehhoslovakkia sektsiooni ajalehele ja suunati seejärel Samarasse moodustama bolševikke toetavat internatsionaalset väeosa.
1918. aasta suvel alustas Tšehhoslovakkia leegion vastuseks Nõukogude Venemaa valitsuse otsusele leegion desarmeerida ja interneerida Siberis nõukogude võimu vastast ülestõusu, mille käigus kukutas nõukogude võimu Siberi raudtee ümbruses. Hašek põgenes leegioni hõivatud piirkonnast, kuna tema bolševistliku tegevuse eest oli leegioni sõjakohus välja andnud tema vahistamiskäsu "punase Tšehhoslovakkia väe organiseerimise eest Samaras ja ... Tšehhoslovakkia rahva reetmise eest".
pisi|Jaroslav Hašek NSV Liidu 1963. aasta postmargil Hašek põgenes 1918. aasta oktoobris Volga äärde, kus teenis Punaarmee 5. armee tagalaväeosades, oli Tatarstanis Bugulma linna sõjakomandandi abi ja tegi kaastööd mitmele ajakirjandusväljaandele.
1920. aasta lõpus suunas VK(b)P Hašeki läbi Eesti (Narva ja Tallinna) ning Saksamaa tagasi Tšehhoslovakkiasse kommunistlikule agitatsioonitööle. Ta ei leidnud aga ühist keelt kohalike tšehhi kommunistidega, jäi aktiivsest poliitilisest tegevusest kõrvale ja alustas taas kirjanduslikku tegevust. Hašeki juhtumisi Eestis on lähemalt käsitletud 2020. aastal ilmunud raamatu "Huumori kool. Geniaalne idioot" neljandas vahelugemises. Ta alustas oma kultusromaani "Vahva sõduri Švejki juhtumised maailmasõja päevil" avaldamist järjejutuna ja brošüüridena, kuid suri enne, kui romaan valmis sai. Tema romaan avaldati ja see saavutas kiiresti maailmakuulsuse. Seda on tõlgitud rohkem kui 60 keelde.
Hašek on kirjutanud ka üle 1500 lühijutu.
Ta suri tuberkuloosi.
Isiklikku
pisi|250px|Jarosav Hašeki mälestusmärk Prahas Jaroslav Hašek oli enne esimesse maailmasõtta mobiliseerimist abielus, kuid Venemaal Ufaas abiellus ta 1919. aastal uuesti ja pidi pärast Tšehhimaale naasmist tasuma "10 krooni trahvi abielulahutuse õigeaegse vormistamata jätmise eest".
"Švejki" järg
Hašeki sõber Karel Vaněk (1887–1933) kirjutas "Švejkile" järje, mis on ilmunud ka eesti keeles: "Vahva sõduri Švejki seiklused sõjavangina Venes", tšehhi keelest tõlkinud Bernhard Linde, Looduse universaal-biblioteek, nr 57, 58, 66/67, 75/76, 77/78, kirjastus Loodus, Tartu 1929, 5 annet, kokku 511 lk; 2. trükk: "Vahva sõduri Švejki juhtumised Vene sõjavangis", Varrak, Tallinn 1993, 200 lk.
Õppursõdurite monument Tallinnas
thumb|Õppursõdurite monument Tallinnas pisi|Reaali Poiss. [[Ferdi Sannamees|Ferdi Sannamehe teose koopia]] Õppursõdurite monument Tallinnas (ka Reaali Poiss, ka Vabadussõjas langenud Tallinna õpetajate ja õpilaste mälestussammas) on Vabadussõjas langenud Tallinna õpetajatele ja õpilastele pühendatud mälestusmärk. Kultuurimälestis nr 1075.
Algne monument avati 13. novembril 1927 ja selle lasid 1948. aastal hävitada Nõukogude okupatsioonivõimud.
1993. aastal taastasid skulptor Vambola Mets ja arhitekt Rein Heiduk monumendi algsete kavandite järgi.
Kirjeldus ja ajalugu
Mälestusmärk asub Tallinna Reaalkooli ees ja selle algupärandi autorid olid skulptor Ferdi Sannamees ja arhitekt Anton Soans. Esialgne kavand nägi ette keskse kuju kõrvale veel kaht kuju, mis kujutanuks kaht surmavalt haavatud sõdurpoissi. Monumendi alus pidi suurenema selle võrra, et oleks jätkunud ruumi Vabadussõjas langenud õpetajate ja õpilaste nimede raiumiseks graniiti. Kolmest kujust valmis vaid keskmine. Kuju modell oli Nikolai Matvejev, viimistlemisel Harry Neumanskraft.
Nõukogude okupatsioonivõimude käsul kõrvaldati sammas 23. septembril 1940. Pärast selle uuesti püstitamist 28. augustil 1941 hävitati see jälle 29. märtsil 1948. Mälestusmärk avati uuesti 23. veebruaril 1993.
Britta Soll
thumb|Britta Vahur 19. märtsil "[[Objekt nr 2011|Objektis nr 2011"]] Britta Soll (neiupõlvenimi Britta Vahur; sündinud 14. juulil 1984 Tallinnas) on eesti näitleja ja modell.
Ta lõpetas 2002. aastal Jakob Westholmi Gümnaasiumi hõbemedaliga ja 2006. aastal Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia lavakunstikooli XXII lennu näitlejana.
Töötanud alates 2006. aastast Eesti Draamateatris.
Muud rollid
Soll on mänginud teleseriaalides "Ohtlik lend" (2006), "Helena" (2006), "Kelgukoerad" (2007), "Kättemaksukontor" (2009) ja "ENSV".
Timo Maran
pisi|Timo Maran esinemas restoran-lounge ' is Novell 19. oktoobril 2010 pisi|Timo Maran 2017. aastal Tartu ülikooli humanitaarteaduste majas. Timo Maran (sündinud 13. aprillil 1975) on eesti semiootik ja luuletaja.
Ta on ökosemiootika ja keskkonnahumanitaaria professor Tartu Ülikooli filosoofiateaduskonna filosoofia ja semiootika instituudis, 2018. aastast on ta semiootika osakonna juhataja.
Timo Maran lõpetas 1993. aastal Tallinna Lilleküla Keskkooli. 1998. aastal sai ta Tartu Ülikoolist bakalaureusekraadi zooloogia alal tööga "Lindude ja liblikate toitumissuhe – nokajälgede tähenduslikkusest liblikatiibadel". 2000. aastal sai ta teadusmagistrikraadi semiootika ja kulturoloogia alal (cum laude) tööga "Bioloogiliste mimikrinähtuste semiootika", 2005. aastal kaitses doktoritöö "Mimikri kui kommunikatsioonisemiootiline fenomen".
Timo Maran on uurinud bioloogilise mimikri teooriat ja semiootikat. Ta on kirjeldanud mimikrit kui kolmest osapoolest – mimeedist, modellist ja vastuvõtjast – koosnevat struktuuri, mis on ühtaegu kommunikatsiooniline ja ökoloogiline. Tema uurimisvaldkondadeks on ka zoosemiootika, ökosemiootika, ökokriitika ja keskkonnakommunikatsiooni uuringud. Tema teadustöö lähtub biosemiootika teoreetilistest alustest (omailma mõiste, laskuv põhjuslikkus, keskkonna võimalused) ning Tartu semiootikakoolkonna traditsioonist (modelleerimine, dialoogilisus). Oma kirjutustes on ta toetanud multikonstruktivismi, mille kohaselt tähendused tekivad erineva keerukusastmega semiootilistes protsessides ning avalduvad sageli nende koosmõjus. Uurides inimkultuuri piiridel olevaid märginähtusi, on Maran oluliseks pidanud avatud metoodikaid ja juhtumipõhiseid (ad hoc) lähenemisi, samuti konteksti ja mitteverbaalse semioosi rolli.
Timo Maran oli aastatel 2014–2019 ajakirja Biosemiotics kaaspeatoimetaja, ta toimetab raamatusarja "Elements in Environmental Humanities" (Cambridge University Press).
Luule
Timo Maran kirjutab filosoofilise kallakuga loodusluulet.
Isiklikku
Tema isa on loodusfilmide režissöör ja operaator Rein Maran, tema vend on zooloog Tiit Maran.
Aleksei Turovski
pisi|Aleksei Turovski pisi|Aleksei Turovski ja [[Juku-Kalle Raid Ahto Mulla raamatu "Loomade elu" esitlusel Kuku klubis Foto: Ave Maria Mõistlik, 9. juuni 2014 ]] Aleksei Turovski (sündinud 4. augustil 1946 Moskvas Nõukogude Liidus) on juudi päritolu Eesti zooloog.
Tema töö- ja huvivaldkonnad on parasitoloogia, etoloogia, zoosemiootika, mütoloogia ja paleontoloogia.
Elulugu
Aleksei Turovski kolis perega Tallinna, kui oli kolmekuune.
Turovski lõpetas 1965. aastal Tallinna 19. keskkooli. 1973. aastal lõpetas ta Tartu Riikliku Ülikooli zooloogia erialal. Kaks aastat õppis ta ka keemiat.
Turovski on uurinud Eesti kalade parasiite. Ta on kirjutanud palju raamatuid, sealhulgas "Loomult loom" (2004) ja "Loomad. Sipelgast vaalani" (2007).
Ta kandideeris 2015. aasta Riigikogu valimistel sotsiaaldemokraatliku erakonna nimekirjas valimisringkonnas nr 1 ja sai 1787 häält, kuid ei pääsenud riigikokku.
Njuutonmeeter
pisi|250x250px|Njuuutonmeeter Njuutonmeeter on jõumomendi ühik, tähis N·m. Njuutonmeeter võrdub jõumomendiga, mille tekitab jõud 1 njuuton jõu mõjusirgest 1 meetri kaugusel asuva punkti suhtes. Jõumomendi ühik njuutonmeeter on vektoriaalne suurus ja eristub nii töö ja energia ühikust džaul, mida saab väljendada samal kujul (1 njuuton korda 1 meeter). Erinevalt jõumomendi ühikust on töö ja energia ühik džaul (J) skalaarne suurus.
Aleksei Turovski
Elulugu
Ta on tuntud elava miimika ja avatud suhtlemise poolest.
Turovskil on huvi ka kulturoloogia vastu. Hinnatud loomaeksperdina on ta esinenud paljudes Eesti raadio- ja telesaadetes.
Isiklikku
Aleksei Turovski ema Anita Turovskaja ja isa Markus Turovski tutvusid Moskva ülikoolis ning hiljem abiellusid. Vanemad lahutasid abielu, kui poeg oli kuueaastane. Oma emast rääkis Turovski elulooraamatus ainult ülivõrdes. Ema võimaldas tal tegeleda oma huvidega ning viis ta kokku heade õpetajatega. Oma isa pidas Turovski parimaks sõbraks ja õpetajaks. Ka siis, kui isa kolis tagasi Moskvasse ja abiellus teise naisega, said nad väga hästi läbi ja suhtlesid tihti kirja teel.
Ta on olnud kolm korda abielus. Esimene abielu algas tudengieas ning kestis poolteist aastat. Teine abielu algas ülikooli neljanda kursuse ajal. Sellest abielust on tal tütar Evelyn. Kolmandast abielust on tal kaks poega: Marcus (sündinud 1984) ja Mattias (sündinud 1986).
Njuutonsekund
Njuutonsekund on jõuimpulsi ühik. Tähis Ns. Njuutonsekund võrdub jõuimpulsiga, mille tekitab jõud 1 njuuton ühe sekundi jooksul.
Rakvere kirikuaed
Rakvere kirikaed on endine kalmistu (kirikaed) Rakvere kihelkonnas Virumaal, tänapäevase haldusjaotuse järgi Rakvere linnas Lääne-Viru maakonnas.
Kalmistu võeti arvatavasti kasutusele 15. sajandi algul seoses keskaegse kiriku ehitamisega. Ehkki kirik peaaegu hävis 16. sajandi Liivi sõdades, maeti sinna arvatavasti ikka edasi. Kirik ehitati uuesti üles 17. sajandi lõpus. Arvatavasti on sinna maetud ka 1695.–1697. aasta näljaohvreid ja 1711. aasta katkuohvreid.
Kalmistu ümbritses kirikut, selle geomeetriline kese paiknes kirikust kagus ning oli piiratud kivimüüriga. 1683. aasta kaardi järgi oli kirikaia pindala (müüri sisekülgedelt mõõdetuna) umbes 0,55 hektarit.
Kirikaiale matmine lõpetati pärast 1773. aastat, pärast seda lammutati ka kalmistumüür. Uued kalmistud rajati 18. sajandi lõpus Rakvere kihelkonna maa- ja linnaelanikele koos, kuid eraldi nii eestlaste (Rakvere vana eesti kalmistu) kui ka sakslaste jaoks (Rakvere vana saksa kalmistu).
Kirikaed pole eraldi kultuurimälestis, kuid asub Rakvere vanalinna muinsuskaitsealal.
Gaiziņkalnsi looduspark
Gaiziņkalnsi looduspark on kaitseala Lätis Vidzemes Madona piirkonna Vestiena, Arona ja Bērzaune vallas. Kaitseala loodi 1987. aastal, kaitsmaks Vidzeme kõrgustiku maastikku, sealset künklikku reljeefi, järvi ja kultuuriväärtusi. Looduspark asub Vestiena maastikukaitsealal ja on allutatud selle administratsioonile.
Kaitseala asub Läti kõrgeima tipu Gaiziņkalnsi, Viešūrsi ja Taleja järvede ümbruskonnas. Selle territooriumile jääb 25 üle 220 meetri kõrgust tippu. Kaitsealal asuvad suured mõhnad suhtelise kõrgusega 40 meetrit, Läti kõrguselt teine tipp Sirdskalni mägi on suhtelise kõrgusega 60 meetri.
Kaitsealal asuvad ka mitmed kõige kõrgemal asuvad Läti järved. Nende seas Taleja järv (79,7 ha; 235,9 meetrit merepinnast), Viešūrsi järv (176 ha; 221,6 m merepinnast) ja Virkstenis (7,1 ha; 244,9 m merepinnast).
Piirkond on oluline talispordi ja taliturismi piirkond, mis mõjustab tugevasti osa kaitseala territooriumist.
Gaiziņkalnsi mägi võeti kaitse alla aastal 1957. Aastal 1969 asuti kavandama selle ümbruskonda looduspargi loomist ning asuti sealse infrastruktuuri rajamist. Aastal 1977 see projekt aga lõpetati ja allutati mäe ümbruse kaitstavad alad pindalaga 53 hektarit Vestiena kaitstavale maastikule. Aastal 1987 moodustati looduspark pindalaga 1500 hektarit. Aastal 1996 koostati esimene kaitse-eeskiri. Aastaks 2004 oli kaitseala pindala 2026 hektarit.
Kaitstavatest kultuurimälestistest jäävad kaitsealale Lejasgaiziņi muinaskalmed, Boķi muinaskalmed ehk Kalme- või Hundimägi, Dietlāvi muinaskalmed ehk Penderi küngas, Tropeļese muinaskalmed ehk Kalmemägi ehk Rootsi hauad, Dzīšļi muinaskalmed, Kalnaķelēni muinaskalmed, Lindēni ehk Slokase asulakoht ja muinaskalmed ehk Kalmemägi või Kummeliküngas.
Kaitstavatest taimeliikidest kasvavad seal muda-nõmmkann, kõdu-koralljuur, kahkjaspunane sõrmkäpp, hammasjuur, vahelduvaõiene vesikuusk, mustikpaju, karvane maarjalepp, tupp-võsaputk, pääsusilm, Siberi võhumõõk, niidu-kuremõõk, rohekas käokeel, kuradi-sõrmkäpp, balti sõrmkäpp ja kahkjaspunane sõrmkäpp. Samblikest kasvavad seal liud-pargisamblik ja puna-tähnsamblik.
Imetajatest elavad kaitsealal hunt, ilves, mäger, punahirv, kobras, orav, metsnugis, metskits, põder, kärp, saarmas, kobras, mets-karihiir, väike-karihiir, pruun-suurkõrv, tiigilendlane, veelendlane, põhja-nahkhiir, kääbus-nahkhiir ja pargi-nahkhiir. Lindudest elavad seal valge-toonekurg, must-toonekurg, jääkoskel, sõtkas, teder, sookurg, rukkirääk, laanepüü, nurmkana, jõgitiir, naerukajakas, öösorr, punaselg-õgija, musträhn, valgeselg-kirjurähn, laanerähn ja väike-kärbsenäpp.
Paul von Benckendorff
Paul Friedrich von Benckendorff (vene keeles Павел Ермолаевич Бенкендорф; 7. detsember (vkj. 26. november) 1784 Gattšina – 14. detsember (vkj 2. detsember) 1841 Tallinn) oli Eestimaa poliitik ja mõisnik.
Paul von Benckendorff sündis Kiltsi mõisniku Hermann Johann von Benckendorffi ja Christine Elisabeth von Breverni pojana.
1813. aastal valiti Benckendorff Eestimaa Maapäeva poolt üheks adrakohtunikuks (11-st). 1818. aastal võeti ta Eestimaa rüütelkonna liikmeks.
1824–1827 oli ta Eestimaa rüütelkonna peamees ja 1826. aastal sai ta tõelise riiginõuniku teenistusastme. 1827–1833 oli ta Eestimaa maanõunik. 1833. aastal sai ta Eestimaa tsiviilkuberneriks kellena töötas kuni 1841. aastani.
11. oktoobril 1840. aastal autasustati teda Püha Anna 1. klassi ordeniga.
Talle kuulusid Kiltsi ja Vorsti mõis.
Perekond
Paul von Benckendorff abiellus 1805. aastal Dorothea Helene Margarethe Elisabeth von Rehbinderiga (1788–1856). Abielust sündisid:
Kõlblus
Kõlblus on inimese kui ühiskondliku või kultuurilise subjekti sisemine käsk, kohustav hääl, südametunnistus.
Kõlbelisele käitumisele vastanduvad kõlvatused.
Kasahhi NSV lipp
thumb|[[Pilt:FIAV historical.svg|23pxKasahhi NSV lipp 1937–1940]] thumb|[[Pilt:FIAV historical.svg|23pxKasahhi NSV lipp 1940–1953]] thumb|[[Pilt:FIAV historical.svg|23pxKasahhi NSV lipp 1953–1991]] Kasahhi NSV lipp oli NSV Liidu haldusüksuse Kasahhi NSV lipp.