cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Keila
Juhtimine
Lähedus Tallinnale aitab kaasa sellele, et Keila kuulub Eesti jõukaimate omavalitsuste sekka. Põhiosa linna sissetulekust annab üksikisiku tulumaksu laekumine. Samas on linnajuhtidele ette heidetud suurt laenukoormust, mis moodustas 2013. aasta lõpu seisuga 117% põhitegevuse tulust, ja eelarveaukude lappimist läbi riigieraldiste mittesihipärase kasutamise.
Sõpruslinnad
Keila linnal on sõprussidemed kuue linna või vallaga. Tšiathuraga on sõlmitud koostöölepe.
Kurisu (Hiiumaa)
Ajalugu
Küla kuulus ajalooliselt Lauka mõisa alla. 1725–1726 Läänemaa adramaarevisjonis oli külas 11 talu.
Kultuur
Külas asus varem kõrts. Külas on üles kasvanud Kidastes sündinud muusik Johannes Kappel (Margus Kappeli isa).
Üldpikkus
"Üldpikkus" on mitmes valdkonnas kasutatav termin:
Asutus
Asutus (vanemas kirjanduses ka asutis) on ühiskonnas halduslikke, majanduslikke, kultuurilisi, hariduslikke, sotsiaalseid või muid ülesandeid täitev iseseisev, ainelise tootmisega mitte tegelev institutsioon.
Riigi- ja haldusõiguses mõistetakse asutusena halduse kandja osa ehk organit, millel on määratud piirides organisatsiooniline ja funktsionaalne iseseisvus. Asutus esindab oma ülesannete täitmisel haldusevälistes või halduse kandjate vahelistes suhetes halduse kandjat.
Eesti õiguses eristatakse ametiasutusi, riigiasutusi, kohaliku omavalitsuse asutusi, valitsusasutusi ja valitsusasutuste hallatavaid asutusi.
Sepo Seeman
pisi|Sepo Seeman esinemas Kuressaare merepäevadel ansambli Kala koosseisus Foto: Ave Maria Mõistlik, 6. august 2011 Sepo Seeman (sündinud 30. mail 1971 Noarootsi vallas) on eesti näitleja.
Seeman on lõpetanud Haapsalu Gümnaasiumi. Kooli ajal tegeles ta alates 4. klassist vehklemisega Haapsalu klubis En Garde. Ta on tulnud Eesti juunioride meistriks ja saanud vehklemises NSV Liidu meistersportlase nimetuse. Gümnaasiumipäevil osales kooliteatri tegemistes, seejärel täiendas end Randlase õppestuudios.
Sepo Seeman on lõpetanud Tallinna Pedagoogilise Instituudi näitejuhi eriala 1993. aastal.
Ta töötab Pärnu teatris Endla alates 1993. aastast (ka külalisnäitlejana). Aastatel 1996–2000 oli Seeman ansambli Kuldne Trio koosseisus, ta on laulnud ka ansamblis Kala ning teatriansamblis Liepaja.
2015. aasta sügisel osales ta TV3 telesaates "Su nägu kõlab tuttavalt". 2018. aastal võttis osa saatest Su nägu kõlab tuttavalt (kuldne hooaeg).
Isiklikku
Tal on pojad Aleksander, Oskar ja Johannes.
Hiiumaalt Kõlunõmmest pärit talumees Kõlu Magnus (Maunus) (1710–1781) ja tema abikaasa Kadri olid Tõnis Niinemetsa, Sepo Seemani ja Margus Tabori esivanemad.
DW
DW võib tähendada järgmist:
Johnny Ramone
Johnny Ramone (õieti John William Cummings; 8. oktoober 1948 Long Island, New York, New Yorgi osariik – 15. september 2004 Los Angeles, California) oli ameerika muusik, ansambli Ramones kitarrist. Koos Joey Ramone'iga oli ta ainus Ramonese liige, kes kuulus ansambli koosseisu terve tegevusaja jooksul.
Elastne keha
Elastne keha on keha, mis välise jõu toimel muudab oma kuju ning selle lakkamisel taastab oma endise kuju. Näiteks painduv keha on võnkumisvõimeline tahke (pillikeel), gaasiline (pillikeelt ümbritsev õhk) või vedel (sisekõrvas olev vedelik) keha. Muusikas kasutatavaid võnkumisvõimelisi elastseid kehasid nimetatakse muusikainstrumentideks. Elastse keha paneb võnkuma sellesse väljastpoolt sisestatav energia.
Elastse keha võnkumisena tekkival füüsilisel helil on 4 põhiomadust: võnkumise koostis, põhivõnkumise ulatus ehk amplituud, põhivõnkumise kestus, põhivõnkumise sagedus.
Kurisu
pisi|Kurisu [[Kalme karstialal Pudisoo jõe ääres]] Kurisu on karstumise tagajärjel tekkinud negatiivne pinnavorm, mille põhjast toimub pinnavee äravool läbi pugemite põhjavette. Argikeeles nimetatakse kurisuid neeluaukudeks.
Kurisu tekib lubjakivi või evaporiitide lahustumise ning sissevajumise läbi.
Kurisuga väga sarnane nähtus on doliin ning näiteks Põhja-Ameerikas peetaksegi termineid "sinkhole" ning "doline" samatähenduslikeks. Euroopas eristatakse kurisud doliinist selle poolest, et esimene on koht, kus pinnavesi oja vms kujul kaob maa alla. Doliin võib aga olla lihtsalt karstumise tagajärjel tekkinud negatiivne pinnavorm. Erinevus on ka selles, et doliinideks nimetatakse enamasti suuremaid pinnavorme.
Weeze vald
Weeze lennujaam
Weeze lennujaam asub valla lääneosas Hollandi piiri lähedal. Lähim suurlinna lennujaam on Düsseldorfi lennujaam.
pisi|püsti|tühi|Weeze
Ilse Erm
Ilse Erm (aastani 1933 Reisberg; 26. aprill 1906 Lüganuse küla, Püssi vald, Virumaa – 2. juuli 2003 Tallinn) oli eesti pedagoog.
Õpingud
Ilse Erm õppis aastail 1913–1917 Lüganuse algkoolis, aastail 1917–1921 Erra-Liiva kõrgemas algkoolis ja 1922–1928 Jõhvi gümnaasiumis (oli kaks aastat tervislikel põhjusel koolist eemal), aastail 1928–1938 Tartu Ülikooli filosoofiateaduskonnas (õpingutes oli tervislikel, majanduslikel ja perekondlikel põhjustel katkestusi). Ülikoolis õppis Ilse Erm eesti keelt, rahvaluulet, filosoofiat ja inglise keelt. Ta teenis õpingute ajal elatist ajutiste töödega Eesti Kultuuriloolises Arhiivis, kontorites ja kaastöödega Postimehele, käsitöödega Noorte Naiste Kristlikule Ühingule ja talutöödega sugulase talus Viidiojal.
Töö
Oluline osa õpetaja Ilse Ermi tööst oli klassiväline. Alustanud vallakoolis ja kõrgemas algkoolis soololaulu ja deklameerimisega, jätkas Ilse Erm Tartus näitekunstikursustega, kus lektoriteks olid Aino Suits, Eduard Türk, Juhan Sütiste, Viktor Hion, Karl Ader jt. Ta mängis teatris Vanemuine toimunud üliõpilaste etendustes, osales Tiina Kapperi tantsutrupis ja esines deklamatsioonidega Naisüliõpilaste Seltsis. See kõik kandus hiljem tema õpetajategevusse: Ilse Ermi eestvõttel loodi koolivälisel ajal hulgaliselt lavastusi jm. "Tööpäevad venisid - - - südaööni, sest õpetaja, kes polnud kunagi seadnud endale eesmärgiks mugavat äraelamist luua, pidas üsna loomulikuks, et õhtutundidel tehti näidendi proove küll kooli saalis, küll õpetaja oma korteris."
"Ilse Erm jäi truuks oma ärkamisaegse isa ideaalidele, kes oli eesti rahvavalgustaja, kuid kel tuli laulda hümni ka vene tsaarile. - - - Jäiga parteipoliitika kupja roll Ilse Ermile ei sobinud. Talle sobis hästi emaroll. Ta jumaldas ja hellitas oma lapsi, nende suuremaks kasvades oli ka range ja nõudlik. Ta ei talunud laiskust, lohakust ja korratust, kuid õppetööl ei esitanud ta õpilastele ka ülemäära pedantlikke nõudmisi."
Ilse Ermi õpilaste seas on olnud Arnold Green, Rudolf Karelson, Aino Kiigemägi, Kalle Kurg, Aime Kuulbusch, August Luur, Uno Naissoo, Vardo Rumessen, Rein Sander, Boris Tamm ja Urve Tauts.
Erakond Eestimaa Rohelised
Erakond Eestimaa Rohelised on rohelisel ideoloogial põhinev Eesti erakond, mis asutati Tallinnas 25. novembril 2006. Erakonna moodustamisele eelnes Rohelise erakonna algatusgrupi töö.
Ilse Erm
Isiklikku
Ilse Ermi isa oli Mihkel Reisberg (1865–1915), Püssi vallakooli õpetaja, Lüganuse kiriku koorijuht ja orelimängija ning kultuuriaktivist, kelle algatusel loodi Lüganuse Haridusselts, asutati kõrgem algkool, laulukoorid ja mitu orkestrit ning kelle eestvõttel lavastati seltsimajas näitemänge.
Erakond Eestimaa Rohelised
Erakonna juhtkond
25. novembril 2006 Tallinnas toimunud Erakond Eestimaa Rohelised (EER) asutamiskoosolekul valiti erakonnale 13-liikmeline juhatus koosseisus: Marek Strandberg, Toomas Trapido, Aleksei Lotman, Tanel Tammet, Maret Merisaar, Anti Poolamets, Ott Köstner, Valdur Lahtvee, Agu Kivimägi, Jaan Tepp, Peeter Jalakas, Ruth Tammeorg ja Airi Hallik-Konnula. EER valis oma sümboliks võilille. Asutamiskoosolekust võttis osa 361 hääleõiguslikku liiget. Esimesel juhatuse töökoosolekul valiti erakonnale neli eestkõnelejat: Marek Strandberg, Valdur Lahtvee, Peeter Jalakas ja Maret Merisaar.
Ilse Erm
Isiklikku
Ilse Erm oli abielus kooliõpetaja Jüri Ermiga. Neil sündisid poeg Ants (keemik) ning tütred Kadri (keemik) ja Anne (muusikategelane).
Erakond Eestimaa Rohelised
Erakonna juhtkond
1. detsembri seisuga oli Erakonnal Eestimaa Rohelised 1264 liiget ja sooviavalduse erakonda astumiseks oli esitanud veel ligi 300 inimest.
Ilse Erm
Isiklikku
Ilse Erm on maetud Pärnu Metsakalmistule.
Jalametsa mõis
Jalametsa mõis (saksa keeles Jallametz) oli rüütlimõis ja hilisem Laimetsa mõisa kõrvalmõis Pilistvere kihelkonnas Viljandimaal. Nüüdisajal jääb kunagine mõis Järva valda Järva maakonnas.
Martin Christian Luther
Martin Christian Luther (26. aprill 1883 Tallinn – 12. märts 1963 München) oli suurtööstur Eestis.
Erakond Eestimaa Rohelised
Erakonna juhtkond
16. juunil 2007 toimus erakonna I korraline suurkogu Saaremaal, Leisi koolimajas. Leisi kooli parki istutati selle sündmuse puhul kaks tamme. Esimest korda heisati ka erakonna lipp. Senise 13-liikmelise juhatuse asemel valiti ametisse uus 19-liikmeline juhatus, kuhu kuulusid Marek Strandberg, Mikk Sarv, Aleksei Lotman, Valdur Lahtvee, Mart Jüssi, Gilleke Kopamees, Paul Tammert, Tanel Tammet, Agu Kivimägi, Maire Forsel, Marina Jannsen, Maret Merisaar, Katrin Idla, Andres Siplane, Jaan Tepp, Jüri Ginter, Ain Kabal, Anti Poolamets ja Ott Köstner. Valiti kolm eestkõnelejat: Marek Strandberg esimeseks eestkõnelejaks, Valdur Lahtvee välissuhtluse eestkõnelejaks ja Mikk Sarv kogukonna eestkõnelejaks.
Erakonna II korraline üldkogu toimus 14. juunil 2008 Rakvere Spordikeskuses. Traditsiooniliselt istutati kohalikku parki kaks tamme. Võeti vastu uus põhikiri mille kohaselt erakond sai endale esimehe ning valiti uus 13-liikmeline juhatus. Eelmisest juhatusest valiti tagasi Marek Strandberg, Valdur Lahtvee, Mart Jüssi, Mikk Sarv, Katrin Idla, Maire Forsel, Jüri Ginter, Agu Kivimägi ja Ott Köstner. Uute liikmetena pääsesid juhatusse Ahto Oja, Peeter Jalakas, Ene Savolainen ja Riho Raassild. Erakonna eestkõnelejateks valiti: Marek Strandberg, esimene eestkõneleja ja esimees, Valdur Lahtvee välissuhtluse eestkõneleja, Mikk Sarv kogukonna ja sisesuhtluse eestkõneleja.
21. novembril 2009 Rapla Maavalitsuse saalis toimunud III korralisel üldkogul valiti erakonna juhatusse Mikk Sarv, Ott Köstner, Andrus Mäesepp, Riho Raassild, Valdur Lahtvee, Marek Strandberg, Mart Jüssi, Tanel Tammet, Peeter Jalakas, Dagmar Mattiisen, Airi Hallik-Konnula, Peep Tobreluts ja Elmer Joandi. Esimeseks eestkõnelejaks sai Peeter Jalakas.
Aprillis 2010 tühistati Harju maakohtu otsusega 2009. aasta novembris toimunud üldkogu otsused hääletuskorra ja häälte lugemise korra rikkumiste tõttu ning erakonna eelmise juhatuse volitused ennistati. Marek Strandberg otsustas seejärel kohtu poolt ennistatud kohalt tagasi astuda ning ennistatud juhatus otsustas kokku kutsuda uue üldkoosoleku.
Martin Christian Luther
Elukäik
Lõpetanud Tallinna Reaalkooli, sai Martin Christian Luther Vineeri- ja mööblivabriku AS A. M. Lutheri omanikuks ja direktoriks pärast isa Christian Wilhelm Lutheri surma 1914. aastal ning oli selles ametis kuni 1939. aastani. M. C. Luther osales veel mitmete ettevõtete asutamises (Eestimaa Tööstus- ja Kaubanduspank) ja juhtimises (tubakatööstus AS Laferme, lennuühing AS Aeronaut) ning oli kaua Eesti Vabrikantide Ühisus esimees.
Martin Christian Luther oli ka Riigikogu I, II ja III koosseisu liige. Martin Luther oli Eesti Panga nõukogu liige ja Kaubandus-Tööstuskoja suurtööstuse sektsiooni esimees. Martin Christian Luther oli lisaks AS Tormolen & Ko revisjonikomisjoni liige (1935), Inglismaal asunud Venesta Ltd üks omanikke ja direktor, Balti Puuvilla Ketramise ja Kudumise Vabriku AS-i juhatuse liige (aastani 1939), AS G. Scheel ja Ko panga nõukogu liige, Eesti Rotary klubi charterliige , Eesti Autoklubi liige.
Erakond Eestimaa Rohelised
Erakonna juhtkond
Detsembris 2010 lahkusid juhatusest omal soovil Terje Põvvat ja Andres Siplane ning vastavalt viimase üldkogu hääletuse pingereale said jaanuaris 2011 juhatuse liikmeteks Andre Zahharov ja Kai Künnis-Beres.
2011. aasta Riigikogu valimiste järel astusid erakonna juhatusest tagasi Toomas Trapido, Kai Künnis-Beres ja Aleksei Lotman.
Jalametsa mõis
Ajalugu
Jalametsa mõis rajati 17. sajandil, hiljem sai sellest Laimetsa kõrvalmõis.
Martin Christian Luther
Elukäik
Kolis märtsis 1940 ümberasujana Saksamaale, 1941–1944 oli taas Eestis, 1944. aastal naasis Saksamaale, suri Münchenis.
Päranduse tagastamisprotsess
Martin Lutheri pojanaine Dorothea Luther ning pojapoeg Yens Marsen Luther üritasid Eestis tagasi saada Lutheri vabriku järeltulija Tallinna Vineeri- ja Mööblivabriku kinnistut, mille oli erastanud Pjotr Sedini ja Ülo Pärnitsa firma AS Marlekor. Yens Marsen Luther pakkus erastamishinnast kaks korda kõrgemat hinda, kuid siiski lõppes vaidlus kohtuvälise kokkuleppega, mille kohaselt Sedini ja Pärnitsa AS Marlekor maksis Lutherile kolm miljonit krooni valuraha.
Isiklikku
Tema isa oli tööstur Christian Wilhelm Luther, onu Carl Wilhelm Luther oli tööstur, onu Johannes Heinrich Luther oli Kadrina- ja Narva Johannese koguduse õpetaja, onu Ferdinand Justius Luther oli Emmaste Immanueli koguduse esimene õpetaja, Käina Martini koguduse õpetaja ja Tallinna Niguliste koguduse ülemõpetaja. Onupoeg Ralf Johannes Ferdinand Luther oli Kuusalu Laurentsiuse koguduse ja Tartu Ülikooli koguduse (saksa pihtkonna) õpetaja. Vanaisa Aleksander Martin Luther oli kaupmees ja Tallinna raehärra, vanaonu Johann Christian Luther oli Tallinna Niguliste koguduse abiõpetaja.
Jalametsa mõis
Mõisakompleks
Mõisa lihtne, ühekorruseline ja viilkatusega kivist peahoone ehitati 19. sajandil.
20. sajandi teisel poolel ehitati hoone tundmatuseni ümber kolhoosi töökojaks.
Nüüdisajal seisab hoone tühjalt võssakasvunud endises mõisapargis.
Erakond Eestimaa Rohelised
Erakonna juhtkond
26. novembril 2011 valiti erakonna esimeheks Aleksander Laane. Erakonnale valiti ka uus juhatus, kuhu kuulusid Maigi Käige, Triin Veber, Andrei Gudim, Jaan Vaabel, Kalju Valdmann, Olev-Andres Tinn ja Aleksander Laane.
Aastal 2017 kuulusid erakonna juhatusse Züleyxa Izmailova (esimees), Aleksander Laane (aseesimees), Andrei Gudim (aseesimees), Marko Kaasik, Kaspar Kurve, Joonas Laks, Olev-Andres Tinn, Timur Sagitov, Küllike Reimaa.
12. septembril 2020 toimunud erakonna üldkogul valisid Rohelised esimese erakonnana Eestis endale kaks juhti (naissoost juhi ehk esinaise ja meessoost juhi ehk esimehe). Valituks osutusid Züleyxa Izmailova ja Kaspar Kurve. Uude juhatusse kuulusid ka Timur Sagitov (aseesimees), Johanna Maria Tõugu (aseesinaine), Marko Kaasik, Aleksander Laane, Olev-Andres Tinn, Helina Tilk ja Joonas Laks.
19. veebruaril 2022 toimunud erakonna üldkogul valiti juhtideks Johanna Maria Tõugu ja Marko Kaasik. Juhatusse kuuluvad veel Liina Freivald, Kaspar Kurve, Piret Räni, Aleksander Laane, Helina Tilk, Timur Sagitov ja Marti Soosaar.
1989. aastal registreeriti Eesti Roheline Liikumine (ERL)
Eesti roheliste erakondade ajalugu on sama pikk või pikemgi kui taasiseseisvumisjärgsel Eesti Vabariigil. Nimelt on Erakond Eestimaa Rohelised hoopis varasemate Eestis tegutsenud roheliste erakondade aktiivsete liikmete kaasategemise kui ka Euroopa Rohelise Erakonna liikmesuse katkematuse kaudu järjepidevalt toiminud ka läbi nende aegade kui roheliste nime riigiregistrites erakonnana ei eksisteerinud ja rohelist poliitikat aeti läbi mittetulundusühingute, olgu sellisteks ERL või ELF või ELKS või muu ühing ja valimistel sai avaldustega toetatud kas üksikkandidaate või mõnda teist erakonda – ikka ja vaid selle järgi, kuivõrd tolle erakonna valimisplatvorm keskkonnahoidlik paistis. Selle järjepidevuse alusel on erakonna algus kinni kaheksakümnendate lõpus, kui fosforiidisõja harjal 23. mail 1988 loodi Tallinnas Sakala tänava Poliitharidusmajas poliitilise rahvaliikumisena Eesti Roheline Liikumine (ERL), mis registreeriti 20. septembril 1989 tollase Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidiumi esimehe poolt kui "poliitilise süsteemi osa". Nii sai ERL-ist esimene ametlikult registreeritud "partei" tollase NLKP kõrval. Eesti Rahvusliku Sõltumatuse Partei (ERSP) loodi varem, aga seda polnud tolleks hetkeks veel registreeritud. ERL-i esimesse juhatusse kuulusid tolle aja tuntumatest ühiskonnategelastest Juhan Aare, Lennart Meri, Tiit Made, Andres Tarand, Vello Pohla, Ants Paju jt.
1989. aasta septembris liitus ERL üleeuroopalise katusorganisatsiooniga Euroopa Roheliste Koordinatsioonikoguga. Viimane nimetati 1992. aastal Helsingis ümber Euroopa Roheliste Parteide Liiduks, mille baasil asutati Roomas veebruaris 2004 esimene üleeuroopaline erakond – Euroopa Roheline Partei (vt www.europeangreens.org). Kogu selles arengus löödi aktiivselt kaasa ja nii tegusana hoitud sidemeid kasutasid eestimaa rohelised nii Euroopa kui Eesti Vabariigi poliitikate mõjutamisel.
Kaks rohelist parteid kuni 1992. aastani
Meeldetuletamist väärt on, et aastani 1992 tegutses Eestis koguni kaks rohelist parteid. ERL kõrvale tekkis Eesti Roheline Partei (ERP, juhid Mario Kivistik, Jüri Liim jt.), mis moodustati 1989. aasta augustis lahkunud rahulolematute poolt, kes süüdistasid ERL-i juhtkonda liiga väheses poliitilises aktiivsuses. Vaatamata lahkulöömisele ja tülidele roheliste parteide vahel oli ERL-i läbilöök oma esimestel valimistel 1990. aastal erakordselt suur, rohelised said Ülemnõukogusse 8 saadikut (67 kohast) ning Ülemnõukogu esimeheks valiti ERL-i nimekirjas kandideerinud Arnold Rüütel. Ka tehti ajalugu sellega, et esimest korda maailmas said rohelised valitsusse – Savisaare juhitud valitsuse keskkonnaministriks kutsuti tollane ERL-i esimees professor Toomas Frey. Roheliste teeneks tuleb lugeda ökosüsteemipõhisele keskkonnakaitsele aluse panemist ja tollast valitsuse otsust tuumaenergiamoratooriumi kehtestamiseks. Hulganisti rohelisi valiti ka kohalike omavalitsuste volikogudesse, tollastesse täitevkomiteedesse. ERL-i poliitilist tiiba juhtisid tollal Andres Tarand ja seejärel Vello Pohla.
1992. ja 1995. aasta Riigikogu valimised
Iseseisvuse taastamise järel ning riigikorra ümberkorralduste, tavapäraste poliitiliste parteide moodustumise, maareformi, erastamise, üleliidulise tööstuse kokkukukkumise ja sellest tuleneva majandussurutise, keskkonnaseisundi paranemise jms tõttu kaotasid rohelised ideed rahva hulgas prioriteedi ja see peegeldus ka valijaeelistustes. 1992. aasta Riigikogu valimistel kogus valimisliidu Eesti Rohelised nimekiri vaid 2,6% häältest ja sai 101-kohalisse esinduskogusse vaid ühe saadiku, tuntud raadioajakirjaniku Rein Järliku. Abi polnud ka eelnenud kahe rohelise erakonna ühinemisest 1992. aasta jaanuaris (erakond Eesti Rohelised registreeriti märtsikuus), misjärel ERP kadus poliitikamaastikult ja ERL jätkas mittetulundusühinguna. Erakonnas oli ühinemise järel ligikaudu 250 liiget ja esimeheks valiti Jüri Liim. 1994. aastal juhtis erakonda Valdur Lahtvee ja aastatel 1995–1998 akadeemik Jüri Martin. 1995. aasta Riigikogu valimistel saavutas roheliste ja kuningriiklaste ühisnimekiri "Neljas jõud..." valimistulemuseks vaid 0,8% vaatamata sellele, et eelnevates avalikes arvamusküsitlustes oli roheliste toetuseks keskmiselt 3%. Valimiskaotusele aitas väidetavalt kaasa ka asjaolu, et kuningriiklastele "vimma kandva" RK esimehe survel jäeti ühisnimekirja avalikkusele tuntumad kandidaadid Vabariigi valimiskomisjoni poolt formaalsetel põhjustel registreerimata. Ka valimiste järel enam kui aasta hiljem tulnud kandidaatide ebavõrdset kohtlemist tuvastav kohtuotsus valimistulemusi ei muutnud.
1998. aasta erakondade ümberregistreerimine
Pärast valitsuserakondade poolset mittetulundusühingute seaduse muutmist, misjärel 1. oktoobrist 1998 nõuti erakondade ümberregistreerimist vähemalt 1000 liikme olemasolu nõudega, kadus u 250-liikmeline Eesti Roheline Erakond poliitareenilt. Eesti Roheline Erakond ei ühinenud teiste erakondadega – erakonna viimane üldkogu otsustas jätkata tegutsemist mittetulundusühinguna seni, kuni saavutatakse nõutav liikmete arv, et erakond kantaks taas registrisse ja saaks erakonnana tegutseda. Sama üldkogu otsustas eelolevatele kohalikele valimistele minna "laenates" oma aktiivseid liikmeid Keskkerakonna nimekirjadesse. Ühtegi endistest rohelistest individuaalselt volikogudesse ei valitud.
2003. aasta Riigikogu valimistel roheliste nime all ükski nimekiri ega üksikkandidaat ei osalenud.
Pärast liitumist Euroopa Liiduga toimusid 13. juunil 2004 Euroopa Parlamendi valimised, kus erinevad mõjukamad keskkonnaorganisatsioonid pea üksmeelselt avaldasid toetust rohelisi ideid esindanud üksikkandidaadile, Eestimaa Looduse Fondi Nõukogu esimehele Marek Strandbergile, kes kogus 5340 häält – 2,3% kõigist hääletanutest. Selline toetuse kasv rohelistele ideedele andiski vajaliku tõuke rohelise erakonna taasloomiseks Eestis.
Erakonna loomine
Erakonna asutamisele eelnes Rohelise erakonna algatusgrupi (REAG) asutamine 7. mail 2005 Sangastes, Roheliste XVII rattaretke "Kuidas elad, Otepää?" laagris, kui tegu välja kuulutati ja asutamislepingule andsid oma allkirjad Ingrid Kesler, Agu Kivimägi, Ott Köstner, Rasmus Lahtvee, Valdur Lahtvee, Maret Merisaar, Marek Strandberg, Tanel Tammet, Peep Tobreluts, Toomas Trapido. Algatusgrupp asus kokku kutsuma erakonna liikmeid ja välja töötama erakonna programmi.
17. juunil 2006 Suure-Jaani Gümnaasiumis toimunud REAG üldkoosolekul kinnitati loodava erakonna programmilised seisukohad ning valiti uus juhatus. Esimest korda Eesti poliitilise kultuuri ajaloos käivitati algatusgrupi siseselt otsedemokraatlik otsustusmehhanism.
Erakond Eestimaa Rohelised asutati 25. novembril 2006 Tallinna Tehnikaülikooli aulas toimunud asutamiskoosolekul kui Rohelise erakonna algatusgrupi töö tulemusena oli kokku saadud toonastes seadustes nõutud 1000 liiget. Erakond kanti registrisse 6. detsembril 2006.
Kampaania
Pärast taasregistreerimist jäi Erakonna Eestimaa Rohelised valimiskampaania vaid kolmekuuliseks – Riigikogu valimised toimusid 2007. aasta märtsis.
Kampaanias pandi rõhku avalikele üritustele ning hoiduti lühikestest loosungitest. Kampaaniajuhtideks kinnitas erakonna juhatus Katrin Idla ja Mart Saarsoo.
Erakond kulutas valimiskampaaniale 2 499 960 krooni ja 13 senti.
Tulemused
2007. aasta Riigikogu valimistel kogus erakond 7,1 protsenti häältest ja sai kuus kohta XI Riigikogus. Neile kohtadele said Mart Jüssi (1265 häält), Valdur Lahtvee (475 häält), Aleksei Lotman (1316 häält), Maret Merisaar (443 häält), Marek Strandberg (5668 häält) ja Toomas Trapido (1691 häält).
Koalitsiooniläbirääkimised
Eesti Reformierakond kutsus roheliste delegatsiooni koalitsiooniläbirääkimistele ning koalitsioonileping koostati roheliste osalusel. Valitsusse pakuti rohelistele portfellita avaliku halduse ministri ametikohta, mis rohelisi ei huvitanud. Läbirääkimiste lõppjärku rohelisi enam ei kaasatud ning nad jäid Andrus Ansipi teisest valitsusest välja.
Rohelise fraktsiooni töö
Riigikogu rohelise fraktsiooni liikmed tegid tööd järgmistes korralistes komisjonides:
Mart Jüssi – keskkonnakomisjoni esimees, Balti Assamblee delegatsiooni liige;
Valdur Lahtvee – väliskomisjoni liige, fraktsiooni esimees;
Marek Strandberg – julgeolekuasutuste järelevalve erikomisjoni aseesimees, majanduskomisjoni liige ja fraktsiooni aseesimees;
Toomas Trapido – rahanduskomisjoni ja riigieelarve kontrolli erikomisjoni liige, OSCE Parlamentaarse Assamblee delegatsiooni liige;
Maret Merisaar – sotsiaalkomisjoni ja korruptsioonivastase seaduse kohaldamise erikomisjoni liige.
Lisaks osalesid mitmed fraktsiooni liikmed Saarte ühenduse, kodanikuühenduste, Tiibeti jt toetusrühmades. Fraktsioon on teinud koostööd nii koalitsiooni kui ka opositsiooni kuuluvate fraktsioonidega hääletades eelkõige lähtuvalt eelnõude keskkonna-aspektist.
Kampaania
2010. aasta novembris kogunenud erakonna volikogu võttis vastu avalduse, millega kutsuti erakonna nimekirjas kandideerima vabasid kandidaate, et murda poliitiliste arutelude seisakut Riigikogus. Valimiskampaania loosungiks kuulutati "On aeg!", ning eesmärgina sõnastati: "Terved inimesed tervel maal arvestavad üksteisega, loovad tegusa ja hooliva kogukonna ning moodustavad sidusa ja mitmekesise ühiskonna."
Kandidaadid
2011. aasta Riigikogu valimistel kandideerisid roheliste nimekirja esikümnes Aleksei Lotman, Eerik-Niiles Kross, Marek Strandberg, Artur Talvik, Valdur Lahtvee, Pille Tomson, Peep Mardiste, Urmas Hallika, Triin Veber ja Heiki Valner.
Erakonna üleriikliku valimisnimekirja järjestamine leidis aset 15. jaanuaril toimunud kandidaatide koosolekul. Erakonnaliikmed ja erakonnavälised kandidaadid otsustati nimekirja paigutada vaheldumisi.
Kokku oli üldnimekirjas 92 meest ja 33 naist, nende seas ka Kaarel Tarand, Jaan Sööt, Üllar Luup ja Allan Jaakus. Mitmed erakonna endised juhtpoliitikud loobusid erakonna nimekirjas kandideerimisest. Riigikogu liige Toomas Trapido kandideeris üksikkandidaadina.
Tulemused
Erakond kogus üleriigiliselt 21 827 häält ehk 3,8% antud häältest ning Riigikokku ei pääsenud. Parima häältesaagi said erakonda mittekuuluvad nn vabatmehed Eerik-Niiles Kross (3579 häält), Artur Talvik (2957) ja Kaarel Tarand (2287). Erakonna liikmetest said enim hääli Aleksei Lotman (1490), Marek Strandberg (795), Peep Mardiste (741), Valdur Lahtvee (457) ja Tanel Ots (359).
Lahkhelid
18. mail 2010 heitis erakonna juhatus erakonnast välja 20 liiget, keda süüdistati "erakonna olulisel määral kahjustamises". Väljaheidetute seas olid Peeter Jalakas, Mikk Sarv, Airi Hallik-Konnula, Andres Laidvee, Andrus Mäesepp, Anti Poolamets, Avo Kask, Dagmar Mattiisen, Egge Kulbok-Lattik, Elmer Joandi, Jaak Hohensee, Juta Luts, Jüri Ginter, Martin Vahi, Olev Leesmend, Ott Köstner, Peep Tobreluts, Riho Raassild, Ruth Randoja ja Tanel Tammet.
28.–29. mail 2010 toimunud üldkogul võeti erakonnast väljaheidetud liikmed tagasi. Otsustati, et nii väljaheidetud kui ka väljaheitjad ei kandideeri juhatusse järgmiste korraliste valimisteni. Üldkogu järel teatasid oma otsusest erakonnast lahkuda erakonna endised eestkõnelejad Peeter Jalakas ja Mikk Sarv.
Detsembris 2010 Tallinnas toimunud erakonna üldkogu võttis vastu ühiste väärtuste deklaratsiooni, millega mõisteti hukka erakonnasiseste tülide võimendamine ja deklareeriti ühist soovi liikuda ühiselt edasi Riigikogu valimiste poole.
Üldkogu septembris 2011
10. septembriks 2011 kutsus juhatus kokku erakonna üldkogu. Et ettenähtud ajaks kell 11 oli kohal vaid kümmekond inimest, korraldati tund hiljem uus üldkogu, kus osales juba 25 rohelist. Valiti 30-liikmeline volikogu. "Erakonnal on 1500 liiget ja ma oletan, et tubli pooled on valmis maksma täna Eestis kõige kõrgemat erakonna liikmemaksu, milleks on 120 eurot aastas," kommenteeris Marek Strandberg, kelle sõnul oli erakonnale väga oluline leida "tugev ja karismaatiline juht". Ta ise ei lootnud olla juhi kandidaat, kuid arvas, et kandidaat ei pruugi tulla erakonna seest. Juhiks valiti Aleksander Laane.
Liikmemaksudena laekus erakonnale 2011. aastal 6421 eurot ja 2012. aastal 5084 eurot.
2015. aasta Riigikogu valimised
2015. aasta Riigikogu valimistel esitas erakond registreerimiseks 40 kandidaadiga nimekirja. Nimekiri sai 0,9% valijate häältest (5197 häält) ning valimiskünnist ei ületanud. Valimisringkonnas nr 2 kandideerinud erakonna esimees Aleksander Laane sai 404 häält.
2015. aastal valitud juhatus
Juhatusse kuuluvad esimees Aleksander Laane, aseesimehed Andrei Gudim ja Züleyxa Izmailova ning juhatuse liikmed Olev-Andres Tinn, Marko Kaasik, Joonas Laks, Eero Uustalu, Arvo Kuiv ja Küllike Reimaa.
2017. aastal valitud juhatus
Züleyxa Izmailova (esimees), Aleksander Laane (aseesimees), Andrei Gudim (aseesimees), Marko Kaasik, Kaspar Kurve, Joonas Laks, Olev-Andres Tinn, Timur Sagitov, Küllike Reimaa.
2017. aasta kohaliku omavalitsuse volikogu valimised
Erakond Eestimaa Rohelised kogus Eestis kokku 4669 häält (0,8% kõigist häältest), sellest 4621 häält Tallinnas (2,4% Tallinnas antud häältest) ja 48 häält Ida-Virumaal (0,1% Ida-Virumaal antud häältest), ega pääsenud ühessegi volikogusse. Küll aga kutsus Tallinnas valimised võitnud Eesti Keskerakond rohelised koalitsiooniläbirääkimistele ja pakkus Züleyxa Izmailovale abilinnapea koha. Züleyxa Izmailova tegevusvaldkondadeks abilinnapeana said keskkond, kaasamine, IT-lahenduste kättesaadavuse korraldamine ja linna prügimajandus. Oma abilisteks palkas Izmailova Eestimaa Roheliste aseesimehe Aleksander Laane, juhatuse liikme Olev-Andres Tinni ja parteitu Ada Aimi.
2018. aasta üldkogud
2018. aasta 7. aprilli üldkogu valis erakonna volikogu järgmise koosseisu: Valdur Lahtvee, Mattias Turovski, Kai Künnis-Beres, Lisette Aro, Mart Jüssi, Fideelia-Signe Roots, Laura Lisete Roosaar, Maigi Käige, Hannes Puu, Jüri Ginter, Steve Truumets, Teet Randma, Siiri Rebane, Fredy Bogomolov ja Arvo Kuiv.
2018. aasta 1. detsembri erakorralisel üldkogul valiti uus juhatus, kuhu kuuluvad Johanna Maria Tõugu, Kai Künnis-Beres, Fideelia-Signe Roots, Ulvi Koop, Helina Tilk, Marko Kaasik, Timur Sagitov, Kaspar Kurve, Steve Truumets, Joonas Laks, Aleksander Laane, Olev-Andres Tinn ja Züleyxa Izmailova. Ühtlasi kinnitati uus üldprogramm, mis partei teatel saab olema järgmise kümnendi tööplaaniks.
Seos europarteidega
Erakond on Euroopa Rohelise Partei liikmespartei.
Noortekogu
Erakonnal on noortekogu Noored Rohelised, mis tegutseb eraldi mittetulundusühinguna.
Ilomantsi lahing
Ilomantsi lahing (Ilomantsi tõrjevõit) oli Jätkusõja lahing Soomes Põhja-Karjalas 26. juulist kuni 13. augustini 1944. aastal.
Punaarmee suurpealetungid olid juba edukalt tõrjutud Tali-Ihantala, Viiburi lahe, Äyräpää-Vuosalmi ning U-liini (Nietjärvi) suurtes lahingutes.
Järgmiseks teostas Punaarmee Jätkusõja viimase suurpealetungioperatsiooni Ilomantsi lähedal, juuli- ja augustikuu vahetusel 1944. aastal, algselt kahe jalaväediviisi (176. ja 289) jõududega. Punaarmee püüdis vallutada tähtsa teeristi Ilomantsis ning jätkata sealt rünnakut Soome VI korpusele, mis pidas kinni Punaarmee kallaletungi tagalasse.
Jäägrikindralmajor Erkki Raappana juhitud ajutised üksused – viivituslahingutes kurnatud ja räsitud 21. brigaad (umbes 7000 meest) ning Karjala Kannaselt appi toodud puhanud ja täiendatud ratsaväebrigaad (Ratsuväkiprikaati, umbes 6000 meest) – alustasid kahekordsel haardel põhinevat vastupealetungioperatsiooni. Mõlemad Nõukogude diviisid piirati ümber eraldi kottidesse Leppävaara-Lutikkavaara ja Vellivaara-Lehmivaara aladele ning neid asuti tükeldama ja hävitama. See Ilomantsi lahing peeti umbes 40 km laiusel ja umbes 30 km sügavusel alal.
Samal ajal püüdis kotti jäänud diviisidele idast appi tulla kolm Nõukogude merejalaväebrigaadi (69., 70. ja 3.), ning soomus- ja pioneeribrigaad, nende püüdlused aga tõrjuti.
Lõpuks nägi Punaarmee, et olukord on lootusetu ja diviiside riismed tegid läbimurde itta (põgenesid lahinguväljalt). Diviiside raskerelvastus ja muu materjal jäi soomlastele sõjasaagiks (näiteks said nad umbes 200 suurtükki).
Lahingugrupp Raappana suurtükivägi tulistas 10 ööpäeva jooksul 36 000 mürsku ning Nõukogude suurtükivägi umbes 10 000 mürsku. Suur roll oli soomlastest sissidel, kes hävitasid NSV Liidu alal Punaarmee kolonnid, mis olid toomas laskemoona. Näiteks Mannerheimi risti kavaleri Heikki Nykäse juhitud sissigrupp hävitas veoautokolonni, milles oli 30 autot, mis transportisid laskemoona suurtükiväele.
Turvatelefon
Turvatelefon on mobiil-, tava- või satelliittelefon, mis krüpteerib kõne keerulise tarkvaraga ning vähendab selle pealtkuulamisvõimalust. Turvakõne puhul muudetakse heli esmalt infoks, pakitakse ja krüpteeritakse ja lähetatakse andmesidekõnena teise turvatelefoni, kus see dekrüpteeritakse, pakitakse lahti ning muudetakse inimesele arusaadavaks jutuks.
Wight
Wight on Inglismaa saar Suurbritannia saare lõunaranniku lähedal. Moodustab omaette tseremoniaalkrahvkonna ja tervikomavalitsuse.
Saar asub La Manche'i väinas, Suurbritannia saarest eraldab seda Solenti väin. Wighti pindala on 380 km². See kuulub Suurbritanniale ja on Inglismaa suurim saar Suurbritannia järel.
Saarel on kriitkünkaid kõrgusega kuni 240 meetrit.
Elanike arv on umbes 140 000 ja aastas külastab saart ligikaudu 2,6 miljonit inimest. Suuremad asulad on Newport, Ryde, Cowes, Shanklin, Ventnor ja Sandown.
Saarel toimub üks maailma suuremaid purjetamisüritusi Cowesi nädal (Cowes Week), mis sai alguse 1812. aastal Cowesi regatina. 1983. aastast korraldatakse Wightil ka küüslaugufestivali.
Varajane ajalugu
Wighti saart on esmamainitud Ptolemaiose "Geographias".
Hilisrauaajal hõivas Wighti saare keldi hõim durotriigid – sellele viitavad mündileiud, näiteks Lõuna-Wighti aare ja Shalfleeti aare.
Rooma riigi lõpus sai saarest jüütide kuningriik, mida valitsesid kuningas Stuf ja tema järglased aastani 661, kui sellele tungis Mercia Wulfhere ja pööras rahva sunniviisiliselt kristlusse. Kui ta lahkus, pöördusid saarlased tagasi paganlusse.
Aastal 685 tungis saarele Wessexi Cædwalla ja sellest ajast tuleb lugeda saart Wessexi osaks. Vastupanu sissetungile juhtis kohalik kuningas Arwald ja pärast tema võitmist ja tapmist, Cædwalla nõudmisel, sai Wightist viimane Inglismaa osa, mis pöördus aastal 686 kristlusse. Pärast seda, kui Alfred Suur (valitses 871–899) tegi läänesaksi kuningatest kogu Inglismaa kuningad, sai saar Inglismaa osaks. Saar sai Hampshire'i shire-osaks. Sellest ajast alates kannatas saar eriti viikingite rünnakute all. Alfred Suure laevastik võitis daane aastal 871 pärast seda kui nad olid "rüüstanud Devonit ja Wighti saart".
Keskaeg
Normanni vallutus lõi Wighti saare isanda ametikoha. Asutati Carisbrooke'i abiklooster ja Carisbrooke'i loss. Saar läks krooni täieliku kontrolli alla siis, kui viimane surev normanni isand, leedi Isabella de Fortibus, müüs selle aastal 1293 kuningas Edward I-le.
Aastal 1374 rüüstas ja põletas Kastiilia laevastik Fernando Sánchez de Tovari juhtimisel saare.
Seejärel nimetas saare isandad kuningas, lühikese katkestusega, kui Henry de Beauchamp krooniti aastal 1444 Wighti saare kuningaks, ja kuningas Henry VI osales isiklikult tseremoonial, pannes talle krooni pähe. Meessoost pärijate puudumise tõttu hääbus kuningatiitel Henry de Beauchamp surmaga aastal 1446.
Prantslased maandasid 21. juulil 1545 saarele sissetungiväe, mis löödi kohaliku miilitsa poolt kiiresti tagasi. Inglise laevad olid lahingus Prantsuse laevastikuga, ja see oli kaks päeva varem, 19. juulil, kui Mary Rose uppus.
Henry VIII, kes arendas Royal Navy ja selle põhibaasi Portsmouthis, kindlustas saare Yarmouthis, Cowesis, East Cowesis ja Sandownis. Palju hiljem, pärast Hispaania armaadat aastal 1588, Hispaania rünnakute oht säilis ja aastatel 1597–1602 ehitati Carisbrooke'i lossi väliskindlustused.
Kodusõda
Inglise kodusõja ajal põgenes kuningas Charles Wighti saarele, uskudes, et saab kuberner Robert Hammondi sümpaatia osaliseks. Hammond oli vapustatud ja vangistas kuninga Carisbrooke'i lossi. Charles kavatses alguses põgeneda Jerseyle, kuid eksis New Forestis ja jäi paadist maha.
Seitsmeaastane sõda
thumb|[[Osborne'i loss ja selle ümbrus on nüüd avalikkusele avatud]] thumb|![[Édouard Manet Wighti saarel", Berthe Morisot' 1875. aasta maal]]
Seitsmeaastase sõja ajal kasutati saart hüppelauana Briti vägede saatmisel retkedele Prantsuse ranniku vastu, nagu retk Rocheforti. 1759. aastal, seoses ähvardava prantslaste kavandatud sissetungiga, hoiti seal suurt väehulka, nii et nad said kiiresti liikuda mistahes sihtpunkti Lõuna-Inglismaa rannikul. Prantslased katkestasid oma sissetungi pärast Quiberoni lahe merelahingut. Hilisem Prantsuse sissetungi kava hõlmas randumist Wighti saarel.
Kuninganna Victoria
Tema valitsemisajal, 1897. aastal, püstitati Marconi poolt Needlesi patareis, saare läänetipus maailma esimene raadiojaam.
Uuem ajalugu
Teise maailmasõja ajal pommitati saart sageli. Seoses Prantsusmaa lähedusega oli saarel ka arvukalt vaatlus- ja saatejaamu. See oli alguspunktiks ühele varajasele operatsiooni Pluto torujuhtmele kütuse juhtimiseks Normandia randumisalale.
Wighti saare festival oli väga suur rokkfestival, mis leidis aset 1970. aastal Afton Downi lähedal, Lääne-Wightil, pärast kahte väiksemat kontserti aastatel 1968 ja 1969. 1970. aasta festival oli märkimisväärne näiteks selle poolest, et see oli üks viimaseid Jimi Hendrixi avalikke esinemisi kui ka kohalviibinute arvu poolest, hinnanguliselt 600 000. Festival taaselustati 2002. aastal teises vormis ja on nüüd iga-aastane sündmus.
Majandus
Turism on Wighti üks peamisi majandusharusid, mis annab 24% saare kogusissetulekust ja tööd veerandile palgatöölistest.
Armastuse aeg
"Armastuse aeg" (hispaania keeles "Cuando me enamoro") on Mehhiko seebiooper. Seriaal on tehtud 1998. aasta Televisa seebiooperi "La mentira" alusel.
Seriaali tunnuslugu on Enrique Iglesiase ja Juan Luis Guerra "Cuando Me Enamoro".
Sisututvustus
"Armastuse aeg" on Renata ja Jeronimo lugu, kus armastust tumestavad reetmine ning salakaval vale.
Kui Jeronimo ja Renata kohtuvad, on mõlemad kindlad, et on leidnud oma eluarmastuse. Noorte õnne tumestavad aga Renata ema Josefina ja õde Roberta. Salakavalad naised panevad Jeronimo uskuma, et Renata mängis Jeronimo venna Rafaeli tunnetega ja viis noore mehe enesetapuni.
Renata pole kunagi oma päritolus kahelnud. Neiu on veendunud, et Josefina on ta ema ning Roberta ta kaksikõde. Tegelikult on tüdrukutel küll ühine isa, Josefina kunagine armuke Roberto, kuid Renata lihane ema on hoopis Roberto seaduslik abikaasa Regina. Kui Roberto ootamatult suri ning Josefina taipas, et ainult Renata on Roberto varanduse seaduslik pärija, röövis ta tüdruku ning esitles teda kui oma tütart ning Roberta kaksikõde. Josefina eesmärk on Renata 25. sünnipäeval neiu varandus endale nõuda.
Regina pole loobunud oma tütre otsingutest, kuid naisel pole aimugi, et ajalugu hakkab end kordama. Ta ellu tuleb uus armastus Gonzalo, kes on Josefina abikaasa.
Knut Vollebæk
pisi|Knut Vollebæk Knut Vollebæk (sündinud 11. veebruaril 1946 Oslos) on Norra diplomaat ja poliitik, kes oli Norra välisminister 1997–2000.
Ta on töötanud diplomaadina New Delhis, Madridis ja Harares. 1991–1993 oli ta Norra suursaadik Costa Ricas.
2001–2007 oli ta Norra suursaadik Ameerika Ühendriikides.
1. oktoobrist 2007 kuni 16. juulini 2013 oli ta Euroopa Julgeoleku- ja Koostööorganisatsiooni rahvusvähemuste komissar.
Ta kuulub Kristlikku Rahvaparteisse.
Heliallikas
Heliallikas võib olla iga nähtus, mis kiirgab keskkonda seal levivaid helilaineid.
Definitsioon
Helilaineid võib tekitada suvalise keskkonnaga kontaktis oleva tahke keha mehaanilised võnkumised, aga ka keskkonnale mõjuvad perioodiliselt muutuvad jõud või keskkonna enda järsk liikumine. Seega iseloomustab neid erinevaid heliallikaid nende võime edastada ümbritsevasse keskkonda helienergiat. Akustika vaatepunktist on heliallikas ümbritseva keskkonnaga kontaktis olev osa ruumist, mis tekitab helienergiat. Seejuures kiirgab heliallika tekitatud helienergia heliallikast väljapoole helilainetena.
Otto von Uexküll
Otto von Uexkülli (ka Üxkülli) nimelisi isikuid oli mitu: ...
Hurghada
Hurghada (araabia keeles الغردقة Al-Ghardaqah) on linn Egiptuses Punase mere rannikul, Punase mere provintsi halduskeskus.
Hurghada on Egiptuse Punase mere äärsetest linnadest Suessi järel suuruselt teine ja turismikeskusena tähtsaim.
Hurghadast 12 km kaugusel sisemaal asub Egiptuse kõrguselt teine, 2187 m kõrgune mägi Shā'ib al-Banāt, mis on ühtlasi Egiptuse Aafrika-osa kõrgeim tipp.
Hurghada rajasid 20. sajandi alguses Suurbritannia geoloogid, kes otsisid naftat. Naftat ei leitud. Hiljem oli linn Egiptuse sõjaväe käsutuses. Turism hakkas seal arenema pärast Camp Davidi rahulepingu sõlmimist. Alates 1980-ndatest on nii kodu- kui ka välismaised investorid seda pidevalt laiendanud. Tänapäeval ulatub Hurghada 36 km ulatuses piki rannikut, aga sisemaale, kus on Araabia kõrb, ulatub ta vähe. Linnas elab 248 000 inimest.
pisi|vasakul|Hurghadas on palju vene turiste
Tänapäeval asuvad Hurghadas Punase mere provintsi kuberneri residents ja provintsi halduskogu, väike sadam ja Egiptuse mereväe rannavalvebaas, mitu kolledžit, raamatukogu ja provintsi kohus. Linna külje all asub radarijaam.
pisi|Minarett Hurghadas
Hurghada koosneb kolmest linnaosast. El Dahar on nii-öelda vanalinn, kus asuvad linna suurim turg, postkontor ja kaugliinide bussijaam. Sakkala on suhteliselt odavate hotellide piirkond. El Memsha on prominentide linnaosa. Linna teenindab Hurghada rahvusvaheline lennujaam, millel on plaanipärane lennuühendus Kairoga ja otseühendus ka paljude Euroopa linnadega. Viimasel ajal on lennujaama oluliselt laiendatud, et see tuleks toime kasvava turistide hulgaga. Lennujaam asub kesklinnast 7 km kaugusel. Hurghada halduspiiride taha on samuti kerkinud maju, mis esialgu jagavad Hurghadaga ühist infrastruktuuri, kuid sedamööda, kuidas nad omaette infrastruktuuri saavad, on oodata nende iseseisvumist.
Hurghada on suurim Punase mere äärne kuurort, kus puhkekülad ja hotellid pakuvad veespordivõimalusi nii purjetamiseks, purjelauaga sõitmiseks kui ka allveeujumiseks. Linna keskse asendi tõttu korraldatakse Hurghadast väljasõite sukeldumiskohtadesse mujalgi Punases meres, sealhulgas asustamata rannikutele ja saartele. Kuid viimaseid jääb järjest vähemaks, sest rannikule rajatakse üha uusi turismikeskusi.
Lisaks veespordile saab vaadata kauneid korallriffe ja neis elavaid kirevaid kalu. Turistid saavad sukelduda ja olla merel klaaspõhjaga paadis.
Hurghadas on põimunud kohalik Egiptuse elustiil ja kultuur ning turismikuurordi läänelikud kombed.
Hurghada lõunaosas on "Tuhande ja ühe öö" loss, mis on ehitatud idamaise Disneylandi vaimus. Igal õhtul toimuvad seal Vana-Egiptuse teemalised teatrietendused.
Hotelle on Hurghadas mitmesuguse kvaliteedi ja tärnide arvuga. Mõni neist hõlmab suure maa-ala, mis on ümbritsetud müüridega ja ulatub mere äärde, kuid leidub ka lihtsaid ööbimispaiku, kuhu ulatuvad linna müra ja tolm. Kohalikud rannad on harilikult tavalised liivarannad, ilma korallideta. Korallriffidega rannad asuvad linna põhjaosas.
Kliima
Hurghadas valitseb troopiline kliima. Aastas sajab keskmiselt 5 mm sademeid ja on 2 sajupäeva. Päike paistab 3844 tundi aastas, kõige rohkem juulis (402 tundi) ja augustis (372 tundi), kõige vähem novembris (270 tundi) ning detsembris ja jaanuaris (279 tundi). Hurghada on üks maailma päikesepaistelisemaid kohti.
Keskmine temperatuur on kõige kõrgem juulis (31,3 °C) ja augustis (31,2 °C), kõige madalam jaanuaris (11,0 °C) ja veebruaris (11,4 °C). Aasta keskmine merevee temperatuur on 24 °C. See on kõige kõrgem augustis (28 °C) ning kõige madalam veebruaris ja märtsis (21 °C).
Brisbane
Brisbane on linn Austraalias, Queenslandi osariigi pealinn. See on elanike arvult Queenslandi osariigi suurim linn, Austraalias elanike arvult Sydney ja Melbourne'i järel kolmandal kohal. Brisbane'is elab umbes 2,6 miljonit inimest ning koos seda ümbritseva Kagu-Queenslandi hiidlinnastuga, elab Brisbane'is 3,8 miljonit inimest. Linna elanikest oli 2021. aasta seisuga 32 % sündinud välismaal.
Linn on rajatud 1824. aastal ja see asub Brisbane'i jõe orus Vaikse ookeani kaldal. Brisbane'i alal on tuhandeid aastaid elanud Yugara, Turrbali ja Quandamooka hõimud. 1859. aastal valiti Brisbane Queenslandi osariigi pealinnaks kui see eraldus Uus-Lõuna-Walesist. 19. sajandi keskpaigaks oli linn kasvanud suureks sadamalinnaks ning sinna asus elama palju immigrante. Teise maailmasõja ajal paiknes linnas liitlasvägede Vaikse ookeani edelaosa operatsioonide ja Douglas MacArthuri peakorter.
Brisbane'i peetakse maailmalinnaks ning see on Aasia ja Vaikse ookeani piirkonna teadus- ja innovatsioonikeskus, mis keskendub peamiselt meditsiinile ja biotehnoloogiale. Linn on ka oluline transpordisõlm, millest lähtuvad raudtee-, bussi- ja laevaliinid. Brisbane'is asub Austraalia suuruselt kolmas sadam ning Brisbane'i lennujaam. Linnas paiknevad mitmed galeriid ja muuseumid.
Brisbane on võõrustanud mitmeid suuri üritusi, sealhulgas 1982. aasta Rahvaste Ühenduse mänge, 1988. aasta maailmanäitust ja 2014. aasta G20 tippkohtumist. 2032. aastal võõrustab linn suveolümpiamänge.
pisi|tühi|Brisbane'i kesklinn
Jug
Jug (vene keeles Юг) on jõgi Euroopas Venemaa põhjaosas. Algab Põhja-Uuralist. Ülemjooksul voolab kitsas orus, alamjooksul lookleb laias orus. Ühineb Veliki Ustjugi lähedal Suhhona jõega. Nende kahe jõe ühinemisest saab alguse Dvina jõgi.
Pikkus 574 km.
Soojuse ja elektri koostootmine
Soojuse ja elektri koostootmine ehk soojus- ja elektrienergia koostootmine (kasutatakse ka lühikuju koostootmine; inglise cogeneration of heat and power, combined heat and power generation, lühendatult CHP) on energia kahe vormi, soojuse ja elektri üheaegne tootmine tekkiva heitsoojuse ärakasutamisega.
Soojuse ja elektri koostootmine võib toimuda näiteks soojuselektrijaamas. Koostootmisjaamu on majanduslikult otstarbekas rajada piisava soojuskoormusega väikeasulate ning tööstusettevõtete juurde. pisi|Elektri-, soojus- ja jahutusenergia koostootmise ([[Inglise keel|inglise Trigeneration ) skeem]] Koostootmine tähendab soojus- ja elektrienergia koostootmist tarbijate vahetus läheduses. Toodetud soojusenergiat kasutatakse tarbevee soojendamiseks, ruumide kütteks või jahutamiseks ja tootmisprotsessides. See vähendab oluliselt CO2 hulka ning toodetav energiahulk on odavam kui eraldi tootes. Koostootmisjaam on tunduvalt kasumlikum kui eraldi tootmine. Sama kütuse kogusega on võimalik saada mõlemat nii soojus- kui ka elektrienergiat. Struktuurselt on uued koostootmisjaamad ehitatud efektiivsemalt, mis kasutavad otstarbekalt ka jääksoojust. Sisuliselt on ka keskkonna karmide normide tõttu jõutud sinnamaani, kus korstnast väljub veeaur ja väga väikses koguses CO2, mis ei saasta ümbritsevat keskkonda ega ei mõjuta kasvuhooneefekti.
Aurukatla näitel koostootmine
Katlasse siseneb kütus (näiteks freesturvas), katla temperatuuriks on suurusjärk 670 °C ning kütus süttib hetkega. Katlas liigub kuumus üles ja kuumendab ülekuumendeid, mida läbib demineraliseeritud vesi, vesi aurustab hetkega torus. Tekib aur, mis liigub aurutrumlisse ja sealt edasi auruturbiini käivitades generaatori, mille töötamise tulemusel tekib elektrienergia. Ülejäänud aur liigub soojusvahetisse, kus see annab läbi soojusvaheti energia üle kaugkütte veele. Seeläbi saakse kätte soojusenergia.