cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Helene Schjerfbeck
Ta sündis Helena Sofia Schjerfbecki nime all Svante Schjerfbecki ja tema abikaasa Olga Johanna (sündinud Printz) tütrena. Tema vend oli arhitekt Magnus Schjerfbeck. Isa suri tuberkuloosi 2. veebruaril 1876, mis pani pere raskesse majanduslikku olukorda.
Helene Schjerfbeck oli imelaps, kes pääses juba 11-aastaselt õppima Soome Kunstiühingu joonistuskooli (hilisem Soome Kunstiakadeemia). 1877. aasta kevadel lõpetas ta joonistuskooli ja jätkas õpinguid Adolf von Beckeri eraakadeemias, mis kasutas Helsingi ülikooli ateljeed. Becker ise õpetas seal õlimaali. Schjerfbecki õpingute eest maksis professor G. Asp. 1879 hakati Schjerfbecki kunstnikuna juba tunnustama: ta pälvis Soome Kunstiühingu konkursil kolmanda auhinna. Tema tööd olid väljas kunstiühingu 1880. aasta ülevaatenäitusel. 1880. aastatel reisis ta riikliku stipendiumiga Prantsusmaal, Itaalias ja Inglismaal.
1890. aastatel hakkas Schjerfbeckki Soome Kunstiühenduse joonistuskoolis õpetama. Kuid 1901 haigestus ta nii raskelt, et ei olnud võimeline õpetamist jätkama ja 1902 pidi ta halva tervise tõttu tööst loobuma. Pärast ema haigestumist jäi ta elama Hyvinkääle. Ema suri 1923.
Helene liikumist takistas lapsepõlves trepilt kukkudes saadud puusavigastus.
Schjerfbecki loominguline tegevus kestis üle 70 aasta. Alguses oli ta stiil naturalistlik, kuid sai peagi mõjusid realismist. Vähehaaval muutus ta looming ekspressionistlikuks ja elu lõpul on tunda abstraktsionismi mõju.
Maalidel kujutas ta peamiselt naisi. Tema autoportreede sari kujutab naise vananemist.
2008. aastal maksti Schjerfbecki 1882. aasta maali "Tantsukingad" eest Sotheby oksjonil 3,9 miljonit eurot. See on läbi aegade kalleim Soome kunstniku maal.
Helene Schjeferbecki elust räägib soome kirjaniku Rakel Liehu romaan "Helene" (2003; eesti keeles 2013).
Kunstnik on maetud Helsingi Hietaniemi kalmistule.
Aleksander Varvas
Aleksander Varvas (14. september 1894 Kogula – 24. detsember 1985 Tallinn) oli Eesti sõjaväelane (kolonelleitnant, 1936).
Pärna
Pärna on kahe küla nimi:
ja perekonnanimi: Pärna (perekonnanimi).
Valencia autonoomne piirkond
Valencia autonoomne piirkond on 1. järgu haldusüksus Hispaanias. Asub Vahemere rannikul.
Piirkonnas on 3 provintsi: Valencia, Alicante ja Castellóni provints.
Viited
🇪🇸
Sweet Dreams
“Sweet Dreams” on Ameerika R&B laulja Beyoncé Knowles'i teine singel albumilt I Am... Sasha Fierce.
Tulcea maakond
Tulcea maakond on Rumeenia 1. järgu haldusüksus. Asub Rumeenia kaguosas, Dobrudžas, Musta mere kaldal. Piirneb põhjas Ukraina Odessa oblastiga.
Linnad
Tulcea on Rumeenia üks tähtsamaid turismipiirkondi.
Phreaking
Phreaking (pärineb inglise keele slängi fraasist phone freak) on termin, mida kasutatakse selliste inimeste tegevuse kohta, kes püüavad omavoliliselt tungida telekommunikatsiooni- ja telefonivõrkudesse, saamaks kasutada tasuta nende sidekanalite teenuseid, häirimaks nende tööd või lihtsalt ebatervest huvist nende suhtes.
Allegooria
pisi|Üks Euroopa kunsti tuntumatest allegooriatest on Albrecht Düreri "Melencolia I" (1514), mis kujutab melanhooliat ehk raskemeelsust pisi|Boriss Kustodijevi maal "Bolševik" (1920) on allegooria 1917. aastal Venemaal võimule tulnud [[bolševikest kui üle rahvamasside kõrguvast avangardist]] Allegooria (kreeka keeles allegorein 'rääkima piltlikult, ülekantud tähenduses') on abstraktse mõiste kujutamine kellegi või millegi konkreetsena, näiteks isikustamise ehk personifikatsiooni kaudu, samuti sellisel võttel põhinev kirjandus- või kunstiteos.
Allegooriat võidakse rakendada puhtkunstilistel, kuid ka poliitilistel, õpetuslikel (moraliseerivatel) jms eesmärkidel. Keskajal olid allegooriad tähtsal kohal kristlikus kunstis, kuna võimaldasid demonstreerida võrdkujusid ja jutustada lugusid ka ühiskonnas, kus valdav osa inimestest ei osanud lugeda ega kirjutada.
Kirjandus- ja kunstiteoseid võidakse mõista allegooriana ka juhul, kui autor seda nii ei kavatsenud. Näiteks on J. R. R. Tolkieni fantaasiatriloogiat "Sõrmuste isand" peetud Teise maailmasõja allegooriaks, samuti on levinud Herman Melville'i romaani "Moby Dick" allegoorilised tõlgendused. Vahel on allegoorilisus küsitav või teadmata – nii on allegooriat ja sümbolismi kasutatud eri ajastutel tsensuurist möödahiilimiseks, mistõttu repressiivses ühiskonnas omakorda kahtlustatakse poliitilistes allegooria kasutamises isegi neid autoreid, kes seda teha pole kavatsenud.
Kirjanduses
Kirjanduses väljendub allegooria mõistukõnena, mille eesmärk on rääkida kellestki või millestki varjatult, teiste tegelaste või sümbolite kaudu. Allegoorilises tekstis kujutatud isikute, nähtuste, olukordade taga saab näha teisi isikuid, nähtusi, olukordi. Nii on allegoorial kaks tähendustasandit: see, mida jutustatakse, ja see, mida selle all mõeldakse või millele vihjatakse. Näiteks jutustades lugu loomtegelaste elust, mõeldakse selle all suhteid inimühiskonnas.
Allegoorilised on paljud teosed kirjanduses ja rahvaluules, näiteks keskaegne "Roosiromaan", Jonathan Swifti "Gulliveri reisid", George Orwelli "Loomade farm" jpt. Allegooriliste žanride hulka kuuluvad valmid ja loomamuinasjutud. Kõige levinumad allegoorilised tekstid on vanasõnad ja kinnisväljendid nagu "kuldne süda".
Kunstis
Kunstis väljenduvad allegooriad tihti abstraktsete mõistete kujutamises inimeste või loomadena; pildiline kujutus võimaldab näidata mõistetevahelisi seoseid, neid kõrvutada või vastandada. Allegooriatel on tugev traditsioon maalikunstis ja sellele lähedastes kunstiliikides, kuid neid on kasutatud ka näiteks filmides. Tihti kasutatakse allegooriaid karikatuuris.
Ebblinghem
Ebblinghemis asub Ebblinghemi sõjaväekalmistu, kus on üle 440 haua, enamus Esimeses maailmasõjas tapetud Rahvaste Ühenduse maade sõjaväelastele.
pisi|tühi|Ebblinghemi kirik
Akumulatsiooniala
pisi|Akumulatsiooniala leitakse liustiku kõrgeimal kõrgusel, kus materjali kogunemine on suurem kui kadu. Akumulatsiooniala on ala, kus lumesadu koguneb ja ületab ablatsiooni kaod (sulamine, aurustumine, sublimeerumine).
Suveajal külmades piirkondades (pooluste juures või suurtel kõrgustel) sajab rohkem lund maha (akumulatsioon), kui sulab (ablatsioon) ning nii tekib akumulatsiooniala. See asub liustikul firnist ehk sõmerlumest kõrgemal, sest lumi ja jää peavad aastaringselt püsima. Piirkondi, kus lumi ja jää liustikusüsteemist kaovad, nimetatakse ablatsioonialadeks. Ablatsiooni saab mõõta liustiku ühes punktis või liustiku mis tahes piirkonnas ja ühikud on meetrid.
Enamiku liustikke võib jagada kaheks alaks: sisemine või ülemine tsoon, kus aastane akumulatsioon ületab ablatsiooni kaotused, ning väliseks või alumiseks tsooniks, kus ablatsioon ületab akumulatsiooni. Need kaks tsooni on tuntud vastavalt kui akumulatsiooniala ja ablatsiooniala, mis on omavahel eraldatud tasakaalujoone kõrgusega (ELA), kus aastane akumulatsioon ja ablatsioon on võrdsed. Liustiku tasakaalujoone asend tähistab liustiku pindala, mis eraldab akumulatsioonitsooni ablatsioonitsoonist, kui aastane akumulatsioon ja ablatsioon on võrdsed.
Kuna globaalne soojenemine on tõsiseks ohuks Euroopa liustikele, on paljude liustike akumulatsioonitsooni alumine ots liikunud mägedest kaugemale. Selle põhjuseks on asjaolu, et keskmise temperatuuri tõustes liigub lumeliin (punkt mäel, mille kohal lumi püsib aastaringselt) mäest edasi.
Akumulatsioon
pisi|Graafik, mis näitab skemaatiliselt liustiku akumulatsiooni, ablatsiooni ja netomassi voogu (kahe esimese summa) bilansiaasta jooksul. Redrawn from Knight, Peter (1999). Glaciers. Cheltenham, UK: Stanley Thornes. p. 25 alt=|pisi|Põhja suunas kaldu aerofoto, millel on näha väike nimetu rippuv liustik, mis asub Chugachi mägedes Cordova tipu lähedal, Chugachi riigimetsas, Alaska.
Erinevaid protsesse, mille abil liustik saab massi, nimetatakse akumulatsiooniks. Lumesadu on liustiku kogunemise ehk akumulatsiooni kõige ilmsem vorm. Laviinid, eriti järskudes mägikeskkondades, võivad liustikule lisada ka massi. Muud meetodid on näiteks tuulega puhutud lume sadestumine; vedela vee, sealhulgas vihmavee ja sulavee külmumine ning jää ujuva ala laienemine. Lumesadu on valdav kogunemisvorm, kuid konkreetsetes olukordades võivad muud protsessid olla olulisemad akumulatsioonis. Näiteks laviinid, mis kuhjuvad korraga suurtes kogustes.
Akumulatsiooni saab mõõta liustiku ühes punktis või liustiku mis tahes piirkonnas. Ühikuks on meetrid: 1-meetrine akumuleerumine tähendab, et selle piirkonna täiendav jäämass, kui seda pöörata vette, suurendaks liustiku sügavust 1 meetri võrra.
Alpi liustikud
Alpi liustike ellujäämine sõltub akumuleerumistsooni püsivast olemasolust. Tihti on akumulatsioonialal madalad väärtused, alla 30% ning need näitavad ühtlase akumuleerumistsooni puudumist, mis viib liustiku olulisele hõrenemisele. See hõrenemine ilmneb sageli olulise marginaalse languse, uute kivimi paljandite tekkimise ja pinnakõrguse languse tõttu akumuleerumistsoonis. Põhja-kaskaadides on 12-st uuritud liustikust 9 olulist akumuleerumistsooni, mis iseloomustavad hõrenemist, äärmist langust või tekkinud aluspõhja piirkonda. Pikisuunalise profiili hõrenemistegur f, mis näitab akumuleerumistsooni otsaosa hõrenemise suhet, on kõigi liustike korral 0,6, mis on üheks akumulatsiooniala hõrenemise näitajaks. Kui akumuleerumistsooni hõrenemise ja kumulatiivse massitasakaalu suhe on üle 0,5 liustiku korral, siis akumuleerumisvöönd on märkimisväärselt hõrenenud. Ilma ühtlase akumulatsioonialata ei prognoosita, et need liustikud praegust kliimat ega tulevast täiendavat soojenemist üle elaksid. Külgnevate liustike ellujäämise prognoos on erinev, kui tulemused erinevad märkimisväärselt. See rõhutab ohtu, et liustiku ellujäämist ektrapoleeritakse.
Salerno vürstkond
thumb|400px|right|Salerno vürstkond 9. sajandil.
Langobardide Salerno vürstkond oli Lõuna-Itaalia riik, mis moodustati aastal 851 Benevento hertsogkonnast pärast kümneaastast kodusõda.
Sadamalinn Salerno võlgnes truuduse Läänekeisrile, kuid oli läbi oma ajaloo tegelikult sõltumatu ja lühiajaliselt isegi Bütsantsi vasall.
Moodustamine
Aastal 841 suri Benevento vürst Sicardo. Kohe haaras tema väejuht Radelchis Beneventos võimu ning vangistas Tarantos Sicardo pärija ja venna Siconolfo. Amalfi kaupmehed päästsid Siconolfo vangistusest ja ta kuulutati Salernos vürstiks. Lõuna-Itaalias puhkes kodusõda. Aastal 847 saatis keiser Lothar I Guido I di Spoleto ja Sergio I di Napoli vahendama suure Langobardide vürstkonna jagamist. Aastal 849 jagas Itaalia kuningas Ludovico, Radelgisi et Siginulfi principum Divisio Ducatus Beneventani, vürstkonna kaheks osaks: üks pealinnaga Salernos ja teine Beneventos.
Salerno koosseisus olid Taranto, Cassano, Cosenza, Paestum, Conza, Potenza, Sarno, Cimitile (Nola), Capua, Teano ja Sora. See oli merejõud arvukate sadamatega, sealhulgas Salerno ise, ja kontrollis peamiselt vana hertsogkonna lääneosa.
Algusaastatel ei olnud vürstkond stabiilne. Aastal 851 Siconolfo suri ja tema poeg Sicone oli alles laps. Ta kukutati ja asendati aastal 853 tema regendi Pietroga ja Pietrole järgnes samal aastal tema poeg Ademaro. Ademaro tormiline vürstipõli lõppes vägivaldselt: mäss kukutas ta ning märkimisväärse kohaliku Dauferidi perekonna võsu Guaiferio torkas ta pimedaks ja pani vangi. Guaiferio järgnes talle vürstiametis rahva toel.
Dauferidi
Guaiferio stabiliseeris vürstkonna 19 aastat pika valitsemise ajal. Tema järglased valitsesid sarnaselt pikka aega ning lühikese aja jooksul ületas Salerno Beneventot suuruses. Tema valitsemise ajal sai sõltumatuks Capua vürstkond. Tehniliselt oli Salerno ikka veel Läänekeisri vasall, kuid oli tegelikult sõltumatu. Vürst tegi end isegi saratseenide liitlaseks. Aastal 880 eemaldati Guaiferio pretsedendilise teoga tema poja poolt: Guaimario I sundis ta kloostrisse minema ja võttis valitsusohjad. Tema valitsusaja kroonikad kirjeldavad teda despoodina ja näib, et ta ei olnud populaarne. Ta loobus liidust saratseenidega ja tihendas sidemeid keisriga, siis Charles II Paljaspea. Kuid aastal 887 katkestas ta sidemed Läänega ja asus Bütsantsi keisri vasalliks, saades tiitli patrikios. Aastal 900 või 901 sundis tema poeg Guaimario II ta tema enda asutatud San Massimo kloostrisse ja hakkas ise valitsema.
Guaimario II kergitas Salerno suurust. Ta oli religioossem vürst, kui tema isa, kes oli ajastu standardite järgi olnud vaga. Ta algatas Salernos Cluny liikumise. Ta kaldus ka rohkem sõtta moslemitega ja võttis aastal 915 osa kuulsast Garigliano lahingust. Selles oli ta bütsantslaste liitlane, nagu ta oli kogu oma valitsusajal, välja arvatud lühike periood 920. aastatel. Ta kasvatas oma prestiiži ja mõju abieluliitude kaudu beneventolaste ja capualastega ja astus isegi edukatesse skeemidesse Bütsantsi Campania vastu, kus ta hõivas palju maad. Guaimario töötas oma dünastia stabiliseerimise nimel, muutes pärimismustrit. Ta nimetas oma poja Gisulfo I aastal 943 kaasvürstiks ja Gisulfo järgnes aastal 946.
Järglus ei jäänud vaidlustamata. Giovanni III di Napoli ja Landolfo II di Benevento liitlasväed sekkusid, kuid liit Amalfiga päästis Gisulfo valitsemise. Gisulfo jäi sarnaselt oma isaga kreeklastega, isegi paavstiga tülitsedes. Ta sõlmis viimasega lepingu ning läks Benevento ja Capua vürsti Pandolfo Raudpea kaitse alla. Kuigi tema naabrid näisid pidevalt tema vastu olevat, pani Raudpea ta pärast 974. aasta mässu, mida toetasid tema vend ja naabruses asunud kreeka linnad, tagasi võimule. Gisulfol ei olnud surres lapsi ning Salerno läks Raudpea suurema valduse hulka, kes kinkis selle oma pojale Pandolfo II-le.
Võõrvõim
Aastast 978, vürst Gisulfo surmaaastast, aastani 983, kui salernolased ennistasid endi valitud dünastia, oli vürstkond "võõramaalaste" võimu all: kas Capua vürstisugu või Amalfi hertsogid. Amalfilased kasutasid Raudpea surma aastal 981 ära Salerno ülevõtmiseks Pandolfo II-lt ja Mansone I di Amalfi tehti vürstiks. Ta oli ebapopulaarne ja spoletolane Giovanni II di Salerno valiti pärast amalfilaste väljaajamist ametisse. Vastuolulised suhted Amalfiga valitsesid kuni vürstkonna lõpuni sajand hiljem.
Kõrgpunkt ja langus
Giovanni rajas oma dünastia, mis oli sissejuhatuseks Salerno viimasel suuruse perioodil sõltumatu langubardide üksusena. Ta püüdis suurendada oma piirkonnas kontrolli kiriku üle, kuid ebaõnnestus. Ta järgis poegade kaasvalitsemise põhimõtet, et stabiliseerida järglust. Tema poeg Guaimario III pidi tegelema saratseenide rünnakutega, kuid sai abi Normanni palgasõduritelt, keda ta oli aidanud lõunas värvata. Ta kaugenes oma valitsusajal Bütsantsist ja toetas Melo di Bari langobardide mässulisi. Ta toetas ka oma naabrit Pandolfo IV di Capuat, vaatamata viimase ebapopulaarsusele. Guaimario III ajal hakkas esmakordselt õitsema Schola Medica Salernitana, ja ta võis lüüa oma müntidele Opulenta Salernitanum märgina kauplemise rikkusest oma linnas. Guaimario IV tõi Salerno oma õitsengu tippu, kuid see ei jäänud nii.
Ka tema kasutas normanne vastastikku kasulikult. Teda võib pidada Hauteville'ide tõusu peamiseks süüdlaseks Lõuna-Itaalias. Ta oli erinevalt oma isast Pandolfo di Capua vastu ja ta ühendas oma vürstkonna sellega esmakordselt Pandolfo Raudpea ajast saati. Aastal 1038 otsis ta Pandolfot puudutavates küsimustes mõlema keisri juurest vahekohtunikku, kuid ainult Saksa-Rooma keiser Konrad II vastas ja Salerno vandus Läänele truudust. Konrad tegi Guaimariost võimsa vürsti ja see laiendas oma võimu sõjaliselt rannikulinnriikide Gaeta, Napoli ja Amalfi üle. Ta avas Campania, Apuulia ja Calabria vallutamiseks, kuid tema edu pööras ümber Konradi poeg Heinrich III, kes eemaldas aastal 1047 Guaimario Capuast ja korraldas ümber oma süserääni-vasalli suhte loomuse, tema võimu piiramiseks. Aastal 1052 Guaimario mõrvati ning tema poeg ja järglane Gisulfo II ei näidanud üles poliitilist taiplikkust.
Gisulfo ajal Salerno mandus. Ta korraldas mõttetu sõja Amalfi ja oma normanni naabrite vastu, lõpuks Apuulia hertsogi Robert Guiscard'i enda vastu. Kuigi Salerno jäi rikkaks ja külluslikuks tema valitsusaja lõpuni, kuritarvitas ta seda rikkust 1077. aasta piiramise ajal ja kaotas oma linna ja oma vürstkonna Guiscard'ile. Gisulfo kaotusega lakkas Salerno olemast suure vürstkonna pealinn ning selle kunagi suur valdus liideti täielikult Apuulia ja Calabria hertsogkonnaga, Hauteville'i perekonna poolsaarevaldusega. Salerno jätkas kõige tähtsama Lõuna-Itaalia linnana Hauteville'i võimu lõpuni aastal 1194.
George Soros
George Soros (inglise hääldus [ˈsɔːroʊs] või [ˈsɔːrɒs]; ungari Soros György [ˈʃoroʃ ˈɟørɟ]; sündinud 12. augustil 1930 Budapestis) on Ungari juudi päritolu USA riskikapitalist, filantroop ja publitsist.
Salerno vürstkond
Kõrgpunkt ja langus
Guaimario III Schola Medica Salernitana kestis kuni Napoleoni ajani ja seda on peetud maailma esimeseks meditsiiniülikooliks.
Postmodernistlik kirjandus
Postmodernistlik (ladina keeles post ehk järel) kirjandus on kirjandusvool, mis järgneb modernismile.
Postmodernse mõtteviisi aluseks on modernismi mõtete hülgamine. Postmodernsuse pooldajad väidavad, et kõik on pidevas muutumises. Postmodernism keskendub eelkõige vormile, usust kunstiteose sõltumatusele ning eristuse rõhutamisele kõrge kunsti ja madalkultuuri vahel. Ihab Hassani toob välja, et postmodernismi iseloomusõnadeks sobivad avatud või antivorm, mäng ja juhused. Lisaks kaasneb postmodernismiga sageli ka info pealiskaudsus, vääruste ja hoiakute eiramine, intertekstuaalsus, kõikelubatavus, mitterealistlik arusaam ning tegurid, mis hõlmavad kogu kaasaegset elustiili ja inimtegevuse eripärasid. Lisaks sellele lähtutakse seisukohast, et kellelgi ei saa olla kõikehaaravaid teadmisi.
Tihtipeale aetakse modernism ja postmodernism segamini, sest nende vahele pole kerge joont tõmmata, kuna neil on palju ühiseid jooni. Mõlemat ajastut iseloomustavad urbanism, erootika ja kõrgtehnoloogia. Postmodernismiga kaasneb tume realism, mis hõlmab vormilist nihet ja muutust keelekasutuses. Teostes esinevad tegelased, kes eiravad ühiskondlikke norme, kasutavad vägisõnu ning neid kohtab ka vägivaldsetes sündmustes.
George Soros
1947. aastal asus ta elama Suurbritanniasse.
2022. aasta 31. oktoobri seisuga hinnati tema vara 6,7 miljardile dollarile, millega ta oli 2022. aasta maailma miljardäride loendis 320. kohal.
Postmodernistlik kirjandus
Postmodernismi arenemisel suureneb eluläheduse roll. See tähendab, et otsitakse võimalusi kergemaks kirjutamislaadiks ning loodavad tekstid ei järgi suurel määral kehtestatud põhimõtteid ja seisukohti. Postmodernistlike teoste iseloomujoonteks on erinevuste esiletõstmine ning reeglitele ja kategooriatele tähelepanu juhtimine.
Postmodernistlik narratiiv
Postmodernislik narratiiv keskendub eelkõige kahtlusele, kaootilisusele ja ebakindlusele. Enamjaolt kajastavad postmodernistlikud kirjutised iroonilisi ja problemaatilisi lugusid, kus mainitakse komplitseeritud ühiskonda ja elu ebakindlust. Hüljati realistlik arusaam, mis aga asendus sürrealismiga.
Postmodernismi üheks üldisemaks tunnuseks on piiride kadumine. Nimelt on kaotatud kindlad kunsti- ja žanriliikide raamid ning on toimunud üldine segunemine. Postmodernistliku narratiivi üldtunnusteks võib veel pidada avatust ja simultaansust, pluralismi, hajusust ja skisofreeniat. Postmodernist kasutab oma teostest järgnevaid strateegiaid: tsiteerimine, paroodia, irooniline mäng massikultuuri vormidega ning omavahelises seoses on kõrge ja madal kultuur.
Postmodernistlikus kirjanduses on märgata uuema ajastu motiive – ühiskond muutub üha keerulisemaks ja inimene oskab aina vähem asju parandada ja juhtida nii, et kõik kokku ei variseks. Olulisemale kohale tulevad omavahelised suhted ja ühiskonna väärtused.
Douwe Fokkema rühmitab postmodernismi viieks:
•	feministlik kirjutus ehk naiskirjutus;
•	histograafilised romaanid;
•	postkolonialistlik kirjandus;
•	autobiograafiad;
•	kultuurilist identiteeti käsitlev kirjandus.
Naiskirjutuses rõhutatakse soolist identiteeti, histograafilistes romaanides kirjutatakse ümber ajalugu kellegi vaatepunktist või mängitakse ajaloo faktide ja isiksustega. Postkolonialistlik kirjandus on mõjutatud koloniaalsest korrast – seal otsitakse müstilist ideaali ning väärtustatakse eraldiseisvate maailmade eripära. Autobiograafiad on seotud biograafiate ja elulookirjutamisega. Kultuurilist identiteeti käsitlev kirjanduses toob autor välja teda ümbritsevast maailmast midagi imetlusväärset ja keskset.
Transgressiivne kirjandus
Transgressiivne kirjandus ehk hälbekirjandus on tänapäevane kirjandusvool, mille põhiteemadeks on enamasti mõnuained, vägivald, seksuaalne sättumus, kuritegevus ja füüsilised/vaimsed piinamised.
Kirjandusliigi eesmärgiks ei ole pakkuda lugejatele rõõmu ja positiivseid elamusi, vaid soovitakse panna ette kujutama õõvastavaid asju ning pannakse tunnetama hirmsaid tundeid. Autorid tahavad, et lugejad kujutaks ennast ette ebamugavates situatsioonides või on millegi ohvrid, nagu näiteks vaimse vägivalla. Raamatukogumites kirjeldatakse detailselt keelatud tegevusi ning reeglipäratut käitumist, heites kõrvale ühiskondlikud normid. Autorid puudutavad meelega tundlikke või sotsiaalselt taunitavaid teemasid, sh keelatud suhted, mõnuained, geiidentiteet, haigused ja vägivald.
Jutustuses on keskseks tegelane, kes vastandus üldistele normidele ja satub ühiskonna normidega vastuollu. Transgressiivne kangelane tunneb, et tema tegutsemist piiravad head tavad ja ühiskondlikud kokkulepped. Karakter on enamasti sotsiopaatse hoiakuga – ta ei suuda oma tunge kontrollida, olles samaaegselt nihilist, egoist ja materialist. Tegelase sisemine ja välimine "mina" ei pruugi ühtida: väljastpoolt tundub ta edukas ja kena inimene, aga sisemiselt on tundetu ning pooldab vägivalda. Tema eneseteostus ei pruugi üldsegi olla positiivne ja see võib tekitada ka probleeme: tema enesekeskus võib ühel hetkel muutuda vaimuhaiguseks, tegelane võib liigtarbida mõnuaineid ja tekib tugev seksuaaltung. Enamasti jääb taoline karakteri tüüp hälbekirjanduses antikangelaseks ehk üksikuks ja sidemeteta inimeseks.
Tähelepanuväärne on transgressiivses kirjanduses lauseline ülesehitus. Üleastumisi kirjeldatakse üksikasjalikult, et lugeja mõistaks situatsiooni. Tänu visuaalsele mõjule muutub verbaalne väljendus piltlikumaks ja graafilisemaks. Vägivaldseid sündmusi kirjeldatakse jõhkrate ja veristena.
Postapokalüptiline maailmapilt
Postmodernismi üheks aktuaalseks žanriks on veel katastroofiulme, kus loos on katastroof või apokalüptilised kujutlused inimkonna muudetud tulevikust. Katastroofide mõjuteguriteks on loodus, maavälised olendid või inimesed ise. Kujutatavad hävingud saavad olla sotsiaalsed, ökoloogilised, klimaatilised või geoloogilised.
Postmodernismis on üheks katastroofiulme alaliigiks postapokalüptiline kirjandus, mis kirjeldab inimtsivilisatsiooni lõppu ning arutleb elu võimalikkuse üle pärast ühiskonna kokkuvarisemist, püüdes ette kujutada sellele järgnevat puhtamat maailma.
Kirjanduse põhielemendiks on apokalüptika, kus on igaveseks muutunud üksikute ellujääjate elu ja nende vaated. Apokalüptilistes teostes antakse ülevaade, kui kohanemisvõimeliseks on loodud inimene, kui ta pannakse sürreaalsesse keskkonda – ta elu on tundmatuseni muutunud, sest uus elukond erineb varasemast. Lisaks on situatsioonid, millest võib vallanduda vaen ning mis võib viia katastroofini: suhtlemine maaväliste olenditega, kahe eri bioloogilise liigi kooseksisteerimine, minevikust ja tulevikust pärit inimeste kokkupuuted ning indiviidide ja tehnoloogia suhe.
Postapokalüptiline kirjandus sai kuulsaks pärast teist maailmasõda, kui leiutati aatomipomm ning levisid inimesi hirmutavad kujutused tuumasõja mõjust maailmale. Kuid aastatega on hakanud kogunema ka teisi tegureid, mis on ohuks nii maailma kui ka ühiskonnale. Näiteks looduslike ressursside raiskamine ja nende lõppemine, globaalne soojenemine, nafta tootmise kallinemine ja puhta vee vähenemine. Nende tegurite tõttu võib hea fantaasia korral kujutada ette maailmalõppu. Postapokalüptilisele arengule on mõju avaldanud ka kosmoseajastu. Tihtipeale kujutatakse juhtumeid maaväliste olenditega, mil nad võivad rünnata maad.
Katastroofiulme ohumudelid lähtuvad küsimustest: mis juhtub siis, kui midagi ei muutu, või mis juhtub siis, kui midagi muutub? Kirjanduslik ettevaatusnarratiiv kõneleb inimühiskonna kitsaskohtadest ja riskidest. Ulme suudab muuta võimalikuks nii ohtliku kui ka keelatu. Aja jooksul muutub aina ohtulikumaks tehnika, mida kujutatakse aina enam valitsevat inimeste üle. Ulme kõneleb teaduse ebaõnnestumistest ning selle pimestavast mõjust inimesele.
Aleksander Järv
Aleksander Järv (9. jaanuar 1893 – 17. mai 1954 Tallinn) oli Eesti sõjaväelane (vanemleitnant).
Mufti
pisi|[[Talgat Tadzhuddin, Venemaa peamufti aastatel 1992–2015]] Mufti (araabia keeles مفتي‎‎ muftī, türgi keeles müftü) on islami seadusetundja, šariaadi tõlgendaja.
661
661. aasta
Aastad: 656 657 658 659 660 - 661 - 662 663 664 665 666
Geokronomeetriline üksus
Geokronomeetriline üksus on ajavahemik geoloogilises ajas, mis ei põhine mitte stratigraafial, vaid puhtalt geoloogilise aja jaotamisel sobiva suurusega väiksemateks üksusteks.
Kivimkompleks
Kivimkompleks on vaadeldavate kivimkehade kogum.
Kui kivimkeha on tekke, koostise, struktuuri või millegi muu poolest ühtne geoloogiline struktuur, siis kivimkompleksil ei pea olema sellist ühtsust. Kivimkompleks on uuritav, vaadeldav või mingil muul põhjusel mõtteliselt ülejäänud maakoorest eristatud osa. Terminit võidakse kasutada siis, kui räägitakse paljanduvaist kivimeist, mis moodustavad kivimkompleksi või kronostratigraafilisest üksusest, mis koosneb kivimeist, mis moodustavad kivimkompleksi jne.
Leiden
Leiden (ajalooline nimekuju Leyden; ) on linn Hollandis Lõuna-Hollandi provintsis. Eelkõige on Leiden tuntud Madalmaade vanima ülikooli asukohana (asutatud 1575), aga see on ka linn, kust algas Hollandi tulbikasvatus. Leiden on maalikunstnik Rembrandti sünnilinn.
Linn on rajatud Oude Rijni jõe äärde.
Leiden on kokku kasvanud Leiderdorpi, Oegstgeesti, Voorschoteni ja Zoeterwoude vallaga, millega koos ta moodustab Leideni linnastu, kus elab umbes 200 000 inimest.
Asukoht
Leiden asub Hollandi edelaosas. Leidenist põhja jääb Haarlem, kirdesse Amsterdam, itta Utrecht, lõunasse Rotterdam ja edelasse Haag. Põhjameri jääb paarikümne kilomeetri kaugusele läände.
Rahvastik
pisi|Leideni rahvastikupüramiid (2007) Linna elanikkond suurenes 2006. aastani, hakates siis aeglaselt vähenema. 1980. aastal elas linnas hinnanguliselt 103 046, 1990. aastal 110 423 ja 2000. aastal 117 191 elanikku. 1. jaanuaril 2006 hinnati Leideni elanike arvuks 118 069, kuid 1. jaanuariks 2007 oli see vähenenud 117 492. 30. juunil 2008 elas linnas 116 571 inimest. Nüüd on elanike arv jälle suurenema hakanud: 2008. aasta lõpus elas linnas 116 936 inimest.
Rahvuslikus koosseisus domineerivad hollandlased, keda on linna elanikkonnast 73,9%. Suuruselt teise rahvusrühma moodustavad 4,32%-ga Maroko päritolu elanikud, Türgi taustaga elanikke on 1,9% ja Suriname päritolu inimesi 1,7%. Muud väljastpoolt lääneriike pärinevad rahvusrühmad moodustavad 6,5% linna rahvaarvust. Leidenis kui ülikoolilinnas on samas keskmisest suurem teistest lääneriikidest pärit elanike arv, mis ulatub 11,87%-ni.
Sooliselt on ülekaalus naised, kes 2007. aasta alguses moodustasid elanikkonnast 51,3%. Ülikoolilinna Leideni elanikkond on üsna noor: kuni 19-aastasi on 21,1%, 20–64-aastasi 67,1% ja üle 65-aastasi inimesi ainult 11,8%. Enam kui pooled – 55,5% – linlastest on vallalised.
Antiigist keskaja lõpuni
pisi|Ringlinnus De Burcht Traditsiooniliselt on Leideni varast ajalugu seostatud Vana-Rooma asula Lugdunum Batavorumiga. Nii väidab ka enamus reisijuhte. Tegelikult asus Lugdunum Batavorum ajaloolaste arvates tänase Katwijki linna asukohas Oude Rijni suudmes. Leideni aladel paiknes Matilo-nimeline asula ja 4. sajandist pKr on teada tänase Leideni alal asunud Rooma kindlus. Oude Rijn oli Rooma riigi põhjapiiriks ja seetõttu oli Matilo üks Rooma riigi kõige põhjapoolsemaid asulaid.
Leidenit on esmamainitud 860. aasta paiku Leithonina. Nimi tuleb germaani sõnatüvest leitha, mis tähendab kanalit. Kuni 11. sajandi lõpuni allusid Leideni maaisandad ehk linnusekrahvid Utrechti piiskopile. 1047. aastal vallutas ja rüüstas asula seoses sõjategevusega Lotringis Saksa-Rooma keiser Heinrich III.
1100. aasta paiku läks Leiden Hollandi krahvkonna koosseisu. 13. sajandi alguses oli Leidenil roll Hollandi krahvkonna kodusõjas: linn oli oma onu Willemiga sõdinud krahvinna Ada tugipunktiks. Kodusõja käigus vallutas Willem linna ja võttis Ada vangi.
Linnaõigused sai Leiden 1266. aastal. Oude Rijni sajandeid kestnud muutumisega Reini peaharust kõrvalharuks kaotas Leiden üha enam tähtsust kaubanduskeskusena, kuid taastas osaliselt oma jõukuse 14. sajandil, mil seal leidsid pelgupaiga tänase Belgia aladelt katku eest põgenenud kangrud, pannes aluse Leideni tekstiilitööstusele. 1389. aastaks oli linna elanikkond suurenenud umbes 4000 inimeseni.
Aastal 1420 piirasid Leidenit Hollandi sisesõdade ajal kaks kuud Baieri hertsogi Johann III väed. 17. augustil 1420 vallutas Johann III linna ja tagandas tema vastu võidelnud linnusekrahvi Filips van Wassenaari ametist.
Õitseng 15.–17. sajandil
pisi|Leideni linnaplaan (1574) 15. sajandi lõpus oli Leiden tänapäeva Hollandi ala suurim linn. Leideni tähtsus tekstiilitööstuse keskusena püsis 17. sajandini. 16. sajandil lisandusid oluliste tegevusaladena trükitööstus, kirjastamine ja raamatukaubandus.
Leiden kujunes 15.–17. sajandil ka oluliseks kunstielu keskuseks. Seal sündisid ja alustasid oma loominguteed mitmed kunstnikud, kes kuulsuseni jõudsid küll enamasti teistes linnades. Kokkuvõtlikult on neist räägitud kui Leideni koolkonnast. Kuulsaim nende seas oli kahtlemata Rembrandt, teised koolkonna tuntud esindajad olid Geertgen tot Sint Jans, Cornelis Engebrechtszoon, Lucas van Leyden, Jan van Goyen, Gerrit Dou, Gabriel Metsu ja Jan Steen.
Tänutäheks linna poolt üles näidatud vaprusele ja vastupidavusele asutas Oranje Willem 1575. aastal Leideni Ülikooli, millest sai Hollandi vanim ülikool ja protestantliku vaimuelu keskus. Senine Madalmaade vanim ülikool Leuveni ülikool jäi Hispaania valduses olevatele aladele ja asub tänapäeval Belgias. Legendi kohaselt lasi Oranje Willem linnakodanikel valida ülikooli asutamise ja teatud maksuvabastuste vahel.
pisi|Leideni linnaplaan (1652) Ülikoolis tegutsesid prominentsed teadlased: humanist Julius Lipsius, keeleteadlane Daniël Heinsius, filosoof René Descartes, teoloogid Jacobus Arminius ja Franciscus Gomarus, füüsik Herman Boerhaave, arst ja füüsik Pieter van Musschenbroek ning paljud teised. Van Musschenbroek leiutas 1745 kondensaatori, mida hakati nimetama Leideni purgiks.
16. sajandi lõpul ja 17. sajandi algul immigreerus Leidenisse sealse usuvabaduse tõttu protestante kõikjalt üle Euroopa, kus neid taga kiusati. Aastal 1609 asus sinna Amsterdamist ümber sadakond inglise puritaani eesotsas pastor John Robinsoniga. Nad elasid seal aastani 1619, mil otsustasid asuda teele Põhja-Ameerikasse. Osa sellest seltskonnast saabus detsembris 1620 laeva Mayflower pardal tänase Bostoni lähistele ja asutas Plymouthi koloonia, esimese püsivalt asustatud koloonia Uus-Inglismaal.
17. sajandil immigreerus Leidenisse ohtralt tekstiilitöölisi Flandriast, kes tagasid linna tekstiilitööstuse kasvu ja arengu. Pärast 1685. aastat lisandusid Prantsusmaalt usulise tagakiusamise eest põgenenud hugenotid. Selleks ajaks ületas linna elanikkond 70 tuhande elaniku piiri.
18. sajandist tänapäevani
pisi|Leideni linnaplaan (1868) 17. sajandi lõpul aeglaselt alanud tekstiilitööstuse allakäik jätkus läbi kogu 18. sajandi ja see tööstusharu kadus linnast peaaegu täielikult 19. sajandiks, muutes linna elanike arvu. Kui 1670. aastatel oli linnas elanud 70 tuhat inimest, siis 1800. aastateks elas Leidenis veel vaid 30 tuhat inimest.
12. jaanuaril 1807 tabas linna katastroof, kui Leideni kesklinnas lendas õhku laev 17,4 tonni püssirohuga pardal. Plahvatuses hukkus 151 inimest, enam kui 2000 elanikku sai vigastada ja purunes 220 maja, sealhulgas kirjastajate Elzeviride perekonna maja. Linna saabus olukorraga tutvuma ja ohvreid abistama Hollandi kuningas Louis Bonaparte isiklikult.
Aprillis 1848 kirjutas Johan Rudolf Thorbecke oma majas Leidenis Madalmaade Kuningriigi põhiseaduse, mis kuulutati välja sama aasta 3. novembril.
pisi|Kesklinn õhust (2005) Leideni ühiskondlik ja majanduslik olukord hakkas paranema 19. sajandi keskel, mil valmis raudteeühendus Haarlemi (1842) ja Haagiga (1843). Areng kulges aga aeglaselt ja keskaegsetest piiridest väljapoole laienes Leiden alles 1896. aastal. Uut tööstusharu, mis oleks asendanud kadunud tekstiilitööstust, ei tekkinud enne 20. sajandit. Linnaelanike arv suurenes seetõttu aeglaselt, jõudes 1904. aastaks ainult 56 tuhande inimeseni. Peamised tegevusalad olid seotud ülikooli ja kirjastamisega. Alles 1920. aastatel hakati linna rajama metalli- ja konservitööstuse ettevõtteid.
Teises maailmasõjas pommitasid Leidenit tugevalt liitlasriikide väed, hävitades suurema osa raudteejaama ümbrusest ja Marewijki linnaosast.
Majandus
Trükitööstuse, kirjastamise ja raamatukaubanduse areng algas 16. sajandil. Linnas tegutsesid sel ajal trükkalid Christoffel Plantijn ja Lodewijk Elzevir. Neist viimase rajatud Elzeviri kirjastus tegutses aastani 1712 ja andis omakorda nime 1880. aastal Amsterdamis asutatud Elsevieri kirjastusele, millel on tänapäeval harukontor Leidenis. Samuti asub Leidenis rahvusvahelise kirjastuskontserni Brill peakorter.
Paljud Leideni elanikud käivad tööl Haagis. Haagi, Amsterdami ja Utrechtiga on Leidenil raudtee kaudu otseühendus. Amsterdami ja Haagi väljuvad rongid keskmiselt iga 10–15 minuti järel.
Kõrgharidus
pisi|Leideni Ülikooli sotsiaalteaduskond Leideni hariduselu keskus on alates asutamisest 1575. aastal olnud Leideni Ülikool. See on Hollandi vanim ülikool, mis oli aastasadu kohaliku protestantliku kõrghariduse keskus. Tänapäeval on ülikool sekulaarne. Ülikoolis on 9 teaduskonda ning selle juures tegutseb umbes 40 teadusasutust ja instituuti. Seal õpib praegu umbes 17 600 üliõpilast, kelle juhendamisega tegeleb ligi 4000 õppejõudu.
Kutseharidus
pisi|püsti|Websteri Ülikooli hoone Alates 1901. aastast tegutseb Leidenis peenmehaanika erialade spetsialiste koolitav Leidse Instrumentmakersschool. Muuhulgas õpitakse koolis klaasi- ja metallitööd, optiliste instrumentide valmistamist ja lasertehnoloogiat.
Linnas asub ka üleriigilisse võrgustikku kuuluv piirkondlik kutsehariduskeskus (regionaal opleidingscentrum).
311
311. aasta
Leiden
Keskharidus
Leidenis asub mitu keskharidusasutust. Nende seas on üks Hollandi vanimaid tänaseni tegutsevaid koole Stedelijki gümnaasium, mis asutati 1323. aastal.
311
Sajandid: 3. sajand - 4. sajand - 5. sajand
Aastakümned: 260. aastad 270. aastad 280. aastad 290. aastad 300. aastad - 310. aastad - 320. aastad 330. aastad 340. aastad 350. aastad 360. aastad
Leiden
Kino ja teater
Igal sügisel (oktoobri lõpus või novembri alguses) toimub linnas Leideni Filmifestival. See traditsioon sai alguse 2006. aastal.
311
Aastad: 306 307 308 309 310 - 311 - 312 313 314 315 316
Leiden
Kino ja teater
Linnas on kolm teatrit. Neist tähelepanuväärseim on 1705. aastal avatud Leideni Teater (Leidse Schouwburg), mis on Hollandi vanim tegutsev teater.
Meedia
Leidenis ilmub kolm kohalikku ajalehte: Leidsch Dagblad, Leidsch Nieuwsblad ja Het op Zondag.
Muuseumid
pisi|De Lakenhali muuseum Rijksmuseum van Oudheden on Hollandi riiklik antiigimuuseum, mis loodi Leideni Ülikooli kogude baasil. Seal on rikkalikud Vana-Egiptuse, Lähis-Ida, Vana-Kreeka ja Vana-Rooma kunsti kollektsioonid.
Rijksmuseum voor Volkenkunde on Hollandi riiklik etnograafia- ja etnoloogiamuuseum. See avati 1837 kuningas Willem I algatusel ja on tänapäeval jaotatud 10 kogu maailma hõlmavaks kollektsiooniks.
Hortus Botanicus Leiden on Hollandi vanim botaanikaaed, mille rajas Leideni Ülikool juba 1590. aastal. Just seal kasvatati 1593. aastal esimesed Hollandi tulbid.
Molenmuseum De Valk on viimane Leidenisse alles jäänud tuuleveski. Hoone pärineb aastast 1743 ja oli veskina kasutusel veel aastani 1964. Muuseumis on väljas näitus Hollandi tuuleveskite ajaloost.
Museum Boerhaave annab ülevaate meditsiini ja loodusteaduste ajaloost Hollandis. Saab tutvuda Christiaan Huygensi instrumentidega ja Antonie van Leeuwenhoeki mikroskoopidega.
Naturalis on loodusloomuuseum.
Stedlijk Museum De Lakenhal on Leideni linnamuuseum, mis annab ülevaate tekstiilitööstuse ajaloost, 1574. aasta piiramisega seotud sündmustest ja linna rikkalikust kunstiajaloost.
Raamatukogud
Linnas on kolm suurt avalikku raamatukogu: Leideni Ülikooli Raamatukogu, mis on ühtlasi Hollandi vanim ülikooliraamatukogu, ning Leideni ja Leiderdorpi raamatukogud, mis täidavad rahvaraamatukogu funktsioone.
Sport
Korvpalliklubi Zorg en Zekerheid Leideni meeskond mängib riigi kõrgeimas liigas Eredivisies. Populaarsed spordialad on ka ujumine ja veepall.
Linnas korraldatakse iga aasta juunikuus Leideni maratoni.
Vaatamisväärsused
pisi|Vaade ühele Leideni kanalitest Leidenit läbib mitu kanalit, millest kõige maalilisemaks peetakse Rapenburgi. Kanalit ääristavad puud ja üle selle on ehitatud kolme kaarega sillad. Kanali läänekaldale jäävad mitu kena varauusaegset maja, nende seas 16. sajandist pärinev ülikooli administratiivhoone (Academiegebouw).
Tutvuda tasuks linna peamise kaubandustänava Breestraatiga, kus asuvad mitu kultuuriasutust. Ajalooliselt viidi sellel tänaval läbi hukkamisi ja vastav koht on tänapäeval märgitud sinise kiviga.
Leideni kaalukoda (Waag) ehitati aastatel 1657–1659 arhitekt Pieter Posti kavandite järgi Oude Rijni, Nieuwe Rijni ja Mare jõe ühinemiskohta ning seda peetakse Hollandi klassitsismi suurepäraseks näiteks.
pisi|Hooglandse Kerk (2006) Nieuwstraati ja Burchtsteegi tänavatelt pääseb De Burchti juurde, mis on üks vanimaid säilinud kindlusehitisi Hollandis. Selle ringlinnuse rajamisest algas 9. sajandil keskaegse Leideni areng. Kindluse säilinud müürid pärinevad aastast 1203 ja linnusest avaneb suurepärane panoraamvaade Leidenile.
Leidenis on arvukalt kauneid kirikuid. Nende seas on olulisemad:
Sümboolika
Leiden reklaamib end võtmete linnana. Võtmete kujutisi kohtab linnas mitmel pool, sealhulgas lipul ja vapil. Selle tavaga viidatakse 1293. aastale, mil linna pitsat kujutas võtit käes hoidvat Peetrust. Peetrus oli paradiisi väravahoidja. Peetrusele on pühitsetud linna vanim säilinud ja ühtlasi suurim kirik.
Kuulsaid linnaelanikke
pisi|Rembrandti autoportree
Hardapi ringkond
thumb|Düünid [[Sossusvleis]]
Hardapi ringkond on Namiibia 1. järgu haldusüksus (ringkond).
Hardapi ringkond piirneb idas Botswana Kgalagadi ringkonna ja Lõuna-Aafrika Vabariigis oleva Põhja-Kapimaaga ning läänes Atlandi ookeaniga. Ta piirneb Namiibias loodes Erongo, põhjas Khomasi, kirdes Omaheke ja lõunas Karasi ringkonnaga.
Nimi
Ringkond on nime saanud Fishi jõel asuva Hardapi veehoidla järgi. Ehkki Tsarisbergi juures algav Fishi jõgi on kõikjal Hardapi ringkonnas ajutine jõgi, on veehoidla siiski tema veega täidetud.
Haldus ja poliitika
Halduskeskus on Mariental.
Ringkond jaguneb kuueks valimisringkonnaks.
Poliitiline võim ringkonnas kuulub Edela-Aafrika Rahvaorganisatsioonile (SWAPO). Kuberner on SWAPO liige Katrina Hanse-Himarwa ja viimastel presidendivalimistel toetas valijate absoluutne enamus (52%) SWAPO kandidaati, praegust presidenti Hifikepunye Pohambat.
Namiibia Riiklik Inimõiguste Ühing on kritiseerinud kuberneri Hanse-Himarwat selle eest, et too kuulutas Hardapi ringkonna SWAPO territooriumiks ja kutsus oma toetajaid üles mitte lubama teistel erakondadel ringkonda "sisse tungida".
Loodus
pisi|Sossusvlei Ringkonna rannikuala ja läänepoolse osa hõlmab Namibi kõrb. Seal asuvad Sossusvlei ja Sesriemi kanjon on ühed tähtsaimad Namiibia loodusmälestised. Rannikualal asuvad ka ringkonna kõrgeimad mäed, 2020 m kõrgune Losberg ja 1835 m kõrgune Tsarisberg. Ringkonna idaosas on Kalahari kõrb. Kuiva kliima tõttu ringkonnas alalisi jõgesid ei ole.
Rahvastik
Hardapi ringkond on Namiibia kõige suurema valgete inimeste osakaaluga ringkond. 80% kohanimedest tuleneb saksa keelest, 15% tuleb afrikaani, hollandi või inglise keelest või kujutab endast liitsõna, mille komponendid pärinevad nendest keeltest.
thumb|[[Hardapi pais Marientali juures päikesetõusul]]
Namiibia 2001. aasta rahvaloenduse järgi elas Namiibias 68 249 inimest: 33 665 naist ja 34 579 meest ehk 103 meest 100 naise kohta. Rahvastiku tihedus oli 0,6 inimest/km². Igal aastal suurenes rahvastik keskmiselt 3‰, kuid pärast rahvaloendust on rahvaarv tublisti vähenenud. Sündimus oli 3,6 last naise kohta. Iga 1000 elussünni kohta tuli 126 surnultsündi, neist 62 tüdrukut ja 64 poissi.
Rahvastik jagunes 15 039 leibkonda, mistõttu leibkonna keskmine suurus oli 4,4 inimest. Perekonnapea oli 66% juhtudel mees ja 34% naine. Vähemalt 15-aastastest polnud 54% kunagi abiellunud, 30% olid seaduslikult sõlmitud abielus, 1% traditsiooniliselt sõlmitud abielus, 9% registreerimata kooselus, 2% olid lahutatud või lihtsalt elasid abikaasast lahus ja 4% olid lesed. Elanikkonnast 6% olid puudega, neist 47% pimedad, 19% kurdid, 7% tummad, 10% käepuudega, 28% jalapuudeag ja 6% vaimupuudega.
Enim kõneldavad keeled olid afrikaani keel ja damarate seas kõneldav nama keel (mõlemad 44%). Vähemalt 15-aastaste kirjaoskus oli 83%. 6...15-aastastest käis 84% tüdrukutest ja 83% poistest koolis. Vähemalt 15-aastastest olid 9% õpilased, aga 13% polnud kunagi koolis käinud. Tööhõive määr oli 66% ning tööjõuealisest elanikkonnast 64% olid vähemalt 15-aastastest. Ülejäänud vähemalt 15-aastastest 29% olid õpilased, 37% kodused ja 33% pensionil.
Majapidamistest 95 protsendil oli puhas joogivesi, 77 protsendil raadio, 66 protsendil käimla, 51 protsendil elektrivalgustus ning 20 protsendil küttepuitu või kivisütt toidu küpsetamiseks. Põhiliseks sissetulekuallikaks oli 61% majapidamistel palk, 15% elas pensionist, 9% oma talu saadustest, 7% intressidest või muudest rahaülekannetest ja 5% ärist.
Suurim asula on Rehoboth.
Välislingid
🇳🇦
Zog I
pisi|Ahmed Zogu Ahmed (Ahmet) Bey Zogu (8. november 1895 – 9. aprill 1961) oli Albaania peaminister ja president ning albaanlaste kuningas 1928–1939 Zog I nime all.
Ahmed Bey Zogu sündis Albaanias Burgajeti lossis. Tema vanemad olid Xhemal Pasha Zogu (Albaania Zogu; 1860–1911) ja Sadije Toptani (albaanlaste kuningannaema; 28. august 1876 – 25. november 1934). Vanemad abiellusid 1891.
12-aastaselt saadeti Ahmed Konstantinoopolisse kooli. 16-aastaselt pidi ta 1911. aastal koju tagasi tulema, et saada pärast isa surma ühe geegi klanni pealikuks Mati piirkonnas Põhja-Kesk-Albaanias. Tema vanem vend ei olnud ilmselt päris normaalne.
Ülestõusude ajal võitles Zogolli oma hõimuga vürst Wilhelmi eest.
Alles pärast Esimese maailmasõja lõppu 1919 läks ta Albaaniasse tagasi. Albaania oli ikka veel okupeeritud ning Kreeka, Serbia ja Itaalia kavatsesid selle omavahel ära jagada. Et seda ära hoida, kutsus grupp Albaania vürste kokku Lushnjë kongressi. Ahmed Bej Zogolli, kes oli kongressi üks juhte, sai uues valitsuskabinetis, mis pidi tooma Albaaniale iseseisvuse, siseministriks ning hakkas selle ameti tõttu juhatama väikest armeed. Seeläbi omandas ka kiiresti poliitilist ning lahingutes Vlorë ja Shkodëri pärast ka sõjalist kogemust ning tema positsioon tõusis.
Zogu täitis Albaania valitsuses mitut ministrikohta (1920 siseminister, 1921 sõjaminister). Tema toetusbaasi moodustasid Lõuna-Albaania maaomanikud (beid) ja Põhja-Albaamia hõimujuhid (bajraktar 'id ). Zogu asus juhtima reformistlikku Rahvaerakonda ning sai 1922 peaministriks. 1923 teda tulistati parlamendis ning ta sai haavata.
Zogu peamine rivaal oli Ameerika Ühendriikides õppinud piiskop Fan Noli (Theofan Stilian Noli), õigeusuliste albaanlaste liider. Mäss, mille eesotsas oli Noli, sundis juunis 1924 Zogu minema eksiili. Noli valitsus, mis püüdis läbi viia maareformi, ei saavutanud rahvusvahelist toetust. Jugoslaavias baseeruvate Tsaari-Venemaa emigrantidest koosnevate väeüksuste abiga tuli Zogu detsembris tagasi. Need väed võitlesid Noli vastu, sest ta oli tunnustanud Nõukogude Liitu.
1. veebruaril 1925 sai Zogu äsja väljakuulutatud Albaania Vabariigi presidendiks. Tema režiim oli algusest peale sõjaväeline diktatuur. Ta tugines oma Mati klannist pärit sandarmitele, nuhkidele ja võitlejatele ning sundis hõimupealikud koostööle vihjelise ähvardusega nad vaikselt hukata. Zogu mängis sotsiaalseid ja etnilisi gruppe üksteise vastu välja, mille tulemusena ta sai veritasu ja atentaatide märklauaks.
Ta hakkas Itaaliaga tugevdama suhteid, et tagada sealt laenude saamist. Tirana leping (1926) andis Itaaliale laenude vastu Albaanias kontsessioone. Aastal 1927 sõlmis ta Itaaliaga sõpruslepingu ning seejärel kaitseiseloomuga sõjalise liidu 20 aastaks.
Kohus (eetika)
Kohus ehk moraalne vajadus on üks eetika põhikategooriaid, mis väljendab erilist moraalset suhet. Kohus teha midagi tähendab, et inimene peab mitte ainult lihtsalt täitma kellegi poolt sõnastatud või reguleerimatult kehtestunud nõudmisi, vaid ka mõistma nende sotsiaalset päritolu ja nendest tulenevaid tagajärgi isiklikule ja kollektiivsele tegevusele.
Zog I
1. septembril 1928 kuulutas Zogu välja monarhia ning kuulutas ennast kuningas Zogiks. Kroonimisel kandis ta roosasid põlvpükse ja kuldkannuseid. Kuldkroon kaalus 75 naela. Algselt oli ta kroonimiseks tahtnud osta Viini muuseumis säilitatavat Skanderbegi krooni, kuid see ost ebaõnnestus. (Ahmed Zogu otsib krooni ja pruuti. Vaba Maa, 8. jaanuar 1929, nr 6, lk. 4.)
Kohus (eetika)
Vaata ka
Závazek Obliegenheit Obligation Zobowiązanie Fordringsrätt
Zog I
Formaalselt oli tegemist konstitutsioonilise monarhiaga, kuid faktiliselt jäi ta sõjaväeliseks diktaatoriks. Zogi režiim oma tugeva politsei ja keeruka, kuid ebatõhusa bürokraatiaga sarnanes Itaalia režiimiga.