cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Campobasso
Loodus
Kolmekümne aasta (1971–2000) vaatluste andmetel on kõige jahedam kuu jaanuar (keskmine temperatuur +4,3 °C) ja kõige soojem kuu august (keskmine temperatuur +21,9 °C). Madalaim temperatuur (−9,6 °C) registreeriti 1979. aasta jaanuaris, kõrgeim temperatuur (+37,4 °C) 1983. aasta juulis. Aasta keskmine sademete hulk on 560 mm.
Ajalugu
Campobasso esmaasukateks olid oskid ja samniidid.
Paleed/lossid
pisi|Palazzo San Giorgio
Militaararhitektuur
Kindluse maa-aluse osa pindala on ligilähedaselt võrdne selle maapealse osa pindalaga Kindluse kõrgus merepinnast on 790 meetrit. Ühel tornidest, 808 meetri kõrgusel merepinnast, asub sõjalennuväe meteoroloogiajaam.
Savoia teater
Savoia teater (Teatro Savoia) pühitseti sisse 1926. aastal.
Raudtee
Campobasso raudteejaam asub kesklinnas ning võimalik on valida kolme raudteeliini rongide vahel:
Sport
Campobassos on mitmeid spordirajatisi.
Aastatel 1913–1989 on Campobasso olnud 12 korral Giro d'Itaalia etapi finišikoht.
Powell (perekonnanimi)
Powell on perekonnanimi.
Krüptoniit
Krüptoniit on väljamõeldud aine koomiksi- ja filmikangelase Supermani mütoloogiast, mineraalina esinev radioaktiivne element Supermani koduplaneedilt Kryptonilt. See on tuntud erilise omaduse poolest: krüptoniit peatab Supermani (ja enamiku teiste Kryptoni asukate) ülivõimed, muutes nad jõuetuks. Sõna "krüptoniit" levinud ka samas tähenduses kui "Achilleuse kand" – muidu võitmatu kangelase ainus nõrk koht.
Tavaliselt väidetakse, et krüptoniit on loodud Supermani koduplaneedi Kryptoni radioaktiivsetest jäänustest. See esineb eri kujudel, millest levinuim on roheline krüptoniit.
Algse koomiksisarja andmeil valmistati krüptoniiti Supermani ürgvaenlase Christopher Galvini eritistest. Krüptoniidi mõiste eelkäija K-metall esines 1940. aastal valminud, kuid avaldamata jäänud loos "The K-Metal from Krypton", mille kirjutas üks Supermani loojaid Jerry Siegel. K-metall oli osake Kryptonist, mis röövis Supermanilt tema jõu, kuid andis tavalistele inimestele ülivõimed. Sama süžeearendust kasutati aastakümneid hiljem telesarjas "Smallville". Jerry Siegeli väitel sai planeet Krypton nime element krüptooni järgi, kuna mõlemale oli omane suur tihedus ja viskoossus.
Esmakordselt nimetati krüptoniiti 1943. aastal raadio saatesarjas "The Adventures of Superman", osalt süžeearendusena ning osalt seetõttu, et nii sai Supermani mängiv Bud Collyer puhkust võtta. Aine mängis olulist rolli vähemalt sarja ühes peamises süžeeliinis.
Koomiksitesse jõudis aine alles 1949. aastal nii mugavalt kasutatava ohuna ja Supermani nõrkusena kui ka põnevuse lisamise vahendina. Toimetaja Dorothy Woolfolki sõnul võttis just tema selle kasutusele. 1993. aasta augustis rääkis ta Florida ajalehele Today, et ta pidas Supermani võitmatust igavaks ning Achilleuse kand muutis DC kuulsaima kangelase tema arvates huvitavamaks.
Välislingid
סופרמן
Kaarepere metsakatsejaam
Kaarepere metsakatsejaam oli metsakatsejaam Jõgevamaal Kaarepere ümbruses. Katsejaam oli Eesti Metsainstituudi alluvuses.
Katsejaam moodustati 1. jaanuaril 1973 Kaarepere metskonna ja Härjanurme kalamajandi baasil. 1975 läksid katsejaama koosseisu ka Kaiavere kalamajand, Härjanurme tiigimajand ja Äksi kalakasvatusmaja.
Andreas Steinbach
Andreas Steinbach (sündinud 7. juulil 1965) on endine Saksamaa maadleja, kes alustas Kreeka-Rooma maadlustreeninguid Voldemar Pressi käe all Tartus.
Tema tiitlivõistlustele pääsemist ja sportlikke tulemusi mõjutas oluliselt 1990. aastal Saksamaa taasühinemine. Ühinenud Saksamaa koondise treeneriks 1991. aastal sai Günter Reichelt, kelle lemmikõpilane Maik Bullmann maadles kehakaalus 90 kg, edaspidi eelistatigi Bullmanni tiitlivõistlustel selles kaalukategoorias. Steinbach pidi aga "kolima" raskemasse kaalukategooriasse, kus ta juba enne kaalumist oli vastastest 2–3 kg kergem.
Saavutused
Ta on neljakordne Saksamaa meister.
Olümpiamängud
1988. aasta suveolümpiamängud Sŏulis – 5. koht (90 kg);
1992. aasta suveolümpiamängud Barcelonas – 5. koht (100 kg);
Maailmameistrivõistlused Kreeka-Rooma maadluses
1982. aasta Colorado Springs – 4. koht (75 kg) (juunior);
1983. aasta Oak Lawn – 2. koht (75 kg) (juunior);
1985. aasta Colorado Springs – 4. koht (82 kg) (juunior);
1987 Clermont-Ferrand – 7. koht (90 kg);
1991 Varna – 8. koht (100 kg);
1995 Praha – 11. koht (100 kg);
Euroopa meistrivõistlused Kreeka-Rooma maadluses
1989. aasta Oulu – 3. koht (90 kg);
1990. aasta Poznań – 5. koht (90 kg);
1991. aasta Aschaffenburg – 2. koht (100 kg);
1992. aasta Kopenhaagen – 3. koht (100 kg);
1996. aasta Budapest – 14. koht (100 kg).
Saksamaa meistrivõistlusted
1985. aasta – 2. koht;
1987. aasta – 1. koht;
1988. aasta – 1. koht;
1990. aasta – 2. koht;
1991. aasta – 2. koht;
1996. aasta – 1. koht.
Rahvusvahelised turniirid
Grand Prix of Germany
1989. aasta – 7. koht;
1990. aasta – 3. koht;
1995. aasta – 5. koht.
Golden Grand Prix
1987. aasta – 5. koht;
1992. aasta – 3. koht.
Klubid
Tartu Kalev-Englas
Lahr-Kuhbach
VfK Schifferstadt
ASV Kollnau
Avatud innovatsioon
Avatud innovatsioon on organisatsioonide koostööd rakendav innovatsioon, mis vastandub traditsioonilisele korporatiivsele tootearendusele, kus teadmisi üritatakse kiivalt organisatsiooni sees hoida. Ettevõtetevahelise avatuse ja koostöö võimalikku positiivset mõju tootearenduse vallas hakati täheldama juba 1960. aastatel. Termini "avatud innovatsioon" kasutamist välise koostöö kirjeldamiseks on eriti propageerinud Henry Chesbrough, kes on teemat tänapäeva kontekstis laialdaselt lahanud oma raamatus "Open Innovation: The new imperative for creating and profiting from technology" (2003).
Algselt viidati terminiga paradigmale, kus ettevõtted, mis otsivad võimalusi oma tehnoloogia arendamiseks, saavad ja ka peaksid rakendama väliseid ideid lisaks sisemistele ning leidma sisemisi ja väliseid teid turule. Tänapäeval defineeritakse seda aga kui innovatsiooniprotsessi, mis põhineb teadlikult juhitud teabevoogudel üle organisatsioonipiiride, rakendades rahalisi ja mitterahalisi mehhanisme kooskõlas organisatsiooni ärimudeliga. Tähelepanuväärne on selle värskema definitsiooni juures see, et avatud innovatsioon pole keskendunud vaid ettevõttele endale, vaid võib hõlmata ka novaatoritest tarbijaid.
Kuna innovatsioon toimub pigem olemasolevatest suurkorporatsioonidest väljaspool, tihti idufirmade eestvedamisel, siis ei saa ettevõtted toetuda ainult firmasisesele arendusele. Vaja on kaasata välist innovatsiooni, hankides litsentse teiste patentidele. Lisaks tuleks omakorda litsentseerida ja pakkuda teenusena enda teadmisi ja oskusi, edendamaks koostööd teiste osapooltega.
Eelised
Avatud innovatsioon pakub potentsiaalseid eeliseid koostööd praktiseerivatele organisatsioonidele:
Puudused
Samas seostatakse avatud innovatsiooni rakendamist mitmete riskide ja väljakutsetega:
Võrdlus suletud innovatsiooniga
Tabel näitlikustab, mis põhimõtetel võidakse eelistada üht lähenemist teisele.
Jekki Rjazin
Rjazin lõpetas 1989. aastal Tartu Ülikooli matemaatika erialal. Ta on tegelenud ka leiutamise ja tõlkimisega. Rjazin oli üks Eesti kodakondsusseaduse väljatöötajaid ning pälvis 18. jaanuaril 2002 Eesti kodakondsuse teenete eest.
Äriregistri andmeil on Rjazin kuulunud erakonda Eesti Vabaduspartei – Põllumeeste Kogu 26. maist 26. augustini 2010, 13. juulist 4. septembrini 2011 ning taas 5. septembrist 2011. Alates 2010. aastast on ta Eesti Vabaduspartei – Põllumeeste Kogu juhatuse liige.
Dimitri Hodov
Ülempreester Dimitri Hodov (26. september 1940 Kazanovka, Tula oblast – 3. jaanuar 2021) oli Venemaa ja Eesti õigeusu preester.
Ta sündis 1940. aastal Kazanovkas Tula oblastis. 1956. aastal lõpetas ta põhikooli, misjärel asus tööle põllumajanduses. 1958. aastast töötas Hodov kaevandusmasinate masinistina ja elektrilukksepana Tula oblasti kaevandustes. Aastatel 1961–1964 teenis ta Nõukogude armee sidevägedes. Seejärel pöördus tagasi tööle kaevandustesse, lisaks õppis ta Klimovski mäetehnikumis.
Aastatel 1970–1974 õppis ta Moskva Vaimulikus Seminaris. Moskva Vaimuliku Akadeemia rektor piiskop Vladimir pühitses Hodovi jaanuaris 1974 diakoniks ja 31. märtsil 1974 preestriks.
Omakaitse Sihtkapital
Omakaitse Sihtkapital oli 1940 Eestis asutatud organisatsioon, mille eesmärk oli koguda annetusi tankitõrjerelvastuse soetamiseks.
Dimitri Hodov
29. juulil 1974 määras Tula metropoliit Juvenalius Hodovi teenima Tula eparhiasse Mišnevo Issanda Ristimise kirikusse (Suvorovi rajooni Tula oblastisse).
Omakaitse Sihtkapital
Sihtkapital asutati pärast seda, kui 5. märtsil 1940 lõpetas tegevuse Allveelaevastiku Sihtkapital. Omakaitse Sihtkapitali komitee esimene koosolek oli 7. mail 1940. Komitee esimeheks sai Anton Uesson.
Dimitri Hodov
26. jaanuaril 1979 viidi Hodov üle Tallinna eparhiasse metropoliit Aleksiuse alluvusse. Ta teenis Jaama Püha Nikolause kogudust ja oli surmani Kuremäe kloostri vaimulik.
Dimitri Hodov suri 3. jaanuaril 2021 koroona tagajärjel.
Isiklikku
Ta abiellus 1973. aastal Niina Tšugunkinaga. Neil sündis 1974. aastal tütar Antonina, kes pühitseti 2016. aastal Kuremäe kloostris Anastassia nime all nunnaks.
Eesti Pimedate Muuseum
Eesti Pimedate Muuseum on Tartus aadressil Ringtee 1 (varem Era tänav 2) asuv 1983. aastal asutatud muuseum, mis tutvustab nägemisvaegusega seonduvat. Muuseum on ühtlasi Eesti esimene ja (2013. a seisuga) ainus invamuuseum.
Silmakoobas
Silmakoobas (ladina keeles orbita ehk recessus cavernosus oculi) on inimestel ja paljudel loomadel peas, näokolju eesmises osas, paiknev paariline luudest ümbritsetud süvend.
Eesti Pimedate Muuseum
Muuseumi eesmärk on "nägemisvaegurite ajaloo materjalide kogumine, säilitamine, teaduslik läbitöötamine ja eksponeerimine". Seda haldab 1998. aastal loodud MTÜ Eesti Pimedate Muuseum, muuseumi kogu kuulub Eesti Pimedate Liidule. Pikka aega juhtis muuseumi Aldo Kals.
Silmakoobas
Silmakoobas on püramiidja kujuga.
Eesti Pimedate Muuseum
1987. aastast alates korraldab Eesti Pimedate Muuseum iga-aastasi muuseumipäevi ja autobussimatku.
Jaan Reinet
Jaan Reinet (aastani 1937 Reinert, 8. mai 1905 Tarvastu vald, Viljandimaa – 29. november 1991 Tartu) oli eesti füüsik ja geofüüsik.
Silmakoobas
Silmakoopa ülemises osas paikneb pisaranääre, eesmises osas silmamuna, külgedel ja taga sidekude ja silmakoopa rasvkeha (corpus adiposum orbitae), silmalihased, silmanärvid ja nägemisnärvipea, veresooned.
Jaan Reinet
Elulugu
Jaan Reinet oli metsavahi poeg.
Silmakoobas
Silmakoopa areng, anatoomia, morfoloogia, ja patoloogia võivad erineda nii liigiti kui ka indiviiditi.
Jaan Reinet
Elulugu
Lõpetas 1925 Tartu Õpetajate Seminari ja 1935 Tartu Ülikooli matemaatikaosakonna. 1959. aastal kaitses Tartu Riiklikus Ülikoolis füüsika-matemaatikakandidaadi kraadi väitekirjaga "Об изменениях ионизации атмосферы в г. Тарту".
Oli 1925–1928 Viljandi 3. algkooli õpetaja, 1928–1932 Tartus eratunniandja ja õpetaja, 1932–1936 Tartu Linna 11. algkooli õpetaja, 1936–1937 Tartu Ülikooli füüsikainstituudi assistent ja abijõud ning Tartu Pedagoogiumi õpetaja, 1937–1941 Võrumaa koolide inspektor, 1941 Võrus Fr. R. Kreutzwaldi Memoriaalmuuseumi asutaja ja direktor, 1942–1943 Viljandi 1. Gümnaasiumi õpetaja ja 1944–1946 Viljandi I Keskkooli õpetaja, 1946–1947 TRÜ üldfüüsika kateedri assistent, 1947–1961 vanemõpetaja, 1960–1961 üldfüüsika kateedri juhataja, 1961–1971 dotsent, 1971–1975 aeroionisatsiooni ja elektroaerosoolide labori juhataja ja teaduslik juhendaja (asutas selle 1964), 1975 vanemteadur ja 1976–1980 samas geofüüsikaliste vaatluste sektori juhataja.
Teadustöö
Uurimisvaldkond: aeroionisatsioon; elektroaerosoolid ja nende rakendamisvõimalused meditsiinis, konstrueerinud selleks vajalikke aparaate. TÜ aeroionisatsiooni ja elektroaerosooli koolkonna rajaja. Uurimusi ka eesti keele grammatika ja kirjanduse ning koolihügieeni alalt. Rahvusvahelise Biometeroloogia Ühingu liige, auliige. Üle 200 teadustrükise ja 30 autoritunnistuse.
Silmakoobas
Koduloomadel
Silmakoopa moodustavad: sarna-, otsmiku-, pisara-, suulae-, tiib- ja kiilluu.
Silmakoopa tagumises seinas paiknevad ühendusteed koljuõõnega: sõelluumulk ja nägemisnärvikanal (koos nägemisnärviga), silmakoopalõhe ja tiivamulgud.
Silmakoopas on viis auku: foramen orbitale proprium, canalis opticus, canalis infraorbitalis, foramen orbitale superius ja foramen orbitale inferius.
Välislingid
Selles artiklis on kasutatud soomekeelset artiklit fi:Silmäkuoppa seisuga 03.02.2014.
Märjamaa rajoon
Märjamaa rajoon oli haldusterritoriaalne üksus Eesti NSV-s. Rajooni keskus oli Märjamaa alevis.
Märjamaa rajoon moodustati aastal 1950 pärast maakondade likvideerimist. Märjamaa rajoon hõlmas Läänemaa idapoolse osa, millele oli liidetud alasid endisest Harjumaast.
Külanõukogud Märjamaa rajoonis aastal 1950
Seoses külanõukogude ühendamisega vähenes 1954. aastal Märjamaa rajooni külanõukogude arv 11-lt 5-le.
Külanõukogud Märjamaa rajoonis aastal 1954
Aastal 1959 liideti Märjamaa rajooniga likvideeritud Pärnu-Jaagupi rajooni põhjaosa.
== Külanõukogud Märjamaa rajoonis aastal 1959 ==
Andres Reinhold
Andres Reinhold (sündinud 2. augustil 1955 Kiviõlis) on eesti tehnikateadlane.
Elulugu
Lõpetas 1973 Kiviõli 1. Keskkooli ja 1979 Tallinna Polütehnilise Instituudi peenmehaanika erialal. Täiendas end 1991 Helsingi ja 1997 Florida Ülikoolis. Oli 1978–80 Küberneetika Instituudi insener, aastast 1980 Eesti NSV Teaduste Akadeemia Keemilise ja Bioloogilise Füüsika Instituudi vaneminsener, 1984–86 grupijuht, 1986– teadur.
Venemaa ajalugu
''See artikkel on ülevaade tänapäeva Venemaa territooriumi ajaloost
pisi|Tänapäeva Venemaa maailmakaardil
Esiajalugu
pisi|Ida-slaavi hõimude asualad 8.-9. sajandil
pisi|Venemaa lääneosa ja sealsete rahvaste paiknemine ligikaudu varjaagide tuleku ajal Vanimaid arheoloogilisi leide tänapäeva Venemaa territooriumilt on leitud vanema paleoliitikumi ajajärgust Kaukaasiast, keskmisest paleoliitikumist ka Volgogradi lähedalt, Uurali keskosast, Oka äärest ja Desna ülemjooksult; Siberi vanimad leiud (Altaist ja Amuuri jõgikonnast) on Aasia-pärased.
Teadlased teavad suhteliselt vähe idaslaavlastest enne umbes 859. aastat, kui ilmusid esimesed kirjalikult talletatud sündmused ürikus Nestori kroonika. Slaavlastel puudus ilmselt kirjakeel (kirillitsa, mis loodi 863. aasta paiku, loodi just slaavi keeli silmas pidades) ja idaslaavi maade kaugus kirjaoskajatest kultuuridest takistas varajast historiograafiat. Vähesed tuntud faktid on tulnud arheoloogilistelt kaevamistelt, võõramaalaste kirjeldustest Kiievi-Vene maade kohta ja slaavi keelte võrdlevast analüüsist.
Väga vähesed enne 11. sajandit dateeritud (mitte ühtegi enne 10. sajandit) kohalikud Kiievi-Vene dokumendid on säilinud. Varaseim suur käsikiri infoga Kiievi-Vene ajaloost, Nestori kroonika, pärineb 11. sajandi lõpust ja 12. sajandi algusest. See loetleb 12 slaavi hõimuliitu, kes olid 10. sajandiks asunud hilisemale Kiievi-Vene territooriumile Bugi jõe, Dnepri jõe ja Musta mere vahel: polaanid, drevljaanid, dregovitšid, radimitšid, vjaatitšid, krivitšid, sloveenid, duleebid (hiljem tuntud kui volõõnid ja bužaanid), valged horvaadid, severjaanid, ulitšid ja tivertsid.
Kaudsete dokumentaalsete tõendite alusel oli 8.-9. sajandil tänapäeva Loode- ja Põhja-Venemaa territooriumil Kaubatee varjaagide juurest kreeklasteni ääres viikingite valitsetud, kuid erinevaid hõime (balti, slaavlased, soome-ugri, türgi hõimud ja skandinaavlasi) ühendanud Vene khaaniriik (en), mille keskus asus arvatavalt kaubatee ääres Laadoga järve juures Aldeigoburgis.
Idaslaavlaste asustus kujunes välja järgides piirkonda läbivaid ning liikumist ja kaubandust võimaldavate jõgede: Põhja-Dvina, Volhovi ja Dnepri jõgikondades. Piirkondi, Laadogast Kiievini, asustasid hõimud: dregovitšid, radiimitšid, vjaatitšid, drevljaanid, Ilmjärve slaavlased ehk Ilmjärve sloveenid, krivitšid, severjaanid ja poljaanid.
Keskaeg
pisi|[[Idaslaavlased|Idaslaavlaste asualad 8.–10. sajandil]] Vene kroonikate andmetel ("Jutustus möödunud aegadest" jt) tõstsid novgorodlased 859. aastal seniste varjaagidest valitsejate vastu mässu, kuid pärast kolm aastat kestnud omavahelisi hõimusõdasid ja korratust kutsusid taas endale mere tagant valitsejad. Nii tulnudki mere tagant kolm venda-konungit – Rjurik, Sineus ja Truvor. Rjurik valitsenud Novgorodis, Sineus Beloozeros ja Truvor Irboskas. Kahe noorema venna surm (864?) teinud Rjurikust Novgorodimaa ainuvalitseja. Esimene idaslaavlaste riiklik moodustis tänapäeva Venemaa territooriumil loodi 862. aastal, kui poolmüütilise varjaagi valitseja Truvori moodustatud Novgorodi vürstiriik. Varjaagid valitsesid ka teisi strateegilisi punkte kaubateel varjaagide juurest kreeklasteni Połackis ja Kiievis.
Järgmine valitseja Oleg aga jätkas vallutusi ning 882 vallutas ta Smolenski ja Ljubegi linnad ja rikka kaubalinna Kiievi, seal valitsenud Askoldilt ja Dirilt. Oleg liitis need alad vanima slaavlaste riigi Novgorodi vürstiriigiga ning viis riigi pealinna üle Kiievisse, kus ta moodustas põhjaslaavlasi ja osa Dnepri jõgikonnas elanud lõunaslaavlasi ühendava Kiievi-Vene riigi. Kiiev asus tähtsal kaubateel, mis ühendas sisemaad Konstantinoopoli, Ida-Rooma riigiga ja araabia maadega, mis andis linnale lisaks kaubanduslikule tähtsusele ka kontrolli majandustegevuse üle. Skandinaavia päritolu viikingid ja normannid (venepäraselt varjaagid) tegid 8.–11. sajandini, viikingiajal, rüüsteretki nii läände kui ka itta. Läänes, koloniseerisid nad 8. sajandist alates Prantsusmaa Normandia, kus asutasid nad 911. aastal Normandia hertsogiriigi.
Vana-Vene riik (Рѹсь)
, Vene, Kiievi suurvürst, Slaavi vürstiriikide loend Vana-Vene riigi valitsejatekihi moodustasid varjaagide järeltulijad – vürstid ja nende lähikond vürstidružiina, valitsemisvormiks ei olnud monarhia, vaid Vladimir Püha poja Jaroslav Targa järglaste (Jaroslavitšid) kontrolli all olevatesse linnusepiirkondadesse valitsema määratud hõimkondlased – Kiievi vürsti vennad või nende järglased. Jaroslav Targa määratud korra kohaselt toimus piirkondade valitseja-asehalduri valik lähtudes suguvõsaliikme lähedusest vanimale valitsejale ning vanusest. Väärikamad ja vanemad liikmed said valitsemiseks rikkamad ja tähtsamad piirkonnad. Kiievi vürsti või piirkondliku valitseja surma korral järgnes valitsemisalade ümberjaotus, mille korraldasid suurvürst tähtsamate vürstidega toimunud kokkutulekul. Vana-Vene riigi alad ei olnud jaotatud pärilikeks valdusteks vaid anti Rjurikute dünastia haru liikmetele valitsemiseks. Vana-Vene riigi tuumiku moodustasid Kiievi, Tšernigivi ja Perejaslavi linnade ümber koondunud piirkonnad, mida valitsesid Rjurikute dünastia vürstid. Oleg pani aluse Rjurikute dünastiale, mis valitses pika aja jooksul tänapäeva Venemaa, Ukraina ja Valgevene, niisiis slaavi aladel eksisteerinud vürstiriikides, millest tuntuimad olid Tšernigiv, Perejaslav, Połack, Rostov ja Ljubetš. Riigi tuumikalade äärealadel asunud kehvemad ja väheprestiižemad piirkonnad, sh kirde-Vene aladel anti valitsemiseks valitsejadünastia noorematele liikmetele. Loode-Vene aladel asuv Novgorodi ala oli aga traditsiooniliselt suurvürsti vanima järglase valitsemispiirkond.
Suurel maa-alal asuval riigis oli aga ka piirkondlikke eripärasi. Põhja- ja Loode-Venemaal asunud Novgorodi vürstiriigis kujunes kaitse ja valitsusülesandeid täitva, veetše valitava vürsti institutsioon. Novgorodi vürsti ametiaja pikkus ei olnud kindlaks määratud. Tüüpiline oli see, et ametist tagandatud vürst valiti hiljem tagasi, mõni vürst (sealhulgas Aleksander Nevski) oli vaheaegadega võimul neli korda. Novgorodi igapäevaelu haldamiseks valiti aga possaadnik, kes juhtis riigi haldust. Erakorraliste sündmuste (sõjategevus või vajadus erapooletu kohtumõistmise järele) korral kutsuti või valiti rahvakogunemise poolt naabervürstiriikidest ajutine vürst.
Läänes (tänapäeva Valgevenes) asunud majanduslikult võimas Połacki vürstiriik, mida valitsesid Vladimir Püha teise poja Izjaslav Vladimirovitši järglased Izjaslavitšid ei tunnistanud Kiievi ülemvõimu Połacki (venepäraselt Polotsk) üle. Połack, Lääne-Dvina jõe ääres on üks vanimaid idaslaavlaste linnu, koos Kiievi ja Novgorodiga. Połack asus vanade kaubateede ääres, mis ühendasid läänt ja ida. Połack oli rivaaliks Kiievile ja 11.–12. sajandil toimusid Polotski vürstiriigi ja Kiievi suurvürstiriigi vahel sagedased sõjaretked eesmärgiga allutada iseseisev Polotski vürstiriik Kiievi riigile. Aastatel 1044–1066 ehitati Püha Sofia katedraal, märk iseseisvusest ja võimsusest, osa võimuvõitlusest Novgorodi Vabariigi ja Kiievi suurvürstiriigiga, kus ehitati samuti Ida-Rooma Konstantinoopoli Hagia Sophia eeskujul Novgorodi Püha Sofia katedraal ja Kiievi Püha Sofia katedraal. pisi|Loode ja Kirde-Vene alad [[Kiievi-Venes (1054–1132)]] Vürstiriikide kuulumine Kiievi riiki ja lahkulöömine sellest toimus vahelduva eduga kuni 12. sajandi keskpaigani, mil moodustus umbes 20 rahvusgrupist ja hõimust koosnev riik. Vana-Vene lagunemise põhjustasid 13. sajandi keskel Tšingis-khaani juhitud mongolite vallutused Euroopas ja suurvürstiriigi koosseisu kuulunud vürstiriikide vürstide iseseisvumispüüded.
Novgorodi vabariik
ja Pihkva vürstiriik Novgorodi vabariik ajavahemikul 1136–1478 tänapäeva Loode-Venemaal oli piiratud demokraatliku riigikorraldusega riik, mille kõrgeim võim oli rahvakogunemine veetše. Läänes piirnes vabariik Rootsi Soome alade, Liivimaa ordu ja Pihkva vürstiriigiga, lõunas Polotski, Smolenski ja Tveri vürstiriigi, hiljem ka Moskva suurvürstiriigiga, idas Rostovi-Suzdali vürstiriigi ja soome-ugri hõimude maa-aladega. Riigi territooriumiks oli tänapäeva Novgorodi oblast, Leningradi oblast, Arhangelski oblast, Tveri oblasti põhjaosa, Komimaa ja Karjala maa-alad. Kiievi-Vene suurvürst tavatses määrata Novgorodi vürstiks oma poegi. Aastal 1136 kihutas Novgorodi rahvas vürsti Vsevolod Mstislavitši minema ja muutus keskvõimust Kiievis sõltumatuks. Novgorod muutus vabariikliku korraga linnriigiks. Tema tohutud, kuid hõredalt rahvastatud valdused ulatusid Valge mere ja Uuraliteni.
Vladimiri-Suzdali vürstiriik
ja Andrei Bogoljubski (u 990–1404) (1207–1474) (1175–1302), keskus Pereslavl-Zalesski pisi|Endise Kiievi-Vene ja Ukraina alad enne mongolite invasiooni, 1220–1240
Mongolite vallutused ja valitsusaeg
pisi|300px|[[Mongolite riik|Mongolite riigi alad tšingisiidide valitsuse all, 14. sajandi alguses. Kollane - Kuldhord, roheline - Yuani dünastia valdused, hall - Tšagatai valdused ja lilla - Ilkhanaat]] , Kuldhord, Mongolite riik Mongolite invasioonile Euroopasse eelnenud Mongolite riigi ja Kuldhordi vägede invasiooni tulemusel Vene aladele kirde-, ida- ja lõuna-Vene alade vürstiriigid. 13. sajandil olid idapoolsed vene vürstiriigid mongolite Kuldhordi vasallriigid ning vürstiriikide valitsejad said õiguse valitseda vürstiriikides Mongolite riigi suurkhaanilt. Pärast Mongoli invasiooni Venemaale määras Kuldhordi khaan 1243. aastast vürstide seast suurvürsti (1. Jaroslav Vsevolodovitš), kes Kuldhordi khaani vasallina, kogus ja vastutas Vene vürstiriikidest kogutava andami kogumise ja Kuldhordi saatmise eest. , keskus Tver (1218–1463), keskus Jaroslavl (1216–1591), keskus Uglitš (1238–1486), keskus Belozersk (1238–1460), keskus Starodub (1246–1453), keskus Galitš (u 1212–1345), keskus Jurjev-Polski, 1344. aastal liideti Moskva vürstiriigiga (1246–1303), keskus Kostroma (1238–1569), keskus Dmitrov (1247–1490), keskus Tver (1276–1340), keskus Moskva
Edela-Venemaa Novgorodi vürstiriik ja Pihkva vürstiriiki mongoli vallutuskäigud ei ulatunud, kuid piirkonda toimusid roomakatoliku kiriku poolt suunatud Põhjala ristisõjad, mis tõrjuti edukalt.
Moskva suurvürstiriik
, Kuldhord Mongoli Kuldhordi kuulunud Venemaal kujunes endise Kiievi/Vladimiri-Suzdali vürstiriigi asemel uueks keskuseks Moskva vürstiriik. Moskva vürst Juri Danilovitšil õnnestus 1318. aastal diplomaatilisi vahendeid kasutades saavutada poolehoid Kuldhordis, abielluda Kuldhordi khaani tütrega ja saavutada ka enda tunnistamine Kuldhordi poolt Venemaa vürstide vanemana. 1319. aastal tunnistati Kuldhordi poolt Moskva vürst Juri Danilovitši Vladimiri suurvürstina (endise Kiievi-Vene suurvürstiriigi uus pealinn oli Vladimiri linnas). Uue suurvürstiriigi (Moskva suurvürstiriik) pealinnaks määras Ivan I Moskva linna, samuti sai ka Vene Õigeusu Kiriku metropoliidi asukohaks Vladimiri linna asemel Moskva. Suurvürst Ivan I Kalita jätkas väiksemate vene maade ja vürstiriikide ühendamist Moskva võimu alla, kasutades selleks Kuldhordi toetust, kes soodustas tugeva vasallvõimu loomist Venemaal. Ivan kasutas suurvürstiriigi piiride laiendamiseks nii sõdu (1332 Novgorodiga, 1340 Smolenskimaal) kui ka maade ja linnade ostmist (Beloozjorsk, Galitš, Uglitš) vaesunud osalis- ja naabervürstidelt. pisi|Leedu, Vene ja Žemaitija suurvürstiriik 13.–15. sajandil Moskva vürstiriigi naaberriigina pisi|vasakul|[[Ivan Julm (kuni 1547 Moskva suurvürst, 1547–1584 Moskva tsaar) tema kaasaegsel ikoonimaalil]]
14. sajandi teisel poolel, pärast Kuldhordi nõrgenemist sisemise võimuvõitluse käigus Moskva suurvürsti juhitud Kulikovo lahingus (1380) saavutasid vene väed esimese võidu mongoli-tatari vägede üle ja 1480. aastal, pärast vastasseisu Suurhordi khaani (1465–1481) Ahmedi vägedega Ugra jõel, vabanes Venemaa lõplikult sõltuvusest Kuldhordist ja selle järglasriikidest.
15. sajandi II veerandil puhkenud sõda riigi jagunemise pooldajatega, kelle eesotsas seisid Galitši vürstid, lõppes Vassili II võiduga.
Suurvürst Ivan III valitsemisajal (1462–1505) liidendati 1478. aastal Novgorodi Vabariik ja 1485 Tveri vürstiriik. Ivan III valitsusajal laienes Moskva suurvürstiriik Siberisse ning vallutati ka suuri alasid Leedu, Vene ja Žemaitija suurvürstiriigilt (Moskva-Leedu sõdades: 1492–1494, 1500–1503 ja 1507–1508). Moskva suurvürstiriik sai suure territooriumi ja Moskva riigist arvestatav jõud Ida-Euroopas.
Suurvürst Vassili III valitsemisajal (1505–1533) liideti suurvürstiriigiga 1510. aastal Pihkva vürstiriik, 1514 Smolenski vürstiriik ja arvatavasti 1521 Rjazani vürstiriik ning peeti aastatel 1518–1522 edutuid sõdu Krimmi khaaniriigi ja Kaasani khaaniriigiga.
Ivan III ja Vassili III valitsemisajal kasvas Venemaa territoorium ligikaudu kuus korda, riigi piirid ulatusid Valge mereni ja Põhjala-Uuralini. Samal ajajärgul algas ka riigi edelapiiril viljakate maade hõivamine, mis jäid tänapäeva Orjoli, Tula ja Kurski linna piirkonda.
Moskva ja Venemaa tsaaririik
(1547–1721) Enne Venemaal asuvate feodaalriikide allutamist Moskva vürstiriigile olid idaslaavlaste aladel välja kujunenud piiratud keskvõimuga ning aadlike-šljahta ja suurnike suurte vabadustega vürstiriigid; Novgorodis ja Pihkvas suure kaubandus- ja majandusvõimuga vabariik, ainult Moskva suurvürstiriigiga liidetud vürstiriikides valitses tsentraliseeritud keskvõim ja suurvürsti ainuvõim. Tsaar Ivan IV viis lõpule venelastega asustatud alade koondamise Moskva tsaaririigiks (1547). pisi|300px|Moskva tsaaririik 1596. aastal. [[Gerardus Mercatori atlasest "Atlas sive Cosmographicae Meditationes de Fabrica Mundi et Fabricati Fugura"]] 15.–16. sajandil pidas Moskva-keskne tsentraliseeritud Venemaa läänesuunal sagedasi sõdu teise slaavi elanikkonnaga suurriigi katoliikliku Leedu, Vene ja Žemaitija Suurvürstiriigivastu, mille koosseisu kuulusid endised Kiievi-Vene suurvürstiriigi maa-alad koos vene õigeusku alamatega. , Leedu, Vene ja Žemaitija suurvürstiriik, Rzeczpospolita Läänemere ääres pidas Venemaa Liivimaa-Moskva sõda (1501–1503) ja Vene–Liivimaa sõda (1558–1561) ja sellele järgnenud Liivimaa sõda, Rootsi kuningriigiga: Kahekümneviieaastane sõda (1570–1595) ning Leedu suurvürstiriigi ja Poola-Leedu ühisriigiga: Vene-Poola sõda (1562–1582). Sõdade tulemusel kaotas Venemaa ajutiselt hõivatud alad Läänemere ääres ning oli kaotuse järel sunnitud need loovutama Rzeczpospolitale ja Rootsile.
Lõunasuunal pidas Moskva tsaaririik pidevaid sõdu Kuldhordi lagunemisel Musta mere piirkonnas moodustunud islamiusku khaaniriikidega (Astrahani, Krimmi, Kaasani khaaniriik), Astrahani khaaniriigi vallutamise järel 1556. aastal saavutas tsaar Boriss Godunov, Mihhail Tatištševi tegevuse tulemusel 1587/1589. aastal õigeuskliku Kahhethi kuningriigi kuninga Aleksandre II-ga ajutise liidulepingu, kuid Gruusia piirkond hõivati uuesti Pärsia šahhi ‘Abbās I Suur poolt ja liideti Pärsia riigiga.
17. sajandi alguses toimunud uuel sõjakäigul Põhja-Kaukaasiasse, said vene väed Dagestani piirkonnas kumõkkidelt ja Osmanite vägedelt 1605. aastal lüüa. Venemaa laienemine Kaukaasia suunal peatati ligi sajandiks ja see toimus lõplikult alles Kaukaasia sõdade tulemusel 19. sajandil (Vene-Pärsia sõda (1804–1813) jm). pisi|Moskva suurvürst Mihhail Fjodorovitš. [[Adam Olearius]]
Segaduste aeg
(1598–1613) 17. sajandi alguses Rjurikovitšite valitsemisaja lõppemise järel tabas Venemaad Segaduste aeg, milles Moskva troonile pretendeerisid Vale-Dmitrid ning tekkinud segadust Venemaal kasutasid ära nii Rzeczpospolita kui ka Rootsi, kes sekkusid oma vägedega. 1610. aastal kukutasid Moskva bojaarid lõplikult toetuse kaotanud tsaari ja lubasid Poola väed Kremlisse. Nad pakkusid trooni Poola kuningapojale Władysławile. 1613. aastal suudeti Moskvas asunud Poola vägede piiramise ja rahva maakaitseväe poolt Poola väed Moskvast lahkuma sundima. 12. juunit tähistatakse 1992. aastast Venemaa iseseisvuspäevana.
Romanovite dünastia
1613. aastal kutsuti Moskvasse kokku Maakogu, et valida uus tsaar. Valiti 16-aastane Mihhail Romanov, kes pani aluse Romanovite dünastiale, mis püsis Venemaa troonil kuni 1917. aastani.
Moskva tsaaririigi laienemine
17. sajandil pidas Moskva tsaaririik sõdu juba ühinenud Poola-Leedu ühisriigi Rzeczpospolitaga, 1609–1618, 1632–1634 ehk Smolenski sõda ja 1654–1667 ning Musta mere äärseid piirkondi vallanud Osmanite riigiga aastatel 1676–1681 ja 1686–1699. pisi|Moskva tsaaririik, 1677. aastal 17. sajandi keskel alustas Venemaa tsaar Aleksei Mihhailovitš Venemaa moderniseerimist, mida jätkas 18. sajandi alguses Venemaa tsaar Peeter I. Aleksei Mihhailovitši valitsemisajal aastail 1654–1667 peetud sõjas Rzeczpospolitaga, vallutas Venemaa Rzeczpospolitalt Bogdan Hmelnitski juhitava Ukraina alad ning liitis selle Venemaa tsaaririigiga 1654. aastal. 1654. aastal kuulutas Rzeczpospolitale sõja Rootsi ja hõivas suure osa Rzeczpospolitast (vt Uputus ja Teine Põhjasõda), isegi Varssavi ja Krakovi. Moskva tsaaririik soovis vältida Rootsi liigset tugevnemist ja sõlmis 24. oktoobril 1656 Rzeczpospolitaga Wilno rahulepingu.
1657. aastal Ukraina hetmaniks saanud Ivan Võgovski alustas uuesti sõjategevust Venemaaga, kuid sellele järgnenud Vene-Poola sõda (1657–1667) lõppes Ukraina jaoks kaotusega ning Venemaa ja Poola vahel 1667. aastal sõlmitud Andrussovo rahulepinguga liideti Dnepri jõest ida pool asuvad Ukraina alad Moskva tsaaririigiga. Andrussovo vaherahuga tekkis olukord, kus Ukraina jaotati kahe riigi vahel: Vasakkalda-Ukraina kuulus Venemaale ja Paremkalda-Ukraina Poolale, piirijõeks oli aga Ukrainat poolitav Dnepri jõgi. Andrussovo rahulepinguga sai Aleksei I ka Leedu ja Polotski suurvürsti, Valge-Vene, Volõõnia ja Podolski vürsti tiitlid. Andrussovo vaherahuga läksid Smolensk ja Vasakkalda-Ukraina Venemaa tsaaririigi valdusse ning tsaaririik laienes lääne poole, väljapoole venelastega asustatud territooriumi.
1686. aastal sõlmisid Rzeczpospolita ja Venemaa tsaaririik, Igavese rahu lepingu, millega anti Venemaa võimu alla Smolensk ja osa Ukrainat koos Kiieviga, mis oli 1667. aastal sõlmitud Andrussovo rahulepingu põlistamine. vasakul|pisi|[[Venemaa tsaar (1682–1721) ja Venemaa keiser (1721–1725), Peeter I]]
Uusaeg
(1721–1917) 18. sajandi alguses Venemaa tsaar Peeter I jätkas sõdu Osmanite riigiga ja majanduslike ja poliitiliste ambitsioonide mõjul sekkus Euroopas Rzeczpospolita–Rootsi kuningriigi-Taani kuningriigi vahelisse sõtta. Põhjasõja tulemusel saavutas Venemaa strateegilist tähtsust omava rannikuala Läänemere ääres ja sõnaõiguse suures Euroopa poliitikas. pisi|[[Venemaa keisririik 1866. aasta piirides]] 19. sajandil osales Venemaa juba suurriigina kõigis Euroopa poliitilistes sündmustes (Napoleoni sõdades, Viini kongress, Poola jagamised jne). 19. sajandil jätkus ka Venemaa keisririigi laienemine itta ja läände (Poola jagamised).
19. sajandi teisel poolel tekkisid Venemaal esimesed poliitilised liikumised, mille tegevus oli suunatud keisri isevalitsemise vastu ja rahva elukvaliteedi tõusu parandamiseks (Venemaal kaotati pärisorjus alles 1861. aastal). Poliitiline tegevus ja vabameelsus oli aga ülikonvservatiivses Venemaa keisririigis range kontrolli all, mida jälgis 1826. aastal moodustatud Tema Keiserliku Majesteedi Isikliku Kantselei Kolmas Osakond.
Keisri ainuvalitsemise vastased poliitilised liikumised ja kodanikevabaduste nõuded päädisid 1905. aasta revolutsiooni ja selle survel välja antud 1905. aasta 17. oktoobri manifestiga, millega võimaldati elanikkonnale poliitilised õigused. pisi|vasakul|Venemaa keiser (1894–1917), [[Nikolai II (1914)]]
Uusim aeg
1914. aastal Euroopas alanud Esimeses maailmasõjas liitus Venemaa keisririik Antanteriikidega, kuid 1917. aastal toimunud veebruari- ja sellele järgnenud oktoobrirevolutsiooniga tõugati Venemaa troonilt viimane Romanovite dünastia keiser Nikolai II ja ka loodud Venemaa Vabariigi Ajutine Valitsus. Venemaa Ajutine Valitsus, oktoobrirevolutsioon
1917. aastal haaras võimu Venemaal äärmuslikult meelestatud sotsiaaldemokraatlik VSDT(b)P ning võimu haaranud "bolševike" ja nende vastaste vahel algas Vene kodusõda. Viis aastat kestnud kodusõja tulemusel võitsid bolševike juhitud Punaarmee väed erineva suunitlusega (monarhistid, konstitutsioonilised demokraadid jne) Vene valgekaartlaste vägesid ning kehtestasid Venemaal Venemaa Nõukogude Vabariigi (1917–1918), seejärel pärast VK(b)P ainuparteisüsteemi kehtestamist Vene SFNV (1918–1937), mis 1937. aastal nimetati Vene NFSV-ks (1937–1991). , Venemaa Kommunistlik (bolševike) Partei pisi|[[Vene NFSV territoorium NSV Liidus]]
NSV Liit
, Vene NFSV 1922. aastal moodustati Vene SFNV Rahvakomissaride Nõukogu esimehe ja VK(b)P KK sekretäri Vladimir Lenini juhtimisel Vene SFNV baasil koos teiste sotsialistlike vabariikidega ühine Nõukogude Sotsialistlike Vabariikide Liit, mis eksisteeris aastatel 1923–1991.
Vene NFSV
1989. aastal valiti Vene Nõukogude Föderatiivse Sotsialistliku Vabariigi ehk Vene NFSV kõrgeim riigivalitsusorgan, Vene NFSV Rahvasaadikute kongress.
29. mail 1989 valiti Boriss Jeltsin Vene NFSV Ülemnõukogu esimeheks.
pisi|300px|[[Venemaa president (1991–1999) Boriss Jeltsin]]
Venemaa Föderatsioon
8. detsembril 1991 moodustasid Valgevene, Venemaa ja Ukraina Sõltumatute Riikide Ühenduse (SRÜ) poliitiliseks, majanduslikuks, humanitaar- ja kultuurialaseks koostööks endiste Nõukogude Liidu liiduvabariikide vahel, kui 8. detsembril 1991 kirjutasid Valgevene, Venemaa ja Ukraina juhid (Valgevene Ülemnõukogu esimees Stanisłaŭ Šuškievič ja ministrite nõukogu esimees Vjatšeslav Kebitš, Venemaa president Boriss Jeltsin ja riigisekretär Gennadi Burbulis, Ukraina president Leonid Kravtšuk ja peaminister Vitold Fokin) Valgevenes Belovežjes alla lepetele, millega lõpetati Nõukogude Liidu kui rahvusvahelise õiguse subjekti eksistents ning Valgevene, Venemaa ja Ukraina, kes olid aastal 1922 Nõukogude Liidu ametlikult asutanud, moodustasid uue organisatsiooni, Sõltumatute Riikide Ühenduse ehk SRÜ.
25. detsembril 1991, pärast NSV Liidu lagunemist tunnistas Venemaa Boriss Jeltsini juhtimisel oma omariiklust Venemaa Föderatsioonina.
1994–1996 toimus esimene Tšetšeenia sõda, kus Venemaa vägedel ei õnnestunud hoolimata suurearvulisele ülekaalule nii elavjõus kui ka relvastuses edu saavutada ning Jeltsini valitsus kuulutas välja vaherahu ja sõlmis rahulepingu. 1999. aasta Venemaa korteripommitamised olid ajendiks teise Tšetšeenia sõja alustamisele, mis lõppes 2000. aastal Tšetšeenia pealinna Groznõi vallutamisega. Sissisõda jätkus küll veel aastaid.
1999. aasta lõpul astus Jeltsin tagasi ja uueks presidendiks sai Vladimir Putin, kelle populaarsusele mõjus edukas sõda hästi ja kes asus võimu enda kätte koondama. Mitme Kremli-meelse tsentristliku partei ühinemisel tekkinud Ühtne Venemaa saavutas parlamendis enamuse, mis võimaldab Putinil kontrollida ka Riigiduumat. Venemaa majandus kasvas nafta ja maagaasi hindade tõusu ja ekspordimahu kasvu najal kiirelt.
2008. aasta augustis pidas Venemaa Gruusia sõda, mille käigus hõivas Lõuna-Osseetia ja Abhaasia. 2015. aastal sekkus Venemaa ka Süüria kodusõtta, kus Venemaa vägesid on süüdistatud sõjakuritegude sooritamises ja tsiviilisikute tapmises.
Pärast Sotši taliolümpiamängude lõppu 2014. aasta veebruaris alustas Venemaa sõda Ukraina vastu. Annekteeriti Krimm ning alustati sõda Donbassis, mille käigus moodustati Donetski Rahvavabariik ja Luhanski Rahvavabariik. Sõda kujunes staatiliseks konfliktiks, mille käigus tehti korduvalt ebaõnnestunud relvarahukatseid. 2021. aastal ja 2022. aasta alguses kasvatas Venemaa Ukraina piiride ümber ulatuslikult enda sõjaväelaste hulka. NATO süüdistas Venemaad sissetungi kavandamises, mida Venemaa eitas. 24. veebruari hommikul alustas Venemaa aga täiemahulist sõjalist sissetungi Ukrainasse. Pealetung Kiievile ebaõnnestus, kuid Venemaa suutis enda kätte haarata osa Lõuna-Ukrainast.
Laiuse Jumalaema Sündimise kogudus
Laiuse Jumalaema Sündimise kogudus (ka Laiuse Jumalaema Sünni kogudus) oli õigeusu kogudus, mis asus tänase Jõgeva maakonna Jõgeva valla territooriumil. Ajalooliselt asus kogudus Tartumaal Laiuse kihelkonnas. Kogudusse kuulusid ka Palamuse ja osa Torma kihelkonna õigeusulised. Kaasajal on kogudus mittetegutsev.
Kogudus asutati 1849. aastal ja algselt käidi koos Laiuse mõisas selleks eraldatud ruumides. 1864. aastal sai kogudus omale uue puukiriku Laiuseväljal. Kogudusel oli oma kalmistu (asutatud 1861) kiriku lähedal Laiuse-Kivijärve tee ääres.
1850. aastatel oli koguduse liikmete arv ligi 900 inimest. 1881. aastal oli koguduses 1426 liiget, 1890. aastal 1721 liiget ning 1919. aastal 1380 liiget.
Kogudus suleti Jõgeva rajooni Rahvasaadikute Nõukogu Täitevkomitee poolt 1987. aasta lõpus. Kirikust on alles varemed.
Morval
pisi|Morvali kirikukellad
Morval on vald Põhja-Prantsusmaal Pas-de-Calais' departemangus.
Morval asub 30 km Arrasist lõunas, maantee D11 ääres, ümbritsetuna pea täielikult Somme'i departemangust. Autoroute A1 ja Autoroute A2 liiklussõlm on vähem kui 1,5 km kaugusel.
pisi|tühi|
Ajalugu
thumb|Varemeis Morval Esimese maailmasõja ajal
Morvali lahing, brittide pealetung, toimus septembris suurema Somme'i lahingu osana. See hävitas Morvali ja naaberkülad.
Küla, sealhulgas St. Vaasti kirik, ehitati pärast Esimest maailmasõda uuesti üles. Morvali sõjakalmistutele on maetud 54 briti sõdurit, vallakalmistule on maetud kaks lendurit.
Nieuport 24
Nieuport 24 on Prantsusmaal Esimese maailmasõja ajal konstrueeritud ja toodetud hävituslennuk, mis leidis kasutust ka õppelennukina. Gustave Delage konstrueeris Nieuport 24 asendama varasemat ja väga edukat Nieuport 17 hävituslennukit, kuid kuna uuem versioon ei olnud oma eellasest oluliselt parem, siis vahetasid selle välja peamiselt hoopis SPAD S.VII lennukid. Siiski leidis Nieuport 24 Esimese maailmasõja ajal kasutust Prantsusmaa, Briti ja Venemaa lennuvägedes, hiljem paljude teiste, sealhulgas ka Eesti lennuväes.
Arendus ja tootmine
Nieuport 24 oli järjekordne hävituslennuk Gustave Delage'i konstrueeritud "pooleteise-tiivaliste" lennukite sarjas. Saades kasutada seekord taas veidi võimsamat 130 hj le Rhône 9J pöördmootorit pööras Delage rohkem tähelepanu lennuki aerodünaamika parandamisele ja konstruktsiooni tugevdamisele. Lennuki üldmõõtmed jäid Nieuport 17 võrreldes praktiliselt samaks.
1917. aasta veebruaris-märtsis läbis prototüüp riiklikus lennundustehnika instituudis (prantsuse keeles Service technique de l'aéronautique (STAé)) katsed ning kuigi see oli vaid veidi paremate lennuomadustega kui varasemad Nieuporti hävituslennukid - otsustati alustada uue versiooni tootmist. Juba tootmise käigus ilmnesid probleemid lennuki sabaosa valmistamisel. Seetõttu otsustati pöörduda tagasi juba tuntud ja Nieuport 17 peal kasutatud konstruktsiooni juurde. Tulemuseks oli Nieuport 24bis - Nieuport 24 kere ja tiibadega ning Nieuport 17 sabaosa, stabilisaatori ja pöördetüüriga versioon. Enamus valminud sarilennukeid olid sellest versioonist.
Nieuport 24 viimaseks versiooniks loetakse Nieuport 27, millel oli muudetud vaid teliku konstruktsiooni. Kokku valmis üle 1100 Nieuport 24 sarja lennuki, neist umbes sada litsentsi alusel Venemaal Duxi lennukitehases.
Leïla Slimani
pisi|Leïla Slimani (2015) Leïla Slimani (sündinud 3. oktoobril 1981 Rabatis Marokos) on Maroko päritolu Prantsuse kirjanik. Ta sai 2016. aastal Goncourti auhinna romaani "Chanson douce" eest (eesti keeles "Hällilaul", Tallinn: Tänapäev, 2018, tõlkinud Sirje Keevallik).
Ta sündis aastal 1981 Rabatis Marokos. 17-aastaselt asus ta Pariisi õppima politoloogiat ja meediat õppima Sciences-Po-sse ja ESCP Europesse.
Nieuport 24
Kasutus
Kuna Prantsusmaa lennuvägi kasutas Nieuport 24 vähem, kui varasemaid sama firma lennukeid, siis sai firma eksportida neid liitlastele. Nii briti kui Venemaa lennuüksused kasutasid Nieuport 24 ja 24bis lennukeid suurel arvul. Venemaal tootis Moskvas asunud Duxi lennukitehas neid ka litsentsi alusel seerias ca 100 eksemplari. Nieuport oli Vene kodusõjas üks peamisi kasutatud hävituslennukeid. Enamus neist oli "punaste" poolel (kuna kesklaod ja Duxi tehas jäid nende kontrollitud territooriumile), kuid vähemal määral leidsid kasutust ka valgete vägedes.
Eesti lennuvägi sai 1919. aasta lõpul, Loodearmee likvideerimisel kaks lennukit Nieuport 24bis. Neist esimene oli ilmselt Prantsusmaal valmistatud, sai Eesti lennuväes numbri "42", teine aga Duxi tehases ehitatud, Eesti number "43". Esimene lennuk võeti kasutusele 1920. aasta novembris, teine 1921. aasta augustis. Mõlemad arvati Tartus asunud lennusalga koosseisu, kus olid kasutusel hävituslendurite õppelennukitena. Ning mõlemad kaotati 1922. aastal lennuõnnetustes.
Nieuport 24 ja 24bis lennukid olid kasutusel veel ka Afganistani, Brasiilia, Bulgaaria, Jaapani, Kreeka, Läti, Poola, Rumeenia, Serbia, Tai ja Türgi lennuvägedes.
Gustav Wulff-Õie Muuseum
pisi|Gustav Wulff-Õie kodumuuseum Nüplis Gustav Wulff-Õie Muuseum on Otepää vallas Nüpli külas asuv muuseum, mis tutvustab eesti luuletaja Gustav Wulff-Õie pärandit; Eesti Kirjandusmuuseumi filiaal.
Ambelaud
Ambelaud on rahvas Indoneesias, Ambelau saare põhirahvas.
Nad kuuluvad Ida-Indoneesia antropoloogilisse rühma ja Amboni-Timori rahvaste hulka ning on lähedased Buru saare rahvastele burudele, liseladele ja kajelidele.
Arv
Nende koguarv on umbes 6000 või 7400.
Asuala
Ambelaud elavad põhiliselt Ambelau saarel, kus nad moodustavad enamuse. Nad on enamuses ka kõigis saare halduslikes külades (desa). Neil on 7 rannaäärset küla (bena).
Samuti elavad nad Buru saare kaguosas Ambelau saare vastas Wae Tawa külas. Seal elab neid 700. See on suurim ambelaude kogukond väljaspool Ambelaud. Sealsetel ambelaudel on tugev etniline kuuluvustunne ning nad on tihedas kultuurilises, sotsiaalses ja majanduslikus läbikäimises Ambelau ambelaudega.
Ambelausid elab ka mujal Buru saarel, Amboni saarel, mõnel teisel Maluku saarel ja Jakartas.
Keel
Ambelaud kõnelevad emakeelena ambelau keelt. Nii Ambelau kui ka Buru ambelaud kasutavad ambelau keelt nii olmes kui ka ühiskondlikus elus.
Sugukonnad ja liinid
Ambelau ja Buru ambelaud moodustavad 22 isajärgset lokaliseeritud sugukonda, mis jagunevad eksogaamseteks liinideks (lineage). Igale liinile (soa) vastab perekonnanimena kasutatav nimi, näiteks Booy, Tukmuly, Saliu, Loilatu, Soulissa, Souwakil, Latuconsina. Sotsiaalsed rollid on seotud kindlate liinidega, latupati (traditsiooniline pealik) on Loilatu liinist ja külapealik (raja) on Booy. Saarel on võim veel allringkonna peal ja mošee imaamil.
Majandus
Ambelaud tegelevad põhiliselt põllumajandusega. Mägise pinnamoe ja kivise mulla tõttu on Ambelau saarel riisi kasvatada raske; Buru saare ambelaud saavad riisi kasvatada. Võrdlemisi väikestel viljaka mullaga aladel (põhiliselt ranna ääres) kasvatatakse maisi, saagopalmi, bataati, kakaopuud, kookospalmi, harilikku nelgipuud ja muskaatpähklipuud.
Peetakse jahti, eriti babirussadele.
Püütakse ka kala. Müügiks püütakse kala eriti Masawoy ja Ulima külas. Püütakse põhiliselt tuunikala.
Mõned ambelaud töötavad regulaarselt Buru saarel, põhiliselt valmistavad saagot.
Elamud
Traditsioonilised elamud on bambusest karkassmajad, sageli vaiadel. Katuseid kaetakse palmilehtede või rooga, nüüd on hakanud levima katusekivid.
Rahvarõivad
Ambelaude rahvarõivad koosnevad meestel sarongist ja pikast särgist, naistel sarongist ja lühemast jakist. Värvustest valdab peorõivastel punane. Samuti kuuluvad peorõivaste juurde meestel terava otsaga müts sulgedest ehtega, naistel peaside sulgedest ehtega.
Ajalugu
16.–17. sajandil kasvatasid nad vürtse ja kauplesid nendega. 17. sajandi esimesel poolel viidi suur osa ambelausid Buru saarele vürtsiistandustesse tööle. 17. sajandi teisel poolel hävitasid hollandlased nende istandused. Aastatel 1651–1656 peetud sõja ajal viidi Ambelau saare elanikud Manipa saare lõunarannikul asunud forti. Suur osa ambelausid hävitati või küüditati.
Lydia Pintman
Lydia Pintman (ka Liidia Pintmann; 25. september 1896 Luunja vald – 26. juuli 1951 Tartu) oli eesti klassikaline filoloog ja kunstiajaloolane.
Elulugu
Lydia Pintman oli vallakirjutaja tütar.