cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kenny Tete
Kenny Joelle Tete (sündinud 9. oktoobril 1995 Amsterdamis) on Hollandi jalgpallur, kes mängib paremkaitsjana Inglismaa Premier League'i klubis Fulham ja Hollandi jalgpallikoondises.
Ta alustas klubikarjääri Amsterdami Ajaxis, mille noorteakadeemiaga liitus ta 2005. aastal. Aastatel 2013–2015 mängis ta põhiliselt Ajaxi reservmeeskonnas Hollandi esiliigas. Ajaxi põhimeeskonnas debüteeris ta 2015. aasta veebruaris.
2017. aasta juulis liitus ta Prantsusmaa kõrgliiga klubiga Lyoni Olympique, kus mängis kolm hooaega.
2020. aasta septembris sõlmis ta nelja-aastase lepingu äsja Inglismaa kõrgliigasse tõusnud Fulhamiga.
2012. aastal tuli Tete Hollandi kuni 17-aastaste koondisega Euroopa omavanuste meistriks. Hollandi jalgpallikoondises tegi ta debüüdi 10. oktoobril 2015 mängus Kasahstani vastu.
Andri Hovorov
Andri Andrijovõtš Hovorov (ukraina keeles Андрiй Андрійович Говоров; sündinud 10. aprillil 1992 Sevastopolis) on Ukraina ujuja, kelle põhialaks on liblikujumine.
Tema nimel on maailmarekord 50 m liblikujumises (50 m bassein). Ta on kahekordne Euroopa meister 50 m basseinis (2016. aastal Londonis) ja (2018. aastal Glasgow's) 50 m liblikujumises. Lühiraja Euroopa meistrivõistlustel on ta tulnud kolmekordseks Euroopa meistriks. Maailmameistrivõistlustelt on tal ette näidata pronksmedal (2017. aastal Budapestis) 50 meetri liblikas.
1. juulil 2018. aastal püstitas ta 50 m liblikujumises maailmarekordi – 22,27 sekundit.
Välismaaga Sõpruse ja Kultuurisidemete Arendamise Eesti Ühing
Selle eelkäijaks oli 6. novembril 1956 asutatud Välismaaga Kultuurisidemete Arendamise Ühingu (vene keeles Всесоюзное общество культурной связи с заграницей, lühend VOKS) Eesti osakond. Ühing allus EKP Keskkomitee informatsiooni ja välissidemete sektorile, 1971. aastast välissidemete osakonnale. VSKAEÜ kuulus Välismaaga Sõpruse ja Kultuurisidemete Arendamise Nõukogude Ühingute Liitu (vene keeles Союз советских обществ дружбы и культурной связи с зарубежными странами, lühed SSOD). VSKAEÜ tegutses kuni 1980. aastani Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidiumi hoones Kadriorus, seejärel koliti Olevimägi 12 asunud majja.
Ühing reorganiseeriti 1990. aastal Eesti Välisühingute Assotsiatsiooniks.
Tegevus
Veel tegutsesid VSKAEÜ juures Naistesektsioon ja Sõpruslinnade komisjon.
Koos Väliseestlastega Kultuurisidemete Arendamise Ühinguga andis VSKAEÜ välja ajalehte Kodumaa.
VSKAEÜ ja selle juures tegutsenud sõprusühingud tegelesid ka väliskülaliste vastuvõtuga ning tegid seejuures koostööd Inturistiga.
Eelrooma rauaaeg
Eelrooma rauaaeg on vanema rauaaja ja ühtlasi kogu rauaaja varaseim periood Põhja-Euroopas.
Eesti alad
Eesti alal peetakse eelrooma rauaaja alguseks kokkuleppeliselt aastat 500 eKr, kuigi vanim teadaolev raudese – naaskel Iru kindlustatud asulast – on dateeritud juba nooremasse pronksiaega. Eelrooma rauaaja lõpp on määratletud sõlgede ilmumisega Eesti tarandkalmetesse, umbes aastasse 50 pKr, mil algas Rooma rauaaeg. Eelrooma rauaaja sees võib omakorda eristada varast ja hilist ajajärku, esimest iseloomustab pronksiaja lõpule omaste ehtetüüpide jätkuv levik ja samamoodi endiselt kivikirstkalmete rajamine, teist rauast ehete, tööriistade ja relvade laiem levik, nöör- ja kammornamendiga keraamika ning kivikirstkalmete asemel tarandkalmete rajamine. Perioodide piiriks on umbes 3. sajandi keskpaik eKr.
Peamine eelrooma rauaaja asulatüüp oli tavaliselt üksikmajapidamisest koosnev avaasula, kuid leidus ka kindlustatud asulaid. Kujunes välja ühe domineeriva talu süsteem – igas piirkonnas asus muidu ühetaoliste majapidamiste kõrval üks märgatavalt jõukam talu, millel oli ilmselt privilegeeritud ligipääs strateegilistele ressurssidele ja kaubavahetuse saadustele ning millele teised talud maksid mingil kujul maksu. Antropoloogilised uuringud näitavad, et toitumises kasvas põllusaaduste osakaal, mis põhjustas mitmete terviseprobleemide (skorbuut, hambavaaba hüpoplaasia, kaaries) sagenemist, eriti vaesemates napi ja ühekülgse toidulauaga taludes. Tolleaegsete suhteliselt paljude luumurdude analüüs näitab, et need tekkisid peamiselt õnnetusjuhtumite, mitte tahtliku vägivalla tulemusel.
Aili Vint
pisi|Aili Vint 2006. aastal Foto: Jaan Künnap pisi|Aili Vint oma stuudios 1994. aastal Foto: Jaan Künnap Aili Vint (aastani 1967 Aili Sarv; sündinud 25. aprillil 1941 Rakveres) on eesti maalikunstnik ja graafik.
Ta on kuulunud rühmitusse ANK '64.
Isiklikku
Tema abikaasa on kunstnik ja kirjanik Toomas Vint.
Francesc Miralles
Francesc Miralles i Contijoch (sündinud 27. augustil 1968 Barcelonas) on katalaani kirjanik, esseist, tõlkija ja muusik.
Eesti keeles on ilmunud tema teos "Armastus pisiasjadest" (originaal "Amor en minúscula", hispaania keelest tõlkinud Mai Tõnisoo, Tallinn: Tänapäev, 2014).
Kehra mõis
pisi|Kehra mõisa peahoone Kreutzwaldi tänaval Kehras Foto: Ave Maria Mõistlik, 4. september 2019 Kehra mõis (saksa keeles Kedder) oli rüütlimõis Harju-Jaani kihelkonnas Harjumaal. Nüüdisajal jääb mõis Harju maakonda Anija valda.
Ajalugu
Mõisa rajas 1620. aastal Hans Kriedt Jägala jõe äärde endise veskikoha asemele. Selle esimene omanik oli Heinrich Bade, 1637. aastal sai mõisa uueks omanikuks Johan De la Gardie. Edasi vahetusid Kehra mõisa omanikud üsna sageli, keegi üle 20 aasta vastu ei pidanud. 140 aasta jooksul olid Kehra mõisa omanike hulgas Torstenssoni, Elveringi, Nasackini ja Teucheri perekonnad. 1760. aastal sai mõisa valdajaks Gertrude Magdalena von Brevern, kes elas Kehras 60 aastat. 1820. aastal müüdi mõis Friedrich August von Maydellile, kes püstitas selle varaklassitsistliku puidust peahoone. 1855. aastal läks mõis leitnant Alexander von Esseni valdusse. 1875. aastal anti mõis üle viimase tütrele Margarethe (Meta) Gertrude Adele von Ulrichile (sündinud von Essen). Eestimaa tsiviilkuberneri Wilhelm von Ulrichi tütre Meta von Ulrichi omandusse läks mõis 1907. aastal. Seitse aastat hiljem müüs ta selle Eestimaa Põllumeeste Seltsile tingimusel, et see jääb talle elupõlisele rendile; tema surma korral pidi rendileping üle minema tema pojale Alexander von Ulrichile. 1920.–1930. aastatel toimis mõis riigimõisana. Maavalduse viimaseks omanikuks oli selts ning seetõttu jagati mõisa maad viimaste seas asundustaludeks. Teise maailmasõja järel oli seal polikliinik ja haigla, tänapäeval on mõis eravalduses.
Mõisakompleks
Kehra mõis on varaklassitsistlik ja ehitatud puidust. Selle peahoone on säilinud 20. sajandil tehtud ümberehitustega. Peahoonel on kõrge poolkelpkatus ning esifassaadil paikneb keskse kolmnurkfrontooniga keskrisaliit, mida kaunistab segmentkaarne aken. Mõisahoone nurkadel on puidust kvadeerimitatsioonid. Varem asus tagafassaadil lahtine avar rõdu ning selle all klaasitud puitveranda, hiljem ehitati see kinniseks. Hoone vasakus otsas on klaasveranda. Kehra mõis oli ümbruskonna üks väiksemaid ning kuna sellele kuulus ainult Kehra küla ja üksiktalud, nimetati seda ühe küla mõisaks. Adolf Richteri 1913. aasta aadressraamatu järgi oli Kehra mõisal kokku 1504,3 ha mõisamaad, millele lisandus 685 ha mõisast eraldatud 17 talu maad. 1938. aastal oli mõisale alles jäänud 312,74 ha maad.
Kõrvalhooned
Mõisal on olnud palju kõrvalhooneid, mis on hävinud või ümber ehitatud. Esialgne mõisa kompleks koosnes peahoonest, kolmest aidast ning tõllakuurist – nii on kirjas Dryanderi 1962. aasta inkvisitsioonikirjelduses. Mõisa kompleks kasvas aastatega väga suureks. 1926. aastal koostatud Kehra mõisa riigi pidamisele üleandmise akti järgi kuulus mõisa alla Vesiveski elumaja, veskihoone, saeveski, telliskivitehas, härrastemaja koos kuuri, keldri ja põrsalaudaga, valitseja maja, hobusetall koos masina- ja heinakuuriga, karjalaut, kuivati-ait ja kelder, masinarehi koos katlamajaga ning koolimaja koos lauda, keldri ja kuuriga. Lisaks oli veel mitu tööliste maja: meierei, kupja maja, politsei maja, öövahi korter, metsavahi korter, pood koos kõrvalhoonetega, mitu saunahoonet ning puuviljaaed. Üks suursugusemaid mõisa kõrvalhooneid oli 1876. aastal ehitatud viiekorruselise torniga historitsistlik viljakuivati. Torni viimasel korrusel asus veepaak, mille veest pidi jaguma kogu maavalduse majapidamise ja suure karja jaoks. Alates 1936. aastast koondus viljakuivatisse kogu senine Anija valla seltsielu. 1950. aastate algul tehti ruumides remont, fuajeesse ehitati eraldi kinoruum. 13. detsembril 1957 süttis hoone kinoseansi ajal põlema ning hävis, alles jäid vaid kivimüürid. 1960. aastaks taastati hoone suurte muudatustega, hoone ehitati algsest palju madalamana ning ilma tornita. Peale taastamist asus hoones kultuurimaja, tänapäeval tegutseb seal Kehra rahvamaja.
1844. aastal ehitati mõisale saun. Seal asus suur pesuruum, lava ja veepada, kus soojendati vett. Esialgu ehitati saun kivist, kuid 2005. aastal alustati hoone renoveerimistöödega ning praeguseks on sauna vundamendi kohale ehitatud kaasaegne puidust elumaja. Sauna kõrval asus tööliste maja, mis põles 1980. aastatel maha.
Umbes 1864. aastal ehitati nelja korteriga teomeeste maja. Sellel olid ka kõrvalhooned: küün ja kaks lauta. 1964. aastal elas majas neli Kehra sovhoosi tööliste perekonda. Teomeeste maja on tänapäeval püsti ning elamiskõlbulik, kõrvalhooned on aga hävinud, kuid nende asukohad on aimatavad.
Tänapäeval on säilinud veel 1876. aastal püstitatud ait, sepikoda ning 1914. aastal valminud laut, kus on praegusel ajal õmblusvabrik. Hobusetalli läänepoolne kivist tiib on ümber ehitatud Kehra linna katlamajaks, idapoolne püstpalkidest tiib lagunes ning 1970. aastate lõpus see lammutati. 1892. aastal ehitati uus rehehoone vana mõisa rehehoone kohale. See püsis 2011. aastani, mil see lammutati. Mõisale kuulus ka mõisavalitseja maja, mida hiljem kasutati sovhoosi kontorina, kuni 1980. aastate lõpuni. Maja hävis 1996. aastal tulekahjus.
Vissarion Belinski
pisi|Vissarion Belinski Vissarion Grigorjevitš Belinski (11. juuni (vkj. 30. mai) 1811– 7. juuni (vkj. 26. mai) 1848) oli vene kirjanduskriitik, demokraatlik publitsist ja materialistlik filosoof, läänlane.
Belinski oli Aleksandr Herzeni ja Mihhail Bakunini lähedane tuttav ning mängis suurt rolli luuletaja Nikolai Nekrassovi karjääris.
Richard Mervyn Hare
Richard Mervyn Hare (ka R. M. Hare; 21. märts 1919 Backwell, Somerset – 29. jaanuar 2002 Ewelme, Oxfordshire) oli Briti eetik, kes oli 1966–1983 White'i moraalifilosoofia professor Oxfordi Ülikoolis ning õpetas seejärel pikka aega Florida Ülikoolis. Tema metaeetikateooriad olid mõjukad 20. sajandi teisel poolel.
Hare'i tuntakse eelkõige tema väljatöötatud preskriptivismi kui metaeetilise teooria järgi. Ta uskus, et moraalidiskursuse vormiliste joonte abil saab tõestada, et korrektsed moraaliarutlused viivad enamiku arutlejaist eelistusutilitarismi (preference utilitarianism).
Mõnest Hare'i õpilastest, nagu Brian McGuinnessist ja Bernard Williamsist, said omakorda tuntud filosoofid. Peter Singer, keda tuntakse osalemise tõttu loomade vabastusliikumises, oli samuti Hare'i õpilane ning on otsesõnu laenanud mõned Hare'i teooriate elemendid, ehkki mitte tema universaalse preskriptivismi doktriini.
Imperatiivid
Emotivismi mõjul mõistis Hare fakte nii, et see välistas moraalifaktid. Ta ei võtnud aga omaks tähenduse verifikatsiooniteooriat ega emotiivse tähenduse kausaalset teooriat, mis taandab moraalijutu emotsionaalsele manipuleerimisele: moraalijutu tähendus ei ole seotud mitte selle perlokutiivse jõuga, vaid illokutiivse jõuga.
Herbert James Patoni loengutest Immanuel Kanti kohta ja Reginald Jacksoni artiklitest õppis Hare, et imperatiivid kuuluvad mõistuse valda. Ta hakkas uurima imperatiivide loogikat, millega tegeles Alf Ross. Artiklis "Imperative Sentences" (1949), essees "Practical Reason" ja raamatus "The Language of Morals" (1952) uuris ta kuidas saab imperatiivsetest eeldustest või imperatiivsetest ja indikatiivsetest eeldustest järeldada imperatiivseid järeldusi.
Hare eristas preskriptiivset ja deskriptiivset tähendust. Väide on preskriptiivne, kui sellest (võib-olla konjunktsioonis faktiväidetega) järeldub vähemalt üks imperatiiv. Väide on deskriptiivne, kui selle tähenduse määravad selle õige tarvituse faktilised tingimused. David Hume'i vaimus eeldatakse, et fakt saab olla motiiviks ainult sattumuslikult: soov ei ole faktiväitega siira nõustumise osa. Moraaliväitel on preskriptiivne tähendus, kuid ta võib olla osalt deskriptiivne. Väitest "A peaks φ-ma" järeldub imperatiive "A φ-gu", nii et selle väitega siiras nõustumine tähendab ülekaalukat soovi (kui A olen mina ja selle soovi rahuldamine tundub tehtav, on kavatsus), et A φ-ks. Kui keelekogukonnas on üksmeelsed põhjendid φ-miseks, näiteks et φ on nauditav, siis sellest, et A peaks φ-ma, võib järelduda deskriptiivne väide "φ-mine on nauditav". Väide "X on hea F" kirjutab ette valiku teatud skaalal näiteks F-i valija jaoks. Kui F-i hindamiseks on üksmeelsed standardid, siis sellel väitel on deskriptiivne konnotatsioon.
Loodi–Helme tee
Tee saab alguse Loodi külas Imavere – Viljandi – Karksi-Nuia maantee 59. kilomeetril ja lõppeb Helme alevikus Valga–Uulu maantee 32. kilomeetril.
Haguhein
Eestis kasvab kolm sellesse perekonda kuuluvat pärismaist liiki:
Ballets Russes
pisi|240px|[[Mihhail Fokin ja Vera Fokina Ballets Russesi balletietenduses "Šeherezade" (1914). Kostüümide autor Léon Bakst]]
Kūdra (Smārde vald)
Kūdra on küla (mazciems) Lätis Tukumsi piirkonna Smārde vallas. Küla asub merepinnast 15 meetri kõrgusel ja jääb valla keskusest Smārdest 2,5 ning Riiast 57 kilomeetri kaugusele.
Küla jääb Ķemeri rahvusparki.
Kūdra tekkis teise maailmasõja järel turbatootjate ja töötlejate asulana. Aastail 2009–2021 kuulus küla Engure piirkonda. pisi|tühi|Kūdra
Ballets Russes
Ballets Russesi peakorter asus Monte Carlos.
Djagilev kutsus truppi terve rida andekaid tantsijaid ja koreograafe: Wacław Niżyński, Leonid Mjassini, Mihhail Fokini, Serge Lifari, George Balanchine'i. Djagilevi lavastustele lõid dekoratsioone ja kostüüme Léon Bakst ja Aleksandr Benois. Djagilev tegi koostööd ka Pablo Picasso, Andre Deraini, Coco Chaneli, Henri Matisse'i, Jean Cocteau ja teiste kunstnikega.
Viljakas oli Djagilevi koostöö tolle aastate kuulsate heliloojatega: Richard Straussi, Eric Satie, Maurice Raveli, Sergei Prokofjevi, Claude Debussy ja Igor Stravinskiga.
Trupp läks laiali pärast Sergei Djagilevi surma 1929. aastal.
Jaungulbene
Jaungulbene on küla (lielciems) Lätis Gulbene piirkonna Jaungulbene vallas.
Küla asub Gulbene linna viiva raudtee ääres. Varem asus külas Jaungulbene raudteepeatus. Jaungulbenesse jäävad Pienenīte, Arodvidusskola ja Jaungulbene busspeatused.
Asula oli Jaungulbene valla halduskeskus kuni valla liitmiseni naabervaldadega, uueks halduskeskuseks kujunes seejärel Gulbītis.
Asulas on 1878. aastal ehitatud uusgooti stiilis Jaungulbene mõisa peahoone ning park ja kirik. Sealsel teises maailmasõjas hukkunud sõdurite vennaskalmistul asub mälestusmärk.
Kultuurimälestistest on riikliku kaitse all Jaungulbene mõisakompleks (sealhulgas park, tall, hiljem tuletõrjedepoo, paraadväravad, obelisk, läbikäiguga tootmishoonete kompleks, häärber ja Kuradiväravad koos selle juures asuvate tehislike linnusevaremetega). Kohaliku kaitse all on Jaungulbene mõisakompleksist häärberi vestibüüli interjöör, ahi ja fassaadil olev vapp, vahimajake, kelder-tootmishoone, mõisavalitseja maja, laut, kabel, mõisapargi aed, sepikojaga kutsari maja, teine kabel (hilisem Jaungulbene luteri kirik), kaks elumaja, aedniku maja koos kuuri ning aiainventari laoga, transpordivahendite hoidla, teeviit ja Mesilasmaja või Nukumaja.
Looduskaitse all on Jaungulbene tammeallee ja tamm ümbermõõduga 4,15 meetrit.
Aastal 2015 oli külas 511 elanikku, aastal 2017 aga 461 elanikku. Aastal 2022 oli elanikke 422.
Sadao Araki
Armeeteenistuses oli Araki 1898–1945, ta osales Vene-Jaapani sõjas, Siberi interventsioonis, Teises Hiina-Jaapani sõjas ning Teises maailmasõjas. Teenete eest pälvis ta Pühade Aarete ordeni I klassi, Kuldse Tuulelohe ordeni II klassi ning Tõusva Päikese ordeni I klassi.
Araki oli karismaatiline juht ja üks peamisi jaapani parempoolse rahvusluse teoreetikuid Jaapani keisririigi lõpul. Teda on nimetatud Jaapani fašismi üheks eestvedajaks 1920.–40. aastail.
Teda peeti Jaapani politiseerunud armee radikaalse fraktsiooni Kōdōha juhiks. Peaminister Tsuyoshi Inukai valitsuses oli Araki sõjaminister. Hiljem oli ta Fumimaro Konoe ja Kiichiro Hiranuma valitsustes haridusminister.
Pärast Teist maailmasõda mõisteti ta Tōkyō protsessil sõjakuritegudes süüdi ja talle määrati eluaegne vanglakaristus. Ta sai armu ja vabastati 1954. aastal.
left|pisi|Sadao Araki ajakirja [[TIME kaanel 1933. aastal.]]
Omalo
Omalot peetakse ajaloolise Thušethi piirkonna keskuseks.
1975. aasta Kreeka-Rooma maadluse maailmameistrivõistlused
1975. aasta Kreeka-Rooma maadluse maailmameistrivõistlused toimusid Nõukogude Liidus Minskis.
Eesti NSV Siseasjade Rahvakomissariaadi Miilitsavalitsus
Eesti NSV SARKi ja SM Miilitsavalitsus oli Eesti NSV sisejulgeoleku- ja haldusasutus Eesti NSV Siseasjade Rahvakomissariaadi ja Eesti NSV Siseministeeriumi alluvuses.
1940. aasta septembris moodustatud Töölis-Talupoegade Miilitsavalitsus täitis senise Politseitalituse ja sisekaitseülema ülesanded. Eesti NSV SARKi Töölis-Talupoegade Miilitsavalitsus täitis moodustamisel 1940. aastal välis- ja kriminaalpolitsei ülesanded töö korraldamisel, administratiivkaristuste määramisel, tegeles elanike registreerimise, väljasõidulubade ja välispasside väljaandmise ja avalike ürituste registreerimisega, lahendas NSV Liidu kodakondsusse astumise avaldusi (senistele kodakondsuseta isikutele).
Töölis-Talupoegade Miilitsavalitsuse moodustamisel likvideeriti Rahva Omakaitse, mille isikkoosseisust enamik astus SARK-i ja miilitsasse.
ENSV SARKi Töölis-Talupoegade Miilitsavalitsuse juhiks oli Eesti kohalik kommunist Edgar Petree ja tema asetäitjaks miilitsa vanemleitnant Sergei Golubkov.
Vastavalt NSV Liidu Siseasjade Rahvakomissariaadi organisatsioonistruktuurile allus miilitsavalitsus keskaparaadis, Eesti NSV Siseasjade Rahvakomissariaadile ja ka piirkondlikes asutustes siseasjade linna- ja maakonna osakondadele. Varasema Eesti politsei kaheksa prefektuuri asemele moodustati TTM osakond igasse maakonda, lisaks Raudteede prefektuuri asemele raudteemiilits. TTM osakond (linnades ja maakondades) jagunes omakorda jaoskondadeks (kriminaaljälitusosakond, SORVVO osakond jt). Osakonnad linnades jagunesid veel miiltsajaoskondadeks ja maapiirkondades rajoonide miilitsavolinike piirkondadeks.
TMM juurde moodustati ka Riiklik Autoinspektsioon, mille ülesanne oli registreerida mootorsõidukeid, jälgida liiklus­eeskirjadest kinnipidamist, aga tegeleda ka mootorsõidukite tehnilise ülevaatusega.
TMM juurde moodustati eriosakond, mis tegeles lisaks salajasele ametkondlikule kirjavahetusele ka tulirelvade lubade väljastamisega ja võttis arvele kõik trüki- ja paljundusmasinad.
TTM juurde moodustati abistava organisatsioonina 1940. aasta lõpus vabatahtlik brigaadimiilits. Brigaadimiilitsate ülesandeks oli „võitlus kontrrevolutsioonilise ja klassivaenulise elemendi, salakuulajate, trotskistide, kahjurite, varaste ning huligaanidega”, st pidid abistama miilitsat patrullimisel ja vahiteenistuses.
SARKi Miilitsavalitsus 1940–1941
1944. aasta 15. juulil moodustati Eesti NSV siseasjade rahvakomissari käskkirjaga nr 007 operatiivstaap ja ühendatud operatiivgrupid, mille kohaselt olid pärast Punaarmee poolset Eesti territooriumi vallutamist Eesti NSV SARK struktuuris järgmised miilitsa allüksused:
SARKi ja SM Miilitsavalitsus 1944–1949
Eesti NSV SM Miilitsavalitsusele allusid maakondade ja vabariikliku alluvusega linnade miilitsaosakonnad, mis formaalselt olid kohaliku töörahva saadikute nõukogu täitevkomitee osakonnad.
RJM Miilitsavalitsus 1949–1953
1950. seadluse alusel kaotati Eestis maakonnad ja loodi nende asemele 39 maarajooni, kohalike miilitsa-asutuste võrk oli seotud Eesti NSV haldusjaotusega.
SM Siseasjade Valitsus 1968–1991
Miilitsa- ja (alates 1968. aastast siseasjade) asutuste ülesanded olid avaliku korra tagamine, võitlus kuritegevusega ja selle ennetustöö, valveteenistus tähtsamates riigiasutustes, elanike elukoha registreerimine, riigisiseste passide väljaandmine ja passirežiimi elluviimine, mootorsõidukite registreerimine, tehniline kontroll ja liiklusohutuse tagamine, mitmesuguste tegevuslubade väljaandmine ja esemete registreerimine ( tulirelvad, lõhkeained, kirjutusmasinad, paljundus- ja trükiseadmed, pitsatite ja stampide kinnitamine jm), koos tsiviilkaitse ja tuletõrje keskasutustega sellealase töö organiseerimine, kaadri väljaõpe.
Manólis Glézos
pisi|Manólis Glézos 2007. aastal pisi|Manólis Glézos NSV Liidu postmargil (1959) Manólis Glézos (kreeka Μανώλης Γλέζος; 9. september 1922 Apeíranthos – 30. märts 2020 Ateena) oli Kreeka poliitik ja ajakirjanik. Ta oli 1984–1986 ja juunist 2014 juulini 2015 Euroopa Parlamendi liige. Ta oli selle Euroopa Parlamendi koosseisu vanim saadik.
Glézos sai tuntuks Kreeka vastupanuliikumises Teise maailmasõja ajal. 30. mail 1941 rebis ta koos Apóstolos Sántasega Ateena akropolilt maha haakristiga lipu. Saksa okupatsioonivõimud mõistsid ta tagaselja surma. 24. märtsil 1942 ta vahistati. Vangistuses teda piinati ja ta haigestus tuberkuloosi. 21. aprillil 1943 võtsid Itaalia okupatsioonivõimud ta kinni ning ta viibis 3 kuud vanglas. 7. veebruaril 1944 võtsid ta kinni Kreeka fašistid, kelle käes ta oli vangis järgmised 7,5 kuud. Järgnenud Kreeka kodusõja ajal anti ta korduvalt kohtu alla ja mõisteti surma, kuid rahvusvahelise surve tõttu jäid surmaotsused täide viimata. Talle mõistetud surmaotsused asendati 1950. aastal eluaegse vangistusega. 1951. aastal, kui ta alles vangis oli, valiti ta Kreeka parlamendi liikmeks. Ta vabanes vanglast 16. juulil 1954.
5. detsembril 1958 vahistati ta uuesti süüdistatuna spionaažis. 15. detsembril 1962 ta vabastati rahvusvahelise surve tõttu. 1961. aastal oli ta taas valitud parlamendi liikmeks. Pärast 1967. aasta riigipööret vahistati ta uuesti ning ta viibis 4 aastat vangistuses ja eksiilis.
Pärast demokraatia taastamist valiti ta 1981 ja 1985 Kreeka parlamendi liikmeks. Viimati valiti ta parlamenti 2012. aastal. 2014. aastal valiti ta üle 430 000 häälega (Kreeka kandidaatidest parima tulemusega) Euroopa Parlamenti. 7. juulil 2015 astus ta sellelt kohalt tagasi.
Glézos on kirjutanud artikleid ajalehtedesse alates 1942. aastast. 1950-ndatel oli ta Kreeka Kommunistliku Partei häälekandja Rizospástis ja ajalehe I Avgí toimetaja. Ta on avaldanud 6 raamatut.
Ta valdas lisaks emakeelele inglise, prantsuse ja itaalia keelt.
Jung Joon-young
Jung Joon-young (korea keeles: 정준영) (sündinud 21. veebruaril 1989 Jakartas Indoneesias) on Lõuna-Korea laulja ja laulukirjutaja, raadiosaatejuht ja näitleja.
Lapsepõlv
Isa töökoha tõttu kolis ta sageli. Kuigi ta sündis Indoneesias Jakartas, on ta lapsepõlves elanud ka Hiinas, Prantsusmaal, Filipiinidel ja Jaapanis. Lõuna-Koreasse kolis ta 19-aastaselt, et pühenduda muusikukarjäärile.
Karjäär
Esmakordselt kogus ta populaarsust Mneti talendisaates "Superstar K4" (2012), kus saavutas 3. koha. 2013. aastal sai temast KBS-i telesaate "2 days & 1 night" 3. hooaja noorim liige. 2014. aastal juhtis ta oma raadiosaadet MBC FM-i "Jung Yoon-Youngi Simsimtapa", debüüdi teleekraanil tegi ta 2015. aastal filmis "Love Forecast". Alates 2015. aastast on Joon-Young olnud rokkansambli Drug Restaurant (varem JJY Band) solist, avaldades nende esimese albumi "Escape to Hangover" 2015. aasta mais.
Pärast tema ametlikku debüüti esimese minialbumiga 2013. aasta oktoobris võitis Joon-young uue meessooloartisti (New Male Solo Artist) auhinna 3. Gaon chart Music Awardsi auhinnagalal. 26. juunil 2014 avaldas ta oma teise minialbumi "Teenager", mille ta ise produtseeris. Albumil oli 6 Yoon-youngi kirjutatud laulu. Esimene etteaste välisriigis oli Joon-youngil 2014. aasta juulis Taipeis. 2014. aasta novembris oli ta kontserditurneel Hiinas, esinedes Pekingis, Shenzhenis ja Shanghais. Ameerika kontserdidebüüdi tegi Joon-young 2014. aasta K-CONil nii esineja kui ka õhtujuhina. Jung Joon-youngi fänne nimetatakse Jungbrahimovicideks, mis tuleneb Rootsi jalgpalluri Zlatan Ibrahimovići nimest.
Tallinna Saksa Kultuuriinstituut
Tallinna Saksa Kultuuriinstituut (lühend Tallinna SKI) on aastal 1991 asutatud mittetulundusühing, mille eesmärk on Eestis saksa kultuuri tutvustamine, kultuurikontaktide loomine Saksamaa ja Eesti vahel ning saksa keele kursuste korraldamine.
Aastast 1999 on Tallinna SKI tegevus tugevasti seotud 1999. aastal loodud Goethe Instituudiga (lühend GI) ja sageli kasutavad nad ühisettevõtmiste puhul ühendnime Tallinna Saksa Kultuuriinstituut/Goethe Instituut (Tallinna SKI/GI). Saksa Kultuuriinstituut on Goethe Instituudi akrediteeritud koostööpartner. Saksa Kultuuriinstituudis saab sooritada Goethe Instituudi eksameid.
Tallinna SKI-l on oma raamatukogu.
Kārlis Vēmanis
Kārlis Vēmanis (ka Karl Wehmann; 26. jaanuar / 7. veebruar 1867 Ģibzde Dundaga lähedal – 18. juuli 1929 Valga) oli läti vaimulik.
Ta sündis Dundaga lähedal Ģibzdes. Ta õppis 3 aastat Tukumsis kreiskoolis ja lõpetas Kuldigas gümnaasiumi. Aastatel 1888–1894 õppis ta Tartu Ülikooli usuteaduskonnas. Seejärel õppis ta Saksamaal kurttummade koolitamist. Pärast seda töötas õpetajana kurttummade koolis ja Valmiera õpetajate seminaris. 3. juulil 1898 ordineeriti ta õpetajaks.
Ta oli aastatel 1898–1908 Valmiera praostkonna vikaarõpetaja. Aastatel 1908–1920 oli ta Suntaži (asub praeguse haldusjaotuse järgi Ogre piirkonnas) koguduse õpetaja, olles koguduses esimene lätlasest pastor. Aastatel 1920–1929 oli ta Valga Jaani koguduse õpetaja (ta pidas jumalateenistusi saksa ja läti keeles). Lisaks oli ta õpetaja ja direktor Valga läti koolis.
Pelagoonia
Pelagoonia (makedoonia keeles Пелагонија, Pelagonija; kreeka keeles Πελαγονíα, Pelagonía) on piirkond Makedoonias. Selle nimi tuleneb seal asunud antiikaegse kuningriigi nimest. Vana-Pelagoonia asus tänapäeva Põhja-Makedoonia Prilepi, Mogila, Novaci, Kruševo ja Krivogaštani valla ning Kreeka Florina, Amyntaio ja Prespese valla aladel.
Borșa
Borșa paikneb Vișeu jõe orus.
Pelagoonia
Ajalugu
Antiikajal piirnes Pelagoonia põhjas ja idas Paiooniaga, lõunas Lynkestise ja Almopiaga ning läänes Illüüriaga. Pelagoonias elas pelagoni rahvas, kes kuulus Ülem-Makedoonia Vana-Kreeka hõimude hulka. Nad paiknesid peamiselt Pelagoonia tasandikul ning olid osa molosside riigist. Neljandal sajandil eKr vallutas need alad Makedoonia Kuningriik ning Pelagooniast sai Makedoonia riigi provints. Keskajaks oli Pelagoonia nimi saanud laiema tähenduse. Seetõttu toimus 1259. aasta Pelagoonia lahing ka Orestises ja tänapäeva Kastoriá piirkonnaüksuses.
Borșa
Linna haldusalasse kuulub Băile Borșa küla.
Borșat on esmamainitud 1365. aastal, linnaõigused sai 1968. aastal.
Pelagoonia
Tähtsate linnualade projekt
137 000 hektari suurune ala Pelagooniast on BirdLife Internationali IBA-ala, kuna seal elutsevad näiteks valgesilm-vart, valge-toonekurg, jämejalg, kivikakk, siniraag, stepi-tuuletallaja ja mustlauk-õgija.
Austerlased
pisi|Austerlaste diasporaa Austerlased on Austria põhirahvas. Kujunenud germaani hõimude segunemisel slaavi ja romaniseerunud keldi, illüüri ja reedi hõimudega. Austerlased räägivad saksa keelt. Austerlased on valdavalt katoliiklased.
Jevgeni Baratõnski
Jevgeni Abramovitš Baratõnski (2. märts 1800 – 11. juuli 1844) oli vene luuletaja. Aleksandr Puškin nimetas teda Venemaa parimaks eleegiliseks poeediks. Pärast pikka unustust avastasid Baratõnski kui mõtleva poeedi taas Anna Ahmatova ja Jossif Brodski.
pisi|left|Jevgeni Baratõnski
Bourges
Bourges [burž] on linn Prantsusmaal ja Cheri departemangu halduskeskus ning ka omanimelise ringkonna keskus. Linn on jagatud nelja kantoni vahel.
Linna antiikaegne nimi oli Avaricum. Bourges oli ka Prantsuse ajaloolise provintsi Berry pealinn. Prantsuse kuningriigi aegne provints vastab tänapäeva Indre'i ja Cheri departemangule.
Bourges asub mõned kilomeetrid Prantsusmaa geomeetrilisest keskpunktist ja 240 kilomeetrit Pariisist lõunas. Linn asub 120–169 meetri kõrgusel üle merepinna.
Linna suubub mitu jõge: Yèvre, Auron, Moulon ja Langis. 1970. aastatel rajati Auroni jõele pais ning sinna ehitati ka tehisjärv. Linna lääneosast itta voolav Yèvre ja sellesse suubuv Voiselle loovad laia soise märgala. Tänapäeval on ala puhastatud ning rajatud on kohad jalutamiseks ja sportimiseks, osa märgalast on antud linnaelanikele puu- ja juurviljade kasvatamiseks.
Linn on jagatud mitmeks linnaosaks, mis on omakorda jagatud kolmeks sektoriks. Esimene sektor on kesklinn, mis on jagatud kaheks tsooniks. Teine sektor on kesklinna lähiümbrus, mis on jagatud viieks tsooniks. Kolmandasse sektorisse kuuluvad ülejäänud linna ümbritsevad linnaosad, mida on kokku 13. Mõnes linnaosas on ka oma linnaosavalitsus, kuid enamasti alluvad linnaosad otse Bourgesi linna keskvalitsusele.
Linnaosad La Chancellerie ja Les Gibjoncs omavad eristaatust ja on kuulutatud ökoloogiliselt tundlikuks linnaalaks (Zone urbaine sensible).
Bourgesi linna ei läbi ükski tähtsam ühendustee, kuid sellest hoolimata on linna rajatud mitmeid huvitavaid ehitisi. Tähtsaim neist on Püha Stefani katedraal (la cathédrale Saint-Étienne de Bourges), mis kuulub 1992. aastast UNESCO kultuuripärandi nimistusse.
Linn jääb Pariisi ühendavatest raudteeliinidest eemale, kuid raudteeühendus on olemas linnadega Tours, Angers, Nantes, Le Croisic, Montluçon, Nevers, Moulins, Roanne ja Lyon.
Linna teenindab ühistranspordifirma AggloBus 19 liiniga ja departemangu teenindab ettevõte Lignes 18, mille omanik ja looja on Cheri departemangu valitsus (Conseil Général du Cher).
Sõjaväelinn
Bourges paikneb Prantsusmaa keskel, mistõttu sai linnast 1860. aastal Teise keisririigi ajal relvatööstuse keskus. 1866. aastal rajati kahurite valukoda, arsenal, suurtükiväe staap ja lasketehnika kool. Samuti rajati sõjaväele sobilik lasketiir.
1912. aastal rajati linna lähedale Avordi lenduritekool.
Aastail 1932–1939 ehitati sõjalennukite tootmise ja parandamise töökojad, millest hiljem sai l’Aérospatiale.
Holmesi maakond (Mississippi)
thumb|Holmesi maakonna kohtumaja Lexingtonis 20. sajandi algul
Maakonna pindala on 1979 km². Veepindala on 21 km².
Elanike arv oli 2010. aasta rahvaloenduse järgi 19 198. Aastal 2000 oli elanike arv 21 609.
Holmesi maakonna keskmine eluiga on madalaim USA-s.
Ajalugu
Holmesi maakond moodustati 19. veebruaril 1833. aastal Yazoo maakonna osadest. Maakond sai nime David Holmesi järgi, kes oli endise Mississippi territooriumi viimane kuberner (1809-17), esimene Mississippi osariigi kuberner (1817-20) ja USA senaator (1820-25).
Nabala mõis
Nabala mõis (saksa keeles Nappel) oli rüütelkonnamõis Jüri kihelkonnas Harjumaal. Nüüdisajal jääb mõis Harju maakonda Kiili valda.
Mõisat mainiti esimest korda 1510. Tollal kuulus see Tallinna Mihkli tsistertslaste nunnakloostrile. Tollal oli see arvatavasti kindlustatud kivihoone ehk väikelinnus.
Nabala mõis kuulus hiljem ka Eestimaa rüütelkonnale ning Nabala ja Pääbo kõrvalmõisa tulu läks peamiselt Eestimaa rüütelkonna maanõunike kolleegiumile.
Luka Jović
Ta alustas klubikarjääri Serbia klubis Belgradi Crvena Zvezdas, mille noorteakadeemiaga liitus ta 2005. aastal. Klubi põhimeeskonnas debüteeris ta Serbia kõrgliigas 28. mail 2014 mängus FK Vojvodina vastu ja lõi kohe kaks minutit pärast seda, kui oli mängu sekkunud, värava. Hooajal 2014/15 lõi ta Serbia kõrgliigas 22 mänguga kuus väravat.
2017. aasta juunis läks ta Benficast kaheks hooajaks laenule Saksamaa kõrgliigaklubisse Eintracht Frankfurt. Esimesel hooajal lõi Jović Saksamaa kõrgliigas 22 mänguga kaheksa väravat. 19. oktoobril 2018 sai ta mängus Fortuna Düsseldorfi vastu 20-aastaselt Saksamaa kõrgliiga ajaloo noorimaks mängijaks, kes on ühes mängus löönud viis väravat. Kokku lõi ta hooajal 2018/19 17 väravat, lisaks lõi ta kümme väravat UEFA Euroopa Liigas. Samal hooajal valiti ta nii Bundesliga kui ka Euroopa Liiga hooaja sümboolsesse koosseisu. 2019. aasta aprillis sõlmis ta Frankfurdiga püsiva lepingu.
2019. aasta juunis siirdus ta umbes 60 miljoni euro eest Hispaania kõrgliigaklubisse Madridi Real, kellega sõlmis kuueaastase lepingu. Esimese värava lõi ta Hispaania kõrgliigas 30. oktoobril 2019 mängus CD Leganése vastu. Hooaegadel 2019/20 ja 2021/22 tuli ta Realiga Hispaania meistriks, lisaks võitis ta 2022. aastal Realiga UEFA Meistrite Liiga. Hooaja 2020/21 teises pooles mängis ta Realist laenul taas Eintracht Frankfurdis ning lõi 18 mänguga neli väravat.
2022. aasta juulis sõlmis ta lepingu Fiorentinaga.
Serbia jalgpallikoondises debüteeris Jović 4. juunil 2018 sõprusmängus Tšiili vastu. Koondisekarjääri esimese värava lõi ta 20. märtsil 2019 sõprusmängus Saksamaa vastu. Ta kuulus Serbia koondisse 2018. aasta maailmameistrivõistlustel.
Šatili
Šatili (gruusia keeles შატილი) on küla Gruusias Mtshetha-Mthianethi piirkonnas Dušethi rajoonis. Küla asub Kaukasuse peaaheliku põhjanõlval, Venemaa (Tšetšeeni Vabariigi) piirist 2 km kaugusel.
Šatilit peetakse ajaloolise Hevsurethi piirkonna keskuseks.
Šatili kindlusküla kuulub UNESCO maailmapärandi nimistu eelnimekirja.
Rae mõis
Mõisat mainiti esimest korda 1390, kui see kuulus Tallinna Jaani seegile. Hiljem läks mõis Tallinna valdusse. Mõisa ühe majanduskorrusega (kõrge soklikorrus) ja ühe peakorrusega historitsistlik kivist peahoone ehitati 1850. aastatel.
Nukunonu
pisi pisi|Nukunonu laguun Nukunonu (endine Duke of Clarence’s Island) on atoll Vaikses ookeanis Polüneesias, üks kolmest Tokelau atollist. Kuulub Uus-Meremaale.
Atolli saarte pindala on 4,7 km². Laguuni pindala on 98 km².
Aasta 2006 rahvaloenduse järgi elas atollil 426 inimest, kuid neist vaid 287 olid loendushetkel kohal.
Muskuspart
Muskuspart (Cairina moschata) on suurekasvuline linnuliik haneliste (Anseriformes) seltsis muskuspardi perekonnas. Muskuspart on levinud Mehhikos, Kesk-Ameerikas ja Lõuna-Ameerikas. Väiksemad, vangistusest põgenenud lindude populatsioonid, asuvad USA-s, eriti Florida osariigis ja Rio Grande Valleys Texase osariigis, ning ka Kanadas. Vangistusest põgenenud ning looduses paljunevaid muskusparte leidub nii Uus-Meremaal, Austraalias kui ka mõnes Euroopa riigis.
Muskuspardid on suurt kasvu hanelised, isaslindude kehapikkus on umbes 76 cm, ja kehamass kuni 7 kg. Emased on palju väiksemad ja kasvavad kõigest kuni 3 kg raskusteks, moodustades vaevalt poole isaste kehamassist. Metsikud täiskasvanud isaslinnud on musta rohekalt läikleva sulestikuga, emaslinnud pigem tuhmid. Täiskasvanud linnude tiivaküüdus on alati valget värvi. Linnu vananedes lisandub kaelale ja peale valgeid sulgi. Muskuspardi nokk on metsikutel lindudel musta värvi, kodustatud lindude nokk võib olla kollane, roosa, must või kirju. Kõigil lindudel on nina peal ja silmade ümber roosad või punased korallid, mis isaslindudel on märgatavalt suuremad.
Kuigi muskuspart on troopikalind, kohaneb ta väga kergesti jahedama kliimaga, olles suuteline elama kuni −12 °C külmas ning võimeline taluma ka oluliselt madalamaid temperatuure.
Kodustatud muskuspart kannab ladinakeelset nimetust Cairina moschata v domestica, hispaania keeles kutsutakse muskusparti pato criollo ('kreoolpart'), pato mudo ('tumm part') ja pato casero ('õuepart'). Muskusparte on põliste ameeriklaste poolt aretatud Columbuse-eelsetest aegadest saati. Need pardid on oluliselt raskemad ning võrreldes metsikute muskustega vähenenud lennuvõimega. Ka kodustatud muskuspartide sulestiku värvus on palju mitmekesisem kui looduslikel eellastel.
Kirjeldus
vasakul|pisi|Isase muskuspardi pea Kõigil muskuspartidel on varvaste otstes pikad teravad küünised ning lai lame saba. Kodustatud isaslinnu kehapikkus on umbes 86 cm ja kehamass 4,6–8 kg. Emased on palju väiksemad, olles 64 cm pikkused ja kaaludes 2,7–3,6 kg. Kõige suuremad isased kodumuskuspardid kaaluvad kuni 8 kg ja emased kuni 5 kg. Selline suur kehamass saavutatakse üksnes sundsöötmisel. Kodumajapidamises jääb isaslinnu kehamass 3–5 kg ning emaslindudel 1,3–2,8 kg vahele.
Metsikud muskuspardid on musta sulestikuga ja valge tiivaküüdusega. Kehapikkus varieerub 66 ja 84 cm vahel, tiibade siruulatus jääb vahemikku 137 ja 152 cm. Metsikul muskuse kehamass on vahemikus 1,1–4,1 kg. Peas on nii isastel kui emastel tanu taoline tutt, mida ärritunud olekus tõstetaks. Emastel on tanu vähemärgatav. Nokk on valdavalt must, üksikute roosade laikudega. Nokatüve kohal asub must või roosa lihanibu. Silmade ümber on sama värvi korallid, mis isastel on eriti silmatorkavad. Emastel metikutel muskustel lihanibu ja korallid üldjuhul puuduvad. Korallid ja lihanibu võivad suureneda aga kodustatud emaslindude vananedes. Silmad on kollased, kodustatud lindudel kas kollased, punakad või hallid. Valge sulestikuga lindudel võivad silmad olla ka sinised. Jalad ja lestad suhteliselt lühikesed ja musta värvi. pisi|Muskuspart Noored linnud on tuhmima sulestikuga, enamasti puudub ka iseloomulik valge tiivaküüdus, mis muutub valgeks pärast esimest sulgimist. Kodustatud lindude väljanägemine võib olla sarnane, enamik on musta värvi, must-valged, pruunid või valged.
Muskusparditibud on pardipojamustriga – enamik kehast on kollane ja musta mustriga. Suguküpsuse saavutamiseni puuduvad noortel muskustel korallid kui lihanibu noka tüvel, seetõttu pole nad ka teiste pardiliikide tibudest kergesti eristatavad. Kodustatud lindude tibudel võivad olla pead tumedad, silmad sinised; teised helepruunid, tumedamate laikudega. Tibud on pesahülgajad ja võimelised pärast kuivamist pesast lahkuma.
Isaslindude häälitsuseks on susisev "sss-sss", millel on mitmeid kordusi. Ärritunult häälitsevad nad hingeldades "hhoo-hhoo". Emased häälitsevad enamasti vaikselt ja häälitsuseks on "kuu-kuu" erinevate variatsioonidega. Ehmunult võivad emaslinnud ka pardi moodi prääksatada. Ärevushüüded on tugevamad ja koosnevad silpidest "urrr-rrr". Häälitsedes liigutavad nii emased kui ka isased pead hoogsalt üles-alla. Omavahel suheldes ajavad muskuspardid vahel pea püsti ja teevad noka avamisliigutusi, justkui õhust midagi püüdes.
Muskuspartide karüotüüp on 2n=80, sisaldab kolme paari makrokromosoome, 36 paari mikrokromosoome, ja ühte paari sugukromosoome.
Etümoloogia, taksonooomia ja süstemaatika
Muskuspardi eestikeelne nimetus tuleneb ladinakeelse nimetuse moschata tõlkest, mis tähendab muskust. Esimesena kirjeldas 1758. aastal liiki Anas moschata Carl von Linné. Tema pandud nimi tähendab sõna-sõnalt muskusparti.
Muskuspart paigutati esmalt parafüleetilisse rühma "puispardid". Kuid üsna pea arvati muskuspardid ujupartide (Anatinae) hulka. Mitokondriaalse DNA uuringud viitavad aga lähimat sugulust perekonnaga Aix seetõttu peaksid muskuspardid kuuluma pigem alamsugukonda Tadorninae. Varem kuulus muskuspardi perekonda ka tontpart (C. scutulata), kes aga praegu kuulub omaette perekonda tontpart (Asarcornis). Muskuspardi perekonnanimi Cairina vihjab piirkonnale Egiptuses. Mistõttu on levinud eksiarvamus, justkui muskuspart pärineks Kairost (Cairina moschata – Kairost pärit muskuse part).
Ökoloogia
pisi|Muskuspart katusel ümbrust uurimas Muskuspart on paigalind, tavaliselt elutseb metsastunud märgaladel, järvede ja jõgede ääres, rohumaade ja viljapõldude läheduses. Muskuspart puhkab enamasti puu oksal, kaugel kiskjatest. Muskuspardid söövad taimset materjali, mida saavad kas kaldaäärsest madalast veest või rohumaalt. Lisaks söövad nad kalu, konni, sisalikke, koorikloomi, putukaid, sajajalgseid ja vihmausse. Isased muskuspardid on ka üsna agressiivsed, rünnates konkureerivaid isaseid ja võideldes nendega territooriumi üle. Emased võitlevad üksteisega samuti, kuid suhteliselt vähem. Täiskasvanud linnud tihti kiusavad ka samast toiduallikast söövaid noorlinde ja tibusid.
Mehhikos kasutavad muskuspardid ka pesakaste, samas kui ida pool on selline käitumine harv, kuna küttimissurve on lindudele suur. Rahvusvaheline Looduskaitseliit (IUCN) muskusparte globaalselt ohustatuks ei hinda.
Paljunemine
vasakul|pisi|Emane muskuspart tibudega Sarnaselt sinikael-pardiga ei moodusta muskuspardid püsivaid paare. Nad paarituvad nii vees kui ka maismaal, eelistades vett. Kodustatud muskuspardid sigivad kuni 3 korda aastas. Emaslind muneb 8–16 valget või rohekat muna, tavaliselt puutüve sisse. Mune haudutakse 34 päeva. Hauduv emaslind lahkub pesalt üksnes toitumiseks. Haudumise alguses kestavad toiduotsingud napilt 20 minutit, haudumise lõpuosas aga kuni poolteist tundi. Munad kooruvad 24 tunni jooksul, seda sünkroonivad tibud häälitsuste kaudu. Tibud jäävad ema juurde umbes 4 kuuks. Tibude kehva termoregulatsiooni tõttu vajavad nad esimestel elunädalatel emalt lisasoojust, öösiti magavad tibud ema all soojas olles.
Tihti jääb ka isaslind mitmeks nädalaks emaslinnu ja tibude lähedusse. Isaslind saadab tibusid toiduotsinguil ja vajadusel kaitseb neid hädaohu eest. Säärane käitumine on pigem iseloomulik hanedele kui partidele. Esimestel elunädalatel toituvad tibud teradest, maisist, rohust, putukatest ja kõigest muust, millest jõud üle käib.
Kodustatud muskuspardid alustavad munemist 7–10 kuu vanuselt. Loodusliku valgustatuse korral aprillis-mais. Lisavalgustuse korral võivad linnud muneda aasta läbi. Üks emaslind muneb 20–60 muna, seejärel kas läheb hauduma või peab munemises pausi ja siis jätkab munemist. Aastas võib muskuspart muneda kuni 150 muna. Enamasti jääb munade hulk 50 piiresse.
Metsistunud linnud
Metsistunud muskuspardid on levinud nii linnades kui linnaäärsete järvede lähedal, kus pesitsevad puuõõnsustes, urgudes, puude ja põõsaste all, rõdudel ja katuste all. Mõned populatsioonid, eelkõige Floridas, on juba muutunud kahjuriteks, kahjustades looduslikult levinud lindude elupaiku. Öösiti puhkavad nad vee ääres, et ohu korral kiiresti vette varjule minna. Väike populatsioon muskusparte on ennast kinnitanud ka Suurbritannias Cambridgeshire'is ja Lincolnis. Muskusparte on nähtud ka Walsall Arboretumi ja Buxtoni parkides.
Legaalsed meetodid muskuspartide paljunemise kontrollimiseks on nende mitte toitmine, hirmutamine munade kahjustamine raputamise näol, munade tagasi pessa viimine, et vältida uue kurna munemist. Viimased seadused Ameerika-Ühendriikides piiravad muskustega kauplemist.
Kodustamine
Muskuspardid kodustati põliste ameeriklaste poolt juba enne Columbuse jõudmist Põhja-Ameerika mandrile. Esimesed muskuspardid tõi Euroopasse Columbus 16. sajandil, kohe pärast Ameerika avastamist.
Eestisse tõi esimesed muskuspardid Kaarepere Metsakatsejaama professor Harald Tikk 1981. aastal Zagorskist.
Muskusparti on kodustatud sajandite vältel, eelkõige just tema liha pärast. Muskuspardiliha on populaarne tugeva maitse poolest, mis mõnikord meenutab küpsetatud veiseliha. Liha on võrreldes sinikael-pardist pärinevate parditõugudega rasvavaene. Õrnuselt võrreldakse muskuspardiliha vasikalihaga. Muskuspardid on ka vaiksemad kui kodupardid. Tehes väga vähe häält, nimetatakse neid ka "vaikivateks partideks", kuigi täiesti tummad nad pole. Lihakeha on kodupardi omast samuti suurem, see teeb muskuspardist ideaalse laualinnu.
Muskuspardid annavad hübriide sinikaelpardiga ja temast pärinevate koduparditõugudega. Lisaks hübridiseerub muskuspart kanada laglega. Tõenäoliselt annab hübriide ka teiste haneliste sugukonda kuuluvate liikidega. Kõik hübriidid on viljatud ning neid nimetatakse mullarditeks. Tavaliselt paaritatakse omavahel kodupardi emaslind ja muskuse isaslind. 40–60% saadud munadest, mis on viljastatud, kasvatatakse mullarditeks ja neid kasutatakse toiduks või rasvase maksa ehk foie gras ' saamiseks. Mullardid kasvavad kiiresti nagu nende kodupardist esivanemad, kui saavutavad suurema kehamassi nagu muskuspardid. Kuigi hübriide saab ka isase kodupardi ja muskuse emaslinnu vahel, neid tööstuses ei kasutata.
Lisaks kasutatakse muskusparte kashrut 'i-nimelise toote tootmiseks Iisraelis.
Strazde vald
pisi|Strazde kirik Strazde vald (läti keeles Strazdes pagasts) on vald Lätis Talsi piirkonnas. Vald piirneb sama piirkonna Lībagi, Balgale, Lauciene ja Virbi vallaga ning Tukumsi piirkonna Cēre ja Kandava vallaga.
Ajalugu
20. sajandi alguses kuulusid valla alad Nurmuiža valda, ent aastal 1919 eraldati need iseseisvaks vallaks. Aastal 1935 oli selle pindala 52,9 km². Aastal 1945 moodustati Strazde vallas Mežmaļi ja Strazde külanõukogu, vald likvideeriti aastal 1949. Aastal 1951 liideti Strazde külanõukoguga likvideeritav Mežmaļi külanõukogu. Aastal 1974 liideti külanõukogu Jaunpagastsi külanõukoguga, millest sai hiljem Virbi vald. Aastal 1992 eraldus Strazde vald Virbi vallast. 2009. aastast kuulub vald Talsi piirkonda.
Kaitstavad objektid
Looduskaitse all on Strazde Robežnieki dendraarium.
Asustus
2011. aastal elas vallas 387 lätlast, 7 venelast, 6 valgevenelast, 6 poolakat ja 9 leedulast.
Vallas on järgmised külad.
Aoneem
Aoneem on eesti perekonnanimi.
Strazde vald
Asustus
Ülejäänud valla elanikud elasid küladesse mitte kuuluvates taludes.
Aoneem
Nimede eestistamisel anti seda perekonnanime isikutele, kelle varasem perekonnanimi oli Lasmann. August-Eduard Aoneeme palvel kanti Aoneem perekonnanimede kaitseregistrisse nr. 60 all (Siseministeeriumi teadaanne 15. aprillist 1935).
Vesihaljas haguhein
Vesihaljas haguhein (Koeleria glauca) on kõrreliste sugukonda arvatud taimeliik.
Taim kasvab liivasel pinnasel. Taime leidub Eestis paiguti.
Krimmi Autonoomse Vabariigi Ülemnõukogu
Krimmi Autonoomse Vabariigi Ülemnõukogu (ukraina keeles Верховна Рада Автономної Республіки Крим, vene keeles Верховный Совет Автономной Республики Крым, krimmitatari keeles Qırım Muhtar Cumhuriyetiniñ Yuqarı Radası, Къырым Мухтар Джумхуриетининъ Юкъары Радасы) oli Ukraina koosseisu kuulunud Krimmi Autonoomse Vabariigi parlament.
Ülemnõukogu oli ühekojaline ja koosnes 100 liikmest.
Ülemnõukogu kasutas Autonoomse Vabariigi Ülemnõukogu hoonet Simferopoli kesklinnas.
Õiguslik staatus
Ülemnõukogu õiguslik staatus on reguleeritud 1998. aasta Krimmi Autonoomse Vabariigi konstitutsiooniga ja Ukraina seadusega "Krimmi Autonoomse Vabariigi Ülemnõukogust" 1998. aastast.
Ülemnõukogul puudub seadusandliku initsiatiivi õigus. Ta saab nimetada Krimmi Autonoomse Vabariigi Ministrite Nõukogu esimeest ainult Ukraina presidendi nõuandel ja nõusolekul.