cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ambla kirik
Ajalugu, arhitektuur ja sisekujundus
pisi|1620. aastatel [[Berent Geistmanni töökojas valminud altar]] pisi|Ambla kiriku uus altar Kiriku ehitamist alustas Liivi ordu arvatavasti 13. sajandi keskel, pärast Järvamaa minekut ordu võimu alla (1238). Kirik valmis umbes 1270. Käärkamber ehitati samal sajandil hiljem. Arvatavasti 14. sajandi alguses rajati põhjapoolne võlvitud eeskoda.
Arvatakse, et Eesti kirikutest oli Ambla kirikul esimene kõrge läänetorn, mis seinast ei eendu (pärineb arvatavasti 13. sajandi keskpaigast).
Roosaken lääneseinas oli üks esimesi Eestis. Ümaraken on ka kooriruumi lõunaseinas.
Peaportaalil dekoor puudub. Kirik on väljastpoolt lihtne. Aknad on kõrged, mistõttu kirik näeb välja kindluse moodi. Avar pikihoone on gooti stiilis.
Ambla kirik on kolmelööviline kodakirik. Võidukaar on suhteliselt kõrge ja lai. Võlve toetavad saledad ümarsambad. Kapiteelidel on romaanipärane madalate reljeefidega raiddekoor. Kersti Markus on leidnud sellel sarnasusi Gotlandi meistri Lafrans Botvidarsoni reljeefidega ning oletanud, et ta võis olla Ambla kiriku ehitusmeister. Kesklööv on külglöövidest peaaegu kolmandiku võrra laiem. Vööndkaared liigendavad võlvistiku võlvikuteks. Kaared toetuvad seinapoolsete otstega konsoolidele.
Arvatavasti varsti pärast kiriku valmimist lisati põhjapoolne võlvitud eeskoda. Keskaja lõpul ehitati juurde võlvitud käärkamber.
1516 rajati ordumeister Wolter von Plettenbergi korraldusel kiriku juurde Ambla kirikumõis.
Liivi sõjas keskaegne sisustus arvatavasti hävis.
17. sajandi esimesel poolel (arvatavasti 1620. aastatel) valmistas arvatavasti Berendt Geistmann (Tallinna puunikerdaja) värvilise renessanss-stiilis altari. Kantsli valmistas 17. sajandi esimesel poolel Adam Pampelt. Ka pingistik on samast ajast. 1729. aastal sai see lisaks barokkstiilis kõlaräästa Johann Valentin Rabe töökojast.
1849 ehitati uusgooti stiilis rohekashall altarisein Normanni nikerdustega. Altaripildi maalis 1849 Karl Siegmund Walther.
1857. aasta tulekahju
25. mail (13. mail) 1857 oli kirikus tulekahju. Päev enne seda oli Järvamaa praost koos kahe teise õpetajaga koguduses külas ning peeti jumalateenistust. 25. mai keskpäeval pääses kirikumõisa karjaaias tuli lahti. Tuulealused hooned (karjalaudad, tall, tõllahoone ja ait) põlesid maha. Tuul kandis tule kiriku katusele. Katus ja tornikiiver põlesid ära. Tuli rikkus ka kirikukellad. Ka kirikukõrts põles maha. Altar, kantsel ja orel jäid võlvide all alles, nii et jumalateenistusi sai hädapärast pidada.
Pärast tulekahju
Gustav Heinrich Beermanni juhtimisel ehitati 1858 uus tornikiiver ja katus. Tornikiiver on uusgooti stiilis ning tema kõrgus on 49,5 m. Ta järgib Oleviste kiriku torni eeskuju. Kantsel värviti pruunides toonides. Orel varjas suurelt jaolt ära varem domineerinud roosakna, mida nüüd saab täielikult näha ainult väljastpoolt.
Ambla kiriku juurde ehitati 1896 kabel Aegviidu surnuaias. Aastal 1995 varastati ülemine osa altariseinast. Allesjäänud osad restaureeriti.
Aastal 1995 paigaldati valvesignalisatsiooniseadmed. 1995–1998 remonditi põrand, aknad, katus ja karniis. Katus on hiljuti vahetatud. Roosaken on restaureeritud.
Rosenite suguvõsa on annetanud raha uue pildi jaoks varastatud vana altaripildi "Jeesuse ristimine Jordanil" asemele. Vanast maalist valmis 2007. aastal foto järgi tehtud koopia.
Kirikuaed
Ambla kirikuaias on Anton Starkopfi loodud marmorist hauamonument "Poiss moonidega" ning tema kavandatud monument Esimeses maailmasõjas ja Vabadussõjas langenutele, mis avati 1925 ja taasavati 1990. On ka paekivist riste.
Surnuaiale on maetud Friedrich Alexander Georg von Hoyningen-Huene, Jakob Kents ja Teet Lunts.
Esimene variant
Ambla kirikut ehitatud seitse aastat järjest, aga ehitus ei edenenud. Mis päeval ehitati, vajus öösel maa sisse, nii et müüri serv jäi maaga ühetasa. Viimaks õpetanud üks nõiaeit meistrit, et kui kiriku iga nurga alla kaks kamalutäit münte pannakse, siis jäävad müürid püsima.
Asi aidanud kohe. Ehitus kestnud siiski veel seitse aastat seitse kuud ja seitse päeva.
Ühel hommikul, kui kirikuhärra ja ehitusmeister kiriku nime üle aru pidanud, tõusnud kiriku ligidalt allikast, kuhu enne üks härg ära uppunud, must härg üles, jooksnud mööda jõge alla poole ja hüüdnud ise: "Amblah! Amblah! Amblah!" Sellest pandudki kirikule nimi Ambla.
Kohta, kust härg välja tuli, hüütakse praegugi veel härja-auguks.
Teine variant
Ambla kirikut taheti algul ehitada Moe küla Villemi põllule. Seitse aastat tehti hoolsalt tööd, kutsuti seitse venda ehitama, aga müürid lagunesid ja lõhkesid.
Mindi targalt aru pärima. Tark seletas: "Moe küla väli ei kõlba kiriku ehitamiseks. Otsige ümbruses kõige püham hiiepuu üles; selle juurde ehitage kirik. Alust pannes ohverdage seitsme venna verd!"
Aluse panemisel võeti seitse kukke, tapeti alusmüüri kohal, pandi kehad aluse alla. Nüüd ehitus edenes.
Siiski kulus seitse aastat seitse kuud ja seitse päeva kirikuuuste avamiseni.
Ehitajad läksid kiriku nime pärast tülli. Suure tülitsemise ajal tõusis lähedalt allikast äkitselt must härg välja, ähvardas tülitsejaid sarvedega, neile põrnitsedes otsa vahtides. Ei teinud ometi kellelegi paha, vaid jooksis otsekohe kiriku poole. Ammus ise: "Amblah! Amblah! Amblah!"
Nime kuulutamise järel jooksis härg allikale tagasi, kasus allikasse. Allikat hüütakse sest ajast saadik härgauguks.
Kolmas variant
Kolmanda variandi järgi pidi kirik algul ehitatama metsa, kus praegugi on kõrge kiviküngas, aga Sarviline loopinud öösel kivid laiali. Härg karjus: "Ambluh!"
Neli õilsat tõde
Neli õilsat tõde (paali keeles cattāri ariyasaccāni sanskriti keeles catvāri āryasatyāni; ) või neli tõde õilsatele on üks kesksemaid õpetusi budismis. See oli esimene õpetus, mille Buddha andis pärast virgumist oma viiele kaaslasele.
"Neljaks tõeks" hakati seda õpetust Seadmuseratta käimapanemise jutluses nimetama hiljem; veelgi hiljem lisati neile veel täiend "õilsad", mis võis esialgu tähendada ka "tõdesid õilsatele" või (vaimselt) "väärikatele".
Tekst
"See aga, kerjusmungad, on õilis tõde kannatusest (dukkha). Sündimine on ju kannatus, vananemine on ju kannatus, haigus on ju kannatus, suremine on ju kannatus, samuti on kannatused mure, kurbus, kannatus, masendus ja ärevus. Kokkupuude ebameeldivaga on kannatus ja eemalolek meeldivast on kannatus. Kannatus on ka siis, kui ei saada seda, mida ihaldatakse. Lühidalt: viis isiksuse moodustajat (upādānakkhandha) valmistavad kannatusi.
See aga, kerjusmungad, on õilis tõde kannatuse põhjustajast. Selleks on janu (tanhā), kirg, mis ikka ja jälle otsib naudinguid, pannes nautlema kord siin, kord seal, ja nimelt lõbujanu, elujanu ja surmajanu.
See aga, kerjusmungad, on õilis tõde kannatuse kadumisest. Selleks on tolle janu jäägitu kiretu kadumine, tolle hülgamine ja mahajätmine, tollest vabanemine ja uuesti mitte ihkamine.
See aga, kerjusmungad, on õilis tõde kannatuse kadumisele viivast teest. Selleks on õilis kaheksaastmeline tee, ja nimelt: õige vaade, õige kavatsus, õige jutt, õige toimimine, õige eluviis, õige püüdlus, õige järelemõtlemine, õige keskendumine.''"
Üksikasjalikum käsitlus
Buddha on korduvalt ütelnud, et ta õpetab ainult üht asja: rahulolematuse ehk kannatuse lõpetamist (dukkha nirodha).
1. Tõde kannatusest
Paalikeelne sõna dukkha (sanskriti keeles duḥkha) viitab eelkõige rahulolematusele, kannatamisele kõige üldisemas mõttes, kõikvõimalikele ebameeldivustele ja ebamugavustele. Kannatus on üks kokkupandud dharmade kolmest põhiomadusest (trilakṣaṇa) isetuse ja püsituse kõrval.
Tõde kannatusest (paali keeles dukkha ariya sacca) loetleb mitmesuguseid kannatusi: sündimine, vananemine, haigus, suremine, mure, kurbus, masendus, ärevus, kokkupuude ebameeldivaga, eemalolek meeldivast jne. Loetelu lõpeb lühikokkuvõttega: "viis isiksuse moodustajat (upādānakkhandha) valmistavad kannatusi", viidates isiksust moodustavale "kütusele" (upādāna) ehk kippumisele, mistõttu kogu eelnev loetelu muutub suhteliseks, subjektiivseks ja kaotab tähenduse. Esimese tõe laiendus ja põhjalikum käsitlus leidub "Isetuse õpetuses".
2. Tõde kannatuse põhjusest
Tõde kannatuse põhjusest (dukkha samudaya ariya sacca) nimetab põhjuseks janu, kirge, lõbujanu, elujanu ja surmajanu. Janunemine ehk iha isikliku tunnustuse järele oli kannatuse põhjusena mainitud juba esimese tõe lühikokkuvõttes.
3. Tõde kannatuse lakkamisest
Teine ja kolmas tõde on kokkuvõtlikult esitatud Sõltuvusliku tekkimise õpetuses, kus janule on lisatud veel rumalus ja vihkamine, mis üheskoos moodustavad kolm põhilist meelemürki. Kolm meelemürki on kujutatud sõltuvuslikku tekkimist sümboliseeriva olemisratta keskel maona (vihkamine), kelle sabast hoiab kinni siga (rumalus) ja kes ise hoiab kinni kukest (ihaldamisest).
4. Tõde kannatuse lakkamiseni viivast kaheksaosalisest teest
Tõde kannatuse lakkamiseni viivast kaheksaosalisest teest (dukkha nirodhagāminī-paṭipadā ariya sacca).
Mahajaana
Nelja õilsat tõde vaadeldakse mahajaanas kolmest erinevast aspektist. Seda nimetatakse ka kolmeastmeliseks teeks.
Esimene aste on darśanamārga – nägemise tee (“õilis tõde kannatusest andis mulle silma näha” jne) – seda teed lihtsalt nähakse, ilma seda iseenese peal rakendamata.
Teine aste on bhāvanāmārga – kujustamise tee (“tunda on vaja just seda õilsat tõde kannatusest”) – kui ma seda endale ütlen, siis nõnda tõmban ma selle tõe endale sisse ja kujustan enda sees tema olevaks.
Kolmas aste on aśaikshamārga – mitte õppimise tee (“ma tunnen seda õilsat tõde kannatusest”) – see teadmine väljendab seda, et õppida ei ole enam vaja.
Edasi vaadeldakse ka ülejäänud kolm tõde samamoodi läbi, igaüks kolm korda, st kolmes järgus: neli korda kolm annab kokku kaheteistkümnel moel.
Metakeel
See võib viidata igale terminoloogiale või kasutatavale keelele, et arutada keelt ennast: kirjalikku grammatikat, või arutelu keelekasutusest. Väga sageli eristatakse väljendeid metakeeles sihtkeelest kaldkirja kasutamisega, viidetega või tehakse nende jaoks eraldi rida.
Abaka
Abaka on manilla, kanepbanaanist (Musa textilis) saadav kiud.
Abaka on mitme asula nimi maailmas.
Abaka on ka perekonnanimi, mille tuntumate kandjate seas on:
Narva piiramine (1704)
Narva piiramine oli 1704. aastal toimunud Põhjasõja piiramislahing, mille tulemusena Venemaa tsaaririigi väed vallutasid Rootsilt Narva linna.
Piiramise algus
1704. aasta 27. aprillil saabus Narva alla Pjotr Apraksin ligi 4000 mehega. See vägi võttis üles positsioonid Narva jõusuudmes. Kaks Rootsi brigantiini proovisid vaenlase manöövreid takistada, kuid said venelaste kahuritulest kõvasti kannatada. Kuigi Narva komandant Henning Rudolf Horn oli eelmise aasta talvest saadik palunud, et linna rohkem toidumoona saadetaks, kuid 1704. aasta juuniks olid linnas ikkagi toitlustusprobleemid, lisaks polnud paljudele sõduritele ka korralikku peavarju.
Aprilli lõpus jõudis Narva reidile mitu moonalaeva Tallinnast, kuid kuna venelased olid juba linna all, proovisid nad moona veel maa kaudu Narva vedada. Venelased said sellest plaanist aga teada ning asusid neid moonakonvoisid rüüstama.
Rootsi abivägede saabumine
Narva reidile saabus iga päevaga aina rohkem Rootsi laevu, kes kandsid Tallinnast kohale lisaks moonale ka sõdureid,. Nii toimetati kohale Gustav Adolf Brunowi pataljon koos veel Otto von Rehbinderi Järva ja Bogislaus von der Pahleni Harju jalaväerügemendiga, lisaks olid kaasas ka Viru jalaväerügemendi riismed. Kogu selle laevastiku juhatajaks oli Jakob de Prou.
Tallinnas oldi Narva piiramist tõsiselt võetud ning linna abistamiseks suure hulga vankreid, voorimehi ja muidugi moona kogunud. Need suured voorid kogunesid Sämi jõe ja Pikaristi juurde, kuid ei olnud nõus ilma suurema eskordita linna minema, kuna venelased tugevdasid igapäevaselt oma Kuderküla sillapead. Tallinnast oodetud ratsasalku aga ei tulnud ning peale kahenädalast ootamist olid konvoid sunnitud tagasi minema. Samal ajal ohustasid venelased aina enam Narvat, saates välja aina suuremaid väesalku.
Sõjategevus Narva linna ümber
vasakul|pisi|[[Johann Christoph Brotze illustratsioon Narva piiramisest]] Kuigi Narva ümber koondus aina rohkem Vene väeosi, ei julgenud nad ikkagi veel rünnakule minna. 15. mail paigutas de Prou Narva jõe suudme ette ühe kutri ja ühe Stralsundi-nimelise laeva. Need laevad pommitasid mitu tundi venelaste laagrit, kuni viimased 21. mail hulga jalaväe ja kahuritega kalda äärde tulid ning sealt tule avasid.
29. mail röövis üks Vene ratsasalk ära 16 hobust. Kuigi kindlusest avati nende pihta tuld, ei heidutanud see venelasi. Samal päeval tuli veel üks ratsasalk üle jõe ja proovis rootslaste ratsavalvet tiivalt haarata. Selle tõttu pidi kapten Hochhusen oma valvega linnale lähemale taganema. Venelased proovisid neid rünnata, kuid aeti tagasi. 29. mai nägi veel Vene jalaväeosade ilmumist Vepskülasse, kuid need taganesid kahuritule all.
30. mail tuli Wolmar Anton von Schlippenbach 400 ratsanikuga Rakverre, Tallinnast väljusid laevadel veel Adam Carl De la Gardie ja Hans Heinrich von Liewen koos 1800 jalaväelase ja mõne kahuriga. Schlippenbach oli käskinud neil taas Narvaga varustusliin avada. See neil aga ei õnnestunud, kuna venelasi oli Narva ümbrusesse juba liiga palju kogunenud. Nüüd oli Narva linn Vene üksuset poolt täielikult ümber piiratud.
Juuni algusestabas Rootsi laevastikku Narva reidil suur torm, mille tõttu kaotati mitu laeva koos moonalastiga.
2. juunil väljus Narvast Ivangorodi poole Rootsi sõjasalk ooberstleitnant Marcquardi ja majori Funckeni juhatusel. See üksus asus venelaste laagri vastu rünnakule ning lõi nad ka põgenema, kuid Vene üksused kogusid end kiiresti ning asusid vasturünnakule. Ka see rünnak löödi tagasi. Sama päeva lõuanl, kella nelja paiku asusid Otto Rehbinder, Herman von Fersen, major Nieroth ja Berend Rehbinder 1700 jala- ja ratsaväelasega linnast väljaspool asuva Punase Kuke kõrtsi juurde positsioonile. Seal asusid nad venelastega võitlusesse ja sundisid nad taganema.
Kuigi nii Narvast, Ivangorodist ja selle ümbrusest pandi venelastele suuresti vastu, ei takistanud see nende retki linna ümbruses. Mõni neist ulatus ka Purtse jõeni.
Vene peavägede saabumine
Juuni keskpaigaks saabusid Narva alla ligi 30 000-meheline Vene peaarmee. Armeega olid kaasas selle juhataja Georg Benedict von Ogilvy ja ka Venemaa tsaar Peeter I, lisaks veel teised õukondlased.
Nüüd, kus Vene peaväed olid oma laagri üles seadnud, asuti kiiresti oma positsiooni kindlustama. Kuni Pühajõe, Sillamäe ja Peipsini rajati kaitserinnatisi ning paigutati Hispaania ratsanikke.
Venelaste lõks
9. juuni pärastlõunal lasid venelased kahest oma kahurist kindluse poole Rootsi märgulasu, millele kindlusest vastati. Varsti märkasid rootslased kindluse ümber mestast kerkivat tossupilve. Arvati, et Rootsi abiväed on venelaste positsioonide vastu rünnakut alustanud. Venelased seadsid nüüd oma telgid kokku ja rivistusid lahinguks. Nüüd nägi Horn, kuidas metsast väljuvad Rootsi jala- ja ratsamehed, kes venelastega tulevahetusse asuvad. Peale tulevahetust hakkasid venelased taganema. Horn saatis Marcquardi koos Lode, Treydeni ja Funckeniga ja ligi 1000 jalaväelase ning mõne kahuriga kindlusest välja, et oma abivägedele vastu minna. Venelased olid aga osa oma armeest rootslasteks riietanud ning siin kindluse all näidislahingut pidanud. Kui nüüd Rootsi üksused kindlusest välja tormasid, piirati nad ümber ja hävitati. Vangi langesid Marcquard ning teised ohvitserid.
Piiramise jätk
Peale rootslaste suurt kaotust, 10. juunil tuli linna alla Vene trummar, kes andis üle mõned kirjad. Järgmine päev oli samuti vaikne, venelased proovisid korraks vaid rootslaste ratsavalvet rünnata, aga ilma eduta. 12. juunil naasis trummar oma kirjadele vastust saama. Järgmisel päeval saatis Horn ühe pasunapuhuja venelaste laagrisse, keda aga laagrisse sisse ei lastud. 15. juunil sõlmiti poolte vahel lühike vaherahu, et lahinguväljalt surnuid ära tuua. Üks suursugusematest hukkujatest seni oli rittmeister Lindenkrantz.
Läsna-Valgejõe lahing
18.-20. juuni nägi vaid mõnda venelaste ratsaretke linna alla. Vene jalavägi aga jõudis oma kaevikutega aina lähemale. Nende aproššid ulatusid juba reduutide ja Gloria bastionini. Horn saatis nende takistamiseks välja väikse väesalga, kes venelaste töö lühikeseks ajaks seisma pani. 22. juunil jõudsid venelaste aprošsid Liivakülani, paigutades sinna lähedale oma grenadere ja musketäre. Pärastlõunal läkitas Horn sinna paatidel mõned suurtükid sõduritega, kes vastase pihta tule avasid ja taganema sundisid. See aga ei aidanud, kuna varsti olid venelased vanal positsioonil tagasi.
1. juulil moodustasid rootslased vabatahtlikest 30-mehelise väesalga, mis proovis venelaste seast vange võtte. See neil aga ei õnnestunud, sest venelased pakkusid tugevat vastupanu. Üks venelane võeti kinni, kuid ta pani nii kaua vastu, kuni lõpuks kapten Hochmut oli sunnitud ta surmama. Sama päeva õhtul kella seitsme paiku läksid leitnant Eschener ja lipnik Peter Jansen 52 mehega Victoria bastioni ette jõe äärde, et mõne venelase vangi võtta. See ka õnnestus, sest kui üks Vene jalaväeüksus proovis sealset kalapüüki takistada, ründas see salk neid selja tagant. Venelased kaotasid ligi 50 meest ning linna toimetati 9 vangi. pisi|[[Alexander von Kotzebue maal "Narva vallutamine" ("Взятие Нарвы")]]Kuni juuli lõpuni tegelesid venelased kaevamistöödega, jõudes veel Rae mõisani. Bastionidest peeti vaenlastega tulevahetust. 31. juulil alustasid venelased linna suuremat pommitamist suurtükkidest ja müüsritest, mis ta oli eelmine päev positsioonile viinud.
Venelaste tormijooks ja linna langemine
Peale läbirääkimiste ebaõnnestumist alustas Vene armee 10. augusti keskpäeval Narvale tormijooksu. Selles osales ligi 8000 meest kindralite Schönebeki, Chambersi ja von Wehrdeni juhatusel. Kuna rootslased polnud sellel päeval tormijooksu oodanud, olid müürid kehvasti kaitstud. Honori bastionil näiteks pidasid vahti vaid 16 linnakodanikku, neile lisaks veel vaid paar ohvitseri, nende seas major Funcken. Venelased murdsidki esimesena Honori bastioni juurest linna ning võtsid ka teised bastionid kiiresti enda alla, pöörates siis sealsed kahurid linna poole. Osa garnisonist põgenes Ivangorodi, teised peitsid end keldritesse ja majadesse. Tänaval olijad torgati suures osas surnuks. Kui tsaar sellest rüüstamisest kuulis, läks ta ise linna ja rahustas oma sõdurid maha.
Vangilangenud
Paljud vangilangenud (kaasaarvatud ka tsiviilisikud) viidi peale linna langemist Venemaale asumisele. Üks neist oli ka hilisem memuaarikirjanik Lovisa von Burghausen.
Mälestuse jäädvustamine
Narva piiramisel langenud vene sõjaväelastele on Narva püstitatud monument.
Üksiku nukleotiidi polümorfism
pisi|DNA molekul 1 erineb DNA molekulist 2 ühe aluspaari juures (C/T polümorfism) Üksiku nukleotiidi polümorfismid ehk üksiknukleotiidsed polümorfismid (inglise single nucleotide polymorphisms; SNPs (hääldatakse snips) eestipäraselt SNP-d) on DNA järjestuse variatsioonid, mis on toimunud ühe genoomi nukleotiidi (A, T, C või G) muutumisel.
Kui genoom (või mõni muu jagatud jada) erineb ühe liigi isendite vahel või paariskäivates kromosoomides – näiteks kahe isiku DNA fragmentide järjestamisel saadakse ühel AAGCCTA ja teisel AAGCTTA –, siis sel juhul me ütleme, et on olemas kaks alleeli (näites olid nendeks C ja T). Peaaegu kõigil tavalistel SNP-del ongi ainult kaks alleeli.
Erinevalt paljudest teistest mutatsioonidest ei vii SNP-d tavaliselt kodeeritavate aminohapete muutumiseni ning ei ole seetõttu organismile kahjulikud. Kuigi SNP-d ei põhjusta enamasti haigusi, võivad nad siiski aidata kindlaks määrata haigestumise tõenäosust.
SNPde efekti või mõju ennustamist vastavate töövahenditega nimetatakse SNPde annoteerimiseks.
SNP-d inimese genoomis
Inimese genoom koosneb 3 miljardist DNA aluspaarist, mis jaguneb 23 paari kromosoomide vahel. Kaasaegsete andmete kohaselt erineb kahe eri inimese DNA kuni 0,1% ehk vähem kui 3 miljonit DNA aluspaari. Erinevates inimpopulatsioonides erineb alleelide esinemissagedus – ühe geograafilise või etnilise rühma juures võib osa alleele olla üldisest keskmisest palju sagedamini või just harvemini esindatud.
SNP esineb keskmiselt iga 100–300, aga mõnedel andmetel ka kuni iga 1000 nukleotiidi järel  ja nendevahelised erinevused muudavadki kõik indiviidid geneetiliselt unikaalseks (välja arvatud ühemunakaksikud, kes jagavad ühte genotüüpi).
Üksiku nukleotiidi polümorfismid on kõige sagedamini esinev geneetiline varieeruvus inimese genoomis – avalikesse andmebaasidesse jõudnud SNP-de koguarv ületab juba 9 miljonit.
SNP-de tüübid
Kõige tavalisem on transitsioon: üks puriin asendub teisega või üks pürimidiin asendub teisega (C ↔ T, A ↔ G). Harvemini esineb pürimidiini asendumist puriiniga või puriini asendumist pürimidiiniga ehk transversiooni (C/T ↔ A/G).
Kui ekslikult replitseerunud koodon kodeerib sama aminohapet mis ennegi, siis on tegemist vaikiva mutatsiooniga, mis ei mõjuta organismi. Kui tulemuseks saadakse koodon, mis valgu sünteesi lõpetab, siis on tegu nonsenssmutatsiooniga, kui aga saadud koodon kodeerib teist aminohapet, on tegu missensse mutatsiooniga.
Lisaks ühtede nukleotiidide asendumisele teisega võivad toimuda ka uute nukleotiidide lisandumised – insertsioonid – ja olemasolevate kustumised – deletsioonid. Mõlemal juhul leiab aset geeni lugemisraami nihe (raaminihe) või muutub mRNA splaissimine. Kummalgi juhul muutub oluliselt geeni saadus.
SNP-de kasutamine ja tähtsus
Variatsioonid DNA järjestuses võivad määrata kuidas inimestel arenevad haigused ning kuidas toimub reageerimine patogeenidele ja kemikaalidele aga ka ravimitele ning vaktsiinidele, ning millised võivad olla kõrvaltoimed. Seetõttu keskendub ka meditsiinialane uurimistegevus järjest enam SNP-dele – püütakse välja arendada personaalset meditsiini, mida võib arvata antud valdkonna põhiliseks tulevikusuunaks.
Üheks põhiliseks SNP-de eeliseks arvatakse nende analüüsimise lihtsust – on täiesti võimalik analüüsida korraga kümneid või isegi sadu tuhandeid SNP-sid, kasutades selleks näiteks geenikiibi tehnoloogiat.
2012. aasta seisuga on tehtud üle 1300 ülegenoomse assotsiatsiooniuuringu, mille käigus on uuritud üle 200 haiguse ja tunnuse, ja avastatud üle 7400 SNP, mis on haigusega seostatud.
Nomenklatuur
SNP-de nomenklatuur võib olla segadusse ajav. Ühe SNP üleskirjutamisel on kasutatud mimeid mooduseid ja konsensust pole saavutatud. Ühe lähenemise järgi kirjutatakse SNP-d prefiksiga, millele järgneb periood ning siis ">"-märk, näitamaks metsiktüüpi ja nukleotiidi, mis sellega vahetus (näiteks: c.76A>T, kus A>T tähendab, et adeniin on asendunud tümiiniga).
Stolbovoi saar
Stolbovoi saar (vene остров Столбовой) on piklik ja kitsas saar Põhja-Jäämere Laptevite meres, Ljahhovi saarte kõige läänepoolsem saar. Ta paikneb Kotelnõi saarest umbes 100 km kaugusel edelas ja Siberi rannikust 184 km põhjas. Ta kuulub Sahha Vabariigi koosseisu.
Saare pikkus on 47 km, laius kuni 10 km ja pindala on 170 km². Pinnamood on tasane, kõrgus kuni 220 m üle merepinnast. Saare loodeosas on 5 km pikkune järv.
Skalistõi neemel asub saare kõige põhjapoolsem punkt.
Saare avastas Jakov Sannikov, kaupmees Ivan Ljahhovi tööndusartelli liige, 1800. aastal. Saar sai nime tumedate tulpade järgi, sest tumedad kaljud on valge lume taustal hästi nähtavad.
Saart külastas 1822. aastal kapteni Pjotr Anjou ekspeditsioon.
Saar on asustamata. Seal tegutseb hüdrograafiajaam.
Saare kliima on väga karm. Valitseb jääkõrb. Suurema osa aastast on saare ümbruse veed jääs.
Tektooniliselt moondunud settekivimid, millest saar koosneb, on moodustunud hilisjuura ja varakriidiajastul. Neist on leitud karpide säilmeid. Liivakivikihid vahelduvad kiltkivi- ja argilliidikihtidega ja kõik nad on muutunud sünklinaalseteks struktuurideks. Leidub kvartsdioriidi daike.
Stolbovoi saarel kasvavad samblad ja samblikud. Elutsevad põhjapõdrad, polaarrebased, jääkarud, lemmingud. Kevadel ja suvel on palju linde.
Pohrebõštše
Asula oli olemas juba 16. sajandi keskpaiku. Rajoonikeskuseks sai Pohrebõštše 1923. aastal ja alevi staatuse omandas 1938. aastal. Linnaõigused sai Pohrebõštše 1984. aastal. Ukraina 2001. aasta rahvaloenduse andmetel oli Pohrebõštše elanikest ukrainlasi 98,08%, venelasi 1,38%, poolakaid 0,18% ja valgevenelasi 0,16%.
TV14
TV14 oli Eesti telekanal, mis kasvas välja telekanalist Kalev Sport ning kandis lühikest aega ka nime TV4.
Kanali kontseptsiooni järgi oli tegemist kodaniku-, tervise-, hariduse-, sporditelevisiooniga. Telekanal oli eetris ööpäev läbi ning omasaadete kõrval näidati ka filme ja välismaalt sisse ostetud telesaateid. Viimastel tegutsemiskuudel edastas TV14 peamiselt Tallinna TV pilti.
Kanali sulgemine
TV14 lõpetas programmi edastamise 1. juulil 2011.
TV14 juht Toomas Lepp põhjendas, et lõpetamises on süüdi Starman, kuna Starman lõpetas 8. juunil ühepoolselt TV14 signaali edastamise.
Ümaralehine kellukas
Ümaralehine kellukas (Campanula rotundifolia) on kellukaliste sugukonda ja kelluka perekonda kuuluv mitmeaastane rohttaim. Eestis on ümaralehine kellukas tavaline.
Levila ja kasvukoht
Kellukas kasvab kogu Põhja- ja Kesk-Euroopas, Siberis ja Põhja-Ameerika põhjaosas. Kasvab kuivematel niitudel.
Kirjeldus
Kellukas kasvab 16–40 cm kõrgeks. Juurmised lehed on ümaralehisel kellukal tumerohelised, pika rootsu ja ümmarguse lehelabaga, tavaliselt peensaagja servaga. Õitseajaks on need tavaliselt juba kuivanud. Varrelehed on kitsad, süstjad.
Õis on harilikult 5 sümmeetriateljega, harilikult kahvatusinine, ehkki esineb ka valgeid, roosasid ja lillasid õisi. Õielehed on õiepõhja lähedal pisut heledamad kui otstest. Õied on 15 mm pikad ja paiknevad kas üksikult või mitme kaupa pikkade peente varte otsas. Õisi tolmeldavad mesilased, kuid nende puudumisel võib õis ka ise ennast tolmeldada. Taim õitseb maist septembrini.
Viljaks on 3–4 seemnega longus kupar, millest seemned pääsevad välja kolme kupra alusel tekkiva augukese kaudu.
Kõik taime osad eritavad murdmisel valget piimmahla.
Kasvukoht
Liik on väga vormirikas. Diploidsed taimed on kogu Euroopas laialt levinud. Briti saartel esineb nii tetraploidseid kui ka isegi heksaploidseid isendeid.
Kultuuris
Katoliiklikes maades peetakse ümaralehist kellukat püha Dominicuse lilleks.
Kehra
pisi|Kehra linn, rongijaam ja tselluloositehas (november 2021) Kehra on linn Harjumaal Anija vallas Jägala jõe ääres, Tallinnast idas.
1945. aastal sai asula iseseisva omavalitsusega alevi staatuse, 1993. aastal aga linnaõigused. 2002. aastast, mil linn ühines Anija vallaga, on Kehra vallasisene linn ja Anija valla halduskeskus.
Linn on tuntud tselluloosi- ja paberitehase järgi, mis tänapäeval on spetsialiseerunud jõupaberi tootmisele.
Kehrat läbib Tallinna–Narva raudtee. Tallinna on raudteed mööda 39 kilomeetrit, maanteed mööda umbes 43 kilomeetrit.
Ajalugu
pisi|[[Jägala jõgi Kehras]]
Kehra küla (praegusest linnast umbes 1 km põhjas, Jägala jõe ääres) on esmamainitud Taani hindamisraamatus 1241. aastal. 1620.–1630. aastatel rajati kilomeetri jagu külast lõuna poole, varasema Karukse veskikoha juurde Kehra mõis. Praeguseni säilinud varaklassitsistlik puidust mõisahoone ehitati 1820. aastatel ning on arvatavalt linna vanim ehitis.
1850. aastal alustas tegevust Kehra vallakool, millest kujunes hiljem välja Kehra Gümnaasium.
1870 avati Tallinna–Peterburi raudteeliin ning 1876 asutati Kehra raudteejaam. Selle tulemusena hakkas Kehra arenema suvituskohana.
4. jaanuaril 1919 toimus linna lähedal Eesti Vabadussõja Kehra lahing.
Suurem asula hakkas raudteejaama ja mõisa juurde tekkima pärast Jägala jõe äärde Eesti esimese iseseisvusperioodil suurima rajatud ehitise – Eesti Metsa ja Tselluloosi Aktsiaühingu sulfaattselluloositehase asutamist 1938. aastal, eriti intensiivselt aga 1950.–1960. aastatel.
1961. aastal ehitati uus koolimaja. 1962. aastal alustas tegevust Kehra Kunstidekool. 1963. aastast tegutseb asulas rahvateater Kehra Nukk.
Kehral oli omavalitsuslik staatus aastatel 1991–2002. Linnaõigused saadi 1993. aastal. 2002 ühineti Anija vallaga ja Kehrast sai vallasisene linn.
Kehra linna endine vapp ja lipp olid kasutusel aastatel 1993–2002.
Rahvastik
2011. aasta rahvaloenduse andmetel oli Kehra elanike arv 2889, neist eestlasi 1531 (53,0%) ja venelasi 1006 (34,8%).
Tuntud isikuid
Tuntud inimestest on Kehrast pärit botaanik August Vaga, näitlejad Laine Mägi ja Tõnu Aav, lauljad Kare Kauks ja Silvi Vrait, riigitegelane Rein Loik, modell Karmen Pedaru.
Sündinud 27. septembril
''Siin on loetletud 27. septembril sündinud inimesi
Andrus Johani
Andrus Johani (aastani 1936 Arnold Johani; 1. september 1906 – 18. august 1941) oli eesti maalikunstnik ja graafik.
Elukäik
Andrus Johani sündis Tallinnas Tondil. Agulilapsena õppis ta vaheajaga mitmes Tallinna algkoolis. 1922. aastal siirdus ta oma õpetaja innustusel õppima Riigi Kunsttööstuskooli dekoratsioonimaali erialale, kus sõbrunes Kaarel Liimandiga, kellega jäi lähedaseks sõbraks kogu eluks. 1926. aastal jätsid mõlemad kooli pooleli ja läksid õppima Tartusse Kõrgemasse Kunstikooli Pallas. Aastatel 1929–1931 teenis Johani aega Eesti Kaitseväes.
Aastatel 1926–1933 õppis Johani Kõrgemas Kunstikoolis Pallas Peet Areni, aastast 1931 Ado Vabbe ateljees maali erialal. Juba 1928. aastast hakkas Johani esinema Eesti ja 1929. aastast välismaa kunstinäitustel. 1933. aastal lõpetas Johani koos Liimandi, graafik Hando Mugasto ja skulptor Ernst Jõesaarega kooli ühes tugevamas lennus. Johani astus kunstiühingu Pallas liikmeks ning asus tegutsema vabakutselise kunstnikuna.
Aastatel 1940–1941 kuulus Johani Eesti Nõukogude Kunstnike Liidu organiseerimistoimkonda. Teise maailmasõja rinde lähenedes astus Johani hävituspataljoni, mille võitlejana võttis osa Tartu “kaitsmisest”. Johani langes Mustvee all vangi, viidi Viljandi koonduslaagrisse ning hukati 18. augustil Tartu vanglas.
Isiklikku
Ta abiellus 1. juulil 1933 Helene Mugastoga (1903–1999), kellega oli kohtunud Pallase maipeol. 1934. aastal sündis paaril poeg Eero, kellel diagnoositi Downi sündroom. Poeg suri 1941. aastal. Tema vend oli tšellist Johannes Johani ning vennatütar kunstnik Talvi Johani ning vennapoeg arhitekt Toomas Johani.
Looming
pisi|"Tartu äärelinnas" (1935) pisi|"Talvemaastik Tartus" (1940) Juba enne Kõrgema Kunstikooli Pallas lõpetamist oli ta tunnustatud kunstnik. Tema isiksus küpses tavatult kiiresti. Ta paistis silma kindlavormilise ja lopsaka joonistusmaneeriga. Nagu realistide puhul tavaline, kuulusid rahvalähedus ja teemade võrdsus Johani loomingu alustõdede hulka. Tõsise huviga kompis ta ilusa ja inetu piire, tegeles tavaliste inimestega, kelle terase silmaga nähtud lugusid jutustas. Näiteks maalid "Pesutriikijad", "Kõrtsis" ja "Ema" jt.
Nii mõneski töös näeme Johani boheemlaselu idüllilist poolt – jõudehetki, "eineid murul", millel on kunstiajaloos pikk traditsioon. Teisalt valdas Johani ka meeleheitliku, ohjeldamatu lõbususe teemat. Teda huvitas kõrts kui lihtsa inimese elumuredest vabanemise paik; agulimiljöö ja kõrts kui emotsionaalse põrgu metafoorid.
Andrus Johani joonistus "Istuv vanamees" (1936) on tehtud suviselt Võru-Petseri matkalt, mille kestel kunstnik jäädvustas terve galerii mahlakaid rahvatüüpe – kiirelt ja täpselt, elavas impressionistlikus laadis.
1940. aastal, mil Eestis kehtestati Nõukogude võim, võimendusid kunstnike loomingus uued motiivid ja kangelased, sh tööliskond kui poliitiliselt aktiivne jõud. Johani kavandas suuri kompositsioone, kuid ei jõudnud neid lõpetada, sest hukkus Teises maailmasõjas. Ta äratas tähelepanu eelkõige töörahva heaolu ja tüübistikku kujutavate žanrijoonistustega. Viljeles nii ühe- kui paljufiguurilist olustikumaali, plastiliselt selget ja psühholoogiliselt veenvat portreejoonistust ja -maali, karakteretüüdi ning peene koloriidikäsitlusega maastikumaali ja linnavaadet. Johani oli suurepärane portretist ning on teinud meeldejäävaid portreid oma abikaasast. Ta on jäädvustanud lõuendeile lummavaid linnavaateid nii Tartust kui ka Pariisist. Johani värskendas toonast raamatukunsti pliiatsi- ja tušijoonistustega. Tema aktikrokiidki on täisväärtuslikud kunstiteosed.
Johani maalijaideaaliks olid 17. sajandi Hollandi meistrid Rembrandt ja Frans Hals. Pariisi-reisil õppis kunstnik ka prantsuse moodsa kunsti kogemustest, kuidas värvide täiskõlast loobumata ja tõetruudusega tingimata jäädvustada pildile argine elulõik. "Natüürmort jänesega" (1939) ja humoristlik "Isa portree" (1940) esindavad hästi nii Johani maalijatalenti kui ka hilisrealistlikku kunsti.
Andrus Johani joonistusanne oli niivõrd võimas, et 1930. aastate kunstielu parim ja vahetu asjatundja Alfred Rõude oskas tema kõrvale tõsta vaid Eduard Wiiralti enda. Kui otsida Eesti joonistuskunsti klassikat, kus ühineksid filigraanne ja hoogne tehnika ning varjundirikas inimesekujutus, siis tuleb vaadata just Johani loomingu poole. "Daam päevavarjuga" ning "Istuv tütarlaps" on kavandid suuremale tööle. Mõlemad torkavad silma Johani töödele niivõrd iseloomuliku muretu meeleoluga, kus prantslasliku kergusega antakse edasi jalutavaid või puhkavaid inimesi. Need on joonistused, mis lisaks kunstitehnilistele väärtustele kannavad endas neid meeleolusid, mis 1930. aastate teisel poolel andsid veel aimu rahulolust ning õnnetundest. "Pariisi katused" on Johani loomingus märkimisväärsel kohal. Ta kujutab linna, kus tema kunstnikukäekiri sai inspiratsiooni. Siin on segu salapärastes tagasoppides seiklemisest kui ka katuste mustrilise ning vormilise mitmekesisuse edasiandmisest.
Mälestuse jäädvustamine
Andrus Johani mälestuseks on kunstniku endisse elukohta Tartus aadressil Liiva 17 paigutatud mälestustahvel: "Selles majas elas 1935–1940 kunstnik Andrus Johani".
Teosed
pisi|"Töörahva ülestõus 21. juunil 1940 Tartus"
Joonistused
pisi|"Pariisi vaade" (1937)
Näitused
pisi|"Poksija" (1932)
Atoll
thumb|right|320px|Atolli moodustumist näitlikustav animatsioon. Korallrahu on kujutatud punaka ja violetsena. Animatsioonil kujutatu võib tegelikkuses kesta miljoneid aastaid.
Atoll ehk rõngassaar ehk rõngasrahu on ümara põhiplaaniga korallrahu, mille keskel on laguun.
Atollid on lubjakivist rõngassaared, mis on reeglina tekkinud aeglaselt merepinnast allapoole vajuvatele vulkaanilise tekkega ookeanilistele saartele organismide elutegevuse tulemusena.
Korallidele ja vetikatele, mis moodustavad atolle, on vaja teatud tingimusi elutegevuseks. Nendeks on puhas hapnikurikas ja soe merevesi ning küllaldaselt valgust. Kõige sobivam temperatuur korallide kasvuks on 28...30 °C. Sellest saab järeldada, et atollid esinevad madala ja puhta veega troopilise ja ekvatoriaalse kliimaga ookeanides. Korallidele sobib hästi lainetus, sest lained rikastavad vett hapnikuga. Jõgede suudmealadel korallriffe ei ole, sest jõe setted teevad vee sogaseks, mis korallidele ei sobi. Samuti ei meeldi korallidele riimvesi. Suurte jõgede (näiteks Amazonas) suudmealadel korallrahusid ei ole. Korallid ei kasva sügavamal kui 20...25 m merepinnast, sest koos korallidega sümbioosis elavad üherakulised vetikad vajavad fotosünteesiks valgust.
Atollid tekivad tavaliselt vulkaanilisi saari kaarena ümbritseva rifina. Vulkaanilise tegevuse lakates hakkab saar peamiselt erosiooni, aga ka vulkaanilise materjali jahtumise ja sellest tuleneva kokkutõmbumise tõttu vajuma. Korallid aga peavad vajumise tempoga sammu ja kasvatavad rifi järjest kõrgemaks. Lõpuks vajub saar vee alla ning moodustubki atoll, mille keskel on enam-vähem ümara kujuga laguun. Selle teooria pakkus esimesena välja Charles Darwin ja see on teadlaste seas aktsepteeritud tänini.
Eesti ala korallrahujäljed
Eesti korallrahud on tekkinud siluris. Et biomorfne lubjakivi on kõvem kui tavaline lubjakivi, on paljud korallrahud maapinnal näha, kuigi nad enam ei kasva. Näiteks Nootamaa on kunagine atoll, mille rõngast ulatub praegu sirbikujuline kaar üle merepinna.
Voolutihedus
Voolutihedus J võrdub elektrivoolu tugevuse I ja elektrijuhi ristlõikepinna pindala A jagatisega: Valem kehtib tingimusel, et voolu jaotus juhi ristlõikes on ühtlane.
Voolutiheduse ühikuna on A/m2 kõrval kasutusel ka A/mm2.
Riistvõimlemine
Riistvõimlemine on sportvõimlemise ala, mis koosneb riist- ja vabaharjutusest.
Ajalugu
Võimlemise juured ulatuvad antiikaega Vana-Kreekasse, kus 600 eKr olid olemas võimlemise-spordi asutused. Tänapäevane kooli- ja tervisevõimlemine sündis Euroopas 18. sajandil ja võistlusvõimlemine 19. sajandil. Olümpiamängude kavas on võimlemine olnud alates aastast 1896. Iluvõimlemine lisandus olümpiamängude kavva 1984. aastal ja batuudihüpped 2000. aastal. Rahvusvaheline Võimlemisföderatsioon (FIG; Fédération Internationale de Gymnastique), mille peakorter asub Šveitsis Moutier's, asutati 1881. aastal. FIG-il on 125 liikmesriiki.
Tardkivimite klassifikatsioon
Tardkivimite klassifikatsioon on tardkivimite süstemaatiline gruppidesse jaotamine neile iseloomulike tunnuste või omaduste alusel.
Struktuuril põhinev klassifikatsioon
Struktuuril põhinev klassifikatsioon näitab peamiselt kivimi moodustumise kohta. Struktuuri alusel eristatakse kolme suurt tardkivimite rühma. Need on süvakivimid ehk abüssaalsed kivimid, poolsüva- ehk soon- ehk hüpabüssaalsed kivimid ning purskekivimid ehk efusiivsed ehk vulkaanilised kivimid.
Süvakivimid on tardunud sügaval maapõues. Süvakivimeile on iseloomulik jämedateraline struktuur, mis väljendub palja silmaga selgesti nähtavates üksikutes mineraalides, millest kivim koosneb. Tuntud ja laia levikuga süvakivimiks on graniit.
Soonkivimid on vaheaste süva- ning purskekivimite vahel ning nagu nimigi ütleb on nad tardunud enamasti maapinnalähedastes soontes. Struktuurilt on nad küll enamasti faneriidilised ehk silmaga nähtavate kristallidega, kuid kristallide terasuurus jääb süvakivimite omale alla. Sellised on näiteks diabaas ja graniitporfüür.
Purskekivimid on tekkinud maapinnale purskunud vulkaaniliste produktide tardumisel või tsementeerumisel. Purskekivimid on jahtunud kiirelt ja seega pole kristallidel olnud aega, et kasvada, mistõttu võib purskekivimite struktuur olla ka klaasjas ehk amorfne. Tavaliselt on kristallid küll olemas, kuid nii väikestena, et palja silmaga neid ei näe. Sellist struktuuri nimetatakse peitkristalliliseks ehk afaniitseks. Levinuim purskekivim on basalt, kuid purskekivimiks on ka näiteks mahasadanud ja tsementeerunud vulkaaniline tuhk, millest moodustub kivistudes tuff.
Purskekivimeid jaotatakse kainotüüpseiks ja paleotüüpseiks. See jaotus ei põhine otseselt kivimite vanusel, vaid sellel, kas nad on muutunud või värsked. Värske ehk kainotüüpne basalt on enamasti musta värvi, kuid hüdrotermaalselt muutununa võib muutuda kloriidistumise tõttu roheliseks. Et aluseliste kivimite koostisse kuuluvad mineraalid, eelkõige pürokseenid sisaldavad rauda, võivad nad raua oksüdeerumise tulemusel omandada punaka, pruunika või kollaka värvitooni. Vulkaanilist klaasi ehk obsidiaani saavad sisaldada vaid kainotüüpsed ehk värsked kivimid, sest looduses soovib iga keha olla võimalikult madalal energiatasemel, kuna kristallstruktuuri omamine on sellest vaatekohast kasulikum, hakkab ka klaas ajapikku kristalliseeruma, moodustades mikroskoobis jälgitava sfäroliidilise struktuuri.
Ränioksiidisisaldusel põhinev klassifikatsioon
Kõik tardkivimid sisaldavad räni ja hapnikku ehk teisitiöelduna koosnevad nad valdavalt silikaatseist mineraalidest. Erinevatel tardkivimitel on ränisisaldus erinev ja sellest tulenevad ka erinevad omadused, mis teeb vastava klassifikatsiooni loomise vajalikuks. Ränirikkaid kivimeid nimetatakse happelisteks ja kõige ränivaesemaid ultraaluselisteks. Nende vahele jäävad aluselised ja keskmised kivimid. Sellesse skeemi ei mahu hästi leeliskivimid, samuti ei erista selline klassifikatsioon süvakivimeid purskekivimitest, kuid ideaalset kivimite klassifikatsiooni ei olegi võimalik luua, sest muutuvaid omadusi on selleks lihtsalt liiga palju.
Vastavale grupile on omased teatud kindlad valdavad kivimit moodustavad mineraalid, mis teeb vastava klassifikatsiooni praktiliselt väärtuslikuks näiteks väligeoloogidele, kes peavad kivimeid määrama suurel määral mineraalse pildi alusel. Näiteks ultraaluseline kivim sisaldab peamiselt oliviini ja pürokseeni, aluseline pürokseeni ja plagioklassi, keskmised amfibooli, biotiiti ja päevakivi ning happelised kvartsi ja leelispäevakivi. Leeliskivimid sisaldavad leelis- ehk kaalium- ja naatriumoksiide, kuid ei sisalda kunagi kvartsi. See on raudne reegel, millest erandid on võimalikud vaid ksenoliitide näol ehk juhuslikult kivimi koostisse sattunud võõrkehadena. Põhjus, miks kvartsi ei ole leeliskivimites on suhteliselt lihtne. Ränioksiid reageerides leelisoksiididega moodustab albiidi ehk naatriumirikka plagioklassi. Kui ränioksiidi jääb üle, tekib ülejäägist kvarts, kui aga üle jääb leelisoksiide, moodustuvad leelismineraalid, näiteks nefeliin. Ränirikkam tardumata laava või magma on ränioksiidide struktuuri moodustumise tõttu suurema sisehõõrdega ehk viskoossem ja avaldab seega voolamisele suuremat vastupanu. See ongi põhjuseks, miks happeline vulkanism on enamasti plahvatuslik, aluseline aga voolava basaltse laavaga ja kulgeb enamasti ilma suuremate plahvatuste või maavärinateta.
Ränioksiidisisalduse alusel jaotatakse tardkivimid järgnevalt:
Mõnikord jaotatakse tardkivimid leukokraatseiks ehk heledaiks ja melanokraatseiks ehk tumedaiks. Siin kehtib selge seos, et kivim on seda heledam, mida ränirikkam ta on. Graniit ja rüoliit on enamasti punaka ja suhteliselt heleda tooniga, basalt ja kimberliit võivad aga olla süsimustad. See reegel ei ole jällegi ilma eranditeta, sest ränirikka koostisega vulkaaniline klaas kipub olema tumedat värvi.
<!--
Lubileeliselised purskekivimid
Järgnevalt on ära toodud peamiste tardkivimite detailsem jaotus, kusjuures kõik tardkivimid on jaotatud nelja suurde rühma. Need on lubileeliselised purskekivimid, lubileeliselised süvakivimid, leeliselised kivimid ning aluselised ja ultraaluselised kivimid. Jaotus põhineb makroskoopiliselt kindlaksmääratavatel tunnustel. Täpsema klassifikatsiooni loomiseks oleks vaja vaadelda kivimist valmistatud õhikuid mikroskoobis ning lõpliku kindluse ja täpse nimetuse saaks anda vaid elementanalüüsiga kindlaks tehtud kivimi keemiline koostis, millest on võimalik arvutada mineraalne koostis.
Ränirikkaid purskekivimeid ei saa klassifitseerida lähtudes mineraalsest põhimassist, sest mineraaliterasid ei ole reegline näha. Seda, kas siis peitkristallilisuse või klaasja struktuuri tõttu. Seetõttu tuleb nende klassifitseerimisel lähtuda fenokristallidest ning põhimassi värvusest ja heledusest.
Klaasjad lubileeliselised purskekivimid
Klaasja struktuuriga lubileeliselised purskekivimid jaotatakse järgnevalt:
Vitrofüüri korral sõltub nimi fenokristalle moodustavate mineraalide nimest. Näiteks amfiboolvitrofüür. Kõigi viie nime saab täpsustada, kui on olemas andmed nende koostise kohta, näiteks datsiitobsidiaan.
IUGS-i ehk Streckeiseni klassifikatsioon
-->
Abakai
Abakai on küla Leedus Klaipėda maakonnas Kretinga rajoonis Kartena vallas, Kartenast 2 km edelas, Minija jõe vasakul kaldal.
Elanike arv oli 2001. aasta andmetel 28.
Abakais on tervisveeallikas, selle juures on Lurdase grott (Kartenas Lurdo grota).
Abakai kabelis on kahe ingliteskulptuuriga altar, mis on kultuurimälestis.
Zaya Pandita
Zaya Pandita I (1599 – 1662) oli košuutide hulka kuuluv oiraadi laama. Temast sai budist 1615. aastal. Ta viibis Tiibetis kuni 1639. aastani ning Mongooliasse naastes propageeris ta Tiibeti budismi gelugi koolkonna õpetust oiraatide ja mongolite hulgas. 1645. aastal külastas Zaya Pandita ka Euroopas Volga ääres Astrahani steppides elavaid budiste kalmõkke.
1648. aastal lõi Zaya Pandita todo bichig 'i (tod üzüg) tähestiku, mille kohandas oiraadi keelega. Todo tähestikku kasutatakse oiraatide poolt tänapäevani Sise-Mongoolias ja Xinjiangis Hiinas.
Jõumoment
Jõu moment punkti suhtes
Jõu momendiks punkti O suhtes \vec{M_0} nimetatakse vektorit, mis võrdub jõu rakenduspunkti kohavektori \vec{r} ja jõuvektori \vec{F} vektorkorrutisega, ehk
Momentvektori \vec{M_0} suurus ja suund sõltub punkti O valikust.
Jõu moment telje suhtes
Jõu moment telje suhtes võrdub momendiga, mille annab selle jõu projektsioon vaadeldava teljega ristuval tasandil telje ja tasandi lõikepunkti suhtes.
Roa
right|thumb|Lunneri valla keskhaldushoone Roa on asum Norras Vikeni maakonnas umbes 55 km põhja pool, Roa/Lunneri asula osa Lunnerist vahetult kagus, Lunneri valla halduskeskus.
Nimi pärineb vanapõhja sõnast ró ('konks').
Roat läbivad maanteed riksvei 4, mis viib Gjøvikisse, ja riksvei 35, mis viib Hønefossi.
Gjøvikbaneni raudteel on Roa jaam, kust hargneb endine Bergenbaneni osa Jevnakerbanen, mis Hønefossis jõuab praegusele Bergenbanenile. Jaam avati 1909 Oslot ja Bergenit ühendaval raudteel, nüüd aga sõidab enamik reisironge Drammeni kaudu. Roa kaudu sõidavad kaubarongid, sest tee on lühem.
Roas on Lunnerhallen ja keskkool.
Paljud elanikud käivad Oslos tööl.
Roa sihtnumbrid on 2713 ja 2740.