Glen_Pettigrove
Voli andestada
Teine, emotsioonipõhine argument põhineb teistsugusel arusaamal andestusest: andestus on pahameelest loobumine (Jeffrie Murphy, Joseph Butler, Peter Strawson, R. J. O'Shaughnessy, Martin Golding, Kathleen Dean Moore, Paul Laudtzen, Howard McGary). Pahameel on spetsiifiline emotsionaalne reaktsioon, mille kutsub esile ülekohtu ohvriks olemine (Murphy, Hughes). Sel juhul saab andestada ainult ülekohtu ohver. See argument omistatakse sageli Joseph Butlerile. Mida Butler ütleb selle kaitseks, et pahameel saab olla ainult ohvril? Butleri järgi on pahameel (resentment) nördimuse tüüp, mis tekib ülekohtu ohvril. See erineb nördimuse teistest tüüpidest kolmes punktis. Esiteks, see on tugevam. Teiseks, see ei lähe nii kiiresti üle. Kolmandaks, erapoolikuse tõttu võib see tekkida ka siis, kui ülekohut pole, ja olla ebaproportsionaalselt suur. Ükski neist tunnustest ei tee pahameelt ohvrile ainuomaseks. Tavalisest tugevama ja kestvama nördimusega võidakse reageerida ka ülekohtule kellegi teise vastu. (Butler ütlebki, et pahameelt võidakse tunda ka siis, kui ohvrit samastatakse iseendaga.) Ohver on siis enamasti sõber või perekonnaliige, aga isiklikku sidet ei pea tingimata olemata, kui kolmas isik on väga kaastundlik või kui näiteks ülekohut on talle väga mõjuvalt kirjeldatud. Butleril on küll õigus, et me ei saa mitte olla kõige tundlikumad selle suhtes, mis puudutab meid ennast. Aga teatud juhtudel oleme sama tundlikud selle suhtes, mis puudutab teisi, eriti neid, kes on meile lähedased. See võib kaasa tuua ka liigse erapoolikuse, peale isiklike sidemete ka selle tõttu, et tugevama mulje jätab selle jutt, keda esimesena kuuldi. Võidakse öelda, et siin pole vastuväidet erilisele sidemele pahameele ja ohver olemise vahel, vaid lihtsalt on näidatud, et ülekohtul on peale otseste ohvrite ka teisi ohvreid. Pettigrove on nõus, et on olemas teisesed ja kolmandased ohvrid (Govier), ent see ei seleta ülalmainitud kolmandate isikute kogemust. Tugeva kaastunde või mõjuva jutustuse puhul ei ole pahameele tundja ise kaudne ohver. Ja sõbrad, armastajad ja vanemad ei tunne pahameelt mitte iseenda pärast, vaid armastatu pärast. (Iseenda pärast tunneksin pahameelt näiteks juhul, kui äripartnerilt on varastatud meie ühine raha.) Kui vanem tunneks pahameelt mitte lapse, vaid iseenda pärast, siis ta oleks halb, isekas lapsevanem, kui just tema kannatus pole palju suurem kui lapsel. Kui A ütleb, et ta ei saa B-le andestada seda, mida B tegi C-le, siis ta ei pea silmas, et ta ei saa andestada seda, mida B C-le ülekohut tehes tegi A-le. Asja ei saa taandada sellele, et A on teisene või kaudne ohver. See moonutaks tema emotsionaalset reaktsiooni. Nagu väidavad Peter Goldie, Ronald de Sousa, Charles Taylor, Aaron Ben-Ze'ev ja Robert Roberts, on emotsioonis sisalduvad mõtted ja tunded suunatud mingile objektile. Kui rääkida lapsevanemast kui kaudsest ohvrist, siis sellega justkui öeldakse, et emotsiooni objekt on talle endale tehtud ülekohus, aga tegelikult on see lapsele tehtud ülekohus. Ometi võib emotsionaalne reaktsioon olla mõlemal puhul sama tugev, püsiv ja erapoolik. Nii et isegi kui pidada andestust pahameele ületamiseks või sellest loobumiseks, ei pea sellepärast väitma, et ainult ohver saab andestada. Ent on põhjendeid, et mitte mõista andestust niimoodi. Põhiline on see, et isegi otsese ohvri puhul ei ole pahameel ainuke reaktsioon ülekohtule. Võidakse tunda ka viha, vihkamist, jälestust ja põlgust, ja andestus võib tähendada kõigist neist tunnetest ülesaamist (Norvin Richards, Cheshire Calhoun, Martin Hughes, Margaret Holmgren, Robert Roberts, Trudy Govier, Jeffrie Murphy, Margaret Urban Walker, Macalester Bell). See teeb emotsioonipõhise argumendi veel vähem usutavaks, sest neid emotsioone tunnevad ülekohtu puhul ka mitteohvrid, kusjuures tavaliselt nad keskenduvad (peamiselt) esmasele ohvrile tehtud ülekohtule. Pealegi kahjustavad need reaktsioonid suhteid ülekohtutegijaga ning suhete taastamiseks on võib-olla tarvis neist üle saada (Christopher Bennett). Võidakse öelda, et ohvri erandlik positsioon ei tule mitte sellest, et ainult tema saab teatud tundeid tunda, vaid sellest, et ainult tema saab neid ületada (teised saavad ainult püüda aidata) (Govier ja Verwoerd). Aga see ei näita, et ainult ohver saab andestada. Teisele tehtud ülekohtu andestamine ei ole sama mis teise eest andestamine. Nii et isegi kui teise eest ei saa andestada, ei tähenda see, et teisele tehtut ei saa andestada.