cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Koroonapandeemia kronoloogia Eestis 2020. aastal
Detsember 2020
8. detsembril lisandus 285 tuvastatud nakatunut, mis tõstis koguarvu 15 510-ni. Neist arvati tervenenuks 9082. Haiglaravi vajas 262 inimest, kellest juhitaval hingamisel oli 14 patsienti. Teste oli tehtud ligi 518 tuhat. Enim positiivseid testitulemusi laekus Harjumaale (171), Ida-Virumaale (28) ja Tartumaale (27). Ööpäeva jooksul suri kolm koroonaviirusega nakatunud inimest, mis viis surmajuhtumite arvu 137-ni.
9. detsembril lisandus 285 tuvastatud nakatunut, mis tõstis koguarvu 16 054-ni. Neist arvati tervenenuks 9574 ehk 59,6%. Haiglaravi vajas 264 inimest, kellest juhitaval hingamisel oli 13 patsienti. Teste oli tehtud ligi 524 tuhat. Enim positiivseid testitulemusi laekus Harjumaale (283), Ida-Virumaale (125) ja Tartumaale (52). Ööpäeva jooksul suri kaks koroonaviirusega nakatunud inimest, mis viis surmajuhtumite arvu 139-ni. Läänemaal Koluvere eakatekodus tuvastati koroonaviirus 20 kliendil ja neljal töötajal. Koroonakolle tuvastati ka Kuremäe kloostris.
Anti teada, et valitsus kehtestab uued piirangud, mille kohaselt suletakse alates 12. detsembrist kolmeks nädalaks Ida-Virumaal kõik meelelahutusasutused ja peatatakse vaba aja tegevused ning alates 14. detsembrist sulgetakse kõik õppeasutused Eestis.
10. detsembril lisandus 544 tuvastatud nakatunut, mis tõstis koguarvu 16 598-ni. Neist arvati tervenenuks 9948. Haiglaravi vajas 254 inimest, kellest juhitaval hingamisel oli 14 patsienti. Teste oli tehtud ligi 530 tuhat. Enim positiivseid testitulemusi laekus Harjumaale (353), Ida-Virumaale (73) ja Tartumaale (25). Ööpäeva jooksul suri kaks koroonaviirusega nakatunud inimest, mis viis surmajuhtumite arvu 141-ni.
11. detsembril lisandus 358 tuvastatud nakatunut, mis tõstis koguarvu 16 956-ni. Neist arvati tervenenuks 10 040. Haiglaravi vajas 271 inimest, kellest juhitaval hingamisel oli 16 patsienti. Teste oli tehtud ligi 533 tuhat. Enim positiivseid testitulemusi laekus Harjumaale (169), Ida-Virumaale (135) ja Tartumaale (17). Ööpäeva jooksul suri üks koroonaviirusega nakatunud inimene.
12. detsembril lisandus rekordilised 760 tuvastatud nakatunut, mis tõstis koguarvu 17 713-ni. Neist arvati tervenenuks 10 629. Haiglaravi vajas 268 inimest, kellest juhitaval hingamisel oli 16 patsienti. Teste oli tehtud ligi 542 tuhat. Enim positiivseid testitulemusi laekus Harjumaale (402), Ida-Virumaale (211) ja Tartumaale (51). Ööpäeva jooksul suri kuus koroonaviirusega nakatunud inimest, mis viis surmajuhtumite arvu 148-ni. Suurem koroonakolle tuvastati Kohtla-Järve vanurite hooldekodus, kus positiivse koroonaproovi andsid 76 elanikku ja 10 töötajat.
13. detsembril lisandus 344 tuvastatud nakatunut, mis tõstis koguarvu 18 055-ni. Neist arvati tervenenuks 10 686. Haiglaravi vajas 286 inimest, kellest juhitaval hingamisel oli 17 patsienti. Teste oli tehtud ligi 545 tuhat. Enim positiivseid testitulemusi laekus Harjumaale (212), Ida-Virumaale (72) ja Pärnumaale (15). Ööpäeva jooksul suri üks koroonaviirusega nakatunud inimene. Samal ajal registreeriti ööpäevaga Lätis 629, Leedus 2849 ja Soomes 360 nakatunut.
14. detsembril lisandus 331 tuvastatud nakatunut, mis tõstis koguarvu 18 385-ni. Neist arvati tervenenuks 10 752. Haiglaravi vajas 303 inimest, kellest juhitaval hingamisel oli 17 patsienti. Teste oli tehtud üle 548 tuhande. Enim positiivseid testitulemusi laekus Harjumaale (188), Ida-Virumaale (62) ja Tartumaale (19). Ööpäeva jooksul suri viis koroonaviirusega nakatunud inimest, mis viis surmajuhtumite arvu 154-ni. Levis teade, et Euroopa Ravimiamet võib Pfizer/BioNTechi koroonavaktsiinile juba jõuludeks müügiloa anda.
15. detsembril lisandus 301 tuvastatud nakatunut, mis tõstis koguarvu 18 682-ni. Neist arvati tervenenuks 11 218. Haiglaravi vajas 313 inimest, kellest juhitaval hingamisel oli 19 patsienti. Teste oli tehtud üle 553 tuhande. Enim positiivseid testitulemusi laekus Harjumaale (163), Ida-Virumaale (44) ja Pärnumaale (27). Ööpäeva jooksul suri kolm koroonaviirusega nakatunud inimest, mis viis surmajuhtumite arvu 157-ni. Sotsiaalministeerium tutvustas Eesti vaktsineerimiskava.
Kaitsevägi teatas koroonaviiruse leviku kontrolli alla saamisest. Kui kolm nädalat varem oli Kaitseväes 125 koroonapositiivset inimest, siis selleks ajaks oli teada ainult 16 koroonaviirusega nakatunud ajateenijat.
16. detsembril lisandus 590 tuvastatud nakatunut, mis tõstis koguarvu 19 271-ni. Neist arvati tervenenuks 11 795. Haiglaravi vajas 324 inimest, kellest juhitaval hingamisel oli 16 patsienti. Teste oli tehtud üle 559 tuhande. Enim positiivseid testitulemusi laekus Harjumaale (358), Ida-Virumaale (80) ja Tartumaale (49). Ööpäeva jooksul suri kolm koroonaviirusega nakatunud inimest, mis viis surmajuhtumite arvu 160-ni.
Tallinnas oli kõrgeim nakatumisnäitaja Lasnamäel, kus viimase kahe nädala jooksul oli 100 000 elaniku kohta nakatunuid 740. Kõige väiksem oli nakatumisnäit Nõmmel (501), Mustamäel (511) ja Kristiines (513).
17. detsembril lisandus 733 tuvastatud nakatunut, mis tõstis koguarvu 20 004-ni. Neist arvati tervenenuks 12 533. Haiglaravi vajas 321 inimest, kellest juhitaval hingamisel oli 16 patsienti. Teste oli tehtud üle 565 tuhande. Enim positiivseid testitulemusi laekus Harjumaale (393), Ida-Virumaale (193) ja Pärnumaale (28). Ööpäeva jooksul suri neli koroonaviirusega nakatunud inimest, mis viis surmajuhtumite arvu 164-ni. Surnute seas oli ka Narva haigla anestesioloogia- ja intensiivraviosakonna juhataja Aleksandr Tšernjonok.[
18. detsembril lisandus 654 tuvastatud nakatunut, mis tõstis koguarvu 20 658-ni. Neist arvati tervenenuks 12 629. Haiglaravi vajas 326 inimest, kellest juhitaval hingamisel oli 15 patsienti. Teste oli tehtud üle 571 tuhande. Enim positiivseid testitulemusi laekus Harjumaale (327), Ida-Virumaale (191) ja Pärnumaale (37). Ööpäeva jooksul suri neli koroonaviirusega nakatunud inimest, mis viis surmajuhtumite arvu 168-ni.
Kasvutrendi näitas vanemaealiste koroonadiagnoosiga patsientide osakaal. Viimase kahe nädala hospitaliseeritutest 77% olid üle 60-aastased.
19. detsembril lisandus 561 tuvastatud nakatunut, mis tõstis koguarvu 21 219-ni. Neist arvati tervenenuks 13 049. Haiglaravi vajas 331 inimest, kellest juhitaval hingamisel oli 17 patsienti. Teste oli tehtud üle 577 tuhande. Enim positiivseid testitulemusi laekus Harjumaale (357), Ida-Virumaale (73) ja Tartumaale (38). Ööpäeva jooksul suri kaks koroonaviirusega nakatunud inimest, mis viis surmajuhtumite arvu 170-ni.
20. detsembril lisandus 579 tuvastatud nakatunut, mis tõstis koguarvu 21 794-ni. Neist arvati tervenenuks 13 049. Haiglaravi vajas 340 inimest, kellest juhitaval hingamisel oli 17 patsienti. Teste oli tehtud üle 582 tuhande. Enim positiivseid testitulemusi laekus Harjumaale (346), Ida-Virumaale (106) ja Raplamaale (16). Ööpäeva jooksul suri neli koroonaviirusega nakatunud inimest, mis viis surmajuhtumite arvu 174-ni. Üks surnutest oli 44-aastane ja sellega senimaani noorim elu kaotanud koroonaviirusega nakatunu.
Levis teave uuest eriti nakkavast viiruse tüvest Suurbritannias ja Euroopa riigid asusid seepeale peatama lennuühendusi riigiga Valitsus otsustas peatad ka Eesti ja Suurbritannia vahelised lennud. Hiljem soovitas Euroopa Komisjon küll tühistada eri riikide kehtestatud reisikeelud.
21. detsembril lisandus 287 tuvastatud nakatunut, mis tõstis koguarvu 22 081-ni. Neist arvati tervenenuks 13 643. Haiglaravi vajas 374 inimest, kellest juhitaval hingamisel oli 18 patsienti. Teste oli tehtud üle 585 tuhande. Enim positiivseid testitulemusi laekus Harjumaale (196), Tartumaale (18) ja Ida-Virumaale (16). Ööpäeva jooksul suri seitse koroonaviirusega nakatunud inimest, mis viis surmajuhtumite arvu 181-ni.
22. detsembril lisandus 567 tuvastatud nakatunut, mis tõstis koguarvu 22 647-ni. Neist arvati tervenenuks 13 824. Haiglaravi vajas 362 inimest, kellest juhitaval hingamisel oli 18 patsienti. Teste oli tehtud üle 591 tuhande. Enim positiivseid testitulemusi laekus Harjumaale (362), Ida-Virumaale (97) ja Tartumaale (28). Ööpäeva jooksul suri kuus koroonaviirusega nakatunud inimest, mis viis surmajuhtumite arvu 187-ni. Tartu Ülikooli koroonaviiruse seireuuringu tulemused näitasid viiruse laialdast levikut. Leiti, et täiskasvanud elanikkonnas oli nakkusohtlikke inimesi 1,1 % ehk koroonaviirust kandis iga 19. Eesti täiskasvanu.
Läti jõudis koroonapatsientide arv haiglais 1000 inimeseni ning seetõttu peatati kaheks nädalaks plaaniline ravi. Eesti suuremate haiglate juhid ennustasid uue aasta alguseks probleeme plaanilise raviga, kui inimesed pühade ajal distantsi ei hoia. Lisaks koroonapatsientide arvu kasvule valmistas muret ka viiruse levik haiglapersonali seas. Näiteks PERH-i töötajate seas oli positiivse koroonatesti andnud 43 inimest ning karantiinis oli 77 lähikontaktset. ITK-s oli aga töölt eemal umbes 150 inimest, nende seas oli umbes 60 koroonapositiivset.
23. detsembril lisandus 664 tuvastatud nakatunut, mis tõstis koguarvu 23 309-ni. Neist arvati tervenenuks 14 543. Haiglaravi vajas 371 inimest, kellest juhitaval hingamisel oli 18 patsienti. Teste oli tehtud üle 597 tuhande. Enim positiivseid testitulemusi laekus Harjumaale (369), Ida-Virumaale (132) ja Tartumaale (41). Ööpäeva jooksul suri viis koroonaviirusega nakatunud inimest, mis viis surmajuhtumite arvu 192-ni. Leedus teatati 3737 uue nakatunu lisandumisest ning 50 inimese surmast. Haiglaravil oli Leedus koroonaviirusega 7682 patsienti, kellest olid väga raskes seisus 681.
Terviseameti peadirektor Üllar Lanno hoiatas, et koroonaviiruse leviku sellises tempos jätkumine seab kahtluse alla plaanilise haiglaravi jätkumise. Pfizeri Belgia tehasest saadeti teele esimesed partiid koroonavaktsiini Euroopa Liidu kodanikele.
24. detsembril lisandus 702 tuvastatud nakatunut, mis tõstis koguarvu 24 009-ni. Neist arvati tervenenuks 15 045. Haiglaravi vajas 365 inimest, kellest juhitaval hingamisel oli 21 patsienti. Teste oli tehtud üle 604 tuhande. Enim positiivseid testitulemusi laekus Harjumaale (460), Ida-Virumaale (80) ja Tartumaale (33). Ööpäeva jooksul suri kolm koroonaviirusega nakatunud inimest, mis viis surmajuhtumite arvu 195-ni.
25. detsembril lisandus 575 tuvastatud nakatunut, mis tõstis koguarvu 24 582-ni. Neist arvati tervenenuks 15 181. Haiglaravi vajas 384 inimest, kellest juhitaval hingamisel oli 23 patsienti. Teste oli tehtud üle 608 tuhande. Enim positiivseid testitulemusi laekus Harjumaale (317), Ida-Virumaale (141) ja Tartumaale (29). Ööpäeva jooksul suri kuus koroonaviirusega nakatunud inimest ja takkajärgi võeti arvele üks hooldekodus surnud inimene. Sellega oli surnud 202 koroonaviirusega nakatunud inimest.
26. detsembril lisandus 446 tuvastatud nakatunut, mis tõstis koguarvu 25 027-ni. Neist arvati tervenenuks 15 321. Haiglaravi vajas 407 inimest, kellest juhitaval hingamisel oli 23 patsienti. Teste oli tehtud üle 611 tuhande. Enim positiivseid testitulemusi laekus Harjumaale (249), Lääne-Virumaale (55) ja Ida-Virumaale (44). Ööpäeva jooksul suri kaks koroonaviirusega nakatunud inimest, mis viis surmajuhtumite arvu 204-ni. Sama päeva hommikul jõudis Eestisse esimene saadetis koroonavaktsiini, milles oli 9750 vaktsiinidoosi 4875 inimese vaktsineerimiseks.
Koroonavastast vaktsineerimist alustati Eestis 27. detsembril. Esimene vaktsineeritu oli Ida-Viru keskhaigla arst-resident Jelena Rozinko.
28. detsembrist rakendati Tallinnas ja Harjumaal Ida-Virumaale sarnanevaid piiranguid. 30. detsembril teatati rekordilise 968 uue tuvastatud nakatunu lisandumisest.
Eriti Kurva Muusika Ansambel (album)
"Eriti Kurva Muusika Ansambel" on samanimelise Eesti ansambli esimene helikandja, mis ilmus 1994. aastal kassetil. Kasseti andis välja ansambel ise.
Mõne allika järgi oli selle Eriti Kurva Muusika Ansambli esimese helikandja pealkiri hoopis "Narride sõda", kuid seda ei kinnita kasseti ümbris, kus vastav nimi puudub. 1996. aastal osales ansambel rahvusvahelisel teatrifestivalil Baltoscandal, kus anti kaks etendust: neist esimene toimus 24. juunil kell 21:30 Rakvere kultuurimajas ja kandis pealkirja "Narride sõda". On tõenäoline, et siit tulenebki eksitus: tegemist oli ansambli kontserdikava pealkirjaga ning kava hõlmas tõenäoliselt lugusid, mis sellel ansambli omanimelisel kassetil välja olid antud.
Enamik kasseti lauludest on eestikeelsed, kuid kahes palas on kasutatud ka võõrkeelseid tekste klassikutelt: "Du Holde Kunst" saksakeelsete sõnade autor on Friedrich Schiller ja loo "Le Corbeau Et Le Renard" prantsuskeelsete sõnade autor on Jean de La Fontaine.
Lugude nimekiri
A1. "Ei Mäleta Enam Su Nägu" ("Don't Remember Your Face Anymore") A2. "Kommionu" ("Candyman") A3. "Du Holde Kunst" ("Du Holde Kunst") A4. "Kellamees" ("Bell-Ringer") A5. "Kurat Seda Teab" ("Who The Hell Knows?") A6. "Sünnipäev" ("Birthday") A7. "Valged Saalid" ("White Halls") B1. "Hommik Vaikses Veerandtunnis" ("Morning In A Quiet Quarter Hour") B2. "Lõbulaul" ("Joysong") B3. "Ringimängulaul" ("Round Dance Song") B4. "Naabri Muta" ("Neighbor's Doggy") B5. "Le Corbeau Et Le Renard" ("Le Corbeau Et Le Renard") B6. "Karussell Kivisel Rannal" ("Merry-Go-Round On A Rocky Beach") B7. "Ilus Elu" ("Lovely Life")
Lugude nimekiri on kirjas nii, nagu see on kasseti vahelehel - koos mõningate kirjavigadega.
Ketli Tiitsar
Ketli Tiitsar (sündinud 15. juulil 1972) on eesti ehtekunstnik.
Haridus
Ketli Tiitsar õppis aastatel 1991–1995 Tallinna Kunstiülikoolis metallikunsti erialal (lõpetas cum laude) ning 1999. aastal sai samal erialal magistrikraadi. Lühikest aega õppis ka Oslos Kunsti ja Disaini Kolledži metalliosakonnas ning ehtedisaini Hollandi Gerrit Rietveldi Akadeemias.
Töökäik
1996. aastal lõid Ketli Tiitsar, Kristi Paap, Kaire Rannik, Berit Teeäär ja Maria Valdma rühmituse F.F.F.F. (Fun For Five Female), mis tegutses kuni 2005. aastani. Rühmitus tegeles installatsioonide ja fotograafiaga ning ka näituste disainimise ja kureerimisega. Sellest ühendusest on tehtud dokumentaalfilm "F.F.F.F. läheb laiali" (2005). Režissöör Marko Raat, Kuukulgur Film. 50’
1999. aastast on ta Eesti Tarbekunsti- ja Disainimuuseumis kureerinud, korraldanud ja kujundanud näitusi. Alates 2002. aastast töötab ta Eesti Tarbekunsti- ja Disainimuuseumi projektijuhina.
Liikmesus
2002. aastal sai temast Eesti Kunstnike Liidu liige ja Tallinna Rakenduskunsti Triennaali ühenduse liige, aastatel 2002–2014 oli ta juhatuse esimees.
Looming
Peamiselt teeb Ketli Tiitsar oma ehted puidust, mis on tema sõnul tähendusrikas ja kõigile tuttav materjal, aga kasutab ka muid looduslikke materjale. Lisaks peavad ehted tekitama huvi ja looma lugusid
Vennad Parikased
Vennad Georg Johannes Parikas (30. oktoober 1880 – 22. oktoober 1958 Eesti) ja Peeter Parikas (10. aprill 1889 – 8. juuli 1972 Rootsi) olid 20. sajandi algupoole Eesti fotograafid.
Elulood
Georg Johannes Parikas sündis 30. oktoobril 1880 Järvamaal Türi-Alliku mõisa (Allenküll) veskirentniku Peeter Parikase ja tema naise Mari pojana. Parika perekonnanimi saadi 1779 samanimelise järve, küla, raba ja talu nime järgi. Johannes astus 1883. aastal Laeva külakooli, seejärel õppis Pilistvere kihelkonnakoolis, Viljandi linnakoolis ja Borman-Heine eragümnaasiumis, mille lõpetas 1899. Kooli lõpetamise järel töötas ta vanemate soovil rentniku-praktikandina Lustiveres, Vastseliinas ja Sõmerpalu mõisates. 20-aastaselt hakkas Johannes huvituma fotograafiast, mis lühikese ajaga tema hobiks sai. Peale fotograafia meeldis talle ka jalgrattasõit, mille eest ta võitis ka medaleid.
Sumburciems
Sumburciems asub valla keskusest Dundagast 9,5 ja Riiast 156 kilomeetri kaugusel.
Külas asub looduskaitsealune Liepiniekvalksi ehk Peldanga labürint.
Aastail 2009–2021 kuulus küla Dundaga piirkonda.
Vennad Parikased
Elulood
1904. aasta oli Parikaste jaoks sündmusterikas. Kuna pereisa suri, jäi Johannese hooleks noorema venna ja ema eest hoolitsemine. Samal aastal haigestus vend Peeter kopsutõppe, pidi õpingud pooleli jätma ja talle tehti operatsioon. 1904. aastal ilmus saksakeelses aastaraamatus "Heimatstimme" esimene Johannese tehtud foto "Vastseliina lossi varemed". Edaspidi hakkasid tema tehtud fotod ilmuma ka muudes väljaannetes, näiteks Postimehes, Päevalehes, Tallinna Teatajas.
1906–1910 elasid Parikased Põltsamaal. Johannes töötas Põltsamaal veskirentnikuna ja tegeles töö kõrvalt ka fotograafiaga. Peeter veetis aastad 1905–1909 Tallinnas, kus ta täiendas oma fotograafiaoskusi tol ajal kuulsa fotomeistri Alex Jurichi ateljees. Peetrit sidus Jurichiga veel tolle loodud esimene kutseliste fotograafide ühing "Päevapildikunsti Ettevõtjate Ühisus Eestis", mille etteotsa Peeter asus, kui organisatsioon oli hääbumisohus. 1909. aastal oli perel kogutud piisavalt raha, et Peeter sai minna Saksamaale, kus ta õppis Berliini linna fotograafia kutsekoolis (Stadtische Fachschule für Photographen), seejärel Lette ühingu fotograafia õppeasutuses (Photographe Lehranstaltdes Lette Bereins). Ta töötas ka keisrikoja fotograafi Erwin Rauppi (1863–1931) ateljees assistendina. Pärast Berliini läks Peeter Münchenisse, kus osales meistrikursusel (Lehr- und Versuchenanstalt für Photographie, Chemigraphie, Lichtdruck und Gravüre zu München), mille läbimise järel reisis Peeter ringi ja tutvus Saksa ja Austria fotograafide töömeetoditega. Ta täiendas oma teadmisi selliste meeste ateljeedes nagu Rudolf Dührkoop ja Nicola Perscheid Berliinist, Hermann Clemens Kosel Viinist, Erfurt Dresdenist.
Vendade tegevus Tallinnas
1910 tuli Peeter koju ja nad kolisid vennaga Tallinna, kus avasid fotoäri.
1919 asutasid vennad Parikased koos Theodor ja Konstantin Märskaga filmiühingu Estonia-Film, mis oli 1920. aastatel Eesti tähtsamaid filmitootjaid, kinopidajaid ja filmilevitajaid. 1924. aastal oli Estonia-Film valmistanud üle 40 filmi, nende hulgas "Filmkaameraga läbi Eesti", mida demonstreeriti välismaalgi. Filmidest on säilinud vaid fragmendid. Ettevõte andis 1926–1931 välja oma aja tähtsamat filmiajakirja Filmileht. 1932 läks Estonia-Film pankrotti.
1920 abiellus Johannes jõukast perest pärit Lilli Kõrviga. Perekond Kõrv-Parikas pidas enda juures palju seltskondlikke koosviibimisi, millest on säilinud ka pilte.
1930 abiellus Peeter Estonia teatri näitleja Marje Niilusega. Kolm aastat hiljem sündis neil tütar.
Pärast Peetri naasmist Euroopast oli vendade vahel palju lahkhelisid. Fotograafidena töötasid vennad koos 1944. aastani, siis emigreerus Peeter Johannesele midagi ütlemata perega Rootsi. Georg Johannes Parikas suri 30. oktoobril 1958 ja maeti Rahumäe kalmistule, kuhu 1962 maeti ka tema abikaasa Lilli. Peeter Parikas suri 6. juulil 1972 Rootsis Saltsjöbadenis.
Fotoateljee
12. augustil 1910 andis Eestimaa kuberner välja loa avada Rüütli tänav 13 majas fotoäri. Samal aastal kolisid vennad oma ateljee ümber Kuninga 1 asuvasse majja. Koos ruumidega pärisid vennad ka autoriõiguse eelmise omaniku fotograaf Spiendleri foto- ja negatiivikogule, mille hulgas leidis Peeter näiteks Heinrich Tiidermanni fotoplaadid peamiselt aastatel 1890–1910 tehtud ülesvõtetega. Spiendler oli varem olnud "kojafotograaf", kelle juures käis end pildistamas kohalik valitsev ladvik. Ateljee avati maja teisel korrusel. Ruumi mõõtmed olid 5 x 6 m ja sinna mahtus kuni 40 inimest. Valgustuseks kasutati kahte kaarlampi ja pildistamiseks oli plaatkaamera, millega tehti 24 x 36 cm klaasnegatiividele ülesvõtteid. Peale vendade töötas seal veel 2–3 inimest: abifotograaf, abilaborant, retušeerija-vastuvõtja. 1918 oli palgal kuus inimest ja keskmine kuupalk oli 300 marka. Päevas tehti umbes 7 portreed. Esimeste portreteeritavate seas olid Aino Tamm, Paul Raud, Jaan Lintrop. 1920. aastatel hakati tellima rohkem klassipilte, klasside lennupilte, seltside pilte, aga ka perekonnapildid tulid moodi. Pildistati ka palju näitlejaid, lavastajaid, sportlasi. Piltide negatiivid hoiti alles. Ateljees oli eraldi ruum, kus säilitati kõiki fotosid ja negatiive, mis olid nummerdatud ja katalogiseeritud. Lisaks enda tehtud piltidele käisid Parikased mööda Eestit ringi laatadel ja turgudel, et täiendada oma fotoarhiivi. Neid fotosid, mida nad kokku ostsid, avaldasid vennad vahel ka oma nime all.
Kuigi piltidel oli ühine nimi, jaotasid vennad töö omavahel ära. Johannes tegi loomulikke elulähedasi pilte, ta ei soovinud lavastada. Peeter oli maailma näinud ja puutunud kokku ka kõrgseltskonnaeluga, talle meeldis rohkem teha glamuurseid fotosid. Johannes pildistas maastikke, kohalikku eluolu ja tundis erilist huvi arhitektuuri vastu. Portreesid ta eriti ei teinud, sest talle tundusid, et need jätavad inimesest võltsi mulje. Peeter tegeles portreefotodega. Ta oli harjunud seltskonnas suhtlema ja ta oli osav inimestega kontakti saamises. Peetrit huvitasid kõige rohkem teatrifotod. 1912 said vennad loa Eesti teatris ülesvõtete tegemiseks ja seal väljapanekute ainuõiguse. Peeter käis pildistamas ja Johannes tegi laboritööd. Mõlemad vennad võtsid sõna ka ajalehe veergudel. Johannes oli kodu-uurija. Ta koostas oma sugupuu, mille avaldas 1929. aastal Päevalehes, kirjutas pildistamise kõrvalt märkmeid erinevate Eestimaa paikade kohta. Samuti oli ta novellikirjanik. Peeter kirjutas fotograafiaalaseid artikleid ja arutles selle üle, kas fotograafia on kunst või ei ole.
Õpikud
1911 andsid vennad Parikased välja oma esimese teose "Fotograafia õpperaamat". 204-leheküljelise õpiku peamine põhiskeemi ja sisu autor oli vanem vend Johannes, kes lisaks oma teadmistele fotograafiast uuris varem nii eesti, vene kui saksa keeles välja antud õpikuid. Peeter lisas sellele Euroopas õpitud teadmisi. Õpik oli väga menukas, sai Tallinnas toimunud fotonäitusel hõbeauraha ja sellest anti välja neli trükki, millest viimane ilmus 1936 juba 320-leheküljelisena.
Õpikus on juttu fotograafia ajaloost ja arengust, fotoaparaatide ja abivahendite ehitusest ja pildistamistingimustest. Pakutakse hulgaliselt lahuste retsepte ja tutvustatakse foto restaureerimist. Eraldi räägitakse tol ajal uuest võttest, värvifotost, ja antakse ülevaade portree-, arhitektuuri- ja looduspiltide kompositsioonidest. Lisas on reklaamid ja teksti illustreerimiseks kasutati umbes 100 fotot.
Parikased andsid 1924 välja ka uue teose "Väike fotoamatöör", millest ilmus kolm trükki, neist viimane 1937. aastal. 1929. aastal koostasid nad ka mahukama raamatu "Fotoamatöör", millest omakorda ilmus kolm trükki, viimane 1937. Nendele teostele lisaks ilmus 1931. aastal raamat "1-he tunniga fotograaf", mille teine trükk ilmus 1937.
Ieriķi
Ieriķi (eesti Ieriki, venepäraselt Ramotski ) on küla (lielciems) Lätis Drabeši vallas Cēsise piirkonnas Vidzemes. Aastail 2000–2021 kuulus küla Amata piirkonda.
Ieriķi asub valla edelaosas merepinnast 115 meetri kõrgusel Valga–Riia rongiliini ja maantee A2 ääres. Küla jääb valla keskusest Ausmasest 7 ja Riiast 72 kilomeetri kaugusele.
Ieriķi tekkis Ieriķi mõisa juurde (saksa keeles Ramotzky). Külas asub Ieriķi raudteejaam, mis kandis aastatel 1889–1919 nime Ramocki raudteejaam. Küla juurest algas Valga–Riia raudteeliinist hargnenud Ieriķi–Gulbene-Abrene raudtee Ramotskoje–Schwanenburgi raudteelõik, mis demonteeriti aastal 2009. Külla jäävad Ieriķu stacija ja Ieriķi bussipeatus.
Ieriķis on raamatukogu.
Ieriķi põhjapoolne osa jääb Gauja rahvusparki. Külas asuv tamm kõrgusega 30 ja ümbermõõduga 4,2 m on looduskaitse all; kaitse all on ka Ieriķi mõisa allee ning Cecīļi mänd.
Merit Männiste
pisi|Merit Männiste 2023. aastal Merit Männiste (sündinud 9. aprillil 1996) on eesti muusik, laulja, näitleja ja lauluõpetaja.
Haridustee ja töö
Merit Männiste on lõpetanud 2015. aastal Tallinna Muusikakeskkooli klassikalise laulu erialal (Triin Ella klass), lisaerialana on tal diplom koorijuhtimise erialal (Ingrid Kõrvitsa klass). Ta on lõpetanud 2018. aastal Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia koorijuhtimise erialal (õpetaja Andres Heinapuu). Lisaks võttis Männiste orkestridirigeerimise tunde Jüri Alperteni klassis. 2020. aastal lōpetas ta Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia magistriōppe vokaalpedagoogika erialal cum laude.
Ta töötab Kullos Ellerheina ettevalmistuskoori juhendajana ja Kindluse Koolis muusikaõpetajana. Lisaks on ta olnud lauluõpetaja Muusikalikoolis.
Männiste Perebänd
Merit Männiste on tuntust kogunud pereansambliga, kuhu kuuluvad ka isa Kaupo Männiste (sündinud 21. novembril 1964) ja vend Märten Männiste (sündinud 5. augustil 2001).
2014. aastal osales ansambel Eesti Televisiooni võistlussaates "Perepidu".
Männiste Perebänd annab kontserte üle Eesti. Nende suurimaks hitiks on laul "Kallista". Neil on ilmunud ka duubelplaat: Männiste Perebänd "Kuld". Vend Märteniga osalesid nad 2023.aasta kevadel TV3 telesaates "Uus laul", mille nad võitsid lauluga "Kurjad on ajad".
Rollid
Rahvusooperis Estonia mängib ta nimiosa 2011. aasta märtsis esietendunud Ülo Vinteri/Ülo Raudmäe muusikalis "Pipi Pikksukk". Alates 2016. aastast kehastab ta Punamütsikest Estonia haridusprojektis "Punamütsike ja seitse pöialpoissi".
Merit Männiste oli üks XII noorte laulu- ja tantsupeol peategelasi, mängides Hämarikku.
Kohila jõekäärus 29. ja 30. juulil 2012 etendunud kogukonnamuusikalis "Veterahva needus" (kokku neljas etenduses) mängis ta Lustit.
2017. aasta sügisel mängis ta Kanal 2 seriaalis "Nukumaja" Marianni. Lisaks oli tal roll Kanal 2 seriaalis "Naised vormis".
Isiklikku
22. detsembril 2019 sündis Männistel elukaaslase Jaak Madisoniga poeg Jakob.
Kohvimasin
pisi|Filterkohvimasin (aastast 2016)
Kohvimasin on kodumasin, mis teeb kohvi jahvatatud kohviubadest kuuma vee läbijuhtimise teel. Kõige laiemalt on kasutusel filterkohvimasinad, mitmekülgsemate võimalustega aga kohviautomaadid (espressomasinad). Esimestes suundub kuum vesi kohvipurule või -pulbrile vabalt, teistes surve all. Olenevalt automatiseerituse astmest võib masin jahvatada ube ja lisada kohvile kuuma või vahustatud piima.
Filterkohvimasina tööprotsess
Külm vesi voolab mahutist läbi tagasivooluklapi ja kuumeneb kütteelemendi toimel torus, mis paikneb soojendusplaadis. Kuumenemisel tekkiva auru survel klapp sulgub ja kuum vesi tõuseb püsttorus, läbib rõhtsa toruosa (see võib olla pööratav) ja tilgub filtris olevale kohvipurule. Vee eemaldumise järel rõhk torus alaneb, vee survel klapp avaneb ja kuumutamiseks siseneb uus veekogus. See protsess kordub, kusjuures iga kord kaasneb jääkvee aurustumisega iseloomulik korin.
Kui kogu külm vesi on ära tarvitatud, tõuseb temperatuur kuumutustoru ümber 130−150 kraadini ja termoregulaator lülitab kohvimasina elektrivõrgust välja või (olenevalt mudelist) jätkab plaadi ja kannu soojas hoidmist kütteelementi perioodiliselt sisse ja välja lülitades. Lisaks on igal masinal termokaitselülitus, mis katkestab võrgutoite, kui nt regulaatori rikke korral tõuseb temperatuur üle 180 °C.
Valents (keeleteadus)
Valents on predikaadi (tavaliselt tegusõna) seotud laiendite arv; valentsi märkimiseks võib kasutada ka mõistet kohaline, nt kahekohaline verb. See tähendab, et verbil on võime seostuda lauses teatava arvu temast sisuliselt ja vormiliselt sõltuvate laiendite ehk aktantidega, seotud laienditeks on tegusõnaga väljendatava sündmuse osalised. Erinevalt transitiivsusest, mis arvestab vaid objekti, on valentsi puhul oluline ka subjekt.
Valentsi liigid
Põhiverbid saab aktantide arvu alusel paigutada järgmistesse klassidesse:
1) nullvalentsed verbid. Neil pole ühtegi aktanti, nende lisamine pole vajalik. Sellesse klassi kuuluvad tavaliselt ilmastikuverbid või füsioloogilised verbid, näiteks: sajab, hämardub, iiveldab.
2) ühevalentsed verbid. Neil on üks aktant ehk üks tegusõnaga seotud laiend, nt magama, köhima. Jüri magab. Mari köhib.
3) kahevalentsed verbid. Neil on kaks aktanti, nt lugema ja meeldima. Jüri loeb raamatut. Marile meeldivad koerad.
4) kolmevalentsed verbid. Neil on kolm aktanti, nt andma. Mari andis Jürile pliiatsi.
5) neljavalentsed verbid. Neil on neli aktanti, nt muretsema. Mari muretses Jürile õpetajalt pliiatsi.
Eesti keeles on vähe sõnu, mis on null- või neljavalentsed. Peamiselt on eesti keele verbid ühe-, kahe- või kolmekohalised.
== Valentsi muutmine == Verbi valentsus ei ole alati muutumatu ning paljudes keeltes on tegusõnu, mida saab kasutada ühe või mitme argumendiga. Valentsi saab vähendada, kui objekt (patsient) või subjekt (agent) eemaldada, ning suurendada, kui need lausesse lisada.
Valentsi vähendamine objekti abil
the doctor pity-3SG the patient-ACC
b) Az orvos szán-akoz-ik a beteg-en.
the doctor pity-DEACC-3SG the patient-SUPERESS
"The doctor feels pity for the patient."
Valentsi suurendamine objekti abil
a) ni-li-pik-a
SBJ.1.SG-PAST-cook-IND
"I cooked (it)."
b) ni-li-m-pik-i-a
SBJ.1.SG-PAST-OBJ.CL1-cook-APPL-IND
"I cooked for him."
Odziena mõis
Odziena mõis (saksa keeles Odensee, läti keeles Odzienas muiža) oli rüütlimõis Liivimaal Võnnu kreisis Vietalva kihelkonnas. Tänapäeval asub see halduslikult Lätis Pļaviņase piirkonnas Vietalva vallas.
Tiesenhausenid
pisi|250px|left|Odziena mõisa peahoone 2017. aastal Odziena mõisat on allikais esmamainitud 1455. aastal, mil see kuulus Tiesenhausenite vasallisuguvõsale. Omanikuks oli siis Johann (Hans) von Tiesenhausen (suri enne 1497). Talle järgnesid poeg Christoffer von Tiesenhausen (suri enne 1535) ja seejärel tema samanimeline poeg. Viimane müüs mõisa oma vennale Heinrich von Tiesenhausenile (suri pärast 1556). Detlef von Tiesenhausen valdas mõisa 1586. aastal ja tema vend Kaspar von Tiesenhausen (suri pärast 1618) oli valdaja 1599. aastal. Kuna Tiesenhausenite suguvõsa Odziena mõisa valdajate haru otsustas jääda Poola kuningale truuks, võeti mõis neilt rootslaste poolt ära.
Perekond Streiff von Lauenstein
Rootsi kuningas Gustav II Adolf läänistas 20. oktoobril 1625 Odziena koos teiste piirkonna valdustega ooberst Johann Reinhold Streiff von Lauensteinile (1551−u 1632). Viimane pärines Pfalzi päritolu Elsassi aadliperekonnast. 1688. aastal oli mõisa valdajaks tema pojapoeg ooberstleitnant Johann Heinrich Streiff von Lauenstein (1647-1700). Suure Reduktsiooni käigus mõis reduktseeriti ja see anti tertsiaalrendile. Kuna Johann Heinrichil meessoost pärijad puudusid, langes mõis tema noorukesele tütrele Anna Catharinale (1684−1710), kes oli abielus vabahärra Johann Albrecht von Mengdeniga (1663−1720).
Odziena mõis XVIII sajandi alguses
1. märtsil 1712 restitueeriti Odziena Mengdenite perekonnale. 1724. aastal valdasid seda Johann Albrecht von Mengdeni pärijad. Järgmiseks omanikuks sai kommertskolleegiumi president ja salanõunik vabahärra Karl Ludwig von Mengden (1706−1761). Ta oli Venemaa regendi Anna Leopoldovna lähedane kaastööline. Pärast viimase kukutamist langes ta aga ebasoosingusse, mõisteti esmalt surma, kuid sai siis armu ja pagendati Siberisse. 1741. aastal konfiskeeriti temalt Odziena mõis; see oli kuni 1744. aastani riigimõis. Seejärel doneeris keisrinna Jelizaveta Petrovna selle Pjotr Ivanovitš Šuvalovile (1711−1762), kes selle aga kohe ära müüs.
Bruemmerid 1745−1920
1745. aastal ostis mõisa major Engelbrecht Wilhelm von Bruemmer (suri 1747). Temalt päris poeg Jakob Engelbrecht von Bruemmer, siis kreisikohtu assessor Adrian Christoph Engelbrecht von Bruemmer (1761−1813) ja 1836. aastal viimase poeg maakohtuassessor Rudolf Friedrich Adrian von Bruemmer (1809−1880). Tema ajal ehitati uusgooti stiilis suurejooneline häärber. Tema surma järel päris mõisa poeg Philipp Engelbrecht Michael von Bruemmer (1848−1912). Viimaseks mõisnikuks oli tema poeg Werner Heinrich Balthasar Michael von Bruemmer (1888−1926), kellelt mõis 1920. aastal võõrandati.
Mõisaansambel
pisi|250px|right|Odziena mõis pärast 1905. aasta põlengut
Peahoone
Mõisa peahoone ehitati 1860. aastatel inglise uusgooti stiilis. 1905. aastal põletati häärber revolutsioonisündmuste käigus maha ja renoveeriti pärast I maailmasõda. Hoone dominandiks on hulknurkne nurgatorn. Sissepääsu ilmestab tuudorkaarne veranda. Fassaadi liigendavad ohtrad detailid: seal on hammaskarniisid, tuudorkaared, sakmelised nurgatornid. Lossi peetakse üheks olulisemaks romantilise uusgooti stiili näiteks Baltikumis.
Kõrvalhooned ja park
Mõisakompleks on peahoonest tunduvalt tagasihoidlikum. Kunagi kuulus sinna üle kolmekümne hoone. Säilinud on mõisavalitseja- ja aednikumaja, ait, tall, pruulikoda, lehmalaut, postkontor. Hoonete ümber asub tiikidega park.
Kostivere sovhoos
Kostivere sovhoos oli sovhoos Harju rajoonis Jõelähtme külanõukogus. Sovhoosi keskasula oli Kostivere. Sovhoosi pindala oli 11 700 ha.
Surnud 26. augustil
Siin loetletakse 26. augustil surnud tuntud isikuid.
Andrei Škaleta
Andrei Škaleta (sündinud 2. augustil 1972 Kohtla-Järvel) on Eesti endine jalgpallur ja jalgpallitreener.
Omakapital
Omakapital ehk netovara on vara väärtuse ja kohustiste vahe.
Omakapital ehk netovara on jääkosalus raamatupidamiskohustuslase varades pärast tema kõigi kohustiste mahaarvamist.
Äriühingu omakapitali moodustavad omanike investeeritud kapital (osakapital), kasutamata kasumi jääk ja reservkapital.
Eesti Vabariigi äriseadustik sätestab äriühingute omakapitalile miinimumnõuded. Kui omakapital langeb alla nõutava miinimumi, on ettevõte kohustatud ette võtma ühe järgnevalt loetletud sammudest: viima omakapitali ja osakapitali suhte seadusega vastavusse, otsustama äriühingu lõpetamise, ühinemise, jagunemise või ümberkujundamise või esitama pankrotiavalduse.
Suurkuiv (madal)
Suurkuiv on madal Saare maakonnas Vilsandist umbes 10 km läänes.
Vassili Blažennõi kirik
Vassili Blažennõi kirik (vene Собор Василия Блаженного), ametliku nimetusega Jumalaema Kaitsmise kirik (собор Покрова Пресвятой Богородицы, что на Рву, Покровский собор või собор Покрова на Рву 'Jumalaema kaitsmise kirik vallikraavi ääres') on aastail 1555–1561 ehitatud kirik Venemaal Moskvas, Punasel väljakul. Kirik on visuaalkultuuris kujunenud Moskva üheks sümboliks. Kirik on Riikliku Ajaloomuuseumi filiaal.
Kirjeldus
Kirik on 65 meetrit kõrge. Keskse Jumalaema kaitsmise kiriku lagi on 46 m kõrge, kuid ruumi põrand ainult 64 ruutmeetrit. Kuigi kiriku siluett on maaliline ja näib ebakorrapärane, on põhiplaan rangelt sümmeetriline ja loogiline. Keskel asuva kiriku ümber paikneb nelja ilmakaare suunas neli kaheksanurkse põhiplaaniga tornkirikut; neli nende suhtes diagonaalidel paiknevat väiksemat tornkirikut on kuubikujulise ruumiga, kuigi see ei kajastu välisvaates. Suuremad toetuvad peakirikuga samale vundamendile, kuid neli väiksemat kirikut on tõstetud eraldi platvormidele. Keskse kiriku tsenter asub kõrvalkirikute suhtes põhja-lõuna suunalisel teljel veidi lõunas, et jätta ruumi apsiidile. Kõrgele vundamendile viiv kahe sissepääsuga trepikäik on narteksi funktsioonis.
Kiriku kõrge vundament on ehitatud valgest kivist, kirikud ise 28×14×8 cm mõõdus punasest tellisest, mis ehitusajal oli Moskvas suhteliselt uudne materjal (esimene tellisehitis oli 1485. aastal alustatud uus Kremli ringmüür). Ehitise uuringud on näidanud, et vundament on ideaalselt loodis ja professionaalselt mõõdetud, kuid iga järgnev tasand on ebaregulaarsem. Aastail 1954–1955 müüritise osasid vahetanud restaureerijad avastasid, et massiivsete tellisseinte sees on kogu kiriku kõrguses sisemine puitkarkass. Oletatavasti püstitati peenikestest lattidest raam tulevase katedraali elusuuruses mudelina ja jäi ehitamisel müüritise sisse.
Ehitajad kasutasid tellist dekoratiivsetel eesmärkidel nii välisseintes kui kiriku sees, jättes selle krohviga varjamata ja kujundades stukiga ka kiviseintele tellislao imitatsiooni. Varasematele kirikutele iseloomulik skulptuurkaunistus ja ususümbolid puuduvad täiesti ja ka maalitud taimornamendid on hilisem lisandus. Ehitise peamine dekoor on tellisest laotud väga mitmekesise kujuga kolmemõõtmelised kaunistused.
Keskne teistest kõrgem kirik on pühitsetud Jumalaema kaitsmisele, selle ümber koonduvad kaheksa madalamat tornitaolist kirikut järgmistele: Hiljem juurde ehitatud kirikud on pühitsetud Kristuse pärast meeletuile Vassilile Moskvast (1588) ja Joannile Moskvast (1672).
Ajaloost
Kiriku lasi Ivan Julm ehitada Kaasani khaaniriigi vallutamise auks. Kaasani linn langes Vene vägede kätte 2. oktoobril, Jumalaema kaitsmise pühale järgneval päeval, aastal 1552. aastal, ning seepärast pühitseti kirik Jumalaema kaitsmisele. Kiriku nimetuses meenutatakse Aloisio da Milano ehitatud vallikraavi, mis aastail 1508–1814 asus Punasel väljakul Kremli müüri ääres.
Kiriku ehituse tellijad olid Ivan IV ja Moskva metropoliit Makari. Teada on ka ehitusmeistrite nimed Barma ja Postnik, kuid esineb ka arvamus, et kiriku projekteeris tundmatuks jäänud itaalia meister või meistrid. Kirikul on ebatüüpiliselt väikesed siseruumid: see koosneb üheksast tornkirikust ja kellatornist, mida ühendavad omavahel trepid ja galeriid. Mõnes kõrvalkirikus on ruumi vaid viiele-kuuele inimesele, mis viitabki, et kirik kavandati mitte jumalateenistuste pidamiseks hulgale usklikele, vaid pigem mälestusmärgiks. Kõrgele vundamendile rajatud tornidest koosneva pühakoja kohta on öeldud, et see kehastab Venemaa koondumist ümber Moskva. 1588. aastal lisati kirikule Vassili Õndsale pühitsetud kabel, mille järel hakati ehitist nimetama Vassili Õndsa kirikuks; see nimetus on tänapäeval rohkem tuntud.
Loomalaid
Saar on kivise pinnamoega, kuulub Kahtla-Kübassaare hoiualasse ja on looduskaitse all.
Saare koordinaadid on.
Antsla alevivolinike loend 1934
14. ja 15. jaanuaril 1934 valiti kohaliku omavalitsuse volikogude valimistel Antsla alevivolinikeks (RTL 1934, 19):
Vabadussõjalaste rahvaliikumise valimisliidust
Volitused tühistati Kohtu- ja siseministri otsusega 22. märtsist 1934 (RTL 1934, 47)
Loppemi loss
Loppemi loss (hollandi Kasteel van Loppem) on loss Belgias Lääne-Flandria provintsis Zedelgemi vallas.
Pardel
pisi|Klassikaline kahepoolse teraga žiletiaparaat Pardel on mehaaniline või elektriline raseerimisvahend.
Aleksei Jablotškin
Tegevus Eestis
Ta juhendas kahte Eesti klubi:
Kungla (sovhoos)
Kungla oli sovhoos Harju rajoonis Padise külanõukogus. Sovhoosi keskasula oli Harju-Risti. Sovhoosi pindala oli 10 300 ha.
Mai Raud-Pähn
thumb|Mai Raud-Pähn valmistab ette näitust Eesti paadipõgenikest (2014) Hinge Mai Raud-Pähn (sündinud 2. novembril 1920 Pärnus) on eesti kunstiajaloolane ja ühiskonnategelane Rootsis, ajakirja Rahvuslik Kontakt peatoimetaja (1987–2014). .
Haridus ja töö Eestis
Ta õppis aastatel 1928–1934 Viljandi Eesti Haridusseltsi Tütarlaste Gümnaasiumi Algkoolis ja 1934–1937 Pärnu Linna Tütarlaste Keskkoolis. Ta lõpetas Tallinna Õpetajate Seminari ja sai 1941. aastal algkooliõpetaja kutse. Eestis jõudis ta töötada kolm aastat algkooliõpetajana Nõmmel Kivimäe koolis.
Elu ja töö Rootsis
Teise maailmasõja ajal põgenes ta 22. septembril 1944 laevaga Horst Wessel Saksamaale ja sealt 1947. aastal Taani kaudu Rootsi.
Rootsi jõudnult töötas ta haiglaõena Uttrani tuberkuloosihaiglas. Stockholmis töötas ta Städerna kindlustusseltsis algul arhiivis, hiljem IBM-i algse süsteemiga infoosakonnas. Töö juures karikatuure joonistades jäid tema tööd paljudele silma ning ta hakkas saama pakkumisi teha kulisse, plakateid, õnnitluskaarte. 1950. aastast õppis ta Kunstikooli õhtustel kursustel ilukirja. Aastatel 1956–1959 õppis Konstfackskolani joonistusõpetajate instituudis. Pärast kooli lõpetamist töötas ta kolm aastat joonistusõpetajana Ojamaal Visbys.
1962 kolis Mai Raud-Pähn tagasi Stockholmi. Aastatel 1959–1964 õppis ta professor Sten Karlingi juures Stockholmi Ülikoolis kunstiajalugu, lisaks arheoloogiat, etnoloogiat ja etnograafiat.
Teadustöö
Karling soovitas Mai Raud-Pähnal hakata uurima hõbekäsitööd. 1972. aastal sai Mai Raud-Pähn litsentsiaadikraadi teemaga "Hõbesepad Tallinnas 1474–1659". Oma uurimusest on ta avaldanud artikleid Eesti Teadusliku Seltsi aastaraamatus Annales Societatis Litterarum Estonicae in Svecia ja esinenud ettekannetega samal teemal. Viimase ettekande Balti hõbedast pidas Mai oma 100. aasta juubelil.
1980. aastal, pärast isa surma, asus Mai Raud-Pähn tööle Rootsi Eestlaste Liidu büroo sekretärina ning 1987. aastast büroojuhatajana, kus töötas kuni pensionile minekuni.
Isiklikku
Tema abikaasa Ilja Pähn oli silmaarst, isa Märt Raud oli koolitegelane ja kirjanik. Ema Anna Raud (sünd Treumann) oli noorena kooliõpetaja, hiljem koduperenaine.
Mõõtmisprobleem
Isoleeritud kvantsüsteem areneb ajas erinevate olekute lineaarse kooslusena vastavalt Schrödingeri võrrandile. Süsteemi mõõtmise korral on tulemuseks siiski alati mingi kindel olek ehk omaolek. Pärast mõõtmist on süsteemil see olek, kuid see jätkab kohe arengut vastavalt Schrödingeri võrrandile. Mõõtmine muudab midagi süsteemi juures, mis kutsub esile lainefunktsiooni kollapsi ehk süsteem muutub erinevate olekute lineaarsest kombinatsioonist üheks kindlaks olekuks. Mõõtmisprobleem seisnebki selles, et pole selgelt teada, millal lainefunktsioon kollapseerub ja millal areneb vastavalt Schrödingeri võrrandile.
Mõõtmisprobleemi tuntumaid näiteid on mõtteline eksperiment Schrödingeri kass, kus seatakse üles selline süsteem, kus kass on korraga elus ja surnud ning alles mõõtmisel kass muutub elusaks või surnuks.
Bellagio vald
Bellagio (lombardia keeles Belàs) on omavalitsusüksus (comune) Itaalias Lombardia maakonnas Como provintsis. Koht on olnud ammu tuntud tänu oma asukohale Y-tähe kujulise Como järve (tuntud ka nimega Lario järv) kolme haru ristumiskohas.
Bellagio asub järve kahte lõunapoolset haru eraldava poolsaare tipus ning Bellagiost paistavad ka üle järve põhja pool asuvad Alpid. Bellagio kaitsepühak on Apostel Jaakobus, kelle päeva tähistatakse 25. juulil. Sealseid elanikke tuntakse kas nimetusega Bellagini (itaalia keeles) või Belagìn (kohalikus murdes).
Asend
pisi|Vaade Bellagiole Bellagio asub Como järve kaheks jaotaval maaninal. Turismiga seotud kohad võtavad enda alla neeme kõige järvepoolsema osa ning arvukad elamupiirkonnad asuvad laiali nii mööda järve kaldaid kui ka mägede nõlvasid.
Pinnamood
Como järve maastiku on vorminud suured pleistotseeni aegsed jäätumised koos Valtellina ja Valchiavenna orgudest lähtuvate aukartustäratavate vooludega: vähemalt neli korda jõudsid liustikud nii kaugele lõunasse kui seda on Brianza. Muistsest liustikuvaibast kerkisid vaid kõige kõrgemad tipud, sealhulgas St Primo mägi, mis sundis liustikke endid kaheks haruks jagama.
Kliima
Puude ja lillede vohamist soodustab pehme ja mahe kliima. Talviti on keskmine päevane temperatuur harva alla 6–7 kraadi ja suviti on keskmine päevane temperatuur 25–28 kraadi, kuid seda leevendab pärastlõunane iseloomulik õrn Como järve briis ehk breva.
Ajalugu
"Como järve pärl" Bellagio oli kuulus juba Vana-Rooma ajal ja piirkonna ajalugu on suuresti määranud ära koha kaunis ja strateegiliselt oluline asukoht.
Esiajalugu ja Rooma keisririik
Kuigi teatud leiud annavad tunnustust sellest, et Bellagio ümbruses leidus inimasustust juba paleoliitikumi ajal (ligikaudu 30 000 aastat tagasi), tekkis alles 7.–5. sajandil eKr järves olevale neemele arvukaid väikseid järveäärseid külasid teenindanud castellum (koht jumalate teenimiseks ja kauplemiseks).
Bellagio piirkonna esimesed elanikud, kelle kohta ajalugu on suuteline tõendusmaterjali pakkuma, olid insuberid, kes elasid osas Lombardiast (sh Como järve ääres kuni järve keskosani). Insuberid elasid sõltumatu hõimuna seni, kuni aasta 600 eKr paiku saabusid piirkonda Belloveso juhitud gallid. Olles insuberid alistanud, asustasid nad Milano ja Como ning hõivasid ka järve kaldad, luues sinna oma vallutuste äärmuspunkti tähistava garnisoni Bellagio (mis sai nende väejuhi järgi nimeks Bellasium).
Gallidest said hiljem "gallo-insuberid", kes sulandusid sealsete primitiivsete elanikega ja juurutasid seal omi kombeid ja traditsioone sel määral, et see jättis jälje ka Bellagio piirkonna kohanimedesse: sealhulgas Lezzeno külje all asunud Crux Galli (tänapäeval Grosgalla) ja Limonta vana tee ääres olev väike Gallo kabel, mis tähistab tänapäeval kahe omavalitsusüksuse vahelist piiri.
Vanad roomlased tõid Bellagio kanti ka oliivipuu ja loorberi, mida leidub järve ümbruses ohtralt veel tänapäevalgi. Roomlased olid ka esimesed, kes kasutasid Bellagiot puhkusekohana. Ühes oma kirjas kirjeldab Plinius Vanem pikki perioode, mida ta veetis oma Bellagios asunud villas ja mille jooksul ei praktiseerinud ta mitte ainult uurimistööd ja kirjutamist, vaid ka jahti ja kalapüüki.
Keskaeg
pisi|left|150px|12. sajandist pärinev San Giacomo kirik Pärast seda, kui Põhja-Itaalia vallutasid langobardid, kindlustati Bellagiot veelgi ja aastal 744 asus sinna elama langobardide kuningas Liutprand.
Arvatakse, et aastaks 1100 oli Bellagio juba sõltumatu vald ja rahvakohtu asukoht ning et sel ajal oli piirkonna sõltuvus Comost vaid formaalne. Ent Bellagio strateegiliselt tähtis asukoht oli Como jaoks väga oluline ja seetõttu pidid sealsed elanikud elama üle rohkem kui ühe Como sissetungi ning kahe naabri vahel peeti ka arvukalt järvelahinguid. Aastal 1154 sunniti Friedrich I Barbarossa juhtimise all Bellagiot Comole truudust vanduma ja viimastele ka tribuuti maksma.