Teadusrevolutsioonide_struktuur
IX. Teadusrevolutsioonide loomus ja paratamatus
Mis laadi need erinevused on? Nad ütlevad erinevaid asju selle kohta, mis maailmas on ja kuidas see käitub. Uue paradigma vastuvõtmine teeb tihti vajalikuks ka teadusharu ümbermääratlemise. Mõned vanad probleemid võidakse saata teise teadusharusse või kuulutada ebateaduslikuks. Varem olematud või triviaalsed probleemid võivad saada teadusliku saavutuse arhetüüpideks. Sageli muutub ka standard, mis eristab teaduslikku seletust metafüüsilisest spekulatsioonist, sõnamängust või matemaatilisest mängust. Uus traditsioon ei ole vanaga mitte ainult ühitamatu, vaid sageli ka ühismõõdutu. Enne Isaac Newtoni sündi oli "uus teadus" tagasi lükanud Aristotelese ja skolastikute seletused kehade olemuste kaudu. Kivi kukkumise seletamine loomusega, mis paneb teda universumi keskpunkti poole liikuma, hakkas nüüd tunduma tautoloogilise sõnamänguna. Nüüd tuli kõike aistitavat seletada elementaarkorpusklite geomeetriliste ja kinemaatiliste omadustega. Teiste omaduste omistamine aatomitena oli ebateaduslik okultse appivõtmine. Varem oli okultsete omaduste kaudu seletamine olnud produktiivse uurimistöö lahutamatu osa. 17. sajandi sidumus mehaanilis-korpuskulaarse seletusega vabastas paljusid teadusi üldtunnustatud lahenduseta probleemidest ja avas uusi probleeme. Newtoni seadusi ei saadud mitte niivõrd uutest katsetest kui püüdest tõlgendada tuntud vaatlused ümber korpusklite liikumise ja vastastikuse mõju kaudu. Et viimane sai toimuda ainult kokkupuute kaudu, siis hakati uurima kokkupõrgete mõju liikumisele. René Descartes sõnastas probleemi ja pakkus esimese arvatava lahenduse. Christiaan Huyghens, Christopher Wren ja John Wallis jätkasid tööd osalt eksperimentaalselt pendlite abil, aga põhiliselt rakendades liikumise tuntud omadusi uuele probleemile. Tulemused inkorporeeris Newton oma seadustesse. Võrdne mõju ja vastumõju Newtoni kolmandas seaduses on põrkuvate kehade liikumishulkade võrdsused. Sama liikumishulga muutus annab Newtoni teises seaduses implitsiitse jõu definitsiooni. Korpuskulaarne paradigma tõi uue probleemi ja suuresti selle lahenduse. Newtoni paradigma tõi teaduse legitiimsetesse probleemidesse ja standarditesse uue ja osalt destruktiivse muutuse. Gravitatsioon kui "kaasasündinud" tõmbumine oli jälle okultne kvaliteet. "Principia" paradigma aktsepteerijatele, sealhulgas Newtonile endale, oli gravitatsiooni mehaaniline seletamine üks suuremaid väljakutseid. Alternatiiviks oli ainult Newtoni teooria tagasilükkamine sellepärast, et ta ei seleta gravitatsiooni. Et aga ei õnnestunud ei ilma "Principiata" teadust teha ega gravitatsiooni mehaaniliselt seletada, siis 18. sajandi keskpaigaks lepiti sellega, et gravitatsioon on "kaasa sündinud", seega naasti skolastilise standardi juurde. Aine taandumatute algsete omaduste hulka arvati ka "kaasasündinud" tõmbumised ja tõukumised. 1740ndateks said elektriuurijad hakata rääkima elektrifluidumi külgetõmbavast omadusest, ilma et see oleks olnud naeruväärne. See võimaldas Benjamin Franklini paradigma teket. Aine "kaasasündinud" omadus oli ka keemiline afiinsus; selle mõiste kasutamine võimaldas lõpuks jõuda Antoine Lavoisier' ja John Daltoni teooriateni.