cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Bondora
Ajalugu
isePankuri juhtkond koosnes kolmest kaasasutajast: Pärtel Tomberg, Mihkel Tasa ja Martin Rask. Juhtkonna tööd toetas isePankuri nõukogu, mis koosnes finants- ning tehnoloogiavaldkonna spetsialistidest.
isePankur portaal viis kokku laenajad ning investorid. Keskkond lubas Eesti pangakontot omavatel ametliku sissetulekuga isikutel laenata 300–3000 eurot kuni 36 kuuks. 12. veebruaril 2013 oli keskmine laenusumma on 686,91 eurot. Laenu sihtotstarbena oli enim toodud laenude konsolideerimine (19,68 %), muu tarbimine (28,76%), remont (16,41%) ning liiklusvahend (13,39%). Laenajate sooline jaotuvus on mehi 52% ning naisi 48%. Kõik laenajad läbivad ranged taustakontrollid mille käigus analüüsitakse laenaja tagasimakse võimekust ning arvestades ligi kahtekümment teist muutujat arvutatakse laenajale krediidiskoor.
Punamäe sõjaajaloo muuseum
Punamäe sõjaajaloo muuseum Alutaguse vallas Gorodenka külas asuv muuseum, kus eksponeeritakse sõjarelvi.
Bondora
Ajalugu
Kiiremaks kasutajate vaheliste probleemide menetlemiseks lõi isePankur 2010. aastal elektroonilise vahekohtu. Vahekohtu tegevus on rangelt allutatud isePankuri vahekohtu reglemendile, mis on koostatud kooskõlas Tsiviilkohtumenetluse seadustiku (TsMS) XIV osale.
2011. aasta veebruaris võitis isePankur parima e-äri tiitli ning esindas Eestit World Summit Awardil.
Ettevõtte kiire kasvu tõttu võeti 2014. aastal kasutusele rahvusvaheline kaubamärk Bondora, mis tuleneb ingliskeelsetest sõnadest "bond" (ühendama, finantsinstrument) ja "ora" (valgus, kuld, raha).
Järelevalve
2014. aasta mais hakkas Bondora tegevust reguleerima Inglismaa finantsinspektsioon (Financial Conduct Authourity). Väljastatud tegevusluba, mille eesmärk on kaitsta teenuse kasutajaid, tagab, et ettevõte tegutseb kindlate reeglite ja nõuete kohaselt. Kohaldatavad reeglid ja nõuded on kirjas finantsinspektsiooni käsiraamatus.
Laenutoode
Laenusoovijad Eestist, Soomest, Hispaaniast ja Slovakkiast saavad laenata kuni 10 000 eurot kuni viieks aastaks. Intressimäär sõltub laenutaotleja krediidigrupist, mille määrab Bondora avalikest andmebaasidest (näiteks Krediidiinfo) pärit info põhjal.
Investeerimistoode
Euroopa Liidu riikide ja Šveitsi residendid saavad Bondora keskkonnas investeerida raha otse Eestis, Soomes, Hispaanias ja Slovakkias väljastatud tarbimislaenudesse. Investoritel on võimalik valida endale sobilik riskiaste ja alustada investeerimist alates 5 eurost. Investorid teenivad laenatud rahalt intressitulu.
Laenatud raha kasutamine
Üle 37% laenatud rahast kasutatakse kallite kiirlaenude refinantseerimiseks. Lisaks kasutatakse Bondorast laenatud raha remondiks, liiklusvahendi soetamiseks ja muuks tarbimiseks.
Auhinnad
2011. aasta veebruaris võitis isePankur parima e-äri nimetuse ning esindas Eestit World Summit Award (WSA) 2011.
2014. aastal valiti ettevõtte tegevjuht Pärtel Tomberg Eesti parimaks nooreks juhiks.
Sverrir Ingi Ingason
Sverrir Ingi Ingason (sündinud 5. augustil 1993 Kópavoguris) on Islandi jalgpallur, kes mängib keskkaitsjana Taani kõrgliigaklubis Midtjylland ja Islandi jalgpallikoondises.
Ta alustas klubikarjääri Islandi klubis Breiðablik, millega liitus 1997. aastal. Klubi põhimeeskonnas debüteeris ta 2011. aastal. Islandi kõrgliigas tegi ta debüüdi 2012. aastal.
2014. aasta jaanuaris sõlmis ta lepingu Norra kõrgliigaklubiga Viking. 2015. aasta veebruaris liitus ta Belgia kõrgliigaklubiga Lokeren. Hooaja 2016/17 teises pooles mängis ta Hispaania kõrgliigaklubis Granada, kuid hooaja lõpus langes Granada kõrgliigast välja. 2017. aasta juunis sõlmis ta kolmeaastase lepingu Venemaa kõrgliigaklubiga Rostov. 2019. aasta veebruaris siirdus ta 4,5 miljoni euro eest Kreeka kõrgliigaklubisse PAOK FC, kellega sõlmis kolme ja poole aasta pikkuse lepingu. Hooajal 2018/19 tuli ta PAOK-ga Kreeka meistriks. Hooajal 2020/21 valiti Ingason Kreeka kõrgliiga hooaja sümboolsesse koosseisu.
2023. aasta juulis sõlmis ta viieaastase lepingu.
Islandi jalgpallikoondises tegi Ingason debüüdi 2014. aasta jaanuaris mängus Rootsi vastu. Koondisekarjääri esimese värava lõi ta 29. märtsil 2016 sõprusmängus Kreeka vastu. Ta kuulus Islandi koondisse 2016. aasta Euroopa meistrivõistlustel ja 2018. aasta maailmameistrivõistlustel.
Heikki Talimaa
Heikki Talimaa (sündinud 14. märtsil 1985) on eesti jalgpallur (kaitsja). Ta mängib Eesti klubis Viljandi JK Tulevik.
Vincenz Kletzinsky
Vincenz Kletzinsky (1826, Gutenbrunn – 1882, Viin) oli Austria keemik.
Ta oli esimesi, kes kasutas termineid biokeemia, biofüüsika ja biosemiootika.
Välislingid
Biograafia.
Vít Rakušan
pisi|Vít Rakušan (2020) Vít Rakušan (sündinud 16. juunil 1978 Kolínis) on Tšehhi poliitik ja pedagoog, ta on erakonna Starostové a nezávislí esimees. Ta on 17. detsembrist 2021 Tšehhi siseminister; lisaks on ta samast ajast Tšehhi esimene asepeaminister.
Aastast 2001 hakkas ta õpetama Kutná Hora gümnaasiumis saksa keelt, ajalugu ja politoloogiat.
Ta liitus aktiivse poliitikaga 2010. aastal, kui kohalike omavalitsuste valimistel oli tal loosungiks "Muudatus Kolíni jaoks" (tšehhi keeles Změna pro Kolín) ja valiti Kolíni linnavolikogu saadikuks. Sama aasta novembris valiti ta Kolíni linnapeaks. 2014. aasta kohalike omavalitsuste valimistel valiti ta tagasi linnavolikogu liikmeks ja Kolíni linnapeaks.
Ta osales 2012. aastal Kesk-Böömimaa piirkondlikel valimistel erakonnavaba kandidaadina poliitilistes ühendustes TOP 09 ja Starosta Kesk-Tšehhi maakonnas(Tšehhi keeles TOP 09 a Starostové pro Středočeský kraj) ning valiti maakonnanõukogusse. Aastal 2015 liitus ta liikumisega Starostové a nezávislí. Ta oli liikumise riikliku komitee liige ja Kesk-Tšehhi maakonna piirkondliku organisatsiooni esimehe esimene asetäitja. VIII. liikumise vabariiklikul kongressil 2016. aasta mais valiti liikumise esimeseks aseesimeheks, saades 144 delegaadi häälest 137 (95%).
17. detsembrist 2021 Tšehhi siseminister; lisaks on ta samast ajast Tšehhi esimene asepeaminister.
Isiklikku
Taon teist korda abielus, tema praeguseks naiseks sai septembris 2015 Marie Auerová, neil on kaks poega; lisaks on tal esimesest abielust tütar. Pere elab Kolínis. Tema isa on arst ja poliitik Jan Rakušan (sündinud 1947).
Bulgaaria Kuningriik
Bulgaaria kuningriik (ka Bulgaaria tsaaririik ja Kolmas Bulgaaria tsaaririik) oli konstitutsiooniline monarhia, mis loodi 22. septembril 1908 (vkj) Bulgaaria riigi vürstiriigist kuningriigiks ülendamise tulemusena. Selle sammu astus Ferdinand, kes iseseisvusdeklaratsiooniga tsaariks krooniti, peamiselt sõjalistel kaalutlustel – otsimaks võimalust ühendada kõiki Balkani poolsaare etniliste bulgaarlaste enamusega piirkondi, mis olid Berliini lepinguga Bulgaarialt ära võetud ja Osmanite riigile antud.
Peaaegu kogu oma olemasolu vältel oli Bulgaaria kuningriik sõjas, saades seetõttu hüüdnimeks Balkani Preisimaa. Mitmeks aastaks mobiliseeris Bulgaaria oma umbes 5 miljonist elanikust rohkem kui miljonilise armee, osaledes kümne aasta jooksul (1910–1920) kolmes sõjas: Esimeses ja Teises Balkani sõjas ning Esimeses maailmasõjas. Viimase lõppedes saatsid võitjariigid Bulgaaria armee laiali ja keelasid selle taastamise, mistõttu kõigi bulgaarlaste alade rahvusliku ühendamise plaanid nurjusid. Pärast vähem kui kahtekümmend aastat sõdis Bulgaaria taas rahvusliku ühendamise eest Teises maailmasõjas, kus võitles taas kaotajate poolel, asudes liitlasriikide poolele alles 1944. aastal. See oli Bulgaaria kuningriigile juba kolmas kaotatud sõda. 1946. aastal monarhia kaotati, viimane tsaar saadeti pagendusse ja kuningriik asendati rahvavabariigiga.
Balkani sõjad
vasakul|pisi|Piirid Balkani poolsaarel pärast Esimest ja Teist Balkani sõda (1912–1913)
Vaatamata Bulgaaria riigi loomisele aastal 1878 ja Bulgaaria saavutatud kontrollile Ida-Rumeelia üle aastal 1885 elas ikka veel märkimisväärne osa Balkani poolsaare bulgaarlastest Osmanite võimu all, eriti Makedoonias. Asja komplitseerimiseks esitasid Makedoonia osadele nõudmisi ka Serbia ja Kreeka, samas Serbia, kui slaavi riik, pidas Makedoonia slaavlasi serbia rahva hulka kuuluvaiks. Nii algas kolmepoolne võitlus kontrolli eest nende alade üle, mis kestis kuni Esimese maailmasõjani. Aastal 1903 oli Osmanite Makedoonias bulgaarlaste ülestõus ja sõda tundus tõenäolisena. Aastal 1908 kasutas Ferdinand ära suurriikidevahelisi võitlusi ning kuulutas Bulgaaria iseseisvaks kuningriigiks ja enda tsaariks. Ta tegi seda 5. oktoobril (kuigi tähistas 22. septembril, kuna Bulgaaria säilitas Juliuse kalendri ametlikult aastani 1916) Püha Neljakümne Märtri kirikus Veliko Tǎrnovos.
Aastal 1911 asus rahvuslasest peaminister Ivan Gešov moodustama liitu Kreeka ja Serbiaga ning kolm liitlast otsustasid jätta kõrvale oma rivaliteet ja kavandada ühisrünnak Osmanite vastu.
Veebruaris 1912 sõlmiti Bulgaaria ja Serbia vahel salaleping ning mais 1912 sõlmiti sarnane leping Kreekaga. Ka Montenegro kaasati liitu. Lepingud sätestasid Makedoonia ja Traakia jaotamise liitlaste vahel, kuigi jaotuspiirid jäid ohtlikult ebamääraseks. Pärast seda, kui Osmanid keeldusid reformide elluviimisest vaidlusalusel alal, puhkes oktoobris 1912 Esimene Balkani sõda. (Vaata Balkani sõjad.)
pisi|vasakul|Bulgaarlastest tapetud Balkani sõdades
Liitlastel oli hämmastav edu. Bulgaaria armee tekitas Osmanite vägedele mitu hävitavat kaotust ja lähenes ähvardavalt Konstantinoopolile, samas serblased ja kreeklased võtsid kontrolli Makedoonias. Osmanid palusid detsembris rahu. Läbirääkimised katkesid ja võitlus jätkus veebruaris 1913. Osmanid kaotasid Adrianoopoli Bulgaaria vägedele. Teine vaherahu järgnes märtsis, kui Osmanid kaotasid kõik oma Euroopa valdused Midia-Enos joonest läänes, mitte kaugel Istanbulist. Bulgaaria sai enda valdusse suurema osa Traakiast, sealhulgas Adrianoopoli ja Egeuse mere sadama Dedeağaçi (nüüd Alexandroúpoli). Bulgaaria omandas ka viilu Makedooniast, Thessaloníkist põhjas ja idas, kuid vaid mõned väikesed alad piki läänepiiri.
pisi|Alad, kus [[Bulgaarlased|etnilised bulgaarlased olid aastal 1912 rahvastikus enamuses (heleroheline)]]
Bulgaaria kandis raskeimaid kaotusi, kui ükski tema liitlane, ja selle põhjal tundis õigust suurimale osale saagist. Eriti serblased ei näinud asju sedasi ja keeldusid vabastamast mistahes territooriumi, mille olid Põhja-Makedoonias hõivanud (see on territoorium, mis laias laastus vastab tänapäeva Põhja-Makedoonia vabariigile), märkides, et Bulgaaria armee ei suutnud täita oma sõjaeelset eesmärki Adrianoopolis (s.t, ei suutnud seda vallutada ilma Serbia abita) ja et sõjaeelsed kokkulepped Makedoonia jaotamiseks tuli üle vaadata. Mõned ringkonnad Bulgaarias kaldusid selles küsimuses Serbia ja Kreekaga sõtta minemise poole. Juunis 1913 moodustasid Serbia ja Kreeka uue liidu, Bulgaaria vastu. Serbia peaminister Nikola Pašić ütles Kreekale, et see võib saada Traakia, kui Kreeka aitab Serbial hoida Bulgaaria eemal Serbia Makedoonia-osast, ja Kreeka peaminister Elefthérios Venizélos nõustus. Nähes selles sõjaeelsete kokkulepete rikkumist ning olles Saksamaa ja Austria-Ungari poolt diskreetselt julgustatud, kuulutas tsaar Ferdinand Serbiale ja Kreekale sõja ja Bulgaaria armee ründas 29. juunil. Serbia ja Kreeka väed olid esialgu läänepiirilt taganemas, kuid võtsid varsti initsiatiivi ja sundisid Bulgaaria taganema. Võitlus oli väga karm, paljude ohvritega, eriti Bregalnica lahingus. Varsti astus sõtta Rumeenia ja ründas Bulgaariat põhjast. Ka Osmanite riik ründas kagust. Sõda oli nüüd Bulgaariale otsustavalt kaotatud, mis pidi loobuma suuremast osast oma Makedoonia-nõudlustest Serbiale ja Kreekale, samas ennast kogunud Osmanid võtsid Adrianoopoli tagasi. Rumeenia võttis Lõuna-Dobrudža.
Esimene maailmasõda
pisi|Bulgaaria kuningriigi suurim territoriaalne ulatus (1915–1918) [[Esimene maailmasõda|Esimese maailmasõja ajal (sealhulgas okupeeritud territooriumid)]]
Pärast Balkani sõdu pöördus Bulgaaria arvamus Venemaa ja lääneriikide vastu, kes bulgaarlaste arvates ei teinud midagi nende aitamiseks. Vasil Radoslavovi valitsus joondas Bulgaaria Saksamaa ja Austria-Ungariga, isegi kui see tähendas ka muutumist Bulgaaria traditsioonilise vaenlase Osmanite liitlaseks. Kuid Bulgaarial ei olnud nüüd nõudmisi Osmanite vastu, samas kui Serbia, Kreeka ja Rumeenia (Ühendkuningriigi ja Prantsusmaa liitlased) omasid kõiki valdusi, mida Bulgaaria pidas enda omaks. Bulgaaria, toibudes Balkani sõdadest, jättis Esimese maailmasõja esimese aasta vahele, kuid kui Saksamaa lubas taastada San Stefano rahulepingu piirid, kuulutas Bulgaaria, kellel oli Balkani poolsaarel suurim armee, oktoobris 1915 Serbiale sõja. Ühendkuningriik, Prantsusmaa, Itaalia ja Venemaa kuulutasid siis Bulgaariale sõja.
Bulgaaria, olles liidus Saksamaa, Austria-Ungari ja Osmanitega, saavutas sõjalisi võite Serbia ja Rumeenia vastu, võttes enamuse Makedooniast (Skopje oktoobris), edenedes Kreeka Makedooniasse ja võttes septembris 1916 rumeenlastelt Dobrudža. Kuid sõda muutus peagi ebapopulaarseks suurema osa Bulgaaria rahva hulgas, kes kannatas suuri majandusraskusi ja kellele ei meeldinud ka, et õigeusklikud kristlased pidid võitlema liidus moslemitest Osmanitega. Agraarpartei juht Aleksandǎr Stambolijski vangistati tema vastuseisu tõttu sõjale. Vene revolutsioon 1917. aasta veebruaris avaldas Bulgaarias suurt mõju, levitades sõjaväes ja linnades sõja- ja monarhiavastaseid tundeid. Juunis astus Radoslavovi valitsus tagasi. Armees puhkesid mässud, Stambolijski vabastati ja välja kuulutati Bulgaaria vabariik.
Viduklė
Viduklė on alev Leedus Raseiniai rajoonis, Viduklė valla halduskeskus. Alevist voolab läbi Apusinase jõgi. Alevi vanad venekeelsed nimed olid Видукле ja. Видукли.
Viduklės on gümnaasium ja raamatukogu. Alevis kaevandatakse liiva. Vaatamisväärsusteks on aastal 1806 püstitatud katoliku kirik, kellatorn, kirikuaia väravad, XIX sajandi alguses ehitatud pastoraat.
Ajalugu
Viduklėt mainitakse esimest korda aastal 1253. Kuni XIV sajandini mainitakse asulat ristisõdijate kroonikates veel mitmel korra (Wedükkelen).
Nõukogude ajal oli Viduklė kohaliku linnuliha tootmisele spetsialiseerunud sovhoosi keskasula.
Bulgaaria Kuningriik
Sõdadevahelised aastad
Stambolijski eelistas demokraatlikke reforme, mitte revolutsiooni. Revolutsionääride peatamiseks veenis ta Ferdinandi oma poja Boris III kasuks troonist loobuma. Revolutsionäärid suruti maha ja armee saadeti laiali. Neuilly rahuga (novembris 1919) kaotas Bulgaaria oma Egeuse mere rannikuala Kreekale ja peaaegu kogu Makedoonia territooriumi uuele Jugoslaavia kuningriigile ning pidi Dobrudža tagasi Rumeenia kuningriigile andma (vaata ka Dobrudža, Bulgaaria Läänealad, Lääne-Traakia). Valimised 1920. aasta märtsis andsid Agraarparteile suure enamuse ja Aleksandar Stamboliyski moodustas Bulgaaria esimese tõeliselt demokraatliku valitsuse. Kuigi Bulgaaria ei kaotanud suuri territooriume, oli rahvas jälle raskelt võidelnud mittemillegi eest. Kaotatud territooriume, eriti Dobrudžat ja Makedooniat, peeti Bulgaaria lahutamatuks osaks ja surve nende tagasivallutamiseks muutus lõpuks saatuslikuks kinnisideeks, mis ajas riigi liitu Saksamaaga. Kuid erinevalt teisest lüüasaanud Ida-Euroopa riigist, Ungarist, jätkas Bulgaaria sisuliselt sama valitsusega kui enne.
Drysdalia
Drysdalia on maoperekond.
Levila
Neid võib kohata Austraalias.
Bulgaaria Kuningriik
Sõdadevahelised aastad
Stambolijski seisis silmitsi suurte sotsiaalsete probleemidega, riik oli ikka veel vaene maa, kus elasid enamasti talupoegadest väikemaapidajad. Bulgaariat koormasid suured sõjareparatsioonid Jugoslaaviale ja Rumeeniale ning see pidi tegelema põgenike probleemiga, kui Bulgaaria-meelsed makedoonlased pidid Jugoslaavia Makedooniast lahkuma. Sellest hoolimata suutis Stambolijski läbi viia palju sotsiaalseid reforme, kuigi vastuseis tsaarilt, suurmaaomanikelt ja palju väiksema kuid siiski mõjuka armee ohvitseridelt oli võimas. Veel üks kibe vaenlane oli Sisemine Makedoonia Revolutsiooniline Organisatsioon (VMRO), mis eelistas Makedoonia Bulgaariale tagasivallutamiseks sõda. Seistes silmitsi sellise hulga vaenlastega, asus Stambolijski liitu Bulgaaria Kommunistliku Parteiga ja avas suhted Nõukogude Liiduga.
Drysdalia
Välislingid
Selles artiklis on kasutatud prantsuskeelset artiklit fr:Drysdalia seisuga 18.02.2014.
Bulgaaria Kuningriik
Sõdadevahelised aastad
Sõdadevaheline Bulgaaria oli majanduslikust seisukohast väga mahajäänud. Rasketööstus oli peaaegu olematu suurte loodusvarade puudumise tõttu ja olemasolev koosnes peaaegu eranditult tekstiilitööstusest ja käsitööst. Isegi need vajasid ellujäämiseks ulatuslikke kaitsetolle. Mõned loodusvarad olid olemas, kuid halvad ühendusteed tegid nende kasutuselevõtu võimatuks ja peaaegu kõiki tähtsaid tööriistu imporditi. Farmimasinad ja kunstväetised olid peaaegu ennekuulmatud. Põllumajandustooted olid peaaegu ainsad asjad, mida Bulgaaria eksportida sai ja pärast 1929. aastat muutus see väga raskeks.
Bulgaaria oli õnnelik kohaliku suurmaaomanike klassi puudumise pärast, kuna ajalooliselt olid kõik suurmaaomanikud olnud türklased, kes pärast iseseisvumist aastal 1878 välja saadeti. Sellisena oli Bulgaaria põllumajandus peaaegu täielikult väikemaaomanike ja talupoegade oma. Maavaldused olid väikesed ja peaaegu eranditult alla 50 aakri, kuid nad töötasid pingsalt ja isegi väikseimad viieaakrised majapidamised tootsid sageli saaki turul müümiseks. Bulgaaria talupoegadel oli ajaloolistel põhjustel ka parem tööeetika, kui nende kolleegidel Rumeenias või Ungaris. Türklastest maaomanikud olid vanadel aegadel sageli julmad ja pahelised, kuid nad vaevusid ka harva oma valdusi külastama. Ja kuna nad tavaliselt nõudsid talupoegadelt maksu raha või saagi, mitte töö kujul, lõi see lisastiimuli tugevalt töötada, mis mujal Ida-Euroopas puudus.
Olles palju edukam, kui ülejäänud Ida-Euroopa, kannatas Bulgaaria põllumajandus ikka veel mahajäänud tehnoloogia pärast ja eriti maapiirkondade ülerahvastatusest ja hajutatud maatükkidest (talupoegade traditsioonilise tava tõttu jagada oma maa võrdselt kõigi poegade vahel). Ja kogu põllumajanduslik eksport kannatas suure depressiooni alguse tõttu. Teisest küljest tähendas vähearenenud majandus, et Bulgaarial oli vähe probleeme võlgade ja inflatsiooniga. Veidi alla poole tööstusest kuulus välisfirmadele, erinevalt ligikaudu 80% Rumeenia tööstusest.
Kuna rahvastik oli 85% etnilised bulgaarlased, oli suhteliselt vähe sotsiaalseid tülisid peale konflikti rikaste ja vaeste vahel. Enamus Sofia asukaid säilitas tihedad sidemed maapiirkondadega, kuid see ei hoidnud ära lõhet talupoegade ja linnaklassi vahel (s.o Sofia versus keegi teine), kuigi veidi oli ka tahtlikku manipuleerimist poliitikute poolt, kes püüdsid ära kasutada talupoegade traditsioonilist umbusaldust "linnavurlede" suhtes. Aga enamasti oli see tingitud tülist valitsejate ja valitsetavate vahel. Umbes 14% rahvastikust olid muslimid, peamiselt türklased (s.o maaomanike klassi riismed), kuid ka käputäis niinimetatud "pomakke" (etnilised bulgaarlased, kes praktiseerisid islamit). Moslemid olid võõrandunud domineerivatest õigeusklikest nii religioossetel kui ka ajaloolistel põhjustel. Nad ei rõhunud vähemuste õigustele ega püüdnud luua omi koole ning selle asemel ei küsinud midagi muud, kui et nad jäetaks omaette omi asju ajama. Bulgaaria valitsus kohustus hea tahte märgiks aitama neil tagasi Türki minna.
Bulgaaria valitsusel oli enamiku konstitutsiooniliste monarhiatega sama puudus, mis ei tõmmanud selget joont kuningavõimu ja parlamendivõimu vahele. 1879. aasta põhiseadus oli mõeldud võimu viimase kätte andmiseks, kuid võimaldas piisavalt targal monarhil siiski valitsusaparaadi üle kontrolli saavutada. Nii juhtus riukaliku tsaari Ferdinandiga, kes sunniti siiski troonist loobuma pärast järjestikusi kaotusi Balkani sõdades ja Esimeses maailmasõjas. Troonile järgnes tema poeg Boris, kuid noor kuningas ei saanud asendada oma isa võimu, mida see oli ehitanud aastakümneid läbi intriigide. Seetõttu hakkas parlament domineerima pärast seda, kui Boris nimetas Aleksandǎr Stambolijski peaministriks. Stambolijski Agraarpartei domineeris varsti parlamendis üle poole kohtadega. Ülejäänud kohad võttis Bulgaaria Kommunistlik Partei, mis (huvitaval kombel) oli riigi teiseks suur poliitiline partei ja ainus muu, millel oli mingi tähtsus (oli kümmekond väiksemat parteid, kuid neil ei olnud esindust parlamendis või mingitki tähtsust). Agraarpartei esindas peamiselt talupoegi ja eriti neid, kes olid valitsusega Sofias rahulolematud Ferdinandi valitsusajast saati, kui valitses ulatuslik korruptsioon ja talupoegadelt raha varastamine. Samal ajal, kui suurem osa Bulgaaria alamklassidest toetas Makedoonia annekteerimist, olid nad rahulolematud kahes edutus sõjas tekkinud suurest verevalamisest selle tagasivõtmiseks. Tõepoolest kandis Stambolijski sõja-aastatel vanglakaristust oma hääleka kriitika pärast selle suhtes. BKP koosnes peamiselt intelligentsist ja linna palgatöölistest, kuid selle peamine koosseis oli vaesed talupojad ja muud vähemused. AP esindas aga jõukamaid talupoegi. Sellises kliimas ruttas Stambolijski aastal 1920 vastu võtma maareformi, mille eesmärk oli tükeldada mõned riigimaad, kirikumaad ja rikkamate talupoegade valdused. Ettearvatavalt andis see talle ulatuslikku toetust ja sundis BKP AP-ga liitu peamiselt hääle saamiseks parlamendis.
Kuid Stambolijski oli veendunud antikommunist ja püüdis luua rahvusvahelist liikumist marksismiga võitlemiseks. See oli tema niinimetatud "Roheline internatsionaal", vastuseks kommunistlikule "Punasele internatsionaalile". Ta reisis Ida-Euroopa pealinnadesse, kuulutades oma vaateid talupoegade liidust. Kuid hädad algasid siis, kui ta püüdis seda levitada Jugoslaavias, riigis, milles olid Bulgaariaga väga sarnased tingimused (s.o väga vähe tööstust ja palju kommuniste). Stambolijski oli Belgradi teretulnud, kuna toetas Makedoonia probleemile rahumeelset lahendust. Ta soovis ka kõigi Ida-Euroopa slaavi rahvaste suurde Jugoslaavia konföderatsiooni ühendamist. Kuid kodus sattus ta hätta sõjaka IMRO fraktsiooni tõttu. Paljud Makedoonia juhid elasid pärast nurjunud 1903 mässu Osmanite riigi vastu Sofias ja nüüd olid nendega ühinenud teised, kes põgenesid Jugoslaavia valitsuse eest (mis säilitas ametliku seisukoha, et makedoonlased olid etnilised serblased). Kuna Bulgaaria oli pärast Esimest maailmasõda sunnitud piirama oma relvajõudude suurust, saavutasid IMRO juhid kontrolli suure osa piirialade üle Jugoslaaviaga.
Märtsis 1923 sõlmis Stambolijski Jugoslaaviaga kokkuleppe, tunnistades uut piiri ja lubades VMRO mahasurumist. See päästis valla rahvusliku reaktsiooni ja 9. juunil toimus IMRO poolt korraldatud riigipööre pärast seda, kui AP saavutas sama aasta valimistel 87% parlamendikohtadest. Bulgaaria valitsus võis vastupanuks koondada vaid käputäie vägesid ja veel hullem oli Stambolijski koondatud relvadeta talupoegade jõuk. Vaatamata sellele puhkes Sofia tänavatel kaos ja õnnetu peaminister lintšiti lisaks relvastamata talupoegade ründamisele. Kogu asi kahjustas tugevalt Bulgaaria rahvusvahelist mainet. Võimu võttis Aleksandǎr Cankovi parema tiiva valitsus, teda toetasid tsaar, armee ja VMRO, kes korraldas Valge terrori agraarparteilaste ja kommunistide vastu. Kommunistide juht Georgi Dimitrov põgenes Nõukogude Liitu. Pärast teist, kahest nurjunud katsest tsaari elu kallale aastal 1925 pommirünnakus Sofia toomkirikus (esimene katse leidis aset Arabakonaki mäekurus) toimusid metsikud repressioonid. Kuid aastal 1926 veenis tsaar Cankovit tagasi astuma ja ametisse asus Andrej Ljapčevi palju mõõdukam valitsus. Välja kuulutati amnestia, kuigi kommunistid jäid keelatuks. Agraarparteilased reorganiseerusid ja võitsid Nikola Mušanovi juhtimisel 1931. aasta valimised.
Just siis, kui poliitiline stabiilsus oli taastatud, tabasid Bulgaariat kõik ülemaailmse majanduskriisi tagajärjed ja sotsiaalsed pinged kasvasid taas. Mais 1934 toimus veel üks riigipööre, agraarparteilased suruti taas maha ja loodi Kimon Georgievi autoritaarne režiim, mida toetas tsaar Boris. Aprillis 1935 võttis Boris ise võimu, valitsedes nukupeaministrite Georgi Kjoseivanovi (1935–1940) ja Bogdan Filovi (1940–1943) kaudu. Tsaari režiim keelas kõik opositsiooniparteid ja viis Bulgaaria liitu natsistliku Saksamaa ja fašistliku Itaaliaga. Kuigi Balkani pakti sõlmimine aastal 1938 taastas head suhted Jugoslaavia ja Kreekaga, jätkas territoriaalne küsimus hõõgumist.
Bulgaaria Teises maailmasõjas
pisi|Bulgaaria [[Teine maailmasõda|Teise maailmasõja ajal]]
Karp (perekonnanimi)
Karp on perekonnanimi.
Statistika
2022. aasta 1. jaanuari seisuga oli Eestis perekonnanimi Karp 250 inimesel: 118 mehel ja 132 naisel. Perekonnanimede levikult on Karp meeste puhul 646. kohal ja naiste puhul 628. kohal.
Karp oli levinumaks nimeks vanuserühmas 75–79 aastat, kus seda oli 10 000 elaniku kohta 4,00. Perekonnanimi Karp oli kõige sagedasem Jõgeva maakonnas, kus sellist nime kandis maakonna 10 000 elaniku kohta keskmiselt 5,73 inimest.
19. sajandi algul pandi talupoegadele perekonnanimi Karp mitme Eestimaa ja Liivimaa maakonna 14 mõisavallas.
1930. aastate nimede muutmise kampaania käigus vahetati Eestis perekonnanimi Karp välja kahel korral, uued võetud nimed olid Kirsimäe ja Laanelind.
Bulgaaria Kuningriik
Saksa-Itaalia Balkani kampaania
Augustis 1943 suri tsaar Boris äkitselt pärast naasmist Saksamaalt (võib-olla mõrvati, kuid seda ei ole kunagi tõestatud) ja tema järglaseks sai kuueaastane poeg Simeon II. Võimu hoidis regentide nõukogu, mida juhtis noore tsaari onu, prints Kirill. Uus peaminister Dobri Božilov oli enamaltjaolt Saksa marionett.
Vastupanu sakslastele ja Bulgaaria režiimile laienes aastaks 1943, seda koordineerisid peamiselt kommunistid. Üheskoos agraarparteilaste, keda nüüd juhtis Nikola Petkov, sotsiaaldemokraatide ja isegi paljude armeeohvitseridega asutasid nad Isamaarinde. Partisanid tegutsesid mägises läänes ja lõunas. Aastaks 1944 oli selge, et Saksamaa kaotab sõja ja režiim hakkas otsima väljapääsu. Božilov astus mais tagasi ja tema järglane Ivan Bagrjanov püüdis korraldada läbirääkimisi lääneliitlastega.
Vahepeal, 1943. aasta lõpul ja 1944. aasta algul pommitas pealinna Sofiat Liitlaste õhuvägi, hiljem korraldati reide teistele suurtele linnadele. Kuid Nõukogude armee lähenes kiiresti Bulgaariale.
Ühepoolne väljumine sõjast
1944. aasta augustis teatas Bulgaaria oma ühepoolsest sõjast väljumisest ja palus Saksa vägedel lahkuda: Bulgaaria väed toodi kiiruga Kreekast ja Jugoslaaviast välja. Septembris ületasid nõukogulased põhjapiiri. Valitsus, lootusetuna Nõukogude okupatsiooni vältimiseks, kuulutas Saksamaale sõja, kuid nõukogulased ei lasknud end takistada ja 8. septembril kuulutasid nad sõja Bulgaariale – mis seega leidis end mõne päeva jooksul olevat sõjas nii Saksamaa kui ka Nõukogude Liiduga. 16. septembril sisenes Nõukogude armee Sofiasse.
Kommunistlik riigipööre
1. veebruaril 1945 oli Bulgaarias näha uut võimuolukorda, kui regent prints Kiril, endine peaminister Bogdan Filov ja sadu teisi vana režiimi ametnikke vahistati süüdistatuna sõjakuritegudes. Juunis hukati Kirill ja teised regendid, 22 endist ministrit ja palju muid. Septembris 1946 kaotati referendumil monarhia ja noor tsaar Simeon saadeti pagulusse. Kommunistid võtsid nüüd avalikult võimu, Vasil Kolarov sai presidendiks ja Dimitrov sai peaministriks. Lubatud vabu valimisi võltsiti jultunult ja opositsioon boikoteeris neid. Agraarparteilased keeldusid koostööst uue režiimiga ja juunis 1947 nende juht Nikola Petkov vahistati. Vaatamata tugevatele rahvusvahelistele protestidele hukati ta septembris. See tähistas kommunistliku režiimi lõplikku loomist Bulgaarias.
Gordejevka rajoon
Gordejevka rajoon (vene keeles Гордеевский район) on 2. järgu haldusüksus (munitsipaalrajoon) Venemaal Brjanski oblasti lääneosas. Rajooni keskus on Gordejevka küla.
Rajoon piirneb põhjas Mahiloŭ oblasti Kasciukovičy rajooniga, idas Suraži rajooniga, kagus Klintsõ rajooniga, lõunas Novozõbkovi rajooniga ja läänes Krasnaja Gora rajooniga.
Rajooni pindala on 846,5 km². Elanike arv oli 2017. aastal 12 189.
Gordejevka rajoonis on 66 asulat, mis kuuluvad seitsme külaasunduse koosseisu.
Eesti Superkarikas 2021
Eesti Superkarikas 2021 oli 26. Eesti Superkarika võistluste finaal, kus mängisid möödunud hooaja Meistriliiga ja Eesti karika võitjad. Mäng peeti Tallinnas Sportland Arenal, ning mängisid Meistriliiga 2020 ja Eesti karikas 2020 võitja Tallinna FC Flora ja Meistriliiga 2020 2. koht Paide Linnameeskond.
Koivisto saarestik
Koivisto saarestik (soome Koiviston saaret vene Берёзовые острова ehk Berjozovõje ostrova rootsi Björkö otsetõlkes '"Kase saarestik") on Viiburi lahes asetsev Venemaale kuuluv saarte kogum. Saarestiku koosseisu kuulub 3 suurt ja üle 50 väikese saare, kolm suurt saart on Bolšoi Berjozovõi saar (soome Koivistonsaari, 24 km²), Tiurinsaari (ehk Zapadnoi Berjozovõi, 20 km²) ja Piisaari (ehk Severnoi Berjozovõi, 20 km²). Saarte ja mandri vahel on 26 km pikkune ja kõige laiemalt kohalt ainult 5 km lai väin.
Loodus
Koivisto saared on peamiselt kaetud männimetsadega. Esindatud on ka kõik parasvöötmele omased sood. Kokku esineb saartel üle 680 liigi soontaimi, 215 liiki samblaid, 61 liiki vetikaid, 277 liiki samblikke ja üle 800 liigi seeni. Saartel elab 80 erinevat liiki vee- ja merelinde. Saartel on laialt levinud tõmmukajakad, kes seal pesitsevad. Lindudest elavad saartel kühmnokk-luik, hahk, merisk ja röövlindudest merikotkas ja kalakotkas. Saared on ka üheks levinumaks pesitsusalaks Läänemere viigerhüljeste jaoks. Saarte juures võib püüda kala, millest levinumad on koger, meritint, latikas, linask, ahven, räim, koha ja forell.
Ohustatud liikidest tuntumad taimeliigid Koivisto saartel on põhja-konnarohi (Alisma wahlenbergii), kirju helmikas (Melica picta), väike maasapp (Centaurium pulchellum), põhjatarn (Carex mackenziei), meri-näkirohi (Najas marina), kännuvildik (Aulacomnium androgynum), hammas-tähtsammal (Mnium hornum), põisadru (Fucus vesiculosus). Seentest esinevad harilik kopsusamblik (Lobaria pulmonaria) ja lakkvaabik (Ganoderma lucidum). Vene punase raamatu järgi elab ohustatud loomadest saarestikul üks roomajaliik, 45 ohustatud linnuliiki ja kaks liiki imetajaid. Ohustatud linnuliigid on sarvikpütt (Podiceps auritus), väikeluik (Cygnus bewickii), hallhani (Anser anser), kalakotkas (Pandion haliaetus), merikotkas (Haliaeetus albicilla), merisk (Haematopus ostralegus), tõmmukajakas (Larus fuscus) ja teised linnuliigid. Imetajatest pesitsevad saartel viigerhüljes (Pusa hispida botnica) ja hallhüljes (Halichoerus grypus) ning roomajatest kohtab seal nastikut (Natrix natrix).
Ajalugu
vasakul|pisi|Koivisto saared 1926. aasta [[Atlas (kartograafia)|atlases]] Koivisto saarestik sattus ajaloolise Soome-Karjala koosseisu 13. sajandil, kui Pähkinäsaare rahuga jagati Karjala Rootsi ja Novgorodi vahel. Koivisto saared jäid Rootsi koosseisu. Peamiselt asusid saartele rootslased ja soomlased. Keskajal oli piirkond seotud tugevalt Eestiga sepra-ühenduste kaudu, mis moodustasid tihedad kaubavahetussidemed Kirde-Eesti rannikualade ja Koivisto saarestiku vahel.
Saarestik kujunes tähtsaks meresõja tugipunktiks, mida Rootsi kasutas sõdades ära kuni Põhjasõjani, pärast mida ta Uusikaupunki rahuga loovutas Venemaale kogu Soome-Karjala, sh Koivisto saared. 1721–1812 kuulusid saared Viiburi kubermangu ja allusid otse Venemaa Keisririigi ülemvõimule, kuid pärast Soome vallutamist liideti saared koos ülejäänud kubermanguga autonoomse Soome Suurvürstiriigiga. Ka Venemaa kasutas saari edasi sõjalise kaitse eesmärgil, et kaitsta tollast pealinna Peterburi.
Soome iseseisvumisele järgenud kodusõjas sattusid saared punasoomlaste võimu alla. Venemaa kodusõja ajal kasutas Saksamaa saari sõjavangide vahetuseks ning Suurbritannia baasina operatsioonidel Kroonlinna vastu. Iseseisvas Soomes oli saarte- ja mandrivaheline 5 km väin Ida-Soome parimaks sadamaks, mis oli ühendatud raudtee abil kogu Soomega. Elanikke elas saartel ligi 10 000, neist suur osa olid rootslased. Saartel olid jätkuvalt tugevad kindlused, mis kaitsesid Viiburit mererünnaku eest. pisi|Soomlaste [[punker]] Teise maailmasõja alguses 1939. aasta oktoobris nõudis Nõukogude Liit Soomelt baaside lubamist Soome territooriumile ja piiriäärsete alade Nõukogude Liidule loovutamist, ettekäändeks oli vajadus Leningradi kaitsta. Muuhulgas nõuti ka Koivisto saari. Soome oli valmis loovutama mõned piiriäärsed alad, kuid mitte Koivisto saart. Sama aasta novembris ründas Nõukogude Liit Soomet, mis algatas talvesõja. Sõja ajal moodustatud Nõukogude satelliitriik Soome Demokraatlik Vabariik müüs detsembris Koivisto saared ametlikult Nõukogude Liidule, kuid Soome Vabariik kaitses saari edukalt kuni 1940. aasta veebruari lõpuni. 22. veebruaril loovutasid Soome relvajõud Koivisto saared ja taganesid üle jää Säkkijärvisse ja Nõukogude väed vallutasid kõik piirkonnas asetsevad kindlused. Saarte langemine vabastas mitmed Punaarmee üksused piirkonnast ja nad said mujal rindel Soomele survet avaldada. Sama aasta märtsis sõlmitud Moskva rahulepinguga loovutas Soome ametlikult saared Nõukogude Liidule.
Jätkusõja ajal taastas 1941. aasta novembri alguses Soome saartel oma võimu, mis püsis 1944. aasta suveni. Juunis 1944 vallutas Nõukogude Liit taas Koivisto saared ning alustas saarte ja mandri vahelise väina traalimist. Rahulepingu sõlmimise järel lahkusid saartelt tolle ajani seal elanud soomlased ja rootslased, venelastest uusasunikud tulid saartele peamiselt Pihkva ja Jaroslavli oblastidest. Nõukogude armee jäi piirkonda 1950. aastateni, pärast nende lahkumist hakkas asustus piirkonnas vähenema ning uusarendusi saartele enam ei tekkinud. 1977. aastal liideti saartel tegutsenud kolhoos Leningradi Lenini kolhoosiga ning enamus saarte elanikke kolis Primorski.
1994. aastal määras Venemaa saaretiku looduskaitsealaks. Bolšoi Berjozovõi saarel on säilinud veel väike küla, kus inimesed aastaringi elavad ja Tiurinsaaril on Venemaa mereväe õppelaager. Ülejäänud saared on tänapäeval asustamata. Lisaks loodusele väärivad saartel vaatamist ka ajaloolised Soome külade varemed ja sõjaaegsed kindlustused.
Saksa meister
Saksa meister (ladina Magister Germaniae, saksa Deutschmeister) oli Saksa ordu kõrge võimukandja tiitel. 1219. aastast oli see Saksa-Rooma keisririiki jäävate ordumaade maameistri ametlik tiitel.
1494. aastal sai Saksa meister riigivürstiks. 1527. aastal sai Saksa meistrist ühtlasi kõrgmeistri ametikoha administraator, kuna eelmine kõrgmeister Albrecht von Hohenzollern oli ordu valdused Preisimaal sekulariseerinud ja saanud Preisimaa hertsogiks. 1530. aastal läänistas keiser Karl V Saksa meistrile ka Preisimaa ning seejärel oli ta kuni 1809. aastani ametlikult Saksa Ordu kõrgmeistrikoha administraator ning Saksa meister. Siiski ei õnnestunud Saksa harul saavutada piisavalt toetust, et maad ordule tagasi võita. Alates 17. sajandi algusest nimetati Saksa meistrit ja kõrgmeistrikoha administraatorit ka kõrg- ja Saksa meistriks (Hoch- und Deutschmeister), ametlikult oli see tema tiitliks aastail 1834–1929. Seejärel on Saksa ordu kõrgeimat ametikandjat nimetatud lihtsalt kõrgmeistriks.
Ferenc Móra
Elu
Ferenc Móra sündis 1879. aastal Kiskunfélegyházas vaeses talupojaperes. Tema isa Márton Móra oli kasuksepa õpipoiss, hiljem meister. Tema ema Anna Juhász oli pagar. Tema õpingud kulgesid raskelt perekonna vaesuse tõttu. Ta sai Budapesti Ülikoolis geograaf-loodusajaloo õppejõu diplomi, kuid oli vaid ühe aasta dotsent Felsőlövős Vasi maakonnas. Ta oli silmapaistev noortekirjanik Ungaris. Kirjandusliku tegevuse kõrvalt asus ta 1904. aastal Szegedi muuseum-raamatukogus tööle museoloogina (raamatukogu allus maakonna keskusele Szegedile ning seda ümbritsevale Csongrádi maakonnale). 1917. aastal määrati ta Szegedi muuseum-raamatukogu direktoriks ja Csongrádi maakonna peaks. Ferenc Móra oli ametis kuni 1934. aastani, mil ta suri 54-aastaselt Szegedis. Tänapäeval on muuseum tema auks nimetatud Ferenc Móra muuseumiks.
Sergei Jorš
Sjargei Ivanavitš Jorš (valgevene keeles Сяргей Іванавіч Ёрш; sündinud 29. veebruaril 1972 Slonimis Hrodna oblastis Valgevenes) on valgevene ajaloolane ja ajakirjanik, keskendunud Valgevene ajaloole Teises maailmasõjas ja sõjajärgsele vastupanuliikumisele.
Elulugu
Lõpetas 1989. aastal Slonimi 1. Keskkooli ja 1994. aastal Maxim Tanki nimelise Valgevene Riikliku Pedagoogikaülikooli ajalooteaduskonna Minskis. 1994–1995 ajateenistuses Valgevene armees. 1995–1997 Pavel Ivanovitš Batovi nimelise Slonimi 4. Keskkooli A. S. Žukovski nimelise sõja- ja töövapruse rahvamuuseumi direktor (muuseum keskendus Teise maailmasõja ajaloole). Väljaannete Газета Слонімская (1997–2001) ja Minskis ilmunud День (2002), Наша ніва (2002–2004) ajakirjanik. Andis välja ajalehti Голас камбатанта ('võitleja hääl', Slonim-Minsk, 2000–2001), Наша вера ('meie usk', Slonim, 2000) jt. Aastast 2004 annab välja ajakirja Беларускі Рэзыстанс ('valgevene vastupanu'), mis keskendub sõjajärgse Valgevene metsavendluse uurimisele. Uurib 1940.–1950. aastate Valgevene rahvuslikku vastupanu, Valgevene kreekakatoliku kiriku ajalugu, Slonimi piirkonna ajalugu.
Isiklikku
Ta on abielus, tal on tütar ja ta elab Minskis.
Väited ja kriitika
Tema teoste keskne idee on pärast Teist maailmasõda Valgevenes Nõukogude võimu vastu tegutsenud võimsast põrandaalusest armeest, mis Michal Vituška juhtimisel pidas vastu kuni 1950. aastate keskpaigani. Kriitikud süüdistavad teda väheses allikakriitikas, kus suvalisi pagulasväljaannetes ilmunud kirjutisi on võetud tõe pähe.
Teosed
“''Вяртаньне БНП. Асобы і дакумэнты Беларускай Незалежніцкай Партыі''” („BNP tagasitulek. Valgevene Iseseisvuspartei isikud ja dokumendid") (Slonim-Minsk, 1998)
“''Антысавецкія рухі ў Беларусі. 1944-1956. Даведнік''” (“Nõukogude-vastased liikumised Valgevenes. 1944-1956. Käsiraamat”)(kaasautor; Minsk, 1999)
“Слонімшчына антысавецкая” (“Nõukogude-vastane Slonimi piirkond”) (Slonim, 1999)
“Беларуская партызанка” (“Valgevene partisan”) (Minsk, 1999)
“Маладзёжны незалежніцкі рух на Слонімшчыне (гістарычны нарыс)” (“Noorte iseseisvusliikumine Slonimi oblastis (ajalooline essee)” (pseudonüümi all "Mikhas Gutar", Slonim, 2000)
“''Усевалад Родзька. Правадыр беларускіх нацыяналістаў''” ("Vsevolod Rodko. Valgevene rahvuslaste juht“) (Minsk, 2001)
“''Беларускі нацыяналізм. Даведнік”'' („Valgevene rahvuslus. Käsiraamat”) (pseudonüümi all“ Pjotr ​​Kazak ”, Minsk, 2001)
“Генэрал вызвольнага фронту” ("Vabastusrinde kindral") (pseudonüümi all “Jan Koval”, Minsk, 2002)
"Была вайна. З гісторыі антысавецкага ўзброенага супраціву” ("Oli sõda. Nõukogudevastase relvastatud vastupanu ajaloost”) (kaasautor, Minsk, 2003)
«Беларускі супраціў» ("Valgevene vastupanu") (kaasautor, Lviv, 2006)
Punased kasarmud
pisi|[[Erika tänav 2]] pisi|[[Kopli tänav 78]] Elumajad Peeter Suure sadama sõjaväelaste-üleajateenijate majutamiseks Karjamaa asumis Põhja-Tallinnas.
Ajalugu
Majad ehitati 1914. aastal arhitekt Aleksandr Jaroni projekti järgi.
Algselt kümnehooneliseks kavandatud asumist jõuti Esimese maailmasõja lõpuks valmis ehitada vaid kolm kolmekorruselist hoonet. Igal hoonel oli kolm trepikoda ning ajastule iseloomulikult olid neis ühetoalised korterid. Fassaadidel on kaks kesk- ja kaks külgrisaliiti, mida ilmestavad tagasihoidlike juugendelementidega kaunistatud pilastrid.
Hoonestus
Punaste kasarmute aadressid:
Kõik hooned on võetud muinsuskaitse alla.
Sarve tänav
Sarve tänav on tänav Tallinnas Nõmme linnaosas Pääsküla asumis.
Sarve tänav sai nime 3. detsembril 2002. Tänav on saanud nime läheduses asuva Põdra tänava mõjul.
Maie-Ann Raun
Maie-Ann Raun (sündinud 7. detsembril 1938) on eesti klaasikunstnik, klaasiajaloolane ja Eesti Kunstiakadeemia emeriitprofessor, Eesti Kunstnike Liidu ja Eesti Klaasikunstnike Ühenduse liige.
Tema loomingus on esindatud erinevad tehnoloogilised võtted ja teemakäsitlused ning ta on loonud nii geomeetrilisi kui orgaanilisemaid teoseid. Tema töid leidub Eesti Tarbekunsti- ja Disainimuuseumi, Eesti Ajaloomuuseumi, Eesti Kunstifondi, Tallinna Linnamuuseumi, Tartu Kunstimuuseumi kogudes ning erakogudes Eestis, Soomes, Rootsis, Norras, Šotimaal, Austraalias ja USA-s.
Haridustee
1953–1958 õppis ta Tartu Kujutava Kunsti Koolis kunstiõpetajaks. 1958–1964 õppis ta Eesti Riiklikus Kunstiinstituudis klaasehistöö erialal. Aspirantuuri läbis 1966–1969 Moskva Kõrgemas Tööstuskunstikoolis.
Töökäik
1965–1966 töötas ta J. Sverdlovi nimelises klaasitehases (Vene NFSV) kunstnikuna. Alates 1966. töötas Eesti Riiklikus Kunstiinstituudis klaasikunsti ja klaasehistöö õppejõuna. 1996 sai temast Eesti Kunstiakadeemia professor ja 2003 emeriitprofessor.
Isikunäitused
1995 „Kaugused”, Domini Canes galerii, Tallinn
2004 „365 päeva”, Meistrite Hoovi galerii, Tallinn
2004 „Lained”, Kuke galerii, Haapsalu
2004 „Meri”, Disaini- ja Arhitektuurigalerii, Tallinn
2004 „Klaasmeri”, Meistrite Hoovi galerii, Tallinn
2004 „Ema-klaas-jõgi”, Tartu Kunstimaja, Tartu
2005 „Sild üle vaevavete”, Tartu Ülikooli raamatukogu, Tartu
2008–2009 „Klaasiaeg”, Järvakandi Klaasimuuseumi näitusemaja
Teosed avalikes hoonetes
1964 pannoo „Galaktikad”, Tartu Observatoorium, Tõravere
1984 ja 1986 vitraažid „Valgus aknas”, Tallinna Matkamaja (dörnses ja kaminasaalis)
1995 vitraaž „Tallinn”, Tallinna Kaubasadama administratiivhoone
Põhja-Kõrvemaa looduskaitseala
pisi|Põhja-Kõrvemaa looduskaitseala. [[Aleksandr Abrosimovi foto]] pisi|[[Jussi nõmm Põhja-Kõrvemaa looduskaitsealal]] pisi|Jussi nõmm maikuus Põhja-Kõrvemaa looduskaitseala on looduskaitseala Harju maakonnas Kuusalu ja Anija vallas. Kaitseala pindala on 13 086 hektarit.
Kaitseala on moodustatud 1991. aastal, et kaitsta Põhja-Kõrvemaa liustikuveetekkelisi pinnavorme, rabamassiive, järvi, kooslusi ja kaitsealuseid liike. Varem oli kaitseala nimetus Põhja-Kõrvemaa maastikukaitseala.
Looduskaitsealale jääb enam kui 30 järve, mille hulgas on ka Põhja-Eesti sügavaim Metstoa Umerikjärv.
Kaitsealale jäävate soode seas on suuremad Koitjärve raba, Kõnnu Suursoo ja Võhma raba.
Thomas Gibson
Thomas Ellis Gibson (sündinud 3. juulil 1962) on USA näitleja ja lavastaja. Tema rollidest on tuntumad Daniel Nyland seriaalis "Chicago Hope" (1994–1997), Greg Montgomery telesarjas "Dharma &amp; Greg" (1997–2002) ja Aaron Hotchner teleseriaalis "Kurjuse kannul" (2005–2016).
Gibson sündis Lõuna-Carolina osariigis Charlestonis Charles M. "Maci" ja Beth Gibsoni perekonnas. Tema ema oli sotsiaaltöötaja ja isa advokaat ja liberaaldemokraat, kes töötas Lõuna-Carolina osariigi senatis ja parlamendis. Ta on katoliiklane. Gibsoni huvi etenduskunstide vastu sai alguse juba noores eas. Gibsonit paelus Louis Armstrong. Tema ja ta õde kuulusid koos ujumismeeskonda ja pärast ujumiskohtumisi külastasid nad sageli pitsasalongi. Just selles pitsasalongis laulis Gibson koos diksiländi bändiga koos katsega kehastada Armstrongi lauluhäält.
Lapsena astus Gibson Little Theatre Schooli ja lõpetas hiljem Bishop Englandi keskkooli. Seejärel õppis ta Charlestoni kolledžis (1979–1981) ja sai praktikandiks Alabama Shakespeare'i festivalil, kus teda julgustati kandideerima Juilliardi kooli. Pärast pooltteist aastat Charlestonis võitis Gibson stipendiumi Juilliardi draamaosakonnas (1981–1985), kus ta lõpetas 1985. aastal kaunite kunstide bakalaureusekraadiga.
2005. aastal valiti ta järelevalve-eriagendiks Aaron "Hotch" Hotchneriks, käitumisanalüüsi üksuse (BAU) üksuse juhiks sarjas "Kurjuse kannul".
Nikolai Balbošin
Nikolai Fjodorovitš Balbošin (vene Николай Фёдорович Балбошин; sündinud 8. juunil 1949) on endise Nõukogude Liidu maadleja.
1976. aasta Montréali ja 1980. aasta Moskva olümpiamängude avatseremoonial oli ta NSV Liidu võistkonna lipukandja. Maadlejatest on seda teinud veel Aleksandr Karelin ja Aleksandr Medved.
Maadluskarjääri jooksul jäi ta tiitlivõistlustel ilma medalita ainult 1980. aasta olümpiamängudel Moskvas, olles seitsmes (võistluse käigus saadud trauma tõttu), ja 1975. aastal MM-il Minskis, kus jäi neljandaks.
2006. aastast kuulub Fila Hall of Fame'i.
Antanas Budriūnas
Antanas Budriūnas (20. juuni 1902 Pabiržė, Biržai rajoon – 5. detsember 1966 Vilnius) oli leedu helilooja, koorijuht ja õpetaja.
1922–1938 õppis ta Kaunase muusikakoolis ja konservatooriumis laulmist, klaverit, komponeerimist ja koorijuhtimist.
Ta töötas muu hulgas Kaunase konservatooriumis ja Leedu Riiklikus Konservatooriumis Vilniuses õppejõuna. Ta lõi mitmeid koorilaule sega-, nais- ja lastekooridele.
Nikolai Balbošin
Nõukogude Liidu meistrivõistlused
1971. aasta – 3. koht
The Way I Walk
Eesti keeles kannab lugu pealkirja "Tee kus käin". Sõnade autor on Vello Salumets ning lugu on avaldatud Rock Hoteli 1999. aastal ilmunud heliplaadil "Kõva ketas".
Nikolai Balbošin
Nõukogude Liidu meistrivõistlused
1973. aasta – 1. koht
1975. aasta – 2. koht
1977. aasta – 1. koht
Nobuo Kishi
pisi|Nobuo Kishi (2021) Nobuo Kishi (jaapani keeles 岸 信夫 Kishi Nobuo; sündinud 1. aprillil 1959 Tōkyōs) on Jaapani poliitik, ta on Liberaaldemokraatliku Partei liige. Ta on 16. septembrist 2020 Jaapani kaitseminister.
Nikolai Balbošin
Nõukogude Liidu meistrivõistlused
1980. aasta – 1. koht
1983. aasta – 1. koht
Nobuo Kishi
Ta lõpetas aastal 1981 Keiō ülikooli majandusteaduskonna. Ta töötas aastani 2002 kompaniis Sumitomo Corporation.
Ta valiti aastal 2004 Jaapani parlamendi liikmeks.
Ta on 16. septembrist 2020 Jaapani kaitseminister.
Abruka vald
pisi|Saaremaa maakonna valdade piirid enne ja pärast [[1939. aasta vallareformi]] Abruka vald (saksa keeles Gemeinde Abro) oli vald Anseküla kihelkonnas Saaremaal. Vallamaja asus Saaremaal Salme külas.
Abruka vald moodustati 1866. aastal. Anseküla kihelkonnas moodustati samal aastal veel Anseküla kirikuvald, Lõmala vald, Lõo vald, Tiinuse vald ja Tiirimetsa vald, mis lõpetati 1891. aastal ning liideti Abruka vallaga.
1936. aastal nimetati vald ümber Salme vallaks, kuna Abruka saar, mille järgi oli vald nime saanud, kuulus Kaarma-Suure valda.
Abruka vald kuulus Sõrve põllumeeste konvendi tegevus- ja valimispiirkonda ning Riigivolikogu 42. valimisringkonda, kust valiti Johannes Perens.
Kosmosemutid
"Kosmosemutid" (inglise keeles "Suburban Hags") on Alar Pikkoraineni koomiks, mis ilmub 1994. aastast Eesti Ekspressis.
Koomiksi tegelased on kaks eakat vanatädi (Marta ja Juula), kelle on vares. Koomiksi sisu kajastab muu hulgas päevakajalisi teemasid. Koomiksi sageli korduvad tegelased on veel siil ja krabipulk.
Koomiks on ilmunud ka raamatusarjana.
Koomiksi tegemise ajendiks oli 1990. algul Eesti Ekspressis ilmunud Asko Künnapi koomiks "Kosmoserotid".