cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Gustave Eiffel
Eiffeli torn
pisi|Eiffeli torn Pariisis Prantsusmaal Eiffeli torn (prantsuse La tour Eiffel) on Pariisi tuntuim ehitis ja populaarseim turismiatraktsioon. Torn on saanud nime kogu projekti juhtinud ettevõtja Gustave Eiffeli järgi. Torni arhitekt oli Stephen Sauvestre. Ehitamist alustati 1887 ja torn valmis 1889. aasta Pariisi maailmanäituseks, et sellega tähistada Prantsuse revolutsiooni 100. aastapäeva. Pärast ehitamist peeti torni väga inetuks ja häbiväärseks. Torni omandiõigused pidid vastavalt lepingule minema 20 aasta möödumisel torni rajamisest (1909) Pariisi linnale, kes lubas selle kohe lammutada. Torni ehitamise tingimus oli, et see peab olema kergesti lammutatav. Torn viitas Eiffeli huvile aerodünaamika vastu. Eiffel kasutas mitmetes eksperimentides torni struktuurilisi omadusi ja rajas sellesse oma esimese aerodünaamilise labori, mille ta hiljem Pariisi eeslinna kolis. Laboratooriumis oli tuuletunnel, millest said kasu mitmed esimesed lendurid, kelle hulgas olid ka vennad Wrightid.
Taust
Kõrgete ja vägevate rajatiste ehitamise tahe on alati olnud inimkonna pärisosa. 19. sajandi lõpukümnenditel hakati Pariisis sel teemal nuputama. Lähenemas oli 1878. aasta maailmanäitus ja selleks puhuks taheti Marsi väljakule püstitada 360-meetrine Päikesetorn – võimsa Volta kaarega tipus, et niimoodi tervet linna ühekorraga valgustada. Julge plaan siiski hüljati ja see langes mõneks ajaks unustusse, kuni hakkas lähenema Prantsuse revolutsiooni sajas aastapäev ja järjekordne, 1889. aasta maailmanäitus, mis taheti pühendada uusima tehnoloogia demonstreerimisele mitte ainult ekspositsioonis, vaid ka spetsiaalselt rajatud ehitistena.
1886. aastal kuulutati välja võistlus, et saada eelseisva maailmanäituse jaoks nii praktilisi (näitusehallid) kui ka lihtsalt uhkeid ja pilkupüüdvaid ehitisi. Peale selle pidi seekordne maailmanäitus demonstreerima industriaalajastu tehnoloogilisi võimalusi.
Organiseerimiskomitee teatas, et muu hulgas tuleks püstitada tuhandejalane (umbes 300 meetrit) sõrestiktorn. Ettevõtlikul inseneril Gustave Eiffelil ning ta kaastöötajatel Maurice Koechlinil ja Charles Léon Stephen Sauvestre’il oli sobiv tehnolahendus selleks ajaks juba varuks. Kokku esitati žüriile sadakond eskiisi, mille hulgast valiti just nende oma, üksikmoodulitest kokkumonteeritav sõrestikkonstruktsioon. Aga aega ehitamiseks oli jäänud üsna napilt, pisut enam kui kaks aastat.
Ajalukku kirjutamine
Eiffel oli ehitanud mitu suurt raudteesilda ja ta oskas keerukaid tehnilisi probleeme lahendada. Eiffeli ehitusbüroo töötaja Maurice Koechlin tegi torni esialgse kavandi, mille realiseerimiseks tuli valmistada 12 000 konstruktsioonijoonist. Raali siis veel polnud. Nii tuli logaritmide abil ükshaaval ja vähemalt 0,1-millimeetrise täpsusega välja arvutada kõigi detailide ühendamiseks vajalike neediaukude asukohad. Torni hakkasid korraga monteerima 150–300 oskustöölist ja kõik detailid olid Eiffeli enda tehases valmistatud.
"Meie, kirjanikud, maalikunstnikud, skulptorid, arhitektid ja Pariisi kuni seniajani puutumatu ilu kirglikud austajad, protesteerime üldtuntud hea prantsuse maitse nimel kõigest väest selle vastu, et meie pealinna südamesse ehitataks tarbetu ja õudne Eiffeli torn, mille on tervest inimmõistusest ja õiglustundest inspiratsiooni saanud pilkehimu juba jõudnud Paabeli torniks ristida. Kas Pariisi linn soostuks tõepoolest mingi masinakonstruktsiooni või -konstruktori ülepingutatud äriideega, et ennast igaveseks häbistada ja rüvetada?"
Anekdootlikult kõlab, et just Maupassant, üks torni püstitamise ägedamaid vastaseid, hakkas pärastpoole ütlemata meelsasti külastama esimesel platvormil tegutsevat ilmselt heatasemelist restorani, põhjendades oma teguviisi väitega, et see olevat ainus paik linnas, kust pole torni ennast näha.
Tehnikaime
Torni kuju valides (laiad jalad ja ülespoole sujuvalt ahenev ristlõige) arvestati tuulekoormusega. Ehitise enda raskus, pisut üle 7000 (ja tervikuna umbes 10 000) tonni, jaotub neljale jalale. Ruudukujulise aluspinna külje pikkus on 129 meetrit. Iga jalg sai omakorda neli massiivset 26-meetrise küljepikkusega betoonist valatud ja omavahel seotud vundamenti. Nii on neid ühtekokku kuusteist. Seine’i jõe pool pandi vundamendiklotsid kessoonide abil 14 meetri ja ülejäänud kahe jala omad 9 meetri sügavusele, seega torni koormus jaguneb üsna soodsalt, napilt paar kilogrammi toetuspinna ruutsentimeetri kohta. Võimaliku ebaühtlase vajumise kompenseerimiseks kasutati kavalust: igasse vundamendiplokki ehitati võimsad hüdraulilised tungrauad.
Vundamendid valmisid viie kuuga ja järgmised 21 kuud kulusid monteerimistöödeks. Pariisi torn oli pärast Cheopsi püramiidi maailma kõrgeim ehitis, kuni Ameerika Ühendriikides püstitati Chrysler Building ja Empire State Building (1930).
Kõik torni üksikosad valmistati ja kontrolliti tehases, ehituspaigas tuli need lihtsalt kokku neetida. Saavutatud täpsus oli muljetavaldav. Kuni torni nelja jala ühinemiseni ei ilmnenud vähimatki tolerantsi ja esimene auk tuli korrigeerimiseks üle puurida alles 57,5 meetri kõrgusel. Ühtekokku olevat kasutatud täpipealt 1 050 846 (teistel andmetel siiski umbes 2,5 miljonit) neeti, mis löödi detailidesse ükshaaval ja käsitsi. Auke tuli puurida vähemalt 7 miljonit.
Torni monteerisid töömeeste nelikud. Üks nendest kuumutas neeti (et see tänu jahtumise käigus kokkutõmbumisele seoks kinnitatavad detailid eriti tihedalt), teine sobitas selle aukudesse, kolmanda ülesandeks jäi needi pead vormida ning neljas vasardas.
Monteerimiseks kasutati mööda torni ronivaid väheldasi aurukraanasid ja madalamal ka puittellinguid.
Torni jalad seostuvad elegantsete kaarte abil (mingit staatilist ülesannet neil pole, need pidavat kajastama Eiffeli kui sillakonstruktori nägemust) ning 58 meetri kõrgusel ootab külastajat esimene vaateplatvorm (pinnaga 4200 ruutmeetrit) restoranide ja kauplustega. Kõrgemal muutub konstruktsioon püloonideks ja alates teisest platvormist (116 meetrit; 1400 ruutmeetrit) koonduvad need ühiseks tüveks. Rõdudena väljaulatuv kolmas, taas ruudukujuline platvorm jääb 276 meetri kõrgusele (280 ruutmeetrit). Sealt läheb 654 astmega üsna lai spiraaltrepp kunagiste laborite juurde, kus tehti füüsika-, meteoroloogia-, bioloogia- jm uuringuid. Mõnda aega elas Gustave Eiffel koguni ise seal ning tegeles aerodünaamika ja raskusjõu katsetega. Tipu poole jääb n-ö majakas ja selle kuplile on monteeritud üsna pisike 1,4-meetrise läbimõõduga terrass: kõrgeim punkt, kuhu üldse pääseb.
Torni tippu pääses kas 1792 astmega (teistel andmetel pidavat neid olema 1652) trepi kaudu või kaheksat hüdraulilise ajamiga kaldlifti kasutades. Päevas sai nende abil ülemisele platvormile toimetada kuni 4200 inimest. Nii suurte liftide ehitamine oli nende aegade jaoks omaette probleem, sest kogemust ei olnud. Pealegi muutub kõverate juhikute kaldenurk teekonna jooksul märgatavalt.
Teise platvormini viivad liftid tehti kahekorruseliste kabiinidega. Sealt kolmandani viiv sai ajamiks 81 meetri pikkused hüdraulilised tungrauad ja kabiin mahutas kuni 110 sõitjat. Tõstuk töötas üle 90 aasta ja sai elektriajami alles 1982. aastal. Hiljem asendati lifte korduvalt uuemate ja parematega ning 1983 ehitati teise ja kolmanda platvormi vahele tervelt neli uut lifti.
Iga seitsme aasta tagant võõbatakse torn rooste tõrjumiseks uue värviga üle, seda kulub iga kord umbes 60 tonni. 25 maalri enam kui aasta vältavaks töötsükliks vajatakse iga kord 50 kilomeetrit turvaköit, 2 hektarit püüdevõrku, 1500 harja ja enam kui 5000 lihvketast.
Eiffeli torn sai vaieldamatult Pariisi olulisimaks sümboliks, võib-olla isegi terve maailma tuntuimaks ehitiseks. Esialgu ei pakkunud see enamat kui põnevat panoraamvaadet kõrgelt, kuid 1906. aastal monteeriti torni ka telegraafisaatja antenn. Esialgu sõlmiti Eiffeliga kontsessioon, et ehitis lammutatakse 20 aasta pärast, kuid algusest peale oli publiku huvi nii suur, et torn hakkas kohe kasumit teenima. Juba 1889. aasta näituse ajal kattis piletitulu peaaegu kogu ehituskulu. Traadita telegraafi pioneer Gustave-Auguste Ferrié hakkas 1903. aastal Eiffeli tornist tegema katseid Inglismaaga peetava raadiosidega. Juba 1908 saavutati kindel ühenduskaugus 6000 kilomeetrit. 1921 korraldati torni antennist esimene ringhäälingu otseülekanne ja 1935 toimus sealse saatja kaudu ka esimene televisioonisaade.
Eiffeli tornist sai mälestusmärk rauale kui ehitusmaterjalile, sest peatselt pidi see uuema ees taganema. Saabus sarrusbetooni ajastu.
Huvitavaid fakte
31. märtsil 1889 heiskas Gustave Eiffel pärast kaks aastat kaks kuud ja viis päeva kestnud töid torni tippu Prantsuse riigilipu. Ta nimetas oma loomingu "300 meetri torniks", aga ootuspäraselt kinnistus praegune nimi üsna peatselt.
Kuni 2006. aasta lõpuni, niisiis 117 tegevusaastaga, oli torni jõudnud külastada täpipealt 229 623 812 inimest. Praegu käib torni imetlemas aastas umbes 6 miljonit ehk keskmiselt 16 500 inimest päevas.
Gustave Eiffel oli kujutatud Prantsuse frangi 1997. aasta väljaande 200-frangisel rahatähel, tagaküljel oli kujutatud torn.
Torni aastane elektritarve ulatub 7500 megavatt-tunnini.
Eiffeli torni ehituskulud olid 7 400 000 franki; juba 1889. aasta näituse ajal oli sissetulek külastajate arvelt 6 500 000 franki.
Suvepäikeses kaldub torni tipp detailide ebaühtlase soojuspaisumise tõttu 15 cm varju jääva külje suunda.
Las Vegasesse on püstitatud Eiffeli torni täpne koopia mõõtkavas 1 : 2. See ehib luksushotelli Hotel Paris, mis jääb torni alla.
Gustave Eiffel: "Arhitektuuriesteetika esmane põhimõte nõuab, et mingi ehitise olulisemad jooned oleksid selle funktsiooniga sobitatud."
Gustave Eiffel: "Prantsusmaa saab esimeseks riigiks, mille lipp lehvib 300 meetri kõrgusel mastil."
Koos uue, 2000. aastal paigaldatud antenniga on torni kõrgus 324 meetrit.
Reigi külas Hiiumaal püstitas kohalik meistrimees puitmaterjalist kokkunaelutatud 31,4 meetri kõrguse n-ö Eiffeli torni.
Eesti lipu muuseum
pisi|Eesti lipu muuseum Otepää pastoraadi hoones Eesti lipu muuseum on aastal 1996 asutatud muuseum, mis asub Otepääl EELK Otepää Maarja koguduse pastoraadis.
Muuseumi asukohas pühitseti 4. juunil 1884 Eesti Üliõpilaste Seltsi sini-must-valge lipp.
Muuseumi mõtte käis välja tollane Otepää Maarja koguduse õpetaja Jüri Stepanov.
Muuseumist leiab põhjaliku ülevaate Eesti lipu saamisloost.
Pedro Rocha Neves
Brasiilia kõrgliigas debüteeris ta 2015. aastal Grêmio meeskonnas. Esimese värava lõi ta Brasiilia kõrgliigas sama aasta 27. juunil mängus Avaí vastu. 2016. aastal võitis ta Grêmioga Brasiilia karikavõistlused. Finaali esimeses mängus lõi ta Atlético Mineiro vastu kaks väravat.
2017. aasta augustis liitus ta Venemaa kõrgliiga klubiga Moskva Spartak. Esimese värava lõi ta Venemaa kõrgliigas sama aasta 30. septembril mängus Ufa, kuid Spartaki põhikoosseisu liikmeks tal saada ei õnnestunud. 2019. aastal suundus ta laenule Brasiilia kõrgliiga klubisse Cruzeiro. Järgmisel hooajal läks ta laenule Flamengosse. Hooaja 2020–21 teises pooles mängis ta Venemaa esiliigas Spartaki reservmeeskonnas. 2021. aasta augustis läks ta üheks aastaks laenule Athletico Paranaensesse.
Jeremei Aipin
pisi|[[Arvo Valton (vasakul) ja Jeremei Aipin kirjandusfestivalil HeadRead 2011 Foto: Ave Maria Mõistlik, 29. mai 2011 ]] Jeremei Aipin (sündinud 27. juunil 1948 Handi-Mansi autonoomses ringkonnas Varjegani külas) on handi kirjanik ja poliitik.
Ta on töötanud jahimajandis, geoloogilistel töödel puurijaabina, raudtee-ehitusel puusepana, raadio- ja telekorrespondendina ning rahvakunsti metoodikakeskuses toimetajana, osalenud etnograafilistel ekspeditsioonidel ja kogunud rahvaluulet.
1996. aastal valmis temast dokumentaalfilm. Eesti režissööri Valentin Kuigi filmis "Hääled" kajastatakse Aipini pürgimist Venemaa Riigiduumasse 1995. aasta detsembris. Filmi linastusel Pärnu visuaalse antropoloogia festivalil osales ka Aipin ise.
Samuti on Aipin osalenud Lennart Meri filmis "Toorumi pojad".
Kaheksandal soome-ugri rahvaste kirjanike kongressil 2004. aastal Hantõ-Mansiiskis otsustasid osalejad esitada Aipini Nobeli kirjandusauhinna kandidaadiks.
Kirjanduslik tegevus
Kirjanduslikku tegevust alustas ta 1969. aastal. Ta kirjutab handi rahva elust ja valuprobleemidest. Alguses kirjutas ta emakeeles, handi keele Surguti murdes, aga kuna kirjandusinstituudis suudeti lugeda üksnes venekeelseid käsikirju, hakkas ta kirjutama peamiselt vene keeles. Tema jutte ja romaane on tõlgitud paljudesse Euroopa keeltesse.
Ühiskondlik tegevus
Aipin on olnud Venemaa Föderatsiooni presidendi esindaja Handi-Mansi autonoomses ringkonnas ja Venemaa Riigiduuma liige. Ta on Põhja, Siberi ja Kaug-Ida Põlisrahvaste Assotsiatsiooni esimees. Ta on välja töötanud Venemaa põlisrahvaste põhiõiguste deklaratsiooni projekti.
Tatjana Vassiljeva
Tatjana Grigorjevna Vassiljeva (sünninimi Tatjana Itsõkovitš; vene keeles Татьяна Григорьевна Васильева; sündinud 28. veebruaril 1947 Leningradis) on vene näitleja (teatri- ja filminäitleja), Venemaa rahvakunstnik.
Pärast Moskva Kunstiteatri juures asuva Nemirovitš-Dantšenko nimelise stuudiokooli lõpetamist 1969. aastal töötas ta näitlejana aastatel 1969–1983 Moskva akadeemilises satiiriteatris ja 1983–1992 Majakovski-nimelises akadeemilises teatris. Aastatel 1996–1999 mängis ja 2007. aastast taas mängib Moskva Teatri "Nüüdisnäidendi Kool" näitetrupi koosseisus.
Ta on mänginud enam kui 120 mängufilmis.
Isiklikku
Tema esimene abikaasa oli näitleja Anatoli Vassiljev (hilisem Venemaa rahvakunstnik), ka teine abikaasa oli näitleja (Georgi Martirosjan; abielu lahutati 1995. aastal). Näitlejana tegutseb ka poeg Filipp Vassiljev (sündinud 1978).
Prokip Bidasjuk
Prokip Jakovõtš Bidasjuk (ukraina keeles Прокіп Якович Бідасюк; 4. märts 1895 Derhatši – surmaaeg teadmata) oli Ukraina keraamik ja rahvakunstnik, Mežõhirja keraamikakoolkonna esindaja, boitšukisti Vassõl Sedljari õpilane.
Bidasjuk töötas 1940. aastatel Vassõlkivi majoolikatehases tarbekunstnikuna. Tema loominguks peeti algselt keraamilist kukekuju, mis sai kuulsaks pärast 2022. aasta aprilli alguses toimunud Borodjanka pommitamist, kui tabamuse saanud maja kokkuvarisemisel oli seinas tervena säilinud köögikapp nõudega ja keraamiline kukk selle peal. Hiljem täpsustatud andmete järgi oli tegemist siiski teiste kunstnike loominguga.
Ribad
Ribad (võru murdes: rasud, ainsuses: rask) olid vanasti linase või villase riide ribad, mis mähiti ümber säärte. Ribasid kanti koos jalarättide või kapukatega, samuti sukkade peal ilu, talvel ka sooja pärast.
Ribasid kanti Euroopas arvatavasti juba muinasajal. Eestis olin need veel 19. sajandi algul rohkelt kasutusel, põhiliselt töö tegemise ajal.
Naiste ribad olid enamasti tumesinist värvi, umbes 20 cm laiad ning veidi üle meetri pikad. Meeste ribad olid ligi poole laiemad ning kuni 1,5 meetrit pikad, värvus hall või tumepruun. Ribad mähiti alt pahkluust alates spiraalselt kuni põlveni, kus nad köideti ribade otstes olevate paeltega kinni.
Põhjamaades olid kasutusel ka randmeribad, mida külma ilmaga mähiti ümber randme ja varruka kuni poole käsivarreni. Eestis kanti neid saartel (Hiiumaal kätised), kui mehed käisid kalal ning hülgejahil. Nii välditi vee ja tuule varrukasse tungimist.
Hiljem hakati ribade asemel kasutama sääriseid.
Louis-Alexandre Berthier
pisi|240px|Louis-Alexandre Berthier
Louis-Alexandre Berthier (20. november 1753 Versailles – 1. juuni 1815 Bamberg, Baieri kuningriik) oli Prantsusmaa riigitegelane (sõjaminister, 1799–1807) ja sõjaväelane (keisririigi marssal, 1804), Wagrami vürst (1809), Prantsuse revolutsioonisõdadest ja Napoleoni sõdadest osavõtja.
Berthier lõpetas insenerikooli École royale du génie de Mézières. Osales vabatahtlikuna Ameerika iseseisvussõjas (1775–1783), kus paistis silma staabitööl. Prantsuse revolutsiooni ajal teenis Prantsusmaa rahvuskaardis.
Pärast 18. brümääri riigipööret 1799. aastal esimeseks konsuliks saanud Napoleon Bonaparte määras Berthier' sõjaministriks. Ühtlasi sai Berthier 1799. aastal Napoleoni vägede staabiülemaks. Grande Armées oli Berthier' ametikoha nimetus major général de la Grande Armée. Oli selles ametis kuni Napoleoni sunnitud troonist loobumiseni aprillis 1814. Samal aastal astus Berthier kuningas Louis XVIII teenistusse.
Saja päeva ajal 1. juunil 1815 sai Berthier surma oma Bambegis asunud lossi kolmanda korruse aknast väljakukkumisel.
Siseelund
Siseelund (viscus, mitm viscera) on kolju-, rinna-, kõhu- või vaagnaõõnes paiknev suurem elund.
Toiduks tarvitatavat looma siseelundit nimetatakse näiteks lihatooteks või rupskiks.
Krievēni
Krievēni on küla (mazciems) Lätis Cēsise piirkonnas Vecpiebalga vallas.
Küla asub valla idaosas. Krievēni jääb vallakeskusest Vecpiebalgast 4,2 ning Riiast 130,5 kilomeetri kaugusele. Aastail 2009-2021 jäi küla Vecpiebalga piirkonda.
Onekotan
thumb|400px|Onekotani saar Kuriilide kirdeosa kaardil thumb|Onekotani saar (pildil keskel) satelliidipildil Onekotan (vene keeles Онекотан, jaapani keeles 温禰古丹島 Onekotan-tō) on asustamata saar Kaug-Idas Suur-Kuriilide põhjarühmas.
Neljas Kuriili väin eraldab seda Paramuširi saarest (53 km kirde pool) ja Jevreinovi väin Makanruši saarest (28 km loode pool). Krenitsõni väin eraldab Onekotani saart Harimkotani saarest (15 km lääne pool).
Saar kuulus enne Teist maailmasõda Jaapanile, praegu aga kuulub Venemaale. Aastani 2005 oli saare läänerannikul Šestakovi piirivalvekordon ja idarannikul Onekotani piirivalvekordon.
Onekotani saare pindala on 425 km², pikkus 43 km, laius 11–17 km. Saarel on kaks kaldeeraga tegevvulkaani: Krenitsõni vulkaan (1324 m, sai nime 1. järgu kapteni Pjotr Krenitsõni järgi) saare lõunaosas ja Nemo vulkaan (1019 m) saare põhjaosas (vt satelliidipilti).
Kaldeerad on täidetud veega. Krenitsõni vulkaani kaldeeras paikneb Koltsovoje järv, mis on ringikujuline, sest kaldeera keskel on kaasaegne vulkaaniline koonus. Nemo vulkaani kaldeera on täidetud veega ainult kirdeosas ja seal asub Tšornoje järv, mis on üle 4 km pikk ja 2 km lai.
Onekotani saar on kaetud kääbusseedermännikuga. Maastikus on valdavalt 2–4 meetri kõrgused lepad ja seedermännid, kivikuhjatised, sood, kanarbik jne. Marjadest on esindatud kukemari, sinikas ja murakas. Saarel elutsevad rebased ja väikesed närilised, rannikuäärses meres viigerhüljes ja sivutš.
1720. aastal uurisid saart geodeedid Ivan Jevreinov ja Fjodor Lužin.
Uście Gorlickie
Uście Gorlickie (kuni 1949. aastani Uście Ruskie, varem Uście Wołoskie) on küla Poolas Väike-Poola vojevoodkonnas Gorlice maakonnas, Uście Gorlickie valla halduskeskus. Uście Gorlickie asub Gorlicest umbes 15 km lõunas.
Uście Gorlickie sai linnaõigused 1785. aastal, kuid kaotas need 1896. aastal.
Telliskivi tänav (Pärnu)
Telliskivi tänav on tänav Pärnus Ülejõe linnaosas.
Tänav saab alguse Lille tänavalt, suundub põhja ja lõppeb Saviaugu tänaval. Telliskivi tänav ristub veel Pärja, Niine ja Kilgi tänavaga. Tänava pikkus on ligikaudu 564 meetrit.
Eesti Rahva Muuseumi endine peamaja
pisi|Eesti Rahva Muuseumi endine peamaja Eesti Rahva Muuseumi endine peamaja on hoonekompleks Tartus aadressil Veski tänav 32.
Kohtuhoonest ja arestimajast koosnev uusrenessanss-stiilis kompleks ehitati 19. sajandi lõpus arhitekt Vladimir Lunski projekti järgi Tartu–Võru rahukohtu (esimese astme kohtu) jaoks.
Kohtumaja
Vene keisririigi Balti kubermangudes viidi 1889. aastal läbi kohtureform, mille käigus viidi sisse esimese astme rahukohtute süsteem ja Eesti aladel loodi viis teise astme kohut ehk rahukogu, kuhu sai rahukohtute otsuseid apelleerida. Tartu-Võru rahukogu asetses Tartus, mille jaoks ehitati Liivimaa kubermanguarhitekti Vladimir Lunski projekti järgi aastatel 1893–1894 uus kohtuhoone koos arestimajaga Toometagusele Veski tänavale. Hoone teenis kohtumajana edasi ka Eesti Vabariigi ajal kuni Teise maailmasõjani.
Arhitektuur
Esimese korruse aknad on ümarkaarsed ja teise korruse aknad ristkülikulised, kuid mõlema korruse aknaid ümbritseb ühesugune lai krohvraamistus, mis moodustab akende kohale friisi ja karniisiga talastiku. Keskrisaliidil asub hoone peaportaal, mis on kujundatud aediikulana: anteemionidega kolmnurkviilu kannavad kaks toskaana orderis pilastrit, mis justkui toetuvad soklist eenduvatele pjedestaalidele.
Hoone välisilme juhindub valdavas osas uusrenessansi stiilist, millele viitab kesktelgsümmeetria, tihedalt dekoreeritud seinapind ning ohter rustreeringu kasutamine, kuid antiiktempliarhitektuurist pärit anteemionide kasutamine viiludel viitab hoopis antikiseerivale klassitsismile. Hoone eklektiline historitsism on väga ajastuomane nii 19. sajandi teise poole Tartu arhitektuuri (näiteks Lai 28, Kuperjanovi 44), 19. sajandi teise poole riigiasutuste (näiteks Viljandi ja Rakvere rahukohtute uusrenessanslikud hooned) kui ka Lunski enda loomingu kontekstis (eriti palja tellise ja valgete krohvdetailide kontrasti kasutamine, mida näeb näiteks tema projekteeritud Kohila õigeusu kirikus). pisi|356x356px|Esimese korruse plaan Hoone põhiplaan on L-kujuline, nii et peafassaad on Veski tänava ääres ja tiib ulatub Liivi tänava äärde, kus asub ka kõrvalsissepääs. Projekti järgi asusid istungisaalid esimesel korrusel, üks Veski ja Liivi tänava nurgas ning teine Liivi tänava tiiva tagumises otsas; ametiruumid asusid peamiselt teisel korrusel. Peatrepp asub hoone keskteljel hoovifassaadist eenduvas trepikojas.
Muuseum
Eesti Rahva Muuseum (aastatel 1948–1988 Eesti NSV Riiklik Etnograafiamuuseum) toodi kompleksi peamajja ja J. Liivi tänava poolsetesse kõrvalhoonetesse pärast Teist maailmasõda.
Alates 1994. aastast oli seal muuseumi peamaja, kus asusid administratsioon, kogude, teadus- ja säilitusosakond ning ka Eesti Rahva Muuseumi raamatukogu.
Alates 2016. aastast asub Eesti Rahva Muuseumi uus peahoone Raadil.
Arestimaja ja vangla
Veski tänava poolsetes kõrvalhoonetes paiknesid arestimaja ja vangla, mis eri aegadel on kandnud eri nimesid, näiteks aastatel 1946–1958 Eesti NSV Siseministeeriumi Vangla nr 3 korpus nr 2.
Talli tänav (Pärnu)
Talli tänav on umbtänav Pärnus Ülejõe linnaosas, mis saab alguse Rõugu tänavalt.
Tänava pikkus on ligikaudu 147 meetrit.
August Jakob Westrèn-Doll
August Jakob Westrèn-Doll (17/29. august 1838 Kuressaare – 21. märts / 3. aprill 1912 Viljandi) oli Eesti vaimulik.
Isiklikku
Tema poeg August Oswald Westrèn-Doll oli Palamuse Püha Bartholomeuse koguduse ja Viljandi Jaani koguduse õpetaja
Kollane Allveelaev G
Kollane Allveelaev G oli eesti ansambel. See asutati 1989. aastal.
Endised riigid Euroopas pärast aastat 1815
thumb|333px|Uued riigid ("piiririigid") [[12. aprillil 1918]]
See artikkel annab detailse loendi kõigist riikidest (sealhulgas nukuriigid), mis on eksisteerinud Euroopas alates Viini kongressist aastal 1815 kuni tänapäevani. Iga riigi kohta on informatsioon eraldi veergudes: endise riigi nimi, selle riigi eluiga, tänapäeva riik või riigid, mille territooriumil see riik täielikult või osaliselt kord oli, ja rohkem informatsiooni selle riigi kohta.
Suveräänsed riigid
See on loend kõigist sõltumatutest riikidest või nukuriikidest, mis on eksisteerinud ajavahemikul 1815. aastast tänapäevani, kuid mida enam ei eksisteeri. (Iga riigi eluiga põhineb selle riigi sõltumatusel. See tähendab, et need riigid võisid eksisteerida ka väljaspool nimetatud aega, kuid mitte täielikult sõltumatuna.)
Kavandatud riigid
See on loend kõigist sõltumatutest riikidest, mis pidid tekkima ajavahemikul 1815. aastast tänapäevani, kuid mingil põhjusel ei tekkinud.
Aacheni toomkirik
pisi|Aacheni toomkiriku põhjafassaad. Vaade [[Aacheni raekoda|Aacheni raekojast üle Katschhofi]] Aacheni toomkirik (saksa keeles Aachener Dom, Aachener Münster, Aachener Kaiserdom) on katoliku kiriku Aacheni piiskopkonna katedraal. Katedraal on pühitsetud Jumalaema Maarjale.
Tänapäeval koosneb kirik osadest, mis pärinevad eri ajastutest varakeskajast kuni uusajani: Karolingide-aegne oktogoon, kunagine Aacheni kuningalossi lossikabel, on Karolingide renessansi arhitektuuri tähtsaim näide maailmas. Karl Suur laskis tsentraalehitise ja lääneehitise ehitada 8. sajandi lõpus oma lossiterritooriumi südamena; nurgakivi pandi 796. Karolingide lossikirikut ümbritseb mitu hilisema aja ehitist, sealhulgas gooti stiilis kooriruum idas ja kabelitepärg.
Kirik kuulub 1978. aastast UNESCO maailmapärandi nimistusse. 400px|Aacheni toomkiriku plaan
Roomaaegsed ja varakristlikud ehitised toomkiriku asukohas
Termidekompleks koosnes kümblusalast frigidaariumiga, kuumaveeallikate saaliga, majandusruumidega ja võõrastemajaga. Roomaaegne termidekompleks arvukate, hüpokaustidega varustatud ruumidega avastati toomkiriku ja lossi arheoloogiliste väljakaevamiste käigus 1910– 1914 kirikuplatsil ja Katschhofil.
Oletatakse, et kümblusasutus kaotati 4. sajandi lõpus. Nooremad keraamikaleiud 5. ja 6. sajandist ning kaks idagootide riigi pronksmünti annavad tunnistust selle ala järjepidevast asustusest Rooma-järgsel ajal. Karolingide-eelsed ehitised on arheoloogiliselt tõendatud müürijäänustega Karolingide Maarja kiriku all. Tegu oli umbes 6 m laiuse ristkülikukujulise põhiplaaniga ehitisega, millel oli kirdeosas poolringikujuline apsiid. Peale selle leiti väljakaevamistel (1861 ja 1910) ringmüüriga ümbritsetud ruum, mida tõlgendati reliikviate altarina, ning poolringikujulise apsiidiga saalkirik. Viimastel väljakaevamistel uuriti uuesti Karolingide-eelse kiriku kagumüüri ning dateeriti see Rooma-aegse ümberehitusena.
Kindlaks peetakse seda, et praeguse oktogooni ala kasutati Merovingide ajal matmiskohana. Juba toomkiriku väljakaevamistel 1910 ja 1911 avastati kolme laibamatuse jäänused. Arvatavate hauapanuste, hauakivipealdiste ning ühe dendrokronoloogiliselt uuritud kirstuga on kasutamine matmiskohana 6. sajandi teise poole ja 8. sajandi esimese poole vahel tõendatud.
Koha valik ja ehituskava
Noorel kuningal Karlil oli nagu tema isal Pippin Lühikeselgi veel rändõukond, mis sõitis pfaltside vahel ringi. Aastaks 788 tekkis tal kavatsus asuda elama oma riigi keskpunkti. Karl jätkas Aacheniga selget traditsiooni, mis orienteerus Rooma kultuurile. Karli biograafi Einhardi põhjendust, et koht valiti läheduses asuvate rikkalike jahimaade ja kuumaveeallikate pärast, peavad tänapäeva uurijad liiga triviaalseks. Karl Suur pidas Aachenit residentsina nii geograafilise ja geostrateegilise asendi kui ka kliima poolest eriti sobivaks, et rajada sinna Frangi riigi uus pearesidents ning uus kultuurikeskus (Karl Suure õukonnakooli asukoht) ja usukeskus tema tellimusel rajatava Maarja kiriku kui tähtsaima sakraalehitisega Alpidest põhja pool.
790ndate alguses hakkas Karl kavandama monumentaalset lossikirikut valitsushoonetega ja majutusega aadlile. Maarja kiriku vundamendi aluste tammevaiade dendrokronoloogiliste uuringute järgi alustati hiljemalt 793 uue kiriku ehitamist.
Gaid
Gaid osaleb ülemaailmses skaudiliikumises. Eestis kuuluvad gaidid Eesti Gaidide Liitu. Eestis nimetatakse 7–9-aastast gaidi sõnaga hellake või hunduke.
Siili tänav (Pärnu)
Siili tänav on umbtänav Pärnus Ülejõe linnaosas, mis algab Piiri tänavalt.
Tänava pikkus on ligikaudu 120 meetrit.
Virginia Water
Virginia Water on küla Inglismaal Surrey krahvkonnas Londonist umbes 30 km edelas.
Halduslikult kuulub Virginia Water Runnymede'i omavalitsusüksusse. 2001. aasta rahvaloenduse järgi oli külas 6113 elanikku.
Järv asub Bourne'i jõe kaldal. Küla läbides on jõgi 25 m kõrgusel merepinnast. Küla kese on 29–39 m kõrgusel merepinnast. Bourne'i jõgi suubub Thamesi.
Küla on nime saanud Virginia Wateri järve järgi, mis asub Windsor Great Parki nimelise hirvepargi edelaservas. Virginia Wateri järv omakorda võis nime saada Elizabeth I järgi, sest virgin tähendab inglise keeles neitsit ja Elizabethi nimetati neitsilikuks kuningannaks, sest ta ei abiellunud kunagi. Kuid järv ise on kuningannast poolsada aastat hilisem: ta rajati 1746. aastal Bourne'i jõge paisutades. Pärast seda, kui järv 1768. aastal paisu purustas ja tühjaks jooksis, taastati järv 1780. aastal märksa suuremana, tänapäevases suuruses.
Järve ümbermõõt on 7,2 km. Pool sellest on sillutatud ja pool sillutamata jalgtee.
Virginia Wateri järv on iseloomuliku kujuga. Teise maailmasõja ajal lasti järv tühjaks, sest kardeti, et Luftwaffe võib järve kasutada lennukite asukoha kindlaksmääramiseks.
21. sajandil kasutati järve kaldaid Harry Potteri filmide järvekaldastseenide ja 2010. aasta filmi "Robin Hood" paadistseenide filmimiseks.
Küla sai endale raudtee 1856. aastal. Külas on raudteejaam, kust saab mugavalt sõita Londoni Waterloo jaamani. Uus raudteejaamahoone ehitati 1973. aastal.
1873–1885 ehitati Virginia Waterisse Holloway sanatooriumi nimeline hullumaja. See lõpetas tegevuse 1980 ja pärast 1994–2000 kestnud restaureerimist müüdi elamukompleksiks. Vahepealsel ajal kasutati Holloway sanatooriumi sageli filmivõtete jaoks. Seal on filmitud sarja "Inspektor Morse" paljud jaod, seal on muuvisid filminud Adam Ant, Alphaville, The Cure, Ozzy Osbourne ja Bonnie Tyler, rääkimata vähem tähtsatest muusikutest.
1920. aastatel rajati Virginia Waterisse Wentworth Estate'i nimeline 7 km² suurune asum, mis on tuntud rikaste ja kuulsate elanike poolest. Minevikus on seal elanud Cliff Richard, Elton John, Boriss Berezovski ja Andrei Ševtšenko, aga praegu näiteks Ron Dennis, Eddie Jordan, Ernie Els, Gary Numan ja Brunei sultan. 1998 elas seal Augusto Pinochet, kes põgenes oma kodumaalt Suurbritanniasse ja elas seal seni, kuni ta jälle Tšiilile kohtupidamiseks välja anti.
Virginia Water on golfikeskus. Asula lähedal on neli golfirada. Sel põhjusel elab Wentworth Estate'is palju golfimängijaid.
Külast 13 kilomeetri kaugusel kirdes asub Heathrow' lennujaam.
Marquinhos Gabriel
pisi|Marquinhos Gabriel (2013) Marcos Gabriel do Nascimento (tuntud kui Marquinhos Gabriel; sündinud 21. juulil 1990 Selbachis) on Brasiilia jalgpallur, kes mängib ründava poolkaitsjana Brasiilia esiliigaklubis Criciúma.
Ta alustas klubikarjääri Internacionalis, millega liitus 2007. aastal. 2009. aastal debüteeris ta klubi põhimeeskonnas Brasiilia kõrgliigas. 2011. aastal võitis ta klubiga Lõuna-Ameerika klubide superkarika Recopa Sudamericana.
Kahel hooajal (2014–15 ja 2015–16) on ta mänginud veel Saudi Araabia kõrgliigaklubis Al-Nassr ja hooajal 2018–19 Araabia Ühendemiraatide klubis Al-Nasr.
Brasiilia kõrgliigas on ta mänginud veel Avaí, Sport Recife, Bahia, Palmeirase, Santose, Corinthianse, Cruzeiro ja Athletico Paranaense meeskonnas. Criciúmaga liitus ta 2022. aastal. Corinthianses mängis ta aastatel 2016–2018 ning tuli klubiga 2017. aastal Brasiilia meistriks.
Alutaguse vald
Alutaguse vald on omavalitsusüksus Eestis Ida-Viru maakonnas, mis moodustati 2017. aastal Alajõe, Iisaku, Illuka, Mäetaguse ja Tudulinna valla liitumisega.
2021. aasta alguse seisuga on Alutaguse vallas 4682 elanikku. Valla pindala on 1459 km² ehk asustustihedus on kõigest 3,2 inimest km² kohta.
Alutaguse piirkonda asustasid algselt vadjalased, kes aeti sealt ära juba Liivi sõja eel. Seejärel oli piirkond etniliselt mitmekesine. Koha nimi on Alutaguse, kuna Virumaa eestlaste poolt vaadates asus see paik Alu linna taga.
Alutaguse piirkonnas on Eesti suurim metsasus. Alutaguse rahvuspark hoiab enda kaitse all Eesti kõige ürgsemat metsa ning paljusid ohustatud liike. Rahvuspargi kõrval on turismimagnetid ka Kuremäe klooster ja Vasknarva ordulinnus.
Alutagusel on kolm üldhariduskooli: Iisaku Gümnaasium, Mäetaguse Põhikool ja Illuka Kool. Lasteaedu on samuti kolm: Iisaku lasteaed Kurekell, Mäetaguse lasteaed Tõruke ja Illuka Kool. On ka üks huvikool: Iisaku Kunstide Kool.
Alutaguse Valla Leht loodi koostöös vallaga 2017. aastal vallaelanike teavitamiseks. Alutaguse vallal on oma veebileht, kust leiab värskeimat teavet – www.alutagusevald.ee. Alutaguse elanikel on ka oma Facebooki mitteametlik grupp, kus jagatakse infot ürituste kohta ja arutatakse Alutagusega seotud küsimusi.
Piirkonna varane ajalugu
Veel eelmise sajandi alguses oli Alutaguse vähe asustatud piirkond. Esimesteks asukateks peetakse vadjalasi, kes olid tulnud Novgorodi vabariigist. Tollal oli suurim vadjalaste asula Jõuga, kus muuseas on nüüdseks säilinud ka 280 kääpaga vadjalaste kalmistu. Virumaa eestlaste poolt vaadates kirdeala nimetati Alu linnast tagapool asuvaks maaks, Alutaguseks. 1266–1719 oli see omaette maakond. Kui asukad esimest korda jõudsid, olid seal ainult tühjad laaned, mis sobisid hästi aletamiseks. Liber Census Daniaes ehk Taani hindamisraamat 13. sajandist sisaldab viiteid nii Mäetagusest, Iisakust kui ka Illukalt.
16. sajandil hakkas Moskva suurvürstiriik pärast iseseisvate vürstiriikide ühendamist ja Kuldhordi ülemvõimu lõppemist otsima väljapääsu merele. Sellega ohustas ta kohalikke haldusüksuseid. Rüüsteretked olid kõige kurnavamad just Venemaaga piirnevatele maakondadele. Esimene suurem rüüsteretk toimus 1501. aastal ning pärast seda rüüsteretked sagenesid. Liivi sõja eel 1558. aasta suvel läks kogu Alutaguse rohkem kui kahekümneks aastaks Moskva võimu alla ning vabanemine toimus alles 1581. aastal kui rootslased ja soomlased ajasid Pontus De la Gardie juhtimisel venelased-tatarlased igalt poolt Virust ja Alutaguselt välja. Selle sajandi sõjad muutsid märgatavalt Alutaguse etnilist koosseisu. Vadjalaste asemel said elanikeks Rootsi kuninga Johan III edikti sunnil vallalised soome talupojad. Nende tulek ei peatunud kui sund lõpetati, vaid nad jätkasid tulemist. Alutaguse oli hea piirkond, kus omale maa saada ja seal vilja kasvatada, teisalt oli see orjadele hea piirkond tänu kehvale maale ja hõredale asutusele. Iisaku kihelkond asutati 1654. aastal.
Alutaguse jäi Põhjasõja esimesel perioodil aktiivsesse sõjaruumi. Pärast Eestimaa ühendamist Vene riigiga tehti adramaarevisjone kuni 1857. aastani. Sel ajal kui hakati talu päriseks ostma, tekkisid talukogukonnad. 1919. aastal algatati Virumaal tegema iseseisva Alutaguse maakonna loomise kampaaniat ning sama aasta suvel tehti Viru maakonnavalitsuse poolt ettepanek jagada Mäetaguse vald Mäetaguse ja Pagari vallaks. Siiski leiti, et see poleks majanduslikult otstarbekas. 1922. aastal algas Mäetagusel kampaania kooli avamiseks Mäetaguse mõisa avaras härrastemajas, mille põllutööministeerium andis vallale.
1930. aastate lõpuks oli igas talus olemas niidumasin, hobugööpliga peksumasin, tuulamismasin ja mõnel isegi külvimasin. Esimene Vene okupatsioon jäi kaugeks, kuid Saksa okupatsiooniga puututi palju suuremal määral kokku, nimelt paigutati mitmeid armee salateenistuspunkte just sellesse piirkonda. Võeti kasutusse mitmed kohalikud ehitised kaasa arvatud Mäetaguse koolimaja, kuhu paigutati sõjaväe laatsaret, küladesse hajutati sõjaväevarustuse laod, hobusetallid ja mitmesugused töökojad. Saksa okupatsiooni ajal taastati küll viimase vallavalitsuse volitused, kuid kuna tollane vallavanem J. Reimand oli nõukogude võimu poolt küüditatud, võttis kohustused enda kanda endine vallavanema abi Paul Truupõld.
Valla moodustamine
Ettepaneku liituda ühtseks Alutaguse vallaks tegi Jõhvi vallavalitsus Alajõe, Iisaku, Illuka, Kohtla, Kohtla-Nõmme, Mäetaguse ja Toila vallale veebruaris 2009.
Uuesti algatas seoses Eesti omavalitsuste haldusreformiga liitumisläbirääkimised 2015. aasta oktoobris Iisaku vallavolikogu, kes kutsus kõnelustele Alajõe, Avinurme, Illuka, Lohusuu, Mäetaguse ja Tudulinna valla. Lohusuu vallavolikogu vastas pakkumisele eitavalt ja Illuka vallavolikogu liitus läbirääkimistega vaatlejaliikmena. Avinurme jäi kõrvale 2016. aasta mais.
Septembris 2016 tegi Iisaku vallavolikogu seonduva dokumentatsiooni korrektsemaks vormistamiseks uue ettepaneku Alajõe, Mäetaguse ja Tudulinna vallale ühinemisläbirääkimiste jätkamiseks ning Illuka vallale läbirääkimiste alustamiseks. Illuka vald otsustas läbirääkimised katkestada 21. detsembril. Teised vallad otsustasid liitumise kasuks. Viimasena võttis 29. detsembril 2016 vastava otsuse vastu Mäetaguse vallavolikogu ning samal päeval allkirjastati ka ühinemisleping.
Valitsus otsustas lisaks vabatahtlikult ühinenud valdadele 15. juunil 2017 ühendada Alutaguse vallaga ka Illuka valla. Illuka Vallavolikogu ei nõustunud vabatahtlikult Alutaguse vallaga liituma ja vaidlustas sundliitmise Riigikohtus, kuid jäi seal kaotajaks.
Ühinemine jõustus 24. oktoobril 2017, kohalike omavalitsuste volikogude valimiste tulemuste väljakuulutamise päeval.
Haridus
Koole on kolm (Iisaku Gümnaasium, Mäetaguse Põhikool, Illuka Kool), lasteaedasid kolm (Iisaku lasteaed Kurekell, Mäetaguse lasteaed Tõruke, Illuka kool) ja huvikoole üks (Iisaku kunstide kool). Kõige varasemad märkmed on Iisaku gümnaasiumist, nimelt 1750. aastast, kui Iisakusse otsiti kooliõpetajat. Kinnitus kooli olemasolust on aga 1788. aastast. Mitukümmend aastat hiljem, aastal 1837, rajati Iisaku kogukonnakool. Samast aastast on ka esimesed aruanded Mäetaguse mõisa erakoolist (Privatschule).
Mäetaguse vallas on ka varasemaid andmeid hariduse andmisest, 1752 kirikumeetrikas mainitakse, et Kalina koolmeister Juhan suri 69 aasta vanuselt. Sellele järgnevalt on sarnaseid sissekandeid tehtud, mis annavad aimu hariduse andmisest sealses piirkonnas. Mäetagusel loodi esimene koolimaja 1846. aastal. 1870. aastatel muudeti Mäetaguse kool vallakooliks. 1905 Mäetaguse mõisaomanik parun Konstantin von Rosen lasi ehitada uue koolimaja, sel ajal töötas kool kaheklassilisena. 1988. aastal oli see esimest korda 9-klassiline kool ning kaks aastat hiljem sai ka Mäetaguse põhikooli nime. Alates 2016. aastast juhib kooli Veera Sibrik. pisi|Mäetaguse mõisa peahoone
Iisakus Täriveres asutati 1903. aastal ministeeriumikool, mis 1913. aastal nimetati Iisaku 2-klassiliseks ministeeriumikooliks. 1913. aastal põles koolimaja maha, mistõttu ehitati Iisakusse uus ministeeriumikool – Iisaku Kõrgem Algkool. 1919. aastal muudeti see Iisaku 6-klassiliseks algkooliks. 1968. aastaks oli kool keskkool ning alates 1996. aastast ka gümnaasium. Praegu on kooli direktor Külli Guljavin. Illuka Kool on Illuka mõisas tegutsev mõisakool. Koolil on olnud palju nimesid. Illuka Kooli eellaseks peetakse Illuka-Jahuoja kooli, mille tegevus toimus 1837.–1892. aastal Raudil. Mõisahooned ja häärberi rajasid mõisavalitsejad Dieckhoffid, kes ehitasid sinna 1885.–1888. aastal ühekorruselise kivimaja-praeguse mõisahoone. 1912. aastal müüsid Dieckhoffid mõisa parun Claus von Nottbeckile ja tema omakorda müüs selle 1921. aastal Eesti riigile. Oma praeguse nime sai kool 2010.aasta 1.septembril, mil liituti kõrvalmajas tegutsenud lastepäevakeskusega lasteaed-põhikooliks. Direktor on praegu Anneli Bogens.
Kultuur
Alutaguse vallas on seitse kultuurimaja: Mäetaguse rahvamaja, Kiikla rahvamaja, Pagari seltsimaja, Iisaku rahvamaja, Alajõe kogukonnamaja, Tudulinna kogukonnamaja, Kurtna seltsimaja.
Järjepidevalt on ilmunud ka ajalehti. Siiani ilmub neist Alutaguse Valla Leht, mida tehakse 2018. aastast Iisakus. Varem on ilmunud Meie Keskel (ilmus 1997–2017, vahendas Iisaku valla uudiseid), Alajõe Valla Infoleht (ilmus 2014–2017, vahendas Alajõe valla uudiseid), Illuka Valla Sõnumilaegas (ilmus 1997–2017, vahendas Illuka valla uudiseid), Mäetaguse Elu (ilmus 1995–2017, Mäetaguse valla uudiseid) ja Tudulinna Leht (ilmus 1997–2017, vahendas Tudulinna valla uudiseid) uudiseid.
Iisakus tegutseb Iisaku Muusika ja Kirjanduse Selts.
Juhtimine
Alutaguse Vallavalitsus asub Iisaku alevikus aadressil Tartu mnt 56. Valla teeninduskeskused asuvad Mäetagusel, Illukal, Alajõel ja Tudulinnas.
Alutaguse vallavanem on Tauno Võhmar. Vallavalitsuse liikmed on Kairi Hõbemeri, Taavi Vogt, Timo Juursalu, Liina Talistu. 09.12.21 valiti ametisse uus vallavolikogu aastani 2025. Volikogu esimees on Veljo Kingsep ning aseesimees Jüri Päll. Volikogusse kuuluvad Janno Vool, Anu Kljutšnik, Kristiina Ets, Annes Kingu, Juri Novožilov, Vladimir Derbuk, Andrus Toss, Andres Pärnpuu, Priit Palmet, Aivar Surva, Oleg Kuznetsov, Aivo Tamm, Marek Kullamägi. Komisjoni 6 liiget on Valimisliit Alutagusest, 2 EKREst, 2 Eesti Reformierakonnast, 2 Valimisliit OMA VALD ning üks Eesti Keskerakonnast.
2018. aasta augustis jõustus Alutaguse valla arengukava 2018–2030.
Arnold Kask
pisi|Arnold Kask Arnold Kask (10. august 1902 Pärnu – 30. juuli 1994 Tartu) oli keeleteadlane, filoloogiadoktor ja Eesti Teaduste Akadeemia liige (1961).
Alutaguse vald
Vaatamisväärsused
pisi|Kauksi rand Väike rahvastustihedus hoiab inimmõju loodusele madalana. Valla alale ulatub ka Alutaguse rahvuspark.
Arnold Kask
Haridus
Arnold Kask lõpetas 1923. aastal Pärnu linna ühisgümnaasiumi. Astus Tartu Ülikooli, kus õppis eesti keelt, kirjandust, pedagoogikat ja filosoofiat. 1929 lõpetas Tartu Ülikooli Pärnu linna stipendiaadina. 1943 kaitses Tartu Ülikoolis magistritöö "Võitlus vana ja uue kirjaviisi vahel". 1955 kaitses TRÜ-s väitekirja "Võitlus vana ja uue kirjaviisi vahel XIX sajandi eesti kirjakeeles" (avaldati 1958), sai esimeseks Tartu Riikliku Ülikooli keeleteaduse doktoriks.
Alutaguse vald
Vaatamisväärsused
Mõned tuntumad huviobjektid on järgmised: pisi|Kuremäe nunnaklooster
Arnold Kask
Töökäik
Töötas 1929–1943 Hugo Treffneri Gümnaasiumi emakeeleõpetajana. 1940–1941 luges ülikooli pedagoogilises instituudis õppejõuna emakeele õpetamise metoodikat. pisi|Keeleteadlane Arnold Kask 70. sünnipäeval (1972) 1941–1944 töötas Tartu Õpetajate Seminari õpetajana. 1944 oli TRÜ eesti keele lektor pärast Johannes Voldemar Veskit, 1944–1957 eesti keele kateedri dotsent, õpetas keeleajalugu, murdeid ja eesti keele sõnavara. 1957–1975 oli professor ja 1955–1975 kateedri juhataja. Tema suunamisel loodi õppematerjale ja kõrgkooliõpikuid. Organiseeris instituudi juurde murdearhiivi loomist, kavandas tulevase murdesõnaraamatu põhimõtteid. 1975–1991 oli TRÜ-s konsultantprofessor, alates 1993 emeriitprofessor. 1947–1952 töötas ta Keele ja Kirjanduse Instituudi keeleuurimissektori juhatajana ja 1952–1955 instituudi vanemteadurina. 1961 sai Eesti NSV Teaduste Akadeemia akadeemikuks eesti keele alal. 1944 ja 1968–1982 oli Emakeele Seltsi esimees, 1945–1948 abiesimees, alates 1974 auliige. Lisaks oli ta Nõukogude Fennougristide Komitee liige ja Soome-Ugri Seltsi välisliige (1959).
Alutaguse vald
Pinnamood, mullastik
Alataguse madalikule on omased suured metsad (Eesti suurim metsasus), jääjärve- ja järvetasandikud ja põlevkivi kaevandamise tõttu tekkinud tehnogeensed maastikud. Madaliku lääneosas saviliivadel gleimuldadel kasvab soostunud kaasik. Peeneteralistel järveliivadel kasvab mitut tüüpi soostunud metsa. Kohati leidub palukuusikuid. Peipsi põhjaranniku kaldal kasvab katkendlik männimetsa luitevöönd.
Arnold Kask
Teadustöö
Arnold Kase teadustöö põhisuunad olid eesti kirjakeele ajalugu ja murdeuurimine (alustas murdekogumist 1925). Keeleteadlasena kasutas ta võrdlev-ajaloolist meetodit. Uurimistöös jaotas eesti keeleala murreteks ja murderühmadeks ning selgitas kirjakeele murdelist tausta. Üldistavate uurimustega eri ajajärkude kirjakeelest, selle ortograafia ja morfoloogia kujunemisest, sõnavara arengust, kirjakeele normimisest, eesti leksikograafiast jms pani aluse eesti kirjakeele ajaloole – omaette distsipliinile ja kõrgkooli õppeainele.
Alutaguse vald
Pinnamood, mullastik
Kirdeosa maastik on tehnogeenne. Narva põlevkivikarjäär on siiani töötav kuid Viivikonna kaevandus ja Oru turbaväli on kasutamiseks suletud. Kaevandatud aladele on tekkinud kilomeetri pikkused ja mõne kilomeetri laiused puistangulavad, mõningad neist täituvad pärast kaevandamist veega.
Narva jõest läänes asub palju soid (Sirtsi soo, Muraka raba jne). Seal kasvab palju haruldasi taimeliike ning need sood on paljude lindude pesitsemispaigad.
Arnold Kask
Teadustöö
Lisaks tegeles ta keelekorraldusega, normeeris eesti kirjakeelt. Arnold Kask on üle 160 teadustöö autor, sh õpikuid ja üle 30 raamatu. Tema juhendamisel rajati eesti keele kateedri murdearhiiv ja vana kirjakeele kartoteek. Tema õpilased on Aino Valmet, Jaak Peebo, Valve-Liivi Kingisepp jpt.
Alutaguse vald
Loomastik
pisi|Ilves Alutagusel elutseb palju loomaliike, teiste hulgas lendorav, ilves, metsis ja rabapüü.
Arnold Kask
Tunnustus
pisi|Keeleteadlane Arnold Kask 70. sünnipäeval (1972)
Alutaguse vald
Taimestik
Alutaguse metsa- ja soomaadel võib kohata haruldasi taimi nagu ida-võsalill, väheõiene-tarn, nõiakold, hammasjuur, sinine emajuur jpt.
Alutaguse rahvuspark
Alutaguse rahvuspark on loodud 2018. aastal, kaitsmaks tüüpilisi ja haruldasi Ida-Eesti soo-, metsa- ja rannikumaastikke ning pärandkultuuri. Rahvuspargi pindala on 45 019 hektarit. Eesti suurim soostik, Puhatu soostik asub Alutaguse rahvuspargis. Lisaks sellele ainsad mandriluited Eestis asuvad samuti Alutaguse rahvuspargis. See on kõige ürgsema loodusega metsarikkamaid piirkond Eestis, mis meenutab taigat. Rahvuspargis on lõkkekohti, matkaradu, metsaonne ja isegi vaatetorn. Alutaguse rahvuspark sobib kõigile, nii vaiksele nautlejale, korilasele kui ka lihtsalt seikluste otsijaile.
Külad
Vallas on 73 küla: Agusalu, Alajõe, Alliku, Apandiku, Aruküla, Arvila, Atsalama, Edivere, Ereda, Illuka, Imatu, Jaama, Jõetaguse, Jõuga, Kaatermu, Kaidma, Kalina, Kamarna, Karjamaa, Karoli, Kasevälja, Katase, Kauksi, Kellassaare, Kiikla, Kivinõmme, Koldamäe, Konsu, Kuningaküla, Kuremäe, Kuru, Kurtna, Lemmaku, Liivakünka, Lipniku, Lõpe, Metsküla, Mäetaguse, Ohakvere, Ongassaare, Oonurme, Pagari, Peressaare, Permisküla, Pikati, Pootsiku, Puhatu, Rajaküla, Rannapungerja, Ratva, Rausvere, Remniku, Roostoja, Sahargu, Smolnitsa, Sõrumäe, Sälliku, Tagajõe, Taga-Roostoja, Tammetaguse, Tarakuse, Tudulinna, Tärivere, Uhe, Uusküla, Vaikla, Varesmetsa, Vasavere, Vasknarva, Võhma, Võide, Võrnu ja Väike-Pungerja.
Rahvastik
Alutaguse valla rahvarohkeimad külad on Tudulinna, Iisaku, Mäetaguse, Kuremäe, Kiikla, Kurtna ja Alajõe. 2021. aasta alguse seisuga oli Alataguse vallas 4712 elanikku. Aastal 2018 oli elanikke 4929.
Meeste ja naiste osakaal vallas on peaaegu võrdne. Alutaguse valla rahvastik on vananev. Vanuseklass 0–29 moodustab 27,08% kogu elanikkonnast. Kõige rohkem inimesi on vanusegrupis 50–59, 16,72%.
Sport
Alutaguse vallas korraldatakse spordivõistlusi. Üks tuntumaid on jooksusari "Liikudes läbi Alutaguse", mis aitab kaasa Eesti jooksukultuuri arengule ja annab harrastajatele võimaluse end proovile panna. "Liikudes läbi Alutaguse" on saanud alguse 2019. aastal ja pakub igal aastal mõne uutmoodi väljakutse. Tavaliselt on mitu võistlusjooksu, mis jagunevad etappidesse.