Eetika_ja_filosoofia_piirid
6 Teooria ja eelarvamus
Kuidas eetikateooria saab olla seotud tervemõistusliku moraaliga? Utilitaristide jaoks ei tähenda igapäevaste hoiakute süstematiseerimine tingimata nende asendamist: mõnikord võib teooria neid õigustada, isegi kui need pole utilitaristlikus vaimus. Sidgwick nägi, et see on empiiriline küsimus, kuidas motivatsioonid viivad suurima hüveni. Utilitarism peab hakkama mõtlema ka utilitaristliku teadvuse enda üle, ning Sidgwick jõudis järeldusele, et nii mõneski eluvaldkonnas ei maksa seda liiga palju õigustada. Ta lootis päästa utilitarismi etteheitest, et see viib kõigi loomulike kiindumuste eitamisele ning spontaansuse lämmatamisele. (Seda etteheidet hakati tegema kõigepealt William Godwinile, kes heitis kõrvale kõik tavainimese jaoks sundivad kaalutlused.) Sidgwick seletas utilitaristlikult paljusid dispositsioone, millele tavaliselt omistatakse seesmine või mitteutilitaarne väärtus, (õiglus, tõerääkimine, spontaanne sümpaatia, lojaalsus sõpradele, eriline hool oma laste eest). Ka Hare'i utilitarism on kaudne. Ulatuslik kaasatundev samastumine ei ole tema järgi omane mitte igasugusele moraalimõtlemisele, vaid ainult "kriitilisele" mõtlemisele. Enamasti mõeldakse Hare'i järgi intuitiivselt, püüdmata välja selgitada tegude keerulisi tagajärgi, vaid toetudes lapsepõlves omandatud skemaatilistele ja lihtsatele printsiipidele. Viimased ei ole mitte rusikareeglid, mille võib vajaduse korral kõrvale jätta: need on tugevalt internaliseeritud, ja neist kaldutakse kõrvale ainult suurima vastumeelsusega ja nende rikkumine teiste poolt kutsub esile ülimat nördimust. Me ei saa igapäevaelus kriitilist mõtlemist rakendada, ja seda tehes tõenäoliselt eksiksime, eriti enda kasuks. Kriitiline mõtlemine, mis ise on ultilitaristlik, võib Sidgwicki kombel jõuda järelduse, et kui mõelda enamasti utilitaristlikult, siis kasu ei maksimeerita. Kas niisugust teooriat saab vaimus või ühiskonnas sidusalt või aktsepteeritavalt kuskile paigutada? Nende dispositsioonide väärtus on teooria järgi ikkagi instrumentaalne. Aga seestpoolt vaadates see nii ei ole. Ja utilitarismi järgi ei peakski olema, muidu need dispositsioonid ei kujundaks iseloomu ega täidaks oma ülesannet. Ja need dispositsioonid nõuavad, et subjekt omistaks tõerääkimisele jne seesmist väärtust. Teooria ja vaim, mida ta õigustab, on nihkes; abi loodetakse teooria ja praktika eristusest. Kui aga küsida, kelle teooria ja kelle praktika see on, siis on sellel eristusel vähe jõudu. Tuleb välja, et on kahesuguseid inimesi: ühed saavad mitteutilitaristlikke dispositsioone utilitaristlikult õigustada, ja teised rakendavad neid mittereflektiivselt. Kui palju tohib utilitaristlikke printsiipe avalikustada? Sidgwick tunnistab, et jõutakse šokeerivate järeldusteni, aga ta ütleb, et ongi parem, kui enamik inimesi neid šokeerivaks peab. Ühiskonna läbipaistvus pole oluline. Tänapäeval seda enam ei kiputa kuulutama. Näiteks Hare räägib teooria ja praktika erinevusest teoretiseerimise aja (Joseph Butleri "jahe aeg") ja praktika aja kaudu. Ka siin on tõsised raskused. On kunstlik eeldada, et näiteks sõpruse väärtuste sidumus võiks esineda aeg-ajalt; ja siis on tarvis teooria tahtlikku unustamist. Klassivahedega utilitarism vähemalt püüdis teooria ühiskonnas teatud kindlasse kohta paigutada. Mõned kaudse utilitarismi versioonid ei paiguta seda mitte kuskile: see on elu suhtes transtsendentne. Teoretiseerimise aegki peab olema osa elust, teoretiseeriminegi peab olema praktika. Teoreetikut ei saa lahutada sellest, kelle dispositsioonide üle teoretiseeritakse. Kaudse utilitarismi puhul aitab see lahutamine varjata konflikti teoreetiku nägemuse vahel nendest dispositsioonidest ja neist dispositsionidest lähtuva maailmanägemuse vahel.