cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ensüümiinhibiitor
Pöörduvate inhibiitorite näiteid
Kuna ensüümid on arenenud nõnda, et nende side substraadiga oleks tugev ja pöörduvad inhibiitorid seovad enamasti ensüümi aktiivtsentrisse, siis pole väga üllatav, et paljud neist inhibiitoritest on väga sarnased sihtmärkidele suunatud substraatidega. Üheks taoliseks substraadi struktuuri matkivaks näiteks on proteaasi inhibiitorid, mis on väga edukas klass retroviirusevastaseid ravimeid, millega raviti HI-viirust. Ritonaviiri, peptiidsel ehitusel põhineva proteaasi inhibiitori, struktuur on näha paremal. Kuna see ravim sarnaneb HIV proteaasi substraadiga, konkureerib inhibiitor ensüümi aktiivtsentrisse sidumisel substraadi endaga.
Tihti on inhibiitorid disainitud jäljendama ensüüm-katalüüsitud reaktsioonide aktiveeritud olekut ja vaheolekut. See näitab ära, et inhibiitor kasutab ära ensüümi aktiveeritud oleku stabiliseerituse efekti, mille tulemusel paraneb sidumise afiinsus (madalam Ki) võrreldes substraadi-tüüpi inhibiitoritega. Üks näide sellistest aktiveeritud oleku inhibiitoritest on viirusevastane ravim oseltamiviir, mis matkib tasapinnalist oksooniumiooni olemust reaktsioonis viraalse ensüümi neuraminidaasiga.
pisi|vasakul|Mittepeptiidne HIV-1 inhibiitor tipranaviir
Kõik inhibiitorid aga ei põhine substraadi struktuuridel. Näiteks ühe teise HIV proteaasi inhibiitori, tipranaviiri, struktuur on näidatud vasakul. See molekul ei baseeru peptiidsel ehitusel ega oma ka ilmseid sarnasusi substraadiga. Taolised mittepeptiidsed inhibiitorid võivad olla stabiilsemad kui peptiidsidemega inhibiitorid, kuna nad pole substraadid peptitaasile.
Ravimi disaini juures on tähtis arvestada substraadi kontsentratsiooni, millele ensüüm on avatud. Näiteks on olemas proteiinkinaasi inhibiitoreid, mis sarnanevad struktuurilt adenosiintrifosfaadiga (inglise keeles adenosine triphosphate – ATP), mis on ka ensüümi üheks substraadiks. Sel juhul peavad inhibiitorid, mis on lihtsalt konkureerivad, võistlema ATP kõrge kontsentratsiooniga rakus. Proteiinkinaase võib inhibeerida ka inhibiitoriga, mis konkureerib kinaasi peptiidsubstraadi sidumispiirkonnaga, kuna enamiku taoliste peptiidi kontsentratsioon rakus on palju väiksem kui ATP oma. Kui on kaks sarnase afiinsusega proteiinkinaasi inhibiitorit, millest vaid üks konkureerib ATP-ga, teine aga ensüümi peptiidi siduva piirkonnaga, siis inhibeeritakse ensüümi palju efektiivsemalt.
Pöördumatute inhibiitorite tüübid
pisi|Pöördumatu inhibiitori diisopropüülfluorofofaadi (DIFP) reaktsioon seriin proteaasiga
Tavaliselt modifitseerivad pöördumatud inhibiitorit kovalentselt, nii et inhibeerimist ei ole võimalik tagasi lükata. Taolised inhibiitorid sisaldavad tihti reaktiivsed funktsionaalrühmi, nagu näiteks aldehüüde, haloalkaane, Michaeli reagente, fenüülsulfonaate või fluorofosfonaate. Need elektrofiilsed rühmad reageerivad aminohapete kõrvalahelatega, moodustades kovalentseid ühendeid. Modifitseeruvad ühendid tekivad aminohapetega, mis sisaldavad nukleofiile, nagu hüdroksüül- ja tioolrühmasid. Sellisteks aminohapeteks on näiteks seriin, tsüsteiin, treoriin või türosiin.
Pöördumatud inhibiitorid näitavad ajast sõltuvat inhibeerimist ja nende potentsiaali ei saa seetõttu kirjeldada IC50-ga. Põhjuseks on, et aktiivse ensüümi hulk kindla kontsentratsiooniga pöördumatu inhibiitori juuresolekul sõltub sellest, kui kaua on ensüümi ja inhibiitori segu eelinkubeeritud. Selle asemel kasutatakse väärtust kobs/[I], kus kobs on näilik esimese astme inaktivatsiooni määr ja [I] on inhibiitori kontsentratsioon. Liige kobs/[I] on kasutatav seni, kuni inhibiitor ei küllastu ensüümiga sidumisel (sel juhul kobs=kinact).
Pöördumatute inhibiitorite kineetika
pisi|vasakul|Pöördumatute inhibiitorite kineetiline skeem
Nagu skeemil on näha, moodustavad pöördumatud inhibiitorid ensüümiga mittekovalentse pöörduva kompleksi (EI ja ESI), mis järgnevalt reageerivad, luues kovalentselt seotud "tupiku" kompleksi EI*. See määr, mil EI* moodustub, on deaktivatsiooni määr ehk kinact. Kuna EI moodustamine võib konkureerida ES tekkimisega, saab pöördumatu inhibiitori seostumist ennetada konkureerides kas substraadi või teise, pöörduva inhibiitoriga. Taoline kaitse on hea tõestus pöördumatu inhibiitori selektiivsele reaktsioonile ensüümi aktiivtsentriga.
Erijuhtumid
pisi|450px|Pöördumatu ornitiin dekarboksülaasi inhibeerimine DFMO-ga.
Kõik pöördumatud inhibiitorid ei moodusta kovalentseid ühendeid oma sihtmärgiliste ensüümidega. Mõned pöörduvad inhibiitorid seostuvad ensüümiga nii tihedalt, et nad on põhimõtteliselt pöördumatud. Need tihedalt seostuvad inhibiitorid võivad toimida sarnase kineetika alusel kui pöördumatud inhibiitorid. Sel juhul seovad mõned nendest inhibiitoritest ennast kiirelt ensüümi madala afiinsusega EI kompleksi külge ja läbivad siis aeglase ümberkorralduse tihedalt seotud EI* kompleksiks. Sellist kineetilist käitumist nimetatakse aeglaseks sidumiseks. Taoline aeglane ümberkorraldus pärast sidumist toob tihti kaasa konformatsioonimuutuse, kui ensüüm justkui klammerduks ümber inhibiitori molekuli. Taoliste aeglaste sidumiste näiteks võib tuua mõned üpris tähtsad ravimid, nagu allopurinool ja atsükloviiri aktiveeritud vorm.
Pöördumatute inhibiitorite näited
[[Pilt:Quinacrine mustard in Trypanothione reductase active site.png|pisi|270px|vasakul|Kaks molekuli inhibeerivad trüpanotioon reduktaasi, millest üks on kinnitunud pöörduvalt ja teine pöördumatult.PDB 1GXF]]
Kuna pöördumatu inhibeerimine eeldab tihti mittekovalentse EI kompleksi moodustamist, on vahel võimalik, et inhibiitor seostub ensüümiga mitut erinevat moodi. Näiteks nagu pildilt näha, on ühe inimese ainurakse parasiidi Trypanosoma cruz 'i reduktaasi inhibeerib aktiivtsentris kaks molekuli. Ülemine molekul on seotud pöörduvalt, aga alumine on moodustanud aktiivtsentris olevate aminohappe kõrvalrühmadega kovalentse sideme.
Inhibiitorite avastamine ja disainimine
Uued ravimid on pika ravimiarenduse tulemus, mille esimeseks sammuks on uue inhibiitori avastamine. Vanasti oli uute inhibiitorite avastamine võimalik vaid katseeksituse meetodil: suure hulga ühendite katsetamine ühe kindla ensüümi juures, ainult lootes, et kuskilt tuleb mõni juhtlõng, millest kinni haarata. Taoline metoodika on tegelikult kasutusel ka tänapäeval, aga seda on täiendatud kombineeritud keemia lähenemisviisidega, mis lubavad valmistada suurel hulgal uusi ühendeid ning mõõtmisel kasutatakse kõrgefektiivset katsetamist, mis sorteerib välja kasulikud inhibiitorid.
Alles hiljuti on hakatud kasutama alternatiivsemat metoodikat: ratsionaalset ravimi disaini, mis kasutab ensüümide kolmemõõtmelist struktuuri ennustamaks, millised ühendid võiksid olla inhibiitorid. Potentsiaalselt sobivad ühendid analüüsitakse täiendavalt ja nõnda võivad sündida uued ning piisava selektiivsusega inhibiitorid. Kui uus ja piisavalt selektiivne ühend on sünteesitud, uuritakse selle sidumist aktiivtsentrisse. See annab teadmisi, et viia läbi muudatusi ja optimeerida seostumist. Sellist testimist ja parandamist viiakse läbi seni, kuni tõhus inhibiitor on valmis. Arvutitel põhinevad meetodid(molekulaarmehaanika), mis suudavad ennetada inhibiitori afiinsust ensüümi suhtes, on veel arendamisjärgus.
Inhibiitorite kasutamine
Ensüümiinhibiitoreid leidub looduses ning neid disainitakse ja valmistatakse ka bioorgaanilises keemias ja farmakoloogias. Paljud looduslikud mürgid on tihti ensüümiinhibiitorid, mis on välja arendatud selleks, et kaitsta taime või looma kiskjate eest. Need looduslikud toksiinid on ühed kõige mürgisemad teadaolevad ühendid. Tehislikult valmistatud inhibiitoreid kasutatakse tihti ravimitena, kuid neid leidub ka putukamürkides (malatioon), taimemürkides (glüfosaat) või desinfitseerijates (triklosaan).
Ainevahetuse kontroll
Ensüümiinhibiitoritel on roll ka ainevahetuses. Mitmeid rakus olevaid metaboolseid radasid inhibeerivad metaboliidid, mis kontrollivad ensüümi aktiivsust allosteerilise regulatsiooni või substraadi inhibeerimise kaudu. Heaks näiteks on glükolüüsi allosteeriline regulatsioon. Selle katabolismi raja käigus tarbitakse ära glükoos ja sellest saadakse ATP, NADH ja püroviinamarihape. Glükolüüsi regulatsiooni üks võtmeetappe on raja varajane reaktsioon, mida katalüüsib fosfofruktokinaas (PFK1). Kui ATP tase tõuseb, seostub ta PFK1 allosteerilise piirkonnaga ja vähendab ensüümi reaktsiooni määra: glükolüüs on inhibeeritud ja ATP tootmine langeb. See negatiivse tagasiside kontroll aitab säilitada ATP stabiilset taset rakus. Siiski pole metabolismi rajad reguleeritud ainult inhibitsiooniga, sest ensüümi aktivatsioon on samuti tähtis. FPK1-ga seoses on fruktoos-2,6-bifosfaat ja ADP näiteks metaboliidid, mis on seotud allosteerilise aktivatsiooniga.
Ka füsioloogilised ensüümiinhibeerimised võivad olla seotud spetsiifiliste valgu inhibiitoritega. Selline mehhanism võib esineda pankreases, mis sünteesib mitmeid seedimise prekursori ensüüme, mida nimetatakse tsümogeenideks. Paljusid neist aktiveerib trüpsiin proteaas, nii et on oluline inhibeerida trüpsiini aktiivsust pankreases, et vältida organi enda ära seedimist. Trüpsiini aktiivsust on võimalik kontrollida, kui valmistada kõhunäärmes selektiivset trüpsiini inhibiitorvalku. See inhibiitor seob ennast tihedalt trüpsiiniga, ennetades trüpsiini liigset aktiivsust, mis oleks kahjulik organile endale. Kuigi trüpsiini inhibiitor on valk, väldib ta hüdrolüüsumist kui substraat, väljastades vett trüpsiini aktiivtsentrisse ja destabiliseerides aktiviseeritud olekut. Teiseks näiteks võib tuua proteiin fosfataasi inhibiitorid.
Putuka- ja taimemürgid
Paljud putuka- ja taimemürgid on samuti ensüümiinhibiitorid. Atsetüülkoliinesteraas (AChE) on ensüüm, mida on leitud putukatest kuni inimesteni. AChE on hädavajalik, et tagada närvirakkude normaalne toimimine, mille käigus lagundatakse neurotransmitter atsetüülkoliin algosadeks, atsetaadiks ja koliiniks. Selline tegevus on neurotransmitterite ,nagu serotoniini, dopamiini ja norepinefriini hulgas üpris unikaalne, kuna enamik neist imenduvad, mitte ei lagune. Suurt hulka AChE inhibiitoreid kasutatakse nii meditsiinis kui ka põllumajanduses. Pöörduvaid konkureerivaid inhibiitoreid, nagu edrofooniumi, füsostimiini ja neostigmiini kasutatakse müasteenia ravis ning narkoosis. Karbamaadi pestitsiidid on samuti näited pöörduvatest AChE inhibiitoritest. Organofosfaatidega kahjurimürgid, nagu näiteks malatioon, paratioon ja kloropürifoss on pöördumatud atsetüülkoliini inhibiitorid.
Taimemürgid, nagu sulfonüülureaas inhibeerivad ensüümi atsetoolatsetaat süntaasi. Seda ensüümi on vaja taimedel hargnenud ahelatega aminohapete valmistamiseks. Veel paljusid ensüüme inhibeerivad taimemürgid, kaasa arvatud ensüüme, mida on vaja lipiidide ja karotenoidide biosünteesiks ning protsessideks, nagu fotosüntees ja oksüdatiivset fosforüülimine. Samuti on paljud inhibiitorid kasutusel mitte ainult mürkidena, vaid ka loomade ja taimede kaitsevahendina. Nad kasutavad neid inhibiitoreid kaitseks neid ohustavate kiskjate vastu.
Jojoobipõõsas
Jojoobipõõsas ehk jojoobi ehk simmondsia (Simmondsia chinensis) on jojoobipõõsa perekonda kuuluv tugevalt hargnev igihaljas põõsas, mis kasvab peamiselt kõrbetes. Jojoobipõõsa looduslik leviala on Põhja-Ameerika edelaosa.
Jojoobipõõsast teatakse ja kasvatatakse tema seemnetest ekstraheeritava jojoobiõli tõttu, mis on oma olemuselt vedel vaha.
Etümoloogia
Kuigi taime teaduslik nimi Simmondsia chinensis võiks viidata seosele Hiinaga, ei kasva siiski jojoobipõõsas Hiinas looduslikult. Selle, üsna eksitava nimetuse taga on botaanik Johann Linki eksitus, kes pani liigile nime Buxus chinensis, lugedes oma taimekollektsiooni sildilt valesti põõsa leiukoha nime. Tegelikult oleks pidanud jojoobi ladinakeelne nimetus viitama Californiale, kus Link tegelikult põõsast uuris.
Simmondsia on nimetatud botaanik T. W. Simmondsi järgi (1805. aastal). Nimetus jojoobi, inglise keeles jojoba (hääldatakse [hohoba]), on tulnud Mehhiko hispaania keelest. Inglise keeles tuntakse taime ka nimetusega goat nut.
Leviala
Jojoobi looduslik leviala on USA Sonora kõrbest kuni Loode-Mehhikoni, mis hõlmab muuseas Mehhiko, California ja Arizona kõrbealasid. Farmaatsiatööstuse tarvis kasvatatakse jojoobipõõsast massiliselt Indias ja Iisraelis, kus on selle liigi kasvatamiseks sobivad tingimused (kõrge temperatuur, päikesekiirgus).
Ajalugu
Jojoobiõli väärtuslikkuse ja mitmekülgsuse avastasid indiaanlased, kes kasutasid jojoobiõli peamiselt kosmeetilisel otstarbel ja loomanahkade pehmendamisel. 18. sajandi alguses uurisid jesuiitidest misjonärid indiaanlaste elukorraldust ja kombeid. Muuseas täheldati, et indiaanlased kuumutasid jojoobiseemneid, eesmärgiga muuta need pehmemaks. Seejärel valmistati pehmetest seemnetest uhmri ja uhmrinuia abil salvilaadset ainet, mida kasutati naha ja juuste tugevdamiseks ja tervendamiseks. Ühtlasi kasutati seda loomanahkade pehmendamiseks ja nende säilivuse parandamiseks. Rasedad indiaaninaised neelasid jojoobiseemneid tervelt, uskudes, et selline teguviis muudab sünnituse lihtsamaks.
Kirjeldus
Jojoobipõõsas on igihaljas tugevasti harunev kõrbes kasvav põõsas, mille kõrgus on tavaliselt umbes 1–2 meetrit, kuid teatatud on ka ligi 3-meetristest isenditest. Isastaimed on reeglina suuremad ja kõrgemad kui emastaimed. Jojoobipõõsad võivad elada kuni 200 aasta vanuseks. vasakul|pisi|225x225px|Jojoobi isastaime õied
Juured
Kuna antud põõsas kasvab sellistes kõrbepiirkondades, kus öised temperatuurid võivad langeda isegi kuni 0 °C ja päevased temperatuurid küündivad 45 °C, on taimele elutähtsad selle juured, mis ulatuvad kuni 4 meetri sügavusele maasse. Sealt saab taim juurte abil vett alumistest mullakihtidest, sest pealmistes kihtides ei leidu ekstreemsete kasvutingimuste tõttu piisavalt palju vett.
Vars ja lehed
Jojoobipõõsa vars on puitunud.Taime lehti iseloomustab vertikaalne asend võrreldes maapinnaga ja vastak leheseis – põõsa lehed paiknevad paarikaupa, kinnitudes varrele vastassuunaliselt. Vertikaalne asend on tingitud kõrbekliima fotosünteesi pärssivate kõrgete temperatuuridega kohanemisest. Vertikaalne asend võimaldab otsesel päikesekiirgusel langeda lehe fotosünteesivatele külgedele vaid varahommikuti ning hilisõhtuti, kuid mitte päeva kõige soojamal ajal.
Lehed on kujult ovaalsed, 2–4 cm pikad ja 1,5-3 cm laiad ning võrdlemisi paksud. Ühtlasi katab lehti vahajas kiht ning värvuselt näivad need nii emastel kui isastel taimedel hallikasrohelised või sinakasrohelised.
Õied
Jojoobiõied on üldiselt väikesed ja rohekaskollased, kusjuures õitsevad nii isased kui ka emased isendid. Emase isendi õied on pigem rohelised ja üksikud, isase õied kollakad ning kasvavad kobaras. Tuultolmlejale iseloomulikult on õied üpris tagasihoidlikud. Põõsas õitseb tavaliselt märtsist maini, kuid nähtavale ilmuvad juba talveperioodil.
Kui emastaime õis on tuule abil isastaimede õites valminud õietolmu poolt viljastunud, moodustub emastaime õie ümber kõva kest, milles sisaldub tavaliselt üks seeme. Kõvas kestas kasvav seeme täidab selle, samal ajal muutub ka ümbris üha paksemaks. Pidev päikesekiirgus kuivatab seemne ümbert kesta ning lõpuks see lõheneb ja avaneb. Kestast kukub välja valminud seeme. alt=Igas sellises viljas sisaldub üks seeme.|pisi|280x280px|Jojoobi emasisendi lehed ja viljad|vasakul
Vili ja seeme
pisi|Jojoobipõõsa seemne ehitus ja välimus Jojoobipõõsa viljad on pähklitaolised, sisaldades ühte seemet. Nendest seemnetest saadud vaha kasutasid isiklikuks tarbeks juba indiaanlased, kuid ka tänapäeval leiab nimetatud vaha kasutust kosmeetikatööstuses, farmaatsiatööstuses kui ka toiduainetetööstuses (kasutatakse kohvi asendaja valmistamiseks). Seemnetes leidub vaha umbes 50 %.
Jojoobiseeme meenutab välimuselt kohviuba, kuid lähemal vaatlusel nähtuvad mõningad erinevused. Näiteks on need kohviubadest tunduvalt suuremad ning nende kuju ja suurus võib olla väga erinev.
Jojoobiõli
vasakul|pisi|Jojoobiõli
Jojoobiseemnetest ekstraheeritav vaha (Simmondsiae cera liquida) on omapärane oma vedela agregaatoleku tõttu ning sarnaneb seejuures kašeloti- ehk vaalavaha ehk spermatseediga. Vaha tootmine algab seemnete külmpressimisega, millele järgneb filtrimine. Saadud vedel vaha on värvuselt kollane ning ei lagune kuumutamisel, säilitades oma omadused isegi kuni kolmesaja kraadini kuumutamisel. Jojoobiõli lõhn ja maitse on meeldivad. See vaha võib muuseas asendada ka kallimaid, palmidelt saadud vaha ja mesilasvaha, sest vesinikuga töötlemisel muutub vedel taimevaha tahkeks ja valgeks.
Toimed ja näidustused
Simmondsia vaha kasutatakse välispidiselt: määritakse nahale ekseemi, psoriaasi, vinnide, koeranaela, haavade, põletuste ja kriimustuste korral. Farmaatsiatööstuses on see vaha kasutusel abiainena ravimite valmistamisel ja eeterlike õlide lahustina. Ühtlasi sobib jojoobivaha A-vitamiini lahustiks, kaitstes seda muuseas oksüdeerumise eest. Tuleb meeles pidada, et see vaha pole mõeldud seespidiseks kasutamiseks, sest see väljub organismist pea imendumata. Väike osa siiski imendub peensooles ja talletub maksa.
Muud kasutusalad
Kosmeetikatööstuses kasutatakse jojoobivaha mõningate nahahooldustoodete valmistamisel. Ühtlasi valmistatakse jojoobiseemnetest kohviasendajat ning tööstuses asendatakse sellega spermatseeti. Jojoobipõõsast kui taime kasvatatakse mõningates piirkondades ka erosiooni kontrolli all hoidmiseks ning kõrbetaimestiku edendamiseks või taastamiseks.
Žõvotivka
Žõvotivka (ukraina keeles Животівка) on küla Ukrainas Vinnõtsja oblastis Orativi rajoonis. Elanike arv on 816.
Valdeko Kangro
Valdeko Kangro (8. august 1916 Tartu – 23. märts 2019) oli eesti vaimulik, viiuldaja ja muusikategelane.
Valdeko Kangro lõpetas 1934. aastal Hugo Treffneri Gümnaasiumi. 1937. aastal lõpetas ta Tartu Kõrgema Muusikakooli. Kõrvuti õpingutega Tartu Kõrgemas Muusikakoolis õppis ta Tartu Ülikoolis usuteadust. Pärast Tartu Kõrgema Muusikakooli lõpetamist siirdus ta sõjaväeteenistusse Tallinna. Sõjaväeteenistuse ajal ja pärast vabanemist jätkas ta õpinguid Tallinna Konservatooriumis muusikajuhtimise ja viiuli erialal. 1944. aastal lõpetas ta viiuliklassi ja oli Konservatooriumis ka assistendiks keelpillide alal. Ta töötas viiuldajana Riigi Ringhäälingu sümfooniaorkestris.
Sõjakeerises sattus ta 1944. aastal Rootsi, kust omakorda siirdus teoloogiastipendiaadina (1946. aastal) USA-sse, Andover Newtoni nimelisse usuteaduslikku ülikooli (Newton Center, Massachusetts), mille lõpetas 1951. aastal magistrikraadiga. Tema väitekiri käsitles montanismi. Muusikaliselt täiendas ta ennast Minnesota Ülikooli juures, New Yorgis, Aspenis ja Colorados, kus mängis sealses sümfooniaorkestris. Aastatel 1949–1952 töötas ta keelpillide ja kammermuusika instruktorina Betheli kolledžis Minnesota osariigis St. Paulis ja 1954. aastal Pennsylvania osariigis Northeastern Bible Institute'i muusikaosakonna juhatajana. Asudes elama New Yorgi osariiki sai ta Huntingtoni sümfooniaorkestri kontsertmeistriks Long Islandil ja pidas samal ajal New Yorgis jumalateenistusi.
Luhhovitsõ
pisi|Monument Mug-23-le pisi|Raudteejaam Luhhovitsõ on linn Venemaal Moskva oblastis, samanimelise linnaringkonna keskus. Asub Moskvast umbes 135 km kagu pool.
2020. aasta alguses oli linna elanike arv arvestuslikult 30 443.
Linna läbib Moskva-Rjazani raudtee.
Oceani 11
Oceani 11 (Ocean's 11) on Lewis Milestone'i 1960. aasta põnevuskomöödia. Filmis mängivad teiste seas ka nn. Rat Pack - Frank Sinatra, Dean Martin, Sammy Davis noorem, Peter Lawford ja Joey Bishop.
Film esilinatus Las Vegases 3. augustil 1960 ja mujal 10. augustil 1960.
2001. aastal tehti filmi põhjal uusversioon Oceani 11 – kõrged panused, millele tehti ka kaks järge - Oceani kaksteist (2004) ja Oceani kolmteist (2007).
Sisu
11 USA jalaväe 82. langevarjurite diviisi (82nd Airborne Division) veterani Danny Oceani ja Jimmy Fosteri juhtimisel saavad kokku suureks plaaniks - röövida uusaastaööl viit Las Vegase kasiinot samaaegselt: Sahara, Riviera, Desert Inn, Sands ja Flamingo.
Kuid kohe peale röövi sureb jõugu elektrik Tony Bergdorf keset Las Vegas Stripi südameinfarkti, mis äratab politsei kahtluse, kes hakkavad uurima, kas tema surm oli seotud suurrööviga. Endine gängster Duke Santos saab kokku kasiinode ülemustega ja lubab vaevatasu eest nende raha tagasi saada. Kuna rööv oli hästi kavandatud, kahtlustab ta algul maffiat, kuid ta põrandaalusted kontaktid ei ole asjaga seotud. Tema kihlatuks on aga Fosteri ema, proua Restes, kes mainib, et Forster ja Ocean teenisid koos armees ning on parasjagu Las Vegases. Saanud politseilt teada, et Bergdorf võitles koos Oceani ja Fosteriga samas üksuses, nuputab ta Fosteri ja Oceani plaani välja selleks ajaks, kui Bergdorfi surnukeha jõuab matusebüroose.
Strassen (Tirool)
Strassen on vald (Gemeinde) Austrias Tirooli liidumaal Lienzi ringkonnas. Vald asub 1099 m kõrgusel merepinnast. Valla pindala on 17,05 km², 1. jaanuaril 2016 elas seal 793 inimest.
Strassenis on laialipillutatud asulad, mis asuvad kas orupõhjas või oru päikesepaistelisel poolel.
Henrik Pürg
Henrik Pürg (sündinud 3. juunil 1996 Tallinnas) on Eesti jalgpallur (kaitsja). Ta mängib Eesti Premium liiga klubis Tallinna FC Flora.
Tallinna FC Flora
2018. aasta juulis liitus Pürg Premium liiga klubiga Tallinna FC Floraga.
Koondisekarjäär
A-koondise debüüdi tegi Pürg 11. jaanuaril 2019 sõpruskohtumises Soome vastu. Samas mängus tegid oma debüüdi veel Rasmus Peetson, Robert Kirss, Markus Poom ja Tristan Koskor.
Koondis
''Uuendatud seisuga 18. märts 2023''
Anton Zeilinger
pisi| Anton Zeilinger (2003) Anton Zeilinger (sündinud 20. mail 1945 Ried im Innkreisis Austrias) on austria kvantfüüsik, nobelist.
Aleksandr Poleštšuk
Aleksandr Fjodorovitš Poleštšuk (Александр Фёдорович Полещук: sündinud 30. oktoobril 1953) on Venemaa kosmonaut.
Anton Zeilinger
Ta töötab 1999. aastast Viini Ülikoolis eksperimentaalfüüsika professorina. Tema peamised uurimisvaldkonnad on kvantfüüsika ja teleportatsioon. Tal on uurimusi kvantpõimituse alal, aatomioptikas ning kvantinformaatikas (kvantkrüptograafias, kvantteleportatsioonis ja kvantarvutite alal).
Ta oli Austria Teaduste Akadeemia president alates 2013–2022.
2022. aastal pälvis ta Nobeli füüsikaauhinna koos Alain Aspecti ja John Clauseriga katsete eest põimunud footonitega, Belli võrratuse rikkumise tuvastamise ja teedrajava panuse eest kvantinformaatikasse.
Haridus- ja töökäik
Ta õppis aastatel 1963–1971 Viini Ülikoolis füüsikat ja matemaatikat. 1971. aastal sai ta Viini Ülikoolist doktorikraadi füüsikas. Tema doktoritöö "Neutron Depolarization in Dysprosium Single Crystals" juhendajaks oli Helmuth Rauch. Zeilinger habiliteerus 1979. aastal Viini Tehnikaülikoolis (Dr. h. c. mult.).
Ta töötas aastatel 1988–1989 Müncheni Tehnikaülikooli füüsikaprofessorina ja 1990–1999 Innsbrucki Ülikooli eksperimentaalfüüsika professorina. Alates 1999. aastast on ta Viini Ülikooli eksperimentaalfüüsika professor. Ühtlasi juhib ta 2004. aastast Austria Teaduste Akadeemia Kvantoptika ja Kvantinformaatika Instituuti.
Tunnustus
pisi| Anton Zeilinger (2011)
Bajorai
pisi|Bajorai viadukt Bajorai on Leedu linna Kretinga osa. Saksa keeles Bajohren. Asub Kretinga lõunaosas Kretinga-Klaipėda raudtee ääres. Kuni aastani 1954 oli Bajorai iseseisev alev.
Ajalugu
Kuralastele kuulunud ala hõivas aastaks 1253 Saksa ordu. XVI-XIX sajandil asus seal kolm küla - Šlažiai, Lampsaičiai ja Bajorai. Aastal 1892 ehitati Kretingast Memelisse raudtee, Bajoraisse rajati piirijaam, mille ümber tekkis alev. Aastal 1895 ühendati ülejäänud kaks küla Bajoraiga. Alevis asusid telliselööv ja algkool. Enamik sealseid elanikke olid luterlased.
Aastal 1919 eraldati Bajorai Saksamaast, piirkonda hakkas haldama Prantsusmaa. Klaipėda ülestõusu tagajärjel liideti piirkond Leeduga.
Sõdadevahelisel perioodil tegutsesid Bajorais meierei, telliselööv, pood, võõrastemaja. Jõel asus vesiveski koos saekaatriga. Aastal 1926 rajati alevisse vangla, kus hoiti ka poliitilisi vange, sealhulgas Klaipėda piirkonna natsipartei liikmeid.
Aastal 1939 hõivas piirkonna taas Saksamaa. Paljud leedulased evakueeriti alevist. Sakslased vabastasid vangis olnud natsid, vangla põletati maha.
Bajorai liideti Kretingaga aastal 1954.
Felix von Berg
Elulugu
Ta põlvnes XVIII sajandi lõpul Saksimaalt Zwickaust Liivimaale siirdunud literaadiperekonnast. Sündis arst Karl Ernst von Bergi (1830−1888) ja Wilhelmine Friederike Julie von Siversi (1834–1908) pojana; tema vanavanaisa oli Liivimaa kindralsuperintendent Karl Ernst von Berg (1773−1833). Õppis aastatel 1879−1885 Tallinna Rüütli- ja Toomkoolis. Seejärel oli põllumees Harmi ja Suure-Konguta mõisas. 1890−1892 tudeeris Leipzigi ja Halle ülikoolis põllumajandust. 1892. aastal oli ta põllumees Vana-Kuuste mõisas.
Mõisavaldused
1896. aastal ostis ta Pärnumaal Are mõisa, mille kinkis ära 1904. aastal. 1903. aastal omandas Tartumaal Rannu mõisa, mida pidas kuni võõrandamiseni 1919. aastal.
Perekond
Abiellus 16. (ukj 29. mail) 1903 Amalie (Anna) Annette Fanny Marie von Grotega. Sellest liidust sündis viis poega ja viis tütart.
Parool
Parool on salaja kokkulepitud sõna või lause, mille järgi tuntakse läbi- või juurdepääsuõigusega isikuid valvatava objekti juures või kontaktisikut salajase ülesande täitmisel või mis on märguandeks kokkulepetud tegevuse alustamiseks.
Douai kanton
Douai kanton on kanton Põhja-Prantsusmaal Nordi departemangus. See moodustati 2014. aasta kantonireformiga, mis jõustus 2015. aasta märtsis. Kantoni keskus on Douai.
See koosneb järgmistest valdadest:
Anu Juurak
pisi|paremal|Anu Juurak Anu Juurak (sündinud 6. septembril 1957 Pärnus) on Eesti kunstnik, kelle tegevusvaldkonnad on graafika, video, installatsioon, interdistsiplinaarsed kunstid.
Anu Juurak on õppinud Tartu Kunstikoolis ja Eesti Riikliku Kunstiinstituudis vabagraafika erialal, mille lõpetas 1985. Graafikaloomingus on viljelnud oforti ja serigraafiat (siiditrükki). Näitustel esinenud suureformaadilise värvilise graafikaga (KH galerii 1988), osalenud plakatinäitustel, kujundanud raamatuid ning tegelnud arvutidisainiga.
1996. aastast on ta esinenud näitustel peamiselt video- ja ruumiinstallatsioonidega, eksperimenteerinud interaktiivsete keskkondadega, teinud koostööd tehnikaekspertidega erinevatest valdkondadest. Aastatel 2000–2008 teinud multimeediaprojekte etenduskunstnike ja koreograafidega ning loonud tantsufilme.
Anu Juurak on ka kunstipedagoog, olnud Eesti Kunstiakadeemia vabade kunstide professor ja Tallinna Tehnikaülikooli Arhitektuuri ja urbanistika akadeemia visuaalkunsti professor.
Anu Juurak kuulub 1989. aastast Eesti Kunstnike Liitu.
Larvi järv
Larvi järv on mitteavalik veekogu, mille piiranguvöönd on 50 m.
Larvi järve keskkonnaregistri kood on VEE2028700.
PowerPC
pisi|IBM PowerPC 601 mikroprotsessor
PowerPC (lühend ingliskeelsest nimetusest Performance Optimization With Enhanced RISC – Performance Computing) on POWER-il põhinev käsustik mikroprotsessoritele. PowerPC töötati välja 1991. aastal Apple'i-IBM-i-Motorola koostööna. PowerPC nimetati 2006. aastal ümber Power ISA-ks, kuid selle eelmist nime kasutatakse siiani osade Power arhitektuuridel põhinevate mikroprotsessorite kaubamärgina.
Algselt oli PowerPC-l põhinevad protsessorid mõeldud personaalarvutitele, kuid populaarsust hakkasid nad koguma integreeritud ja suure jõudlusega protsessorite juures. PowerPC põhineb suurel määral IBM-i varasemal POWER arhitektuuril, millega see on säilitanud ühildatavuse; arhitektuurid on jäänud nii sarnasteks, et samad programmid ja operatsioonisüsteemid töötavad nendega kui on teostatud väikesed ettevalmistused.
Ajalugu
pisi|500px|POWER, PowerPC ja Power ISA-de areng 1975. aastal alustas IBM John Cocke'i juhtimisel esimese RISC protsessori väljatöötamist, mille tulemusena loodi IBM 801 protsessorite seeria. 801 seeria baasil loodi mitmeid IBM-i tooteid. 1984. aastal alustas IBM projekti, et valmistada turu kiireim mikroprotsessor. Viieaastase töö tulemusena valmis 64-bitine protsessor, mida võib pidada esimeseks POWER tüüpi arhitektuuriks. Seda esitleti koos RS/6000-ga 1990. aasta alguses.
Originaalne POWER-i protsessor oli mitmekiibilise ehitusega, kuid varsti jõudis IBM järeldusele, et RS/6000 täiustamiseks on neil vaja ühekiibilist mikroprotsessorit. Seejärel algas ühekiibilise POWER protsessori väljatöötamine. 1991. aastal mõistis IBM, et sellest võib sündida suuremahuline protsessor, mida kasutaks kogu tööstusharu.
IBM soovis teha koostööd Apple'iga, et luua POWER arhitektuuril põhinev mikroprotsessorite seeria. Varsti pärast seda kutsus Apple nendega liituma ka Motorola, kuna sellel oli rohkem kogemusi suuremahuliste mikroprotsessorite tootmisel kui IBM-il ning, et oleks olemas teine allikas mikroprotsessorite jaoks. Seda kolmikliitu hakati tundma nime AIM all.
Kui esimesed PowerPC tooted jõudsid turule, siis võeti need vaimustusega vastu. Apple, IBM ja Motorola hakkasid pakkuma süsteeme, mis olid PowerPC toega. Microsoft andis välja Windows NT 3.51 arhitektuuri jaoks, mida kasutati Motorola PowerPC serverites ja Sun Microsystems pakkus oma operatsioonisüsteemi Solaris. PowerPC protsessorid saavutasid 1990. aastate keskel võrdlustestides samad tulemused või isegi ületasid kiireimaid x86 protsessoreid. Kokkuvõttes jäi siiski nõudlus uue arhitektuuri vastu väikeseks. Windowsi, OS/2 ja Suni klientidel puudus vajalik rakendustarkvara PowerPC jaoks ning seega peaaegu täielikult ignoreeriti seda arhitektuuri. PowerPC versioonid Solarise, OS/2 ja Windowsi jaoks korjati pärast lühikest aega turult ära. PowerPC jäi kasutusse ainult Macintoshis, kuna see kuulus Apple'ile. Apple jaoks oli PowerPC väga oluline, kuna see aitas püsida konkurentsis Windows 95-l ja Windows NT-l põhinevate arvutitega.
pisi|PowerPC protsessor [[Nintendo Wii mängukonsoolist]] 1990. aastate lõpus kannatas Apple, IBM ja Motorola liit tootmisprobleemide käes mistõttu lükati edasi uute Apple ja teiste ettevõtete jaoks arendatud protsessorite kasutuselevõttu: esiteks Motorola G3 ja G4 protsessorid ja 2003. aastal IBM 64-bitine G5 protsessor. 2004. aastal lõpetas Motorola kiipide tootmise ja andis selle üle iseseisvalt tegutsevale ettevõttele Freescale Semiconductor. Umbes samal ajal lõpetas IBM 32-bitiste protsessorite tootmise ning müüs selle Applied Micro Circuits Corporationile (AMCC) ja keskendus 64-bitiste kiipide arendamisele, samal ajal pühendudes ka selliste mängukonsoolide nagu Nintendo Wii, Sony PlayStation 3 ja Microsoft Xbox 360 jaoks protsessorite tootmisega. 2005. aastal teatas Apple, et nad ei kasuta enam PowerPC protsessoreid Macintoshi arvutites, vaid eelistavad Inteli toodetud protsessoreid, kuna nende võimekus oleks lähitulevikus suurem. IBM-i-Freescale'i nimi asendati nimega Power.org.
IBM-i loodud POWER-arhitektuur on ka tänapäeval olemas ning jätkab arenemist. PowerPC kuulub organisatsioonile Power.org, mille liikmed on IBM, Freescale ja AMCC. PowerPC, Celli ja POWER protsessorid on koondatud nimetuse "Poweri arhitektuur" alla.
Disainielemendid
PowerPC on välja töötatud RISC põhimõtteid järgides. Sellel on olemas nii 32- kui ka 64-bitine versioon. PowerPC põhineb varasemal POWER-arhitektuuril, millele on lisatud järgmised elemendid:
Mõned POWER-i elemendid on ka eemaldatud, kuna need on liiga keerulised. Vajaduse korral on neid siiski võimalik taastada. PowerPC-st eemaldatud elemendid on järgmised:
Teostused
Teine põlvkond oli nn "puhas" ning selle käigus loodi PowerPC 603 ja PowerPC 604. PowerPC 603 oli tähelepanuväärne, kuna see oli väga odav ja energiasäästlik. Seda võib nimetada Motorola saavutuseks, kes kasutas 603 projekti, et luua tulevasteks kiipide põlvkondadeks korralikku tuuma. Apple üritas 603 kasutada oma sülearvutites, kuid see oli võimatu selle 8 KiB esimese taseme vahemälu tõttu. Kuid selle probleemi lahendas PowerPC 603e oma 16 kB esimese taseme vahemäluga.
Esimene 64-bitine protsessor oli PowerPC 620, kuid see leidis vähest kasutust, kuna Apple ei tahtnud seda osta selle suure kulukuse tõttu. See protsessor oli aeglasem kui algselt oli lubatud ning isegi IBM kasutas selle asemel oma POWER3 arhitektuuri. Uus katse turule tuua 64-bitine protsessor leidis aset 2002. aastal, kui tutvustati PowerPC 970. Selle loomiseks kasutati POWER4 arhitektuuri.
Numbriliselt leidub kõige rohkem PowerPC kontrollereid autodes. Kuid palju protsessoreid leidub ka võrguseadmetes, näiteks Cisco ruuterites. Honda kasutab PowerPC protsessoreid oma humanoid robotites ASIMO-s
Operatsioonisüsteemid
Operatsioonisüsteemid, mis töötavad PowerPC-arhitektuuril, jagatakse kaheks – need, mis töötavad üldotstarbelisel PowerPC süsteemil, ja need, mis töötavad varjatud PowerPC-süsteemil.
Litsentsid
Ettevõtted, millel on olemas 64-või 32-bitise PowerPC litsents:
Mängukonsoolid
PowerPC domineerib mängukonsoolide turul.
Prints Charlesi saar
thumb|Prints Charlesi saare asendikaart Prints Charlesi saar (inglise keeles Prince Charles Island) on Kanadale Nunavutti kuuluv asustamata saar Foxe'i meres.
Saare pindala on 9521 km². Ta on maailma suuruselt 78. ja Kanada suuruselt 19. saar. Saar on madal, kuni 73 meetrit kõrge. Tema ulatus põhjast lõunasse on 130 km ja idast läände 94 km ning tema ümbermõõt on 402 km.
Prints Charlesi saarest nii põhja, itta kui lõunasse jääb Baffini maa. Selle lähimad punktid on põhjas Bairdi poolsaar, kagus Dominioni neem ja lõunas Foxe'i poolsaarel asuv Dorchesteri neem. Foxe'i mere põhjaosas asub palju saari, millest lähimad on Air Force Island idas, Foley kirdes, Rowley loodes ja Lõuna-Spiceri saar läänes. Kaugemal läänes teisel pool Foxe'i merd asub Melville'i poolsaar, mille idaservas asuvad Parry laht ja Wilsoni neem. Saar on ümar, suuremate lahtede ja neemedeta.
Saar on asustamata ja seal valitseb arktiline kliima. Temperatuurid saarel ei tõuse üle +5 °C.
Saare taimestiku moodustavad rohttaimed, samblad ja samblikud. Loomastikus on kõige silmatorkavamad mitmesugused kurvitsalised, keda pesitseb seal 300 tuhat paari. Kohtab jääkarusid, polaarrebaseid ja lemminguid. Baffini maalt satuvad sinna karibukarjad.
Tumeturism
Tumeturism on turismiliik, kus sihtkoht on seotud surma, kannatuste ja õudusega. Surma ja surnuid on võimalik turismitööstuses müüa, eriti tänu läänemaailma meedia levikule: info jõuab üle maailma aina suurema kuulajaskonnani. Tumeturismi laialdasema leviku peamiseks põhjuseks võib pidada peale avatud riigipiiride ja aina lihtsamaks muutuva reisimise ka praegust rahuaega – maailmasõdadest on piisavalt palju aega möödunud, mistõttu julgetakse sõjakoledustest avameelselt rääkida.
Kujunemine
Tumeturism oli olemas ammu enne igasugust muud turismi, näiteks religioossed rännud ja palverännakud. Varajase tumeturismi väljendusi võib näha Rooma gladiaatorite mängudes, Rooma Colosseumi saab aga pidada üheks esimeseks tumeturismi atraktsiooniks. Samuti kuuluvad atraktsioonide alla avalikud hukkamised, mis leidsid aset keskajast kuni 19. sajandini. 21. sajandil on aga tumeturism veelgi populaarsem. Näiteks võib tuua sõjaga seotud kohad, samuti surnuaiad, holokausti, orjanduse ja kuulsuste surmaga seotud paigad, vanglad, katastroofipaigad jms. Paljud esimesed Saksamaa tumeturismi paikade külastajad olid kooliõpilased ja noored täiskasvanud – ekskursioone peeti alguses koolitööks vajalikeks ettevõtmisteks (peamiselt juutide tundmaõppimiseks), mitte turismiks. Paiku külastasid ka kannatanute pereliikmed ja sugulased.
Teadlased teadsid juba enne, kui teema akadeemilise maailma tähelepanu pälvis, et inimesed külastavad kohti, mis on seotud sõja, surma ja kannatustega. Tumeturismi hakati süvitsi uurima 1990. aastate alguses. Nimelt muutus 1980. aastate lõpus maailma poliitiline olukord ning lääne teadlastel tekkis võimalus minna raudse eesriide taha Ida-Euroopasse. Natside kontrolli all olnud alad Poolas, Tšehhis, Ungaris, Ukrainas ja Ida-Saksamaal muutusid kättesaadavaks, samuti Nõukogude Liidu Gulagid (sunnitöölaagrid). Teine põhjus oli kultuuriturismi piiritletus – tumeturism arenes alguses päranditurismi varjus, kuid nüüd tekkis vajadus omaette mõiste defineerimiseks.
Esimesena defineerisid tumeturismi mõiste Malcolm Foley ja John Lennon 1996. aastal. ​Tumeturismi oli varem uurinud ka Chris Rojek, kes nimetas surmahõnguga paiku "mustadeks kohtadeks" (black spots). Mõte oli sama, kuid terminit veel kasutusele ei võetud. Lennon ja Foley kirjutasid 2000. aastal raamatu tumeturismi juhtumiuuringutest, nende hulgas Althrop, kus puhkab printsess Diana, Šotimaa Glencoe lahinguväli, teise maailmasõjaga seotud kohad Auschwitz ja holokausti muuseum, Hiroshima ja Nagasaki, Kennedy surmapaik ning karistusasutused Alcatrazis ja Robbeni saartel.
Sihtkohad
Tumeturismi sihtkohti tutvustatakse üle maailma – 108 riigis on pea 800 eraldiseisvat sihtkohta. Dark Tourismi andmetel moodustavad maailma hirmsaimate paikade esikümne järgmised sihtkohad:
Kõik loetelus toodud sihtkohad peale Tšornobõli ja Semej on seotud lähiajaloos toimunud sõdade ja genotsiididega, kus on hukkunud miljoneid inimesi. Peale eeltoodud kümne tumeturismi sihtkoha on maailmas veel palju teisi, kuid inimesed arvatavasti ei teadvusta iga kord, et teatud kohti külastades on nad tumeturistid.
Auschwitz-Birkenau
Sõjaga, eriti maailmasõdadega seotud tumeturismi sihtkohti on mitmeid. Tuntuim neist on Auschwitz-Birkenau, mis on saanud terrori, genotsiidi ja holokausti sümboliks. Saksa võimud rajasid koonduslaagri 1940. aastal Poola Oświęcimi linna, mis seejärel nimetati ümber Auschwitziks. 1942. aastaks oli see saanud suurimaks natside vangilaagriks, kus vangid tegid sunnitööd, nende peal tehti ebainimlikke meditsiinilisi eksperimente, samuti leidsid aset massimõrvad. Kokku hukkus Auschwitzis üle 1,1 miljoni inimese.
Sichuani maavärin
12. mail 2008 oli Sichuani provintsis Edela-Hiinas maavärin magnituudiga 7,9. Katastroofis hukkus hinnanguliselt 90 000 inimest, kellest vähemalt 5300 olid lapsed. Miljonid inimesed kaotasid kodu. Maavärina epitsenter asus Yingxius, mille kokkuvarisenud keskkooli ees avati 2009. aastal mälestusmärk. Graniidist kella seierid näitavad maavärina alguse aega 14.28. Sichuani maavärina mälestusmärgi külastamist võib pidada samuti katastroofiturismiks.
Tšornobõli tuumakatastroof
1986. aastal oli Tšornobõli tuumaelektrijaamas plahvatus, mille käigus paiskus õhku suures koguses radioaktiivset ainet. Plahvatusest tekkinud tulekahju tõttu lekkis radioaktiivset ainet veel kümme päeva. Katastroofipiirkonnast evakueeriti üle 300 000 inimese. Õnnetuse tagajärjel on muutunud elamis- ja kasutuskõlbmatuks ligi 31 000 km2. Hukkunute arv võib ulatuda miljoni inimeseni. Turismiatraktsiooniks kuulutati Tšornobõl 2011. aastal.
Semej/Semipalatinski polügoon
Nõukogude Liidu alal oli Kasahstanis asuv Semipalatinsk, tänapäeval tuntud kui Semej, suletud linn, kus oli Nõukogude Liidu peamine tuumalõhkekehade katsetamise ala. Aastatel 1949–1989 tehti seal kokku 456 katset, millest 340 maa all ja 116 atmosfääris. Plahvatuste summaarne suurus on rohkem kui 2500 Hiroshima pommi. Plahvatuste ajal ei evakueeritud ega hoiatatud Semipalatinski piirkonna 200 000 elanikku, keda hakkas kohe pärast esimesi katseid kimbutama vähk, samuti suurenes geneetiliste defektidega sündinud laste arv. Paraku ei olnud elanikel võimalust midagi ette võtta, kuna linnast lahkumine oli keelatud. Nüüdseks on katsetused lõppenud, ent enam kui 18 000 km2 suurune ala on raskelt saastatud ja 1,5 miljonil inimesel, mis on kümnendik kogu riigi elanikkonnast, on diagnoositud tuumakatsetustega otseselt või kaudselt seotud haigus.
Mõju majandusele
Tumeturismi majanduslikku mõju on vähe uuritud. On teada, et paljud Aafrika riigid (näiteks Ghana) üritavad majandust edendada turismi abil. Sealse olulise turismisihtkoha Lääne-Aafrika orjalosside külastamist võib pidada tumeturismiks. Rumeenia on kasutanud Dracula tumedaid legende majandusliku kasu saamiseks, Belfast Põhja-Iirimaal kasutab tumeturismi linna ülesehitamiseks ja turismimajanduse elavdamiseks.
Tumeturism Eestis
Tumeturism ei ole Eestis eriti arenenud. Riigi ajaloo seisukohast kaks olulisemat ja tumedamat peatükki – Nõukogude Liidu ja Natsi-Saksamaa okupatsioon – on riigi turismisektoris võrdlemisi alaesindatud. Peamised tumeturismi atraktsioonid on seotud külma sõja ja Nõukogude Liiduga, kuid ametlikult neid atraktsioone ei toetata. Siiski leidub mõni näide erasektorist. Peamiste sihtkohtadena võib nimetada Tallinnas okupatsioonide muuseumi, Viru KGB muuseumi, Maarjamäe mälestuskompleksi ja muuseumi, Patarei vanglat, pronkssõdurit ja militaarsurnuaeda ning lennusadamat, Tartus KGB kongide muuseumi. Lisaks võib mainida rohkem peavoolu kuuluvaid keskaegseid piinamiskambreid, mida demonstreeritakse näiteks Tallinna vanalinnas.
Alfred Heß
Alfred Heß ka Alfred Hess (29. märts 1897 Egiptus, Aleksandria – 9. juuni 1963 Reicholdsgrün, Fichtelgebirge) oli NSDAP/AO parteitegelane, NSDAP asefüüreri Rudolf Heßi noorem vend. Alfred naasis Saksamaale kommertskooli hariduse omandamiseks ja pöördus tagasi Aleksandriasse isa firmasse 1926.
1920. aastal astus Alfred NSDAP-sse ja 1926 asutas ta NSDAP rakukese Egiptuses. Uuesti astus Alfred NSDAP liikmeks (nr 1368285) 1932. aastal ja järgmisel aastal sai temast NSDAP/AO Egiptuse rakukese juht. Alfred rajas Berliinis NSDAP/AO väliskaubandusameti.
Pärast vend Rudolfi 10. mail 1941 toimunud üksiklendu Augsburgist Messerschmitt Bf 110E-2/N-ga (raadikood VJ+0Q, tehasenumber 3869) Šotimaale (Suurbritannia) võeti vahi alla.
Ameerika sõjaväevõimud vangistasid ta 1945. Alfred Heß oli peamiste sõjaroimarite protsessil Nürnbergis kaitse tunnistaja; ta vabastati pärast kohtuprotsessi.
Isiklikku
Alfredi isa Fritz Heß oli kaubandusfirma Hess&Co omanik. Egiptuses elas perekond Heß suures neljakorruselises villas, mida ümbritses aed.
Fritzil oli maja ka Reicholdsgrünis.
Ema Klara Heß (sündinud 22. jaanuaril 1867) oli Tüüringi tekstiilitöösturi Rudolf Münchi (sünd 3. detsembril 1831) ja tema abikaasa Adelheid Ferberi (sünd 14. aprillil 1838) tütar.
Alfredil oli õde Margarete (sündis 1908. aastal).
GASP fenotüüp
GASP fenotüüp on bakterite omadus, mis lubab neil võrreldes ülejäänud populatsiooniga pärast surmafaasi kasvu jätkata. Otsetõlkes tähendab see kasvueelist statsionaarses faasis (inglise keeles growth advantage in stationary phase). Bakterid on kohanenud elama keerulistes tingimustes või keskkondades ja sellest tulenevalt on võimelised ekspresseerima palju erinevaid stressi-vastus geene ja aktiveerima alternatiivseid metaboolseid radu, et nendes tingimustes ellu jääda. Seega bakteritele stressi tekitavad kasvukeskkonnad selekteerivad välja mutandid, kellel on geenimutatsioonide tagajärjel välja arenenud GASP fenotüüp.
GASP fenotüüp
Lisaks paljudele füsioloogilistele, morfoloogilistele ja geeniekspressiooni muutustele, mis pikaajalisse statsionaarsesse faasi sisenemisel ilmnevad, on potentsiaalselt kõige märkimisväärsemad muutused seotud geneetiliste alternatsioonidega. Nende alternatsioonidega seotud fenotüübiks peetakse GASP fenotüüpi, mis tähendab kasvueelist pikaajalises statsionaarses faasis. Seda defineeritakse ka kui vanemate kultuuride rakkude omadust välja tõrjuda nooremate kultuuride rakke.
GASP fenotüüpi demonstreeritakse teostades eksperimente segakultuuridega, kus rakud erineva ‘vanusega’ kultuurides pannakse omavahel võistlema. Praktiliselt kõik E. coli kultuurid, mis on LB-söötmes kasvanud, ekspresseerivad GASP fenotüüpi pärast 10 päeva kestnud inkubatsiooni. Rakud, mis on eraldatud varem kui 8-päevastest kultuuridest, ekspresseerisid GASP’i väga harva. Kui panna 10-päevane kultuuriproov 1-päevasesse kultuuri, siis algselt vähemuses olnud vanemad rakud suudavad aja jooksul arvult ületada noored populatsioonid. 7–10 päeva pärast ei ole alles jäänud ühtegi nooremat rakku. Seega ainult rakud, kes on suutnud 10 päeva pärast inokulatsiooni veel ellu jääda, ekspresseerivad GASP fenotüüpi. Kõik bakteritüved aga pole võimelised nii kaua elujõulised olema ja need ei ekspresseeri GASP’i. GASP fenotüübi kujunemine on geneetiliselt määratud ja ei sõltu füsioloogilistest adaptatsioonidest, mis kujunevad vastavalt keskkonnale statsionaarses faasis.
Seni on määratud neli GASP mutatsiooni E. colis, neist kolm lookust on kirjeldatud. Esimene identifitseeritud mutatsioon oli geenis rpoS, mis kodeerib alternatiivset sigma (σ) faktorit RpoS. Veel on mutatsioone kirjeldatud lrp ja ybeJ-gltJKL klastrites, mis kodeerivad leutsiin-tundlikku valku ja suure afiinsusega aspartaadi ja glutamaadi transporterit. Iga GASP mutatsiooni tagajärjeks on suurenenud võime kataboliseerida ühte või mitut aminohapet energia või süsinikuallikana. See on tugev selektiivne valik GASP mutatsioonide evolutsioonis.
GASP mutatsioonid rpoS geenis on kõige sagedasemad GASP mutatsioonid, mis on leitud 10-päevastest E. coli kultuuridest. Need põhjustavad geeni nõrgenenud fenotüüpi, kuid ei kaota funktsiooni – RpoS aktiivsus väheneb 0,1-1%. Kõige paremini kirjeldatud mõjud GASP alleelidel rpoS geenis on raku suurenenud võime kataboliseerida kindlaid aminohappeid süsinikuallikaks (alaniin, arginiin, aspartaat, glutamaat, glutamiin, seriin, treoniin, proliin).
Muteerunud rpoS alleelid omavad kõige suuremat eelist aluselises keskkonnas, neutraalses keskkonnas eelis väheneb ning happelistes tingimustes ei võimaldata GASP fenotüübil üldse avalduda.
Alfred Heß
Kirjandus
Kasutatud artiklit de:Alfred Heß (NSDAP/AO), seisuga 31.10.2107
GASP fenotüüp
Surmafaas
Sõltuvalt keskkonnast s.o kinnises söötmes, kuhu on algselt kogu toitainete substraat lisatud, hakkavad teatud aja pärast bakterid kaotama elujõuetust ja see tähistab statsionaarse faasi üleminekut surmafaasi.
Ajaliselt määratakse surmafaas elutsüklis alates sellest, kui umbes 99% bakteritest on elujõulisuse kaotanud. Kui rakud surevad, peatub nende elutegevus ja allesjäänud elusad rakud on võimelised kataboliseerima nende jäänuseid – aminohappeid valkudest, süsivesikuid rakuseintest, lipiide rakumembraanidest ja ka DNA’d.
Surmafaasi regulatsioonis on omal kohal programmeeritud rakusurm ehk apoptoos (siinkohal bakteriaalne apoptoos) – rakud tajuvad, et on suure tihedusega ja toitained hakkavad otsa saama. Signalisatsioonisüsteemis, kus rakud on võimelised omavahel suhtlema, on osa populatsioonist n-ö õppinud, et kui teatud arv bakteripopulatsioonist läheb apoptoosi, siis ülejäänud osa peaks reprodutseerima ja seega surmafaasist väljuma. Signaaliks arvatakse olevat juba surnud rakkude jäänused.
Pikaajaline statsionaarne faas
Soikeseisundist väljumine on heterogeenne – moodustuvad erinevad populatsioonid, mis eri aegadel uuesti kasvu jätkavad. Seda saab indutseerida erinevaid süsikuallikaid kasutades. Näiteks glükonaat koos vähese glükoosihulgaga on väga efektiivne heterogeensuse tekitamiseks.