cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Alfred Cortot
Teine maailmasõda
Pärast sõja lõppu tunnistas Prantsuse valitsuse komitee Cortot' vaenlasega kollaboreerimise eest süüdi ja keelas tal aastaks esinemise. Ta ütles oma kaitseks: "Olen andnud 50 aastat oma elust Prantsuse hüvanguks [...], kui mul paluti toetada oma kaaslaste huve, tundsin, et ma ei saa keelduda. [...] Ma esindasin Prantsuse valitsuse huve vähem kui Prantsusmaa huve. [...] Ma pole olnud kunagi poliitikaga seotud." Pärast mängukeelu lõppemist naasis ta jälle kontserdilavale, andes 1952. aastal kontserdiseeria ka Jaapanis.
Surm
Cortot suri 15. juunil 1962 84-aastaselt Šveitsis Lausanne'is neeruprobleemide tagajärjel tekkinud ureemiasse.
Panus
Chopini, Schumanni ja Debussy muusika ühe kuulsama interpreteerijana koostas Cortot kõigi kolme klaveriteoste trükiväljaandeid, mis paistavad silma tehniliste probleemide ja tõlgendusküsimuste kohta käivate üksikasjalike kommentaaride poolest.
Sametvahelik
Sametvahelik (Tapinella atrotomentos) on puravikulaadsete seltsi ja sugukonda Tapinellaceae kuuluv seeneliik. Seen liigitati varem vaheliku perekonda.
Alfred Cortot
Panus
Cortot kannatas kontsertidel mäluhäirete all (eriti võis seda märgata alates 1940. aastatest) ja mängis oma hilisematel salvestistel sageli valesid noote. Tema tehnilised ja dünaamilised oskused paistavad välja Liszti h-moll sonaadi (esimene sellest palast tehtud salvestis) ja Saint-Saënsi etüüdi "En forme de valse" salvestistes. Viimane avaldas sügavat muljet isegi Vladimir Horowitzile, kes Cortot' sõnul pöördus tema poole, et talt selle esitamise saladus välja uurida. Cortot seda aga ei avaldanud.
Sametvahelik
Sametvahelik esineb Euroopas, Aasias, Põhja-Ameerikas ja Kesk-Ameerikas. See kasvab okaspuude kändudel.
Sametvahelik ei ole söödav. Seeneliha on kollakas. Seen on harva ussitanud, seeneliha maitselt kibe.
Astrud Gilberto
Astrud Gilberto (sünninimi Astrud Evangelina Weinert, 30. märts 1940 – 5. juuni 2023) oli Brasiilia laulja ja laulukirjutaja. Ta on tuntud eelkõige laulu "Tüdruk Ipanemast" esitajana.
Elukäik
Astrud Weinert sündis brasiillannast ema ja sakslasest isa lapsena Brasiilias Bahia osariigis Salvadoris ning kasvas üles Rio de Janeiros. 1959. aastal abiellus ta João Gilbertoga, ent 1960. aastate keskpaiku abielu lahutati ning Astrudi elukaaslaseks sai tema muusikaline partner, USA džäss-saksofonist Stan Getz.
Alfred Cortot
Panus
Cortot kirjutas ka palju didaktilist proosat, sealhulgas klaveriaabitsa "Pianoforte tehnika ratsionaalsed põhimõtted". See raamat sisaldab rohkelt sõrmeharjutusi, mis aitavad kaasa klaverimängu tehnika aspektide arendamisele.
Astrud Gilberto
Elukäik
Alates 1963. aastast elas Astrud Gilberto Ameerika Ühendriikides.
Maremma looduspark
Maremma looduspark on kaitsealune park Itaalias Toscanas Grosseto provintsis Maremmas, piirneb läänes Türreeni merega.
Astrud Gilberto
Elukäik
Ehkki ta ei olnud kunagi varem kutselise lauljana esinenud, laulis Gilberto mõjukal albumil "Getz/Gilberto", kus tegid kaasa João Gilberto, Stan Getz ja Antonio Carlos Jobim. Laulu "Tüdruk Ipanemast" salvestis tõi talle kuulsuse bossanoovalauljana. Albumit müüdi üle miljoni eksemplari ning see jõudis kuldplaadi staatusse.
Maremma looduspark
1992. aastal pälvis kaitseala Euroopa kaitsealade diplomi.
Astrud Gilberto
Elukäik
1964. aastal mängis Gilberto filmides "Get Yourself a College Girl" ja "The Hanged Man". Tema esimene sooloalbum oli "The Astrud Gilberto Album" (1965). Ameerika Ühendriikides läks ta koos Stan Getziga turneele. 1970. aastail alustas Gilberto endakirjutatud laulude plaadistamist, kusjuures plaadistused olid nii portugali, inglise, hispaania, itaalia, prantsuse, saksa kui ka jaapani keeles.
Maremma looduspark
Kaitseala taimestikus on esindatud näiteks õlipuu, iilekstamm, korgitamm, Cistus, Rosmarinus officinalis, puis-eerika, Pistacia lentiscus, harilik maasikapuu, lauk ja Spartium junceum. Kaitseala loomastikus on esindatud näiteks partlased, siidhaigur, haigurlased, flamingo, kalakotkas, metssiga, metskits, kabehirv, Hystrix cristata, mäger, rebane, erinevad roomajad, maremma veis ja maremma hobune.
Astrud Gilberto
Elukäik
1982. aastal liitus Gilberto ansambliga tema poeg Marcelo, kes osales bassimängijana turneedel rohkem kui kümme aastat. Ta oli ka albumite "Live in New York" (1996) ja "Temperance" (1997) kaasprodutsent. Astrud Gilberto teine poeg Gregory Lasorsa mängis albumi "Temperance" loos "Beautiful You" kitarri.
Maremma looduspark
pisi|tühi|[[Uccellina mäed]]
Astrud Gilberto
Elukäik
1992. aastal sai Gilberto USA latiinodžässi elutööauhinna, 2002. aastal sai ta rahvusvahelise latiinomuusika kuulsuste halli liikmeks.
2002. aastal teatas ta, et loobub määramata ajaks avalikest esinemistest.
Jeju (täpsustus)
Jeju on mitme koha nimi:
Christopher Cassidy
Christopher John Cassidy (sündinud 4. jaanuaril 1970 Salemis) on Ameerika Ühendriikide endine mereväelane ja NASA astronaut.
1993. aastal lõpetas Cassidy Ameerika Ühendriikide Mereväeakadeemia matemaatika erialal ning sai 2000. aastal MIT-st meretehnika magistrikraadi. Mereväes teenides läbis ta Navy SEAL-ide katsed ning sai mereväe eriüksuslaseks. Ta on osalenud missioonidel Afganistanis ja Vahemerel. Cassidyl on mereväes kapteni auaste.
Cassidy valiti NASA astronaudiks 2004. aastal ning tema esimene missioon oli 2009. aastal toimunud STS-127. 2013. aastal oli ta märtsist kuni semptembrini Rahvusvahelise Kosmosejaama 35. ja 36. ekspeditsiooni liige. Aprillis 2020 sai ta 62. ekspeditsiooni liikmeks ning on oktoobrini 63. ekspeditsiooni komandör.
Cassidy lahkus NASA-st ja mereväest 2021. aastal.
Dieterichs
Ajalugu
Suguvõsaliin algab Wolfenbütteli kullassepa Johann Heinrich Dieterichsiga. Tema poeg Johann Gottfried Dieterichs (1731−1797) õppis Helmstedti ja Halle ülikoolis ning rändas 1759. aasta paiku Eestimaale Tallinna. Ta oli esmalt Tallinna linnakooli subrektor, seejärel 1771−1797 Vaivara pastor. Tal oli kaheksa poega, kes tegid Venemaa sõja- ja tsiviilteenistuses silmapaistvat karjääri ning tõusid oma teenistuse kaudu aadliseisusse. Pastori arvukate järeltulijate − tema viiest pojast hargnesid suguvõsa pealiinid − hulgas oli märkimisväärselt palju sõjaväelasi, kes tõusid kindrali auastmeni.
Riia–Jelgava raudtee
pisi Riia–Jelgava raudtee on raudteeliin, mis ühendab Jelgava linna Riiaga. Raudtee pikkus oli algselt 41,5 kilomeetrit, aga tänapäeval on see 43 kilomeetrit.
Raudtee on täies ulatuses kaheteeline. Tavaline reisirong sõidab Riiast Jelgavasse 49 minutiga, ekspressrong aga 39 minutiga.
Ajalugu
Raudtee valmis aastal 1868. Algselt oli liini lõppjaamaks Riia pool Torņakalnsi raudteejaam ja Jelgava ning Riia vahel peatus rong vaid St. Olai raudteejaamas. Kui aastal 1872 valmis Riia–Bolderaja raudtee, siis sai uueks lõppjaamaks Riia raudteejaam. Samal aastal pikendati raudteed Mažeikiaini ja ühendati see Liibavi-Romno raudteega.
Raudtee ehitati I maailmasõja ajal piirkonna hõlvanud Saksa vägede poolt ümber standardrööpmeliseks (1435 mm). Aastal 1919 ehitati selle kõrvale teine tee, mis oli laiarööpmeline. Aastal 1940 ehitati mõlemad teed laiarööpmeliseks, ent aastal 1941 asendati need standardrööpmelistega. 1944 ehitati üks rööbastee rada uuesti laiarööpmeliseks. Aastal 1972 elektrifitseeriti kogu Riia–Jelgava raudteelõik ja uuendati lõigu mõlemad rööbastee rajad laiarööpmeliseks.
Raudteel asub Läti kõige uuem raudteepeatus "Turība". Peatuse rajamist finantseeris Kõrgem ärikool "Turība". Lisaks tänapäevastele raudteejaamadele on jaamad olnud veel Baloži ja Dalbe.
Toomas Muru
Toomas Muru (sündinud 15. oktoobril 1960 Tartus) on Betti Alveri muuseumi juhataja.
Ta lõpetas 1987. aastal Tartu Riikliku Ülikooli eesti keele ja kirjanduse erialal. Töötas seejärel aastatel 1987–1989 Krabi Põhikoolis eesti keele ja ajaloo õpetajana, aastatel 1990–1999 Karl Ristikivi Muuseumi vanemteaduri ja juhatajana, aastatel 2000–2004 Eesti Õigustõlke Keskuse Tartu tõlkerühma juhina. Aastatel 2005–2012 oli SA Betti Alveri Fond projektijuht ja Betti Alveri Muuseumi juhataja. Alates 2012. aastast jätkab Betti Alveri Muuseumi juhatajana.
Erich Moik
Erich Moik (21. juuni 1948 Tallinn – 28. jaanuar 2009) oli eesti laevakapten ja sadamakapten.
Erich Moik lõpetas Tallinna Merekooli ja Leningradi Kõrgema Merekooli ning 1992. aastal Eesti Diplomaatide Kooli väliskaubandussuhete alal.
Kaugsõidukapteniks sai Erich Moik 1980. aastal, 1980. aastate lõpul töötas ta kaks aastat Eesti Merelaevanduse esindajana Nigeerias. 1990. aastate algusest töötas Erich Moik reisilaevakaptenina, esmalt Tallinna-Helsingi liinil parvlaevade Saint Patrick II ja Vana Tallinn ning alates 1994. aastast Tallinna-Stockholmi liinil parvlaevade Mare Balticum ja Regina Baltica kaptenina.
Pärast merelt äratulekut töötas Erich Moik Vene-Balti sadama, Paldiski Põhjasadama ja Sillamäe sadama sadamakaptenina.
1990. aastate lõpul valiti Erich Moik Eesti Kaptenite Klubi presidendiks. Ta kuulus ka paljudesse komisjonidesse ja ekspertide töörühmadesse.
Vasile Tiță
Vasile Tiță (14. veebruar 1928 Bukarest – 24. juuni 2013) oli Rumeenia poksija.
Tiță oli 1950. aastatel kokku viiekordne Rumeenia meister I keskkaalus (kuni 71 kg) ja II keskkaalus (kuni 75 kg).
Tiță sai II keskkaalus (kuni 75 kg) 1952. aasta Helsingi olümpiamängude poksivõistlustel hõbemedali, kaotades finaalis kuldmedali- ja olümpiavõitjale Floyd Pattersonile (USA). Tema ja Gheorghe Fiat olid esimesed Rumeenia poksijad, kes on võitnud olümpiamedali.
Tiță osales II keskkaalus (kuni 75 kg) 10. Euroopa meistrivõistlustel (Varssavi, 1953), kuid kaotas 1. ringis hilisemale kuldmedalivõitjale ja Euroopa meistrile Dietrich Wemhönerile (Lääne-Saksamaa) ja jäi edasisest medaliheitlusest välja ning 11. Euroopa meistrivõistlustel (Lääne-Berliin, 1955), kuid kaotas veerandfinaalis hilisemale pronksmedalivõitjale Bedřich Koutný'le (Tšehhoslovakkia) ja jäi edasisest medaliheitlusest välja. Ta osales I keskkaalus (kuni 71 kg) 12. Euroopa meistrivõistlustel (Praha, 1957), kuid kaotas 1. ringis oma kohtumise ja jäi edasisest medaliheitlusest välja.
Portfellita minister
Portfellita minister on valitsuse liige, kes ei juhi ühtegi ministeeriumi. Porfellita minister võib olla sinekuurne positsioon koalitsioonivalitsustes, aga ka valdkonna edendamiseks loodud sisuline ametikoht.
Eestis on portfellita ministri juhtida olnud ministeeriumi osakond (nt regionaalminister) või oma büroo (nt rahvastikuminister). Kui ministeerium on allutatud mitme ministri juhtimisele, siis on määratletud neile alluvad ametkonnad või osakonnad ning vastutus kattuvate alade puhul, nt Kaja Kallase teises valitsuses jagavad majandusministeeriumi majandus- ja taristuminister ning ettevõtlus- ja infotehnoloogiaminister, rahandusministeeriumi rahandusminister ja riigihalduse minister ja sotsiaalministeeriumi sotsiaalkaitseminister ning tervise- ja tööminister.
Peetri tuulik
Peetri pukktuulik asub Hiiumaal Hiiumaa vallas Kaigutsi külas. Tuulik valmis aastal 1892. aastal ja on arvatud ehitismälestiseks.
Lentvarise mõis
pisi|Mõisa häärber Lentvarise mõis (leedu Lentvario dvaras) on endine mõis Leedus Trakai rajooni Lentvarise vallas Lentvarise linnas. Mõisakompleks asub aadressil Klevų al. 48, Lentvarise järve kaldal.
Esimesed teated mõisa kohta pärinevad aastast 1596, mil see doneeriti Kuncevičiustele. Aastal 1604 müüs Beata Komorovska (sünd. Kuncevičius) mõisa Adomas Kijanovskile, aastal 1618 ostis selle aga Povilas Steponas Sapiega. Aastal 1670 jättis Ona Sapiegaitė Naruševičienė oma testamendis mõisa Vilniuse benediktlaste kloostrile. XVIII sajandi keskpaiku ostis mõisa Mykolas Antonievičius, kes kinkis selle aastal 1772 õde Hrinevičiūtėle. Aastal 1819 oli mõis A. Lappo, Hrinevičiūtė ja Šachnode ühisomandis. Mõisakompleksi kuulusid toona üks kivihoone, veski, kaks aeda ja väravad.
Aastal 1850 ostis mõisa Izdebskitelt ja Šahnodelt Józef Tyszkiewicz. Aastail 1855–1865 rajas ta uue peahoone ja selle juurde pargi. Tänapäevase ilme sai häärber aastal 1891, mil mõisa omanik oli Władysław Tyszkiewicz. Tyszkiewiczite suguvõsale kuulus mõis kuni võõrandamiseni aastal 1939.
Aastal 2007 omandas mõisakompleksi ärimees Laimutis Pinkevičius, kes aga juba samal aastal pankrotti läks. Mõisakompleks arestiti aastal 2012. Aastal 2016 omandas mõisakompleksi Ugnius Kiguolis, kes sai aastal 2018 mõisakompleksi restaureerimiseks Euroopa Liidult 673 000 eurot toetusraha. pisi|left|Mõisakompleks aastal 1869
Mõisa häärber asub aadressil Klevų al. 48. Häärberi projekteeris arhitekt Gustaw Schacht. Hilisemad ümberehitused tehti arhitektide de Waegh ja Tadeusz Maria Rostworowski projekti järgi, ehitus kestis 1891–1899. Nõukogude perioodil asus hoones Lentvarise vaibavabriku juhtkond. Hoone on uusgooti stiilis, osalt kahe, osalt kolme korrusega. Seda kaunistavad kaks kolmnurkse frontooniga risaliiti ja kaheksanurkne torn. Loodefassaadil asuvad betoonist Tyskiewiczite ja Ljubomirskite suguvõsa vapid. Esimesel korrusel on ruumid lõuna- ja idaküljel paigutatud anfilaadina, loodeküljel asub sissepääs vestibüüli. Teine korrus oli kavandatud vestibüüli ja kõrvalsaalidena. Seal on säilinud algsed aknaorvad ja nišid, nelinurksed sillusega ukseavad ja poolkaarekujulised sillused. pisi|Administratiivhoone
Kompleksi kuulub ka H-kujulise põhiplaaniga administratiivhoone. See koosneb põhiosast ja neljast nelinurkse põhiplaaniga risaliidist. Selles hoones asus ka kelder. Loode- ja kagufassaade ehivad poolkaarekujulised sillused, kaguküljel asub lodža. Hoone alumine osa on kivist, ülemine puidust. Alumises osas on nurkades pilastrid.
Tänu Vilniuse lähedusele kujunes Lentvaris kuurordiks. Nii avati mõisa juures XIX sajandi lõpus üks Leedu esimesi kohvikuid – Cafe Riviera. Selle kagufassaadi ehib tornikestega frontoon, seal asuvad ka kaks stiliseeritud betoonist kapiteelidega atlanti.
Mõisavalitseja maja on nelinurkne ühekorruseline hoone. Selle edelaküljel asub soklikorrus, kirdeosas aga kelder. Korruseid eristavad karniisid. Nii edela- kui ka kirdefassaadi ehivad tornikesed.
Mõisa vesiveski valmis XIX sajandi keskpaigas. Hoone on ühekorruseline soklikorruse ja pööninguga ehitis. Kagus toestavad soklit kontraforsid. Hoonet ehivad karniisid, pilastrid ja tornikesed.
Aadressil Klevų al. 46 asub umbkaudu 1870. aastal rajatud naelavabriku hoone. Tegemist on kahekorruselise ehitisega, millel on nii kelder kui ka pööning. Selle loodeküljel on teise maailmasõja paiku rajatud veranda. Katus on kahe viiluga. Hoonet kaunistavad nelinurksed tornikesed ja tellistest frontoon. pisi|left|Mõisa kohvik
Mõisa teenijate maja valmis aastail 1850–1873. Tegemist on ühekorruselise puidust ehitisega, millel on pööning ja mezzanino. Hoone edela- ja kirdeküljel on frontoonid. Teenijatemaja ehivad horisontaalsed profileeritud puitlauad.
Mõisa tall valmis XX sajandi algusaastatel. Hoone koosneb kahest korpusest. Kagukorpus on mezzanino ja pööninguga ühekorruseline hoone, loodekorpus aga pööninguga ühekorruseline hoone, millest suurema osa moodustab maneež. Kagukorpuse kagufassaadi ning loodekorpuse kirde- ja edelafassaadi kaunistavad tornikestega frontoonid. Edelafassaadil on ka karniis. Loodekorpuse edelafassaadi portaali ehivad betoonist Tyskiewiczite ja Ljubomirskite suguvõsade vapid. Betoonist bareljeefid on ka kagukorpuse frontoonil.
Mõisakompleksi kuulub ka umbkaudu aastal 1900 valminud maja. See on ühekorruseline soklikorruse ja katusealusega ehitis. Selle kaguküljel asub viilkatusega nelinurksetele tellistest sammastele toetuv veranda.
Mõisa sepikoda valmis XIX sajandi teisel poolel. Aastal 1956 ehitati see elumajaks ümber. Tegemist on kahekorruselise pööninguga ehitisega, mille seinu ehib tellistest dekoratiivornament.
Mõisa pargi kujundas Édouard André. Selle pindala on 12,7 hektarit. Esimese maailmasõja eel kasvas seal ligi 60 liiki puid ja põõsaid. Pargis olid sillakesed, kaskaadid ja stukist grotid. XIX sajandi lõpuaastatel rekonstrueeriti park Rene Andrė projekti järgi. Park on vabakujundusega, välja arvatud geomeetriliselt kujundatud parter. Pargi keskosas asuvale betoonsillale on antud puitsilla ilme. Pargi põhjaosas asub pjedestaalil dekoratiivne betoonsammas, millel kohalike elanike mälestuste kohaselt asus Tadeusz Kościuszko büst. Betoonist sambad kaunistavad ka parterit. Pargis asub tellistest parapett, millel on avatud terrass. Selle juurde viib betoonist trepp. Pargi loodeosas asub kaks skulptuuri, mis sarnanevad kohviku atlantidega. Seal asub ka tugimüüriga looduslikest ning murtud kividest trepp. Park on kujundatud looduslikult künklikule maasikule; selle põhjaosas asub vaateküngas, kus XX sajandi alguses asus puidust lehtla. Puudest kasvavad seal harilik ja hõbevaher, tamm, kuusk, arukask, läänepärn, Euroopa lehis, hall pähklipuu, sinihall ebatsuuga, harilik elupuu. Pargi madalamas osas kasvavad lehtpuud, kõrgemates kohtades okaspuud. Pargi keskosas asub Lentvarise järv, põhjaosas paisjärvekeste kompleks, mis asub XIX sajandi teisel poolel Baltise järvest Lentvarise järveni rajatud kanalil.
Magdeburg (laev 1911)
SMS Magdeburg oli esimene Magdeburg-klassi kergeristleja, mis Saksamaa Keiserliku Sõjalaevastiku (Kaiserliche Marine) jaoks ehitati. Samasse klassi kuulus veel kolm laeva: SMS Breslau, SMS Strassburg ja SMS Stralsund. Magdeburg valmis Bremenis AG Weseri laevatehases aastatel 1910–1912. Pärast valmimist arvati ta Avamerelaevastiku (Hochseeflotte) koosseisu. Laeva pearelvadeks olid kaksteist 10,5 cm SK L/45 mereväesuurtükki ja maksimaalne kiirus oli 27,5 sõlme (50,9 km/h). Algselt kasutati Magdeburgi torpeedode testimiseks, kuid pärast Esimese maailmasõja puhkemist 1914. aastal, võeti ta augustis aktiivsesse teenistusse ja paigutati Läänemerele.
Magdeburg tegi oma esimesed lasud sõjas 2. augustil 1914 Liepāja (Libau) sadama pihta. Augusti jooksul pommitas ta veel mitmeid Vene sihtmärke, muuhulgas ka Ristna tuletorni. Soome lahe suudmes Vene laevu otsides jooksis Magdeburg 26. augustil Osmussaare juures madalikule. Vaatamata meeskonna ja torpeedopaadi V 26 pingutustele seda enam vabaks ei saadudki. Kohale ilmusid Vene ristlejad ja laev tuli maha jätta. Katse laev õhku lasta õnnestus vaid osaliselt ja laeva hõivanud venelaste kätte langesid sakslaste koodiraamatud. Neid jagati ka inglastele, mis võimaldas viimastel sõja jooksul Saksa mereväeüksusi jälgida ja korduvalt üllatada, muuhulgas Jüüti merelahingus. Venelased lammutasid madalikul oleva laeva osaliselt, veel säilinud kere tehti vanarauaks alles Eesti Vabariigi ajal.
Kirjeldus
Magdeburg telliti algselt Ersatz Bussardi nime all ja kiil pandi maha 1910. aastal Bremenis AG Weseri laevatehases. Laev lasti vette 13. mail 1911 ja seejärel algasid tööd laeva sisemuse kallal. Laev võeti Avamerelaevastikku 20. augustil 1912. Magdeburg oli 138,7 meetrit pikk, 13,5 meetrit lai ja 4,4-meetrise süvisega. Kogu lahingvarustusega oli selle veeväljasurve 4570 tonni. Laeval oli kolm auruturbiini AEG-Vulcan, mis ajasid ringi kahte 3,4-meetrise läbimõõduga sõukruvi. Plaanide järgi pidid turbiinid arendama võimsust 25 000 hobujõudu ehk 19 000 kilovatti, kuid saavutasid reaalselt 24 968 kilovatti. Vajaliku auru tootsid 16 kivisöega köetavat Marine-tüüpi katelt. Hiljem lisati võimalus kasutada ka kütteõli: põlemise intensiivsuse suurendamiseks pihustati õli ahjus söele. Jõuseadmed andisd laevale tippkiiruseks 27,5 sõlme ehk 50,9 km/h. Magdeburg mahutas 1200 tonni sütt, lisaks 106 tonni õli. Kiirusel 12 sõlme ehk 22 km/h suutis laev sellise kütusekogusega läbida umbes 5820 meremiili ehk 10 780 kilomeetrit. Meeskond koosnes 18 ohvitserist, 336 allohvitserist ja madrusest.
Magdeburg oli relvastatud kaheteiskümne 10,5 cm SK L/45 mereväesuurtükiga, mis paiknesid ühekaupa pukkidel. Kaks suurtükki paiknes kõrvuti ruhvi ees, kaheksa paiknes pikki laeva külgi, neli kummalgi küljel ja kaks kõrvuti ahtris. Kahurite maksimaalne tõstenurk oli 30 kraadi, mis võimaldas lasta kuni 12,7 kilomeetri kaugusele. Laskemoona oli laevas 1800 mürsku ehk 150 tükki suurtüki kohta. Allpool veeliini paiknes kaks 50-sentimeetrist torpeedolaskeaparaati, kummalegi viis torpeedot. Lisaks oli võimalik pardale võtta kuni 120 meremiini. Veeliinil kaitses laeva 60 millimeetri paksune soomusvöö, komandotorni soomus oli 100 millimeetrit paks ja laevatekk oli kaetud kuni 60-millimeetriste soomusplaatidega.
Teenistus
Kohe pärast teenistusse võtmist kasutati Magdeburg torpeedode katselaevana. Pärast Esimese maailmasõja puhkemist 1914. aastal määrati Magdeburg augustis kontradmiral Robert Mischke alluvusse Läänemerel. Esimesed lasud sooritas laev 2. augustil, kui pommitati Liepāja (Libau) sadamat, samal ajal kui kergeristleja Augsburg sadama ette miinivälja paigaldas. Tegelikult olid venelased juba Liepājast lahkunud ja selle hõivas Saksa armee. Augsburgi paigaldatud miiniväli oli halvasti tähistatud ja segas lõpuks sakslasi rohkem kui venelasi. Seejärel pommitas Magdeburg koos teiste Saksa Läänemere laevadega mitut Vene positsiooni: 12. augustil näiteks Ristna tuletorni. Mõned päevad hiljem, 17. augustil kohtusid Magdeburg, Augsburg, kolm hävitajat ja miiniveeskaja Deutschland kahte võimsa Vene soomusristleja Admiral Makarovi ja Gromoboiga. Venelaste komandör arvas ekslikult, et läheduses viibivad ka Saksa soomusristlejad Roon ja Prinz Heinrich ning otsustas ründamise asemel eemalduda. Sama tegid ka sakslased.
Magdeburg madalikul
pisi|Magdeburg madalikul Prints Heinrich, Läänemere laevastiku ülemjuhataja, asendas Mischke kontradmiral Ehler Behringiga. Behring plaanis väikese laevastikukoondisega Osmussaare ja Pakri poolsaare vahel valvavatele Vene ristlejatele torpeedorünnaku korraldada. Koondise lipulaevaks oli Augsburg ja lisaks Magdeburgile kuulusid sinna ka torpeedopaadid V 26 ja V 186. Soome lahe suudme poole asuti teele 25. augusti hommikul Gotlandi lõunatipust. Õhtul langes Soome lahele udu ja nagu hiljem selgus, olid valveristlejad Pallada ja Bogatõr merele mineku asemel Paldiski reidile jäänud.
Kell 23.00 jõudis Augsburg koos torpeedopaadiga V 186 Osmussaare-Hankoniemi joonele ja otsustas teadaolevalt ees paikneva Vene miinitõkke tõttu pöörata kursile 150°. Kuna merel oli udu ja pime, siis teatati Magdeburgile kursimuutusest raadio teel šifreeritud sõnumiga. Sõnumi dešifreerimine võttis aega ja Magdeburg muutis kurssi alles 7 minutit hiljem. Veel 20 minutit hiljem asus Magdeburg kursile 161°, et kompenseerida hilinenud kursimuutust. Järgmine kursimuutus pidi plaanide kohaselt toimuma kell 00.30. Sel kellaajal saabus uus šifreeritud sõnum. See dešifreeriti kella 00.34-ks: "Kell 00.16 võtta kurss 79°." Et fregatikapten Habenicht oli sõnumi dešifreerimise ajal jätkanud vanal kursil, oli Magdeburg pööramisega 18 minutit hilinenud ja õigest kohast 6 miili ehk 11 kilomeetrit mööda sõitnud. Kapten käskis kohe kurssi muuta ja kolm minutit hiljem teatas roolimees käsu täitmisest, kuid kohe tunti viit-kuut tõuget vastu põhja ja laev jäi pool kilomeetrit Osmussaare tuletornist madalikule seisma.
Madalikule jäänud Magdeburg oli veidi paremale kreenis ja vöör oli normaalsest 1,5 meetrit kõrgemale tõusnud. Kahjude hindamisel leiti, et ristleja kahekordse põhja väliskiht on ilmselt katki, kuid vett oluliselt laeva ei leki. Torpeedopaat V 26 jätkas midagi märkamata endisel kursil ja kui siis lõpuks Magdeburgi kadumise avastas ning tagasi pöördus, ei leidnud ta seda enne hommikut. Kell 1.03 teavitas Magdeburgi komandör Augsburgi oma olukorrast, kuid kontradmiral Behring jätkas Vene laevade otsimist ja seega pidi Magdeburg ise hakkama saama.
Lihtsalt tagurpidikäigu kasutamine tulemusi ei andnud, mistõttu lasti merre mõlemad vööriankrud koos kettidega ja tassiti 160 mürsku esimesest laskemoonalaost vööri kergendamiseks ahtrisse. Kui ka sellest ei piisanud, heideti merre juba suurem osa laskemoonast, soomusluugid ja muud raskemad lahtised esemed, kuid endiselt ei suutnud laev end lahti saada. V-26 leidis Magdeburgi kell 8.30 hommikul, kuid ka ühiste jõududega ei suudetud seda madalikult lahti tõmmata. Komandör Habenicht otsustas, et laeva pole võimalik päästa ja see tuleb õhku lasta. Kell 9.10 läideti süütenöörid, et õhkida vööri laskemoonakelder. Meeskond kogunes samal ajal ahtrisse, et päästepaatidesse minna ja parda äärde sõitnud torpeedopaadi V 26 peale asuda. Laskemoonakeldri plahvatus murdis lahti laeva vööri ning hävitas komandosilla ja esimese korstna. Seejärel suundus V 26 laevast eemale paatides ja vees olevaid mehi üles korjama.
Vene laevastiku tegevus
Osmussaarel paiknes venelaste vaatluspunkt, kust Magdeburgi märgati ja selle pihta kell 1.30 vintpüssidest tuli avati. Kuulipildujatuli laevalt sundis venelased kümne minutiga vaikima. Teade saksa laevast edastati aga Tallinna kust see juba laevastikuni jõudis. Balti laevastiku staap saatis Hanko lähedal paiknenud kümnelaevalise hävitajate divisjoni Osmussaare juurde asja uurima, kuid viimased hoidsid teadlikult Osmussaare madalikest eemale ega leidnud udus midagi ja pöördusid oma ankrupaika tagasi. Teade sakslastest edastati ka valveristlejatele Pallada ja Bogatõr, kes ilma selginedes merele pidid minema.
Kell 7 hommikul hakkasid Tallinnast Osmussaare suunas liikuma hävitajad Rjanõi ja Leitnant Burakov 1. järgu kapteni Nepenini juhtimisel. Teisi Vene laevu nad piirkonnas viibivat ei teadnud. Mingi kommunikatsioonivea tõttu teatati ka Palladale ja Bogatõrile, kes kell 7.25 liikuma asusid, et nad on ainsad Vene laevad piirkonnas. Nii pidasidki udus kohtunud Vene laevad üksteist sakslasteks. Leitnant Burakovilt saatis Bogatõri poole teele torpeedo, millest viimasel õnnestus kõrvale põigata ja Pallada avas Leitnant Burakovi pihta oma 203-millimeetristest suurtükkidest tule, mis samuti ei tabanud. Venelaste õnneks varsti udu hajus ja omad laevad tunti ära. Lisaks ilmusid udu hajudes silmapiiril nähtavale ka Magdeburg ja selle juures askeldav V 26.
V 26 suutis pardale korjata ligi 300 Magdeburgi meeskonnaliiget, enne kui lähenevaid Vene sõjalaevu märgati. Vene laevad avasid V 26 pihta tule ja viimane asus 30-sõlmese kiirusega eemalduma. Venelastel õnnestus V 26 kahe mürsuga tabada: üks neist lõhkes ahtri taga ja paiskas kaheksa meest üle parda ning teine tungis läbi parema parda ohvitseride ühiskajutisse, tappes kõik seal viibinud viisteist meest. Lisaks purustasid mürsukillud ühe aurutoru ja jahuti korpuse, mistõttu vasak auruturbiin tuli peatada. Kiirus langes 23 sõlmeni, kuid et venelased torpeedopaati jälitama ei asunud, pääses see minema.
Tagajärjed
pisi|Magdeburgi madruste Mälestusmärk Gdanski Garnisoni kalmistul Magdeburgi juurde jõudnud venelased võtsid sõjavangi 54 allohvitseri ja madrust ning kaks ohvitseri: fregatikapten Habenichti ja tema adjutandi, kes olid keeldunud laevalt lahkumast. Laeva läbiotsimisel leiti kaks sõjaaegsete lipusignaalide raamatut (üks tekilt ja teine laeva kõrvalt hulpimast) ja komandöri ruumidest raadiosignaalide šifritabeli ning ühe allohvitseri märkmikust miiniveeskaja Deutschland paigaldatud miinivälja koordinaadid. Väärtuslikku infot saadi ka vangide ülekuulamisel.
Venelased tegid šifritabelist koopia ja andsid selle koos ühe lipusignaalide raamatuga 13. oktoobril inglastele. Briti Admiraliteet oli äsja loonud dekrüpteerimisosakonna, mida tunti koodnime Kabinet 40 (Room 40) all ja kus töödeldi pealtkuuldud sakslaste raadiosignaale. Koos koodiraamatute ja šifrivõtmega suutsid britid jälgida enamiku Saksa laevade liikumisi ja selle infoga varustada Suurelaevastiku (Grand Fleat) ülemat, admiral John Jellicoed. See info aitas inglastel korduvalt Saksa laevu varitseda, kõige edukamalt Doggerbanki merelahingus jaanuaris 1915 ja Jüüti merelahingus mais 1916.
Magdeburgi üritasid karilt lahti saada ka venelased ,aga kui see ei õnnestunud, hakati seda kohapeal lammutama. Kõigepealt eemaldati relvad ja seejärel mootorid. Vraki kere lammutamiseni jõuti alles Eesti Vabariigi ajal. Lammutustööde käigus hukkus üks eestlane: 26. augustil 1931 uppus Saaremaalt pärit tuuker Johannes Hergauki.
Märkused
SMS on saksa keeles Seiner Majestät Schiff ehk 'Tema Majesteedi laev'. Saksa sõjalaevad telliti ajutiste nimedega. Kui tegemist oli uue lisandusega laevastikule, siis oli selleks üksainus täht. Kui tellitav laev oli mõeldud mõne laeva väljavahetamiseks, siis kasutati nimekuju "Ersatz (väljavahetatava laeva nimi)".
Kele keel
Kele keel on bantu keelte B-rühma kuuluv keel, mida räägivad keled Gabonis.
Kõnelejaid oli 2007. aastal umbes 1000.
Naima Klitsner
Naima Klitsner (25. märts 1941 – 16. oktoober 2022) oli eesti õpetaja.
1975. aastal lõpetas ta kaugõppes Tartu Riikliku Ülikooli ajalooteaduskonna.
Ta töötas Tallinna 32. Keskkoolis ajaloo ja ühiskonnaõpetuse õpetajana.
1984. aastal anti talle vanemõpetaja nimetus, 1988. aastal õpetaja-metoodiku nimetus.
Eesti Evangeeliumi Luteriusu Kiriku koosseis 1943
Ida-Harju praostkond
Praost Jakob Aunver
Järva praostkond
Praosti ajutine kt: Jaan Gnadenteich
Lääne praostkond
Praost Ferdinand Jürgenson
Lääne-Harju praostkond
Praost Ado Köögardal
Narva-Alutaguse praostkond
Praosti kt. Martin Ots
Pärnu praostkond
Praost August Arumäe (küüditatud), praosti kt. Johann Reidak
Rootsi praostkond
Praosti kt. Hjalmar-Fritiof Pöhl
Saaremaa praostkond
Praost Arnold Janno (küüditatud; tegelikult hukatud juba 1941. aastal), praostkonna kirikliku elu korraldaja Arnold-Voldemar Elken
Saarte-Lääne praostkond
Praosti kt. Voldemar Kirotar (küüditatud; tegelikult hukatud juba 1942. aastal), praostkonna hooldaja-õpetaja Matt Lillipuu
Tallinna praostkond
Praost Aleksander Täheväli
Tartu praostkond
Praost Aleksander Kuusik
Valga praostkond
Praost Johannes-Oskar Lauri
Viljandi praostkond
Praost Johannes Uustal
Viru praostkond
Praost Jaan Kiivit
Võru praostkond
Praost Manivald Heinam
Naujininkai
pisi Naujininkai (poola keeles Nowy Świat) on Vilniuse linnaosa, mis asub linna lõunaosas Naujininkai valla territooriumil. Naujininkai piirneb lõunas Kirtimaiga, põhjas Naujamiestisega, läänes Burbiškėsega, idas Liepkalnisega, kirdes Rasosega.
Naujininkai kujunes vanausuliste kalmistu juurde, kuhu rajati aastal 1830 ka väike puidust vanausuliste kabel. Hiljem otsustati see kirikuks ümber ehitada, aastal 1900 alustati puidust hoone asemele kivist hoone rajamist.
XIX sajandi teisel poolel läks enamik tööstusettevõtteid üle aurujõule, mis tõi ka kaasa vajaduse korstnate järele. Nõnda rajati Naujininkaisse ettevõte, mis tegeles korstnate valmistamisega. Selle järgi hakkasid kohalikud piirkonda kutsuma Kaminai (kaminas on leedu keeles korsten). Südalinna asukad andsid aga piirkonnale nime Nowy Świat (tõlkes Uus Maailm). Tänu raudteejaama lähedusele hakkasid sinna kerkima ka teised ettevõtted, mis vajasid raudteetransporti, samuti rajati sinna ladusid. Naujininkai kujunes nii töölisasulaks.
Muinsuskaitse all on Naujininkai tulpkabel, vanausliste kirik ja selle kõrval asuv elamu.
Söödav kuslapuu
Söödav kuslapuu on sinise kuslapuu alamliik või teisend (Lonicera caerulea var. edulis).
Pärineb Ida-Siberist ja Kaug-Idast.
Söödav kuslapuu kasvab umbes ühe meetri kõrguseks põõsaks.
Võrsed ja lehed on karvased. Lehed on väiksemad kui põhiliigil, pikliklantsetjad, tipp on teritunud. Õied on kreemikasvalged ning ulatuvad õiekroonist välja. Viljad on tumesinised, piklikud, kuni 2 cm pikkused, vahakihiga kaetud, söödavad, hapukad või kibekad ning meenutavad maitse poolest sinikat.
Eestis külmakindel. Söödava kuslapuu alamliigi kromosoomide põhiarv on 2n=18.
Depoo (ansambel)
Depoo on Eesti ansambel.
In Amenas
In Amenas (araabia keeles إن أمناس‎, ‘In ’Amanās) on linn ja vald Ida-Alžeerias, 30 kilomeetrit Liibüa piirist läänes. Piirkonnas pole piiriületuspunkti. Aastal 2008 elas In Amenase vallas 7385 inimest, aastal 1998 5302 inimest. Alžeeria kirjaniku Mouloud Mammeri sõnul pärineb linna nimi tuareegi keelest ning tähendab "kaameliratsanike kohta".
16. jaanuaril 2013 ründasid islamiterroristid In Amenase lähedal gaasitöötlemistehast.
Euroopa börside loend
Siin on loetletud Euroopa väärtpaberibörsid. Esitatud on börsi nimed, asukohad, asutamise aasta, kui palju on noteeritud aktsiaid ja kodulehe link.
Petserimaa Üliõpilaste Selts
Petserimaa Üliõpilaste Selts oli Tartu Ülikooli juures tegutsenud üliõpilasselts.
Selts eksisteeris 1924–1934. Vastukaaluks sellele vene üliõpilastest koosnenud seltsile tegutses 1926–1927 eestlastest koosnenud Setumaa Eesti Üliõpilaste Selts.
St. Clairi maakond (Illinois)
St. Clairi maakond (St. Clair County) on maakond Ameerika Ühendriikides Illinoisi osariigi lõunaosas.
Jüri Pertmann
pisi|Jüri Pertmann (1990. aastad) pisi|Jüri Pertmann (1963)
St. Clairi maakond (Illinois)
Maakonna halduskeskus ja suurim linn on Belleville.
Jüri Pertmann
Jüri Pertmann (13. juuli 1938 Tartu – 11. juuli 2019 Meeri) oli Eesti vabadusvõitleja, ühiskonnategelane (sealhulgas Memento Liidu esimees) ja riigiametnik (sealhulgas Kodakondsus- ja Migratsiooniameti Tartumaa osakonna juhataja).
St. Clairi maakond (Illinois)
Elanike arv oli 2020. aasta rahvaloenduse järgi 257 400. Aastal 2010 oli elanikke 270 056. See on elanike arvult Illinoisi osariigis üheksandal kohal.
Jüri Pertmann
Haridus
Lõpetas 1953. aastal Tartu II Mittetäieliku Keskkooli. Aastatel 1953–1956 õppis Tartu Ehitustehnikumis. Kevadel 1959 lõpetas Mordva ANSV-s 7. laagris poliitvangina venekeelse õhtukeskkooli. Kuna Mordvas saadud keskkoolitunnistusega ei olnud võimalik Eestis ülikooli astuda, lõpetas 1970. aastal Elvas eestikeelse õhtukeskkooli. Poliitilistel põhjustel lubati ta ülikooli alles 1970. aastal. Juunis 1975 lõpetas Pertmann Tartu Riikliku Ülikooli ajalooteaduskonna psühholoogia erialal ja õppis aastatel 1978–1981 juhtimispsühholoogiat sama ülikooli aspirantuuris. Lisaks lõpetas Eesti NSV Kergetööstuse Ministeeriumi õppekombinaadis juhtivkaadri baasettevalmistuse kursused ning talle anti tootmisjuhi kvalifikatsioon.
St. Clairi maakond (Illinois)
Läänes piirneb maakond mööda Mississippi jõge Missouri osariigiga.
Jüri Pertmann
Kuperjanovlased
Jüri Pertmann asutas 26. märtsil 1954 Tartus koos sõpradega koolinoorte põrandaaluse vastupanuliikumise organisatsiooni Kuperjanovlased, mille eesmärk oli tegutseda iseseisva Eesti Vabariigi taastamise huvides. Kuperjanovlaste hulka kuulusid teiste seas Eino Neerot, Tõnu Raid ja Kaarel Tuvike. Muu hulgas levitasid Kuperjanovlased veebruaris 1955 mõni päev enne Eesti Vabariigi 37. aastapäeva Tartus ligemale 1000 lendlehte üleskutsega võidelda Nõukogude okupatsiooni vastu. Riikliku Julgeoleku Komiteel (KGB) ei õnnestunud Kuperjanovlaste organisatsiooni liikmeid välja selgitada ja see organisatsioon jäi tabamata.
Arreteerimine, vangistus ja tegevus pärast vabanemist
Jüri Pertmann arreteeriti 11. novembril 1957 Soome–Nõukogude Liidu piiritsoonis Karjala kannasel Gvardeiskaja raudteejaama lähedal, kuhu ta oli siirdunud eesmärgiga põgeneda Soome, kuna ei soovinud läbida kohustuslikku sõjaväeteenistust okupatsioonivõimu relvajõududes. Pärast seda viibis lühemat aega Viiburi ja Leningradi vanglates ja Tallinnas Patarei vanglas. Eesti NSV Ülemkohus mõistis ta 28. jaanuari 1958. aasta otsusega süüdi riigipiiri ebaseadusliku ületamise katses ja Nõukogude-vastases propagandas (mis seisnes eeskätt koguteose "Eesti rahva kannatuste aasta" omamises ja teistele laenutamises) ning määras talle Vene NFSV kriminaalkoodeksi § 19–58 lõike 1 punkt a, § 58-10 lõige 1 ja § 182 lõige 1 alusel karistuseks kuus aastat vangistust paranduslike tööde laagris. Pertmanni tegevus organisatsioonis Kuperjanovlased jäi julgeolekuorganitele teadmata. Kevadel 1958 viidi Pertmann Mordvasse Sosnovka töölaagrisse nr 7, misjärel viibis ta Mordvas eri vangilaagrites, osaledes muu hulgas eesti rahvusest mõttekaaslastega põrandaaluste organisatsioonide Eesti Noorte Malev ja Eesti Uusrahvuslaste Liit tegevuses. Vabanes 11. novembril 1963 ja jõudis 15. novembril 1963 tagasi Tartusse.
Edaspidi oli Pertmann kuni 1988. aastani KGB jälgimise ja kontrolli all, kuid jätkas suhtlemist eesti rahvuslaste ja teisitimõtlejatega. Oli Jaan Isotamme lähedane sõber. Osales põrandaaluste omakirjastuslike väljaannete levitamises. Korraldas aastatel 1968, 1973, 1978, 1983 ja 1988 enda vangilaagrist vabanemise aastapäevadel maakodus Meeril laagrisõprade kokkutulekuid, kus valitses okupatsioonivastane meelsus.
1970. aastate lõpus tehti Leedu dissidendi Viktoras Petkuse algatusel katse luua Eesti–Läti–Leedu vastupanuliikumisi ühendav organisatsioon. Eesti poolt osales aruteludel teiste seas ka Jüri Pertmann. Katse siiski nurjus ja organisatsiooni ei moodustatud.
Miku tuulik
Miku pukktuulik asub Hiiumaal Hiiumaa vallas Kaigutsi külas. Tuulik valmis aastal 1826. aastal ja on arvatud ehitismälestiseks.
Jüri Pertmann
Arreteerimine, vangistus ja tegevus pärast vabanemist
Poola 1980.–1981. aasta sündmuste ajal kirjutas Pertmann avaliku kirja sõltumatu ametiühingukoondise Solidaarsus toetuseks.
"Sotsioloogilised Vihikud"
Aastatel 1979–1984 koostas ja trükkis Pertmann põrandaalust almanahhi "Sotsioloogilised Vihikud", milles püüdis avada ja selgitada ajaloolisi protsesse Eestis, Nõukogude Liidus ja mujal maailmas poliitilises, sotsiaalses ja majanduslikus võtmes. Fotokoopiatena paljundatud almanahh siiski laiemalt ei levinud ja jõudis tollal vaid väheste lugejateni. Almanahhi autor jäi KGB poolt tabamata.
Erastvere raamatukogu
Erastvere raamatukogu on raamatukogu Põlva maakonnas Kanepi vallas Erastvere külas Erastvere külakeskuses. Raamatukogu juhataja on Tiiu Ziugmann.
Enn Aarend
Enn Aarend (kuni 1937. aastani Edgar Edmund Adler; 6. märts 1899 Tähtvere vald, Tartumaa – 18. mai 1979 Hamilton, Ontario provints, Kanada) oli Eesti kohtunik.
Haridus
Ta lõpetas 1922. aastal Hugo Treffneri Gümnaasiumi, õppis 1922–1927 Tartu Ülikooli õigusteaduskonnas, korporatsiooni Ugala vilistlane.
Teenistuskäik
Enn Aarend osales Vabadussõjas. Ta oli 1927–1935 Rakvere-Paide rahukogu, 1935 Viljandi ja 1936–1937 Tallinna Ringkonnakohtu kohtuameti kandidaat. 1937. aastal oli ta Hiiumaa, 1937–1939 Haapsalu ja alates 1939. aastast Tallinna 8. jaoskonnakohtunik.
1944. aastal põgenes ta Saksamaale, siirdudes sealt Taani ja edasi Kanadasse.
Ofanto
pisi|Asendikaart Ofanto (ladina keeles Aufidus) on Itaalias Campania, Basilicata ja Apuulia maakonnas voolav jõgi.
Ofanto jõgi algab Irpinia platoolt Avellinost idas, San Giorgio del Sanniost kagus ja Cervialto mäest põhjas 715 m kõrguselt. Esmalt voolab ta läbi Lucano Apenniinide itta, jõuab Basilicata piirini ja voolab tükk aega selle piirijõena. Ta pöördub põhja ning möödub Rionero in Vulturest, Vulture mäest ja Melfist lääne poolt, jõuab siis Apuulia piirini ja pöördub taas itta. Ta möödub Lavellost põhja poolt ja pöördub kirdesse. Alles sel kohal lakkab ta olemast Basilicata piirijõgi ja jätkub Apuulias, voolates läbi Canosa di Puglia. Jõgi suubub Aadria merre Barletta lähistel Fiumaras. Ofanto suuet loetakse Manfredonia lahe lõunapoolseks punktiks.
Ofanto suubub Aadria merre Barlettast loodes, moodustades väikese delta, mille peamised harud on muutunud estuaarideks.
Ofanto on 170 km pikk. Antiikajal oli ta laevatatav kuni Canusiumini, mida tänapäeval nimetatakse Canosa di Pugliaks.
Ofanto on muutuva veehulgaga jõgi, millele on iseloomulikud sügisesed ja talvised üleujutused ning suvine madalvesi. Hoolimata suhteliselt suurest pikkusest ja valglast (2780 km²), on jõe keskmine vooluhulk suudmes suhteliselt väike, alla 14 m³/s.
Jõe kallastel asuvad järgmised omavalitsusüksused:
216 eKr toimus Ofanto jõe lähedal Cannae lahing.
Mäevälja tuulik
Mäevälja pukktuulik asub Hiiumaal Hiiumaa vallas Kaigutsi külas. Tuulik valmis aastal 1837. aastal ja on arvatud ehitismälestiseks.
Starki maakond (Illinois)
Starki maakond (Stark County) on maakond Ameerika Ühendriikides Illinoisi osariigis.
Maakonna halduskeskus on Toulon.
Ajalugu
Maakond moodustati 1839. aastal.
Rahvastik
Elanike arv oli 2010. aasta rahvaloenduse järgi 5994.
Arvestuslik rahvaarvu muutus (1. juuli seisuga) :
Küüru tuulik
Küüru pukktuulik asub Hiiumaal Hiiumaa vallas Männamaa külas. pisi Tuulik valmis aastal 1919. aastal ja on arvatud ehitismälestiseks. Küüru tuulik on klassikalise puitkonstruktsiooniga pukktuulik. Veskijalg on maakividest laotud, tuulutatava raamsalve ja titsidega. Laudkatusega tuuliku kere on kaetud püstlaudisega. Tuuliku üldine seisukord on avariiline. Nurgapostid, paarid, tiivad, lava ja veskijalg vajavad restaureerimist. Tuulik sai avariikatuse 2006. aastal. Töid rahastas Muinsuskaitseamet.
pisi
Geopolümeerid
Geopolümeerid on klass anorgaanilisi polümeere, mis on harilikult sünteesitud leeliselise lahuse ja alumosilikaadi allika vahelisel reaktsioonil. Sõltuvalt tooraine valikust ja töötlemise tingimustest võib geopolümeeridel olla mitmesuguseid omadusi ja tunnuseid, sealhulgas suur survetugevus, vähene kokkutõmbumine, kiire või aeglane settimine, hea vastupidavus hapetele, tulekindlus ja väike soojusjuhtivus.
See kõvastunud materjal on amorfse 3-dimensionaalse struktuuriga. Erinevalt alumosilikaatsest klaasist on need materjalid moodustunud madalatel temperatuuridel ning protsessi käigus omandavad lisatugevust tagava sisemise karkassi.
pisi|Geopolümeeride struktuuride näited
Reaktandid
Reaktandid on leelismetallide hüdroksiidid või silikaadi lahused (antud protsessi keemilised aktivaatorid) ja tahke alumosilikaadi allikad. Viimane peab sisaldama kindlas proportsioonis räni (Si) ja alumiiniumi (Al) ioone amorfsetes faasides. Kõige tavalisem aktivaator on segu veest, naatriumhüdroksiidist ja naatriumsilikaadist, kuid saab kasutada ka teisi leelismetallisüsteeme või leeliste segusid. Lahus peab olema kontsentreeritud, vastasel korral on lõpp-produktiks pigem kristalliline tseoliit kui geopolümeer. Tahke alumosilikaadi allikaks võib kasutada lendtuhka, maapinna sõmerdunud räbu või kaoliniiti. Kasutada saab põhimõtteliselt igat tüüpi amorfset alumosilikaatset materjali.
Protsess
Sarnaselt standardse orgaanilise polümerisatsiooniga sisaldab geopolümerisatsiooni protsess monomeeride moodustumist lahuses ning seejärel nende termilisel töötlemisel tahkeks polümeeriks muutumist.
Geopolümerisatsioon koosneb eraldatud, kuid omavahel seotud etappidest: algsel segunemisel lahustuvad leeliselises lahuses tooraine amorfsetest faasidest räni ja alumiiniumi ioonid. Nii moodustunud kolloidlahuses kondenseeruvad räni ja alumiiniumi hüdroksiidide molekulid, luues hapniksideme, et siduda räni ja alumiiniumi hüdroksiidmolekule vabade veemolekulidega:
OH- + OH- -> O2- + H2O
Iga kondensatsiooni tulemusel moodustunud hapnikside seob kõrvuti olevad räni või alumiiniumi tetraeedrisse.
Madalate temperatuuride kasutamine (tavaliselt umbes 90 °C) põhjustab monomeeridel ja teistel räni ja alumiiniumi hüdroksiidmolekulidel polükondenseerumise või polümeriseerumise, loomaks hapniku poolt seotud tetraeedrite jäigad ketid või võrgud.
Kõrgema temperatuuri juures saadakse tugevamaid geopolümeere. Iga hüdroksüülrühm tetraeedris on võimeline kondenseeruma ühega naabermolekulist, seega on teoreetiliselt võimalik, et iga räni ioon on hapniksideme abil seotud nelja lähedalasuva räni- või alumiiniumiiooniga, moodustades niimoodi väga jäiga polümeerse võrgustiku. Alumiiniumioonid sellises võrgustikus vajavad assotsieerunud leelismetalliioone (tavaliselt lämmastik), et tasakaalustada laenguid.
Lõpp-produktid on:
Kõvenenud geopolümeeri füüsikalised omadused on mõjutatud räni/alumiiniumi suhtest geopolümeeri võrgustikus. Kui antud suhe on alla 3:1, siis on tulemuseks jäigad 3D võrgud, kohased betoonile, tsemendile või jäätmeid kapseldavale vahendajale. Kui räni/alumiiniumi suhe tõuseb üle 3, muutub geopolümeer painduvamaks. Kõrgemate räni/alumiiniumi suhete puhul, juba üle 35:1, on tulemuseks ristseotud 2D ketid, mis sobivad paremini liimiks või tihendusmaterjaliks, ka immutusvaiguks vormimaks kiulisi mattkomposiite.
Ajalugu
Enamik maakoorest koosneb räni-alumiinium komponentidest. Geopolümerisatsiooni kontseptsiooni kirjeldas esmalt oma arvukates artiklites ja autoritunnistustes Joseph Davidovits. Ta pakkus 1978. aastal välja, et räni ja alumiiniumit sisaldav komponent, tavaliselt geoloogilise päritoluga, võiks reageerida polümerisatsiooniprotsessis leelislahusega. Produktina saadavaid täiteaineid hakati kutsuma "geopolümeerideks", et saaks paremini selgitada antud keemilisi protsesse ja resultaatmaterjali omadusi. Siiski tänapäeval on enamik alumosilikaatsetest allikatest orgaanilise põlemise kaasproduktid, näiteks lendtuhk söe põlemisel. "Geopolümeeri" mõiste omaksvõtmiseks oli vaja olulist muutust senises mõtlemises ning terminoloogias, konventsionaalsest tsemendi kristalse hüdratatsiooni keemiast orgaanilise keemia poole. Tänapäevani ei ole see muutus hästi juurdunud tsemenditööstuses, kus geopolümeristatsiooni seletamisel kasutatakse ikka portlandtsemendi ehk tavatsemendi terminoloogiat. Neil anorgaanilistel polümeeridel on tseoliitsete materjalidega sarnane keemiline koostis, kuid nad eksisteerivad amorfsete tahkistena, mitte ei oma kristallilist struktuuri.
Davidovits on välja pakkunud, et mõned tähtsamad püramiidid pole mitte ehitatud suurtest kohale tassitud tahketest lubjakiviplokkidest, vaid on pigem tehtud geopolümeeridest, mis valati õigesse kohta otse püramiidi struktuuris. Ta on arvanud ka, et Rooma tsement oli tehtud geopolümeerse tehnikaga. Siiski, kuna Rooma tsement koosneb kaltsium-silikaat-hüdraatidest ning vajab reaktandina kaltsineeritud lubjakivi, on ta pigem sarnane portlandtsemendiga, mitte leelis-aktiveeritud geopolümeersete tsementidega.
Franco hertsoginna
Franco hertsoginna on Hispaania aadlitiitel, mille Hispaania kuningas Juan Carlos I 26. novembril 1975 Francisco Franco tütrele Carmen Franco y Polole annetas. Franco hertsoginna on üks Hispaania grandidest.
Esimene hertsoginna suri 29. detsembril 2017 ja 31. mail 2018 kinnitati tiitel tema tütrele María del Carmen Martínez-Bordiú Francole.
Geopolümeerid
Kasvuhoonegaasid
Laialdasem geopolümeersete tsementide kasutamine ja sellega kaasnev portlandtsemendi tarbimise vähendamine võiks kaasa tuua CO2 emissioonide vähenemise. Portlandtsemendi tootmine on vastutav 5–10% ülemaailmsete CO2 emissioonide eest. Ühe tonni portlandtsemendi tootmine vabastab atmosfääri umbes 1 tonni CO2. Kasutades lendtuhka ja standardseid keemilisi aktivaatoreid, eeldatakse 1 tonni geopolümeerse tsemendi tootmisel vabanevaks CO2 hulgaks vaid ligikaudu 0,16 tonni. Järelikult, võimalik on tsemenditootmise pealt CO2 emissioonide vähenemine kuni 80%. Täielik geopolümeerse tsemendi kasutuselevõtt vähendaks globaalselt emissioone 4–8%.