cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Noorte Reporterite Klubi
Tol ajal oli raadioajakirjaniku-reporteri töö kõrgelt hinnatud ja peamine raadioajakirjaniku tegevuse element. Oli juba sündinud „Reporteritund”, mõni kuu pärast NRK asutamist läks eetrisse esimene „Päevakaja”. Informatsioonitoimetuses töötasid tollased Eesti Raadio parimad jõud Valdo Pant, Lembit Lauri, Ivar Trikkel, Klaus Mikko, Rein Karemäe, Jüri Miller, Albert Käär ja Gunnar Hololei. Kõik nad olid ka noortele juhendajateks.
Esimesel koosolekul jagati noored toimetuste vahel laiali, et nad saaksid otsekohe kokku puutuda saadete tegemise argipäevaga. Aktiivselt osaleti kõnetehnika tundides, mida viisid läbi Leo Martin, Aarne Ruus ja eelkõige Kaarel Toom. Suve lõpuks valmis Noorte Reporterite Klubi esimene oma pooletunnise saade, mis kahjuks pole ERR-i arhiivis säilinud, kuna üks osa arhiivimaterjalidest sai veetoru rikke tõttu nii palju kannatada, et osutus kasutamiskõlbmatuks.
Noorte Reporterite Klubi koosseisu on aegade jooksul korduvalt konkurssidega täiendatud. Esimene täiendamine toimus 7. veebruaril 1959. Valituks osutusid hilisemad nimekad raadioajakirjanikud Reet Jõeots (Made), Mati Talvik, Harry Matskin, Toomas Uba, Tiit Rääk ja Vello Mikk. Klubi hakkas 1960. aastal presidendina juhtima Reet Jõeots, Tiit Made jätkas asepresidendina.
1963. aastal said esimesed kuus Noorte Reporterite Klubi liiget Reet Jõeots, Ants Vain, Tiit Made, Mati Talvik, Toomas Uba ja Vello Mikk lõputunnistuse. Selle andis välja Eesti NSV Televisiooni- ja Raadiokomitee Komitee esimehe esimese asetäitja Ülo Koidu allkirjaga. Lõpetanutele oli lõputööks 15. juulil 1963 tollase „Noortetunni” saatesarja ajal eetris olnud Klubi lõpetanute tunniajane saade, mida saab kuulata ka Eesti Rahvusringhäälingu arhiivisaadete kogumist.
Klubi autoriteet tollasel ajakirjandusmaastikul oli sedavõrd kindel ja muljetavaldav, et väga arvestatavaks soovituseks Tartu Ülikooli filoloogiateaduskonna žurnalistikaosakonda sisseastumiseks oli Noorte Reporterite Klubi soovitus Klubi juhendaja ja Eesti Raadio noorte- ja lastesaadete peatoimetaja allkirjaga.
29. aprillil 1988. aastal toimus Eesti Raadio Valges saalis konverents NRK tegutsemise 30. aastapäeva tähistamiseks. Sellega oli Noorte Reporterite Klubi jõudnud oma tegevuses lõpusirgele. 1990. aastaks oli Klubi töö ja tegevus hääbunud. Perestroika ja glasnost oli toonud raadio ja televisiooni töösse täiesti uued tuuled ja põhimõtted. Raadiote programmide ja nende kokkupanemise praktika muutus radikaalselt. Reporteri töö asendus intervjueerija tööga, kes istus stuudios ja kutsus sinna külalisi või kasutas väga aktiivselt telefoni teel intervjueerimise kommet.
Noorte Reporterite Klubi on aegade jooksul juhtinud Aado Slutsk aastatel 1958-1966, Age Raa (1966-1970), Reet Made (1970-1974 ja 1978-1990), Hilda Raudkivi (1975-1976) ja Toivo Aare (1976-1978). 1976-1981. aastal tegutsenud NRK Tartu filiaali juhtis Vello Lään.
NRK tegutsemise 32 aasta jooksul koolitati Eesti ajakirjandusele 34 noort reporterit. Nendest koosseisulistena on raadio ja televisiooni juures töötanud või töötavad tänaseni Reet Made, Age Raa, Mati Talvik, Toomas Uba, Toivo Aare, Toivo Makk, Vello Mikk, Tiit Rääk, Harry Matskin, Rein Küttim, Juhan Hindov, Feliks Undusk, Juhan Paadam, Ain Saarna, Madis Ligi, Härmo Saarm, Madli Leikop, Indrek Treufeldt, Tiina Vilu, Neeme Raud, Hanno Tomberg, Rein Sikk (jr), Georg Pelisaar ja Vello Lään. Raadiole, televisioonile ja kirjutavale pressile on teinud või teevad tänaseni välisautoritena kaastööd 23 NRK koolituse läbi teinud vabakutselist ajakirjanikku: Ants Vain, Tiit Made, Olavi Pihlamägi, Toivo Viilep, Hillar Peets, Koit Raudsepp, Indrek Kannik, Eero Spriit, Aivo Oina, Avo Zelinski, Baiba Bõtškova jt.
Liikumine Nüüd
Liikumine Nüüd (soome keeles Liike Nyt, rootsi keeles Rörelse NU) on Soome partei. Partei asutati 2018. aastal. Partei esimees on Hjallis Harkimo.
Raudmetallid
Raudmetallid ehk mustmetallid (inglise ferrous metals) on metallurgias termin, millega tähistatakse rauda ja tema rauasulameid.
Raudmetallidele vastanduvad mitteraudmetallid ehk värvilised metallid.
Sapipõis
Sapipõis (ladina keeles vesica fellea ehk cystis fellea) on enamikul inimestest ja paljudel selgroogsetel vahelduva kuju ja asendiga lihaseline õõneselund kuhu koguneb sapijuhadest sapivedelikku. Sapipõis talitleb seedeelundkonnas reservuaari ja sapiväljutuselundina.
Sapipõis puudub rottidel, hobustel, delfiinidel, jõehobudel, ninasarvikutel, elevantidel jt.
Maolistel
Madudel paikneb sapipõis maksast varieeruval kaugusel ning on ühenduses põrna ja kõhunäärmega. Üsna pikk sapijuha transpordib sapi maksaväliste sapijuhade kaudu sapipõide hoiule, kuni see väljutatakse kaksteistsõrmikusse.
Mikroelemendid
Maolised|Madude sapipõies ja sapis leiduvaid mikroelemente on vähe uuritud, kuid need olenevad indiviidi elupaigast, liigist, toitumusest, reproduktiivsest staatusest jpt teguritest.
Hiinas 1993. aastal tehtud uuringus tuvastati ICP-AES-i (ingl inductively coupled plasma atomic emission spectroscopy) meetodil madude kehaosades rohkem kui 17 mikroelementi. Uuringu tarvis eemaldati pea neljal kilplõugmadude (Agkistrodon) perekonda liigitatud maoliigil: Agkistrodon blomhoffei brevicaudus, Agkistrodon saxatilis, Agkistrodon shepaoensis, Agkistrodon ussuriensis.
Inimesel
Inimesel paikneb sapipõis valdavalt maksa alapinnal sapipõieaugus ja on ühismaksajuha väljasopistus.
Sapipõis on 7–10 cm pikk ja 3–4 cm lai (laiem osa). Sapipõis koosneb:
Sapipõie sein koosneb 3 kihist (seestpoolt alates) limas-, lihas- ja serooskestast.
Sapipõie limaskestas paiknevad epiteelrakud on võimelised intensiivselt vett resorbeeruma, mille tulemusel saab sapp põies kontsentreeruda.
Sapipõie seinas paiknev silelihaskude moodustab kaskteistsõrmikusse suubudes sulgurlihase, mis on söögikordade vahel suletud olekus, võimaldades sapipõie sapil koguneda.
Pärast söömist, kui eelseedinud toidumass kaksteistsõrmikusse liigub, hakkab sapipõis hormooni koletsüstokiniin-pankreosümiini toimel perioodiliselt kokku tõmbuma ning ühissapijuha kaudu sappi kaksteistsõrmikusse pritsima.
Patoloogia
Sapipõiega ja sapijuhadega seostatakse nii loomadel kui ka inimestel mitmeid haiguslikke seisundeid, nagu parasiidid, sapipõiepõletik, sapikivitõbi, sapipõie kasvajad, sapipõievähk jpt.
Jagamismajandus
pisi|300 px|Kaart maailma piirkondadega, kus [[Uberil oli 2015. aastal õigusprobleeme]] Jagamismajandus (inglise keeles sharing economy) on majandustegevus, mille käigus jagatakse ajutiselt ja omandiõigust üle andmata alakasutatud ressursse, seda enamasti isikult-isikule (P2P). Tihti toimub see veebiplatvormide kaudu. Eestis sõidujagamiseks nimetatav taksoteenus (Bolt, Uber) ei ole jagamismajandus, vaid tavaline äri. Samuti oma elamispinna väljaüürimine (nt Airbnb). Kas ka ühisrahastus ja heategevus on jagamismajandus, on kaheldav.
Kuna mõistet „jagamismajandus" on määratletud ka teisiti (nt ühiskondlike tegevuste kaudu), on valdkonna analüüsimine tavalisest keerulisem.
Kuna valdkond pole selgelt piiritletud, on terminit „jagamismajandus" peetud sageli ka eksitavaks. Mõiste levinud definitsioon viitab eraisikult-eraisikule vahetamisega seotud hübriidsele turumudelile (paikneb omamise ja kinkimise vahel). Nendele tehingutele aitavad sageli kaasa kogukondlikud veebiteenused.
2016. aastal Euroopa Komisjoni koostatud Euroopa jagamismajanduse tegevuskavas viitab mõiste „jagamismajandus" "ärimudelitele, kus tegevust hõlbustavad koostööplatvormid, mis loovad avatud kauplemisvõimaluse selliste kaupade või teenuste ajutiseks kasutamiseks, mida tihti pakuvad eraisikud". Selle järgi hõlmab jagamismajandus kolme liiki osalisi: teenuste osutajaid (sh aeg-ajalt teenuseid osutavaid eraisikuid), teenuste kasutajaid ja vahendajaid, kes viivad veebiplatvormide abil teenuste osutajad kokku teenuste kasutajatega. Määratlus lõpeb sedastusega, et "jagamismajanduse tehingud ei hõlma üldiselt omandiõiguse muutumist ning neid võidakse teha kasumi teenimise või mittetulunduslikul eesmärgil".
Jagamismajandus on muutnud majanduskeskkonna tavapärast toimimist ja olemust ning praeguseks on tegemist rahvusvaheliselt ühe kõige kiiremini areneva majandusvormiga. Valdkonna ettevõtted hakkasid tekkima 2000. aastatel, mil tehnoloogia areng oli jõudnud interneti laiema leviku faasi. Jagamismajanduse võidukäigule aitasid kaasa nn platvormimajanduse efektiivsus ja hind ning olulised muutused tarbimisharjumustes.
Aastal 2016 oli maailmas enam kui 7500 jagamismajandusele keskendunud platvormi ja valdkonna üleilmne hinnanguline kogumaht oli 103 miljardit eurot (Euroopa Liidu osa oli sellest 28 miljardit).
Ajalugu
Kogukondliku tarbimise (taas)tekkeni viis mitu üldist arengusuunda. Jagamismajandus on mitme suure tehnoloogilise, majandusliku, poliitilise ja ühiskondliku muutuse tulemus:
Termin „jagamismajandus" tekkis 2000. aastate alguses, mil üleilmse majandussurutise tõttu hakkasid välja kujunema uued äristruktuurid. Nende mõjul võeti kasutusele uued ühiskondlikud tehnoloogilised vahendid. Üha rohkem pöörati tähelepanu maailma rahvaarvu kasvu ja ressursside ammendumisega seotud teemadele. On võimalik, et esimesena kasutas terminit „jagamismajandus" professor Lawrence Lessig aastal 2008, kuigi teiste väidete järgi on termini päritolu teadmata.
Jagamismajandus ise on alguse saanud palju varem kui 2008. aastal, seda isegi veebiplatvormide koordineeritud vahetuskaubanduse mõttes. Üks selle inspiratsiooniallikatest oli ühisomanditragöödia – idee, mille järgi ammendame ainult enda huvides käitudes omaühised ressursid, mida vajame enda elukvaliteedi tagamiseks. Üks esimesi avatud lähtekoodiga tarkvara idee toetajaid, Harvardi õigusteaduste professor Yochai Benkler väitis, et võrgutehnoloogia võib seda probleemi leevendada. Selleks sõnastas ta aastal 2002 esimest korda kontseptsiooni, mille kohta kasutas ta terminit „ühisvaral põhinev koosloome" (inglise keeles commons-based peer production). Mõni aasta hiljem laiendas Benkler seda analüüsi ka „jagatavatele kaupadele".
Termini „ühistarbimine" (inglise keeles collaborative consumption) võtsid kasutusele Marcus Felson ja Joe L. Spaeth oma uurimistöös „Community Structure and Collaborative Consumption: a Routine Activity Approach", mis avaldati aastal 1978 ajakirjas American Behavioral Scientist. 2011. aastal nimetas ajakiri Time mõiste „ühistarbimine" üheks kümnest ideest, mis muudavad maailma.
Nn jagamismajandus Eestis, mis ei pruugi oma sisult seda üldse olla
2015. aasta seisuga oli Eesti (eksitavalt jagamismajanduseks nimetatav) kõige suurema käibega platvormide esikümme järgmine.
2016. aastal oli Eestis kolme kõige suurema osakaaluga jagamismajanduse sektori ehk finantsteenuste, transpordi ja majutuse käive 40,3 miljonit eurot. Ent osakaal üldistes tegevusvaldkondades ei olnud suur: finantsteenuste turust moodustas see 1%, transporditeenuste turust 0,1% ja majutusteenuste turust 7,8%.
Nii nagu mujal maailmas, oli ja on ka Eestis probleeme valdkonna reguleerimisega. Liigne regulatsioon võib pärssida inimeste soovi majandusega tegeleda ja seega mõjuda negatiivselt majandusele üldiselt. Kuna jagamismajandusega tulu teenides puudub seaduste mõistes tavapärane töösuhe, ei pruugi sellise tulu teenija saada kõiki tavalise töölepinguga kaasnevaid hüvesid.
Pärast aastatepikkust eeltööd võttis Riigikogu 14. juunil 2017 vastu taolist äri käsitleva seadusemuudatuste paketi, mis oli rahvasuus saanud nimetuse sedaUberi eelnõu". Muudatustega võrdsustati platvormi taksoteenuse vahendajad klassikaliste taksoettevõtetega ning neile anti suures osas samad õigused ja kohustused. Platvormitaksoteenust sätestav õigusakt, millega muudetakse ühistranspordiseadust, liiklusseadust ja riigilõivuseadust, jõustus 1. novembril 2017 ja seeläbi sai Eestist üks väheseid riike, kus on seadustatud näiteks Uberi tegevus. Muudatuste järgi peab ka platvormitaksoteenuste osutajatel olema taksoveoluba, teenindajakaart ja sõidukikaart – kokkuleppevedu käsitletakse edaspidi taksoveo alaliigina.
Transpordi sektoris on taoline äri toiminud kõige pikemalt, kus esimesena tuli teenusega välja hübriidautosid pakkuv Minirent (aastast 2011), mis hiljem liideti Eesti Riigi poolt 2012 asutatud elektriautode laenutuse äriettevõttega ELMO Rent.
Hetkeseis
Euroopa Komisjoni tellitud uuringu tulemusel selgus, et äriplatvormide kaudu tehtud tehingute käigus saadud kogutulu ulatus 2015. aastal Euroopa Liidus enam kui 28 miljardi euroni (77% kasv võrreldes eelneva aasta 15,9 miljardi euroga). Vahendajate ehk veebiplatvormide tulu ulatus seejuures aga 3,6 miljardi euroni (97% kasv võrreldes 2014. aasta 1,8 miljardi euroga). Allpool on toodud platvormiäri alamvaldkondade osakaal kogutulus 2015. aastal.
Eurobaromeetri 2016. aasta märtsi uuringust selgus, et üle poole küsitletutest olid teadlikud koostööplatvormide kaudu osutatavatest teenustest (52%), kuid neist enam kui kolmandik ei olnud neid kunagi kasutanud. Uuringu järgi kasutasid neid teenuseid kõige tõenäolisemalt inimesed vanuses 25–39 aastat ja need, kes olid haridustee lõpetanud 20 aasta vanuselt või hiljem. Samas selgus veel, et 32% vastanutest oli vähemalt korra ka ise sel viisil teenust osutanud.
Peamised põhjused, miks seda tüüpi platvorme kasutati, olid eurobaromeetri järgi järgmised: ligipääs teenustele on mugavamalt korraldatud (41%), see on odavam või tasuta (33%), võimalus rahaga tasumise asemel tooteid või teenuseid vahetada (25%) ja uute või teistsuguste teenuste osutamine (24%). Eurobaromeetri uuring käsitles ka valdkonna probleeme ja tervelt 41% vastanutest pidas suurimaks murekohaks seda, et ei teata, kes tekkinud probleemi eest vastutab.
Euroopa ees seisvad ülesanded
Nõustamisettevõtte PricewaterhouseCoopers 2016. aasta analüüsis rõhutatakse, et jagamismajanduse kiire kasvu korral on Euroopal võimalus kehtestada end globaalse turuna ja uuenduste inkubaatorina, kuid selleks on vaja välja töötada tasakaalustatud ja dünaamiline reguleeriv raamistik, mis hõlmaks iga liikmesriiki. See annaks Euroopale võimaluse katsetada uute seadusandlike uuendustega.
Malthe Mikkel Munkøe Kopenhaageni Ülikoolist väidab, et Euroopa on Ameerika Ühendriikidega võrreldes digitaalse maailmaga jätkuvalt vähem kohanenud ja ei lõika sellest, sh jagamismajandusest piisavalt kasu. Mitmesugused riiklikud regulatsioonid takistavad kogu Euroopat katvate jagamismajandusteenuste väljatöötamist. Nii riikide kui ka Euroopa Liidu ametnikud peaksid õigusloomes olema tähelepanelikud, et õigusaktid ei oleks ebamäärased (tagada tuleks selgus ja ühtsus) ega liiga ranged (Euroopa jagamismajanduse areng ei tohiks olla takistatud). Vaid nii saaks Euroopa Liit jagamismajanduse pakutavast täielikku majanduslikku kasu.
Prognoosid
PricewaterhouseCoopersi prognooside järgi võib viie peamise jagamismajanduse sektori kogutulu kasvada 2025. aastaks koguni 570 miljardi euroni. Enim saavad prognoosi järgi sellest kasu teenuseosutajad, kelle osaks langeb 85% jagamismajanduse teenuste tulust ehk 487 miljardit eurot.
Jagamismajandusega kaasnevad probleemid
Jagamismajanduse ettevõtted konkureerivad traditsiooniliste ettevõtetega. . Kohalikel väikeettevõtetel on raske konkureerida suurte platvormidega nagu Uber või Bolt. Selle tagajärjel võib toimuda oluline konkurentsi vähenemine, mille tagajärjel võivad tõusta hinnad ning langeda kvaliteet. Probleemiks on ka riigi perspektiivist maksutulu teenimine ning teenust osutavate töötajate vaatest sotsiaalsete garantiide puudumine. .
Väärtuslikud tarbekaubad on tavaliselt koondunud jõukama osa ühiskonna liikmete kätte. . Jagamismajandus võib majandusliku ebavõrdsust suurendada, sest kasu jaotub ühiskonnakihtide vahel ebavõrdselt. Jagamismajanduses saavad teenuseosutajatena osaleda need kellel juba on tarbekaupu või kapitali üle ning tarbijatena need kellel on eelmainitutest puudus.
Jagamismajanduse ärimudelid
pisi|364x364px|Jagamismajanduse ärimudelite kompass Jagamismajanduse ärimudeleid leidub laias valikus. Tihti põhinevad jagamismajanduse ärimudelid veebipõhistel platvormidel ning on tehnoloogilisest lahendustes lähtuvad, kuid mitte alati. Sharing Business Model Compass identifitseerib 6x6 kategooriat, mis loovad raamistiku, mille põhjal on võimalik jagamismajanduse ettevõtet kategoriseerida. Need on järgmised :
Janno Põldma
thumb|right|180px|Põldma 1994
Janno Põldma (sündinud 7. novembril 1950 Tallinnas) on eesti filmioperaator ja -lavastaja.
Oktoobris 2007 Riias toimunud filmifestivali Lielais Kristaps parimaks täispikaks animatsioonifilmiks tunnistati Heiki Ernitsa ja Janno Põldma teos "Leiutajateküla Lotte".
9. veebruaril 2012 asus Janno Põldma koos Heiki Ernitsaga ACTA kaitsele. Janno ja Heiki väitel on neilt spetsiaalseid otsingumootoreid kasutades varastatud ühe kuuga üle miljoni Eesti krooni.
Janno Põldma on õppinud Tallinna kultuuriülikoolis karikatuuri Heinz Valgu kursusel.
Kullatud ajastu
Kullatud ajastu (inglise keeles The Gilded Age) oli väliselt justkui kullaläikeline, kuid seesmiselt pigem petlik ja rohkesti korrumpeerunud periood Ameerika Ühendriikide ajaloos peamiselt aastatel 1870–1898. Termin võeti kasutusele 1920.–1930. aastatel, see lähtus kirjanik Mark Twaini 1873. aastal ilmunud raamatu "The Gilded Age: A Tale of Today" pealkirjast ; teos pilkas aega, kus tõsised sotsiaalsed probleemid olid maskeeritud õhukese kullatud ja särava kihi alla. Samas kestis endiselt eurooplaste õnneotsingutest ajendatud siseränne territooriumitele Metsikus Läänes.
Kestvus
Ameerika Ühendriikide kullatud ajastu algas, kui Ühendkuningriigis oli viktoriaanlik ajastu jõudnud keskpaika, ning kestis enam-vähem rööbiti ja üheaegselt Mandri-Euroopa õitsengulise ajastuga (belle époque). Sellele eelnes Ameerika Ühendriikide kodusõja (1861–1865) järgne rekonstrueerimise ajastu (1865–1877), ning järgnes tulevane progresseerumise ajastu (1900–1929).
Hõive
Kuna Ameerika palgad olid Euroopa palkadest tunduvalt kõrgemad, eriti oskustööliste palgad, siis kullatud ajastu periood nägi miljonite eurooplastest immigrantide sissevoolu. Vana sisseränne Kanadast, Suurbritanniast, Iirimaalt, Skandinaaviast ja Saksamaalt oli asendumas uue sisserände vooluga Itaaliast, Ungarist, Poolast, Venemaalt ja Kreekast. Uued tulijad olid tihti katoliiklased või juudid, ning jäid enamasti linnadesse paikseks. Läänerannik nägi umbes kahesaja tuhande mittesoositud töölise saabumist Hiinast, kellel ei olnud õigust kodakondsusele kuni aastani 1950 ja kes koondusid nn hiinalinnadesse. Kiire tööstusareng tõi kaasa 60% palgatõusu aastatel 1860–1890, mis jagunes pidevalt suurenevate tööjõumasside vahel. Keskmine tööstustöölise (nii meeste, naiste kui ka laste) aastapalk tõusis 380 $-lt 1880. aastal 564 $-ni 1890. aastal, mis teeb kokku 48%. Siiski võib perioodi vaadelda ka armetu kasinuse ja ebavõrdsuse ajastuna, kui miljonid vaesunud Euroopa rahvustest immigrandid püüdsid enda elu uuel mandril iga hinna eest sisse seada ja kuuldud edulugudest osa saada. Jõukate kätte koondunud rikkus paistis oma vastuolulises hooplevas ahnuses ja salakavaluses seega üha enam silma.
Kokkuvõte
See oli kaasajastuva Ameerika formeerumise periood, kui agraarühiskonna väiketootjad kujunesid ümber linnastunud ühiskonnaks, milles domineerisid kapitalistlikud ja pahatihti monopoliseeritud tööstuskorporatsioonid. Viimased toimisid tihti jõulisemalt kui riik. Tuntumad magnaadid olid Cornelius Vanderbilt (raudteendus ja laevandus), Andrew Carnegie (terasetööstus), John Pierpont Morgan (investeerimispangandus), John D. Rockefeller (naftatööstus). Kõnekeeles ristiti magnaate (inglise keeles tycoon) mõnikord sagedaste võimu kuritarvitamiste ja ükskõikse eetikakoodeksi ning sündikaatliitude tõttu nn röövelparuniteks. Kuid samuti oli kõrgklassi seas märgata suuremeelsust ja filantroopiat, kelle heategevus ja annetused arendasid haiglaid, koole, ülikoole, muuseume, raamatukogusid, muusikatubasid jne.
Iiri Kuninglik Akadeemia
pisi|260px|Akadeemia Maja [[Dublinis, kus paikneb Iiri Kuningliku Akadeemia peakorter]]
Iiri Kuninglik Akadeemia (iiri keeles Acadamh Ríoga na hÉireann; inglise keeles Royal Irish Academy; akronüüm RIA) on Iirimaa teadute akadeemia.
Akadeemia on Euroopa akadeemiate ühenduse ALLEA ja Rahvusvahelise Akadeemiate Liidu liige. Iiri Kuninglik Akadeemia asutati 1785. aastal.
Igal aastal valib RIA kuni 24 uut liiget enda liikmeskonda (Member). Lisaks valitakse aastas väike arv välisliikmeid (Honorary Member). Akadeemiasse kuulub umbes 400 liiget ja üle 60 välisliikme. Akadeemia välisliikmeteks on olnud Edmund Burke, Charles Darwin, Enrico Fermi, Max Planck, Maria Edgeworth, Theodor Mommsen, Albert Einstein ja Max Born.
Eestiga seotud liikmeid
Eestiga seotud teadlastest valiti 1954. aastal akadeemia liikmeks tollal Armagh' observatooriumis töötanud Ernst Öpik.
Jerzy Grotowski
Jerzy Marian Grotowski (11. august 1933 Rzeszów, Poola – 14. jaanuaril 1999 Pontedera, Itaalia) oli poola lavastaja, teatriuuendaja, teatriteoreetik ja õpetaja.
2009. aastal peeti Grotowski aastat.
Lapsepõlv ja õpingud
1951. aastal, 18-aastaselt, astus ta Krakówi teatrikooli lavastajaõppesse. Vabal ajal käis ta reisimas, et täiendada lavastajatööks vajalikku kogemuste pagasit. Lavastajadebüüdi tegi ta 1957. aastal Krakówi teatris Eugène Ionesco näidendiga "Toolid". Samal ajal kirjutas ta kuuldemänge Poola raadioteatrile. Põhiliselt toetus ta neis Hiina ja Tiibeti legendidele ning India näidendile "Shakuntala". Samuti pidas ta loenguid Aasia filosoofiast.
1959. aastal, olles veel 25-aastane, sai temast Opoles asuva teatri 13. Rida kunstiline juht. Hiljem nimetati see ümber 13. Rea Laboratoorium-Teatriks.
13. Rea Laboratoorium-Teater
Grotowski hakkas koostööd tegema arhitekt Jerzy Gurawskiga. Koos lõhkusid nad publikut ja näitlejaid eraldava "barjääri". Grotowski pani kokku kaks lavastust, mida kutsuti faktimoonutajateks, vaatamata sellele, et need põhinesid autentsetel dokumentidel, dokumentaalfilmide materjalidel ja arhiivi helidel. Stanisław Wyspiański näidendist "Akropolis" tegi ta neli erinevat lavastust. Ta leidis, et teater ei ole koht, kuhu meelt lahutama minna, vaid see on uurimistöö paik, kus trupp otsib erinevaid võimalusi teksti edasiandmiseks ning seda, mis selles tekstis peidus on. Trupi eesmärk ei ole mängida võimalikult palju eriilmelisi tükke, vaid keskenduda teatud arvule näidenditele, mida aeg-ajalt ümber interpreteerida. Nõnda katsuvad nad leida erinevaid mütoloogilisi arhetüüpe, mitte kirjanduslikke tähendusi.
Tema "Vihma jumalaid" kirjeldas üks ajakirjanik järgnevalt: "Põrkusid näidend ja autor, samal ajal kui põrkusid Grotowski teater ja kirjandus. Grotowski ei muutnud mitte ainult näidendi nime ("Õnnetu perekond"), vaid põimis selle teise poeetilise teksti fragmentidega ning lisas filmi proloogina." Grotowski tsiteeris Meierholdi: "Autori näidendit valides ei pea me jagama tema vaateid."
Laboratoorium hakkas 1973. aastast rändama mööda maailma, käidi USAs, Šveitsis, Prantsusmaal, Austraalias, Austrias, Itaalias, Saksamaal ja Kanadas.
Vaene ja rikas teater
Grotowski jagas teatrit "rikkaks" ja "vaeseks". Rikas teater on nii-öelda vigane. See mängib küll kindlate reeglite piires, kuid tal puudub terviklikkus. Grotowski tahtis luua uut keskkonda nii näitlejatele kui publikule igas lavastuses. Ta eemaldas oma teatrist kostüümid, valguse, grimmi ja muusika ning uskus, et füüsiline painduvus ja piiramatus on kordades huvitavam kui muu. Otsevalgust ja varje võib valgusmehhanismideta efektselt tööle panna ning muusikat võib näitleja ka oma suuga teha.
Oma raamatus "Tekstid aastatest 1965–1969" alustab ta "Vaese teatri poole" peatükki sellega, et talle ei meeldinud sõna "teatrieksperiment". Ta leidis, et uue otsimisel piirdutakse modernse kujundusega, mida rikastatakse kaasaegse kunsti suunaga või kus kasutatakse helitausta. Näitlejad ise on jätkuvalt oma vanades stampides kinni, lisandunud on vaid klounaad. Näitleja tahab aga eklektilisusest vabaneda ega taha käsitleda teatrit kui eri kunstialade kompositsiooni.
Grotowski austas Konstantin Stanislavskit, just tema eeskujul tekkis Grotowskil huvi teatri vastu. Ta hindas, et Stanislavski püstitas metoodilisi võtmeküsimusi, hoolimata sellest, et meeste vastused olid pigem vastanduvad. Raamat "Vaese teatri poole" ilmus esmakordselt aastal 1968 Taanis, selle eessõna kirjutas Peter Brook. Raamatus on välja töötatud mitu tundi kestvad sünteetilised füüsilise treeningu harjutused, mis põhinevad ida teatri treeningul. Grotowski oli ka Carl Jungi austaja ning otsis välja arhetüübid, mis võiksid näitlejat aidata rolliloomel.
Meetod ja looming
Grotowski uuris Stanislavski kõrval ka teisi meetodeid, näiteks Dullini, Delsarte'i, Meierholdi ja Vahtangovi. Ta huvitus ka näitlejakoolitusest ida teatrites. Ta ise keskendus hingelisele protsessile, mis hõlmab intiimsuse paljastamist mitte nautimise, vaid andumise aktis. Ta nimetas seda transitehnikaks, kus psüühiline ja füüsiline vägi sulavad kokku ehk sisemisel impulsil ja välimisel reaktsioonil ei tohi olla mingit ajalist vahet. Nii ei ole näitleja sisemine tehnika ja "kunstlikkus" (rolli ülesehitus, vormi väljatöötamine) omavahel vastuolus. Välimine viib hingelise protsessi teele.
1970. aastatel viljeles ta enamasti mitteverbaalset, mõistatuslikke metafooridega teatrit. Temast hakati rääkima kui gurust. See oli keeruline aeg, sest ühelt poolt kritiseeriti teda läbipaistmatu müstika eest ja teiselt poolt ketserliku lahknevuse tõttu.
Grotowski arvates on raske eristada meie endi poolt kujutluse loodud teadlikkust postuleeritusest. Ta püüdis leida vastust küsimustele: mis on teater, mis on teatri eripära, mispärast ei saa teda asendada film. Praktika andis kaks vastust: esiteks – vaene teater ja teiseks – etendus kui transgressiooni akt. See viiski ta kõige kõrvaldamiseni: kadusid karakteri väline kujutamine, kostüüm, kujundus, valgusmäng, taustamuusika, viimasena kõrvaldati lava. Teater ise kaob vaid näitleja-vaataja suhte puudumisel. Ta leidis, et rikas teater on rikas oma nõrkuste poolest ja on kleptomaania kunstilises võtmes, sest varastab teistelt kunstiliikidelt. Televisiooni tõttu tekkis jõukal teatril vajadus "totaalse teatri" järele, kus saaks teisi kunstialasid maksimaalselt ära kasutada. Teater jääb aga alati filmist maha, mispärast peabki ta olema vaene. Vaese teatri pluss on Grotowski arvates teatri maagiline teatraalsus ehk näitleja võime kehastuda vaataja silma all ümber ühest tüübist teiseks.
Grotowski on öelnud, et otsis oma Laboratooriumis kindlat treeningmeetodit, mis oleks objektiivne ja põhineks näitleja isiklikel assotsiatsioonidel. Ta kõrvaldas oma treeningust harjutused, mis vastasid ainult küsimusele "Kuidas peaks seda või teist tegema?". Harjutuste abil peab näitleja leidma ja kõrvaldama takistused ja raskused, mis piiravad tema loomingulist tööd. Siis ei küsi näitleja enam, kuidas teha, vaid teab, mida ta teha ei tohi. Välismaailma ei tohi seejuures ära unustada, ärritused tuleb vastu võtta ja neile siis reageerida – see on võtmise ja andmise protsess.
Tema ideede kohaselt ei olnud kunstis tarbijaid, ainult loojad.
Hilisem elu
Ta emigreerus 1982. aastal USAsse, kus temast sai esialgu Columbia Ülikooli õppejõud ning hiljem California Ülikooli õppejõud, kus hakkas tegelema objektiivse draama uurimisega.
Laboratoorium pani 1984. aastal oma uksed Wrocławis kinni ja avas need uuesti aasta pärast Itaalias. Seal tegeles Grotowski rahvusvahelise projektiga, mille nimeks oli "Rituaalsed näidendid".
Grotowski suri Itaalias leukeemiasse.
Varangu mõis (Haljala)
Varangu mõis (saksa keeles Wrangelshof) oli rüütlimõis Haljala kihelkonnas Virumaal.
Ajalugu
Mõis rajati 1652. aastal. Mõis oli pikka aega selle rajanud Wrangellide perekonna käes, hiljem Ungern-Sternbergide perekonna käes. 1855. aastal läks mõis Magnus Georg von Luederi kätte, ja tema viimane omanik oli Alexander von Lueder. Kirjandusteadlase Helmi Aspeli suvel 1931 kogutud suulistes lugudes Haljala kihelkonnast kirjeldatakse nii vanemat kui ka nooremat mõisaomanikku von Luederit karmi ja õela mehena, kes mitmel juhul talurahvast relvadega ähvardas.
Nõukogude ajal kuulus mõis Õitsengu kolhoosile.
Mõisahooned
Mõisa peahoone on 1918. aastal toimunud tulekahju tagajärjel varemetes. Säilinud on 19. sajandil ehitatud kivist kahekorruseline valitsejamaja, ait, tallid, karjalaut, viinavabrik, sepikoda, kuivati. Mõisaansamblisse kuulub ka väikese pargi keskel asuv 1895. aastal ehitatud kivist kabel.
Mitteraudmetallid
Mitteraudmetallideks ehk värvilisteks metallideks (inglise non-ferrous metals) nimetatakse metallurgias neid metalle ja sulameid, mis ei sisalda rauda (või sisaldavad seda väga vähe).
Mitteraudmetallidele vastandatakse raudmetalle ehk mustmetalle.
Võim kuulub rahvale
Võim kuulub rahvale (soome keeles Valta kuuluu kansalle on Soome partei. Partei asutasid 2021. aastal. Partei esimees on Ano Turtiainen.
Maikrahv
pisi|Maikrahvi valimine 1997. aastal Maikrahv on tiitel, mille kandja valiti keskaegses Tallinnas peetud nädalapikkustel kevadistel pidustustel, millega ülistati kevadet, noorust ja õnne. Maikrahvile kui kevade sümbolile pühendatud peoga tähistati kevade võitu pika ja kurnava talve üle.
Maikrahvi pidustusi peeti Tallinnas 13. kuni 16. sajandini. Nende kohta on säilinud üsna vähe dokumente, millest vanim pärineb 14. sajandi algusest. Viimased maikrahvid valiti Liivi sõja (1558–1583) eelõhtul.
Lisaks Tallinnale valiti maikrahvi või suvekuningat ka Riias, Stockholmis ja mujal Euroopas. Vanim teade maikrahvi valimise kohta on pärit Lübeckist 1226. aastast. Teistest linnadest säilinud andmed ongi abiks sellel, et saada tervikpilti ka Tallinnas toimunud valimistest ja nendele järgnenud pidustustest.
Maikrahvi valimine
Suurgildi ja Mustpeade vennaskonna ühiselt korraldatud maikrahvi lõbustused toimusid nelipühade ajal ja kestsid terve nädala. Esmaspäeval toimus pidulik sööming, teisipäeva hommikul ratsutati uhkes rongkäigus linnast välja Kopli tammikusse. Seal peeti turniir, kus võisteldi ratsutamises, vibu- ja ammulaskmises ning teistes rüütlikunstides.
Lisaks sõjalistele oskustele oli maikrahvi valimisel tähtis rolli ka inimese jõukusel, oli ju maikrahvi ülesandeks kostitada külalisi nii järgnevatel söömingutel kui ka näiteks maikrahvi küünalde valmistamisel. Lisaks pidi maikrahv olema hea reputatsiooniga ehk pärinema linna koorekihist.
Kuigi tänase romantilise ettekujutusega oli maikrahv alati noor ja ilus mees, ei olnud vanus maikrahvi valimisel siiski määrav. Nii on maikrahviks valitud ka keskaja mõistes eakaid, 50–60-aastasi mehi. Maikrahvi võidi valida kas Mustpeade või Suurgildi liikmete seast. Ainult gildi oldermanni ei saanud valida.
Maikrahv
Pärast maikrahvi valimist suundus pidulik rongkäik tagasi linna, kus vastsel maikrahvil tuli Suure Rannavärava ees roosiaias kaheksa kaunitari hulgast endale maikrahvinna leida. Lisaks oli maikrahvil voli ühele vangile vabadus kinkida.
Neljapäeval sõideti protsessioonis ümber kogu linna, pühapäeval korraldati jälle sööming ja ball. Pidu toimus Suurgildi majas. Maikrahv kostitas teda saatvaid daame ja tõrvikukandjaid ning ohverdas 30 marka pidusöögi hüvanguks.
Maikrahvi tiitel anti üheks aastaks. Kirikupühadel, näiteks teisel neljapäeval pärast nelipühi peetud Kristuse Ihu pühal, osales maikrahv ümber linna liikunud protsessioonidel, kus kanti hiigelküünlaid “maikrahvi tulesid”. Enne protsessiooni oli maikrahvi ülesandeks lasta küünlad valmistada, neid valmistavaid naisi kostitada ning tulesid kandvad mehed välja valida.
Maikrahv ja maikrahvinna olid oma aja staarid, populaarsed linnakodanikud, keda tunti ja austati ja kes tähistasid linna kõige tähtsamaid vastuvõtte ja pidustusi oma juuresviibimisega.
Järgmisel aastal lõppesid maikrahvi esindusülesanded uue krahvi valimistel osalemisega. Lisaks maikrahvile kuulusid valimiskogusse Suurgildi oldermann, tema kaasistujad ja mõned raehärrad.
Maikrahvi pidustused tänapäeval
Meie ajal on maikrahvi valimiste kommet hakatud taaselustama Tallinna vanalinna päevade  raames. Iga-aastasel festivalil korraldatakse mitmeid keskaja stiilis üritusi, nende hulgas ka maikrahvi ja maikrahvinna valimine.
Jaan Künnapi pilte Maikrahvi valimisest 1997. aasta:
Nokia 7710
pisi|Nokia 7710 soomekeelse menüüga. Nokia 7710 on Nokia mobiiltelefon aastast 2004, mis põhines ilmumata jäänud Nokia 7700-l. Sellel on puutetundlik ekraan ja tegemist oli esimese ja seni ainsa nutitelefoniga, mis kasutas Series 90 graafilist kasutajaliidest Symbian OS-iga.
Telefonil on kaamera, MP3-mängija ja Bluetooth.
Eloff
Eloff on linn Lõuna-Aafrika Vabariigis Mpumalanga provintsis Nkangala ringkonnas Victor Khanye vallas.
Lõuna-Aafrika Vabariigi 2011. aasta rahvaloenduse andmetel oli Eloffi elanikest valgeid 66,73%, mustanahalisi aafriklasi 31,28%, värvilisi 1,56% ja India või Aasia päritolu inimesi 0,40%. Afrikaani keelt pidas emakeeleks 63,84% inimesi, suulu keelt 11,92%, inglise keelt 7,33%, ndebele keelt 4,61%, pedi keelt 2,92% ja sotho keelt 2,32%.
Dysna
Dysna on küla Leedus Ignalina rajoonis Didžiasalise vallas.
Küla asub Valgevene piiri ääres Dzisna jõe kaldal. Dysnas on Didžiasalise kooli filiaal ja raamatukogu. Seal asub kruusakarjäär.
Aastal 1883 sündis külas Leedu poliitik Augustinas Voldemaras.
Aastal 2001 oli külas 94 elanikku. 2011. aastal külas oli elanikke 62.
Küla on esmamainitud 1579. aastal. 1876. aastal oli külas 47 elanikku, kes olid kõik vanausulised.
Alekhsandre Dohturišvili
Alekhsandre Dohturišvili (sündinud 22. mail 1980) on Usbekistani maadleja, rahvuselt grusiin.
Ta võitis 2004. aastal Ateena suveolümpiamängudelt Kreeka-Rooma maadluses kuldmedali.
Dohturišvili on juunioride vanuseklassis Euroopa meistrivõistlustel võitnud kuld- ja pronksmedali.
Laane raudteepeatus
Laane raudteepeatus oli raudteepeatus Põlva maakonnas Vastse-Kuuste vallas Tartu–Petseri raudtee ääres. Avamisel jäi peatus Vana-Kuuste valda, selle läheduses asus Laane metsavahitalu.
Peatus asus Rebase ja Vastse-Kuuste raudteejaama vahel (23,3. kilomeetril ) Logina külas. 2001. aastal suleti peatus koos paljude muude Lõuna-Eesti raudteepeatustega, ent erinevalt mõnest muust peatusest seda ei taastatud.
Side (näidend)
"Side" on eesti kirjaniku Eduard Vilde 1917. aastal valminud näidend. See on 4 vaatusega draama. "Side" on märkimisväärne ka seetõttu, et kõigepealt ilmus käsikirja alusel lavastus (1917) ja alles hiljem avaldati tekst raamatuna. Eduard Vilde ise pidas näidendit "Side" enda kõige õnnestumaks näidendiks, kuid Eesti teatriajaloos on see näidend jäänud marginaalsele kohale.
Näidendi ülesandeks on tollase Eesti ärimaailmas vohava sahkerdamise ja moraalituse vastandamine Vilde poolt välismaal nähtud eetilise äriajamise meetoditega. Hans Ilvese ja Voldemar Ilvese tegelaskujude prototüüpideks on nimeliselt teada olevad Vilde-aegsed Eesti kirjastajad, kellega Vilde ise kokku puutus. Näidendi kõrvalliiniks on vanemate ja laste vahelised suhted ning mõnede naiste taotlus tõusta mehe kaudu seltskonnas väljapaistvale kohale.
Sisu kokkuvõte
Näidendi tegevus toimub enne I maailmasõda ja sündmused toimuvad eri kohtades umbes kolme ja poole aasta vältel.
Elatanud raamatukaupmees Hans Ilves on endale lubatud ja lubamatute võtetega suure varanduse kokku kuhjanud. Varanduse pärija on tema ainus poeg Voldemar. Voldemar ei ole aga päri oma isa kaupmeheliku käitumisega: arvete maksmisel tõrkumisega, tähtaegade vajaduseta edasilükkamisega, võlausaldajate petmisega jne. Ühel päeval keeldub isa endisele kooliõpetajale Jaak Grünbergile raamatuhonorari välja maksmast, ehkki teab, et mehel pole raha isegi surevale lapsele rohu ostmiseks. Sellist käitumist nähes katkeb Voldemari kannatus ja ta maksab omavoliliselt honorari välja. Vanahärra Ilves satub raevu ning lööb äkkvihas poega käega näkku. Poeg lahkub hetk hiljem raamatukauplusest, et mitte kunagi enam isamajja naasta.
Voldemar Ilves avab iseseisvalt raamatukaupluse ja kirjastusäri. Surnud emalt saadud rahasummast ei piisa ja seega võtab ta laenu leseks jäänud täditütrelt Olga Kurvitsalt. Proua Kurvits on pärast oma lihunikust abikaasa surma muutunud vaesest neiust jõukaks naiseks. Täditütre laen on kasupüüdlik. Ta loodab Voldemari raha abil enda külge köita ja lõpuks endale meheks saada. See plaan aga ei õnnestus, sest Voldemar armastab Hans Ilvese endist müüjannat Agnes Schönfeldti, kes vallandati Hans Ilvese ärist samal päeval kui Voldemar. Agnes Schönfeldt töötab nüüd Voldemari kaupluses koos Jaak Grünbergiga.
Isa ja poja raamatukaupluste vahel algab võistlus, millele elab kaasa kogu linnarahvas. Voldemar lähtub äri juhtimise eetilistest põhimõtetest. Kuna Voldemari kauplus asub ka heas asukohas, tulevad paljud Vana Ilvese kliendid poja juurde üle.
Kõik muutub, kui proua Kurvits mõistab, et ta ei saa Voldemari endale meheks. Tüli käigus proua Kurvitsaga, lubab Voldemar vabatahtlikult maksta kahe kuuga täditütrele tagasi raha, mille ametlikuks tagasimakse tähtajaks on kaheksa aastat. Veel samal päeval saavad Voldemari ärile osaks mitu muud majanduslikku hoopi, mille taga on isa salasepitsused. Lisaks ostab Hans Ilves maja, millest poeg üürib kaupluse ruume ja nii peab poeg kolima raamatukaupluse vähem käidavasse kohta. Pärast proua Kurvitsale laenu tagasimaksmist võttis Voldemar laenu ühelt maamõõtjalt, kes jääb pimedaks ja kelle perekond nüüd vajab hädasti tagasi oma raha.
Kõige selle tõttu satub Voldemari äri rahalisse kitsikusse. Sooviga säästa nõnda paljugi raha, et pimedaks jäänud maamõõtjale tema raha tagasi andmist võimaldada, tungib Voldemar ühel õhtul isa tuppa. Revolvri ähvardusel nõuab Voldemar isalt oma võlaveksleid ja kui ta need saab, siis põletab sealsamas ahjus. Ühtlasi annab poeg teada, et pärast isa juurest lahkumist kavatseb ta end tappa. Selle teate peale isa murdub.
Isa ja poeg lepivad kokku, et isa annab Voldemarile oma äri üle. Sellega on isa ja poeg omavahel rahu teinud.
Näidendi keel
Näidendi dialoog kajastab rääkijate haridustaset ja maailmavaadet. Nii on vana Ilvese keel mahlakas ja kohati labane, mis annab tunnistust mehe harimatusest. Ta annab solvavaid nimesid näiteks nii oma pojale kui preili Schönfeldtile. Trükikojaomanik Vehik kasutab samuti lopsakat ja rahvalikku keelt. Tema kõnesse on sisse pikitud mitmeid satiirilisi ütlusi ja samuti ei häbene ta enda kohta nalja teha.
Retseptsioon
Lavastus esietendus 1917. aasta 5. septembril Estonia teatris. Kirjaniku pettumuseks osutus publiku vastuvõtt jahedaks. Siiski, arvustajate üldhinnang "Sidele" oli märksa lahkem ja kriitika õiglasem kui Vilde eelmiste näidendite puhul.
Lavastused
Näidendi "Side" põhjal loodud lavastusi:
Edgar Väär
Edgar Väär (23. august 1929 Kuressaare – 18. jaanuar 2014 Toronto) oli eesti rahvusest Kanada krimireporter ja dokumentaalfilmioperaator.
Ta sündis ja kasvas Kuressaares. 1944. aastal põgenes tema perekond Austria kaudu Saksamaale, kus ta õppis Geislingeni Eesti Gümnaasiumis.
Saksamaalt siirdus ta Kanadasse, kus töötas algul maalrina. Hiljem töötas ta filmioperaatorina Canadian Broadcasting Corporationis. Ta on filminud tuntud poliitikuid, kultuuri- ja sporditegelasi üle maailma. Samuti on ta jäädvustanud sadu eesti ühiskonna olulisemaid üritusi. Tema suurim ja tuntuim teos oli 1972. aastal I ESTO päevade (1972. aasta Ülemaailmsete Eesti Päevade) dokumentaalfilm.
Isiklikku
Tema abikaasa Yvonne on lätlannast fotograaf.
IQ-kvartal
IQ-kvartal (vene keeles IQ-квартал) on kahest kõrghoonest ja kahest pilvelõhkujast koosnev polüfunktsionaalne hoonestik, mis asub Moskva rahvusvahelise ärikeskuse (Московский международный деловой центр «Москва-Сити» (ММДЦ «Москва-Сити»)) krundil nr 11 Moskvas, Venemaal, kogupindalaga 201 430 m². Pilvelõhkujaid nimetatakse kui Torn 1 ja Torn 2, millest viimane on kõrgeim, ning kõrghoone on tuntud kui IQ-kvartali hotell või Torn 3. Kompleksi ehitamist alustati 2008. aastal ja see lõpetati 2016. aastal.
42 maapealse korrusega Torn 2 on kompleksi kolmest hoonest kõrgeim, ehituslik kõrgus 167 m. Sellele järgneb 33-korruseline Torn 1, mille kõrgus on 124 m. Mõlemad hooned toimivad büroodena. Madalaim hoone on IQ-kvartali hotell ehk lihtsalt Torn 3, mis on 85 m kõrgune ja toimib nii hotelli kui ka elamispinnana (207 korterit).
2019. aasta kevadel kolisid hoonestikku kolm Venemaa Föderatsiooni ministeeriumit: majandusarengu-, tööstus- ja kaubandus- ning digiarengu, kommunikatsiooni ja massimeedia ministeerium, koos nende alluvuses olevate teenistuste ja ametitega.
Vene-Ukraina sõda
Vene-Ukraina sõja ajal, 2023. aasta suvel, said mitmed hooned droonirünnakute käigus kahjustusi.
Takako Tezuka
Takako Tezuka (jaapani keeles 手塚 貴子 Tezuka Takako; sündinud 6. novembril 1970) on Jaapani endine jalgpallur, ründaja.
Tukums (Nīkrāce vald)
Küla on kujunenud endise Tukumsi mõisa (Tuckumshof) keskuse ja Tukumsi vesiveski juurde. Aastail 2009–2021 kuulus küla Skrunda piirkonda.
Asula põhjaservas asub Tukumsi kalmistu.
Seal kasvav künnapuu ümbermõõduga 4,16 ja kõrgusega 27,2 meetrit, mänd ümbermõõduga 3,1 ning kõrgusega 20 meetrit, mänd ümbermõõduga 2,5 ja kõrgusega 25,8 meetrit, tamm ümbermõõduga 5,28 ning kõrgusega 16 meetrit ja tamm ümbermõõduga 5,64 ning kõrgusega 16 meetrit on looduskaitse all. Küla jääb osaliselt Venta ja Šķērvelise oru hoiualale.
Aastal 2005 oli külas 20 elanikku.
pisi|tühi|Tee Tukumsi vesiveski juures
Wolfgang Ketterle
pisi Wolfgang Ketterle (sündinud 21. oktoobril 1957) on saksa füüsik. Ta töötab füüsikaprofessorina Massachusettsi Tehnoloogiainstituudis. Tema teadustöö on keskendunud katsetele, kus aatomeid jahutatakse absoluutse nulli lähedasele temperatuurile. 2001. aastal sai ta koos Eric Allin Cornelli ja Carl Wiemaniga Nobeli füüsikaauhinna.
Kesk-Euroopa Ülikool
Kesk-Euroopa Ülikool (inglise Central European University, CEU; ungari Közép-európai Egyetem) on kraadiõppega ingliskeelne ülikool, akrediteeritud USA-s ja Ungaris, asukohaga Budapestis. Ülikool annab kraadiõpet sotsiaal- ja humanitaarteadustes, õiguses, politoloogias, ärijuhtimises, keskkonnateadustes ja matemaatikas.
Kesk-Euroopa ülikoolis õpib rohkem kui 1500 üliõpilast 100 riigist ja seal töötab 300 õppejõudu enam kui 30 riigist. Õppeasutuse rajas 1991 filantroop George Soros, kes on toetanud seda 880 miljoni dollariga, tehes selle üheks rikkamaks ülikooliks Euroopas.
Kesk-Euroopa ülikoolil on kaks kooli – politoloogiakool ja ärikool, 14 õppeosakonda ja 17 teaduskeskust.
2017. aasta aprillis kiitis Ungari parlament heaks uue seaduse, mis seab varasemast rangemaid nõudmisi välisülikoolidele. Uue seaduse järgi peab välisülikoolil olema ülikoolilinnak nii Budapestis kui ka oma koduriigis. Kesk-Euroopa Ülikool tegutseb rahvusvahelise kolledžina vaid Budapestis ja sellel ei ole mujal harusid. Budapestis toimus seaduse vastaste meeleavaldus. Ülikoolile on avaldanud toetust üle 500 välismaa akadeemiku.
Achtung! Lobjakas
Saatetund on eetris iga nädal esmaspäevast neljapäevani kell 13.05 ja koosneb kolmest osast. Esimeses tutvustab Lobjakas Euroopa lehtede päevateemasid, teises saavad kuulajad stuudiosse helistada või võtta osa saate kodulehe ja sotsiaalmeedia kaudu, kolmandas toimub intervjuu päevakülalisega.
Avasaade läks eetrisse 3. septembril 2018. Esimeste saatekülaliste seas olid näiteks välisminister Sven Mikser ja kaitseminister Jüri Luik.
Ki no Tsurayuki
Ki no Tsurayuki (紀 貫之, 872 – 945 ) oli Heiani ajastul elanud jaapani luuletaja, õukondlane ja ametnik, üks kolmekümne kuuest luulepühakust. Ta oli 905. aastal ilmunud esimese keiserliku luuleantoloogia "Kokin Wakashū" ("Vanema ja praeguse jaapani luule kogu") peatoimetaja ja jaapanikeelse eessõna autor.
Aastatel 930–935 oli ta Tosa provintsi kuberner.
Tegevus kirjanikuna
Lisaks "Kokin Wakashū" toimetamisele pani Tsurayuki aluse jaapanikeelsele päevikukirjandusele, kirjutades umbes 935. aastal "Tosa nikki" ("Tosa päeviku"), milles kirjeldab oma reisi Shikoku saarel asuvast Tosa provintsist tagasi Kyotosse.
Säilinud on ka Tsurayuki isikukogu ja sadu luuletusi erinevates keiserlikes luuleantoloogiates. Samuti on ta esindatud luulekriitik Fujiwara no Teika koostatud kuulsas luuleantoloogias "Hyakunin Isshu" ("100 luuletust, 100 luuletajat").
Tsurayuki populariseeris ka jaapanikeelset waka-luulet alternatiivina Heiani ajastul Jaapanis levinud hiinakeelsele kanshi-luulele.
Isiklikku
Ta oli jaapani luuletaja Ki no Tomonori onupoeg. Tsurayuki poeg Ki Tokibumi oli samuti luuletaja ja osales teise keiserliku luuleantoloogia "Gosen-shū" koostamisel.
Läti Vabadussõda
Läti Vabadussõda (läti keeles Latvijas brīvības cīņas ehk Latvijas Neatkarības karš) oli 18. oktoobrist 1919 kuni 11. augustini 1920 Läti riikliku iseseisvuse kaitsmiseks ja riikliku terviklikkuse taastamiseks peetud sõda.
Läti Vabadussõda jaotatakse kaheks ajajärguks, millest esimeses kaitsti riiki Nõukogude Venemaa interventsiooni eest ja teises toimus sõjategevus riikliku iseseisvuse tagamiseks Lätis asunud sakslaste Landesveeri ja Rauddiviisi ning Vene valgekaartlaste sõjaväeüksuste vastu:
Olukord Balti riikides 1918. aastal
Aastatel 1914–1918 toimunud Esimese maailmasõja käigus vallutasid Saksa keisririigi väed 1915. aasta lõpuks pärast Poolat ja Leedut ka Läti kuni Riia linnani, mis vallutati aga 21. augustil (3. september ukj) 1917. pisi|left|Rindejoon [[Idarinne (Esimene maailmasõda)|idarindel Brest-Litovski vaherahu sõlmimise ajal 1918. aastal]] Saksa Maavägede poolt okupeeritud piirkondadest Venemaa keisririigi aladel: Valgevenes, Eestis, Lätis, Leedus ja Poola Augustówi ja Suwałki piirkondades moodustati sõjaväeline valitsus Ober-Ost. Nõukogude Venemaaga 1918. aasta märtsis sõlmitud Brest-Litovski rahulepinguga sai Saksamaa keisririik oma kontrolli alla ka täiendavad maa-alad, mis olid vallutatud Saksa armee poolt 1918. aasta kevadpealetungil. pisi|left|[[Läti Ajutine Valitsus|Läti Ajutise Valitsuse esimene peaminister Kārlis Ulmanis]]