cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Württembergi kuningriik
Rahandus
Riigi tulud aastatel 1909–1910 olid ligikaudu 4 840 520 naela, peaaegu tasakaalus kuludega. Umbes kolmandik tuludest tuli raudteest, metsast ja kaevandustest; umbes 1 400 000 naela otsestest maksudest; ja ülejäänud kaudsetest maksudest, postiteenusest ja mujalt.
Kuludest läks üle 900 000 naela religioonile ja haridusele ning üle 1 200 000 naela läks intressimakseteks ja võlgade tagasimaksmiseks. Kuningriik toetas 660 000 naelaga Saksa keisririigi riigikassat.
Rahvastik
Rahvastiku statistika endise Württembergi kuningriigi neljale ringkonnale (Kreise) aastatel 1900 ja 1905 on toodud allpool.
Asustustihedus koondus Neckari orgu Esslingenist põhja poole.
Rahvastiku keskmine aastane kasv aastatel 1900–1905 oli 1,22%. 8,5% sündidest toimus väljaspool sbielu.
Religiooni järgi oli 1905. aasta paiku ligikaudu 69% rahvastikust protestandid, 30% katoliiklased ja ligikaudu 0,5% judaistid. Protestandid olid ülekaalus Neckari, katoliiklased Doonau ringkonnas.
Inimesed loodepiirkonnas olid alemanni, kirdes frangi ning keskel ja lõunas švaabi päritolu.
Smólikas
Smólikas (uuskreeka Σμόλικας) on mägi Kreekas, Píndose kõrgeim tipp.
Württembergi kuningriik
Rahvastik
Aastal 1910 töötas 506 061 isikut põllumajanduses, 432 114 tööstuses ning 100 109 kaubanduses ja äris.
Põllumajandus
Württembergi kuningriik oli sisuliselt põllumajanduslik riik ja selle 19 513 km2 44,9% oli põllumaa ja aiad, 1,1% viinamäed, 17,9% heina- ja karjamaad ning 30,8% mets.
See valdas rikkalikke heinamaid, viljapõlde, viljapuuaedu, aiandeid ja viinamägesid. Peamised põllumajandustooted olid kaer, speltanisu, rukis, nisu, oder ja humal, herned ja oad, mais, puuviljad (peamiselt kirsid ja õunad), peet ja tubakas, samuti aia- ja piimatooted. Kariloomad olid veised, lambad, sead ja hobused.
Württembergil on pikk punaste veinide tootmise ajalugu, kasvatatakse mõnevõrra erinevaid sorte, kui teistes Saksa veinipiirkondades. Tänapäeval kannab Württembergi piirkond kvaliteetveini nimetust (Anbaugebiet), eraldi Badeni veinipiirkonnast. Viinamarjakasvatuse all oli 2006. aastal 11522 ha, Württemberg oli Saksamaa suuruselt neljas veinipiirkond. Veinitegemise kooperatiivid annavad peaaegu 75% piirkonna toodangust. Württembergi veinipiirkond asub Neckari ja selle mitme lisajõe, nagu Rems, Enz, Kocher ja Jagst, orus.
Kaevandused
Württembergi kuningriigis avastatud peamised tööstusliku tähtsusega mineraalid olid sool ja raud. Soolatööstus kerkis esile 19. sajandi alguses. Rauatööstus, teisest küljest, oli iidne, kuigi söe puudumine aeglustas selle arengut. Teised mineraalid olid graniit, lubjakivi, soorauamaak ja šamott.
Tootjad
Tekstiilitööstus hõlmas lina, villa ja puuvilla vabrikuid, eriti Esslingenis ja Göppingenis, ning paberivabrikuid, eriti Ravensburgis, Heilbronnis ja teistes paikades Alam-Švaabimaal.
Töötlev tööstus, mida toetas valitsus, arenes 19. sajandi lõpuaastail kiiresti, märkimisväärselt metallitöötlemine, eriti harud, kus nõuti oskustööd. Erilist tähelepanu pöörati raua- ja terasetoodetele, veduritele (mille head mainet Esslingen nautis), masinatele, autodele, jalgratastele, käsirelvadele (Mauseri vabrik Oberndorf am Neckaris), teaduslikele ja kunstiriistadele, klaveritele (Stuttgardis), orelitele ja teistele muusikariistadele, fotograafiaseadmetele, kelladele (Schwarzwaldis), elektriaparaatidele ning kuld- ja hõbetoodetele.
Tegutsesid ulatuslikud keemiaettevõtted, pottsepatöökojad, tisleritöökojad, suhkruvabrikud, pruulikojad ja piiritusetehased. Hüdroenergia ja bensiin kompenseerisid laialdaselt kivisöe puudumist ning vedelat süsihapet toodeti maagaasiallikatest Neckari lisajõe Eyachi juures.
Kaubandus
Kuningriigi peamised eksportkaubad olid veised, teravili, puit, klaverid, sool, õli, nahk, puuvill ja lina, õlu, vein ja piiritus. Kaubandus keskendus Stuttgarti, Ulmi, Heilbronni ja Friedrichshafenisse. Stuttgart, niinimetatud Edela-Saksamaa Leipzig, hooples ulatusliku raamatukaubandusega. Kuningriigis oli loomingulisi leiutajaid; esimene autotootja Gottlieb Daimler asutas aastal 1900 oma äri Daimler Motoren Gesellschaft ja selle järeltulijal Mercedes-Benzil olid tehaseid ka Stuttgardi lähistel. Friedrichshafenis Bodeni järve ääres ehitas krahv Ferdinand von Zeppelin aastast 1897 kuni oma surmani aastal 1917 õhulaevu.
Transport
Aastal 1907 oli Württembergi kuningriigis 2000 km raudteid, millest kõik, välja arvatud 256 km, kuulusid riigile. Laevatatavad veeteed olid Neckar, Schussen, Bodeni järv ja Doonau Ulmist allavoolu. Kuningriigis olid üsna head maanteed, neist vanim roomlaste ehitatud. Württemberg, nagu Baieri, säilitas kontrolli oma posti- ja telegraafiteenistuse üle pärast uue Saksa keisririigi asutamist aastal 1871.
Arbanasi
pisi|Maja Arbanasis Arbanasi on küla Bulgaarias Veliko Tǎrnovo piirkonnas. Asub 4 km kaugusel Veliko Tarnovo linnast.
Küla on tuntud rikka ajaloo ja paljude ajaloomälestiste poolest.
Mäetaguse küla
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Mäetaguse valda.
Külas elas 2011. aasta rahvaloenduse andmetel 41 inimest. Neist 25 (61,0%) olid eestlased.
Külas asub Mäetaguse mõisa kalmistu.
1908 leiti külast Mäetaguse aardeleid.
Nissi valla vapp
thumb|Nissi valla vapp.
Nissi valla vapp on Harju maakonnas asunud endise Eesti haldusüksuse Nissi valla vapp.
Vapp kinnitati 21. novembril 1994.
Vapi kirjeldus
Rohelise kilbi keskosas on kolm kuldset kokkukasvanud tupplehtedega metspähklit.
Põhjendus
Roheline sümboliseerib enamikku valla territooriumist katvat metsa, metspähklid Nissi valla territooriumil asuvat kaunis looduslik kohta Pähklimäge ja metspähklite arv usku, lootust ja armastust inimeste vahel.
660. aastad
660. aastad
660. aastad on aastad 660–669 pKr.
Sajandid: 6. sajand - 7. sajand - 8. sajand
Uusna
Uusna on küla Viljandimaal Viljandi vallas.
Küla paikneb Tänassilma jõe oru lõunaserval, Viljandist 10 km ida poole, jäädes Viljandi-Tartu mnt äärde.
Kuni 2013. aastani kuulus küla Viiratsi valda.
Küla põhjapiiril voolab Tänassilma jõgi ja idapiiril Ärmä jõgi, mis suubub küla loodenurgas Tänassilma jõkke.
Külas asub Uusna külamaja, mille juures asub korvpalliväljak, külakiik, lastele on ka mänguväljak.
Uusna külamajas asub ka Uusna raamatukogu.
Külas asub lastead Uusna Lasteaed Tõruke.
Külas asub ka pood, mis jääb küla läbiva peatee ehk Uusna tee äärde.
Lähim kool on Kalmetu põhikool.
Ajalugu
Uusna küla on saanud alguse Uusna mõisast, mille kohta leiab teateid juba rootsiaegsetelt kaartidelt (17.saj.).
Küla ametlikuks asutamisaastaks loetakse 1743. aasta, mil Venemaa Keisririigi keisrinna Jelizaveta Petrovna ehk Elisabet I (valitses 1741–1762) eraldas mõisa Tänassilma mõisast ja kinkis parun Balthasar von Campenhausenile.
Uusna kool
20. sajandil asus Uusna kool tänapäeva Saareküla külas, kus käisid ümbruskonna lapsed õppimas. Kool suleti 21.sajandi alguses.
Kalju Paaver
Kalju Paaver (16. detsember 1921 Peetri vald, Vaivara kihelkond, Virumaa – 18. märts 1985 Tartu) oli eesti zooloog, Eesti NSV Teaduste Akadeemia liige (1969). Tema uurimivaldkonnaks olid faunistika, osteoloogia, loomade morfoloogia ja evolutsiooniõpetus.
Elulugu
Kalju Paaver oli töölise poeg. Ta lõpetas 1941 Narvas keskkooli. Oli 1941–1945 Nõukogude armees. Lõpetas 1951 Tartu Riikliku Ülikooli bioloogiaosakonna zooloogi kvalifikatsiooniga, oli 1951–1954 ZBI aspirant, bioloogiakandidaat (1954, NSVL TA Zooloogia Instituut), bioloogiadoktor (1967, samas), väitekiri "Формирование териофауны и изменчивость млекопитающих Прибалтики в голоцене" (Tartu, 1965).
Isadepäev
Isadepäev on tähtpäev, millega märgitakse meeste rolli laste kasvatamisel ning avaldatakse tänu isadele ja vanaisadele. Eestis peetakse isadepäeva iga novembrikuu teisel pühapäeval.
Kalju Paaver
Elulugu
Ta töötas Zooloogia ja Botaanika Instituudis. Oli 1947–1954 restauraator, 1954–1956 nooremteadur, 1956–1973 zooloogia sektori juhataja, 1973–1977 selgroogsete bioloogia sektori juhataja, 1977 teadusdirektori kohusetäitja, 1978–1985 direktor.
Isadepäev
Alates 1998. aastast annab Eesti Naisliit välja aasta isa tiitlit.
Kalju Paaver
Elulugu
Eesti NSV Teaduste Akadeemia korrespondentliikmeks valiti 1969, akadeemikuks 1978, presiidiumi liikmeks 1982.
Isadepäev
Ajalugu
Isadepäeva tähistati esmakordselt 1910. aastal Ameerika Ühendriikides Washingtoni osariigis Spokane'i linnas. Ametlikult kuulutati see päev Ameerika Ühendriikides riiklikuks pühaks 1966. aastal president Lyndon Johnsoni valitsemise ajal.
Kalju Paaver
Elulugu
Kalju Paaver suri 18. märtsil 1985 Tartus ja on maetud Raadi kalmistule.
Isadepäev
Ajalugu
Traditsiooni algatas naine, kelle sõjaveteranist isa oli pärast abikaasa surma üksinda kuus last üles kasvatanud. Ameerika Ühendriikides on isadepäev juunikuu kolmandal pühapäeval.
Kalju Paaver
Teadustöö
Uuris terioloogia, paleozooloogia, mikroevolutsiooni ja teaduse ajaloo küsimusi ning Eesti imetajatefauna jääajajärgset kujunemist. Rajas morfoloogias evolutsioonilise suuna, lõi kontseptsiooni morfoloogia vormist kui dünaamilisest ja adaptatiivsest nähtusest. Tuvastas ka kõrgematel loomadel inimtoimeliste mikroevolutsiooniliste muutuste olemuse ja ulatuse. Rakendas uurimistöös mesobioloogilist käsitlusviisi, uurides imetajate subfossiilseid ja tänapäevaseid populatsioone nii morfoloogilise kui ka klassikalise paleobioloogia meetodiga.
Oli ENSV TA Toimetiste bioloogia seeria toimetuskolleegiumi aseesimees, rahvusvahelise arheozooloogia nõukogu liige, NSVL TA uurimisprogrammi "Loomariigi kasutamise, rekonstruktsiooni ja kaitse bioloogilised alused" Eesti probleemkomisjoni esimees ja mitme komisjoni liige. Organiseeris Eestis üleliidulisi sümpoosione evolutsiooniprobleemide alal. Paaveri aktiivse tegevuse tõttu kujunes Zooloogia ja Botaanika Instituut üheks tuntumaiks teoreetilise morfoloogia keskuseks NSV Liidus.
Teoseid
Koos Juhan Auli ja Harry Lingiga raamatu "Eesti NSV imetajad" autor.
Isiklikku
Tema abikaasa oli keemiaõpetaja Lia Paaver. Tema lapsed on Tiit Paaver, Jaan Paaver ja Ene Paaver.
Aleksandr Matrossov
Aleksandr Matrossov (vene keeles Александр Матвеевич Матросов) (5. veebruar 1924 Jekaterinoslav – 27. veebruar 1943 praegune Tšernuški, Loknja rajoon, Pihkva oblast) oli Nõukogude Liidu sõjaväelane.
Lapsepõlves elas Matrossov ametliku versiooni järgi Ivanovo ja Melekessi lastekodus. Sõjaväkke kutsumise eel töötas ta pärast kooli lõpetamist Ufa Laste Töökoloonias abikasvatajana.
Teise versiooni järgi sündis ta 5. veebruaril 1924 Baškiirias tänapäevases Utšalõ rajoonis Kunakbajevo külas Šakirjan Junussovitš Muhhamedjanovi nime all. Pärast seda, kui isa teist korda abiellus, jooksis poiss kodust ära ja hakkas kasutama Matrossovi nime.
Punaarmeesse astus ta vabatahtlikult. 1942. aasta septembris ta mobiliseeriti ja alustas õpinguid Orenburgi lähedal Krasnoholmski jalaväekoolis. Juba 1943. aasta jaanuaris saadeti kõik kooli kursandid Kalinini rindele. Ta teenis Stalini-nimelise 91. Siberi vabatahtliku üksikbrigaadi 2. üksiklaskurpataljoni, hiljem Kalinini rinde 56. kaardiväe laskurdiviisi 254. kaardiväe laskurpolgu koosseisus.
Punaarmee pealetungi käigus Pihkva oblastis kattis Matrossov oma kehaga Saksa dzoti kuulipildujaambrasuuri, millest tulistati kuulipildujaga Nõukogude ründavaid vägesid.
Matrossov polnud esimene, kes oma kehaga vaenlase ambrasuuri kattis. Maailmasõja ajal tegi seda üle 400 punaarmeelase, neist üle 50 enne Matrossovit, kuid propagandaeesmärkidel sai tema juhtum laia kõlapinna ja tema tegevust seati eeskujuks ennastsalgava käitumisena kodumaa vabastamisel. Esimesena kattis oma kehaga vaenlase ambrasuuri Aleksandr Pankratov 24. augustil 1941 Novgorodi all ja 1965 püstitati Pankratovile sinna ka vastava tekstiga mälestussammas.
Inimese keha ei takista suure kiirusega lendavat kuuli kuigivõrd. Seetõttu on inimese kehaga kaetud suurtükk täiesti töövõimeline. Matrossovi teost saadud kasu oli teistsugune: keha suuruse tõttu polnud vaenlastel enam võimalik korralikult sihtida, aga dzotist väljatulek, et inimkeha kõrvale tõugata, nõudis aega ja oli pealegi eluohtlik.
Talle anti 19. juunil 1943 postuumselt Nõukogude Liidu kangelase aunimetus.
Matrossov langes 27. veebruaril, kuid paljudes Nõukogude allikates märgiti surmapäevaks 23. veebruar, et see langeks kokku Nõukogude armee aastapäevaga.
Mälestuse jäädvustamine Eestis
Matrossovi tänav asus mitmes teiseski Eesti linnas, näiteks Tamsalus. Pärast Nõukogude võimu lõppu nimetati nad kõik ümber.
Aleksandr Matrossovi nimi anti tema väeosale, 254. kaardiväe laskurpolgule, mis kuulus 144. kaardiväe motolaskurdiviisi koosseisu ja asus kuni 1994. aastani Tallinnas Tondi kasarmutes (s/o 92953). Ta oli igaveseks kirjutatud selle polgu 1. roodu nimekirja.
Kärdla Keskkooli pioneerimalev kandis Matrossovi nime.
Pagari
Pagari on küla Ida-Viru maakonnas Alutaguse vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Mäetaguse valda.
Küla kuulus Jõhvi kihelkonda ja külas oli mõis.
Jõhvi alamlademe laiendatud stratotüübiks on Pagari puurauk. Puurauk on ka Pagari kihistiku stratotüüp. Küla järgi on nime saanud Haljala lademe Pagari kihistik.
Perućica
pisi|Skakavaci juga Perućicas Perućica (serbia Перућица) on üks viimaseid ürgmetsi Euroopas. See asub Bosnias ja Hertsegoviinas Montenegro piiri lähedal. See on osa Sutjeska rahvuspargist.
Seal asub kõrgeim mõõdetud harilik kuusk kõrgusega 63 meetrit.
Toomas Tiivel
pisi|Toomas Tiivel Rahvusraamatukogus konverentsil 2018. aastal. Toomas Tiivel (sündinud 10. veebruaril 1952 Tartus) on Eesti bioloog ja diplomaat.
Elukäik
Lõpetanud Tartu Riikliku Ülikooli bioloogina 1975. Töötanud aastatel 1974–1992 Eesti NSV Teaduste Akadeemias (Eksperimentaalbioloogia Instituut, Keemilise ja Bioloogilise Füüsika Instituut, TA Kirjastus). Bioloogiateaduste kandidaat (PhD) 1985
Oli 1993–1997 Tallinna Pedagoogikaülikooli bioloogiaprofessor.
Üks eesti teoreetilise bioloogia kevadkoolide peaorganisaatoreid.
Aastast 1992 on ta töötanud Eesti Vabariigi Välisministeeriumis (aastatel 1994–1998 erakorraline ja täievoliline suursaadik Läti Vabariigis ja aastatel 2000–2004 Rootsi Kuningriigis), Šhanghai EXPO 2010 Eesti peakomissar (2008–2010).
Ta oli Akadeemilise Inglise Klubi ja on Viskiklubi UBC president.
1993–1997 oli ta Eesti Taassünni auhinna žürii liige.
Isiklikku
Irene Tiivel oli Toomas Tiiveli ema.
Ratva
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Mäetaguse valda.
Külas asub nn kahe nõia kaev.
Hoorid
Hoorid (kreeka Ὧραι, Hōrai 'aastaajad') olid kreeka mütoloogias aastaaegade ja looduslike ajaühikute (tundide ja kuude) jumalannad. Algselt olid nad eri aastaaegade looduse personifikatsioonid, kuid hilisemal ajal peeti neid üldiselt korra ja loomuliku õigluse jumalannadeks. Nad valvasid Olümpose väravaid, hoolitsesid maa viljakuse eest ning liigutasid taevas tähti ja tähtkujusid.
Aastaaegade kulgu kujutati hooride tantsuna. Sellele vastavalt omistati neile kevadlillede värskust ja õrnust. Hesiodose "Töödes ja päevades" kroonivad hoorid kinkidetooja Pandora lillepärjaga (read 74–75). Samuti riietavad ja austavad hoorid Küprose saare rannal merest tõusnud Aphroditet nn Homerose hümnides (6.5–13). Eepilise teose "Kypria" säilinud fragmendi andmeil (fr. 4) kandis Aphrodite hooride tehtud rõivast, mis oli värvitud kevadlilledega, nii nagu nende endigi rõivad.
Hooride arv varieerus eri allikais, kuid enamasti oli neid kolm: kas õitejumalanna Thallo, kasvujumalanna Auxo ja viljajumalanna Karpo, kes kandsid hoolt loodusliku korra eest, või siis Eunomia ('Heaseaduslikkus'), Dike ('Õiglus') ja Eirene ('Rahu'), kes olid seaduse ja korra jumalannad.
Sõstar
Sõstar (Ribes L.) on sõstraliste sugukonna ainus perekond. Mõned autorid paigutavad sõstra kivirikuliste sugukonda.
Sõstra perekonda kuulub umbes 150 liiki. Eesti flooras esineb neist 5 liiki. Ogadega kaetud liike nimetatakse tavaliselt karusmarjadeks ehk tikriteks ning ogadega katmata liike sõstardeks.
Mõnesid liike ja sorte kasvatatakse marjapõõsastena, mõnesid ilupõõsastena.
Levik
Sõstar on levinud põhjapoolkera parasvöötmes ning Kesk- ja Lõuna-Ameerika mäestikes.
Nomenklatuur
Nimetus Ribes pärineb araabia sõnast ribās ühe Liibanoni rabarberiliigi kohta; selle võtsid kasutusele keskaja botaanikud.
Botaaniline kirjeldus
pisi|[[Mage sõstar (Ribes alpinum)]]
Vegetatiivsed tunnused
Sõstrad on enamasti heitlehised, harva igihaljad (Ribes viburnifolium) või peaaegu igihaljad (Ribes speciosum) põõsad, mis kasvavad 1 kuni 1,5 m kõrguseks, või harva väikesed puud. Mõned vähesed liigid on epifüüdid. Enamasti moodustuvad lühivõrsed ja pikkvõrsed. Osa liike on kaitstud ogadega. Pungadel on paberjad kuni rohtjad soomused; lehed on neis enamasti. Vahelduva ja spiraalse või harva männaselise leheseisuga lehed liigenduvad leherootsuks ja lehelabaks. Lehelaba on lihtne (Ribes speciosum, Ribes viburnifolium), sageli kolmeti kuni viieti lõhine; mõnel liigil on sel tuntav lõhn. Abilehed enamasti puuduvad.
Hradec nad Moravicí
Hradec nad Moravicí (saksa keeles Grätz) on linn Tšehhis Morava-Sileesia maakonnas Opava ringkonnas. pisi|Loss pisi|Kirik Hradec nad Moravicís
1910. aasta rahvaloenduse andmetel oli Hradec nad Moravicís 329 elanikku, kellest 169 (53,8%) oli saksa emakeelega ja 144 (45,9%) tšehhi emakeelega.
Baieri kuningriik
Baieri kuurvürst Maximilian IV Joseph Wittelsbachi dünastiast sai aastal 1806 esimeseks Baieri kuningaks Maximilian I Joseph. Monarhia jäi Wittelsbachidele kuni kuningriigi lõpetamiseni aastal 1918.
Enamik Baieri tänapäevastest piiridest saavutati pärast 1814. aasta Pariisi rahu, millega Baieri loovutas Tirooli ja Vorarlbergi Austria keisririigile, samas sai Aschaffenburgi ja osi Hessen-Darmstadtist.
Saksa keisririigi liiduriigina oli kuningriik Preisi kuningriigi järel suuruselt teine. Alates Saksamaa ühendamisest aastal 1871 jäi Baieri Saksamaa osaks.
Asutamine
30. detsembril 1777 hääbus Wittelsbachide Baieri liin ja Baieri kuurvürstkond läks Pfalzi kuurvürstile Karl Theodorile. Pärast neli ja pool sajandit eraldatust taasühendati Pfalz, millega olid liidetud Jülichi ja Bergi hertsogkonnad, Baieriga. Aastal 1792 käisid Prantsuse revolutsiooniarmeed üle Pfalzi; aastal 1795 tungisid prantslased Moreau' juhtimisel Baierisse, jõudes Münchenini – kus neid tervitasid kaua allasurutud olnud liberaalid – ja piirasid Ingolstadti. Karl Theodor, kes ei teinud midagi sõja ärahoidmiseks või sissetungi takistamiseks, põgenes Saksimaale. Ta jättis endast maha asevalitsuse, mille liikmed sõlmisid Moreau'ga lepingu, millega said suure valuraha eest vaherahu (7. septembril 1796). Prantslaste ja austerlaste vahel oli Baieri nüüd kehvas seisus. Enne Karl Theodori surma (16. veebruaril 1799) okupeerisid austerlased taas riigi, et jätkata sõda Prantsusmaaga.
pisi|vasakul|[[Maximilian von Montgelas]]
Uus kuurvürst Maximilian IV Joseph (Zweibrückenist) sai keerulise päranduse. Kuigi tema ja ta kõikvõimsa ministri Maximilian von Montgelase sümpaatia oli ilmselt Prantsuse, mitte Austria poolel, pani Baieri rahanduse seis ja fakt, et Baieri väed olid hajutatud ja korratud, ta Austria poole hoidma; 2. detsembril 1800 olid Baieri relvad kaasatud Austria kaotusse Hohenlindenis ja Moreau okupeeris taas Müncheni. Lunéville'i rahuga (9. veebruaril 1801) kaotas Baieri Pfalzi ning Zweibrückeni ja Jülichi hertsogkonnad. Arvestades vaevalt varjatud ambitsioone ja intriige Austria õukonnas, uskus Montgelas nüüd, et Baieri huvides on siiras liit Prantsuse vabariigiga; tal õnnestus ületada Maximilian Josephi vastuseis ning 24. augustil sõlmiti Pariisis eraldi rahu ja liit Prantsusmaaga.
1805. aasta Pressburgi rahu tunnistas Maximilian I nõuet saada Baieri kuningaks. Kuurvürst kuulutas end kuningaks 1. jaanuaril 1806, muutes Baieri kuurvürstkonna ametlikult Baieri kuningriigiks. Kuningas oli veel kuurvürst, kuni Baieri lahkus Saksa-Rooma riigist (1. augustil 1806). Bergi hertsogkond loovutati Napoleonile alles aastal 1806. Uus kuningriik seisis silmitsi väljakutsetega selle loomisest alates, kuna sõltus Napoleoni Prantsusmaa toetusest ja muutis oma põhiseadust vastavalt Prantsusmaa soovidele. Kuningriik sõdis Austriaga aastal 1808 ja aastatel 1810–1814, kaotas territooriumi Württembergile, Itaaliale ja siis Austriale. Aastal 1808 kaotati kõik pärisorjuse igandid, mis olid keisririigist jäänud.
Prantslaste Venemaale tungimise ajal, aastal 1812, tapeti umbes 30 000 Baieri sõdurit. Riedi rahuga 8. oktoobril 1813 lahkus Baieri Reini Liidust ja nõustus ühinema kuuenda koalitsiooniga Napoleoni vastu, vastutasuks lubati tal jätkata suveräänse ja sõltumatu riigina. 14. oktoobril kuulutas Baieri ametlikult sõja Napoleoni Prantsusmaa vastu. Lepingut toetasid kirglikult kroonprints Ludwig ja marssal von Wrede.
Napoleoni Prantsusmaa lüüasaamisega aastal 1814 kompenseeris Baieri mõned oma kaotused ja sai uusi territooriume, nagu Würzburgi suurhertsogkond, Mainzi peapiiskopkond (Aschaffenburg) ja osa Hesseni suurhertsogkonnast. Lõpuks võeti aastal 1816 Prantsusmaalt Reini Pfalz (Salzburgi asemele, mis loovutati Austriale).
Aastatel 1799–1817 ajas juhtiv minister krahv Montgelas ranget uuenduspoliitikat ja pani aluse haldusstruktuuridele, mis elasid üle isegi monarhia ja kehtivad (põhiliselt) tänapäevalgi. 1. veebruaril 1817 Montgelas vallandati ja Baieri liikus uude põhiseadusliku reformi ajastusse.
Põhiseadus
26. mail 1818 kuulutati välja Baieri kuningriigi põhiseadus. Maapäev oli kahekojaline. Ülemkoda (Herrenhaus) koosnes aristokraatiast ja aadlist, sealhulgas kõrgklassi päritud maa omanikud, valitsusametnikud ja krooni kandidaadid. Alamkoda ehk saadikutekoda (Abgeordnetenhaus) hõlmas väikemaaomanike, linnade ja talupoegade esindajaid. Protestantide õigused olid põhiseaduses kaitstud artiklitega, mis toetasid kõigi religioonide võrdsust, vaatamata katoliku usu pooldajate vastuseisule. Algne põhiseadus osutus monarhiale peaaegu hävitavaks, koos vastuoludega nagu armee truudusevanne uuele põhiseadusele. Monarhia küsis nõu Preisi kuningriigilt ja Austria keisririigilt, need kaks keeldusid Baieri nimel tegutsemast, kuid riik stabiliseerus Ludwig I troonilesaamisega pärast Maximiliani surma aastal 1825.
Ludwig I, Maximilian II ja revolutsioonid
Aastal 1825 sai Ludwig I Baieri troonile. Ludwigi ajal õitsesid Baieris kunstid ning Ludwig isiklikult korraldas ja toetas rahaliselt paljude uusklassikaliste ehitiste ja arhitektuuri loomist kogu Baieris. Ludwig tõstis oma valitsemise ajal ka Baieri industrialiseerimise tempot. Ludwig toetas kreeklasi Kreeka iseseisvussõjas oma teise poja Ottoga, kes valiti aastal 1832 Kreeka kuningaks. Tema käsul hakatigi saksa keeles kirjutama Baierit kreeka päritolu Y-tähega (Bayern, mitte Baiern), samas baieri murre on endiselt bairisch. Ludwigi toetatud algsed reformid olid nii liberaalsed kui ka reformimeelsed. Siiski pöördus Ludwig pärast 1830. aasta revolutsioone konservatiivsesse reaktsiooni. Hambachi meeleavaldus aastal 1832 näitas rahva rahulolematust kõrgete maksude ja tsensuuriga. Baieri ühines aastal 1834 Saksa Tolliliiduga. Aastal 1835 ehitati Baierisse Fürthi ja Nürnbergi linna vahele esimene Saksa raudtee.
pisi|[[Baieri kuninga kroon, Müncheni residents]]
Aastal 1837 tulid Baieri parlamendis võimule katoliiklaste toetatud vaimuliku liikumise ultramontanismi esindajad ja alustasid reformikampaaniat põhiseaduse osas, mis eemaldas varem protestantidele antud kodanikuõigused, samuti jõustas tsensuuri ja keelas sisepoliitika vaba arutelu. See režiim oli lühiealine ultramontanistide nõuete tõttu naturaliseerida Ludwig I iiri armuke, mis pahandas Ludwigit ja ultramontanistid visati välja.
Pärast 1848. aasta revolutsiooni ja Ludwigi populaarsuse langust loobus Ludwig I troonist, et ennetada võimalikku riigipööret, ja võimaldas oma pojal Maximilian II saada Baieri kuningaks. Maximilian II vastas rahva nõudmistele ühendatud Saksa riigi järele, kui võttis osa Frankfurdi Rahvuskogust, mis oli mõeldud sellise riigi loomiseks. Kuid kui Maximilian II lükkas Frankfurdi põhiseaduse aastal 1849 tagasi, suruti Joseph Martin Reichardi juhitud ülestõus Baieri Pfalzis Preisi vägede toetusel maha. Siiski seisis Maximilian II Baieri liitlase Austria keisririigi kõrval, opositsioonis Austria vaenlase Preisi kuningriigiga, mis pidi saama ühendatud Saksamaa keisrikrooni. Sellist vastuseisu panid pahaks paljud Baieri kodanikud, kes tahtsid ühendatud Saksamaad, kuid lõpuks kaldus Preisimaa nõustuma Saksa riigi krooni ja põhiseadusega, mida peeti liiga liberaalseks ja Preisimaa huvidele mittevastavaks.
Frankfurdi Rahvuskogu läbikukkumise tagajärjel jätkasid Preisimaa ja Austria vaidlust selle üle, milline monarhia peaks saama õiguse valitseda Saksamaad. Vaidlust Austria ja Hessen-Kasseli kuurvürsti vahel kasutasid Austria ja selle liitlased (sealhulgas Baieri) Preisimaa isoleerimiseks Saksamaa poliitilistes küsimustes. See diplomaatiline solvang viis peaaegu sõjani, kui Austria, Baieri ja teised liitlased viisid aastal 1850 väed läbi Baieri Hessen-Kasseli suunas. Siiski rahustas Preisi armee Austria maha ja nõustus kaksikjuhtimisega. See sündmus sai tuntuks kui Olmützi kokkulepe, Preisimaa poolt vaadatuna ka "Olmützi alandus". See sündmus kinnistas Baieri kuningriigi liitu Austriaga Preisimaa vastu. Plaan ühendada Saksamaa keskmise suurusega riigid Baieri juhtimise alla Preisimaa ja Austria vastu (niinimetatud Trias) luhtus peaminister Ludwig von der Pfordteni erruminekul aastal 1859. Preisimaa püüetele korraldada ümber lõtv ja juhitamatu Saksa Liit olid vastu Baieri ja Austria, kusjuures Baieri võttis aastal 1863 Frankfurdis osa läbirääkimistest Austria ja teiste liitlastega ilma Preisimaa ja selle liitlasteta.
Austria-Preisi sõda
Aastal 1864 suri Maximilian II. Tema 18-aastane poeg Ludwig II sai väidetavalt kõige kuulsamaks Baieri kuningaks olukorras, kus pinged Austria ja Preisimaa vahel aina suurenesid. Preisimaa peaminister Otto von Bismarck, tunnistades sõjaohtu, püüdis kallutada Baierit konfliktis neutraliteedi suunas. Ludwig II keeldus Bismarcki pakkumisest ja jätkas Baieri liitu Austriaga. Aastal 1866 puhkes vägivald Austria ja Preisimaa vahel ja algas Austria-Preisi sõda. Baieri ja enamik Lõuna-Saksa riikidest, v.a Austria ja Saksimaa, osalesid sõjas Preisimaa vastu palju vähem. Austria vääratas kiiresti pärast kaotust Königgrätzi lahingus ja alistati varsti. Baieri armee prints Karl Theodori juhtimisel löödi peatselt puruks Alam-Frangimaal (26. juulil 1866). Austriat alandati kaotuse pärast ning sunniti loobuma kontrollist ja mõjusfäärist Lõuna-Saksa riikide üle. Baierit säästeti rahuplaani karmitest tingimustest siiski selle pärast, et see ja teised Lõuna-Saksa riigid liikusid üha rohkem Preisimaa mõjusfääri.
Ludwig II ja Saksa keisririik
Austria kaotuse järel Austria-Preisi sõjas ühinesid Põhja-Saksa riigid kiiresti Põhja-Saksa Liitu, mida juhtis Preisimaa kuningas. Baieri ja paljude teiste Lõuna-Saksa riikide vastuseis Preisimaale kadus pärast seda, kui Prantsuse keiser Napoleon III hakkas rääkima Prantsusmaa vajadusest "kompenseerida" kaotused aastast 1814 ja lisas Baieri Pfalzi territoriaalsete nõuete hulka. Ludwig II liitus aastal 1870 Preisimaaga Prantsusmaa vastu, kelles sakslased nägid ühendatud Saksamaa suurimat vaenlast. Samal ajal suurendas Baieri oma poliitilisi, õiguslikke ja kaubandussidemeid Põhja-Saksa Liiduga. Aastal 1870 puhkes Prantsusmaa ja Preisimaa vahel Prantsuse-Preisi sõda. Baieri armee saadeti Preisi kroonprintsi alluvuses Prantsuse armee vastu.
pisi|vasakul|180px|Kuningas Ludwig II
Seoses Prantsusmaa kaotusega Saksa ühendvägede vastu oli Ludwig II see, kes pakkus, et Preisi kuningas Wilhelm I tuleks kuulutada Saksa keisririigi (Deutsches Reich) keisriks, mis toimus aastal 1871 sakslaste okupeeritud Versailles's. Saksa keisririigi territooriumideks kuulutati Põhja-Saksa Liidu riigid ja kõik Lõuna-Saksa riigid, välja arvatud Austria. Keisririik annekteeris ka endise Prantsuse territooriumi Alsace-Lorraine'i, suures osas Ludwigi soovi tõttu viia Prantsuse piir Pfalzist eemale.
Baieri sisenemine Saksa keisririiki muutus juubeldamisest Prantsusmaa kaotuse üle varsti nördimuseks uue Saksamaa kantsleri ja Preisi peaministri Otto von Bismarcki juhitava Saksamaa vastu. Baieri delegatsioon krahv Otto von Bray-Steinburgi juhtimisel säilitas Baieri kuningriigi eelisseisundi Saksa keisririigis (Reservatrechte). Keisririigis oli Baieri kuningriigil, nagu ka teistel Saksa kuningriikidel, oma armee, mis võis minna Saksa keisririigi käsutusse vaid sõja ajal.
Aastatel pärast Saksamaa ühendamist algatas Bismarck niinimetatud Kulturkampf 'i raames katoliku kiriku tagakiusamise. Kuigi see viimane piirdus Preisimaaga ega ulatunud kunagi Baieri või mõne muu peamiselt katoliikliku Lõuna-Saksa riigini, põhjustas see märkimisväärset võõrandumist Baieri ja Preisimaa vahel. Osaliselt Baieri patriootliku partei ja Saksamaa keskpartei koostöö tõttu riigipäeval pidi Bismarck lõpuks pehmendama oma katoliiklastevastast poliitikat.
pisi|300px|1890. aastate [[fotokroomiatrükk Neuschwansteini lossist. Loss ehitati Ludwig II valitsemise ajal ja on tänapäeval suur turismiatraktsioon]]
Pärast Baieri Saksamaaga ühinemist eemaldus Ludwig II üha enam Baieri poliitilisest elust ning kulutas suuri summasid oma isiklikele projektidele, nagu arvukate muinasjutuliste losside ja paleede ehitamine, millest kõige kuulsam on Wagneri stiilis Neuschwansteini loss. Kuna Ludwig kasutas nende projektide rahastamiseks riigi raha asemel oma isiklikku rikkust, viisid ehitusprojektid ta sügavalt võlgadesse. Need võlad põhjustasid palju muret Baieri poliitilise eliidi hulgas, kes püüdis mõjutada Ludwigit oma ehitistest loobuma; Ludwig keeldus ning suhted valitsuse ministrite ja monarhi vahel halvenesid.
Aastal 1886 jõudis kriis haripunkti: Baieri ministrid tagandasid kuninga, organiseerides meditsiinilise komisjoni tema hulluks kuulutamiseks ja seeläbi võimetuks oma võimu teostama. Päev pärast Ludwigi kukutamist suri kuningas mõistatuslikult, kui oli komisjoni juhtiva psühhiaatriga piki Starnbergi järve kallast (siis Würmi järv) jalutama läinud. Ludwig ja psühhiaater leiti surnuna järvest. Lahkamisaruande järgi oli surma põhjus enesetapp uppumise läbi, kuid mõned allikad väidavad, et Ludwigi kopsudest ei leitud vett. Kuigi need faktid seletavad kuiva uppumist, viitavad nad ka poliitilise mõrva võimalusele.
Regentlus ja institutsionaalne reform
Kroon läks Ludwigi vennale Otto I-le, kuid kuna Otto oli vaimuhaige, jäid monarhi ülesanded tegelikult vendade onu, prints Luitpoldi kätesse, kes teenis regendina.
pisi|vasakul|Prints-regent Luitpold, [[Justiitspalee (München)|Justizpalast (München)]]
Prints-regent Luitpoldi regentluse ajal aastatel 1886–1912 jäid baierlaste ja preislaste vahelised suhted külmaks, baierlased mäletasid Bismarcki Kulturkampf 'i katoliiklusevastasust, samuti Preisimaa strateegilist domineerimist keisririigi üle. Baieri protestis Preisi domineerimise üle Saksamaal ja solvas preisi päritolu Saksa keisrit Wilhelm II aastal 1900, keelates keisri sünnipäeval mis tahes muu kui Baieri lipu heiskamise ühiskondlikel hoonetel. Seda keeldu aga muudeti hiljem kiiresti ja võimaldati Saksa keisrilipu heiskamine kõrvuti Baieri lipuga.
Luitpoldi regendiaastaid tähistas tohutu kunstiline ja kultuuriline aktiivsus Baieris, kus seda aega tunti Prinzregentenjahre ('prints-regendi aastad') nime all. Aastal 1912 Luitpold suri ja tema poeg, prints-regent Ludwig, võttis Baieri regentluse üle. Aasta hiljem, kui Ludwig kuulutas end Baieri kuningaks ja oli siit alates tuntud kui Ludwig III, regentlus lõppes.
Prinzregentenzeit ('prints-regendi aeg'), nagu Luitpoldi regentlust sageli kutsuti, kujutas endast Luitpoldi poliitilise passiivsuse tõttu Baieri huvide järkjärgulist allutamist Saksa keisririigi huvidele. Võrreldes endise valitseja, kuningas Ludwig II õnnetu lõpuga näis see katkestus Baieri monarhias isegi tugevamana. Lõpuks tõi 1913. aasta konstitutsioonimuudatus ajaloolaste arvates kuningavalitsuse jätkumisse määratud katkestuse, mis tähendas kaudselt esimest sammu konstitutsiooniliselt parlamentaarsele monarhiale üleminekul. Tänapäeval peetakse neid kahte arengut peamiseks põhjuseks Baieri kuningriigi vastupanuta lõpuks 1918. aasta novembrirevolutsiooni ajal. Prints-regendi aastad muundusid lõpuks – ennekõike tagasivaates – Baieri kuldajastuks ja "muinasjutukuningas" Ludwig II-t leinatakse folkloorsel-nostalgilisel viisil tänapäevani.
Esimene maailmasõda ja kuningriigi lõpp
Aastal 1914 puhkes seoses Austria-Ungari sissetungiga Serbiasse pärast Austria ertshertsogi Franz Ferdinandi tapmist Bosnia serblasest võitleja poolt liitude kokkupõrge. Saksamaa asus endise rivaali ja nüüdse liitlase Austria-Ungari poolele, samas kui Prantsusmaa, Venemaa ja Ühendkuningriik kuulutasid Austria-Ungarile ja Saksamaale sõja. Algul püüdlesid ajateenijad Baieris ja mujal üle Saksamaa innukalt Saksa armeesse. Leopold, Baieri prints oli alates 29. augustist 1916 Saksa idavägede ülemjuhataja. Esimese maailmasõja puhkedes saatis kuningas Ludwig III Baieri solidaarsuse väljendamiseks Berliini ametlikud saadikud. Hiljem nõudis Ludwig Baierile isegi anneksioone (Alsace ja Antwerpen Belgias, et saada ligipääsu merele). Selle varjatud mõte oli säilitada pärast võitu Preisimaa ja Baieri vahelist võimutasakaalu Saksa keisririigis. Patiseisu ja verise sõja tõttu läänerindel väsisid baierlased, nagu ka paljud teised sakslased, jätkuvast sõjast.
pisi|Kuningas Ludwig III esimese maailmasõja ajal 1915. aastal [[Lvivis]]
Aastal 1917, kui Saksamaa olukord oli esimese maailmasõja tõttu järk-järgult halvenenud, sai Baieri peaminister Georg von Hertling Saksamaa kantsleriks ja Preisimaa peaministriks ning Otto von Dandl tehti uueks Baieri peaministriks. Süüdistatuna pimedas lojaalsuses Preisimaale, muutus Ludwig III sõja ajal üha ebapopulaarsemaks. Aastal 1918 püüdis kuningriik sõlmida liitlastega eraldi rahu, kuid katse ebaõnnestus. Aastal 1918 levisid rahvarahutused üle Baieri ja Saksamaa; Baieri trots Preisi hegemoonia suhtes ja Baieri separatism olid võtmetegurid.
7. novembril 1918 põgenes Ludwig koos perekonnaga Müncheni paleest. Ta oli esimene Saksa keisririigi monarh, kes kukutati. Mõni päev hiljem loobus Saksamaa troonist Wilhelm II ja Ludwig III andis koos teiste Saksa monarhidega varsti pärast troonist loobumist välja Anifi deklaratsiooni. Sellega jõudis Wittelsbachi dünastia lõpule ja endine Baieri kuningriik muutus Baieri vabariigiks, mis eksisteerib veel tänapäevalgi.
Ludwig III matusest aastal 1921 kardeti või loodeti sädet monarhia taastamisele. Vaatamata monarhia kaotamisele sängitati endine kuningas kuningliku perekonna, Baieri valitsuse, sõjaväelaste ja umbes 100 000 pealtvaataja ees kuninglikel matustel. Prints Rupprecht ei soovinud oma isa surma monarhia jõuga taaskehtestamiseks ära kasutada, eelistades teha seda seaduslikult. Müncheni peapiiskop kardinal Michael von Faulhaber väljendas oma matusekõnes selget pühendumust monarhiale, kui Rupprecht ainult kuulutaks, et asub oma sünniõigusejärgsele kohale.
Geograafia, halduspiirkonnad ja rahvastik
pisi|Baieri kuningriik aastal 1808, mil sisaldas Tirooli pisi|vasakul|Kuurvürstkond (1778) ja Baieri kuningriik (1816)
Kui Napoleon I lõpetas Saksa-Rooma riigi ja Baierist sai aastal 1806 kuningriik, siis tema pindala mitmekordistus. Tirool (1805–1814) ja Salzburg (1810–1816) ühendati ajutiselt Baieriga, kuid lõpuks loovutati Austriale. Reini Pfalz ja Frangimaa omakorda annekteeriti aastal 1815 Baierisse.
Baieri kuningriik oli aastast 1837 jagatud 8 halduspiirkonnaks (Regierungsbezirk). Piirkondi (kreise) kutsuti peamiste jõgede järgi, kuni kuningas Ludwig I Baieri halduspiirkonnad aastal 1837 reorganiseeris ja taastas vanad nimed Ülem-Baieri, Alam-Baieri, Frangimaa, Švaabimaa, Oberpfalz ja Pfalz. Ta muutis ka oma tiitlit: Ludwig, Baieri kuningas, Frangimaa hertsog, Švaabimaa hertsog ja Reini pfaltskrahv. Tema järglased säilitasid need tiitlid. Ludwigi plaan ühendada ka Pfalzi idaosa Baieriga ei teostunud. Wittelsbachide endine valdus, Pfalzi kuurvürstkond, tükeldati aastal 1815, Reini idakallas Mannheimi ja Heidelbergiga anti Badenile, läänekallas lubati Baierile. Seal asutas Ludwig Ludwigshafeni kui Baieri rivaali Mannheimile.
Statistika
pisi|Baieri kuningriik [[Reini Liit|Reini Liidus aastal 1806, liidetud Tirool]] pisi|Baieri kuningriik [[Reini Liit|Reini Liidus aastal 1812, liidetud Salzburg]] pisi|Baieri kuningriik [[Saksa Liit|Saksa Liidus aastal 1816, liidetud Reini Pfalz]]
670. aastad
670. aastad
670. aastad on aastad 670–679 pKr.
Sajandid: 6. sajand - 7. sajand - 8. sajand
Kümnendid: 620. aastad 630. aastad 640. aastad 650. aastad 660. aastad - 670. aastad - 680. aastad 690. aastad 700. aastad 710. aastad 720. aastad
Kati Saara Murutar
pisi|Kati Vatmann-Murutar 1998. aastal Foto: Jaan Künnap Kati Saara Murutar (sünninimi Kati Vasar; 2010. aastani Kati Murutar; 2010–2011 Kati Murdmaa; sündinud 21. märtsil 1967 Tallinnas) on eesti ajakirjanik ja kirjanik. Praegusel ajal õpetab ta Kehtna Kutsehariduskeskuses, Emajõe Keeltekoolis ning Juuru Vilde-koolis eesti keelt ja kirjandust.
1985. aastal lõpetas ta Pärnu 4. Keskkooli, Aita Indriksoni balletistuudio, Pärnu kunstikooli esimese lennu ja 1990. aastal Tartu Ülikooli ajakirjanduse erialal.
Ta osales tõsielusarjas "Džunglistaar". Praegu juhib ta Rapla maakonnas Kuusiku Altveskisse loodud kultuurikeskust.
Looming
Esimene avalik töö oli joonistus "Paraadile!", mis ilmus ajakirja Täheke 1974. aasta viiendas numbris. Temalt on ilmunud 60 raamatut, kümmekond näidendit-lavastust. 1995–1996 kirjutas ta "Õnne 13" käsikirja.
"Naisena sündinud", "Kati Jututar", "Mina ise ju!", "Õnne tänava lood" I-III, "Abitu", "Mustlasena sündinud", "Ettevaatust, Emma!", "Igavestel alleedel - Barbara von Tiesenhusen", Isadora Duncan ja Marlene Dietrich, Puugid kuubis, Kümme neegrit Katjušaga, Kuhu kuningad kadusid?, Tuudur, prints ja gripp, Džungliseaduste vangid, Viimnekuu, Lagerii, Eedeni aed, Üdini tungimine - luuüdi siiramine 15 aastat Eestis - professor Hele Everaus, Naisena sündinud 20 aastat hiljem, 90 kammi - ESTIKO kontsern 90, Multiresistentne Mamma Bakter - professor Marika Mikelsaar 70, Õnne hääl, Egiptuse eha - vana tsivilisatsiooni lõpp, Ohtlik lend I-IX, Ja mere ääres väike maja, Vigursaetud puitskulptuurid, Hingake! - professor Mart Kull, Jänkujuss - kevad voolab, Talv Eedenis, Projektilaps Pärnust, Kättemaksukontor I-III, Tuusik teisele kaldale, Anita ja UFO, Röövlirahnu Martin, Kodutunne - ärge jätke mind üksi Marlene; Tuudur, Plutt ja Magdaleena; Ja siis tuli Prints; Eestlaste neli kuningat; Söödi armastusest ära; Mina, naine!; Kurge oodates.
Isiklikku
Tema isa oli laulja Harri Vasar ja ema Ille Vasar. Tema vanem vend oli karikaturist Aarne Vasar, noorem vend Lauri Vasar on ooperilaulja, isapoolne tädipoeg on Lauri Saatpalu ja onupoeg Aivar Mäe.
20 aastat kestnud abielust Alo Murutariga on tal viis last ja neil omakorda seitse lapselast. Poeg Richard Murutar on telesaate "Ajujaht" võitja. Keskmine tütar Brigita Murutar osales lauljana konkursil "Eesti laul 2014". Noorem tütar Maria Indira Murutar on tuntust kogunud alates 2020 aastast Tiktoki platvormil.
2010. aastal abiellus Kati filmimees Peter Murdmaaga, kuid see liit kestis viis kuud (abielu lahutati 2011).
2011. aasta mais abiellus Kati Tarmo "Terminaator" Arumetsaga, kuid järgmisel aastal nad lahutasid.
7. juulil 2020 abiellus ta Altveski vesiveski peremehe Robert Borodiniga. See kooselu algas juba 2017. aastal ja kestis kuni 2021. aasta maikuuni, mil Kati kolis koos noorima tütre Maria Indiraga elama merekonteinerisse. Septembrist 2022 on õpetajanna-kirjaniku ametlik perekonnanimi taas Murutar.
Katile kuulub Südamesalu kinnistu ja vabaõhu katedraal, mida ümbritseb pokumaa ning mida hooldavad tema hobused.
Tarakuse
Tarakuse on küla Ida-Viru maakonnas Alutaguse vallas. Küla on asutatud 1907 aasta suvel, kui kümmekond Avinurmest pärit meest ostsid ära Tarakuse poolmõisa ja jagasid selle taludeks. Uue eluaseme otsimise tingis Avinurme mõisa taludeks jagamine.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Mäetaguse valda.
Aegviidu
Aegviidu on alev Harju maakonnas Anija vallas.
Aegviidu piirneb lõunas Lääne-Viru maakonna Tapa vallaga.
680. aastad
680. aastad
Aegviidu
Valla staatuse sai alev 25. augustil 1993.
680. aastad
680. aastad on aastad 680–689 pKr.
Aegviidu
Aegviidu viimane vallavanem oli Riivo Noor.
Ajalugu
pisi|Droonivideo Aegviidu veetornist ja asulast pisi|Droonivideo Aegviidu siniallikast ja ümbruskonnast
Aegviidut mainiti esimest korda aastal 1529 nimega Aykeuyte (tegemist oli Lehtse mõisale kuulunud metsaperega). 18. sajandi alguses asus Aegviidus kõrts. 1796. aastast pärineval Ludwig August Mellini "Liivimaa atlase" kaardil on Aegviidu kohta kasutusel nimekuju Aegwid.
Kohas, kus Piibe maantee ristub raudteega, asusid juba 1820. aastatel hobupostijaam ja Lehtse mõisnike jahiloss. Hiljem rajati piirkonda ka Ambla kihelkonna Lehtse mõisa karjamõis (saksa keeles Charlottenhof). Kunagise karjamõisa ala kutsutakse tänini nimega "Poolemõisa".
Aegviidust palju varem on mainitud Kosenõmme küla, mis 1970. aastatel Aegviiduga kokku kasvas. 16. sajandi alguses üksiktaluna esinenud Kosenõmmet mainitakse koos veskiga juba aastal 1379 (Cosgenomne, Cosghenmomme).
Nimi
Rahvajutu järgi ei tulevat Aegviidu nimi sõnadest "aega veetma", kuigi tegemist on kauni suvituskohaga, vaid see pidavat pärinema 18. sajandist, kui läbi soode ja rabade rajati Piibe maanteed. Maantee ehitamine võttis väga kaua aega ja sellest tuligi nimi Aegviidu. Tegelikult on nimi vanem ja nime algusosa on ka nimetavas, mitte omastavas käändes.
Aegviidu nime on seostatud ka püha Aegidiuse nimega ja mehenimega Viidu. Ent kuna Aegidiuse kultuse Eesti aladele levimise kohta puudub ajalooline tõestusmaterjal ja nimi Viidu on pigem levinud Lõuna-Eestis, ei peeta neid võimalusi tõenäoliseks.
Aegviidu saksakeelne nimi on Charlottenhof (kui Aegviidu alad kuulusid Lehtse parun Hoyningen-Huenele, kes nimetas ta selle oma tütre järgi). Vahel kutsutakse Aegviidut ka Kõrvemaa pealinnaks.
1935. aasta 30. juunil avati Aegviidus supelbassein.
Seltsitegevus
1930. aastal tegutses Aegviidus kolm seltsi:
Elanikkond
1970 elas Aegviidus 1250 inimest, 1979. aastal 1311.
Aegviidu sõprusvald oli Ylihärmä vald Soomes.
Tänavad
Aegviidus asuvad järgmised tänavad:
680. aastad
Sajandid: 6. sajand - 7. sajand - 8. sajand
Kümnendid: 630. aastad 640. aastad 650. aastad 660. aastad 670. aastad - 680. aastad - 690. aastad 700. aastad 710. aastad 720. aastad 730. aastad
Aastad: 680 681 682 683 684 685 686 687 688 689
Aleksander III
thumb|Aleksander III, [[Ivan Kramskoi portree]] Aleksander III (Александр III Александрович; 10. märts (26. veebruar) 1845 – 1. november (20. oktoober) 1894) oli Venemaa keiser 1881–1894, pärines Holstein-Gottorp-Romanovite dünastiast. Ta oli Aleksander II poeg ja Nikolai II isa. Ta on läinud ajalukku repressiivse poliitika rakendajana ning venestamise algatajana.
Noorpõlv
Tsesareevitš Aleksander Aleksandrovitši juhendajad olid tema nooruses ajalooprofessor Sergei Solovjov (1820–1879), kindral Mihhail Dragomirov (1830–1905), õigusteaduse professor Konstantin Pobedonostsev (1827–1907), ohvitser Nikolai Zinovjev (1801–1882) jt.
Aleksandrist sai troonipärija (tsesareevitš) 12. aprillil 1865, kui suri tema vanem vend Nikolai.
Ta osales Vene-Türgi sõjas aastail 1877–1878. Tsaar Aleksander II ülesandel tuli tal komandörina oma salgaga hoida positsioone Ruštšuki kindluse juures. Üles näidatud tarkuse ja vapruse eest määras keiser talle Georgi risti.
Sisepoliitika
Aleksander sai troonile pärast seda, kui narodnikud mõrvasid 1881. aastal ta isa Aleksander II. Mõrva tõttu otsustas ta mitte jätkata isa liberaalsete joontega poliitikat, vaid koondada kogu võimu keisri ümber ja luua teisitimõtlejate rangemaks kontrolliks politseiriik. Karmistati tsensuuri ja suurendati riiklikku propagandat.
Samas püüdis ta talurahva olukorda parandada aeglaste abinõudega – vähendas maa päriseksostu hindu, lõi Talupidajate panga (Крестьянский банк), et talupidajad saaksid mõisnikelt maade väljaostmiseks soodsat laenu.
Venemaa kultuuri ja ideoloogia määratlemisel eemaldus ta Euroopast ning arendas teooriat Venemaa ainulaadsest rollist maailma kultuuriruumis.
13. (vkj 1.) märtsil 1887 kavatsesid vandenõulased Aleksander III tappa, kuid nende ettevõtmine ebaõnnestus ja selle organiseerijad arreteeriti. Vandenõulastest üliõpilassalga juht oli Aleksandr Uljanov, kes oli Vladimir Uljanovi vanem vend.
Välispoliitika
Välispoliitiliselt lähenes Venemaa Aleksander III valitsemisajal Prantsusmaale, kellega sõlmiti 1891. aastal ka liiduleping. Selle keisri 13-aastase valitsemisaja jooksul ei osalenud Venemaa ainsaski sõjas. Seetõttu pälvis ta juba eluajal rahutooja hüüdnime. Saksamaaga jäid suhted segaseks, kuid selle tõttu, et keiser Wilhelm II toetas Austria-Ungarit, hakkasid Venemaa ja Saksamaa suhted peagi halvenema.
1885. aastal viis ta lõpule Kesk-Aasia ühendamise Venemaaga.
Isiklikku
thumb|Keisrinna Maria Fjodorovna (1847–1928) 1866. aastal abiellus ta Taani kuninga Christian IX ja Hessen-Kasseli Louise teise tütre, printsess Maria Sophia Fredericka Dagmariga (pärast õigeusku üleminekut venepäraselt Maria Fjodorovna, 1847–1928), kes sünnitas talle neli poega ja kaks tütart:
Kalamazoo
Kalamazoo on linn Ameerika Ühendriikides Michigani osariigis, Kalamazoo maakonna keskus.
Linnas asuvad Lääne-Michigani Ülikool ja Kalamazoo College.
Kihelkonna kihelkond
thumb|Kihelkonna kirik (2005)
California (täpsustus)
Kohad:
Kihelkonna kihelkond
Kihelkonna kihelkond (lühend Khk; saksa keeles Kirchspiel Kielkond) oli kirikukihelkond Saaremaal ja Liivimaa kubermangus Kuressaare kreisis.
California (täpsustus)
Põhja-Ameerikas: