cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tallinna Üksik-Päästekompanii
1990. aastate algul õnnestus Eesti sõjaväelastel ja kaitseliitlastel lahkuvalt Vene armeelt üle võtta vähemalt 5–6 BTR-60, neist 1 sidesoomuk BTR-60PU. Lisaks sõjaväeotstarbelistele oli üks ümberehitatud BTR-60 kasutusel Päästeameti Tallinna Üksik-Päästekompaniis. 2. septembril 2004 Lihula kalmistult peaminister Juhan Partsi korraldusel “60 aastat Eesti kaitselahingutest” monumendi eemaldamise järel toimetati monument Tallinna Üksik-päästekompanii territooriumile ja  taaspüstitati hiljem Eesti Vabadusvõitluse Muuseumis Lagedil.
Kompanii ülem oli: 1992–2005 kapten Kaido Kaurit.
Päästekompanii struktuuriüksused olid:
Päästekompanii funktsioonid olid vastavalt Tallinna Üksik-Päästekompanii põhimäärusele:
Glencadami destilleerimiskoda
pisi|Glencadami destilleerimiskoda Glencadami destilleerimiskoda on 1825. aastal asutatud viski destilleerimiskoda Šotimaal Anguse omavalitsuses.
Virtoni ringkond
Virtoni ringkond on üks viiest haldusringkonnast Belgias Luxembourgi provintsis.
Vallad ja osavallad
Ringkond koosneb 10 vallast ja 49 osavallast.
Irina Bulmaga
pisi|Irina Bulmaga (2022)
Irina Bulmaga (sündinud 11. novembril 1993 Moldovas) on moldaavia päritolu Rumeenia maletaja, naiste suurmeister (2012).
Bulmaga mängis kuni 2009. aastani Moldova eest ja alates 2009. aastast esindab ta malevõistlustel Rumeeniat. Ta on kahekordne Moldova (2007, 2008) ja 2018. aasta Rumeenia naiste malemeister. 2017. aastal Riias toimunud Euroopa naiste meistrivõistlustel sai ta 37. koha.
Ta on mänginud Rumeenia naiskonna koosseisus viiel naiste maleolümpial (2008–2016).
Bulmaga sai FIDE-lt 2008. aastal naiste rahvusvahelise meistri, 2012. aastal naiste suurmeistri ja 2013. aastal rahvusvahelise meistri nimetuse.
Amelinghausen
thumb|Luterlik Püha Hippolytuse kirik
Amelinghausen on vald Saksamaal Alam-Saksi liidumaal Lüneburgi kreisis. Valla pindala on 27,26 km². 31. detsembril 2017 elas seal 4004 inimest.
Vald asub keset Lüneburgi nõmme loodusparki. Amelinghausenist idas on Lopau jõe ülemjooks tõkestatud Lopausee järve moodustamiseks, mida kasutavad turistid.
Luik (tähtkuju)
pisi|Luige tähtkuju on hästi nähtav ka palja silmaga Luige tähtkuju (ladina Cygnus) on tähtkuju põhjataevas. See on üks tuntumaid tähtkujusid põhjataevas.
Amelinghausen
Vallaosad
Vallas on järgmised külad:
Luik (tähtkuju)
Luik on üks Ptolemaiose kirjeldatud 48 tähtkujust ning kuulub 88 tänapäeva tähtkuju hulka. See on suuruselt 16. tähtkuju, kattes 804 ruutkraadi. Tähtkujus moodustab täht Deneb koos Veega ja Altairiga Suve Kolmnurga. Luiges asub ka üks tuntumaid kaksiktähti Albireo (β Cyg). Lisaks on heledamad tähed veel γ Cyg (Sadr), δ Cyg ja ε Cyg (Glenah). P Cygni on 5300 valgusaasta kaugusel asuv hüperhiid, üks Linnutee heledamaid tähti.
Amelinghausen
Ajalugu
Amelinghausenit on esmamainitud 22. mail 1293. Kuid asustus algas uuemal kiviajal. Esimesed inimesed piirkonnas olid rändkütid ja korilased umbes aastal 15 000 eKr. Nad jälitasid läänest tulevaid põhjapõdrakarju, kelle jaoks see piirkond, tänapäeva Lüneburgi nõmm, pakkus uut elupaika tänu oma palju mõõdukamale kliimale (kuigi oli veel jääaeg).
Luik (tähtkuju)
Cygnus X-1 on massiivne röntgenikiirguse allikas, mis koosneb ülihiiust HDE 226868 ka mustast august. Cygnus X-3 on mikrokvasar.
Amelinghausen
Ajalugu
Tuhandeid aastaid hiljem, umbes aastal 3700 eKr, asusid sinna esimesed inimesed. Piirkonna esimesed asukad asusid Luhe jõe kallastele. Suhtlemise tulemusena rahvaga lõunas olid nad juba omandanud teadmisi põllumajandusest. Säilinud matusepaigad tunnistavad püsiasustust tänapäeva Lüneburgi nõmmel uuemal pronksiajal (1100–800 eKr), varajasel rauaajal (600–800 eKr) ja Rooma-eelsel rauaajal (600 eKr – Kristuse sünd), kuni rahvasterändamiseni (2.–6. sajand pKr).
Luik (tähtkuju)
Udukogudest on Luige tähtkujus näiteks Põhja-Ameerika udukogu, Messier 39 ja NGC 6826.
Amelinghausen
Ajalugu
Üks tuntud hauapaiku, mis nagu peaaegu kõik uuemast kiviajast, asub väikesel taastatud nõmmemaa alal ja on tänapäeval tuntud kui Oldendorfer Totenstatt. Seal asub kõrvuti mitu hauatüüpi (tumulused, urniväljad ja dolmenid) ja seda võib täna vaadata.
Luik (tähtkuju)
Luiges on ka hajusparved Messier 29 ja NGC 6910.
Amelinghausen
Ajalugu
Küla nimi on tuletatud piiskop Amelung von Verdeni järgi. Amelung austas arvatavasti Hippolytust Roomast ja nimetas kiriku tema järgi. Vastavalt kohanimede päritolu uurimisele näitab lõpp -hausen, et see on üks hiljutisemaid asulaid (pärast 800. aastat) Bardengaus, sest sellised kohanimelõpud nagu -burg, -hagen, -ingen, -rode või isegi -husen (-hausen) võeti kasutusele frankide ajajärgul.
Piiskopi eravaldused, sealhulgas niinimetatud Junkernhofi talu, ei läinud pärast tema surma 962. aastal Verdeni piiskopkonnale, vaid liidendati tema venna Hermann Billungi poolt (suri 973. aastal), mis hiljem viis ekskommunikatsioonikorralduse kehtestamisni talle.
Amelinghausen oli foogtkond, kuhu kuulus 16 küla ja mis allus Winsen an der Luhe suurfoogtkonnale. Siiani on seal kohus (Gerichtsstätte) oma jurisdiktsiooniga, sealhulgas metsamaa kohus (Holzmarkengericht).
Pühapäeval 7. juunil 1818 toimus Amelinghausenis tulekahju, nagu on mainitud "Isamaalise arhiivi" (Vaterländischen Archiv) teises köites, iga-aastases kroonikas. Seesama dokument mainib ka, et 21. oktoobril 1818 lendas Clausthalis õhku püssirohuladu, tappes 27 inimest.
Kahetsusväärne tulekahju, mis ei olnud sõjast põhjustatud, oli Amelinghausenile suur katastroof, kuna kogu küla vanem osa põles vaid kahe tunniga maha. Sel ajal Amelinghausenis tegutsenud pastor Jacob Heinrich Grewe jättis traagilisest sündmusest üksikasjaliku ettekande.
Iidne külakirik, ehitatud 1501. aastal ümara kivitorniga, hävines selles lõõmas.
Sakside valitsemine
Haldusüksused sakside ajal olid niinimetatud Gaud, mis jagunesid Goh'deks. Amelinghausen kuulus Bardengausse, mille ala kattis tänapäeva Lüneburgi kreisi ja osi Harburgist, samuti Soltau ja Uelzeni. Amelinghauseni Goh kattis piirkonna Luhe ülemjooksult Lopau alamjooksuni. Õigust Goh'des jagasid niinimetatud Gau või Goh krahvid (Gaugrafen või Gohgrafen). Nad valiti ametisse sakside kohtupiirkonna (Gerichtsgemeinde) poolt.
Gau eesotsas seisis vabade aadlike (Edelfrei) inimeste rühma poolt valitud mees. 8. sajandi lõpus lubas Frangi keiser Karl Suur vanal Gau süsteemil jätkuda, kuid pani valitud juhtide asemel ametisse keiserlikud ametnikud. See andis krahvidele kogu vastutuse ja võimu, kaasaarvatud kohtualluvuse. Krahvide ametid ja valdused muutusid aja jooksul päritavaks.
Lüneburgi maa piirkondlik areng
961. aastal nimetas keiser Otto I krahv Hermann Billungi Saksimaa hertsogiks. Uus hertsog ehitas oma linnuse Lüneburgi Kalkbergile. Sealt alates oli Lüneburg tema valduste keskus. Pärast Verdeni piiskopi Amelungi, kes oli Billungi vend, surma nõudis Verdeni piiskopkond Amelungi valdust. Hertsog Hermann Billung ei nõustunud sellega ning nõudis oma venna pärandit, kuigi selle tulemusena ta tõenäoliselt ekskommunikeeriti kiriku poolt. 1106. aastal anti hertsogkond üle Lothar von Supplinburgile. Tänu Lothari staatusele ja jõukusele, mis tugines võimule, läks hertsogkond 1137. aastal Welfidele ja jõudis oma kõrgpunkti Heinrich Lõvi ajal, kuid siis saabus lõpp. 1235. aastal anti Braunschweig-Lüneburgi hertsogkond Welf Ottole. 1267. aastal jagasid tema pojad Albrecht ja Johann Braunschweig-Lüneburgi eraldi Braunschweigi ja Lüneburgi vürstkondadeks. Lüneburg jäi hertsog Johanni järglaste kätte 1359. aastani. 25. mail 1428 jagati Welfide valdused taas Celles. Hertsog Bernhard ja tema poeg Otto said Lüneburgi vürstkonna. Braunschweig-Wolfenbütteli vürstkond läks Bernhardi vennale.
Lüneburgi ringkondlik jaotus
Järk-järgult asendati sakside Gau struktuur niinimetatud ringkondliku jaotusega (Amtsverfassung). Selle kohaliku jaotuse algus Lüneburgi vürstkonnas pärineb 14. sajandist. 13. sajandi jooksul asutasid Welfi hertsogid haldusüksused, niinimetatud Verwaltungseinheiten. Uue ringkonna keskuseks oli linnus, milles kõige tähtsam mees toimis kui Burgvogt. Asendushaldussüsteem toimis üllatavalt hästi, kuna foogtid olid hertsogkonna ametnikud ja said hertsogite annetatud valdusi. 16. sajandil toimus vana halduse tsentraliseerimine ja süstematiseerimine. Lüneburgi ringkondliku jaotuse laienemine jätkus 16. sajandil. 18. sajandi lõpul oli kogu Lüneburgi vürstkond jagatud 29 ringkonnaks või Amtiks.
Mari Kanasaar
Haridus
Õppis Tallinna 27. 8-klassilises koolis Rahumäel ja seejärel Tallinna 7. Keskkoolis. Aastatel 1956–1962 oli moeüliõpilane Eesti Riiklikus Kunstiinstituudis.
Pekka Kokkonen
Kokkonen oli poolraskekaalus (kuni 81 kg) kokku kolmekordne Soome meister aastatel 1954–1955 ja 1957 ning sai 1953. aastal II keskkaalus (kuni 75 kg) III koha.
Kokkonen poksis oktoobrist 1957 kuni augustini 1967 elukutselisena. Ta pidas kokku 57 kohtumist ning võitis neist 37 (neist 28 nokaudiga) ja kaotas 16 (neist 3 nokaudiga) kohtumist ning 4 kohtumist jäi viiki.
Mari Kanasaar
Haridus
11-aastaselt põdes ta lastehalvatust ning sellest ajast saati vajas ta liikumiseks ratastooli.
Töö
Aastatel 1963–1965 oli Tallinna Moemaja kunstnik, kavandas rõivamudeleid. Aastatel 1965–1992 töötas ta ajakirja Siluett moekunstniku ja toimetajana, kirjutas ajakirjale artikleid ja tegi moeillustratsioone.
Eesti Kunstnike Liidu liige aastast 1969.
VIA
VIA või Via võib tähendada järgmist:
Mari Kanasaar
Teosed
2010. aastal ilmus Sulev Olli ja Mari Kanasaare koostöös "Printsessi voodikohendaja päevaraamat".
2013. aastal ilmus tema kirjutatud essee kakskeelses raamatus "Kaamos : Eesti mood täna = Fashion now: Estonia" (kirjastus Stiilikanal).
Ida sõjaväeringkond
Ida sõjaväeringkond (vene keeles Восточный военный округ) on Venemaa relvajõudude sõjaväeringkond, keskusega Habarovskis.
Amelinghausen
Amelinghauseni mõjusfäär
Kaasaegse nimetuse "Vogtei Amelinghausen" (Amelinghauseni foogtkond) leiab kõigepealt 1450. aasta maksuregistrist (Schatzregister). Register näitab kord aastas Amelinghauseni ringkonna piires registreeritud elanike maksu. Amelinghauseni foogtkond esineb rahandusregistris märkusega: Uppe der Tecche, mida Hammerstein Loxten kahtlustab, on kirje ajast enne lossi hävitamist Lüneburgi Kalkbergil, kus tema arvates asus selle piirkonna külade sissetulekute kogumise keskus. 15. sajandil kuulusid Amelinghauseni foogtkonda järgmised 39 küla: Munster, Ilster, Kohlenbissen, Schmarbeck, Trauen, Creutzen, Bispingen, Behringen, Haverbeck, Ehrhorn, Wilsede, Evendorf, Hörpel, Volkwardingen, Borstel, Hützel, Steinbeck, Garlstorf, Toppenstedt, Putensen, Südergellersen, Drögennindorf, Betzendorf, Diersbüttel, Rehlingen, Holtorf, Ehlbeck, Dehnsen, Etzen, Wohlenbüttel, Oldendorf, Marxen, Harlsem, Schwindebeck, Sottorf, Soderstorf, Rolfsen, Wetzen ja Amelinghausen.
Amelinghauseni ringkonnafoogtkond
Ringkonnafoogtide (Amtsvögte) töölevõtmine oli kantselei (Kanzlei) vastutada Celles. Esimesed kuus foogti olid: Hans von Iburg, Harman Lucht, Joachim Brabandt, Fritz Eltze, Viktor Dolle ja Peter Oberg. Esimese kuue nimed on teada hilisema Enckhauseni ringkondliku foogtkonna kirjast 12. augustist 1646.
Uus haldus aastatel 1810–1866
Ringkondlik haldussüsteem, kuigi kestis 1885. aastani, koges katkestust Napoleoni ajastul. Prantsuse prefektuurisüsteem toodi Saksa territooriumile 1810. aastal. Süsteemil oli nelja tüüpi haldus- ja kohtutaset. Suurim oli departemang, mida juhtis prefektuur, kelle kõrval töötas peasekretär. Lisaks oli kolmest või neljast liikmest koosnev prefekturaat, kes teostas kohtuvaidlusi haldusküsimustes. Departemang jagunes üksikuteks ringkondadeks (Distrikte). Väikseimad üksused olid kommuunid (Kommunen) või munitsipaliteedid (Munizipalitäten). Kakskümmend viis kuni kolmkümmend küla või kommuuni rühmitati raadideks (mairie). Rae eesotsas oli Bürgermeister. Siis olid veel kantonid (Kantone), kus oli umbes 5000 elanikku. Suurem osa Amelinghauseni foogtkonnast kuulus 4. juulist 1811 Behringeni rae alla. Uus toonase Hannoveri ringkonna jaotus jõustus 1. oktoobril 1852. Seniajani olid haldus ja kohus eraldatud.
Halduse areng Preisi mõju all
Vaatamata piirkonna annekteerimisele Preisimaa poolt jäid selle haldus ja kohus peaaegu endiseks. Kuid Preisi riik pidas vajalikuks erihaldustaset ringkonnavalitsuse (Amt) ja riigi senešalli (Landdrostei) vahel. Lüneburgis rajas Preisimaa seitse sellist maakonda (Kreise). Tekkinud maakonnad jagati edasi suurmaaomanike, linnade esindajate ja valdade esindajate vahel. 1928. aastal jaotati Lüneburgi maakond 71 vallaks. 1867. loodud maakonna eesotsas seisis Landrat, kes ei olnud valitud president, vaid Preisi ametnik. Aastatel 1885–1919 olid pooled Lüneburgi maakonnanõukogu liikmed valdadest ja pooled suurmaaomanike hulgast.
Pragmatism
Pragmatism on suund filosoofias, mis asetab rõhu praktikale ja tegutsemisele teadmise, väärtuse või tähenduse alusena. Pragmatism on tähendusteoreetiline vaade, mille järgi lausete tähendus ja tõesus tuleneb sellest, kuidas keelekõnelejate kogukond kasutab keelt eesmärkide saavutamiseks. Sellega vastanduvad pragmatistid representatsionistlikule arusaamale, et keel mingis mõttes esitab objektiivset reaalsust.
Kujunes välja 19. sajandi lõpul ja selle peamised esindajad olid Charles Peirce, William James ja John Dewey. Hiljem Peirce mõnevõrra eristas oma positsiooni Jamesi ja Dewey suhtes, nimetades oma vaate pragmatismiks. Pragmatistideks võib pidada veel filosoofe nagu Ludwig Wittgenstein, Richard Rorty, Robert Brandom ja Huw Price. Tänapäeval on pragmatism levinud filosoofiasuund.
Barum (Lüneburg)
Barum on vald Saksamaal Alam-Saksi liidumaal Lüneburgi kreisis. Valla pindala on 9,8 km². 31. detsembril 2017 elas seal 2013 inimest. Barumi alljaotused on Barum, Horburg ja St. Dionys. Barumit läbib Neetze jõgi.
pisi|tühi|Kirik St. Dionysis
Mõkola Lõssenko nimeline Lvivi Rahvuslik Muusikaakadeemia
Mõkola Lõssenko nimeline Lvivi Rahvuslik Muusikaakadeemia (ukraina keeles Львівська національна музична академія імені Миколи Лисенка) on muusikakõrgkool Ukrainas Lvivis.
Strathisla destilleerimiskoda
pisi|Strathisla destilleerimiskoda Strathisla destilleerimiskoda on aastal 1786 asutatud viski destilleerimiskoda Šotimaal Moray omavalitsuses.
Susanna Aleksandra
Susanna Aleksandra (õieti Susanna Aleksandra Veldi; sündinud 21. septembril 1989 Tallinnas) on eesti džässlaulja ja helilooja.
Haridus
Aastatel 2010–2014 õppis ta Heino Elleri nimelises Tartu muusikakoolis džässlaulu Ursel Oja juhendamisel. Aastatel 2015–2019 õppis Helsingis Sibeliuse Akadeemias džässmuusika erialal Jenny Robsoni, Aija Puurtineni ja Jukkis Uotila juhendamisel. 2019. aastal alustas džässmuusika magistriõpinguid Helsingi Kunstiülikooli Sibeliuse Akadeemias.
Muusika
Oma džässansambliga astus Susanna Aleksandra esmakordselt lavale 17-aastaselt. 2015. aastal ilmus tema omaloominguline debüütalbum "Miracles". Albumil musitseerivad Vladimir Võssotski (klaver), Joel Remmel (klaver), Holger Marjamaa (klaver), Mihkel Mälgand (kontrabass), Ahto Abner (trummid).
2017. aasta suvel ilmus koostöös soome džässmuusikutega singel "Golden Boy" (muusika Ilmari Rönkä, sõnad Susanna Aleksandra).
2016. aastal osales Mikk Targo ja Lutz Krajenski suurprojektis "Muinaslugu sinilinnust" uude kuude Aarne Oidi menuloo "Kaks kuukiirt". 2020. aastal avaldas loo ingliskeelse versiooni The Dance Must Go On kitarrist ja produtsent U-Nam Ameerika Ühendriikides.
2020. aasta märtsis ilmus teine omaloominguline album “Souls of the Night” Jaapanis (Blue Gleam). Albumil musitseerivad soome tippmuusikud Joonas Haavisto (klaver), Joonas Tuuri (bass), Ville Pynssi (trummid), Abdissa “Mamba” Assefa (perkussioonid).
Isiklikku
Susanna Aleksandra isa on saksofonist Virgo Veldi, vanaema pianist Eevi Ross ning vanaisa klarnetist, arranžeerija ja dirigent Aleksander Rjabov.
Helikandjad
Lisaks osales Susanna Aleksandra solistina 2016. aasta suurprojekti "Muinaslugu sinilinnust" helisalvestistes.
Nickelodeon
Nickelodeon on telekanal Ameerika Ühendriikides.
Kari Lehtola
Kari Sulevi Lehtola (18. november 1938 Helsingi – 1. september 2019) oli soome jurist.
Ta sai laiemale avalikkusele tuntuks Estonia katastroofi uurimiskomisjoni juhina.
1999. aastal anti talle Maarjamaa Risti II klassi teenetemärk.
2001. aastal jäi ta pensionile ja oma elu viimastel aastatel elas ta hooldekodus.
Jaan Parker
Jaan Parker (sündinud 24. septembril 1993 Raplas) on eesti muusik ja laulukirjutaja.
Lapsepõlv möödus Kuimetsa külas, seejärel kolis Kehtnasse.
Õppis Kuimetsa algkoolis, Juuru gümnaasiumis (lõpetas seal põhikooli) ja Kehtna Kutsehariduskeskuses.
Liitus bändiga Faraday aastal 2019.
Auchentoshani destilleerimiskoda
pisi|Auchentoshani destilleerimiskoda Auchentoshani destilleerimiskoda on Šotimaal aastal 1823 asutatud viskidestilleerimiskoda.
Bradley ülikool
pisi|Logo Bradley ülikool (inglise keeles Bradley University) on ülikool USAs Illinoisi osariigis Peorias.
Ülikool asutati 1897.
Ülikoolis õpib üle 5000 üliõpilase.
Kagu-Eesti
Kagu-Eesti on Eesti kaguosa, millele maastikuteaduslikult seisukohalt vastab ligikaudu Kagu-Eesti lavamaa ehk Ugandi lavamaa.
Kagu-Eestisse jääb osa Setumaast.
541
541. aasta
Naha
Naha (那覇市 Naha-shi) on linn Jaapanis, ühtlasi Okinawa prefektuuri keskus.
2017. aasta augusti seisuga oli linnas 323 032 elanikku.
Sõpruslinnad
Nahal on viis sõpruslinna:
Virgela
Virgela oli Eesti kirjastus, mis tegutses 1990. aastate keskpaigast kuni 2003. aastani.
Selle direktor oli Aivar Kala, kes määratles kirjastust kui algupärase eesti ilukirjanduse ja kirjandusteaduse teoste kirjastajat.
Kirjastus Virgela andis välja mitme eesti kirjandusklassikute teosesarju: Jaan Krossi "Kogutud teosed", Arvo Valtoni "Kogutud teosed", Karl August Hindrey teoste sari. Kirjastusel oli kaks sariväljaannet: "Litteraria" ja "Gramma". "Litteraria" sarjas ilmus valik kirjanduslikke allikmaterjale, sealhulgas K. A. Hindrey ja O. Lutsu päevikud ning A. Gailiti ja F. Tuglase kirjavahetus. "Gramma" sarjas ilmusid raamatud Arvo Valtonilt ja Andres Herkelilt, novelliuurija Toomas Liivi valimik kirjandusloolisi töid ja Olev Remsu reisikirjade raamat "Kuidas rikkuda piiri", samuti Lauri Vahtre kogumik "Teine lugemine" ja Ott Rauna raamat "Vaikne eestlane".
Bladnochi destilleerimiskoda
pisi|Bladnochi destilleerimiskoda Bladnochi destilleerimiskoda on Šotimaal aastal 1825 asutatud viski destilleerimiskoda.
Destilleerimiskoda asub Bladnochi jõe ääres.
Taavi Vilba
Taavi Vilba (sündinud 21. augustil 1986) on eesti õpetaja ja koolijuht.
Ta on 2005. aastal lõpetanud Saku Gümnaasiumi ja 2011. aastal saanud magistrikraadi kehakultuuri erialal Tallinna Ülikoolis. Aastatel 2011–2017 töötas Taavi Vilba Saku Gümnaasiumis ja 2018. aastal Laagri koolis kehalise kasvatuse õpetajana. 2018. aasta septembrist kuni 2021. aasta aprillini oli Taavi Vilba Saku Gümnaasiumi direktor. Alates 2021. aasta kevadest on Taavi Vilba Saue Riigigümnaasiumi direktor.
Martin N'Dongo Ebanga
Martin N'Dongo Ebanga (sündinud 23. märtsil 1966) on endine Kameruni poksija.
N'Dongo Ebanga poksis aprillist kuni maini 1997 elukutselisena ning pidas kokku 3 kohtumist, millest võitis 2 ja kaotas 1 kohtumise.
Masina tänav
Masina tänav sai nime 1908. aastal. Tänav on saanud nime Drümpelmanni masinaehitustehase järgi.
Hoonestus
Masina tänav 2 asub aastatel 1880-1890 ehitatud Tallinna veevärgi pumbajaam.
Masina tänav 9 asub Ernst Gustav Kühnerti projekteeritud 20. sajandi alguse eramuarhitektuuri ilmekas näide, endise viinavabriku direktori villana tööstusansambli juurde kuuluv ehitis.
Eesti NSV Riiklik Põllumajanduse Tootmistehnika Komitee
EPT asutati 1961. aastal. EPT alluvuses oli 14 rajoonikoondist, 11 osakonda ning Tartus, Kuusalus ja Raasikul asuvad remonditehased.
Masina tänav
Hoonestus
Masina tänav 18 asub ca 1970. aastatel ehitatud Ülemiste katlamaja.
Masina tänav 22 asub arhitekt Jacques Rosenbaumi projekteeritud, AS Põhja paberi- ja tselluloosivabriku peakontor
Merimetsa tee
Merimetsa tee on tänav Tallinnas Põhja-Tallinna linnaosas Merimetsa ja Pelgulinna asumis.
1,5 km pikkune tänav algab Paldiski maanteelt ja lõppeb Kolde puiesteega ristudes. Selle ääres asub Tallinna Hipodroom.
pisi|tühi|Merimetsa tee
Ida-Eesti
Ida-Eesti on Eesti idaosa, millele maastikuteaduslikult seisukohalt vastab ligikaudu Ida-Eesti maastikuvaldkond.
Ida-Eestisse jääb Peipsi.
Handorf
Handorf on vald Saksamaal Alam-Saksi liidumaal Lüneburgi kreisis. Valla pindala on 9,75 km². 31. detsembril 2017 elas seal 2061 inimest.
Muusikakirjastusettevõtte Lugert Verlag peakorter paikneb vallas, ettevõte toodab Forte noodikirjutusprogrammi.
pisi|tühi|püsti|Handorf
David Marshall
David James Marshall (sündinud 5. märtsil 1985 Glasgow's) on Šotimaa jalgpallur, kes mängib väravavahina Šotimaa kõrgliigaklubis Hibernian.
Ta alustas klubikarjääri Šotimaa klubis Celtic. Šotimaa kõrgliigas debüteeris ta hooajal 2003–04 ning tuli samal hooajal klubiga ka Šotimaa meistriks.
Aastatel 2007–2022 mängis Marshall Inglismaa liigasüsteemi klubides: Norwich Citys (2007–2009), Cardiff Citys (2009–2016), Hull Citys (2016–2019), Wigan Athleticus (2019–2020), Derby Countys (2020–2022) ja Queens Park Rangersis (2022). Suurema osa ajast mängis ta Inglismaa esiliigas, Inglismaa kõrgliigas mängis ta hooajal 2013–14 Cardiff Cityga ja hooajal 2016–17 Hull Cityga. 2014. aastal valiti Marshall Cardiff City aasta mängijaks.
2022. aasta mais sõlmis ta kaheaastase lepingu Hibernianiga.
Šotimaa jalgpallikoondises tegi Marshall debüüdi 18. augustil 2004 sõprusmängus Ungari vastu. Ta mängis Šotimaa koondises aastatel 2004–2021 kokku 47 korda. Ta kuulus Šotimaa koondisse 2021. aasta Euroopa meistrivõistlustel. Marshallil oli võtmeroll Euroopa meistrivõistluste kvalifikatsioonis, kui ta tegi penaltiseeriates Iisraeli ja Serbia vastu mitu otsustavat tõrjet.
Eesti Sümfooniaorkestrite Liit
Eesti Sümfooniaorkestrite Liit (ESOL) on Eesti keelpilli-, sümfoonia- ja sümfoniettorkestrite alaliit.
Liitu kuulub 28 tegutsevat noorte sümfoonia- ja keelpilliorkestrit.
ESOLi peamised eesmärgid on orkestritele festivalide, kontsertide, õppepäevade ja muude ürituste korraldamine, orkestripillide õppe propageerimine, repertuaari- ja infovahetus, rahvusvahelistes projektides osalemine, laulupidude orkestrite repertuaariga tegelemine, uute orkestrite asutamine jms.
Ajalugu
Eesti Sümfooniaorkestrite Liit asutati 1999. aastal ja see tegutses aktiivselt paar aastat, korraldades üleriigilisi noorte sümfooniaorkestrite päevi, festivale, kontserte jms.
2010. aasta märtsis liidu tegevus taastati. 2011. aastal aidati korraldada sümfooniaorkestrite esinemist XI noorte laulupeol ja organiseeriti laulupeo eelõhtul noorteorkestrite kontsert Viru Keskuse Katusekinos. 2012. aasta veebruaris korraldas liit noorteorkestrite kontserdi Mustpeade Majas. Lisaks on viimastel aastatel toimunud ka seminar-õppepäevi ja infotunde liidu liikmetele ja teistele Viljandis ja Tallinnas.
21. aprillil 2013 korraldati Narvas suur noorteorkestrite festival, kus kontserdi finaalis esines 160-liikmeline ühendorkester. Selle festivali tulemusena alustas ESOL eestvedamisel tegevust Narva Noorte Sümfooniaorkester.
7. juunil 2013 toimusid noorteorkestrite esinemised Tallinna Raekoja platsil vanalinna päevade raames.
2013. aasta septembris alustas ESOL initsiatiivil ja korraldusel tegevust Tallinna Ülikooli Sümfooniaorkester, mis 2017. aasta seisuga on üle 50-liikmeline aktiivse tegevusega kõrgetasemeline kontserdikollektiiv, kes esinenud ka Lätis, Leedus, Saksamaal, Hollandis ja Belgias.
24. novembril 2013 toimus orkestrite festival Valga Kultuuri- ja Huvialakeskuses eesmärgiga luua Valgamaale maakondlik orkester. Selline orkester nimega Liivimaa Noorteorkester alustaski liidu eestvedamisel tegevust 2014. aasta jaanuaris. 2017. aastal 85 liikmega oli ja on riigi suurim noorte sümfooniaorkester.
Seega on ESOL viimastel aastatel asutanud Eestisse kolm uut noorte sümfooniaorkestrit enam kui 160 mängijaga.
2014. aastal aitas ESOL korraldada sümfooniaorkestrite esinemist üldlaulupeol Tallinnas ja korraldas laulupeo eelõhtul Viru Keskuse Katusekinos rahvusvahelise noorteorkestrite kontserdi, kus esinesid orkestrid Taiwanist, Saksamaalt, Lõuna-Aafrikast ja Eestist. Alates 2014. aasta kevadest on korraldatud orkestrite esinemisi Tallinna Raekoja platsil vanalinna päevade raames, viimati oli esinemas tervelt 12 orkestrit.
Viimaste aastate olulisteks ettevõtmisteks on olnud ka noorteorkestrite festivalide traditsiooni jätkamine. 16. novembril 2014 toimus 8 orkestri osavõtul festival Pärnu Kontserdimajas, mille finaalis esitas 200-liikmeline ühendorkester väga edukalt Jean Sibeliuse "Finlandia" Risto Joosti juhatusel. 19. aprillil 2015 toimus festival Paide Kultuurikeskuses ja seal kõlas ühendorkestri esituses ning Jüri-Ruut Kanguri juhatusel esmaettekandes ESOL tellimusel valminud Pärt Uusbergi uudisteos "Avanemised". 13. veebruaril 2016 toimus VII noorteorkestrite festival Estonia kontserdisaalis, seekord esines 11 noorteorkestrit ning maratonkontserdi finaalis esitati XII noorte laulupeo sümfooniaorkestrite kava.
2015. aasta juunis osales 3 meie noorteorkestrit edukalt ESOL kaasabil X Euroopa Orkestrite Festivalil Cremonas Itaalias ja kontserte anti ka Milano EXPO-l.
Auliikmed
Detsembris 2016 valiti liidu esimesteks auliikmeteks ESOLi asutaja ja esimene esimees Eve Luha ning kauaaegne pilliõpetaja ja Pärnu Muusikakooli keelpilliorkestri dirigent Mati Uffert.
Aastapreemiad
Alates 2014. aastast tunnustab Eesti Sümfooniaorkestrite Liit aastapreemia väljaandmisega möödunud aasta aktiivset tegijat, noorte sümfoonia- või keelpilliorkestri õpetajat, dirigenti, korraldajat või tervet kollektiivi.
Jimmy Floyd Hasselbaink
pisi| Jerrel Hasselbaink (mängijanimega Jimmy Floyd Hasselbaink; sündinud 27. märtsil 1972 Paramaribos) on Hollandi endine jalgpallur.
Karjääri jooksul mängis Hasselbaink Hollandi, Portugali, Hispaania ja Inglismaa klubides.
Leeds Unitedi ja Chelsea koosseisus võitis ta auhinna Premier League Golden Boot, kui oli hooaja parim väravakütt hooaegadel 1998–99 ja 2000–01.
Hollandi jalgpallikoondises tegi Jimmy Hasselbaink kaasa 23 mängu ja lõi 9 väravat.
Pärast jalgpallurikarjääri lõppu on ta töötanud treenerina. Ta on olnud Royal Antwerpi (2013–2014), Burton Albioni (2014–2015), Queens Park Rangersi (2015–2016) ja Northampton Towni (2017–2018) peatreener.
Macbeth (täpsustus)
Macbeth võib olla:
Veli Olavi Klami
Veli Olavi Klami (25. detsember 1921 Sippola – 1. september 2018) oli Soome estofiil.
2000. aastal anti talle Maarjamaa Risti III klassi teenetemärk.
Isiklikku
1984. aastal abiellus ta eesti laulja Kiira Klamiga.
Ta armastas ooperit, kontserti ja teatrit.
Kesk-Eesti
Kesk-Eesti on Eesti keskosa, millele maastikuteaduslikult seisukohalt vastab ligikaudu Kesk-Eesti lavamaa.
Sachsenhauseni koonduslaager
pisi|Sachsenhauseni koonduslaagri värav. Kiri sellel ütleb: "[[Arbeit macht frei|Töö teeb vabaks"]] Sachsenhauseni koonduslaager (saksa keeles Konzentrationslager Sachsenhausen) oli 1936. aastal rajatud koonduslaager Saksamaal Oranienburgis, 35 km kaugusel Berliinist.
Pealinna Berliini ja Gestapo peakorteri läheduse tõttu oli Sachsenhauseni laagril eristaatus koonduslaagrite süsteemis. Seal õpetati välja koonduslaagrite valvureid ja komandante. Aastatel 1936–1945 hoiti laagris vangistuses üle 200 000 vangi. Vange oli umbes 40 rahvusest. Vangide seas oli poliitilisi vastaseid, juute, mustlasi, homoseksuaale, Jehoova tunnistajaid, Saksamaa okupeeritud riikide kodanikke, uimastisõltlasi, "asotsiaale", alkohoolikuid jt.
Sunnitöö ja inimkatsed
Mitmes laines nagu aprill ja juuni 1938, laagrisse kinni pandud nn "asotsiaalid" olid "inimtööriistad" (omatööjõud) Albert Speeri ja Heinrich Himmleri grandioossetes riigi ülesehitusplaanides, üheks neist oli SS-i allettevõte Deutsche Erd- und Steinwerke (lüh DEST), mis vajas hädasti telliseid, et ehitada Oranienburgi maailmaajaloo suurim tellisetehas ja ümber ehitada Berliin.
Das Klinkerwerk Oranienburg oli Sachsenhauseni koonduslaagri Außenlager nimega "Klinkerwerk".
1941. aasta sügisest rakendati vange relvastusettevõtetes Heinkel-Flugzeugwerke (hilisem Heinkel) ja C. Wilhelm Kayser, Ahlemeyer & Co-sse.
Järgnevatel aastatel rakendati vange Saksa relvastuse arendamisel rohkem kui 100 välilaagris ja -komandos, nende sunnitöökohtadeks said Siemens, DEMAG-Panzer, Henschel-Werke, Daimler-Benz, IG Farben ja AEG.
Operatsioon Bernhard
Heinrich Himmleri korraldusel moodustas SS-Sturmbannführer Bernhard Krüger Sachsenhauseni koonduslaagri vangidest valerahatootmisüksuse, mis kandis operatsioon "Bernhardi" nime. Seal trükkisid 132 juuditest, teise allika kohaselt 144 eri rahvusest vangi, barakkides 18 ja 19, 132 miljoni väärtuses 5-, 10-, 20- ja 50-naelastes kupüürides Suurbritannia naelu, teise allika kohaselt £134 610 810 (ühtekokku 8 965 080 pangatähte).
Tootmisüksuses toodeti ka dollareid ja valepasse.
Komandandid
SA SS-lased
Koonduslaagri kinnistu ja barakid
1938. aastal, kui lisandus laagriplatsile uus barakkide laager, oli laagriplatsil 60 barakki, igas 150 vangi. Barakid olid 2,65 meetri kõrgused, 8 meetri laiused ja 53,3 meetri pikkused.
Barakkides oli 7 ruumi: 2 magamisruumi, 2 päevaruumi, tualettruum, pesuruum ja Besenkammer. Pesu- ja tualettruum olid ette nähtud mõlema magamisruumi tarbeks. Pesuruumisisustus koosnes 2 Waschfontänen, 1 valamust nõude pesemiseks ja ühest jalavannist, tualettruumis oli 8 kaaneta potti ja 8 pissuaari. Päevatoas olid mitmed lauad 16 vangile, kuid ometi pidid 40 inimest ühe laua taga istuda saama, osal vangidest tuli püsti seista. Seal oli ka "plokivanema" ruum.
Järellugu
Laagri vabastasid NSV Liidu ja Poola sõjaväelased 22. aprillil 1945. Aastatel 1945–1950 asus Sachsenhausenis Nõukogude erilaager. Selle aja jooksul oli seal vangistuses üle 60 000 inimese, kellest vähemalt 12 000 suri. Aastatel 1961–1990 asus laagri territooriumil memoriaalkompleks. Alates 1993. aastast tegutseb laagri alal jälle muuseum ja memoriaal.
Palokülä
Palokülä (ka Paluküla) oli küla Põlvamaal. Küla jääb tänapäeval Rahumäe küla alale. Kihelkondlikult kuulus küla Räpina kihelkonda. Küla kaotati 1970. aastatel.
Glenkinchie destilleerimiskoda
pisi|Glenkinchie destilleerimiskoda Glenkinchie destilleerimiskoda on Šotimaal aastal 1837 asutatud viski destilleerimiskoda.
See asub umbes 15 miili kaugusel Edinburghist.
Mechtersen
Mechtersen on vald Saksamaal Alam-Saksi liidumaal Lüneburgi kreisis. Valla pindala on 14,42 km². 31. detsembril 2017 elas seal 703 inimest.
Mihhail Atamanov
pisi|Mihhail Atamanov, 2003 Mihhail Gavrilovitš Atamanov (sündinud 19. septembril 1945) on Venemaa filoloog, õigeusu diakon ja udmurdi onomastika uurija.
Ta õppis aastatel 1970–1975 Udmurdi ülikooli filoloogiateaduskonnas. Pärast lõpetamist asus aspirantuuri Tartu Ülikooli soome-ugri keelte kateedrisse. Aastal 1978 kaitses ta filoloogiakandidaadi väitekirja.
Ta esines seoses hõimunädalaga 14. oktoobril 2011 Tallinnas.
August Võhma
August Võhma (24. detsember 1912 Sonda – 8. aprill 1984 Oakwood Hills, Illinois, Ameerika Ühendriigid) oli Eesti ja Saksa sõjaväelane ning eesti aktivist Ameerika Ühendriikides.
Ta lõpetas 1931. aastal Viru Maakonna Reaalgümnaasiumi. Seejärel lõpetas ta 1933. aastal Tondi sõjakooli, 1934. aastal ülendati ta lipnikuks, 1940. aastal lõpetas ta Sõjaväe Tehnika kooli suurtükiklassi, misjärel ülendati leitnandiks.
Teise maailmasõja ajal oli ta 20. eesti diviisis suurtükiväerügemendi ülem sturmbannführer'i auastmel. Teise maailmasõja lõpus oli ta Tšehhoslovakkias, kus anti välja Nõukogude Liidule, kuid tal õnnestus põgeneda Lääne-Saksamaale.
1950. aastal asus ta Rootsi, kust siirdus 1956. aastal Ameerika Ühendriikidesse.
Venemaa keiserlikud teatrid
Venemaa keiserlikud teatrid, ka õukonnateatrid olid teatrid Venemaa Keisririigis, mis eksisteerisid riigi kulul ja olid keiserliku õukonna halduses aastatel 1756–1917.
Venemaa Keisririigi Õukonnaministeeriumi haldusalas tegutsevate keiserlike teatrite üldjuhtimist teostas direktsioon, kelle alluvuses olid Peterburi kontor ja Moskva kontor. Viimane keiserlike teatrite direktor (1901–1917) oli endine ratsaväepolkovnik Vladimir Teljakovski (1860–1924), kes 1898. aastal nimetati direktsiooni Moskva kontori valitsejaks ja 1901. aastal edutati direktoriks.
Teljakovski eelkäijaks selles ametis oli Keila-Joal sündinud vürst Sergei Volkonski, kes juhtis Venemaa keiserlike teatrite direktsiooni aastatel 1899–1901.
Reastvere linnamägi
Reastvere linnamägi on kõrgendik (linnamägi) Jõgeva maakonnas Jõgeva vallas.
Linnamäge kaitstakse 1968. aastast 4-hektarilise kaitsealana (Reastvere linnamäe kaitseala).
Kirjeldus
Linnus arvatakse pärinevat meie ajaarvamise II aastatuhande algusest.
Leiud
Vallides on avastatud mitmeid söerohkeid vahekihte, mis pärinevad eriaegsete kaitseehitiste rusudest.
Muistise dateering
Eriaegsete kaitseehitiste rusud pärinevad 14-C analüüsi põhjal aastatest 1020–1054. 65 cm sügavuselt on tulnud nähtavale hilisemad, samuti mahapõlenud linnuse tukijäänused, mis pärinevad liivatäidisega palktaranditest ja selle 14-C analüüs dateeris 12. sajandi I poolde. Pärast 12. sajandi hävingut taastati samal ajajärgul muinaslinnus juba märksa tugevamana, vallide alale liivatäidisega palktaranditest rajatud kaitseliiniga. Muinaslinnus hävis lõplikult 12. sajandi lõpul või 13. sajandi alguses enne ristisõda Eesti aladel.
Kari Meronen
Kari Meronen (sündinud 16. veebruaril 1947 Helsingis) on Soome endine poksija.
Meronen oli kokku neljakordne 1965. aastal Soome meister – kärbeskaalus (kuni 51 kg) 1965. aastal, kukk-kaalus (kuni 54 kg) 1966. aastal, sulgkaalus (kuni 57 kg) 1967. aastal ja I kergekeskkaalus (kuni 63,5 kg) 1969. aastal. Ta sai Soome meistrivõistlustel kergekaalus (kuni 60 kg) 1968. aastal II koha.
Meronen osales kolm korda Eesti NSV – Soome sõpruskohtumistel ja võitis kõik oma kohtumised – 1966. aastal, 1968. aastal ja 1969. aastal.
Meronen osales 16. Euroopa meistrivõistlustel Ida-Berliinis 1965. aastal kärbeskaalus (kuni 51 kg), kuid kaotas oma kohtumise I ringis ja jäi edasisest medaliheitlusest välja, 17. Euroopa meistrivõistlustel Roomas 1967. aastal kergekaalus (kuni 60 kg), kuid kaotas oma kohtumise II ringis hilisemale Euroopa meistrile ja kuldmedalivõitjale Józef Grudzieńile (Poola) ja jäi edasisest medaliheitlusest välja ning 18. Euroopa meistrivõistlustel Bukarestis 1969. aastal I kergekeskkaalus (kuni 63,5 kg), kuid kaotas oma kohtumise I ringis ja jäi edasisest medaliheitlusest välja.
Veehaldjad
Veehaldjas (ka vetevaim) on veekogu kaitsevaim. Eesti rahvausundi järgi oli igal veekogul - merel, jõel, järvel, allikal, kaevul - oma haldjas. Vetevaim on tegelane rahvuseeposes "Kalevipoeg".
Mõnel pool seostati veehaldjat uppunu hingega, ka tondi või kolliga, Lõuna-Eestis kuradiga. Selline veehaldjas oli pahatahtlik ja uputas inimesi, näiteks näkk. Lapsevanemad hirmutasid lapsi näkiga, et nad veekogu äärest eemale hoiaksid. Harilikult oli veehaldjas nähtav inimesena, enamasti naisena, aga ka linnu, looma või isegi esemena. Rannikukalurid tõid veehaldjatele kalaõnne saamiseks toidu- ja joogiohvreid.
Teatro Colón
pisi|Teatro Colón õhtusel ajal Teatro Colón (hispaania keeles  Columbus Theatre ehk 'Kolumbuse teater') on teater Argentiina pealinnas Buenos Aireses ja asub aadressil Cerrito 628. Itaalia maadeavastaja Christoph Kolumbuse (hispaania keeles Cristóbal Colón) auks nimetatud teater on Lõuna-Ameerika regiooni ooperikeskus ja juhtiv ooperikultuuri propageerija. Ajakiri National Geographic on oma 20. septembri 2012. aasta numbris selle teatrimaja asetanud maailma kümne parima ooperimaja nimekirjas kolmandale kohale pärast Milano La Scalat ja Napoli Teatro San Carlot. Tegemist on suurepärase akustikaga teatrisaaliga nii ooperite kui ka kontsertide esitamiseks. Teatri interjöör on rikkalikult ja luksuslikult sisustatud.
Veehaldjad
Matthias Johann Eiseni järgi
Nime vesihaldijas tarvitakse kõige enam Viru-, Harju- ja Järvamaal. Läänemaal kuuldakse harukorral „halkja“ nime; üleüldiselt esineb Läänemaal ja muis maakondades näkk vee valitsejana. Ühte moodi tigedat loomu avaldavad mõlemad Issinbajeva näkk ja vesihaldijas. Sellevastu näikse merehaldijas vahel koguni inimest hoiatavat ehk vähemalt mitte alati kurja tegevat. Kaitseks vesihaldija vastu pandi vee äärde haldija kuju ehk haldija nukk Issinbajeva jalapikkune inimese kuju. Niisugune haldija kuju oli haldijale hernehirmutiseks. Vesihaldijas ei julenud niisuguses kohas iialgi inimesi kiusata. „Vesineitsid“, „mere-ema tütred“, „meretaadi tütred“, „mereneitsid“, „mereneiud“, „vete-ema tütred“, „vee-ema tütred“ on kõik sama nime ja olevuse teisendid. Kõik need „tütred“ ja „neitsid“ näikse healoomulised olevat. Vesineitsiteks tuleb neidki tütarlapsi arvata, kes vahel merelehmadega välja tulevad karja. Enamasti lähevad merelehmad rannas söömise järele jälle vette tagasi, kuid vahel ajab mõni nägija nad oma karja sekka ja nad jäävadki sinna. Nad poegivad ja neist saadakse tubli piimalehma tõug.
Teatro Colón
Ajalugu
pisi|Teatrihoone 1881. aastal
Esimene teatrimaja
Praeguse teatrihoone 2500-kohaline eelkäija oli kavandatud arhitekt Charles Pellegrini hobuserauakujulise vaatesaaliga ning rõduboksidega. Teater avati 25. aprillil 1857 Giuseppe Verdi ooperi La traviata etendusega. 1868. aastal asus Teatro Colóni juh­tima Angelo Ferrera, kes lavastas peami­selt Itaalia heliloojate oopuseid, kuid jälgis ka, et teiste Euroopa ooperikultuuride esindajate uudislooming oleks esindatud. Mitmed Itaalia teise suurus­järgu heliloojad nagu Cesare Marotta, Giulio Cottrau, Alfredo Catalani jt said võimaluse esitada oma uudisloomingut Buenos Aireses.
Uus teatrihoone
1887. aastal müüdi teatrihoone 950 000 peeso eest Argentiina Rahvuspangale. Uus omanik otsustas 1889. aastal vana teatrihoone lammutada ja uue ehitada. Teatrimaja projekteerimisega alustas Itaalia arhitekt Francesco Tamburini ja pärast tema surma viis lõpule Belgia  arhitekt Julio Dormal. Uue teatrimaja ehitamiseks kulus raskete majanduslike tingimuste tõttu ligi 20 aastat. 1908. aastal valmis suursugune teatrihoone hobuserauakujulise vaatesaaliga ja kuue rõdukorrusega, kus vaatesaalis ja neljal rõdukorrusel on 2478 istekohta ja kahel viimasel rõdukorrusel ligi 1000 seisukohta. Pealava on 20 meetrit lai,  20 meetrit sügav ja 15 meetrit kõrge. Publikut toimetab rõdudele seitse lifti. Saali laes on suur, 700 lambipirniga kroonlühter. Fassaadil olevad bareljeefid ja büstid on skulptor Luigi Trinchero töö.
Uus teatrimaja avati 25. mail 1908 Verdi ooperiga Aida etendusega Itaalia solistide esituses. Teisena esitati tolle aja rahvusvahelises repertuaaris domineerinud Ambroise Thomase Hamlet. Kohe esimesel hooajal toodi lavale 17 ooperit ja anti 77 etendust. Alates 1908. aastast on esitatud üle 350 erinevat ooperi ning antud ligi 2200 etendust.
Teater sai 26. juunil 1910 Jules Massenet ooperi Manon ettekandmise ajal anarhistide pommitabamisest kahjustada. Pomm maandus keset orkestrit ja killud vigastasid ka esimeste ridade publikut. Prantsusmaa tollane siseminister Georges Clemenceau oli Argentiinas visiidil ja veetis parajasti õhtut ooperis. Ta on kirjeldanud toimunut, et oli palju verd ja publik põgenes karjudes saalist.
Alates 1937. aastast tegutseb teatri juures laulukool, mis 1958. aastast kannab nime Instituto Superior de Arte del Teatro Colón. 1990. aastal asutati teatri juurde balletitantsijate koolituseks Centro de Experimentación de Opera y ballet del Teatro Colón (CETC).
Rekonstrueerimine
1987.—1989. aastal läbis teatrimaja põhjaliku rekonstrueerimise ning avati taas Aida etendusega. Hooaeg kestab maist detsembrini. Tänaseni järgitakse väljakujunenud traditsiooni, et ettekandmisele tuleb peamiselt maailma ooperitoodangu paremik ning Argentiina oma heliloojate patriootilised ooperid nagu Felipe Boero El Matrero (1929). Uus rekonstrueerimine algas 2005. aastal. Renoveeritud teater avati 24. mail 2010, enda 102. sünnipäeva ja iseseisva Argentiina kahesajanda aastapäeva eel. Avamisel tulid ettekandele  Pjotr Tšaikovski  Luikede järv  ja  Giacomo Puccini   La bohème’  teine vaatus.
6. septembril 2013 toimus Teatro Colónis Rahvusvahelise Olümpiakomitee 125. istungjärgu  avatseremoonia. Aastatel 2020 ja 2021 oli teater COVID-19 pandeemia  tõttu 15 kuud avalikkusele suletud.
Repertuaaripoliitika
1935. aastast allub Colón munitsipaalvõimudele. See aitas avardada repertuaari saksa, prantsuse, poola, tšehhi, vene, inglise ja hispaania heliloo­jate teostega ning tõi kaasa itaalia standardrepertuaari taandumise. Teatri edu on alati olnud sõltuvuses riigi poliitilisest ja majanduslikust olukorrast. Alates 1946. aastast propageeris teater peronismi ning repertuaaripoliitika tuli kooskõlastada riigivõimudega. Kui demokraatia Argentiinas taastus 1983. aastal sai ka teater oma tegutsemiseks vabamad käed.
Seal on olnud maailma esiettekandel Héctor Panizza Aurora (1908), Gino Marinuzzi Jacquerie (1918), Ottorino Respighi Maria Egiziaca (1933), Juan José Castro Bodas de sangre („Verepulm”, 1956), Alberto Ginastera Don Rodrigo (1964) jt 20. sajandil komponeeritud ooperid. Colónis on 115 aasta jooksul esitatud üle 120 Argentiina helilooja ooperi. Need käsitlesid esialgu peamiselt koha­likke elu-olulisi teemasid (inkade lood, lehmakarjuste elu pampas jne), kuid hiljem kirjeldasid ajaloolisi sündmusi ning õhutasid rahva patriotismi ja natsionalismi tunnet.
Nimekad solistid
Lavastatud ooperites on aegade jooksul üles astunud terve rida maailma tipplauljad nagu Enrico Tamberlick, Adelina Patti, Francesco Tamango, Enrico Caruso, Conchita Supervia, Fjodor Šaljapin, Lotte Lehmann, Tito Schipa, Tito Ruffo, Kristen Flagstad, Maria Callas, Renata Tebaldi, Boris Christoff, Anna Moffo, Victoria de los Ángeles, Montserrat Caballé, José Carreras, Plácido Domingo, Luciano Pavarotti, Marilyn Horne, Leontyne Price ja Kiri Te Kanawa.
Dirigendid
Oopereid, ballette ja kontserte on seal dirigeerinud Richard Strauss, Arthur Honegger, Paul Hindemith, Camille Saint-Saëns, Manuel de Falla, Aaron Copland, Krysztof Penderecki, Otto Klemperer, Erich Kleiber, Herbert von Karajan, Tullio Serafin, Arturo Toscanini, Karl Böhm,Lorin Maazel, Igor Markevitch, Zubin Mehta, Riccardo Muti, Kurt Mazur, Igor Stravinsky,  Leonard Bernstein, Mstislav Rostropovitš, Yehudi Menuhin jt.
Eschede rongikatastroof
pisi|400px|Tagumiste vagunite rusud Eschede rongikatastroof juhtus 3. juunil 1998, Eschede lähedal Alam-Saksimaal Saksamaal. Intercity-Express kiirrong, mis sõitis liinil München-Hamburg, sõitis rööbastelt välja ja rammis maanteesilda, mis varises kokku. Õnnetuses sai surma 101 inimest ja 88 said vigastada. See on Saksamaa ohvriterohkeim raudteeõnnetus ja maailma rängim kiirrongiõnnetus. Õnnetuse põhjustas mõra ühes rattas, mis viis lõpuks ratta purunemiseni ja rongi pöörmel rööbastelt väljasõitmiseni.
Ratta mõra
InterCityExpressi rongikoosseis 51 sõidus kui ICE 884 "Wilhelm Conrad Röntgen", sõitis marsruudil München-Hamburg ja pidi peatused tegema Augsburgis, Nürnbergis, Würzburgis, Fuldas, Kasselis, Göttingenis, ja Hannoveris. Peale peatust Hannoveris kell 10:30, jätkas rong teekonda Hamburgi suunas. Umbes 130 km ja 40 minuti kaugusel Hamburgist, ning 6 km lõunas Eschede keskusest, purunes esimese vaguni kolmanda rattapaari ühe ratta kulumispind.
Järgnevate sündmuste rekonstrueerimiseks kulus uurijatel mitu kuud, samal ajal kui need reaalsuses kestsid mõne minuti. Kulumispinnast pärinev metallitükk lendas läbi vaguni põranda ühte istmesse. Sellega kaasnenud pauku kuulis reisija Jörg Ditmann, kes nähes metallitükki oma naise ja lapse istmes, sai kohe aru, et midagi on valesti. Ta käskis naisel ja lapsel kahjustatud kohast eemale minna ja läks konduktorit otsima, et viimane hädapidurit tõmbaks. Dittmann leidis konduktori kolmandast vagunist ja palus tal kohe hädapidurit tõmmata. Konduktor oli tundnud, et vagun kõigub kuidagi kahtlaselt, aga teatas mehele, et firmapoliitika näeb ette, et ta peab enne uurima, mis põhjusel hädapidurit tõmmata soovitakse. Dittmann viis konduktori tagasi enda kohale esimeses vagunis ja oli talle istet näitamas, kui õnnetus juhtus.
Rööbastelt mahasõit
Kui rong läbis pöörangut, jäi purunenud terasdetaili alumine ots sellesse kinni ja tõmbas pöörangu sulgrööpa kaasa. Sulgrööbas tungis samuti vagunisse ja tõstis rattatelje õhku. Kell 10:59 tabas purunenud rattapaar teist pöörangut, muutes selle asendit. 3. vaguni tagumised rattad suunati teisele rajale ja niimoodi sõitis kogu vagun rööbastelt maha. Vagun tabas maanteesilla tugiposte, purustades need.
4. vagun sõitis 3. vaguni mahasõidu pärast samuti rööbaselt maha, läbis silla enne selle varingut ja rammis silla taga olnud muldkeha, millel töötanud kaks raudteetöölist said silmapilkselt surma, kui vagun neile otsa sõitis. Vagunite omavaheliste kinnituste purunemine rakendas avariipidurid. Kolm vagunit, mis pääsesid silla alt läbi ilma suuremate vigastusteta peatusid. Lahtipääsenud vedurvagun peatus avariipidurite rakendumise järel alles kahe kilomeetri kaugusel.
Silla varing
Esimene ja teine vagun jõudsid silla alt läbi, kolmas vagun rammis seda ja neljas vagun jõudis samuti silla alt läbi. Sild varises viienda vaguni tagumise osa peale ja restoranvagun, ehk kuues vagun jäi selle alla. Kuuenda vaguni surus sild 15 cm paksuseks. Peale silla rööbastele varisemist, sõitsid ülejäänud kuus vagunit üksteisele tagant sisse. Vagunid seitse kuni kaksteist sõitsid rööbastelt maha ja suruti külg-külje kõrval kokku. Neile sõitis veel otsa tagumine vedurvagun, kergitades rusuhunniku kümne meetri kõrguseks. Rongijäänused meenutasid hiljem kokkuklapitavat joonlauda. Hiljem tuvastasid õnnetuse uurijad, et kaheksa rongivagunit võtsid enda alla ala, mis oli veidi pikem ühe vaguni pikkusest. Rusudest leiti ka auto, mille õnnetuses surma saanud raudteetöölised enne õnnetust ilmselt sillale olid parkinud.
Õnnetuse järel
Õnnetust kuulsid pealt mitmed tunnistajat kes kirjeldasid heli kui "kohtutavalt valju" ja "nagu lennuõnnetust". Õnnetuspaiga lähedal elanud inimesed tulid heli põhjust uurima ja olid nii esimesed õnnetuspaika saabujad. Häire anti kell 11:02 ja suurõnnetuse häire anti kell 12:30. Õnnetuspaika kiirustas üle tuhande päästetöötaja. Ühe tunnistaja, Erika Karli, sõnul pidas ta abikaasa pauku lennuõnnetuseks. Keegi ei osanud arvata, et tegu võiks olla rongiõnnetusega.