cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vincent van Gogh
Allikad Goghi elu kohta
Esimest korda avaldas van Goghi kirjavahetust Theo lesk Johanna van Gogh-Bonger, tehes seda vastumeelselt, sest ta ei tahtnud, et kunstniku elutragöödia varjutaks tema loomingut. Kuid van Gogh ise luges meeleldi teiste kunstnike elulugusid.
Nendest inimestest, kes van Goghiga isiklikult kokku puutusid, suri viimasena Jeanne Calment 122-aastaselt. Calment oli surres maailma vanim inimene. Calment töötas Arles'is oma onu riidepoes, kus van Gogh käis lõuendit ostmas. Calment oli siis 13 aastat vana. Tema sõnul oli van Gogh räpane, halvasti riides, ebameeldiv, väga inetu, tänamatu, ebaviisakas ja haige. Calment mäletas, et müüs van Goghile ka värvipliiatseid.
Jakob Heinrich von Ulrich
Jakob Heinrich von Ulrich (surnud 10. juunil 1743) oli baltisaksa poliitik.
Jakob Heinrich von Ulrich sündis Laitse, Munalaskme ja Lohu mõisniku Ewert Gustav von Ulrichi pojana.
Jakob Heinrich von Ulrich teenis Rootsi armees rügemendi kortermeistrina.
1720. aastal sai ta meeskohtunikuks ja 1725–1728 oli Eestimaa rüütelkonna peamees. Hiljem oli ta Eestimaa maanõunik (1734–1743) ja 1738. aastast konsistooriumi president.
Jakob Heinrich von Ulrichile kuulusid Lohu ja Laitse mõis.
Ta maeti Tallinnas 20. juunil 1743.
Perekond
Jakob Heinrich von Ulrich abiellus Anna Christina von Löweniga. Abielust sündisid:
853
853. aasta
Vesta neitsid
Vesta neitsi|180px|pisi
Vesta neitsid (sacerdos Vestalis) olid Vana-Rooma preestrinnad, kes teenisid kodu, kodukollet ja perekonda kaitsvat jumalannat Vestat. Nad olid Vana-Rooma ainukesed naissoost preestrid.
pisi| [[Casa delle Vestali, mis asub Forum Romanumil]]
Merlini raamatukogu
"Merlini raamatukogu" on kirjastuse Kunst ilukirjanduslik, ühtse üldkujundusega (kujundaja Jaan Klõšeiko) ja ilmumisjärjekorras nummerdatud, taskuformaadis raamatusari, mis ilmus aastatel 1994–1996. Sarjas ilmus kümme raamatut.
Inimmõõde
pisi|Raamatukogu lugemissaalis on võetud arvesse inimmõõdet Inimmõõde (inglise keeles human scale) on inimeste, neid ümbritseva keskkonna ja objektide suhte iseloomustamine ning selle abil mugava disaini loomine. Inimmõõtmega arvestatakse sellistes valdkondades nagu tööstus, protsessid, teenused, tooted, linnaruumi ja arhitektuur.
Kujundamisel tuleb planeeritav ruum mugavdada/kohandada inimese järgi ja mitte vastupidi. Meeles tuleb pidada inimese mõõte ja meeli ning nende haaret. Muuta kujundatav ruum nii mugavaks, turvaliseks ja tervislikuks kui võimalik. Inimmõõde jaguneb kaheks:
Inimmõõte eesmärk arhitektuuris on luua keskkond, mis oleks võimalikult paljudele inimestele mugav. See tähendab, et tuleb luua sobivate mõõtmetega ruumid, millel on piisavalt kõrged laed, laiad uksed, paraja suurusega koridorid jne. Tänapäeva ehituseeskirjad näevad ette teatud normide ja standardite täitmist, kuid olulisem on võtta arvesse kasutajaskonda ja hoone otstarvet. Standardeid järgides võivad jääda tegelikud ruumi vajadused täitmata. Inimmõõde ei mõjuta mitte ainult inimesi vaid ka ruumi ja sisustust. Magamistoas näiteks peaks olema piisavalt ruumi, et keskmise suurusega voodi mugavalt ära mahuks. Büroohoonetes peab küllalt ruumi olema laudadele, ühisaladele, koosoleku ruumidele jne. Ruumi kujundates tuleb arvestada vanainimeste, laste ning liikumisraskustega inimeste vajadustega, et tagada ka neile hea ligipääsetavus.
Taani arhitekt Jan Gehl on täheldanud, et arhitektid on viimase poole sajandi jooksul ära unustanud õige inimmõõtme. Kui vaadata vanemaid linnasid, (näiteks Veneetsia), neile omaste väikeste ja kitsate tänavatega, on näha, et need on loodud just inimest silmas pidades. Veneetsia puhul on keskmine tänava laius 3m, mis aitab tekitada huvitavaid jutunurki ja muid sotsiaalseid ruume. See on intiimne ja hubane linn, millele vastandub näiteks Dubai, mis ei ole absoluutselt inimmõõdet silmas pidades ehitatud. Samas ei saa täiesti ära kaotada suuremaid tänavaid, kus oleks võimalik transpordivahendiga võimalikult kiiresti punktist A punkti B jõuda, kuid kohtades, kus inimesed käivad rohkem jala peaks olema elamismugavused kõige paremad.
Rahačoŭ rajoon
Rahačoŭ rajoon on 2. järgu haldusüksus (rajoon) Homieli oblastis Valgevenes. Rajooni pindala on 2067 km². 2016. aasta seisuga elas seal 57 776 inimest.
Rajoon moodustati 1924. aastal, aastast 1938 Homieli oblasti koosseisus. Tänapäevastes piirides on rajoon aastast 1966. See koosneb järgmistest külanõukogudest: Aziarany, Bałotnia, Cichiničy, Dvareci, Doŭski, Hadziłavičy, Haradzieci, Kisciani, Kurhańnie, Pobałaŭ, Staroje Siało, Stoŭpnia, Zabałaćcie, Zapolle, Zbaroŭ, Zvanieci ja Žuravičy külanõukogu. Lisaks moodustab omaette haldusüksuse veel Rahačoŭ linn, mis on ka rajooni halduskeskus. Teisi asulaid: Bielick, Doŭsk, Iljič, Svieržań, Zvaniec.
Rajoon asub Kesk-Biarezina tasandikul, keskmine kõrgus on 152 meetrit. Kõrgeim koht (173 meetrit) asub Zvanieci küla juures. 30 % rajoonist katavad metsad. Tähtsaimaks jõeks on Dnepr, teised suuremad jõed on selle lisajõed Druc ja Dobasna jõgi.
2009. aasta seisuga oli elanikest 91,88% valgevenelasi, 4,91% venelasi ja 3,21% muust rahvusest inimesi. 70,19% elanike emakeeleks oli valgevene keel, 24,96% elanike emakeeleks oli vene keel. Koduse keelena kasutas valgevene keelt 32,11% elanikke, vene keelt aga 55,97%.
852
852. aasta
Sajandid: 8. sajand - 9. sajand - 10. sajand
Aastakümned: 800. aastad 810. aastad 820. aastad 830. aastad 840. aastad - 850. aastad - 860. aastad 870. aastad 880. aastad 890. aastad 900. aastad
Aastad: 847 848 849 850 851 - 852 - 853 854 855 856 857
Norra jõed
''Siin on loetletud 20 Norra pikemat jõge.
Kihtpilved
pisi|Kihtpilved varjavad Tartus oleva telemasti tippu Kihtpilved (ladina keeles Stratus, St) on madal, sageli kogu taevast kattev ühtlane, laineline või rebenenud ilmega pilvekiht, mis tekib aluspinnale lähedal (madalamal kui 2 km), kuuludes seetõttu alumiste pilvede klassi. Väga õhukese kihi puhul võib päike (või kõrgemal asuvad pilvekihid) olla nähtav, paksema kihi puhul ei saa päikese asukohta üldse määrata.
Kihtpilved koosnevad enamasti veepiisakestest, ainult väga madala õhutemperatuuri juures (−10 °C ja madalam) võivad osaliselt koosneda ka jääkristallidest. Selle põhjuseks on kapillaarvee ja väikeste veepiisakeste omadus jääda vedelaks 0 °C-st madalamal temperatuuril.
Kihtpilved ei ole tüüpilised sajupilved, kuid sealt võib tulla talvel nõrka lund või lumeteri, suvel uduvihma. .
Kihtpilvedega on seotud sageli inversioon, st õhutemperatuur tõuseb kõrguse suurenedes. Kihtpilved tekivad inversiooni alla. Ühtlasi kaitsevad kihtpilved maapinnal liigselt jahtumast, kaitstes näiteks niiviisi taimi öökülma eest
LK I
LK I (Leichter Kampfwagen I) oli Saksamaa Esimese maailmasõja lõpus valminud kergetank.
Hüdrolüüs
Hüdrolüüsiks nimetatakse keemilist reaktsiooni, mille käigus lõhustuvad molekuli keemilised sidemed veega reageerides. Reaktsioon toimub vesilahuses. Üldjuhul on hüdrolüüsi näol tegemist aine lagunemisega.
LK I
LK I konstruktoriks oli Joseph Vollmer ning selle eeskujuks oli võetud Suurbritannia tank Mark A Whippet. Masin ehitati Daimleri auto šassiile, mootor paiknes madalamas esiosas ning taga oli kõrgem juhtimisruum. See oli esimene Saksa tank, millel oli pöörlev torn, mis paiknes juhtimisruumi kohal. Relvastuseks oli pöördtornis paiknev 7,92 mm kuulipilduja Maxim 08/15. Masina jõuseadmeks oli Daimler-Benzi 4-silindriline ottomootori 1910. aasta mudel, mille tarbeks mahutasid kütusepaagid 140 liitrit bensiini.
Hüdrolüüs
Sõna "hüdrolüüs" tuleneb kreekakeelsetest sõnadest ὕδωρ (hudōr, vesi) ja λύσις (lusis, lahustama).
LK I
1918. aasta keskel valmis masinast kaks protoüüpi. Osade allikate kohaselt esitati tellimus 800 masinale, kuid ühtegi ei jõutud toota enne Esimese maailmasõja lõppu. Teistel andmetel oli LK I eksperimentaaltank ja tootmisse pidid minema sellele põhjal loodud LK II ja LK III.
Hüdrolüüs
Liigid
Kõik võimalikud hüdrolüüsi liigid sisaldavad mingil moel reaktsiooni vee molekuliga. Hüdrolüüsi liike eristatakse lähtemolekulide põhjal.
Soolad
Üks tüüpilisemaid hüdrolüüsireaktsioone on nõrga happe või nõrga aluse (või mõlema) soola lahustamine vees. Vesi ioniseerub vähesel määral iseeneslikult hüdroksiidiooniks ja vesinikiooniks. Samamoodi dissotsieerub ka sool anioonideks ja katioonideks. Näiteks naatriumetanaat laguneb vees naatriumiooniks ja etanaatiooniks. Naatriumioonid reageerivad hüdroksiidioonidega suhteliselt vähesel määral, samas kui etanoaatioonid seonduvad vesinikioonidega ja moodustavad etaanhappe. Selle näite puhul jääb lahusesse hüdroksiidioonide suhteline ülekaal ja lahus ise on aluseline.
Tugevate hapete ja aluste soolad ei hüdrolüüsu, kuna võimalikeks saadusteks oleksid vastavalt tugev hape ja tugev alus, mis mõlemad dissotsieeruvad vees täielikult. Seega peab keskkond jääma neutraalseks.
Estrid ja amiidid
Aluselises keskkonnas on eelistatud nukleofiiliks hüdroksiidioon, mis ründab elektrofiilset karbonüülrühma süsinikku, lõhkudes sellega π-sideme ja luues tetraeedrilise vaheühendi. Vaheühend laguneb, moodustades taas karbonüülrühma C=O sideme, mille käigus lahkub alkoksürühm RO- (joonisel -OMe e. metoksürühm). Moodustub karboksüülhape. Kuna tegemist on aluselise keskkonnaga, loovutab tekkinud karboksüülhape oma happelise vesiniku alkoksürühmale, moodustades alkoholi.
Happe-katalüütiline estri hüdrolüüs on Fischeri esterdamise pöördprotsess. Happelises keskkonnas toimub kõigepealt karbonüülrühma protoneerimine, mis muudab karbonüülrühma elektrofiilsemaks. Seekord on nukleofiiliks vee molekulis olev hapnik, mis ründab karbonüülrühma süsinikku ja moodustub tetraeedriline vaheühend. Karbonüülrühmaga liitunud vesi kaotab laengu neutraliseerimisel ühe prootoni ning molekulist lahkub alkoksürühm. See võimaldab karbonüülrühma süsinikul taastada kaksiksideme hapnikuga, mille küljest lahkuv prooton taastab happelise katalüsaatori. Happelises keskkonnas on nii happe kui ka alkoholi molekulid protoneeritud.
Pilt:estri hüdrolüüs.png
Estrite hüdrolüüsi kiirus sõltub suurel määral temperatuurist.
Üheks vanimaks laiatarbeliseks estri hüdrolüüsi näiteks on seebistamine ehk triglütseriidide aluseline hüdrolüüs leelise (näiteks naatriumhüdroksiidi) abil. Protsessi käigus moodustub glütserool ning rasvhapped muutuvad alusega reageerides soolaks. Neid sooli nimetatakse igapäevaelus seepideks.
Elusates süsteemides leiavad enamus biokeemilistest reaktsioonidest (sealhulgas ka ATP hüdrolüüs) aset ensüümide katalüüsil. Ensüümid võimaldavad hüdrolüüsuda valkudel, rasvadel, õlidel ja süsivesikutel.
Amiidid annavad hüdrolüüsi käigus karboksüülhape ja sõltuvalt struktuurist kas amiini või ammoniaagi. Karboksüülhape võtab veest hüdroksiidiooni ja amiin (või ammoniaak) vesinikiooni. Peptiidid annavad hüdrolüüsi käigus aminohappeid.
Mitmed polüamiidpolümeerid nagu nailon 6,6 hüdrolüüsuvad tugevate hapete juuresolekul. See protsess viib depolümeerimiseni. Sel põhjusel kipuvad nailontooted murenema, kui nad on viibinud kas või vähest aega happelises keskkonnas. Sarnane protsess võib toimuda ka polüestritega.
Polüsahhariidid
pisi|Sukroos. Glükosiidsidet esindab keskmine hapnikuaatom, mis hoiab kahte monosahhariidi koos Monosahhariidid võivad olla omavahel seotud glükosiidsidemetega, mis on avatud hüdrolüüsi poolt lõhkumiseks. Kaks, kolm, mitu või palju sel kombel seotud monosahhariide moodustavad vastavalt disahhariide, trisahhariide, oligosahhariide või polüsahhariide. Ensüüme, mis viivad läbi glükosiidsideme hüdrolüüsi, nimetatakse "glükosiidi hüdrolaasideks" või "glükosidaasideks".
Näiteks tuntuima disahhariidi sahharoosi (valge suhkur) hüdrolüüs annab glükoosi ja fruktoosi.
Polüsahhariidide hüdrolüüsimist lahustuvateks suhkruteks nimetatakse "suhkrustamiseks". See on tähtis protsess näiteks õlletootmisel. Odrast valmistatud linnased on β-amülaasi allikaks, mis lagundab tärklise maltoosiks (disahhariid), mis on omakorda toiduks pärmile.
Tselluloos muudetakse tsellulaaside poolt hüdrolüüsi käigus glükoosiks või tsellobioosiks (disahhariid). Teatud loomad (mäletsejalised) suudavad tselluloosi seedida, kuna nende soolestikus elavad sümbiontsed bakterid, mis toodavad tsellulaase.
ATP
Hüdrolüüs on lähedalt seotud ka energiatarbimise ja -salvestamisega. Kõik elusrakud vajavad pidevat energiavoolu kaheks peamiseks eesmärgiks: mikro- ja makromolekulide biosünteesiks ja ioonide ning molekulide transpordiks rakumembraanide vahel. Toitainete oksüdeerimisest tulenevat energiat ei kasutata otseselt, vaid salvestatakse keerulise ja pika reaktsiooniahela kaudu energiat varuvasse molekuli nimega adenosiintrifosfaat (ATP). ATP molekul sisaldab pürofosfaatsidemeid (sidemed, mis moodustuvad kahe fosfaatrühma kombineerumisel), mis vabastavad vajadusel energiat. ATP molekul võib hüdrolüüsuda kahel viisil: eemaldades viimase fosfaatrühma, et moodustada adenosiindifosfaat (ADP), või eemaldades viimased kaks fosfaatrühma (difosfaatrühm), et moodustada adenosiinmonofosfaat (AMP). Hüdrolüüsi viisist oleneb edasine reaktsioonide käik.
Metallioonid
Metallioonid on Lewis'i happed ja moodustavad vesilahustes hüdraatkattega ioone põhivalemiga M(H2O)nm+. Hüdraatkattega ioonid on võimelised rohkemal või vähesemal määral hüdrolüüsuma. Hüdrolüüsi esimene samm järgib tavaliselt valemit M(H2O)nm+ + H2O = M(H2O)n-1(OH)(m-1)+ + H3O+ Sellest järeldub, et Brønsted-Lowry happe-alus teooria järgi on hüdraatkattega katioonid happed. Happelisus tuleneb sellest, et positiivselt laetud metallioon nõrgendab seondunud vee molekulis O-H sidet, mis muudab prootoni vabanemise suhteliselt lihtsaks.
Selle reaktsiooni dissotsiatsioonikonstant pKa on enam-vähem lineaarses seoses metalliooni massi-suuruse suhtega. Väikeste laengutega ioonid nagu Na+ on väga nõrgad happed, millel hüdrolüüsi ulatus on peaaegu olematu. Suurtel kahevalentsetel ioonidel nagu Ca2+, Zn2+, Sn2+ ja Pb2+ on pKa väärtus ligikaudu 6 või enam ja neid ei liigitata seetõttu tavaliselt hapete alla, aga väiksed kahevalentsed ioonid nagu Be2+ võivad omada palju madalamaid pKa väärtuseid. Kolmevalentsed ioonid nagu Al3+ ja Fe3+ on nõrgad happed, mille pKa väärtused on võrreldavad etaanhappega.
Hüdrolüüsi saab ka tagasi tõrjuda, kui lisada lahusele mõnda tugevat hapet, mis teeb lahuse happelisemaks ja nihutab hüdrolüüsi tasakaalu hüdraatiooni tekkimise suunas.
Simen Østensen
Simen Østensen (sündinud 4. augustil 1984 Bærumis) on Norra murdmaasuusataja.
Hooajal 2006–2007 esimest korda toimunud Tour de Skil sai Østensen üldarvestuses kolmanda koha.
Hooajal 2007–2008 võitis ta Liberecis MK-etapi sprinditeatesõidus koos Martin Johnsrud Sundbyga.
2013. aastal võitis Østensen Tartu maratoni.
Maailmakarikavõistlustel
Simen Østensen on individuaalarvestuses osalenud 79 karikavõistluste etapil (seisuga 24. veebruar 2015) ja saanud kaks poodiumikoha. Poodiumi kõige kõrgemale astmele pole ta veel jõudnud.
851
851. aasta
Sajandid: 8. sajand - 9. sajand - 10. sajand
Aastakümned: 800. aastad 810. aastad 820. aastad 830. aastad 840. aastad - 850. aastad - 860. aastad 870. aastad 880. aastad 890. aastad 900. aastad
Aastad: 846 847 848 849 850 - 851 - 852 853 854 855 856
Yokohama
Yokohama on linn Jaapanis Kanagawa prefektuuri keskus. Kuulub Tōkyō linnastusse, asub Tōkyōst umbes 30 km lõunas.
Ajalugu
19. sajandi keskpaigani oli Yokohama väike kaluriküla. 1853. aastal maabus praeguse Yokohama rannikul USA kommodoor Matthew Perry 9 laevaga ja sundis isoleeritud Jaapani end avama välismaailmale. Rannalähedasele saarele rajati välismaalaste asulad ja garnisonid. Peagi sai Yokohamast rahvusvahelise kaubanduse keskus Jaapanis. Suur osa linnast hävis 1. septembril 1923 maavärinas. Linn ehitati uuesti üles, kuid hävis taas 1945. aastal USA õhurünnakutes. 29. mail 1945 pommitasid B-29 lennukid linna 1 tunni ja 9 minuti jooksul süütepommidega, mille tagajärjel hävis 34% linnast.
Ameerika okupatsiooni ajal oli Yokohama USA sõjaväe transpordisõlm.
1983 hakati rajama merelt võidetud alale uut ärirajooni Minato Mirai 21, kus asub Jaapani kõrgeim ehitis Yokohama Landmark Tower. Tänapäeval on Yokohama suur meresadam ja majanduskeskus.
Transport
1872. aastal avati Tōkyō ja Yokohama vahel Jaapani esimene raudtee.
1972. aastal kaotati linnas trammi- ja trolliliiklus ning avati Yokohama metroo.
Sport
Linna peaspalliklubi on Yokohama BayStars. Tugevamad jalgpalliklubid on Yokohama F. Marinos ja Yokohama FC.
2002. aasta jalgpalli maailmameistrivõistluste finaalkohtumine peeti linna Nissani staadionil. See on suurima mahutavusega staadion Jaapanis (72 327 istekohta).
Haldusjaotus
Yokohama jaguneb 18 ringkonnaks:
850
850. aasta
Sajandid: 8. sajand - 9. sajand - 10. sajand
Aastakümned: 800. aastad 810. aastad 820. aastad 830. aastad 840. aastad - 850. aastad - 860. aastad 870. aastad 880. aastad 890. aastad 900. aastad
Aastad: 845 846 847 848 849 - 850 - 851 852 853 854 855
Peipsi alamvesikond
Peipsi alamvesikond on Ida-Eesti vesikonna osa.
Jõed Peipsi alamvesikonnas
Aardla jõgi – Ahja jõgi – Alatskivi jõgi – Amme jõgi – Apna jõgi – Avijõgi – Belka jõgi – Elva jõgi – Emajõgi – Haavakivi jõgi – Hilba jõgi – Ilmandu jõgi – Ilmatsalu jõgi – Imukvere jõgi – Iskna jõgi – Kaave jõgi – Kalli jõgi – Kargaja jõgi – Kavilda jõgi – Kokle jõgi – Koosa jõgi – Kullavere jõgi – Kääpa jõgi – Laeva jõgi – Leevi jõgi – Lutsu jõgi – Luutsna jõgi – Molozva jõgi – Mudajõgi – Mustjõgi – Mustvee jõgi – Mõra jõgi – Mädajõgi – Neanurme jõgi – Nõmme jõgi – Onga jõgi – Oostriku jõgi – Orajõgi – Pahtpää jõgi – Palu jõgi – Patskovka jõgi – Pedja jõgi – Peeda jõgi – Piilsi jõgi – Pikknurme jõgi – Piusa jõgi – Porijõgi – Preedi jõgi – Põltsamaa jõgi – Päinurme jõgi – Rõuge jõgi – Salla jõgi – Sillaotsa jõgi – Tarakvere jõgi – Tatra jõgi – Tuplevo jõgi – Uhmardu jõgi – Umbusi jõgi – Vahejõgi – Vahujõgi – Vana-Vorsti jõgi – Vanajõgi – Võhandu jõgi
Kraavid Peipsi alamvesikonnas
Adraku kraav – Agali kraav – Alaküla kraav – Alapõdra kraav – Alasoo kraav – Alopi kraav – Andrese kraav – Ani kraav – Asu kraav – Elmiku kraav – Endla kraav – Endla kraav – Hainjärve kraav – Halliku kraav – Hansimäe kraav – Hirla kraav – Holvandi kraav – Hänkmäe kraav – Ihamaru kraav – Jakobi kraav – Joosu kraav – Juula kraav – Jõeküla kraav – Jüriküla kraav – Kala kraav – Kaldapera kraav – Kalkuni kraav – Kanametsa kraav – Kandi kraav – Kapsaare kraav – Karaski kraav – Kasaku kraav – Kassema kraav – Katsi kraav – Kauksi kraav – Keeni kraav – Kesktalu kraav – Kibõra kraav – Kiidjärve kraav – Kikka kraav – Kiriku Kingu kraav – Kirila kraav – Kiti kraav – Kivi kraav – Kiviste kraav – Kogreküla kraav – Koidu kraav – Kokametsa kraav – Koreli kraav – Kraavi kraav – Kundaraja kraav – Kupu kraav – Kuremaa kraav – Kurista kraav – Kurvitsa kraav – Kuusikmäe kraav – Kuuste kraav – Kõrgeraba kraav – Kõrgessaare kraav – Kõrveküla kraav – Kängsepa kraav – Küti kraav – Laanemäe kraav – Laaneotsa kraav – Laanevere kraav – Lehesaare kraav – Liiva kraav – Lubjasaare kraav – Madala kraav – Maistemäe kraav – Matsi kraav – Matussaare kraav – Meelva kraav – Meti kraav – Metsa kraav – Metsanurga kraav – Miiaste kraav – Moldova kraav – Muda kraav – Mõrasoo kraav – Märgmetsa kraav – Märssoo kraav – Nurga kraav – Nuudi kraav – Padari kraav – Palandu kraav – Palo kraav – Pari kraav – Pari kraav – Peetsoo kraav – Peindla kraav – Peraküla kraav – Poldri kraav – Prossa kraav – Puugnitsa kraav – Puustaniidu kraav – Pällo kraav – Pärli kraav – Pürtuküla kraav – Raasna kraav – Raiste kraav – Raja kraav – Rammuli kraav – Rasina kraav – Raudsepa kraav – Rebaste kraav – Rehe kraav – Ristimurru kraav – Roosi kraav – Saare kraav – Saare kraav – Saare kraav – Saareküla kraav – Saduküla kraav – Sambla kraav – Saunamäe kraav – Savimäe kraav – Siila kraav – Siilivaski kraav – Sikasaare kraav – Soosaare kraav – Sooääre kraav – Zerna kraav – Teelahkme kraav – Tikasi kraav – Toovere kraav – Tsirksi kraav – Tubaka kraav – Tuuliku kraav – Tähtvere kraav – Tännassilma kraav – Uusküla kraav – Vaaksi kraav – Vaartsi kraav – Vahtra kraav – Vanajaagu kraav – Varesmäe kraav – Vassivere kraav – Velti kraav – Vingri kraav – Virksimetsa kraav – Viserlaane kraav – Vorbuse kraav – Võtikvere kraav – Väike-Voore kraav – Väiküla kraav – Ööbiku kraav
Kanalid Peipsi alamvesikonnas
Palu kanal – Perasoonetsa kanal
Herbert Kütt
Herbert Kütt (7. detsember (vkj)/ 20. detsember 1903 Rae vald, Jüri kihelkond, Harjumaa – 13. jaanuar 1924 rongis Nõmme ja Tallinna vahel) oli Eesti poksija.
Ta poksis Tallinna "Spordis".
Kuna ta laskis end 13. jaanuaril 1924 maha, siis aprillis toimunud 1924. aasta Eesti meistrivõistlustel poksis ei saanud ta enam osaleda, nagu on vahel ekslikult tõlgendatud võistlustest osavõtjate nimede põhjal.
Bent Rushmore
Bent Rushmore (sündinud 6. mail 1978 Tallinnas) on Eesti bluusi- ja elektroonilise muusika artist, kes on tuntud oma rolli poolest populaarse bändi Köömes juhtkitarristina.
Varajane elu
Bent kasvas üles Nõukogude Liidus, mil Eesti oli osa kommunistlikust suurriigist. Sel perioodil olid populaarsed lääne muusikastiilid nagu disko ja rock enamasti keelatud. Selline piiramine viis muusika kuulamise ja jagamise põranda alla. Benti isa töötas päeval taksojuhina ning smugeldas öösiti vinüülplaate. Ta ostis Tallinnat külastavatelt välismaalastelt lääne vinüülplaate, salvestas muusika kassetilindile ja müüs kassetid salaja kohalikele DJ-dele ja muusikahuvilistele. See oli tol ajal hea lisasissetulekuallikas. Just sel perioodil, aidates isa igapäevase salvestuse juures (peamiselt vajutades nuppe "record", "pause" ja "dolby"), kasvas Bentis armastus muusika vastu.
Muusikaline karjäär
1990ndatel aastatel, keskkooliajal, hakkas Bent ise oma isa muusikakogu kasutades DJ-tööd tegema. Muusika erinevad žanrid olid Benti igapäevaelu osa, kuid instrumendi mängimiseni jõudis ta palju hiljem, 2005. aastal, kui ta ostis oma esimese elektrikitarri.
Bänd Köömes sündis, kui 2006. aastal esitles Bent sõpradele oma kitarrimänguoskusi ja kuulis, et üks tema parimaid sõpru, Paul Aguraiuja, oli samuti basskitarri soetanud ning harjutas selle mängimist. Koos leidsid nad trummari, Rasmus Nurk'i, ja trummari keldris laule kirjutama ning proove tegema.
Köömes on sellest ajast alates kasvanud suuruse ja populaarsuse poolest. Tänaseks on see edukas 6-liikmeline rockbänd, millel on 4 stuudioalbumit. Köömest mängitakse Eesti raadiotes ja bänd on tuuritanud üle kogu riigi, esinedes erineva suurusega lavadel.
Soolokarjäär
Bent, kes kaaskirjutab Köömese muusikat, on jätkanud ka muusika kirjutamist sooloartistina. Tema esimene sooloalbum "Soi Dog" avaldati 2017. aastal. "Soi Dog" on depressiivne bluusi album, käsitleb igapäevaelu raskusi, väsimust ja kõige mõttetuse adumist. Album püüab leida elu tähendust, kuid mõistab üksikisiku võimetust seda teha.
Bentile on südamelähedaseks saanud ka elektrooniline muusika ja süntesaatorid. Ta kirjutab ja avaldab aktiivselt uut muusikat ning tuuritab bändiga Köömes mööda Eesti Vabariiki.
Diskograafia
Adjöö (ansambel Köömes koosseisus 2013)
Olla hull (ansambel Köömes koosseisus 2016)
Kosmose jõgi (ansambel Köömes koosseisus 2020)
Gregorius VII
Gregorius VII (Ildebrando, ka Ildebrando Aldobrandeschi da Soana, Hiltrapandus, Dhiltbrandus, Hellebrand; Saksa, Inglise ja Prantsuse ajalookirjutuses Hildebrand; 1020 ? – 25. mai 1085) oli paavst 1073–1085. Ta oli 157. paavst.
Ildebrando sündis 1020. aasta paiku Soanas (tänapäeval Sovana) käsitöölise (teistel andmetel puusepa või talupoja) Bonizione (Bonizo) ja tema naise Betta peres. Tal oli onupoeg Rusticus (Rustico) ja onutütar või täditütar, kes elas Roomas. Aldobrandini suguvõsa traditsiooni järgi pärines Ildebrando sellest suguvõsast. Tema nimekuju järgi on oletatud, et ta võis päritolult olla langobard, kuid näiteks ajaloolane Herbert Cowdrey ei pea seda tõenäoliseks, kuna paavsti kolju kuju viitab tema pärinemisele indovahemere rassist.
Ildebrando läks lapsena (ab infantia) emapoolse onu Santa Maria all'Aventino kloostri abti Lorenzo d'Amalfi kutsel Rooma. Ta omandas hariduse Santa Maria all'Aventino kloostris ja Lateraani palees. Cowdrey ja Catholic Encyclopedia järgi sai ta juba tollal benediktiini mungaks, Salvador Miranda arvates sai ta mungaks aga alles pärast Gregorius VI surma.
Ildebrando asus Rooma San Giovanni a Porta Latina kiriku ülempreestri Giovanni Graziano teenistusse, kes sai 1045 Gregorius VI nime all paavstiks. Gregorius VI ordineeris Ildebrando vaimulikuks ja määras ta oma kaplaniks. Kui Saksa-Rooma keiser Heinrich III pagendas Gregoriuse 1047 Saksamaale, siirdus Ildebrando koos paavstiga pagendusse. Gregorius VI surma järel tõmbus ta avalikust elust Cluny kloostrisse või mõnda Cluny kloostri reeglistikuga seotud kloostrisse.
Ildebrando kohtus jaanuaris 1049 Besançonis Rooma poole teel olnud Touli piiskopi Brunoga (Leo IX), kelle Heinrich III oli määranud uueks paavstiks. Leo IX kutsus Ildebrando Rooma, ordineeris ta alamdiakoniks ja määras varahoidjaks, San Pietro kloostri prioriks ning San Paolo fuori le Mura kloostri prioriks või proposituseks. Ildebrando sai tuntuks reformimeelse vaimulikuna.
Leo IX saatis Ildebrando 1054 legaadina Prantsusmaale, et ta mõjutaks teoloog Berengari loobuma oma vaadetest. Leo IX surma järel saatsid Rooma vaimulikud ja kodanikud Ildebrando Heinrich III juurde, kes määras uueks paavstiks Eichstätti piiskopi Gebhardi, kes võttis endale nimeks Victor II. Rooma vaimulike üheks soosikuks oli ka Ildebrando, kes olevat paavsti ametist keeldunud. Victor II saatis ta 1056 legaadina Prantsusmaale, kus ta pidi viima läbi reforme. Ta läks 1057 koos Lucca piiskopi Anselmo da Baggioga (hilisem paavst Aleksander II) Milanosse, et tutvuda pataria liikumise vaadetega ja uurida Milano peapiiskopi Guido da Velate tegevust. Ildebrando nimi sisaldub alates juunist 1055 avaldatud bullades.
Victor II surma järel 1057 pakkus Monte Cassino kloostri abt Friedrich (Stephanus IX) Ildebrandot ühe kandidaadina paavsti kohale, kuid abt osutus ise valituks. Stephanus IX saatis Ildebrando 1057 Saksamaale, et saada endale Saksa kuninga õukonnalt tunnustust, kuna paavst oli ametisse pühitsetud ilma sel ajal hädavajaliku Saksa kuninga loata. Kui Ildebrando saabus 1058 Saksamaalt tagasi Itaaliasse, leidis ta eest skisma, sest Stephanus IX oli andnud vaimulikele korralduse, et tema võimaliku surma korral ei tohi nad valida uut paavsti enne Ildebrando tagasipöördumist. Rooma aadel oli vahepeal upitanud võimule vastupaavst Benedictus X, kuid Ildebrando initsiatiivil valiti 6. detsembril 1058 Sienas paavstiks Nicolaus II, kes määras ta 1059 Rooma ülemdiakoniks ja 6. märtsil 1059 Santa Maria in Domnica kardinaldiakoniks. Ildebrando oli mõjukas vaimulik 1059. aasta Lateraani sinodil, kus sätestati paavsti valimise kord ja tema vahendusel sõlmis paavst samal suvel rahu Itaalia viikingitega.
Cowdrey iseloomustuse järgi oli Gregorius VII 163 cm pikk ja tugeva kehaehitusega.
Paavstiks saamine
Gregorius VII valiti paavstiks 22. aprilli pärastlõunal või õhtul 1073 Roomas San Pietro in Vincoli kirikus, kuid juba samal päeval varem Lateraani basiilikas peetud Aleksander II matusetseremoonial nõudsid vaimulikud ja rahvahulgad tema valimist paavstiks, ehkki ta üritas protesteerida.
Gregorius VII ordineeriti preestriks mais ja pühitseti ametisse 30. juunil 1073. Ta võttis nime Gregorius I järgi ja ta oli teine paavst, kes valiti 1059 Lateraani sinodil sätestatud korra alusel, mille järgi tohtisid paavsti isiku määrata vaid kardinalpiiskopid.
Investituuritüli ja skisma
pisi|250 px| [[Heinrich IV (Saksa-Rooma keiser)|Heinrich IV Canossas. Eduard Schwoiseri maal, 1852]]
1059. aasta Lateraani sinodi otsuse alusel ei taotlenud Gregorius VII paavstiks saades Saksa kuninga kinnitust, kuid teavitas teda oma ametisse asumisest ja Heinrich IV tunnustas teda paavstina. Kuningas avaldas paavstile kahetsust oma varasema kiriku vastase tegevuse pärast, kuid soovis paavstilt, et Aleksander II poolt ekskommunitseeritud ametnikud vabastatakse vastavast karistusest.
Gregorius VII mõistis paastuajal 24.–28. veebruarini 1075 Roomas peetud sinodil hukka ilmikute investituuri ja ähvardas ekskommunitseerida iga võimukandja, kes määrab ametisse mõne vaimuliku. Paavst nõudis viie simoonias süüdistatud Heinrich IV nõuniku ilmumist Rooma 1. juuniks, soovitades kuningal saata nad õukonnast minema. Kuna Ravenna peapiiskop Guiberto (hilisem vastupaavst Clemens III) ei ilmunud sinodile, siis peatas paavst tema volitused.
Saksa kuningas Heinrich IV surus juunis 1075 maha saksilaste ülestõusu ning määras uued isikud Milano peapiiskopkonna, Fermo ja Spoleto piiskopkondade etteotsa. Paavst taunis 11. septembril 1075 Toscana krahvinnale Matildale saadetud kirjas kuninga soovimatust pidada rahu, noomis 8. detsembril 1075 kuningat, tagandas tema määratud vaimulikud ja andis talle korralduse ilmuda Rooma, et anda sinodil oma tegevusest aru.
Kuningas pidas 23. jaanuaril või 24. jaanuaril 1076 Wormsis riigipäeva, kus Gregorius VII tagandati ametist. Lombardia piiskopid otsustasid Piacenza sinodi järel toetada Wormsi riigipäeva otsust. Kuningas saatis isiklikult paavstile kirja, milles nõudis tema tagasiastumist, nimetades Gregoriust mitte paavstiks, vaid valemungaks.
Oktoobris 1076 nõudsid Saksa vürstid Treburis uue kuninga valimist. Nad teatasid Heinrich IV-le, et ta on ametist tagandatud, kui ta ei suuda aasta ja ühe päeva jooksul paavstilt lunastust saada. Samal ajal hakkas Švaabimaa hertsog Rudolf nõudlema Saksa kuninga krooni.
Heinrich IV kutsus 1077. aasta veebruariks Augsburgi kokku kirikukogu ja kutsus paavsti selle eesistujaks. Gregorius VII lahkus Roomast ja reisis Põhja-Itaaliasse. Heinrich IV põgenes 1076/1077 karmil talvel koos naise ja lapsega Speyerist sisepoliitilise olukorra pingestudes mässuliste vasallide eest üle Alpide Põhja-Itaaliasse, kus itaallased lubasid anda talle abi võitluses paavstiga, kuid kuningas lükkas nende pakkumise tagasi.
Augsburgi teel olnud paavst kartis, et kuningas võib teda rünnata ja tõmbus koos krahvinna Matildaga Canossa kindlusse. Kuningas jõudis 25. jaanuaril 1077 Canossasse (Canossa käik, Canossa teekond), kuid paavst keelas tal kindlusse siseneda. Kuningas käis mitu päeva kotiriiet kandes, paljajalu ja paastudes kindluse juures. Gregorius VII soostus 28. jaanuaril järele andma ja tema nõudel avati kindluse väravad. Kuningas põlvitas paavsti ette, kes vabastas ta ekskommunikatsioonist.
Heinrich IV pöördus seejärel tagasi Saksamaale, kus tema vasallid olid 15. märtsil 1077 Forchheimis paavsti legaatide juuresolekul valinud vastukuningaks Rudolfi. Paavst püüdis sisepoliitilises kriisis esmalt jääda neutraalseks ja üritas vastaseid lepitada. Ta saatis 1079 lepitamise eesmärgil Saksamaale legaatideks benediktiini munga Pietro Aldobrandini koos Padova piiskopi Oldericoga.
Gregorius VII ekskommunitseeris 1078 taas Guiberto ja 7. märtsil 1080 Heinrich IV, kelle ta tagandas ametist, tunnustades seadusliku kuningana Rudolfit, kes suri 15. oktoobril 1080. Heinrich IV initsiatiivil toimus 25. juunil 1080 Brixenis kirikukogu, kus talle lojaalsed piiskopid määrasid paavstiks Guiberto, kes võttis nimeks Clemens III. Paavst kinnitas 1081 oma otsust kuninga ekskommunikatsiooni osas. 6. augustil 1081 valisid Saksa vürstid uueks kuningaks Salmi krahvi Hermanni. Heinrich IV tungis 1081 Itaaliasse ja piiras nelja aasta jooksul neli korda Roomat. 1082 ja 1083 üritas paavsti ja kuningat lepitada Monte Cassino abt Desiderius (hilisem paavst Victor III).
Heinrich IV tungis märtsis 1084 Rooma, lubades vastupaavsti anda paavstile vangina üle, kui Gregorius VII kroonib ta Saksa-Rooma keisriks. Gregorius keeldus Heinrichit keisriks kroonimast, mistõttu ta krooniti keisriks Clemens III poolt. Seejärel tungis Rooma Robert Guiscard, sundides Heinrich IV tagasi tõmbuma. Gregorius VII põgenes Roberti kaitse all esmalt Monte Cassino kloostrisse ja seejärel Salernosse. Ta saatis 1084 legaadina Saksamaale Ostia kardinalpiiskopi Odon de Lagery (hilisem paavst Urbanus II). Skisma tõttu lahkus Gregorius VII kuuriast 13 kardinali.
Kolm päeva enne oma surma tühistas Gregorius VII kõik oma ametiajal langetatud ekskommunikatsioonid, jättes jõusse ainult Heinrich IV ja Clemens III ekskommunitseerimise. Heinrich IV vastaseid hakati kutsuma ultramontanistideks.
"Dictatus papae"
Gregorius VII avaldas märtsis 1075 kirjutise "Dictatus papae". Kirjutise järgi on paavst apostel Peetruse järglane ja kõik kristlased on paavsti subjektid.
Paavstil on õigus tagandada ametist ilmalikke ja kiriklikke võimukandjaid, kel tuleb suudelda paavsti jalgu. Ta rõhutas, et vaid paavsti tuleb ainsana pidada universaalseks (universalis) ja kirikus räägitakse vaid paavsti nimel, Rooma kirik on aga eksimatu. Paavsti legaat on kirikukogul tähtsam, kui kohalikud piiskopid. Ta märkis, et isik, kes pole Rooma kirikuga ühel nõul, pole ka katoliiklane.
Gregorius VII hakkas kristlikelt valitsejatelt nõudma vasallivannet.
Suhted Bütsantsiga
Gregorius VII ekskommunitseeris novembris 1078 Bütsantsi keisri Nikephoros III ja 1081 tema järeltulija Alexios I.
Suhted Itaalia viikingitega
Gregorius VII sõlmis 1073 rahulepingu Capua vürsti Richard Drengot'ga, Benevento vürsti Landolfo VI-ga ja Salerno vürsti Gisulfo II-ga.
Ta ekskommunitseeris 1074 Robert Guiscardi, kes korraldas Kirikuriigi alale röövretki, kuid sõlmis temaga 1080 rahulepingu, kuna vasallid ähvardasid Guiscardi võimult tõugata. Paavsti ja Guiscardi vahendajana tegutses Bar-sur-Aube krahv Simon.
Guiscard tungis mais 1084 Rooma, sundides Saksa-Rooma keisri Heinrich IV tagasi tõmbuma, kuid roomlased korraldasid ülestõusu ja paavst põgenes viikingite kaitse all Roomast.
Suhted Horvaatiaga
Gregorius VII tunnustas 1075 Horvaatia kuningana Dmitar Zvonimiri, kelle kroonis paavsti legaat. Kuningas väljendas oma lojaalsust paavstile sellega, et andis Vrana linna ja ühe benediktiini kloostri paavsti protektsiooni alla.
Suhted Kastiiliaga
Kastiilia kuningas Alfonso VI ei soostunud paavsti Kastiilia suveräänina tunnustama. Gregorius VII kutsus 30. aprillil 1073 kuningat alustama ristisõda. Paavst kirjutas kuningale 19. märtsil 1074 oma legaadi Ostia kardinalpiiskopi Gerhardi pärast. Paavst kuulutas 28. juunil 1077 oma suveräniteedist Pürenee poolsaare alade üle.
Suhted Kiievi-Venega
Kiievi-Vene suurvürst Izjaslav I saatis paavsti juurde oma poja Jaropolki juhitud delegatsiooni ja lubas anda riigi paavsti protektsiooni alla. Gregorius VII vastas talle 17. aprillil 1075, nimetades suurvürsti Demetriuseks ja saatis Kiievisse kaks legaati.
Suhted Inglismaaga
Gregorius VII avaldas muret Peetruse penni kogumise pärast Inglismaal ja nõudis Inglise kuningalt William Vallutajalt vasallivannet. Kuningas William teatas paavstile, et ta ei tunnusta paavsti suveräänsusi Inglismaa üle.
Suhted Norraga
Gregorius VII kohustas 1078 Norra kuningat Olav Kyrret mitte toetama Taani kuninga Harald III poolvendi. Ta soovis kuningalt, et Norrast saadetakse Rooma noori mehi, kes koolitatakse seal vaimulikeks.
Suhted Poolaga
Gregorius VII saatis 20. aprillil 1075 Poola vürstile Bolesław II kirja Włocławeki piiskopkonna kohta. Kuna vürst toetas investituuritüli ajal paavsti, krooniti ta Gregorius VII loal 25. detsembril 1076 kuningaks.
Suhted Rootsiga
Gregorius VII saatis 4. oktoobril 1080 ja 1080 või 1081 kirjad Rootsi kuningale Inge I-le, nimetades teda ja kaasvalitsejat Halsteni korra Västergotlandi kuningateks (Visigothorum regibus).
Suhted Taaniga
Gregorius VII saatis 25. jaanuaril 1075 kirja Taani kuningale Svend II-le, kes oli selleks ajaks juba surnud. Paavst lubas luua Hamburg-Bremeni peapiiskopkonnast sõltumatu peapiiskopkonna ja soovis kuningalt selle kohta saada vastavat otsust.
Ta saatis 19. aprillil 1080 kirja kuningas Harald III-le.
Suhted Ungariga
Gregorius VII noomis 1074 Ungari kuningat Salamoni. Ungari kuningas Géza I saatis samal aastal Rooma saadikud ja soovis paavstilt saada tunnustust. Gregorius VII nõudis Gézalt, et kuningas tunnustaks paavsti Ungari suveräänina, mida Géza ei soostunud tegema.
Järgmine kuningas László I toetas paavsti võitluses Heinrich IV-ga.
Paavst kanoniseeris 20. augustil 1083 Ungari kuninga István I ja tema poja Imre.
Suhted Toscana Matildaga
Gregorius VII nimetas Toscana krahvinnat Matildat ja tema ema "apostel Peetruse õdedeks ja tütardeks". Ta teavitas Matildat 1074 oma kavatsusest kuulutada välja ristisõda.
Matilda osales koos emaga 1074 ja 1075 Roomas peetud sinodil.
Paavst taunis 11. septembril 1075 Matildale saadetud kirjas Saksa kuninga Heinrich IV soovimatust pidada rahu. Matilda siirdus jaanuaris 1076 koos paavstiga Canossa kindlusse. Ta toetas paavsti oma sõjameeste ja rahaga, saates paavstile 700 naela hõbedat ja 9 naela kulda.
Üleskutsed ristisõjaks
Gregorius VII teavitas 1073 Bütsantsi keisrit Michael VII-t ja Toscana krahvinnat Matildat, et kavatseb Jeruusalemmas asuva Jeesus Kristuse haua vabastamiseks muhameedlaste käest kuulutada välja ristisõja. Ta kutsus üles vabastama Bütsantsi türklastest, soovides mobiliseerida Lääne-Euroopas 50 000-mehelise väe. Paavst saatis Konstantinoopolisse legaadiks Venezia patriarhi.
1075 Cluny abtile Hugues'le saadetud kirjas märkis Gregorius VII, et idakirik on usust taganenud ja asunud uskmatute poolele.
Kuuria
Skisma tõttu lahkus kuuriast 13 kardinali.
Askøy vald
Askøy vald on vald Norras Vestlandi maakonnas Askøy saarel. Alates Askøy silla avamisest 1992. aastal on valla elanike arv kiiresti kasvanud. Suurem osa sisserändajatest on Bergenist, Nordhordlandist ja Midhordlandist.
Gregorius VII
Suhted Hispaania piiskoppidega
Gregorius VII saatis 1073 Hispaaniasse legaadiks Hugues Remiremontist. Ta vabastas 9. mail 1074 kirikuvande alt Muñó piiskopi.
Askøy vald
2019. aastani kuulus vald Hordalandi maakonda.
Gregorius VII
Suhted Itaalia piiskoppidega
Paljud Põhja-Itaalia piiskopid ei toetanud investituuritüli ajal paavsti, vaid Saksa kuningat.
Gregorius VII ekskommunitseeris 1076 Ravenna peapiiskopi Guiberto (hilisem vastupaavst Clemens III) ja 1078 Milano peapiiskopi Teobaldo.
Ta tagandas 1076 ametist Piacenza piiskopi Dionisio.
Ta määras Sutri piiskopiks Bonizo, kelle ta saatis 1078 legaadina Cremonasse. Ta määras 1073 Lucca piiskopiks Anselmo da Baggio ja 1080 Segni piiskopiks Bruno. Ta määras 1077 Pisa piiskopi Korsika vikaariks.
Askøy vald
Sümboolika
Valla vapp kinnitati 28. septembril 1961.
Gregorius VII
Suhted Itaalia piiskoppidega
Ta on oma kirjades esimest korda maininud Oristano piiskoppi. Ta rajas 1073 Mileto piiskopkonna.
Askøy vald
Sümboolika
pisi|tühi|Askøy vald
Gregorius VII
Suhted Prantsuse piiskoppidega
1074 Pariisis toimunud sinodil kuulutati Gregorius VII otsused vaimulike abielu keelamise osas tühistatuks, kuid Roueni peapiiskop Jean ja Pontoise'i abt Gautier (Walter) toetasid paavsti.
Gregorius VII saatis 1073 Prantsusmaale legaadiks Hugues Remiremontist, kuid hiljem ekskommunitseeris ta süüdistatuna simoonias ja vastupaavst Clemens III toetamises.
Ta tagandas 1076 simoonias süüdistatuna Lyoni peapiiskopi Humbert'i ja 1080 Reimsi peapiiskopi Manassès de Gournay, keda ta oli 30. juunil 1073 noominud Saint-Remi kloostri munkade kohtlemise pärast.
Ta tunnustas Lyoni peapiiskopi Jubini (Gebuin) priimase staatust Roueni piiskopkonna üle.
Ta saatis 1082 legaadina Prantsusmaale Ostia kardinalpiiskopi Odon de Lagery (hilisema paavsti Urbanus II).
Ta ordineeris 1073 Die piiskopiks Hugues' ning määras Embruni piiskopiks Lautelini, Grenoble'i piiskopiks Hugues', ja Cavaillon'i piiskopiks Didier.
Suhted Saksa piiskoppidega
Saksa piiskopid tervitasid Gregorius VII saamist paavstiks, kuid paljud neist toetasid investituuritülis Saksa kuningat.
Gregorius VII nõudis 1073 ja 1074 Saksa piiskoppidele saadetud kirjades loobumist simooniast ja vaimulike moraalinõuete järgimist. Nürnbergi sinodil kinnitasid Saksa piiskopid, et nad on valmis pigem loobuma preestriseisusest kui oma abikaasadest. Konstanzi piiskop Otto I otsustas aga vaimulike abielu sanktsioneerida.
Paavst ekskommunitseeris 1075 Hamburg-Bremeni piiskopi Liemari ning peatas Strassburgi piiskopi Werneri, Speyeri piiskopi Heinrichi ja Bambergi piiskopi Hermanni volitused. Ta tagandas 1076 Baseli piiskopi Burchardi, kes oli talle varem saatnud solvava kirja. Ta ekskommunitseeris Konstanzi piiskopi Otto I.
Suhted Tšehhi piiskoppidega
Gregorius VII püüdis lahendada Praha ja Määri piiskoppide vahelist tüli. Ta kutsus mõlemad piiskopid Rooma aru andma. Ta käskis Böömi hertsogil Vratislav II-l tagandada Praha piiskop Jaromír jõuga ametist, kuna too ei ilmunud Rooma.
Vaimulike moraalinõuete rõhutamine
Gregorius VII mõistis märtsis 1074 ja 1075 Roomas peetud sinoditel hukka vaimulike abielu ja simoonia. Ta nõudis tsölibaadi järgimist ja sätestas, et ostmise teel vaimuliku ameti saanud isik ei tohi sel ametikohal enam töötada.
Paavsti üleskutse leidis Saksamaal, Itaalias ja Prantsusmaal teravat vastukaja, kuna sealsed vaimulikud pooldasid vaimulike abielu. Nürnbergi sinodil kinnitasid Saksa piiskopid, et nad on valmis pigem loobuma preestriseisusest kui oma abikaasadest. Konstanzi piiskop Otto I otsustas aga vaimulike abielu sanktsioneerida.
1074 Pariisi sinodil kuulutati Gregorius VII otsused tühistatuks. Roueni peapiiskop Jean ja Pontoise'i abt Gautier (Walter) toetasid paavsti. Burgose sinodil tungiti paavsti legaadile kallale.
Paavst nõudis, et metropoliidid peavad palliumi saamiseks tulema Rooma.
Ta taunis 1075 Cagliari piiskoppi habeme kandmise pärast.
Liturgilised otsused
Gregorius VII sätestas, et kristlased peavad laupäeviti hoiduma söömast liha, kui laupäevale ei lange just kiriklikku suurpüha.
Ta vähendas advendi aja pühapäevi seniselt viielt neljani.
Ta andis välja kompendiumi.
Ta üritas tühistada ambrosiaani riitust.
Ta taunis 1075 Cagliari piiskoppi habeme kandmise pärast.
Teoloogilised vaidlused
Gregorius VII kohustas 1079 teoloog Berengari loobuma oma vaadetest. Ta keelas Berengari nimetamise ketseriks.
Ta teatas 2. jaanuaril 1080 Böömi hertsogile Vratislav II-le, et Piiblit ei tohi tõlkida tšehhi keelde, kuna see võib tuua kaasa pühakirja vääriti tõlgendamise.
Munklus
Gregorius VII määras San Lorenzo fuori le Mura kloostri abtiks Raniero di Bleda (hilisem paavst Paschalis II).
Ta nõudis Cluny abtilt Hugues'lt, et see tuleks Rooma, kuid abt ei saanud sinna minna, vaid külastas paavsti 1076 Canossas.
Kanoniseerimised
Gregorius VII kuulutas pühakuks 4 isikut. Teda on peetud Kölni peapiiskopi Heriberti kanoniseerijaks, kuid ajaloolased kahtlevad selle kanoniseerimisüriku autorluses.
Suhted Armeenia kirikuga
Armeenia Apostliku Kiriku katoolikos Grigor II tundis muret türklaste rünnakute pärast. Ta saatis paavsti juurde preester Hovhannese (Johannes). Gregorius VII nõudis, et katoolikos järgiks esimese nelja oikumeenilise kirikukogu õpetust, tunnustaks Rooma reeglit kriisami valmistamisel ja loobuks Aleksandria patriarhi Dioscoruse vaadetest Jeesus Kristuse loomuse kohta.
Suhted juutidega
Gregorius VII sätestas 1078, et juudid ei tohi olla kristlastele ülemusteks. Ta andis korralduse, et juudid ei tohi tegutseda mündivermijatena.
Uued kardinalid
Gregorius VII määras 31 uut kardinali. Tema ajal said kardinaliks hilisemad paavstid Urbanus II ja Paschalis II.
Gregorius VII kultuuriloos
Itaalia kunstnik Carlo Emanuele on Gregoriust kujutanud 1650. aasta maalil, Saksa kunstnik Eduard Schwoiser aga 1852. aastal valminud maalil.
Paavst ei tuginenud poliitiliste õiguste taotlemisel kordagi Constantinuse kingitusele.
Tema tiaara kuju alusel on ehitatud Bayeux' katedraali torn.
Surm
Gregorius XIII kuulutas ta 1584 õndsaks ja Benedictus XIII 1728 pühakuks. Tema mälestuspäev on 25. mail.
Weymouthi laht
222px|right|thumb|[[John Constable'i maal "Weymouth Bay: Bowleaze Cove and Jordon Hill"]]
Gregorius VII
Hinnang
Gregorius VII-t valinud kardinalid kirjeldasid teda vaga ja õpetatud inimesena, kes armastab õigust, kelle käitumine on laitmatu ja tagasihoidlik.
Ajaloolane Leopold von Ranke hindas teda suurimaks kirikumeheks.
Weymouthi laht
Weymouthi laht (inglise keeles Weymouth Bay) on laht Inglismaa lõunarannikul Dorseti krahvkonnas. Geograafilised koordinaadid on.
Lahe ääres on Weymouthi linn, Portlandi saar (Suurbritannia) ja Portlandi sadam. Lahele on kavas paigutada 2012. aasta suveolümpiamängude purjetamise kolm võistlusrada.
Norra kunstnike loend
See on Norra kunstnike loend.
Aleksandr Abdulov
Aleksandr Gavrilovitš Abdulov (vene keeles Александр Гаврилович Абдулов; 29. mai 1953 Tobolsk – 3. jaanuar 2008 Moskva) oli vene teatri- ja filminäitleja.
841
841. aasta
Sajandid: 8. sajand - 9. sajand - 10. sajand
842
842. aasta
Sajandid: 8. sajand - 9. sajand - 10. sajand
Aastakümned: 790. aastad 800. aastad 810. aastad 820. aastad 830. aastad - 840. aastad - 850. aastad 860. aastad 870. aastad 880. aastad 890. aastad
Aastad: 837 838 839 840 841 - 842 - 843 844 845 846 847
841
Aastakümned: 790. aastad 800. aastad 810. aastad 820. aastad 830. aastad - 840. aastad - 850. aastad 860. aastad 870. aastad 880. aastad 890. aastad
Aastad: 836 837 838 839 840 - 841 - 842 843 844 845 846
844
844. aasta
Sajandid: 8. sajand - 9. sajand - 10. sajand
Aastakümned: 790. aastad 800. aastad 810. aastad 820. aastad 830. aastad - 840. aastad - 850. aastad 860. aastad 870. aastad 880. aastad 890. aastad
846
846. aasta
Sajandid: 8. sajand - 9. sajand - 10. sajand
Aastad: 841 842 843 844 845 - 846 - 847 848 849 850 851
Maagiline realism
pisi|Mehis Heinsaar on üks kriitikas kõige sagedamini maagilise realismiga seostatud Eesti kirjanikest Maagiline realism on peamiselt maalikunsti ja kirjanduse, vähemal määral filmi ja teatri vool, milles maagilisi elemente kujutatakse realistlikus, valdavalt detailitäpses laadis ja kontekstis.