Love_in_dark_times:_Iris_Murdoch_on_openness_and_the_void
Võib-olla on need sündmused liiga äärmuslikud, et heita valgust igapäevasele kaotusele. Ent Murdoch rõhutab, et tühjus on äärmuslik: valu ja kurjus, mis loovad lootusetuse tingimused. Careli lugu võib vaadata Weili valguses ja öelda, et Carel on jätnud kasutamata vaimuliku kasvamise võimaluse. Ta oleks pidanud tühjust aktsepteerima ja laskma Jumala armul selle täita. Weili järgi täidab arm tühjad kohad, kuid saab tulla ainult sinna, kus on tühjus, ja arm ise loob selle tühjuse. Üleloomulikule armule apelleerimine võib ehk aidata võitu saada ohtlikust, enesekesksusele viia võivast kujutlusest, et me kannatame kangelaslikult. Ent Murdoch vaevalt toetaks sellist arusaama armust. Ta on küll öelnud, et armu mõistet saab kergesti sekulariseerida ning platonismis on koht õpetusele armust, kuid ta ei saa armu mõistet sekulariseerida moel, mis on vastuolus tema umbusuga üleloomulikule apelleerimise vastu ja tema moraalipsühholoogiaga, mis piirab järsu, ettevalmistamata iseloomumuutuse võimalikkust. Mõned subjektid võivad tema meelest avastada tervenemisvõime, millest polnud varem aimugi. Nad võivad kogeda, et nende jõupingutusi võib kroonida saladuslik ja ootamatu edu, olgu siis ainult abina teadvustamatult vaimult. Tühjusekogemused võivad pikapeale omandada teistsuguse tähenduse, nii et neid saab positiivselt ja loovalt kasutada. Surnud tühjus võib muutuda elusaks, magnetiliseks. Aga mõned subjektid ei pruugi suuta kogeda usu läbi tulevat armu. Sügavast meeleheitest õppida on võimalik, kuid väga sageli liiga raske. Üks põhjus võib Milligani arvates olla see, et meeleheide on liiga suur, teine põhjus on seotud subjekti iseloomuga ja viisiga, kuidas ta on teinud armu ligipääsmatuks. Canterbury Anselmi väite puhul, et Jumala arm võib päästa igaühe, ka kõige väärituma, märgib Murdoch, et selles suhtes on Anselm lähemal Immanuel Kantile kui Platonile, kes, nagu Murdochki, ei pea võimalikuks järsku iseloomumuutust. Tegu on ajend armule või selle vastandile. Tegu kaldub ka kinnitama selle kiindumuse tausta, millest ta lähtub. Me saame valida ainult seda, mida näeme võimaliku variandina, ja meie moraalse visiooni kvaliteedi määravad meie iseloom ja soovid. Milligani arvates on Carelil kaks põhilist nurjumist. Esimene on julgusetus, tühjuse mittetalumine ja mitteaktsepteerimine, fantaasiad, mis viisid iseenda ja teiste kahjustamiseni. Teine on õige kiindumustausta puudumine, mis teeb armu puudumise ning järgneva julgusetuse vältimatuks. Temalt oli tarvis teatud moraalset aktiivsust, selle võimalikkus aga sõltub subjekti eelnevast konstitutsioonist. See ei saa tulla Jumala tahtest ning seda ei saa keset kaotust olev subjekt ka tahteaktiga valida. Siia Carel takerdubki. Kui Carel kogeb, puudutab tühjust, on tal juba hulk voorusi (alandlikkus, tõearmastus, kannatlikkus) silmatorkavalt puudu. Paljud reetmised on kaotanud tema elust headusetunde. Kui ta kogeb hinge pimedat ööd, on ta juba nii rikutud, et püüd võtta tühjust armu pakutud võimalusena tooks kaasa alandlikkuse radikaalse puudumise, mittetegutsemise omaenda moraalsel tasandil. Milliganil on kiusatus öelda, et Carel oleks pidanud eesmärgiks seadma tavalisuse ning sellise vaimse taipamise, mis on tavalisusega ühitatav; võib-olla isegi see on üle tema võimete. Romaanis paistavad olevat vihjed samas suunas. Vend ütleb, et see on fakt, et inimesed armastavad üksteist; majahoidja leiab, et kui Carel püüaks, suudaks ta lõpuks teha tavalisi asju. Kui Carel tapab end, tunneb tema ametlik tütar, et on alatiseks lahus lihtsate süütute asjade, mõtlematute kiindumuste, vaba koosnaermise ja tänaval mööduvate koerte maailmast. Kui Careli vend Marcus kohtab üht vana armastatut, näeb ta kõige tavalisema headuse ja rahulduse võimalikkust, mida on raske filosoofiateosesse sisse panna.