cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Seebu
Tema algne levila oli India, kus peetakse teda tänini pühaks loomaks.
Seebu piimaand on väike.
Wilhelm Kettler
Wilhelm Kettler (20. juuli 1574 Miitavi – 17. august 1640 Kukułowo, Pommeri) oli Kuramaa hertsog aastatel 1595–1616.
Wilhelm oli esimese Kuramaa ja Semgallia hertsogi Gotthard Kettleri ja tema Mecklenburgi soost abikaasa Anna vanuselt teine poeg. Isa surma järel sai hertsogiks tema vanem vend Friedrich, aga Wilhelm hakkas täisealiseks saades endale samuti valitsusvõimu taotlema. See lõppes hertsogiriigi jagamisega 1595. aastal, millega Wilhelm sai Kuramaa hertsogiks, Friedrichile jäi aga Semgallia (Zemgale).
Wilhelmi valitsemine oli aga vastumeelt Kuramaa vasallidele, kes 1616. aastal ta kukutasid. Seejärel sai kogu hertsogiriigi valitsejaks taas Friedrich, Wilhelm pidi aga maalt lahkuma. Ta asus elama Pommeri hertsogiriiki, kus Pommeri hertsog Bogislaw XIV andis talle elatiseks Kukułowo (Kucklowi). Seal Wilhelm ka suri.
Wilhelm oli abielus Preisimaa hertsogi Albrecht Friedrichi tütre Sophiega. Nende vanimast pojast Jakobist sai hiljem Kuramaa hertsog.
Lerna hüdra
pisi|Hüdra
Lerna hüdra ehk Hydra (vanakreeka keeles 'veemadu') oli vanakreeka mütoloogias koletis, kes elas Argoses Lerna järve juures (seda järve enam ei ole). Tema tapmine oli Heraklese teine vägitöö.
Ta oli Typhoni ja Echidna järglane ning seega Nemea lõvi ja Kerberose lähisugulane. Lerna hüdra mürgine hingus hävitas kõik elava.
Hüdra iga maharaiutud pea asemele kasvas kaks uut. Kui mitu pead tal oli, selles suhtes üksmeel puudub. Kirjanikud mainisid sealjuures suuremaid arve kui vaasimaalijad kujutasid. Kõige levinuma seisukoha järgi oli tal 9 pead. Tema üks pea oli surematu, ülejäänud surelikud ehk teisisõnu oli hüdral varem juba 8 korda pea maha löödud. Pole ka välistatud, et ta sündis mitmepäisena.
Hüdrat leida oli väga lihtne. Selleks, et mürgiaurud vähem segaksid, mässis Herakles riide ümber pea ja hingas läbi riide. Teda abistas tema vennapoeg Iolaos, kes iga kord, kui Herakles mõne pea maha lõi, kõrvetas kaelakönti tuletukiga. Siis ei kasvanud sealt uusi päid asemele. Võimalik, et sellist nõu andis neile Athena. Viimase, surematu pea mattis Herakles suure kivi alla.
Selleks, et asja raskemaks teha, saatis Hera suure vähi, kes Heraklest võitluse ajal kannast näpistas. Loomulikult lõi Herakles ka vähi maha.
Kreeklased uskusid, et järve põhjas oli pääs allmaailma ja et hüdra on selle valvur. Ent pärast hüdra tapmist ei saanud Lerna kuulsaks kohana, kust allmaailma pääseb.
Esialgu pidi Herakles sooritama Eurystheuse valitud 10 vägitegu. Eurystheus sai teada, et Iolaos aitas Heraklest, ega võtnud hüdra tapmist arvesse. Augeiase tallide puhastamine oli teine, mis talle ei kõlvanud, ja nii pidi Herakles 12 vägitegu toime panema. Seda on nähtud kompromissina osas Heraklese-legendides esinenud 10 ja osas olnud 12 vägiteo vahel.
Zeus tõstis Hüdra ja Vähi taevasse tähtkujuks.
Lerna hüdra kunstis
Lerna hüdrat on maalil kujutanud (koos Heraklesega) Gustave Moreau, Antonio Pollaiuolo ja Francisco de Zurbarán.
Helsingøri ja Olomouci on püstitatud skulptuur hüdrat tapvast Heraklesest.
Spoleto hertsogkond
Spoleto hertsogkond (itaalia: Ducato di Spoleto, ladina: Ducatus Spolitae) oli umbes aastal 570 Kesk-Itaalias langobardi duxi Faroaldi poolt asutatud langobardide territoorium.
Langobardid
Langobardid, germaani rahvas, tungis Itaaliasse aastal 568 ja vallutas enamuse sellest, luues kuningriigi, mis jagunes mitme hertsogi vahel, kes olid sõltuvad kuningast, kes rajas aastal 572 oma residentsi Paviasse. Järgnevatel aastatel vallutasid nad ka enamuse Lõuna- ja Kesk-Itaaliast, vallutades aastal 570 tähtsa Spoleto südamaa, kus nüüd on Umbria.
Kümme aastat interregnumit pärast Alboini järglase surma (574) jättis langobardide hertsogid (eriti lõunapoolsed) oma uutel territooriumitel hästi elama ja üsna sõltumatuna langobardide kuningatest Pavias. Aastal 575 või 576 hõivas Faroald Nursia ja Spoleto, rajades oma hertsogkonna ja rahastades arianistlikku piiskoppi. Spoletos oli Jupiterile, Junole ja Minervale pühendatud Rooma capitolium muudetud piiskopi Spoleto toomkirikuks (piiskopitool rajati 4. sajandil), mis sisaldas paganlikke struktuure (nüüd San Ansano kirik). Langobardide hertsogid taastasid kõrge rocca kindlustusi, mille müürid olid Totila poolt Gooti sõja ajal maatasa tehtud.
Spoleto hertsogid said vahelduva sõja Bütsantsi Ravenna eksarhaadiga ja Spoleto territooriumid kõikusid üle enamuse Umbria, Lazio, Marche ja Abruzzo. Kuigi kunagi mitte nii tähtis, kui Benevento hertsogkond, oli Spoleto siiski üsna hall laik langobardide ajaloos. Selle teine hertsog Ariulf korraldas sagedasi sõjaretki bütsantslaste vastu (579–592 Ravenna vastu; 592 Rooma vastu). Ariulfi järglane oli Theudelapius, Faroaldi poeg, kellele Catholic Encyclopedia omistab praeguse toomkiriku esimese ehitise. Siis tulid Atto (653), Transamund I (663) ja Faroald II (703), kes valitses üheskoos oma venna Wachilapusega. Faroald II vallutas Paulus Diaconuse Langobardide ajaloo järgi Ravenna sadama: "Sel ajal tungis esimene Spoleto dux Faroald langobardide armeega sadamasse, jättis rikka linna paljaksriisutuks ja võttis kõik selle rikkused." Langobardide kuningas Liutprand sundis teda siis riisutu tagastama, langobardide nõrga keskvalitsuse meede, mida Liutprand püüdis karmistada, vähemalt nagu Paulus sündmusi oma frangi isandatele tõlgendas. Spoletos kukutati Faroald tema poja Transemund II poolt (724), kes mässas ka Liutprandi vastu ja moodustas liidu paavst Gregorius III-ga, kes varjas aastal 738 teda Roomas. Hilderici, kes asendas teda hertsogina, mõrvas Transemund aastal 740, kuid aastal 742 sunniti Transemund kloostrisse taanduma Liutprandi poolt, kes andis relvade jõul tagasi võidetud hertsogkonna Agiprandile (742). Liutprandi surma ajal (744) oli Spoleto kindlalt Pavia keskvõimu all ja Theodicus järgnes rahumeelselt. Kolm 8. sajandi hertsogit olid langobardide kuningad, märk sellest, et sel ajal oli Spoleto tihedamalt kuningriigiga seotud, kui Benevento.
Keisri vasall
Aastal 776, kaks aastat pärast Pavia langemist langes Spoleto samuti Karl Suure ja tema Karolingide impeeriumi kätte ja Karl võttis tiitli Langobardide kuningas. Kuigi ta andis territooriumi kirikule, jättis ta endale õiguse nimetada selle hertsogeid, oluline järeleandmine, mida saab võrrelda seni veel vaidlustamata keiserliku õigusega nimetada kohapealseid piiskoppe, ja võib-olla aeg-ajalt vaidlusküsimus keisri ja paavstivõimu vahel, paavst Hadrianus I-le oli hiljuti nimetatud Spoleto hertsog.
Aastal 842 taaselustati endine hertsogkond frankide poolt, et seda frankide piiriterritooriumi valitseks sõltuv markkrahv. Silmapaistvatest frankide hertsogitest jagas Guido I hertsogkonna oma kahe poja, Lamberto ja Guido II vahel, kes sai oma osana Camerino isandkonna, millest tehti hertsogkond. Lamberto oli kindlameelne võitleja moslemitest kalifaadi saratseeni rüüstajate vastu, kuid võrdselt tappis ta bütsantslasi (nagu aastal 867), ning kukutati aastal 871, taastati aastal 876 ja heideti lõpuks paavst Johannes VIII poolt kirikust välja. Aastal 883 taasühendas Guido II hertsogkonna, edaspidi kui Spoleto ja Camerino hertsogkond. Pärast Frangi keisri (879–887) Karl Paksu surma lasi Guido ennast paavst Stephanus V poolt aastal 888 Rooma keisriks ja Itaalia kuningaks kroonida (891). Järgmisel aastal kroonis paavst Formosus Guido poja Lamberto II hertsogiks, Itaalia kuningaks ja Frangi keisriks.
Spoleto hertsogid jätkasid sekkumist Rooma vägivaldsesse poliitikasse. Alberico I, Camerino (897) ja seejärel Spoleto hertsog, abiellus kurikuulsa Rooma aadlinaise Maroziaga, paavst Sergius III (904–911) armukesega, ja tapeti roomlaste poolt aastal 924. Tema poeg Alberico II kukutas aastal 932 senatrixi, kuigi viimase poeg, tema poolvend oli paavst Johannes XII. 949. aasta paiku võttis frankide kuningas Berengar II Spoleto selle viimaselt markkrahvilt tagasi.
Sel ajal eraldas Saksa-Rooma keiser Otto I Spoleto hertsogkonnast maad, mida kutsuti Sabina Langobardica, ja kinkis need Pühale Toolile. Nüüd muutus Spoleto kontroll üha enam keisrite kingituseks. Aastal 967 ühendas Otto II Spoleto hertsogkonna lühikeseks ajaks Capua ja Beneventoga, mida valitses Pandolfo Raudpea; kuid pärast Pandolfo surma eraldas ta Spoleto, mille andis aastal 989 Toscana markkrahvile Ugole. Hertsogkond ühendati Toscanaga teist korda aastal 1057 ja see jäi nii kuni krahvinna Matilde surmani.
Investituuritüli ajal paavstivõimuga nimetas keiser Heinrich IV teised Spoleto hertsogid. Pärast seda oli hertsogkond Werner (Guarnieri) von Urslingeni, Ancona markkrahvide perekonnas. Linn purustati keiser Friedrich Barbarossa poolt aastal 1155, kuid ehitati varsti taas üles. Aastal 1158 andis keiser hertsogkonna Welf VI Este dünastiale; Heinrich VI andis selle Konrad von Urslingenile, pärast kelle surma aastal 1198 loovutati see paavst Innocentius III-le, kuid okupeeriti aastal 1209 Otto von Braunschweigi poolt, kes tegi Dipold von Vohburgi hertsogiks.
Paavsti vasall
Otto kinkis keiserlikud õigused Spoletos aastal 1201 Kirikuriigile ja varsti pärast seda (1213) võeti hertsogkond paavsti otsese võimu alla, määrati kuberner, tavaliselt kardinal, kuigi see jäi etturiks Friedrich II võitluses kuni Hohenstaufenite hääbumiseni.
Conwy (tervikomavalitsus)
Conwy loodi 1. aprillil 1996 Aberconwy ja Colwyni ringkondade liitmise teel.
39,7% elanikest oskab kõmri keelt.
Kuroishi
pisi|Asend Aomori prefektuuris Kuroishi (jaapani keeles 黒石市) on linn Jaapanis Aomori prefektuuris Honshū saare põhjaosas. Asub Aomorist lõuna pool.
Peamine majandusharu on põllumajandus: kasvatatakse riisi ja õunu.
Varuna
pisi|Varuna kujutis, [[17. sajandi lõpp]] Varuna on vedades kirjeldatud kui tormi, tuule, taeva ja õhuookeani jumal. Ta on Rigvedas kõige enam esilekerkiv kangelane ja asurade valitseja.
Kuroishi
2019. aastal oli linna elanike arv 32 284.
Deltarannik
pisi|Deltarannik Egiptuses
Deltarannik on rannikutüüp, kus madal mererannik on liigestatud paljude jõeharudega ehk deltadega
Deltarannik on iseloomulik piirkondadele, kus suurte jõgede suudmetes on tekkinud deltad. Viljakate muldade tõttu on deltarannikutel soodsa kliima korral tihe asustus ja intensiivne põllumajandus. Kuna põllumajanduses kasutatakse väetisi ja tegevus toimub veekogude lähedal, siis on vetikate vohamise tõttu deltarannikud tihti kinnikasvanud.
Kõige tuntumad deltarannikud on Egiptuses (Niiluse delta), Brasiilias (Amazonase delta), Venemaal (Leena ja Volga delta), Bangladeshis (Gangese, Brahmaputra ja Meghna jõe ühine delta), USA-s (Mississippi delta) ja mujal.
Deltaranniku ehitus
Jõe suudmealal on väga väike lang ja aeglane voolukiirus. Jõe poolt kaasa kantud kivimmaterjal settib, tekivad settesaared, mille tõttu peab vesi edasipääsuks teise tee valima. Jõgi hargneb ja tekib delta. Kui rannik on tihedalt täis deltasid, siis on tegemist deltarannikuga.
Bakoye jõgi
thumb|Senegali Bakoye (ka Bakoy, Menien, Ménien, Semefé) on jõgi Aafrika lääneosas Mali edelas. Algab Fouta Djalloni lavamaalt. Ülemjooksul voolab kirdesse, seejärel pöördub loodesse ja läände. Ühinedes Bafingiga, moodustab Senegali jõe.
Kiloaasta
Kiloaasta (ladina kiloannus, lühendatult ka) on ajavahemik üks tuhat aastat (10 ka = 10 000 aastat). "k" on SI-süsteemis kümnendeesliite "kilo" tähis.
Veel kasutatakse akronüümi KAT (tuhat aastat tagasi). Näiteks 20 KAT = 20 000 aastat tagasi.
Limaanrannik
thumb|300px|Limaanrannik Mustal merel
Limaanrannik on rannikutüüp, mille puhul mere rannikul esinevad limaanid – jõe suudmesse tekkinud merelahed.
Limaanrannik on iseloomulik Musta mere ja Aasovi mere rannikule.
Aietes
Aietes oli vanakreeka mütoloogias Kolchise kuningas. Kolchis asub tänapäeva Lääne-Gruusias (Samegrelo ja Imerethi piirkond).
Aietes oli päikesejumala Heliose ja okeaniidi Perse poeg. Tal oli vend Perses (keda ei tohi ära segada Perseuse poja Persesega, kes oli pärslaste esiisa) ning õed Klymene, Pasiphae ja Kirke.
Aietese naise nimi ei ole teada. Tal olid tütred Chalkiope ja Medeia ning poeg Apsyrtos.
Ühel päeval saabus Kolchisesse lendava jäära seljas noormees. See oli Phrixos, kes põgenes oma isa Athamase ja kurja võõrasema Ino eest, kes teda tappa tahtsid. Phrixos jäi Kolchisesse elama ja Aietes andis talle oma tütre Chalkiope naiseks. Tänutäheks ohverdas Phrixos oma jäära Zeusile ning kinkis selle puhtast kullast naha, kuldvillaku, Aietesele.
Aietes riputas kuldvillaku Arese hiide puuoksale ning pani seda valvama lohe, kes ei maganud kunagi.
Phrixose saatuse kohta pärast abiellumist, sealhulgas tema laste kohta, andmed puuduvad. Argonaudid teda ega tema lapsi ei kohanud, mis tekitab kahtluse, et Phrixos oli selleks ajaks, see tähendab üsna noorelt surnud.
Perses kukutas oma venna Aietese ja tahtis ise Kolchise kuningaks hakata, ent Medeia päästis oma perekonna, tappes Persese.
Mõne aja pärast saabus Kolchisesse laev "Argo" koos argonautidega. Aietes kostitas neid, nagu komme nõudis. Alles pärast seda, kui külalised olid end pesnud ja keha kinnitanud, tohtis küsida, mis asja neil ka Kolchisesse oli. Argonaudid tahtsid kuldvillakut tagasi saada. Selle eest oli Iolkose kuningas Pelias lubanud argonautide juhile Iasonile oma trooni. Tasuks lubasid argonaudid täita ükskõik kui raskeid ülesandeid.
Aietes vihastas, aga ei näidanud seda välja. Ta tegi endale etteheiteid, et ei tapnud külalisi kohe; enam ei tohtinud ta seda teha, sest argonaudid olid nüüd tema külalised. Ta lubas neile kuldvillaku ülesande eest, mille puhul rõhutas, et selles pole midagi võimatut, sest ta olevat ise selle omal ajal sooritanud.
Medeia oli vahepeal Iasonit armastama hakanud ning andnud Iasonile salvi, mis andis võitmatu jõu nii ihule kui ka relvadele sõltuvalt sellest, kummale teda määrida. Iason võidis ennast ning järgmisel hommikul haaras härgadel sarvist, surudes algul ühe ja siis ka teise põlvili. Ta seadis neile ikke kaela ning kündis seejärel näidatud välja üles.
Niipea, kui ta oli lõpetanud, kasvasid külvatud seemnetest sõjamehed. Neid oli palju ning usutavasti oleks Iason oma hiigeljõust hoolimata neile alla jäänud. Sellepärast heitis ta sõjameeste sekka kivi. Need ei saanud aru, kust kivi tuli, hakkasid üksteist süüdistama, seejärel tülitsema ning läksid isekeskis taplema. Kõik nad lõid üksteist maha.
Aietes läks lossi mõtlema, mida nüüd ette võtta. Samal ajal juhatas Medeia argonaudid puu juurde, millel kuldvillak rippus, uinutas lohe oma lauluga magama ja seejärel varastas Iason kuldvillaku ära.
Argonaudid hakkasid oma laevale minema. Medeia läks nendega kaasa. Ent Aietes oli teada saanud, mis oli juhtunud, ja saatis oma sõjaväe neid taga ajama. Väge juhtis Aietese poeg Apsyrtos. Sõjaretk ebaõnnestus, sest Medeia tappis Apsyrtose ning sõjavägi demoraliseerus, lubades argonautidel põgeneda.
Lääne-Soome lään
Lääne-Soome lään oli lään Soomes aastatel 1997–2009. See moodustati 1997. aasta haldusreformi käigus Turu ja Pori läänist ning Vaasa, Kesk-Soome ja Häme lääni osadest.
Maakonnad
Lääne-Soome lään koosnes seitsmest maakonnast:
Vallad
Lääne-Soome läänis oli 205 valda, millest 52 olid linnad.
Akaa linn, Alahärmä vald, Alajärvi linn, Alastaro vald, Alavuse linn, Askaineni vald, Aura vald, Dragsfjärdi vald, Eura vald, Eurajoki vald, Evijärvi vald, Halikko vald, Halsua vald, Hankasalmi vald, Harjavalta linn, Himanka vald, Honkajoki vald, Houtskari vald, Huittineni linn, Hämeenkyrö vald, Ikaalineni linn, Ilmajoki vald, Iniö vald, Isojoki vald, Isokyrö vald, Jakobstadi vald, Jalasjärvi vald, Joutsa, Jurva, Juupajoki, Jyväskylä linn, Jyväskylän vald, Jämijärvi, Jämsä linn, Jämsänkoski linn, Kaarina linn, Kangasala, Kankaanpää linn, Kannonkoski, Kannuse linn, Karijoki, Karstula, Karvia, Kaskineni linn, Kauhajoki linn, Kauhava linn, Kaustinen, Kemiö, Keuruu linn, Kihniö, Kiikala, Kiikoinen, Kinnula, Kisko, Kiukaineni, Kivijärvi, Kokemäki linn, Kokkola linn, Konnevesi, Korpilahti, Korppoo, Korsnäs, Kortesjärvi, Koski Tl, Kristiinankaupunki linn, Kruunupyy, Kuhmalahti, Kuhmoinen, Kuortane, Kurikka linn, Kuru, Kustavi, Kuusjoki, Kylmäkoski, Kyyjärvi, Kälviä, Köyliö, Laihia, Laitila linn, Lappajärvi, Lappi, Lapua linn, Laukaa, Lavia, Lehtimäki, Lempäälä, Lemu, Lestijärvi, Lieto, Lohtaja, Loimaa linn, Luhanka, Luoto, Luvia, Maalahti, Marttila, Masku, Mellilä, Mehikarvia, Merimaski, Mouhijärvi, Multia, Mustasaari, Muurame, Muurla, Mynämäki, Mänttä linn, Naantali linn, Nakkila, Nauvo, Nokia linn, Noormarkku, Nousiainen, Nurmo, Närpiö linn, Oravainen, Oripää, Orivesi linn, Parainen, Paimio linn, Pargase linn, Parkano linn, Perho, Perniö, Pertteli, Petäjävesi, Pedersöre, Pihtipudas, Piikkiö, Pirkkala, Pomarkku, Pori linn, Punkalaidun, Pyhäranta, Pylkönmäki, Pälkäne, Pöytyä, Raisio linn, Rauma linn, Ruovesi, Rusko, Rymättylä, Saarijärvi linn, Salo linn, Sauvo, Seinäjoki linn, Siikainen, Soini, Somero linn, Suomosjärvi, Säkylä, Särkisalo, Taivassalo, Tampere linn, Tarvasjoki, Teuva, Toholampi, Toivakka, Turu linn, Töysä, Ullava, Ulvila linn, Urjala, Uurainen, Uusikaarlepyy linn, Uusikaupunki linn, Vaasa linn, Vahto, Valkeakoski linn, Vammala linn, Vampula, Vehmaa, Velkua, Vesilahti, Västanfjärd, Veteli, Viitasaari linn, Vilppula, Vimpeli, Virrati linn, Vähäkyrö, Vöyri-Maksamaa, Ylihärmä, Ylistaro, Yläne, Ylöjärvi, Äetsä, Ähtäri linn, Äänekoski linn
2009. aastal liideti:
Meteoroloogia ja klimatoloogia mõisteid
Siin on loetletud meteoroloogia ja klimatoloogiaga seotud mõisteid; paleoklimatoloogia mõisted on artiklis Paleogeograafia mõisteid.
Holotseen
Holotseen ehk pärastjääaeg ehk jääajajärgne aeg on kronostratigraafiline üksus (ladestik) ning geokronoloogiline üksus (ajastik), mis algas 11 700 aastat tagasi ja kestab siiani. Holotseen kuulub kvaternaari ajastusse, olles selle noorimaks ajastikuks. Holotseenile eelneb pleistotseen. Holotseen kuulub praegu kestvasse kainosoikumi aegkonda ja fanerosoikumi eooni.
Holotseeni mõiste pakuti välja 1867. aastal ning esitati rahvusvahelisel geoloogiakongressil Itaalias 1885. aastal. Holotseen kujutab endast kõige viimast jäävaheaega kvaternaaris. Maa kliima ajaloo mõistes on holotseen viimane soe periood ehk Marine isotope stage 1 (MIS 1).
Holotseeni iseloomustab liustiku taganemine ja selle tulemusel tekkinud pinnavormide esinemine põhjapoolkeral. Samuti on see ajastik, mil inimesed muutusid Maal domineerivaks liigiks, tekitasid suured tsivilisatsioonid ning migreerusid põhja poole. Kuigi homo sapiens tekkis juba pleistotseenis, siis liigina eristus ta holotseeni alguses ning alates sellest on toimunud inimese sotsiaalne evolutsioon.
Holotseeni stratigraafia räägib palju kliima ja meretaseme muutustest, erinevatest geomorfoloogilistest ja hüdroloogilistest protsessidest ning sisaldab arheoloogilist infot inimkonna arengu kohta. Setted on hästi säilinud ning seetõttu on neid võimalik uurida suure täpsusega.
Jaotus
Holotseen jaotub kliima erinevuse järgi viieks ajaintervalliks (ka tähendab tuhat aastat (kalibreerimata radiosüsiniku aastat)):
Paljude teadlaste poolt on kasutusele võetud termin "antropotseen", mille all mõeldakse aega, mil inimtegevus on hakanud oluliselt mõjutama Maa pinda, atmosfääri, ookeanit ja toitainete tsükleid. See on mitteametlik termin ning vaieldakse selle üle, kas antropotseen peaks järgnema holotseenile ning algama 1950. aastal või algama juba holotseeni ajal.
Geoloogia
pisi|Läänemeri
Kuna laamtektoonilised protsessid on väga aeglased, siis holotseeni lühikese kestuse tõttu neist antud ajastikus rääkida pole võimalik. Holotseeni iseloomustavad jääajajärgsed protsessid nagu glatsioisostaasia ehk maapinna kerkimine liustiku eemaldumise tõttu ning meretaseme tõus. Ka Eestis esineb maapinna kerkimist ja seda Fennoskandia jääjärgse tõusu tõttu. Maksimaalne kerkimine on Eestis loode-kagu suunas (3,6 mm/a).
Jää sulamine põhjustas holotseeni alguses meretaseme tõusu umbes 60 m. Järsk meretaseme tõus mõjutas tõenäoliselt ka palju inimeste rännet ja on seetõttu globaalselt oluline sündmus. Skandinaavias aitasid need protsessid kaasa Läänemere arengule. Holotseeni kohta on olemas üsna detailsed Läänemere arengu paleogeograafilised rekonstruktsioonid. Erinevateks arengustaadiumiteks on Joldiameri, Antsülusjärv, Litoriinameri ja Limneameri. Need nimetused on antud neile tüüpiliste subfossiilsete limuseliikide järgi.
Holotseeni setted on põhiliselt välja kujunenud pleistotseeni setete arvelt neid kulutades ja ümbersettides. Kontinentaalsed setted on holotseenis katkendlikud, kuid tänu radiosüsiniku dateerimisele on võimalik neid siiski uurida. Setete uurimiseks on vajalik teha kronostratigraafilisi korrelatsioone, et mõista lokaalseid, regionaalseid ja globaalseid tingimusi. Holotseeni kontinentaalsed setted on näiteks järve-, jõe-, soo- ja tuulesetted. Merelisteks seteteks on näiteks süvaookeani setted ning rannikusetted.
Kliima
Holotseeni kliima tähendab ka meie tänapäeva kliimat. Selleks, et globaalset kliimamuutust mõista, tuleb uurida, kuidas on kliima muutunud holotseeni vältel. Alates viimase jäätumise maksimumist (Last Glacial Maximum) on põhjapoolkerale langeva päikesekiirguse tugevus suurenenud ning kliima soojenes kuni holotseeni kliimaoptimumini vahemikus 10 000 – 7000 aastat tagasi. Soojenemine aga ei kestnud kaua, kuna seejärel hakkas põhjapoolkera päikesekiirguse tugevus vähenema ning väheneb siiani. See viis lõpuks Väikese jääaja tekkeni ligikaudu aastatel 1300–1850. Holotseeni jooksul on ka toimunud muutused CO 2 ja CH 4  sisalduses, kuid neil pole olnud erilist mõju globaalsele temperatuurile kuni nende järsule kasvule viimasel ajal. Teadlastel on keeruline seletada tänapäeva võimaliku globaalse soojenemise ulatust, kuna täpsed andmed ulatuvaid vaid umbes saja aasta tagusesse aega. Seega on raske öelda, kas globaalne soojenemine on variatsioon üldises jahenemise trendis või osa üldisest soojenemisest.
Elustiku areng
pisi| Põllumajandus
Holotseeni käigus on toimunud varem jäätunud alade floora ja fauna taastumine. Holotseeni uurimisel on oluline setetes oleva õietolmu analüüsimine, mis võimaldab teada saada, kuidas on muutunud taimestiku koosseis aja jooksul. Õietolmu leidub enim järve-, soo- ja meresetetes. Need uuringud seostatakse omakorda radiosüsiniku dateerimisega ning selle abil saadakse täpsed tulemused erinevate perioodidel esinenud taimede kohta. Samuti uuritakse näiteks Siberis ja Alaskal leitud külmunud organismide seedetrakte, et taastada paleokeskkonda. Nendest rekonstruktsioonidest on võimalik näha erinevaid kliima soojenemise ja külmumise perioode. Pleistotseeni lõpus toimunud jääajajärgne kliimamuutus mõjutas oluliselt megafauna liigilist koostist, nende hulgas näiteks toimus mammuti väljasuremine. Kuna mammutid toitusid kõrgekasvulistest puudest, siis nende väljasuremise põhjustas tõenäoliselt madalate lehtpuude areaali laienemine kliima soojenemise tõttu. Pleistotseeni lõpu väljasuremise üle on palju diskussiooni ning arutletakse selle üle, kas seda mõjutas inimese areng või kliimamuutus. Paljud paleontoloogilised, klimatoloogilised, arhealoogilised ja ökoloogilised tõendeid näitavad, et inimene aitas väljasuremisele kaasa. Samas ei olnud inimene selle üle täielikult vastutav. Põhjapoolkeral võis inimmõju langeda juhuslikult ajaliselt kokku väljasuremise ajastuse ja geograafiaga. Jää sulamine ja kliima soojenemine tekitas rohkem territooriumi, mis võimaldas inimasustuse laienemise. Samuti leidus tänu sellele rohkem toiduvaru ja materjale tehnoloogiate arenemiseks. See kõik võimaldas rahvastiku kasvu. Tekkisid keskused ehk külad, kus hakati elama aastaringselt suurtes kogukondades. See omakorda viis sotsiaalse mitmekesistumiseni eri piirkondades. Arenema hakkasid majandus, põllumajandus, linnad ja kaugkaubandus.
Valter Karl Err
Valter Karl Err VR II/3 (Wehrt; 1. mai / 13. mai 1899 Kuressaare – surmaaeg teadmata) oli Eesti sõjaväelane (vanemallohvitser).
Vabadussõjas
Ta oli õppursõdur ja võitles 3. laiarööpmelisel soomusrongil.
30. märtsist 1919 oli Tallinna Tagavarapataljoni 7. roodus, aprillist 1919 Soomusrongide Diviisi tagavarapataljoni 2. roodus. Siis läkitati kuulipildujate kursustele. Samal kuul viidi üle laiarööpmelisele soomusrongile nr 3 2. kuulipildujate komandosse.
Osales lahingutes Landeswehri ja Punaarmee vastu Pihkva ja Narva rindel.
Detsembris 1920 vabastati teenistusest.
Hilisem elu
Pärast Vabadussõda sai ta riigi poolt priikooli õiguse.
Lõpetas kommertskooli. 1920 õppis Sõjaväe Tehnikakoolis. Seejärel töötas Kuressaares mehaanikuna.
Oktoobris 1925 siirdus Saksamaale õppima ja edasine saatus teadmata.
Haistmine
Selgroogsetel loomadel (sealhulgas inimesel) paikneb haistmiselund koos vastavate retseptorrakkudega (haistmisretseptorneuronitega) ninaõõne haistmisepiteelis.
Selgrootutel paiknevad haistmise retseptorrakud enamasti vastavates haistmisorganites (lülijalgsetel antennides) või kehas hajusalt. Imetajatel detekteerivad haistmisretseptorrakud haistmisstiimuleid läbi OR perekonda kuuluvate G-valguga seotud retseptorvalkude.
Lõhnakontsentratsioonide tajumise võime on loomariigis sõltuvalt taksonoomilisest kuuluvusest väga varieeruv. Suhteliselt väga hea haistmismeelega loomi nimetatakse makrosmaatikuteks. Nende hulka kuuluvad paljud kiskjalised (sealhulgas koer), sõralised jmt. Suhteliselt halvema haistmismeelega loomi nimetatakse mikrosmaatikuteks. Nende hulka kuulub näiteks enamik linde; ka inimese haistmistaju on loomariigi keskmisega võrreldes nõrk.
Agni
pisi|Agni kujutis [[18. sajandi miniatuuril]] Agni on sanskriti keeles tuli ning hinduismis tulejumal. Hindude templis asub ta kagunurgas. Hindude kosmoloogias on Agni ehk tuli üks viiest põhielemendist (pañcabhūtá) koos ruumi (ākāśa), vee (ap), õhu (vāyu) ja maaga (pṛthvī) ning moodustavad viiekesi koos tajutava materiaalse maailmaruumi (Prakriti). Veedades kuulub Agni peajumalate hulka koos Indra ja Somaga. Agni on jumalate suu ja vahendaja. Ta eksisteerib kolmel tasandil: maal kui tuli, atmosfääris kui äike ja taevas kui päike.
Taitsõ
thumb|Kirik Taitsõs Taitsõ on alev Venemaal Leningradi oblastis Gattšina rajoonis, Taitsõ linnaasunduse keskus.
Taitsõ asub Peterburist 33 km kaugusel lõunas ja Gattšinast 10 km kaugusel põhjas Peterburi-Gattšina raudtee ääres.
Asulat on esmamainitud 1499 Vadja viiendiku maksuraamatus Staištša nime all. Nimi tähendas algselt allikaid.
Teise versiooni järgi sai asula nime soomekeelsest sõnast "täysi" ('täis').
Pärast 1617 läks Taitsõ Stolbovo rahu põhjal Rootsile. Rootsi koostatud Ingerimaa 1704. aasta kaardil on seda nimetatud Staitsahofi mõisaks. Hollandlase Adriaan Schoonebeeki 1705. aasta Ingerimaa kaardil nimetatakse Staisa mõisa.
1773–1787 ehitati Taitsõ veejuhe (arhitekt mäeinsener F. Bauer), mis varustas näiteks Tsarskoje Selo ja Pavlovski parke veega. Asula lähedal asuvad ka Demidovi allikad (nendest allikatest toitub tänapäeval alevi veevärk) ja krahv Grigori Orlovi järgi nimetatud Orlovi allikad, millest toitub 20. sajandil Taitsõ veejuhtme asemele rajatud Orlovi veejuhe, mida Nõukogude ajal nimetati Volodari veejuhtmeks.
1770. aasta Peterburi kubermangu kaardil mainitakse Taitskoje asulat. Alexander Wilbrechti koostatud 1792. aasta Peterburi kubermangu kaardil on see märgitud Taitsa külana. Sõjaväe peastaabi koostatud 1817. aasta Peterburi ümbruskonna topokaardil on märgitud Taitskaja mõis, mis koosnes 8 talust ja veskist.
1770. aastatel läks Taitsõ mäetöösturi Aleksandr Grigorjevitš Demidovi omandusse. Demidov rajas Taitsõ pargi (110 ha) ja Taitsõ mõisa (1774–1775, arhitekt Ivan Jegorovitš Starov) koos suure hulga abihoonetega, millest enamik ei ole säilinud. 1838 nimetati mõisa Malotaitskajaks, see kuulus titulaarnõunik Kvašnin-Samarinile ning seal elas 32 meest ja 30 naist. 1856 nimetati mõisa tänapäevase nimega Taitsõks, see kuulus kindralmajor Demidovile ja seal elas 87 inimest. Seevastu 1862. aasta seisuga elas Taitsõ mõisas kõigest 15 meest ja 18 naist.
Mõisas on ajutiselt elanud sellised kultuuritegelased nagu kunstnik Semjon Štšedrin (1780. aastad, joonistas ka parki) ja helilooja Nikolai Rimski-Korsakov (1886, kirjutas seal oma III sümfoonia). Nõukogude ajal oli mõisas algul puhkekodu, seejärel oblastihaigla rehabilitatsioonikeskus (Sverdlovi-nimeline sanatoorium). 2009. aastal kuulus see inseneride ühingule.
Taitsõs on raudteejaam.
1915 valmis Taitsõ Aleksiuse kirik (arhitekt Ivan Ekskuzovitš, Nikolai Postnikov). Kirikuaias on Suures Isamaasõjas langenud Nõukogude sõdurite ühishaud.
Taitsõs on Lenini büst (1957, skulptor S. Ahun). Büst kadus 1990. aastatel, praegu on alles ainult postament.
Aleviks sai Taitsõ 1960. aastal.
Käigultvahetus
Käigultvahetus (inglise keeles hot swapping 'kuumvahetus') on arvuti komponentide vahetamine ilma arvutisüsteemi välja lülitamata. Täpsemalt tähendab käigultvahetus arvutikomponentide vahetamist, ilma et see tooks kaasa suuremaid häireid arvuti töös. Käigult lisamine tähendab arvuti süsteemile komponentide lisamist, ilma et esineks suuremaid häireid arvuti töös. Kui vastav tarkvara on arvutisse paigaldatud, võib kasutaja ühendada ja lahti ühendada komponente ilma taaskäivituseta. Üks väga tuntud näide on universaalne jadasiin (USB), mis võimaldab kasutajatel lisada või eemaldada selliseid lisaseadmeid nagu arvutihiir, klaviatuur või printer. Veel tuntud väljendeid on "külmvahetus" (arvuti tuleb välja lülitada, et komponendi vahetamine saaks toimuda) ja "hoiatusvahetus" (niinimetatud soe vahetus – voolutarne seadmele jätkub ja operatsioonisüsteemi välja ei lülitata, aga kõik operatsioonid selle seadmega lõpetatakse või peatatakse; see on parem lahendus kui külmvahetus, aga halvem kui käigultvahetus).
Põhjused käigultvahetuseks
Käigultvahetust kasutatakse, kui on soov muuta konfiguratsiooni või remontida töötavat süsteemi ilma selle tööd katkestamata. Eelkõige on see mugavam, sest nii ei pea sulgema ja taaskäivitama mingit keerulist süsteemi, kus antud seadmeid on vaja pidevalt kasutada ja arvuti komponendid peavad olema pidevalt kasutuses.
Käigultvahetust võidakse kasutada lisaseadmete lisamisel ja äravõtmisel. See võimaldab andmeid arvuti andmetega sükroonida ning lubab rikkis seadmeid vahetada arvuti töösse pause tegemata.
Seadmed võivad olla disainitud plaaniga, et rikke korral jätkavad teised süsteemi osad tööd samal ajal, kui katkine komponent vahetatakse uue töötava komponendi vastu. Näiteks RAID-kettamassiiv lubab käigult vahetada kõvaketta uue vastu: uus seadistatakse massiivi osaks automaatselt või käsitsi. Arvutil võib olla kaks toiteplokki – nii tagatakse arvuti töö jätkumine ka ühe purunemisel ja väljavahetamisel.
Käigultvahetust kasutatakse ka turvakaalutlustel ennetamaks allkirjastamata koodi kasutamist. Kõige parem näide sellest on Xbox 360 mängukonsoolis, kus kõvaketast saab käigult vahetada.
On kaks natuke erinevat tähendust terminile käigultvahetus. See võib tähendada seadmete liitmist või äravõtmist süsteemi sulgemata, samal ajal kasutajat sellest teavitades. Näiteks RS-232 ja madalama astme väikearvutisüsteemi liidesed. Seda kutsutakse tavaliselt külmaltvahetuseks. Kui süsteem suudab tuvastada ja reageerida riistvara eemaldamisele või lisamisele, siis seda kutsutakse tõeliseks käigultvahetuseks. Näiteks USB, FireWire ja kõrgema astme väikearvutisüsteemi liidesed.
Süsteemi eeldused
Masinad, mis toetavad käigultvahetust, peavad oskama uuendada oma operatsiooni konfiguratsiooni vastavalt muudetud seadistusele. Kõik elektrilised ja mehaanilised ühendused, mis on seotud käigultvahetamisega, peavad olema disainitud nii, et kasutaja ega muud komponendid ei saaks toimingu käigus kahjustada. Teised seadmed süsteemis peavad võimaldama käigultvahetatava elemendi eemaldamist opereerimist häirimata.
Keerulisemad rakendused võivad nõuda komponendi sulgemist, et komponent jätaks oma tööd isegi kui see uuesti ühendada. Seda kasutatakse tavaliselt arvuti hooldamisel või katkiste komponentide vahetamisel.
Tarkvara
Käigultvahetus võib viidata ka võimele muuta jooksvat programmikoodi, ilma et programmi töö häiruks või peatuks. Interaktiivne programmeerimine on programmeerimise paradigma, kus kasutatakse ohtralt käigultvahetust, nii et programmi aktiivsus saab ise osaks programmi voolust.
Väga vähesed programmeerimiskeeled toetavad algupäraselt käigultvahetust. Osalist käigultvahetust toetavad näiteks Pike, Lisp, Erlang, Smalltalk ja Java. Microsoft Visual Studio. Seda liiki käigultvahetust nimetatakse muuda-ja-jätka (Edit-and-Continue), mida toetavad nii C#, VB.NET ja C/C++ juhul, kui kood töötab läbi siluri.
Mõned veebipõhised raamistikud nagu Django toetavad muutuste avastamist moodulites ja nende kohest taaslaadimist. Põhimõtteliselt on käigultvahetus vahemälu puhastamine uue faili ajendil. Tähele tuleb panna, et see ei kehti HTML-i ega PHP puhul, kuna nende iga fail teisendatakse iga kasutuse puhul uuesti täiesti nullist. Leidub CMSi ja PHP baasil raamistikke (nagu näiteks Drupal), kus kasutatakse vahemälu interaktiivselt. Sellistel juhtudel jäävad kehtima samad võimalused ja erandid.
Käigultvahetus leiab aset ka süsteemides, kus töötlemist vajab väga suur kogus informatsiooni, näiteks bioinformaatika genoomialgoritmides.
Jõuelektroonika
Alalisvoolu toiteallikas, mis toidab käigultvahetuse komponente, on tavaliselt eelnevalt laetud. Seda tänu spetsiaalsetele pikkadele viikudele, mis loovad kontakti enne kui põhilised vooluviigud. Need eellaetud viigud on kaitstud vooluringiga, mis piirab sissetulevad voolu viike kahjustamata ja reguleerib ühenduspesa pinget vastavalt vajadusele. Eelnevalt laetud vooluring võib olla lihtne seeria takisti, negatiivse temperatuurikoefitsiendiga takisti või elektripiirajaga vooluring. Täiendavat kaitset võib pakkuda "kergstardi" vooluring, mis pakub käivitamise ajal komponendile alalisvoolu.
Tüüpiline järjekord käigultvahetuse pistikupessa lülitamisel oleks järgmine:
Signaali elektroonika
Vooluring, mis on ühenduses signaaliviikudega, peaks olema kuidagi kaitstud elektrostaatilise laengu vastu. Tavaliselt esineb see kontaktides klamberdioodide kujul, mis maandavad end alalisvoolu toiteallika kaudu. Elektrostaatilise laengu tekkimise vältimiseks peab hoolikalt kujundama käigultvahetuse komponentide ümber mehaanilise kesta. Tavaliselt materjalist, mis juhib hästi elektrit.
Erilist tähelepanu tuleks pöörata süsteemidele, mille siinid jooksevad korraga mitmesse käigultvahetatavasse komponenti. Kui käigultvahetatav komponent sisestatakse, siis moodustavad tema sisend- ja väljundsignaalid ajutise lühise, mis ka kohe maandatakse. See võib põhjustada soovimatut alalisvoolu pinge kõikumist, mis võib põhjustada töö häireid teistes käigultvahetatavates seadmetes. See oli suur probleem esimestel paralleelsetel SCSI-kettaseadmetel. Üks võimalikke lahendusi on kaitsta siinitud signaale seeriadioodidega või takistitega. CMOS-puhverseadmed on nüüd spetsialiseeritud sisendite ja väljunditega, mis vähendavad häireid siinide signaalides komponentide vahetuse ajal. Kui miski muu ei aita, siis üks lahendus on veel: süsteemi kõikide käigultvahetusega seotud komponentidega tehakse protseduur Quiesce.
Üleminekud
pisi|Sun SPARCstationi käigultvahetatav SCA ajami häll pisi Kõige moodsamad käigultvahetuse meetodid kasutavad spetsiaalseid üleminekuid järkjärguliste viikudega nii, et teatud viigud ühendatakse kindlasti teistest viikudest enne. Mingi aeg oli järkjärguliste viikude tootmine kallis lahendus. Paljud tänapäeva ühenduspesad tulevad juba standardiga, kus järkjärguline viik on üks nõue. Näiteks kasutatakse seda tänapäeval kõikides kaasaegsetes väikearvutisüsteemi liideste ketta-ajamites.
Enamikul järkjärgulistel viikudel on maandusviigud teistest pikemad. See kindlustab, et tundlik vooluring ei saaks kahjustatud enne, kui süsteemil on kindel maandus olemas. Teised viigud on tavaliselt ühepikkused. Mõnel juhul kasutatakse kolme eri pikkusega viiku.
Kuigi ühendamise kiirust ei saa täpselt kontrollida, siis praktiline kaalutlemine lubab kindlaks määrata halvimad konditsioonid. Tavaliselt järjestikku asuvate viikude pikkus ei erine rohkem kui 0,5 mm, mis lubab viigud ühendada 25 ms ja 250 ms vahemikuga. Praktiline on luua käigultvahetuse ahelaid, mis töötavad dünaamilises vahemikus. Viigid, mis on ühe pikkuseda ei pruugi alati samaaegselt kontakti luua. Seda mehaanilise tolerantsi ja viikude ühendamisel tekkinud nurga tõttu.
Kui käigultvahetuse pistikud on piisavalt jäigad, loob alati üks neljast nurgaviigust ühenduse. Tüüpilise kaherealise pistikupaigutuse puhul tähendab see, et nelja esimese kontaktiviiku kasutatakse maanduseks teistele viikudele. Ülejäänud asuvad tavaliselt nurgaviikude läheduses, näiteks selleks, et kontrollida, kas viigud on täielikult pesas või paigal. Antud tabel paremal kirjeldab hästi seda olukorda, kui nurkades on maandusviigud ja keskel on vooluviigud. Kontrollviigud on mõlemal pool nurkades, et kontrollida kas pesa on ikka täpselt paigas ja annavad signaali ainult siis kui mõlemad saavad signaale. Ülejäänud viike kasutatakse igasuguseks andmevahetusteks.
Raadiosaatjad
1990ndate keskpaigas hakkasid mitmed USA firmad pakkuma suurema võimsusega raadiosaatjate transistormooduleid. Jõumoodulite taaskehtestamine on suuresti kasuks tulnud raadiosaatjate tootmisele. Moodulsaatjad on näidanud paremat vastupidavust ja kvaliteeti kui torusaatjad, kui saatja on korralikult valitud tingimustes ja vastavas kasutuskohas.
Elektrilised piirangud:
Limaan
pisi|Satelliidipilt Dnestri limaanist Limaan (kreeka keeles limēn 'sadam, abajas') on jõeoru suudmealal moodustunud pikk kitsas merelaht, mida merest eraldab tavaliselt maasäär või barr.
Käigultvahetus
Raadiosaatjad
Firmad, mis toodavad jõumoodulitega saatjaid:
Limaan
Limaanid moodustuvad aeglaselt vajuval rannikul. Maasäär või barr võivad moodustuda merelainete kokkukuhjatud rannasetetest või jõeveega kaasa liikunud uhtainete settimisel suudmealale. Viimasel juhul on tegemist fluviaalse pinnavormiga.
Merest täielikult eraldatud limaani nimetatakse limaanijärveks. Enamasti on limaanid riimveelised, kuid magevee juurdevoolu vähenedes võivad olla ka üsna soolased.
Rohkelt leidub limaane Musta mere ja Aasovi mere rannikul (Dnepri limaan, Bugi limaan, Dnestri limaan jt).
Limaaniga väga sarnane rannikutüüp on laguun, mille põhimõtteline erinevus on nende geneesis.
Keryneia hirv
pisi|[[Adolf Schmidti maal "Herakles võitleb kuldsarvedega hirvega"]] Keryneia hirv oli vanakreeka mütoloogias Artemise püha hirv, kelle püüdis kinni Herakles.
Oma noorpõlves kohtas Artemis Tessaalias 5 emahirve. Ta püüdis 4 neist kinni ja pani oma kaarikut vedama, aga üks pääses põgenema. See oligi Keryneia hirv, keda sellest ajast peeti Artemise pühaks loomaks. Hirv võis joosta noolest kiiremini ega väsinud iialgi ära. Hirvel olid kullast sarved ja pronksist sõrad.
Emahirvedel harilikult sarvi ei ole. Need on ainult põhjapõtradel. Sellepärast on oletatud, et legend Keryneia hirvest on põhjamaist päritolu.
Conwy
pisi Conwy on linn Walesis, Conwy tervikomavalitsuse keskus. Asub Iiri mere kaldal Conwy jõe suudmes.
13. sajandil ehitatud Conwy linnus ja linnamüürid kuuluvad UNESCO maailmapärandi nimistusse. Linnas asub ka väidetavalt Suurbritannia väikseim maja.
Keryneia hirv
Kui ta hirve tagasi viis, kohtus ta Artemise ja Apolloniga. Artemis oli vihane, et tema hirve oli haavatud. Herakles palus andeks, selgitas, et ei püüdnud hirve omal algatusel, ja Artemis andestas talle tingimusel, et Herakles pärast hirve jälle vabaks laseb. Nii ka Herakles tegi.
Rohkem Keryneia hirv legendides ei esine, sest Zeus tõstis ta taevasse tähtkujuks. Vanad kreeklased nimetasid Heraklese tähtkuju Hirve tähtkujuks, aga Vanas Roomas kinnistus sellele Herculese (Heraklese) nimi.
Conwy
Conwy sillad ja tunnel
Lisaks sildadele rajati Conwys aastatel 1986–1991 tunnel Conwy jõe alt läbi.
Rebecca Walker
thumb|right|Rebecca Walker (2003)
Rebecca Walker (sünninimi Rebecca Leventhal; sündinud 17. novembril 1969 Mississippi osariigis Jacksonis) on ameerika feminist ja kirjanik.
Rebecca on Mel Leventhali ja Alice Walkeri tütar. Ta isa oli valge juudi rahvusest advokaat, aktiivne kodanikuõiguste liikumises osaleja. Ta ema on mustanahaline kirjanik, kes on kirjutanud palju raamatuid, sealhulgas "The Color Purple".
Rebecca kasvas üles San Franciscos ja New Yorgis. Ta vanemad lahutasid, kui Rebecca oli 8-aastane. Ta elas kaks aastat emaga ja siis kaks isaga. Elukohtade vahetamine ja päritolu tegid ta elu raskeks – mustad pidasid teda valgeks, valged aga värviliseks. Seetõttu hakkas ta tarvitama narkootikume ning 14-aastaselt rasedaks jäädes otsustas abordi kasuks. Ent koolis õppis ta väga hästi.
Rebecca Walker lõpetas Yale'i Ülikooli 1992 cum laude. Pärast lõpetamist rajas ta mittetulundusühingu Third Wave Direct Action Corporation ('kolmanda laine otsustava tegutsemise ühendus'), mis tegeles noorte naisjuhtide ja naisliikumistega.
Ajakiri Time peab Rebecca Walkerit üheks 50 mõjuvõimsamast alla 40-aastasest juhist. Walker on kirjutanud bestselleriks saanud autobiograafia ning toimetanud kaht tähtsat antoloogiat, sealhulgas "Mis muudab inimest: 22 kirjanikku kujutlevad tulevikku".
Rebecca Walker on pidanud loenguid rohkem kui kolmesajas ülikoolis, kaasa arvatud Harvard, Oberlin, MIT ja Stanford, ning nõustanud selliseid ettevõtteid nagu Sony Music, Microsoft ja JP Morgan Chase. Tema artiklid on ilmunud nimekates väljaannetes (Harper's, Salon.com, Interview, Vibe, Essence, SPIN, Glamour ja Buddhadharma). Walker on võitnud oma soolise võrdõiguslikkuse alase töö eest auhindu ning juhib praegu oma raadiosaadet uusmehelikkuse teemal. Ta kirjutab kodusest vägivallast ja seksuaalsusest.
Rebecca Walker elab koos elukaaslase ja pojaga Põhja-Californias.
Alagiri rajoon
Mozdoki rajoon (osseedi keeles Алагиры район, vene keeles Алагирский район) on Põhja-Osseetia omavalitsusüksus.
Rajoonikeskus on Alagir. Rahvaarv 2015. aasta andmetel 37 260.
Tupua Tamasese Tupuola Tufuga Efi
thumb|right|Tupua Tamasese Tupuola Tufuga Efi Tupua Tamasese Tupuola Tufuga Efi (sündinud 1. märtsil 1938) oli aastatel 2007–2017 Samoa riigipea.
Ta oli 1976–1982 Samoa peaminister.
Rahvusvahelise Kriminaalkohtu Rooma statuut
pisi|{{legend|#00AA00|Liikmesriik}} {{legend|#EEEE00|Allkirjastanud, aga mitte ratifitseerinud}} {{legend|purple|Endine liikmesriik}} {{legend|orange|Endine allkirjastanud riik, mis võttis enda allkirja tagasi}} {{legend|#FF1111|Ei ole liikmesriik ega allkirjastanud riik}} Rahvusvahelise Kriminaalkohtu Rooma statuut on rahvusvaheline leping, millega loodi Rahvusvaheline Kriminaalkohus.
Lepingu tekst kirjutati alla diplomaatilisel konverentsil rahvusvahelise kriminaalkohtu rajamiseks, mis toimus 15. juunist 17. juulini 1998. Leping avati allakirjutamiseks 17. juulil 1998. Statuut jõustus 1. juulil 2002, kuna 60. ratifitseerimiskiri depositeeriti ÜRO peasekretäri juures 11. aprillil 2002, mil 10 riiki depositeerisid oma ratifitseerimiskirjad samaaegselt.
Kuigi lepingu tekst võeti vastu ÜRO allorganisatsiooni Toidu- ja Põllumajandusorganisatsiooni (FAO) ruumides Roomas, ei ole Rahvusvaheline Kriminaalkohus ÜRO organ ega allorganisatsioon.
Eesti oli 50. statuudi ratifitseerinud riik.
USA allkirjastamine ja allkirja tagasivõtmine
USA oli korduvalt avaldanud seisukohta, et lepingu tekstis on "olulised vead" (significant flaws), kuid 31. detsembril 2000 volitas Bill Clinton ometi USA esindaja statuudile alla kirjutama. 31. detsember 2000 oli viimane päev, mil oli võimalik lepingule alla kirjutada ilma selle osapooleks saamata. Samuti oli jäänud vähem kui kuu aega Clintoni ametiaja lõpuni.
6. mail 2002 teatas George W. Bushi administratsioon, et USA ei kavatse statuudiosaliseks saada ning seetõttu ei ole tal ka mingeid õiguslikke kohustusi. Sellele teole on viidatud kui "allkirja tagasivõtmisele", mida varasem rahvusvaheline õigus ei tundnud.
Aleksandri saarestik
thumb|200px|Aleksandri saarestiku satelliidipilt [[MODISe poolt]] Aleksandri saared on saared Alaska lahes selle kirdekalda lähedal. Saarte pindala on 36 800 ruutkilomeetrit. Saared on mägised, kõrgus kuni 1432 m. Kuuluvad Ameerika Ühendriikidele.
Suuremad saared on Chichagofi saar, Admiralty saar, Baranofi saar, Wrangelli saar, Revillagigedo saar, Kupreanofi saar, Walesi Printsi saar, Kuiu saar ja Etolini saar.
Saarte põliselanikud on tlingiti ja haida indiaanlased.
Saarestik on nime saanud vene kaupmehe ja esimese Alaska kuberneri Aleksandr Baranovi järgi.
Desintegraator
Desintegraator oli erikonstrueerimisbüroo, mille jaanuaris 1974 asutas tehnikateaduste doktor Johannes Hint, kes ise nimetas seda Nõukogude Liidu esimeseks teaduskooperatiiviks. Desintegraator oli omakapitalil rajanev kooperatiivettevõte, mis kuulus EKE süsteemi ning tegeles peamiselt UDA-tehnoloogia arendamise ja evitamisega.
Asutamise järel oli ettevõtte täielik nimetus Spetsiaalne Konstrueerimis- ja Tehnoloogiabüroo Desintegraator. Aastail 1987–1993 kandis sama ettevõte nime Teadus-tootmiskoondis Desintegraator. 1999. aastal muudeti Desintegraatori omandivorm aktsiaseltsiks.
Desintegraatori õitseaeg
Aastaisse 1977–1982 langeval tippajal andis ettevõte tööd umbes 900 inimesele ja kujunes siinpoolseks osaks Nõukogude Liidu ja Austria segaettevõttes Dessim. 1980. aastal oli Desintegraatori puhaskasum 8,5 miljonit rubla.
Dr Hindi juhtimise all (1974–1981) oli ettevõtte tegevusalade seas uurimistöö ainete ergastamiseks desintegraatormenetluse abil. Sellal konstrueeriti ettevõttes mitmesuguseid desintegraatorseadmeid ja tootmisliine, projekteeriti käitisi ja masinaparke ehitusmaterjalide (peamiselt silikaltsiidi ja polümeerbetooni), samuti süvapuuraukude tampoonsegude, väetiste, sööda jm tootmiseks. Arendati ja valmistati videoterminale ja elektroonikat tootmisprotsesside automaatjuhtimiseks ja kontrollimiseks, samuti arendati biotehnoloogiat ja toodeti mitmesuguseid raviomadusega biojuuretisi.
Johannes Hindi kõrvaldamise tulemusel poliitiliselt motiveeritud kriminaalprotsessiga, mis kestis maist 1981 detsembrini 1983 ja kaasas septembris 1985 Hindi surma vangistuses, peatus ettevõtte perspektiivne uurimistöö ja UDA-tehnoloogia sürjutati Desintegraatori tegevusprogrammist mõne aastaga; suurem osa ettevõtte välissidemeist katkes, kasum ja käive vähenesid, töötajate arv vähenes viie aastaga poole võrra.
Desintegraator tänapäeval
Nüüdseks on Desintegraator vaid mõnekümnele inimesele tööd andev tootmisettevõte – Desi kaubamärgi omanik, mis tegeleb materjalide purustusseadmete valmistamisega ja täidab ka välistellimusi. Muuhulgas tegeleb ettevõte oma ruumide väljarentimise ja kinnisvarahaldusega.
Urmas Altmeri
Urmas Altmeri (kuni 1940 Karol Voldemar Hermann; 28. märts 1918 – 21. detsember 1982) oli eesti biotehnoloog ja piimandusteadlane.
Ta sündis Poolas Vene tsaariarmee ohvitseri peres. Põhihariduse omandas ta pärast Eestisse naasmist Põltsamaal.
Altmeri töötas Õisu Mikrobioloogia Laboratooriumis ja erikonstrueerimisbüroos Desintegraator.