Jeffrie_Murphy
Andestus ja pahameel
Hakkab selguma, et küsimust, mis andestus on, ei saagi selgelt eristada küsimusest, kuidas andestus on õigustatud. Asi on selles, et pahameele lõpetamine ei ole andestus ilma moraalse põhjendita. Andestus ei ole lihtsalt pahameele ületamine, vaid pahameelest loobumine moraalsetel põhjenditel. Mis need moraalsed põhjendid siis on? Millised põhjendid andestust õigustavad või vähemalt kohaseks teevad. Tavaelus ja tavajutus viidatakse kõige sagedamini viiele põhjendile: 1) ta kahetses või muutis südant; 2) ta tahtis head (Elizabeth Beardsley, "Understanding and Forgiveness"); 3) ta on küllalt kannatanud; 4) ta tegi läbi alanduse, näiteks palus andeks; 5) vanade heade aegade pärast (ta on varem olnud hea ja ustav sõber). Tuletame meelde, et andestuse aktsepteeritavad põhjendid peavad olema kooskõlas austusega iseenda, teiste kui moraalisubjektide ning moraalireeglite või moraalikorra vastu. Kas see on võimalik? Murphy arvates on see võimalik, kui saab vahet teha amoraalse teo ja amoraalse tegija vahel. Niivõrd kui tegijat teost lahutatakse, saab tegijale andestada, ilma et tema tegu vaikivalt heaks kiidetaks. Teo lahutamine tegijast võimaldab ka eneseaustust säilitada. Pahameel ei tule ainult käegakatsutavast haavamisest, vaid sellest, et tegija ütleb oma teoga: "mina loen, sina mitte," "mina võin sind ära kasutada," "mina olen kõrgel, sina madalal". Meelega tehtud väär tegu solvab ja püüab alandada (mõnikord see õnnestubki). See on moraalne haavamine, ja see läheb meile korda. (Isegi koer teeb vahet kogemata müksamise ja meelega löömise vahel.) Enamik inimesi hoolib, mida teised (vähemalt mõned teised) nendest arvavad, kui tähtsad me nende silmis oleme. Eneseaustus on vähemalt selles suhtes sotsiaalne, ja inimesed juba kord on sel moel nõrgad ja haavatavad. Kui meid koheldakse põlgusega, siis see ründab meid sügavalt. See tekitab pahameelt ja me tahame sellisest ründajast eemale hoida: tahame neile kahju teha või vähemalt loobuda nende heaolust hoolimisest. Aga mis siis, kui ründaja lahutab end oma teost? (Siira kahetsuse puhul see ilmselt nii on.) Siis pole enam solvavat sõnumit, sest tegija pole enam selle taga. Siis me saame koos tegijaga taunida tegu, millest ta on end emotsionaalselt lahutanud. Niivõrd kui viis andestuse põhjendit esindavad viise, kuidas tegijat saab teost lahutada, on need andestuse põhjendid, mis on kooskõlas austusega iseenda ja moraalikorra reeglite vastu. 1. Kahetsus on kõige ilmsem viis, kuidas ülekohtutegija saab end oma teost ära lõigata. Kui ta siiralt südant muudab, siis ta ütleb, et ta ei seisa enam oma teo taga ja soovib, et teda sellest lahutataks, ning taunib seda koos ohvriga. Nüüd ta ei saada enam sõnumit, et ta ohvrit põlgab. Nüüd saab talle andestada, kartmata, et see on leppimine amoraalsusega või alandavate otsustustega. Andestatakse selle eest, mis ta praegu on. 2. Head motiivid. Mõnikord ei edasta ülekohtutegija sõnumit, et ta põlgab ohvrit või peab teda endast vähem väärt olevaks. Näiteks paternalismi puhul sekkutakse minu vabadusse selle pärast, mis arvatakse olevat mulle hea, aga minu silmis toimitakse vääralt, sest sekkutakse minu moraalsesse ruumi, milleks pole õigust. Kuigi tegu on ekslik ja moraalselt tundetu, on sekkumise põhjend teha mulle head. (Võib-olla pööratakse liiga palju tähelepanu utilitaristlikele kaalutlustele võrreldes õiguste ja õigluse kaalutlustega.) Raske on panna sõpra, kes paneb minu baarikapi lukku, sest ta teab, et ma joon liiga palju, moraalselt ühele pulgale inimesega, kes minu raha enda huvides ära raiskab. Nii et võib kaaluda esimesele andestamist, vähemalt esimesel korral. 3. On küllalt kannatanud. Väitele "Ta on küllalt kannatanud" andestuse põhjendina võib vaadata umbusuga, kui näiteks mõelda sellele, et Gerald Ford andis Richard Nixonile armu põhjendiga, et ta on küllalt kannatanud, sest Nixon oli häbistatud ja sunnitud presidendiametist tagasi astuma. Aga Nixonile ei antud lihtsalt andeks (kui üldse), teda koheldi halastusega. Armuandmise puhul ei muudeta tundeid, vaid lastakse tegijal vältida seda, mida ta ongi võib-olla ära teeninud. Ja teiseks, andestuse puhul ei pruugi lugeda igasugune kannatus. Kannatus sellest, et kaotatakse koht, mida polegi vääritud, on vaevalt moraalselt oluline. Murphyl on osalt tahtmine see kaalutlus üldse kõrvale lükata kui segiajamine või ebausk. Ent kultuuris on levinud arusaam, et kannatus on lunastus. Võib-olla see on lihtsalt empiiriline väide, näiteks et kannatus kaldub lunastama. Sellisel juhul pole kannatuse piisavusele tarvis viidata, ja siis taandub asi esimesele põhjendile. Sama lugu on siis, kui kannatus seisneb süütundes või muudes südametunnistusepiinades. Võib-olla selles on midagi: ülekohtutegijad püüavad meid alandada, iseendast allapoole paigutada. Sel juhul on raske andestada ja suhteid taastada, kui ei lepita oma alandatud staatusega, ja seda on endast lugupidaval inimesel vastumeelne teha. Aga kannatus kaldub inimesi alandama. See võib tekitada piisava võrdsuse, et andestada ilma eneseaustust kaotamata. Tegija ei ole küll end oma teost ära lõiganud, kuid võib-olla on neid mingis mõttes ära lõigatud. Tegija valu ja kurbuse tõttu on võib-olla raske ja kohatu jätta peamiseks vaateks tema kohta see, et ta on see, kes mulle ülekohut tegi. Võib-olla see asendub ja peaks asenduma lihtsalt kaastundega. 4. Alandus. Rituaalil on moraalielus tähtis koht. Kaldutakse arvama, et rituaalid on metslastel ja tsiviliseeritud inimesed on neist välja kasvanud. Aga see on eksitus. Filosoofid pole piisavalt tähelepanu pööranud rituaali tähtsusele moraalsetes suhetes. (Aga Gareth Matthews, "Ritual and the Religious Feelings".) Et ülekohtutegijad alandavad meid, siis moraalse haavamise puhul me kaotame näo, ja see on üks põhjus, miks kergesti andestamine mõjub enesehinnangule halvasti. Aga andekspalumine on rituaal, millega ülekohtutegija saab ennast alandada (ja meid ülendada), sest see on palumine. Sümboolne võrdsus, mis on vajalik, et eneseaustust kaotamata andestada, on nüüd olemas. Mõnikord muidugi ei ole see ainult rituaal, see võib olla kahetsuse väljendus, ja siis see taandub esimesele punktile. Aga võib piisata ka lihtsalt rituaalist, kui see just pole läbipaistvalt ebasiiras. (Alanduse tähtsusest rääkis ka Herbert Fingarette.) 5. Vanade aegade pärast. Ka siin lahutatakse tegu tegijast. Andestatakse selle pärast, mis tegija kunagi oli. Näiteks vanadele sõpradele ja vanematele andestatakse sageli just nii.