cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jumalarahu
Ajalooline taust
Varakeskaeg oli periood, mil valitseja kohustuste hulka kuulus muuhulgas alamate turvalisuse tagamine. Jumalarahu oli üks esimesi regionaalselt elanikkonna kaitset taotlevaid algatusi, mille eestvedajateks olid vaimulikud. Seetõttu on historiograafias tõlgendatud Jumalarahu kui vastust elanike kaitses ebaõnnestunud ilmalikule võimule. Karolingide suurriigi lagunemine tõi kaasa ebastabiilse olukorra kujunemise eriti Lõuna-Prantsusmaal. Akvitaania aladel toimus pidev vaenutegevus aadlike vahel. Eelkõige võtsid vaenutegevusest osa kõrgemast soost noormehed, kuid mitte maaomanikest aadlikud. Sellest lähtuvalt on Geoffrey Koziel väljendanud arvamust, et Jumalarahu liikumine tekkis aadlikevahelise vägivalla suurenemise tulemusena. Erasõjad mõjutasid elanikkonda niivõrd suurel määral, et tekkis vajadus säärase kaitsemehhanismi olemasoluks. Teistkätt nendib ta ka seda, et Jumalarahu oli püüe kiriku poolt suurendada oma olulisust poliitilises tegevuses, sest Jumalarahu raames võttis kirik üle valitseja kohustuse kaitsta rahvast. Jumalarahuga jäi sõdivatele pooltele õigus rünnata üksteist, eeldades, et tüliküsimused on võimalik sõjategevuse abil lahendada. Jumalarahu keelas lahingutegevuse laienemist tsiviilisikutele ning nende varale ning seega on Kozieli sõnul Jumalarahu näol tegemist Euroopa esimese legislatsiooni ning esimese sõda reguleeriva seadustikuga.
Jumalarahu praktikas
Jumalarahuga pandi kirikliku kaitse alla nii erinevad inimgrupid kui ka materiaalsed esemed ja paigad. Kaitsealuste inimgruppide hulka kuulusid näiteks mungad, vaimulikud ja talupoegkond. Kaitse laienes eelkõige kiriklike institutsioonide hoonetele ja varale, kuid ka vaeste elatusvahenditele. Kaitse alla kuuluva ründamise korral ähvardas kirik Jumalarahu rikkujaid ekskommunikatsiooniga. Prantsusmaal leidus ka piirkondi, kus Jumalarahu rikkumise eest nõuti rahalist kompensatsiooni või saadeti rikkuja teatud ajavahemikuks eksiili. Toulougesi kontsiilil aastal 1027 keelati Jumalarahuga vägivald ka spetsiifilistel päevadel, mis olid eelkõige seotud kiriklike pühade ning tavadega. Sellest tulenevalt keelustati Jumalarahu välja kuulutanud piirkondades igasugune vägivallaga seotud tegevus laupäevast esmaspäevani. 1030 aset leidnud Vici kontsiilil laiendati vägivalla keeldu neljapäevast esmaspäevani. Oma kõrgpunktis oli vägivald mõnes piirkonnas keelustamata vaid kaheksakümnel päeval aastas.
Praktikas rakendus algatus piirkonniti erinevalt, sest paiguti võeti kasutusele vaid kohaliku õigustiku ja tavadega kokku sobivaid Jumalarahu elemente. Niisiis oli tegu üksteisega Jumalarahu printsiipides seonduvate regionaalsete liikumistega, mistõttu on selle täielikku mastaapi keeruline hinnata. Rahulepped sõlmiti ilmalike võimukandjate vahel, mis tähendab, et sõdivad osapooled lubasid vande alusel konsensuslikult Jumalarahu kaitse alla jäävad inimgrupid, esemed ja paigad vägivaldsest tegevusest kõrvale jätta. Legislatiivselt oli Jumalarahu detailselt sätestatud – ei püütud saavutada võimatut, vaid otsiti lahendusi reaalsetele probleemidele, millega kaasajal kokku puututi. Algatuse eesmärk ei olnud sõda ja vägivalda täielikult lõpetada, aga kaitsta spetsiifilisi ühiskonna osi selle tagajärgede eest.
Ilmalike valitsejate panus algatusse ei piirdunud vaid lepete sõlmimisega. Jumalarahu levikus mängisid olulist rolli ka piirkondlike valitsejate rahalised annetused kiriklikele institutsioonidele. Vaimulikele anti Jumalarahu levitamiseks ka ulatuslikke privileege. Näiteks panustas ilmalikest valitsejatest Jumalarahu levikusse Akvitaanias Hauteville'i perekond.
Mõju
Jumalarahu integreeriti kanoonilisse õigusse esimesel Lateraani kirikukogul aastal 1123. Muuhulgas kinnitas algatuses sätestatud punkte ka paavst Innocentius III oma visiidil Prantsusmaale aastal 1130. Algatus arenes jõudsalt edasi kuni 13. sajandini.
Jumalarahuga sarnanevaid algatusi kasvas keskaja jooksul välja teisigi. Nimekaim neist on ilmalike võimukandjate poolt algatatud Maarahu (saksa keeles: Landfrieden), mis sai alguse Liège ja Kölni aladel välja kuulutatud rahudeklaratsioonidest. Erinevalt Jumalarahust, kus rahu kuulutati välja või kinnitati piirkonna kõrgeima valitseja poolt, tulenes Maarahu legitiimsus regionaalsetel valitsejate vahel sõlmitud kokkulepetest, mis kinnitati omavaheliste vannetega. Maarahu tingimused kehtisid väljakuulutamise järgselt kõigile piirkonnas elavatele inimgruppidele. Seisuseid eristas vaid Maarahu rikkumise korral määratud karistus. Geoffrey Koziol on väitnud ka seda, et Maarahu pani aluse Saksa-Rooma Keisririigi õigussüsteemile, sest ilma selleta ei oleks jõutud Saksi õiguspeegli koostamiseni.
Celeron
Esimene Celeroni pere protsessor, mis põhines Pentium 2 tuumal, toodi turule 15. aprillil 1998. Celeron-protsessoreid on valmistatud Pentium II, Pentium III,Pentium IV, Pentium M, Pentium D, Core 2 Duo ja Core ix baasil.
Mudelid
Enne Celeroni väljalaskmist oli Intel sunnitud lahkuma low-end turult Cyrix 6x86, AMD k6 ja IDT WinChip protsessorite tõttu. Need protsessorid olid mõeldud juba vananenud Socket 7 platvormi jaoks. Nendega konkureeris ainult Pentium MMX, mis tol ajal oli juba low-end turu protsessor. Aga Pentiumi MMX jõudlus polnud enam piisav ja Intel otsustas teha Pentium II baasil soodsa protsessori. Nii õnnestus Intelil võita konkurentidelt suur turuosa.
Covington
pisi|Intel Celeron Covington
Esimesed Celeroni pere protsessorid olid tehtud Сovington-tuumaga, mis oli tegelikult Deschutes tuum ilma L2-vahemäluta. L2-vahemälu puudumine viis selleni, et protsessor oli märgatavalt aeglasem. See tekitas olukorra, et uue arhitektuuriga uus protsessor oli vanast märgatavalt aeglasem. Enamik eksperte reageeris uuele protsessorile negatiivselt, andes Celeronile hüüdnimesid nagu Slugeron, Celery või Deceleron. See sundis Intelit hiljem uut tuuma tegema. Covingtoni tuumaga ilmus ainult kaks mudelit 266 ja 300 MHz sagedusega. Samal ajal, need protsessorid olid head ülekiirendamise jaoks, kuna enamikku neist võis ülekiirendada sagedustele 400 ja 450 MHz või rohkemgi. Ülekiirendatud protsessorite jõudlus 3D-mängudes ei olnud palju väiksem kui sama sagedusega Pentium II protsessoritel, kuid nad olid mitu korda odavamad.
Dole piiskopilinnus
pisi|120px|Salaspilsi piirkonna vapp Dole piiskopilinnus (eesti Daali, saksa Dahlen, Dahlholm) oli Riia peapiiskopi toomkapiitlile kuulunud linnus Lätis, Väina (Daugava) jõe Dole saarel (Doles sala), mis jääb administratiivselt Salaspilsi piirkonna (Salaspils novads) Salaspilsi valda (Salaspils pagasts). Linnus on asunud eri aegadel saare eri osades. Vana-Dole ehk I piiskopilinnus asetses saare kõrgel paesel kirdekaldal Rumbenieši külas Auči, Jaunauči ja Dzelmesi talude vahel ; Dole ehk II piiskopilinnus asetses saare vastaskaldal edelas Dolesmuiža külas Lebjava oja põhjakaldal, selle suubumiskohas Väina jõeharusse Sausā Daugavasse ("Kuiva-Väina"). Dole jääb Vidzeme kultuuriajaloolisse piirkonda, kus muinasajal ja keskajal elasid väinaliivlased. Venemaa keisririigi lõpuni kehtinud ajaloolise haldusjaotuse järgi asusid linnused Liivimaa kubermangu Riia maakonna Dole kihelkonnas (Kirchspiel Dahlen).
Vasilis Kostakis
Vasilis Kostakis (sündinud 23. veebruaril 1985) on Kreeka päritolu majandusteadlane.
Ta on Tallinna Tehnikaülikooli professor, kes uurib tulevikutöö teemasid.
Haridus
Bakalaureusekraadi omandas ta Makedoonia Ülikoolis Kreekas 2002–2006 ning magistrikraadid Amsterdami Ülikoolis 2007–2009 ja Tallinna Tehnikaülikoolis 2008–2009. 2009. aastal TTÜs kaitstud magistritöö teemaks oli "Towards Open Source Democracy: The Emergence of Wikipolitics" ning selle juhendajad olid Wolfgang Drechsler ja Rainer Kattel. Doktorantuuri läbis Kostakis aastatel 2009–2011 Tallinna Tehnikaülikoolis, kus kaitses Drechsleri juhendamisel doktoriväitekirja teemal "The Political Economy of Information Production in the Social Web: Towards a 'Partner State Approach'".
Teenistuskäik
2011. aastal asus ta tööle Ragnar Nurkse innovatsiooni ja valitsemise instituudis. Algul grandi täitjana (2011), siis teadurina (2012–2014) ja vanemteadurina (2015–2018). Aastast 2018 on ta Ragnar Nurkse innovatsiooni ja valitsemise instituudi sihtrahastusega professor.
2017. aasta sügisest töötab ta ka õppejõuna USAs Harvardi Ülikooli Berkman Kleini interneti ja ühiskonna uurimiskeskuses ning 2018. aasta sügisest on külalisteadur ETH Zürichis ja külalisprofessor Barcelona Autonoomses Ülikoolis.
Dole piiskopilinnus
Nimekujud
Dole saart (läti Doles sala), kus mõlemad linnused asusid, nimetati ladina keeles Insula Regis – 'kuningate saar'. Liivi keeles hüüti seda Kangalamma ('pikk ja lai').
Vasilis Kostakis
Teenistuskäik
2018. aastal sai Kostakis Euroopa Teadusnõukogust 1,1 miljoni euro suuruse uurimistoetuse nelja-aastaseks teadusprojektiks "Cosmolocalism", mille käigus uuritakse tuleviku tööd automatiseerimise ajastul ja pärast seda.
Dole piiskopilinnus
Nimekujud
Die Dohle tähendab saksa keeles hakki. Ka Dolenite vapil on kolm hakki (lindu).
Vana-Dole piiskopilinnus
Linnus ei olnud mitte ainult kaubandusliku ja sõjalise järelevalve tugipunkt Väina jõe kärestikulisel Rumbuli (Rummel) lõigul, vaid oli nii Riia asunikele, piiskopile kui ka toomkapiitlile läbi terve XIII sajandi oluline majandus- ja varustuskeskus, kuhu koguti ümbruskonna maksud ja andamid – vili ja toiduained. Rumbuli kärestik oli nii oluline kalapüügi, kui ka koolmekoht Väina ületamiseks.
Baltisaksa ajaloolaste (Johann Gottfried Arndt) teateil on Vana-Dole linnus (Dahlen auf einem Holme der Duena) ehitatud juba XII sajandi lõpus Liivimaa esimese piiskopi Meinhardi poolt. Ilmselt siis liivlastele linnuste ehitamise aktsiooni käigus. Veel märgib Arndt, et "Johann Dole olevat varem Riia linnakodanikele kuulunud saare pettusega hõivanud". Teine ajaloolane, kroonik Franz Nyenstede kirjutab, et "räägitakse, ka Dole linnuse olevat ehitanud piiskop Albert". Karl von Löwis of Menari arvates jälle olevat linnuse ehitanud 3 venda Dolenit – Gerlacus (1209–1213), Eylardus (1211) ja Johannes (1221–1226). Kroonik Dionysius Fabricius kirjutab, et "kõigepealt hakkasid saksa kaupmehed ehitama Püha Martini kirikut Väina jõe keskel asuvale saarele ja seejärel rajasid siiapoole (lõuna poole) Väinat Üksküla ja Dole linnuse. Pärast mida tuli nendega Liivimaale kaasa dominiiklane Meinhard ristiusku õpetama."
1200 tungivad liivlased hilisema Vana-Dole linnuse kohal Väina jõel kallale äsja Saksamaalt saabunud piiskop Albert von Buxhövdeni kahele kogele, millest üks vallutatakse ja teine pääseb põgenema.
Juba XIII sajandi alguses läänistati Johann von Dolenile piiskopi poolt Holmi saare (insula regis, Martinsala) naabersaarele maad.
1209. aasta sügisest on säilinud lääniüriku tekst piiskopi Alberti ja Jersika vürsti Vissewalde vahel, milles tunnistajana on üles tähendatud ka Eilard Dolest.
1224. aasta sügisel, pärast Tartu linnuse vallutamist läänistas Tartu (Ugandi) piiskop Hermann von Buxhövden Johann Dolenile Ugandist maakonnast Rannu kihelkonna ja Dolenist sai piiskopi vasall. Piiskop ja vasallid resideerisid esialgu Otepää piiskopilinnuses. 1225 sügisel korraldavad sakslased Otepäält eesotsas Doleniga sõjakäigu Virumaale ja löövad taanlased sealsetest muinaslinnustest välja. See aktsioon käis risti vastu Liivimaale saabunud paavsti saadiku rahupüüdlustele ja läbirääkimispoliitikale. Kirikliku karistuse ähvardusel anti kogu Põhja-Eesti paavsti legaadi Modena Wilhelmi otsevalitsemise ja kaitse alla.
1226. aasta 15. (23.) mail on Vana-Dole vasallilinnust (castrum de Dolen) kirjalikult esmamainitud Daugavgriva (Dünamünde, Väinasuu) kloostris koostatud dokumendis, kus Rooma paavsti legaat Modena Wilhelm võtab "kahekordselt neetud rüütlil" Johannes Dolenil (Iohann de Dolen) läänivalduse käest ära, kuna viimane korraldas sama aasta mai algul teist korda röövretke Põhja-Eestisse Viru maakonda ja vallutas seal ühe linnuse. Põhja-Eesti oli juba allutatud Rooma paavsti misjonile. Vana-Dole linnus antakse 1. juunil üle Riia linnale. Varjatum põhjus karistamiseks olid ilmselt ka rüütli hõivatud suured maavaldused.
1248 kinkis Riia piiskop Nicolaus von Nauen Dole saare, mida kutsutakse ka Suureks saareks, Riia linnale. Tolleaegsed võitlused käisidki enamjaolt maaomandi jagamise ja kuuluvuse ümber. Formaalselt olid 1/3 saarest kunagi saanud endale Mõõgavendade ordu.
1255. aasta 31. märtsil kinnitab Rooma paavst Aleksander IV (Rinaldo Conti) Riia peapiiskopile Albert II Suerbeerile tema õigused ja varad oma bullaga, milles on loetletud Riia, Turaida, Lielvarde, Üksküla (Reskule), Malpilsi (Riemene), Vana-Dole (castrum Dolen), Holmi (Vecsalaspils), Koknese, Asote, Liepene (Lipuška) ja Jersika linnuseid (castra que Thoreda, Lennenwarde, Rescule (Ikescule), Remin, Dolen, Kercholme, Cochenhusen, Assuten et Lepene, ... montem Gerziche).
Celeron
Mendocino
Intel teadis Celeroni halvast mainest ja sama vea vältimiseks avas uue tuuma L2-vahemälu. Mendocino tuum omab mitmes mõttes Katmaiga sarnast arhitektuuri. Celeron 300A oli esimene protsessor jaemüügis, millel oli tuuma integreeritud L2-vahemälu, mis tähendas seda, et L2-vahemälu töötas tuuma sagedusega. Kuigi FSB (esisiini) sagedus oli tahtlikult vähendatud 66 MHz peale, ületasid need protsessorid mõnel juhul (enamasti mängudes) Inteli kallimate protsessorite jõudlust, mille vahemälu töötas poole tuuma sagedusega. Ka need Celeroni protsessorid sagedusega üle 300 MHz olid populaarsed ülekiirendajate seas, sest FSB sageduse suurendamine 100 MHz peale nende mudelite puhul ei olnud raske.
Dole piiskopilinnus
Vana-Dole piiskopilinnus
1276 anti Vana-Dole ja Ida-Zemgales asuv Putelene linnus peapiiskop Johann I von Luneni käsul uuesti tagasi Dolenite suguvõsale. Kuigi viimased ka vahepealsel ajal tegutsesid linnuses n-ö mitteametlikult edasi.
Celeron
Mendocino
Algul valmistati Celeroni protsessoreid ainult Slot 1 jaoks. Aga kuna Celeronidel oli L2-vahemälu integreeritud tuuma, otsustas Intel loobuda Slot 1 kasutamisest Celeronidel ja kolis PPGA tüüpi pakendile, ning uuele PGA-370 (Socket 370) protsessoripesale, mis lubas vähendada süsteemi suurust, ning parandas protsessorite soojushajutvust. Slot 1 protsessorite tootmist jätkati Socket 370-ga paralleelselt. Esimesena tutvustatud Socket 370 protsessorid olid Celeron 300 ja Celeron 333. Viimaseks Slot 1 Celeron mudeliks oli protsessor 433 MHz sagedusega. Ilmus palju teisendusadaptereid Slot1-le, mis lubasid kasutada Socket 370 protsessoreid Slot 1 emaplaatidel. See võimaldas paigaldada kiiremaid mudeleid (466 MHz või rohkem) Slot 1-le. Mendocino tuumaga Celeroni protsessor oli esimene protsessor, millel L2-vahemälu oli tuuma kristallile integreeritud. Selliste protsessorite tootmine oli esialgu üsna raske ja kallis, aga hiljem muutus protsess odavamaks tehnoloogia täiustamise pärast. Tuuma integreeritud L2-vahemälu lubas vahemälul kasutada tuumaga sama sagedust, mis oluliselt parandada jõudlust. Hiljem hakkasid kõik protsessorid, kaasa arvatud konkurentide omad, kasutama integreeritud L2-vahemälu.
25. jaanuaril 1999 esitleti mobiilne Mendocino tuumaga Celeron. Ainsaks erinevuseks oli vähendatud toitepinge 1,9 voldilt 1,6 voldini. Protsessor oli ette nähtud odavate mobiilsete arvutite jaoks. Mendocino tuum oli tehtud kasutades 250-nm tootmisprotsessi, mille tõttu oli raske toota protsessoreid sagedusega rohkem kui 533 MHz. Intel otsustas üle minna uue Coppermine-128 tuuma kasutamisele.
Dole piiskopilinnus
Vana-Dole piiskopilinnus
1288 kinkis järgmine peapiiskop Johann II von Vechten kogu läänivalduse linnuse ja Dole saare näol (castrum dietum Dolen, situm in insula de Dolen) Riia Toomkapiitlile, olles selle Dolenitelt enne uuesti rekvireerinud.
Celeron
Coppermine-128
pisi|Celeron Coppermine-128 300, Fotograaf: Darkone
Dole piiskopilinnus
Vana-Dole piiskopilinnus
1294 on linnust mainitud, kui castro in Dolen ja 1295, kui castrum dictum Dolen. Vahepealsetel aastatel toimusid läbirääkimised Dolenitega ja samal aastal andis peapiiskop Johann viimase osa linnuseläänist toomkapiitlile üle. Viimase valdusse jäi see kuni institutsiooni likvideerimiseni 1566. aastal.
Celeron
Coppermine-128
Coppermine-128 Celeronid kuuluvad juba Pentium III perre. Coppermine-128 tuum on ehitatud Coppermine tuuma baasil ja nagu varemgi on L2-vahemälu 128 kB, ning FSB sagedus 66 MHz. Suurimaks uuenduseks oli SSE käsustiku tugi, mis oli Coppermine tuuma pärand. Coppermine Celeronide ja Pentium III ainsateks vahedeks oli Celeroni vähendatud L2-vahemälu ja esisiini sagedus 66 MHz. Peaaegu kõik tol ajal toodetud protsessorid, sealhulgas AMD omad, kasutasid juba esisiini sagedusega 100 ja isegi 133 MHz, mille tõttu Celeroni jõudlus oli väiksem kui teistel protsessoritel.
Kui AMD esitles Duroni protsessoriseeriat, kui vastust Celeronile, siis 66 MHz esisiini tõttu Celeroni konkurentsivõime puudus. Intel ei tahtnud Celeroni esisiini sagedust 100 MHz peale tõsta, sest tol ajal toodeti veel Pentium II protsessoreid 100 MHz sagedusega, mida oli vaja realiseerida. Kuid 3. jaanuaril 2001 esitles Intel esimest Celeroni pere protsessorit, mis kasutas esisiini sagedusega 100 MHz, milleks oli Celeron 800.
Esimesed Celeroni protsessorid Coppermine-128 tuumaga (stepping cA2 ja cB0, 533-600 MHz) töötasid 1,5 V tuuma pingel, Celeroni jaoks sagedusega 633–700 MHz oli pinge 1,65 V; hiljem tegi Intel protsessoreid, mis põhinesid uuel tuuma revisjonil ja kasutasid 1,7 (stepping cC0, 566–850 MHz) ja 1,75 V pinget (stepping cD0, 566 (OEM, Re-Celeron 850),733–1100 MHz). Erinevalt protsessoritest cB0 steppinguga olid uuendatud protsessorid stabiilsemad ja kergemini ülekiirendatavad.
Dole piiskopilinnus
Vana-Dole piiskopilinnus
1297 algas Liivimaal kodusõda riialaste ja peapiiskopi ning Liivi ordu vahel. Riialased lõhkusid Riias ja linna lähikonnas kõik ordulinnused.
Celeron
Coppermine-128
Kõik Coppermine-128 Celeroni protsessorid oli toodetud Socket 370 jaoks ja kasutasid FC-PGA tüüpi pakendit.
Dole piiskopilinnus
Vana-Dole piiskopilinnus
1298 vallutas ja purustas ordu vastuseks Riia peapiiskopkonna linnuseid, nagu Holmi, Vana-Dole jt.
1318 andis Rooma paavst Johann XXII ordumeistrile korralduse tagastada peapiiskopile kõik hõivatud linnused, sealhulgas Vana-Dole (castrum Dolen). Juba 1316 oli Saksa ordu Siguldas sõlminud Riia peapiiskopkonna vasallide ja toomkapiitliga vastastikuse kaitse kokkuleppe, mille järgi ka linnus tagastati. Jääb siiski selgusetuks, kas on mõeldud vana või juba uut linnust.
1341–1347 oli Riia peapiiskop Engelbert von Dolen, kes pärines XIII sajandi algul koos esimeste ristisõdijatega Liivimaale tulnud Dolenite vasallisuguvõsast, millised omasid laialdasi maavaldusi Riia ja Tartu stiftis. Engelbert võitles Liivi ordu mõjuvõimu vastu; tõsi, enamuse oma ametiajast küll Avignonis paavstide juures olles.
1355 räägitakse Vana-Dole piiskopilinnusest (Johannes primo castrum Dolen, situm in insula Dolen) viimast korda, kui peapiiskop Fromhold von Vyshusen kinnitab toomkapiitli valdusõigusi Dole saarele. Selles dokumendis nimetatakse Vana-Dolet esimeseks Dole linnuseks, mis tähendab, et juba pidi eksisteerima ka teine. Kodusõja järel varemeteks muutunud linnust enam ei taastata. Ilmselt pidas toomkapiitel uue ja moodsama ehitamist odavamaks, kui vana remontimist ja ümberehitamist. Tõenäoliselt oli ka uus asukoht soodsam, kuna see asus peapiiskopkonna põllu- ja karjamaadele lähemal ning seda ei kimbutanud nii ulatuslikult Väina (Daugava) üleujutustest tingitud kiire jõevool. Uues asukohas Kuiva-Väina jõeharus oli laevadele rahulik sadam, Vana-Dole seevastu jäi Väina alamjooksu esimese kärestiku lähedale.
Dole II piiskopilinnus
pisi|Taani astronoom [[Tycho Brahe. Eduard Enderi (1822–1883) maal]]
Celeron
Mobile Pentium III Celeron
14. veebruaril 2000 esitles Intel, nagu varemgi, Celeroni mobiilseid versioone, mis olid mõeldud odavatele mobiilsetele arvutitele paigaldamiseks. Protsessoridel kasutati Coppermine-128 tuuma, mille esisiin töötas 100 MHz sagedusega. Hiljem lisandusid protsessorid, millel esisiini sagedus oli 133 MHz. Mobile Pentium III Celeroni protsessorite seeria ei toeta energiasäästmise tehnoloogiat SpeedStep. 21. mail 2001 esitleti Mobile Pentium III Celeron 600L ja 500L mudelid. Protsessoritel oli madalam toitepinge: 1,35 volti võrreldes 1,6 voldiga tavalisel Celeron Coppermine-128 mobiilsel versioonil. Maksimaalne TDP 600L versioonil on 14,4W erinevalt tavalisest mobiilsest Celeron 600 versioonist, millel TPD 20,0 W. Välja töötati Mobile Pentium III Celeroni protsessorid, millel oli väike energiatarve. 21. mail ja 30. jaanuaril 2001 esitleti Celeron 600U ja 500U protsessoreid. Nende toitepinge oli veelgi madalam (1,1 V) ja seetõttu olid ka madalama TDP väärtusega (600U mudelil – 9,7 W). Protsessorid olid ette nähtud paigaldamiseks kontori- ja sülearvutisse.
Dole piiskopilinnus
Dole II piiskopilinnus
1359 on ürikutes esmamainitud II Dole piiskopilinnust.
1416 pidi Riia toomkapiitel loovutama Dole linnuse Liivi ordule.
1449 tagastas ordu Dole toomkapiitlile.
1479 hõivasid nn peapiiskoppide sõja ajal orduväed meister Bernhard von der Borchi juhtimisel uuesti linnuse.
pisi|Dole piiskopilinnuse varemed 1830. aastal. A. Merkeli joonistus
1561 lõpetas Vana-Liivimaa konföderatsioon seoses Liivi sõjaga oma eksisteerimise.
1566 läks protektsioonilepinguga Dole saar Poola kroonile.
XVI sajandi II poolel läks linnus ajutiselt Poolale alluvale Kuramaa hertsogkonnale.
1572–1573 vermis Poola kroon Doles münte Üleväina (Pardaugava) hertsogkonna tarbeks. Linnuses oli rahapaja.
1586 kirjutati linnuses alla kokkuleppele, millega Riia alistus Poola vägedele.
Celeron
Mobile Pentium III Celeron
Mobile Pentium III Coppermine-128 tuumaga Celeroni protsessorite seeria toodeti 495-kontaktse mPGA2 või BGA2 korpustega tüüpides või joodeti otse emaplaadile.
Dole piiskopilinnus
Dole II piiskopilinnus
1597 esitas Taanist lahkuma sunnitud astronoom Tycho Brahe Rootsi riigikantslerile taotluse saada omale uueks lääniks Dole saar, et sinna uus observatoorium ehitada, kuid segase poliitilise olukorra ja alanud Poola-Rootsi sõja tõttu jäi see plaan katki.
Celeron
Tualatin
Järgmine Celeroni protsessorite seeria oli ehitatud Tualatini tuuma baasil. Uuel Intel Celeronil kasutati 256 kB L2-vahemälu ja esisiini sagedusega 100 MHz. Esimese protsessorina seerias oli mudel 1,2 GHz sagedusega, mis ilmus 3. jaanuaril 2002, mudelid madala sagedusega (1,0 ja 1,1 MHz) olid kättesaadavad. Et eristada neid sarnastest mudelitest Coppermine-128 tuumaga, lisati uute protsessorite nime lõppu A-täht. Protsessorid Tualatini tuumaga olid populaarsed ülekiirendajate seas, sest nendel ei olnud raske suurendada esisiini sagedust 133 MHz peale, mille tulemusena need protsessorid olid kiiremad kui eelmise tuumade baasil valmistatud Pentium III ja isegi varastest Pentium IV protsessoritest.
Dole piiskopilinnus
Dole II piiskopilinnus
1617 määras Kuramaa hertsog Friedrich Kettler Dole linnuse pealikuks Otto von Mengede, kes valitses seal 1621. aastani.
Celeron
Tualatin
Tualatin on viimane tuum lauaarvutitele, mis põhineb P6-arhitektuuril ja kuigi hiljem on müügile lasknud Celeron M, oli see siiski mõeldud ainult sülearvutite jaoks.
Dole piiskopilinnus
Dole II piiskopilinnus
1624 invertariseerisid rootslased linnust. Seda remonditi ja üritati moderniseerida juba uute fortifikatsiooniprintsiipide järgi. Rootslased ehitasid samuti 2 hobusetalli ja kasarmu palgasõduritele ning ümbritsesid linnuse väikese muldvalliga.
Celeron
Tualatin
pisi|Celeron mobile
21. jaanuaril 2002 esitles Intel Celeroni protsessoreid Tualatini tuumaga sülearvutite jaoks. Celeroni mobiilsel Tualatini seerial on esisiini sagedus 133 MHz. Nagu varemgi, valmistati kolme protsessorite tüüpi: mobiilsed protsessorid, protsessorid väikese (Low Voltage) ja üliväikese energiatarbega.
Dole piiskopilinnus
Dole II piiskopilinnus
1628 lasid poolakad Dole paekivist linnuseseinad taganedes õhku, et linnus ei jääks tervena rootslaste kätte. Pärast purustamast XVII sajandil linnust sõjalisel otstarbel enam ei kasutatud.
Celeron
Willamette-128
15. mail 2002 esitles Intel uut Celeroni protsessorit, mis oli ehitatud NetBursti arhitektuuri baasil ja millel oli Willamette'i tuum, mis sarnaneb Pentium 4 omaga, erinevuseks on Celeroni 128 kB kärbitud L2-vahemälu. Jättes kõrvale asjaolu, et protsessoril olid kõik tavalise Willamette tuuma omadused, vähendas kärbitud L2-vahemälu oluliselt protsessori jõudlust. Aga reklaam mängis olulist rolli selle protsessori turundamisel, sest müügis pakuti arvuteid Pentium 4 protsessoriga, C-tähega lõpus, mis tähendas, et tegelikult oli tegemist Celeroni protsessoriga. Celeron Willamette-128 tuumaga ilmus kahes versioonis – 1,7 ja 1,8 GHz. Pärast Celeroni ilmumist Northwood-128 tuumaga võeti need protsessorid tootmisest maha.
Dole piiskopilinnus
Dole II piiskopilinnus
1629 ehitasid Rootsi väed Dole saare juures silda üle Väina jõe.
Celeron
Northwood-128
Esimesed Celeron mudelid Northwood-256 tuuma baasil esitleti 18. septembril 2002. Nad olid tavalise Northwoodi tuumaga, millel oli L2-vahemälu kärbitud kuni 128 kB peale. Vahe Willamette-128 tuumaga on see, et Northwood on valmistatud väiksema 130-nm tootmisprotsessiga, mis omakorda tähendab, et kristall on väiksem, transistoride arv suurem ja toitepinge madalam (1,7 voldi asemel 1,52).
Dole piiskopilinnus
Dole II piiskopilinnus
1631 asutati u 2 km kaugusele purustatud linnusest Dole mõis. Rootsi kuningas Gustav II Adolf annetas selle oma armee kolonelile Nikolaus Dietrich Sperreuterile.
Celeron
Northwood-128
Esimesed Mobile Celeroni protsessorid NetBurst arhitektuuril ilmusid turule 24. juunil 2002 ja need olid tehtud Nortwood-256 tuuma baasil. Celeroni protsessorid ei toeta Hyper-Threading tehnoloogiat, mis tähendab, et nende jõudlus võrreldes Pentium 4 protsessoritega oli jällegi oluliselt väiksem. Et vähendada protsessorite TDP, langetati toitepinge 1,3 V peale ja vähendati protsessori taktsagedust. Toodeti mudeleid taktsagedustega 1,4; 1,5; 1,6; 1,7; 1,8; 2,0; 2,2; 2,4; 2,5; 2,6 ja 2,8 GHz. TDP väärtus 2,5 GHz taktsagedusega mudelil on 35 W. Mobile Celeron seeria protsessorid ei toeta Inteli energiasäästmistehnoloogiat SpeedStep.
Dole piiskopilinnus
Dole II piiskopilinnus
1700, Põhjasõja ajal tulid Poola-Saksoonia väed endise Dole linnuse lähedal ujuvsilla kaudu üle Kuiva-Väina Dole saarele ja forsseerisid siis suure Väina haru, tungides edasi Läti Vidzemesse.
Celeron
Prescott-256
pisi|Intel Celeron D
Dole piiskopilinnus
Dole II piiskopilinnus
Juba XVIII sajandil polnud nähtavaid linnusemüüre praktiliselt üldse enam märgata. Need kattusid mullaga ja kadusid.
Celeron
Prescott-256
Selle seeria protsessoreid nimetas Intel Celeron D-ks. Nagu mitu korda varemgi, laenati tuum Celeroni jaoks tervenisti võimsamalt seerialt, milleks seekord oli Pentium 4; vähendati L2-vahemälu, mille suuruseks sai 256 kB 128 asemel. Protsessoril suurendati ka esisiini sagedust, mis nüüd oli juba 533 MHz, mis võimaldas saavutada olulist jõudluse kasvu võrreldes eelmise Celeroni põlvkonnaga. Algselt toodeti neid protsessoreid Socket 478 platvormi jaoks, kuid pärast hakati neid tootma ka LGA775 platvormi jaoks. Kõik need Celeroni protsessorid toetavad SSE3 käsustikku. Hiljem sai Celeron EM64T ja XD bit toetuse, mis tõi kaasa ka protsessori nimetamise skeemi muutumise – sellised protsessorid olid tähistusega 3x1 ja 3x6. 2005. aastal teatas Intel Celeron D 355 protsessori tootmisest. Number "355" ei tähenda, et see on mõeldud Socket 478 jaoks, vaid see protsessor on mõeldud LGA775 jaoks ja toetab uusi tehnoloogiaid. Selline muutus tähistamises on tingitud asjaolust, et LGA775 Celeron D XD bit ja EM64T toetusega protsessorid ei kasutaks sama tähistust nagu Socket 478 puhul. Nendele lihtsalt muudeti viimast numbrit, näiteks Celeron D 340 protsessor on Socket 478 jaoks ja Celeron 341 on XD-bit ja EM64T toetusega, ning LGA775 jaoks.
Dole piiskopilinnus
Linnused uusajast tänapäevani
XVII ja XVIII sajandi vahetusel ehitati Vana-Dole piiskopilinnuse varemete vahele lubimördi saamiseks lubjaahi, milles toorainena kasutati linnusemüüridest murtavat paekivi.
Celeron
Cedar Mill
Celeron D protsessorid Cedar Milli tuumaga ilmusid 2006. aasta teise kvartali alguses. Cedar Milli tuumast, mis oli kasutatud Pentium 4 protsessorites, nad erinesid, sest nende L2-vahemälu on 512 kB. Toodeti Celeron D 352 (3,2 GHz) ja Celeron D 356 (3,33 GHz) mudeleid. Seeria ei kestnud kaua, sest selleks ajaks otsustas Intel loobuda NetBurst arhitektuurist ja minna üle Core arhitektuurile.
Dole piiskopilinnus
Linnused uusajast tänapäevani
1829. aasta 10. augustil joonistas veel näha olnud Vana-Dole linnusevaremeid kunstnik Karl von Ungern-Sternberg. Pildil on näha vundamendimüüre ja katkist keldrivõlvi.
Celeron
Conroe-L
Ühetuumalisi Intel Celeroni protsessoreid Conroe-L (65 nm) protsessoriga hakati tootma 2006. aasta keskel. On kaks seeriat: Protsessorid toetavad samu tehnoloogiaid kui Allendale tuumal põhinevad Core 2 Duo protsessorid.
Dole piiskopilinnus
Linnused uusajast tänapäevani
1890ndate lõpul kaevasid Baltisaksa uurijad ühel päeval ka Vana-Dole linnusevaremetes. Ilmselt toimus see samal ajal, kui A. Buchholtz tegi väljakaevamisi Holmi linnusealal 1897. või 1899. aastal.
Andrei Kuzitškin
Andrei Kuzitškin (sündinud 1. aprillil 1959 Tomskis) on Vene poliitik ja riigitegelane, alates 2014. aastast poliitiline pagulane Eestis.
Ametikohad
Kuzitškini karjäär pöördus langusele pärast skandaali krišnaiitide püha raamatu "Bhagavadgītā nii nagu see on" tõlke väljaandmist Tomskis. Kuzitškin oli tuntud kui õigeusklik aktivist, kes sai 2008. aastal patriarh Aleksius II käest aukirja ning samas vastutas ta Tomski oblasti administratsioonis ka religioossete ühenduste eest. Oma ametiülesannete tõttu omas ta sidemeid kõigi religioossete kogukondadega Tomski oblastis. Konservatiivsed õigeusu kirikutegelased ründasid korduvalt Kuzitškinit tema tolerantse suhtumise pärast teistesse konfessioonidesse Tomskis. 2011. aastal teatas FSB, et Tomskis väljaantud krišnaiitide püha raamat "Bhagavadgītā nii nagu see on" levitab ekstremismi, seda seisukohta asusid toetama ka kohalikud õigeusu kirikujuhid. Küsimuse selgitamiseks viidi Kuzitškini juhtimisel Tomski ülikoolis läbi konverents, mis pidi tutvustama krišnaiitide püha raamatu "Bhagavadgītā nii nagu see on" sisu. FSB-poolne krišnaiitide tagakiusamine tõi kaasa rahvusvahelise skandaali, India parlament peatas töö protestimaks jumal Krišna solvamise vastu. Kuzitškin kõrvaldati töölt Tomski oblastivalitsuses ja tema vastu algatati kriminaalasi.
Poliitiline karjäär
Kuzitškin kuulus 1993. aastast parteisse Venemaa Demokraatlik Valik, 1998. aastal liitus parteiga Paremjõudude Liit ning oli partei häälekandja Paremkallas toimetaja. 2014. aasta kevadel palus Kuzitškin Eestis poliitilist varjupaika Venemaa Föderatsiooni Föderaalse Julgeolekuteenistuse poolse süstemaatilise tagakiusamise pärast. Eesti Vabariik andis talle rahvusvahelise varjupaiga augustis 2014. 10. veebruaril 2023 andis Kaja Kallase valitsus talle Eesti kodakondsuse.
Celeron
Wolfdale
2008. ja 2009. aastal ilmusid Celeron Dual-Core protsessorid, mis põhinevad Wolfdale (45 nm) tuuma R0 steppingul. Nende L2-vahemälu maht on 1 MB ja esisiini sagedus on 800 MHz. Seeria oli esindatud kahe protsessoriga – E3200 (SLGU5) ja E3300 (SLGU4), vastavalt 2,4 ja 2,5 GHz sagedusega. 2010 aasa jaanuari algusel ilmus E3400 (SLGTZ) 2,6 GHz sagedusega. Peamine vahe Allendale Celeronidega on kaks korda suurem L2-vahemälu (seega parem jõudlus) ja Intel VT-x toetus.
Sandy Bridge
Teatanud plaanidest alustada Celeroni protsessorite tootmist Sandy Bridge'i arhitektuuriga. On teada ühest ühetuumalisest mudelist – Celeron G440 (1600 MHz, max TDP 35 W) ja kahest kahetuumalisest mudelist – G530 ja G540 (2400 MHz ja 2500 MHz, max TDP 65 W). Väljaandmise tähtaeg oli 2011. aasta septembris.
Clarkdale
Kui Intel tutvustas oma i3 ja i5 protsessoreid koodnimega Clarkdale jaanuaris 2010, tutvustati ka uut Celeroni seeriat, mille esimeseks mudeliks sai Celeron G1101. See on esimene Celeroni protsessor integreeritud PCI Express siiniga ja integreeritud graafikaga. Vaatamata sellele, et ta kasutab sama kiipi nagu i5-6xx protsessorid, ei toeta ta Turbo Boost, Hyper Threading, VT-d, SMT, Trusted Execution Technology või AES käsustiku tehnoloogiaid ja kasutab ainult 2 MB L3-vahemälu.
Jasper Forest
Celeron P1053 on emaplaadile integreeritud protsessor Socket 1366 jaoks Jasper Foresti perekonnast. Teised selle perekonna liikmed on Xeon C35xx ja C55xx märgistusega. Jasper Forest on tihedalt suguluses Lynnfield tuumaga, omades nelja tuuma, 8 MB L3-vahemälu, QPI liidest, kuid Celeroni puhul on enamus nendest asjadest keelatud.
Celeron M
Celeron M-i aluseks on Pentium M-i sarnased tuumad, mis olid mõeldud mobiilsete arvutite jaoks. Sellel protsessoril oli kärbitud L2-vahemälu ja see ei toetanud SpeedStep tehnoloogiat. SpeedStepi puudumise tõttu on akude kestvus oluliselt lühem, kuid kuna Celeron M TDP oli madalam kui Pentium M mudelitel, said nad üsnagi populaarseks. Celeron M ei ole Intel Centrino platvormi osa, sest Intel pole dikteerinud emaplaadi kiibistiku tüüpi ja Wi-Fi olemasolu.
Celeron M NetBurst arhitektuuriga
Northwood
Banias-512
Protsessorid on valmistatud Banias tuuma baasil. Tuumal on 512 kB L2-vahemälu. Sellise tuumaga olid tehtud tavalised mobiilsed protsessorid ja protsessorid üliväikese energiatarbega (ULV seeria). ULV seerial on tehtud kolm mudelit 600, 800 ja 900 MHz sagedusega, mis töötasid pingel 1,004 V ja millel oli TDP 7 W juures.
Celeron M Core arhitektuuriga
Merom, Merom-L Merom-2M Penryn-3M
Dole piiskopilinnus
Linnused uusajast tänapäevani
1902 mõõdistas Vana-Dole linnusevaremeid baltisaksa ajaloouurija Karl von Löwis of Menar, kes märkis, et sellal olid veel püsti märgatavad müürid tornide lähedal ja samuti oli näha linnuse ringmüüri.
1947. aasta 5. juunil mõõdistasid Vana-Dole linnuseala Läti NSV Keskse Riikliku Ajaloomuuseumi kaastöölised. Linnuseala kõrgemas kohas olid kaevatud II MS aegsed kaitsekraavid. Linnusehoovi oli rajatud aiamaa mõõtudega 15*20 meetrit.
1952. aasta 28. augusti Riia rajooni Täitevkomitee otsusega nr 352 võeti Vana-Dole linnuse säilinud varemed 45*60 meetrisel maatükil riikliku kaitse alla.
1957 tegi Uus-Dole linnusealal väljakaevamisi arheoloog A. Caune.
1966–1968 tegi Vana-Dole linnusealal väljakaevamisi Läti NSV Teaduste Akadeemia Ajaloo Instituudi ekspeditsioon Maris Atgazise juhendusel. Kaevati läbi peaaegu kogu linnuse territoorium ja leiti hulganisti XIII sajandist pärit esemeid. Uurimistulemused publitseeriti teaduslikes väljaannetes. Linnuseplaani koostas Andris Zaune.
Vana-Dole piiskopilinnus
Vana-Dole linnuseala moodustab platsi mõõtmetega 60 × 25 meetrit ja see asetseb 10 m kõrgusel Väina jõe lõunapoolsel kaldapealsel. Kaitsemüüri kulgemise kohad on ümbritsevast maapinnast 1–1,2 m kõrgemad ja on kaetud rusukihi ja mullaga. Ristkülikukujulise linnuse nurgad on orienteeritud põhiilmakaarte suundades. Linnuse loodenurgas väljaspool kastelli põhikaitsemüüri asetseb ümbritsevast 2,5 meetrit kõrgem küngas – oletatav torni asukoht. Väina jõe poolset kirdemüüri asukohta pole enam märgata, kuna ilmselt on aegade jooksul suurvesi ja jääminekud selle kaldapealse minema uhtunud.
Läti arheoloogide ja ajaloolaste (Atgazis, Zaune, Mugurevic) 1960. aastate kaevamistulemuste järgi oli kaevealal kultuurikihi paksus 0,6–3,7 meetrit ajajärgust 2-1 aastatuhat eKr kuni XIV sajandini ja linnusel on eristatavad 2 peamist ehitusetappi. Kaldajärsaku kõrgus oli 6 meetrit, milles lubjakivikihi peal oli ligi 3 m paksune liivakivikiht, nii et linnuse vundament oli laotud liivapinnasele. Linnus oli ristkülikukujuline mõõtmetega 39,5 × 27 meetrit. Linnuse kaitsemüür oli ehitatud samast kaldajärsakust murtud paekivist (dolomiidist) ja oli 1,2–1,3 meetri paksune.
Maantee ligines linnusesse piki Väina kaldapealset kastelli kaguküljes asetsevate väravate kaudu. 3 meetri laiune väravaava oli tellistega vooderdatud. Kallaktõusuga sissesõiduteed ääristasid mõlemalt küljelt kivirahnudega vooderdatud vihmaveeäravoolud. Linnusesse sisenedes jäi paremale poole valvemeeskonna ruumideks mõeldud maakividest vundamendiga puitehitis mõõtmetega 3*3,5 meetrit, mis moodustas siiski osa pikemast majandushoonete plokist. Linnuse põhjanurgas on 1,2 m paksuse siseseinaga eraldatud nelinurkne ruum mõõtudega 5 × 4,3 meetrit. Arvatavasti on see linnuse esmane torn, mille kõrval oli algne tellistega (30 × 14 × 9 cm) vooderdatud 0,8 m laiune sissepääs linnusesse. See sarnaneb teostuselt Holmi linnusega. Hiljem, loodeküljele kõrvalhoone lisandudes sai see algne värav sisemiseks läbikäiguks. Sissepääs vanasse torni oli torni kaguseinas. Linnuse läänenurgas asus keldritega eluhoone, mille põranda alt kaevati välja vana heas seisukorras küttekeha – hüpokaustahi, mis on ilmselt Läti üks vanimaid. Ahi küttis ruume keldrite kohal.
Paralleelselt kastelli loodeseinaga oli II ehitusetapis rajatud 12 m pikkune kaitseehitis, mille esimeses otsas oli ilmselt tornilaadne rajatis ruumimõõtmetega 7,3 × 7 meetrit. Hoone müüris olid juba u 2 m kõrgusel 14 cm laiused laskepilud ambudele ja vibudele nii edela kui ka loode suunas. Arvatavasti elas selles hoones linnuse kaitsemeeskond. Torniruumi ja jõe pool asuvat hooneruumi ühendas 60 cm laiune ukseava, mille servad olid telliskividega vooderdatud. Hooned linnuses olid kaetud katusekividega. Maapoolt külgedelt kaitses linnust 4 m laiune ja 1,8 m sügavune kraav.
Vanast tornist leiti ammunööri pingutuskonks, taolisi on leitud ka Holmi linnusest ja Tervete linnamäe eeslinnusest. Kastellist, eriti aga selle loodeosast on leitud ka raudrüü-turvise tükke. Otse linnuseväravate võlvide alt leiti sinna maetud vasika luustik. See meenutab loomade ohverdusriitusi Sattesele linnuse piiramisel Koiva ääres 1212. aastal, ja viitab sellele, et maa uued peremehed pidid Liivimaa ristikirikule allutamise algusaastail vägagi arvestama kohalike elanike kommete ja tavadega. Mis omakorda paigutaks ka linnuse rajamisaja XIII sajandi algusaastatesse. Keldrist linnuse läänenurgas leiti linnukujuline ripats, mis võib osutada sellele, et linnuses elasid mingil ajajärgul ka liivi päritolu naised.
Dole piiskopilinnus
pisi|Dole piiskopilinnus. Kujutis 1617. aastast. Vaade kirdest, linnusel on esiplaanil idatorn
Uus Dole linnus oli üsna väikeste mõõtmetega ruudukujuline u 30 × 30 meetrise põhiplaaniga ehitis, mis asus 12 m kõrgusel paesel Väina kaldapealsel. Koos tornidega oli linnuse kirdekülje laius 32,5 m. Esimesel korrusel asusid relvaarsenal, köök ja trepp teisele korrusele. Teisel korrusel oli saal, väikesed toad ja magamisruum. Saali vastas oli 7 tuba külalistele. Linnuse juurde kuulusid ka pagaritöökoda, õllekeedukoda, 5 keldrit ja teraviljaait. Samuti oli linnuses kirik. Linnus oli orienteeritud nurkadega põhiilmakaarte suundades, kõigis neljas nurgas seisid väikesed ümartornid sisemise läbimõõduga u 3 meetrit ja välimise läbimõõduga 4,8 meetrit. Tornidel oli 5 korrust, millest 2 esimest olid võlvitud. Peasissekäik, mille laius oli 2,6 meetrit asus väravatornis linnuse kirdeküljel. Lõunatorni juures kaitsemüüri edelaküljel oli ka väike jalgvärav, kust pääses jõe äärde. Kuiva-Väina voolas linnuse edelaküljel, Lebjava lai ojasuue suubus Väinasse linnuse kaguküljel. Linnuse kagumüüri toetasid jõkke varisemise eest ka tugipiilarid.
Rootslaste 1624. aasta revisjoniprotokolli järgi on linnusekirjeldus selline: peaväravast, mis asus seda kaitsvas vahitornis, sisenedes jäi vasakule 2-korruseline võlvkeldritega hoonetiib, milles oli kasarm (62 m2) 30 sõjamehele. Peaväravast paremale jäi loodemüüriäärne hoonetiib, milles esimene suur ruum (72 m2) oli köök. Edasi kuni läänetornini olid kambrid, mille all olid õllekeldrid. Läänetornist veidi kagu poole algas edelapoolne hoonetiib, mille esimesel korrusel olid parempoolses otsas kambrid ja trepp, ning vasakule jäi suur 3 löövi ja 4 traveega lossikirik (90 m2). Viimases travees vastu kagumüüri oli altar. Edelatiiva II korruse parempoolses otsas olid külalistekambrid, vasakpoolses otsas suur saal ja vastu kagumüüri 2 linnusepealiku tuba. Vastu linnuse kagumüüri eraldi hoonetiiba ei olnud, kirde- ja edelatiiva vahel ulatus õu kagupoolse kaitsemüürini, mille rinnatisel jooksis ka kaitsekäik. Ka edelatiiva all olid täiskeldrid. Kõiki keldreid katsid ristvõlvid, mis kasarmu ja edelatiiva all toetusid ka ruumide keskel olevatele sammaspiilaritele. Hoonetiibade ülejäänud korrused olid kohati sammastele toetuvate talalagedega.
Praegune seisukord
Vana-Dole linnusest on maapinnal näha mõningaid vundamendimüüre, Uus-Dole linnus on täielikult maakamaraga kaetud.
Pärnu Pank
Pärnu Vastastikune Krediit-Ühisus, alates 1920. aastast Pärnu Pank oli aastatel 1906–1940 (1944) tegutsenud krediidiasutus.
Pärnu Vastastikune Krediit-Ühisus
Pärnu Vastastikuse Krediit-Ühisuse põhikirja registreeris Venemaa keisririigi rahandusminister 29. oktoobril 1907. aastal. Krediit-Ühisuse asutajaliikmeid oli 35, peamiselt kaupmehed, töösturid, ametnikud. Krediidiühistu esimesse juhatusse kuulusid reeder ja majaomanik August Klein, advokaat Jaan Leesment ja loomaarst Johan Pajo, nõukogusse metsakaupmees Johan Linde, tööstur Mihkel Pullerits, arst Ernst Tumma, postiametnik-ühistegelane Hendrik Mäggi ja kooliõpetaja Johan Kõpp.
Krediit-Ühisus alustas tegevust 1. juulil 1908 Rüütli tänav 47 panga liikme August Kleini üüritud ruumides. 1912. aastal uuendati krediidiühisuse põhikirja ja koliti Endla seltsi uude teatrimaja hoonesse, mille ehitust oli krediit-ühisus toetanud madala protsendiga laenu, üüri ettemaksmise ja rahalise annetusega.
Krediidiühisuse esimene asjaajaja-raamatupidaja oli Juhan Kukk, temale järgnes Heinrich Voldemar Väljamäe.
Vabadussõja ajal võttis Pärnu Vastastikune Krediit-Ühisus osa riigilaenu realiseerimisest ja andis laenu nii Pärnu linna- kui Pärnu maavalitsusele.
8. veebruaril 1920 muudeti vastastikune krediidiühisus, AS Pärnu Pangaks.
Pärnu Pank
Pärnu Pangal oli korrespondendid kõigis kodumaa linnades ja tähtsamates alevites, ka suuremates linnades väljamaal. Pank võttis raha hoiule jooksvale arvele ja tähtaja pääle ja maksis ajakohast kõrgendatud %. Andis laenu mitmesugusel kujul ja kindlustusel. Ostis ja müüs välisvaluutat rahas ja tšekkides. Ostis kulda ja hõbedat. Toimetas kõiksuguseid pangaoperatsioone sise- ja väljamaal. Üüris välja hoiulaekaid.
Panga juhatusse kuulusid esimees Jaak Jakobson, Pärnu linnaarst dr Jaan Kukk ja juhatuse liige ning asjaajaja-direktor Juhan Järv. 1924. aastal kuulusid AS Pärnu Panga nõukogusse: dr Ernst Tumma (esimees), Anton Teetsov, Mihkel Kangro, Georg Tannebaum, Hans Kukk ja Anton Nõmm.
AS Pärnu Pank oma tegevuse 1931. aasta veebruaris, panga suuraktsionäride tahtel anti AS Pärnu Pank Tallinna Krediit Panga alla ja muudeti Tallinna Krediit Panga Pärnu osakonnaks.
1995. aasta Prantsusmaa presidendivalimised
Viimased 14 aastat president olnud sotsialist François Mitterrand oleks teoreetiliselt saanud kandideerida kolmandaks ametiajaks, kuna toona ei eksisteerinud Prantsusmaa põhiseaduses presidendi ametiaja piiranguid (need lisati alles 2008. aastal). Ta ei teinud aga seda, kuna oli juba 78-aastane ja oli kogu oma ametisoleku aja varjanud, et tal oli eesnäärmevähk, lisaks olid sotsialistidele viimase kolme aasta valimistel osaks saanud suured kaotused:
Parteid olid nõrgendanud ka mitmed skandaalid ja pettumus Mitterrandi tegevusega, ka tööpuudus oli endiselt ligi 10%, endiselt kestis 90-ndate alguse majanduslangus.
Esimene voor
Teistest suuremad võimalused olid neljal kandidaadil.
Kogunemine Vabariigi Eest (RPR) oli jagunenud kahte leeri - peaminister Édouard Balladur oli kaks aastat tagasi ametisse astudes lubanud partei juhile - endisele peaministrile ja Pariisi linnapeale Jacques Chiracile (kes oli varem kandideerinud ka 1981. ja 1988. aastal), et ei kandideeri presidendivalimistel tema vastu. Kuid mitmed parempoolsed poliitikud olid soovitanud tal kandideerida, lisaks oli ta suhteliselt populaarne - juhtides arvamisküsitluses Chiraci ligi 15-20 protsendiga, mispeale ta murdis oma lubadust ja otsustas jaanuaris siiski kandideerida. Kuid ta ei suutnud Chiraci kriitikale hästi vastata, ning märtsis hakkas Chiracile alla jääma. Lisaks kaotas ta ka palju toetajaid pealtkuulamisskandaali tõttu.
Äärmusparempoolsete häältele kandideeris ka Puy du Fou teemapargi rajaja ja Maastrichti lepingu (mille valijad olid 1992. aasta rahvahääletusel napilt heaks kiitnud) vastane mõõdukam euroskeptik Philippe de Villiers. Mõlemad keskendusid peamiselt majandusteemadele.
Kommunistid eesotsas uue juhi Robert Huega püüdsid pidurdada oma allakäiku, tahtes esindada "uuendatud kommunismi". Lisaks pretendeeris äärmusvasakpoolsetele ka Arlette Laguiller. Kummalgi polnud šansse pääseda teise vooru. Rohelised eesotsas Dominique Voynet'ga võtsid selge vasakpoolse suunitluse.
Teine voor
Teise vooru pääsesid Lionel Jospin ja Jacques Chirac. Chirac edestas Balladuri ligi 690 000 häälega, lisaks võitis ta Pariisis ja veel 16 departemangus Balladuri 6 vastu. Balladur andis oma toetuse Chiracile. Le Pen oli võitnud 7 departemangu ja parandas veidike oma 1988. aasta tulemust, de Villiers oma kodudepartemangu Vendée.
Teise vooru eelses teledebatis oli suuremaks vaheks presidendi ametiaja pikkus. Chirac arvas, et seitse aastat oli piisav, samas Jospin tahtis seda vähendada viiele. Ta ütles: "Valik on viis aastat minuga või seitse aastat Jacques Chiraciga, mis on väga pikk." Lõpuks vähendati ametiaega viiele aastale 2000. aastal referendumiga.
Teises voorus võitis Chirac Jospini ees 5 protsendiga. Hoolimata Jospini kaotusest näitas tema tulemus, et sotsialistid on endiselt arvestatavaks poliitiseks jõuks. Peale Chiraci võitu astus peaminister Balladur tagasi. Kuigi Chirac oli väitnud, et tema ja Balladur olid olnud "sõbrad 30 aastat", oli Balladuri otsus tema vastu kandideerida nende suhet halvendanud, tema asemel nimetas Chirac uueks peaministriks välisminister Alain Juppé ja jättis oma valitsusest kõrvale Balladuri toetajad, nagu eelarveminister Nicolas Sarkozy.
Sigmund Romberg
pisi|Sigmund Romberg 1949 Sigmund Romberg (tegelikult Rosenberg) (29. juuli 1887 Nagykanizsa – 10. november 1951 New York) on Ungari päritolu USA helilooja ja dirigent. Ta oli tunnustatud operettide ja muusikaliste komöödiate looja, populaarsete lavateoste "Kõrbelaul", "Üliõpilasprints Heidelbergis" ja "Uus kuu" autor.