Love,_Friendship,_and_the_Self
1.1 Varasemad eristused
Armastuse all mõistetakse tavaliselt hindavat hoiakut: kedagi või midagi armastades peame seda heaks või väärtuslikuks. Mõnikord räägitakse armastamisest lihtsalt tugeva meeldimise mõttes (šokolaadi või jooksmise kohta), mõnikord sügavamas mõttes (filosoofia või isaks olemise kohta): see on miski, mis teeb elu elamisväärseks, see on sama mis väärtustamine. Abikaasa, lapse või sõbra puhul aga on tegu isikuarmastusega: see on eriline viis teisest inimesest hoolida, nimelt tema enese pärast, ilma edasiste motiivideta. Ma küll väärtustan filosoofiat selle enese pärast, mitte kuulsuse ja raha pärast, kuid isikuarmastuse puhul saavad armastatud ise osaleda oma „pärasti“ äärejoonistamises ja enese määratlemises isikutena, kes nad on, saavad kasutada oma autonoomiavõimet, osalt mille pärast nad ongi üldse isikud. Isikuarmastuses peame hoolima teistest kui isikutest, mitte ainult arvestama nende huvisid, vaid ka austama nende autonoomiavõimet. Osalt sellepärast keskendub enamik filosoofilisi armastuseteooriaid isikuarmastusele. (Üks erandeid on Harry Frankfurt, („The Reasons of Love“), kelle jaoks projektide ja ideaalide armastamine ei erine olemuslikult isikuarmastusest.) Filosoofiline traditsioon eristab armastuse all agaapet, eerost ja philia 't. Eeskätt kristlikus traditsioonis on agaape hakanud agaape tähendama sellist armastust, nagu Jumalal on inimeste vastu, inimeste armastust Jumala vastu ning inimeste vennalikku armastust üksteise vastu. Selle paradigma, Jumala armastus inimeste vastu, on „spontaanne ja motiveerimata“, näitamata midagi armastatu teenete kohta, vaid midagi armastaja kohta (Anders Nygren). Armastuse hindav hoiak hoopis loob objektis väärtust ja mõne tõlgenduse järgi tõstab meid Jumalaga võrdseks (Anders Nygren). Agaapet ei saa õigustada armastatu omadustega. Seevastu eerost ja philia 't käsitatakse reaktsioonina armastatu omadustele, mis väärivad hindamist. Eerose puhul, mis seostub seksuaalse ligitõmbavusega, hinnatakse tavaliselt füüsilist ilu, kuigi Sokratese järgi Platoni „Pidusöögis“ on see eerose puudulik ilming, mis tuleb arendada reaktsiooniks hinge ilule ja lõpuks kauni ideele. Alan Soble püüab eerose mõistet seksuaalsusest kaugendada: „eeroslik“ (erosic) armastamine on reaktsioon armastatu headele omadustele, seega sõltub põhjenditest („The structure of Love“). Ta püüab eerose ja agaape vahele selge piiri tõmmata. (See mõte saab vist alguse John Brentlingerilt („The Nature of Love“): eeros on kellegi armastamine sellepärast, et ta on väärtuslik, agaape puhul on armastatu väärtuslik, sest teda armastatakse. Aga näiteks Irving Singer eitab seda eristust, esitades armastuse teooria, mis ühitab mõlemad, („The Pursuit of Love“).) Philia tähendas algselt kiindumust või sõbralikkust mitte ainult oma sõprade vastu, vaid võib-olla ka perekonnaliikmete, äripartnerite ja kodumaa vastu (John M. Cooper, „Aristotle on the Forms of Friendship“); tavaliselt mõistetakse ka seda reaktsioonina armastatu headele omadustele. Paistab, nagu neid eristataks ainult selle järgi, kas seksuaalsus on asjasse segatud; Laurence Thomas kahtleb õigusega, et sellest piisab romantilise suhte ja sõpruse eristamiseks („Friendship“). Eristamine on seda raskem, et Sokrates püüab vähendada seksuaalsuse tähtsust eerose juures; võib-olla ei peakski seda eristust tegema.