Eetika_ja_filosoofia_piirid
6 Teooria ja eelarvamus
Miks need pildid on ligitõmbavad? Mõned motiivid on metafüüsilised, näiteks mõte, et maailmale väljastpoolt vaadates näeme teda sellisena, nagu ta on. Filosoofid pole ühel meelel selles, kas isegi teaduses on võimalik näha maailma lahus oma vaatenurkadest. Isegi kui teadusel on õige selle poole püüelda (Williamsi meelest on), ei ole see sellepärast ligitõmbav ega kohane koht, millele eetikateadvust toetada. Osalt on asi praktilise ja teoreetilise mõistuse erinevustes. Osalt on asi selles, et teaduslik maailmamõistmine hõlmab ka tunnistamist, et meil ei ole maailmas erilist kohta. Eetikamõtlemise eesmärk aga on aidata konstrueerida oma maailma, milles meil on ühiskondlik, kultuuriline ja isiklik elu. Mitte et me peaksime unustama, et loodusmaailm pole kavandatud meie koduks; näiteks Benedict Spinoza on tahtnudki, et me seda tõde ja selle tähtsust meeles peaksime. Aga see ei tähenda, et see oleks eetikamõtlemise enese õige vaatekoht. Kui oleks, peaksime oma eetilisest elust mõeldes kasutama ainult mõisteid, mida see vaatekoht pakub; see on võimatu. On lahendamata, kui suurel osal psühholoogilisestki sõnavarast saab olla niisugune absoluutne iseloom. Need metafüüsilised pildid võivad mõnda teooriat julgustada, kuid teooriatungi juured on eetikamõtlemises endas. Paljudele tundub, nagu mõistus ise tõmbaks eetikamõtlemist teooria ja süstematiseerimise suunas. Miks see peaks nii olema? Miks peaks arvama, et järelemõtlemine nõuab teooriat? Liiga hilja on vastata küsimusele, milleks üldse järelemõtlemine, sest sellele saaks ilma eelarvamusteta vastata ainult sellega mitte tegeldes. Pole aga üldse tõsi, et eetikateooria ainus alternatiiv on keelduda refleksioonist ning jääda mitterefleksiivsesse eelarvamusse. Mitte igasugune järelemõtlemine eetilise elu üle ei julgusta teooriat. On järelemõtlemine, et oma motiividest aru saada, meie eetikapraktikate psühholoogiline või sotsiaalne taipamine, ja need ei vaja eetikateooriat. Asi pole ainult selles, et niisugune järelemõtlemine on seletav, eetikateooriat nõuab aga kriitiline järelemõtlemine. Seletav järelemõtlemine on sageli ise kriitiline, näidates, et teatud praktikad või tunded pole need, milleks neid peetakse. See on üks tõhusamaid kriitilise järelemõtlemise liike. Õigustavaid põhjendeid otsiv kriitiline järelemõtlemine, mis viib eetikateooriani, on teist liiki. Paljud eristavad varajase loote tapmist ja vastsündinu tapmist; paljud võrdsustavad aborti lapse tapmisega ja peavad mõlemat kurjaks; vähesed võrdsustavad lapse tapmist abordiga ja peavad mõlemat lubatavaks. Tänapäeva maailmas on viimased peamiselt eetikateooria entusiastid. Vähesed naised võrdsustavad iseeneslikku aborti surnult sündimise või kohe pärast sündi suremisega. Nii et paljude inimeste jaoks on loote ja lapse eristus piisavalt kaalukas, et olla põhjend tapmise asjas, ja peaaegu kõigi jaoks on see piisavat kaalukas, et olla põhjend erinevatele hoiakutele surma asjus. See on üks näide eristusest, mis annab paljudele inimestele põhjendi. Aga on veel midagi, millele pole veel põhjendit antud, kuid mille kohta on inimestel õigus põhjendit küsida: selle eristuse põhjendina kasutamise praktika. Kuidas nad seda õigustavad? On vähe kaalutlusi, mis võiksid vastuse anda, ja need hakkavad juba välja nägema nagu sellised kaalutlused (heaolu, võimalik kokkulepe), mis võivad figureerida eetikateoorias. Või vähemalt, kui põhjendite küsimisega edasi minna, jõutakse selliste kaalutlusteni. Lõpuks peab jõutama vähemalt ühe põhjendamise praktikani, millele põhjendit ei anta ja mis hoiab end ise püsti. See tulemus võib õigustada lihtsustamisprintsiipi; kui ratsionaliseerimata printsiibi omamine ei ole ratsionaalne, siis on hea, kui irratsionaalsust on nii vähe kui võimalik. Aga võib ka vaadata asjale nii: kui õigustamata põhjendamispraktikata niikuinii läbi ei saa, miks neid ei võiks siis olla mitu. Nii või teisiti, see lineaarne mudel on ise väär: ükski põhjendamise protseduur ei ole niisugune, ei teadustes ega mujal. Fundatsionism on nüüd nihkunud holismi kasuks: saab mõnesid uskumusi küsimärgi alla seada, õigustada või kohandada ning teisi puutumata jätta, aga pole protseduuri, millega saaks kõiki korraga küsimärgi alla seada või õigustada kõiki (peaaegu) eimillegi alusel. Kui lineaarsest mudelist loobuda, siis võib-olla jääb ikka veel võimalus, et igal praktikal on mingi põhjend, kuid kaob võimalus, et on üks põhjend kõige jaoks. Eetika puhul aga ei saa isegi seda oodata, kui põhjendi suhtes vähegi nõudlik olla. Võib-olla me saame näidata, kuidas mingi praktika käib koos teiste praktikatega nii, et sellel on sotsiaalselt ja psühholoogiliselt mõtet, aga me ei pruugi leida midagi, mis seda praktikat õigustaks nende jaoks, kes on neist praktikatest väljaspool. Võib-olla me ei oska seda iseendalegi päriselt õigustada. Mingi praktika võib olla meie kogemusega nii otseselt seotud, et põhjend, mille see annab, on tugevam kui mis tahes põhjend selle kasuks. Seda illustreerivad mõned teoreetikute katsed asendada kategooriad, mis annavad meile põhjendid, teistega, mis väidetavalt on süstemaatilisemal alusel. Näiteks Michael Tooley, kes tahab, et me lapsetapmise mõistega harjuksime, paneb ette kasutada isiku mõistet, mille alla imikud ja seniilsed inimesed ei mahu; on kohuseid, mis meil on meil ainult isikute suhtes. Aga see mõiste on petlik: isiku mõiste on eetikamõtlemisele halb alus muu hulgas sellepärast, et see näeb välja liigitava mõistena, aga tegelikult viitab tunnustele, mis peaaegu kõik on astmetega (vastutus, eneseteadlikkus, järelemõtlemise võime jne). Ja lävi, mis üheks otstarbeks sobib, ei pruugi teiseks otstarbeks sobida. Näiteks kui jutt on täielikust moraalsest vastutusest, siis peaks inimene olema vähemalt seitsmeaastane, aga kaheaastasedki on isikud. Isegi Tooley ei leia, et neid tohiks tappa. Teoreetilise mõiste nõrkusi me näemegi viidates igapäevaelu eristustele, mida neid pakutakse asendama või õigustama, ja elutundega, mis aitab meil oma elu elada. Teoreetilisus ei anna neile mõistetele erilist autoriteeti, ja tõenäoliselt on need meelevaldsemad kui need mõisted, mida neid pakutakse asendama. Kui teooria osutub mõistuse enda saaduseks, siis mitte sellepärast, et iga põhjend nõuab põhjendit. Kas ta saab olla mõnel muul moel ratsionaalsusnõude saadus? Traditsioonilised eristused ei ole väljaspool kriitikat; inimeste rühmi eristavad praktikad võivad nõuda õigustust, kui me ei taha rahulduda mittereflektiivsete eelarvamustega. Need eelarvamused paistavad lihtsalt irratsionaalsed; ratsionaalsus nõuab, et neid kritiseeritaks, ja kui nad pole õigustatud, siis nad kõrvaldataks; nende eristuste kriitika nõuab neile põhjendit. Kui sellega küllalt kaugele minnakse, kuidas siis ikkagi vältida eetikateooriat? Esimene küsimus on, kuivõrd nende väärus tuleneb irratsionaalsusest. On ebaõiglane ja seetõttu väär, ja sageli ka julm, kohelda mustanahalisi või naisi ebasoodsalt võrreldes valgete või meestega. Võidakse öelda, et see on irratsionaalne: põhjendeid ei rakendata võrdselt ja see rikub formaalset universaliseeritavuse printsiipi. Aga väärus ja irratsionaalsus tuleb harva sellest. Formaalne ja vaieldamatu universaliseerituse printsiip ütleb, et kui mingi kaalutlus on tõesti piisav põhjend ühel juhtumil, siis on ta seda ka teisel juhtumil. Aga see ei välista diskrimineerimist ja eelarvamust. Kui naine olemist peetakse diskrimineerimise põhjendiks, siis see ei riku universaliseeritavuse printsiipi, kuigi see pole õiglane. Asi on selles, et tööle võtmise puhul on oluline töö tõhus tegemine, mitte sugu. Sellist irratsionaalsust ei paljasta ega ravi eetikateooriale apelleerimine, vaid järele mõtlema panemine. Veel enam kehtib see juhul, kui diskrimineerija ei mööna, et tema põhjend on see, et tegu on naisega. Kui avaliku diskrimineerimise asemel on ratsionaliseerimine, siis on tegu sügava irratsionaalsusega, aga see on uskumuse irratsionaalsus, enesepettus või sotsiaalne pettus, mitte eetikateooria tungile vastupanemine. Reflektiivne kriitika võib minna vastupidises suunas kui see, mida eetikateooria julgustab. Teooria otsib tavaliselt väga üldisi kaalutlusi, millel on võimalikult vähe eristavat sisu, sest ta püüab süstematiseerida ja tahab esitada võimalikult paljusid põhjendeid teiste põhjendite rakendustena. Aga kriitiline refleksioon peaks igas küsimuses otsima nii palju ühist arusaamist kui võimalik ning kasutama mis tahes eetilist materjali, millel on vabas reflektiivses arutelus mõtet ja mis käsib mingit lojaalsust. See võtab küll teatud asju enesestmõistetavana, aga tõsise refleksioonina ta peab seda teadma. Ainuke tõsine ettevõtmine on elamine, ja meil tuleb elada refleksiooni järgi. Ja me peame elama hästi (kuigi teooria ja praktika eristus julgustab seda unustama). Teooria eeldab tavaliselt, et küllap meil on liiga palju eetikaideid, millest mõned võivad osutuda eelarvamusteks. Tegelikult on meie põhiline probleem, et meil on eetikaideid liiga vähe, ja meil peab neid olema nii palju kui võimalik. "Eelarvamus" on võimas ja kahemõtteline sõna, ja selle suhted teooriaga on samuti kahemõttelised. René Descartesi traditsioonil etendas see olulist osa: iga uskumus, millele pole antud alust, on eelarvamus. Selles mõttes vastandub see teooriale, aga selles mõttes on kõik eelarvamus. Kitsamas mõttes on eelarvamus mis tahes uskumus, mis on inimesel ainult sellepärast, et ta pole järele mõelnud. Selles mõttes on väga võimalik, et meil on vältimatult eelarvamusi, aga igatahes see järelemõtlemine, millest siin jutt on, ei pruugi olla selline nagu eetikateoorias. Aga jällegi, rassistlik või seksistlik eelarvamus paneb tavaliselt järelemõtlemisele vastu, sest selle omamine sobib uskuja huvidega. Siin aitab järelemõtlemine, mis võtab arvesse sotsiaalseid rolle. Teised küsimused tekivad siis, kui üht ühiskonda vaadeldakse teise vaatekohast ning eelarvamus on kollektiivne ja sellest pole võimalik ühiskonna seest vaadates vabaneda. Siis on tarvis teistsugust järelemõtlemist. Kõik need järelemõtlemised aga toetuvad inimkogemusele ning on seotud inimeste huvidega. Mõned ütleksid, et kui me siin peatume, on siin jälle eelarvamus: tuleb vaadata inimkonnast kaugemale. Siin on näha, et utilitarism ei ole mitte ainult kõige ambitsioonikam eetikateooria, vaid ta viib eelarvamusega võitlemise ambitsiooni kõige kaugemale. Ta saab kasutada ainult heaolu ideed, mida väidetavalt saab rakendada kõigele, mida arvesse võtta saab. Aga nagu nägime, annab see vaatekoht liiga vähe, ning pole kooskõlalist tagasiteed meie elu murede juurde. Mõned peavad meie viimseks eelarvamuseks spetsiesism, inimese soosimist. Seda nimetatakse ka humanismiks, ja see pole eelarvamus. Näha maailma inimese vaatekohast ei ole inimese jaoks absurdne. Mõnikord öeldakse, et sellest vaatest järeldub, et me peame inimesi universumi kõige tähtsamateks või kõige väärtuslikumateks olenditeks. See oleks absurdne, aga see ei järeldu. Muidu aetaks universumi vaatekoht ja inimlik vaatekoht segi. Jutt ei ole üldse inimeste tähtsusest universumile, vaid inimeste tähtsusest inimestele. Loomadest hoolimine on õigusega inimeste elu osa, aga me saame selle omandada, seda kultiveerida ja seda õpetada ainult selle kaudu, kuidas me iseendast aru saame. Inimestel on see arusaamine ja nad on selle objektid, ja osalt selle poolest erinevad meie omavahelised eetilised suhted suhetest loomadega. Me peame lähtuma sellest, et loomade puhul on ainuke küsimus, kuidas neid peaks kohtlema: kas loomad saavad meie praktikatest kasu või kahju. Sellepärast spetsiesism ei ole nagu rassism ja seksism, mis on eelarvamused. See, mis mustanahaliste või naiste suhtes on eelarvamus, on loomade suhtes õige. Meie argumendid peavad lähtuma inimlikust vaatekohast, neid ei saa tuletada eikellegi vaatekohast. Mõistus ei aja meid inimsusest kaugemal. Inimsuse kõige tungivamad nõudmised on, et me peaksime koguma võimalikult palju ressursse inimsuse austamiseks.