cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Eckhart Tolle
Elulugu
Tolle sündis ja elas kuni 13-aastaseks saamiseni Saksamaal. Seejärel elas ta koos isaga Hispaanias, kuni 19-aastaselt kolis Inglismaale. 13-aastaselt keeldus ta formaalse haridustee jätkamisest, kuid sellest hoolimata lõpetas Londoni Ülikooli parimate hinnetega. Praegu elab ta Kanadas Briti Columbias Vancouveris.
Eluaeg teda vaevanud depressioonid tipnesid siis, kui ta oli 29-aastane, umbes samal ajal, kui ta sai Cambridge'i ülikooli uurimisstipendiumi, müstilise kogemusega. Õndsusseisundis veetis ta kaks aastat hulkurina, misjärel ta otsustas oma kogemuse kirja panna.
Tegevus
Eckhart Tolle on kirjanik ja lektor vaimsetel teemadel. Viimastel aastatel on ta oma esinemiste sagedust vanuse tõttu piiranud.
Tolle esimene raamat, "The Power of Now", ilmus 1997. aastal (väljaandja Namaste Publishing) tiraažiga 3000 eksemplari. Ta viis seda ise koos sõpradega müügile Vancouveri piirkonna raamatupoodidesse. Raamatu andis 1999 uuesti välja New World Library ning see muutus bestselleriks 2000. aastal, kui seda soovitas Oprah Winfrey oma ajakirjas "O".
Kuigi Tolle ei ole olnud ühegi vaimse liikumise järgija, on talle lähedased olnud Bo Yin Ra, Jiddu Krishnamurti ja Ramana Maharshi teosed.
Oma loengutes ja kirjutistes rõhutab ta väge, mis tuleneb käesolevale hetkele tähelepanu pööramisest (raamatu "The Power of Now" kogu sisu ongi sellest), ning seda, kui väeti on muretseda möödaniku pärast või karta tulevikku. Eckhart Tolle selgitab, et praegune on kõik, mis meil tegelikult on, ning teadlikult siinses kohalolek on parim viis tuleviku potentsiaali realiseerida. Ta toob välja, et praeguses olek viib ka teadvuse mõistusest kaugemale. Selline teadlikkus võimaldab vabaneda "valukehast", mis on tekkinud teadvuse identifitseerumisel mõistuse, keha ja egoga.
Arnold Laasner
Arnold Laasner (27. juuni 1906 Tallinn – 29. jaanuar 1964 Gloucester) oli Eesti jalgpallur.
Juuliku
Juuliku on küla Harju maakonnas Saku vallas.
Thomas Müller (täpsustus)
Thomas Müller on mitme tuntud inimese nimi:
Karel Svoboda
1969. aastal kirjutas Svoboda loo "Lady Carneval" tšehhi poplauljale Karel Gottile, mis sai väga populaarseks. Ühtekokku kirjutas Svoboda Gottile umbes 80 laulu. Ta tegi 30 aasta jooksul koostööd saksa telekanaliga ZDF ja kirjutas tunnusmuusika paljudele saadetele. Svoboda loomingust on tuntud muu hulgas tunnusmuusika sarjadele "Mesilane Maia", "Tao Tao", "Pinocchio" ja "Nils Holgerssoni seiklused". Svoboda on loonud ka kaks muusikali: "Dracula" (1995) ja "Monte Cristo" (2000).
Svoboda leiti jaanuaris 2007 surnuna kuulihaavaga oma suvila aiast Jevanys. Arvatakse, et tegemist oli enesetapuga.
Geta vald
Geta [j'eeta] on vald Soomes Ahvenamaa maakonnas.
Vallas elab umbes 500 inimest ja rahvastiku tihedus on 5,9 in/km².
Külad
Andersö, Bolstaholm, Dånö, Finnö, Gräggnäs, Höckböle, Isaksö, Labbnäs, Möckelgräs, Olofsnäs (Olsnäs), Pantsarnäs, Skinnarböle, Snäckö, Västergeta, Östergeta
Saku mõis
Saku mõis (saksa keeles Sack; Sack in Kirchspiel Kegel, Harrien) oli mõis Harjumaal Keila kihelkonnas. Endine mõisasüda jääb nüüdisajal Harjumaale Saku valla territooriumile. Mõisa peahoonet ümbritseb suurejooneline, kanalite ja tiikide süsteemiga pargiansambel. Saku mõisa peahoone ja park, mida läbib Vääna jõgi, on riikliku kaitse all.
Mõisa järgi on nime saanud Oandu lademe Saku kihistik.
Frangid
Sõna "frangid" seostatakse nende relva, kaheteralise sõjakirve francea nimetusega. Tähenduseks on tõlgendatud 'julged' ja 'vabad'.
Frangid jagunesid ripuaari frankideks (nn kaldaäärsed frangid) ja saali frankideks (nn mereäärsed frangid).
Frangid moodustusid 2.–3. sajandil Magna Germania ääremail paljude väikeste hõimude liitudest. Franke mainiti Rooma allikates esimest korda 250ndate lõpus nimega Franci.
Georg Dertinger
pisi|Georg Dertinger (1949) Georg Dertinger (25. detsember 1902 Berliin – 21. jaanuar 1968 Leipzig) oli Saksa ajakirjanik ja poliitik ning Saksa DV riigitegelane.
Frangid
Saali frangid ja ripuaari frangid laiendasid oma ala algul eraldi. Saali frangid läksid umbes 4. sajandi keskpaiku üle Reini, hõivasid sealsed alad ja vallutasid Kölni. Üle Toxandria läksid nad edasi Gallia. Ripuaari frangid läksid üle Reini keskjooksu läbi Moseli jõe piirkonna lõunasse ning Gallia Belgicasse.
Julianus Apostata asundas frangid Maasi ja Schelde jõe vahelisele alale.
Frangi riigi rajas kuningas Chlodovech I Merovingide dünastiast. Ta võttis 496 vastu katoliku usu, tagades sellega oma riigile kiriku toetuse. 6. sajandiks hõlmas Frangi riik kogu Gallia.
Saku mõis
Nimekujud ajaloolistes dokumentides: Sack, Sacke, Zake, Sakke, Sakko.
Ajalugu
Esmateated Saku mõisast pärinevad 1489. aastast, mil Hans Frese müüs Saku mõisa J. Muysskele. 4. mail 1489 loovutas Hans Frese Saku mõisa (Hof zu Zake) koos veskiga oma naisevennale Jürgen Muysske'le Kus täpselt küla ja mõis tollal asus, ei ole teada. Tolleaegsetelt kaartidelt Saku küla ei leia. Rahvapärimuse järgi otsustades asus Museke rajatud mõisasüda praeguse Kajamaa küla Esku talu maadel. Hiljem viidi mõisa keskus üle Sakku. 16. sajandil kuulus mõis nii Tödwenitele kui ka Mecksidele. Saku mõisa ja Tõdva mõisa ühendamine toimus pärast seda, kui mõlemad mõisad oli ostnud Claus Mecks (vastavalt 1499 ja 1505). Mõis oli Meckside valduses kuni 1606. aastani ja hakkas kandma Saku mõisa nime. Praegusele kohale lasid mõisa 1622. aastal tuua Scharenbergid. 18. sajandi algupoolel oli mõis lühikest aega nii Hastferite, Schulmannide kui ka Hueckide omanduses.
1765. aastal ostis mõisa Otto Magnus von Rehbinder ja kuni 1843. aastani oli valdus koos naabermõisa Saue ja Jälgimäe mõisaga Rehbinderite valduses. Otto Magnuse poeg Paul Eduard von Rehbinder lasi 1820. aastatel Sakku ehitada kõrgklassitsistlikus stiilis esindusliku härrastemaja. Vahepeal laostunud mõisa arendamisele pandi suurt rõhku just Rehbinderite omandi ajal (1765–1843). Pärast Rehbindereid oli mõisa omanik Rudolf von Patkul ja aastail 1849–1919 Baggehufwudtid, kelle käes tõusis Saku heale järjele. Tähelepanu pöörati loomakasvatuse arendamisele. Et Saku maad olid väheviljakad, saadi peamine sissetulek abiettevõtetest, eeskätt õllevabrikust. Valerian von Baggehufwudt laiendas Karl Eduard von Rehbinderi poolt 1820. aastal rajatud väikese pruulikoja suureks tehaseks, kus tööstuslik õlletootmine käivitus alles Baggehufwudtide ajal. Baggehufwudtid olidki toona Harjumaa jõukamaid mõisnikke, kelle rikkus oli hakanud kasvama eriti pärast Saku mõisa ostmist 1850. aastal ja sealse õllevabriku asutamist.
Saku mõisal olid karjamõisad Kiisal, Lokutil (nimetatud ka Tõdva karjamõisaks), Juulikul, Tänassilmas, veskid Kiisal, Sakus, Sikasarves ning rida kõrtse.
Mõisa omanikud: Hans Frese, Jürgen Muysske (al 1489), Tödwenid, Mecksid (al 1513–1606), Scharenbergid, Johan Hastfer, Tallinna kodanik Strösling, Bedmann, Schulmannid (1700–1733), Adam Johann Hueck (1733–1764), Rehbinderid (1764–1843), Rudolf von Patkul (1843–1849), Baggehufwudt (1849–1919).
1919. aasta maareformiga võõrandati mõis Baggehufwudtidelt. Mõis oli Valerian Baggehuffwudti käes rendil kuni tema surmani 3. juulil 1923. 22. augustil 1923 määrati Valerian Baggehuffwudti päranduse hooldajateks Heinrich Sivers, Gustav Sivers ja Robert Schulmann. Rendilepingu ülesütlemisest teatati pärijatele 26. oktoobril 1923.
Aastail 1924–1948 töötas mõisa peahoones kodumajanduskool, Uuemõisa Põllumajanduskool (al 1944), Saku Maakorralduse ja Maaparanduse Tehnikum (al 1948), Eesti Maaviljeluse Instituut (al 1960), lasteaed, raamatukogu, korterelamu ja 2002. aasta kevadeni Saku vallavalitsus. Alates 2003. aastast toimib Saku mõis seminari- ja puhkekeskusena ning seal asub ÕlleSPA.
Mõisaansambel
Saku mõisa härrastemaja ja teda ümbritsev park moodustavad ühtse terviku ja on tunnistatud kultuurimälestiseks kultuuriministri 30.08.1996 a. määrusega nr. 10 "Kultuurimälestiseks tunnistamine". 19. sajandi kahekümnendatel aastatel saavutas klassitsism Eestis oma kõrgpunkti. Krahv Rehbinderitele kuulunud Saku mõisa härrastemaja peetakse üheks kaunimaks ja silmapaistvamaks klassitsistliku arhitektuuri näiteks.
Hoonet restaureeriti aastail 1960–1984 ja ennistustöid on jätkatud alates 2002. aastast.
Härrastemaja
pisi|Saku mõisa peahoone Tänini säilinud härrastemaja määratakse levinud legendi kohaselt valminuks krahv Paul Eduard von Rehbinderi tellimusel vahemikus 1825–1830 ning arhitektiks arvatakse olevat olnud Carlo Rossi. Siiski ei saa seda dateeringut õigeks pidada (puuduvad kirjalikud dokumendid), kuivõrd mõisa hind ei ole vahemikus 1820–1845 praktiliselt muutunud – see on mõlemal juhul veidi üle 90 000 hõberubla. Niisugune hoone maksis aga toonastes hindades vähemalt 35 000 hõberubla. Seega pidi peahoone valmima enne aastat 1820. Pigem oli ehitise tellijaks juba krahv Carl Friedrich von Rehbinder (srn 08.11.1841; maetud perekonna rahulasse Keila kirikuaias), kes ei saanud elukoha poolest alla jääda oma vanemale vennale krahv Gustav Dietrich von Rehbinderile. Viimane oli lasknud oma kodu Udrikul väikese paleena välja ehitada. Samuti oli Carl Friedrichi abikaasa, Nassau krahvitar ja Lecki valduste pärijanna, harjunud tunduvalt uhkema elujärjega, kui seda juba veidi vanamoodsa Saue või lausa elamiskõlbmatu Saku taolised provintsimõisad sajandivahetusel pakkuda võisid. Saku mõisa püstitatud elamu kuulub kahtlemata paremini õnnestunud klassitsistlike hoonete hulka, mis kunagi Eestisse on ehitatud. See omakorda sunnib otsima tema projekteerijat Venemaa tolleaegsete nimekamate arhitektide hulgast. Võimalik, et selleks oli 1780. aastal Peterburi saabunud Giacomo Quarenghi (1744–1817), keda teatakse olevat ka Tallinna toomkirikus asuva admiral Samuel Greighi monumendi kavandi autor.
Rossi seos Saku mõisaga on tuletatud ilmselt tema peresuhete põhjal. 1822. aastal abiellus Rossi pärast esimese naise surma Tallinnast pärit lesknaise Sofia Andersoniga. Esialgu elas Rossi Peterburis, pärast riigiametist tagasitõmbumist aga Tallinnas Vene tänaval dominiiklaste kloostri õuel, kus tema abikaasale kuulus kaks väikest majakest. Rossi ema Gertrude Rossi oli baleriin, kes oli Venemaale saabunud Itaaliast. Noore mehena saadeti tulevane arhitekt Firenzesse, kus tema venepärasele toredusjanule lisandus klassika mõõdetult suurejooneline elegants. Rossi käe all valmisid Neevalinna tähtteosed: Peastaabi, Senati ja Sinodi hoone, Aleksandra teater ja keisrinna Maria Fjodorovnale kavandatud Jelagini palee, mis sai valmis Sakuga ligikaudu samal ajal ja millega Rehbinderite paleel on mitu sarnasust. Iseenesestki mõista erinevad Peterburi palee ja Balti mõisamaja mastaabid. Keisripalee kõrval jääb Saku kõrgaadlile paratamatult tagasihoidlikuks, andmata seejuures järele kvaliteedis. Saku mõisa härrastemaja rotundilaadset vestibüüli võib pidada Jelagini palee kuppelpaviljoni vähendatud koopiaks.
Mõisa härrastemaja ehitusaega on enamasti dateeritud 1820. aastatesse: 1825–1830. Uuemad uuringud nihutavad aga häärberi ehitusaja tunduvalt varasemasse perioodi, aastasse 1815. Puittalastiku vanuse määramiseks kasutati dendrokronoloogilist uurimismeetodit. Puurproovides mõõdeti aastarõngaste laiused. Selgus, et osa talade aastarõngaste rida lõpeb 1814. aasta, osal aga 1815. aasta kasvukihiga. Hoone eri otste talastikud on ehitatud üheaegselt, toore ehituspuidu tarvitamise eeldusel tõenäoliselt 1815. aasta suvel. Katusetalastiku valmimisega võib lugeda hoone püstitatuks.
Välisilme
pisi|Mõisa fassaadi portikus Peahoone asukohaks on valitud jõekalda lähedus pargi põhjaosas, hoone peafassaad on suunatud lõunasse. Võrdselt pidulikuna on kujundatud mõisamaja kõik neli fassaadi. Kahekorruselist, nii esi- kui ka aiafassaadil kõrge graniitastmetega trepiga hoonet ilmestavad nelja elegantse komposiitkapiteeliga (köidab pilku nii täiusliku vormi kui filigraanselt peene stukitöötlusega ) sambaga portikus, avarad Veneetsia aknad ja Eesti klassitsistlikus arhitektuuris harvaesinevalt rikkalik stukkdekoor. Peakorruseks on esimene korrus. Kõrge framuugi ja sambamotiividega välisukse taga avaneb kaheksanurkse paviljonina kujundatud sammashall. Vestibüüli taha jääb suur ruudule laheneva põhiplaaniga (9,5 × 9,4 m) saal, mis ühendab ka sellest mõlemal pool asuvad salongid. Algselt oli saal kavandatud kuppellaega (sellele viitavad puidust roidekaared pööningul). Kogu madala võlvitud soklikorruse kohal asusid esimese korruse pidulikud esindusruumid. Vestibüüli taga asetseb üks esinduslikumaid klassitsistlikke ruume kogu Eestis – rikkaliku stukkdekoooriga kaunistatud kolmeosaline peasaal. Erilist tähelepanu väärib mõisamaja peauks, mis on meieni säilinud klassitsistlike uste hulgas üks parim ja stiilipuhtam näide.
Mõisamaja ette jääb avar ringteega piiratud muruväljak, mille äärtesse paigutuvad kulissidena pargipuud.
Interjöör
pisi|Aastaaegu kujutavad putostseenid: kevad, suvi, sügis ja talv Enamik ruume hoones olid kaunistatud geomeetrilises kompositsioonis laemaalingutega. Vaid vestibüüli kõrval salongis on figuraalsed maalingutahvlid aastaaegu sümboliseerivate putodega. Osaliselt on säilinud mustrilised parkettpõrandad. Saku mõisa härrastemaja rikkalikule väliskujundusele lisandub ka rikkalik sisekujundus. Huvitavad on arvukad maalid seintel, lagedel ja ustel ning kaunistused ustel ja ahjudel. Ruumide sisekujundus sai sõja järel tugevalt kannatada. 1950. aastatel asendati parkettpõrandad laudpõrandatega. Mitmes peakorruse ruumis on säilinud trafaretimaalingutega laed. Omapärased on ka saaliga külgnevate salongide laemaalingud. Saku hämmastab oma luksuslikkusega. Saali katab kassettlagi, enamik peakorruse ruume on kaunistatud groteskist ja akantusemotiividest lähtuvate ornamentaalsete maalingutega. Põrandatel on väärispuidust intarsiaparkett. Ühes esifassaadipoolses ruumis on lae peegelvõlvi all friisil virtuoosse käega maalitud, aastaaegu kujutavad putostseenid: kevad, suvi, sügis ja talv. Perekonnaliikmetele mõeldud vaikse eraldumise ruumid jäid enamasti teisele, nn mezzanino-korrusele. Saku on Peterburi tsaari- ja aadlipaleede Eestimaa vaste. Saku mõisa härrastemaja rotund ilaadset vestibüüli võib pidada Jelagini palee kuppelpaviljoni vähendatud koopiaks. 1829. aastast on kuberneriarhitekti Jannicheni kohta teateid Saku mõisast, kus tema juhtimisel seati ülemisele korrusele üles 10 kahhelahju. Koos ehitusettevõtja (“podratsiku”) Jakov Stepanoviga seati korda viinavabrik ja seal asunud toad. Teisel korrusel asusid teenijate ruumid. Soklikorruse ja ülakorruse plaanilahendus on peaaegu analoogne peakorruse omaga. Soklikorruse kõik ruumid on võlvitud. pisi|Saku mõis talveõhtul, Georg Schmitz, EKM j 190–250 M 626.jpg Interjööre rikastavad 19. sajandi lõpu maalingud. Saku mõisa Jahisaali ja Konjakisalongi vahelised uksed on vanemad kui härrastemaja ise. Need pärinevad aastatest 1730–1764, mil mõisa omanikeks olid perekond Hueckid (Adam Johann Hueck). Jahisaalist leiab ka ainsa säilinud uhke tumerohelise kahhelahju, mis jäi oma ajal lammutustegevusest puutumata. Mõisa härrastemaja kujutas tervet omaette kunstigaleriid. Palju maale oli riputatud peosaali, söögisaali, nende vahelisse salongi, samuti seltskondlikku nn ajaviite tuppa. Kunstikogusse kuulusid itaalia renessanssmeistrite Caletti, Correggio jt tööd.
Mõisapark
pisi|Mõisapark 19. sajandi algul, mil mõisas toimusid ulatuslikud ümberehitused ja ehitati uus peahoone, rajati ümbritsevale maastikule ka ansambli vääriline park. Paul Eduard von Rehbinderi kutsel tegutses Sakus pargiarhitekt Demoulin.
Uuenduskuuri läbinud mõisapargi kujunduslahendused olid omas ajas tüüpilised. Hilisem hoonestus on jätnud mõisaansambli terviklikkuse lõhkumata, selle tänaseni säilinud tuumikut ümbritseb kunagistele avatud põllu- ja heinamaadele kerkinud alevi hoonestus. Ühelt poolt piirneb mõisaansambel Vääna jõega, teiselt poolt on puhvriks elamupiirkonna ja mõisakeskkonna vahel olev puistu.
Eesti Ajalooarhiivis on Saku mõisaansamblist kolm 19. sajandist pärit ajaloolist kaarti. Kaartidel kujutatud mõisapark jaguneb kaheks suureks alaks: peahoonet ümbritsev park jõe vasakkaldal ning metsapark jõe paremkaldal. Suurel osal kunagisest metsapargist paikneb täna Saku Õlletehase kompleks.
Kolmest kaardist vanimal on kujutatud metsapargis olnud veesüsteemi, mis koosnes kahest teineteisega risti paiknevast sirgest ja suhteliselt pikast kanalist, mis võisid olla ka kuivenduskraavid. Kaks ringikujulist tiiki olid omavahel ühenduses kolmanda kanaliga. Hilisematel kaartidel läbib metsaparki raudtee ehitamiseks eraldatud siht. Kaardile on kantud metsapargis olevad teed, mis jõe lähedal moodustavad lookleva teedevõrgustiku.
Mõisa peahoonet ümbritsev pargiosa on hästi jälgitav kõige hilisemalt, 1852.–1853. aastast pärit kaardilt. Selle võib jagada kaheks osaks: regulaarne kanalitega pargiosa ja peahoonet ümbritsev vabakujuline osa. Regulaarse pargiosa olulisemateks kujunduselementideks, mis annavad pargile põhiilme, on ristuvad kanalid, mida ääristavad sirged puuderead. Kogu ala on kunagi piiranud kivimüür. Pikema kanali ühes otsas paikneb teenijate maja (tänaseks ümber ehitatud), algselt suvitusmaja. Teisest otsast sai alguse Üksnurme mõisa poole suunduv tee koos alleega, mis on ka täna osaliselt uuendatuna maastikus jälgitav. Üle kanalite viisid puitsillad. Viimased olid 20. sajandi teiseks pooleks hävinud, ent need taastati 2021. aastal.
Peahoonet ümbritsev vabakujuline nn inglise stiilis pargiosa on hoopis teise ilmega. Sinna kuulub jõgi, selle keskele rajatud saared (ühest on tänaseks saanud poolsaar) ning jõest paisutatud tiigiks laienev veekogu.
1852. aasta kaardil on peahoonet ümbritsevas pargiosas markeeritud vaid mõni üksik tee. Pargi edela-lääneosas, kus on mitmest tiigist moodustatud süsteem, on rajad ja alleed täpsemalt välja joonistatud. Mõisa puuvilja- ja marjaaed asusid pargist põhja poole jääval teedega piiratud kolmnurksel alal. Aia-ala põhjaküljel asus kasvuhoone, mis säilis ka pärast mõisa võõrandamist, ent lammutati 1973. aastal.
20. sajandi alguses oli Saku mõisal oma puukool ja lillekasvatus.
1932. aastal tunnistas Eesti Vabariigi valitsus Saku mõisa pargi tervishoiu-kaitse alla võetuks.
Aastast 1959 on Saku mõisa park looduskaitse all, selle pindala on 11,1 hektarit.
Saku pargi liigirikkus on keskmine. Parki on korduvalt täiendatud, nooremate puude hulgas on valge ehk kanada kuuse ja hariliku ebatsuuga gruppe. Pargi lõunaosa on põhjaosast mitmekesisem – seal kasvavad vanad pärnad ja suured kuused, vahtrad, tammed, jalakad ning arukased.
1984. aasta seisuga leidus pargis 45 võõrliiki nagu näiteks lehis, hall ebatsuuga ja elupuu. Pargi kaguserva okaspuurühmades kasvavad lisaks mainitutele ka siberi nulud ja mitmed kuuseliigid: torkav kuusk, Engelmanni kuusk ja valge ehk kanada kuusk; harilikud männid ja alpi seedermännid. Lehtpuudest leidub mägivahtraid ja hobukastaneid.
Pargi servaaladel on levinud ebajasmiin, kitseenelas, harilik ja ungari sirel ning suur läätspuu. Haruldustest kasvab pargis altai sinienelas. Tähelepanuväärne on peahoonest läänes kasvav punaseleheline harilik pöök ’Atropunicea’.
Georg Dertinger
Georg Dertinger oli pärit kaupmehe perekonnast. Ta õppis reaalgümnaasiumis ja kadetikooolis. 1922–1924 õppis ta Berliinis õigusteadust ja majandust, kuid ülikool jäi lõpetamata. 1923–1927 töötas Dertinger ajalehtede Mageburgische Zeitung ja Stahlhelm toimetuses. 1928–1930 oli ta mitmete kohalike ajalehtede Berliini korrespondent. 1930–1933 töötas ta pressiagentuuris Dienst nationaler Tageszeitungen. Georg Dertinger oli Saksa Rahvusliku Rahvapartei liige, mille natsionaalsotsialistid 1933. aastal laiali saatsid.
1934–1935 ja 1938–1945 töötas Georg Dertinger toimetajana pressiagentuuris Dienst aus Deutschaland.
1945. aastal oli Georg Dertinger üks Kristlik-Demokraatliku Liitu asutajatest Nõukogude okupatsioonitsoonis. 1946. aasta jaanuarist kuni 1949. aasta oktoobrini oli ta Kristlik-Demokraatliku Liidu peasekretär Nõukogude okupatsioonitsoonis. 1948–1949 oli ta Saksa Majanduskomisjoni (Saksa DV valitsuse eelkäija) ja Saksa Rahvusnõukogu liige. 1949–1950 oli ta Ajutise Rahvakoja ja 1950–1953 Rahvakoja (parlamendi) liige.
12. oktoobrist 1949 kuni 23. jaanuarini 1953 oli Georg Dertinger Saksa DV välisminister.
Vanglast vabanemise järel töötas Georg Dertinger aastatel 1964–1967 Leipzigis katoliiklikus kirjastuses St. Benno Verlag lektorina. 1967–1968 töötas ta Leipzigis heategevusorganisatsioonis Caritas administraatorina.
Saku mõis
Mõisapark
Saku pargis kasvab 1938. aastal president Konstantin Pätsi istutatud tamm.
Pargis elab kaitsealune põhja-nahkhiir.
2013. aastal teostati pargis kahe keskkonnaprojekti raames kolmel hektaril hooldusraie ning rajati jõest paisutatud tiigile uus kalapääs, mis võimaldab kalade ülesvoolu rännet. Vääna jõgi on Saku paisuni arvatud lõhe, jõeforelli, meriforelli ja harjuse elupaigana kaitstavate veekogude hulka.
Heino Elleri Suur Auhind
Heino Elleri Suur Auhind oli Eesti Teatri- ja Muusikamuuseumi poolt välja antav pisiskulptuur, mille on valmistanud kunstnik Jaan Pärn.
Saku mõis
Kõrvalhooned
Suurem osa mõisa kõrval- ja abihoonetest ei ole tänaseni säilinud, need hävisid põlengutes 1905. aastal rahvarahutuste käigus.
Heino Elleri Suur Auhind
Muuseum kui Heino Elleri pärandi hoidja ning autoriõiguste omanik asutas Elleri Suure Auhinna 2007. aastal helilooja 120. sünniaastapäeva puhul.
Saku mõis
Kõrvalhooned
Mõisakompleksi kuulusid veel pesuköök (tänase lasteaia hoone kohal), paviljon, saun (jõe keskel asuval saarel), rehetuba, leivaküpsetamise tuba, aednikumaja (lammutati 1969) jt. Säilinud on mõisa kelder, millele pandi Saku Lions Klubi toetusel 2011. a uus katus.
Pruulikoda-meierei
Esimese pruulikoja ja hilisema meierei tõenäoliseks ehitusajaks olid 1820ndad, kui mõisaomanik hakkas lisaks viina põletamisele ka õlut pruulima. Rehbinderite ajal toodeti tavalist mõisaõlut, mida müüdi kohalikes kõrtsides. 1849. aastal, kui mõis läks Baggehuffwudti kätte, sai õlletootmine suurema hoo. Tollases ühekordses kivihoones pruuliti õlut kuni uue ja suurema pruulikoja valmimiseni 1876.–1877. aastal.
1878. aastal ehitati senine pruulikoda ümber meiereiks. Hoone eest algas maa-alune veejuhe, mis varustas seda värske jõeveega. Sajandivahetuse aegu ehitati hoonele peale teine korrus ja katusealune pööning. Meierei töötas aurujõul ja seal oli moodne sisseseade. Meierei andis mõisale 60 000 rubla sissetulekut. Piima, võid ja koort veeti ka Tallinnasse. Pärast Tallinn–Viljandi kitsarööpmelise raudtee valmimist veeti Saku piimasaadusi Peterburi. Saku võipakkidel oli samasugune kuuenurkne märk ja tähed kui tollastel õllepudelisiltidel. Sellise märgistusega või olevat Peterburis olnud väga otsitud. Kogu karjamajandust juhtis Saksamaalt kohale kutsutud karjateadlane Wendelborn. Meierei jätkas oma tööd kuni 1930. aastate lõpuni, siis ehitati hoone ümber korteriteks ja nimetati Jõemajaks.
Preester
Preester (ladinakeelsest sõnast presbyter < kreekakeelsest sõnast πρεσβύτερος presbýteros, 'vanem') on vaimulik, kes on kindla korra järgi ametisse pühitsetud ja kellel on õigus riituste läbiviimiseks. Naispreestrit nimetatakse preestrinnaks.
Laiemas tähenduses on preester kindla rituaali täitja, kes kuulub suuremasse organisatsiooni. Religiooniloos nimetatakse preestriteks kõikide religioonide riituste läbiviijaid (vahel ka ekslikult). Üldisel juhul mõeldakse preestri all ametliku kultuse läbiviijat (näiteks Egiptuse, Assüüria, Kreeka, inkade, maiade, brahmanismi, lamaismi preestrid), kellele vastanduvad näiteks prohvet, šamaan, nõid. Viimaste tegevuses on põhiline kontakt üleloomulike jõududega ja nad ei pruugi kuuluda usulistesse hierarhiatesse.
Kitsamas tähenduses on preester katoliku, õigeusu, luterliku või mõne teise kiriku vaimulik, kellel on sakramentide jagamise õigust andev pühitsus.
Arianism
Arianism ehk ariaanlus oli 4.–7. sajandil levinud kristlik õpetus, mis on saanud nimetuse Aleksandria presbüteri Areiose järgi.
Õpetuse põhijooned
Ariaanluses polnud kolmainsusõpetust sellisel kujul nagu usutunnistustes, mis sõnastati esimestel oikumeenilistel kirikukogudel, Areiose õpetuse vastu.
Ariaanlik kristoloogiline õpetus eitab enne loomist olevat (pre-eksisteerivat) Jeesus Kristuse kui Jumala Poja täielikku jumalikkust. Areios väitis, et "oli aeg, kui teda ei olnud," ja seega on Kristus loodud ja ajalik. See on vastuolus kolmainsuseõpetusega. Kirik kuulutas Nikaia I kirikukogul (325) arianismi väärõpetuseks ja pani Aleksandria Areiose (surn 336) kirikuvande alla.
Pooldajad ja vastased
Arianismi tähtsad esindajad olid Areiose kõrval Eusebius Nikomedeiast, Eunomios, vastupaavst Felix II, Wulfila ja Konstantinoopoli patriarhid Makedonios, Eudoxios Antiookiast, Demophilos ja Maxentius.
Arianismi tähtsamad vastased olid Athanasios Aleksandriast, Basileios Kaisareast, Gregorios Nazianzosest, Gregorios Nyssast, Ambrosius Milanost ja Hilarius Poitiers'st.
Hilisantiikajal kasutasid Nikaia I kirikukogu otsuste pooldajad oma vastaste kohta nimetust "ariaanid" ka juhul, kui need tegelikult ei olnudki Areiose õpetuse pooldajad.
Levik
Mitmed germaani rahvad, nagu läänegoodid, langobardid, burgundid ja vandaalid, omandasid ristiusu esmalt arianismi kaudu.
Kui Nikomeedia piiskop ariaan Eusebios pühitses Wulfila (311–383) gootide piiskopiks, võtsid idagermaanlased vastu ristiusu Areiose õpetusena. Alles Frangi kuningas Chlodovech I võttis ristiusu vastu katoliku õpetusena.
Kuna Muhammad oli legendi järgi kaupmehena kohtunud ariaanliku eremiidi Sergiosega, siis on alust arvata, et arianism mõjutas ka islami kujunemist. Nagu arianismis, nii ka islamis tunnustatakse Jeesust kui Jumala saadikut ja prohvetit, kuid mitte kui jumalust.
Pärast reformatsiooni tekkis kolmainsuse vastane liikumine, mis taaskasutas arianismi arusaamu (selle liikumise pooldajad kutsusid end poola vendadeks). 18. sajandil levis arianism Inglismaal, eesotsas Isaac Newtoniga.
Aleksandr Levitš
Aleksandr Petrovitš Levitš (vene Александр Петрович Левич; 17. juuli 1945 – 28. märts 2016) oli vene bioloogiateoreetik ja temporoloog.
Ta töötas Moskva Riikliku Ülikooli üldökoloogia ja hiljem biofüüsika kateedris. Ta on avaldanud uurimusi teoreetilise bioloogia, matemaatilise bioloogia ja veeökosüsteemide ökoloogia alal. Ta juhatas alates 1984. aastast interdistsiplinaarset aja uurimise (temporoloogia) seminari Moskva Riiklikus Ülikoolis.
Pachomios
Püha Pachomiust (u 292–348), kes on tuntud ka Abba Pachomiuse ja Pakhomi nime all, peetakse traditsiooniliselt kristliku koinobiitse (kooselulise) munkluse rajajaks. Ta oli ühtlasi ka esimene, kes pani kirja kloostrielu reeglistiku.
Elulugu
Pachomios sündis aastal 292 e.m.a Teebas (Luxor, Egiptus) paganatest vanemate peres ning kasvatati üles ebausu ja Egiptuse teaduste õhkkonnas. Umbes 20-aastaselt sunniti ta astuma Rooma keisri Maximinuse armeesse (Egiptuse valitseja aastast 310), kus teda aastaid kinni hoiti. Ühel sõjakäigul peatuti ka Diaspolise linnas, kus elas palju kristlasi, kes vaevatuile iga päev toitu ja tröösti pakkusid ning neid nii raha kui muu vajaminevaga varustasid. See oli Pachomiose esimene kokkupuude kristlastega, kes talle ennastsalgava ning armastava tegevusega suurt muljet avaldasid ning ta tõotas vangist pääsedes kristlusega põhjalikumalt tutvust teha. Pärast Maximinuse kukutamist saadeti ta väed laiali ning Pachomios, pärast lühikest sissejuhatavat "kursust", pöörduski 314. aastal ristiusku ning ristiti Teebas. Pärast ristimist hakkas Pachomios mõtlema, kuidas võiks ta endale ristiusku astumisega võetud kohustusi võimalikult hästi täita ning Jumalat parimal võimalikul viisil teenida. Temani jõudsid jutud Paleemoni-nimelisest vanamehest, kes oli eremiit ja püha Antonius Suure usinaim õpilane. Pachomios suundus seejärel kõrbesse eremiiti otsima ning palus temalt luba elada tema juhtimise all. Paleemon selgitas tulevasele mungale askeetliku eluviisi eripärasid (söögiks ainult leib ja sool, ei mingit õli ega veini, pool ööd tuleb veeta palves või lauldes jne), et järgi katsuda, kas tal ikka piisavalt indu ja jõudu on, et sellise eluviisiga hakkama saada. Pachomios oli küll mõnevõrra üllatunud, ent kindel, et suudab hakkama saada kõigega, mis Jumalale meelepärane on ning lubas Paleemoni ettekirjutusi täpipealt täita. Niisiis hakkas Pachomios elama Paleemoni eeskujul üksinduses, saades vaid mõnikord oma õpetajaga kokku ühiseks palveks või tööks. Pachomios palvetas palju ning kõige eest: täiusliku südamepuhtuse, täiusliku Jumala armastuse ning ebapuhaste kirgede hävitamise eest.
Pachomios oli harjunud mõnikord Niiluse jõe kaldal Tabennaks hüütavas asustamata kõrbes ringi jalutama. Ühel päeval sealsamas palvetades, kuulis ta häält, mis käskis tal sellesse paika kloostri ehitada, et vastu võtta sinna Jumala poolt saadetud ustavaid teenreid. Umbes samal ajal sai ta ka talle ilmunud inglilt kindlad kloostrielu puudutavad juhised, misjärel pöördus Pachomios tagasi Paleemoni juurde ning rääkis tollele oma nägemusest. Koos tuldigi Tabennasse ning ehitati sinna 325. aastal väikene klooster, 20 aastat pärast seda, kui püha Antonius Suur oli rajanud oma esimese kloostri. Mõne aja pärast läks Paleemon tagasi oma endisse elupaika, kus ta õige pea ka suri.
Esimene, kes Pachomiosega kloostri loomisel ühines, oli tema vanem vend Johannes ning pärast tema surma tulid ka paljud teised, nii et kloostriruume oli vaja juba suurendada. Lühikese ajaga elas seal juba üle saja munga. Nende riietus oli tugevast linasest, Pachomiosel endal sageli isegi kotiriidest. Alates oma pöördumisest ei söönud Pachomios kunagi enam kogu einet ega heitnud pikali, puhates vaid kivil istudes. Isegi selle pisukese pärast oli ta endale pahane, sest soovis iga hetke veeta vaimulikke harjutusi tehes. Mungad sõid ja elasid vaikides, kandes peas kapuutsi, et mitte üksteist näha. Vaikus oli isegi niivõrd oluline, et ka vajalikke asju pidi küsima märkide abil. Iga nädala esimesel ja viimasel päeval jagati armulauda ning kõik mungad pidid tegema mingit füüsilist tööd – jõudehetki ei lubatud.
Kuni Pachomioseni oli kristlik asketism olnud individuaalne, eremiitlik. Pühendunud elasid üksinda privaatsetes hüttides või koobastes ning kohtusid ainult vahetevahel ühisteks jumalateenistusteks. Makarius, üks varasematest askeetidest, oli küll juba loonud mitu protokloostrit neile, kes kas vaimselt või füüsiliselt ei suutnud püha Antoniuse kombel üksinduses elada, kuid alles Pachomius alustas nende kogukondade struktureerimist kindlaks ja ametlikuks organisatsiooniks. Anahoreedid, kes senimaani olid elanud eraldi ning harrastanud igaüks "oma" asketismi, moodustasid nüüd ühise palve ja vaimulike harjutuste ning kindlate reeglite abil toimiva ühise kogukonna, mis allus abtile või abtissile. Sõna "abt" pärinebki Pachomiose hüüdnimest "Abba", mis heebrea keeles tähendab "isa". Pachomios jäi kloostri abtiks neljakümneks aastaks. Enne oma surma mingisse nakkushaigusse (arvatavasti katku), kutsus ta mungad kokku ning nimetas oma järglase. Ta suri 9. mail 348, millal tähistatakse ka temanimelist püha.
Pachomios jõudis oma eluajal rajada veel kuus mungakloostrit, millest kõige olulisemaks sai Pabau (Pau) klooster üsna Tabenna lähedal. Kord tuli Pachomiosele külla tema õde, keda ta aga naisena mungakloostri väravast kaugemale ei lubanud. Kuna õde aga igatses Jumalale pühenduda, rajas ta Niiluse teisele kaldale ka nunnakloostri, mis üsna pea nunnadega täitus. Aastaks 345 oli üle Egiptuse juba ligikaudu 3000 kloostrit. Ühe põlvkonna jooksul pärast tema surma kasvas see arv Egiptuses 7000-ni ning uusi kogukondi tekkis juba ka Palestiinasse, Juudea kõrbe, Süüriasse, Põhja-Aafrikasse ning lõpuks ka Lääne-Euroopasse.
Pachomiost peetakse esimeseks kristlaseks, kes võttis kasutusele palvehelmed. Sellest olulisem on aga see, et ta pani kirja kloostrielu reeglid, mis on idakirikus tänapäevani kasutusel. Pachomiose reeglitena tuntuks saanud kogumikus oli kirjas Pachomiose kloostrite detailne struktuur ning käsud, just nagu püha Benediktuse reeglistikus Läänes. Hiljem tõlgiti see ladina keelde ning võeti kasutusele ka teistes sel ajal moodustunud kogukondades.
Ipswich (täpsustus)
Ipswich on mitme asula nimi:
Skinheedid
Skinheedid (inglise keeles skinheads – 'kiilaspead') on mitme, mõnel juhul üksteisele vastanduva subkultuuri ühisnimetus:
Nimetus "skinheedid" võib tähendada ka Trooja skinheede ehk algupäraseid skinheede, kes jätkavad n-ö juurtelähedast vaadete ja muusika liini.
Neveli maakond
Neveli maakond (valgevene keeles Невельскі павет; vene keeles Невельский уезд) oli Venemaa Keisririigi Vitebski kubermangu ja Vene NFSV Pihkva kubermangu haldusüksus.
Ajalugu
Sealsed maad läksid Venemaa koosseisu esimese Poola jagamise järel. Maakond rajati 1777. aastal endise Polotski vojevoodkonna aladele. Algselt oli see Polotski kubermangu, seejärel Polotski asehaldurkonna koosseisus. Aastail 1796-1802 kuulus see Valgevene kubermangu koosseisu, seejärel aga Vitebski kubermangu koosseisu. 24. märtsil 1924 läks see Vene NFSV Pihkva kubermangu koosseisu. Maakond likvideeriti 1. augustil 1927.
Aastal 1897 elas maakonnas 141 841 inimest. Elanikest 84 % moodustasid valgevenelased, venelasi oli 7,1 % ja juute 7,4 %. Aastal 1870 elas maakonnas 184 lätlast.
Aastal 1914 oli maakonna territooriumil üks linn (Nevel) ja 20 valda, mis olid jagatud kolmeks kohtupiirkonnaks.
Aastal 1880 oli maakonnas kolmkümmend kolm õigeusu kihelkonda. Katoliku kihelkondasid oli üks.
Haldusjaotus
Venemaa keisririigi koosseisus jagunes maakond valdadeks (vene keeles Волость). Maakonna keskuseks oli maakonnalinn Nevel, lisaks oli maakonnas aastal 1913 veel 20 valda.
Vallad maakonna koosseisus olid aastal 1913:
Šlahta
Aastal 1880 oli maakonnas 1644 šlahtitšit.
Maakonna šlahta marssalid (piirkondliku esinduskogu eesistujad) olid aastatel 1783–1863 Koniński, Bohomolec, Wyszyński, Szyszko, Chrzanowski, Duwa, Łosowski, Petrykowski ja Rodziewicz.
Tondi raudteepeatus
Tondi raudteepeatus on raudteepeatus Tallinnas Kristiine linnaosas Tondi asumis.
Peatus asub laiarööpmelise Tallinna–Keila raudtee ääres 3,7 km kaugusel Balti jaamast Lilleküla ja Järve raudteepeatuse vahel.
Peatuses peatuvad kõik Elroni Tallinnast Keilasse, Paldiskisse, Riisiperre ja Kloogaranda või Pääskülla sõitvad elektrirongid. Piletihinnalt kuulub peatus I tsooni, mille piires liiklemine on tallinlasele tasuta.
Ümberistumisvõimalus on Tondi tänaval Tondi bussipeatuses bussiliinidele 23 (Kadaka–Bussijaam ja 28 (Väike-Õismäe–Veerenni). Tondile sõidavad trammiliinid number 3 (Kadriorg–Tondi) ja 4 (Lennujaam–Tondi).
Kaheteelise raudtee ääres on kaks 167 meetri pikkust perrooni.
Jaamahoone ja trammipeatus
pisi|vasakul|Tondi peatus ja jaamahoone 1930. aastatel pisi|Tondi raudteejaama hoone (vasakul) ja trammide lõppjaam pisi|[[Tondi jaamahoone]] pisi|Tondi raudteeülesõit. Vaade [[Pärnu maantee poolt]] Tondi raudteepeatus avati liikluseks 1933. aastal. Samas pikendati Pärnu maantee trammiliin raudteehooneni ja 1936. aastal rajati sinna ka trammide lõppjaama depoo.
Piletimüük jaamahoones lõpetati 1998. aasta kevadel. Nüüdseks on hoone mitu korda põlenud ja avariiline. Ametivõimud soovisid selle lammutada, kuid 2006. aasta detsembris võeti hoone arhitektuurimälestisena kaitse alla. Edaspidi plaanitakse see renoveerida ning leida talle mõni mõistlik rakendus. Pärast korduvaid põlenguid lammutati 2012. aastal kaitsealuse jaamahoone puidust ülaosa. Kavas oli rajada varikatus.
Tondi trammide lõpp-peatuses peatuvad trammiliinid 3 Tondi-Kadriorg ja 4 Tondi-Lennujaam. Tondi on üks kahest kohast Tallinnas (teine on Balti jaam), kus trammi- ja elektrirongipeatus on ühendatud ühtseks transpordisõlmeks, võimaldades mugavat ümberistumist.
Ülesõit ja kavandatav viadukt
Tondi raudteepeatus juures Tondi tänaval asub raudteeülesõit. Tipptundide koormuse vähendamiseks on plaanis tulevikus rajada sinna raudteeviadukt. Kui praegu sõidavad autod üle kolme meetri kõrguse küüru, siis edaspidi jääb raudteeviadukti alla kolme meetri sügavune lohk. Sügavamale maa sisse viiakse ka lähedal asuv Kotka tänava ristmik, et kalded jääksid normaalseks ja autod saaksid ka libedaga ristmikul manööverdada.
Tondi raudteepeatus muusikas
Laulus "Elektrirongiga Tallinnast Pääskülla" kirjeldatakse peatust sõnadega "Valjuhääldi hoiatas mind: "Järgmine peatus Tondi! Kodanikud, ärge hüpake libedale platvormile!"".
Korea seedermänd
Kirjeldus
pisi|vasakul|Tüvi pisi|vasakul|Okkad Puu kasvab 25–35, harva kuni 45 m kõrguseks. Tüve läbimõõt on tavaliselt 0,7–1,0 (harva kuni 2,5 ) m. Tüve maht on 15–17 m3. Puu eluiga on 400–450 (harva kuni 550) aastat. Korea seedermänd on võrdlemisi aeglase kasvuga: soodsatel tingimustel kasvab 100-aastane puu 18–20 meetri kõrguseks. Võra on tihe, ulatub madalale ja puud on sageli mitme ladvaga. Noortel puudel on võra koonusjas või munajas, vanadel puudel väljavenitatud silindri või pöördkoonuse kujuline. Puu koor on paks, veidi lõhenenud, pruunikashall punaka varjundiga.
Okkad on 7–12 (harva kuni 15) cm pikkused. Nende väliskülg on roheline, siseküljel on sinakad õhulõheribad, mis annavad võrale sinaka värvuse. Okkaid on kasvudel harvemini kui siberi ja alpi seedermännil, need püsivad võrsetel 2–3 aastat. Kasvud ise on üsna pikad (7–20 cm) ja 1–1,5 cm laiad, krobelise-hambulise servaga.
Seemned on õlirikkad, söödavad, paksu kestaga, ilma tiivata ning suuremad kui teistel seedermändidel (pikkus 12–16 mm, laius 8–10 mm). Seemned on üsna mitmesuguse kujuga. Seemnekest on paks. Käbis on keskmiselt 150 seemet. Seemneaastail on puudel kuni 200 käbi. 1000 seemne mass on 500–700 g. Rahvusvahelises kaubanduses on see kõige levinum seemnemänniliik.
Juurestikku iseloomustavad halvasti arenenud peajuur ja arvukad külgjuured. Juurestik ei ulatu pinnasesse sügavamale kui 1 m, kuid sellegipoolest peab tuulele hästi vastu.
Levila ja ökoloogia
Korea seedermänd on Ussuurimaa üks tähtsamaid puuliike. Tema levila ulatub Kaug-Idas 50. põhjalaiuskraadini, mere äärt mööda kuni Sovetskaja Gavanini. Ta kasvab veel Kirde-Hiina ja Põhja-Korea mägedes ning isoleerituna Jaapanis Honshū saare keskosa mägedes. Väga väike asurkond kasvab ka Shikoku saare keskosas serpentiinist nõlvadel ja mõned hajaasurkonnad kasvavad Lõuna-Korea mägedes. Levila põhjaosas kasvab korea seedermänd 0–900 m kõrgusel, lõunaosas tõuseb Changbai Shangi mägedes 1100–1500 m kõrgusele, Honshūl kasvab aga 1050–2600 m kõrgusel üle merepinna.
Kliima
Levilas valitseb mussoonparaskliima. Talved on seal kuivad ja külmad, suved niisked ja soojad. Aasta keskmine õhutemperatuur on levila mandriosas 0...+5°, Honshūl +5...+10 °C. Jaanuari keskmised õhutemperatuurid langevad sisemaal kuni –22...–26 °C, rannikul kuni –17...–21 °C. Suve keskmised õhutemperatuurid on vahemikus +15...+20 °C. Absoluutsed õhu maksimumtemperatuurid suvel võivad tõusta kuni 33...37 °C. Korea seedermänd talub talvekülma kuni –34...–40 °C.
Levila mandriosas on keskmine sademete hulk aastas 600–900, Honshūl 1000 mm. Sademeid esineb kõige rohkem juulis-augustis, kuivaperiood võib kesta 3–5 kuud. Kasvuperioodi pikkus on tavaliselt 4–5 kuud. Puu elutegevus kevadel algab mahlade liikumisega, kui õhutemperatuur on üle 4,5 °C ning maa on üles sulanud. Pungad paisuvad mai keskel, kui ööpäeva keskmine õhutemperatuur on 10...14 °C.
Kasvupinnas
Kasvupinnase mullad on peamiselt hästi vett läbilaskvad leet- ja pruunmullad. Lähtekivimitest on esindatud andesiit, basalt, lipariit, kiltkivi, liivakivi ja tuff. Korea seedermänd kasvab kuivadel ja parasniisketel muldadel ning talub halvasti veega küllastunud kasvupinnast.
Korea seedermänni metsad
Korea seedermänd talub rohkem varju kui siberi seedermänd ja uueneb ka suurte puude vahel rahuldavalt. Kasvab sageli mägede kuivadel nõlvadel, kuid ka mägijõgede madalikel, kus muld on viljakas ja parasniiske. Puhtpuistuid moodustab ta harva, kasvab tavaliselt seedermänni-laialehiste segametsade koosseisus. Seguliikidena esinevad: pisi|Äärmiselt ohustatud [[amuuri leopard elab korea seedermänni metsades.]] Viimase 100 aasta jooksul on korea seedermänni metsade pindala kahanenud lageraie ja metsapõlengute tõttu.
Seedermänni-laialehistes metsades on loomadele ja lindudele oluliseks toiduallikaks korea seedermänni seemned ja amuuri tamme tõrud. Loomadest on seal levinud punaorav (Sciurus vulgaris), hallkülg-leethiir (Myodes rufocanus), siberi vöötorav (Tamias sibiricus), metssiga (Sus scrofa), kaeluskaru (Ursus thibetanus), soobel (Martes zibellina), kolonokk (Mustela sibirica), amuuri leopard (Panthera pardus orientalis), amuuri tiiger (Panthera tigris altaica), tähnikhirv (Cervus nippon), metskits (Capreolus capreolus), hunt (Canis lupus) jt. Lindudest on levinud ida-tõmmuraag (Eurystomus orientalis), taigapüü (Falcipennis falcipennis), laanepüü (Tetrastes bonasia), seedrimänsak (Nucifraga caryocatactes macrorhynchos) jt.
Paljunemine
Korea seedermänd on ühekojaline taim. Vilja kandma hakkab seedermänd looduses 60–120 aasta vanuselt, aga heade kasvutingimuste korral, näiteks kultuurtaimena kasvatamisel 20–30 aasta vanuselt. Isasõied on punased kuni kollased, emaskäbid punakaslillad. Ta "õitseb" (tolmleb) juunis (Jaapanis mais). Tolmlemine kestab 3–5 ööpäeva, ning langeb kokku kõige intensiivsema okaste kasvuperioodiga. Käbid valmivad tolmlemisele järgneva aasta septembrist novembrini, sõltuvalt kasvukoha kliimatingimustest. Käbid on 10–15 (harva kuni 20) cm pikkused ja kuni 7 cm laiused, pikerguse muna kujulised, noorelt punakad, valminult rohekad, enne varisemist pruunistuvad, kuid valminud käbi ei avane, vaid kukub koos seemnetega puu otsast alla. Head seemneaastad korduvad 3–4 aasta järel. Raskeid ja tiivakeseta seemneid levitavad peamiselt seedrimänsak ja väikenärilised.
Kasutamine
pisi|175px|Seemned Korea seedermänd on üks olulisemaid majanduslikult kasutatavaid puuliike Kirde-Hiinas. Teda rekultiveeritakse langetatud metsaaladel puidu saamiseks ning tal oluline roll kasvupiirkonna vesikonna kaitsel ja erosiooni tõkestamisel Väike-Hingani ja Changbai Changi mägedes. Puid kasvatatakse ka ilupuuna parkides ja muus haljastuses.
Puit sisaldab palju vaiku ning on hea kvaliteediga, kerge ja pehme lülipuiduga, sirge tekstuuriga, kergesti töödeldav ja värvitav, heade säilivusomadustega ning keskmiste tugevusomadustega. Puitu kasutatakse laialdaselt ehitustegevuses ning sellest toodetakse ümarpalke, vaiasid, prusse, põrandalaudu, laminaati, vineeri, mööblit, saepuruplaate, raudteeliipreid, poste ja maste, paate, konteinereid, kaste, puugaasi, puitvilla jne. Seda sobib samuti kasutada puidust nikerduste, muusikainstrumentide ja spordivarustuse valmistamisel.
Kõrgelt on hinnatud korea seedermänni seemned, mida müüakse seedripähklite nime all. Neid kasutatakse ka toiduainetetööstuses ning samuti valmistatakse seemnetest õli. Okastest valmistatakse destilleerimismeetodil meditsiinis kasutatavat männiõli ning koorest saab toota tanniini (looduslik parkaine).
Seemnete toiteväärtus ja biokeemiline koostis
Puhastatud ja kuivatatud seemnete toiteväärtus ja biokeemiline koostis on toodud alljärgnevates tabelites (aminohapetest on tabelis näitamata 5 väiksema osakaaluga hapet):
Kasvatamine Eestis
Eestis on korea seedermänd küllalt harv. Suurim viljakandev puu asub Olustvere pargis. Teda esineb veel Järvseljal, Tartu Ülikooli Botaanikaaias, Tallinna Botaanikaaias ja Pataste koolimaja juures.
Väike Laugasjärv
pisi|Niinsaare raba Väike Laugasjärv. Väike Laugasjärv on järv Ida-Virumaal, kuulub Kurtna järvestikku.
Järve pindala on 0,2 ha.
Järve vesi on suure rauasisaldusega.
Järve kallastel esineb õõtsik, kaldataimestikus esinevad rabataimed. Laugasjärve põhja katab laugastele iseloomulik turbamudakiht, kaldaid ääristavad turbasambla mättad, millel kasvab muu hulgas huulhein.
Tuule ja vee koostoimel võib osa laukakaldast lahti murduda. Lahti murdunud kaldaosast tekib ujuv saareke, mille tuule põhjustatud kerge lainetus eemale lükkab. Väikesel Laugasjärvel silmabki tähelepanelikul vaatlemisel saart.
Aastaid tagasi kattis järve vesiroosipärg. Veetaseme tõusu tõttu on järve ökoloogiline seisund paranenud ja vesiroosid taandunud; laugasjärv on saanud tagasi oma näo.
Avasüsteem
pisi|vasakul|500px|Ava- ja võllisüsteemi skeem. Viirutatud kastid tähistavad tinglikult võllide tolerantsitsooni ja viirutamata kastid avade tolerantsitsooni. Avasüsteem (inglise hole basis system of fits) on istude kogum, kus sama nimimõõtme ja täpsusega liite moodustamisel jäävad ava piirmõõtmed muutumatuks. Erinevad istud saadakse võlli piirmõõtmete muutmisega. Avasüsteemi kõigil istudel on ava ülemine hälve alati + märgiga ja alumine hälve 0. See tähendab ava tolerantsitsoon toetub nulljoonele ülevaltpoolt. Enamikul juhtudel kasutatakse avasüsteemi.
Suitsuti
pisi|Suitsuti Suitsuti ehk viirukipann (ladina keeles turibulum või  thuribulum, vene keeles кадило) on jumalateenistustel suitsutamiseks kasutatav metallist nõu, keti otsas rippuv kaanega kausike. Kausikesse paigutatakse hõõguvad söed, millele raputatakse suitsutusrohtu või viirukit, mis eraldab põledes aromaatset suitsu.
Seda kasutavad jumalateenistustel mitmed kristlikud kirikud, põhiliselt roomakatoliku kirik ja kreekakatoliku kirik, õigeusu kirik, vanad idakirikud, armeenia apostlik kirik, maroniidi kirik, kuid vahel ka luterlikud, anglikaani (seejuures eriti anglokatoliiklikud), kalvinistlikud, vanakatoliku kirikud ja Ühinenud Metodisti Kirik. Suitsutite kasutamine kristlikus kontekstis algas ilmselt umbes 4. sajandil pKr, kuid teadaolevalt valmistati neid hõbedast ja kullast juba umbkaudu 7. sajandist eKr Vana-Roomas ja Vana-Kreekas sealsetele templitele.
Klipphausen
Klipphausen on vald Saksamaal Saksimaa Meißeni kreisis.
Vallaosad
Vald loodi aastal 1999 kolme valla liitmise teel:
1. juulil 2012 liideti Klipphauseni vallaga Triebischtali vald.
798
Sajandid: 7. sajand - 8. sajand - 9. sajand
Aastakümned: 740. aastad 750. aastad 760. aastad 770. aastad 780. aastad - 790. aastad - 800. aastad 810. aastad 820. aastad 830. aastad 840. aastad
Aastad: 793 794 795 796 797 - 798 - 799 800 801 802 803
Tarmo Kikerpill
Tarmo Kikerpill (sündinud 13. juunil 1977 Elvas) on endine eesti korvpallur, pikkus 196 cm.
Ta on mänginud Tartu Ülikooli korvpallimeeskonnas, TÜ/Rockis ja Valga/CKE Inkassos, samuti Poola ning Kreeka liigades. Tulnud neljal korral Eesti meistriks, aastatel 2002–2008 kuulus Eesti koondisse.
Augustis 2010 teatas ta, et lõpetab karjääri. Tegutsenud treenerina, on olnud Tartu linnavolikogu liige.
Tarmo Kikerpilli poeg Kermo on sündinud 29. jaanuaril 2001 Tartus.
Sirtslased
Sirtslased (Tetrigidae) on sugukond sihktiivaliste putukate seltsist ja alamseltsist tirtsulised (Caelifera), kuhu kuuluvad veel ka tirtslased (Acrididae). Eestis on sirtslasi kolm liiki perekonnast Tetrix. Sirtslased on taimtoidulised ja elavad langenud lehtede ja teiste taimejäänustega kaetud maapinnal. Nad on üsna nõudlikud niiskuse suhtes. Erinevalt tirtslastest neil siristamisvõimet ega tümpanaalelundeid pole.
Sirtslased elavad peamiselt troopikas ja neid on rohkem kui tuhat liiki.
Eesti liigid
Eestis on leitud 3 liiki sirtslasi. Need kõik kuuluvad alamsugukonda Tetriginae. On tõenäone, et Eestis esinevad veel kaks sama alamsugukonna liiki, keda siiski pole veel leitud.
Balti Ülikool
Balti Ülikool oli eesti, läti ja leedu pagulaste ühine ülikool okupeeritud Saksamaal aastail 1946–1949.