cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Portugal
Eurointegratsioon
1999. aastal liitus Portugal euroga (sularahana tuli see kasutusele 1. jaanuarist 2002). Aastatel 2004–2014 oli Portugali poliitik José Manuel Durão Barroso Euroopa Komisjoni president. 1992., 2000. ja 2007. aastal oli Portugal Euroopa Liidu eesistujariik. 1. detsembril 2009 jõustus Euroopa Liidu ühe aluslepinguna Portugali pealinnas allkirjastatud Lissaboni leping.
Vaatamata edukale eurointegratsioonile andsid Portugalis tunda mitmed struktuursed majandus- ja sotsiaalprobleemid – kõrge tööpuudus, suhteliselt madal haridustase keskealiste inimeste seas, ebaefektiivne põllumajandus, varandusliku ebavõrdsuse kasv, avaliku sektori ülepaisutatus ja suur võlakoormus. 2007.–2008. aasta suure majandussurutise tingimustes halvenes Portugali majanduslik olukord märkimisväärselt. Sellele 2010. aastal järgnenud Euroopa võlakriis kutsus Portugalis esile oma võlakriisi, mis sundis riiki ellu viima karmi kärpepoliitikat ning paluma taas abi Euroopa Liidult ja Rahvusvaheliselt Valuutafondilt. Alates 2013.–2014. aastast on Portugali majandus- ja finantssektor näidanud paranemise märke, kuid kriisi mõjud püsivad ühiskonnas siiani.
Muusika
pisi|[[José Malhoa maal "O Fado"]]
Portugali muusika hõlmab mitmeid eri žanreid. Rahvamuusika tuntuim žanr on fado, melanhoolne linnamuusika, mis sai alguse Lissabonist. Selle läbivaks teemaks on saudade ehk igatsus ning seda esitatakse tavaliselt portugali kitarri saatel. Fado üks silmapaistvaid alaliike on Coimbra fado, mis kuulub niinimetatud serenaadifado hulka. Rahvusvaheliselt tuntud fado-muusikud on Amália Rodrigues, Carlos Paredes, José Afonso, Mariza, Carlos do Carmo, António Chainho, Mísia ja Madredeus.
pisi|[[Porto kontserdisaal Casa da Música]]
Klassikalises muusikas domineeris 16.–17. sajandil Hollandist mõjutatud polüfoonilise vokaal- ja klavessiinimuusika koolkond, 18. sajandil läks moodi itaalia ooper. Eriti tuntuks sai oma koomiliste ooperitega Marcos Portugal. 19. sajandi kammer- ja sümfoonilise muusika tähtsamaid loojaid oli João Domingos Bomtempo, kes rajas ka 1835. aastal Lissaboni konservatooriumi. Rahvamuusika mõjudega klassikalisi muusikapalasid on loonud José Vianna da Motta ja Óscar da Silva. 20. sajandi klassikutest on olulised kaasaegse portugali ooperi looja Ruy Coelho, sümfoonilisi teoseid loonud Luís de Freitas Branco ja tema õpilane Joly Braga Santos, aga ka paljud teised heliloojad (Fernando Lopes-Graça, Frederico de Freitas, Armando José Fernandes, jt). Interpreetidest on tuntud pianistid Artur Pizarro, Maria João Pires ja Sequeira Costa, viiulimängijad Carlos Damas ja Gerardo Ribeiro ning tšellist Guilhermina Suggia. Lissabonis asub 1793. aastal asutatud São Carlose ooperiteater ning tegutsevad mitmed klassikalise muusika kollektiivid.
Filmimuusikas on mõningast rahvusvahelist tuntust kogunud Nuno Malo ja Miguel d'Oliveira.
Popmuusikas on lisaks kodumaisele muusikale ja rahvusvahelisele ingliskeelsele popmuusikale populaarne teiste portugalikeelsete riikide popmuusika. Rahvusvahelist tunnustust pälvinud Portugali popmuusikute ja popmuusika kollektiividena võib nimetada Dulce Pontest, Moonspelli, Buraka Som Sistemat, Blasted Mechanismi ja The Gifti, neist kaks viimast on kandideerinud ka telekanali MTV Europe muusikaauhinnale. 2005. aastal võõrustas auhinnatseremooniat Portugal ise, see toimus Lissaboni kontserdi- ja messikeskuses Pavilhão Atlântico.
Kujutav kunst
Portugalil on pikk ja väärikas maalikunsti ajalugu. Selle õitsenguperioodiks loetakse 15.–16. sajandit. Tuntuimad selle perioodi meistrid olid Nuno Gonçalves (tema loomingus on märgata 1428. aastal Portugali külastanud hollandi kunstniku Jan van Eycki mõjusid), Grão Vasco, Gregório Lopes ja Jorge Afonso. 17.–18. sajandil järgiti peamiselt itaalia eeskujusid, hiljem tugevnesid prantsuse mõjud. 19.–20. sajandi vahetuse maalikunstnikest on tuntud naturalistid José Malhoa, Columbano Bordalo Pinheiro ja Antero de Quental.
Portugali nimekaimad maalikunstnikud on 20. sajandi modernistid: prantsuse kunstist, eriti Robert Delaunay' loomingust sügavalt mõjutatud Amadeo de Souza-Cardoso, samuti Carlos Botelho ja Almada Negreiros. Negreiros viljeles ka kubistlikku ja futuristlikku kunsti. Kaasaja maalikunstis on tuntumad nimed Maria Elena Vieira da Silva, Júlio Pomar, Helena Almeida, Joana Vasconcelos, Julião Sarmento ja Paula Rego.
Skulptuuri varajaste tähtteoste hulka loetakse Egas Monizi hauamonumenti aastast 1144 ja Gonçalo Pereira hauamonumenti aastast 1336. Hilisemast skulptuurikunstist tõusevad esile 18. sajandi puidust barokkskulptuurid, millest parimaid lõi kujur Joachim Machado de Castro.
Ehituskunst
pisi|vasakul|[[Jorge Colaço loodud azulejo 1922. aastast, mis kujutab Aljubarrota lahingut. Asub Lissabonis Pavilhão Carlos Lopesis]]
20. sajandi Portugal on andnud maailmale rahvusvaheliselt tuntud arhitekte nagu Eduardo Souto de Moura ja Álvaro Siza Vieira, kes mõlemad on võitnud Pritzkeri auhinna. Siza Vieira loomingut on kirjeldatud kui modernismi ja Portugali ehituskunstitavade ühendamist orgaanilise arhitektuuri ja ratsionalismi põhimõtetele tuginedes. Tema tuntuimad teosed on restoran Leça da Palmeiras (1963) ja ujula Matosinhoses (1965). Siza Vieiral oli ka oluline roll 1988. aasta tulekahjus kannatada saanud Lissaboni Chiado ajaloolise linnaosa taastamisel. Tuntud arhitektid on ka Gonçalo Byrne ja Tomás Taveira, neist Taveira on rajanud Portugalis mitmeid suuri staadione.
Rääkides Portugali ehituskunstist, ei saa mööda minna hoonete dekoreerimisel kasutatud glasuuritud keraamilistest plaatidest (azulejo), mida esineb nii sise- kui ka väliskujunduses. Iseäranis tüüpilised on need paljudes 16.–17. sajandi hoonetes, mille fassaadid ning tubade ja saalide seinad on kaunistatud enamasti sinivalgete või muudes pehmetes toonides azulejo-plaatidega. Silmapaistvaimad näited nende kasutamisest on Pátio da Carranca Sintras asuvas Pena rahvuspalees, São Roque kirik ja Fronteira palee Lissabonis ning Setúbali lähistel asuv Quinta da Bacalhoa veinimõis. Lissabonis asub ka dekoratiivplaatide muuseum.
Kirjandus
pisi|[[Luís de Camões]] pisi|[[Fernando Pessoa]]
Portugali kirjandusest saab rääkida peatselt pärast portugali keele kujunemist 12. sajandil. 13.–15. sajandini viljeldi kõrgetasemelist lüürikat, mille peamisteks autoriteks ja levitajateks olid portugali-galeegi trubaduurid. Selle õitsenguajaks peetakse kuningas Dinis I valitsemisaastaid (1279–1325), kes oli ka ise hinnatud luuletaja. Originaalproosat viljeldi algul vähe, peamiselt tõlgiti ja kohandati prantsuse rüütliromaane. Olulisel kohal olid ajalookroonikad ja reisikirjeldused. Portugali ja hispaania näitekirjandusele pani rahvuslikust farsist lähtudes aluse 15.–16. sajandi vahetusel elanud Gil Vicente.
Portugali kirjanduse suurkujuks loetakse 16. sajandi luuletajat Luís de Camõesi, kes kirjutas 1572. aastal Portugali värsseepose "Lusiaadid", tuntud on ka tema lüüriline luule. Muudest žanritest õitsesid sel perioodil lamburiluule ja näitekirjanduses itaalia draamatikast inspireeritud komöödiad. Näitekirjanduse tippteos oli António Ferreira ajalooaineline tragöödia "Inês de Castro", mille ta kirjutas 1567. aasta paiku.
Portugali kirjanduse uuest tõusust saab rääkida 19. sajandil. Sajandi keskel domineeris peamiselt rahvusromantism, mille silmapaistvamad esindajad oli João Baptista da Silva Leitão de Almeida Garrett ja Alexandre Herculano. 1860. aastatel muutus mõjukaks realismist mõjutatud Coimbra koolkond, kuhu kuulus ka hiljem Portugali Vabariigi esimeseks riigipeaks saanud Teófilo Braga. Tuntuim kriitilis-realistliku romaani viljeleja oli José Maria Eça de Queirós, kellelt eesti keelde on tõlgitud romaanid "Reliikvia" ja "Isa Amaro kuritegu".
20. sajandi esimesel poolel paistsid kirjanduses silma moodsat lüürilist luulet viljelenud Fernando Pessoa, kelle kolm luulekogumikku on tõlgitud ka eesti keelde, ning realistidest romaanikirjanikud Aquilino Ribeiro (tuntuimad teosed "Jardim das tormentas" (1913) ja "O homem que matou o Diabo" (1930) ja José Maria Ferreira de Castro (tuntuimad teosed "Os emigrantes" (1928) ja "A selva" (1930)).
Estado Novo ajal kehtinud tsensuur piiras kirjanduslikku eneseväljendust, kuid 1970. aastatest algas uus kirjanduse tõus, muuhulgas hakati laiemalt käsitlema ka poliitilisi teemasid. Tähtsaimad revolutsioonijärgsed kirjanikud olid arsti taustaga Fernando Namora ja Miguel Torga, kes kirjutasid nii luulet kui ka proosat. Namoralt on eesti keelde tõlgitud romaan "Pühapäeva õhtupoolikul". Nende kõrval väärivad mainimist ka romaanikirjanik Vergílio Ferreira ja esseist Eduardo Lourenço.
1998. aastal sai romaanikirjanik José Saramago Nobeli kirjandusauhinna. Eesti keelde on temalt tõlgitud üks teos, romaan "Pimedus".
Film ja teater
pisi|püsti|Portugali tuntuim filmilavastaja [[Manoel de Oliveira]]
Portugali esimene film valmis 1896. aastal, esimene mängufilm "Diogo Alvese roim" 1911. aastal, esimene helifilm 1931. aastal.
20. sajandi Portugali kino ajalugu on eelkõige seotud filmilavastaja Manoel de Oliveira nimega, kes alustas oma karjääri 1931. aastal dokumentaalse lühifilmiga "Douro, faina fluvial" ("Douro, raske töö jõel") ja lavastas oma esimese täispika mängufilmi "Aniki-Bóbó" 1942. aastal. Teda on peetud 20. sajandi üheks innovatiivsemaks režissööriks, kes saavutas erilise populaarsuse 1980.–1990. aastatel lavastatud kirjandusklassika ekraniseeringutega. Oma viimased teosed lõi ta 21. sajandi alguses, 90. eluaastates. Teistest režissööridest väärivad mainimist Jorge Brum do Canto, António de Macedo, Paolo Rocha, João César Monteiro, João Botelho ja Maria de Medeiros.
Portugali tähtsaim teater on näitekirjanik João Baptista da Silva Leitão de Almeida Garretti algatusel 1846. aastal Lissabonis asutatud Kuninganna Maria II Rahvusteater, kus etendatakse nii sõnalavastusi kui ka muusikale. Rahvusvahelise tuntusega näitekirjanikke 20. sajandil riigis esile kerkinud ei ole.
Toidukultuur
pisi|[[Pastéis de Belém on üks tüüpilisi Portugali maiustusi]] pisi|Portveini degusteerimise ruum veinimõisas
Portugali köök on mitmekesine ja eri regioonides on levinud erinevad road, kuid väga olulisel kohal on seal kala. Portugallased söövad suurtes kogustes kuivatatud turska (portugali keeles bacalhau), millest toidu valmistamiseks on nii palju retsepte, et aasta igaks päevaks võib valmistada erineva roa kuivatatud tursast ja retsepte jääb veel ülegi. Muud populaarsed kalaroad on grillitud sardiinid ja caldeirada, mis kujutab endast kartulitest ja kalast valmistatud hautist. Liharoogades kasutavad portugallased nii sea-, veise-, lamba- kui ka linnuliha. Tüüpilised portugali liharoad on cozido à portuguesa (liha-juurviljahautis), feijoada (oahautis sea- või loomalihaga), frango de churrasco (röstitud kana teravas kastmes), leitão assado (röstitud põrsas) and carne de porco à alentejana (marineeritud sealiha karpide, kartuli ja koriandriga). Portugali põhjaosas on väga populaarsed road arroz de sarrabulho (seaveres hautatud riis sealihatükkidega) või arroz de cabidela (kanaveres hautatud riis kanalihatükkidega).
Traditsiooniline portugali kiirtoit on Portost pärit francesinha (teatud tüüpi soe võileib), üle riigi on levinud ka bifanas (võileib grillitud sealihaga) ja prego (võileib grillitud loomalihaga).
Juba Rooma ajast alates on Portugali veinid olnud rahvusvaheliselt tuntud. Tuntumad ja hinnatumad Portugali veinimargid on tänapäeval Vinho Verde, Vinho Alvarinho, Vinho do Douro, Vinho do Alentejo, Vinho do Dão ja Vinho da Bairrada. Portugal on portveini kodumaa ja on andnud sellele magusale, kangestatud veinile ka nime. Eriline portveini sort on veel Madeira vein, mida kuumutatakse enne pudeldamist kuus kuud temperatuuril 50 °C. Portugali dessertveinidest on tuntumad Favaios ja Setúbali veinikasvatuspiirkonna Moscatel.
Tähtpäevad
Portugali riiklikud tähtpäevad sisaldavad nii katoliiklikke kirikupühi kui ka kohaliku ja riikliku tähtsusega ilmalikke pühi. Neist on riigipühade staatuses järgmised:
Enne 2013. aastat olid riigipühad ka Issanda ihu ja vere suurpüha (Corpo de Deus, liikuv püha), vabariigi asutamise päev (Implantação da República, 5. oktoober), pühakutepäev (Dia de Todos-os-Santos, 1. november) ja iseseisvuse taastamise päev (Restauração da Independência, 1. detsember), kuid 2012. aastal tühistas valitsus need majanduskriisi tõttu.
Sport
pisi|püsti|[[Portugali jalgpallikoondise kapten Cristiano Ronaldo]]
Portugali populaarseim spordiala on jalgpall. Riigis toimub mitmeid jalgpallivõistlusi kohalikest kuni maailmaklassiliste profivõistlusteni. Portugali jalgpalliajaloo suurimaks täheks peetakse siianiEusébiot, kuid ikooni staatuses on ka kaks FIFA aasta jalgpalluri tiitli pälvinud nooremat mängijat Luís Figo ja Cristiano Ronaldo, kellest viimane võitis 2013. ja 2014. aastal ka FIFA Ballon d'Ori auhinna. Rahvusvaheliselt on tuntud ka portugallastest jalgpallitreenerid nagu José Mourinho, André Villas-Boas, Fernando Santos, Carlos Queiroz ja Manuel José.
Portugali jalgpallikoondis on võitnud tiitleid nii juunioride jalgpalli maailmameistrivõistlustel kui ka UEFA korraldatavatel noorte meistrivõistlustel. Jalgpallikoondise põhimeeskond tuli 2004. aasta Euroopa meistrivõistlustel teisele kohale, sai kolmanda koha 1966. aasta maailmameistrivõistlustel ja neljanda koha 2006. aasta maailmameistrivõistlustel. Need on siiani nende parimad tulemused Euroopa ja maailma tasandil.
Portugali jalgpalli kõrgliiga suurimad ja edukaimad jalgpalliklubid on SL Benfica, FC Porto ja Sporting CP. Koos tuntakse neid ka nimetuse os três grandes ('kolm suurt') all. UEFA korraldatud klubide võistlustel on nad kokku võitnud kaheksa tiitlit, osalenud finaalmängudes ja jõudnud peaaegu igal hooajal tõenäoliste tiitlipretendentide sekka.
Lisaks jalgpallile võistlevad paljud Portugali spordiklubid, nende seas "kolm suurt", erineva eduga ka sellistel spordialadel nagu rulluisuhoki, korvpall, käsipall, võrkpall ja futsal.
vasakul|pisi|[[2004. aasta Euroopa meistrivõistlused jalgpallis|2004. aasta Euroopa jalgpalli meistrivõistluste avatseremoonia Portos Dragão staadionil]]
Portugalil on edukas rulluisuhoki meeskond, mis on võitnud 15 korral maailma karika ja tulnud 20 korral Euroopa meistriks. Selle tulemusega on Portugal nii Euroopa kui ka maailma arvestuses kõige enam tiitleid võitnud riik. Kõige edukamad Portugal rulluisuhokiklubid on olnud FC Porto, SL Benfica, Lissaboni Sporting ja Óquei de Barcelos.
Portugali ragbi liidu koondis kvalifitseerus ootamatult 2007. aasta ragbi liidu maailmakarikavõistlustele, olles esimene amatööride meeskond, kes elukutseliste ragbi ajaloos on sinna välja jõudnud. Portugali seitsmeragbi koondis on samuti hästi esinenud, saades Euroopa üheks tugevaimaks meeskonnaks ja tõestades oma headust mitmel korral Euroopa meistrina.
Kergejõustikus on Portugali sportlased võitnud mitmeid medaleid nii Euroopa kui ka maailmameistrivõistlustel ja olümpiamängudel. Jalgrattaspordis korraldab Portugal võistlust Volta a Portugal. Sellel osalevad mitmed elukutseliste jalgrattaklubid nagu SL Benfica, Boavista, Clube de Ciclismo de Tavira ja União Ciclista da Maia.
Silmapaistvaid tulemusi on Portugalil ette näidata ka vehklemises, judos, surfis, lohesurfis, aerutamises, purjetamises, laskmises ja triatlonis. Portugali paraolümpialased on võitnud medaleid sellistel spordialadel nagu ujumine, boccia ja maadlus.
Motospordis on Portugal rahvusvaheliselt tuntud alates 1975. aastast riigis korraldatava Portugali ralli järgi. Seal asuvad ka mitmed Vormel 1 ringrajad nagu Estorili ringrada, Algarve ringrada ja Boavista tänavarada Portos, neist viimasel toimuvad iga kahe aasta järel World Touring Car Championship võistlused.
Ratsaspordis on Portugali sportlased silma paistnud hobupallis, kus nad võitsid seni ainsad, 2006. aastal toimunud hobupalli-pato maailmameistrivõistlused ning tulid kolmandale kohale hobupalli esimestel maailmakarikavõistlustel, mis toimusid 2008. aastal Portugalis Ponte de Limas. Mitmeid võite on saavutatud working equitation-ratsutamises.
Veespordis on Portugal tugev eelkõige kahel alal: ujumine ja veepall. Põhja-Portugalist pärineb kohalik võitluskunst Jogo de Pau, kus võitlus toimub sauade abil ja igal osalejal võib olla üks või rohkem vastast. Muud spordiga seotud meelelahutuslikud tegevused, milles osaleb tuhandeid entusiaste üle riigi, on kalapüük, golf, matkamine, jahipidamine, orienteerumine ja airsoft.
Portugali rahvusspordiks võib pidada ka härjavõitlust, mis erineb märkimisväärselt selle spordiala hispaania versioonist. Portugali härjavõitleja, kes kannab tavaliselt 18. sajandi stiilis kuube ja kolmnurkset kübarat, ratsutab hobuse seljas ega püüa härga tappa. Härja sarved on hobuse kaitsmiseks sageli kinni kaetud. Hobusel härjavõitlejale järgnevad jalgsi noormehed (forcados), kes püüavad härjale paljakäsi vastu astuda.
Gérard Debreu
pisi| Gérard Debreu (4. juuli 1921 Calais – 31. detsember 2004 Pariis) oli prantsuse päritolu ameerika matemaatik ja majandusteadlane. Tuntud majandusprofessorina California ülikoolis Berkeleys, kus ta alustas tööd 1962. aastal. 1983. aastal anti talle Nobeli majandusauhind.
Tema isa oli oma emapoolse vanaisa pitsivabriku, Calais' traditsioonilise tööstuse äripartner. Debreu jäi varakult orvuks – isa sooritas enesetapu ja ema suri loomulikku surma.
Riftiorg
Riftiorg on piklik org, mis on tekkinud riftistumise tulemusel.
Riftiorud võivad paikneda ookeani keskahelike keskel või ka maismaal.
Läänemere nõgu on jäänuk kunagisest hääbunud riftiorust, mis tekkis umbes 1,6 miljardi aasta eest.
Darkeden
"Darkeden" on õudusteemaline MMORPG-arvutimäng.
Costa Rica
Costa Rica [k'osta r'iika] (varem ka Kostariika) on riik Kesk-Ameerikas Vaikse ookeani ja Kariibi mere vahel. Riik piirneb loodes Nicaraguaga ja kagus Panamaga. Riiki läbib Kordiljeeride mäestik.
Darkeden
See on esimene omataoline arvutimäng, kus on mängijal võimalik valida kahe rassi vahel.
Costa Rica
Riigikeel on hispaania keel. Rahaühik on Costa Rica koloon (CRC). Costa Rica pindala on 51 100 km².
Riigi rannajoone pikkus on üle 12 000 km. Ametlikke randu on riigis peaaegu 20.
Darkeden
"Darkedeni" lõi Korea firma Softon. Mäng on mõeldud Windowsi platvormile. Lisaks mängu tasulisele täisversioonile on tootja kodulehelt võimalik tasuta saada kärbitud versiooni.
Costa Rica
Costa Rica pealinn on San José. Teised tähtsad linnad on Alajuela (linnastu), Limón, Liberia.
Suur osa elanikest on katoliiklased.
Darkeden
Mängu tegevus toimub väljamõeldud Ida-Euroopa maal Eslanias.
Costa Rica
Costa Rical on parempoolne liiklus.
16. sajandil Costa Ricale saabunud hispaanlased arvasid, et seal leidub kulda, sest Costa Rica tähendab hispaania keeles rikast rannikut.
Darkeden
Slayers (Vampiiritapja)
Inimrass, mille esindajad võivad spetsialiseeruda viiele alale. Vampiiritapjaga sa ei pea oma oskusi niivõrd arendama, kuivõrd seda teevad relvad. Terariista/Mõõgaga: Suurendad sa oma jõudu. Relvadega: Suurendad sa om täpsust. Risti/Sauaga: Suurendad sa oma teadmisi. Ka teised sinu oskused kasvavad kuid aeglasemini kui sinu relva antud oskused.
Stade de France
Stade de France on Prantsusmaal Pariisist põhja pool Saint-Denis's asuv staadion, kus toimuvad mitmesugused spordi- ja kultuuriüritused. See mahutab 81 338 pealtvaatajat ja on Prantsusmaa suurim ning Euroopas suuruselt kuues staadion. Staadion valmis 1998. aasta jalgpalli maailmameistrivõistlusteks ja seal peeti ka 2003. aasta kergejõustiku maailmameistrivõistlused. Staadioni tippsündmuseks võib pidada 1998. aasta jalgpalli MM-i finaalmängu, kui kodumeeskond Prantsusmaa võitis Brasiiliat 3-0 Zinédine Zidane (2) ja Emmanuel Petit' väravatega.
Stade de France tähendab otsetõlkes "Prantsusmaa staadion", kuid sõna "France" selles tähenduses ei seostu mitte Prantsusmaaga, vaid Pariisi lähedal asuva piirkonnaga Île-de-France. Stade de France on suurema osa aastast kasutamata, kuna seda ei kasuta ametlikult ükski spordiklubi. Staadionil korraldatakse kontserte ja üksikuid spordivõistlusi. Näiteks seal toimub iga-aastane Race Of Champions võistlus, kus aasta parimad ringraja- ja rallisõitjad võistlevad omavahel. 2006. aasta UEFA Meistrite Liiga finaalis kohtusid staadionil FC Barcelona – Arsenal FC. Jalgpalliklubi Lille OSC mängis 2005–2006 hooaja Meistrite liiga kodumängu seal, kuna klubi kodustaadionil Stade Félix Bollaertil mängis samal ajal Lensi RC UEFA Euroopa liiga mängu.
Ligipääs
Kuigi staadion asub maanteede A1 ja A86 ristumiskoha lähedal, on ligipääs autoga raskendatud, parkimiskohtade arv on piiratud. Saab kasutada ühistransporti ja Saint-Denis' kanalit.
Costa Rica
Costa Rica on aastakümneid olnud stabiilne ja demokraatlik. Costa Rical ei ole alates 1948. aasta detsembrist sõjaväge.
Musca
Musca on ladina keeles 'kärbes', mis tähendab kärbseliste alamseltsi kuuluvat putukat.
Musca on toakärbse perekonna teaduslik ladinakeelne nimetus.
Musca on Kärbse tähtkuju ladinakeelne nimi.
Costa Rica
Loodus
pisi|Arenali vulkaan Peaaegu veerandi riigi pindalast moodustavad rahvuspargid ja muud kaitsealad.
Costa Rical on esindatud 5% maailma bioloogilisest mitmekesisusest. Riigis elab üle 300 000 liigi putukaid ja rohkem kui 1200 liiki liblikaid. Linde elab piirkonnas peaaegu 900 liiki, kellest enam kui 600 liiki on seal aastaringselt. Imetajaid elab riigis peaaegu 250 liiki. Roomajaid elab Costa Rical üle 200 liigi, millest 5 liiki on boad. Tigusid on enam kui 200 liiki ja kahepaikseid on peaaegu sama palju liike. Merekilpkonni leidub rannikualadel 5 liiki, kellest suuremad kaaluvad üle 500 kg. Costa Rical elab 52 liiki koolibreid.
Riigis on rohkem kui 10 suurt vulkaani. Costa Rical asuv Arenali vulkaan on üks maailma aktiivsemaid vulkaane. Kõrgeim mäetipp on merepinnast enam kui 3,8 km kõrgusel. Üle 3 km kõrgusel on 5 mäetippu.
Kliima
Mägedes on aasta keskmine temperatuur alla 10 °C, rannikul 27 °C ja riigi keskosas 21 °C. Vaikse ookeani ja Kariibi mere rannikul on aasta läbi palav ja niiske.
Detsembrist maini on kuivem periood. Juunist novembrini sajab mitmetes kohtades palju. Enim sademeid esineb Kordiljeeride mäestiku keskosas. Sademete hulk võib seal ületada 5000 mm aastas.
Riik
Costa Rica on presidentaalne vabariik.
Sümbolid ja tähised
Costa Rical on lipp ja vapp.
Costa Rica deviis "¡Vivan siempre el trabajo y la paz!" ('elagu alati töö ja rahu!') on Costa Rica hümni "Noble patria, tu hermosa bandera" ('õilis isamaa, sinu ilus lipp') viimane rida.
Armand Assante
Armand Assante (sündinud 4. oktoobril 1949 New Yorgis) on Ameerika näitleja.
Tema ema on iiri- ja isa itaalia-päritolu ameeriklased.
Costa Rica
Haldusjaotus
pisi|Costa Rica provintsid Costa Rica on jaotatud seitsmeks provintsiks:
Ajalugu
Christoph Kolumbus jõudis Costa Rica alale 18. septembril 1502. aastal. Costa Ricast sai Hispaania koloonia. Tsivilisatsioon eksisteeris seal juba tuhandeid aastaid enne Kolumbuse saabumist. Leiud näitavad, et inimesed elasid Costa Rical juba 10 000 aastat tagasi. Kolumbuse saabumise ajal elas Costa Rica alal neli tähtsamat pärismaist hõimu.
Darkeden
Vampiirid
Vampiiri arendamist peetakse lihtsaks ja nad saavad ka üsna lihtsalt üksi hakkama. See rass lubab sul valida mida sa soovid arendada. Kõik vampiirid oskavad lõpuks kõiki loitse. Kõikide põhiomaduste väärtus on alguses 20 ja sellest madalamaks nad minna ei saa.
Armand Assante
Armand Assante esimeseks suuremaks tööks oli 1974 aasta film "The Lords of Flatbush".
Ta oli kuni 1994. aastani abielus Karen McArniga. Tal on 2 tütart.
Darkeden
Terminoloogia
moju: all registance.pam: kaubandustermin, lühend korea keelest tähendusega "müün"
sam: kaubandustermin, lühend korea keelest tähendusega "ostan"
lair: üldtermin, asukoha nimi, koht kus on võimalik saade beade ja pendante, mis on maagilised esemed, ning mida võib kas vahetada või müüa turul. Beadi või pendanti saamiseks tuleb lairis lõpuni elus püsida. Kuna lairis on võimalik saada kiiresti exp-i "kogemusi" siis on tavaline nähtus, et nõrgemad lüüakse lairi ees või siis sees maha teiste kasutajate poolt.
gejak;rankup: üldtermin, tähendab kiiresti mängija auastmeid või leveleid üles tuunimist. Vastavalt rassile on ka tuunimis viisid erinevad. Vampiiritapjad: Kasutatakse ära mõõgamehe erioskust counter attack "pimesi vasturünnak" mängus leiduvate koletis pealike peal, kes on kas punast või kuldset tooni. Teoreetiliselt saab gejakida mõõgamees üksi kui praktikas on seda kasulikum teha kambas. Kampa kuuluvad liikmed saavad ka auastme kogemusi. Kampa peaksid kuuluma mõõgamees (kasutab pimesi vasturünnakut ja maagilist kilpi) paar ravitsejat, kes pidevalt ravivad mõõgameest ja vastavalt võimalusele keegi kes hoiab vampiire ja koletisi eemal. Vampiirid: Kõige kasulikum on tuunida level 1 vampiiri, tuunimiseks läheb vaja kõrge oskustega ühte vampiiritapjat ja ühte vampiiritapjat kes oskab elustada ning 1-6 level 1 vampiiri, kes on kambas. Vampiirid tapavad ühte vampiiritapjat ja teine vampiiritapja elustab teda. NB: Esimene tapmine ei tohi toimuda läbi level 1 vampiiride käe läbi, sest nad võivad saada leveli ja auastme kogemused tulevad siis aeglasemini.
Holyland: üldtermin, asupaik kus on mängu ühed tugevamad koletised. Sinna on võimalik pääseda Lake Timor SE-ist läbi portaali.
Blood bible: üldtermin, verepiibel boonus mis kehtib nädala jooksul kõigile holylandy rassi liikmetele kes selle püha sõja ajal omandasid. Verepiibleid on 12.
Holy war: üldtermin, püha sõda on rasside vaheline sõda vere piiblite pärast. Eesmärgiks on piiblid oma lossi toimetada ja need seal hoida kuni sõja lõpuni, mis kestab tavaliselt 2 tundi (reaalajas).
Costa Rica
Ajalugu
Iseseisvus kuulutati välja 1821. aastal, kuid aasta hiljem liitus riik Mehhikoga.
Rubla
Rubla on praegusel Venemaal, Nõukogude Liidus ning varasemal Venemaal kehtinud rahaühik. Jaguneb sajaks kopikaks.
Vaata ka
Teisi rublasid:
Ségolène Royal
pisi|Ségolène Royal (2010) pisi|Ségolène Royal (2009) pisi|Ségolène Royal (2006) Marie-Ségolène Royal (, sündinud 22. septembril 1953 Dakaris) on Prantsusmaa sotsialistlik poliitik.
Ta sündis Prantsuse Lääne-Aafrika, tänapäeval Senegali pealinnas Dakaris. Tema vanemad olid Jacques Royal ja Hélène Dehaye. Vanematel sündis 8 aasta jooksul 9 last: Marie-Odette, Marie-Nicole, Gérard, Marie-Ségolène, Antoine, Paul, Henri ja Sigisbert. Isa oli endine suurtükiväe ohvitser ja Vogeesides asuva Chamagne'i linnapea nõunik.
Costa Rica
Ajalugu
1824. aastal valiti esimeseks riigipeaks Juan Mora Fernandez.
Ségolène Royal
Isa jättis perekonna maha. 1972, 19-aastaselt, kaebas Ségolène isa kohtusse, sest see keeldus emast lahutamast ning lastele alimente ja haridustoetust maksmast. Ta võitis kohtuprotsessi 1981 pärast seda, kui isa oli samal aastal kopsuvähki surnud.
Costa Rica
Ajalugu
1838. aastal kuulutas Costa Rica end iseseisvaks vabariigiks.
Ségolène Royal
Ségolène Royal lõpetas, nagu suur osa Prantsusmaa poliitilisest eliidist, Riikliku Haldusjuhtimise Kooli. Ta oli samas klassis François Hollande'iga, kellest sai tema elukaaslane aastakümneteks. Nende õpingute ajal loobus ta kasutamast oma eesnime Marie, sest ta arvas, et selle oli kõigile oma tütardele valinud tema isa, et neid alavääristada ja propageerida aegunud vaadet naiste rollile ühiskonnas.
Costa Rica
Ajalugu
1847. aastal valiti esimeseks presidendiks José María Castro Madriz.
1948. aastal toimus riigis kodusõda. Pärast seda algas riigi kiire areng.
Ségolène Royal
Pärast kooli lõpetamist 1980 töötas ta paar aastat halduskohtus. 1982 pani Prantsusmaa presidendi François Mitterrandi erinõunik Jacques Attali teda tähele ja värbas ta oma töötajate sekka. Royal töötas asjaajajana kuni 1988. aastani.
Costa Rica
Rahvastik
Costa Rica rahvaarv on 2017. aasta seisuga 4 905 769 inimest. 1% Costa Rica elanikest on põlisrahvaste järeltulijad.
Majandus
Costa Rical on Kesk-Ameerika arenenuim majandus. Peamised tuluallikad on kohvi- ja kakaoistandused, karjakasvatus, metsandus ja turism. Peamised eksportkaubad on meditsiinivahendid, banaanid ja troopilised puuviljad. Peamised importkaubad on rafineeritud nafta, autod ja pakendatud ravimid. Peamised ekspordiriigid on Ameerika Ühendriigid, Belgia-Luksemburg ja Guatemala. Peamised importriigid on Ameerika Ühendriigid, Hiina ja Mehhiko. Sisemajanduse kogutoodang (SKT) on 57,06 miljardit USA dollarit (2017). SKT ühe inimese kohta on 11 631 USA dollarit (2017).
Ségolène Royal
1988 otsustas Royal kandideerida Rahvuskogusse. Erakond saatis ta kandideerima Deux-Sèvresi departemangus. See oli maapiirkond Lääne-Prantsusmaal, kus elanikud olid põhiliselt katoliiklased ja protestandid, ning ta kandideeris ametis oleva Ühenduse Prantsuse Demokraatia eest liikme vastu. Konservatiivid olid selles paigas võimul olnud alates Teise maailmasõja lõpust. Vastu igasuguseid ootusi suutis Royal võita. Ta oli selle piirkonna rahvasaadik Rahvuskogus aastail 1988–1992, 1993–1997 ja 2002–2007.
Costa Rica
Turism
pisi|San José rahvusteater Costa Ricat külastab aastas umbes 2,2 miljonit turisti. Üle poole neist külastavad kohalikke rahvusparke ja muid kaitsealasid. Populaarne on seiklusturism. Costa Rica suurim vaatamisväärsus on loodus. Paljud eluslooduse liigid on nähtavad rahvusparkides. Populaarsed rahvuspargid on Manuel Antonio, Tortuguero, Corcovado, Braulio Carrillo, Rincón de la Vieja ja Irazu vulkaanide rahvuspark. Populaarsed kohad on Arenali vulkaan, Monteverde ja Cloudi Metsad. Surfamiseks populaarsed kohad on Dominical, Tamarindo, Jaco, Mal Pais ja Santa Teresa.
Ségolène Royal
Royal oli keskkonnaminister Pierre Bérégovoy valitsuses 1992–1993 ning haridusminister ja perekonnaminister Lionel Jospini valitsustes 1997–2002. Kaks korda lahkus ta saadikuametist sellepärast, et sai ministriks. Ta saanuks Rahvuskogusse naasta kuni 2007. aastani, mil ta otsustas Rahvuskogusse mitte tagasi kandideerida.
Costa Rica
Turism
Populaarsed vaatamisväärsused San José linnas on rahvusteater ja Kolumbuse-eelse kulla muuseum (Museo del Oro Precolombino).
Ségolène Royal
16. novembril 2006 valis Prantsuse Sotsialistlik Partei ta oma kandidaadiks 2007. aasta presidendivalimistel. Presidendikandidaadi valimistel olid tema peamised vastaskandidaadid endised peaministrid Laurent Fabius ja Lionel Jospin, kauaaegne haridus- ja kultuuriminister Jack Lang, endine rahandusminister Dominique Strauss-Kahn ja Royali elukaaslane Hollande. Royal kogus oma erakonna liikmete häältest 60,69%, kõik ülejäänud kandidaadid jäid alla 20%, ja Royal võitis oma erakonna 104 piirkonnaorganisatsioonist 101-s. Lõplikult kinnitati Royali kandidatuur Sotsialistliku Partei kongressil 26. novembril.
Presidendivalimiste esimene voor toimus 21.–22. aprillil 2007 ja Royal saavutas konservatiivse Rahvaliikumise Liidu kandidaadi Nicolas Sarkozy järel. Nad kogusid vastavalt 25,87% ja 31,18% valijatest. Teises voorus nende kahe vahel, mis toimus 5.–6. mail, kogus Royal 46,94% ja Sarkozy 53,06% häältest. Prantsusmaa presidendiks sai Sarkozy.
Royal on Poitou-Charentes'i piirkonna nõukogu president alates 28. märtsist 2004. Valimistel piirkonna nõukogu presidendi kohale võitis ta tollase peaministri Jean-Pierre Raffarini soosikut Élisabeth Morini Raffarini kodukandis, kogudes häältest 55%. 2010 valiti ta sellele kohale tagasi.
Ta elas koos François Hollande'iga ja neil on neli last: Thomas (sündinud 1984), Clémence (1985), Julien (1987) ja Flora (1993). Nad ei abiellunud omavahel ega sõlminud ka tsiviilpartnerlust, mis Prantsusmaal on võimalik kahe täiskasvanu vahel soost olenemata. 2007 kolisid nad lahku.
2008 teatas Hollande, et ei kandideeri enam Sotsialistliku Partei esimeseks sekretäriks tagasi. Royal kandideeris tema asemele ning võitis kaks esimest valimisvooru (6 kandidaadi seas 29% ja 3 kandidaadi seas 42%-ga), kuid kaotas viimases voorus napilt Martine Aubryle (49,98% 50,02% vastu).
Tööriist
Eristatakse käsitööriistu (nt vasar, käärid, meisel, luisk, vikat, multifunktsionaalne tööriist ja reha), pingitööriistu (nt frees, puur, lõiketera, lihvketas ja stants) ja mehhaniseeritud tööriistu (nt elektri-, pneumo- ja hüdrotööriistad).
Pootsiku
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Iisaku valda.
2010. aasta oktoobri seisuga oli külas 18 elanikku.
1933. aastal nimetati Pootsiku küla ümber Nurme külaks.
Nõukogude perioodil oli Pootsiku küla Iisaku külanõukogu koosseisus. 1959. aasta rahvaloenduse seisuga elas Nurme külas 110 elanikku, 1970. aastal 81 elanikku.
1977. aastal nimetati Nurme küla tagasi Pootsiku külaks. 1979. aasta rahvaloenduse seisuga elas Pootsiku külas 52 elanikku, 1989. aastal 23 elanikku.
Pootsiku külas on säilinud vana mõisapark. 1979. aastal paigaldati sinna mälestuskivi bakterioloog Karl Happichile, kes sündis Pootsiku mõisa koduõpetaja peres, juhtis 1919–1923 Tartu Veterinaariainstituuti ja muude teadussaavutuste hulgas avastas ka piima kääritamiseks tarviliku piimhappebakteri Lactobacillus acidophilus.
Eestirand
Eestirand oli 1910. aastal Šotimaal ehitatud aurulaev, mis oli hiljem Eestis kasutusel kalapüügilaevana ja kaubalaevana.
Aastail 1932–1939 (kuni AS Tallinna Laevaühisus sai aurulaeva Vapper) oli see Eesti suurim laev.
Francisco Ayala
pisi|Francisco Ayala Francisco Ayala García-Duarte (16. märts 1906 Granada – 3. november 2009 Madrid) oli hispaania kirjanik ja pedagoog.
16-aastaselt läks ta Madridi, kus õppis õigusteadust ja kirjandust. Hiljem omandas ta Madridi ülikoolis õigusteaduse doktori kraadi. Madridis tegi ta kaastööd mitmele ajalehele ning kui ta oli 19-aastane, siis ilmusid tema kaks esimest romaani.
Eestirand
Eestis kalalaevana ja kaubalaevana
pisi|Eestiranna meeskonnaliikmeid 1930-ndail. Ees keskel kapten Boris Nelke 1932. aastal ostis laeva 120 000 krooni eest samal aastal moodustatud heeringapüügi seltsi osaühing Kalandus, mille juhtivad tegelased olid Jakob Jürisson, Kolumbus, Lambot, Kilu jt. 1932. aastal saabus laev Tallinna, kus see kohandati heeringapüügiekspeditsiooni baaslaevaks. Nimeks sai Eestirand ja ühtlasi oli see nüüd tonnaažilt Eesti suurim laev.
Francisco Ayala
Aastatel 1939–1950 elas ta Argentinas, seejärel Brasiilias, Puerto Ricos ja Ameerika Ühendriikides.
Eestirand
Eestis kalalaevana ja kaubalaevana
Eestirand asus juhtima heeringalaevastikku, millesse kuulusid veel püügilaevad Põhjarand, Läänerand, Harjurand ja Virurand. Esimesele püügiretkele suunduti 9. juunil 1932 koos 142 meeskonnaliikmega. Tagasi saabuti hiljem edukalt 25 000 tünnitäie islandi heeringaga. Baaslaevana sõitis Eestirand Islandi ümbruses Norra merel kuni 1936. aastani. Laeva kaptenid olid Jakob Lepni ja Jakob Jürisson, hiljem Boris Nelke.
Francisco Ayala
Francisco Ayala kirjutas nii romaane, kirjanduskriitikat kui ka teoseid õigusteaduse ja sotsioloogia vallas. Ta õpetas mitmes ülikoolis õigusteadust, sotsioloogiat ja hispaania kirjandust.
Eestirand
Eestis kalalaevana ja kaubalaevana
Tänu edukale püügile vähenes Eestis heeringaimport mitu korda. Inglased lubasid nüüd kaubandusläbirääkimistel surveabinõuna piirata Eesti peekoni eksporti, kui Briti heeringaimporti piiratakse. Seepeale kehtestati Eestis Põhjamerelt püütud kalale tollimaks, mis mõjus pärssivalt "Kalanduse" majandustulemustele. Samuti oli kalasaak ebaühtlane ja lisaks uppus 1936. aastal püügilaev Läänerand. Kalapüük Põhjamerel ei tasunud end enam ära ja lõpetati 1937. aastal.
Francisco Ayala
1976. aastal pöördus ta tagasi Hispaaniasse ja jätkas kirjutamist kõrge eani. Aastal 1983 sai ta Hispaania Kuningliku Akadeemia liikmeks. Aastal 1991. sai ta Cervantese auhinna ning 1998. aastal Astuuria printsi kirjandusauhinna.
Eestirand
Eestis kalalaevana ja kaubalaevana
Eestiranda kasutati edaspidi kaubalaevana kuni Nõukogude okupatsioonini 1940.
Punavõimu teenistuses
28. augustil 1940 laev natsionaliseeriti. 1941. aastal ja kui algas Nõukogude-Saksa sõda, võeti Eestirand Punalaevastikku transpordilaevana VT-532. Tekile paigaldati mõned õhutõrjekuulipildujad.
Konvois mobiliseeritutega
Konvoi transportis Eestist samal aastal Punaarmeesse mobiliseeritud mehi Kroonlinna. Laeval oli ligikaudu 3500 meest (mõnede allikate kohaselt isegi umbes 5000 meest). Viimases lõpus toodi laevale veel ligi 40 vanemat endist Eesti ohvitseri, kes olid arreteerimislainest kõrvale jäänud. Saatemeeskonna moodustas salkkond punaväelasi politruki juhtimisel. Laevale oli laaditud mõningaid sõidukeid, mehhanisme ja kaupu. Laeva pardal oli ka 75 teost Eesti Kunstimuuseumi kogust, mis olid määratud Leningradi evakueerimiseks – pole teada, mis neist teostest hiljem sai.
Algul viidi Eestirand reidile ankrusse ristleja Kirovi lähedale. Konvoi väljus Tallinnast 24. augustil kell 10. Mobiliseeritud aeti trümmidesse ning punaste saatesalk ei lubanud neid tekile.
Õhurünnakud ja paanika
Keri saare lähedal ründasid konvoid Saksa õhujõudude lennukid. Laev sai ründelennukilt Ju 87 kell 15.15 kaks pommitabamust tekiehitisest ettepoole 2. trümmi. Üks pomm sööstis laeva põhjani ja plahvatusest tekkis laeva põhja auk. Teine pomm plahvatas trümmis, mistõttu hukkus ning sai haavata hulk seal olnuid (arvatavalt hukkus 44 inimest). Suure osa teise pommi lõhkejõust summutas samas trümmis paiknenud asbestilaadung, mis täitis nüüd laeva tolmuga. Trümmides olnud mobiliseeritud trügisid üles tekile. Haavatuid kogudes selgus, et laeval polnud eriti kaasas vahendeid esmaabi andmiseks.
Tänu veekindlatele vaheseintele jäi laev veepinnale ja jätkas aeglaselt liikumist, kuigi vajus pisut vööriga sügavamale ja veidi vasakule kreeni. Pardal puhkes pommitamise järel paanika ja mitusada meest hüppas, tekil olnud lauajuppe ujuvusvahendina kasutades, üle parda. Enamik neist uppus, paljud said vigastusi samadest lauajuppidest. Suure pingutusega õnnestus kapten Boris Nelkel ruuporitoru kasutades paanikat vähendada, kuid mitte täielikult. Reisijate omal algatusel lasti liikuvalt laevalt vette päästepaat, mis aga läks hooletu käsitsemise tõttu vöör ees alla ja kohe vett täis. Üks paati jõudnu jäi veeskamistrossidesse kinni ja uppus. Politruk keelas relva ähvardusel paatide puutumise ja laskis punaväelastel välja otsida käsigranaadid.
Kell 18.15 tuli laeva pommitama ja tulistama Soome lennuk, ent viskas pommid laevast mööda. Pardal olnute meelest viibanud piloot ülelennul käega, et laev sõitku ranniku poole. Ärev inimmass nõudis reisi katkestamist ja laeva mahajätmist. Laeva kapten keelduski, hoolimata politruki ähvardusest, konvoiga koos edasi sõitmast ja juhtis kahest pommitabamusest lekkiva laeva esmalt Keri saare suunas. Kapten olevat käinud koos politrukiga paadiga Keri saarel, kust telefoneerinud Tallinna, kuid sealt antud ikkagi käsk sõita Kroonlinna. Seejärel lahkuti Keri juurest ja siis juhtis kapten laeva käsku eirates Prangli saare juurde. Süsteemile avalikult vastu hakkamine oli toona hulljulge tegu, kuid sellega päästis kapten hulga elusid ja saatuseid. Kell 20.30 sõideti umbes 300 m kaugusel saare rannast madalikule ja veesati ankur. Sõjaväelased sõitsid paadiga saarele ja lubasid saarelt laeva juurde evakueerimiseks tuua vaid neli kohalike elanike mootorpaati. Laev jäeti lõpuks öö jooksul pikkamööda maha. Mõned jõudsid saarele ka ujudes või laeval ehitatud parvega. Punaväelased lootsid veel mobiliseeritute ümberpaigutamist mõnele appi kutsutavale laevale.
Järgmisel päeval pommitas üks Saksa lennuk veelkord rannast umbes 300 meetri kaugusel seisvat laeva. Kaks ahtrit tabanud pommi panid laeva lõplikult merepõhjale istuma.
Pranglil
pisi|Dolomiidist hauasammas aurulaeval Eestirand hukkunute ühishaual pisi|püsti|Puust rist aurulaeval Eestirand hukkunute ühishaual
2762 (teiste allikate kohaselt 2672) meest jõudsid laevalt Pranglile. Mõned olid varem ujunud Keri saarele ja toodi sealt ära. Pääsenute hulgas olid näiteks ka dirigent Neeme Järvi isa August Järvi ja meresõjaajaloolase Mati Õuna isa. Väidetavalt olid punasõdurid üritanud laevalt Pranglile ujujaid algul ka tagasi merre ajada. Esialgu tegeleti öömaja ja toidupoolise otsimisega kohalikelt elanikelt. Hiljem toodi randa jäänud laevalt paatidega saarele juurde toitu ja vajalikku varustust.
Randa uhutud laipu hakati matma samasse rannapealsele, kus oli laevalt maale tuldud. Esimesel päeval maeti 13 dokumentideta tundmatut ja Jaan Erm.
Peagi, kui Saksa üksused olid juba maismaal ida pool mereni välja tunginud, viidi osa punaväelasi saarelt laevaga mandrile. Kui sõjakära Tallinna poolt rinde liikudes tugevnes, võeti Pranglil kolonel Arved Engmanni juhtimisel võim viimastelt maha jäänud punaväelastelt enda kätte. Kohapeale jäänud Nõukogude sõjaväelastelt võeti ära relvad, kõrge männi tippu heisati Eesti Vabariigi lipp ja üritati luua sideühendust maismaaga. Saarele hakkasid nüüd paatidega mandrilt saabuma Saksa vormi kandvad sõjaväelased või Saksa üksustega koostööd tegevad metsavennad. Neil tuli ka merele vastu minnes päästa või vastuhakkamisel ka vangistada saarele lähenevaid Juminda miinilahingus uppunud laevade päästepaate pääsenutega.
Hiljem transporditi pääsenud paatidega Neemele, mis oli Saksa võimu all. Algul koheldi neid kui sõjavange, kuid pärast kontrolli ja punase elemendi eraldamist lubati vabaks.
Hiljem
Sõja jooksul uputas ja purustas punavägi madalikul seisva ja tähelepanu tõmbava üsna suure laeva lõplikult. Juba 15. novembril 1941 tulistas seda Nõukogude allveelaev Štš-311 ja veel 1944. aasta augustis tulistasid vrakki lisaks Nõukogude torpeedolennukid.
1946. aastal tõsteti laeva vrakk üles ja pukseeriti Tallinna Paljassaare sadama juurde rannamadalikule. 1948. aastal lõigati ta vanarauaks. Vraki veealune osa jäi aga siiski alles ja aerofotode ning mereajaloolaste arvamuse põhjal on see seal tänini.
Mälestuse jäädvustamine
Traagilise sündmuse meenutuseks on Pranglil pärast taasiseseisvumist 1991. aastal korrastatud hukkunute kalme koos sinna püstitatud suure puidust mälestusristiga ja päästerõngaga (Eestiranna mälestuspaik). On korraldatud mälestusüritusi.
Kirjandus
"Eestiranna" draama Prangli juures. Linna Teataja (Tallinn: 1941) lk 2, 9. september 1941 (nr 3).
Jorubad
pisi|Nigeeria keelealad. Jorubate põhiala on roosa Jorubad (joruba keeles Yorùbá) on rahvas Lääne-Aafrikas. Nad on üks Lääne-Aafrika arenenumaid rahvaid.
Elavad peamiselt Nigeeria edelaosas, moodustades umbes 21% Nigeeria rahvastikust. Jorubate asualad on Nigeerias peamiselt Oyo osariik, Oguni osariik, Lagose osariik, Ondo osariik, Osuni osariik ja Ekiti osariik, kus nad on põhirahvas, ning Kwara osariik ja Kogi osariik. Peale selle elavad nad naaberriikides Beninis, Ghanas ja Togos.
Jorubate naaberrahvad on barbad loodes, nuped ja ebirad põhjas, esanid, afemaid ja edod kagus, igalad ja nende sugulasrahvad kirdes ning egunid, fonid jt gbe keeli kõnelevad rahvad edelas.
Jorubate sugulasrahvad on nagod, itsekirid, igalad ja nuped.
Joruba kultuurile on iseloomulik varajane linnade rajamine. Juba keskajal olid 18. suuremad jorubate linnad saja tuhande elanikuga. Jorubate asuala on tänapäevalgi Nigeeria tihedasti asustatud tuumala, millel paikneb Nigeeria 50 suuremast linnast 22.
Jorubaid on umbes 30 miljonit.
Nimi
Tõenäoliselt tuleb see nimi jorubate asuala põhjaosade alletnoste ojode ja jagbade omanimetustest. Arvatakse ka, et rahva nimi tuleneb sõnadest yo ru ebo (hakkab austama orisha 't '). Sageli väidetakse, et see etnonüüm pärineb hausadelt, kuid see pole ajaloolist kinnitust leidnud.
Etnonüümina kasutas seda esimest korda Ahmed Baba 16. sajandil ühes traktaadis. Nimi käis algul ainult Oyo riigi rahva kohta. Tõenäoliselt levis see nimi hausade vahendusel ning araabia- ja muukeelses etnograafias. Joruba vaimuliku piiskop Samuel Ajayi Crowtheri mõjul laiendasid misjonärid seda nimetust kogu joruba keelealale. 19. sajandil tuli nimi Yoruba (või Yariba) laiemasse käibesse.
Peale Yoruba ja Yariba on jorubate kohta olnud kasutusel muu hulgas nimed Yorubo, Akú, Okun, Nago, Anago, Ana ja Lucumi.
Enne orjakaubanduse kaotamist olid mõned jorubate rühmad eurooplaste seas tuntud Akú nime all. See nimi tuleb jorubakeelsete tervituste Ẹ kú àárọ? ('Tere hommikust!') ja Ẹ kú alẹ? ('Tere õhtust!') esimestest sõnadest. Selle nime variant on ka Okun. See käib Kogi osariigi jorubate (jagbade (Yagba), ekitite ja kabade (Kabba) kohta.
Nimed Nago, Anago ja Ana olid hispaania- ja portugali keeles laialt käibel kõikide joruba keele kõnelehate kohta. See nimi tuleb praeguse Benini mereäärsel alal elava jorubate rühma nimest. Prantsuskeelse Lääne-Aafrika jorubaid nimetatakse tänini mõnikord selle nimega.
Kuubas ja mujal hispaaniakeelses Ameerikas nimetati jorubaid Lucumi. See nimi tuleb mõnes murdes esinevast väljendist O luku mi ('mu sõber'). Tänapäeval käib see nimi põhiliselt joruba usundi vormi santería kohta.
Keel
Jorubad kõnelevad peamiselt joruba keelt (joruba keeles èdèe Yorùbá). Joruba keel kuulub niigeri-kongo keelte hulka. Ta on hausa, ibo ja inglise keele kõrval üks Nigeeria neljast põhilisest keelest. Seda kõneleb Nigeerias, Beninis, Togos ja Sierra Leones kokku umbes 30 miljonit inimest.
Alletnosed
Jorubad on pigem keelerühm kui ühtne rahvas. Neil on umbes kakskümmend allrühma, mis erinevad murde ning usulise, poliitilise ja sotsiaalse korralduse poolest.
Peamised rühmad on egbad edelas, idžebod lõunas ja kagus, ojod keskel ja loodes, samuti idžesad ja ifed keskosas ning ovod, ekitid ja igbombinad kirdes.
Jorubate asuala pole kunagi olnud ühtne riik, vaid on jagunenud linnriikideks, mille eesotsas olid kuningad. Joruba riikide seas olid Oyo kuningriik, Ife kuningriik, Ijebu kuningriik, Ekiti kuningriik, Ondo kuningriik, Egba kuningriik, Ibadani kuningriik, Ijesha kuningriik ja Ketu kuningriik.
Päritolumüüt
Jorubad nimetavad end Omo O'odua ('Oduduwa (Odudua) lapsed') ning peavad oma esiisaks Oduduwat. Nime võib tõlkida 'vaimne (O/Ohun), kes lõi iseloomu (iwa) tundmise (odu).
Orisa'nla (Suur Jumalus), kes on tuntud ka Obatala (Ọbatala) nime all, oli peajumalus, kelle ülijumalus Olodumare valis looma ürgveest kuiva maa ning asustama maa inimestega. Obatala laskus taevast maa peale ketil, tuues kaasa väikese teokarbi, mis oli täidetud mulla, palmiseemnete ning viie varbaga kanaga. Ta pidi teokarbi vee peal tühjendama, olles pannud selle peale mõned rauatükid, ning seejärel panema kana maa peale, et ta laotaks maa üle ürgvee.
Müüdi ühe variandi järgi tegi Obatala seda Olodumare meeleheaks ning talle anti seejärel ülesanne valmistada inimeste kehad, et Obatala neisse eluhinguse sisse puhuks. Sellepärast kutsutakse Obatalat Obarisa ('kõigi jumaluste kuningas').
Teise variandi järgi ei täitnud Obatala seda ülesannet lõpuni. Ta möönab, et talle see ülesanne anti, kuid ta väidab, et enne maa peale jõudmist jäi ta purju, nii et ta ei suutnud ülesannet täita. Kui Obatala õigeks ajaks tagasi ei jõudnud, hakkas Olodumare muretsema ning saatis Oduduwa asja uurima. Kui Oduduwa nägi, et Obatala on purjus, võttis ta ülesande üle ning täitis selle ise. Oduduwat abistas jumalik sõnumitooja orisha Eshu.
Koht, kuhu Oduduwa laskus ning mille ta veest vabastas, on Ile-Ife (Ilė-Ifę), jorubate püha vaimne kodu. Olodumare andis hiljem Obatalale andeks ning tegi talle ülesandeks vormida inimeste kehad.
Idowu (1962) järgi on maa valmistamine joruba kuningriikide rajamise sümbol ning sellepärast omistataksegi Oduduwale see saavutus.