cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Origenes
Origenese surm
Photiuse järgi on Origenese surmast kaks varianti. Ühe kohaselt lõpetas Origenes oma elu märtrina Kaisareas Deciuse ajal. Teise variandi kohaselt elas ta Volunianuse ajani, mil ta suri ja maeti 69-aastaselt Foiniikia linnas Tüüroses. Photius ise pooldab teist varianti, sest Origenesest on säilinud kirjad (tegemist võib olla ka kellegi teise võltsingutega), mis pärinevad Deciuse tagakiusamiste järgsest ajast. Nende kohaselt lasti Origenes vabaks, kui Decius suri. Kohus ei olnud ta hukkamisega kiirustanud. Loodeti, et see kuulus kristlane taganeks oma usust, sest sellel oleks olnud soodsad tagajärjed. Kirjade järgi ta usust aga ei taganenud.
Origenese teosed
Aleksandria mõttemaailma iseloomustab Pühakirja allegooriline tõlgendamine. Origenes ei kasutanud seda meetodit esimesena, kuid ta oli selles üks mõjukamaid.
Eksegeetilised teosed
Origeneselt on kolme liiki eksegeetilisi teoseid: mahukad kommentaarid, jutlused ja lühikokkuvõtted raskesti mõistetavate kohtade tähenduse kohta.
Kommentaarid on sidusad ja hästi arendatud interpretatsioonid mingi teksti kohta. Nende mahukusest võib aimu saada, kui mõelda, et Johannese sõnade "Alguses oli sõna" kommentaaride kirja panemiseks kulus terve rull. Kreeka keeles on säilinud kaheksa raamatut "Matteuse evangeeliumi kommentaare" ja üheksa raamatut "Johannese evangeeliumi kommentaare". Ladina keeles on säilinud kellegi tundmatu tõlgitud "Kommentaarid Püha Matteuse kohta", mis algavad XVI peatükiga, kolm ja pool raamatut "Kommentaare Ülemlaulu kohta" ja sisukokkuvõte "Kommentaaridest Apostlite kirjade kohta". Kaks viimast on ladina keelde tõlkinud Rufinus.
Säilinud jutluste nimekiri on pikk ja oli tegelikkuses tõenäoliselt veel pikemgi, kui arvestada, et mõnede allikate järgi pidas Origenes jutlusi iga päev. Kreeka keeles on neid säilinud 21, ladina keeles 118 Rufinuse tõlgitut ja 78 Hieronymuse tõlgitut ja veel mõned, mille autentsus on kahtluse all. Origenest on kutsutud ka jutluste isaks, sest tema panus jutluste populaarseks muutmisel oli väga suur. Jutlustest leiab väga palju õpetlikke detaile tollaste kirikutavade, institutsioonide, distsipliini, liturgia ja sakramentide kohta.
Lühikokkuvõtteid ei ole paraku peale mõne lühikese fragmendi säilinud.
Teised teosed
Origenese kirjadest on säilinud ainult kaks. Üks Gregorius Thaumaturgusele Pühakirja lugemise teemal ja teine Julius Africanusele "Taanieli raamatu" kreeka lisade kohta. Kaks väiksema mahuga teost on säilinud täielikult: "Palvest" ("On Prayer") ja "Veenmine martüüriumiks" ("Exhortation to Martyrdom"). Suurematest teostest on säilinud samuti kaks: "Contra Celsum" originaaltekstina ja "De principiis" Rufinuse ladinakeelse tõlkena.
Origenese tähtsaimaks tööks võib pidada "Hexaplad", mis on kokkuvõttev ja võrdlev teos Vana Testamendi kuuest tõlkeversioonist. Juutidega peetud vestluste käigus sai Origenesele selgeks, et heebrea piibli ja "Septuaginta" vahel on olulised erinevused. "Hexapla" ongi üles ehitatud kuue paralleelse tulbana, millest igaüks põhineb erineval tekstil: heebrea tekst, heebrea teksti transliteratsioon kreeka keelde ja neli kreekakeelset versiooni. "Septuaginta" tulbas märkis Origenes ristiga need lõigud, mida võis leida kreeka keeles, kuid mida ei leidu heebrea tulbas. Kui heebrea tulbas leidus midagi, mida ei olnud "Septuaginta" tulbas, lisas Origenes puuduva lõigu ühest kreeka versioonist ja märkis selle tärniga.
Kloriidid
Kloriidid on kas vesinikkloriidhappe soolad või orgaanilised ühendid, mis koosnevad kloorist ja mingist muust elemendist. Kloriidid koosnevad tavaliselt kahest elemendist, kuid soolade puhul, mis sisaldavad ühendioone, võib kloriidi koostisse kuuluda üle kahe elemendi.
Basel-Landschafti kanton
Basel-Landschaft ehk Baseli maakanton on kanton Šveitsi põhjaosas. Piirneb loodes Prantsusmaaga ja põhjas Saksamaaga.
Kloriidid
Kloori ühendid metalliga on soolad ning keemiliseks sidemeks on seal iooniline side. Kloriidide puhul, mis kujutavad endast kloori ühendit mittemetalliga, on tegu kovalentse sidemega, kuigi ühine elektronpaar on tavaliselt rohkem kloori poole tõmmatud (välja arvatud kloori ühendid hapnikuga (klooroksiid) ja fluoriga (kloorfluoriid)).
Basel-Landschafti kanton
Riigiõiguse seisukohalt on Basel-Stadt poolkanton ja saab saata vaid ühe esindaja Kantonite Nõukogusse.
Kloriidid
Mõni kloriid kuulub mõnda aineklassi orgaanilises keemias. Näiteks süsiniktetrakloriid on nii kloriid kui ka kloroalkaan.
Basel-Landschafti kanton
Kantonis on 86 valda.
Basel-Landschaft on saksakeelne. Umbes 19,1% elanikest on immigrandid.
Tänapäeva piirides tekkis kanton 1833. aastal, kui Basel-Stadt eraldus omaette kantoniks.
Doomino
Mängureeglid
Igale mängijale jagatakse kätte seitse klotsi, ülejäänud pannakse tagasi maha. Klotse tuleb asetada lauale nii, et uue klotsi ühe osa täppide arv kordaks rivi viimase klotsi viimase osa täppide arvu. Kui sobivat arvu pole, siis tuleb maast uus klots võtta. Võidab see, kellel klotsid enne otsa saavad või vähem klotse kätte jääb.
Perfektiivne aspekt
Perfektiivne aspekt on keeleteaduses piiritletud situatsiooni väljendus lauses.
Perfektiivse aspekti väljendamine sõnaga ära
Verbipartikkel ära on väga selge, paljudesse kontekstidesse sobiv analüütiline vahend perfektiivse aspekti väljendamiseks. Seda juhul, kui ära ei väljenda suunda: Läks ära.
Kui lause lõpetab rõhuline perfektiivsuspartikkel ära, on olukorra lõpetatus selgelt vormistatud. Vastasel juhul tunduvad laused lõpetamatutena, seda eriti suulises kõnes: Poiss raiskas taskuraha; Ma lugesin ajakirja; Ema koristas köögi.
Tänapäeva eesti keeles kasutatakse sõna ära perfektiivsusmarkerina kõikvõimalike tegusõnade puhul: Ostsin auto ära. Lapse lemmikloom suri ära.
Peale perfektiivse aspekti väljendamise mõjutab ära ka lause infostruktuuri, sõnajärge ja rütmistruktuuri.
Vrd Päike sulatas magusa jäätise (tuntud) ära - Päike sulatas ära magusa jäätise (tundmatu).
Olevi gild
thumb|Olav Haraldsson. Keskaegne puuskulptuur. [[Överselö kirik Mälareni järve Selaöni saarel Rootsis]]
Olevi gild oli (ladina keeles fraternitas sancti Olavi) oli gild, mis tegutses Tallinnas keskajast Rootsi aja lõpuni. Olevi gild sai nime kaitsepühaku püha Olafi (Norra kuningas Olav II Haraldssoni) järgi. Olevi gildi on esmamanitud ajalooürikuis 1341. aastal. Algselt oli gild kodanikke koondav vaimulik vennaskond, muutudes alles hiljem käsitöölisi ühendavaks gildiks. 17. sajandil (1698. aastal) liideti Olevi gild Kanuti gildiga.
Gildi rajamise aeg on teadmata. Esimest korda mainiti teda kirjalikes allikates 1341, aga ta võidi asutada juba 13. sajandil.
Oleviste gildi kuulus 16. sajandil 8 käsitööliste tsunfti ja esialgu oli ta sotsiaalselt staatuselt umbes võrdne Kanuti gildiga, sest madalamad käsitöölised kuulusid Püha Ihu gildi. 1520. aastatel reformatsiooni ajal Püha Ihu gild lõpetas tegevuse ja selle tsunftid jätkasid Oleviste gildis, mille staatus muutus seega madalamaks Kanuti gildi omast.
Aastal 1698 Oleviste gild suleti ja sellesse kuulunud tsunftid jätkasid Kanuti gildis.
Gildi kuulusid Tallinna linnakodanikest lihtsamate käsitööaladega tegelenud tsunftide käsitöölised. Osa tsunfte kuulusid kuni 16. sajandini Püha Ihu Gildi, nende üleminek Püha Olavi Gildi ei ole kindel.
Gildi ei pääsenud kangrud kui põlgusväärsed, kuna nende töö eeldas kedruse töötlemist uriiniga.
Gildihoone
Olevi gildil oli alates 14. sajandist maja, mis asus Pikk tänav 24 asuva hoone kohal. Aastatel 1419–1422 ehitas gild oma hooned ümber ja tänava äärde kerkisid kaks viilmaja. Vasakpoolne, väiksem hoone, mille viilu ülaosas asub gildi kaitsepühaku püha Olevi kujutis, oli eeskoda, parempoolne suurem ehitis oli gildisaal, mis on Tallinna ilusaim keskaegne profaanruum.
Olevi gildi hooned said kannatada 1697. aasta Tallinna tulekahju ajal, milles hukkus ka gildiruumides olnud gildi arhiiv. Pärast Olevi gildi sulgemist ehitati hooned aitadeks. Gildi eeskoja hoone omandas 1806. aastal naabermajas Mustpeade Majas asuv Mustpeade vennaskond ja ehitas selle 1834. aastal ümber Mustpeade vennaskonna klubiruumideks. Viimase Olevi gildi hoonetest, kahelöövilise võlvitud Gildisaali ostis Mustpeade vennaskond 1919. aastal. See liideti aastatel 1919–1922 Ernst Gustav Kühnerti juhendamisel toimunud renoveerimise järel vennaskonna klubiruumidega.
Hearts of Iron
"Hearts of Iron" (HoI) on suurstrateegia arvutimäng, mille on välja töötanud Rootsi mänguarendaja Paradox Entertainment ja Strategy First. Mäng toimub aastatel 1936–1947. Mängus saab juhtida ükskõik millist Teise maailmasõja aegset riiki, sealhulgas Eestit. Mäng avaldati 2002. aastal Windowsiga arvutitele. Macintoshi versiooni avaldas Virtual Programming. Juhtprogrammeerija oli Johan Andersson. "Hearts of Ironi" järg "Hearts of Iron II" sisaldab mitmeid muudatusi.
200. jalaväerügement
200. jalaväerügement (soome keeles Jalkaväkirykmentti 200) oli Teise maailmasõja ajal Jätkusõjas Soome armee koosseisus võidelnud eestlastest (niinimetatud soomepoistest) koosnenud väeüksus.
Soomepoiste liikumine sai alguse 1939. ja 1940. aastal Eestist Soome põgenenud meestest, kes soovisid anda oma panuse hõimunaabrite võitlusele pealetungiva punaväe vastu Talvesõjas. 8. veebruaril 1944 kirjutas Mannerheim alla käskkirjale 200. jalaväerügemendi (JR 200) moodustamiseks. Rügemendiülemaks määrati Eesti sõjakoolis õppinud ja eesti keelt valdav kolonelleitnant Eino Kuusela. Formeeriti kaks pataljoni, tankitõrje-, miinipilduja- ja sidekompaniid, töötasid nii ohvitseride kursused kui ka allohvitseride kool. Koguarv oli umbes 1700 inimest.
Hearts of Iron
Mängu sisu
Tähtis on Teine maailmasõda üle elada. Mängija võib põhjustada või tunnistada ajaloos toimunud sündmusi.
200. jalaväerügement
Lahingud Soomes
9. juunil 1944 algas Nõukogude Liidu suurrünnak Karjala kannasel ning sama päeva õhtul allutati Jalkala välilaagris väljaõppel olev 200. jalaväerügemendi 1. pataljon 10. jalaväediviisil.
10. juunil said pataljoni 1. ja 2. kompanii käsud liikuda Tulokkaasele ning 3. ja 4. kompanii Haapalale. 3. ja 4. kompanii saavutasid kontakti Punaarmee eelüksustega Pullise küla ees, 1. ja 2. kompanii kohtas venelasi Jäppila ruumis, pärast eelsalkade tagasilöömist võtsid kompaniid sisse kaitsepositsiooni Joutselanjärvi–Lamminsuo positsioonil. Et pataljoni esialgse ülesande täitmine oli muutunud võimatuks, andis pataljoniülem õhtul käsu lahingutegevusest vabadele meestele ehitada välja tagavarapositsioonid Saunajoele kasutades ära Talvesõja ajal sinna tehtud kaitserajatisi. Tööd jätkusid terve öö ning järgmiseks hommikuks olid positsioonid rahuldavas seisukorras. Õhtul selgus, et paremal asuv Pera-Kuokkala küla on veel soomlaste valduses kuid nende ja pataljoni vahel asub rindes 3 kilomeetri suurune katmata auk.
11. juunil kell 00.05 sai pataljon käsu tõmbuda tagasi enne valmistatud positsioonidele kella 5.00-ks, mis ka õigeaegselt täideti. Kella 6.00 ajal algas uus venelaste rünnak, mis tõrjuti. Pärast seda rünnakut muutus pataljoni positsioon raskeks, sest paremal tiival asuv soomlaste väeüksus tõmbus tagasi. Vasakpoolne naaber oli varem juba taganenud ning vaenlane oli neile järgnedes pataljoni positsioonidest mööda liikunud. Natukese aja pärast algas uus rünnak, seekord juba 10–12 tanki toel. Kompaniid jäid ka seekord paigale, tankide vastu oli pataljoni käsutuses üks diviisist saadetud tankitõrjesuurtükk. Kell 8.45 saabus diviisist taganemiskäsk, mille täitmine oli seekord pideva vaenlase pressingu tõttu raskendatud. Kell 13.25 taganes pataljon läbi põleva Raivola küla Roslivo jõe sillale. Käsu kohaselt liikus pataljon VT-kaitseliinile ning siirdus Sahaküla juures positsioonidele.
Hearts of Iron
Kriitika
Mäng on keelatud Hiina Rahvavabariigis, sest mängus võivad Tiibet, Xinjiang ja Manzhou olla iseseisvad riigid ning Taiwan Jaapani osa.
200. jalaväerügement
Lahingud Soomes
12. juunil tõmmati pataljon rindelt välja ning suunati Vammeljärve äärde puhkusele. Kahe päevaga oli pataljon kaotanud 14 meest langenutena, 37 haavatutena ja 58 kadunutena.
13. juunil allutati pataljon 2. diviisile ning suunati Kannuksemäe ruumi, kus pataljon asus 5–6 kilomeetri kaugusele rindest viivituspositsioonidele. Õhtul anti pataljonile käsk moodustada sajameheline löögirühm rindes oleva sissemurde likvideerimiseks, valik langes 3. kompaniile ja jäägrirühmale. Järgmisel päeval kell 2.50 alanud vasturünnak ebaõnnestus, langes jäägrirühma ülem leitnant Ristseppäla ja 9 meest, haavatuid oli 29. 3. kompanii ja jäägrirühm jäid rindele. Kompanii vahetati õhtul 1. kompanii poolt välja.
15. juunil suunati ka 2. kompanii rindele.
16. juunil kell 15.15 anti taandumiskäsk ning pataljon taganes kuni 17. juunil Punnusjärvi–Kirkkojärvi joonele.
18. juunil tõmmati pataljon rindelt välja, allutati Ratsaväebrigaadile ning suunati Viipurinlahdelle. 2. diviisi alluvuses olles olid pataljoni kaotused 12 meest langenuna, 52 haavatuna ja 7 kadununa.
Samal ajal kui 1. pataljon rindel võitles, valmistusid rügemendi ülejäänud osad (staap, 2. pataljon, 13. kompanii ja 14. kompanii) palavikuliselt sõjategevuseks. 18. juunil tuligi käsk liikuma minekuks ning rügemendi osad saabusid 21. juunil Viipurilahdelle rindele. Rügemendi üksused allutati Uurase lõigu ülemale, kolonel von Essenile ning asusid positsioonidele Viiburilahe rannajoonele. Alates 20. juunil asus rügemendi 1. pataljon positsioonidel 10 kilomeetrit vasakul ülejäänud rügemendi osadest Lihaniemi lõigus. Raskemini kaitstav koht oli Leppäsaar millele venelased üritasid 22. ja 23. juunil tugeva suurtükitule toel dessanti maandada. Mõlemad katsed löödi tagasi. Rohkem suuremaid rünnakuid pataljoni positsioonidele ei sooritatud, kuid pidevalt üritas vaenlane väikeseid luuregruppe rannale saata. Nagu kogu rindelõik oli ka pataljon pideva häiriva suurtüki ja miinipilduja tule all.
2.–4. juulil osalesid 13. kompaniist üks miinipildurite rühm ja 14. kompaniist üks tankitõrjekahur Uudenmaa tragunirügemendile allutatuna Suoniosaare lahingus. Saarelt taganemisel miinipildujad ja tankitõrjekahur hävitati. Miinipildurite rühm kaotas kaks meest haavatutena.
7. juulil lahkus 2. pataljon Uura lõigust ning vahetas välja 1. pataljoni paremal tiival asunud Häme ratsarügemendi.
10.–15. juulil allus rügement taktikaliselt 122. Saksa grenaderidiviisile. Erilist lahingutegevust sel ajal ei toimunud, välja arvatud segav suurtükituli ja õhurünnakud.
16. juulil tõmmati rügement rindelt välja ja suunati 15. diviisi alluvusse Vuoksela–Kivinieme lõiku Vuoksi jõe joonel. Üleviimise ajal 17. juulil määrati 1. pataljoni ülemaks kapten Voldemar Pärlin ja 2. pataljoni ülemaks major Juhan Peiker. Rügemendi alluvusse anti Linnoituspataljoona 4. ja Linnoituspataljoona 5. 18. juulil võttis rügement vastutuse rindelõigu eest 15. jalaväerügemendilt üle. Uus rindelõik oli rahulik ja erilist lahingutegevust seal ei toimunud.
12. augustil andis rügement Vuoksela–Kiviniemi lõigu üle ja koondati Humalaiste küla ümbrusse, et sealt edasi Eestisse siirduda.
200. jalaväerügemendi kaotused langenutena oli 9 ohvitseri, 26 allohvitseri ja 254 reameest.
Eesti otsus tagasipöördumise kohta
Lahingute vaibumine tekitas rügemendis kasvava küsimuse, kas kõrvalises rindelõigus Soomes istumise järel poleks targem tagasi pöörduda Eestisse, kus käisid vihased heitlused sissetungiva Punaarmeega. Kutset Eestisse tagasi pöörduda oli rügement oodanud juba mõnda aega. Tagasipöördumine oli arutlusel 1944. aasta veebruaris, kui Punaarmee Eestisse tungis, kuid siis ei peetud seda mõistlikuks. Mida aeg edasi, seda suuremaks muutus võitlejate kojupöördumissoov. 25. juulil langes Narva, algasid rasked heitlused Sinimägedes, kodumaa vajas iga meest, kes jaksas relva kanda. Peamiselt lootis Rahvuskomitee loomulikult eesti üksustele. Leo Talgre asus ette valmistama ning eesti üksuste juurde laiali saatma raadiojaamadega varustatud sidemehi, kes pidid otsustaval hetkel tagama side Rahvuskomitee ja eesti üksuste vahel. Kodumaale otsustati kutsuda ka "päris eesti üksus" – Jalaväerügement 200 –, millest pidi saama peamine tugi Eesti iseseisvuse taastamisel. Kuigi algatus selleks tuli soomepoistelt ja saadik Aleksander Warmalt juba varem, otsustati küsimus Eesti Vabariigi Rahvuskomitee istungil Jüri Uluotsa ettepanekul. Seejuures polnud arvamused rügemendi kojutoomise suhtes sugugi üksmeelsed, mistõttu otsus langetati hääletamisel.
Tagasipöördumine
Teade, et rügemendile JR 200 antakse võimalus Eestisse tagasi pöörduda, jõudis selle võitlejateni 12. augustil, kui saabus Peakorteri luba rügement koju lasta. Soomest lahkumist ei tehtud siiski kellelegi kohustuseks. Igaüks pidi ise otsustama, kas ta tahab jääda Soome või minna Eestisse. Relvi soomlased kaasa ei andnud, ka polnud selged tagasipöördumise täpsed tingimused. Need jäidki lõpuni selgusetuks. Teati vaid, et sakslased tagasid kojupöördujatele isikliku julgeoleku, välja arvatud Karl Talpakule ja veel mõnele Saksa-vastase vastupanuliikumise aktiivsele tegelasele. Ka polnud garantiid selle kohta, et Eestisse tagasi pöördunud rügement jäetakse kokku. Lõpliku vastuse pidi igaüks andma 13. augustil, kui küsimusele Soomest lahkumisest tuli vastata kas eitavalt või jaatavalt. Oma otsus tuli kinnitada allkirjaga. Soome otsustas jääda 163 meest, Eestisse siirdus 1628, kohal polnud 130 meest.
Tagasi Eestis
19. augustil kell 10.40 saabus JR 200 Paldiski sadamasse. Juba tükk aega enne saabumist olid mehed kogunenud laevadele ning ootasid kannatamatult kodumaa ranniku nähtavale ilmumist. Paldiskis laaditi rügement kähku laevalt maha. Kuna vastuvõtjaid polnud näha, marssis rügement iseseisvalt läbi Paldiski suurele maanteele. Lõuna paiku saabus kohale SS-Hauptsturmführer Erich Palk koos Eesti SS-i ja Politseijuhi SS-Brigadeführeri ja politsei kindralmajori Hinrich Mölleri adjutandiga, kes pidid Soomest tulnud meeste eest hoolt kandma. Peagi jõudsid Paldiskisse kindralinspektor Johannes Soodla, staabiülem kolonelleitnant Alfred Luts ja kapten Johan Holberg, kes esindasid Eesti Vabariigi Rahvuskomiteed ning olid väga pettunud, et rügement oli saabunud relvadeta.
200. jalaväerügemendi lõpp
Eestisse tagasitulnud JR 200 tükeldati väiksemateks väeüksusteks (I Pataljon liideti 20. eesti diviisi, 46. Relva-SS Grenaderirügemendi III Pataljoniks ja II Pataljon saadeti 20. eesti diviisi väljaõppepataljoni Kloogale) ning liideti teiste Saksa vägede juhatuse all olevate saksa ja eesti väeosadega.
Pärnu komtuur
Pärnu komtuur (saksa keeles Komtur von Pernau) oli Liivi ordu käsknik, kes valitses Pärnu komtuurkonda.
Esimene Pärnu komtuur astus ametisse tõenäoliselt 1265. aastal, mil Uus-Pärnu sai linnaõigused. Viimane Pärnu komtuur Rutger Lüdinghausen-Wulff lahkus ametist Liivi ordu likvideerimise tõttu 1562. aastal.
Pärnu komtuur oli küllaltki oluline käsknik, kuid ei kuulunud siiski tavaliselt ordut juhtivasse kõrgemasse nõukokku. Ühestki teadaolevast Pärnu komtuurist ordumeistrit ei saanud.
Virgini jõgi
thumb|Virgini jõgi on märgitud rohelisega Virgin on jõgi Põhja-Ameerikas. Algab Colorado platoolt, voolab läände ja edelasse, läbides kanjoneid. Suubub paremalt Coloradosse. Jõe pikkus on 322 km.
Benguela hoovus
pisi|Benguela hoovus on kujutatud sinisega joonise paremal keskel Benguela hoovus on külm hoovus Atlandi ookeani kaguosas. Hoovab Aafrika rannikul Hea Lootuse neemest põhja.
Tantsusammud
Tantsusammud on kindlad jalgade, käte ja keha liikumisviisid, mis esinevad paljudes tantsudes ja teatud võimlemise stiilides. Paljudel tantsudel on oma iseloomulik põhisamm. Kui samm üldises tähenduses on keharaskuse üleviimine teisele jalale, siis üks tantsusamm koosneb sageli mitmest sammust.
Benguela hoovus
Külma vee tõttu on hoovus kalarikas.
Nulljoon
Nulljooneks nimetatakse paindel neutraalkihi ja ristlõike lõikejoont.
Tantsusammud
Seltskonnatantsus kasutatakse tihti tantsusammude rahvusvahelisi ingliskeelseid ja inglise keele kaudu teistest keeltest tulnud nimetusi (whisk, rock step, grapevine, drunken sailor, hockey stick, chicken walk jt). Klassikalise tantsu (balleti) sammude nimetused on prantsuskeelsed (ronde, jeté, plié, chassé).
Remscheid
Remscheid on kreisivaba linn Saksamaa lääneosas Nordrhein-Westfaleni liidumaal.
Ajalugu
Remscheid on asutatud 12. sajandil. 1818. aastal sai linnaõigused, kuid naaberlinn Lennep, mis hiljem Remscheidiga liideti, sai linnaõigused juba 1230. aastal. 1888. aastal sai kreisivaba linna staatuse. Remscheid, Lennep ja Lüttringhausen liideti üheks linnaks 1929. aastal.
Lennepis, mis on tänapäeval Remscheidi linnaosa, on sündinud Wilhelm Röntgen. Linnas asub Röntgenimuuseum.
Tekstiil
300px|thumb|right|Valik tavalisemaid tekstiilitüüpe. Vasakult: [[puuvill, samet, trükitud puuvill, kalingur, vilt, satään, siid, kotiriie, polüester- ja puuvillkiust segakangas]] Tekstiil on materjal, mis koosneb loodusliku või kunstliku materjali kiudude (niidi, lõnga) võrgustikust. Tekstiile valmistatakse kangakudumise, silmuskudumise, heegeldamise, viltimise või sõlmimise (makramee) teel.
Tekstiilitüübid
Tekstiile on võimalik valmistada paljudest materjalidest, mida päritolu järgi jaotatakse neljaks: loomsed, taimsed, mineraalsed ja sünteetilised. Enne 20. sajandit valmistati tekstiile vaid looduslikest kiududest (loomsed, taimsed ja mineraalsed).
Loomset päritolu tekstiilid
Loomse päritoluga tekstiilid on tavaliselt valmistatud loomakarvadest.
Sünteetilised kiud
Sünteetilised kiud on saadud nafta, kivisöe, maagaasi jms töötlemisel. Kõiki sünteetilisi tekstiile kasutatakse peamiselt rõivatööstuses. Sünteetilised tekstiilid on vastupidavad ja kerged, neid on kerge hooldada ja pesta, need kuivavad kiiresti. Puhtast sünteetikast rõivad ei lase õhku läbi ja soodustavad higistamist. Kõrge temperatuuri juures hakkavad sünteetilised kiud sulama.
Vaata ka
النسيج
Tihu järved
pisi|Suur Tihu järv sügisel Tihu järved on järvestik Hiiumaa keskosas, kus loode-kagusuunalises vagumuses paikneb järjest kolm järve. Järvedest kagupoolseim on Tihu järv, järgnevad Keskmine ja Kolmas järv.
Ludvig August Mellini "Liivimaa atlase" kaardil kandsid need Männamaa (Mönama) järvede nime.
Tihu järved paiknevad ahelikuna kagu-loodesuunalises vagumuses. Kõige suurem ja ühtlasi kagupoolseim on Tihu Suurjärv (ka Tihu Esimene järv või Männamaa järv), mille pindala on 85 ha ja suurim sügavus vaid kuni pool meetrit. Loode poole liikudes jõuame 2,7 ha suuruse ja ainult pisut sügavama (kuni 0,6 m) Tihu Keskmise järveni (ka Tihu Teine järv). Järgmine, 4,6 ha suurune Tihu Kolmas järv (ka Väikejärv) on ühtlasi sügavaim (kuni 1,5 m).
Tihu järvestiku, eelkõige Suurjärve veetaset on 1930. aastal meetri jagu alandatud, seetõttu kujuneski sinna madalaveeline ja pehmete kallastega veekogu, mis sobib hästi pesitsuspaigaks rikkalikule vee- ja soolinnustikule.
Järves elab ka haruldane apteegikaan ehk kirjukaan (II kaitsekategooria).
Järvi ümbritsevas Õngu ehk Tihu soos kasvab mitmeid ohustatud taimeliike, nagu atlantilise kliimaperioodi jäänuk lääne-mõõkrohi, harilik sookäpp ja alpi võipätakas (II kategooria), harilik porss (III kategooria) jt. Sooga piirnevas metsas on endale pesapaiga leidnud merikotkas.
Udsu järv
Udsu järv (ka Uutsu järv, Linsi järv ja Kokajärv) asub Valgamaal Tõrva vallas Jeti külas. Järv kuulub Koorküla järvestikkku. Ta on Rõuge Suurjärve (38 m) ja Väike-Palkna järve (32 m) järel sügavuselt Eestis kolmandal kohal (30,25 m). Mõningate andmete kohaselt on Udsu järve sügavus kohati kuni 33 meetrit.
Järv asub Sakala kõrgustiku lõunaosas. Järvest 200 m kaugusel asub Koorküla Valgjärve põhjasopp.
Taimestik on liikide arvu poolest keskmine: esineb umbes 19 liiki makrofüüte.
Kaladest on rohkearvuliseimad ahven ja särg, mõnevõrra vähem leidub latikat, haugi, kokre ja linaskit.
Järv on Koorküla looduskaitseala Udsu sihtkaitsevööndis.
Kavitatsioon
Kavitatsiooniks nimetatakse nähtust, kui vedeliku voolamisel voolu pidevus katkeb ja vedelikku tekivad tühikud ehk kavernid.
Miks tekib kavitatsioon
Tühikute teke on seotud vedeliku rõhu langemisega alla tema aurumise kriitilist rõhku. Vedelik aurustub ja vedelikus tekivad vedeliku auru mullid. Samuti võib madalal rõhul vedelikust eralduda temas lahustunud õhk. Õhu ja vedeliku auru mullid kaovad, kui rõhk vedelikus uuesti suureneb. Mullide tekkimine ja kadumine toimub suure sagedusega, kuni 1000 korda sekundis, see põhjustab lööke ning vibratsiooni. Metalli pinnaga kokku puutudes tekitab kavitatsioon metalli pinnakihis pulseerivaid pingeid, mis põhjustavad metalli väsimist ja kulumist.
Kavitatsioonkulumine
On täheldatud, et mullide kadumisel sööstab vedelik tekkinud tühikusse suure kuni 1000 m/s kiirusega. Samal ajal võib rõhk mulli täitva vedeliku servas tõusta kuni 100 000 baarini (1 baar on ligikaudu võrdne normaalrõhuga). Kui sellise kiirusega liikuvad vedeliku osakesed põrkuvad metalli pinnaga, löövad nad sealt lahti väikeseid metalli osakesi, mis ongi kavitatsioonkulumise põhjuseks. Kavitatsiooniga kaasneb iseloomulik põrisev heli, mis hoiatab tekkinud kavitatsiooninähtuse eest (näiteks veetorude kõmisemine paneelmajades on tingitud kavitatsioonist).
Kavitatsioon pumpades
Pumpades tekkiva kavitatsiooniohu vähendamiseks paigutatakse pump võimalikult paagis oleva vedeliku tasapinna lähedale või vahetult vedeliku sisse. Nii vähendatakse ohtliku vaakumi teket pumba imemistorus. Jaoturites kasutatakse kavitatsiooniohu vähendamiseks erikujulisi siibreid või püütakse vähendada rõhulangu jaoturis. Torustikus saab kavitatsiooni vähendada vedeliku voolukiiruse vähendamise teel.
Oluline
Oluline on seadmetes kasutada valmistaja poolt soovitatud rõhku. Mineraal-, sünteetiliste ja taimsete õlide aurumisrõhk on 0,2 baari, vesiemulsioonidel 0,1 baari.
Heinrich I
Heinrich I on olnud mitme valitseja nimi.
Hüdrovedelik
Töövedelikud on hüdroajamis energiakandjateks. Töövedelikuga kandub pumba poolt vedelikule antud hüdrauliline energia vedeliku vooluhulga ja rõhu näol hüdrosilindrisse või hüdromootorisse, kus see muudetakse kolvi sirgjoonelise liikumise või mootori väljuva võlli pöörlemise mehaaniliseks energiaks.
Töövedeliku lisaülesanded
Lisaks põhiülesandele on töövedelikul täita hüdroajamis veel teisigi ülesandeid.
Töövedelikule esitatavad nõuded
Töövedelikule esitatakse rida nõudeid, mis peavad tagama hüdroajami tõrgeteta ja ohutu töö ning ajami pikaealisuse.
Töövedeliku vahetamisel hüdrosüsteemis ei tohi kasutada teist liiki vedelikku, kuna on oht rikkuda tihendeid, mis tähendab süsteemi remonti.
Mineraalõlid
Mineraalõlid on hüdroajamites kõige enam kasutatavad vedelikud. Nad sisaldavad ekspluatatsioonilisi omadusi parandavaid lisandeid. Nad ei ole kasutatavad tule ja plahvatusohtlikes tingimustes. Maksimaalne kasutustemperatuur 60–90 °C, hangumistemperatuur −12...–70 °C. Kasutamisoludest lähtudes jagatakse mineraalõlid sisetingimustes ja välistingimustes kasutatavateks ning arktilisteks õlideks.
Sünteetilised hüdrovedelikud
Sünteetilisi hüdrovedelikke toodetakse eteenist, mis on nafta destilleerimise saadud. Tootmise käigus saab vedelikule anda täpselt soovitud omadused, mistõttu nad on paremad kui mineraalõlid. Neil on kõrge viskoossusindeks, nad taluvad kõrgeid temperatuure, nende hangumistemperatuur on madal ja kasutusiga pikk. Sünteetiliste hüdrovedelike kasutamist piirab nende kõrge hind.
Taimsetel õlidel põhinevad hüdrovedelikud
Taimsetel õlidel põhinevad hüdrovedelikud on omadustelt lähedased mineraalõlidele, kuid neil on paremad määrivad omadused ja nende viskoossus sõltub rõhust vähem kui mineraalõlidel. Samal ajal on madalatel temperatuuridel nende omadused nigelamad võrreldes mineraalõlidega. Nad on keskkonnasõbralikumad ja sellepärast on viimastel aastatel suurenenud nende kasutamine hüdraulikas.
Mittesüttivad hüdrovedelikud
Mittesüttivaid hüdrovedelikke kasutatakse ajamites, mis töötavad tule- ja plahvatusohtlikes ruumides. Nad jagatakse väheviskoosseteks vedelikeks ja vedelikeks, mille viskoossus vastab mineraalõli viskoossusele. Levinumad on mittesüttivad hüdrovedelikud, mis on määratud VDMA standardiga, lehed 24317...24320.
Mittesüttivate vedelike omadused on muutuvad suurtes piirides ja nende tihedus on suurem kui õlidel baseeruvatel vedelikel. Vett sisaldavate vedelike korral ei tohi kasutada tselluloosifiltreid, kuna need lagunevad vee toimel.
Hüdrovedelike markeerimine
Hüdrovedelike markeerimiseks on kasutusel mitmeid süsteeme sõltuvalt tootjamaa standarditest. Euroopas soovitatav ISO VG klassifikatsioon määratleb vedeliku tema viskoossuse järgi sentistooksides temperatuuril 40 °C, ISO VG1500 aga vedeliku omadusi parandavate lisandite olemasolu võib olla tähistatud lisamarkeeringuga:
Hüdrovedeliku tööea pikendamine
Hüdrovedeliku tööiga saab pikendada efektiivse filtreerimisega ja vedeliku töötemperatuuri hoidmisega soovitavates piirides, alla 60 °C.
Töövedeliku jahutamine ja soojendamine
Töövedeliku kuumenemine hüdrosüsteemis on tingitud hüdroajami töötamisel tekkivate võimsuse kadude muutumisest soojuseks. Töövedeliku temperatuur ei tohi ületada 60–70 °C, vastasel juhul lüheneb oluliselt töövedeliku kasutusaeg ja väheneb vedeliku viskoossus, millega kaasnevad suurenenud kaod tihendites ja vedeliku määrivate omaduste halvenemine.
Töövedeliku temperatuur on sõltuv lisaks eralduvale soojushulgale veel ümbritseva keskkonna temperatuurist, seadme töörežiimist, vedeliku vooluhulgast torustikus.
Tekkinud soojus juhitakse ära kõigi süsteemi elementide, peamiselt aga hüdropaagi kaudu. Normaalse keskkonna temperatuuri korral piisab vedeliku jahutamiseks soojusvahetusest läbi paagi seinte, mille intensiivsuseks loetakse 4–5 W/m2 kohta. Suurema soojusliku koormuse korral võib paagi jahutamiseks kasutada ventilaatorit, millelt tulev õhuvool jahutab täiendavalt paagi seinu. Nii saavutatakse kuni viiekordne soojusvahetuse intensiivsuse suurenemine. Juhul kui ka selline jahutamine ei aita, tuleb kasutada spetsiaalseid vesijahutusel töötavaid jahutusseadmeid.
Hüdroajami kasutamisel madalatel temperatuuridel võib seadme käivitamisel tekkida probleeme seoses töövedeliku suure viskoossusega madalal temperatuuril, sest pump käivitub raskelt ning on probleeme vedeliku imemisega pumpa. Töövedeliku eelnevaks soojendamiseks kasutatakse elektrilisi soojendusvahendeid. Samuti on probleemi võimalik lahendada sobiva töövedeliku viskoossuse valikuga.
Hoiatus
Hüdroajamis kasutatav vedelik peab vastama seadme tehnilises juhendis toodud tingimustele vedeliku liigi ja viskoossuse osas. Muidu võib seadme töös ette tulla tõrkeid alates vedeliku ülekuumenemisest või lekete suurenemisest kuni tihendite hävimiseni. Mitte mingil juhul ei tohi segada eri liiki vedelikke.
Arnold Ree
Arnold Ree (4. märts (vkj)/ 17. märts 1913 Tallinn – veebruar 1990 Tallinn) oli eesti poksija. Ree oli 1939. aastal Eesti meister poolraskekaalus (kuni 175 naela ehk 79,4 kg).
Ree töötas Tallinnas metallitreialina, alates 1939. aastast ametikoolis õpetajana.
Alastair Windsor, Connaughti hertsog
Alastair Arthur Windsor Connaught (9. august 1914 London – 26. aprill 1943) oli Briti kuningliku perekonna liige, kuninganna Victoria pojapojapoeg ja pojatütretütrepoeg.
Sünd
Alastairi vanemad olid Arthur Connaught, kuninganna Victoria lapselaps, ning Alexandra Connaught, Edward VII lapselaps. Kuninganna Victoria järeltulijana meesliini pidi oli ta sünnijärgne tiitel 'tema kõrgus Connaughti prints Alastair'.
Windsori dünastia
20. novembril 1917 andis kuningas välja seaduse, mis piiras printsi ja printsessi tiitli nimetuse 'kuninglik kõrgus' andmise monarhi lastele, poegade lastele ja Walesi printsi elusoleva vanima poja elusolevale vanimale pojale. Teised monarhi lapselapsed pidid saama niisuguse tiitli ja nimetuse nagu hertsogi lapsed. Seega sai Alastairist Alastair Arthur Windsor, MacDuffi markii. Ta kasutas oma ema tiitlit, kuna oli sellele järjestuses esimene.
Armeeteenistus
Alastairi isa suri 1938 ning kui 1942 suri ka tema vanaisa, sai Alastairist teine Connaughti ja Strathearni hertsog ning Sussexi krahv. Need tiitlid kadusid Alastairi surmaga.
Konstantin Kanep
Konstantin Kanep VR II/3 (22. september 1893 Pärsama, Karja kihelkond, Saaremaa – 25. juuni 1965 Lund, Rootsi) oli Eesti sõjaväelane (kolonel, 1938).
Arthur Buxhoevden
Peter Eugen Arthur von Buxhoeveden VR I/2 (Saksamaal Peter Eugen Arthur Baron von Buxhoeveden, 16/28. märts 1882 Muratsi mõis Kuressaare kreis Venemaa Keisririik – 27. november 1964 Karlsruhe Saksamaa Liitvabariik) oli Venemaa Keisririigi ja Eesti sõjaväelane (kolonel).
Elulugu
Peter Eugen Arthur Buxhoeveden oli lõpetanud Tveri ratsaväekooli kornetina, võttis osa I maailmasõjast Venemaa Keisririigi Vene Keiserliku Armee koosseisus Saksa-Austria rindel, tõusis rittmeistriks ja teenis välja Püha Vladimiri IV järgu ohvitseriristi, Püha Vladimiri IV järgu, Püha Stanislavi ordeni III, II järgu ning Püha Anna IV, III ja II järgu, Püha Georgi risti IV järgu ordeni. pisi|left|A. v. Buxhoevdeni haud Tallinna [[Kaitseväe kalmistul, 2017]] Pärast Eesti iseseisvumist ja Eesti Vabadussõja algust teenis Eesti sõjaväes (kaitseliidus ja eesti väeosades, mitte baltisakslaste Balti pataljonis), osales Vabadussõjas, 1918. aasta novembris astus ta vabatahtlikult Saarte Kaitseliitu ja viidi üle Tallinna, kus oli Vabadussõja ajal 2. ratsaväepolgus ja ratsapolkude tagavaraeskadroni ja -divisjoni ülem.
Konstantin Kanep
1917. aastal astus Eesti rahvusväeosade 1. eesti jalaväepolku, 1918. aasta novembris oli Kaitseliidu Saaremaa maleva, Leisi malevkonna Pärsama roodu ülem.
Arthur Buxhoevden
Elulugu
Pärast Vabadussõda oli ta allohvitseride kooli ratsaväe õppeeskadroni ülem, Kindralstaabi Kursuste, hiljem Kõrgema sõjakooli lektor, ratsaväeinspektor ja aastatel 1923–1928 sõjaministri vanem käsundusohvitser.
1920. aastal ülendati Arthur Buxhoeveden kolonelleitnandiks ja 1924. aastal koloneliks, talle anti I liigi 2. järgu Vabadusrist ja Läti Karutapja III järgu orden.
Läinud erru 1928. aastal, tegeles Arthur Buxhoeveden Muratsis põllumajandusega, juhatas algusest lõpuni Eesti Vabadussõjalaste Liidu Saaremaa osakonda. Vabariigi Valitsuse otsusega 30. jaanuarist 1935 nr. XI lubati Pikalaenu Pangal kustutada temale antud riiklikud laenud kokku 880 krooni ulatuses. Kuni 25. juunini 1940 oli ta Sõjavägede Varustusvalitsuse hobusekasvatuse nõunik. 1941. aastal lahkus Nõukogude Liidu ohust tingituna Nachumsiedlungi (Umsiedlung) järelümberasumise käigus baltisakslastega Saksamaale.
Konstantin Kanep
1918. aasta detsembris oli Järva löögipataljoni ülem ja osales Järvamaa kaitsepataljoni ülemana ning 1. Eesti polgu ja 7. jalaväepolgu ning Soomusrongide diviisi soomusautode kolonni rooduülemana Vabadussõjas.
Vabadussõja järel teenis Sakala jalaväerügemendi III pataljonI ülemana ja Sõjaväe staabi Korraldusvalitsuses.
Arthur Buxhoevden
Elulugu
Sõjajärgsel Saksamaal oli ta veel tegev Eesti sõjapõgenike ja sõdurite organiseerimisel. Arthur von Buxhoeveden suri Karlsruhes 1964. aastal.
12. septembril 2014 maeti tema ja ta abikaasa põrm ümber Kaitseväe kalmistule.
Konstantin Kanep
Alates 1925. aastast oli Konstantin Kanep Tallinna Garnisoni Toompea lossi komandant.
Dwight Eisenhower
Dwight David Eisenhower (14. oktoober 1890 – 28. märts 1969), rahva seas tuntud kui Ike, oli USA sõjaväelane ja poliitik, USA 34. president.
Konstantin Kanep
17. juunil 1940 olid Kanep ja kolonelleitnant Oskar Kurvits kaks kõige kauem Eesti sõjaväes teeninud ohvitseri.
Dwight Eisenhower
Teise maailmasõja ajal tegutses ta liitlasvägede ülemjuhatajana Euroopas. Detsembris 1950 sai temast NATO esimene ülemjuhataja.
Lapsepõlv
Dwight David Eisenhower sündis 14. oktoobril 1890 Texase osariigis Denisonis oma vanemate kolmanda pojana. Kui Dwight oli aastane, kolis perekond Kansasesse ja asus elama Abilene 'i linnakesse. Sellest linnakesest sai Dwight Eisenhoweri noorpõlvelinn, kus möödusid tema kooliaastad ja kus ta raske tööga oma esimesed dollarid teenis.
Peres oli 6 poega. Dwight käis tööl meiereis, tööpäeva pikkus oli 14 tundi.
Sõjaväeline karjäär
Texases teenides tutvus Eisenhower oma tulevase abikaasa Mamie Doudiga. Nad abiellusid 1. juulil 1916. Abielust sündis kaks poega – Doud sündis 1917. aastal, kuid suri 2. jaanuaril 1921 kolmeaastaselt sarlakitesse. 3. augustil 1922 sündis Eisenhowerite teine poeg John, kes sarnaselt isaga astus sõjakooli. John lõpetas sõjakooli 6. juunil 1944 – Normandia dessandi alguspäeval – kus ta isa oli sõjaväe ülemjuhataja. Johni poeg David abiellus 22. detsembril 1968 Eisenhoweri asepresidendi ja tulevase presidendi Richard Nixoni tütre Juliega.
I maailmasõjas Eisenhower ei osalenud – ta otsustati saata Prantsusmaale, aga relvarahu Prantsusmaa ja Saksamaa vahel sõlmiti kõigest nädal enne Eisenhoweri lahkumist.
Pärast sõda jäi Eisenhower USA sõjaväe juurde tööle, kus tegi kiiresti karjääri, teenides näiteks missioonidel Panamas ja Filipiinidel.
II maailmasõjas sai Eisenhower kõrgeima sõjaväelise auastme – temast sai viietärnikindral. Sõjas juhtis ta operatsiooni "Overlord", mis oli osa Normandia dessandist.
Normandia dessant kulges edukalt suuresti tänu Eisenhoweri planeerimisele ja tegutsemisele. Seetõttu suhtuti pärast II maailmasõja lõppu Eisenhowerisse kui USA olulisimasse sõjakangelasse.
Presidendina (1953–1961)
Juunis 1943 oli üks poliitik soovitanud Eisenhowerile, et ta võiks pärast sõda saada USA presidendiks. Sõjaväelasena aga Eisenhower keeldus, uskudes, et kindral ei peaks osalema poliitikas.
Juulis 1947 lähenes toona suhteliselt ebapopulaarne president Harry Truman Eisenhowerile pakkumisega kandideerida presidendiks demokraadina 1948. aasta valimistel ning valida Truman asepresidendiks, kui armeekindral Douglas MacArthur võitnuks Vabariikliku partei eelvalimised. Eisenhower keeldus. 1948. aasta valimistel soovisid Eisenhowerit oma kandidaadiks nii demokraadid kui ka vabariiklased. Eisenhower aga keeldus ning väitis taas, et "eluaegsed, elukutselised sõjaväelased peaksid vältima kõrgematele poliitilistele ametikohtadele kandideerimast". Paljud arvasid, et Eisenhower laseb käest oma ainsa võimaluse olla president – Vabariikliku partei kandidaat, New Yorgi kuberner Thomas E. Dewey kogus kiirelt populaarsust ning arvati, et ta võidab 1948. aasta valimised ja teenib presidendina kaks ametiaega kuni 1956. aastani, kui Eisenhower olnuks 66-aastane ja liiga vana, et uuesti kandideerida.
1951. aastal tegi Truman Eisenhowerile uuesti ettepaneku, et ta kandideeriks 1952. aasta valimistel demokraadina. Just siis kuulutas Eisenhower end vabariiklaseks ning rääkis välja oma lahkarvamused demokraatidega.
1952. aasta valimistel oli Vabariikliku partei eelvalimistel neli kandidaati: Eisenhower, Ohio senaator Robert A. Taft, California kuberner Earl Warren ja endine Minnesota kuberner Harold Stassen. Stassen ja Warren võitsid ainult oma koduosariikide eelvalimised, peamine võitlus oli Eisenhoweri ja Tafti vahel. Eisenhowerit toetasid idaosariikide vabariiklased, keda juhtis Dewey. Idaosariiklased arvasid, et Ameerika peaks osalema külmas sõjas ja võitlema NSV Liidu vastu, ning peamiselt toetasid Roosevelti Uue kursi heaolupoliitikat. Kuna vabariiklased olid Valgest Majast eemal olnud juba 20 aastat, arvati, et populaarne Eisenhower oleks nende ainus lootus valimised võita. Tafti toetusbaas paiknes Kesk-Läänes, mis oli vägagi konservatiivne ja isolatsionistlik, ning neid iseloomustas viha Euroopa, eriti Suurbritannia vastu. Taft oli varem kaotanud 1940. ja 1948. aasta partei eelvalimised, ning nüüd 63-aastaselt sai ta aru, et see on tema viimane võimalus presidendiks kandideerida. Nii Eisenhower kui ka Taft võitsid partei eelvalimised viies osariigis, Eisenhower võitis Massachusettsis, New Hampshire'is, New Jerseys, Oregonis ja Pennsylvanias. Juulis Chicagos toimunud partei konverentsil olid pinged Eisenhoweri ja Tafti toetajate vahel suured, toimusid ka käsikähmlused. Lõpuks võitis Eisenhower partei eelvalimised. Ta saavutas Tafti toetuse, kui Eisenhower nõustus Tafti nõudmistega riigieelarve tasakaalustada ja võidelda "kodumaise sotsialismiga". Asepresidendiks valis Eisenhower California senaator Richard Nixoni.
Demokraatide eelvalimised võitis Illinoisi kuberner Adlai Stevenson noorem, asepresidendikandidaadiks valis partei Alabama senaator John Sparkmani. Vabariiklased kritiseerisid peamiselt Korea sõda, demokraadid aga vabariikliku Wisconsini senaator Joseph McCarthy nõiajahti. Eisenhoweri populaarsus teisest maailmasõjast, ning rahva sõjatüdimus Korea sõjast ja Trumani ebapopulaarsus aitasid Eisenhowerit valimistel, ning ta võitis 39 osariiki 442 valimiskogu häälega ja 34 075 529 häälega rahvahääletuse 55.2 protsendiga. Stevenson võitis ainult 9 lõunaosariigis, sai 89 häält valimiskogus ja 27 375 090 rahvahääletusel (44.3%). 20. jaanuaril 1953 sai Eisenhowerist USA 34. president.
Ehkki Eisenhowerilt oodati presidendina sõjakat tegutsemist ja käitumist, oli ta poliitika presidendina pigem rahumeelne. Eisenhower uskus, et külm sõda on võimalik võita ka majanduslikke vahendeid kasutades. Seetõttu esimese asjana presidendiametis otsustas ta lõpetada Korea sõja, mis oli alanud 1950. aastal.
Kütteväärtus
Kütteväärtus (kütuse eripõlemissoojus) on ühe massi- või mahuühiku kohta kütuse täielikul põlemisel eralduv soojushulk.
Kütteväärtus iseloomustab kütuse põletamisel saadavat maksimaalset energiahulka. Seda mõõdetakse tavaliselt tahke- ja vedelkütuste korral kilokalorites  ühe kilogrammi kütuse kohta (kcal/kg) ja gaaskütuste korral kuupmeetri kohta (kcal/m3). SI-süsteemi vastavad ühikud oleksid džaulides: kJ/kg ja kJ/m3. Kokkuleppeliselt on kalori väärtuseks defineeritud 4,1868 J.
Alumise kütteväärtusena mõistetakse põlemisel eralduvat soojushulka, eeldusel, et tekkiv vesi eraldub auruna. Ülemise kütteväärtuse puhul võetakse arvesse ka veeauru kondensatsioonisoojus.
Dwight Eisenhower
Presidendina (1953–1961)
Eisenhoweri võimuloleku ajal toimus USA-s erakordselt kiire majanduslik areng. Selle põhjuseks oligi just Eisenhoweri pigem rahumeelne välispoliitika. Algas tõeline majanduslik õitseng USA-s. Eisenhoweri suurim programm oli üleriigilise kiirteede süsteemi (Interstate Highway System) loomine 29. juunil 1956.
Kütteväärtus
Kütteväärtust määratakse harilikult kalorimeetri abil.
Dwight Eisenhower
Presidendina (1953–1961)
1956. aasta valimistele minnes oli Eisenhower endiselt populaarne. 24. septembril 1955 aga tabas Colorados puhkusel olles teda südameinfarkt ning arvati, et ta ei kandideeri teiseks ametiajaks. Eisenhower aga taastus, ning Vabariikliku partei eelvalimistel tal vastast ei olnud. Demokraatliku partei eelvalimised võitis Stevenson. Korea sõja lõpetamise ja majanduskasvu tõttu ei kaheldud Eisenhoweri tagasivalimises. Vahetult enne valimisi toimusid Suessi kriis ja Ungari ülestõus, ning Eisenhoweri toimetulek kriisidega tõstis tema populaarsust veelgi. Ta võitis 41 osariigis 457 valijamehe hääled ja rahvahääletuse 35 579 180 häälega (57,4%), Stevenson võitis 7 osariigi 73 valijamehe hääled, ning rahvahääletusel 26 028 028 häält (42%).
Eisenhower kirjutas alla 1957. aasta kodanikuõiguste seadusele, ning saatis septembris 1957 rahvuskaardi Little Rocki, kui Arkansase kuberner Orval Faubus üritas desegregatsiooni takistada. thumb|Dwight Eisenhoweri vapp
Amelia Sophia
pisi|Printsess Amelia (kõige parempoolne) koos oma õdede ja vennaga Amelia Sophia Eleanor (10. juuli 1711 Herrenhauseni palee, Hannover – 31. oktoober 1786 Soho, London) oli Briti kuningliku perekonna liige ja George II teine tütar.
Vanemad
Printsess Amelia Sophia isa oli Braunschweig-Lüneburgi prints Georg August (hilisem Suurbritannia kuningas George II), kes oli Hannoveri kuurvürsti Georg Ludwigi (hilisem Suurbritannia kuningas George I) poeg. Amelia Sophia ema oli Ansbachi Caroline, Brandenburg-Ansbachi markkrahvi Johann Fredrichi tütar.
Sünnijärgselt sai Amelia Sophia tiitli Hannoveri printsess (Tema Hiilgus).
Inglismaale minek
1. augustil 1714 sai "Act of Settlementi" järgi Amelia Sophia vanaisast kuninganna Anne'i surma järel Suurbritannia kuningas George I. Amelia isast sai Cornwalli hertsog ja 27. septembril 1714 anti talle Walesi printsi tiitel. Ameliast sai Suurbritannia printsess (Tema Kuninglik Kõrgus). Pere kolis Inglismaale ja asus elama St. Jamesi paleesse Londonis.
11. juunil 1727 sai Amelia isast Suurbritannia kuningas George II. Amelia oli plaanitud panna mehele Preisimaa kuningas Friedrich II-le, kuid 1733. aastal sunniti Friedrich II abielluma Braunschweig-Wolfenbütteli printsessi Elisabethiga. Amelia elas oma isa juures kuni ta surmani 1760.
Hilisemad aastad
1751. aastal, pärast Horace Walpole'i surma, sai Ameliast Richmond Parki pargi omanik ning sulgedes pargi avalikkusele, põhjustas ta rahva seas suure meelepaha. 1781. aastal andis kohalik pruulija John Lewis juhtumi kohtusse ning kohtus tuli välja, et kui Charles I 1600. aastail pargi aiaga piiras, lubas ta rahva parki. Amelia Sophia muutis pargi taas avalikuks.
Sündinud 19. mail
''Siin loetletakse 19. mail sündinud tuntud inimesi.
Amelia Sophia
Hilisemad aastad
1761. aastal omandas ta Gunnersbury mõisa Middlesexis ja rajas sinna 1777–1784 sauna, mida tuntakse Printsess Amelia Sauna nime all ja mis Inglise kultuuriväärtuste nimekirjas kuulub II järku.
Lisaks omandas ta kinnisvara Soho linnaosas Londonis, kus ta oma kodus suri. Printsess maeti Henry VII Lady Chapelisse Westminster Abbeys.
Clavinet
Clavinet on elektriliselt võimendatav klahvpill, mida tootis firma Hohner.
Sisuliselt on Clavinet elektrooniliselt (analoogselt elektrikitarriga) võimendatud heliga klavikord. Igal klahvil on kummist ots, mis klahvi vajutamisel lööb vastu kitarrikeelesarnast keelt, nagu tavapärasel klavikordil. Kui klahv vabastatakse, summutab tekstiiliriba keele võnkumise samuti nagu klavikordil. Selline mehhanism eristab Clavineti teistest firma Hohner toodetud klahvpillidest (Cembalet, Pianet), mis kasutavad keelte võnkuma panemiseks plektroni põhimõtet.
Enamikul Clavinettidel on kaks komplekti helipäid, mis asuvad üleval- ja allpool keeli. Pillil on helipeade valimise lülitid ja kitarriga analoogne väljundseade, mille kaudu saab pilli ühendada kitarrivõimendusega.
Aastate jooksul toodeti mitmeid mudeleid, tuntumad neist on I, II, L, C, D6 ja E7. Enamikul mudelitest on 60 klahvi ja 60 neile vastavat keelt, mille tulemusel on pilli ulatus viis oktavit.