cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Oskar Elevant
Elu ja tegevus pärast Esimest maailmasõda
Haiguse ajal tekkis Elevandil soov pöörduda tagasi kodumaale ning 1936. aastal naasis ta Eestisse, kus sai tööd merekindlustusseltsi Hansa Eesti kontoris. Hiljem, Nõukogude ajal töötas ta Edu kolhoosis Türi rajoonis.
Oskar Elevant suri 1951. aastal Tartus haiglas.
Smyle
"Smyle" on Kyle'i teine kommertslik mixtape. Sellel albumil teeb ta koostööd koos Chance the Rapperi, Jesse Rutherfordi ja
Yunaga. Selle andis välja plaadifirma Indie-Pop 2. oktoobril 2015.
Delta Force (täpsustus)
Delta Force on USA sõjaväe eriüksuse 1st Special Forces Operational Detachment-Delta kohandatud nimetus. Sama nime kannavad ka mitmed muud asjad.
Vastse-Kuuste külanõukogu
Vastse-Kuuste külanõukogu oli külanõukogu Eesti NSV-s. Külanõukogu halduskeskus asus Vastse-Kuustes.
Vastse-Kuuste külanõukogu moodustati Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidiumi 4. mai 1945 seadluse alusel Tartumaa Kiidjärve valla koosseisus. Külanõukogu esimees 1945. aastast oli Juhan Uibo. 1. oktoobrist 1950 likvideeriti Tartu maakond ja Kiidjärve vald ning moodustati Põlva rajoon, mille koosseisu arvati ka Vastse-Kuuste külanõukogu. 1. juulist 1954 liideti Vastse-Kuuste külanõukoguga senise Kiidjärve külanõukogu territoorium.
Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidiumi 3. septembri 1960 seadlusega anti osa Põlva rajooni Vastse-Kuuste külanõukogust üle Tartu rajooni Haaslava külanõukogule.
1959. aasta seisuga oli külanõukogus Vastse-Kuuste alevik, Lootvina ja Valgemetsa asundus ning Alaküla, Järve, Karilatsi, Kassioru, Koorvere, Leevi, Liiva, Lootvina, Lükko, Padari, Visse ja Voore küla.
Vastse-Kuuste külanõukogu territooriumi pindala 1978. aasta seisuga oli 125 km². Külanõukogu territooriumil tegutses Rahu kolhoos.
Eesti Vabariigi Ülemnõukogu Presiidiumi otsusega 23. oktoobrist 1990 kinnitati Vastse-Kuuste valla omavalitsuslik staatus. 1. novembrist 1990 astus Vastse-Kuuste vald omavalitsusliku haldusüksuse õigustesse ja Vastse-Kuuste külanõukogu likvideeriti.
Rahvastik
Külanõukogu elanike arv
Uueküla mõis
Uueküla mõis (saksa keeles Udenküll) oli Purtse mõisa karjamõis Lüganuse kihelkonnas Virumaal.
Rychnov nad Kněžnou
Rychnov nad Kněžnou (saksa keeles Reichenau an der Knieschna) on linn Tšehhis Hradec Králové maakonnas, Rychnov nad Kněžnou ringkonna halduskeskus. Rychnov nad Kněžnou asub Hradec Královést ligi 32 km idas.
Rychnov nad Kněžnou paikneb merepinnast 320 meetri kõrgusel.
Rychnov nad Kněžnoud on esmamainitud 1258. aastal. Vapi, pitsati ja kahe aastalaada pidamise õiguse sai Rychnov nad Kněžnou 1488. aastal. Kuningalinna staatuse omandas Rychnov nad Kněžnou 1561. aastal.
Rychnov nad Kněžnou vanalinn on alates 1. septembrist 2003 ajalooline linnakaitseala.
Tituse maakond
Tituse maakond (Titus County) on maakond Ameerika Ühendriikides Texase osariigis.
Maakonna halduskeskus on Mount Pleasant.
Maakond moodustati 1846. aastal.
Raagi mänd
Raagi mänd on mänd Saare maakonnas Muhu vallas Liiva külas.
Puu rinnasümbermõõt on 288 cm ja kõrgus 15 m.
Kuldhamster
Ta on populaarne lemmikloom.
Brakel
Brakel on hollandikeelne vald Belgias Flandria piirkonnas Ida-Flandria provintsis.
Asulad
* Osaliselt
Põndi kask
Põndi kask oli kask Saare maakonnas Saaremaa vallas Kahtla laiul. Puu vanus võib olla umbes 300 aastat, mistõttu see võib olla Eesti vanim kask.
Puu rinnasümbermõõt on 238 cm ja kõrgus 21 m.
Päri mõis (Türi)
Päri mõis (saksa keeles Perrisar) oli rüütlimõis Türi kihelkonnas Järvamaal.
Korese tänav
Korese tänav on tänav Tallinnas Haabersti linnaosas Vismeistri asumis.
Korese tänav sai nime 30. jaanuaril 2013. Tänav on saanud nime mullandustermini "kores" järgi (kores – 'mulla jämedamad osad').
Tänav on kavandatud kulgema Veerise tänava ja Saviliiva tee vahel ning selle kogupikkuseks on plaanitud ligi 550 meetrit. 2019. aasta seisuga oli tänavast välja ehitatud vaid ligikaudu 120 meetri pikkune lõik Veerise tänava poolses otsas.
Opernhaus Zürich
Ajalugu
pisi|vasakul|Stadttheater 1893. aastal Ooperikultuuri omaksvõtmine ja areng Šveitsis on toimunud suuresti Prantsusmaa, Saksamaa ja Itaalia mõjutusel. Ooperikunstialane rahvuslik identiteet Šveitsis praktiliselt puudub. Oopereid ei esitatud enne helilooja Meyer von Schauensee (1720–1789) aktiivset tegutsemist, kes 1740. aastate alguses Itaalias sõjaväes olles komponeeris oma koloneli soovil Torino ooperitraditsioonidest lähtuva lavateose. See teos pole säilinud. Tänu koloneli sügavale ooperihuvile sai von Schauensee Itaalias tutvuda sealse ooperieluga ning koju naastes hakkas propageerima ooperite esitamist. Sellel tegevusel oli suur edu, sest nii vaimulikud kui ka õukond tundsid asja vastu elavat huvi ning andis talle oma toetuse. Luzerni jesuiidid ehitasid 1740 Obrigkeitliche Komödienhausi teatrimaja, kus esitati ka von Schauensee esimest tõsiseltvõetavat ooperit L’ambassade de Parnasse (1746). 19. sajandi II kolmandikul kujunes saksa keelt kõneleva elanikkonna kultuurikeskus Zürich kogu Šveitsi ooperimuusika keskuseks. 1833. aastal avati Zürichis eravalduses olev ja regulaarselt ooperite esitamisele asunud Aktientheater (800 kohta). Pärast selle teatrimaja hävimist tulekahjus 1890. aastal rajati kogenud Viini arhitektide Ferdinand Fellneri ja Hermann Helmeri projekteeritud Stadttheater (1200 kohta), mis avati 1. oktoobril 1891 Rossini ooperi Guglielmo Tell etendusega. Zürichi teatrimaja oli algselt projekteeritud ehitamiseks Krakówisse. Kuid poolakatel nappis finantse ning ehitusvalmis projekt läks Zürichisse. Sama projekti järgi ehitati teatrihooned ka Zagrebi (1894) ja Wiesbadenisse (1894). Esialgu etendati seal ooperid, operette ja sõnalavastusi. 1926. aastal loobuti sõnalavastustest ning asemele tuli ballett. 1960. aastatel oli plaan vana teatrimaja lammutada, et selle asemel täiesti uus ehitada. Lõpuks otsustati võtta ette suured rekonstrueerimistööd. Zürichi linnavalitsus eraldas 60 miljonit šveitsi franki ooperimaja renoveerimiseks ja tööd viidi läbi 1982–1984. Teater (1100 kohta) avati 2. detsembril 1984 Wagneri ooperiga Lohengrin.
Finantseerimine
pisi|Teatri aktsia, mis anti välja 1. mail 1891 Teatri tegevuse finantseerimine on korraldatud aktsiaseltsi põhimõttel, mida korraldab Zürichi kantoni nimel Opernhaus Zürich AG (kuni 1991. aastani kandis nime Theater-Aktiengesellschaft). Sellel on üle 2400 aktsionäri, kusjuures ühelegi neist ei kuulu üle 10% 9508 lihtaktsiast. Aktsiakapital on 8,8 miljonit Šveitsi franki. Sellise majandusliku tegevuse korraldamise aluseks on 15. veebruari 2010 vastu võetud ooperimaja seadus ning Zürichi kantoni ja Opernhaus Zürich AG vaheline põhileping, mis kirjutati alla 26. novembri 2010 ja muudetud tingimustega leping 9. veebruari 2011. Zürichi ooperimaja sai 2016/17. hooajal Zürichi kantonilt toetusi 80 miljonit Šveitsi franki. Piletite müük tõi sisse umbes 26 miljonit Šveitsi franki. Sponsorlus lisas veel 9 miljoni Šveitsi franki. Sponsorid (kutsutakse partneriteks) on kaks Šveitsi suurpanka Credit Suisse ja UBS ning mainekas kellafirma Rolex.
Orkester
Teatri orkestris on ligi 80 muusikut. Muusikajuhtidena, peadirigentidena ja külalisdirigentidena on tegutsenud Nello Santi, Ferdinand Leitner, Ralf Weikert, Nikolaus Harnoncourti, Franz Welser-Möst, Daniele Gatti, Riccardo Chailly, Christoph von Dohnányi, Vladimir Fedossejev, John Eliot Gardiner, Valeri Gergiev, Bernard Haitink, Heinz Holliger, Zubin Mehta, Ingo Metzmacher, Georges Prêtre, Adam Fischer, Fabio Luisiasus, Ivor Bolton, Giovanni Antonin, Jiří Bělohláveki, Alain Altinoglu, Teodor Currentzis, Mikko Franck, Patrick Lange, Wassili Petrenko ja alates 2021. aastast peadirigendina Gianandrea Noseda.
Ballett
Zürichi ooperimajas tegutseb umbes 50 tantsijast koosnev balletiansambel (balanchine). Aastatel 1978–1985 oli balletijuht Patricia Neary, siis peakoreograaf Uwe Scholz (1958–2004). 1991. aastal palgati Viinist Zürichi teatri koreograafiks, lavastajaks ja lavakujundajaks Bernd Roger Bienert. Aastatel 1996–2012 oli Heinz Spoerli balletijuht. Tema järglaseks sai Christian Spuck, kes oli varem Stuttgarti teatri balleti koreograaf. 2023/24. hooaja lõppedes läheb ta Berliini Staatsballeti juhiks. Tema järglaseks saab Šveitsi koreograaf Cathy Marston.
Tunnustus
2001. aastal valis ajakiri Opernwelt Zürichi teatri orkestri Philharmonia Zürich aasta orkestriks. 2014. aasta aprillis valiti Zürichi ooperimaja trupp rahvusvahelistel ooperiauhindade jagamisel aasta ooperikompaniiks. 2019. aastal võitis teater rahvusvahelise auhinna kui parim ooperimaja. 2020. aastal tunnistati Zürichi ooperi balletitrupp rahvusvaheliselt aasta parimaks teatrite balletikollektiiviks.
546
546. aasta (DXLVI) oli Juliuse kalendri aasta, mis algas esmaspäeval. Arvu 546 on selle aasta tähistamiseks kasutatud alates varakeskajast, kui Euroopas sai valdavaks anno Domini ajaarvamine.
Sümbolitevaheline interferents
Sümbolitevaheline interferents on digitaal- ja telekommunikatsiooni valdkonda puudutav probleem, mis seisneb signaali moonutustes ning edastatavate sümbolite eristamise keerukuses. Sümbolitevaheline interferents tekib, sest ühe sümboli edastamiseks kasutatud impulss venib ajas nii, et osa sümboli energiast jõuab vastuvõtjasse alles samaaegselt uute järgnevate sümbolitega. Sel viisil laialivalgunud signaal toimib mürana järgnevate sümbolite detekteerimise suhtes ning raskendab oluliselt detektori tööd, suurendades sellega tõenäosust vigadele vastuvõetud andmetes.
right|frame|Näide sellest, kuidas sümbolitevahelise interferentsi tõttu võib "1011" edastamisel "0" muutuda raskesti detekteeritavaks
Sümbolitevaheline interferents esineb nii juhtmetega kui juhtmevabades võrkudes. Esimesi kordi täheldati seda nähtust siis, kui loodi transatlantiline telegraafiliin morsekoodis sõnumite edastamiseks ning tol ajal lahendati probleem edastuskiiruse vähendamisega. Tänapäeval kasutatakse selle soovimatu nähtuse mõjude vähendamiseks näiteks adaptiivseid ekvalaisereid ja veaparanduskoode.
Mitmekiireline levi
Üks sümbolitevahelise interferentsi põhjuseid on mitmekiireline levi, mis seisneb selles, et raadiokanalis võib signaal moonduda peegeldumise või paindumise teel. Selliste mõjutuste tõttu ei koosne vastuvõetud signaal ainult ühest saadetud signaalist, vaid antud punktis vastuvõetud signaalide kombinatsioonist, mis on kohale jõudnud eri teid pidi eri ajahetkedel ning mille tulemusena on kadunud õige ajaline järjestatus ja tekkinud signaalikomponentide vahel amplituudi- või faasinihe.
Edastuskanali piiratud ribalaius
Veel üks sümbolitevahelise interferentsi põhjus on piiratud ribalaiusega sidekanal, kus on mingisugusest sageduse suurusest kõrgemat ei ole enam võimalik edastada. Kui signaal läheb läbi sellise kanali, on vastuvõetava signaali impulsskuju teine kui algsel ning puuduvad sageduskomponendid, mis olid suuremad kui see piirsagedus.
Vastumeetmed
Vastumeetmetena on võimalik kasutada süsteemides suuremat ribalaiust, lühendada ühe impulsi kestust või tekitada sümbolite edastuse vahele kontrollpause (guard interval / period). Ka väheneb vigade tõenäosus, kui vähendada ühe sekundi jooksul edastusvahendis toimuvaid sümboli muutusi (sümbolkiirus) kasutades digitaalset modulatsiooni või liinikoodi. Piiratud ribalaiusega süsteemides on võimalik sümbolitevahelise interferentsi mõjudest vabaneda impulsi kuju modifitseerides Nyquisti ISI kriteeriumitele vastavaks (aja ja sageduse domeeni sidumine) või paigutades vastuvõtjasse paigutatud ekvalaiseri, mille ülesandeks on sidekanali sageduskarakteristiku ühtlustamine. Sidekanali sageduskarakteristik ei ole sidesüsteemi konstrueerimise ajal tavaliselt teada, seetõttu peab ekvalaiser olema adaptiivne – kohanduma olukorraga pärast töö alustamist. Võimalik vahend sümbolitevahelise interferentsi mõjude vähendamiseks on ka erinevate algoritmide abil õige bitijada järjestuse ennustamise teel vigade leidmine (näiteks Viterby algoritm).
Live At The Milk Jamroom
"Live At The Milk Jamroom" on Kyle'i esimene kontsertalbum. See salvestati 2016 ning anti välja samal aastal. Album on muusikafailina allalaaditav.
Kiini tänav
Kiini tänav on tänav Tallinnas Haabersti linnaosas Vismeistri asumis.
Kiini tänav sai nime 19. veebruaril 1999. Tänav on saanud nime tööriista kiini järgi (kiin – 'terariist võsa raiumiseks').
Rogelio Funes Mori
pisi|Rogelio Funes Mori Rogelio Gabriel Funes Mori (sündinud 5. märtsil 1991 Mendozas) on Argentina päritolu Mehhiko jalgpallur, kes mängib ründajana Mehhiko kõrgliiga klubis Monterrey ja Mehhiko jalgpallikoondises.
Ta alustas profikarjääri 2009. aastal Argentina kõrgliiga klubis River Plate.
2013. aasta augustis liitus ta Portugali kõrgliiga klubiga Lissaboni Benfica. Benfica koosseisus pääses ta Portugali kõrgliiga hooajal 2013–14 väljakule vaid kahes mängus. Suurema osa ajast mängis ta Portugali esiliigas Lissaboni Benfica duubelmeeskonnas, kus lõi kokku 13 väravat. Hooajal 2014–15 mängis ta laenul Türgi kõrgliiga klubis Eskişehirspor.
2015. aasta juunis liitus ta Monterreyga. 2019. aastal tuli ta klubiga Mehhiko meistriks ja võitis samal aastal ka Lõuna-Ameerika klubide CONCACAF-i Meistrite Liiga. CONCACAF-i Meistrite Liiga võitis ta Monterreyga teist korda 2021. aastal. 2021. aasta Meistrite Liiga finaalis alistas Monterrey Funes Mori väravast 1:0 teise Mehhiko klubi, Club América. Lisaks valiti Funes Mori sel hooajal Meistrite Liiga parimaks mängijaks.
Argentina jalgpallikoondises pidas Funes Mori 2012. aastal ühe kohtumise. 2020. aastal sai ta võimaluse hakata koondises esindama Mehhikot. Mehhiko jalgpallikoondises tegi ta debüüdi 4. juulil 2021 sõprusmängus Nigeeria vastu ja lõi selles mängus ka värava. Ta kuulus Mehhiko koondisse 2021. aasta CONCACAF Gold Cupil, kus ta lõi kolm väravat.
Tema kaksikvend Ramiro Funes Mori on samuti jalgpallur.
545
545. aasta (DXLV) oli Juliuse kalendri järgi aasta, mis algas pühapäeval. Arvu 545 on selle aasta tähistamiseks kasutatud alates varakeskajast, kui Euroopas sai valdavaks Anno Domini ajaarvamine.
Kuu tänav (täpsustus)
Kuu tänav on tänav mitmes Eesti asulas:
Autokefaalne kirik
pisi|Konstantinoopoli Oikumeenilise Patriarhaadi vapp
Nurmi
Asula on tekkinud endise Nurmi mõisa (Nurmis) keskuse juurde. Aastail 2009-2021 kuulus küla Naukšēni piirkonda.
Autokefaalne kirik
Autokefaalne kirik (kreeka keeles αὐτοκέφαλος < αὐτο auto 'ise' + κεφαλή kephalē 'pea') on täielikult ise ennast valitsev ja juhtiv, teistest kohalikest kirikutest administratiivselt sõltumatu õigeusu kirik.
Nurmi
Külas asuv Nurmi keskaegne kalmistu on kohaliku kaitse all olev muinsusmälestis. Seal asub Nurmi bussipeatus.
Autokefaalne kirik
Autokefaalia andmine
pisi|5. jaanuaril 2019 kirjutas Konstantinoopoli patriarh [[Bartholomeos I alla vastasutatud Ukraina Õigeusu Kiriku autokefaaliat kinnitavale tomosele]] Autokefaalia andmine toimub õigeusu traditsioonis Konstantinoopoli Oikumeenilise Patriarhaadi poolt seda kinnitava aktiga, mida nimetatakse tomoseks. Autokefaalia saamise eeltingimuseks ei ole kõigi teiste autokefaalsete kirikute nõusolek. Konstantinoopoli patriarhaat tunnistab ainult neid autokefaalseid ja autonoomseid kirikuid, millele ta on ise kirikliku iseseisvuse andnud. Vene Õigeusu Kiriku arvates on ka neil õigus teisele kirikule iseseisvust anda.
Nurmi
Looduskaitse all on harilik elupuu kõrgusega 20 ja ümbermõõduga 1,5 meetrit, raagremmelgas kõrgusega 20 ning ümbermõõduga 2,8 meetrit, pärn ümbermõõduga 4,13 meetrit, pärn kõrgusega 35 ja ümbermõõduga 3,5 meetrit ning pärn kõrgusega 30 ja ümbermõõduga 3,96 meetrit.
Autokefaalne kirik
Jurisdiktsioon
Igal autokefaalsel kirikul on jurisdiktsioon oma kindlaksmääratud geograafilistes piirides. Autokefaalset kirikut juhib Piiskoppide Kogu ehk Püha Sinod, mille eesistuja on vanem piiskop; sõltuvalt traditsioonist on ta patriarhi, metropoliidi või peapiiskopi tiitliga.
Autokefaalsed kirikud
2019. aasta seisuga olid Konstantinoopoli Õigeusu Kiriku diptühhoni järgi autokefaalsed järgmised õigeusu kirikud:
Ameerika Ühendriigid
Konstantinoopoli patriarhaat ei tunnista Õigeusu Kiriku Ameerikas autokefaaliat, sest selle andis 1970. aastal Moskva patriarhaat.
Ukraina
Konstantinoopoli patriarhaat tunnustas Ukraina Õigeusu Kiriku autokefaaliat 2019. aasta alguses. Küprose Õigeusu Kiriku 2019. aasta veebruaris avaldatud seisukohas ei seadnud nad kahtluse alla Konstantinoopoli patrirahaadi otsust, kuid samas ei tunnustanud UÕK autokefaaliat. Rumeenia Õigeusu Kiriku Püha Sinod arutas UÕK tunnustamise vajadust 2019. aasta veebruaris, kuid tunnustust ei andnud.
Lévis
Lévis on linn Kanadas Québeci provintsi idaosas. See asub Saint Lawrence'i jõe paremkaldal, Québeci linna vastas.
Praamiliiklus ühendab Québeci vanalinna üle jõe Lévise vanalinnaga, samuti on selleks ehitatud kaks silda: Québeci sild ja Pierre-Laporte'i sild.
See on Chaudière-Appalaches' halduspiirkonna suurim linn, kuid mitte selle keskus.
Luua mõis (Paide)
Luua mõis (saksa keeles Bärenshof) oli Mäo mõisa karjamõis Paide kihelkonnas Järvamaal.
Tom Greeni maakond
Tom Greeni maakond (Tom Green County) on maakond Ameerika Ühendriikides Texase osariigis.
Maakonna halduskeskus on San Angelo.
Maakond moodustati 1874. aastal.
Kägi-Jaani tamm
Puu rinnasümbermõõt on 610 cm ja kõrgus 10 m.
Mituva
Mituva on jõgi Leedus, Nemunase parempoolne lisajõgi. Jõgi voolab Leedu lääneosas, alates Raseiniai rajoonis ja läbides Jurbarkase rajooni.
Jõe pikkus on 102 km ja valgla on 773 km². Jõe lang on 0,94 meetrit kilomeetri kohta. Suudmest 29 kilomeetri kaugusel on keskmine vooluhulk 2,95 m³/s, maksimaalne aga 104 m³/s.
Mituva algab Raseiniai rajoonist Didžiulise küla lähistelt, voolates algul läände, seejärel aga lõunasse ja suubudes Jurbarkase linna all Nemunase jõkke. Jõel on kolm paisjärve: Jurbarkases, Girdžiais ja Rupeikiais. Mituva ülemjooks on reguleeritud.
Mituva org on 200–400 meetrit lai, oru sügavus on 5–10 meetrit. Jõe orus Stakiai ja Pauliai vahel asub Mituva hüdrograafiline kaitseala.
Tartu Rahvaülikool
Tartu Rahvaülikool (Tartu Folk High School, Тартуский Народный Университет) on vabahariduslikku ja tööalast täienduskoolitust andev täiskasvanute koolituskeskus.
SA Tartu Rahvaülikooli koolituskeskus täidab täiskasvanute koolituse seaduses ja täienduskoolituse standardis kehtestatud nõudeid ja on registreeritud Eesti Hariduse Infosüsteemis.
Tartu Rahvaülikoolile on antud Euroopa täienduskoolituse kvaliteedimärk EQM.
Ajalugu
10. novembril 1987 asutas Tartu linna kultuuriosakond Tartu Kultuuriülikooli, mis tegutses selle nime all kuni 2001. aastani. Avaaktus toimus Tartu Ülikooli aulas, tervitamas oli tollane ENSV kultuuriminister Johannes Lott.
10. novembril 2017 ilmus Tartu Rahvaülikooli 30. tegevusaasta puhul raamat “Vaimustav teekond 30”.
1987. aastast on olnud Tartu Rahvaülikooli juhataja Maire Breede.
Õppetöö
Õppetöö toimub Tartus kolmes asukohas: Pepleri 4, Vaksali 7 rahvaülikooli kunstikeskuses ning Ülikooli 1 keelteklassis ja õppeköögis.
Tartu Rahvaülikoolis on üheksa õppevaldkonda:
2021. aastal õppis Tartu Rahvaülikoolis 4274 õppijat ja õppetegevuse maht oli 14 229 tundi. Avatud oli 658 koolitusgruppi, mida juhendasid 143 koolitajat.
Koorid
Tartu Rahvaülikooli juures on tegutsenud koorid, mille eestvedaja ja dirigent on Lauri Breede.
Traditsiooniliselt antakse jõulukontsert Tartus. Koorid on osalenud laulupidudel, ETV saates "Laululahing" (2005), Punklaulupeol (2008), väikesaarte laulupidudel.
Suvekoolid
Aastatel 1997–2017 korraldas Tartu Rahvaülikool eri teemadel suvekoole. Esimene maalimise suvekool toimus Kihnus. Sellele järgnesid lilleseade, joonistamise ja koorisuvekoolid, fotograafia, inglise keele, jooga, feng shui, keraamika jt suvekoolid üle Eesti. Esimestes suvekoolides osales 25 inimest, viimastel aastatel oli osalejaid juba üle 100.
Sotsiaalmeedia
Tartu Rahvaülikoolil on oma lehekülg Facebookis ning oma konto Instagramis.
Projektitegevus
Tartu Rahvaülikool on aastate jooksul viinud ellu nii Eesti-siseseid kui ka rahvusvahelisi projekte. Euroopa Sotsiaalfondi ja Eesti riigi rahastatud koolitusprojektide eesmärk on olnud peamiselt vähemate võimalustega inimeste konkurentsivõime tõstmine. Euroopa Liidu ja Eesti Vabariigi Siseministeeriumi toetusega on korraldatud keeleõpet rahvusvahelise kaitse saajatele üle Eesti. Tartu Rahvaülikooli tegevusi on rahastanud Kodanikuühiskonna Sihtkapital (KÜSK) ja Tartu linn. Rahvusvahelisi koostööprojekte on rahastanud programmid Erasmus+ ja Nordplus.
Käimasolevad koostööprojektid:
Koostööpartnerid
Tartu Rahvaülikool on Eesti Töötukassa koolituskaardi koostööpartner. Teised koostööpartnerid on Tartu linn, Tallinna Rahvaülikool ja Eesti Pagulasabi.
544
544. aasta ('DXLIV) oli Juliuse kalendri järgi liigaasta, mis algas reedel. Arvu 544 on selle aasta tähistamiseks kasutatud alates varakeskajast, kui Euroopas sai valdavaks Anno Domini ajaarvamine.
Rahivere mõis
Rahivere mõis (saksa keeles Rahhifer) oli karjamõis Maarja-Magdaleena kihelkonnas Tartumaal.
Rahvuslik Teataja
Rahvuslik Teataja on kord kuus ilmuv rahvuslik ajaleht, mida annab välja Rahvuslaste Tallinna Klubi. Ajaleht asutati 2011. aastal.
Esimene peatoimetaja oli Tõnu Kalvet. 2015. aasta jaanuarist toimetab ajalehte Jaan Hatto, kellele kuulub ka väljaande kaubamärk.
Esialgu määratles Rahvuslik Teataja ennast parteipoliitikast sõltumatu ühiskondlik-poliitilise väljaandena, kuid alates 2021. aasta veebruarist on see valminud koostöös Põliseestlaste Rahvaerakonnaga. Ajalehele on teinud kaastööd Miina Hint, Meelis Kaldalu, Holger Kaljulaid, Heiki Kortspärn, Andres Laiapea, Tiit Madisson, Mart Niklus, Ilmar Soomere, Jaak Uibu ja paljud teised eesti rahvuslased.
Jordan Staal
Jordan Staal (sündinud 10. septembril 1988 Thunder Bays Ontario provintsis) on Kanada jäähokimängija, kes mängib keskründajana NHL-i klubis Carolina Hurricanes. Ta on klubi meeskonna kapten.
Aastatel 2004–2006 mängis ta Ontario Hockey League'i klubis Peterborough Petes.
2006. aastal valis Pittsburgh Penguins ta NHL-i draft'is teise valikuna. Penguinsi meeskonnas mängis ta aastatel 2006–2012 kokku kuus hooaega. Debüüthooajal lõi ta NHL-is 29 väravat, mis on jäänud ka tema parimaks tulemuseks karjääri jooksul. Samal hooajal valiti Staal uustulnukate sümboolsesse koosseisu (NHL All-Rookie Team). Hooajast 2006–07 on Staali nimel mitmed NHL-i rekordid: noorim mängija, kes on ühes mängus arvulises vähemuses olles löönud kaks väravat (21. oktoobril 2006 mängus Columbus Blue Jacketsi vastu); noorim mängija, kes on realiseerinud karistuslöögi; noorim mängija, kes on teinud kübaratriki (10. veebruaril 2007 mängus Toronto Maple Leafsi vastu); uustulnukana löönud hooaja jooksul enim väravaid arvulises vähemuses olles (seitse väravat). 2009. aastal võitis ta Penguinsiga Stanley karika. Aasta varem oldi Stanley karika finaalis kaotatud Detroit Red Wingsile.
2012. aastal siirdus Staal Hurricanesi, kellega sõlmis kümneaastase lepingu. 2019. aasta septembris määrati ta Hurricanesi kapteniks.
Tal on kolm venda (Marc Staal, Eric Staal ja Jared Staal), kes kõik on samuti NHL-is mänginud.
Nic Dowd
Nicholas Dowd (sündinud 27. mail 1990 Huntsville'is Alabamas) on USA jäähokimängija, kes mängib keskründajana NHL-i klubis Washington Capitals.
Aastatel 2010–2014 mängis ta St. Cloud State University jäähokimeeskonnas. Enne seda mängis ta noorteliigades United States Hockey League ja North American Hockey League.
2009. aastal valis Los Angeles Kings ta NHL-i draft'is 198. valikuna. Hooaja 2013/14 lõpus debüteeris ta American Hockey League'is Kingsi tütarklubis Manchester Monarchs. 2015. aastal võitis ta Monarchsiga Calder Cup'i. NHL-is debüteeris Dowd Kingsi meeskonnas 2016. aasta märtsis. Kingsi põhikoosseisus mängis ta alates hooajast 2016/17. Esimese värava lõi ta liigas 20. oktoobril 2016 mängus Dallas Starsi vastu.
Dowd oli NHL-is kolmas Alabama osariigist pärit jäähokimängija pärast Aud Tuteni ja Jared Rossi.
Orzysz
Orzysz (saksa Arys) on linn Poolas Warmia-Masuuria vojevoodkonnas Piszi maakonnas, Orzyszi valla halduskeskus. Linn asub Orzyszi järve ääres.
Asula on rajatud 16. sajandil, linnaõigused sai 1725. aastal. Raudteeühendus alates 1906. aastast. Kuni 1945. aastani oli linn Saksamaa (Ida-Preisimaa) koosseisus.
Meštšeralased
Meštšeralased (vene keeles Мещёра) oli Venemaal Okaa jõe lähistel elanud uurali rahvas.
Nime etümoloogia
Mitmed asjatundjad on meštšeralaste etnonüümi seostanud üht tatarlaste rühma märkinud nimega Miščari (Мищари), mis omakorda olevat saadud muistsetelt ungarlastelt (magyar'itelt). Mõnede autorite arvates võib meštšeralaste nimi olla aga etümoloogilises seoses mokša keele sõnaga meš ("mesi"), mari keele sõnaga mež ("vill"), balti/leedu keele sõnaga medžia- või läti keele sõnaga meža- ("mets"). Pauli Rahkonen pakub välja permi algupära: *(mu) śɛr(t) ("kahe maastikuüksuse vahele jääv ala, org, alang") ja möśtraś|ni̮ ("teise kohta kandma, paati ühest valgalast teise vedama"). Nendest vormidest lähtunud sõnadega võidi tähistada kas Okaa ja Volga vahel asuvat maa-ala või Okaa ja Kljazma vahel asuvat maakitsust.
Mainimised kirjalikes allikates
Ühe oletuse järgi võis meštšeralasi mainida juba 6. sajandi autor Jordanes. See põhineb eeldusel, et tema põhjapoolseid rahvaid kirjeldavas ladinakeelses tekstis esineva sõna imniscaris korrektne vorm on hoopis in miscaris, kus miscaris tähendab Meštšerat kui kohta või meštšeralasi. Esimene kindel kirjalik teade on 13. sajandist pärinevas Vene allikas Tolkovaja Palejas. Moskva vürst Ivan II nimetas oma testamendis 1358. aastal Meštšerka küla, milla ta oli ostnud meštšeralaste vürstilt Aleksander Ukovitšilt. Nähtavasti oli küla pööratud õigeusku ning oli Moskva vürstiriigi vasall. Üks 15. sajandi leetopiss teatab, et meštšeralastel on oma keel ning nad asuvad muromlaste ja mordvalaste seas. Teine sama sajandi leetopiss väidab, et muromlased, meštšeralased ja tšeremissid, kellel kõigil on oma keel, elavad Okaa jõe kallastel kohas, kus see ühineb Volgaga. On arvatud, et Meschiera nime all mainiti meštšeralasi (koos Mordua, Sibiri ja mõne raskesti tuvastatava rahvaga) veneetslase Fra Mauro kaardil "Venemaa provints", mis pärineb umbkaudu 1450. aastast. 16. sajandi kaartidel esineb Meštšera nimi (erinevates vormides) Okaa piirkonnas Mokša jõega ühinemise kohas. Mitmed dokumendid nimetavad Meštšerat (või meštšeralasi) seoses Ivan Groznõi Kaasani-kampaaniaga 16. sajandil. Mõned neist nimetavad ka Temnikovi Meštšera riiki, kus kunagi olevat elanud meštseralased, kes selleks ajaks olid assimileerunud mordvalastesse ja tatarlastesse. Seda võib kinnitada vürst A. M. Kurbski teade, et Meštšera maadel kõneldi mordva keelt.
Aleksei Mitrofanovi ja Vladimir Doukelski teatel mainivad vanad reisikirjad venestunud meštšerjakke. 60 000 sellist inimest, Aleksei Markovi arvates meštšeralaste järeltulijat, olevat veel 19. sajandi lõpus elanud Penza, Tambovi ja Rjazani kubermangudes. Erinevalt teistest venelastest tegelesid nad küttimise, kalastamise ja mesindusega. Venestunud meštšerjakke on kirjeldatud kui üldiselt keskmist kasvu, tumedapäised ja teatud juhtudel erilist murrakut kõnelevaid inimesi. On oletatud, et osa meštšeralasi rändas itta, võttis omaks islamiusu, sulandus tatarlastesse ja sai tuntuks Mišari tatarlastena. Arheoloog Valeri Patruševi 2006. aasta teate kohaselt on mordvalaste alal küla, mille elanikud peavad end meštšeralasteks.
Asuala
Arheoloogilises aineses on võimalik eristada omanäoliste maa-aluste haudade, kääbaste ja artefaktidega arheoloogilist kultuuri, mida mõned uurijad peavad meštseralastele kuuluvaks. Sellest lähtudes peab Jevgeni Rjabinin meštšeralaste peamiseks asualaks piirkonda Okaa jõe vasakul kaldal Mokša jõe suudmest Moskva jõe suudmeni. Samale järeldusele on jõudnud Heikki Kirkinen. See arheoloogiline kultuur on märgatav alates hiljemalt 900.–1000. aastast pKr ja kestab aastani 1200 pKr. Rjabinini hinnangul algas venestumine 14. sajandil ja veel 16. sajandil olevat meštšeralased olnud rahvana eristatavad.
Vladimir Napolskihi hinnangul on Rahkonen eksinud Meštšera paigutamisega Okaa vasakkaldale. Tema väitel asub seal küll tänapäeval Meštšora madalikuks kutsutud ala, kuid kuni 19. sajandini nimetati nõnda hoopis Okaa paremkallast kuni Sura jõeni.
Keel
Meštšeralaste keelest pole teada peaaegu midagi peale oletatavate meštšera päritolu kohanimede ja leetopisside teadete, et neil oli "oma keel". Üldiselt arvatakse, et tegu oli uurali või soome-ugri keelega, kuid täpsem klassifitseerimine on keeruline. Mõned autorid on siiski välja pakkunud konkreetsemaid oletusi: nad kõnelesid kas mingit tundmatut soome-volga või permi rühma kuuluvat keelt või mordva keelt.
Margi Ein
Margi Ein (sündinud 8. detsembril 1950 Põltsamaal) on Eesti poliitik.
Ta on lõpetanud 1968. aastal Põltsamaa Keskkooli ja 1974. aastal Tallinna Polütehnilise Instituudi ehitusinsenerina.
1974–1992 töötas ta Jõgeva KEKi Põltsamaa ehitusjaoskonnas meistri ja vaneminsenerina, hiljem projektigrupi juhatajana. 1993. aastal kutsuti Ein Põltsamaa abilinnapeaks, aastatel 1996–2003 oli ta Põltsamaa linnapea.
Novembris 2009 valiti Ein Põltsamaa linnavolikogu esimeheks. Ta töötab Põltsamaa vallavalitsuses ehitusnõunikuna.
2003. aastal kandideeris Ein Rahvaliidu nimekirjas Riigikogu X koosseisu ja sai 1881 häälega ringkonnamandaadi. Riigikogus tegutses peamiselt sotsiaalkomisjonis ja oli korruptsioonivastase seaduse kohaldamise erikomisjoni esimees. Kandideeris Riigikokku ka 2007. aastal, kuid parlamenti ei pääsenud.
Tuulikki Pietilä
Ida Helmi Tuulikki Pietilä (18. veebruar 1917 Seattle, Ameerika Ühendriigid – 23. veebruar 2009 Helsingi, Soome) oli soome graafik ja professor. Ta oli Soome graafika üks mõjukamaid tegelasi ja tema loomingut on näidatud arvukatel kunstinäitustel. Ta töötas aastaid Helsingi kunstiakadeemias õppejõuna ning koolitas hiljem graafikuid ja kirjutas graafikakäsiraamatuid.
Tal oli suhe Tove Janssoniga.
Arhitekt Reima Pietilä oli tema vend.
Nicolleti maakond
Nicolleti maakond (Nicollet County) on maakond Ameerika Ühendriikides Minnesota osariigis.
Maakonna halduskeskus on St. Peter.
Ajalugu
Maakond moodustati 1853. aastal.
Rahvastik
Elanike arv oli 2010. aasta rahvaloenduse järgi 32 727.
Arvestuslik rahvaarvu muutus (1. juuli seisuga) :
Üliõpilasselts Liivika
pisi|Üliõpilasselts Liivika konvendihoone Tartus [[Baeri tänav 7, sügis 2011]] Üliõpilasselts Liivika (lühendatult ÜS Liivika) on 21. aprillil 1909 Riias asutatud Eesti üliõpilasorganisatsioon. Selts taasasutati 1990.
Tegevus ja eesmärgid
Liivikas toimuvad ettekanded kõikvõimalikel teemadel, aega sisustatakse muusikaõhtute ja spordiüritustega. Tihe läbikäimine seltsi liikmetega võimaldab laiendada tutvuskonda ka nende erialade tudengite seast, kellega igapäevases koolielus harva kokku puututakse. Laiemateks eesmärkideks on propageerida tervislikke eluviise, kasvatada oma liikmetes ausust, sõbralikkust, isamaa-armastust, töökust ja haritust ning aidata valitud eriala põhjalikumalt omandada, edendada rahvuslike ideaalide ja kultuuri. Oma tegevuses juhindub Liivika põhimõttest "Kohusetunne kasvagu, et sundus võiks kaduda".
Vabadus
Erinevalt enamikust akadeemilistest organisatsioonidest ei tehta Liivika tegevuses noor- ja tegevliikmetel olulist vahet. Noorliikmetel on kõik võrdsed õigused tegevliikmetega peale hääletusõiguse koosolekul. Seltsina on Liivika vabameelne ning ei alluta oma liikmeid karmile korrale ega sunni neid etteantud moel mõtlema või riietuma. Vastupidi Liivika on isikukeskne, selle uutel liikmetel on võimalus kohe algusest kujundada seltsi tegevust oma näo järgi ja sel moel ka teisi liikmeid oma panusega rikastada.
Sümboolika
Sõrmusel kujutatud vapilõvi sümboliseerib mehisust, L-täht Liivikat, tammelehed isamaa-armastust ning kuldne laine viitab ÜS Liivika eelkäija Riia Eesti Üliõpilaste Seltsi "Laene" nimele. Seltsi sõrmuse kandmise õigus on kaasvõitleja staatusse jõudnud liiviklasel. Seltsi sõrmuse kandmine on soovituslik, kuid vabatahtlik.
Nii nagu enamik seltse on Liivika üliõpilasorganisatsioon, kellel ei ole värve. ÜS Liivika müts on ilma eritunnusteta üldlevinud üliõpilasmüts valge põhja ning tumesinise servaga. Mütsi põhi on peenvillasest riidest, serv sametist, nokk mustast nahast. Mütsi kantakse seltsi üritustel: aastapäeval, liiviklase surma puhul tema ärasaatmisel ja seltsi esindamisel väljaspool seltsi Kodu. Sellised sündmused on vabariigi aastapäev 24.02, volbrirongkäik 30.04, Tartu Ülikooli aastapäev 01.12, ülikooli rektori või muu seltsile tähtsa isiku matused. Muul juhul kantakse seltsi mütsi liiviklase enda äranägemisel.
Liivika lipp on kahepoolne, ühelt poolt sinise ja teiselt poolt halli taustaga. Sinisel taustal on lipukiri, selle all kuldne tammelehega L-täht, mille all on seltsi asutamisaasta 1909. Hallil küljel on kiri Üliõpilasselts, mis kaardub leopardi kohale, selle all kiri Liivika, kuldse laine kohal. Lipu servad on kolmest küljest palistatud hõbenarmastega.
ÜS Liivika asutamine
Üliõpilasselts Liivika juured ulatuvad Esimese maailmasõja eelsesse Riiga. Tollane Tsaari-Venemaa Liivimaa kubermangu pealinn oli eesti soost üliõpilaste arvult Peterburi ja Tartu järel kolmandal kohal.
ÜS Liivika Riias
Liivika tekkeajendeid on võimalik valida mitme sündmuse seast. Neist üks olulisemaid on 3. veebruaril 1909 Riias toime pandud atentaat sõjaringkonnakohtu kõrgemale liikmele kindral Košelevile. Tsaarivõim kahtlustas mässumeelsuses Riia Polütehnilise Instituudi (RPI) üliõpilasi, kelle seast vahistati ka neli korporatsioon Vironia liiget. Ootamata eeluurimise tulemusi, heitis juhatus arreteeritud liikmed korporatsioonist välja. Protestiks konvendi sellise kiirustava sammu vastu astus kümmekond korporanti Vironiast välja. Vironiast väljaastunud võtsid ühendust Riias tegutsenud teise eesti soost tudengeid ühendanud organisatsiooni, üliõpilasseltsi Laene (1905) aktivistidega. Läbirääkimiste tulemuseks oli uue organisatsiooni – Riia Eesti Üliõpilaste Seltsi (REÜS) sünd. Kandva jõu uues seltsis moodustasid Riias tegutsenud eesti üliõpilasorganisatsioonide noored liikmed, kes otsisid paremaid võimalusi enesetäiendamiseks ja ettevalmistuseks rahvuslik-ühiskondlikus töös. Ühelt poolt eristati end Vironia korporantlikust mõttelaadist. Ent ka Laene tegevus ja ideoloogia oli jõudnud juba kiirelt muutuvates oludes ajale jalgu jääda. Seega võib öelda, et REÜSi asutamisel sündis uus organisatsioon. REÜSi esimesed aastad kulusid siseelu kujundamisele. Koosolekuid peeti korrapäraselt, seltsi liikme Kase juhatusel tegutses meeskoor, peeti kõnekoosolekuid ja diskussioone. Tehti koostööd teiste eesti kultuuri edendavate organisatsioonidega: Riia Eesti Hariduse Selts ja Abiandmise Selts said oma laulukoori ja näitetrupi jaoks tasuta REÜSi ruume kasutada. Riia Eesti Üliõpilaste Karskuse Seltsis etendasid juhtosa REÜS liikmed. Elavalt toetati rahvusüritusi: in corpore astuti rahvusteatri hoone ehitamiseks asutatud Estonia osaühisuse liikmeks.
ÜS Liivika Eesti Vabadussõjas
Samal ajal arendasid kodumaale tulnud liiviklased Eesti iseseisvuse saavutamisele suunatud tegevust. Jaan Naaris ja Harald Normak asusid enamlaste võimu ja Saksa okupatsiooni päevil omakaitset korraldama. Naaris sai soomusrongide ehitamisel ja varustamisel admiral Johan Pitka paremaks käeks. Juhan Kukk koostas Maapäeva vanematekogu juhatusliikmena Eesti iseseisvuse manifesti, kuid seejärel oli ta Eesti Ajutise Valitsuse liikmena sunnitud Saksa okupatsioonivõimude eest Venemaale põgenema. Aktiivselt osales Eesti sõjaväeosade loomises Arnold Jürgens. Liiviklane Normak koos Soansiga osales ka Kalevi Maleva organiseerimises. Bernhard Truu osales Sadamatehases soomusrongide komplekteerimises, sõjalaevade parandamises ja merekindluse korrastamises. Paul Öpik korrastas riigikassat, Märt Raud võttis üle põlevkivikaevanduste juhtimise ja organiseeris Eesti riikliku põlevkivitööstuse. Theodor Poolist sai maareformi teostaja. Teadaolevalt osales Vabadussõjas 70 liiviklast.
ÜS Liivika Eesti Vabariigi ajal
Seltsi tegevus taastati esimesel võimalusel. Et pärast Moskvast lahkumist oli enamik seltsi liikmeid ja vilistlasi koondunud Tallinna, peeti esimene iseseisvusaegne koosolek 16. veebruaril 1920 seal. Esialgu otsustati jätkata tegevust Tallinnas, sest õpinguvõimalused Tartus polnud veel selgunud. Sama aasta sügissemestril alustas tegevust Tartu Ülikool. Kohe siirdus sinna õpinguid jätkama rühm REÜSi liikmeid. Uutes oludes avanesid seltsi tegevuseks uued võimalused. Organisatsioon jäi püsima, aateid ja tavasid kanti edasi. 5. detsembril 1920 peeti Asutava Kogu ruumes rohke osalusega nõupidamine, kus otsustati seltsi tegevus viia üle Tartusse.
Iseseisvunud Eestis algas seltsielu uus etapp, mis tõi kaasa uusi ülesandeid ja eesmärke. Rõhuasetus pandi liikmete sisekasvatusele, seda tehti nii seltsi astujate hoolika valiku kui ka vanamehe institutsiooni kehtestamise ja tegevusega. Kodukorras lähtuti REÜSi põhimõttest, mille järgi nii selts kui ka üksikliige pidi võõrale abile lootmata omal jõul toime tulema. Sellega eristuti korporatsioonidest, ent see ei tähendanud, et Liivika liige ei võinud loota seltsi abile.
Sügisel 1926 saadi seltsi asukohaks tervet korrust hõlmav kaheksa toaga korter aadressil Suurturg 9-2. Seal kestis tegevus seltsi vägivaldse sulgemiseni 1940. aasta suvel. Neis ruumes kosus ja arenes Liivika jõudsalt. 1928. aastal võeti Herman Everti eestvõtmisel vastu seltsi kodukord, mis kehtib 2002. aasta kodukorras reguleerimata küsimuste osas tänapäevani. Liivika ruumid olid alati eeskujulikus korras, eriti pärast remonti 1937. aastal. Remondi ajal leiti tänu meeldivaile ja asjalikele suhetele ajutine peavari Gildi 1 maja teisel korrusel. Esimesel korrusel asus korp! Filiae Patriae. Praegu asub seal ajaleht Postimehe toimetus.
Liikmetele sai kohustuslikuks esitada referaate, millega kaasnesid tihti elavad mõttevahetused ja vaidlused. Üsna sageli oli teema päevakajaline, puudutas Eesti või maailma poliitikat, majandust ja kultuuri. Tihti käsitleti kirjanduslikke menukeid. Eelkõige noorliikmereferaadi taseme tõstmiseks fikseeriti nõuded, mille täitmist hindas kõnetoimkond. Kasulikuks osutus kõnevanema funktsiooni kehtestamine, kes muutus seltsi vaimseks vanameheks. Kuni 1934. aasta sügissemestrini, mil kujunesid välja siseelu tavad, esitasid noorliikmete kõrval referaate ka kaasvõitlejad. Juhtimiskogemuste omandamiseks peeti vajalikuks uuendada seltsi juhatust igal semestril.
Sügisel 1928 oli seltsis 42 tegevliiget, 24 noorliiget, 12 välisliiget (ajutiselt ülikoolis õpingud katkestanud seltsiliige) ja 39 vilistlast – kokku 117 liiget. 1934. aastal oli seltsi 25. aastapäevaks tegevliikmeid 51, noorliikmeid 28, välisliikmeid 16 ja vilistlasi 100; liiviklasi oli siis kokku 195. Liikmeskonna juurdekasv oli kuue aasta jooksul peaaegu kahekordne. Seltsi 30. aastapäevaks oli tegevliikmeid 100, noorliikmeid 41, välisliikmeid 26 ja vilistlasi 150 – kokku 317, mis annab sellel ajavahemikul juurdekasvuks 122. Liikmeskonnast oli kõige enam (kokku üle kolme neljandiku) majandus-, põllumajandus- ja õigusteaduse üliõpilasi.
Seoses Tartu Ülikooli tehnikateaduskonna üleviimisega 1936. aastal Tallinna ja seal tehnikaülikooli loomisega asutati ka ÜS Liivika Tallinna koondis. Sügisel 1936 alustas, õigemini küll jätkas seal õpinguid üheksa liiviklast. Tallinna koondise liikmeskond kasvas hoogsalt: 1936 – 10 liiget, 1937 – 17, 1938 – 32 ja kevadeks 1940 – 39 (27 tegev-, 7 noor- ja 5 välisliiget). Seoses õppetempo kasvuga ülikoolis kasvas vilistlaskogu 1939. aastal 25 liikme võrra. Enne seltsi vägivaldset sulgemist oli liiviklasi kokku 333, neist vilistlasi 174, üliõpilasi 159. Langes ka keskmine vanus, mis ei ulatunud enam üle 24 aasta.
Teiste akadeemiliste organisatsioonide seas torkasid seltsi elus silma mitmed erijooned. Siin pooldati tugevat distsipliini („kohusetunne kasvagu, et sundus võiks kaduda“), loobuti kindlalt alkoholi tarvitamisest ja kaardimängust seltsi ruumes. Populaarseks kujunesid sport, male, laul, muusika, referaadid ja vaidlusõhtud. Just viimased on olnud puhastustuli, kus on kujunenud liiviklaste tõekspidamised. Alustati ka seltsi sisealbumite üllitamist. Siin rakendati noorte toetust, kelle seast valiti igal aastal toimkond, kes pidi näitama oskusi ja leidlikkust albumi toimetamisel. Sellest kujunes traditsioon ning nii õnnestus välja anda 17 numbrit. Peaaegu iga nädal anti välja ka humoorikat seinalehte, mis kajastas päevakajalisi teemasid.
Cho Gue-sung
Cho Gue-sung (korea keeles 조규성; Jo Gyu-seon; sündinud 25. jaanuaril 1998 Ansanis) on Lõuna-Korea jalgpallur, kes mängib Taani kõrgliigaklubis FC Midtjylland ja Lõuna-Korea jalgpallikoondises.
Üliõpilasselts Liivika
ÜS Liivika Eesti Vabariigi ajal
Populaarseks said tavaliselt juuli algul peetavad suvepäevad, millel nii kaasvõitlejad kui ka vilistlased meeleldi osalesid. Kahe päeva jooksul kuulati huvitavaid ettekandeid, õhtuse lõkke ümber tekkisid elavad vestlusringid.
Cho Gue-sung
2019. aastal debüteeris ta Lõuna-Korea esiliigaklubis FC Anyang ning lõi kohe esimesel hooajal 14 väravat, millega oli paremuselt kolmas väravalööja liigas.
2020. aastal liitus ta Lõuna-Korea kõrgliigaklubiga Jeonbuk Hyundai Motors. Ta lõi sel aastal Lõuna-Korea kõrgliigas neli väravat ja tuli klubiga riigi meistriks. Aastatel 2021–2022 läbis ta Lõuna-Korea kohustusliku sõjaväeteenistuse ning mängi seal ajal klubis Gimcheon Sangmu. 2022. aasta septembris naasis Cho Jeonbuk Hyundai Motorsi meeskonda. 2022. aastal oli Cho Jeju Unitedi mängija Joo Min-kyu kõrval Lõuna-Korea kõrgliiga suurim väravakütt (14 väravat Gimcheon Sangmus, 3 väravat Jeonbuk Hyundai Motorsis). 2022. aasta oktoobris alistas Jeonbuk Hyundai Motors Lõuna-Korea karikavõistluste finaalis FC Seouli kahe mängu kokkuvõttes 5:3 ning Cho lõi Jeonbuki viiest väravast kolm.
2023. aasta juulis sõlmis Cho kolmeaastase lepingu Midtjyllandiga. Taani kõrgliigas debüteeris ta hooaja avamängus 22. juulil 2023, mil Midtjylland võitis Cho väravast Hvidovret 1:0.
2020. aastal tuli Cho Lõuna-Korea kuni 23-aastaste koondisega Aasia omavanuste meistriks. Lõuna-Korea jalgpallikoondises debüteeris ta 7. septembril 2021 MM-i valikmängus Liibanoni vastu. Koondisekarjääri esimese värava lõi ta 15. jaanuaril 2022 sõprusmängus Islandi vastu. 2022. aasta jalgpalli maailmameistrivõistluste teises alagrupimängus lõi ta kaks väravat Ghana vastu.
Üliõpilasselts Liivika
ÜS Liivika Eesti Vabariigi ajal
Seltsiühenduste loomisega kerkis taas päevakorda liikmeskonda rohkem siduva sümboolika küsimus. Kuulutati välja organisatsiooni sõrmuse idee võistlus, mille võitis Leo Laur. Tema pitsatsõrmuse projektis oli kogu seltsi iseloomustav sümboolika tabavalt ühendatud: leopard kuldse laine kohal ja tammelehtedega L-täht selle all. Sõrmuse ringile on paigutatud seltsi vilistlase Juhan Kuke sõnastatud Liivika moto Ex solo ad solem soli patriae (vabas tõlkes: maa pinnalt päikese poole ainsa isamaa hüvanguks). ÜS Liivika liikmed kannavad pidulikel sündmustel (seltsi aastapäeval, suvepäevadel, kevadpidustuste ajal 1. mail ja teistel kogunemistel) üliõpilase valget üldmütsi.
Pärast 1934. aasta 12. märtsi sündmusi (vapside vahistamine ja riigikogu laialisaatmine) tekkis üliõpilaskonnas erimeelsusi. Seltside esindajad võitlesid ülikooli autonoomia (rektori valimine, õppejõudude kinnitamine, eelarve kulutuste määratlemine jm) eest, samal ajal kui enamik korporatsioone läks kaasa valitsuse ettekirjutussüsteemiga.
Robert Tasso, kes oli 1934. aastal ÜS Liivika esimees, ühtlasi pikka aega Eesti Üliõpilaskonna Edustuse esimees ning Soome, Eesti, Läti ja Leedu (SELL) Üliõpilasliidu president, on hästi kokku võtnud tollase üliõpilaskonna demokraatliku organiseerumise põhiolemuse: “Nüüdisajal pole organisatsioonide ülesandeks viljelda üksnes lõbusat üliõpilaselu, vaid esikoha tegevuses pälvivad liikmeskonna kasvatusküsimused. Tuleb pöörata tähelepanu liikmeskonna individuaalsele väljaarendamisele tugevaks ning teovõimeliseks isiksuseks, kuid samaaegselt peab organisatsioon suutma täita temale langevaid ülesandeid ühiskondliku kasvatuse tegurina. Noored, kellele on antud kasutada suur aare akadeemilise hariduse näol, ei võlgne tänu mitte ainult enda lähedasile, vaid samavõrd kogu eesti rahvale. Saadud hüved kohustavad ja akadeemiline kodanik on see, kes suudab teadlikuna ja vastutavana, tarbekorral ka juhtivalt osaleda meie ühiskondliku ja riikliku elu korraldusküsimuste lahendamisel.“
ÜS Liivika liikmeskonna täiendamisel oli aluseks võetud põhimõte, et kutsutud on paljud, ent vastu võetakse vähesed. Arvukuse asemel oli eesmärk vaimne suurus.
Vilistlaskogu esimees oli väga pikka aega, 1940. aastani Riigi Põlevkivitööstuse direktor Märt Raud. Samal ajal kasvas vilistlaskogu mõju Eesti majandus- ja kultuurielus. Ülikooli auhinnatööde võitjate rahalise toetamise kõrval alustati mitme suure projekti, nagu ehitusühingu Liivika Kodu ja aktsiaseltsi Liivika Film elluviimist. Need üritused katkesid Nõukogude okupatsiooni tõttu.
ÜS Liivika paguluses
Esimesed sovetiaja arreteerimislained hõrendasid liiviklaste ridu tunduvalt. Sakslaste saabudes algas Tartus uus tegevusaeg. Mida punavõim olid keelustanud, seda üldjuhul ei lubanud ka sakslased. Nii ei saanud ka üliõpilasorganisatsioonid jätkata Tartus tööd ametlikus vormis. Kui selgus, et sakslastel pole väljavaateid NSV Liidu edasitungi peatamiseks, siirdus koos teistega palju liiviklasi Soome ja Rootsi. Suurem rühm pidi tahes-tahtmata põgenema Saksamaale. Suure liiviklaste hulga siirdumine vabasse läänemaailma pani aga aluse uuele organisatsioonivormile – Liivika koondistele välismaal. Need loodi Rootsis, Ameerika Ühendriikides, Kanadas ja Austraalias.