cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Latgali keel
Kujunemine
Latgali keele aluseks oli praeguse Ida-Läti alal elanud latgali hõimu keel. Ida- ja kagupoolsete latgalite keele võimalike varasemate erijoonte säilimine ja uute erisuste tekkimine lääne pool kõneldud keelega võrreldes oli algselt seotud Poola-Rootsi sõja järel 1629. aastal sõlmitud Altmargi vaherahuga, mis jaotas latgalite asuala Poola-Leedu riigile kuuluva Liivimaa vojevoodkonna (hiljem tuntud Latgale nime all) ja Rootsile kuuluva Liivimaa vahel. Poliitiline piir tõi ühtlasi kaasa erinevad suunad ühiskondlikus ja kultuurilises arengus, ennekõike katoliikluse kinnistumise Leedu-Poola alal ja luterluse kinnistumise Rootsi alal. Kuigi 1772. aasta esimese Poola jagamise järel ühendati need alad jälle ühe riigi, Venemaa keisririigi koosseisu, jäid nad üksteisest õiguslikult eristuvate haldusüksuste koosseisu, mis (lisaks kultuurilistele erisustele) samuti tihedamaid omavahelisi kokkupuuteid takistasid. Latgale läks kõigepealt Dvinski provintsina Pihkva kubermangu, 1778. aastast Polotski kubermangu, 1796. aastast Valgevene kubermangu ja 1802. aastast Vitebski kubermangu. Samal ajal kui lääne pool Liivimaa kubermangus olid sealsed balti hõimude keeled kokku sulanud ühtseks läti keeleks, mille arengut mõjutas tugevasti saksa keel, kujunes Latgales poola, leedu ja vene keele mõjusfääris välja latgali keel.
Kirjakeele teke ja areng
Latgali kirjakeel loodi 18. sajandi alguses. Esimene säilinud raamat ilmus 1753. aastal. 19. sajandi alguses kasutati seda õpetamiskeelena mõnedes Latgale kihelkonnakoolides ja kahes vaimulikus seminaris. 19. sajandi keskpaigaks oli välja antud lai valik latgalikeelseid trükiseid. Kirjakeele arengut tabas 19. sajandi teisel poolel seisak seoses valitsusvastase Jaanuariülestõusuga, millest võtsid osa ka Latgale poolakad. Pärast mässu mahasurumist otsustas keisririik seal 1865. aastal alustada venestamispoliitikat, mis tõi kaasa ka latgali keele kasutamise takistamise ametlikes instantsides ja ladina tähestikus latgalikeelsete raamatute ja ajakirjanduse väljaandmise keelu kuni 1904. aastani. 1917. aastal kokku tulnud Esimene Latgale kongress nõudis Ajutiselt Valitsuselt Latgale liitmist Liivimaa kubermanguga ja et tagataks võimalus kasutada poolapärasel hääldustraditsioonil põhineva ortograafiaga latgali kirjakeelt ka ametlikel puhkudel. Ajutine Valitsus kongressi nõudmistele vastu ei tulnud. Pärast Oktoobrirevolutsiooni kogunenud Teine Latgale kongress tegi taas ettepaneku Latgale ühendamiseks Liivimaaga ja seekord Vene SFNV Rahvakomissaride Nõukogu täitis selle soovi. Situatsioon kinnistus 1920. aasta Riia rahuga, mille põhjal sai vastloodud Läti Vabariik endale nii latgali- kui ka lätikeelsed alad.
Läti Vabariik
Läti Vabariigi 1920. ja 1930. aastate alguse vähemuste suunas sõbraliku hoiakuga valitsused tagasid latgali keelele osalise ametliku tunnustuse, kuid mitte keele, vaid murdena. Alates 1923. aastast kasutati Latgale koolides algklasside esimestel aastatel õpetamiseks latgali keelt. Latgalikeelsete trükiste väljaandmine sagenes, ilmus umbes 40 ajalehte ja ajakirja ning igal aastal üllitati kümmekond õpikut. Pärast 1934. aasta riigipööret algatas aga uus valitsusjuht Kārlis Ulmanis lätistamiskampaania, mille raames keelati latgalikeelse kirjanduse avaldamine ja keele ametlik kasutamine ning nimetati ümber latgalikeelseid isiku- ja kohanimesid. Latgali keele õigused taastati lühikeseks ajaks Saksa okupatsiooni ajal (1941–1944).
Läti NSV
Pärast Teist maailmasõda oli riigivõim Läti NSV-s latgalite ja latgali keele suhtes üsna negatiivselt meelestatud. Ühelt poolt tulenes see valitsuse lätlaste ühtsust pooldavatest hoiakutest, teisalt religioonivastasusest (latgalid olid enamuses katoliiklased). 1956. aastal anti Läti keeleteadlaste soovitusel välja seadus, mis väljendas läti keele osas puristlikke vaateid ja soovitas kooliõpetajatel lugeda latgali keele kasutamine valeks käitumiseks. Laiema mõjuna soosis see latgali keele prestiiži langust ühiskonnas. Alates 1960. aastatest, seoses katoliku kiriku kirjanduse keelustamisega, lõppes igasugune latgalikeelsete trükiste avaldamine Läti NSV-s. Kirjutamistraditsiooni jätkasid vähesel määral vaid latgali emigrandid.
Taasiseseisvunud Läti Vabariik
Võimalus latgalikeelset trükisõna avaldada taastus alates 1989. aastast ja pärast seda on taas välja antud nii ilukirjandust kui ka õpikuid (sh keeleõpperaamatuid). 2007. aastal kinnitati uus latgali keele ortograafia. Siiski jäi suuresti kestma nii riigivõimu kui ka ühiskonna negatiivne suhtumine. Latgali keelt on nähtud kui väheharitud maainimeste keelt, riigivõimu esindajate poolt ka kui separatismi ilmingut.
Läti riigikeele seaduse kohaselt peab riik tagama latgali kirjakeele kui läti keele ajaloolise variandi säilimise, kaitse ja arengu. Tõlgendamisvõimalusi lubavat teksti on oma vaadetega kooskõlas olevaks pidanud nii latgali keelele rohkemaid kasutusvõimalusi nõudvad aktivistid kui ka selle vastu olev keskvõim ja Läti keeleteadlased. Üleskutsetele seni ametlikult murdeks peetud latgali keelt keelena tunnustada ja sellele ametlik staatus anda pole siiani vastu tuldud. Selle toetajad on argumentidena välja toonud, et latgali ja läti keele vahel on märkimisväärsed keelelised erinevused (nii morfoloogia, süntaksi kui fonoloogia tasemel), mida kinnitavad mitmed tänapäeva keeleteadlased, et latgali keelel on juba olemas eraldi kirjakeel ja et selle kõnelejatel on tekkinud oma piirkondlik identiteet. Vastased toetuvad traditsioonilisele keeleteadlaste seisukohale, et latgali keel on läti keele ülemmurde osa ja väidavad, et latgali keelele eristaatuse andmine ohustaks läti keele positsiooni, luues pretsedendi ka vene keelele samasuguse staatuse andmiseks, ja lõhestaks läti rahvast. Mõne arvamuse kohaselt finantseerivad ja juhivadki latgali aktiviste Venemaa eriteenistused. 2006. aastal Latgales läbi viidud küsitlusuuringu kohaselt toetas latgali keelele regionaalkeele staatuse andmist 43,3% vastanutest, vastu oli 29,8% ja 26,9% kindel seisukoht puudus.
Liis Remmel
thumb|Liis Lass Tallinna Linnateatri 48. hooaja avamisel Foto: Ave Maria Mõistlik, 2012 Liis Remmel (neiupõlvenimega Lass; sündinud 2. aprillil 1989 Põltsamaal) on eesti näitleja.
Ta lõpetas 2008. aastal Põltsamaa Ühisgümnaasiumi ja 2012. aastal Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia lavakunstikooli 25. lennu.
Alates 2012. aasta kevadest töötab ta näitlejana Tallinna Linnateatris.
2015. aastal kehastas sarjas "Restart" Marioni. Ta on mänginud mh filmides "Must alpinist" (2015) ja "Võta või jäta" (2018). Väiksem osatäitmine on tal olnud filmis "Eestlanna Pariisis". 2021. aastal mängis ta filmis "Sandra saab tööd" ja 2022. aastal filmis "Soo".
2016. aasta sügishooajal osales ta TV3 meelelahutussaates "Su nägu kõlab tuttavalt".
Isiklikku
Liis Remmel on abielus muusiku Joel Remmeliga. 2022. aastal sündis neil tütar.
Oscar Pistorius
thumb Oscar Leonard Carl Pistorius (sündinud 22. novembril 1986 Pretorias) on Lõuna-Aafrika Vabariigi kergejõustiklane, mitmekordne paraolümpiamängude võitja ja süüdi mõistetud mõrvar.
Sünnidefekti tõttu amputeeriti Oscar Pistoriuse jalad altpoolt põlvi, kui ta oli 11-kuune. Jooksmisel kasutab ta süsinikkiust valmistatud vetruvaid proteese.
Ta on esimene invasportlane, kes suudab tervete jooksjatega võistelda, ning seetõttu on tema proteesid tekitanud ägedaid vaidlusi selle üle, kas need ei anna talle eelist. IAAF lükkas tagasi tema taotluse osaleda Pekingi olümpiamängudel, kuid 16. mail 2008 tühistas rahvusvaheline arbitraažikohus selle otsuse. Sellest hoolimata ei pääsenud Pistorius Lõuna-Aafrika Vabariigi olümpiavõistkonda, sest ei täitnud olümpianormi.
Pistorius võitis Ateena paraolümpiamängudel kuldmedali 200 meetri jooksus. 100 meetri jooksus sai ta pronksmedali.
Pekingi paraolümpiamängudel võitis Pistorius kuldmedali nii 100 meetri (11,18), 200 meetri (21,67) kui ka 400 meetri (47,49) jooksus.
Augustis 2011 valiti ta LAV-i 2011. aasta maailmameistrivõistluste võistkonda ja juulis 2012 Londoni olümpiamängude meeskonda.
Oscar Pistoriuse elukaaslane oli modell Reeva Steenkamp. Teda tulistati 14. veebruaril 2013 Oscar Pistoriuse eramus neli korda, sealhulgas pähe. Politsei leidis sündmuskohalt 9-millimeetrise püstoli. Pistoriuse sõnul oli ta sõbranna sissemurdja pähe maha lasknud. Pistorius võeti vahi alla ning talle esitati mõrvasüüdistus. 22. veebruaril vabastas kohus Pistoriuse 113 000-dollarise kautsjoni vastu ja lükkas kohtuistungite alguse 4. juunile 2013.
21. oktoobril 2014 mõistis kohus Oscar Pistoriusele Reeva Steenkampi tapmise eest viie aasta pikkuse vanglakaristuse. 9. detsembril 2014 kaebasid prokurörid otsuse edasi, sest pidasid karistust liiga leebeks ja leidsid, et Pistorius oli toime pannud tahtliku, mitte tahtmatu tapmise nagu kohus leidis. 3. detsembril 2015 leidis apellatsioonikohus Pistoriuse olevat süüdi tahtlikus tapmises. 2016. aasta 6. juulil mõisteti Pistoriusele Reeva Steenkampi mõrva eest 6-aastane vanglakaristus.
2021. aasta novembris alustasid Lõuna-Aafrika vanglavõimud esimesed menetlustoimingud, et kaaluda oma tüdruksõbra mõrva eest vangistatud Oscar Pistoriuse tingimisi vabastamist.
Isiklikud rekordid
Need on ühtlasi ka tema võistlusklassi maailmarekordid.
Eduardo Frei Montalva
Eduardo Frei Montalva (16. jaanuar 1911 Santiago – 22. jaanuar 1982 Santiago) oli Tšiili poliitik. Aastatel 1964–1970 oli ta Tšiili president.
Tal oli seitse last. Tema vanim poeg Eduardo Frei Ruiz-Tagle oli Tšiili president aastatel 1994–2000.
Eduardo Frei alustas poliitilist tegevust Konservatiivses Parteis. Aastal 1938 lahkus ta erakonnast koos rühma noorte mõttekaaslastega ja asutas uue erakonna Falange Nacional, millest 27. juunil 1957 sai Tšiili Kristlik-Demokraatlik Partei. Aastal 1945 oli ta infrastruktuuriminister. Aastal 1949 valiti ta senatisse.
Presidendiks kandideeris ta juba 1952. aastal, kuid kaotas Carlos Ibáñez del Campole. Teist korda kandideeris ta presidendiks 1958, aga jäi kolmandaks. Presidendiks sai Jorge Alessandri. Aastal 1964 võitis ta valimistel Salvador Allendet, kes omakorda võitis valimised 1970. aastal ning sai presidendiks pärast Eduardo Freid.
Frei alustas presidendina muu hulgas sotsiaalse arengu, maa- ja haridusreformi. Ta algatas majade ehitamist, tervishoiu edendamist, kasutamata alade taasmetsastamist ja riigi vasetööstuse natsionaliseerimist.
Frei surma põhjuseks diagnoositi operatsioonijärgne veremürgistus, kuid hiljem hakati kahtlustama mürgitamist. Detsembris 2009 vahistati kuus inimest, keda süüdistati Frei Montalva mürgitamises sinepigaasi ja talliumiga, mille jääke leiti lahkamisel. Ekspertide aruanne väitis, et pikaajaline väikeste annustega mürgitamine Frei haiglasviibimise ajal oli nõrgendanud tema immuunsüsteemi enne maooperatsiooni. Surma asjaolude uurimine kestab siiani.
Rüütel
Rüütel oli raskerelvastuses ratsasõjameeste ja ka madalaim lääniaadlike seisus keskajal. Rüütlite seisus kujunes Lääne-Euroopas välja 10.–11. sajandil suurfeodaalide kaaskonda kuulunud vabadest sõjasulastest, kes teenete või vapruse eest rüütliks löödi. Rüütlite põhitegevus oli sõdimine oma isanda huvides.
Rüütliseisus oli feodaalhierarhia madalaim aste, mis 12.–13. sajandil muutus päritavaks suletud seisuseks, kus feodaali esikpoegadele anti rüütlikasvatus. Samal ajal kujunes välja ka rüütlikultuur oma rüütlikirjanduse, trubaduuride rüütlipärimuste ja rüütlieepostega. Rüütlikirjanduse tuntumad näited on legendid kuningas Arthurist, Pühast Graalist, Tristanist ja Isoldest ning Wolfram von Eschenbachi eepos "Parzival".
Rüütlieetika tähendas seisuseuhkust, truudust ja ustavust oma senjöörile. Rüütlivoorused kehtisid ainult oma seisuse raames ning mitte võõraste ja alamate suhtes.
14.–16. sajandil kaotas rüütlitest sõjavägi seoses tulirelvade ja palgasõjaväe kasutuselevõtuga oma tähtsuse, pärast mida sulas seisusena ühte alamaadliga.
Ülikud värbasid sõjamehi, kes pidid nende eest võitlema – mehi, kes olid piisavalt heal järjel, et omada hobust, raudrüüd ja relvi. Nad vandusid oma isandale truudust ning said vastutasuks maad. Neid tahumatuid ja ebakultuurseid ratsasõdalasi võib nimetada esimesteks rüütliteks. Paljud neist elasid koos oma isandaga vallikraavide ja püstpalkidest tarade taga, mis kujutasidki endast esimesi kindlusi. Kõik see oli väga erinev meie ideaalist – sädelevas soomusrüüs 15. sajandi rüütlist. Enne kulus mitu sajandit, kuni kiriku, kangelaslugude ja kaunite daamide mõjutusel kujunesid välja tõeliselt õilsate kommetega rüütlid. Rüütlid erinesid varanduse ja võitlusoskuste poolest ning see andis neile ühtekuuluvustunde, mis viiski hiljem rüütliordude tekkele.
Rüütlitreening
Pärast mõningaid koduseid õppetunde saadeti noored poisid tihti kõrge isanda lossi, et nad seal rüütliseisuse tarvis ette valmistaks, mõnikord isegi juba siis, kui nad olid vaid seitsmeaastased. Noort rüütli õpipoissi nimetati paažiks. Ta täitis teiste antud ülesandeid ning õppis tundma hobuseid, turviseid ja sõjarelvi. Kui ta oli umbes neljateistkümnene, sai temast kannupoiss ja teda hakati rüütliks välja õpetama. Paaž või kannupoiss pidi raudrüüga nii ära harjuma, et see tundus olevat tema loomulik osa. Ta pidi harjutama piigivõitlust, nii et piik ei libiseks rüütlit tabades tema sõrmede vahel tagasi. Kui arvati, et aeg on küps (18.-21. eluaasta vahel), löödi kannupoiss rüütliks. Tihti tegi seda rüütel, kes oli teda välja õpetanud. Kannupoiss löödi rüütliks: tema mõlemat õlga puudutati mõõgaotsaga ja talle tuletati meelde ideaale, mille nimel ta peab võitlema.
Kannupoisid kasutasid vahel oma musklite arendamiseks topeltraskeid treeningrelvi. Mõnikord lõi kuningas enne lahingut suure hulga kannupoisse rüütliks, et oma rüütlite arvu täis saada. Algupäraselt tähendas rüütliks löömine käehoope kaela pihta.
Jalaturvis
Kui rüütel ratsutas hobuse seljas, olid tema jalad vaenlase jalameestele hea märklaud. Enne 12. sajandit kandsid rüütlid harva jalaturviseid, siis aga hakkasid mõned neist kinnitama jala ette metallribasid. Löök põlve pihta võis muuta rüütli eluks ajaks sandiks. Niisiis oli põlv esimene koht, mida kaitsta. Seda kaitsti kupukujulise põlvekaitsega. 14. sajandi lõpuks oli juba suurem osa jalast plaatidega kaetud. Kõige keerulisem oli valmistada plaate, mis katsid sääreluud ja sääremarju ning pidid kaitsma ka kederluud. Terase kõrval kasutati ka muid materjale, näiteks kõvastatud nahka, vaalaluud ja sarve.
Kürass
Turvist, mis kattis peamist osa kehast, nimetatakse kürassiks. Kuni 14. sajandini kandis suurem osa rüütleid rõngassärki, mida hüüti hauberk, ning selle all tavaliselt lööke pehmendavat polsterdatud vammust. Mõned kandsid ka soomussärki. 13. sajandi alguses lisas osa rüütleid sellele oma rinna ja selja kaitseks kõvastatud nahast vesti. See nööriti ja pannaldati külje pealt kokku ning seda kanti rõngassärgi peal, kuid ülekuue all. Mõned rüütlid katsid oma ülekuue rinnaesise plaatidega. 13. sajandi alguseks võeti kasutusele populaarne vammus, mis oli vooderdatud metallplaatidega (brigandiin). Sellest arenes välja ühes tükis rinnaplaat. 15. sajandi alguseks kanti juba katmata plaatturvistikku, mida hoidsid koos needid või seespool asuvad rihmad. Selle nimetuseks oli alwite, mis tähendas "üleni valge raudrüü".
Käeturvised
Vastase peamine märklaud olid rüütli õlad, mida ohustasid eriti mõõgahoobid, mis libisesid kiivrilt tagasi. Käsivarsi oli raskem haavata, sest vasakut kätt kaitses kilp ja parem käsi oli pidevas liikumises. Varased rüütlid kaitsesid oma käsivarsi rõngasvarrukatega, mis ulatusid kuni küünarnukini. 12. sajandiks olid need pikenenud juba randmeni. Enne 14. sajandi algust käsivarreplaate ei kasutatud. Siis aga hakati tarvitama käsivarre väliskülje kaitseks plaate ning küünarnuki ja õla kaitseks lihtsaid kettaid. 14 sajandi keskpaigaks oli rüütli käsi tervikuna kaetud ning küünarnukikaitsest arenes välja "tiib", mis aitas teravad relvaotsad küünarnukilt kõrvale juhtida.
Soomuskindad
Esimestel rüütlitel olid käelabad täiesti katmata, nad lootsid oma kilbile ja mõõga kaitserauale. Umbes 1180. aasta paiku hakkasid rüütlid käsi kaitsma, pikendades oma rõngassärgi varrukaid nii, et need moodustasid labakindad. 14. sajandi keskpaigaks olid rüütli kindad kaetud juba plaatidega. 1430. aastaks kasutati käelabaturviseid, mis nägid välja nagu terasest labakindad.
Kiivrid
Kiivrid kuulusid raudrüü esimeste osade hulka, mis vormiti täielikult metallplaatidest. 12. sajandi lõpuks oli paljudel kiivritel näoturvis ning õige pea kattis suur, vaatepilude ning hingamisaukudega pottkiiver juba kogu pead. Polsterdatud müts selle all aitas tugevate löökide raputusi pehmendada. Pottkiiver oli palav ja umbne ning takistas kuulmist. 14. sajandil pidasid paljud rüütlid pottkiivrit juba liialt häirivaks ning vahetasid selle välja kergemate, visiiri ja rõngaskaelakaitsega basinettide vastu.
Relvad
Rüütel kasutas relvade seast kõige rohkem mõõka. 13. sajandi lõpuks muutusid mõõgaotsad teravamaks ning lamedad mõõgateramikud rombikujuliseks. Need tugevamad ja teravamad mõõgad suutsid purustada isegi soomussärkide raudrõngaid. Samaks ajaks oli osa mõõku muutunud juba ka palju pikemaks – nii pikaks, et nendega võitlemiseks tuli rüütlil mõlemad käed appi võtta. Neid kutsuti pooleteisekäemõõkadeks ehk bastarditeks ning neid sai hobuse sadula külge riputada. Rüütli mõõk kaalus umbes 1 kilogramm.
Rüütli teine peamine relv oli piik, millel oli saarepuust vars ja terav terasest otsik. 11. sajandil heideti piiki samamoodi nagu oda või kasutati torkamiseks. Kuid juba 1100. aasta paiku ratsutasid rüütlid lähivõitlusse, piik kõvasti kaenlasse surutud.
Rüütellikkus
Rüütliks olemine ei tähendanud üksnes võitlusi ja jahiretki – rüütel pidi olema rüütellik. Rüütellikkuse raamatud nõudsid rüütlitelt väetite kaitsmist, võitlust katoliku kiriku ja daamide eest. Esimesed rüütlid olid tahumatud löömamehed ning nende eeskujuks olid vaprust ülistavad eepilised poeemid, mis olid täis võitlusi, kuid kus jäi vähe ruumi armastusele. 12. sajandil hakkas olukord muutuma. Kirik tahtis verevalamisele piiri panna, lubades võitlust ainult teatud päevadel, taunis julmust ja tapmist turniiridel. Kiriku keelud ei andnud küll suuri tulemusi, kuid ristiusk hakkas siiski rüütli kujundamisel üha suuremat osa etendama. Rüütliks löödu mõõk asetati õnnistamiseks altarile ning rüütlid andsid lubaduse kirikut kaitsta. Lahingus mõne rüütli säästmine võis olla rüütellikkuse märk, kuid tihti tehti seda lunaraha saamiseks.
Eesti soost rüütlid
Taani kuninga Eestimaa hertsogkonna vasallide (kes ühtlasi olid rüütlid) seas oli eestlasi eri hinnangutel vähemalt 4–10%, näiteks Clemens Esto, Uillølemp (Villelemp) Harju-Jaani kihelkonnast, Hildaelempae (Hildelemp) Jüri kihelkonnast, Hermann Olilianus Keila kihelkonnast, Hiltae Kadrina kihelkonnast jt.
Johann Renneri Liivimaa kroonika teatab, et Jüriöö ülestõusu ajal kogunesid mässavad harjulased Tallinna linnuse lähistel ja "seal lõid nad rüütleid". Seda on tõlgendatud nii linnast välja tulnud rüütlite salga lüüasaamisena, kui mässajate endi seast meeste rüütliks löömisena ehk rüütliseisusse tõstmisena. Viimane seletus eeldab, et ülestõusnute väes oli rüütleid (eestlasi või sakslasi), sest kellegi rüütliks löömise õigus on vaid neil, kes ise juba on rüütlid. Sulev Vahtre arvates räägib rüütliks löömise kasuks see, et Russowi kroonika järgi määrasid ülestõusnud endi seast kuningaid ja vürste – need "vürstid" võivad olla samased "rüütlitega".
Jüri Jaakson
pisi Jüri Jaakson VR III/1 (16. jaanuar 1870 Kokaviidika, Saarepeedi vald, hilisem Uue-Võidu vald, Viljandimaa – 20. aprill 1942 Sevurallag, Sverdlovski oblast) oli Eesti poliitik, riigivanem 1924–1925.
Jüri Jaakson õppis Hugo Treffneri eragümnaasiumis ja aastatel 1892–1896 Tartu Ülikooli õigusteaduskonnas, lõpetas I järgu diplomiga. Aastatel 1897–1901 vandeadvokaadi abi Viljandis, 1898–1901 Viljandi Põllumeeste Seltsi ja seltsi "Koit" esimees. 1901–1902 Riias. 1902–1914 vandeadvokaat Riias, Riia eestlaste karskusseltsi, 1902–1905 Riia Eesti Seltsi "Imanta", 1906–1914 Riia Eesti Hariduse ja Abiandmise Seltsi juhatuse esimees. 1904–1920 Eesti Aleksandrikooli kuratooriumi liige ja esimees.
1915–1919 Tallinna Linnapanga juhatuse liige, 1915–1919 Põhja-Eesti Põllumeeste Keskseltsi esimees, Tallinna Majandusühisuse nõukogu esimees.
1917 Eestimaa kubermangukomissari abi, 1917–1918 Maanõukogu liige ja abiesimees, 1918 Ajutise Valitsuse peavolinik varade ülevõtmisel Saksa okupatsioonivõimudelt. pisi|Maja Kadriorus, kus 1920.–1930. aastatel elas Jüri Jaakson. [[Jaan Poska tänav 51]] Jüri Jaakson oli 27. novembrist 1918 kuni 20. septembrini 1919 ja 18. novembrist 1919 kuni 26. oktoobrini 1920 Eesti kohtuminister. Eesti Asutava Kogu liige 1919. Aastatel 1920–1932 I, II, III ja IV Riigikogu koosseisu liige. 16. detsembrist 1924 kuni 15. detsembrini 1925 oli ta riigivanem Jüri Jaaksoni valitsuses.
Aastatel 1926–1940 Eesti Panga president, 1935–1938 Riigi Majandusnõukogu, alates 7. aprillist 1938 Riiginõukogu liige.
1936. aastal asutas ta Hugo Treffneri Gümnaasiumi juurde endanimelise sihtkapitali (20 000 krooni).
Kokaviidika külas on talle püstitatud mälestuskivi. 2010. aasta jaanuaris andis Eesti Post Jaaksoni mälestuseks välja postmargi. 2020. aasta jaanuaris andis Eesti Pank Jaaksoni 150. sünniaastapäeva puhul välja hõbedast meenemündi.
Vainu tänav
Vainu tänav on mitme Eesti asula tänava nimi:
Eametsa (Põhja-Pärnumaa)
Eametsa on küla Pärnu maakonnas Põhja-Pärnumaa vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Halinga valda.
Orfism
Orfismi salaõpetused pidasid maailma ja inimest pooleldi jumalikuks, pooleldi rikutuks.
Orfism nõudis oma pooldajailt askeesi, valgete rõivaste kandmist, loobumist loomsest toidust ning hoidumist kokkupuutest surma ja sünniga.
Ants Saar
Ants Saar (12. november 1920 Tuhalaane vald – 10. november 1989) oli eesti kirjanik ja EKP Keskkomitee funktsionäär.
Elulugu
Ta sündis Tuhalaane vallas Pahuvere koolimajas õpetaja perekonnas, käis algkoolis Pahuvere ja Tuhalaane koolis ning õppis aastatel 1935–1940 Viljandi Maagümnaasiumis. Hiljem õppis Saar aastatel 1948–1950 Moskvas Maksim Gorki nimelises Kirjandusinstituudis (kaugõppes) ja 1950–1953 NLKP Keskkomitee Kõrgemas Parteikoolis.
Saar astus 15. augustil 1940 Eestimaa Kommunistlikku Noorsooühingusse, oli Tuhalaane valla komsomolisekretär. 1940. aasta detsembris töötas ta Viljandi ajalehe Punane Täht toimetuses ja Paide ajalehe Töötav Järvalane vastutava toimetajana. 1941. aastal astus Saar hävituspataljoni, ta teenis Teise maailmasõja ajal 8. Eesti Laskurkorpuses ning pärast sõda Punaarmees aastani 1946. Saar oli NLKP liige 1943. aastast kuni surmani 1989. aastal.
A. Saar oli aastal 1946 Tallinnas Eesti NSV Ministrite Nõukogu Kunstide Valitsuse inspektor ning töötas samast aastast aastani 1948 ajalehe Sakala toimetajana, seejärel 1948–1950 ajalehe Stalinlik Noorus toimetajana, 1953–1961 ajalehe Sirp ja Vasar toimetajana, 1961–1965 Tallinnfilmi peatoimetajana. Seejärel oli ta mõnda aega vabakutseline kirjanik.
Aastatel 1969–1978 töötas Ants Saar EKP Keskkomitee kultuuriosakonna juhataja asetäitjana. Partei liikme ja funktsionäärina esindas jäika ortodoksset liini. 1978–1981 töötas Saar ajakirja Tallinn peatoimetajana.
Ants Saar on maetud Tallinna Metsakalmistule.
Augustusburg
Augustusburg on linn Saksamaal Saksimaa liidumaal Kesk-Saksimaa kreisis. Linn on tuntud kaugele paistva Augustusburgi jahilossi ja Erdmannsdorf-Augustusburgi köisraudtee poolest.
Ants Saar
Isiklikku
Tema poeg oli sotsioloog Andrus Saar.
Eametsa
Eametsa nime kannavad kaks küla Pärnu maakonnas
Rudolf Cramer von Clausbruch
1924 töötas Tallinna-Helsingi lennuliinil.
Prantsuse Võõrleegion
thumb|300px|Võõrleegionärid Saudi Araabias
Võõrleegion asutati eeskätt Prantsuse koloniaalvalduste kaitseks, andmaks võimalusi värvata armeesse ka mitteprantslasi. Kaudne eesmärk oli eemaldada ühiskonnast potentsiaalsed mässajad ja tülitekitajad. Algne asukoht oli Alžeeria.
1835–1838 osales leegion Hispaania kodusõjas, mille käigus leegionäride arv vähenes 500-le. 1863 osales leegion Prantsuse interventsioonis Mehhikos. Kapten Danjou juhitud kompanii osales ja langes peaaegu viimse meheni Camaróni lahingus, millel on siiani tähtis osa leegioni kultuuris ja traditsioonides. 1870–1871 Prantsuse-Preisi sõjas rakendati leegioni esmakordselt Prantsusmaa pinnal, kus nad püüdsid murda Pariisi piiramisrõngast. 19. sajandil oli leegionil oluline osa Prantsuse koloniaalimpeeriumi laiendamisel ja kindlustamisel Põhja-Aafrikas, Madagaskaril ja Indohiinas. Esimeses maailmasõjas võitles võõrleegion läänerindel, Dardanellides ja Makedoonias, kandes raskeid kaotusi. Leegionis teenivad teljeriikide kodanikud paigutati sõja ajaks Põhja-Aafrika garnisonidesse. 1932. aastal koosnes võõrleegion 30 000 mehest kuues rügemendis, millest üks paiknes Alžeerias ja Süürias, kolm Marokos, üks Indohiinas ning üks Tuneesias ja Marokos. Teises maailmasõjas osales leegion eeskätt Lähis-Ida ja Põhja-Aafrika sõjategevuses. Osa leegionist oli lojaalne Vichy valitsusele, osa toetas vabastusliikumist. 1941. aastal Damasis sattusid kaks leeri ka lahingus omavahel vastamisi. Võõrleegioni üksused osalesid esimeses Indohiina sõjas, kus kandsid suuri kaotusi. 1954–1962 võitles leegion Alžeeria vabastusliikumise vastu; 1961 tõstis üks rügement mässu de Gaulle'i valitsuse rahualgatuste vastu ja saadeti laiali. Leegion osales operatsioonides Suessi kriisi ajal (1956), erinevates Tšaadi-Liibüa konfliktides (1969–1987), Kongos (1978), Lahesõjas (1990) Rwandas (1990–1994) ja Elevandiluurannikul (alates 2002).
Võõrleegionil on tugev organisatsioonikultuur ja range aukoodeks, iseloomulik traditsiooniline vorm valge mütsiga ja aeglane marsisamm. Surmapõlgajate maine kaasneb asjaoluga, et võõrleegioni rakendatakse tihti kõige ohtlikumatel operatsioonidel. On tavaks, et leegioni astudes võetakse endale uus väljamõeldud identiteet, sealhulgas nimi ja kodakondsus. See võimaldab leegioni astuda ka prantslastel, keda on leegionis umbes pool. Umbes 90% ohvitsere on prantslased, 10% on edutatud leegioni enda erinevat päritolu sõdurite seast. Rahvuslik koostis sõltub rahvusvahelisest olukorrast, kuna leegioni tullakse tihti "uut elu alustama" nendest riikidest, kus on käimas etnilised või sotsiaalsed konfliktid või valitseb vaesus. Vähene taustakontroll on võimaldanud leegioni astuda muuhulgas kuritegeliku minevikuga meestel. Kolmeaastane laitmatu teenistus leegionis võimaldab muuhulgas taotleda Prantsuse kodakondsust. Vastuvõtutingimused on aga ranged, soovija peab olema väga hea tervisega, läbima mitmeid vaimse ja füüsilise võimekuse teste ning ristküsitlusi. Lisaks tuleb läbida väljaõpe, kus rakendatakse äärmuslikku füüsilist ja psüühilist survet, ning mis lõpeb 170-kilomeetrise täisvarustuses jalgsirännakuga mägedes.
Võõrleegion on ka Hispaania ja Hollandi armees.
'''Prantsuse võõrleegion (pr. k Légion étrangère) on 1831. aastal asutatud ainulaadne eliitüksus Prantsuse armees'''
Leegioni kasutati algselt selleks, et kaitsta ja suurendada Prantsuse koloniaalvaldusi 19. sajandil. Kuid see armee on võidelnud ka kõigis Prantsusmaaga seotud lahingutes. Prantsuse võõrleegion on jäänud tähtsaks osas Prantsuse Armees. See on üle elanud 3 vabariiki, 1 impeeriumi, 2 maailmasõda, suurte kutsealuste armeede tõusud ja langused, Prantsuse koloniaalimpeeriumi languse ja kõige lõpuks kaotanud veel leegioni sünnipaiga, Alžeeria.
Prantsuse võõrleegioni tuntakse kui eliitüksust, mis keskendub oma väljaõppel peamiselt traditsioonilistele sõjaoskustele kuid ka oma tugevale ühtsusele korpuste vahel. Kuna selle liikmed pärinevad erinevatest maadest ja erinevatest kultuuridest, siis on see leegionis laialt levinud, tugevdada neid, et nad muutuksid ühteks sõjaüksuseks. Sellest tulenevalt kirjeldatakse selle väljaõpet mitte ainult füüsiliselt raskeks, vaid ka väga stressirikkaks inimese psüühikale.
Ajalugu
Prantsuse võõrleegion loodi algselt Prantsuse kuninga Louis Philippe'i poolt 10. märtsil 1831. Selle otseseks põhjuseks oli asjaolu, et võõramaalastel keelati Prantsuse sõjaväes teenimine pärast 1830. aasta juulirevolutsiooni.
Esimesed lahingud
Leegioni komandör saatis kohalikud rahvuspataljonid kohe laiali, et suurendada korpustevahelist üksmeelt.
Cameróni lahing
30. aprillil 1863 Mehhikos teenis leegion esmakordselt oma legendaarse staatuse. Kompanii, mida juhtis kapten Danjou, ja mis koosnes 62 sõdurist ja 3 ohvitserist, eskortis konvoid Puebla linna, mis oli ümber piiratud ja mida ründas 2000 liikmega Mehhiko Armee, mis oli organiseeritud 3 pataljoni ja koosnes 1200-liikmelisest jalaväe rühmast ja 800-liikmelisest varumeeste rühmast. Leegioni patrulli sunniti kaitsma Hacienda Camaróni linna ja kuigi olukord oli leegioni jaoks lootusetu, võideldi peaaegu viimse meheni. Kui oli alles jäänud ainult 5 ellujäänut, ilma igasuguse relvastuseta, korraldati rünnak tääkide abil, mille tõttu 5 ellujäänust tapeti veel 3 ära. Ellujäänud 2 leegionäri toodi Mehhiko kindrali ette, kes olles imetlenud nende põhimõttekindlust, lubas neil naasta Prantsusmaale, kandes endaga kaasa kapten Danjou keha.
Prantsuse-Preisi sõda
Probleem seisnes selles, et Kolmandas Vabariigis oli hädasti vaja treenitud sõdureid, selletõttu kästi leegionil saata kontingent Prantsusmaale. 11. oktoobril maabus 2 esialgset pataljoni. Esimest korda ajaloos kasutati leegioni Prantsusmaa sees. Nad püüdsid vabastada Pariisi piiramisrõngast sellega, et murdsid läbi Saksa liinidest. Neil õnnestus tagasi võita Orléansi linn, kuid neil ebaõnnestus läbi murda Pariisi piiramisrõngast.
I maailmasõda
I maailmasõja jooksul võitles leegion paljudes kriitilistes lahingutes läänerindel. Leegion kandis drastilisi kaotusi 1918. aastal. Leegion osales ka Dardanellide ja Makedoonia rinnetel ja leegioni tunnustati seal saavutatu eest väga kõrgelt.
II maailmasõda
Võõrleegion oli tugevalt kaasatud II maailmasõtta, seda peamiselt just Lähis-Ida ja Põhja-Aafrika rinnetel. Huvitaval kombel, osa leegionist ühines liikumisega Vaba Prantsusmaa, samal ajal kui 2. osa leegionist oli lojaalne Vichy valitsusele. Süüria-Liibanoni sõjaretkel juunis 1941. aastal võis näha leegionäri võitlemas leegionäriga.
Praaga
Praaga on küla Tartu maakonnas Peipsiääre vallas. Asub Emajõe suudmes Peipsi järve ääres.
Prantsuse Võõrleegion
Kolwezi lahing 1978. aastal
Leegioni väeosad osalesid ka Dien Bien Phu kaitsmisel esimese Indohiina sõja perioodil ja kaotasid suure osa oma meestest selles lahingus. Kui lahingu nukker lõpp hakkas lähenema, otsustasid leegionärid moodustada vabatahtlikest massi, mis pidi vabastama piirkonna.
Praaga
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Vara valda.
Praagal on piiripunkt ja EMHI hüdromeetriajaam. Püsielanikke külas ei ole.
Prantsuse Võõrleegion
Leegionärid Saudi Araabias
Vanasti omas leegion kuulsust sellega, et koosnes peamiselt kurjategijatest, kes olid jooksus ja kes tahtsid saada palgasõduriteks. Viimastel aastatel on hakatud palju hoolikamalt jälgima sooviavaldavaid nekruteid, lisaks sellele tehakse taustauuringuid kõigile soovijatele. Kokkuvõtlikult, süüdimõistetud roimareid reeglina leegioni teenistusse enam ei võeta.
Pärast teenimist leegionis teatud aja, võib leegionär taotleda Prantsuse kodakondsust. Mitte-Prantsuse päritolu leegionär saab taotleda Prantsuse kodakondsust pärast kolmeaastast teenistust. Ta peab teenima oma päris nime all ja tal ei tohi enam mingeid probleeme olla võimudega. Ta peab olema teeninud „au ja ustavusega“ leegioni vähemalt 3 aastat. Prantsuse kodakondsust ei saa taotleda vale nime all. Lisaks sellele, sõdur, kes saab lahingus vigastada, võideldes Prantsusmaa eest, saab taotleda Prantsuse kodakondsust seadusega, mida tuntakse kui “Français par le sang versé” (Prantslane, valatud vere ohvri tõttu).
Popkultuuris
Võõrleegioni olemasolu on viinud paljusid romantilistele mõtetele, et see on koht kord eksinud meestele, kes on otsustanud maha jätta oma endise elu ja alustada täiesti uut, aga ka koht sulidele ja meestele, kes põgenevad õigluse eest. Selline kujutelm leegionist on tavaline kirjanduses ja on kasutatud ka dramaatiliste efektide suurendamisena paljudes filmides.
Aukoodeks
Iga leegionär peab peast teadma leegionäri aukoodeksit. Leegionärid veedavad palju tunde seda õppides, esitades ja lõpuks ka kõik koos esitades:
Brand-Erbisdorf
Brand-Erbisdorf on linn Saksamaal Saksimaa liidumaal Kesk-Saksimaa kreisis.
1960
1960. aasta (MCMLX) oli 20. sajandi 60. aasta.
Tuum
Tuum on millegi keskne osa.
Tuum on hariliku toominga rahvapärane nimetus.
Tuuma(de) nimetust kannavad paljud närvisüsteemi osad:
Saarte loend suuruse järjekorras
See on '''nimekiri maailma saartest suuruse järjekorras.
Sportvõimlemine 2004. aasta suveolümpiamängudel
2004. aasta suveolümpiamängude võistlused sportvõimlemises toimusid 14.–23. augustil.
Saarte loend suuruse järjekorras
Saared pindalaga 10 000 – 25 000 km²
Saaremaa asub selles nimekirjas 175. kohal.
Sportvõimlemine 2004. aasta suveolümpiamängudel
Medalialad
Kõik võistlejad kõikidel sportvõimlemise võistlusaladel läbisid esmalt kvalifikatsioonivõistlused, mille parimad pääsesid finaalidesse.
Mehed võistlesid seitsmel individuaalvõistlusalal (vabaharjutus, rõngad, toenghooglemine, rööbaspuud, kang, toenghüpe ja mitmevõistlus), naised viiel alal (vabaharjutus, rööbaspuud, kang, toenghüpe ja mitmevõistlus). Lisaks peeti mitmevõistluses ka võistkondlikud võistlused.
Võistluspaik
Võistlused toimusid Ateena põhjapoolses eeslinnas Maroussis asuvas Ateena Olümpiaspordikompleksi sisehallis, mis mahutas 17 500 pealtvaatajat.
Valgevene kindralkomissariaat
Valgevene kindralkomissariaat (saksa keeles Generalbezirk Weißruthenien; valgevene keeles Генеральная акруга Беларусь) oli Teise maailmasõja ajal 1941–1944 Saksamaa poolt okupeeritud Valgevene ja osaliselt Poola territooriumil moodustatud haldusüksus (1941–1944), mis kuulus Ida-alade (Ostland) kindralkubermangu koosseisu.
Valgevene kindralkomissariaat moodustati 1. septembril 1941.
Saksa okupatsioonivõimud
Valgevene kindralkomissarid olid:
Valgevene omavalitsus
22. oktoobril 1941 moodustati kindralkomissari käsuga organisatsioon Valgevene Rahva Omaabi (Беларуская народная самапомач) (BNS; БНС). BNS kesknõukogu esimees oli 26. jaanuarist 1942 kuni aprillini 1943 Ivan Jermačenka (Іван Абрамавіч Ермачэнка; 1894–1970; kindralkomissari nõunik valgevene küsimustes).
BNS reorganiseeriti juunis 1943 organisatsiooniks Valgevene Omaabi (Беларуская самапомач) (BS; БС). Juunist 1943 kuni jaanuarini 1944 oli BS kesknõukogu esimees Juryj Sabaleŭski (Юрый Аляксандравіч Сабалеўскі; 24. aprill 1889 – 26. detsember 1957).
27. juunil 1943 loodi kindralkomissari juures nõuandva organina Valgevene Usaldusraada (Беларуская рада даверу) (BRD; БНС), mille vanem oli 27. septembrist kuni 7. detsembrini 1943 Vaclaŭ Ivanoŭski (Вацлаў Леанардавіч Іваноўскі; 7. juuni 1880 – 7. detsember 1943) ja kohusetäitja oli 7.–21. detsembrini 1943 Sabaleŭski.
Usaldusraada reorganiseeriti 21. detsembril 1943 Valgevene Keskraadaks (Беларуская цэнтральная рада) (BCR; БЦР), mille president oli 21. detsembrist 1943 kuni 27. juunini 1944 Radaslaŭ Astroŭski (Радаслаў Казіміравіч Астроўскі; 6. november 1887–17. oktoober 1976).
Valgevene kindralkomissariaaat eraldati 1. aprill 1944 Ostlandist eraldiseisva territooriumina, otsealluvusega Okupeeritud Ida-alade Riigiministeeriumile.
Saksa väed evakueerisid 27.–30. juunil 1944 okupeeritud Valgevene kõrgeima võimuorgani, 2. Valgevene kongressi (Другі Ўсебеларускі кангрэс) Ida-Preisimaale Königsbergi, mille president Jaŭchim Kipel (Яўхім Яўсеевіч Кіпель; 7. jaanuar 1896 – 27. juuli 1969) asus pärast Valgevenest evakueerimist 5. juulist 1944 kuni augustini 1944 Königsbergis, pärast augustit 1944 aga Berliinis).
Haldusterritoorium
Keskus: Minsk.
Vastupanuliikumine okupeeritud Valgevenes
Vastupanuliikumist okupeeritud Valgevene territooriumil aastail 1941–1944, ei saa kirjeldada, kui ainult Saksa okupatsioonivägede vastast relvastatud vastupanu, kuna esmaste poliitiliste aktsioonidega õnnestus okupatsioonivõimudel luua näiline lootus Valgevene iseseisvuse taastamisele – loodi Valgevene omavalitsus ning valgevenelastest koosnevad relvastatud korrakaitseüksused (politseipataljonid).
Kuna aga Valgevene suhted oma naaberriikide (Poola ja NSV Liiduga) pärast Vene kodusõda Valgevene territooriumide hõivamisega ning alles 1939. aastal (pärast Poola vallutamist) taasliitmisega ei olnud ühetimõistetavad, siis toimus ka relvastatud võitlus nii poolakate, NSV Liidust saadetavate partisani- ja NKVD diversioonigruppide kui ka partisanivastases võitluses valgevenelaste seas vastupanu tekitavate julgeoleku ja SD aparaadi ning armeeüksuste vastu.
Seetõttu oleks objektiivne nimetada valgevenes toimunud relvastatud võitlust Valgevene kodusõjaks, mille käigus Saksamaast sõltuvates relvajõududesse oli mobiliseeritud ligi 50 000 meest Valgevene Maakaitsesse (Eesti Omakaitse analoogne organisatsioon), ning partisanivastaseks võitluseks ning korrakaitseliste ülesannete täitmiseks moodustatud politseipataljonid (39 pataljoni).
Nõukogudemeelse rinde moodustasid Saksa vägede kiirest edasiliikumisest ja Valgevene okupeerimiste käigus Saksa vägede tagalasse piiramisrõngasse ja vangi langenud Nõukogude sõjaväelased, Nõukogude partei ja julgeolekuorganite poolt tagalasse jäetud vastupanukolletega ning ÜK(b)P Valgevene K(b)P Keskkomitee sekretäri Ponamarjovi juhendatav partisanitegevus.
Väike Rannavärav
pisi|Tee Väiksesse Rannaväravasse 19. sajandi [[piltpostkaart|piltpostkaardil]] Väike Rannavärav oli Tallinna linnamüüri kaguosas Vene tänava lähedal olnud kaitseehitis. Peavärav asus Brookusplatsi juures Vene ja Olevimäe tänava nurgal.
Läbi ajaloo kasutatud ka nimetusi: weike rannawärraw; minor strantporte, porta; parva Strandporte; arenae, porta; porta arene; porta sant; Lutteke Strantporte; luttke strantporte; minor Strandporte; Sandporte.
Ehitist on esimest korda mainitud 1360 nime all Liivavärav. Väikese Rannaväravana tuntakse seda aastast 1373.
15. sajandil ehitati ehitis oluliselt ümber ja arvatavasti oli peatorn 5-6korruseline ja umbes 20 m kõrge. Ehitis lammutati enamikus 1779 ja lõplikult 1887.
Nelinurksest peaväravatornist viis väravakäik samuti nelinurkse Väikese Rannavärava eesväravani Olevimäe ja Uue tänava nurgal, üle vana vallikraavi hilisema Uue tänava kohal viis sild.
Praegune Väikese Rannavärava tänav tähistab kohta, kust Väikese Rannavärava vallivärava juurest läks puust sild üle uue vallikraavi. 1887. aastal lammutati ka vallivärav ja kõdunenud silla asemele ehitati tänav üle Mere puiestee sihi Tuukri tänavani Tallinna sadamasse. Ainukese algse hoonena on kunagisest suurest kindlustusest Uue tänava ääres alles vallivärava vahimaja.
Aastatel 1903–1923 tegutses Väikese Rannavärava esisel alal vanakraamiturg.
Väikese Rannavärava bastion
pisi|[[Väikese Rannavärava bastion]] Väikesest Rannaväravast paremale poole ehitati 17. sajandi keskpaigas Väikese Rannavärava bastion, bastioni kivikonstruktsioonid taastati aastatel 1984–1987.
Eduardo Frei Ruiz-Tagle
Tema isa Eduardo Frei Montalva oli Tšiili president aastatel 1964–1970.
Ta on lõpetanud Tšiili Ülikooli hüdraulikainsenerina. Juba ülikoolis oli ta üliõpilasliider. Seejärel õppis ta Itaalias haldusjuhtimist. Ta kuulub alates 1958. aastast Tšiili Kristlik-Demokraatlikku Parteisse. 1964. aastal osales ta oma isa presidendivalimiskampaanias. Aastatel 1969–1988 oli ta Tšiili suurima tehnika- ja ehitusettevõtte Sigdo Koppers kaasomanik.
1988. aastal asutas ta Vabade Valimiste Komitee ja valiti Santiagost kogu riigi suurima häälte arvuga senaatoriks. Tšiili Senatis juhtis ta rahandus- ja eelarvekomisjoni ning kuulus ehituskomisjoni. 1992. aastal võitis ta erakonnasisestel eelvalimistel ametis olevat presidenti Ricardo Lagost ja sai oma erakonna presidendikandidaadiks. 1993. aastal võitis ta presidendivalimised ja sai järgmisel aastal presidendiks. 2000 tema ametiaeg lõppes. Ta ei kandideerinud tagasi, vaid asus vastavalt Tšiili põhiseadusele eluaegseks senaatoriks. 2005. aastal muudeti põhiseadust ja eluaegse senaatori ametikoht kaotati. Sama aasta detsembris kandideeris ta uuesti senaatoriks ja võitis. 2006–2008 oli ta senati esimees. Ka tema isa oli pärast presidendiametist lahkumist senati esimees.
Lõugas (iste)
Lõugas oli endisaegsetes elamutes istemüür või istekivi kolde eesserval või ka kõrval. See võis olla ka koldemüüri jätk, millel tuletegemise ajal istuti.
Lõugas oli üle Eesti erinevate (murde)nimedega, nagu leelõugas, lõuakivi, lõukapaas, koldepae. Lääne-Eestis ka korjakivi, korjapae; põhjarannikul arinakivi, arin; Saaremaal koldemüür.
Max Bruch
Max Christian Friedrich Bruch (6. jaanuar 1838 – 2. oktoober 1920) oli saksa romantiline helilooja ja dirigent.
GRUB
GNU GRUB (lühemalt Grub) on Gnu projekti raames arendatav arvuti süsteemi alglaadur.
Fumigatsioon
Fumigatsioon ehk suitsutamine (ka gaasitamine) on mingi keemilise aine (fumigandi) kasutamine eesmärgiga võidelda kahjurite, harvem ka taimehaiguste vastu. Fumigante kasutatakse gaasi või auru kujul.
Fumigandid mõjuvad enamasti objektile (näiteks rottidele) mürgina või kutsuvad esile lämbumise.
Eametsa (Tori)
Aastatel 1991–2017 kuulus küla Sauga valda, pärast 2017. aasta Eesti omavalitsuste haldusreformi jääb küla Tori valla territooriumile.
2010. aasta juulis toimusid külas komöödiasarja "Kälimehed" filmivõtted.
Külas asub Pärnu lennujaam.
Kiiresti kasvava elaniku arvu tõttu tekkisid suveti piirkonnas probleemid piisava veevarustusega. 2023. aastal valmisid uued torustiku ehitustööd, mis sidusid küla veevarustuse Pärnu veega.
2022. aastal toimusid külas passiivse elektroonilise side juurdepääsuvõrgu rajamistööd, mis tõid piirkonda kiire interneti võimaluse.
Külas elab 872 elanikku.
Baptism (Kravitz)
"Baptism" (Virgin Records, 2004) on USA rokkmuusiku Lenny Kravitzi seitsmes stuudioalbum.
Reise, Reise
"Reise, Reise" on ansambli Rammstein neljas stuudioalbum. See avaldati Saksamaal 27. septembril 2004 ning hiljem ka mujal Euroopas. Põhja-Ameerikas avaldati album 16. novembril samal aastal.
Album on olnud esikümnes mitme riigi edetabelites: Saksamaal, Austrias, Šveitsis, Islandil, Soomes, Eestis ja Mehhikos. Albumi ja selle nimiloo pealkiri on arhailisest keskkõrgsaksa keelest pärinev purjelaevade madrustele suunatud üleskutse Reise, Reise!, millest pärineb ka ingliskeelne verb to rise – tõusma. (Nüüdisaegses saksa keeles on sõnale omistatud teine tähendus – reis, rännak, mistõttu ka albumi nime tihti valesti mõistetakse).
Korjakid
Korjakid on rahvas Venemaal Kamtšatka poolsaare põhjaosas (peamiselt Korjaki autonoomses ringkonnas). 1989. aasta rahvaloenduse andmeil oli neid 9200, 2002. aasta rahvaloenduse andmeil 8743, kellest 60% oskab korjaki keelt. 2010. aasta rahvaloenduse andmetel elas Venemaal 7953 korjakki.
Alates 18. sajandist on nad õigeusklikud. Lõunapoolsem osa neist on venestunud.
Tüüpilisteks tegevusaladeks on mereimetajate küttimine rannikul ning põhjapõdrakasvatus sisemaa tundraaladel. Traditsiooniliseks elamuks on jarangad. Korjakid teevad ka luunikerdusi.
Eense
Eense on küla Pärnu maakonnas Põhja-Pärnumaa vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Halinga valda.
Küla läbivad Enge jõkke suubuv Naravere oja ja sellesse suubuv Halinga peakraav.
Mutter (album)
"Mutter" (saksa keeles "Ema") on saksa ansambli Rammstein kolmas stuudioalbum. See avaldati 2. aprillil 2001. Mõned fännid peavad seda Rammsteini parimaks albumiks.
Meie mees Havannas
"Meie mees Havannas" on Graham Greene'i romaan. See ilmus esimest korda Heinemanni kirjastusel detsembris 1958.
Raamatust on välja loetud Fulgencio Batista kukutamise ning 1962. aasta raketikriisi ennustusi.
Saamislugu
Romaani idee tuli Greene'il Tallinnas, mida ta külastas 1934. aastal. Esialgu pidi tegevus aset leidma Tallinnas, kuid pärast sõda viis Greene tegevuse üle natsionaalsotsialismi ajastust üle külma sõja õhustikku, et lugu saaks olla naljakas.
Augustis 1941 asus Graham tööle Briti salaluures (Secret Intelligence Service). Seal sai ta teada kaksikagent Garciast Lissabonis, kes söötis Saksamaale ette valeinformatsiooni, teeseldes, et tal on agendid mitmel pool Inglismaal, ning mõeldes relvajõudude liikumised ja operatsioonid kaarte ja muid abimaterjale kasutades ise välja. Garcia oli romaani peategelase Jim Wormoldi prototüüp.
Süžee
Romaani tegevus toimub Kuubal mõni aeg enne seda kui Fidel Castro kukutas Fulgencio Batista režiimi.
Tolmuimejaid valmistava firma esindaja, Suurbritannia kodakondsusega James Wormold (Jim Wormold), kellel on oma pood, tutvub oma poes Briti luureteenistuse töötaja Hawthorne'iga, kes värbab ta raha eest luureagendiks.
Wormoldi abikaasa on ta ammu maha jätnud, asudes oma armukesega elama USA-sse. Wormold elab koos oma 17-aastase tütre Millyga. Agendiks hakkab Wormold selleks, et täita oma tütre soove, sealhulgas hobuse ost, milleks tal muidu raha ei jätku. Samuti tahab ta tütart Šveitsi õppima saata.
Wormold hakkab agente välja mõtlema, esitades agentidena väljamõeldud inimesi ning inimesi, keda ta teab ainult nimepidi.
Dramatiseeringud
Aastal 1959 lavastas Carol Reed romaani järgi filmi "Meie mees Havannas", kus peaosa mängis Alec Guinness. Stsenaariumi kirjutas Graham Greene ise.
Clive Francis on kirjutanud romaani põhjal näidendi, mille esietendus oli 23. augustil 2007 Guildfordis Yvonne Arnaud' Teatris.
Mustoja (Lahemaa)
Mustoja on jõgi Lääne-Viru maakonnas, tema alamjooks paikneb Lahemaa rahvuspargi alal.
Mustoja pikkus on 26,3 km ja valgla pindala 138,9. Jõe lähe asub Võipere loodepiiril ja see suubub Mustoja külas Soome lahte.
Eerma
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Halinga valda.
Küla läbivad Elbu oja ja Angoja.
Eesti Kristlike Arstitudengite Grupp
Eesti Kristlike Arstitudengite Grupp (lühend EKAG) on Eesti Kristlike Arstide Ühingu alltööharu.
Muraka raba
pisi|Muraka raba idaosa sügisel. pisi|Muraka raba põhjaosa. pisi|Muraka raba lõunaosa. Muraka raba (ka Muraka soostik) laiub Ida-Viru maakonnas Alutaguse ja Lüganuse vallas, Rannapungerja ning Purtse jõe veelahkmel. Sageli käsitletakse Muraka raba koos Ratva rabaga – Muraka-Ratva soostikuna.
Eesti Kristlike Arstitudengite Grupp
EKAG alustas tegevust 2004. aastal.
Muraka raba
Soostikku kuulub neli tuntumat (Muraka, Ratva, Seli ja Virunurme) ning mitu väiksemat rabamassiivi. Ühtekokku on Muraka soostikus seitse Ida-Eesti tüüpi kumerat rabalaama.
Soo pindala on 12 793 hektarit, millest turbamaardlat on 10 700 hektarit. Soostikus on madalsoolasundit 8168 ha, siirdesoolasundit 500 ha, raba-segalasundit 1341 ha ja rabalasundit 2784 ha.
Soostik toitub sademetest ja moreeniveest, eesvooluks on Tagajõgi, Roostoja, Mäetaguse jõgi ja Ojamaa jõgi.
Muraka soomassiiv koosneb 60% ulatuses rabadest.