cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Indool
Fischeri indoolisüntees
400px|pisi pisi|[[Fischeri indoolisüntees]] pisi|370px|Indooli ühenõusüntees fenüülhüdrasiinist ja püroviinamarihappest mikrolainekiieguse abil Üks vanemaid ja kindlamaid meetodeid indooli derivaatide sünteesimiseks on Fischeri indoolisüntees, mille töötas 1883. aastal välja Emil Fischer. Kuigi indooli ennast on sel meetodil problemaatiline sünteesida, sünteesitakse niiviisi sageli indooli derivaate asendusrühmaga 2. või 3. positsioonil. Indooli saab siiski sünteesida, kui Fischeri indoolisünteesiga pannakse fenüülhüdrasiin reageerima püroviinamarihappega, misjärel moodustunud indool-2-karboksüülhape dekarboksüülitakse. Seda on tehtud ka ühenõusünteesina mikrolainekiirguse abiga (Bratulescu 2008).
Kasutamine
Väikeses kontsentratsioonis annab indool tüüpilist lillelõhna, mistõttu seda lisatakse ka parfüümidele.
Peale selle valmistatakse indoolist tehislikku jasmiiniõli ja nerooliõli.
Ohtlikkus ja mürgisus
Indool on allaneelamisel kahjulik ja nahaga kokkupuutel mürgine.
Pärast indooliga tegelemist tuleb hoolikalt pesta. Indooli kasutamise ajal ei tohi süüa, juua ega suitsetada. Tuleb kasutada kaitsevarustust. Neelamise korral tuleb halva enesetunde korral helistada mürgikeskusse või arstile. Kui indool satub nahale, tuleb pesta rohke veega. Loputada suu. Indooliga kokkupuutunud riided kohe ära võtta ja enne uuesti kasutamist pesta. Indooli tuleb hoida luku taga.
Leektemperatuur on 121 °C.
Uurimislugu
pisi|Indooli [[keemiline struktuurivalem, mille pakkus välja Adolf von Baeyer 1869. aastal]] Indooli uurimine sai alguse taimse värvaine indigo uurimisest (siit ka indooli nimetus). Indigost võib oksüdeerimise teel saada isatiini ning seejärel indoksüüli. Aastal 1866 redutseeris Adolf von Baeyer (1866) indoksüüli tsingitolmu abil indooliks. Baeyer ja Adolph Emmerling (1869) leiutasid Baeyeri-Emmerlingi indoolisünteesi.
Väike verev
'Väike verev' on hariliku kartuli sort (säilitussort).
Sort on rahvaaretis.
Sort kanti sordilehte 2011.
Vidzy
Vidzy (valgevene-eesti transkriptsioonis Vidzõ) on alev Valgevenes Viciebski oblastis Brasłaŭ rajoonis, Vidzy külanõukogu halduskeskus.
Asula nimi on poola keeles Widze ja leedu keeles Vidžiai.
Ajalugu
Sigismund Kęstutaitis andis piirkonna maad kolmele vennale, kellest üks, Naruš, pani aluse Vidzyle. 1481. aastal rajati Vidzy mõis ja ehitati esimene kirik. 16. sajandil sai Vidzyst alev. Kui Brasłaŭ 1794. aastal maha põles, sai Vidzyst piirkonna keskus. Aastal 1795 läks kolmandal Poola jagamisel Venemaa koosseisu. 1812. aasta isamaasõda tõi Vidzysse Vene vägede 30 000-mehelise garnisoni. Mõnda aega oli seal Aleksander I ja Michael Andreas Barclay de Tolly peakorter. Pärast Vene vägede taganemist valis Vidzy mõneks ajaks oma staabi asukohaks Prantsuse marssal Joachim Murat. Vilniuse ülikoolis käies suvitas seal oma onu pool poola kirjanik Adam Mickiewicz.
Pärast 1835. aasta tulekahju kaotas Vidzy veidi oma tähtsusest, ent aastal 1843 sai siiski linnaõigused. Linnas oli peaaegu 4000 elanikku, seal peeti suuri hanelaatasid. I maailmasõda purustas asula peaaegu täielikult ja Poola riigi valdustesse sattudes sai Vidzyst taas alev.
Vidzys sündis ja suri poola väejuht ja poliitik Tomasz Wawrzecki.
Audrius Peseckas
Audrius Peseckas (sündinud 12. jaanuaril 1964 Punias Alytuse maakonnas) on leedu alpinist.
Ta on lõpetanud Kaunase Polütehnilise Instituudi.
Kolmanda Leedu alpinistina täitis ta Lumeleopardi nõuded.
Alpinism
Alpinismiga hakkas ta tegelema 1985. aastal. 2005. aastal tõusis ta Tian Shanis Džengiši (7439 m) tippu.
2007. aastal ronis ta Pamiiris ning jõudis kolme seitsmetuhandelise mäe tippu: Korženevskaja (7105 m), Lenini mäetipp (7134 m) ja Ismoili Somoni mäetipp (7495 m).
Beto
pisi|Beto (2017) António Alberto Bastos Pimparel (tuntud lihtsalt kui Beto; sündinud 1. mail 1982 Louresis) on Portugali jalgpallur, kes mängib väravavahina Soome kõrgliigaklubis HIFK.
Ta alustas klubikarjääri Lissaboni Sportingis, mille noorteakadeemiaga liitus ta 1995. aastal. Sportingu põhimeeskonnas ta liigidebüüti ei teinud. Hooajal 2002/03 mängis ta laenul Portugali esiliigaklubis Casa Pia. Pärast ühte hooaega Chavesis ja Marcos liitus ta 2006. aastal Leixõesiga, kus oli neljal hooajal klubi esiväravavaht; kahel viimasel hooajal mängis ta klubiga Portugali kõrgliigas.
2012. aasta suvel sõlmis ta lepingu Portugali kõrgliigaklubiga Braga. Hooaja 2012/13 teises pooles läks ta laenule Hispaania kõrgliigaklubisse Sevilla, kellega sõlmis 2013. aasta märtsis püsiva lepingu. Hooajal 2014/15 oli ta vigastuse tõttu palliplatsil mitu kuud eemal ja lõpuks kaotas ta Sevillas esiväravavahi koha.
2016. aasta augustis naasis Beto Sportingu, kus mängis ühe hooaja. Aastatel 2017–2020 mängis ta Türgi kõrgliigaklubis Göztepe. Hooajal 2020/21 mängis ta Portugali klubides Leixões ja Farense.
2022. aasta veebruaris sõlmis ta lepingu HIFK-iga.
Beto mängis Portugali jalgpallikoondises aastatel 2009–2016 kokku 16 korda. Koondisedebüüdi tegi ta 10. juunil 2009 sõprusmängus Eesti vastu. Ta oli kolmedel maailmameistrivõistlustel (2010, 2014, 2018), 2012. aasta Euroopa meistrivõistlustel ja 2017. aasta FIFA konföderatsioonide karikaturniiril Portugali koondises varuväravavaht (põhiväravavaht oli Eduardo või Rui Patrício). Ainsal korral sai ta mängida 2014. aasta maailmameistrivõistlustel kahes viimases alagrupimängus pärast seda, kui Rui Patrício esimeses alagrupimängus Saksamaa vastu vigastada sai.
Karro
Karro on eesti perekonnanimi.
Statistika
2022. aasta 1. jaanuari seisuga oli Eestis perekonnanimi Karro 511 inimesel: 237 mehel ja 274 naisel. Perekonnanimede levikult oli Karro meeste puhul 225. kohal ja naiste puhul 201. kohal.
Gustavo Scarpa
Gustavo Henrique Furtado Scarpa (sündinud 5. jaanuaril 1994 Hortolândias) on Brasiilia jalgpallur, kes mängib ründava poolkaitsjana Inglismaa kõrgliigaklubis Nottingham Forest.
Brasiilia kõrgliigas debüteeris ta 2014. aastal Fluminense meeskonnas. Läbimurde tegi ta 2015. aasta hooajal, kui osales 28 liigamängus ja lõi viis väravat. 2016. aastal lõi ta Brasiilia kõrgliigas kaheksa väravat ning andis kümme väravasöötu, millega oli liigas Palmeirase mängija Dudu kõrval liigas enim väravasööte andnud mängija. 2017. aastal andis Gustavo Scarpa 12 väravasöötu, millega oli taas liigas esimesel kohal.
Karro
Statistika
19. sajandi algul pandi pärisorjusest vabastamise käigus Eesti kõigis maakondades kokku 122 erinevas mõisavallas talupoegadele nimeks Karro. Neist 40 mõisavalda asus Tartumaal, 27 Viljandimaal, 14 Pärnumaal, 11 Virumaal, teistes maakondades vähem. Suur osa nimedest Karro normaliseeriti hiljem nimeks Karu.
Nimede eestistamise käigus loobuti nimest Karro ühel korral, kui 1936. aastal võeti Pala vallas uueks nimeks Kasemägi.
Gustavo Scarpa
2022. aasta detsembris sõlmis ta Nottingham Forestiga lepingu, mis kehtib kuni 2026. aasta juunini. Inglismaa kõrgliigas debüteeris ta 4. jaanuaril 2023 mängus Southamptoni vastu.
Brasiilia jalgpallikoondises debüteeris Gustavo Scarpa 25. jaanuaril 2017 sõprusmängus Colombia vastu.
Rakvere rajoon
Rakvere rajoon oli haldusüksus Eesti NSV-s aastatel 1950–1989. See moodustati Viru maakonna kirdeosast pärast maakondade likvideerimist ja rajoonide moodustamist.
Rakvere rajooni territoorium
Aastal 1957 liideti sellega likvideeritud Loksa rajooni idaosa.
Aastal 1959 liideti sellega likvideeritud Kiviõli rajooni lääneosa (Viru-Kabala ja Viru-Nigula piirkond), samas arvati Tudu piirkond Kohtla-Järve linnapiirkonna koosseisu.
Aastal 1962 liideti sellega likvideeritud Väike-Maarja rajoon ja Kadrina piirkond Paide rajoonist.
Aastal 1964 liideti sellega Tapa linn ja taasliideti eelpoolnimetatud Tudu piirkond.
Aastatel 1959–1960 kuulus rajooni alasid likvideeritud Mustvee rajoonist.
Põgenen
Koit ise on öelnud, et algselt ei plaaninud ta uuele plaadile teha ühtegi duetti, kuid Birgit andis sellele loole nii palju juurde, et ainuõige valik oli see duetina salvestada. Stuudios kohtuti 31. detsembril. et lugu proovida. Birgit Õigemeele sõnul võttis ta rõõmuga vastu Toome kutse tema uuel plaadil kaasa teha. "Koit on kahtlemata üks Eesti arvestatavamaid meeslauljaid ning mul on väga hea meel, et ta just minu duetipartneriks valis," kommenteeris Õigemeel.
Berõslav
Berõslav on linn Ukrainas Hersoni oblastis. Linn on Berõslavi rajooni keskus. Linn asub Dnepri jõe paremkaldal.
Ajalugu
Märtsis 2022 okupeerisid linna Vene väed.
11. novembril 2022 hõivasid linna Ukraina väed.
Jiang Qing
pisi|Jiang Qing (1976)
Jiang Qing (hiina 江青; sünninimi Li Shumeng hiina 李淑蒙; 19. märts 1914 Zhucheng, Shandongi provints – 14. mai 1991 Peking) oli Hiina Rahvavabariigi kommunistlik riigitegelane ja hiina näitleja. Ta oli Mao Zedongi neljas naine, nad oli abielus alates 1938. aasta novembrist.
1931. aasta juulist kuni 1933. aasta aprillini õppis Jiang Qing Qingdao Ülikoolis. 1933. aasta veebruaris astus ta Hiina Kommunistlikku Parteisse. 1933. aasta oktoobris alustas ta õpinguid Shanghai Ülikoolis. Ta arreteeriti, kuid vabastati varsti. 1935. aastal alustas ta Shanghais näitlejakarjääri, mängides lisaks teatrilavastustele ka mõnes filmis. Näitlejana kasutas ta nime Lan Ping.
1937. aastal asus Jiang Qing Hiina kommunistide toonasesse keskusse Yanani, kus sai tuttavaks Mao Zedongiga. 1938. aasta novembris nad abiellusid. Enne seda oli Jiang Qing olnud kaks korda abielus.
1940. aastatel oli Jiang Qing Mao Zedongi isiklik sekretär. 1950. aastatel oli ta Hiina Kommunistliku Partei propagandaosakonna filmisektsiooni juhataja. Jiang Qing mängis olulist rolli kultuurirevolutsiooni ettevalmistamisel ja läbiviimisel. Alates 1969. aastast oli ta Hiina Kommunistliku Partei Keskkomitee Poliitbüroo liige.
Pärast Mao Zedongi surma vahistati Jiang Qing 1976. aasta oktoobris ja anti koos teiste Nelikjõugu liikmetega kohtu alla. Ta mõisteti 1981. aasta jaanuaris kultuurirevolutsiooni ajal toime pandud kuritegude eest surma, kuid 1983. aastal asendati surmanuhtlus eluaegse vanglakaristusega. . Lõpetas 1991. aasta mais elu enesetapuga, kui oli lubatud vanglast haiglasse ravile.
Kristjan Raua majamuuseum
Kristjan Raua majamuuseum oli aastatel 1984–2008 Tallinnas Nõmmel aadressil Kristjan Raua tänav 8 tegutsenud muuseum; Eesti Kunstimuuseumi filiaal.
Muuseum asus majas, mille on kunstnik Kristjan Raua eskiisjooniste põhjal Kristjan Raua pere jaoks projekteerinud arhitekt Herbert Johanson. Kristjan Raud elas selles majas aastatel 1929–1943. Eramu natsionaliseeriti 1953. aastal ja võeti kasutusele üürimajana. Majamuuseumi rajamise idee tekkis Kristjan Raua 100. sünniaastapäeva tähistamisega 1965. aastal. Maja tühjendati üürnikest ja tehti tookordsele kultuuriministeeriumile eraldatud summadega muuseumi tarvis korda.
Muuseum asutati 15. augustil 1977. 1980. aastate alguses tehti majas Kristjan Raua tütretütre, arhitekt Krista Pihelga projekti järgi kapitaalremont. 12. novembril 1984. aastal avati majas Kristjan Raua majamuuseum Eesti Kunstimuuseumi filiaalina.
Kristjan Raua lesk Elviira Raud ja tütar Helge Pihelga kinkisid muuseumile 300 Kristjan Raua teost, sadakond dokumenti, diplomit, ürikut, aga ka majja kuulunud mööbliesemed ja Kristjan Raua maalitarbed. Eesti Vabariigi taastamise raames aset leidnud erastamise ja tagastamise käigus anti maja ja krunt kunstniku tütrele tagasi, ent nii maja kui ka krunt jäid edasi tasuta muuseumi kasutusse. 2008. aastaks oli maja seisukorras, mis nõudis remonti. Samuti nappis toonase majandussurutise tõttu vahendeid muuseumi käigus hoidmiseks ja Eesti Kunstimuuseumi juhatus otsustas maja omanikele tagasi. Muuseum suleti 31. märtsil 2008.
Muuseumi püsiekspositsioon kajastas kunstniku elu- ja loometeed. Muuseumis oli täielikult taastatud elutoa ja ateljee esialgne ilme. Muuseumis korraldati ka väikesi eesti kunsti näitusi ning viidi läbi pedagoogilisi programme (lastele ja täiskasvanutele). Kristjan Raua kogu hoitakse Eesti Kunstimuuseumis.
Kerjusmunk
Kerjusmunk (ladina keeles kasutatakse sõna frater 'vend', inglise keeles friar) on munk, kes kuulub mõnda rooma-katoliku kerjusmungaordusse. Nagu kõikide ordude, nii ka kerjusmunkade kloostrirajatised ei kuulu kohaliku piiskopi jurisdiktsiooni. Kõige laiemalt tuntud kerjusmungad on need, kes kuuluvad vanimatesse ordudesse: dominiiklased, frantsisklased, augustiinlased ja karmeliidid.
Erisused
Kerjusmunkade elukorraldus on vastavalt kerjusmungaordude põhimõtetele apostelliku elu väärtused vaesus, kasinus, alandlikkus ja teenimine. Kui kloostrimungad (näiteks benediktlased, tsistertslased) pühenduvad jumalateenimisele ja askeesile kloostriseinte vahel oma suletud kogukonnas, töötavad kerjusmungad palju ilmalike inimeste keskel ja elavad toetustest või heategevusest. Tõotuse andmisega pühenduvad kerjusmungad oma töös laiemale alale kui kloostrikogukond, näiteks maakonnale või provintsile, ja nad liiguvad vajadusel ühes asupaigast teise.
Ordud
Katoliku kirikus jaotatakse kerjusordud järgmisel: neli suurt ordut, mis on ühtlasi neli vanimat, ja väiksemad ordud.
Suured ordud
Suured ordud nimetati Lyoni II kirikukogul (1274):
Kerjusmungad Eestis
Vana-Liivimaal oli 12 kerjusmungaordude kloostrirajatist, neist kuus tänase Eesti territooriumil. Dominiiklaste kloostrid olid Tallinnas, Tartus ja Narvas. Frantsisklaste kloostrid olid Tartus, Rakveres ja Viljandis. Karmeliidid ja augustiinlased-eremiidid Eestisse ei jõudnud.
Kaheteistkümnest kloostrist Vana-Liivimaal on tänapäeval on maa peal alles lisaks Tallinna Katariina kirikule Viljandi frantsiskaanide kirik ning Riia dominiiklaste kiriku pikihoone koos värava ja kahe ristikäigu võlvikuga.
Viljandi kirik säilis peale reformatsiooni, sest võeti kasutusele hävinud linnakiriku asemel. Riia kirik läks samuti kohe peale reformatsiooni protestantidele ning on järjepidevalt tegutsenud pühakojana.
Varitsus Albaania-Jugoslaavia piiril (detsember 1998)
Varitsus Albaania-Jugoslaavia piiril leidis aset 14. detsembril 1998, kui Jugoslaavia sõjavägi korraldas varitsuse 140-le Kosovo Vabastusarmee (KVA) võitlejale, kes üritasid relvi ja varustust oma Albaania baasist Jugoslaaviasse smuugeldada. Varitsusega algas viietunnine tulevahetus, milles hukkus 36 KVA võitlejat ning üheksa langes vangi. Ülejäänud põgenesid tagasi Albaaniasse ning jätsid maha hulgaliselt relvi ja varustust, mille Jugoslaavia võimud konfiskeerisid. Varitsus oli veriseim sündmus pärast kaks kuud varem Ameerika Ühendriikide vahendusel sõlmitud vaherahu. Rahvustevaheline vaen oli piirkonnas järjest kasvanud juba 1995. aasta algusest.
Mõned tunnid pärast varitsust ründasid tuvastamata isikud, keda peeti KVA võitlejateks, Pejës serblaste baari, kus hukkus kuus noort serblasest tsiviilisikut. Lääne diplomaadid uskusid, et tegu oli kättemaksuga varitsuse eest, KVA vastutust ei võtnud. Aastaid hiljem tunnistas Serbia valitsus, et tegu oli Serbia salateenistuse n-ö musta operatsiooniga.
Mõned päevad hiljem toimetasid Jugoslaavia võimud peaaegu kõikide langenute laibad Punase Risti vahendusel albaanlastele. Hukkunuid nimetati kangelasteks ning neile korraldati mässuliste aladel matused, kus osales tuhandeid albaanlasi. Jaanuaris 1999 röövis KVA kaheksa Jugoslaavia sõdurit, kes vahetati välja varitsuses vangi langenud KVA võitlejate vastu.
Tartu FC Merkuur
Tartu FC Merkuur on Eesti jalgpalliklubi, mis tegutseb Tartus.
Ahto Kalja
Ahto Kalja (24. mai Viljandi 1950 – 22. oktoober 2018 Tallinn) oli eesti tehnikateadlane, informaatik ja professor.
Haridus
Doktorikraad (Rakendusvaldkonna mudeliga ühtiv andmebaaside juhtsüsteem. DBMS for CAD application, juh. Enn Tõugu), Eesti NSV TA Küberneetika Instituut, 1983; vanemteadur 1983; dotsent 1992; professor 1997.
Töökkäik
Tallinna Elektrotehnika Tehase Teadusliku Uurimise Instituudi insener ja nooremteadur 1974–1977; Eesti NSV / Eesti TA Küberneetika Instituudi vaneminsener 1977–1979, nooremteadur 1979–1983, vanemteadur 1983–1984, masinprojekteerimise sektori juhataja 1985–1992, juhtivteadur 1992–1997; ajutine teaduslik-tehniline kollektiiv START, sektorijuhataja 1985–1988; Tampere Tehnikaülikooli (Soome) külalisteadur 1994; Stockholmi Kuningliku Tehnikaülikooli (Rootsi) külalisteadur 1995; Aarhusi Tehnikaülikooli (Taani) külalisteadur 1996; Tampere Tehnikaülikooli (Soome) külalisteadur 1999; RIA – Riigi Infosüsteemi Amet, X-tee projektijuht 2001–2014;
TTÜs 1977–2018: automaatika kateedri tunnitasuline õppejõud 1977–1984; küberneetika baaskateedri vanemõpetaja 1985–1988; informaatikainstituudi dotsent 1992–1997; arvutitehnika instituudi süsteemitarkvara professor ja õppetooli juhataja 1997–2016; TTÜ Küberneetika Instituudi vanemteadur 1997–2016 ja osakonnajuhataja 1997–2014; TTÜ Küberneetika Instituudi tarkvarateaduse laboratooriumi vanemteadur 2016; infotehnoloogia teaduskonna tarkvarateaduse instituudi professor 2017–2018. ,
Teadustöö põhisuunad
Loodusteadused ja tehnika, arvutiteadused: andmebaasid, masinprojekteerimine, tehisintellekt, tarkvaratehnika. Avaldanud üle 160 teaduspublikatsiooni, 1 kasuliku mudeli kaasautor. Tema juhendamisel on kaitstud 9 magistri- ja 5 doktoritööd. ,
Teaduskorralduslik tegevus
Paljude kodumaiste ja rahvusvaheliste konverentside organiseerija 1977–2018; Eesti-Soome Informaatikakomitee teadussekretär 1988–1998; infoseeria "Arvutustehnika ja andmetöötlus" toimetuse liige 1988–2011; Eesti TA / TTÜ Küberneetika Instituudi nõukogu liige 1990–2004, 2013–2016; Eesti Infotehnoloogia Seltsi volikogu liige 1993–2009; TTÜ arvutitehnika instituudi nõukogu liige 1997–2016; TTÜ infotehnika teaduskonna nõukogu liige 1997–2001; Acta Universitatis Latviensis, seeria Informatics toimetuse liige 2002–2012; Baltic Journal of Modern Computing toimetuskolleegiumi liige 1913–2018.
Harrastused
Lugemine, fotograafia, automatkad, sport.
Minu Eesti
Minu Eesti oli kodanikualgatuse Teeme Ära! läbi viidud projekt (mõttetalgud), mis toimus 1. mail 2009. Projekti raames said Eesti elanikud välja käia ideesid, kuidas Eestit paremaks teha. Projektis osales umbes 12 000 Eesti elanikku.
Projekti tähelepanuväärsematest ideedest tehti telesari, kus igas saates kanti ette maakonna tähelepanuväärsemad ideed.
Vabakund
Vabakund oli 2013. aasta kohalike omavalitsuste volikogude valimiste jaoks loodud valimisliit Tartus, mis sai Tartu linnavolikogus kolm kohta.
Oma manifestis ja programmis kinnitas valimisliit, et eesmärk oli tuua Tartu linnavolikokku aktiivseid kodanikke, seejuures ilma kohustuseta siduda end selle tarvis mõne erakonnaga. Valimisprogrammis esitati oma seisukohad osaluse ja vastutuse kohta linnavalitsemisel ning esitleti visioon Tartust kui "moodsast vabalinnast".
Valimisliidu nimekirjas kandideeris 49 kandidaati ja linnapeakandidaat oli Gea Kangilaski. Valituks osutusid Gea Kangilaski, Jüri-Ott Salm ja Jüri Ginter. Valimisliidu nõunik oli Märt Põder ja sellel oli esindajad kõigis volikogu komisjonides.
Pärast valimisi lõi valimisliit volikogu komisjonidele vastavad "varikomisjonid", mille eesmärk oli linnaelanike kaasamine otsustusprotessi. Valimisliit korraldas koostöös Genialistide Klubiga "linnarahva volikogueelseid arutelusid", kus linnaelanikud said omavahel ja koos volikogu liikmetega eelnevalt läbi arutada volikogus otsustamisele tulnud asju.
Ajalugu
Valimisliit kasvas välja Tartus valeliku poliitika vastaseid proteste korraldanud seltskonnast ning selle töös osales nii piraadiliikumise kui ka rohelise liikumise aktiviste.
Vabakund lõpetas tegevuse pärast nelja aastat volikogus, sest algse demokraatiauuenduse manifesti egiidi all tegutsemine polnud uute aktuaalsete poliitiliste küsimuste kerkimise tulemusel enam võimalik.
Tiptoni maakond (Tennessee)
Tiptoni maakond (Tipton County) on maakond USA-s Tennessee osariigi lääneosas.
Maakonna halduskeskus ja suurim linn on Covington.
Maakonna pindala on 1230 km². Veepindala on 40 km².
Elanike arv oli 2010. aasta rahvaloenduse järgi 51 271. Aastal 2000 oli elanike arv 37 568.
Ajalugu
Tiptoni maakond moodustati 29. oktoobril 1823. aastal. Maakond sai nime USA sõjaväelase Jacob Tiptoni järgi.
Pseudomorfoos
Pseudomorfoos on nähtus, mille puhul mineraali kristalne väliskuju vastab ühele mineraalile, keemiline koostis aga teisele.
Pseudomorfoos võib tekkida kahel viisil. Kui mingi mineraal lahustub täielikult ja kandub lahusena ära, säilib kivimis selle mineraali väliskujule vastav tühik. Kui hiljem niisugune tühik täitub mingi lahusena kohale toodud uue ainega, esineb nn täitumispseudomorfoos. Kui aga mineraal puutub kokku mingi aine lahusega, mis temaga reageerib, võib üheaegselt toimuda mineraali lahustumine ja selle asemele uue väljasadenemine, nn metasomatoos.
Seejuures juhtub mõnikord, et osa varem eksisteerinud mineraali elementidest jääb ka uue mineraali koostisse ja tekib nn moondumispseudomorfoos. Mõnikord aga ei jää endisest mineraalist uue mineraali koostisse ühtegi elementi ja sel juhul on tegemist asendumispseudomorfoosiga.
Paramorfoosiks nimetatakse sama koostisega mineraali pseudomorfoosi varem eksisteerinud mineraali järgi. Näiteks läheb rombilises süsteemis kristalliseeruv α-tridümiit (SiO2) sageli üle normaaltingimustes püsivamasse α-kvartsi trigonaalsesse polümorfsesse modifikatsiooni, kusjuures säilib kristallide plaatjas pseudoheksagonaalne kuju.
Mary Poppins (muusikal)
Muusikali muusika pärineb suuresti filmist, millele kirjutasid muusika Robert B. Sherman ja Richard M. Sherman. Ülejäänud muusikali muusika kirjutas George Stiles ja laulutekstid Anthony Drewe.
Sarajas
Sarajas (Võru murdes ka sarrai) oli katuskuhi, mille neljale nurgapostile toetuvat katust sai postikinnituste abil üles- või allapoole liigutada.
See ehitati enamasti heinamaale heinte säilitamiseks ja kaitsmiseks sademete eest. Oli 18. sajandist kuni 20. sajandi keskpaigani mõningal määral kasutusel Lõuna-Eestis, harvem ka mujal. Rohkem tuntud oli Lätis ja Leedus, Loode-Venemaal, vähem Euroopas.
Harilik lepiklill
Harilik lepiklill (Chrysosplenium alternifolium) on mitmeaastane rohttaim, mis õitseb aprillis-mais niisketes ja varjulistes kohtades. Lepiklill on hästi tuntud Ida-Eestis, kuid Lääne-Eestis esineb harvem ning Saaremaal ei kasva teda üldse. Kasvab märjal või porisel pinnasel – veekogude kallastel, lodu-, lammi- ja soometsades ning võsastikes.
Lepiklille juures hakkab esimesena silma looduses haruharva kohatav helekollakasroheline värvus, millel võib märgata isegi sära. pisi|Illustratsioon [[Otto Wilhelm Thomé raamatust "Flora von Deutschland, Österreich und der Schweiz" (1885), Gera, Saksamaa]]
Ratasja kujuga lehed moodustavad ümber õisiku kollakasrohelise krae. Õisik ise asetseb lapiti nende lehtede peal. Õieraagudele kinnituvaid lehti nimetatakse kõrglehtedeks. Kõrglehtede värvuse tõttu paistab kaugelt, nagu oleksid taimel suured ebakorrapärased rohekaskollased õied, mis tegelikult on väga väikesed ja silmapaistmatud.
Vars on püstine ja allpool veidi lihakas. Varrel on üks kuni kolm vahelduvalt paiknevat helerohelist lehte. Taim on vähe karedakarvane ning ühel taimel võib olla üks, harva mitu vart. pisi|222x222px|[[Seeme|Seemned – läikivad, värvuselt tumepruunid või mustad. ]] Seemned on paljad, värvuselt tumepruunid kuni mustad.
Lepiklille seemned on mürgised, kuid muid taime osi on rahvameditsiinis kasutatud mahla ning keedise tegemiseks. Lisaks hõõrutakse taime lehtedega nahka nahahaiguste korral.
Hellat
Hellat on eesti perekonnanimi.
Harilik lepiklill
Rahvapärased nimetused
Rahvapärased nimetused on ka lepalill, kärnalill, linnusilm, porililled, piimalill.
Hellat
Nimede eestistamisel anti Hellat uueks perekonnanimeks isikutele, kelle varasem perekonnanimi oli Kirschbaum, Rose ja Rosen. Lembit Hellati palvel kanti Hellat perekonnanimede kaitseregistrisse nr. 275 all (Siseministeeriumi teadaanne 3. oktoobrist 1936).
Harilik lepiklill
Leviala
Lepiklill on hästi tuntud Ida-Eestis, kuid Lääne-Eestis esineb harvem ning Saaremaal ei kasva teda üldse. Niisugune on selle muidu päris sageda metsaelaniku levimus: ida pool on see tavaline, kuid kui lähme läände, arvukus järjest kahaneb. Lisaks Eestile on levinud ka Skandinaavias, Kesk-Euroopas, Vahemere maades, Ida- ja Lääne-Siberis, arktilistel aladel, Väike- ja Ida-Aasias ja Põhja-Ameerikas. Arktikas kasvab ka igikeltsal.
Kasv
Aprillis-mais kasvab märjal või porisel pinnasel – veekogude kallastel, lodu-, lammi- ja soometsades, võsastikes.
Välimus
Lepiklillel on omapärane välimus ning selle tõttu jääb ta hästi meelde. Lepiklille juures hakkab esimesena silma looduses haruharva kohatav helekollakasroheline värvus, millel võib märgata isegi sära.
Ümber õisiku moodustavad lehed ilusa krae, mis on kollakasrohelist värvi. Õisik ise asetseb lapiti nende lehtede peal. Neid lehti, mis kinnituvad õieraagudele nimetatakse kõrglehtedeks. Kõrglehed on lihavad täksiliste servadega, ning nad aitavad putukate ligimeelitamisel. Kõrglehtede värvuse tõttu paistab kaugelt nagu oleksid taimel suured ebakorrapärased rohekaskollased õied. Kuid, kui lähemale tulla, selgub, et need ei ole õite kroonlehed, vaid kollaseks värvunud kõrglehed. Õied on aga väga väikesed ja silmapaistmatud. Kui lepiklillel poleks putukate ligimeelitamiseks sellist värvust, jääks ta tolmeldamata. Taime õitsemise lõppedes muutuvad kõrglehed roheliseks ning alustavad fotosünteesi, mis on lehe põhiülesanne.
Lepiklillel on olemas pärislehed, mis asuvad nii varrel kui ka juurmise kimbuna. Väiksema ja lühema rootsuga on varrelehed. Lehtedel on ratasjas kuju, mis on metsas küllalt harva kohatav.
Varre kõrgus on 2–20 cm. Varrel on üks kuni kolm vahelduvalt paiknevat helerohelist lehte, mis on alumiselt küljelt on heledamad ning pinnalt paljad või hõredalt karvased. Juurmised lehed on 8–25 mm pikkused ning 10–30 mm laiused ning paiknevad hõreda kodarikuna. Taim on vähe karedakarvane ning ühel taimel võib olla üks, harva mitu vart.
Vili avaneb enne seemnete täielikku valmimist, see on peekrikujuline ning enam-vähem tupepikkune kupar.
Seemned on paljad, läikivad, värvuselt tumepruunid kuni mustad ning umbes 0,6 mm pikkused.
Risoom on peenike ja helepruunikat värvi.
Keemiline koostis
Taime maapealne osa sisaldab süsivesikuid, lehed aga fenoole ja nende derivaate (arbutiin).
Kasutamine
Teadma peab seda, et lepiklille seemned on mürgised, kuid muid taime osi on rahvameditsiinis kasutatud.
Lepiklille mahla on pandud mitmesugustele nahal olevatele kärnadele, et haavad paremini ja kiiremini paraneksid. Lisaks hõõrutakse lepiklille lehtedega nahka, kui esinevad vistrikud, villikesed, nõgestõbi ning muud nahahaigused. Köha ja palaviku vastu tehakse keedis kogu taime maapealsest mahlakast osast.
Gramnegatiivsed bakterid
Grami meetodil lisatakse pärast kristallvioleti kasutamist kontrastvärvus (tavaliselt safraniin), mistõttu kõik gramnegatiivsed bakterid värvuvad punaseks või roosaks. Meetodi abil saab klassifitseerida baktereid rakukesta järgi. Grampositiivsed bakterid säilitavad kristallvioletse värvuse pärast nende pesemist etanooliga.
Gramnegatiivsete bakterite patogeensuse võime on tihti tingitud konkreetsetest komponentidest, mis asuvad rakuümbrises (tsütoplasma membraan, õhuke peptidoglükaankiht, välismembraan, limaskest). Üks komponentidest on lipopolüsahhariidi kiht (LPS), mis kuulub endotoksiinide hulka. Sattudes inimese organismi, kutsub LPS esile kaasasündinud immuunvastuse, mis toob kaasa tsütokiinide tootmise ja immuunsüsteemi aktiveerimise. Tsütokiinide tootmise tõttu tekib põletik.
Omadused
Gramnegatiivsetele bakteritele on iseloomulikud järgmised omadused: thumb|Gramnegatiivse bakteri rakukesta ehitus
Klassifikatsioon
thumb|Gramnegatiivse ja grampositiivse bakteri rakukesta ehituse võrdlus Grami järgi värvimine on kiire ja tõhus diagnostiline meetod selleks, et grupeerida liike Bacteria domeeni allüksusteks. Riik Monera oli ajalooliselt jagatud neljaks hõimkonnaks Grami meetodi järgi: Firmacutes (Firmicutes), Gracilicutes, Mollicutes ning Mendocutes. 1987. aastal tunnistas molekulaarne fülogeeniaga valeks teooria, et gramnegatiivsete bakterite taksonitel on olemas üks eellane ehk taksonid moodustavad monofüleetilise rühma. Kuigi mõned professorid, näiteks Thomas Cavalier-Smith, toetavad monofüleetilisi rühmi ning võtavad need arvesse rühmana, mis koosneb viimasest ühisest eellasest ja kõikidest selle eellase järeltulijatest, ehk monofüleetiliseks klaadiks. Riigi allüksuseks võetakse siis Negibacteria.
Gramnegatiivsete bakterite peptidoglükaankihi ehitus
Peptidoglükaan on heteropolüsahhariid. Seda moodustavates ahelates vahelduvad N-atsetüülmuraamhape (NAM) ja N-atsetüülglükoosamiin (NAG). Need kaks monomeeri on omavahel seotud ß-1,4-glükosiidsidemega.
Krüotomograafia näitas, et gramnegatiivsete bakterite peptidoglükaanvõrk on ühekihiline. Glükaanahelad on erineva pikkusega ning paiknevad raku pikiteljega risti, kuigi omavahel nad ei ole paralleelsed ning nendevahelised ruumid ei ole ühesugused. Glükaanahelad on ühendatud võrgustikuks peptiididega, mis tagavad struktuuri dünaamilisust pikitelje suunas.
Liikide näiteid
Proteobakterite hõimkond on gramnegatiivsete bakterite suurim rühm, mis sisaldab liike sugukonnast Enterobacteriaceae (perekondadest Escherichia, Salmonella, Shigella ja teisi), seltsist Pseudomonadales (Pseudomonas, Moraxella) ja teistest sugukondadest perekondi: Helicobacter (sugukond Helicobacteraceae), Stenotrophomonas (sugukond Xanthomonadaceae), Bdellovibrio (sugukond Bdellovibrionaceae), Legionella (sugukond Legionellaceae), sugukonnast Acetobacteraceae baktereid ja teisi. Teised märkimisväärsed gramnegatiivse bakterite liike sisaldavad hõimkonnad on Cyanobacteria ehk tsüanobakterid, Spirochaetae, Chlorobi ehk rohelised väävlibakterid ja Chloroflexi ehk rohelised mitteväävlibakterid.
Mõni gammaproteobakter nakatab eelistatult hingamisteid (Hemophilus influenzae, Klebsiella pneumoniae, Legionella pneumophila, Pseudomonas aeruginosa), kuseteid või -põit (Escherichia coli, Proteus mirabilis, Enterobacter cloacae, Serratia marcescens) ning mõni seedeelundkonda (Helicobacter pylori, Salmonella enteritidis, Salmonella typhi).
Haiglainfektsiooniga seotud gramnegatiivne bakter (Acinetobacter baumannii) põhjustab bakterieemiat, sekundaarse meningiiti ja hingamisteedega seotud kopsupõletikku intensiivhooldusega haigla osakondades.
Ravi
Üks unikaalsetest gramnegatiivsete bakterite omadustest on välismembraan. Välismembraani välimise kihi üheks komponendiks on lipopolüsahhariid, mille lipiidne osa toimib nagu endotoksiin. Kui endotoksiin jõuab vereringesüsteemi, kutsub see esile toksilist reaktsiooni, mille tulemusena tekivad põdejale palavik, hingamisteede põletik ja kõrge hingamissagedus ning madal vererõhk. See omakorda võib viia endotoksilisele šokile, mis võib olla fataalne.
Välismembraan kaitseb bakterirakku antibiootikumide, värvainete ja detergentide toime vastu, mis tavaliselt mõjuvad sise- ehk tsütoplasma membraanile või rakukestale (peptidoglükaankihile). Välismembraan tagab kaitse lüsotsüümi ja penitsilliini vastu. Kuid tänapäeva arenenud meditsiin annab võimaluse hävitada patogeenide kaitsvat välismembraani, kasutades lüsotsüümi etüleendiamiintetraatseethapet ja ampitsiliini. Peale ampitsiliini kasutatakse ka klooramfenikooli, streptomütsiini ja nalidiksiinhapet.
Yri Naelapea
Elulugu
Yri Naelapea sündis 22. mail 1896 Arula vallas Pülme talus (Otepää kihelkonnas). Hiljem pidasid tema vanemad Kaarel ja Leena Naelapea talu Vidrike lähistel Truutal, kus olid punase tõukarja aretajad. Kaarel Naelapea oli avaliku elu tegelane. Naelapeade esivanemad olid pärit Viljandimaalt.
Georg õppis Rebaste vallakoolis, Otepää kihelkonnakoolis, Treffneri gümnaasiumis ja Tartu Aleksandri klassikalises gümnaasiumis.
Georg Naelapea teenis vabatahtlikult Vabadussõjas sanitarina 7. jalaväepolgu 3. roodu koosseisus. Abiellus 1921 romaani keelte filoloogi Alice Ojansoniga, nad said kolm last. Pärast Tartu Ülikooli õigusteaduskonna lõpetamist aastal 1924 töötas Georg Naelapea Postimehe toimetuses. Oli Eesti Kirjanike Liidu liige alates aastast 1929. Samal aastal asutas ta Tartus kirjastuse ja hakkas välja andma rikkalikult illustreeritud kultuuriajakirja Olion. Eesti Rahvuskirjanike Ühing (ka Eesti Rahvuskirjanike Liit) oli kirjandusorganisatsioon, mille 1933. aastal asutasid kolmteist Eesti kultuuritegelast Georg Naelapea eestvõttel. Naelapea oli ka Eesti PEN-klubi liige. Georg Naelapea oli Vaba Sõna toimetuse liige aastal 1935, Kauni Kodu toimetaja 1937, ning Väljavaate peatoimetaja 1939–1940. Naelapea eestistas eesnime Georg Yri'ks aastal 1938, pidades Johannes Aaviku vaimus soome-ugri üpsiloni eesti kultuurile loomupärasemaks kui saksa täpikestega ü-d. Tegelikult oli ta seda nimekuju kasutanud juba aastast 1920. Riigi Teatajas 7.03.1938 on eestistatud nimeks küll Üri.
Naelapea oli Lõuna-Eesti patrioot ja kodukandi, seega Otepää ümbruse uurija ja autoriteet. Lõuna-Tartu murdes on ta kirjutanud luuletusi ja teisi tekste. Lõuna-Eesti ainelised on ka osa ta näidendeist ja Olaf Roodi nime all kirjutatud raamat "Kaarnasaare robinsonid".
NKVD oli vahistanud Alice Naelapea venna Eesti karjääridiplomaadi Woldemar Ojansooni (eestistatud Ojansonist) aastal 1940. Ojansoon suri vangistuses Venemaal, koht ja aeg teadmata. Nõukogude okupatsioonivägede Eestisse tagasi tungides läks Yri Naelapea 1944. aastal maapakku Saksamaale. Eestisse jäi maha oluline arhiiv koos paljude projektide materjaliga. Aastal 1949 siirdus ta edasi Austraaliasse, kus jätkus Olioni ilmumine 1956–1960. Naelapeade pere asus edasi Kanadasse 1958 ning USA-sse 1963. Ka paguluses oli Yri Naelapea tegev nii ajakirjanduslikus kui eestlaste organisatsioonilises elus. Kuulus korporatsiooni Ugala ridadesse, panustas sellesse palju energiat.
Daniel Palgi on Naelapead iseloomustanud kui "elavat, seltsivat ja rahvamehelikku inimest, kuid ühtlasi ka esteeti ja omapäratsejat".
Looming
Indrek Mustimets kirjutab oma 1994. aasta Tartu Ülikooli diplomitöös "Georg Naelapea (1896–1969)": "Teemad, millest Naelapea kirjutas, olid enamalt jaolt kultuuriloolise sisuga". Mustimets mainib ka koduloolisi artikleid ning värvikaid reisikirju, konstateerides sellele lisaks: "Eesti ja eestlased on sajandeid püsinud tugevate ja visade kännujuurikatena, kes ei põle tules ega upu vees. Just sellist sädet leiame igas Georg Naelapea luuletuses, jutustuses, romaanis, näidendis ja loomulikult publitsistikas".
Aastal 1989 viidi nõukogudeaegses suurkirjastuses Eesti Raamat läbi ümberstruktureerimine. Direktor Vello Lindsalu pidas Küllo Arjakase andmeil vajalikuks võtta kasutusele varem eksisteerinud ning Eesti Raamatuga seost mitte omava eestiaegse kirjastuse Olion nimi. Tagajärjeks on, et paljud inimesed on teadlikud küll praeguse kirjastuse Olion olemasolust, aga Yri Naelapea kunagine saavutus – erasektori kultuuriajakirja loomine, mis ilmus ajavahemikus 1929–1960 (küll ebakorrapäraselt), jääb endise Eesti Raamatu kirjastuse poolt varjatuna aina rohkem tagaplaanile.
Indrek Mustimets kirjutab, et Yri Naelapea suurimaks saavutuseks tulebki pidada ajakirja Olion asutamist ja selle väljaandmist ning toimetamist. ""Olion" oli kahtlemata üheks kvaliteetseimaks ajakirjaks toonases Eesti Vabariigis, millele ei olnud ei sisult ega vormilt kerge vastast leida."
Pseudonüümid
Georg Naelapea on avaldanud jutustusi ja romaane Olaf Roodi ning ajaloolisi uurimusi Kaljo Randa nime all. Romaani „Metsade laps“ (ilmus 1924 aastal, Põhjanael), kirjutas ta koos teise autoriga, kasutas seal Alfred Georg Saroughe varjunume.
Fjokla Bezzubova
pisi| Fjokla Bezzubova (vene keeles Фёкла Игнатьевна Беззубова; 27. september 1880 – 12. mai 1966) oli ersa rahvalaulik ja muinasjutuvestja.
Fjokla Ignatjevna Bezzubova sündis 1880. aasta septembris Novõje Turdaki külas Kotškurovo rajoonis. Pärast abiellumist asus elama Semileika külla samas rajoonis, alates 1940. aastast elas Saranskis.
Tema loomingust on kokku ilmunud kümme raamatut nii vene kui ersa keeles. Loomingu esimene kogumik "Народной морот" (tõlkes "Rahvalikud laulud") ilmus trükis 1939. aastal.
"Laul Stalinist" (ersa keeles „Моро Сталинде“) ilmus ersa keeles eraldi raamatuna 1950. aastal.
Abel Ferreira
Abel Fernando Moreira Ferreira (sündinud 22. detsembril 1978 Penafielis) on Portugali jalgpallitreener ja endine jalgpallur (paremkaitsja).
Jalgpallurikarjääri jooksul mängis Ferreira vaid Portugali klubides: Penafielis (1997–2000), Vitória Guimarãesis (2000–2004), Bragas (2004–2005) ja Lissaboni Sportingus (2006–2011).
Pärast jalgpallurikarjääri lõppu alustas Ferreira tööd treenerina, esmalt oma viimase koduklubi Lissaboni Sportingu juures. 2015. aasta veebruaris asus ta tööle Bragas, juhendades alguses klubi reservmeeskonda, aastatel 2017–2019 klubi peatreener. Aastatel 2019–2020 oli ta Kreeka kõrgliiga klubi PAOK FC peatreener.
2020. aasta oktoobris sai ta Brasiilia kõrgliiga klubi Palmeirase peatreeneriks. Palmeirase peatreenerina on ta võitnud ühel korral Brasiilia karikavõistlused ning kaks korda Lõuna-Ameerika klubide sarja Copa Libertadorese. 2021. aasta jaanuaris sai ta kolmandaks peatreeneriks väljaspool Lõuna-Ameerikat, kes on Copa Libertadorese võitnud.
Kunstnike vapp
pisi|Kunstnike vapp Kunstnike vapp on maalrite, kunstnike ja teiste sarnaste erialade kutsevapp. See on punane (harva sinine) kilp, millel kolm (2:1) hõbedast kilbikest.
Toby Alderweireld
Tobias Albertine Maurits Alderweireld (sündinud 2. märtsil 1989 Antwerpenis) on Belgia jalgpallur. Ta mängib Katari kõrgliiga klubis Al-Duhail ja kuulub Belgia rahvuskoondisse. Ta on peamiselt keskkaitsja, kuid vahel ka paremkaitsja.
Aastatel 2015–2021 mängis ta Inglismaa kõrgliiga klubis Tottenham Hotspur. 2016. aastal valiti ta Tottenham Hotspuri aasta mängijaks. Hooajal 2015–2016 valiti ta Inglismaa Premier League'i sümboolsesse koosseisu.
Koondisekarjäär
Debüüdi Belgia rahvuskoondises tegi Alderweireld 2009. aastal. Esimese värava koondise särgis lõi ta 19. novembril 2013 sõprusmängus Jaapani vastu.
2016. aasta Euroopa meistrivõistluste kaheksandikfinaalis lõi ta värava Ungari vastu.
Lisaks on ta Belgia koondisse kuulunud 2014. ja 2018. aasta maailmameistrivõistlustel.
Segakoor Raudam
Koori repertuaar on mitmekesine, ehkki valdavalt esitatakse Eesti heliloojate teoseid.
Koor tegutseb Salme Kultuurikeskuses, varem käidi koos Tallinna Raudteelaste Klubis.
Žonglöör (keskaeg)
Žonglööre peeti ühiskonna heidikuteks ja neil puudus kiriku õnnistus.
Nad võisid ühineda ka rändmuusikute vennaskondadega, millest hiljem kujunesid muusikute gildid, kus oli võimalik omandada ka muusikaharidust.
Etümoloogia
Sõna on jõudnud eesti keelde prantsuse sõna jongleur vahendusel ladina keelest, milles joculator (sõnast iocus 'ajaviide', 'nali' ) tähistas kutselist naljategijat ja meelelahutajat.
Tänapäeval
Tänapäeval nimetatakse žonglööriks tsirkuses esemete manipuleerimise ja žongleerimisega esinevat osavus- ja tasakaalukunstnikku.
Prom Night
"Prom Night" on mitme filmi (originaal)pealkiri:
Mississippi maakond (Missouri)
Mississippi maakond (Mississippi County) on maakond USA-s Missouri osariigi kaguosas.
Maakonna pindala on 1111 km². Veepindala on 41 km².
Elanike arv oli 2010. aasta rahvaloenduse järgi 14 538. Aastal 2000 oli elanike arv 13 427.
Ajalugu
Mississippi maakond moodustati 14. veebruaril 1845. aastal. Maakond sai nime Mississippi jõe järgi.
Tsisalpiini vabariik
Tsisalpiini vabariik (itaalia Repubblica Cisalpina) oli Prantsusmaa tütarvabariik Põhja-Itaalias aastatel 1797–1802.
Sünd
Pärast Lodi lahingut mais 1796 asus Napoleon Bonaparte korraldama kahte riiki: üks Po jõest lõunas, Tsispadaani vabariik, ja teine põhjas, Transpadaani vabariik. 19. mail 1797 muutis Napoleon endise Modena hertsogkonna territooriumid Transpadaniaks ja 12. messidooril (29. juunil) kuulutas ta Tsisalpiini vabariigi sündi, luues vabariigile direktooriumi ja nimetades selle ministrid. Prantsusmaa avaldas uue vabariigi põhiseaduse 20. messidooril (7. juulil), kehtestades territooriumi jaotamise 11 departemanguks: Adda (Lodi), Alpi Apuane (Massa), Crostolo (Reggio), Lario (Como), Montagna (Lecco), Olona (Milano), Panaro (Modena), Po (Cremona), Serio (Bergamo), Ticino (Pavia) ja Verbano (Varese).
Ülejäänud Tsispadaania ühendati Tsisalpiini vabariiki 27. juulil, ühendatud vabariigi pealinnaks sai Milano. 1. brümääril (22. oktoobril) teatas Bonaparte Valtellina ühinemisest vabariigiga, pärast selle eraldumist Šveitsi Kolmest liigast. Austria tunnistas uut üksust Campo Formio rahuga 17. oktoobril, saades vastutasuks Veneetsia vabariigi riismeid. 25. brümääril (15. novembril) ratifitseeriti uue riigi täielik rahvusvaheline tunnustus ja seaduslikkus seadusega, mis reguleeris vallutatud territooriumide lõplikku annekteerimist.
Parlament, mis koosnes kahest kojast (Suur Nõukogu ja Vanemate Nõukogu), nimetati otse Napoleoni poolt 1. frimääril (21. novembril). Ta põhjendas seda ebademokraatlikku meedet sõja vajadustega. Uued departemangud ühinesid 11 esialgsega ja Valtellina järgnevatel kuudel: Benaco (Desenzano) 11. vantoosil (1. märtsil 1798), Mella (Brescia) 13. floreaalil (2. mail), Mincio (Mantova) 7. preriaalil (26. mail) ja 5 Emilia departemangu. Vabariigi struktuuriline faas peatati 14. früktidooril (31. augustil), kui Prantsusmaa vallandas kõik vabariigi võimud, asendades need uue põhiseaduse abil tugevama täitevvõimuga.
Institutsionaalne vorm
"Tsisalpiini vabariik oli palju aastaid Austria keisririigi võimu all. Prantsuse vabariik omandas selle vallutaja õigustes. Ta loobus võimust selle üle sel päeval, ja Tsisalpiini vabariik on nüüd vaba ja sõltumatu. Tunnustatud Prantsusmaa ja keisri poolt, nagu see saab varsti olema samaviisi tunnustatud kogu Euroopa poolt. Prantsuse vabariigi täidesaatev direktoorium, mitte rahul olles kulutatud mõjuvõimuga ja vabariigi armeede võitudega Tsisalpiini vabariigi poliitilise olemasolu kindlustamiseks, lükkas edasi oma varmuse; ja olles veendunud, et kui vabadus on kõigi heade asjade seas esimene, jätab revolutsioon endast maha halvima kõigist hädadest, andes nüüd Tsisalpiini rahvale põhiseaduse, mis on kõige valgustatuma rahva teadmiste tulemus. Sõjalisest režiimist peab Tsisalpiini rahvas seetõttu minema põhiseaduslikku režiimi. Selleks, et see toimuks katkestuseta, ilma anarhiata, otsustas täidesaatev direktoorium vaid sel ainsal korral nimetada valitsuse ja seadusandliku võimu liikmed, nii et rahvas ei tohi ühe aasta jooksul nimetada ametnikke vabanenud kohtade täitmiseks vastavalt põhiseadusele. Tegelikult ei ole palju aastaid Itaalias vabariike olnud. Vabaduse püha tuli suruti maha ja kõige ilusam osa Euroopast elas võõrvalitsejate ikke all. On Tsisalpiini vabariigi asi näidata maailmale oma tarkust ja energiat ning oma armeede head korraldust, et kaasaegne Itaalia ei ole mandunud ja et see on siiski vabadust väärt. Allakirjutanud Bonaparte."
Direktoorium koosnes viiest direktorist ja esindas täitevvõimu: juhid olid kohalikud poliitikud nagu esimene president Gian Galeazzo Serbelloni. Direktoorium valis oma sekretäri ja nimetas kuus ministrit: justiits-, sõja-, välis-, sise-, politsei- ja rahandus-. Kõrgeim võim oli siiski Prantsuse vägede komandör. Vabariik kasutas ka Prantsuse revolutsioonikalendrit.
Igal departemangul oli oma kohalik viieliikmeline direktoorium, nagu ka 3000 – 100 000 asukaga kommuunil. Suurimad kommuunid olid jagatud valdadeks, keskne ühiskomisjon käsitles linnade üldküsimusi. Väikseimad kommuunid olid ühendatud ühe valla ringkondadeks, igas kommuunis oli oma valla agent.
Teine põhiseadus
thumb|left|137px|[[Guillaume Brune|Kindral Brune püüdis sügisel 1798 korraldada riigipööret]]
Esimesel põhiseadusel ei olnud pikka iga. 14. früktidooril aastal VI (31. augustil 1798) vallandas Prantsuse suursaadik Claude-Joseph Trouvé (kes oli vaid 30-aastane) direktooriumi ja kuulutas järgmisel päeval välja uue põhiseaduse tugevama täitevvõimuga.
Departemange oli jälle 11, mis nüüd katsid suurema geograafilise ala: Olona (Milano), Alto Po (Cremona), Serio (Bergamo), Adda ja Oglio (Morbegno), Mella (Brescia), Mincio (Mantova), Panaro (Modena), Crostolo (Reggio), Reno (Bologna), Basso Po (Ferrara), Rubicone (Forlì). Kohalike direktooriumide liikmelisus vähenes kolmele ja 3000 – 10 000 asukaga vallad kommuunides kaotati.
Trouvé nimetas uue direktooriumi, millel oli tugevam võim, ja uus parlament koosnes kahest nõukogust: Anziani ("Vanemad") ja Giuniori ("Nooremad"). Esimene koosnes 40 valitud liikmest koos endiste direktoritega. Teises oli 80 liiget.
Uue riigipöörde, mida proovis sügisel ellu viia Prantsuse kindral Guillaume Brune, salgas Prantsuse direktoorium 17. frimääril (7. detsembril) maha.
Direktorid
Vabariigi esimese direktooriumi nimetas Napoleon ametisse samal päeval, kui kuulutati riigi sündi, 12. messidooril aastal V (29. juunil 1797).
Vabariigi teise direktooriumi nimetas Trouvé samal päeval, kui kuulutati välja teine põhiseadus, 14. früktidooril aastal VI (31. augustil 1798).
21. žerminaalil aastal VII (10. aprillil 1799) sai direktoorium erivolitused vastata Austria ja Venemaa sissetungile pärast Teise koalitsiooni moodustamist. Järgmisel päeval loodi Sõjakomitee, Rahanduskomitee ja Rahva Tervise komitee. 7. floreaalil (26. aprillil) anti käsk evakueerida seadusandlik nõukogu. 29. aprillil 1799 taastati Austria võim ja direktoorium saadeti laiali.
Liiduleping
Ametlikult oli Tsisalpiini vabariik sõltumatu riik liidus Prantsusmaaga, kuid liiduleping kehtestas uue vabariigi tegeliku allumise Prantsusmaale. Prantslased omasid tegelikult kontrolli kohaliku poliitika üle ja jätsid alles 25 000-mehelise armee, mida rahastas vabariik. Tsisalpiinid moodustasid ka 35 000-mehelise oma armee, mis võttis osa Prantsuse kampaaniatest.
4. märtsil 1798 esitas direktoorium selle lepingu Suurele Nõukogule ratifitseerimiseks. Nõukogu ei nõustunud tingimustega ja viivitas otsuse tegemisega, kuid lõpuks sundis Prantsuse kindral Berthier liikmed nõusolekule. Vanemad siiski tõrjusid selle päris algusest peale, kuna uus riik ei olnud võimeline nõutud institutsioone rahastama. Berthier ähvardas sõjaväelise valitsuse kehtestamisega, kuid vahetati hiljem kindral Brune poolt välja. Viimane saavutas pärast mõningate Vanemate ja Nooremate asendamist lepingu sõlmimise 8. juunil.