Glen_Pettigrove
Voli andestada
Veel üks argument on vastuväide väitele, et saab öelda, et A ei suuda andestada B-le seda, mida B C-le tegi. Nimelt on normid otsese asjaosalise kohta teistsugused kui kaudsete asjaosaliste kohta. Robin Downie versioonis on argument järgmine. Suutmatus andestada on moraalne puudujääk, aga siin seda pole, järelikult pole siin tegemist andestusega tavalises tähenduses. Downie eeldab implitsiitselt, et relevantselt sarnaste subjektide tegudel relevantselt sarnastes olukordades on sama moraalne staatus. Ta jõuab järeldusele, et käitumised ei olnud relevantselt sarnased, ja nimelt ühe puhul oli tegu andestusega, teise puhul mitte. Esimene probleem Downie argumendiga on seotud sellega, et ta peab olukordi relevantselt sarnasteks. Ent inimesel, kellele ülekohut tehakse, ja kõrvaltvaatajal on oluliselt erinev positsioon. On palju olukordi, kus subjektil on lubatud endale kahju teha või keelduda kahju saamise vältimisest, kuid teisel subjektil pole lubatud talle kahju teha ega keelduda tema kahjusaamise vältimisest. A keeldumine andestada võib aga kahel moel C-d kaitsta. Pahameelt, nördimust jms mõistetakse sageli kaitsvate reaktsioonidena kahjule (Joseph Butler räägib sellest): need võivad kaitsta ohvrit edasise kahju eest, andes tegijale hea põhjendi seda tegu tulevikus vältida, kui ta hoolib oma suhetest kolmandate isikutega ja sellest, mida nad temast arvavad. Teiseks võib A keeldumine andestada mõjuda kaitsvalt sellega, et see ei lase ohvril südamesse võtta ülekohtu sõnumit, et ohver on vähem tähtis kui ülekohtutegija. Meelega tehtud ülekohus solvab ja püüab alandada. Igatahes on A ja C keeldumine andestada oluliselt erinev, nii nagu Downie väidab. A puhul võib see tulla ustavusest sõbrale või moraalikorrale ning soovist sõpra kaitsta, C puhul aga ägedusest või kalduvusest viha pidada. Kui C andestab, võib see näidata kaastunnet, suuremeelsust või (head või halba) eneseohverdamist, A andestuse puhul aga võib tegu olla hoolimatusega sõbra heaolust. Siit aga ei tule erinevust selles, kas kumbki neist andestab. Ka ohvri puhul võib olla erinevus juhtude vahel. Ta võib keelduda andestamast kalduvuse tõttu viha pidada, ustavusest moraalikorrale või isegi soovi tõttu kaitsta sõpra. Ja ta võib andestada kaastundest pahategija vastu või vähese eneseaustuse tõttu. Igal juhtumil me võime ka anda erineva moraalihinnangu, aga see veel ei tähenda, nagu ainult ühel juhtumil oleks tegu andestusega (või andestusest keeldumisega) ja teised juhtumid oleks tegelikult midagi muud. Erinevus on selles, mida peale andestamise või andestamata jätmise veel tehakse. Kuigi Downiel ei õnnestu näidata, et kolmas isik ei saa andestada, juhib ta tähele sellele, et kolmanda isiku andestuse ja vahetu ohvri andestuse kohta käivad erinevad normid. Et kolmanda isiku andestus tuleb sageli ustavusest ohvrile, siis oleks veider, kui ta andestaks enne ohvrit. See oleks umbes nii, nagu liitlane teeks vaenlasega rahu. Pealegi, kui ohvri viha näitab, et ta ikka veel tunneb end tegija suhtes haavatavana, siis on ikka veel tarvis sõbra toetust. Kui B ja C suhe on B reetmise tõttu ikka veel jäine, võib A valmidus taastada B-ga soojad suhted tunduda C-le uue reetmisena. Aga need on ainult esmapilgupõhjendid sellele, et A andestus ei eelneks C omale. Konkreetsetel puhkudel võib miski selle üles kaaluda. Näiteks kui C reageerib üle, siis võib olla aktsepteeritav, kui A lepib B-ga ära, enne kui C talle andestab. Või juhul, kui A näeb B juures tõelist kahetsust, mida C kas juhuse puudumise või tahtmatuse tõttu pole näinud. Siiski ei pruugi üldine valmisolek andestada, milles Robin Downie, Robert Robertsi jt järgi seisneb andetavuse voorus, olla voorus, kui see on suunatud neile, kes on subjekti sõpradele liiga teinud.