cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Inimõigused Eestis
Mitmete inimõiguse organisatsioonide, nagu Human Rights Watch ja Euroopa Julgeoleku- ja Koostööorganisatsiooni aastal 1993 ja ÜRO inimõiguste nõukogu aastal 2008 läbi viidud uuring ei tuvastanud süstemaatilisi inimõiguste rikkumisi ega etniliste gruppide tagakiusamisi, siiski tundis Amnesty International 2009. aastal muret Eestis asuva rohkearvulise vene kogukonna pärast.
Jon Bon Jovi
pisi|Jon Bon Jovi (2006) Jon Bon Jovi (kodanikunimega John Francis Bongiovi Jr.; sündinud 2. märtsil 1962 Perth Amboys New Jerseys) on ameerika laulja, laululooja ja näitleja.
Tema isa John Francis Bongiovi (seenior) oli itaalia ja slovaki päritolu habemeajaja. Ema Carol Sharkey oli saksa ja vene päritolu lilleseadja ja üks esimesi Playboy jänkusid. Tal on vennad Anthony ja Matthew. Ta kasvas katoliiklikus peres.
John ei armastanud koolis käia. Selle asemel eelistas ta pilli mängida. Juba 16-aastaselt mängis ta klubides. 17-aastaselt töötas ta oma kauge sugulase Anthony Bongiovi helisalvestusstuudios koristajana. Sel aastal salvestas Domenico Monardo seal oma albumit "Christmas in the Stars: The Star Wars Christmas Album", kuhu Anthony soovitas ka Johni laulma. Ta esitas seal laulu "R2-D2 We Wish You A Merry Christmas", mis ongi tema esimene salvestis. Albumil oli tema nimi kirjutatud kujul "John Bongiovi".
1983 moodustas ta oma bändi Bon Jovi. Bänd sai nime Bongiovi perekonnanime järgi ja seda hääldatakse samamoodi kui perekonnanime, aga kirjutatakse nii, et ameerika publikul oleks lihtsam mõista, kuidas seda hääldada tuleb. Bänd tegutseb vaheaegadega siiani ja selle algkoosseisust lööb kaasa koguni neli liiget. Need on Jon Bon Jovi ise (laul ja rütmikitarr), David Bryan (klahvpillid ja taustalaul), Tico Torres (trummid) ja Richie Sambora (soolokitarr ja taustalaul).
1990 avaldas Jon Bon Jovi oma esimese sooloalbumi "Blaze of Glory", mis oli saanud nime albumil oleva samanimelise laulu järgi. See laul pärines filmist "Young Guns II". See album ja laul nimetati 1991 paljude auhindade kandidaadiks, mille hulgas olid Oscar ja Kuldgloobus originaalloo kategoorias, Grammy visuaalse meedia jaoks kirjutatud laulu kategoorias ja laulja ise rokklauluesituse kategoorias, Ameerika muusikaauhind pop- või rokksingli kategoorias ning MTV videomuusikaauhind filmist pärit video ja meesesitaja video kategoorias. Neist võitis ta Kuldgloobuse ja Ameerika muusikaauhinna.
2012 nimetati ta uuesti Kuldgloobuse kandidaadiks originaalloo kategoorias lauluga "Not Running Anymore", aga ta ei võitnud seda.
29. aprillil 1989 abiellus ta keskkooliaegse kallima Dorothea Hurleyga. Neil on neli last: Stephanie Rose (1993), Jesse James Louis (1995), Jacob Hurley (2002) ja Romeo Jon (2004).
Bališkės
Bališkės (poola keeles Błotnia) on Vilniuse linnaosa, mis asub linna edelaosas Paneriai valla territooriumil. Bališkės piirneb põhjas Kulokiškėsega, lõunas Gureliaiga ja läänes Mačiuliškėsega.
Linnaosa kohal asus varem samanimeline küla. Selle alad liideti Vilniusega aastal 1996.
Laila Hirvisaari
pisi|Laila Hirvisaari (2009) pisi|Laila Hietamies [[Helsingi raamatumessil (2004)]] pisi|Laila Hirvisaari Helsingi raamatumessil (2009)
Laila Ellen Kaarina Hirvisaari (aastatel 1958–2004 Laila Hietamies; 7. juuni 1938 Viiburi Soome – 16. juuni 2021 Helsingi) oli soome kirjanik ja õppejõud.
Ta oli 2002. aastast professor.
Tema looming hõlmab ulatuslikke romaanisarju, näidendeid ja telesarju, mille tegevus toimub nii Karjala kannases ja Laadoga-Karjalas kui ka Venemaal, Indias ja Roomas.
Tema esikromaan "Lehmusten kaupunki" ('Pärnade linn') avaldati 1972. aastal. 2008. aasta septembri seisuga oli Hirvisaari raamatuid müüdud üle 4 miljoni eksemplari.
Hirvisaari on tegelenud Venemaa keisrinna Katariina II teemaga paarkümmend aastat. 1995. aastal tuli Soome Rahvusteatris lavale näidend "Katariina Suur". Katariina, valitsejanna ja naise, vastuolulise isiksuse teema jäi kirjaniku mõtetesse kummitama ja uurimistöö jätkus. Selle tulemusena ilmus 2011. aastal romaan "Mina, Katariina" ja kaks aastat hiljem selle järg "Meie, keisrinna". Tema teos "Mina, Katariina" esitati 2011. aastal Soome prestiižseima kirjandusauhinna Finlandia auhinna kandidaadiks.
Preußische Allgemeine Zeitung
Preußische Allgemeine Zeitung (lühend PAZ; saksa keeles: Preisi Üldine Leht, kuni 2003 Ostpreußenblatt – Ida-Preisi Leht) on saksa konservatiivne nädalaleht.
Ajalehes käsitletakse põhiliselt poliitikat, kultuuri ja majandust. Leht peab ennast Preisi valgustusaate traditsiooni kandjaks ja pooldab liberalismi, universalismi ja pluralismi ideid. II maailmasõja järgsetel aastatel oli see oluline küüditatud sakslaste vaadete esindaja. Politoloog Fabian Virchow iseloomustab lehte paremkonservatiivsena, ajaloolane Matthias Stickler konservatiivsena, ajaloolane Wolfram Wette ja politoloog Alexander Geisler näevad ajalehes ja selle eelkäijates nn uusparempoolsuse (Neue Rechte) hääletoru (leht ise ei võta viimast liigitust omaks). Leht peab oma põhimõtteks "preisilikku korrektsust poliitilise korrektsuse asemel".
Ülo Tedre
pisi|Ülo Tedre, [[August Annist ja Matti Kuusi Helsingis 1965. aastal]] Ülo Tedre (12. veebruar 1928 Tallinn – 9. märts 2015) oli eesti rahvaluuleteadlane.
Ülo Tedre sündis 1928. aastal Tallinnas kooliõpetajate peres. Ta astus 1937. aastal Jakob Westholmi Gümnaasiumi, kuid lõpetas 1946. aastal Tallinna 7. Keskkooli. Aastatel 1946–1951 õppis ta Tartu Riikliku Ülikooli ajaloo-keeleteaduskonna eesti filoloogiat, spetsialiseerudes rahvaluulele. Lõpetas ülikooli 1951. aastal eesti filoloogina, diplomitööga rahvaluule erialal. Järgnes kraadiõpe ja väitekiri teemal "Klassivõitluse kajastamine XX sajandi eesti lõppriimilises rahvalaulus", mis käsitles muu hulgas kirjalikke riimilisi rahvalaule ning rahvalauluvormide paralleelset kirjalikku ja suulist levikut.
Ta töötas pool sajandit Tallinnas asutatud Eesti Keele ja Kirjanduse Instituudi rahvaluule sektoris (1949–1999, aastail 1962–1991 sektori juhatajana, 1991–2001 folkloristika osakonna vanemteadurina). Ülo Tedre uuris laulukultuure ja -stiile (regilaul, uuemad laulud), kombestikku ja eriti maskeerimist, folkloristika ajaloo käsitlemist.
Ülo Tedre on umbkaudu 400 kirjatöö autor, millest mahukamad on "Eesti rahvalaulud. Antoloogia I–IV" (1969–1974), koostöös Hilja Kokamäega 1999 lõpetatud Jõhvi ja Iisaku regilaulude suurteos "Vana kannel 8". Kombestiku alal valmis tal ülevaade "Eesti pulmad" (1973), 2000. aastatel osales ta Carsten Bregenhoj ja Terry Gunnelli juhitud Põhjamaade maskeerimistavade projektis "Masks and mumming in the Nordic area", mille tulemusena valmis poolesajaleheküljeline ülevaade "Masks and mumming in Estonia" (2007).
Folkloristika ajaloo kirjutised on seotud Walter Andersoni, August Annisti, Matthias Johann Eiseni, Oskar Kallase, Oskar Looritsa, Juhan Peegli jt tegevusega. Samuti on ka kirjutanud enam kui 80 arvustust erialastele raamatutele, olnud viljakas toimetaja, keskkooliõpikute ja kirjanduslugude rahvaluule käsitluste autor.
Director
Director on juhtimist käsitlev Eesti ajakiri, mida alates 2017 aastast annab välja Turundusproff OÜ. 2011-2017 aastal andis ajakirja välja OÜ Director Meedia. 2001-2002 andis ajakirja välja Balti Juhtimiskonverentsid ja 2003-2011 Director ja Partnerid OÜ. Ajakirja peatoimetaja on Erik Samel. Ajakirja esimene number ilmus aprillis/mais 2001. Ajakiri ilmub ka võrguteavikuna.
2001-2013 ilmus ajakiri 10 korda aastas ja alates 2014 1 kord kuus.
Profilm
OÜ Profilm on Eesti filmitootja. OÜ asutati 1996.
Sipakapa keel
Sipakapa keel on maaja keelkonna kitše-mami rühma kuuluv keel, mida räägivad sipakapad Guatemalas San Marcose departemangus.
Halit Ergenç
Tema ema on albaanlane.
Sipakapa keel
Sipakapa keel on ohustatud, seda räägib umbes 8000 inimest.
Halit Ergenç
Halit Ergenç õppis ühe aasta İstanbuli Tehnikaülikoolis ja seejärel Mimar Sinani Ülikoolis. Õppimise ajal töötas ta arvutioperaatorina ja turunduses ning lühikest aega taustalaulja ja tantsijana.
Tema esimene roll teatris oli Kuningas Richard Rodgersi ja Oscar Hammersteini muusikalis "Kuningas ja mina" 1996. aastal.
Halit Ergenç on 2009. aastast abielus Şehrazat Evliyaoğlu osatäitja Bergüzar Koreliga sarjast "Tuhat ja üks ööd". Peres kasvab poeg Ali (sündis 8. veebruaril 2010). Varem oli Halit abielus olnud Gizem Soysaldıga (2007–2009).
Ruhja ordulinnus
pisi|Vaade linnusekõrgendikule loodest. Näha läänepoolne vallikraav ja peavärava asukoht lääneküljel
Ruhja ordulinnus (läti Rūjiena, saksa Rujen) oli Liivi ordule kuulunud ja Karksi foogti halduses olnud abi- ja majanduslinnus, mis asub praegu Ruhja linna idapiiril Ruhja jõe keskjooksul jõe paremkaldal. Praeguse Läti haldusjaotuse järgi jääb see Rujienas novadsisse (Ruhja piirkonda). pisi|Vaade linnusekünka lõunaküljelt veskipaisu poole
Linnus keskajal
pisi|Lõunapoolse hoonetiiva idasein pisi|Lõunapoolne hoonetiib pisi|Läänepoolne vallikraav vaatega Ruhja jõe suunas 1257 – läti ajaloolaste oletatav linnuse ehitusaeg.
1272 on veel üks oletatav ordulossi ja kiriku asutamise aasta.
14. sajandi algul on linnust ürikutes esmamainitud.
Metrojeti lend 9268
pisi|Lennu 9268 marsruut Metrojet lend 9268 oli tšarterlend Sharm el Sheikhist Peterburi. Venemaa kompanii Kogalõmavia (kaubamärgiga MetroJet) lennuk Airbus A321 kukkus 31. oktoobril 2015 umbes pool tundi pärast õhkutõusmist Siinai poolsaarel Egiptuses alla. Lennuk tõusis õhku kell 6:13 (Eesti aja järgi), 23 minutit pärast starti katkes lennukiga raadioside ja lennuk kadus radariekraanidelt. Egiptuse valitsuse korraldusel välja saadetud otsingugrupid leidsid lennuki rusud Al-‘Arīshi linna juurest.
Ruhja ordulinnus
Linnus keskajal
1414 ürikus on kirjas Ruhja valdus (hove to Ruyen).
1442 kirjutatakse, et läbi Ruhja (Rugen hof) viis tee Asti (Burtnieki) linnusest ordu põhjapoolsetesse valdustesse. Läbi Ruhja sõitsid Saksa ordu kõrgmeistri visitaatorid.
Metrojeti lend 9268
Lennuki pardal oli 217 reisijat (neist 138 naist, 62 meest ja 17 last) ning 7 meeskonnaliiget, neist kaks pilooti.
Ruhja ordulinnus
Linnus keskajal
1461 mainitakse linnuse külje all asulat (hakelwerk to Rugen).
1467 on linnus kindlalt olemas, kuna see on kantud Liivimaa linnuste nimekirja. Linnus kuulus Karksi foogtile ja seda valitses ordu kumpan.
Metrojeti lend 9268
See lennukatastroof oli suurim Egiptuses aset leidnud lennukatastroof ja samuti suurim Airbus A320 perekonna lennukiga juhtunud katastroof. See lennuõnnetus on kõigi aegade suuruselt 28. lennukatastroof ja lennuõnnetus, kus on hukkunud enim Venemaa kodanikke. Pärast aastat 1996 on see Venemaa ajaloos toimunud suuruselt teine lennuõnnetus (esimene oli 298 hukkunuga aastal 1996 Zaire'is An-32-ga toimunud lennuõnnetus).
Oksendamine
Oksendamine (lad. vomitus) on mao (mõnikord ka kaksteistsõrmiksoole) sisu instinktiivne väljutamine suu ja mõnikord nina kaudu.
Ruhja ordulinnus
Linnus keskajal
1481 rüüstasid linnust Vene tsaari Ivan III väed.
Oksendamine
Oksendamine on organismi kaitsereaktsioon mürgistuse vastu. Samuti võib oksendamist esineda mitmesuguste haiguste korral.
Metrojeti lend 9268
6. novembri seisuga olid lendude peatamisest Egiptusesse teatanud Suurbritannia ja Venemaa.
Ruhja ordulinnus
Linnus keskajal
1499 linnust mainitakse ürikutes.
Liivimaa sõda
1560. aasta 8. ja 15. augustil rüüstasid Vene väesalgad jälle Ruhja ümbruses. 3. septembril tulid venelased uuesti Ruhja ja põletasid linnuse maha, sest kohalikud aadlikud ei suutnud seda kaitsta, andsid linnuse käest ja lasti minema. Kroonik iseloomustab linnust, kui väikest ja nõrka.
1562 läks Ruhja piirkond koos suurema osa Vana-Liivimaaga poolakate valdusse. Poola kuningas pantis selle koos veel 6 linnusega (Paide, Karksi, Helme, Härgmäe, Asti, Trikata) 8 aastaks Soome hertsogile Johanile, kes pani neid linnuseid valitsema ühe rahvusvahelise aferisti Johann Artzi. Kuna Rootsi kuningas alustas Põhja-Liivimaal oma võimu kindlustamist, vallutades Pärnu, Paide ja Karksi, siis hakkas Poola administraator Liivimaal Gotthard Kettler neid pandilinnuseid 1563. aastal tagasi vallutama.
1574 oli Ruhja staarostiks rittmeister Maciej Dembiński. Pärast venelastelt linnuse kättesaamist oli kaitserajatis üsna halvas seisukorras, kuid tõenäoliselt seadsid poolakad linnuse jälle korda. 1575 anti Ruhja linnus koos teiste sama piirkonna väikeste linnustega vabatahtlikult hertsog Magnuse juhitavate Vene vägede kätte. Järgmise aasta sügisel püüdsid poolakate teenistuses olevad Liivimaa aadlikud koos Kuramaa hertsogiga eelmainitud linnuseid tagasi vallutada, kuid edutult. Õnnestub hõivata ainult Ruhja, mis oli arvatavasti taaskod tugevasti purustatud.
1578 valdasid linnust hertsog Magnus ja tema poolehoidjad. Vahepeal vallutasid linnuse poolakate alluvuses oleva Asti linnuse staarosti rittmeister Johann Büringi mehed, misjärel polnud Ruhja linnus enam kaitstav ja kaotas oma sõjalise tähtsuse.
1582, Löwis of Menari andmetel on linnus kirjelduse järgi maatasa tehtud. Ilmselt mõeldakse selle all siiski, et katused ja puitosad on põlengus hävinud.
Poola ja Rootsi aeg
1582 (1587) andis Poola kuningas Stefan Bathory Ruhja linnuse ühes Karksi ja Tarvastuga Liivimaa mõisameeste pealikule Georg Fahrensbachile eluaegseks haldamiseks.
1584 oli linnus jesuiitide käsutuses.
1596 laiendati samu õigusi viimase pojale Woldemar Fahrensbachile, kes oli Ruhja staarost aastatel 1600–1623. Olemas on ka Ruhja alev.
1624. aasta rootslaste revisjoniaktis räägitakse, et linnuse purustasid Poola kuninga Stefan Batory väed Poola-Rootsi sõja ajal. Ilmselt ei olnud linnus 17. sajandil enam elamis- ega kasutuskõlbulik.
Tsaariaeg ja hiljem
1790. aastast pärineval Johann Christoph Brotze joonistusel on ringmüür veel säilinud 2–3 meetri kõrguse ja kõrgemanagi. Kohati on näha isegi sakmelist müüririnnatist.
Aastast 1922 on linnuseala Läti riigi omanduses.
pisi|Vaade linnuse edelanurgast veskipaisjärvele Ruhja jõel
Ehitus
Ehitustüübilt kuulub Ruhja varajaste torn- ja majalinnuste gruppi kuuluvate looduslike pinnavorme järgivate mantelringmüürlinnuste hulka. Sellised linnused sealses piirkonnas on Trikata ja Helme.
Linnus asetseb Ruhja jõe põhjakaldal kõrgel künkal, territoorium kujutab endast ebaregulaarset hulknurka ja on ümbritsetud sügavate vallikraavidega. Kõrgkaitsele lisandus paisu kaudu veekaitse. Üksik nelinurkne torn linnuse põhjaküljel ei flankeeri veel, vaid toetub massiivsele väliskaitsemüürile, mille paksus on umbes 2 meetrit. Ka väravakindlustus linnuse lääneküljel on algselt asunud seespool ringmüüri ja alles hiljem on rajatud väravaehitis väljapoole. Põhjapoolsele välisküljele toetuv 8-meetrise läbimõõduga poolümar torn on ehitatud juba tulirelvade ajastul. Väike väljapääs oli ka kindluse lõunaküljel vastu jõel linnusest edelas asunud veski paisjärve. Linnuse põhiplaan on juhuslikku laadi ja ilma kindla planeeringuta – ringmüüri siseküljele toetuvaid kivihooneid on rajatud ja laiendatud vastavalt vajadusele – kokku oli 3 hoonekorpust, mille müüride paksus on ligikaudu 1,3 meetrit. Ehitusmaterjalidest andis kindlusele raskepärasuse põllukivimüür.
pisi|Põhjapoolse hoonetiiva läänesein ja ühtlasi mantelringmüüri sisesein
Praegune seisukord
Mantelringmüür on säilinud umbes 2 meetri kõrgusena, kaetuna enamjaolt varingurusuga, on ka üksikuid kõrgemaid müürifragmente. Linnuselt on hiljem veetud kive veskitammi ehitusele. Alles on ka suhteliselt sügavad vallikraavid, mis on osaliselt täitunud ringmüürist varisenud põllukividega. Kohalik omavalitsus varemeid eriti ei väärtusta, sest kohapeal ei ole tutvustavaid infotahvleid ja linnust pole ka kohalike vaatamisväärsuste nimekirjas. Ala on siiski lage, väheste puudega ja ümberringi hästi vaadeldav.
Béla Biszku
pisi|Béla Biszku Béla Biszku (13. september 1921 Márokpapi – 31. märts 2016 Budapest) oli Ungari kommunistlik riigitegelane.
Béla Biszku oli 28. veebruarist 1957 kuni 13. septembrini 1961 Ungari Rahvavabariigi siseminister.
2011. aastal esitati Béla Biszkule süüdistus inimsusvastaste kuritegude eitamises. 28. veebruaril 2012 alustati tema suhtes kriminaaluurimist seoses kuritegudega 1956. aasta rahvaülestõusu ajal ja selle järgsel perioodil. 10. septembril 2012 pandi ta koduaresti. 19. märtsil 2014 algas tema vastu kohtuprotsess. Biszku keeldus tunnistusi andmast. 13. mail 2014 mõistis kohus Biszku süüdi tsiviilelanike suhtes toime pandud sõjakuritegudes ning karistas teda viie aasta ja kuue kuu pikkuse vabaduskaotusega. Süüdistaja, kes oli Biszkule nõudnud eluaegset vanglakaristust, kaebas kohtuotsuse edasi. Uus kohtuprotsess Biszku üle algas Budapesti Linnakohtus 2. oktoobril 2015. 17. detsembril 2015 mõisteti Biszkule karistuseks kaheaastane tingimisi vabaduskaotus kolmeaastase katseajaga. Nii süüdistaja kui ka kaitsja kaebasid kohtuotsuse edasi. Kuid uut kohtu protsessi ei toimunud Béla Biszku surma tõttu 31. märtsil 2016.
Edwardsi maakond (Illinois)
Edwardsi maakond (Edwards County) on maakond Ameerika Ühendriikides Illinoisi osariigis.
Maakonna halduskeskus on Albion.
Ajalugu
Maakond moodustati 1814. aastal.
Rahvastik
Elanike arv oli 2010. aasta rahvaloenduse järgi 6721.
Arvestuslik rahvaarvu muutus (1. juuli seisuga) :
Õie Arusoo
Õie Arusoo (sündinud 12. oktoobril 1944) on eesti ajakirjanik.
BMW 6. seeria (E24)
BMW E24 oli BMW esimene 6. seeria tähistusega 2-ukseline kupee, mida tootis BMW E12 ja E28 5. seeria platvormil aastatel 1976–1989. Auto vahetas välja BMW 1968–1975 toodetud E9 kupee, mille põhjal toodeti ka kuulsaid võidusõiduvariante näiteks 3.0 CSL.
Õie Arusoo
Ta on töötanud 1970. aastast Eesti Televisioonis toimetaja ja produtsendina. Ta on teinud laste- ja haridussaateid (teemadeks kirjandus ja kunst) ning toimetanud pikka aega loodus- ja keskkonnasaadet "Osoon".
BMW 6. seeria (E24)
Kõik E24d toodeti Baieris Dingolfingi tehases, kuigi algselt toodeti kered Osnabrückis Karmanni kerefirmas, mis siis saadeti Dingolfingi. Alates 1977. aasta augustist toodeti ka kered BMW enda poolt Dingolfingis.
Esimesed kaks E24 mudelit 1976. aastal olid 630CS ja 633CSi, mis kasutasid M30 reaskuuest mootorit. 630CS kasutas eelkäija 3.0 CS kolmeliitrist Pierburg 4A1 karburaatoriga, võimsus 185 PS. See maksis seisuga 8. märts 1976 40600 DEMi, automaatkastiga 42180 DEMi (3.0 CS maksis 25. augusti 1975 seisuga 35900 DEMI ja automaadiga 37480 DEMI). 633CSi kasutas uut 3.2 liitrist Bosch L-Jetronic sissepritsega, võimsus 200 PS. Hind oli 43100 DEMi (automaadiga 44680 DEMi), eelkäija 3.0 CSL maksis augustis 1975 42260 DEMi. Esimesed autod olid saadaval kas Getrag 262 4-käigulise manuaal või ZF 3HP22 3-käiguse automaatkäigukastiga.
USA rangemate emissiooninõuete tõttu müüdi seal mudelit 630CSi, kui 630CS karburaator vahetati välja L-Jetronic sissepritse vastu. Madalama 8.0:1 surveastme tõttu võrreldes Euroopa 9.0:1ga oli USA mootori võimsus vaid 176 hp.
1978. aastal lisandus uus mudel 635CSi, mis kasutas BMW M1 Procar võidusõiduauto M88/1 mootori baasil arendatud M90 3.5 liitrist reaskuuest 218 PS mootorit. Lisaks sai 635CSi ka uue Getrag 265 5-käigulise manuaalkasti. See maksis 22. august 1978 seisuga 49400 DEMi 630CS 43900 ja 633CSi 46500 vastu. USA turul vahetas 630CSi välja uus 633CSi, mis arendas 184 hp.
1979. aastal lõpetati karburaatoriga 630CS tootmine, selle vahetas välja juunis uus 628CSi, mis kasutas E12 528ilt pärit 2.8 liitrist 184 PS mootorit. See maksis 29. august 1979 seisuga 46000 DEMi (633CSi 48700 ja 635CSi 51900 DEMi). Kõik Euroopa turu autod said ka nüüd 635CSi 5-käigulise Getrag 265 manuaali (USA turul alates 1981. mudeliaastast), 4-käigulist Getrag 262 enam ei kasutatud. Automaatkast oli endiselt ZFi 3-käiguline.
1980. aastal vahetati kõikidel autodel L-Jetronic sissepritse välja Motronicu vastu.
1982. aastast toodeti E24 nüüd endise E12 asemel uue E28 5. seeria platvormil, kere ja šassii uuendus tegi auto 50 kg kergemaks. 635CSi sai nüüd uue 3.4 liitrise M30 mootori, võimsus jäi samaks. 633CSi enam Euroopas ei müüdud, ainult USA ja Jaapani turul.
1983. aastal vahetas vana 3-käigulise automaatkasti välja uus ZF 4HP-22 4-käiguline.
1987. aastal välja tulnud uus E32 7. seeria kasutas uut DME III mootorielektroonikat, mille sai ka 635CSi. See kasvatas võimsust 220 PSni (katalüsaatoriga 211 PS/208 hp). USA turule jõudis see 1988. 1987. aastal jõudis ka M635CSi USA turule mudelinimega M6, kuid see kasutas katalüsaatoriga S38B36 mootorit, mis arendas Euroopa 286 PS vastu ainult 260 PS/256 hp. Mais 1987 lõppes 628 CSi tootmine, Euroopa turule jäi nüüd ainult 635 CSi.
6. aprillil 1989 veeres Dingolfingis tootmisliinilt maha viimane E24 6. seeria. 13. veebruar 1989 seisuga maksid viimastest autodest 635CSi 82000 DEMi ja M635CSi 108000 DEMi. Kokku toodeti 13 aasta jooksul 86216 autot, millest rohkem kui poole (45218) moodustas 635CSi. Lisaks toodeti 23426 633CSi, 5951 628CSi, 5855 M635CSi ja 5766 630CS'i. Kuigi samal aastal hakati tootma uut E31 8. seeriat, ei olnud see mõeldud E24 järeltulijaks, vaid täiesti omaette mudelina, kõrgema hinna ja võimsamate V8 ja V12 mootoritega – novembri 1989 seisuga maksis viieliitrise M70 V12ga (300 PS) 850i 135000 DEMi.
Erwin von Bellersheim
Erwin von Bellersheim oli Liivi ordu liige, kelle karjääri tipuks oli kahekordne Rēzekne foogtiks olemine 15. sajandi teisel poolel.
Pole teada, kes olid Bellersheimi vanemad, kuid ta sündis Reinimaal Bellersheimis Hungeni lähedal. Tema suguvõsa oli piirkonna silmapaistvamaid. Saksa ordus oli tema suguvõsast kümneid esindajaid alates 14. kuni 16. sajandini, Liivi orduharus aga peale tema ühtki ta suguvõsa esindajat teadaolevalt ei olnud.
Bellersheimi on 1451. aastal mainitud rüütelvennana Aizkraukles. Enne seda võis ta teoreetiliselt olla ka Saksa ordu liige, sest üks eesnime pidi teadmata Bellersheim oli rüütelvend Königsbergis 1437. aastal. 1470. aastal oli Bellersheim aga samal ajal nii Kursi komtuur kui ka Tallinna peamees. Samal aastal sai ta ka Rēzekne foogtiks. Selles ametis oli ta kolm aastat, 1478. aastal sai Aizkraukle komtuuriks. 1481. aastal oli ta taas foogtiametis Rēzeknes, misjärel teated temast lõppevad.
Prostitutsioon Eestis
Prostitutsioon on Eestis legaalne, küll aga on organiseeritud prostitutsioon ebaseaduslik.
Kuna prostitutsioon on tundlik indikaator, mis muutub koos sotsiaalse keskkonnaga ning selle seisundiga, on mõttekas jagada selle nähtuse ajalugu eri etappide kaupa osadeks. Esiteks Eesti iseseisvusperiood 1918-1940, mil prostitutsioon oli Eestis seaduslik. Teiseks Nõukogude okupatsioon, mil prostitutsioon oli kriminaalkorras karistatav. Kolmandaks taasiseseisvunud Eesti, kui prostitutsioon pole ei legaliseeritud ega kriminaliseeritud (st seksuaalteenuse ostmine ja müümine ei ole kuritegu, samas ei peeta prostitutsiooni ka ametiks).
Lapsprostitutsioon Eestis
Tallinnas politseinike tehtud uuringu kohaselt on tuhandest prostituudist 28% alla 18-aastased ning organisatsioon ECPATi (End Child Prostitution, Child Pornography and Trafficking of Children for Sexual Purposes) on hinnanud, et ligikaudu sama protsent kehtib üle kogu riigi.
RCE
RCE võib tähendada järgmist:
Pisikäpp
Pisikäpp (Epipogium) on käpaliste sugukonda arvatud taimeperekond.
Eestis kasvab üks sellesse perekonda kuuluv pärismaine liik: lehitu pisikäpp (Epipogium aphyllum).
2011. aasta Vani maavärin
pisi|Vani maavärina USGS kaart 2011. aasta Vani maavärin oli 7,2-magnituudine maavärin, mis toimus Türgis pühapäeval, 23. oktoobril 2011 kell 13.41 kohaliku aja järgi.
Maavärin toimus Türgi idaosas Vani ja Ercisi linnas.
Mačiuliškės
Mačiuliškės (poola keeles Maciuliszki) on Vilniuse linnaosa, mis asub linna edelaosas Paneriai valla territooriumil. Mačiuliškės piirneb läänes Kulokiškėsega, Bališkėsega ja Gureliaiga, lõunas aga Vaidegiaiga.
Mačiuliškės jääb osaliselt Naujoji Lentvarise botaanilisele kaitsealale.
Linnaosa kohal asus varem samanimeline küla. Selle alad liideti Vilniusega aastal 1996.
The Brooklyn Tower
The Brooklyn Tower on 93-korruseline ülikõrge pilvelõhkuja (327 m), mis asub Brooklyni linnaosas New Yorgis. Torn, mis mahutab 425 korterit ning 150 condo-t ja penthouse-i, on järgnevail aastail Three World Trade Centeri järel suurlinna kõrguselt kümnes ehitis. Enamikkudelt selle heksagoonsete põhiplaaniga korruseilt, eriti kitsapiirilise hoone kõrgemast osast ja tipust, avanevad ühed kõige täielikumad vaated üle terve linna. Upper Bayga ja East Riveriga eraldatud linnaosa põhilisse ärikeskusesse Downtown Brooklynisse paistavad suures ulatuses nii kobaras kõrghoonestikuga saar Manhattan kui Long Island ja Staten Island. Kõrghoonest on selgelt silmata mandrialade rannikuid New Yorgi osariigis (sh Bronxi linnaosa), New Jersey osariigis (sh Jersey City ja Bayonne'i linnasid, nende tagusel Newarki) kui ka kaugemal Connecticuti osariigis.
Konuvere kivisild
pisi|Konuvere kivisild päeval pisi|Konuvere kivisild öösel Konuvere kivisild on Konuvera kivisilla teel olev kuue segmentkaarvõlviga paekivist sild, mis ületab Vigala jõge.
The Brooklyn Tower
Dime Savings Bank Building
pisi|vasakul|Endine pangahoone enne ülikõrge elamutorni tarindust pisi|vasakul|Endise pangahoone peasaalis asuv marmorist istepink sissegraveeritud kirjaga, mis eesti keeles kannab mõtet “Kes penne ei kogu, see dollarimeheks ei saa” Kõrgustesse pürgiv ja sarnasuselt postmodernse krooniga tipnev elegantsust rõhutav torniosa ehitati lisahoonena tagakülge beaux-arts stiilis pangahoonele, mille omandasid 2015. aastal $90 miljoni eest Michael Stern ja Joe Chetrit. 1906-1908. aastail ehitatud ja 1931–1932. aastail märkimisväärselt laiendatud 4-korruselise vähedaselt kõrge kuppelkatusega ehitise projekteeris esiti arhitektuuribüroo Mowbray & Uffinger. New York City Landmarks Preservation Commissioni järgi on Ateena lähedasest Pentelikó mäest pärineva marmoriga kaetud pangahoone oma fassaadi ja interjööriga 1994. aastast kaitsealune mälestusmärk (New York City Landmark), kuigi pank lakkas toimimast aastal 2002.
Konuvere kivisild
Sild valmis 1861. aastal ja selle pikkus on 110 m. Selle projekteeris F. W. Alisch.
The Brooklyn Tower
Asukoht
Lõunas piiritleb kvartalit 2-realine läänest itta suunduv DeKalb Avenue, mis algabki väljaku kõrvalt edelasuunaliseks kaarduvast Bond Streetist. Junior'si restoranist diagonaalis üle tee asub DeKalb Avenue metroojaam, mis teenindab liine B​, ​Q​ ja ​R. Idakaarde jäävad Long Island University Brooklyni ülikoolihooned ning sealt edasi The Brooklyn Hospital Centeri haiglahooned, nende ümbruses paiknevad University Place'i haljasala, LIU Athletic Centeri spordiväljakud ja avar linnapark Fort Greene Park.
Konuvere kivisild
1998. aastal arvati sild ehitismälestiseks.
Silla kõrval asub 1993. aastal valminud Konuvere maanteesild.
The Brooklyn Tower
Asukoht
Vahetus läheduses kõrguvad lisaks pilvelõhkujad City Point (220 m) ja 11 Hoyt (191 m).
Kolga rahvamaja
Kolga rahvamaja on rahvamaja Harju maakonnas Kuusalu vallas Kolga asulas.
Hydra (album)
"Hydra" on Otepi kuues stuudioalbum. Selle andis välja 22. jaanuaril 2013 plaadifirma Victory Records.
"Hydra" on kontseptuaalne album. See on nende esimene album, kus päris trummide asemel on kasutatud trummimasinat.
Singel
"Apex Predator" oli albumi ainus singel, mis anti välja 15. jaanuaril 2013. Laul sai ka video.
Haapsalu Metsakalmistu
pisi|Haapsalu Metsakalmistu kabel Foto: Ave Maria Mõistlik, 16. august 2020 Haapsalu Metsakalmistu on kalmistu Haapsalus aadressil Kalmistu 2.
Ajalugu
Haapsalu Metsakalmistu kohal Lihula maantee poolseses osas praegusest peaväravast paremal asus Haapsalu juudi kalmistu. Kalmistu hävitati Saksa okupatsiooni ajal.
Miiniveeskja
pisi|[[Soome merevägi|Soome mereväe Hämenmaa-klassi miiniveeskja "Uusimaa" Helsingis]] pisi|Õppemiinid miiniveeskja miinitekil
Miiniveeskja (ka miiniveeskaja) on meremiinide transpordiks ja veeskamiseks ehitatud sõjalaev.
Kirjeldus
Miiniveeskjatel on spetsiaalne miinitekk koos miinirelssidega ja pardas või ahtris luugid miinide veeskamiseks. Miiniveeskjaid võidakse sageli kasutada ka veeremilaevadena ja seoses sellega on neile ehitatud vööriluuk koos rambiga.
Miiniveeskja kattenimetust võidakse ära kasutada ka korvettide tegeliku laevatüübi varjamiseks: näiteks Soome Hämenmaa klassi miiniveeskja.
Ajalugu
Maailma esimene miinide veeskamiseks ehitatud laev oli Venemaa laev "Amuur", mis valmis 1898. Vene-Jaapani sõja ajal laskis ta vette meremiinid, mille otsa 14. mail 1904 sõitsid ja uppusid Jaapani laevastiku lipulaev "Hatsuse" ja soomuslaev "Yashima".
Tänapäeva merevägedes kasutatakse miiniveeskjaid harva, sest miinide veeskamise võime on paljudel sõjalaevatüüpidel. Miine on vette lastud mitut tüüpi laevadelt, niihästi veeremilaevadelt kui allveelaevadelt. Kuid näiteks USA mereväes ei lasta tänapäeval miine enam üldse laevadelt vette, vaid ainult lennukitelt.
Mitme riigi mereväes on veel tänapäevani miiniveeskjaid. Sellised riigid on näiteks Soome, Rootsi, Norra, Türgi ja Lõuna-Korea. Mõne riigi merevägi on koostanud plaani teiste laevade kiireks ümberkohandamiseks miinide veeskamiseks, kui peaks tekkima sõjaseisukord.
Žīguri vald
pisi|Virica oja Žīguri vald (läti Žīguru pagasts) on vald Lätis Balvi piirkonnas. Vald asub Venemaa piiri ääres.
Vald piirneb sama piirkonna Vecumi, Susāji ja Vīksna valla ning Alūksne piirkonna Liepna vallaga, samuti ka Pihkva oblasti Palkino ja Põtalovo rajooniga.
Valla pindala on 111 km². 2016. aasta seisuga elas seal 694 inimest. Valla keskus on Žīguri küla. Vallamaja asub aadressil Ciemata iela 4, vallavanem on Oļegs Kesks. Aastal 2011 olid valla elanikest 74,48 % lätlased ja 23,85 % venelased.
Valla tähtsamad jõed on Liepna jõgi, Bolupe ja Veda jõgi.
Muinsusmälestistest on riikliku kaitse all Cirnava muinaskalmed ehk Sõjakalmed. Looduskaitse all on Zelma kask, Ussikuusk, Līkāse mänd, Seimaņi tamm, Katleši kalmistu Suur mänd, Stārķase mänd ja Šalgunova kask. Valda jäävad ka 64 ha suurune Posolnīca hoiuala ja 98 ha suurune Zodāni soo hoiuala ning osaliselt ka 7842 ha suurune Vecumi metsade looduspark.
Vallas on üksteist küla. Valla keskuses Žīguris (lielciems) oli aastal 2018 603 elanikku. Teised valla külad on staatusega skrajciems – Brizgova 3 elanikuga aastal 2018, Cirnova 6 elanikuga aastal 2016, Gārša 5 elanikuga aastal 2018, Glazunova 2 elanikuga aastal 2007, Jaunkantoris 1 elanikuga aastal 2018, Katleši 15 elanikuga aastal 2018, Pritikova 2 elanikuga aastal 2018, Sasnīcas 1 elanikuga aastal 2018, Šalgunova 1 elanikuga aastal 2018 ja Žeigurova. Ülejäänud valla elanikud elavad külade koosseisu mitte kuuluvates taludes.
Ühendatud Balti Ameerika Komitee
Ühendatud Balti Ameerika Komitee (inglise The Joint Baltic American National Committee, Inc., lühendatult JBANC) on aastast 1961 tegutsev mittetulundusorganisatsioon, mis jälgib Baltimaade ja Ameerika kogukondi mõjutavaid probleeme USA-s ja Eestis, Lätis ning Leedus. JBANC on kui avalike suhete büroo oma kolmele emaorganisatsioonile: Eesti Rahvuskomitee Ameerika Ühendriikides (EANC), Läti Ameerika Assotsiatsioon (ALA) ja Leedu Ameerika Komitee (LAC).
Oktoober (täpsustus)
Sõna "oktoober" võib tähendada veel järgmist:
Kergu Püha Suurkannataja Sinaiida kogudus
Kergu Püha Suurkannataja Sinai(i)da kogudus (on kasutatud ka nimekuju Kergu Püha Usukannataja Sinai(i)da kogudus) on Eesti Apostlik-Õigeusu Kiriku Tallinna peapiiskopkonna kogudus, mis tegutseb Pärnu maakonnas Põhja-Pärnumaa vallas Kergu külas. Kogudus kasutab Kergu Sinaiida kirikut.
Kogudus asutati 16. novembril 1852. Koguduse esimene preester oli Feodor Znamenski.
Bentlage klooster
Bentlage klooster on endine Püha Risti ordule kuulunud kloostrikompleks Saksamaa Liitvabariigis Põhjareini-Vestfaali liidumaal, ajaloolise Münsterlandi piirkonna põhjaosas, Rheine linna keskusest 3 km põhja pool Emsi jõe vasakkaldal.
Ajalugu
890. aastal on paika mainitud benediktiinide Reini-äärse Werdeni abtkonna kloostriraamatus, kus loendati üles kloostrile vajaminevaid kaupu. Ilmselt tekkis sinna mingi väike mõisake, mida hiljem hakati kutsuma Niederbentlageks.
989. aastal pani Saksa-Rooma riigi kuningas Otto III oma Borghorsti ja Meteleni stifti foogtiks (kohtunikuks) kõrgaadliku Wichmann III Billungeri Billunger nooremate suguvõsast, kes aga 1016 poliitilise võitluse käigus mõrvati. Mõrvatu lesk Reinmod, Alam-Saksimaalt Hattuariergaust pärit krahv Gottfriedi tütar, oli oma mehe renomee pärast väga mures.
11. sajandil annetatigi Bentlagi valdus ühes teiste maadega saksi aadliperekonna Billungerite kätte, et need saaksid sinna püstitada oma erakiriku. 1022 andis Reinmod raha ja maid 7 erakiriku rajamiseks. Siis rajatigi Püha Gertrudi kabel koos väikese kalmistuga, kuid kihelkonnakiriku staatust see ei saanud, kuna talupoegade andmisest selle kiriku alla keelduti.
1022-1032 oli piiskopiks Siegfried von Münster, kelle valitsusajal algas Bentlages soola töötlemine soolveeallikatest. Sool oli tähtis kaubaartikkel ja seda kutsuti seetõttu Bentlage "valgeks kullaks".
Aastatel 1420–1520 ehitati naabrusse Rheine linna seal praeguseni seisev uus suur Püha Dionysiuse kihelkonnakirik. Konkurentsi tõttu juba varem selle kirikuga ei saanudki Bentlage kirik omale eraldi kogudusekiriku staatust. Usklikud käisid meelsamini uhkemas Dionysiuse kirikus.
1437. aastal läks Bentlage väike kirikumõis üle Münsteri vürstlikule piiskopkonnale. 5. märtsil omandasid selle piiskopilt Kölnist ja Wuppertalist saabunud ristirüütlid, kes said selle ostuga ühtlasi kaasa ka lähedalolevatest allikatest soola ammutamise õiguse ja kalastusõiguse Emsi jõel, mis lõi omakorda aluse kogukonna majanduslikuks toimetulekuks. Sama aasta 24. aprillil kirjutas paavst Eugenius IV Bolognas alla Püha Risti ordu Bentlage kloostri asutamisürikutele. Ordule oli see kolmas klooster Vestfaalis. Ordurüütlid kutsusid endid "ristivendadeks". Münsteri piiskop andis ordule üle Püha Gertrudi kabeli koos maatükiga ja sinna juurde kuuluva rektori (õpetaja) maja ja kalmistu. Lisaks said nad kõrvalasuva Niederbentlage mõisa koos Salthuisi ja Sonderhuisi majakestega. Viimases pandigi käima soola tootmine.
Kloostrikonventi hakkas kuuluma 8 regulaarkanoonikut. Algusaastad olid noorele kloostrile rasked, kuna sissetulekud peaaegu puudusid. Vennad olid mitmel korral raskuste tõttu valmis juba ettevõtmisest täiesti loobuma ja Bentlage maha jätma. Ordu sisekord ja range majandusdistsipliin kandsid lõpuks ikkagi vilja ja olukord hakkas paranema. Aja jooksul annetusi ka maavalduste näol siiski kogunes ja saadi hakata mõtlema kloostrikompleksi väljaehitamise peale.
1463. aastal alanud kloostri konvendihoone ehitusperiood 15. sajandi II poolel kujunes ühtlasi kõige õitsvamaks perioodiks kloostri ajaloos.
Umbes 1500. aasta paiku elas Bentlages ligi 50 munka. Veerand sajandit hiljem alanud reformatsioon mõjutas ka kloostrit. Kloostrikogudus pühendus siiski katoliku usule ja hoidis tihedaid sidemeid Münsteri piiskoppidega, kes käisid ka kloostris mõningaid usukohustusi täitmas. Kloostrielanike arv jätkas ikkagi vähenemise tendentsi.
1631. aastast on teada, et kloostris elas vaid 4 preestrit, 1 ilmikvend, prior ja prokuraator.
20. septembril 1647 hõivasid Rootsi väed Rheine linna ja põletasid selle maha. Järgmisel päeval jõudsid rootslased kloostrisse. Mungad päästsid ennast põgenemisega. Peale köögi ja mõnede kõrvalhoonete sai kloostriklausuur tulekahjus kõvasti kannatada.
1662. aastaks suudeti sõjakahjud parandada. 17. sajandi II poolel toimus kloostrielus majanduslik ja intellektuaalne taastumine. Konventi kuulus jällegi 12–15 orduvenda. Kloostrimüüride vahel toimusid teoloogia- ja filosoofiakursused, noorliikmeid saadeti õppima Düsseldorfi, Kölni ja Marienfelde kloostritesse.
1745. aastaks valmisid tänaseni allesolevad puitsõrestikust ja tellistest soolatootmisrajatised.
1760. aastatest algas jällegi stagnatsioon ja kloostrielu lagunemine.
1803. aastal Münsteri vürstlik peapiiskopkond sekulariseeriti ja kasutuseta klooster suleti. Sama aasta 25. veebruaril loodi Rheina-Wolbecki vürstkond, mille omanikuks sai Belgia päritolu Looz-Corswaremi aadliperekond eesotsas hertsog Wilhelm Josephiga, kellele ühtlasi hüvitati selle aktiga Reini jõe vasakkaldal kaotatud vara. Vürstkond ulatus 90 km pikkuse ja 10 - 15 km laiuse ribana Emsi jõe vasakkaldal Nienbergenist lõunas kuni Lingenini põhjas. Hertsog valis pealinnaks Rheine ja oma residentsiks Bentlage tühja kloostri, kuid suri ise 3 kuud hiljem. Tema poeg, hertsog Joseph Arnold hakkas kloostri hoonestikku vääriliseks residentsiks kaasajastama ja ümber ehitama.
Juba 1806. aasta juulis saadeti vürstiriik laiali ja liideti Bergi suurhertsogiriigiga. Klooster ise, ümbritsevad maad ja mitmesugused selle piirkonna kaubad anti hertsogile, kellel lubati ka oma vürstitiitlit edasi kanda.
1828. aastal lõhuti kloostrikirik maha ja selle seinakive kasutati teiste hoonete ümberehitamisel.
1890 avati soolatöötlemisrajatiste juurde ka suplus- ja ravikuurort, kus anti abi naha- ja hingamisteede haiguste vastu.
1978 omandas Rheine linn Looz-Corswaremite perekonnalt endise kloostrikompleksi hooned ja maad. Alustati kompleksi renoveerimist ja restaureerimist.
Ehitus
Kompleks on ehitatud põhiliselt kollastest lubjakiviplokkidest ja tellistest, vanemas müüritises on kasutatud ka väiksemaid põllukive. Viimaseid leidub sealkandis vähe, kuna maastikuliselt on tegemist savipõhjal asuva tüseda mullakihiga tasandikulise põllumajanduspiirkonnaga. Lubjakiviplokid on ilmselt kohale veetud mööda Emsi jõge ida pool asuvatest mägedest ja algselt oli neist ehitatud nähtavasti vaid kirikuhoone. Valminuna on kloostrikompleks kujutanud endast külgedega põhiilmakaarte suunas asetsevat konvendihoone-tüüpi ehitist. Konvendihoone asetuse on osaliselt ära määranud seal juba varem seisnud Püha Gertrudi kabel (kirik), mis jäi hoone lõunatiivaks ja mille idaotsas asunud kooriruumi põhjaseina külge hakati kõigepealt ehitama klausuuri idatiiba, seejärel põhja- ja viimasena tõenäoliselt läänetiiba. Põhjatiiva lõunaküljel olnud ärkli- või danskeri konsoolikivid II korruse kohal on jäänud hiljem läänetiiva sisse. Praegu jäävad nad põhjatiiva ja läänetiiva ristikäiku ühendava avara gootipärase ukseava kohale. Kõigis tiibades on õue ümbritsenud võlvitud ristikäik. Lõhutud võlvi servjoont on näha ühe läänetiiva uksepiida tahutud dolokivil. Võimalik, et materjali kokkuhoiule mõeldes on konvendihoone välisseinad olnud suhteliselt õhukesed – u 0,8–1 m. Samas on seda korvanud tihedad kontraforsside read, mis on olnud ilmselt vähemalt hoonekompleksi sisehoovi kõigi tiibade ümber. Tänu dolokivi headele töötlemisomadustele on hoonetiibade paljusid aknaid mitmeid kordi ümber ehitatud, samuti on murtud seintesse ja vanadesse aknaavadesse uusi ukseavasid. Põhjatiiva all asetseb ka keldrikorrus. Sisehoovis ja konvendihoone loodenurgast läänes on asunud ka kaevud või allikad. Sisehoovis, põhjatiiva värava või peaportaali vastas on asunud lavatoorium. Põhjatiivas asus ka munkade refektoorium.
Praegune seisukord
Tänaseks on alles ja renoveeritud konvendihoone 3 tiiba; kõige lõunapoolsem tiib, kus asus kirik, on maapinnal vaid kividereana markeeritud. Võimalike kaitseehitiste olemasolu ja asukoha kohta andmeid pole. Idaküljelt varjas kompleksi Emsi jõe järsk kallas ja piki lõunakülge on märgata maapinnalohku võimaliku vallikraavi asukohana, kuid need ei anna selgust kloostri kaitstuse taseme kohta. Hoonel on ehituselemente mitmest eri ajastust ja stiilist, ning raske on sageli otsustada, mis ajajärku või ümberehitusse miski kuulub. Algupärasemalt on ilmselt säilinud kloostri sisehoovi seinad ja aknad ning põhjatiiva siseõueküljel olev gootipärane väravaava. Õuepoolsetel seintel on säilinud osa kontraforsse. Idatiiva õuepoolne sein on pärast kontraforsside kunagist eemaldamist sealt hakanud välja vajuma ja on nüüd betoontugedega kindlustatud. Hoonekompleksil on talalaed. Tänapäeval toimuvad kloostrikompleksis üritused ja näitused, ka asub seal piirkonna ja kloostri ajaloo muuseum. Bentlage on Vestfaalis populaarne väljasõidukoht.
Pierre Laval
Pierre Laval (28. juuni 1893 – 15. oktoober 1945) oli Prantsuse riigitegelane, Kolmanda vabariigi aegne peaminister ja teise maailmasõja aegse kollaboratsionistliku Vichy valitsuse tegelane (valitsusjuht 1942–1944).
Kolmandas vabariigis
Jaanuaris 1931 valitsuskriisi ajal, kui parempoolsete (Action Française) vastuseisu tõttu radikaalist peaminister (ministrite nõukogu esimees, prantsuse keeles président du Conseil des ministres) Théodore Steeg erru saadeti, sai sõltumatute esindaja Pierre Laval võimaluse moodustada valitsus. Kuid ka Lavali valitsus Action Française'i survel varsti langes (veebruaris 1934). Seejärel oli Laval Gaston Doumergue'i valitsuses asumaade minister ja ühtlasi ka välisminister.
2. mail 1935 kirjutati Pariisis alla Prantsuse-Nõukogude vastastikuse abistamise paktile. 13.–15. mail 1935 käis välisminister Laval visiidil Moskvas, kus kohtus Jossif Stalini ja Vjatšeslav Molotoviga.
Juunis 1935 sai Laval taas peaministriks, kuid jaanuaris 1936 vasakpoolsete jõudude survel astus tema valitsus tagasi.
Vichy valitsuses
pisi|220px|left|Riigipea [[marssal Pétain ja Vichy valitsuse pea Pierre Laval (1942)]] Kui pärast Pariisi langemist ja suurema osa Prantsusmaast okupeerimist (juunis 1940) marssal Pétain moodustas Prantsusmaa okupeerimata osas valitsuse (nn Vichy valitsus), pakkus ta Lavalile justiitsministri portfelli. Laval ei nõustunud, ta soovis endale välisministri kohta. Selle ta ka lõpuks sai, lisaks veel ministrite nõukogu aseesimehe ametikoht (vice-président du Conseil des ministres).
13. detsembril 1940 saatis Pétain Lavali erru. Hiljem Lavali ja Pétaini omavahelised suhted paranesid ja 18. aprillil 1942 määrati Laval François Darlani asemele valitsusjuhiks (chef du gouvernement). Mõni aeg hiljem sai Laval enda kätte ka välis-, sise- ja informatsiooniministri portfellid. Võitluseks vastupanuliikumisega lubas Laval Gestapol töötada sakslaste poolt okupeerimata territooriumil. Laval lõi Saksa SS-i prantsuse analoogi (Prantsuse miilitsa) ja gestaapo (Carlingue'i) ning organiseeris Prantsuse juutide Saksamaale väljaviimist.
Vahistamine, kohus ja surm
pisi|260px|Endine [[Vichy valitsuse juht Pierre Laval kaitsmas end kohtus oktoobris 1945]] 1944. aasta augusti lõpul evakueerisid sakslased Vichy valitsuse (sealhulgas Lavali ja Pétaini) Baden-Württembergis asuvasse Sigmaringenisse. Kumbki neist enam Vichy valitsuse eksiilis töös ei osalenud. Erinevalt Pétainist, kes andis end aprillis 1945 liitlastele üles, põgenes Laval mais 1945 Hispaaniasse, kus ta aga Barcelonas interneeriti ja deporteeriti sealt Austriasse. Juulis 1945 andsid liitlased ta Prantsuse võimudele üle. Lavali üle mõisteti kohut Pariisis. 4. oktoobril 1945 astus Laval kohtu ette süüdistatuna riigireetmises ja koostöös vaenlasega. Vaatamata Lavali advokaadi soovitusele keeldus Laval end süüdi tunnistamast (isegi osaliselt mitte), väites, et ta tegutses prantslaste huvides ja ta lootis seda kohtus ka tõestada. 9. oktoobril mõistis kohus Lavalile surmanuhtluse mahalaskmise läbi. 15. oktoobril püüdis Laval mürki võtta (tal oli pintsakusse peidetud tsüaniidiampull), kuid ta suudeti elustada ja seejärel lasti veel samal päeval maha.
Pierre Laval maeti nimetusse hauda Pariisi lähistel Thiais' kalmistul. 15. novembril sai tema perekond loa ta ümber matta Montparnasse'i kalmistule Pariisis.
Pesajuur
Pesajuur (Neottia) on käpaliste sugukonda arvatud taimeperekond.
Eestis kasvab üks sellesse perekonda kuuluv pärismaine liik: pruunikas pesajuur (Neottia nidus-avis).
Vöötnokk-pütt
Linnu üldpukkus on 31–38 cm, tiibade siruulatus 56–64 cm.
Levila
Vöötnokk-pütt on Eestis väga haruldane eksikülaline Põhja-Ameerikast.
Siim-Sander Vene
Siim-Sander Vene (sündinud 12. novembril 1990 Tartus) on Eesti korvpallur, kes mängib 2022. aastast Itaalia kõrgliigaklubis Varese.
Eesti, Leedu, Saksamaa, Läti, Venemaa, Itaalia, Hispaania ja Prantsusmaa klubides mänginud Vene kuulub 2009. aastast Eesti korvpallikoondisse ning on valitud kolm korda Eesti aasta parimaks korvpalluriks.
Haridus
Vene lõpetas 2006. aastal Tallinna Saksa Gümnaasiumis põhikooli ja 2009. aastal Kaunase Nemuno keskkooli, õppinud Kaunases Vytautas Suure Ülikoolis.
Klubi
Vene on aastatel 2009–2010 ja 2013–2016 mänginud Kaunase Žalgirises ning laenulepingu alusel ka Saksamaal Ludwigsburgi (2010–2011), Kaunase Baltai (2011–2012), Riia VEF-i (2012) ja BC Prienai (2012–2013) meeskonnas.
Ta on kuulunud aastatel 2016–2017 BC Nižni Novgorodi (Venemaa), aastal 2017 Reggio Emilia (Itaalia), aastatel 2018 ja 2019–2020 Varese Pallacanestro (Itaalia), aastal 2018 Basquet Manresa (Hispaania), aastatel 2018 ja aastast 2020 Montakit Fuenlabrada (Hispaania) ning aastatel 2018–2019 Herbalife Gran Canaria (Hispaania) klubisse.
Koondis
Vene on kuulunud 2009. aastast Eesti koondisse. 2015. aasta Euroopa meistrivõistlustel keskmiselt 10 punkti, 6,4 lauapalli ja 1,6 resultatiivset söötu toonud Vene saavutas koondisega 20. koha.
Isiklikku
Isa Priit Vene on korvpallurina kuulunud Eesti noortekoondisse ja tegutsenud treenerina nii Eestis kui ka Leedus.
Ema Lea Vene kuulus aastail 1984–1988 ja 1995 Eesti koondisse ja oli 1980. aastate teisel poolel Tartu Riikliku Ülikooli (TRÜ) korvpallinaiskonna põhitegijaid. Tulnud kaheksa korda Eesti meistriks ja kaks korda Soome meistriks.
Vend Kent-Kaarel Vene on samuti korvpallur.
Rohuroheline
Rohuroheline ehk rohukarva on erk küllastatud roheline värvitoon, rohu värvi roheline, inglise muru või golfimuru värvust meenutav värvitoon.
Kasutatakse eelkõige moes tekstiilide ja lõngade värvuse kirjeldamiseks, aga ka kunstitarvete värvuse kohta.
Variatsioonid
E. F. Glockeri "Grundriss der Mineralogie ..." loeb rohurohelise (grasgrün) kollase suunas kalduvate roheliste hulgas õunrohelise järel teiseks, heledaks ja vähe kollast sisaldavaks. Näitemineraaliks toob ta uraani sisaldavad mineraalid (Uranglimmer).
1821. aasta värviõpik "Werner's Nomenclature of Colours" näitab rohurohelist (grass green) küpse keskmise rohelisena, mis on segatud smaragdrohelisest ja vähesest sidrunkollasest. Värvuse näideteks toob ta lisaks muruplatsi värvusele õiepõrnika Gnorimus nobilis värvuse, pirni rohelise koore ja uraani sisaldava mineraali torberniidi värvuse.
Loodusteadlastele ja linnuvaatlejatele määratud värviõpik, 1886. aastal ilmunud "A nomenclature of colors for naturalists..." soovitab rohurohelist (Grass green) segada kaadmiumkollasest, kaadmiumoranžist ja Preisi sinisest (Antwep blue), selle värvus on küps keskmine soojatooniline roheline.
Prantsuskeelne värvinimetuste portaal pourpre.com pakub rohurohelise vasteks erkroheliste toonivahemiku.