cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Espen Andersen
Maailma karikavõistlustel
Espen Andersen on osalenud 62 maailma karika etapil ( <FONT COLOR=PURPLE>seisuga 19. detsember 2018</FONT> ) ja jõudnud poodiumile kahel korral, millest mõlemal korral kõige kõrgemale astmele.
Feministlik kehakäsitus
Feministlik kehakäsitus on feministlik arusaam naise kehast.
Feministliku kehakäsitlusega on seotud ka naiste reproduktiivõigused, naiste tervis ja lesbiõigused.
Ajalugu
Varajased feministid võtsid omaks dualistliku arusaama kehast, kus keha ja vaim on eraldatud. Neile, nagu ka hilisematele feministidele oli oluline murda arusaam nagu oleksid kehalised tunnused seotud vaimse võimekuse või sotsiaalse rolliga. Nad uskusid universaalsesse inimvõimekusse, mis ei sõltunud kehalistest erinevustest. Sellised feministlikud filosoofid olid näiteks Mary Wollstonecraft, Harriet Taylor Mill ja tema abikaasa John Stuart Mill, kes tegutsesid 18. ja 19. sajandil. Nende arusaamad feministlikust kehast ja selle probleemidest kajastuvad ka modernsete feministide kirjutistes.
Pärast I maailmasõda pöördus feministide tähelepanu seksuaalsele võrdsusele ja naise kontrollile oma keha üle. Esile kerkis reproduktiivõiguste küsimus, sest seda hakati lahkama ka poliitilistes aruteludes. Parempoolsed uskusid, et pärast suurt sõda on lastesaamine riigi küsimus ning naistele ühiskondlikuks kohustuseks. Feministid aga uskusid, et igal naisel on õigus otsustada, mis tema kehaga toimub. Kehalise dualismi arusaam aga säilis. Keha nähti kui midagi, mida ise (self) omati ja mis oli seega isest eraldatud ning mille üle olid isel õigused.
Kehalise dualismi üle hakati tõeliselt arutama pärast Simone de Beauvoir' raamatu "Teine sugupool" (1949) ilmumist. Koos teiste fenomenoloogidega nagu Merleau-Ponty ja Sartre uskus Beauvoir, et maailmas olemas olemine tähendab, et on olemas keha, mis on nii materiaalne asi kui ka vaade maailmale, milles elatakse. Tema teooria põhiargumendiks on väide, et mehed ja naised kogevad sellist kehalist eksistentsi ja selle pakutavat vaadet maailmale erinevalt. Beauvoir’ sõnul naiseks mitte ei sünnita, vaid kasvatakse. Tema tööd on küll hilisemad feministid tugevalt kritiseerinud, aga oluline on tema algatatud vestlus keha ja vaimu teemadel.
Läbi selle tõstatub ka ühiskondlik võimu küsimus. Michel Foucault on uurinud võimu struktuure ning koostanud võimu genealoogia, millele on tuginenud ka feministid. Foucault' teooriast järeldub, et naiste kehasid hinnatakse põhinedes meeste kehadele ning, et kehade bioloogilised omadused samastatakse sotsiaalsete omadustega. Ühtlasi leiab Foucault, et võimu struktuure kinnitatakse läbi mikropoliitika, see tähendab, et võimu ei teosta mitte suured üksused, vaid väikesed. Feministlikust vaatepunktist tähendab see, et kontrolli naiste kehade üle ei teosta mitte ühiskond, vaid naised üksikisikutena ise. Selle põhjuseks on sotsiaalsetele normidele vastavate kehade edukus, neile normidele mittevastavate kehade üle.
1990. aastatel sai oluliseks Judith Butleri feministlik kehakäsitluse teooria. Ta leiab, et feminiinsus ja maskuliinsus on vaid kehalised stiilid, mis võetakse omaks, et alluda subjektiivsele soolisusele. Butler loobub arusaamast nagu oleks sooliste erinevuste aluseks bioloogilised ja naturaalsed erinevused. Selle asemel uurib ta kuidas selline "naturaliseerimise trikk" (naturalising trick) toimib, küsides kuidas bioloogilise soo ja soolise identifikatsiooni ühitamine tundub loomulikuna.
Feministlikud teooriad on panustanud kehakäsitluse filosoofiasse ning juhtinud tähelepanu kehale, mis mängib tähtsat rolli sotsiaalses ja poliitilises arutelus. Feministlik kehakäsitlus ei ole suunatud vaid soolisele kehale, vaid ka üldisele küsimusele keha ja vaimu vahekorrast. Feministlikud teoreetikud rõhutavad, et kehaga tegelevate tekstide hulk peaks olema tunduvalt suurem, et mõista tõeliselt kehalist iset (self).
Kasutusvaldkond
Feministliku kehakäsitluse mõiste kuulub feministlikku teooriasse, mis on seotud filosoofia, sotsioloogia ja fenomenoloogiaga.
Täi
pisi|Isane [[peatäi (Pediculus humanus capitis)]] Täi (ka inimesetäi ; Pediculus humanus) on täiline, kes nugib inimest.
Täi piste korral tekib tugev sügelus. Kui pisteid on palju, võib kaasneda täitõbi ehk pedikuloos.
Eristatakse kahte täi alamliiki:
Rahvusvaheline Ökoloogia Assotsiatsioon
Rahvusvaheline Ökoloogia Assotsiatsioon (The International Association for Ecology, lühend INTECOL) on ülemaailmne ökoloogide teadusühing.
Assotsiatsioon korraldab ülemaailmseid ökoloogiakongresse.
Pistik (elekter)
Pistik (ingl plug, connector) on pistikühenduse liikuv pool, harilikult painduva juhtme või kaabli otsas. Pistiku ühendamisel pistikupessa on võimalik olenevalt pistmiku liigist ühendada elektritarviti toitevõrku või juhtida edasi signaale (andmeid).
Raúl Villarreal
Raúl Vicente Villarreal (29. oktoober 1909 – surma-aeg ja -koht on teadmata) oli Argentina poksija.
Pistik (elekter)
Pistik võib olla nii isaskontaktidega (väljaulatuvate harudega, tihvtidega) või emaskontaktidega (süvistatult). Isaspistik on näiteks elektritarviti toitejuhtme otsas ja emaspistik toiteadapterist tuleva juhtme otsas.
Raúl Villarreal
Villarreal sai keskkaalus (kuni 160 naela ehk 72,6 kg) 1936. aasta Berliini olümpiamängude poksivõistlustel pronksmedali, kaotades poolfinaalis hilisemale kuldmedali- ja olümpiavõitjale Jean Despeaux'le (Prantsusmaa) ning saades 3. koha kohtumises loobumisvõidu Henryk Chmielewskilt (Poola).
Elukutselisena
Villarreal poksis aprillist 1940 kuni detsembrini 1941 elukutselisena. Ta pidas kokku 3 kohtumist ning kaotas need kõik (neist 2 nokaudiga).
Vanavara küla
Juba 1908. aastal oli praeguse Vanavara kohal kaubafaktooria. Küla rajati 1932. aastal.
26. septembril 1994 sooritas Krasnojarskist Turasse sõitnud reisilennuk Jakovlev Jak-40 raskete ilmastikuolude tõttu Vanavara lähedal hädamaandumise. Kõik 24 reisijat ja 4 meeskonnaliiget hukkusid.
Küla nime 'vanavara' päritolu on teadmata.
Roguni hüdroelektrijaam
Roguni hüdroelektrijaam on osaliselt valminud ehitusjärgus hüdroelektrijaam Tadžikistanis Vahši jõel.
Hüdroelektrijaama tammi planeeritud kõrgus on 335 meetrit, harja pikkus 660 meetrit, jaama kavandatav võimsus 3600 megavatti. Nii kõrget tammi pole maailmas seni ehitatud.
Jaam asub seismiliselt ja tektooniliselt aktiivses piirkonnas.
Allavoolu asuvad Usbekistan ja Kasahstan on Roguni hüdroelektrijaama ehitamise vastu. Tadžikistan peab jaama ehitust riigi energiavarustuse seisukohalt äärmiselt vajalikuks.
2010. aasta algul korraldas riigi valitsus ehituseks vajaliku raha hankimise eesmärgil hüdroelektrijaama aktsiate poolsundusliku müügi riigi kodanikele. Jaama tasuvusuuringu läbiviimist on lubanud finantseerida Maailmapank.
Adamsi maakond (Mississippi)
Adamsi maakond (Adams County) on maakond Ameerika Ühendriikides Mississippi osariigis.
Maakonna halduskeskus on Natchez.
Ajalugu
Maakond moodustati 1799. aastal.
Rahvastik
Elanike arv oli 2010. aasta rahvaloenduse järgi 32 297.
Scotti maakond (Arkansas)
Scotti maakond (Scott County) on maakond Ameerika Ühendriikides Arkansase osariigis.
Maakonna halduskeskus on Waldron.
Ajalugu
Maakond moodustati 1833. aastal.
Rahvastik
Arvestusliku rahvaarvu muutus (1. juuli seisuga):
Viie Kooli Võistlus
Viie Kooli Võistlus (ka Viie Kooli Kohtumine) on iga-aastane reaalainete võistlus, kus võistlevad Hugo Treffneri Gümnaasiumi, Viljandi Gümnaasiumi, Nõo Reaalgümnaasiumi, Miina Härma Gümnaasiumi ja Tartu Tamme Gümnaasiumi õpilased. Võisteldakse matemaatikas, füüsikas ja keemias. Iga kooli võistkonnas on maksimaalselt 20 õpilast. Igas aines võistleb igast koolist 10 õpilast. Parimatele osalejatele ja nende juhendajatele on välja pandud stipendiumid.
Ajalugu
Esimene viie kooli võistlus toimus 1965/1966. õppeaastal. Sellest võtsid osa Tartu 1. Keskkool, C. R. Jakobsoni nimeline Viljandi 1. Keskkool ja Nõo Keskkool. Hiljem liitusid Tartu 2. Keskkool ja Tartu 5. Keskkool. Alates 2012/2013. õppeaastast osaleb väljaspool ametlikku arvestust ka Ida-Virumaa koolide segavõistkond.
2020
2020. aasta võistlus toimus 9.-10. jaanuaril Nõo Reaalgümnaasiumis.
2017
2017. aasta võistlus toimus 12.–13. jaanuaril Miina Härma Gümnaasiumis. Võistlust toetas Nortal AS ja Viru Keemia Grupp.
Toimus meeskonnavõistlus, kus tuli ehitada kõlar.
2016
2016. aasta võistlus toimus 14.–15. jaanuaril Hugo Treffneri Gümnaasiumis. Võistlust toetas Nortal AS, Viru Keemia Grupp ja SA Viljandi Hariduse Arengufond.
2015
2015. aasta võistlus toimus 15.–16. jaanuaril Tartu Tamme Gümnaasiumis. Võistlust toetas Nortal AS, Viru Keemia Grupp ja Skype.
2014
2014. aasta võistlus toimus 15.–16. jaanuaril Nõo Reaalgümnaasiumis.
2013
2013. aasta võistlus toimus 9.–10. jaanuaril Hugo Treffneri Gümnaasiumis.
Islam-Beka Albijev
Islam-Beka Albiev (vene keeles Ислам-Бека Саид-Цилимович Альбиев; sündinud 28. detsembril 1988 Groznõis) on tšetšeeni rahvusest Venemaa maadleja.
Ta võitis 2008. aasta suveolümpiamängudel kuldmedali Kreeka-Rooma maadluses. Finaalis alistas ta aserbaidžaani maadleja Vitali Rahimovi punktidega 6-0.
Ta on kolmekordne Venemaa meister Kreeka-Rooma maadluses - 2007, 2008, 2010.
2008. aastal saavutas ta Ivan Poddubnõi mälestusvõistlustel kolmanda- ja 2012. aastal esikoha.
Tuulukse mõis
Tuulukse mõis (saksa keeles Tulus) oli Laagna mõisa karjamõis Vaivara kihelkonnas Virumaal.
Pähklimäe mõis
Pähklimäe mõis (ka Pähklamäe mõis; saksa keeles Nöteberg) oli Arumäe mõisa kõrvalmõis Vaivara kihelkonnas Virumaal.
Pähklimäel asus alates 17. sajandist Pähklamäe mõis, mida tunti Nötebergi nime all. Mõisa ülesandeks oli varustada  linnaelanikke toiduainetega. Selisel momendil  kõik mõisahooned ning — park on hävinud, alles on vaid ühe kivihoone paekivist müürifragment.
Alcorni maakond
Alcorni maakond (Alcorn County) on maakond Ameerika Ühendriikides Mississippi osariigis.
Maakonna halduskeskus on Corinth.
Kolm kuud
"Kolm kuud" on Birgit Õigemeele kuues singel albumilt "Uus algus". Loo autor on Mihkel Mattisen.
Alcorni maakond
Ajalugu
Maakond moodustati 1870. aastal.
Rahvastik
Elanike arv oli 2010. aasta rahvaloenduse järgi 37 057.
Arvestuslik rahvaarvu muutus (1. juuli seisuga) :
Sokrátis Chásikos
Sokrátis Chásikos (kreeka keeles Σωκράτης Χάσικος; 12. aprill 1956 Nikosia – 5. aprill 2021) oli Küprose poliitik. Ta oli Küprose siseminister 1. märtsist 2013 kuni 2017.
Chásikos sündis aastal 1956 Nikosias. Ta kasvas üles Dikomos Kyrenia ringkonnas. Ta lõpetas Ateena ülikooli õigusteaduskonna.
Aastatel 1999–2003 oli ta Küprose kaitseminister ning 1. märtsist 2013 10. maini 2017 oli ta Küprose siseminister.
Isiklikku
Ta oli abielus ning tal on kaks poega ja tütar.
Pistikupesa
pisi|Kombineeritud pistikupesa Pistikupesa on pistikühenduse pool, millesse saab pista pistiku.
Majapidamises leiduvad pistikupesad jagunevad peamiselt kaheks. On olemas pinnapealsed pistikupesad ning süvistatud pistikupesad. Süvistatud pistikupesad on tavaliselt suuresti peidetud seina sisse.
Harry Isaacs
Harry Isaacs (26. jaanuar 1908 Johannesburg – 13. september 1961 Johannesburg) oli Lõuna-Aafrika poksija.
Isaacs sai kukk-kaalus (kuni 118 naela ehk 53,5 kg) 1928. aasta Amsterdami olümpiamängude poksivõistlustel pronksmedali, kaotades poolfinaalis hilisemale hõbemedalivõitjale John Daleyle (USA) ning võites 3. koha kohtumises Frank Traynori (Iirimaa).
João VI
thumb|Kuningas João VI. ''José Leandro de Carvalho maal (u 1818).
João VI (13. mai 1767 Lissabon – 10. märts 1826 Lissabon) oli Portugali kuningas aastatel 1816–1826.
Dom João oli kuningas Pedro III teine poeg, kes kerkis troonipärijaks pärast oma vanema venna José surma 1788. aastal.
Kuningaks sai ta pärast oma ema, kuninganna Maria I surma 20. märtsil 1816. Tema ametlik kroonimistseremoonia toimus alles 6. veebruaril 1818.
Tema valitsusajal leidis aset 1820. aasta Portugali liberaalne revolutsioon, mis viis Portugali esimese põhiseaduse vastuvõtmiseni 1822. aastal. Samal, 1822. aastal kuulutas tema vanem poeg ja troonipärija Dom Pedro välja seni Portugalile kuulunud Brasiilia iseseisvuse.
Põhiseaduse tühistas kuningas juba 1823. aastal oma noorema poja Dom Migueli juhitud konservatiivide survel, pöördudes tagasi absolutistliku valitsemiskorra juurde. Tema viimaseid valitsusaastaid iseloomustasid teravad tülid ja isegi relvakonfliktid konstitutsioonilise ja absoluutse monarhia pooldajate vahel, mis viisid kaks aastat pärast kuninga surma miguelistide sõdade puhkemiseni.
Tema ametlik tiitel oli aastatel 1816–1825 Portugali, Brasiilia ja Algarve ühendkuningriigi kuningas. Kuigi 1822 kuulutas Brasiilia ennast iseseisvaks, oli João VI de iure endiselt ka Brasiilia riigipea. Pärast Brasiilia iseseisvuse tunnustamist Rio de Janeiro lepinguga ja ühendkuningriigi ametlikku likvideerimist sai temast vastavalt lepingule 1825. aastal Brasiilia titulaarne keiser.
João VI abikaasa oli Hispaania kuninga Carlos IV tütar Carlota Joaquina. Nende abielust sündis 9 last.
Eesti Komitee (Stockholm)
Eesti Komitee (nimetatud ka Eesti Komitee Stockholmis) oli 26. märtsil 1944 Stockholmis (Rootsi) 70 eestlase asutatud väliseestlaste pagulasorganisatsioon ja esimene Nõukogude okupatsioonist tingitud eestlaste välisorganisatsioon. Sellest kujunes ligi 200 liikmesorganisatsiooniga Eesti erialaorganisatsioonide liit. Tegutses Stockholmis Eesti Majas aadressil Wallingatan 34. pisi|Eesti Maja Stockholmis Wallingatan 34 Seadis algselt eesmärgiks aidata Nõukogude okupatsiooni eest Eestist Rootsi põgenevaid kaasmaalasi. Hoidus tegelemast poliitikaga. Vahendas ka Soome põgenenud eestlaste siirdumist Rootsi. Alates 1945 hakkas korraldama Rootsi eestlaste kogukonna haridus- ja kultuurielu, lahendama sotsiaalküsimusi, tegelema noortetööga, vahendama riiklikke toetusi eesti koolidele, pidama kontakte Rootsi ametiasutustega, korraldama poliitilisi kõnekoosolekuid ja kongresse, hoidma Rootsi ühiskonda kursis Eestis toimuvaga, protestima Nõukogude Liidu okupatsioonipoliitika vastu, toetama Eestis tegutsenud teisitimõtlejaid jne.
Koosnes esialgu üksikliikmetest, keda algaastatel oli üle 25 000 (2006. aastal umbes 1200). Jooksva töö korraldamiseks valiti Asemike Kogu. Struktuuris oli naissektsioon, noorliikmed ja auliikmed. Tegutses Göteborgi osakond. Haridusküsimustega tegeles koolitoimkond. Aastatel 1975–1982 oli Eesti Komitee esimees ja seejärel auesimees Heinrich Mark.
Aastatel 1944–2002 ilmus Stockholmis Eesti Komitee häälekandjana ajaleht Teataja. Kujutas endast poliitika, kultuuri, ühiskonna- ja noorteprobleemide häälekandjat. Analüüsis ühiskondlik-poliitilist ja majanduslikku olukorda Eestis. Kritiseeris Nõukogude Liidu imperialistlikke pürgimusi. Suhtus kriitiliselt inimestesse, kes külastasid okupeeritud Eestit. Aastatel 1956–2000 toimetaja lehte oli Harri Kiisk.
Põlvkondade vahetudes ja eriti pärast Eesti taasiseseisvumist kaotas oma tähtsust Rootsis elavate eestlaste informeerijana. Alates 1992 domineeris põhitegevuses eesti rahvusgrupi huvide ja õiguste kaitse Rootsi ühiskonnas. Eestluse säilitamise huvides Rootsis soodustas teiste Rootsis tegutsenud eestlaste organisatsioonide tegevust. Laulva revolutsiooni ajal ja vahetult pärast iseseisvuse taastamist vahendas humanitaarabi Eestisse. Aitas Eesti riiklikel ja erastruktuuridel luua kontakte Rootsi ametiasutustega. Andis välja kultuuriauhinda, tegi tõlketöid jne.
2006. aastal lõpetas ametlikult traditsioonilise tegevus. Eesti Komitee alles jäänud finantside haldamiseks asutati Eesti Komitee Fond, mille tegevust suunab juhatus.
Teehöövel
Teehöövel (ka greider) on pinnase kaevamise, teisaldamise ja tasandamise masin, mis liigitatakse rasketehnika hulka. Enamik kasutuses olevaid teehöövleid on motoriseeritud ehk neid võib kutsuda ka "mootoriga teehöövliteks". Enne teehöövleid tegid töö hobused ja traktorid. Tüüpilistel teehöövlitel on kolm telge: juhttelg, tera ning seejärel kabiin ja mootor tagatelje kohal. Tera laius võib olla 2,50–7,39 m ning peale tera tõstmise ning langetamise, saab seda pöörata nii horisontaalselt kui ka vertikaalselt. Mootori standardvõimsused on 93–373 kW (125–500 hobujõudu). Samuti võivad teehöövlid olla väga erineva lisavarustusega mis sõltub tööoludest, näiteks maa-alused kaevandustööd.
Ajalugu
Esimene iseliikuv teehöövel valmis 1920. aastal Russell Graderi nimelises ettevõttes. Esimene kummist rehvidega teehöövel valmis 1931. aastal ning sai nimeks Caterpillar Auto Patrol.
Eestisse sattusid kaks esimest teehöövlit esmakordselt 1926. aasta juunis, nendeks olid Stockholmis valminud teehöövlid mudelinimega Bitvargen. See sündmus aitas kaasa tugevalt Eesti teedeehituse ja teehoolduse arengule.
Esimene Eestis projekteeritud teehöövel V-1 valmis 1948. aastal Paide masinatehases. Seda tüüpi teehöövleid valmistati Nõukogude Liidus 122 tükki.
Liigitus
Kiire ja kvaliteetse töö tarbeks sobib iga greider oma piirkonda.
Teehöövleid liigitatakse oma olemuse järgi: Sisepõlemismootorite järgi liigitatakse neid järgmiselt:
Arkadi Patarkatsišvili
thumb
Victoria Kent
pisi|Pilt Victoria Kentist, avaldatud ajakirjas Mundo Gráfico, nr 1026. 1. juuli 1931 Victoria Kent Siano (6. märts 1891 Málaga – 26. september 1987 New York) oli Hispaania vabariiklasest jurist ja poliitik. Ta oli teine hispaanlanna, pärast Ascensión Chirivella Maríni (tunnustati advokaadina 1922. aastal Valencias), kes sai 1925. aastal Miguel Primo de Rivera diktatuuri ajal Madridi advokatuuri liikmeks. Temast sai ka esimene naine maailmas, kes on tegutsenud advokaadina sõjaväekohtu ees ja üks kolmest saadikukongressi naissaadikust Teise vabariigi ajal.
Arkadi Patarkatsišvili
Arkadi Patarkatsišvili (ka Badri Patarkatsišvili; არკადი (ბადრი) პატარკაციშვილი; 31. oktoober 1955 Thbilisi – 12. veebruar 2008 Leatherhead, Suurbritannia) oli poliitiliste ambitsioonidega Gruusia suurärimees. Ta kandideeris 2008. aasta presidendivalimistel ning jäi 7,1-protsendilise tulemusega kolmandaks.
Victoria Kent
Lapsepõlv ja haridus
Victoria Kent sündis Málagas ja elas seal kuni 1917. aastani. Teda kasvatasid tekstiilikaupmehest isa José Kent Román ja ema María Siano González, kes oli koduperenaine. Tema vanemad, kes olid liberaalselt meelestatud ja tavapärasest avatumad, lubasid tal õppida Málagas õpetajaametit ja astuda seejärel Madridi Ülikooli õigusteaduskonda.
Arkadi Patarkatsišvili
Patarkatsišvili oli üks niinimetatud oligarhidest, kes teenis oma varanduse president Boriss Jeltsini aegsel Venemaal riiklike tööstusettevõtete erastamise käigus.
Victoria Kent
Lapsepõlv ja haridus
Tema sünnikuupäev on teadmata. Kõige tõenäolisemaks peetakse 6. märtsi 1891, kuigi märgitud on ka 6. märts 1892, nagu on kirjas ka tema sünnitunnistusel, María Victoria Ken Siano nimega või isegi 3. märts 1892.
Olgu kuidas oli, aga kindel ei saa olla, sest Kent ise (isa perekonnanime variant, mida ta kasutas kogu elu) muutis seda kuupäeva 1897. ja 1898. aastateks​ erinevates dokumentides, alates oma saabumisest Madridi. Näiteks Méxicos väljastatud immigratsiooniteenistuse isikutunnistusel on sünniaastaks märgitud 1897.
1917. aastal läks Victoria õppima pealinna, Cardenal Cisnerose Instituuti, kus ta hästi vastu võeti tänu oma isa kontaktidele, Alberto Jiménez Fraudile ja Francisco Bergamínile. Ta asus elama Residencia de Señoritasesse, mida juhatas tollal María de Maeztu, naine, kelle isiksus avaldas Victoria Kentile märkimisväärset mõju.
1920. aastal astus ta Madridi keskülikooli õigusteaduskonda, õppis mitteametliku üliõpilasena ja sai kursuseid sellistelt professoritelt nagu Jiménez de Asúa või Felipe Sánchez-Román. Varsti pärast Madridi saabumist liitus ta Hispaania naiste ja ülikooli noorte naiste liikumisega, esindades seda organisatsiooni 1921. aastal Prahas toimunud kongressil. 1924. aasta juunis lõpetas Kent ülikooli ja omandas doktorikraadi vanglareformiteemalise väitekirjaga. 1925. aasta jaanuaris võeti ta vastu advokatuuri, kus esines esimest korda kohtus kaitseadvokaadina.
1931. aastal tegi ta endale nime, kaitstes sõja- ja mereväe ülemkohtu ees vabariikliku revolutsioonikomitee liiget Álvaro de Albornozi, kes oli 1930. aasta detsembris toimunud Jaca ülestõusu ebaõnnestumise tõttu arreteeritud ja kohtu alla antud – koos paljude nendega, kes hiljem ajutise Vabariigi valitsuse moodustasid. Seega oli ta esimene naine, kes kaitses sõjatribunali ees, saavutades ühtlasi kinnipeetava vabastamise. 1931. aastal valiti ta Kuningliku Õigusteaduse ja Õigusloome Akadeemia ning 1933. aastal Genfi Rahvusvahelise Karistusõiguse Assotsiatsiooni liikmeks.
Lisaks advokaaditööle avas ta esimese naisena Hispaanias tööõigusele spetsialiseerunud advokaadibüroo ja tegutses ka riikliku raudteeliidu ja merelaohoonete riikliku konföderatsiooni õigusnõustajana, juhatades 1927. aastal esimest ühistute kongressi Hispaanias.
Poliitiline elu
Kent kuulus Radikaalsete Sotsialistide Vabariiklikusse Parteisse (PRRS) ja valiti 1931. aastal 65 254 häälega Madridi provintsi konstitutsioonilise vabariikliku Cortese vabariiklik-sotsialistliku konjunktsiooni esindajaks. Koos Clara Campoamori ja Margarita Nelkeniga oli ta üks kolmest naissaadikust kongressis. Pärast seda, kui teda 1933. aasta valimistel ei valitud, pühendus ta juristitööle, esindades 1934. aastal pro-Thälmani rahvakohtu juriidilises osakonnas, natside poolt vangistatud ja Buchenwaldis hukkunud kommunistlikku juhti, keda ta palus kaitsta oma avalduses Leipzigi ülemkohtule, kuid tema palve lükati tagasi.​ 1936. aasta valimistel võitis ta uuesti Jaéni piirkonna saadiku koha Vasakpoolsete Vabariiklaste (IR) nimekirjas, mis oli osa Hispaania Rahvarindest.
Seejärel sai ta Madridi kesklinna piirkonna komitee esimeheks ja asutas organisatsiooni naiste haru: Ateneo Femenino Radical-Socialista.
Alates 1926. aastast oli ta naiste assotsiatsiooni Lyceum Club Femenino asepresident ning koos Clara Campoamori ja Matilde Huiciga, naistega, kes jagasid tema feministlikke ideaale, Rahvusvahelise Intellektuaalsete Ametiühingute Instituudi liikumapanev jõud.
Vanglate peadirektor
pisi| Victoria Kent vanglate peadirektorina 1931. aastal, Teise Vabariigi ajal nimetas Alcalá-Zamora juhitud ajutine valitsus Victoria vanglate peadirektoriks. Ta töötas sellel ametikohal veidi üle aasta, mille jooksul täheldas Hispaania vanglate viletsust ja hooletusse jäetust. Sellelt ametikohalt viis ta sisse reformid, mille eesmärk oli muuta vanglasüsteem inimlikumaks, eelkõige vangide taasintegreerimine ja rehabilitatsioon. Eesmärk oli muuta vangla ka kooliks, järgides Concepción Arenali juba 19. sajandil tehtud tööd.
Ta astus tagasi 4. juunil 1932 pärast tema vastu suunatud pressikampaaniat, mis oli tingitud poliitiliste kinnipeetavate näljastreigist Pamplonas ja Vitorias ning vangide järjestikustest põgenemistest "vangla personali hooletuse tõttu". Siiski õnnestus tal läbi viia mitmeid reforme. Näiteks vangide parem toitlustamine, usuvabadus vanglates, kodulubade laiendamine perekondlikel põhjustel, vanglaametnike naiskorpuse loomine ning ahelate ja kettide kaotamine. Muuhulgas sulges ta 114 karistusasutust ja andis korralduse ehitada Madridis Naistevangla – Cárcel de Mujeres de Ventas ning Karistusseadustiku õpingute Instituudi, mida juhtis Jiménez de Asúa, kes oli olnud üks tema professoritest õigusteaduskonnas.
Vaidlused naiste hääletamisõiguse vastu
Üks silmapaistvamaid ja vastuolulisemaid hetki Victoria elus ja töös oli tema vastuseis naiste valimisõigusele Hispaania parlamendi ees 1931. aastal, mil ta astus vastu teisele feministile Clara Campoamorile dialektilises ja olulises võitluses teemal, mis mõjutas tohutult naiste õigusi.
Tema aseisukoht oli, et hispaanlannadel puudus sel ajal piisav sotsiaalne ja poliitiline ettevalmistus ning nende hääl oleks kiriku mõju tõttu konservatiivne, tooks seega kasu katoliku parempoolsetele ja kahjustaks vabariiki. Tema oponent oli aga seisukohal, et olenemata valimiste tulemusest peaks kõik inimesed olema võrdsed ja seega peab igal naisel olema õigus hääletada. Pärast seda kaotas Victoria oma populaarsuse ja teda ei valitud 1933. aasta valimistel saadikuks.
Lõpuks võitis debati Campoamor, kellel õnnestus saavutada seda, et naised said järgmistel valimistel, 1933. aastal, üldise valimisõiguse kaudu hääletada. Erinevalt vasakpoolsetest olid parempoolsed nendel valimistel ühtsed ja võitsid. Hiljem süüdistas vasakpoolsete radikaalseim osa selles võidus naisi ja eriti Clara Campoamori. Kent säilitas oma seisukoha selles küsimuses kuni 1980. aastateni.
Hispaania kodusõda ja pagendus
Kodusõja puhkedes osales Victoria Guadarrama rindel, kus ta vastutas vabariiklaste armee varustamise eest riietuse ja toiduga. Siiski läks ta nagu paljud teisedki vabariiklased eksiili. Piiri poole liikudes võttis ta endaga kaasa paljude rindel võidelnud sõdurite lapsi, et tagada nende evakueerimine. Ta sattus Pariisi ja 1937. aasta juunis määrati ta Hispaania saatkonna esimeseks sekretäriks, et et jätkata varjupaigataotlejate, eriti laste eest hoolitsemist.
Kuni kodusõja lõpuni jäi ta Pariisi, pühendades kõik oma jõupingutused Hispaania pagulaste abistamisele ja lahkumisele Ameerikasse. Kui aga 14. juunil 1940 okupeeriti natside sissetungi poolt, Teise maailmasõja raames Pariis, pidi Victoria Kent aastaks Mehhiko saatkonda varjuma. Lisaks oli tema nimi mustas nimekirjas (ta kuulus organisatsiooni Mujeres Antifascistas), mille francoistlik politsei oli loovutanud kollaboratsionistlikule Vichy valitsusele. 1943. aasta oktoobris, kui Kent veel Pariisis viibis, mõistis vabamüürluse ja kommunismi represseerimise erikohus (TERMC) talle tagaselja 30 aastat vangistust, millele lisakaristusena määrati täielik õiguste äravõtmine ja riigi territooriumilt väljasaatmine. Õnneks andis Victoria sõber Adèle Blonay, Punase Risti juht, talle korteri Bois de Boulogne'i kvartalis, kus ta elas kuni 1944. aastani vale identiteedi all. Sel ajal kirjutas ta "Madame Duvali" pealkirjaga "Neli aastat Pariisis", romaani, mille selgelt autobiograafilised varjundid kajastuvad peategelases Plácidos, autori alter egos. Pärast sõda oli ta Toulouse'i paguluses elavate Hispaania naiste liidu eesistuja. Lisaks sai ta Lorena Risti, mida anti vastupanus osalenud naistele, asutas koos teiste pagulastega, sealhulgas oma sõbra ja kaasmaalase Pablo Ruiz Picassoga Hispaania Intellektuaalide Liidu ning töötas kirjastuses.
1948. aastal läks Kent eksiili Mehhikosse. Seal töötas ta kaks aastat vanglapersonali koolituskooli loomisel, mille direktor ta oli kaks aastat, ning andis kriminaalõiguse tunde ja loenguid Mehhiko pealinna ülikoolis, samuti konverentse Mehhiko Kriminaalteaduste akadeemias. 1950. aastal läks ta ÜRO palvel New Yorki, kus töötas sotsiaalkaitse osakonnas ja viis läbi uuringu Ladina-Ameerika vanglate kohutava olukorra kohta. Aastatel 1951–1957, pärast oma eelmisest ametist lahkumist, oli Kent Hispaania Teise Vabariigi valitsuse portfellita minister eksiilist, olles teine naine, kes seda ametit pärast Federica Montseny'd täitis. Samuti asutas ja toimetas ta ajakirja Ibérica, mis oli suunatud kõigile kodumaast kaugel elavatele pagulastele, nagu ta isegi. 1977. aastal, nelikümmend aastat pärast Prantsusmaale pagendamist, naasis Victoria Hispaaniasse, kus tema poolehoidjad võtsid teda vastu armastuse ja imetlusega. Siiski naasis ta New Yorki, kus veetis oma viimased päevad, surres 26. septembril 1987. 1986. aastal pälvis ta Peñaforti Püha Raymondi ordeni medali, kuid kõrge vanuse tõttu ei saanud ta seda vastu võtta.
Isiklikku
2016. aastal ilmus raamat "Victoria Kent ja Louise Crane New Yorgis. Jagatud pagulus", milles professor Carmen de la Guardia analüüsib esimest korda põhjalikult Kenti ja filantroobi Louise Crane’i intellektuaalset ja sentimentaalset suhet eradokumentidele tuginedes. Raamatu järgi olid Kent ja Crane (New York, 1913–1997) 1950. aastate algusest kuni Kenti surmani romantilised partnerid ja kuigi nad ei elanud enamiku nende aastate jooksul koos, oli nende suhe ümbritsevatele inimestele teada. Tema elutoast korraldati koosolekuid, mille külaliste nimekirja koostas välisministeerium, nagu raamatus selgitatud. Kent sobis sellesse maailma hoolimata oma mitte nii soravast inglise keelest, ütleb de la Guardia. Ta rakendas seda oma eesmärkide nimel: võitluses frankismi vastu ja uue vabariikliku poliitilise kultuuri loomiseks Hispaanias.
Kirjanduslikud tööd
Tema looming ei ole mahukas, kuid vastavalt elu keerdkäikudele võib eristada erinevaid kirjanduslikke žanre.
Tema olulisim panus on ajakirja Ibérica väljaandmine. Ajakiri sündis "eesmärgiga teavitada Ameerika inimesi olukorrast Hispaanias Franco diktatuuri ajal (...) Olime igapäevaselt täheldanud, et Ameerika ajakirjandus vaikib Hispaaniast".
"Neli aastat Pariisis, 1940-44", mille ta kirjutas Madame Duvali varjunime all. See on päeviku ja väljamõeldud jutustuse vormis kirjeldus aastatest, mille ta veetis Pariisis Franco režiimi ja Gestaapo eest põgenedes, samastudes peategelase Plácidoga. Esimest korda avaldati see 1974. aastal ja Hispaanias 1978. aastal pealkirja „Cuatro años de mi vida, 1940-44“ all.
Tunnustus
2018. aasta juulis lõid ühing "Herstoricas. Historia, Mujeres y Género" ja kollektiiv "Autoras de Cómic" kultuurilise haridusprojekti selleks, et teha nähtavaks naiste ajalooline panus ühiskonnas ja mõtiskleda nende puudumise üle. Arutelud toimusid kaartide abil. Üks neist kaartidest on pühendatud Victoria Kentile.
Gais (Lõuna-Tirool)
Gais on vald (comune) Lõuna-Tiroolis Põhja-Itaalias, paiknedes umbes 60 km Bolzanost kirdes.
2010. aasta 30. novembri seisuga elas seal 3162 inimest.
Geograafia
Valla pindala on 60,3 km².
Gais on üks kolmest Lõuna-Tirooli vallast, mille nimi jäi ("romantilise" kõla tõttu) muutmata 20. sajandi alguse ümbernimetamisprogrammis, mille eesmärgiks oli peamiselt saksa kohanimede asendamine itaaliapärastega. Teised kaks olid Plaus ja Lana.
Gais külgneb järgmiste valdadega: Bruneck, Sand in Taufers, Pfalzen, Percha ja Mühlwald.
Osavallad
Gaisi vallas on frazioni (alljaotused, peamiselt külad ja asundused) Lanebach (Lana di Gais), Mühlbach (Riomolino), Tesselberg (Montassilone) ja Uttenheim (Villa Ottone).
Sõpruslinnad
Gaisi sõpruslinn on Coburg Saksamaal.
Keeleline jaotus
2011. aasta rahvaloenduse järgi kõneles 97,05% rahvastikust esimese keelena saksa keelt, 2,65% itaalia keelt ja 0,29% ladiini keelt.
Riikide kadrill
Selle põhieesmärk oli jõudude tasakaalu säilitamine Euroopas ning mistahes liidu või riigi liiga võimsaks saamise takistamine. Termin on loodud kadrilli kui tantsu järgi, kus tantsijad pidevalt partnereid vahetavad.
Kõige sagedamini mainitud juhtum pärineb aastast 1756, mil Suurbritannia ja Austria hülgasid kauaaegse Inglise-Austria liidu ning moodustasid uued liidud seniste vaenlastega: vastavalt Preisimaa ja Prantsusmaaga. Seda tuntakse ajaloos kui diplomaatilist revolutsiooni.
Taust
Muutuvad liidud olid kaua aega olnud oluline tegur Euroopa poliitikas. Seda nähti tihti kui vastust muutuvatest jõuvahekordadest ja ähvardustest tulenevatele ohtudele. 16. sajandil ja 17. sajandi alguses pandi Euroopa poliitikas suurim rõhk Hispaania võimu piiramisele.
Sajandi teisel poolel vahetas Prantsusmaa Hispaania Euroopa juhtiva võimu positsioonil välja. Nende vastu moodustati Euroopas hulk koalitsioone ning see kulmineerus Hispaania pärilussõja ajal aastatel 1702–1713.
Kadrill
pisi|vasakul|Kadrill oli 18. sajandil populaarne tants. Tänu teatud sarnasusele sellega, kuidas juhtivad riigid partnereid vahetasid, võeti tantsu nimetus kasutusele ka poliitilises tähenduses Kohe sõjajärgsetel aastatel moodustasid Suurbritannia ja Prantsusmaa, keda peeti vastanduvate koalitsioonide juhtideks, Inglise-Prantsuse liidu, tunnustades selle käiguga seda, et neil oli ajutisi ühiseid huve. Järgnenud aastatel suutsid nad nelikliidu sõjas lüüa uuesti esile kerkinud Hispaaniat (endist Prantsusmaa liitlast). Hispaania otsis seejärel liitu Austriaga ning selleni jõuti aastal 1725.
Aastaks 1731 olid Suurbritannia ja Prantsusmaa selgelt teineteisest kaugenemas. Suurbritannia valitsus alustas diplomaatilise initsiatiivi otsimist Austriaga ning loodi uus Inglise-Austria liit. Hispaania loobus oma sidemetest Austriaga ning lõi lõpuks taas liidu Prantsusmaaga.
Ent aastal 1733 tundus vastne Inglise-Austria liit ohus olevat kui britid ei suutnud austerlasi Poola pärilussõjas aidata. Abi saamiseks pidi Austria suuresti toetuma Venemaale ning oli sunnitud 1738. aastal sõlmitud rahulepinguga tegema Prantsusmaale suuri järeleandmisi. Selle tulemusena mõistsid britid, et nendepoolne mittesekkumine võimaldas Prantsusmaal liiga tugevaks saada.
pisi|280px|Riikide kadrill saavutas oma kõrghetke aastal 1756, mil diplomaatilise revolutsiooni tulemusena moodustati mitmed uued liidud
Aastal 1740 ründas esile kerkiv uus jõud Preisimaa Austriat ning ka Suurbritannia ja Prantsusmaa olid peagi sõtta mässitud. Sõda lõppes 1748. aastal patiseisuga, kuid kõige rohkem kaotas sõjas siiski Austria. Vaatamata Suurbritannia suurele panusele finantseerimisel hakkas Austria nende omavahelisse liitu järjest kainemalt suhtuma ning brittidele asendust otsima.
Aastal 1756 tegi Austria midagi, mida paljud pidasid mõeldamatuks: nad hülgasid sidemed Suurbritanniaga, et moodustada uus liit Prantsusmaaga. Kartuses, et see võib Mandri-Euroopa destabiliseerida ja viia sõjani, moodustas Suurbritannia Westminsteri konverentsil liidu Preisimaaga, lootes, et uus jõudude tasakaal hoiab ära võimaliku sõja.
Langus
Mõiste hakkas hääbuma 18. sajandi teisel poolel, mil Suurbritannia ja Prantsusmaa said Euroopas domineerivateks jõududeks. Hääbumise oluline põhjus oli kadrilli võimetus ära hoida seitsmeaastase sõja, kus hukkus rohkem kui miljon inimest, puhkemist. Riigid hakkasid otsima stabiilsemaid ja kestvamaid liite ning sajandi teise poole üks edukamaid neist oli Prantsusmaa ja Hispaania vaheline Bourbonide kokkulepe (tuntakse prantsuse nimega Pacte de Famille), mis suutis Ameerika iseseisvussõjas Suurbritannia alistada.
Pärast Napoleoni sõdu seati sisse Euroopa kontserdi nime kandev foorum, mille eesmärk oli pidada suuremaid sõjalisi konflikte põhjustavate muutuvate liitude loomise asemel riikidevahelisi läbirääkimisi.
Miguelistide sõjad
Miguelistide sõjad (ka Portugali kodusõda) olid aastatel 1828–1834 Portugalis troonipärimise küsimuses peetud relvastatud kokkupõrked konstitutsioonilist monarhiat ja absoluutset monarhiat toetanud jõudude vahel. Konflikti sekkusid ka Suurbritannia, Prantsusmaa, Hispaania ja katoliku kirik.
Konstitutsioonilise monarhia toetajaid on nimetatud enamasti konstitutsionalistideks või liberaalideks, absoluutse monarhia toetajaid aga absolutistideks või miguelistideks. Viimasest tuleb ka sõdade eestikeelne nimetus.
Troonipärimisvaidlus
Kuningas João VI surm 1826. aastal tekitas vaidluse troonipärimisküsimuses. Kuninga vanem poeg Dom Pedro oli asunud 1822. aastal toetama Brasiilia iseseisvust ja sai sama aasta 12. oktoobril Brasiilia esimeseks keisriks. Tema noorem vend Dom Miguel väitis, et Brasiilia troonile asumisega oli vanem vend loobunud õigusest Portugali troonile. Pedro selle väitega ei nõustunud ja sai isa surma järel Pedro IV nime all ka Portugali kuningaks, kuid ei brasiillased ega portugallased soovinud uniooni kahe riigi vahel. Seda arvesse võttes loobus Pedro juba samal aastal troonist oma seitsmeaastase tütre Dona Maria da Glória kasuks tingimusel, et täiskasvanuks saades abiellub tüdruk oma onu Migueliga. Enne troonist loobumist viis Pedro aprillis 1826 sisse vastavad muudatused 1822. aastal vastu võetud Portugali esimeses põhiseaduses ja 2. mail läks troon ametlikult Mariale. Regendina asus valitsema tema tädi, Pedro ja Migueli õde printsess Isabel Maria.
Uus põhiseadus
1826. aasta põhiseaduses püüdis Pedro lepitada absolutismi ja konstitutsioonilise monarhia pooldajaid, nähes mõlemale rühmitusele ette rolli riigi valitsemisel. Erinevalt 1822. aasta põhiseadusest pani uus dokument aluse neljaharulisele valitsusele. Seadusandlikku võimu teostav parlament muudeti kahekojaliseks. Parlamendi ülemkoda koosnes eluaegsetest ja pärilike tiitlitega peeridest ning vaimulikest, kelle nimetas kuningas. Parlamendi alamkoda koosnes 111 liikmest, kelle valisid nelja-aastaseks ametiajaks kohalikud esinduskogud. Need esinduskogud valiti omakorda valimistel, millel said osaleda makse maksvad meessoost maaomanikud. Kohtuvõim kuulus kohtutele ja täidesaatev võim ministritest koosnevale valitsuskabinetile. Vahendajaks kolme võimu vahel pidi olema kuningas, kellel oli õigus iga seadust vetostada.
Rahulolematus
Maaomanikest absolutistid ja katoliku kirik Portugalis ei olnud selle kompromissiga rahul. Nemad pidasid endiselt prints Migueli seaduslikuks troonipärijaks, lähtudes põhimõttest, et vastavalt 1640. aasta restauratsiooni järel Cortese kinnitatud troonipärimiskorrale oli Pedro välisriigi (Brasiilia) troonile asudes kaotanud õiguse Portugali troonile ega omanud seetõttu ka õigust endale järglast nimetada. Nad tundsid hirmu revolutsioonilise Prantsusmaa poolt naaberriigis Hispaanias algatatud liberaalsete reformide leviku ees Portugali, millest sealne feodaalne aristokraatia oli suures osas pääsenud. Samal ajal andis neile julgust 1823. aastal Hispaania troonile naasnud Fernando VII, kes asus kohe tühistama kõiki liberaalide sisse viidud uuendusi.
Émile Allais
Émile Allais (25. veebruar 1912 Megève – 17. oktoober 2012 Sallanches) oli Prantsusmaa mäesuusataja.
Miguelistide sõjad
Sõda
pisi|Praia da Vitória merelahing (1829)
Émile Allais
Allais oli neljakordne maailmameister. Ta tuli maailmameistriks kiirlaskumises, slaalomis ja Alpi kahevõistluses 1937. aasta mäesuusatamise maailmameistrivõistlustel ja 1938. aasta maailmameistrivõistlustel Alpi kahevõistluses.
Miguelistide sõjad
Sõda
pisi|Dom Pedro vägede randumine Porto lähistel (1832)
Émile Allais
1936. aasta Garmisch-Partenkircheni olümpiamängudelt võitis ta Alpi kahevõistluses pronksmedali.
Miguelistide sõjad
Sõda
Konstitutsioonilist monarhiat toetavad liberaalid pidasid toimunut trooni usurpeerimiseks. 18. mail 1828 kuulutas Portugali konstitutsionalistide keskuseks olnud Porto linna garnison ennast ustavaks kuninganna Maria II ja põhiseadusele. Absolutismivastased rahutused levisid Portost ka teistesse linnadesse. Miguel surus need ülestõusud maha, tuhanded konstitutsionalistid vahistati või põgenesid Hispaaniasse ja Suurbritanniasse. Järgnes viis aastat repressioone.
Vahepeal olid Brasiilias pingestunud keiser Pedro I ja kohalike põllumajandusmagnaatide suhted. Aprillis 1831 loobus Pedro troonist oma poja kasuks ning viimane sai keisriks Pedro II nime all, Pedro ise aga seilas Suurbritanniasse. Seal valmistas ta ette sõjalise ekspeditsiooni ja maabus konstitutsionalistide kontrolli all oleval Terceira saarel Assooridel, kus moodustas oma eksiilvalitsuse. Migueli laevastik blokeeris saare, kuid tema võimekus merel domineerida kahenes pärast juulis 1831 toimunud Tejo lahingut, kus Migueli merevägi sai Prantsusmaa laevastikult lüüa ning kaotas mitu laeva.
pisi|vasakul|São Vicente neeme merelahing (1833)
Juunis 1833 tegid endiselt Porto all piiramisrõngas viibinud konstitutsionalistid dessandi Algarvesse. Seda juhtisid Terceira hertsog António José Severim de Noronha ja Briti mereväeohvitser Charles Napier, kes kasutas pseudonüümi Carlos de Ponza. Terceira hertsogi väed randusid Faro lähistel ja marssisid läbi Alentejo põhja suunas, vallutades 24. juulil pealinna Lissaboni. Samal ajal kohtas Napieri laevastik São Vicente neeme lähistel ülekaalukat absolutistide laevastikku ja purustas selle 5. juulil São Vicente neeme lahingus. Pedrol õnnestus ka läbi murda Portot ümbritsenud piiramisrõngast. Seejärel konstitutsionalistide pealetung seiskus ja järgmised 9 kuud püsis olukord muutumatuna.
1833. aasta lõpul kuulutasid liberaalid Maria II uuesti kuningannaks ja uueks regendiks sai tema isa Dom Pedro. Tema esimene tegu regendina oli kõigi Miguel I poolehoidjate vara konfiskeerimine. Samuti lasi ta sulgeda kõik kloostrid ja konfiskeeris nende vara, rikkudes Portugali suhted paavstiga järgmiseks 8 aastaks. Absolutistid kontrollisid endiselt maapiirkondi, kus neid toetas kohalik maa-aristokraatia ja kiriku mõju all talupojad. Konstitutsionalistide peamisteks keskusteks kujunesid Lissabon ja Porto, kus neid toetas peamiselt linnakodanikest keskklass. Uued sõjalised operatsioonid absolutistide vastu algasid 1834. aasta alguses. Alcácer do Sali juures said Dom Pedro väed lüüa, mis tõestas taas, et vaatamata Terceira hertsogi marsile lõunast põhja oli Portugali lõunaosa endiselt ustav Miguelile, kes resideeris nüüd Santarémis.
1833. aastal suri Hispaania kuningas Fernando VII ning ka naaberriigis puhkes troonipärimistüli konstitutsionalistide ja absolutistide vahel (esimene karlistide sõda). Hispaania absolutistist trooninõudleja Carlos María Isidro de Borbón põgenes Portugali Miguel I juurde, mis tõi kaasa Hispaania valitsusvägede sissetungi Portugali ning aitas kaasa 22. aprillil 1834 Nelikliidu moodustamisele Hispaania (Isabel II), Portugali (Maria II), Prantsusmaa ja Suurbritannia vahel. Hispaania aktiivne sekkumine sõtta kallutas sõjategevuse lõplikult konstitutsionalistide kasuks.
Rahu
Sõja viimaseks ja otsustavaks kokkupõrkeks kujunes 16. mail 1834 Santarémi lähistel peetud Asseiceira lahing, mille absolutistid kaotasid. Kuigi Miguel I armees oli ikka veel umbes 18 000 võitlusvõimelist meest, sõlmiti 24. mail 1834 Évora Montes relvarahu.
26. mail allkirjastatud Évora Monte lepingu kohaselt loobus Miguel I nõuetest Portugali troonile, kohustus riigist 15 päeva jooksul igaveseks lahkuma ja sai riigilt hüvituseks eluaegse pensioni. Miguelistidest ohvitserid säilitasid ametikohad Portugali armees, kuid osa vaimulikke ja valitsusametnikke kaotasid oma ametikoha. Parlamendi ülemkojas kaotasid koha need peerid, kes olid toetanud Migueli. Kõik alates 1826. aastast põhiseaduse vastu mässanud aadlikud amnesteeriti ja parlamenti kohustati välja töötama kord neilt konfiskeeritud vara tagastamiseks.
Dom Pedro taastas 1826. aasta põhiseaduse kehtivuse, kuid suri ise juba 24. septembril 1834. Portugali kuningannaks krooniti 26. mail 1834 taas Dom Pedro tütar Maria II, kelle kihlus Migueliga tühistati ja kes valitses kuni surmani 1853. aastal.
Searcy maakond
Searcy maakond (Searcy County) on maakond Ameerika Ühendriikides Arkansase osariigis.
Maakonna halduskeskus on Marshall.
Ajalugu
Maakond moodustati 1838. aastal.
Rahvastik
Elanike arv oli 2010. aasta rahvaloenduse järgi 8195.
Arvestusliku rahvaarvu muutus (1. juuli seisuga):
Tallinn-Sadama – Viljandi – Ruhja – Riia raudteeliin
pisi|Endine Mõisaküla–Riia raudteeliin pildistatuna [[Ruhja lähedal raudteesillalt. Foto: Ivo Kruusamägi (12. august 2012)]] Tallinn-Sadama – Viljandi – Ruhja – Riia raudteeliin oli raudteeliin Teise maailmasõja ajal Saksamaa okupeeritud Eestis ja Lätis Tallinna–Viljandi raudteeliinil, Pärnu–Mõisaküla–Viljandi raudteel ja Valga–Ruhja–Pärnu raudteel.
Ruhja ekspress
Liinil sõitis rong Ruhja Ekspress, millel olid 1942. aasta sõiduplaani järgi järgmised peatused:
Piits
pisi|Künnihobuste ergutamine pika piitsaga pisi|Piitsaplaksutaja paraadil [[Bassersdorff|Bassersdorffis 2017. aastal]] pisi|Piitsaga karistamine pisi|Baieri piitsaplaksutajad pisi|Noor kasakas piitsaga Piits (ka kantsik, nuut, plett, roosk) on löögiriist (tavaliselt loomade) ergutamiseks, inimeste karistamiseks või ründamiseks, mis koosneb reeglina varrest ja selle külge kinnitatud nöörist või rihmast.
Kasutuskohad
Piitsasid kasutatakse reeglina loomade ajamiseks ja suunamiseks neid ärritades kas toksates või lüües valu tekitades, samuti on võimalik suunata heli abil, plaksutades pika piuga piitsa, lisaks visuaalselt suunates. Tänapäeval kasutatakse valuga mõjutamist mõnedel loomatreeningualadel, näiteks ratsutamisvõistluses, kuigi selle kasutamist piiratakse ning liigse pruukimise eest määratakse karme karistusi. Lisaks loomapidamisele kasutatakse piitsa ka mujal, nii korraldatakse piitsaplaksutamise võistlusi, samuti on see kasutusel sadomasohhistlikel mängudel. Endiselt on piitsutamine mõnes riigis kasutusel ka inimeste karistusvahendina.
Piitsaliigid
Kantsik on lühike naharibadest punutud piits.
Nuut on lühikese varrega (punutud) piits.
Ratsapiitsa kasutatakse hobuse sundimiseks ja ergutamiseks.
Etümoloogia
Võib pärineda vanavene või nooremast vene keelest: vanavene keeles bičĭ, vene keeles bič 'piits, nuut'. Võimalik on ka päritolu alamsaksa keelest: pietske 'piits'. Eesti keelest on laenatud eestirootsi pīts 'piits'. Nuut võib olla laenatud erinevatest allikatest, vene knut (ratsapiits, nuut, kantsik) on levinud ka saksa keelde (knute). Roosk sarnaneb vene rozga 'le, mis tähendab vitsa või ihunuhtlust.
Piitsaplaks
Pika piuga piitsaplaks tekib helikiiruse ületamisest, õige piitsavarreliigutusega liigub materjal lainena piki piugu, nii et selle kiirus järjest kasvab, kuni ületab helikiiruse, piu tipus on see enam kui 30 korda kiirem kui varre algne liigutus. Piitsaplaksutamises korraldatakse võistlusi.
John Norman
pisi|John Norman (2017) John Norman (sündinud 6. jaanuaril 1991 Stockholmis) on Rootsi jäähokimängija, kes mängib keskründajana KHL-i klubis Jokerit.
Ta alustas klubikarjääri Rootsi klubis Djurgårdens IF, mille koosseisus debüteeris ta Rootsi kõrgliigas hooajal 2009–10. 2013. aastal liitus ta Soome kõrgliiga klubiga Oulun Kärpät, kuid naasis hooaja keskel Rootsi kõrgliigasse, liitudes Skellefteå AIK-iga. 2014. aastal tuli ta Skellefteåga Rootsi meistriks. Kahel järgmisel hooajal võitis ta klubiga Rootsi meistrivõistlustel hõbemedali.
Norman on kuulunud Rootsi jäähokikoondisse 2016. aasta maailmameistrivõistlustel ja 2018. aasta taliolümpiamängudel.
Bisoke
Bisoke (ka Visoke) on tegevvulkaan Virunga mägedes Rwanda ja Kongo Demokraatliku Vabariigi piiril. Mäe tipp on Rwanda poolel.
Samboriidid
Samboriidid (saksa: Samboriden) või Sobiesławi koda (poola: Sobiesławice) oli valitsev dünastia Pomereelia ajaloolises piirkonnas. Neid on esmamainitud 1155. aasta paiku kui Ida-Pommeri maade kubernerid (princeps) Poola kuningliku Piastide dünastia teenistuses ja 1227. aastast valitsesid nad autonoomsete vürstidena 1294. aastani, mil dünastia hääbus. Järgnenud pärilussõda Poola Piastide dünastia, keiserliku Brandenburgi margi ja Saksa Ordu riigi vahel lõppes Gdański (Danzigi) ülevõtmisega Saksa ordu poolt 1308. aastal.
Bisoke
Mäe geograafilised koordinaadid on. Bisoke asub Kivu järve lähedal umbes 35 km Goma linnast kirdes. Vulkaan jääb Rwandas Vulkaanide rahvuspargi ja Kongos Virunga rahvuspargi alale.