cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Norid
Nimepidi tuntud kuningad olid:
Male-Oscar
Male-Oscar on rahvusvaheline auhind, mis antakse igal aastal parimale maletajale. Võitja selgitab küsitlus, milles osalevad paljud maleeksperdid, sealhulgas malesuurmeistrid.
Võitja saab pronksist kuju "The Fascinated Wanderer".
Ajalugu
1967. aastal asutas auhinna Jorge Puig ja 1968 asutati tema eestvedamisel rahvusvaheline maleajakirjanike liit – International Association of Chess Press (AIPE).
Palma de Mallorca rahvusvahelisele turniirile akrediteeritud ajakirjanikud tunnistasid 1967. aasta parimaks suurmeistriks taanlase Bent Larseni. Seda auhinda anti välja 1988. aastani, siis aga Male-Oscari väljaandmine katkes. Aastal 1995 hakkas seda auhinda uuesti välja andma Venemaal ilmuv ajakiri 64, kuid 2014. aastal selle väljaandmine peatati taas.
PSD
PSD on mitme tähendusega lühend.
Inglise keeles on PSD ka:
Tšerski ahelik
Tšerski ahelik (vene хребет Черского) on mäeahelik Aasias Taga-Baikalimaal Taga-Baikali krais. Kulgeb ida-lääne suunas. Kõrgus kuni 1645 meetrit.
Aheliku nõlvadel kasvab männi- ja lehtmets, sügavate orgude põhjaveergudel levib kuuse, nulu ja seedermänni enamusega taiga.
Nimetatud Jan Czerski järgi.
Ristumine peateega
Filmi süžee põhineb Jaan Tätte näidendil "Ristumine peateega ehk muinasjutt kuldsest kalakesest". Filmi võtted toimusid juulis-augustis 1998. aastal enne Linnateatri esietendust.
"Ristumine peateega" esilinastus 19. märtsil 1999. Seda vaatas Eesti kinodes 5875 vaatajat.
Filmi maksumus oli 1,7 miljonit krooni ehk natuke üle 100 000 euro.
pisi See sai 1999. aastal Stockholmi Rahvusvahelisel Filmifestivalil Rahvusvahelise Filmikriitikute Ühingu FIPRESCI žürii auhinna kui Põhja- ja Baltimaade eriprogrammi tähelepanuväärseim film ja 2000. aastal Montevideo rahvusvahelisel filmifestivalil parima režiidebüüdi auhinna Opera Prima.
10. september
10. september on Gregoriuse kalendri 253. (liigaastal 254.) päev. Juliuse kalendri järgi 28. august (1901–2099).
Grand Theft Auto 2
"Grand Theft Auto 2" (GTA2) on arvutimäng, mille andis välja 22. oktoobril 1999 arendaja DMA Design (praegu Rockstar North) algselt Windowsi operatsioonisüsteemile ja Sony PlayStationile. Mäng on välja antud ka Dreamcasti mängukonsoolile ja Game Boy Colorile.
GTA2 on "Grand Theft Auto" (GTA) järg.
ESRB on PC ja Dreamcasti versioonid hinnanud tasemele Mature (17+; küps iga). PlayStationi ja Game Boy versioonides on vägivalda vähendatud ja keelekasutust parandatud, mistõttu on neile määratud tase "Teen". Rockstar pakub PC-versiooni tasuta allatõmbamiseks.
Groznõi
Groznõi on Venemaa Föderatsiooni kuuluva Tšetšeeni Vabariigi pealinn. Ka tunnustamata Itškeeria Tšetšeeni Vabariik peab Groznõid oma pealinnaks.
Nimi
Tšetšeeni iseseisvuslased kasutavad ka nime Ƶovhar-Ġala (ЖовхІар-ГІала).
Rahvastik
Elanike arv oli 2010. aasta rahvaloenduse andmetel 270 600. Enne sõdade algust oli linnas umbes 399 600 elanikku. Venemaa 2002. aasta rahvaloenduse järgi oli elanike arv 210 720, samal aastal arvestuslikult 223 000. See oli pisut üle poole elanike arvust kümme aastat varem.
2010. aasta rahvaloenduse andmetel moodustasid tšetšeenid 93,7% linna elanikest.
Ajalugu
Et enamik elanikest olid Tereki kasakad, siis kasvas linn aeglaselt, kuni 20. sajandi alguses võeti kasutusele naftamaardlad. See tõi kaasa tööstuse, eriti naftakeemiatööstuse arengu. Peale selle, et linnas endas puuriti naftat, sai Groznõist Venemaa naftaväljade võrgustiku keskus. Alates 1893. aastast hakkas linna läbima Taga-Kaukaasiat Süda-Venemaaga ühendav raudtee. Nõnda kasvas elanike arv 15 600-lt 1897. aastal 30 400-ni 1913. aastal.
Teises Tšetšeenia sõjas hõivasid vene väed linna uuesti. 27. detsembril 2002 hävitasid sissid Vene-meelse Tšetšeeni Vabariigi valitsuse residentsi. Linnas toimub sageli atentaate.
2008. aastal avati Groznõis Euroopa suurim mošee.
Sport
Jalgpalliklubi Terek Groznõi võitis 2004 Venemaa karika.
Christine Korsgaard
pisi|Christine Korsgaard (2010) Christine Marion Korsgaard (sündinud 1952 Chicagos) on USA filosoof.
Ta on tegelnud peamiselt  moraalifilosoofia ja selle ajaloo, moraalifilosoofia ja metafüüsika (sealhulgas vaimufilosoofia ja isikuidentsuse) seostega,  intiimsuhete teooriaga ja normatiivsusega üldse. Ta on kaitsnud Kanti eetikat.
Kohustuse analüüs Kantil: "Alusepaneku" I peatüki argument
1. peatüki argument püüab motivatsiooniliselt analüüsida õige teo mõistet, et avastada, millele see mõiste rakendub, st millised teod on õiged. Motivatsioonianalüüs määratleb või teeb kndlaks õiged teod motiivide kaudu, millel moraalselt hea inimene neid teeb. Analüüs algab sellest, et moraalselt hea tegu tehakse kohuse motiivil, ehk õige tegu on see, mille moraalselt hea inimene teeb sellepärast, et see on õige. Kui see analüüs töötab, siis jõuab Kant sisulise moraaliprintsiibini, mis teeb kindlaks, millised teod on õiged. Et hinnata selle saavutuse tähtsust, võrdleme seda Hume'i argumendiga, mis püüab näidata, et see on võimatu (tekib "Hume'i dilemma"). Hume väidab, et esmane moraalne motiiv, mis annab teole teene, ei saa kunagi olla teo vooruslikuks pidamine, vaid peab olema mingi muu loomulik motiiv või printsiip. Kui me tegu kiidame ja peame vooruslikuks, siis me eeldame, et sellel on vooruslik motiiv. Selleks et pidada tegu vooruslikuks, peab tegu olema vooruslik ning pidi vooruslikkuse saama vooruslikult motiivilt. Selle argumendi võib formuleerida ka õigsuse kaudu. Oletame, et õige tegu on see, millel on moraalselt hea motiiv. Aga kui ainuke hea motiiv on kohusetunne, siis tuleb välja, et õiged teod on need, mida tehakse sellepärast, et nad on õiged, ja siis sisu ei ole. "Tee õiget asja sellepärast, et see on õige asi" tundub olevat tühi formalism. Selleks et teha õigeid tegusid, pean ma enne teadma, millised teod on õiged. Hume'i järgi on sellepärast tarvis moraalitunnet, et leida vooruslikud motiivid, mis teevad teod õigeks. Ja et süsteemil sisu oleks, peab moraalitunne leidma teisi motiive peale kohusetunde. Tekib järgmine dilemma. Kui säilitada tees, et motiivid teevadki teod õigeks, siis peab olema teisi motiive peale õigeks pidamine. Kui säilitada tees, et voorusliku teo põhimotiiv on kohuse motiiv, siis peab õiged teod saama määratleda või ära tunda sõltumatult motiividest.
Kaks headuse eristust
Artiklis "Two Distinctions of Goodness" rõhutab Korsgaard, et tuleb eristada seesmise ja välise headuse eristust ning eesmärkide ehk lõpphüvede ja vahendite ehk instrumentaalsete hüvede eristust.
Moraalifilosoof puutub kokku kolme põhilise väärtuste kategooriaga: tegude, poliitikate ja institutsioonide õigsuse ehk õiglusega; objektide, eesmärkide, elude jne headusega; iseloomude, dispositsioonide ja tegude moraalse väärtuse ehk moraalse headusega. Selles artiklis on juttu teisest kategooriast, headusest kui tavaliste eesmärkide, asjade seisude, objektide, tegevuste ja muude asjade omadusest, mis teeb need valimisväärseks. Selle kategooria sees saab eristada kolme liiki headusotsustusi. Omas liigis heaks me hindame seda, millel on sellele liigile kohased voorused. Mõnda asjade liiki me hindame heaks, näiteks sõprust, raamatuid, tervist. Mõnda asja hindame absoluutselt heaks, pidades silmas, et siin ja praegu on maailm selle asja tõttu parem paik. Siin on juttu peamiselt viimast liiki headusotsustustest.
Somnambuul
Filmi süžee põhineb Madis Kõivu ja Sulev Keeduse originaalkäsikirjal.
Film esilinastus 19. septembril 2003.
Tunnustus
Mängufilm võitis Pariisis 2004. aastal toimunud rahvusvahelisel filmifestivalil "Baltic-o-Balcan" peapreemia.
Küti vald
pisi|Virumaa valdade piirid enne ja pärast [[1939. aasta vallareformi]] Küti vald oli vald Viru maakonnas aastail 1939–1950. Vallamaja asus Kehala külas.
Vald moodustati senise Küti valla maa-alast, välja arvatud Karkuse küla, Meriküla mõisa järgi oleva maakoha nr. A-15, Inju-Meriküla mõisa järgi oleva Kruusiaugu nr. 16-a talu lahus-heinamaatüki ja Roela metskonna Küti metsandiku kvartaalide nr. 59–64 maa-alad; senise Porkuni valla Mütta metsavahi-koha nr. A-177, Porkuni mõisa Kadila küla talude nr. 1–18, I–V, XXII ja XXIII ning Inju-Meriküla mõisa järgi olevate talude nr. 40 ja 3 heinamaatükkide maa-aladest; senise Roela valla Roela mõisa järgi oleva Aavakannu nr. 1 talu maa-alast.
Küti valda kuulusid: Vinni küla, Pajusti küla ühes Vinni kooli ja tööliste elamutega, Vinni asundus, Koeravere, Inju, Meriküla, Aruvälja, Kehala, Väljaotsa, Saueaugu, Sooaluse, Näsu, Kirikuküla, Kannastiku, Voore, Variku, Allika, Kupna, Leo, Viru-Jaagupi, Kulina, Lähtse, Võhu, Kureküla, Uuevälja ja Aruküla külad.
Vald kuulus Riigivolikogu 70. valimisringkonda, kust valiti Karl-Eduard Pajos.
Neegrid
Neeger (prantsuse keeles nègre, hispaania keeles negro, ladina keeles niger 'must') on 16.-17. sajandil mitmesse keelde jõudnud sõna, millega tähistati tumeda nahavärviga inimest.
Tänapäeval mõistetakse sõna "neeger" analooge (sealhulgas inglise sõna nigger) paljudes riikides diskrimineerivas tähenduses sõimusõnana.
Sõna "neeger"
Ingliskeelses kirjanduses on asendatud mõne neegritest rääkiva teose pealkiri poliitiliselt korrektsemaga. Selle mõju ulatub ka eesti keelde. Nii avaldati Agatha Christie klassikalise kriminaalromaani "Kümme väikest neegrit" uus eestikeelne väljaanne pealkirjaga "Ja ei jäänud teda ka" (Varrak, 2008).
Eesti keeles kasutatakse sõna "neeger" peamiselt Aafrika tumedanahalise (neegrirassi kuuluva inimese) tähistamiseks, kuid tänapäeval peetakse seda sõna vahel (sh mustanahaliste endi poolt) solvavaks.
Eesti sõna "neeger" on pärit saksa sõnast Neger, mis omakorda tuleb prantsuse sõnast nègre, mille aluseks on ladinakeelne omadussõna niger 'must'. Nii saksa- kui ka prantsuskeelne sõna on tänapäeval halvustava konnotatsiooniga. Samast juurest pärinevad ingliskeelsed sõnad negro ja (pejoratiivne) nigger, mis kirjeldavad musta rassi rumala ja lihtsameelsena. Sõna on tavaline mustanahaliste vahelises dialektis, kuid täiesti vastuvõetamatu mõne teise rassi esindaja keelekasutuses mustanahalisele suunatuna. Ingliskeelne peavoolumeedia väldib nn n-sõna, kuid mõned kriitikud naeruvääristavad sellist poliitilise korrektsuse avaldust. Oluline on siiski märkida, et hispaania ja portugali keeles tähendab negro lihtsalt musta värvi ning sõna on paljudes riikides igapäevases kasutuses.
2006. aasta õigekeelsussõnaraamatus oli märksõnal "neeger" märge "ei ole eesti keeles halvustav". 2013. aasta "Eesti õigekeelsussõnaraamatus" neutraalsuse märge eemaldati. See oli ainus sõna õigekeelsussõnaraamatus, mille juures oli eraldi märge, et sõna ei ole halvustav. Mitmed autorid ja meediaväljaanded on siiski hakanud eelistama sõnu "must", "aafriklane", "mustanahaline" ja "tumedanahaline". Naljatledes on kasutatud sõna "neeger" sellistes ametile viitavates liitsõnades nagu "leheneeger" ja "IT-neeger".
2022. aastal otsustas Tallinna ringkonnakohus raadio Sky Plus eetris edastatud mõttevahetuse ja sellele järgnenud reaktsiooni kohtuasjas, et sõna "neeger" on eesti keeles halvustava tähendusega.
Sarnase tähendusega sõnad eesti keeles
Eesti keele vanematest kihistustest võib sõnaga "neeger" võrrelda sõnu "murjan" ja "moorlane", mis musta nahavärvi tähistamise kõrval muutusid peagi sõimusõnadeks.
Jānis Kalniņš (jäähokimängija)
pisi|Jānis Kalniņš (2016) Jānis Kalniņš (sündinud 13. detsembril 1991 Limbažis) on Läti jäähokimängija, kes mängib väravavahina Soome kõrgliiga klubis Tappara.
Ta alustas klubikarjääri Läti klubis HK Liepājas Metalurgs. Hooajal 2010–11 tuli ta klubiga Läti meistriks. Lisaks mängis ta klubiga mitmel hooajal Valgevene kõrgliigas. 2013. aastal liitus ta Ungari-Rumeenia-Austria ühisliigas mängiva klubiga Dunaújvárosi Acélbikák.
Ta mängis aastatel 2016–2018 KHL-is Riia Dinamo ridades. 2018. aasta juunis liitus ta Jokeritega. 2019–20 põhihooajal saavutas ta Jokeritega 33 võitu, millega oli selles arvestuses liiga hooaja parim väravavaht.
2021. aasta juunis sõlmis ta üheaastase lepingu valitseva Rootsi meistri Växjö Lakersiga. Tema tõrjeprotsent jäi Lakersis tagasihoidlikuks (88,7%) ja 2022. aasta märtsis liitus ta Tapparaga.
Toivo Hollo
pisi|Toivo Hollo Toivo Hollo (sündinud 8. septembril 1954 Kiislova külas Meremäe vallas) on EELK õpetaja emeeritus, töötab Vastseliina koguduses vaimulikuna.
Haridus ja töökohad
Ta lõpetas aastal 1973 Meremäe Keskkooli. Õppis 1983–1986 Räpina Sovhoostehnikumis kaugõppes ja sai aiandusagronoomi diplomi. 1992–1997 õppis ta EELK Usuteaduse Instituudis ja pastoraalseminaris. Ordineeriti diakoniks 12. jaanuaril 1994, õpetajaks 9. septembril 1997.
Ta on Võru ingerisoomlaste jutlustaja alates 1990. aastast, Vastseliina Katariina koguduse jutlustaja alates 1991. aastast, diakon alates 1994. aastast, hooldajaõpetaja alates 1997. aastast ja õpetaja 1998–2020.
Roosa Jakobi koguduse hooldajaõpetaja 2006–2008, Petseri Peetri koguduse hooldajaõpetaja 2009–2010. Kirikukogu liige 1993–1994, 2004–2005, 2005–2009, 2015–2017.
8. septembril 2019 arvati ta emerituuri, kuid töötab veel praegu Vastseliina koguduses vaimulikuna.
Muud ametid ja ülesanded
Töötanud ehitajana Tartu ja Võru KEK-is 1973–1986 ja agronoomina 1987–1992; Võru ingerisoomlaste jutlustaja alates 1990. aasta veebruarist, diakon alates 1994. aasta jaanuarist ning õpetaja 1997. aasta septembrist; hingehoidja Lõuna-Eesti Haiglas 1994–1998, Orava Põhikooli usuõpetuse õpetaja 1998–2010, Misso Keskkooli usuõpetuse õpetaja 2004–2006. Kaitseliidu Rõuge-Vastseliina Üksikkompanii kaplan alates 2013. aastast.
Publikatsioonid
„Ingeri kiriku ristitee (Ingeri kiriku ajalugu 1917–1996)“ 2011. ISBN 9789949219292
Konsulteerinud ''Александрова Е. Л., Браудзе М. М., Высоцкая В. А., Петрова Е. А.'' «История финской Евангелическо-Лютеранской Церкви Ингерманландии», СПб, 2012, 398 стр., ISBN 978-5-904790-08-0 koostamist
Haljala vald (1939)
pisi|Virumaa valdade piirid enne ja pärast [[1939. aasta vallareformi]] Haljala vald oli vald Viru maakonnas aastail 1939–1950.
Vald moodustati senise Haljala valla maa-alast; senise Aaspere valla Potsu nr. A-37, Nahkru nr. A-38 ja Koopa nr. A-39 talude maa-aladest; senise Vihula valla Paju nr. A-20, Mägede-Pikapõllu nr. 10 ja Mägede-Everk nr. 11 talude maa-aladest; senise Varangu valla Pehka, Saariku, Mõislõpe, Jõe, Raja, Karulõpe, Varangu ja Aaviku külade maa-aladest.
Haljala valda kuulusid: Haljala alevik, Haljala, Idavere, Maheda, Avido, Tatruse, Potsu, Võie, Kisuvere, Veltsi külad, Veltsi asundus, Arumetsa, Veskimäe, Vana, Aru külad, Tatruse ja Lihulepa asundused, Männiku, Põdruse, Mätliku, Kilgi, Tammispea, Raja, Aasu ja Muda külad ja Essu asundus ja Katela, Jõe, Aaviku, Pehka, Saariku, Mõislõpe, Raja, Karulõpe ja Varangu külad.
Vald kuulus Riigivolikogu 68. valimisringkonda, kust valiti Arnold Tartu.
Vald kuulus Haljala põllumeeste konvendi tegevus- ja valimispiirkonda.
Esimene vallavanem oli Georg-Julius Nõlvak.
Gladiaator
pisi|[[Jean-Léon Gérôme "Pollice Verso" (1872)]] Gladiaator (ladina keeles gladiator) oli kutseline võitleja Vana-Rooma amfiteatris. Gladiaatorid võitlesid pealtvaatajate meelelahutuseks kas üksteise või metsloomadega, enamasti elu ja surma peale.
Sõna "gladiaator" tuleb ladina sõnast gladius, mis tähendab leegionäri lühikest kaheteralist mõõka.
Gladiaatorite ründerelvad olid mõõk, torkeoda, võrk ja kolmhark. Kaitsevarustuses olid suur või väike kilp, erikujulised kiivrid, tepitud või metallist varrukad ning reie- ja säärekaitsmed. Gladiaatorite varustus ja relvastus erines leegionäride omast.
Ajalugu
Gladiaatorivõitlused said alguse etruskide tavast tuua surnute auks rituaalseid inimohvreid.
Esimesed gladiaatorivõitlused toimusid aastal 264 eKr Roomas Forum Boariumil Marcus ja Decimus Brutuse vahel nende isa matustel. Kui algul peeti Roomas gladiaatorivõitlusi rituaalsete toimingutena surnud ülikute mälestuseks, siis üsna pea said neist lihtsalt närvikõdi pakkuvad avalikud vaatemängud. Esialgu korraldasid võitlusi rikkad eraisikud. Rooma vabariigi ajal kasutasid poliitikud gladiaatorimänge selleks, et pälvida rahva poolehoidu. Mängude korraldajate tähtsust ja rikkust näitas võitlevate gladiaatoripaaride arv. Pärast gladiaatorivõitlusi lavastati päeva teisel poolel jaht (venationes) ja hukati avalikult kurjategijaid (noxii). Hukati enamasti neid, kes polnud nõustunud gladiaatoriks saama. Vaatemängu korraldajat nimetati editor' iks, munerator'iks või dominus 'eks ja teda austati magistraadi ametlike märkidega. Hiljem oli keisritel peaaegu täielik monopol metsloomajahti, avalikke hukkamisi ja gladiaatorivõitlusi hõlmavate tsirkusemängude (ludi circenses) üle. Tavaliselt oli etendustel ka muusikaline saade. pisi|Colosseumi sisevaade pisi|Ludus Magnus Gladiaatorimängud (munus, mitmuses munera) toimusid amfiteatrites. Mängude tähtsust näitab asjaolu, et nende pidamiseks rajati väga suuri areene. Suurim amfiteater oli Colosseum, mis mahutas 50 000 pealtvaatajat.
Gladiaatorite võitluste tippaeg oli 1. sajandist eKr kuni 2. sajandini pKr. Aastal 65 eKr korraldas Gaius Julius Caesar ediiliks saamise tähistamiseks suurejoonelise vaatemängu, kus võitles 640 gladiaatorit. Caesar oleks tahtnud rohkem gladiaatoreid, kuid Rooma senat, kes kartis gladiaatorite seas äsjase Spartacuse ülestõusu sarnast mässu, ei andnud rohkemaks luba. Seni olid kõik gladiaatorivõitlused kuulunud matusetalituste juurde. Caesar aga laskis need pühendada oma isale, kes oli surnud 20 aastat varem. Seetõttu ei peetud hiljem vajalikuks gladiaatorivõitlusi leinatalitustega siduda.
Gladiaatoritel lasti võidelda ka rühmadena, kusjuures kasutati nii jala- kui ka ratsaväge. Mõnikord korraldati vaatemänge, mis jäljendasid mõnd ajaloolist lahingut. Nii jäljendati Claudiuse korraldusel aastal 480 eKr toimunud Salamise merelahingut ning samuti Britannia saare hõivamist.
Mõned väejuhid ja keisrid, nagu Pompeius, Caesar, Tiberius, Vespasianus ja Marcus Aurelius, suhtusid mängudesse ükskõikselt või põlglikult. Caligula ja Nero värbasid gladiaatoreid vahel ihukaitsjateks. Gladiaatorite arvu püüti seadustega piirata, kuid sellel ei olnud mõju. Näiteks aastail 108 ja 109 pKr olevat Traianus oma Daakias saavutatud võite tähistades tapnud 123 päeva jooksul 10 000 gladiaatorit ja 11 000 looma.
Ajaloolaste Keith Hopkinsi ja Mary Beardi hinnangul tegutses Rooma riigis korraga 400 amfiteatrit. Kokku sai neis aastas surma 8000 inimest (kaasa arvatud need, kes hukati või surid õnnetusjuhtumi tagajärjel). See tähendab, et ühes amfiteatris hukkus aastas keskmiselt alla 20 inimese.
Kreeklased suhtusid veristesse vaatemängudesse põlastavalt, roomlased vaimustusega.
5. sajandil pKr tehti gladiaatorivõitlustele kui paganlikele pidustustele lõpp. Kristlased olid gladiaatorivõitluste vastu ka sellepärast, et nägid neis inimeste ohverdamist, mis oli kristluses keelatud. Keiser Valentinianus III keelas gladiaatorivõitlused ära aastal 438 pKr. Võitlusi metsloomadega korraldati siiski vähemalt 536. aastani. Muundunud kujul elavad need edasi härjavõitlustes.
Gladiaatorite valik
pisi|Gladiaatoreid kujutav [[mosaiik Villa Gorghesest]] Gladiaatoreid valiti sunniviisil sõjavangide, orjade, kurjategijate ja hiljem ka kristlaste seast. Mõnedelt eeldas gladiaatoriks saamine kindlat tüüpi füüsilisi ja psüühilisi omadusi ning soovi võitluses osaleda. Gladiaatorite võitlus oli etendus ja etenduse andjad eeldasid professionaalidelt kvaliteeti. See saavutati vabatahtlikega, isegi kui vabatahtlikkus oli tingitud elu hädadest. Oli ka vabatahtlikke, kes soovisid teenida raha, kuulsust või näidata oma võitlusoskusi. Järjepidevad andmed küll puuduvad, aga on leitud gladiaatorivõitluste kavasid, mille põhjal näib, et kolmandik gladiaatoritest olid vabad mehed, kes sõlmisid lanistaga lepingu, ning kaks kolmandikku orjad ja süüdimõistetud.
Kohtunikud määrasid kurjategijad kas orjatööle, ristilöömisele või areenile. Osa areenile määratuist anti relvitult kiskjate meelevalda (ad bestias). Teiste puhul eeldati, et nad surevad gladiaatoritena aasta jooksul (ad gladium) või saavad kolme aasta pärast vabaks (ad ludos), kui neil õnnestub ellu jääda.
Gladiaatorite väljaõpe
Gladiaatoreid õpetati välja gladiaatorite koolides ehk ludustes. Parimad ludused asusid suuremates linnades amfiteatrite juures. Algaja gladiaator sai vitstest punutud kilbi ja puust mõõga, mis oli kaks korda raskem kui võitlusrelv. Väljaõpe toimus maasse rammitud kahe meetri kõrgust vaia ehk palust rünnates. Pärast mõnekuulist väljaõpet määrati igale mehele kindel võitlejatüüp. Vaid üksikud suutsid omandada kaht tüüpi võitlustehnika. Väljaõpe oli pikk ja jõhker ning toimus puust mõõkadega, relvad anti vaid areenil võitlemiseks. Üks suuremaid koole oli Ravennas. Roomas oli neli kooli, millest suurima nimi oli Ludus Magnus. See kool oli tunneli kaudu ühenduses Colosseumiga. Gladiaatorite väljaõpetajat nimetati lanistaks. See nimetus pärineb etruski sõnast lani ('timukas').
Gladiaatorid kuulusid sageli rändtruppi (familia). Kuna aga trupiliikmed said üksteisega lähedaseks, olid nendevahelised võitlused teatraalsed ja väheste ohvritega. Trupi omanik rentis gladiaatoreid neile, kes tahtsid mänge pidada. Ludustes elavate gladiaatorite suhteid püüti hoida pingelistena, et amfiteatri areenil toimuvad võitlused oleksid armutud. Lanistad määrasid võistluspaarid. Üks gladiaator ei võidelnud tavaliselt sagedamini kui kolm korda aastas. Gladiaator võis kuuluda ka rikkale eraisikule, kes palkas tema väljaõpetamiseks lanista. Mitmel senaatoril ja keisril olid oma favoriidid.
Võitlejatüübid
pisi|Secutor võitleb retiaariga pisi|Joogianumal on kujutatud stseeni, kus mirmillo võidab tharex 'i Gladiaatorid võitlesid liivastel areenidel paljajalu, sest liiv sandaalides segas võitlust ja võis saada saatuslikuks. Gladiaator oli väga hästi treenitud mees mehe vastu võitluseks, kaotada võis ta üldjuhul vaid teisele gladiaatorile. Seevastu lahinguüksustesse, kus oluline oli sõjaväeline distsipliin ja tehti lahingurännakuid, gladiaatorid ei sobinud. Nad jaotati võitlejatüüpideks ehk erialadeks (armatura). Lihtsam jaotus on jaotamine kerge- ja raskevõitlejateks. Tuntuimad võitlejatüübid olid järgmised.:
Kiriku doktor
pisi|Kiriku õpetajaid on tavaks kujutada raamatuga. Pildil [[Sevilla Isidorus|püha Isidorus Sevillast, 6.–7. sajandil elanud Kiriku õpetaja]] Kirikudoktor (ladina keeles doctor ecclesiae) on tiitel, mida katoliku kirikus on antud isikutele, kellel on olnud kujundav mõju kiriku õpetusele. Tiitel võeti katoliku kirikus tarvitusele 13. sajandil.
8. sajandiks olid läänekiriku teoloogid Hieronymus, Ambrosius, Augustinus ja paavst Gregorius Suur pälvinud austava doktoritiitli. Alates 9. sajandist austati idakirikus Basilius Suurt, Gregoriust Nazianzist ja Johannes Kuldsuud sellega, et anti neile tiitel οικουμενικός διδάσκαλος (‘kogu maailma õpetaja’). Kirikudoktori tiitli andmise ja austamise reeglid kehtestas paavst Benedictus XIV (ametis 1740–1758). Nimistu on järgnevate sajanditega kasvanud 36 isikuni. Nüüdisajal annab tiitli paavst vastavalt apostlikus konstitutsioonis „Pastor bonus” (1988) kehtestatud korrale, tuginedes Vatikani pühakukskuulutamise ja usudoktriini kongregatsioonide hinnangule. Tiitlikandja tingimuseks on seatud orthodoxa doctrina (usaldusväärne, kuigi mitte ilmeksimatu), eminens doctrina (silmapaistev õpetus), insignis vitae sanctitas (väga püha elu) ja ecclesia declaratio (kirikurahva tunnistus). Mõnel kirikudoktoril võib olla ka eritiitleid, nt doctor gratiae (Augustinus), doctor angelicus (Thomas Aquinost), doctor universalis (Albert Suur) jt.
Õigeusu kirikus seda tiitlit ei kasutata, ehkki seal austatakse samuti oluliste teoloogiliste tekstide autoreid õpetajatena. Varaseimad kolm neist on Johannes Kuldsuu, Basileios Suur ja Gregorios Jumalasõnaõpetaja (kolm püha ülemkarjast ja õpetajat, vanakreeka keeles Οἱ Τρεῖς Ἱεράρχαι, vene keeles Три святителя), keda austatakse eraldi jumalateenistusega 30. jaanuaril. Võimalikul läänekiriku eeskujul lisandus neile hiljem Athanasius Aleksandriast. Teiste õigeusus oluliste õpetajate hulka kuuluvad Gregorios Nyssast, paavst Leo Suur, Maximos Usutunnistaja, Johannes Damaskusest, Siimeon Uusteoloog, Gregorios Palamas, Johannes Klimakos ja Markos Efesosest.
Kiriku doktorite loetelu
Sulgudes on tiitli andmise aasta.
Annaberg-Buchholz
Linnas asub kunstiajalooliselt väärtuslik hilisgooti vormides Püha Anna kirik 15.–16. sajandist, suurim keskaegne kodakirik Saksimaal.
Kirikuõpetaja
Kirikuõpetaja (vanemas kirjanduses ka kirik(u)härra) on pastori mitteametlik nimetus Eesti Evangeelses Luterlikus Kirikus.
Eesti keel on üks väheseid keeli maailmas, kus kirikuõpetajat ja kooliõpetajat tähistab sama sõna – õpetaja.
Eero Tarasti
Eero Aarne Pekka Tarasti (sündinud 27. septembril 1948 Helsingis) on soome muusikateadlane ja semiootik.
Ta on Helsingi ülikooli muusikateaduse professor ja oli Rahvusvahelise Semiootika Assotsiatsiooni president aastail 2004–2014. Tarasti on üle maailma tuntud oma semiootika ja muusikateaduse loengute ning koolituste poolest, millega on esinemas käinud ka Eestis. Ta on Eesti Muusikaakadeemia audoktor (1999. aastast).
Dischord Records
Dischord Records on sõltumatu plaadifirma, mis on spetsialiseerunud põhiliselt punk rock 'i, hardcore 'i ja post-hardcore 'i stiili viljelevatele bändidele.
Eero Tarasti
Lapsepõlv
Eero Tarasti sündis neljalapselise kõrgklassi pere noorima pojana. Isa töötas sotsiaalministeeriumi tippametnikuna, ema oli pianist ja helilooja, hiljem võimlemisõpetaja. Mõlemad vanemad on pärit Savost. Vanaisa oli ladina keele õpetaja ja hiljem rektor, tädi oli Soome naisvõimlemise rajaja ning õde kunstnik.
Dischord Records
Firma asutasid Jeff Nelson, Nathan Strejcek ja Ian MacKaye aastal 1980. Plaadifirma on eelkõige tuntud 1980. aastate lõpul emo ja post-hardcore 'i žanritele hoo andmisega ning oma DIY-eetika printsiipide tõttu.
Eero Tarasti
Haridus
Tarasti koolitee algas Helsingi Normaallütseumi klassikalise filoloogia osakonnas, kus ta õppis ladina keelt ja hiljem kolm aastat veel kreeka keelt. Ta pandi klaverit õppima juba varases eas ja ta saavutas konkurssidel silmapaistvaid tulemusi. Suureks mõjutuseks oli noorukiaastatel muusikateadlane Erik Tawaststjerna, kes avastas Tarasti talendi, soovitas muusikateadusi õppima minna ning rääkis oma isiklikust loometeest. Sealt läkski Tarasti edasi Helsingi Ülikooli muusikateadusi õppima, nagu Tawaststjerna oli soovitanud. Tarasti õppis peamiselt lääne klassikuid, nagu Mozart, Beethoven, Wagner, Schumann, Chopin, Liszt, Chausson ning soome heliloojaid nagu Sibelius, Kajanus, Launis ja Marttinen.
Samuti täiendas Tarasti end õpingutel Viinis, Pariisis, Rio de Janeiros ja Sibeliuse Akadeemias. Viimases sai ta koha teoreetilise filosoofia erialal ilma sisseastumiskatseid tegemata, kuna oli saanud kuuel koolieksamil kõige kõrgema hinde. See õppekoht sobis talle hästi, kuna ta oli keskkoolis saksa filosoofiaga tegelenud ja tõlkinud ära pool Martin Heideggeri "Sein und Zeitist". Samas oli ülikooli filosoofia anglotraditsioonilise kallakuga ja esimene aine oli kõrgem matemaatika. Õpingute vahepeal käis ta sõjaväeteenistuses. Ülikoolides õppis ta algul teoreetilist filosoofiat, siis läks õppima sotsioloogiat ja sotsiaalpsühholoogiat, see omakorda tõi ta muusikateadustesse ja semiootikasse.
Semiootikat ajendasid õppima Claude Lévi-Straussi müüdid, semioloogia ja strukturaalne antropoloogia. Tarasti leidis semiootika kaudu viisi, kuidas ühendada muusikat ja filosoofiat, sest üks on konkreetne ja kindel, teine abstraktne. Semiootikas uuris ta iga võimalikku inimkultuuri aspekti ja teoreetilist formatsiooni. Samuti sõitis Tarasti esimest korda 1972. aastal Pariisi Lévi-Straussiga kohtuma ja käis tema juures järgnevatel aastatel veel mitu korda. Pariisis õppis Tarasti algul veel vana muusikapedagoogi Jules Gentil' juures, hiljem pianisti Jacques Fevier' eratundides. Rotary fondi kaudu sai ta stipendiumi 1976. aastal, et minna Brasiiliasse pärismaalaste kultuuri, muusikat ja müüte uurima. Peale Lévi-Straussi oli Tarasti suur mõjutaja semiootika haridus- ja karjääriteel Algirdas Julien Greimas, kes oli 1970ndatel Tarasti doktoritöö juhendaja Pariisis. Hilisemas elus oli suureks eeskujuks Ameerika semiootik Thomas A. Sebeok.
Doktorikraadi sai Tarasti 1978. aastal, kui kirjutas Wagneri, Sibeliuse ja Stravinsky loomingu põhjal "Müüdi ja muusika".
Töökäik
1983.–1984. aastal töötas Tarasti Jyväskylä Ülikoolis muusikateaduste ja kunstiteaduste professorina ning 1984. aastal sai Helsingis muusikateaduse professori ametikoha, kus töötab praeguseni. 1984. lõi ta rahvusvahelise projekti Signification Musicale, kuhu tänapäeval kuulub üle 500 õpetlase ja kus ta ise siiani tegutseb. Tarasti on kirjutanud ja tõlkinud kuni 17 keelde palju semiootilisi, musikoloogilisi ja filosoofilisi raamatuid, artikleid ning novelle. Ta on seotud paljude muusika ja semiootika kogukondadega. Rahvusvahelise Semiootika Assotsiatsioonis oli Tarasti asepresident 1994.–2004. aastal, president 2004.–2014. aastal ja aupresident alates 2014. Ta rajas Soome Semiootika Ühingu ning Helsingi muusikaühingu. Tarasti asutas 1988. aastal Imatra Rahvusvahelise Semiootikainstituudi ja oli selle president. 1999. aastast on ta Eesti Muusikaakadeemia audoktor. Tarasti ka Indiana Ülikooli ja Toronto Ülikooli audoktor. Ta on korraldanud üle 40 rahvusvahelise sümpoosioni. Tarasti on pidanud loenguid ja seminare üle kogu maailma ning peaaegu igas Euroopa riigis.
Viimased 25 aastat on Tarasti töötanud enda semiootilise teooria kallal, mida kutsutakse eksistentsiaalseks semiootikaks.
Tunnustus
1997. aastal andis Helsingi Ülikool Tarastile J. V. Snellmani preemia. Väljaspool Soomet on tal viis audoktorikraadi (Bloomingtonis Indianas; Tallinnas Eestis; Sofias Bulgaarias; Aix-Marseilles Prantsusmaal ja Cluj-Napocas Rumeenias). Samuti on Tarasti auliige Victoria kolledžis ja Toronto ülikoolis ning teda autasustati Soome Valge Roosi esimese järgu ordeniga.
Shinjirō Koizumi
Ta sündis aastal 1981 Yokosukas. Yokosukas ta ka kasvas üles. Ta lõpetas aastal 2004 Yokohamas asuva Kanto Gakuini Ülikooli. Seejärel õppis ta politoloogiat Columbia ülikoolis, kust sai ta ka samal alal magistrikraadi. Enne 2007. aastal Jaapanisse naasmist töötas ta ühe aasta osalise tööajaga teadustöötajana strateegiliste ja rahvusvaheliste uuringute keskuses ning Vaikse ookeani foorumi CSIS noore juhina. Pärast Jaapanisse naasmist töötas ta oma isa Jun'ichirō Koizumi erasekretärina.
11. septembrist 2019 on ta Jaapani keskkonnaminister.
Isiklikku
Tema isa on endine peaminister Jun'ichirō Koizumi, ema Kayoko Miyamoto, isapoolne vanaisa oli poliitik Junya Koizumi (1904–1969), vend Kotaro Koizumi on näitleja. Ta abiellus 7. augustil 2019 teleajakirjanik Christel Takigawaga, 17. jaanuaril 2020 sündis neil poeg.
Bezirk
Saksakeelne termin Bezirk (mitmuses Bezirke, tuletatud ladina keelest: circulus = "ring"), tõlgitud kui "ringkond", võib viidata järgmist tüüpi haldusüksustele:
181. Eesti julgestusgrupp
181. Eesti julgestusgrupp (saksa keeles Estnische Sicherungsgruppe 181 ehk Estnische Sicherungs Abteilung 181) oli Wehrmachti alluvuses olev eestlastest komplekteeritud rinde tagala julgestusüksus Teises maailmasõjas.
Üksuse arvukombinatsiooni kaks esimest numbrit viitavad Wehrmachti 18. armeele, kelle juurde üksus olid moodustatud, viimane aga järjekorranumbrile. Üksust nimetati rahvapäraselt 1941. aastal ka Esimeseks Eesti Rahvuspataljoniks.
Juhtkond ja koosseis
Julgestusgrupi ülemad:
181. Eesti julgestusgrupp oli pataljoni suurune sõjaväeüksus (esialgu 700 meest), mis formeeriti 1941. aasta suvel Tartus, väeosa moodustamiseks kuulutatud teadaande peale tuli kogunemispunkti Tartu Näituse väljakule üle 2000 mehe.
Valvetegevus
1941. aasta septembrist asus 4. sadakond raudtee valvesse Weimarni ja Tikopissi (endise Balti raudtee Narva–Kingissepa raudteeharu) külade vahel. Teised kompaniid läksid valveteenistusse Slantsõ ümbrusse raudteele ja ladude valvesse. Vahepel teostasid kõik kompaniid ka metsades partisanide vastaseid operatsioone. Edasi viidi pataljon vahiteenistust pidama Võritsasse, hiljem aga otseselt rinde tagalasse Tosnosse ja osa pataljoni Sablinosse. Pataljoni staap kolis Ljubanisse. Enne jõule 1941 koondati kogu pataljon Ljubanisse.
1942. aasta jaanuaris viidi pataljon rindele sõjategevusse Novgorodi oblastis Tigoda raudteejaama juures Oktoobri raudteel, Tšudovo–Moskva raudteeharul Ljubanist ida pool ning seejärel Kolpino alla.
1942. aasta 15. mail viidi julgestusgrupid Saksa Korrapolitsei alluvusse ning 181. Eesti JG nimetati 281. Kaitsepataljoniks, 21. augustil 1942 allutati väeosa uuesti Wehrmachti väeosale.
Reorganiseerimine
1942. aasta oktoobrist muutus pataljon tagalateenistusüksusest rindeüksuseks. 183. julgestusgrupi 11. ja 12. sadakond liideti kokku uueks 181. Eesti Julgestusgrupi 3. sadakonnaks, sadakonna ülemaks nimetati hauptmann Juhan Lamp. 23. oktoobril 1942 lõppes julgestusgruppide vabatahtlike aastane teenistusleping ning umbes pooltest Saksa sõjaväe teenistusse jäänud julgestusgruppide vabatahtlikest moodustati 3 idapataljoni.
Väeosa nimetati ümber 658. Idapataljoniks (Ost-Batailon 658) ja 1. jaanuarist 1943. aastast 658. Eesti Pataljoniks.
Somnambuul (ansambel)
Somnambuul oli Eesti ansambel, mis tegutses 2002-2003 koosseisus Bob Margus Kuul, Sandra Sepp, Daniel Erm, Maria Kivirand, Aive Siitan (sünd. Asperk), Tom Valsberg ja Eerik Kändler. Muusikastiiliks oli ambient-jazz-folk. Algkoosseis koosnes harrastusmuusikutest, keegi polnud kunagi pilli ega muusikat õppinud. Alustati Kivimäe raudteejaamas, Jaak Johansoni innustusel toimusid kontserdid Kloostri Aidas, Katariina Kirikus, Rocca al Mare kabelis, Vanalinna Muusikamajas ja Kuku klubis.
2002 ilmus bootleg album "Puud hoiavad hinge kinni", mis võitis kujundusega auhinna Kuldmuna 2002.
Somnambuuli järelkaja võib tunda Eerik Kändleri kitarriviisides ansamblis Mantra Gora ja ansamblis Indigolapsed. Viimasele kirjutab laulutekste enamiku Somnambuuli sõnade autor Tom Valsberg ja laulab Somnambuuli naisvokalist Aive Asperg. Erinevalt Somnambuulist on Indigolaste repertuaar esitatud veidi positiivsemas võtmes ja lisandunud on tšello.
Avanduse vald (1939)
pisi|Virumaa valdade piirid enne ja pärast [[1939. aasta vallareformi]] Avanduse vald oli vald Viru maakonnas aastail 1939–1950. Vallamaja asus Avanduse külas.
Avanduse valda kuulusid: Avanduse küla, Avanduse metsapered, Sirevere, Sootaguse, Padu külad, Lõusa asundus, Rohu küla ja asundus, Kissa küla, Määri küla ja asundus, Simuna alevik, Avanduse ja Orguse asundused, Hirla küla, Võivere asundus, Liivaküla, Kurtna küla, Kärsa asundus, Nadalama küla, Pudivere asundus, Sootiigi külad ja Määri asundus.
Vald Eesti NSV-S
Avanduse valla täitevkomitee 1. esimees Hugo Vettik tapeti metsavendade poolt 6. juulil 1941. aastal, Eesti taasokupeerimise järel 1944. aastal oli valla täitevkomitee esimehed: Hugo Kruhberg, Robert Viitung, Alfred Bender, Paul Rannik ja Ferdinand Lumiste.
Avanduse vallas oli 1945. aastal kolm külanõukogu:
Frank Baumann
Frank Baumann (sündinud 29. oktoobril 1975) on Saksamaa endine jalgpallur, kaitsja. Klubikarjääri jooksul mängis ta 1. FC Nürnbergis (1994–1999) ja Bremeni Werderis (1999–2009).
Saksamaa rahvuskoondises tegi Baumann debüüdi 24. novembril 1999, kui mängiti Oslos Norraga ja võideti 1:0. Baumann mängis rahvuskoondises 28 korda ja lõi 2 väravat.
Isiklikku
Frank Baumann on 187 cm pikk.
Y (täpsustus)
Y on:
y on:
Rusikavõitlejate mäss
Rusikavõitlejate mäss ehk Bokserite ülestõus ehk Yihetuani ülestõus (ka Ihetuani ülestõus; hiina keeles 義和團運動 Yìhétuán Yùndòng) oli rahvaülestõus Hiinas 1899–1901.
Ülestõus sai nime ülestõusnute embleemil olnud rusika järgi.
Nende maalt välja ajamiseks asusid nad hävitama kõike, mis oli seotud lääne tsivilisatsiooniga, kohkumata tagasi välismaalaste ning ristitud hiinlaste tapmise ees. Bokseritega ühines osa Hiina armeest: nad hõivasid Pekingi, kus 1900. aasta suvel piirati sisse välismaalaste kvartal, mis suutis end aga rünnakute eest kaitsta.
24. augustil 1900 autasustati "bokserite ülestõusu ajal Pekingi diplomaatilise kvartali kaitsmisel ilmutatud vapruse eest" Tallinnas sündinud Ferdinand von Rahdenit (1863–1919) Georgi ordeni 4. järguga.
Tallinna Täiskasvanute Gümnaasium
Tallinna Täiskasvanute Gümnaasium on Eesti suurim täiskasvanute gümnaasium, mis tegutseb Tallinnas aadressil Katleri tänav 2a.
Alates 1. juulist 2021 on kooli direktori kohusetäitja Robert Ossipov.
Ajalugu
Pärast Tallinna 9. Keskkooli likvideerimist 1946. aastal loodi selle asemele kaks uut kooli: Tallinna 1. Töölisnoorte Kool (kannab alates 1996. aastast nime Tallinna Vanalinna Täiskasvanute Gümnaasium) ja ''Tallinna 9. Täiskasvanute Keskkool'' (kannab alates 2001. aastast nime Tallinna Täiskasvanute Gümnaasium).
Varem on kool asunud majades Gildi tänav 4 ja Tartu maantee 23. Kuna mõlemad hooned olid väikesed, toimusid kooli aktused Projekteerijate majas (Rävala puiestee 8).
Alice Imedemaal
pisi|Kara Shallenbergi loetud "Alice Imedemaal" esimene osa
"Alice Imedemaal" (inglise keeles "Alice in Wonderland", täispikalt "Alice's Adventures in Wonderland") on inglise kirjaniku Lewis Carrolli 1865. aastal ilmunud lasteraamat.
Lugu räägib tüdruk Alice'ist, kes kukub küülikuurgu ja satub fantaasiamaailma, milles elavad veidrad inimesesarnased olendid. "Alice imedemaal" kuulub maailma lastekirjanduse klassikasse, ühtlasi peetakse seda briti absurdikirjanduse üheks parimaks näiteks. Raamatu järg on "Alice peeglitagusel maal ja mida ta seal nägi".
Raamatu autor Lewis Carroll, kodanikunimega Charles Lutwidge Dodgson, oli tuntud matemaatik. Tekstis on ohtralt loogika- ja sõnamänge, mistõttu raamat on populaarne mitte üksnes lastekirjandusena, vaid ka täiskasvanute seas. Sageli tuuakse sellest näiteid filosoofia- ja loogikateostes. "Alice'i" narratiiv, struktuur, tegelased ja kujundid on olnud äärmiselt mõjukad kultuuris ja kirjanduses, eriti fantaasiažanrides. Selle ainetel on loodud arvukalt filme, koomikseid, mänge, maale, näidendeid jm teoseid – "Alice'i" jäljendusi loodi juba 19. sajandil nii palju, et raamatu autor Lewis Carroll hakkas neid koguma. Raamatu illustraatoritest tuntuim on selle esmaväljaande kunstnik John Tenniel.
Peategelase prototüüp Alice Pleasance Liddell (hiljem Alice Hargreaves) oli Oxfordi Ülikooli Christ Churchi kolledži dekaani Henry Liddelli tütar. Paljude raamatutegelaste aluseks on olnud Liddellide pereliikmed, sõbrad ja tuttavad.
Raamatu esmatrükk 1865. aastal muutus sensatsiooniks ja müüdi kiiresti läbi. Algusest peale oli "Alice imedemaal" populaarne nii laste kui ka täiskasvanute seas, selle esimeste andunud lugejate seas oli kuninganna Victoria ja noor Oscar Wilde. Tänini ei ole teos kordagi müügilt kadunud. See on tõlgitud eri andmetel kas 97 või 174 keelde. Esimestena ilmusid 1869. aastal saksa- ja prantsuskeelne tõlge.
Eestikeelsed väljaanded
Eesti keelde on "Alice Imedemaal" tõlgitud neljal korral: Linda Bakis ja Ants Oras 1940. aastal, Jaan Kross 1971. aastal, Anna-Liisa Tiisma 2015. aastal ning Mari Klein ja Leelo Märjamaa 2018. aastal.
.pe
pisi .pe on Peruu Interneti tippdomeen. Domeen on kasutusel alates 1991. aastast.
2022. aasta aprilli seisuga on tippdomeeni ja selle alamdomeenide alla registreeritud üle 140 000 veebisaidi.
HOL
HOL on lühend, mis võib tähendada järgmist:
Paasvere vald
pisi|Virumaa valdade piirid enne ja pärast [[1939. aasta vallareformi]] Paasvere vald oli vald Viru maakonnas aastail 1939–1950.
Väljavõte Vabariigi Presidendi otsusest nr. 88 – 7. oktoobrist 1938 (RT 1938, 87, 776):
Raimo Kulli
thumb|220x220px|Raimo Kulli vormeli roolis Auto24ring ringrajal. Foto: Jaanus Ree Raimo Kulli (sündinud 29. novembril 1981 Tallinnas) on Eesti autosportlane.
Raimo Kulli alustas võistluskarjääri rallikrossis aastal 1997, tulles selles ka Eesti meistriks.
Alates 2021. aastast on Raimo ka Autospordi ja e-Autospordi komitee esimees.
.tj
.tj on Tadžikistani Interneti tippdomeen. Domeen on kasutusel alates 1995. aastast.
Harjumaa Omavalitsuste Liit
Harjumaa Omavalitsuste Liit on organisatsioon, mis ühendab Harju maakonna omavalitsusi.
Liidu esialgne põhikiri kinnitati 10. detsembril 1992 maavanem Mati Zernandi korraldusega nr 1239 ja organisatsioon registreeriti Harju maakonna ettevõtteregistris 29. detsembril 1992.
Liidu teine põhikiri registreeriti Harju maavanema 5. juuli 1994 korraldusega nr 501.
Neljas põhikiri kinnitati volikogu 17. mai 2006 otsusega nr 14 ning muudeti 17. veebruari 2007 otsusega nr 2.
11. september
11. september on Gregoriuse kalendri 254. (liigaastal 255.) päev. Juliuse kalendri järgi 29. august (1901–2099).
Gruusia
Gruusia (ka Georgia; gruusia keeles საქართველო Sakharthvelo) on transkontinentaalne riik Euroopa ja Aasia piiril. ÜRO statistika liigitab riigi Lääne-Aasiasse, Euroopa Liit aga pigem Ida-Euroopasse  kuuluvaks. Riik piirneb läänes Musta mere, põhjas ja kirdes Venemaa, lõunas Türgi ja Armeenia ning kagus Aserbaidžaaniga. Gruusia pealinn ja ühtlasi suurim linn on Thbilisi. Riigi pindala on 69 420 ruutkilomeetrit. 2015. aastal elas Gruusias umbes 3,73 miljonit inimest. Gruusia on unitaarne esindusdemokraatlik poolpresidentaalne vabariik.
Antiikajal rajati praeguse Gruusia aladele mitu väikest kuningriiki. Kolchise ja Ibeeria kuningriigis kujunes juba 4. sajandi alguses riigiusuks kristlus, mis viis varem domineerinud paganlike mitraismi usuvoolude hääbumiseni. Ühinenud Gruusia kuningriik saavutas suurima poliitilise ja majandusliku mõju perioodil 11. sajandi lõpust 13. sajandi alguseni – eelkõige kuningas Davith IV ja kuninganna Tamari valitsusajal. Seejärel lagunes Gruusia väiksemateks riigikesteks, kaotas oma mõju ning langes järjest mongolite, osmanite ning pärslaste võimu alla. 1783. aastal moodustas Gruusia idaosas asunud Kharthli-Kahhethi kuningriik liidu Venemaa keisririigiga, mis sillutas tee Gruusia järkjärguliseks Venemaaga liitmiseks alates 1801. aastast. Venemaa 1917. aasta revolutsioonide järel saavutas Gruusia aastal 1918 iseseisvuse ning kuulutati välja Gruusia Demokraatlik Vabariik. Kuid 1921. aastal okupeeris Nõukogude Venemaa Gruusia ja liitis selle 1922. aastal Nõukogude Liiduga. 1991. aastal taasiseseisvunud Gruusia kannatas 1990. aastatel majandusraskuste ning kodusõja tõttu. 2003. aastal riigis toimunud võimuvahetuse järel, mis sai tuntuks Rooside revolutsioonina, võttis Gruusia välispoliitikas läänele orienteeritud suuna ning viis läbi mitu majandus- ja poliitilist reformi.
Gruusia on Euroopa Nõukogu ja GUAM-i liige.
Gruusia koosseisu kuulub kaks de facto iseseisvat piirkonda – Abhaasia ja Lõuna-Osseetia, mille iseseisvust toetasid mõned riigid 2008. aasta Vene-Gruusia sõja järel. Gruusia ja suurem osa rahvusvahelisest üldsusest ei tunnista nende piirkondade iseseisvust ja käsitleb neid kui Venemaa sõjalise okupatsiooni all olevaid Gruusia alasid.
Nimi
Gruusia gruusiakeelne nimi on Sakharthvelo (საქართველო). See on tuletatud paganliku jumala, grusiinide (kharthvelebi) müütilise esivanema Kharthlose nimest.
Lääne-Euroopas kasutatakse Gruusia kohta nime Georgia ning selle variante. Kuigi seda nime seostatakse Gruusia kaitsepühaku püha Jüriga (Georgiosega), on see nähtavasti tuletatud vormidest Kurdž ja Gurdž.
Gruusia nimed naabermaade keeltes:
Abhaasi keeles on Gruusia Қырҭтәыла (Khõrthtvõla) ning osseedi keeles Гуырдзы, Гуырдзыстон (Guõrdzõ, Guõrdzõston).
Haldusjaotus
Halduslikult koosneb Gruusia kahest autonoomsest vabariigist, 9 piirkonnast ja keskalluvusega linnast (pealinn). Need omakorda jagunevad rajoonideks (raioni) ja rajooni õigustega linnadeks (khalakhi).
pisi|450px|Gruusia haldusüksused
Autonoomsed vabariigid
Märkus: de facto iseseisev on ka Lõuna-Osseetia.
Sisejulgeolek
Gruusia sisejulgeolekuametkondade ühenduse moodustavad: Gruusia Rahvuslik Julgeolekunõukogu, Gruusia siseministeerium, Välisluure Eriteenistus, Riigikaitse Eriteenistus. Gruusia kaitseministeeriumi – Luure Valitsus (J-2), Sõjaväeluure Valitsus, Sõjaväepolitsei valitsus.
Majandus
Aastatel 2006–2007 oli Gruusia SKT aastane kasv suurem kui 10%. Kiirele kasvule aitasid kaasa suured investeeringud välisriikidest ja valitsussektori kulutused. 2008. aastal aeglustus SKT kasv seoses augustisõjaga 2,1% peale. 2009. aastal vähenes majanduskasv 7% võrra, kuna rahvusvaheline finantskriis vähendas välisinvesteeringuid ning võõrsil töötavate kodanike rahasaadetisi.
Inflatsioonimäär oli 2009. aastal 1,7%, aastal 2008 oli sama näitaja 10%.
2001. aastal elas 54% rahvastikust alla vaesuspiiri, 2006. aastal 34% või 31%.
Bellingshauseni kraater
pisi|Lunar Reconnaissance Orbiter'i kosmosesondist tehtud Bellingshauseni kraatri satelliidipilt Bellingshauseni kraater (ladina keeles Bellinsgauzen) on kraater, mis asub Kuu tagaküljel lõunapolaaralas. Kraater on saanud nime baltisaksa päritolu meresõitja, Venemaa admirali Fabian Gottlieb Benjamin von Bellingshauseni järgi, seda kinnitas 1970. aastal Rahvusvaheline Astronoomiaunioon.
Gruusia
Väliskaubandus
Gruusia suurimad ekspordiartiklid on vanaraud, vein, mineraalvesi, maagid, sõidukid ning puuviljad ja pähklid. Gruusia tähtsaimad ekspordipartnerid on Türgi 17,87%, Aserbaidžaan 12,3%, Bulgaaria 9,6%, Kanada 8,78%, Suurbritannia 7,49%, Ukraina 6,82%, Hispaania 5,27%, Ameerika Ühendriigid 4,99% (2009).
Bellingshauseni kraater
Kraatri kirjeldus
Kraatri lähimad naabrid on Cabannese kraater läänes; Bhabha ja Bose kraatrid põhjas; Stoney kraater kirdes; Lemaître'i kraater idas ja kraatrivalli lõunaosaga piirnev Berlage kraater. Kraatri keskuse selenograafilised koordinaadid on 60°43′S ja 164°51′W, kraatri läbimõõt on 63 km, sügavus on 2,7 km.
500px|pisi|Bellingshauseni kraatri ümbrused. Kuu lõunapolaarala kaardi lõik (põhi on allpool).
Gruusia
Väliskaubandus
Gruusia suurimad impordiartiklid on, kütused, sõidukid, masinad ja varuosad, teraviljad ja muud toidud ning ravimid. Gruusia tähtsaimad impordipartnerid on Türgi 16,81%, Aserbaidžaan 9,72%, Ukraina 9,17%, Venemaa 7,39%, Ameerika Ühendriigid 6,63%, Saksamaa 6,22% (2009).
Rahvastik
Esimene iseseisvusaegne rahvaloendus viidi läbi 2001. aastal. Selle andmetel elas Gruusias 4,4 miljonit inimest. 1989. aasta rahvaloenduse andmetel elas Gruusias 5,4 miljonit inimest.
Riikliku statistikaameti hinnangul oli rahvaarv Abhaasia ja Lõuna-Osseetia elanikke arvestamata 2011. aasta jaanuari seisuga 4 469 200. Hinnangu kohaselt oli 52,4% elanikest naissoost. Linnades elas 53,1% rahvastikust. Üle 65-aastaste osakaal oli 13,8%.
2006. aasta hinnanguline rahvaarv oli 4 661 473. Grusiinid moodustasid 83,8% elanikkonnast. Teised suuremad rahvusgrupid olid aserid (6,5%), armeenlased (5,7%), venelased (1,5%), abhaasid ja osseedid.