cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Saaremaa ajalugu
Noorem pronksiaeg (1000–500 eKr)
Nooremal pronksiajal sai alguse surnute kivikalmetesse matmise traditsioon, mis kestis kuni ristiusu vastuvõtmiseni 13. sajandil. Igat kivikalmet peetakse ühe perekonna matusepaigaks. Samas mattis oma surnud sel viisil ilmselt vaid ühiskonna eliit ja enamik inimesi maeti mingil mitteteadaoleval viisil. Kalmeid rajati silmatorkavatesse kohtadesse, olles ühtlasi ka sotsiaalse manifestatsiooni vahenditeks. Esimene, nooremal pronksiajal kasutuses olnud kivikalme vorm oli kivikirstkalme. Seejuures toimis kahekordsete matuste süsteem: kõigepealt maeti surnu kuhugi mujale või eemaldati liha luudelt muul moel, seejärel luud purusti, mõnikord ka põletati, ja maeti ümber kivikalmetesse. Seejuures viidi lõplikku kalmesse vaid osa luudest. Erandina on Sõrves asunud ka põletatud matustega laevkalmed, mille paralleelid on teada Ojamaalt, Kuramaalt ja Edela-Soomest. Hauapanused sel ajajärgul puudusid või oli vaid savinõu, ilmselt toidu ja joogiga.
Nooremasse pronksiaega või eelrooma rauaaega (800–400 eKr) paigutatakse viimaste uurimuste kohaselt Kaali meteoriidi langemine, mis pidi tolleaegse suhteliselt tihedalt asustatud Saaremaa elanike mällu sügava jälje jätma. Kaali järve kaldale rajati kultuskoht, mis oli poolkaares ümbritsetud paemüüriga. Sealt leitud keraamika ja esemete järgi on asula dateeritud 8.–6. sajandisse eKr, ainus sealt saadud radiosüsiniku dateering viitab 6. sajandi lõpule kuni 3. sajandile eKr. Hiljem, eelrooma rauaaja lõpus on ümber Kaali järve ehitatud raudkividest müür, mille kõrval on ohverdatud koduloomi.
Kaali polnud ainus noorema pronksiaja kultuskoht. Tõnijal olnud rajatises on muuhulgas asunud paeplaatidega vooderdatud augud, mida peetakse laipade esialgse matmise või luude purustamise kohaks enne nende matmist kõrvalasuvasse kivikalmesse. Nooremast pronksiajast ja eelrooma rauaajast pärineb tõenäoliselt ka suur osa väikeselohulistest kultuskividest, mille tähendus ja funktsioon pole üheselt selge. Nad asuvad enamasti samadel aladel, kust on leitud kivikirst- ja varaseid tarandkalmeid.
Eelrooma rauaaeg (500 eKr – 50 pKr)
Juba nooremal pronksiajal alanud üleminek põllumajandusele kui peamisele elatusallikale tõi kaasa muutused ühiskonna ülesehituses ja valitsevas ideoloogias. Saaremaa arheoloogiline materjal annab alust oletuseks, et tol perioodil oli seal tegemist seisusliku klanniühiskonnaga, kus olid küll olemas ka pealikud, aga tegelik võim koondus üksikute eliitsuguvõsade kätte. Nende valduses olid suuremad ja viljakamad põllumaad ning ümbritsevate talude elanikud olid neist arvatavasti mingil moel sõltuvad, näiteks võisid nad olla kohustatud maksma maksu sõjaliste aktsioonide, kaitse ja naaberalade eliitsuguvõsadega suhtlemise korraldamiseks. Maaomandi suurusel põhineva maksusüsteemi väljenduseks võis olla tol ajal levinud põllumaa jaotamine osadeks põllupeenarde abil. Eelrooma rauaajal rajati suurte paljude majapidamistega kindlustatud asulate asemele väikesed ringvall-linnused, mis kujutasid endast pigem kindlustatud talusid, kajastades ilmselt sotsiaalse hierarhia süvenemist ja kindlustuste funktsiooni teisenemist. Varasema kaubanduskoha kaitsmise asemel pidid need kaitsma nüüd üht eliitperekonda. Selliseid linnuseid rajati sel perioodil ka Rootsi mandriosas ning Ojamaa ja Ölandi saartel. Seda, et tolleaegse inimese sotsiaalsel määratlemisel oli kesksel kohal perekondlik kuuluvus, peegeldab ilmselt ka imikute ja vigaste matmine kivikalmetesse, kes pidid taolise au ärateenimiseks kuuluma eliitsuguvõssa.
Võim oli sellises ühiskonnas ilmselt aga ebakindel, sõltudes juhi isikuomadustest ja juhuslikest teguritest nagu sõjaõnne muutus või ikaldus. Siiski valiti ka järgmine pealik samast või konkureerivast domineerivast klannist. Lisaks maaomandile tugines pealike ja klannide võim ka välissidemete ja prestiižikaupade kontrollile. Pronksiajal ja eelrooma rauaajal olid prestiižikaubaks tõenäoliselt näiteks pronksesemed, mis olid raskesti kättesaadavad ja kallid. Prestiižikaupade laialijagamine pealiku poolt kindlustas kingi saaja alluvus- ja sõltuvussuhet. Pealikke hakati ilmselt umbes sel ajal kuningateks kutsuma.
Eelrooma rauaajal ilmusid kivikirstkalmete kõrvale ebakorrapäraste tarandikega kalmed ja kiviringkalmed, mille matmiskombestik ja leiud sarnanevad kivikirstkalmetega. Rohkem hakati haudadesse kaasa panema ehted ja hiljem ka relvi, mis viitab sõjameeste tähtsuse tõusule ühiskonnas. Sellised matmispaigad on iseloomulikud Saaremaale ja Muhule, mujal on neid leitud vaid Tallinna ümbrusest ja Kuramaalt, millega Saaremaal oli tol ajal ilmselt tihe kultuuriline side.
Rooma rauaaeg (50–450 pKr) ja rahvasterännuaeg (450–600 pKr)
Rooma rauaaega peeti varem kultuurilise seisaku või asustuse lakkamise perioodiks Saaremaal. Eksiarvamuse põhjustas eeldus, et Saaremaa eheteleiud peaksid sarnanema selle aja Mandri-Eestile iseloomulike leidudega, ja asjaolu, et ei oldud avastatud sellesse aega dateeritavad tarandkalmed. Hiljem on siiski avastatud mitmeid kivikalmeid, mille puhul on kindlaks tehtud, et neist saadud leiud, mida leidub ka varem teada olnud kalmetes, on vastavuses hoopis tolleaegse Kuramaa ainelise kultuuriga. Rooma rauaaeg ja rahvasterännuaeg oligi suurim Saaremaa ja Kuramaa kultuurilise ühtsuse periood.
Rooma rauaajal tarandkalmetesse matmise kombed veidi muutusid, kuid endiselt jätkus kahekordne matmise süsteem, kus lõplikusse kalmesse jõudsid vaid surnu purustatud luud ja needki osaliselt. Tarandkalmete peale olid ilmselt ehitatud hooned, kus lisaks matmisele viidi läbi ka kultustoiminguid ja religioosseid rituaale.
Tõnija tarandkalmest leitud luude analüüs näitab, et sinna maetud inimesed kannatasid lapsepõlves haigusi ja toidupuudust, tegid kogu elu rasket füüsilist tööd ja sõid harva liha. Täiskasvanud surid üldiselt 18–35 aasta vanustena, leiti vaid ühe üle 50-aastase naise luud. Mõnedel luudel oli sõjalistele konfliktidele viitavaid vigastusi, kuigi ringvall-linnuste mahajätmine ja relvade puudumine hauapanustes viitab suhteliselt rahumeelsele ajajärgule.
Majandustegevus ja asustus
Eelviikingi- ja viikingiajal oli asustus Saaremaal koondunud peamiselt kõige viljakamate muldadega regioonidesse. Hilisemate perioodide ja naaberalade asustusviiside põhjal võib oletada, et leidus nii muinasmõisu, suuremaid ja väiksemaid üksiktalusid kui suuremaid ja väiksemaid külasid. Põlluharimises kasutati ilmselt kaheväljasüsteemi, kus pool põllust oli kesa all ja teisel poolel kasvatati mitut erinevat kultuuri (rukis, oder, kaer, nisu, hiljem ka talirukis). Kuna Saaremaa mullad on suhteliselt väheviljakad, siis oli majandustegevuses oluline roll ka karjakasvatusel, kala- ja hülgepüügil, merekaubandusel ning hiljem ka röövretklusel. Peamiseks importkaubaks oli ilmselt sool ja ülikkonna käsutusse minevad prestiižikaubad nagu teatud relvad, karusnahad, vürtsid, siid ja vein.
Eelviikingi- või viikingiajaks olid tõenäoliselt välja kujunenud piirkonnad, mis vastasid hilisematele kihelkondadele. Hiljemalt 11. sajandil tekkis kaksikkihelkondade süsteem ehk moodustunud piirkonnad hõlmasid kahte hilisemat kirikukihelkonda. Kalmete paiknemise järgi saab eristada Pöide, Valjala, Kaarma, Kärla ja Kihelkonna piirkondi. Neist viimase asustusmuster ja leiumaterjal sarnaneb suuresti naabersaare Ojamaa omaga. Saaremaa asustuse ja linnuste asukohtade kujunemisel mängis lisaks viljakate põllumaade paiknemisele olulist rolli ka lähedus sadamakohtadele. Tähtsamad sadamakohad, kus veesõidukite jaoks olid rajatud paadisillad, kaid ja kohati ka hooneid parandustöödeks jm, olid tõenäoliselt kohaliku eliidi kontrolli all ja nende tegevust reguleerisid tavad ja seadused. Selle aja linnustest on kindlalt teada Pöide linnus ja taas kasutusele võetud Asva linnamägi, võib-olla on juba viikingiaja lõpus rajatud ka Muhu, Kaarma ja Lihulinna linnused.
Kalmed
Eelviikingiajal jätkati üldiselt matmist vanadesse kalmetesse, aga väga väheste panustega ja nüüd juba põletusmatustena. Põletati keha või ainult luud, seejärel järgijäänud luud veel purustati ja vaid osa neis viidi kalmesse. Samal ajal hakkas levima ka ringkivikalmete rajamine, mis sarnaselt Ojamaaga muutus eriti levinuks viikingiajal. Perioodi lõpul suurenes jälle hauapanuste hulk ja ilmus uue kalmetüübina kivivarekalme, kus matus oli kaetud ühtlase kivikihiga. Panused – toit, ehted, tööriistad, relvad, koer – lisati reeglina purustatult ja põletatult. Hauapanustena on palju kasutatud hobuseriistu, nii meeste kui naiste haudades. Sõjariistadest pandi kõige sagedamini kaasa odasid, lisaks veel mõõku. Hauapanuste järgi otsustades kirveid relvadena eriti ei kasutatud. Kilbid olid ümmargused või mandlikujulised ja puust, enamasti ilma raudosadeta. Kiivrite ja rõngassärkide osi pole leitud. Sarnaselt liivlaste, kuralaste ja latgalite matmiskommetega on kalmetesse mõnikord toodud ka lisapanuste komplekte, peamiselt relvi. Matuste järel on kalmel toimunud rituaalsed söömaajad.
Hauapanustes ja juhuleidudes ilmnev Saaremaa (koos Muhuga) materiaalne kultuur oli väga sarnane ojamaalaste, kuralaste ja liivlaste omaga, samal ajal kui enamikule Mandri-Eestist jäid Saaremaa-pärased esemetüübid võõraks. Alles 11. sajandil hakkasid need ka Lääne-Eestisse levima.
Ühiskond
Jätkus sotsiaalse hierarhia süvenemine. Eelviikingiaegsel Saaremaal kujunes tõenäoliselt välja nn pealikuvalitsus, kus võim, ehkki suhteliselt ebakindel, oli klannide asemel koondunud pealike kätte. Võimu konsolideerumine lubas neil püstitada linnuseid, millel lisaks sise- ja välisvaenlaste eest kaitsmise pakkumisele võis olla veel poliitilise keskuse funktsioon. Lisaks võis ohu korral neisse varjuda ka muu elanikkond, kuid kogu ümberkaudset rahvast ei suutnud mahutada suurimadki neist. Linnuses võisid elada pealiku kaaskondlased, sõjasulased, käsitöölised ja majapidamiseks vajalik tööjõud. Sarnaselt Skandinaaviaga võis pealik koos perekonnaga oma valdustes ringi liikuda, elades ajutiselt neile kuuluvates või alluvates linnustes ja taludes. Kuigi rikkalike panustega lapsematused näitavad endiselt perekondliku kuuluvuse esmatähtsust tolleaegses ühiskonnas, oli perekondlik struktuur ilmselt mõneti teisenenud, sest pereliikmeid hakati matma individuaalsetesse kalmetesse.
Relvad matustes ja sõjamehestaatuse rõhutamine näitavad nn rüüstemajanduse suurt osatähtsust. Nii ei põhinenud võim mitte ainuüksi maaomandil, vaid osalt ka majanduslikul ja sotsiaalsel prestiižil, mida koguti rüüteretkedel. Selle kaudu oli noortel meestel võimalus tõusta ühiskonna hierarhias kõrgemale kui nende sünnipära eeldas. Ühiskonna põhiosa moodustasid ilmselt vabad talupojad, lisaks olid oma tööjõudu müüvad isiklikult vabad inimesed ja orjad. Maksud polnud ilmselt isiklikud, vaid kollektiivsed, teatud piirkondade peale jagatuna. Tegemist oli eelkõige sõjaliste kohustustega: vajadusel tuli välja panna sõjalaev või teatud arv sõjamehi, osaleda linnuse ehitus- ja korrastustöödel, sõja või rahu puhul tehtavates kingitustes või lunaraha maksmisel. Teisele inimesele kuuluva põllumaa kasutajad pidid muidugi selle eest isiklikult maksu tasuma. Makse kogus eliit, kelle meesliikmed moodustasid pealiku sõjalise kaaskonna. Pealikud kontrollisid sõjaküsimusi, väliskaubandust, prestiižikaupade sissevedu, käsitööd, valitsevat ideoloogiat ja sellega seotud rituaale. Pealikele kuulus ilmselt ka keskmisest enam ja keskmisest viljakamat maad. Saaremaal leidus ilmselt eri tähtsusega ja omavahel rivaalitsevaid pealikke. Tolleaegse ühiskonna ülesehitus jääb siiski teatud määral oletuslikuks, kuna arheoloogia ja kirjalikud allikad ei võimalda teha nii otseseid järeldusi ja arvamused põhinevad tõlgendustel ning paralleelidel sarnase materiaalse kultuuriga naaberühiskondadega, mille ühiskonna kohta on põhjalikumaid andmeid.
Viikingiaegne Saaremaa esineb Eysysla nime all esmakordselt I aastatuhande Skandinaavia saagades, mis kirjeldavad Saaremaale tehtud sõjaretki. Nendega võib seotud olla ka Salmelt avastatud 8. sajandist pärinev laev, mis on ühtlasi vanim Läänemerest leitud purjelaev.
Hilisrauaaeg (1050/1100–1227/1250)
pisi|Aastal [[1241 sõlmitud leping Liivi ordu, Saare-Lääne piiskopkonna ja saarlaste vahel]]
Riiulpilv
Võrreldes teist tüüpi arcus-pilvega – rullpilvega – esineb riiulpilve taevas märksa sagedamini.
Saaremaa ajalugu
Hilisrauaaeg (1050/1100–1227/1250)
pisi|Riia peapiiskopkonna ja [[Liivi ordu valdused Liivimaal 1260. aastal]] Saaremaa oli muinasaja lõpul üks tihedamini asustatud ja arenenumaid piirkondi Eestis, üksikute muinaskihelkondade asemel oli tekkinud ühtne maakond ilmselt juba 11. või 12. sajandil. 11., eriti aga 12. sajandil olid tugeva ründelaevastiku rajanud muinassaarlased Läänemere läänekaldal kardetud mereröövlid. Oletatakse, et ka Rootsi tollase pealinna Sigtuna hävitamises olid 1187. aastal tegevad saarlased. Nimetatud rüüsteretked olid muide üheks Põhjala ristisõdade põhjuseks, sest praeguste Eesti, Läti ja Venemaa aladega seotud kaupmehed tahtsid vältida röövimist. Saxo Grammaticuse andmetel osalesid saarlased Ölandi lahingus 1170. aastal ja Novgorodi kroonika kirjeldab 1190. saarlaste Peipsile tungimist. Tolleaegse Saaremaa mõiste alla kuulusid siis ka Muhu- ja Hiiumaa, kus olid oma sadamad, isegi "sottesatama", sajad laevad, linnused ja elegantsed Karolingide riigist toodud, vahel hõbeplateeritud ja koguni signeeritud mõõgad. Nii paistis nende ühiskond hästi sõjakas võrreldes Gotlandiga, kus oldi ikka rohkem kauplejad. Tuius ja Kaali ümbruses toodeti oma rauda; loodud oli majanduslik baas, et toita rahvast, ehitada laevu ja laevastikke, mehitada ja oskuslikult juhtida malevat , Muinaskihelkondade loend maakonniti
Muinaskihelkonnad enne ristisõdu
Muhu ja Pöide kihelkonnad moodustasid kaksikkihelkonna Horele-Mone.
Riiulpilv
Ta on kinnistunud emapilve külge, milleks on tavaliselt rünksajupilv. Kui selline pilvemoodustis oleks emapilvest eraldi, moodustaks ta teist tüüpi arcus-pilve erimi (rullpilve).
Saaremaa ajalugu
Taanlaste 1206. aasta retk Saaremaale
Kuigi Henriku kroonikal põhineva saksa misjoni keskse ajalookäsitluse järgi algas võitlus eestlastega 1208. aastal, siis mõnikord on muistse vabadusvõitluse alguseks peetud ka taanlaste kaks aastat varasemat sõjaretke Saaremaale. 1206. aastal purjetas Taani kuningas Valdemar II koos Lundi peapiiskopkonna peapiiskopi Anders Suneseniga Saaremaale, kättemaksuks saarlaste kolm aastat varem toimunud rüüsteretke eest, ning hakkas seal ehitama linnust. Kuid et keegi taanlastest ei julgenud pärast peaväe lahkumist sinna jääda, siis oli kuningas sunnitud poolelioleva rajatise põlema süütama. Peapiiskop Anders käis aga pärast seda Riias, kus arutas piiskop Albertiga Liivimaa misjoniseerimise üle.
Riiulpilv
Riiulpilv tekib rünksajupilve laskuvate õhuvoolude ees. Sellise arcus-pilve üleminekuga kaasneb tuul, mis on vahel väga tugev ja äkiline puhang (pagi), samuti tugev hoovihm ja suur õhutemperatuuri langus. Tihti järgneb riiulpilvele äike.
Saaremaa ajalugu
Taanlaste 1206. aasta retk Saaremaale
Mandri-Eesti vallutamise järel, 1222. aasta suvel või sügisel maabus Taani kuningas Valdemar II oma väega Saaremaal ning hakkas sinna rajama kivilinnust. saarlased asusid linnust piirama ja lõpuks olid taanlased sunnitud vastu võtma piirajate ettepanekud. Linnus anti üle saarlastele, enamikku taanlastest lubati lahkuda.
1222. aasta suvel üritas Taani kuningas kanda kinnitada ka Saaremaal. Saarlased lõid aga taanlased saarelt välja ja nende initsiatiivil alustati ülestõusu kogu mandril. Varsti olidki kristlased maalt välja löödud, ainsaks tugipunktiks jäi Lindanise (Taanilinn).
Aastal 1227 alistas Mõõgavendade ordu viimase eestlaste tugipunkti – Muhu linnuse –, tappes kõik seesolijad, nii naised mehed kui lapsed. Saarlaste linnused alistusid ja võtsid ristimise surmaähvardusel vastu, sest vallutajate suure ülekaalu ja linnuste ülerahvastatuse tõttu polnud võimalik vastu panna.
Keskaeg
pisi|[[Saare-Lääne piiskopkond|Saare-Lääne piiskopkonna Saaremaa stift ja ka Liivimaa ordu valdused Saaremaal]]
Saare-Lääne piiskopkond
Muistse vabadusvõitluse ajal 13. sajandi alguskümnenditel oli Saaremaa kõige visamalt võõrvallutajatele vastu pannud maakond. Maakond alistati alles 1227. aastal pärast mitmeid sõjaretki, mil Valjala linnuse piiramise lõpetas ristisõdijate ja muistsete saarlaste vahel sõlmitud leping (vasallileping). Seetõttu jäi Saaremaale tollal eristaatus ning nii mitmedki muistsed vanemad said arvatavasti uute maahärrade vasallideks. Saaremaast endast sai Saare-Lääne piiskopkonna osa.
Saarlased tõusid korduvalt edukalt ka sakslaste vastu üles: 1236–1241, 1261–1262 ja 1343–1345 oli Saaremaa võõrvallutajatest vaba.
Maasilinna foogtkond
thumb|[[Liivimaa ordu Maasilinna foogtkond, Hiiumaal ja Saaremaal]] Liivimaa ordu Maasilinna foogtkond moodustati Jüriöö ülestõusu Pöide foogtkonna asemel. Foogtkonna alad paiknesid (laidusid arvestamata) kolmel eri saarel: Ida-Saaremaal (Pöide ja Maasilinna alad), Muhus ja Ida-Hiiumaal. Selle keskuseks oli Maasilinna linnus (Soneburg). 13. ja 14. sajandi jooksul jõudsid valdused kuuluda nii Liivi ordule kui Saare-Lääne piiskopile. Lõplikud piirid pandi paika alles 1438. aastal. Maasilinna foogtkonna läänistamata alad jagunesid kuueks ametimõisa piirkonnaks: Maasi mõis, Uuemõis, Saare mõis, Muhu mõis, Pühalepa mõis Hiiumaal ning Pajumõis, mida juhtisid valitsejad.
Kihelkonnad keskajal
Saaremaa jagati Liivimaa ordu ja Saare-Lääne piiskopi vahel. Muistsetest kihelkondadest said kirikukihelkonnad. Ordu sai omale Muhu ja Pöide ning Kihelkonna põhjaosa. Saare-Lääne piiskop sai Valjala ja Kaarma ning Kihelkonna lõunaosa.
Vasallidele ja läänistamise teel jaotatud maavaldustest kujunesid majandus- ja haldusüksused, mõisad.
Taani kuningriigis
1559. aastal omandas Taani kuningas Frederik II Saare-Lääne piiskopilt piiskopkonna, piiskop Johann V von Münchhausenilt oma vennale Holsteini hertsog Magnusele, tingimusel, et viimane loobub oma pärandiosast Schleswigis ja Holsteinis. Piiskop Johann loobus Magnuse kasuks ka oma Kuramaa piiskopkonnast. Liivimaa ordu Maasilinna foogtkonna, andis viimane foogt Heinrich Lüdinghausen-Wulf juurdekuuluvate maadega Taanile üle 1564. aastal.
Põhjamaade seitsmeaastase sõja ajal toimus taanlaste ja rootslaste vahel, rootslased vallutasid Läänemaa ja ka pool Saaremaast. 1570. aastal lõpetati sõda ning Johan III sõlmis rahu Taani kuningriigiga, Põhjamaade seitsmeaastase sõja tulemusena jäi Saaremaa Taani valdusse.
Taani valduse ajal oli Saaremaa jagatud ametkondadeks (15) ja vakusteks, mis koosnesid riigimaadest ja talumaadest: (Schworffe) Sõrve ametkond (Jamaja kihelkond, Anseküla kihelkond, Abruka saar); (Lümmeda) Lümanda ametkond (Kihelkonna endised piiskoplikud alad); (Kergell) Kärla ametkond (Kärla kihelkond); (Magnushoff) Elme ametkond (Kaarma kihelkond); (Kargiesz) Karja ametkond (Karja kihelkond); (Piha-Groszenhoff) Püha-Suuremõisa ametkond (osa Püha kihelkonna ja Kaarma kihelkonna alasid); (Pechell) Pähkla ametkond; (Löue) Lõve ametkond; (Pagimoise) Pajumõisa ametkond; Nemmalli ametkond (Undval); (Mustell) Mustjala ametkond; (Masich) Maasi ametkond (Pöide kihelkonna põhjaosad; (Newenhoff) Uuemõisa ametkond; (Holmhoff) Saaremõisa ametkond; (Mohn) Muhu ametkond (Muhu külad ja (Schildaw) Kessulaid),.
Kihelkonnad uusajal
Liivi sõja tulemusena läks Saaremaa Taani valdusse, hiljem Rootsi valdusse ning Põhjasõja tulemusena Venemaa valdusse. 1624. aastal allutati Saaremaale rootslastega asustatud Ruhnu saar, mis varem oli kuulunud Kuramaa hertsogiriigi koosseisu.
Rootsi kuningriigis
Brömsebro rahuga läks Saaremaa Rootsi valduste hulka, Liivimaa ehk Läänemereprovintsidesse kuulus ka Saaremaa, mis küll säilitas teatud eriseisundi. Erinevalt teistest maakondadest oli Saaremaal oma asehaldur, Saaremaa rüütelkond, kirikuvalitsus (konsistoorium) ning Eesti- ja Liivimaast erinev maksusüsteem. Rootsi kuninganna Kristiina läänistas Saaremaa Kuressaare krahvkonna 1648. aastal krahv Magnus Gabriel De la Gardiele, kuid pärast Rootsi kuninganna Kristiina loobumist troonist 1654. aastal ja Rooma elama asumist, sai Saaremaast ja Kuressaare krahvkonnast sai aastateks 1654–1689 tema elatusmaa (rootsi keeles underhallsland), mille valitsejaks oli elatusmaade kindralkuberner Seved Baath.
pisi|[[Ludwig August Mellin|L. A. Graf Mellini "Atlas von Liefland", 1798, kaardileht: Der Arenburgische Kreis]]
Venemaa keisririigis
1710. aastal vallutas saare Põhjasõja käigus Vene tsaaririik. 1712. aastal nimetati ametisse saaremaa kirikujuhi kohuseid täitev praost. 28. märtsil 1731 kinnitati Venemaa keisrinna Anna I poolt Saaremaa rüütelkonna privileegid. Senati 2. juuli 1731. aasta ukaasiga sai Saaremaa eraldiseisva provintsi staatuse.
Saaremaa jäi eristaatusega piirkonnaks, Venemaa keisrinna Katariina II ukaasini, mis 21. veebruaril 1765 likvideeris Saaremaa kui iseseisva provintsi.
1832. aasta 28. detsembri Uue evangeelse luteri kiriku seadusega moodustati Venemaa keisririigis, konsistooriumiringkonnad sh ka Saaremaa konsistooriumiringkond, mis ühendas Saaremaa luteri usu kogudused. Konsistooriumiringkonna juht oli Saaremaa superintendent, kes kuulus Liivimaa Evangeeliumi Luteriusu Konsistooriumi. Saaremaa, Eestimaa ja Tallinna provintsiaalkonsistoorium liideti 1890. aastal Liivimaa konsistooriumipiirkonna konsistooriumiga ja konsistooriumiringkonnast moodustati Saaremaa praostkond.
Seejärel oli Saaremaa ja Arenburgi kreisi alad kuni 1917. aastaniLiivimaa kubermangus, mil ta ühendati Eestimaa rahvuskubermanguga.
Usuvahetusliikumine
1840. aastatel Liivimaa kubermangus toimus sotsiaalne protestiliikumine – usuvahetusliikumine, mille käigus astus märkimisväärne osa nende alade maaelanikkonnast vene õigeusku. Usuvahetusliikumise peamiseks motiiviks on peetud talupoegade lootusi parandada oma majanduslikku olukorda, omandades maad ja saavutades mõisakoormiste kergendamise. Samuti väljendus liikumises protest baltisaksa mõisnike kontrolli all olnud luterliku kiriku vastu. Mitmes piirkonnas kaasnes usuvahetusliikumisega ka väljarändamisliikumine – katsed rännata maa omandamiseks välja Venemaa hõredalt asustatud piirkondadesse. Usuvahetusliikumisega kaasnes uute vene õigeusu koguduste avamine Balti kubermangudes Riia vikaarpiiskopkonnas (1836–1850): 1846. aastal loodi Pärnu ja Võru, Saaremaa ja VÕK Tartu praostkond.
Talurahvaseadused Saaremaal
1849. aasta Liivimaa talurahvaseadus, mis hakkas kehtima 1850. aasta sügisest, kinnitas, et kogu maa oli mõisnike oma, kuid määras ära selle kasutamisviisi. See osa maast, mis oli seni talupoegade käsutuses, tunnistati talumaaks, mille kasutamine toimus vabalepingu järgi. Seda võis elujõuliste taludena rendile anda, soovitavalt raha eest või talupoegadele päriseks müüa. Seadus reguleeris ka koolikohustust. Koolide ülalpidamine jäi endiselt valdade kohustuseks, kusjuures edaspidi tuli luterlastel kanda oma ja õigeusulistel oma koolide ülalpidamiskulud. Luteriusu talurahvakoolide juhtimiseks nähti uue lülina ette kihelkonna koolivalitsus, kuhu kuulusid mõisnikust kirikueestseisja, pastor, kihelkonnakooli õpetaja ja üks valla kohtumeestest.
Esimene maailmasõda
, Peeter Suure merekindlus, Väinamere positsioon, Kura kurgu positsioon 1917. aasta oktoobris okupeerisid Saaremaa Operatsioon Albioni käigus Saksamaa Keisririigi väed, nende võim kestis kuni 1918. aasta novembrini.
Eesti Vabariigi Saare maakond
Eesti Vabariigi ajal oli Saare maakond üks sõdadevahelise Eesti Vabariigi üheteistkümnest maakonnast.
Eesti NSV Kuresaare rajoon
Saaremaa maakond likvideeriti 1950. aasta haldusreformiga, mil Eesti NSV-s moodustati maarajoonid. Alates 1959. aastast, mil likvideeriti Orissaare rajoon, kuulus kogu Saaremaa ala taas ühe haldusüksuse, Kingissepa rajooni alla.
Aastatel 1963–1964 rajati läbi Virtsu, Saaremaa elektrivõrku mandri-Eesti ja NSV Liidu Loode Energiasüsteemiga ühendav 35 kV merekaabli kaks trassi – põhja- ja lõunatrass. Saaremaa elektrivõrk lülitati NSV Liidu Loode Energiasüsteemi 5. oktoobril 1964. aastal ja Kingissepa elektrijaam jäeti seisma.
Insenerieetika
Insenerieetika on rakenduseetika haru, mis analüüsib insenerpraktikas ette tulevaid eetilisi ja moraalseid probleeme ning õpetab eetikanorme rakendama inseneritegevuses. Inseneri eetilist tegevust reguleerib inseneri eetikakoodeks.
Esimesed insenerieetika koodeksid koostati USA-s 20. sajandi alguses. Eesti Inseneride Liidu eetikakoodeks võeti vastu EIL üldkogul 31. mail 1996.
Insenerieetika on õpetus insenerialaga tegelevate isikute (inseneride, juhtide, tehnikute, juristide) ning organisatsioonide kõlbelisusest, õpetus tehnika arenguga seotud vastutusest ja eetilistest küsimustest, ideaalidest ja väärtustest.
Nejdek
Nejdek asub Maagimäestikus 568 meetri kõrgusel merepinnast.
Jeffersoni maakond (Texas)
pisi|Asend Texase osariigis pisi|Jeffersoni maakonna kohtumaja Beaumontis. [[Art déco arhitektuuristiilis ehitis lisati USA ajalooliste paikade riiklikku registrisse 17. juunil 1982]] Jeffersoni maakond (Jefferson County) on maakond USA-s Texase osariigi kaguosas Mehhiko lahe ääres. Maakonna kirdepiiri moodustab Nechese jõgi. Geograafilised koordinaadid on
Maakonna halduskeskus ja suurim linn on Beaumont.
Maakonna pindala on 2880 km², millest 610 km² moodustab veepindala.
Elanike arv oli 2020. aasta rahvaloenduse järgi 256 526. 2010. aastal oli elanikke 252 273 ja 2000. aastal 252 051.
Ajalugu
Jeffersoni maakond moodustati 1836. aastal. Maakond on saanud nime kolmanda Ameerika Ühendriikide presidendi Thomas Jeffersoni järgi.
Ivar Kruusenberg
pisi|Ivar Kruusenberg 2017. aastal Tartu ülikooli Chemicumis Ivar Kruusenberg (sündinud 31. juulil 1984) on eesti teadlane, Tartu ülikooli keemilise ja bioloogilise füüsika instituudi vanemteadur, iduettevõtja ja endine lumelauasportlane.
Doktoritöö "Hapniku elektroredutseerumine süsiniknanomaterjalidel põhinevatel katalüsaatoritel" kaitses ta 2013. aastal Tartu ülikoolis. Järeldoktorantuuriks läks ta Berkeley ülikooli. Selles ülikoolis õppides alustas ta ka vesinikelementidele keskenduva iduettevõtte PowerUp Energy Technologies loomist. Praegu on ta selle ettevõtte tegevjuht.
Ivar Kruusenbergi põhilised teadustöö uurimissuunad on keskkonnakeemia,  bioenergeetika, pinna- ja piirpindade keemia, füüsikaline keemia,  elektrokeemia,  biotehnoloogia, molekulaarbioloogia, rakubioloogia, biofüüsika, majandus- ja tehnoloogiauuringud, süsinikukeemia, naftakeemia, kütuste ja lõhkeainete tehnoloogia, keemiatehnoloogia ja -masinaehitus.
Tunnustus
2015 Fulbrighti stipendium
2013 Üliõpilaste teadustööde riiklik konkurss, 1. preemia loodusteaduste ja tehnika valdkonnas, doktoriõppe astmes
2009 Üliõpilaste teadustööde riiklik konkurss, 1. preemia loodusteaduste ja tehnika valdkonnas, magistriõppe astmes
Vikont
Vikont (naissoo vaste vikontess) on parunist kõrgem, aga krahvist madalam aadlitiitel Lääne-Euroopas.
Paljudes maades on vikont olnud algul mittepäritav, administratiivne või kohtulik positsioon ja päritavaks tiitliks arenenud hiljem.
Eesti NSV teeneline jurist
Eesti NSV teeneline jurist on Eesti NSVs välja antud aunimetus.
Eesti NSV teenelise juristi aunimetus kehtestati 1966. aastal ja seda andis Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidium "kõrge kvalifikatsiooniga juristidele, kellel on suuri teeneid sotsialistliku seaduslikkuse ja õiguskorra kindlustamisel."
Suveräänne parun
Suveräänne parun on markkrahvist kõrgem, aga vürstist madalam aadlitiitel.
Wydminy
Wydminy (saksa keeles Widminnen) on küla Poolas Warmia-Masuuria vojevoodkonnas Giżycko maakonnas, Wydminy valla halduskeskus. Wydminy asub Giżyckost umbes 18 km idakagus.
Anne Uriko
pisi|Anne Uriko 2016. aasta septembris raamatu "Kommunikatsioonipuuded lastel ja täiskasvanutel: märkamine, hindamine ja teraapia" esitlusel Koidula hotellis Tartus Anne Uriko on kliiniline logopeed. Ta oli Tartu Ülikooli Kliinikumi kõne- ja neelamishäirete taastusravi keskuse looja ning juhataja. Uriko on keskendunud täiskasvanute erinevate kõne- ja neelamishäirete ravile.
2018. aastal oli Anne Uriko Eesti Kliiniliste Logopeedide Seltsi asutajaliige ning kuni 2022. aasta aprillini juhatuse esimees.
2022. aastal asutati Eesti Kliiniliste Logopeedide Kutseliit (EKLK). Anne Uriko on Kutseliidu juhatuse esimees. EKLK on ametiühing, mis koondab tervishoiusüsteemis töötavaid kliinilisi logopeede ja seisab nende õiguste ja huvide kaitse eest.
Anne Uriko on spetsialiseerunud neelamishäirete diagnostikale ja ravile. Uriko on Eestisse toonud kaasaegsed neelamishäire diagnostika meetodid nagu videofluoroskoopiline neelamisuuring ning fiiberendoskoopiline neelamisuuring (FEES uuring). Uriko on esimene Eesti kliiniline logopeed, kes on läbinud mõlema uuringu Euroopa Neelamishäirete Assotsiatsiooni (ESSD) sertifitseerimiseksami. Uriko on ennast täiendanud arvukatel rahvusvahelistel kursustel, pidanud ettekandeid ning ning omab mitmeid kompetentsi kinnitavaid sertifikaate.
Alates 2020. aasta novembrist töötab ta kliinikus Medita.
Septembris 2022 kinnitati. A. Uriko ESSD juures asuva Euroopa Düsfaagia Nõukogu (European Dysphagia Council, EDC) liikmeks.
Komga
Komga on linn Lõuna-Aafrika Vabariigis Ida-Kapimaa provintsis Amathole ringkonnas.
Komga on saanud alguse 1854. aastal rajatud sõjalisest tugipunktist. Asula on Komga alates 1877. aastast, linnaõigused sai 1904. aastal.
Lõuna-Aafrika Vabariigi 2011. aasta rahvaloenduse andmetel oli Komga elanikest mustanahalisi aafriklasi 90,98%, värvilisi 4,71%, valgeid 3,72%, India või Aasia päritolu inimesi 0,25% ja teisi 0,35%. Koosa keelt pidas emakeeleks 88,63% inimesi, afrikaani keelt 5,04%, inglise keelt 4,43% ja viipekeelt 0,66%.
Heeder
= Heeder = Heeder on viljakoristusmasina osa, mis koosneb lõikeaparaadist ja lõigatud vilja edasitoimetavaist seadmeist.
Heedri põhiosadeks on haspel, eesmised vikatid, külgvikatid ja tallad.
Vilja lõikamine toimub eesmiste ja külgmiste vikatite abil ning lõigatud vili suunatakse haspli abil heedri lauale. Järgnevalt liigutab tigukonveier selle heedri tsentrisse, kust liigub vili edasi viljavõtumasinasse läbi kallaku. pisi|Kombain CX8090 koos heedriga Heedri tallad kinnituvad heedri põhjale ja liiguvad mööda maapinda viljavõtu ajal. Vastavalt maapinna ebatasasusele, tallad avanevad või sulguvad, et hoida ühtlast kõrgust viljavõtu ajal.
Heedrit transporditakse selleks ettenähtud käruga. Käru on loodud selleks, et seda saaks vedada ka viljavõtumasin üksikult. Heeder ühendatakse viljavõtumasina kallakuga, ehk kallak sõidetakse heedri ühendus kohta sisse ja tõstetakse kärult maha. Lukustamine toimub läbi heedri kallakus oleva võlli, mille küljes on lukusti (hammas). Kui heeder on käru pealt maha tõstetud tuleb ühendada heedri kardaan, hüdro liides ja pistik heedri kallakuga. pisi|Heedri käru Kardaan käitab tigukonveieri, eesmised vikatid ja haspli. Läbi hüdrostaatika käitatakse haspli ja heedrilaua liigutamine ja külgmised vikatid. Kogu heedrit juhtitakse läbi kombaini ja seda teostab kombainer (juht).
Viljavõtumasina kallakusse on paigaldatud revers mootor, et liigutada tigukonveierit ja hasplit vastupäeva, kui on tekkinud ummistus. Revers mootori rakendumisel hakkab tigukonveier vedama heedri laual olevat vilja tsentrist kaugemale ja haspel lükkab seda heedri laualt kaugemale.
Jussi Niinistö
Enne ministriks saamist oli Niinistö Eduskunna riigikaitsekomisjoni esimees 2011–2015.
Ta kuulus kuni 2017. aastani Põlissoomlaste parteisse ja astus seejärel Sinise Tuleviku erakonda.
2020. aasta juunis valiti Niinistö Kannuse linnajuhiks.
Bretooni lee
Lee (ka jutustav lee või bretooni lee; prantsuse lai) on keskaegne luulevorm prantsuse ja inglise kirjanduses. Leed on lühikesed (tavaliselt 600–1000 rida) riimides jutustused armastusest ja rüütellusest, tihti käsitledes üleloomulikkust ning keldi müütide haldjamaailma.
Sõna lee tuleb eesti keelde prantsuskeelsest sõnast lai (sama ka inglise keeles), ning tuleneb omakorda arvatavasti ülemsaksa ja/või vanast kesksaksa sõnast leich, mis tähendab meloodiat, laulu või mängu. Jack Zipes pakub teoses "The Oxford Companion to Fairy Tales", et tegu võis olla ka vana iiri sõnaga laid, mis tähendab laulu. Zipes kirjutab, et Arthuri-legendid võisid olla Britanniasse imbunud Iirimaa, Walesi ja Cornwalli kaudu; laulude esitajateks olid rändavad harfimängijad, jutuvestjad ja bardid. Zipesi järgi on varaseim teadaolev lee Robert Bikeri "Lai du Cor", mis loodi 12. sajandi teisel poolel.
Varaseimad tänini säilinud bretooni leed (põhinevad keldi- ja briti ainestikul) on tõenäoliselt Marie de France'i omad, mis loodi 1170. aasta paiku. Marie de France oli 12. ja 13. sajandi vahetusel Inglismaal Henry II õukonnas elanud prantsuse poeet. Kirjelduste kaudu Marie de France'i leedes ning mitmetest anonüümsetest vanaprantsuse leedest 13. sajandil on teada varastest keldi päritolu leedest, mis arvatavasti olid stiililt lüürilisemad ning mida esitasid lauldes bretooni bardid. Usutakse, et need lüürilised leed, millest ükski ei ole säilinud, juhatas sisse kokkuvõttev narratiiv, mis laulu jaoks olustiku lõi, ning nende põhjal kujunes välja jutustav lee.
Varasemad kirjapandud leed olid mitmes vanaprantsuse dialektis ning säilinud on ka kuus 13. ja 14. sajandi leed keskinglise keeles (Middle English) inglise autoritelt.
Bretooni leed inspireerisid Chrétien de Troyes'd. Nende kaudu levisid keldi ainestik ning haldjatemaatika Mandri-Euroopasse.
Asekuningas
Asekuningas on ertshertsogist kõrgem, aga kuningast madalam aadlitiitel.
Naissoost vaste asekuningale on asekuninganna.
Vivienne Westwood
Vivienne Westwood (sünninimi Vivienne Isabel Swire; 8. aprill 1941 Tintwistle – 29. detsember 2022 London) oli Suurbritannia moekunstnik ja ettevõtja.
Westwood jõudis laiema avalikkuse ette 1960. aastate lõpus, kui hakkas hilisema punkansambli Sex Pistols mänedžeri Malcolm McLareniga Londoni südames King's Roadil avatud poe tarbeks ekstsentrilisi riideid looma. Selle tõttu tuntakse teda eelkõige kui pungi ja new wave ' i stiili tavamoodi toojat.
Koos tuntuse laienemisega avas Westwood esmalt neli poodi Londonis ning laienes nendega siis üle Suurbritannia ja maailma. 1980. aastail eksperimenteeris ta šotiruudulise riide ja pintsakutega ning jõudis 18. sajandi kurtisaanide siluettidest innustust saanud korsettideni, mille järgi teda tänapäeval tuntakse.
Elulugu
Vivienne Isabel Swire sündis 8. aprillil 1941 Inglismaal Derbyshire'i krahvkonnas Tintwistle'i külas Gordon ja Dora Swire perre. 1958. aastal, kui ta oli 17-aastane, kolis pere Londonisse. Algul õppis ta Harrow' kunstikoolis ja Westminsteri ülikoolis kunsti, kuid lahkus pärast esimest semestrit motivatsiooni puudumise tõttu. Ta sai tööd vabrikus ning omandas õpetajakutse. Temast sai algklasside õpetaja.
Westwood jätkas 1971. aastani töötamist õpetajana, aga hakkas samal ajal looma riideid McLareni poe jaoks. Pärast punkbändi Sex Pistols sündi kasvas ka nende kuulsus, sest bändiliikmed kandsid Westwoodi ja McLareni loomingut.
1970. aastate lõpus hakkas Sex Pistolsi kuulsus hääbuma ning Westwood otsustas teha kannapöörde. 1981. aastal esitles ta Londonis oma esimest kollektsiooni "Pirate". Järgnesid eksperimendid õhuliste pluuside, šotiruudulise riide, nn mini-crini ning meeste- ja naistemoe kokkusobitamisega. 1992. aastal jõudis ta moeetendusega "Nostalgia of Mud" Pariisi. 1989. aastal nimetati ta ainsa naisena maailma moekunstnike esikuuikusse.
Velddrif
Velddrif on linn Lõuna-Aafrika Vabariigis Lääne-Kapimaa provintsis West Coasti ringkonnas Bergrivieri vallas. Linn asub Atlandi ookeani rannikul Bergi jõe suudmes.
Vivienne Westwood
Elulugu
1992. aastal, kümmekond aastat pärast McLareniga lahkuminekut abiellus Westwood oma endise õpilase Andreas Kronthaleriga. 1996. aastal esitles ta esimest meestekollektsiooni ja 1998. aastal parfüüme.
Velddrif
Velddrif sai linnaõigused 1946. aastal.
Vivienne Westwood
Tähtsus moeajaloos
Vivienne Westwoodi tuntakse mitme märgilise tähtsusega uuenduse kaudu.
Velddrif
Lõuna-Aafrika Vabariigi 2011. aasta rahvaloenduse andmetel oli Velddrifi elanikest värvilisi 57,13%, valgeid 29,59%, mustanahalisi aafriklasi 12,22% ja teisi 0,58%. Afrikaani keelt pidas emakeeleks 83,52%, koosa keelt 8,68% ja inglise keelt 5,76%.
Vivienne Westwood
Tunnustus
Vivienne Westwoodi nimetati Suurbritannia aasta moedisaineriks aastail 1990 ja 1991.
Wolffenschild
Wolffenschild oli baltisaksa aadlisuguvõsa.
Suguvõsa esiisa oli mündimeister Martin Wolff (Wulff). Tema poeg ja kaks lapselast jätkasid Martini ametit. Üks lapselastest (Heinrich Wolffenshild) võeti teenistusse Rootsi kuninganna Kristiina õukonda ja tema perekonnanimeks sai Wolffensköld. Heinrichi järglased kanti Liivimaa rüütelkonna aadlimatriklisse.
Permi keeled
Sugulus ja sõnavara
Permi keeled on väga lähedased eelkõige sõnavara poolest.
Vivienne Westwood
Tunnustus
1992. aastal nimetas kuninganna Elizabeth II Westwoodi Briti impeeriumi ordu ohvitseriks (OBE). 2006. aastal ülendati ta teenete eest moevallas rüütelkomandöriks (DBE).
Maks (kulinaaria)
Maks on loomakasvatuse ja jahinduse teisejärguline tapasaadus (subprodukt), mida inimesed kasutavad mitmesuguste toitude ja ravimpreparaatide valmistamisel.
Loomad
Toiduks tarvitatakse valdavalt vasika-, lamba-, sea-, veise- ja metsseamaksa.
Linnud
Linnumaksana sobib toiduaineks enamiku lindude maks. Levinumad on siiski toidud kanamaksast. Ülemaailmselt kuulus delikatess on eridieedil peetud pardi või hane maksast valmistatud foie gras.
Kalad
Kalamaks sobib samuti inimeste toiduks. Tursamaksast valmistatakse eeldatavasti raviotstarbelist kalamaksaõli.
Eeltöötlus
Kodus maksast toitu valmistades on soovitatav maksasagaratelt eemaldada kelme ning maks vajaliku suurusega tükkideks lõigata. Tükeldamise käigus eemaldada suuremad läbivad juhad. Maks ei säili kaua ning seetõttu tuleks see üsna ruttu pärast lihakehast eemaldamist ära tarvitada. Vajadusel võib maksa (ühes tükis) panna piimaga täidetud nõusse ning hoida seda üleöö külmkapis. Maksa saab ka sügavkülmutada.
Valmistamine
Maksa võib nii praadida, hautada kui ka grillida.
Looma- ja linnumaksast saab koos mitmesuguste maitseainete ja juurviljadega valmistada mitme koostisainega toite, näiteks hautisi, pasteete, vorste, aga näiteks kuumtöödeldud maks sobib suurepäraselt ka iseseisvaks roaks.
Maksatoitudesse sobivad hästi pune, õunad, sibulad, küüslauk, petersell, koriander, loorber, musta pipra terad ja sorts põletatud alkoholi jpm.
Toksilisus
Mõnda liiki loomade ja kalade maksa võidakse pidada toksiliseks. Loetakse, et 500 grammi jääkarumaksa võib inimesele eluohtlikuks saada. Eskimod ei söö jääkarude ja teatud hüljeste maksa.
Jaapani köögis ei tarbita söögiks fugu (Tetraodontidae) maksa, kuna see sisaldab neurotoksiine.
Välislingid
Selles artiklis on kasutatud ingliskeelset artiklit en:Liver (food) seisuga 28.11.2013.
Noorik
Noorik on noor naine alates abiellumisest, varem tanutamisest, kuni esimese tütre sünnini (sest poeg ei tee veel naiseks). Mitmel pool ka esimese lapse sünnini.
Lõuna- ja Lääne-Eestis oli 19. sajandil tavaks isegi 2–3-aastane noorikupõli. Lapse sündi enne 9 kuu möödumist pärast pulmi peeti häbiasjaks.
Mõnel pool nimetati noorikuks ka mõrsjat pärast laulatamist, kui laulatus toimus enne pulmi.
1982. aasta Kreeka-Rooma maadluse maailmameistrivõistlused
Maailmameistrivõistlused Kreeka-Rooma maadluses 1982. aastal peeti Poolas Katowices.
Markkrahv
Markkrahv (saksa keeles Markgraf) oli keskaegne aadlitiitel, mida anti algselt markideks ja hiljem markkrahvkondadeks nimetatud piirialade valitsejatele. Tiitel pärineb Karolingide impeeriumist, kuid hiljem kasutati seda ka Saksa-Rooma riigis.
Tiitli naissoost vaste on markkrahvinna. Saksa-Rooma riigi aadlis oli tiitel kõrgem krahvist, madalam hertsogist. Prantsuse ja Suurbritannia aadlis on markkrahvile analoogseks tiitliks markii, naisvorm sellest on markiis.
Eesti NSV teeneline leiutaja
Eesti NSV teeneline leiutaja on Eesti NSV-s välja antud aunimetus. .
Eesti NSV teenelise leiutaja aunimetus kehtestati 1960. aastal ja seda andis Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidium "Eesti NSV rahvamajanduses tööstuse, ehituse, transpordi, side ja põllumajanduse alal ellurakendatud suure väärtusega leiutiste autoreile, samuti isikuile, kes omavad eriti väljapaistvaid teeneid leiutustegevuse arendamisel ja leiutiste ellurakendamisel."
Koos aunimetusega anti selle saajale Eesti NSV teenelise leiutaja kuldrinnamärk.
Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriigi kuningas
Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriigi kuningas on Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriigi valitseja. Tänapäeval tähendab tiitel peamiselt esindusfunktsiooni.
Austria hertsogkond
Austria hertsogkond oli Saksa-Rooma riigi keiserlik osastisriik, mis loodi 1156. aastal niinimetatud Privilegium minus 'e järgi, kui endine Idamark oli lõplikult Baieri hertsogkonnast lahutatud ja sai oma õigusega hertsogkonnaks.
Geograafia
Alguses oli hertsogkond võrdlemisi väike ala. See hõlmas enam-vähem tänapäevase Austria Alam-Austria liidumaa Doonau jõe põhja- ja lõunakaldal Ennsi jõest idas. See oli Karolingide Avaari margi asupaik. Selle lõi Karl Suur umbes 800. aastal, see kaotati sissetunginud madjaritele 907. aasta Pressburgi lahingus ja taasloodi Baieri margina pärast Saksa kuninga Otto I võitu 955. aasta Lechi lahingus.
Drosendorf, Raabs, Laa ja mitu muud kindlust piki Thaya jõge põhjas ajaloolistes Waldvierteli ja Weinvierteli piirkondades, mis olid eraldatud Manhartsbergi mäeahelikuga, tähistasid piiri Böömimaa hertsogkonna (ülendatud 1198. aastal kuningriigiks) ja Määri maadega, mõlemat valdasid Tšehhia Přemysliidid. Idas nihutati piiri Ungari kuningriigiga (tänapäeva Slovakkiaga) järk-järgult Morava jõe ja Viini basseini tasandike suunas. Doonau paremkaldal tähistas Leitha jõe alamjooks keisririigi-Ungari piiri sajanditeks. Lõunas külgnes Austria Steiermargi maadega, mis olid hertsogkonnaks ülendatud 1180. aastal, ja koosnes siis ka alast Viini metsa taga, ümber hilisemate Wiener Neustadti ja Neunkircheni (endine Pitteni krahvkond) kuni Semmeringi ja Wechseli mäekurudeni.
Babenbergid
Uus Austria hertsog tõi oma residentsi Viini, hilisema Hofburgi lossi asukohta. Ta asutas ka Šoti kloostri kui Babenbergide erakiriku, kuhu toodi iiri munki. Austria maad õitsesid soodsa asukoha tõttu Doonaul, kui tähtsal kaubateel Kremsist ja Mauternist läbi Viini alla Ungarisse ja Bütsantsini. Lühikeseks ajaks said Babenbergid üheks kõige mõjukamaks valitsevaks perekonnaks Saksa-Rooma riigis, mis tipnes Leopold V Voorusliku (1177–1194) ja Leopold VI Hiilgava (1198–1230) valitsemisaegadega. Aastal 1186 sõlmisid nad Georgenbergi lepingu esimese ja viimase Otakarist hertsogi Otakar IV-ga ja pärast tema surma aastal 1192 omandasid külgnevad Steiermargi hertsogkonna maad lõunas, mida valitseti personaalunioonis aastani 1918. Nad laiendasid ka oma territooriumi vanadele Baieri maadele Ennsi jõest läänes, piki Trauni jõge tulevase Ülem-Austria pealinna Linzini.
Austria hertsog Leopold V ühines Kolmanda ristisõjaga ja Akko piiramisega 1191. aastal, kus tal tekkis äge tüli Inglise kuningas Richard I Lõvisüdamega, väidetavalt Leopoldi heisatud Austria lipu pärast. Oma teel koju läbi Austria Inglise kuningas rööviti ja vangistati Dürnsteini lossi, ja vabastati alles pärast tohutu lunaraha maksmist, mida hertsog kasutas Wiener Neustadti kindluse ehitamiseks Ungari piiri lähedal. Tema poeg Leopold VI, Austria ja Steiermargi maade ainuvalitseja 1198. aastast, abiellus Bütsantsi printsessi Theodora Angelinaga ja andis oma tütre Margarete naiseks keiser Friedrich II pojale Heinrich von Hohenstaufenile. Märkimisväärsed minnesingerid, nagu Reinmar von Hagenau ja Walther von der Vogelweide, olid regulaarsed külalised Viini õukonnas ja keskülemsaksa poeesia õitses, Nibelungide laul tekkis ilmselt Austria maadel.
Siiski sattus Leopoldi poeg hertsog Friedrich II Riiakas varsti pärast trooniletõusmist aastal 1230 ägedatesse konfliktidesse mitte ainult Austria aadliga, vaid ka Böömi kuninga Václav I-ga, Ungari kuninga András II-ga ja isegi keiser Friedrich II-ga väidetava osalemise pärast tema õemehe Heinrich von Hohenstaufeni mässus, mis tõi talle riigivande alla panemise ja tema Viinist väljasaatmise 1236. aastal. Kuigi ta hiljem leppis keisriga, kulmineerus piirikonflikt Ungariga mitmes relvakokkupõrkes 1242. aastast edasi, pärast seda kui Ungari kuningas Béla IV marssis Austria vastu ja vallutas tagasi okupeeritud maad. Friedrich tapeti 1246. aasta lahingus Leitha jõel, misläbi Babenbergide meesliin hääbus.
Kuningas Otakari õnn ja langus
pisi|Kuningas Otakari omand 1251–1276, kantuna tänapäeva Euroopa piiridele
Hääbumine viis interregnum 'ini, mitmekümneaastase perioodini, mille vältel vaieldi maa valitsejate staatuse üle. Vastavalt feodaalõigusele langesid vasalli päritavad läänid tagasi süseräänile, Saksa-Rooma keisrile. Siiski oli keiser Friedrich II oma valitsemise viimastel aastatel otsustavalt jõuetu võitluse tõttu paavst Innocentius IV-ga ning hõivatud gvelfide ja gibelliinide Itaalia sõdadega. Ta suri 1250. aastal ja tema poja, Saksamaa kuninga Konrad IV surmaga 1254. aastal lõppes Hohenstaufeni valitsejate liin, vaid kaheksa aastat pärast Babenbergi dünastia hääbumist. Kui järgnevate aastate Interregnumi ajal valiti mitu kandidaati Roomlaste kuningaks, ei suutnud keegi neist tegelikult kontrollida keisririiki, Austria ja Steiermark jäid vakantseks.
See oli ambitsioonikas Přemysliidist Böömimaa valitseja Otakar II, kuningas Václav I poeg, kes kasutas võimalust võtta üle hiljutise hertsog Friedrich Riiaka maade valitsemine. Viidates Privilegium Minusile kinnitas paavst Innocentius IV, vastupidi feodaalsele isaliinis pärimise printsiibile, pärimisõigust Friedrichi õele Margaretele, Heinrich von Hohenstaufeni lesele, ja tema õetütrele Gertrudile, kes abiellus Přemysliidist Määri markkrahvi Vladislaviga, Otakari vanema vennaga, kes suri aastal 1247. Pärast Gertrudi teise abikaasa, Badeni markkrahvi Hermann VI surma aastal 1250, tungis Otakar Austria maadele, mida tunnustas kohalik aadel. Oma nõudmiste põhjendamiseks abiellus ta aastal 1252 Margaretega (temast umbes 30 aastat vanem!). Kuigi vaidlustatud Ungari kuninga Béla IV poolt, kes viitas Gertrudi kolmandale abielule oma sugulase Roman Danilovitšiga, hõivates Steiermargi maad, Otakar võidutses, võites Ungari vägesid 1260. aasta Kressenbrunni lahingus. Böömimaa kuningana 1253. aastast, oli ta nüüd Böömimaa, Määrimaa, Austria ja Steiermargi maade ainuvalitseja – aimates ette varauusaegset Habsburgide monarhiat aastast 1526 alates.