cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Balti jaam
Linnalähedaste rongide reisijate ootepaviljon
pisi|Linnalähedaste rongide reisijate ootepaviljon (september 2016) 1965. aastal valmis avar, ülalt kaarakendega valgustatud linnalähedaste rongide reisijate paviljon. Saalis olid istekohad ja piletikassa boksid (20×20 meetrit). Aastatel 2001–2016 kasutati kahekorruseliseks ehitatud hoonet kogupindalaga 1254 m² müügisaalina. Esimesel korrusel asusid turg ja Olympic Casino ning teisel tööstuskaupade letid. Keldrikorrusel paiknesid külmkambrid, laod, mänguautomaadid ja WC-d.
2014. aasta juuni lõpul teatas ajakirjandus, et Balti jaama kõrvalhoone, kus paiknes ostukeskus, omandas Tartu suurettevõtjate Ülo ja Toomas Hage ettevõte Astri Kinnisvara OÜ, kes ostis aasta alguses ka Balti jaama turu ja veel kaks kõrvalkinnistut. Astri oli varem arendanud kaubanduskeskusi Tartus, Narvas ja Pärnus, millest tuntuim on Tartu Lõunakeskus. Uued omanikud väitsid, et neil pole hoonega kindlaid plaane. 2014. aasta septembris ostis ootepaviljoni OÜ RealWay.
2016. aastal otsustati maja täielikult renoveerida, kuna juurdeehitatud korrused mõjusid konstruktsioonile ohtlikult. Plaaniti maja taastada nii originaalilähedaselt kui võimalik: renoveerida esimese korruse fassaad nii, et perroonide poole tekivad seal kunagi olnud ajaloolised uksekohad, korrastada terrass ning taastada võimalikult suures mahus kaitse alla kuuluvad terratsopõrandad, mis olid seni olnud PVC- ja plaatkatte all peidus. Tööd loodeti lõpetada 2016. aasta hilissügiseks, kuid augustis polnud veel selge, mis hoones paiknema hakkab.
Paviljoni on korduvalt kasutatud näituste ja väljapanekute tarbeks.
Ootepaviljonis avati 20. mail 2020 Burger Kingi restoran ning samuti pood Tallink Ekspress.
Kujutav kunst
Jaamahoone keskruumi lage kaunistas enne Teist maailmasõda Peet Areni pannoo, kus kujutati kõiki liikumisvõimalusi alates jalakäijatest ja lõpetades rongiga. Einelaua seinal asus Roman Nymani maal "Aastaajad". Pannoo hävis ümberehituse käigus 1947. aastal. Laemaalingu kavandid asuvad nüüd Viinistu Kunstimuuseumis Jaan Manitski kollektsioonis. Aastatel 1947–1965 olid peahoone seintel Punaarmee tagasitulekut jms kujutavad suured maalid. 2008. aastal avas Raoul Kurvitz reisikeskuses pannoo "Rong". pisi|Silt jaamahoone seinal (2007) pisi|[[Elroni Stadler FLIRT-i tüüpi reisirongid Balti jaamas, 2019 ]] pisi|[[Edelaraudtee reisirong DR1B, 2010]]
Ooteplatvormid
pisi|AS Elektriraudtee rongid [[ER2 Balti jaamas, 2006]] pisi|Vaade Balti jaamale läänest, perroonide lõpust. Esiplaanil on [[2005. aastal ehitatud hotell Go Hotel Shnelli]] 2012. aastal lammutati Balti jaamas vanad perroonid kõrgusega 110 cm ja rajati nende asemel uued perroonid kõrgusega 55 cm.
Alates 1. novembrist 2021 hakkas Balti jaamas kehtima uus raudteede numeratsioon, kus esimene tee algab Go Hotel Shnelli juurest ning liigub sealt loogilises järjestuses edasi (vasakult paremale) kuni Balti jaama turuni, kus asub üheksas tee. Ühes uue teede numeratsiooniga valmis Balti jaamas ka kaks uut (teed nr 8 ja 9) turupoolset ooteplatvormi koos raudteeharudega.
Balti jaamas asub kaheksa madalat teedevahelist reisijate ooteplatvormi:
Varasemas teede numeratsioonis puudusid teine ja kolmas tee, järjestus oli: 1. platvorm teede nr 4 ja 5 vahel – 150 m, 2. platvorm teede nr 4 ja I vahel – 400 m, 3. platvorm teede nr I ja 6 vahel – 150 m, 4. platvorm teede nr 6 ja 7 vahel – 150 m, 5. platvorm teede nr 7 ja 8 vahel – 150 m, 6. platvorm teede nr 8 ja 9 vahel – 150 m.
Raudteeliiklus
pisi|Elektrirong [[Stadler FLIRT EMU Balti jaamas]] Balti jaam kuulub Tallinna raudteesõlme koosseisu. Alates 1. jaanuarist 2014 lõpetas Edelaraudtee AS tegevuse Eesti-sisestel rongiliinidel ning kõiki riigisiseseid rongiliine hakkas teenindama – nii elektri- kui ka diiselrongidega – Elron (endine Elektriraudtee AS).
Balti jaamast väljuvad nii Eesti-siseste kui ka rahvusvaheliste liinide rongid.
Idasuund
Päevas väljub Balti jaamast umbes 140 reisirongi.
Ajalugu
pisi|Algne Balti jaama vaksalihoone pisi|vasakul|Reisirong Balti jaamas, 1932 Balti jaam ehitati 1870. aastal valminud Balti raudtee (Paldiski–Tallinna–Peterburi rongiliini) peajaamaks. Jaam avati 24. oktoobril (uue kalendri järgi 5. novembril) 1870. Sinna suundus Paldiskist alanud rongiliin, mis jätkus Peterburi poole uue rongiliinina.
Balti raudtee Balti jaamast jätkusid raudteeliinid mööda tänapäevast Ahtri tänavat Tallinna sadamasse ja sadama piirkonda, kus olid haruteed: Elevaatori rajoonis: Clayhillsi harutee, Elevaatori (Baikovi) silla teedele, ETK harutee, Judeikini harutee, Kochi harutee, Külmutusmaja harutee, Maieri harutee, Maieri kanali harutee, Minkovi harutee, Nobeli harutee, Rosen ja Kо harutee, Rotermanni uus ja vana harutee. Kopli rajooni viisid: Balti puuvillavabriku harutee, Krulli harutee, Leesmenti harutee, Lignumi harutee, Lutheri harutee (Tallinna ja Ülemiste vahel), Rotermanni harutee. Tegutsesid ka Arsenaali harutee ja harutee Uue sadama depoo juurde (Erika umbtee)", Riigi Metsatööstuse harutee, Oit ja Mäe harutee, Kljas ja Josselsoni harutee, Tapamaja harutee . 1923. aastal alustati Tallinna–Pääsküla raudteelõigu elektrifitseerimist. Elektriraudtee avati liiklemiseks 21. septembril 1924.
1924. aasta 1. detsembri riigipöördekatse ajal ründas jaamahoonet paarikümnemeheline lööksalk, mida juhtis Jakob Vakker. Vallutamise käigus tapeti seal olnud politseinikud ja teedeminister Karl Kark. Balti jaama tagasivallutamises osalesid 10. rügemendi allohvitseride õppekomando mehed. Tagasivallutamise käigus hukkus tagasivallutamist juhtinud kolonelleitnant Hermann Rossländer.
1930. aastatel kolis kaubajaam Balti jaamast Koplisse. Vana lammutatud kaubajaama asemele ehitati reisivagunitele reservteed.
Rongiliiklus Tallinna–Nõmme liinil taastati 23. septembril 1944, mõni päev hiljem sõitsid rongid ka Keilani. Tallinna–Pääsküla elektriraudteeliini korrastamine lõppes 1946.
1945 taastati jaamahoone osaliselt.
1965. aastal valmis lähirongide reisijate ootepaviljon. 1967. aasta oktoobris avati täielikult rekonstrueeritud jaamahoone.
Nimed
Balti jaam on kandnud mitut nime: Tallinn-Balti vaksal, Balti peajaam, Balti vaksal, Tallinna jaam.
Balti jaama piirkond
pisi|Balti jaama haruteed, 2000 Balti jaamast on kujunenud Põhja-Tallinna linnaosa keskus, millest tulevikus peaks saama Tallinna ühistranspordi terminal.
Balti jaama piirkond (ligi 9,3 hektarit) hõlmab Toompuiestee, Tehnika, Rohu, Telliskivi, Kopli ja Suurtüki tänava ning Põhja puiestee ja Rannamäe tee vahelise ala. Piirkonnast põhja pool asub Kalamaja elamuala, loode ja lääne suunale jäävad Pelgulinn ja Kopli kaubajaam. Lõunas asub Kelmiküla. Kagu ja ida suunal paikneb roheline vöönd. Toompuiestee äärde jääb Toompark koos Snelli tiigiga. Rannamäe tee ääres on Tornide väljak ja Suurtüki tänava ääres Rannavärava mägi.
Maa-alal asuvad raudteeinfrastruktuuri rajatised. Suurim neist oli Balti Raudtee Peatehas (rajatud 1871), mis asus Balti jaama vastas. Tehases asus depoo 12 vedurile, laod ja töökojad Telliskivi tänaval. Suurem osa nendest ehitistest on lammutatud. Kopli tänava äärsetes hoonetes asub nüüd Balti jaama turg. Aastatel 1873–1874 rajati juurde töökoda ja kuuekohaline veduridepoo, kus nüüd asub vaguniremonditsehh.
Aadressil Tehnika 18 asub "raudteekool" – Tallinna Transpordikool.
Mälestusmärgid
pisi|Mälestustahvel kolonelleitnant [[Hermann Rossländerile ja teedeminister Karl Kargule]] pisi|Auruvedur [[L (auruvedur)|L-2317]] Peahoone seinal on mälestustahvel 1. detsembri riigipöördekatse käigus hukkunud kolonelleitnandile Hermann Rossländerile ja teedeministrile Karl Kargule.
Balti jaama vastas üle Toompuiestee asus 1974. aastal püstitatud monument 1. detsembri riigipöördekatses osalenuile. See monument viidi ära 1990. aastate algul. Aastatel 1888–1920 asus seal raudteelaste rajatud õigeusu kabel (Balti jaama kabel) ja 1940.–1950. aastatel Jossif Stalini kuju.
Õnnetused
1932. aastal sõitis joobes vedurijuhi süül umbteelt välja 32 täislaaditud kaubavagunit.
19. juunil 2008 sõitis Tallinna–Moskva reisirong rikkis pidurite tõttu jaamas perroonile.
Muud ühisveondusühendused
pisi|Harjumaa linnalähibussiliinide peatused
Annikvere (Haljala)
Annikvere on küla Lääne-Viru maakonnas Haljala vallas.
Balti jaam
Trollidest
pisi|Trolliliini lõpp-peatus [[Toompuiesteel]] Esimesi trolliliine kavandati Balti jaama juba 1940. aastate lõpul marsruutidel Pirita – südalinn – Balti jaam, Kopli – Balti jaam ja Balti jaam – Pirita – Merivälja. 1954 kavandati trolliliini Balti jaam – Stalini väljak. Ükski neist ei käivitunud.
Annikvere (Haljala)
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Vihula valda.
Balti jaam
Trollidest
Trolliliin nr 5 avati 25. augustil 1971 ja nr 7 10. detsembril 1980.
Erin Andrews
Erin Jill Andrews (sündinud 4. mai 1978 Lewistonis Maine'i osariigis) on Ameerika Ühendriikide spordiajakirjanik. Ta on ESPN-i spordireporter.
Balti jaam
Tulevik
Tulevikus rajatakse bussipeatuste alale maa-alune ühistransporditerminal, mis teenindaks nii linnaliini- ja linnalähibusse kui ka trolliliine.
619
619. aasta (DCXIX) oli Juliuse kalendri aasta, mis algas esmaspäeval.
Kyūshū
Kyūshū (jaapani 九州) on lõunapoolseim suurtest Jaapani saartest. Saare pindala on 36 782 km². Idas piirneb Filipiini merega, edelas Ida-Hiina merega, loodes Tsushima väinaga, põhjas Jaapani mere ja Shimonoseki väinaga, kirdes Jaapani Sisemere ja Bungo väinaga.
2018. aasta seisuga elas saarel 14,3 miljonit inimest.
Krki saar
Krki geograafilised koordinaadid on 45° 4' põhjalaiust ja 14° 36' idapikkust. Saare pindala on 405,78 km². Saare kõrgeim tipp Obzova on 568 meetrit kõrge.
Krkil elab 2001. aasta seisuga 17 860 inimest. Saare suurim asula on Krki linn, kus 2001. aastal elas 5491 inimest. Üle 1000 elaniku oli sel aastal veel kuues asulas: Omišalj, Malinska-Dubašnica, Punat, Dobrinj, Baška ja Vrbnik.
Krk oli asustatud juba 10. sajandil eKr.
Vanas Roomas nimetati saart Curictaks. Curicta lahes toimus Caesari ja Pompeiuse laevastike vahel merelahing.
Varakeskajal sai Krk horvaadi kultuuri keskuseks. Saarel asus klooster, kus loodi ja säilitati hulgaliselt glagoolitsas kirjutatud tekste. Nende hulka kuulub ka vanim säilinud serbohorvaadikeelne tekst. Saarel asus piiskop ja hulk aadlikke. 12. sajandil Krki valitsenud Frankopani suguvõsa sai nii Horvaatia kui Ungari ajaloos väga mõjukaks kuni 17. sajandi teise pooleni.
Hiliskeskajal kuulus Krk Veneetsiale kuni riigi kadumiseni 1797, mil Krk nagu ülejäänudki Dalmaatsia ühendati Austriaga. Pärast Jugoslaavia moodustamist sai Krk selle osaks. Krk oli ainus Jugoslaavia piirkond, kus domineeris itaalia keel. Pärast Teist maailmasõda enamus itaallasi lahkus.
Mandrilt saarele viib 1430 meetri pikkune Krki sild, mis valmis 1980.
Läheduse ja hea ühenduse tõttu Rijekaga asuvad Krkil Omišaljis Rijeka lennujaam ja Rijeka sadama juurde kuuluv naftatöötlemisettevõte.
Läheduse tõttu Põhja-Itaaliale, Austriale ja Sloveeniale on Krk nende maade elanike seas tähtis turismisihtpunkt. Palju turiste saabub ka Ungarist ja Rumeeniast.
Hvarasad
Hvarasad olid alates 11. sajandist enne kristust Etioopias Derrese linna lähistel elanud juudid. Hõimu avastasid 1983. aastal kaks Iisraeli antropoloogi.
Šamott
pisi|Skulptor [[Juta Eskel|Juta Eskeli šamottskulptuur "Tütarlaps kausiga" Tallinna Lembitu pargis]] pisi|Šamott Šamott (saksa keeles Schamotte) on tulekindel keraamiline mass, millele on tulekindluse suurendamiseks, kuivamisprotsessi kiirendamiseks ning deformatsiooni vähendamiseks lisatud peeneks jahvatud põletatud savi.
Šamott valmistatakse valdavalt eelpõletatud, kuid glasuurimata praaksavitoodete purustamisel soovitud suurusse. Parimat šamotti saadakse tulekindlatest savidest, mida on eelnevalt põletatud temperatuuril 1400 °C.
Šamott kasutatakse tulekindlate ehituskivide, suuremõõtmeliste skulptuuride ja õõnesnõude valmistamiseks.
Miastko
Miastko (saksa Rummelsburg, kašuubi Miastkò) on linn Poolas Pomorze vojevoodkonnas Bytówi maakonnas, Miastko valla halduskeskus. Miastko asub Bytówist umbes 37 km lääneedelas.
Asulat on esmamainitud 1478. aastal, linnaõigused sai 1617. aastal. Raudteeühenduse sai linn 1875. aastal. Kuni 1945. aastani oli linn Saksamaa koosseisus. Punaarmee hõivas linna 3. märtsil 1945, hävis 70% linnast. 1963. aastal alustas Miastkos tööd nahkkinnaste ja -rõivaste vabrik.
2012. aastal avati Miastkos monument poola rahvale.
Koroonapandeemia Itaalias
Koroonapandeemia Itaalias on osa 2019. aasta sügisel Hiinast Wuhanist alanud ja 2020. aasta märtsis pandeemiaks kasvanud ülemaailmsest koroonapandeemiast.
Algus
Esimesed nakatumisjuhtumid tuvastati kahel Hiina turistil Rooma Spallanzani nakkushaiguste instituudis 2020. aasta 30. jaanuaril. Nädal hiljem toodi Hiinast Wuhanist tagasi itaallane, kellest sai Itaalia kolmas nakatumisjuhtum. 21. veebruaril tuvastati Lombardias 16 inimese nakatumine ja päev hiljem tuvastati viirus veel 60 inimesel ja registreeriti ka esimesed surmajuhtumid. Märtsi alguseks oli viirus levinud kõigisse Itaalia maakondadesse.
Hilisemate uuringute käigus kogutud andmete põhjal levis viirus Põhja-Itaalia linnades aga juba detsembris.
I laine
31. jaanuaril peatas Itaalia valitsus lennuühenduse Hiinaga ning kuulutas välja eriolukorra. Veebruaris tuvastati 11 omavalitsust viiruse peamiste levikupiirkondadena ning need paigutati karantiini. 8. märtsil pani peaminister Giuseppe Conte karantiini kogu Lombardia ning laiendas järgmisel päeval karantiini üleriigiliseks.
2020. aasta 20. märtsiks oli Itaalia 42 861 aktiivse juhtumiga muutunud ülemaailmse pandeemia epitsentriks ning seal oli rohkem aktiivseid juhtumeid kui üheski teises riigis. Haigusesse oli nakatunud üle 53 000 inimese, kellest 4825 olid surnud ning 6072 paranenud. 19. märtsil sai Itaalia suurima pandeemias hukkunute arvuga riigiks. 25. märtsi seisuga oli 74 386-st kinnitatud haigusjuhtumist lõppenud surmaga 7503 ehk 10,09%. 28. märtsil ületas surmajuhtumite arv 10 tuhande piiri (10,84% nakatunuist). 28. aprillil ületas nakatunute koguarv 200 tuhande piiri.
6. mai seisuga oli Itaalias registreeritud kokku 29 684 surmajuhtumit, sama päeva seisuga oli Ühendkuningriigis registreeritud kokku 30 076 surmajuhtumit, millega Ühendkuningriik ületas Itaalias registreeritud juhtumite arvu ja tõusis Euroopas surmajuhtumite arvult esikohale.
II laine
14. oktoobril võetud 152 196 proovist osutus testimisel koroonaviiruse suhtes positiivseks 7322 proovi (13. oktoobril osutus positiivseks 5901 proovi ), mis oli suurim registreeritud nakatumiste arv päeva kohta pandeemia algusest alates; järgmisel päeval võetud 162 932 proovist osutus positiivseks 8804 (sh 2067 Lombardias, 1127 Campanias ja 1033 Emilia-Romagnas). 16. oktoobril avaldatud teate kohaselt osutus 150 377 võetud proovist koroonaviiruse suhtes positiivseks 10 010 proovi (sh 2419 Lombardias ja 1261 Campanias); 17. oktoobril lisandunud 10 925 positiivsest proovist oli 2664 võetud Lombardias ja 1410 Campanias. 21. oktoobril avaldatud teate kohaselt osutus eelnenud ööpäeva jooksul võetud 177 848 proovist viiruse suhtes positiivseks 15 199 proovi; järgmisel päeval osutus 170 392 võetud proovist positiivseks 16 079 proovi ja ülejärgmisel päeval võetud 182 032 proovist osutus viiruse suhtes positiivseks 19 143 proovi. 28. oktoobril avaldatud andmete kohaselt osutus 198 952 võetud proovist viiruse suhtes positiivseks 24 991 (ööpäevane nakatunute arvu kasv ületas tuhande piiri 8 maakonnas, sh Lombardias oli uusi nakatumisjuhtumeid 7558). 30. oktoobril avaldatud andmete kohaselt osutus 215 085 võetud proovist koroonaviiruse suhtes positiivseks 31 084 (ööpäevane nakatunute arvu kasv ületas kahe tuhande piiri 6 maakonnas, sh Lombardias oli uusi nakatumisjuhtumeid 8960). 5. novembril avaldatud andmete kohaselt osutus 219 884 võetud proovist koroonaviiruse suhtes positiivseks 34 505 (ööpäevane nakatunute arvu kasv ületas kolme tuhande piiri 4 maakonnas); järgmisel päeval avaldatud andmete kohaselt osutus 234 245 võetud proovist koroonaviiruse suhtes positiivseks 37 809 (ööpäevane nakatunute arvu kasv ületas üheksa tuhande piiri Lombardias ja nelja tuhande piiri 2 maakonnas). 7. novembril lisandus ööpäevaga 39 811 uut nakatunut, sh Lombardias 11 489. Ametlikult kinnitutud nakkusjuhtumite arv ületas 1 miljoni piiri 11. novembril.
16. jaanuaril 2021 ületas Itaalias vaktsineeritute arv esimese Euroopa riigina miljoni piiri.
2022. aasta 21. detsembril ületas nakatunute koguarv veerandsaja miljoni piiri, haiguse läbi oli selleks ajaks kaotanud elu enam kui 180 tuhat inimest. pisi|tühi|Reisijate kontroll [[Bologna Borgo Panigale lennujaamas]]
Okeanos
Okeanos (ladina keeles Oceanus) on titaan, Uranose ja Gaia poeg, Tethyse vend ja abikaasa, jõed ja okeaniidid olid nende lapsed.
Sveti Stefan
Sveti Stefan on 5 tärniga kuurortasula Montenegros Budva vallas Aadria mere rannikul. See on väike saar, mis on umbes 6 kilomeetrit Budvast kagu suunas. Kuurortasula on kaubanduslikult tuntud kui Aman Sveti Stefan ning see on osa saarest, kus asub Villa Miločer. Hotell on nüüd 5 tärniga rahvusvahelise Aman Resortsi kontserni frantsiis, see valmis 2009. aastal.
Sveti Stefan oli varem saar, kuid nüüd on see ühendatud mandriga kitsa tee abil. Kuurortasulas on kokku 50 tuba.
Geograafia
Saarel on 2-kilomeetrine rannikujoon Montenegro Aadria rannikujoonega. Saar paikneb Budva lõunaosas Pržno ja Sveti Stefani küla vahel. Sveti Stefani roosad liivarannad – Miločeri rand ja Queeni rand – on samuti osa rannikualast. Saare pindala on 12 400 m2.
Ajalugu
Esimest korda on Sveti Stefanit mainitud kui Paštrovići kogukonna pealinna. Paštrovići provints on iseseisev 12. sajandist. Paštrovići võttis vastu Veneetsia suveräänsust, kuna kardeti Türgi rünnakut. Nad säilitasid märkimisväärse autonoomia ega austanud Veneetsiat, vastutasuks alandas Paštrovići provints piraatide rünnakuid Veneetsia laevadele.
Stjepan Mitrov Ljubiša legendi jutustuse järgi oli linna kindlustus rahastatud pärast seda, kui Paštrovći röövis Türgi laevasid Jazi ees Barbossa Kotori piiramisel 1539. aastal. Linn oli maatasa tehtud lühikese aja jooksul Küprose sõjas. Veneetsia vabariik alustas ümber ehitamist 16. sajandil Sveti Stefani küla. Küla sai varjupaigaks Aadria mere piraatidele.
Kahekõnelus (3)
Kahekõnelus (3)
Sveti Stefan
Ajalugu
Esialgu oli saarel kindlusega 12 perekonda. 1800. aastatel oli küla saarel umbes 400 elanikku. Villa Miločer on ehitatud aastatel 1934–1936 suvemajana kuninganna Marija Karadordevicile (1900–1961). Villa oli renoveeritud kui osa Aman Sveti Stefani kuurordist, mis avati 2008.-2009. aastal. Villa on ümbritsetud 800 oliivipuuga ja selle pindala on üle 32 hektari.
Kahekõnelus (3)
Martin Buberi raamatu "Kahekõnelus" kolmanda osa "Kinnitus" kokkuvõte
Sveti Stefan
Ajalugu
Saare elanikkond langes 21. sajandi esimesel poolel, inimesed lahkusid, et minna sõtta või kolida välismaale. Neljasajast elanikust 19. sajandil oli 1945. aastaks alles ainult 20 inimest. Kommunistlik Jugoslaavia ametivõim muutis saare luksushotelliks ning pani allesjäänud elanikkonna elama maismaale, mistõttu sai saarest eksklusiivne kuurort. Kuurorti külastasid maailma tipptasemel eliidid.
Kahekõnelus (3)
KINNITUS
Sveti Stefan
Ajalugu
Saarel muudeti üks neljast kirikust (Praskvica klooster) kasiinoks kommunistidele. Paljud kuulsused külastasid kuurordikeskust, kaasa arvatud Orson Welles, Elizabeth Taylor, Sophia Loren, Marilyn Monroe, printsess Margaret, Carlo Ponti, Ingemar Stenmark ja Kirk Douglas. Inimesed kirjeldasid seda kui 1970. aastate Aadria mere mänguala mägisel poolsaarel, mis on vaevu mandriosaga ühendatud. See oli samuti ka hoone poliitilistele konverentsidele ning aeg-ajalt malesaali hoone, kus käisid tippklassi mängijad nagu Boris Spassky ja Bobby Fischer. Kuid Jugoslaavia lagunemine 1990. aastatel põhjustas kuurorthoone allakäigu.
Kahekõnelus (3)
Vestlus vastasega
Sveti Stefan
Ajalugu
Montenegro valitsus tegi ettepaneku taastada saare kunagine võlu. Valitsus allkirjastas lepingu Aman Resortsiga 2007. aastal ning renoveeritud kuurort sai valmis 2009. aastal. Aman Sveti Stefanil on 30-aastane rendileping. 13. juulil 2010 pidas Andrea Bocelli kontserdi kuurorthoones, et tähistada hotelli kuldset juubelit. 2014. aasta juulis abiellus tennisemeister Novak Djokovic Jelena Ristićiga Sveti Stefanis.
Kahekõnelus (3)
Loodan, et minu osutused loevad läbi kaht tüüpi lugejad. Amicus ['sõber], kes teab tegelikkusest, millele ma tahaksin näpuga näidata, nagu teeb seda Ristija Johannes Matthias Grünewaldil, ja hostis ['vaenlane'] ehk adversarius ['vastane'], kes seda tegelikkust eitab ja sellepärast astub minu vastu välja, sest ma osutan sellele kui tegelikkusele, seega viin eksitusse. Ta suhtub siin öeldavasse sama tõsiselt nagu mina, kes ma pärast pikka ootamist kirjutan seda, mis peab saama kirjutatud, – sama tõsiselt, kuid miinusmärgiga. Selleta, kes pole rohkem kui inimicus ['vaenlane'], kelleks pean ma aga igaüht, kes püüab viia küsimust ideoloogilisele pinnale ja sundida mind seal näitama oma vaadete tähendust, ajaksin ma heameelega läbi.
Amicus 'ele pole mul siin mõtet midagi rääkida. Ühise surelikkuse ja ühise tee kellalöögid kumisevad ühtmoodi tema ja minu kõrvus, just nagu viibiksime ühes ruumis ja tunneksime teineteist.
Sveti Stefan
Hooned
Aman Sveti Stefani kuurortasulas on 50 tuba. Kaheksast sviidist Villa Miločeris on kaks kuninganna Marija sviidid, mis moodustavad juurdeehitise. Peamine hoone söögikoht on The Piazza.
Kahekõnelus (3)
Mis aga puutub adversarius 'esse, siis ei piisa siin, kui ma ütlen, millele ma tema jaoks osutan – tema varjatud isiklikule elule, tema saladusele ja sellele, et minnes üle läve, mida ta hoolega väldib, avastab ta selle, mida ta eitab. Sellest ei piisa. Ma ei peaks hoiduma vastusest tema tõsisele vastuväitele, ma pean võtma seda sellisena, millisena ja mis ajendil see on esitatud, ja vastama.
Niisiis, adversarius istub minu vastas oma tavalisel avaldumiskujul, mis vastab aja vaimule, ning ütleb, pigem mulle tähelepanu pööramata kui minu poole pöördudes, tavalise ebaisiksusliku universaalse duelli toonis ja maneeris: "Kõiges selles ei võeta arvesse meie kaasaegse elu faktilist külge, ja üldse elutingimusi. Kõik see, millest te räägite, leiab aset mingis olematus maailmas, mitte sotsiaalses keskkonnas, milles me veedame oma päevad ja mis määrab meie reaalsuse, kui selle üldse miski määrab. Kaks inimest, kellest te räägite, istuvad ühel pingil, nähtavasti puhkuse ajal reisides; suure linna kontoris te ju ei saaks neid niimoodi istuma panna; seal ei saaks see püha akt aset leida. Seda katkendlikku vestlust peavad intellektuaalid mõni kuu enne vapustavaid sündmusi, fantaseerides viisidest, kuidas neid vaimse mõjutamise teel ära hoida. See võib pakkuda teatavat huvi inimestele, kellel puuduvad kindlad kohustused. Ent kas see tähendab, et kaubandusfirma töötaja peab end oma kolleegidele avama? Või et konveieri taga seisev tööline peab ootama vastust temaga toimuvalt? Või et tohutu suure tehnilise ettevõtte direktor peab dialoogis vastutustunnet üles näitama? Nõudes tähelepanu olukorrale, mis inimesel ette tuleb, te ignoreerite alalist olukorda, milles igaüks meist on, niivõrd kui ta osaleb ühiskonna elus. Ja kõikide üleskutsete juures konkreetsusele kujutab see endast vaid sõjaeelse Esimese maailmasõja eelse] individualismi parandatud väljaannet."
Mina aga, kes ma sügavalt teadvustan peaaegu täielikku võimatust ühiselt mõelda (isegi vastandlikelt positsioonidelt lähtudes), kui puudub ühine taju, vastan:
Kõigepealt, mu armastusväärne vastane, selleks et me räägiksime teineteisega, mitte teineteisega paralleelselt, palun ma teid arvesse võtta, et ma ei nõua mitte midagi. Selleks pole mul kutsumust ega isegi mitte õigust. Ma ainult püüan öelda, et miski on olemas, ja osutada selle omadustele; ma lihtsalt teatan. Ja kuidas üldse saaks nõuda kahekõnelust! Kahekõnelust ei tehta kellelegi ülesandeks, vastus ei ole kohustus, vaid võimalus.
Ja vastus on tõesti võimalik. Dialoogilisus ei ole intellektuaalsuse eelis nagu dialektilisus. Ta ei teki inimsuse tipul, ta ei alga kõtgemal, kui ta algab. Siin ei ole andekaid ja andetuid, on vaid need, kes on valmis sellele tundele alluma, ja need, kes sellele vastu seisavad. Ja see, kes seda homme tunda saab, ei märka seda täna üldse, ta ei tea isegi, et see temas on, et see on meis kõigis, ta avastab selle, ja kui avastab, siis imestab.
Te räägite mulle nendest, kellel on teatavad kohustused ning kes töötavad ettevõtetes. Just neid ma peangi silmas, neid, kes töötavad vabrikus, kaupluses, kontoris, kaevanduses, aurukatla juures, koostetsehhis, inimesi. Ma ei otsi teatud inimesi, ma ei otsi neid välja, ma võtan need, kes on siin, neid ma peangi silmas – neid, kes seisavad konveieri juures, jooksevad rattas, mida nende töö tingib. Kahekõnelus ei ole vaimse luksuse ja vaimse õitsengu ilming, see on loodu asi, – ja see ongi inimene, kellest ma räägin, inimene, kellest me räägime, loodu, triviaalne asendamatus.
Oma osutustes dialoogilisusele võtsin ma nii "puhtad", nii paradigmaatilised näited, nagu mälu mulle pakkus, et selgelt väljendada seda, mis on saanud nii kaugeks, nii unustatuks. Sellepärast kuuluvad minu jutustused valdkonda, mida te nimetate vaimseks, tegelikult aga on see õnnestunud, lõpule viidud näite valdkond. Aga tähtis pole mulle mitte see, mis on puhas. Mulle on tähtis see, mis on ähmane, pärsitav, aeglane, lootusetu mõttetus – mulle on tähtis läbimurre. Mulle on tähtis läbimurre, mitte täiuslikkus, ja mitte läbimurre, mis tuleneb meeleheitest, millel on hävitav ja mässav jõud; ei jutt ei ole suurest, katastroofilisest, ühekordsest läbimurdest (sellest tuleb mõnda aega vaikida, isegi omaenda südames), vaid väljumisest umbse petlikkuse, rahulolematuse seisundist, milles on inimene, kes minu näidetes on rahvamassist huupi haaratud, ja millest välja rabelda ta suudab, ja mõnikord rabelebki välja. Kuhu? Mitte millessegi ülevasse, kangelaslikku, pühasse, mitte absoluutsesse, vaid üksnes teatavasse argipäeva rangusse ja halastusse, kus ma puutun kokku just selle tegelikkusega, mille kohustuste sfääris ma viibin, puutun kokku vastastikuse pilguga, noogutusega – ühesõnaga nii, et ma tunnen end antuna sellele ja seda antuna mulle, ennast kõnelevana sellele ja seda kõnelevana mulle, – ja siis astub keset rutiini müra, mida ma nimetan oma tegelikkuseks, minu ette oma suuruses äkki tegev tegelikkus, elusolendite tegelikkus, mis neile on usaldatud, mille eest nad vastutavad. Mõtet ei leia me asjades, me ei pane seda nendesse, kuid ta võib tekkida meie ja nende vahel.
Ent kas see on kaheldamatult võõras ruum? Kas tõesti peab edaspidi kõikidel aegadel ettevõttes töötava inimese aeg olema jaotatud võõra maa, "töö" valla, ja kodumaa, "puhkuse" valla vahel? Kas tema elu – sest õhtu ja pühapäev ei saa vabaneda tööpäeva iseloomust, vaid kannavad vältimatult selle pitserit – peab olema jaotatud töö ettevõtmiseks ja puhkuse ettevõtmiseks, ilma mingi jäljeta vahetuolekust, reguleerimata ülejäägist – vabadusest? (Kusjuures vabadust, mida ma silmas pean, ei loo mingi uus ühiskonnakord.) Või ehk hakkab kõikide maharahustatavate rahulolematuste all juba liikuma miski tundmatu ja algselt sügav, mille jaoks ei ole veel kuskil leitud rahuldamise piiri, kuid mis saavutab sellise võimsuse, et dikteerib tehnilistele juhtidele, ettevõtjatele ja uurijatele: ratsionaliseerige, kuid humaniseerige endas see ratsionaliseeriv ratsionaalsus, et ta oma eesmärkide ja arvestuste sekka haaraks elus inimese, kes tunneb vajadust maailmaga vastamisi seista. Mu armastusväärne vastane, kas sügavuses on juba tärganud – impulsina viimase revolutsiooni suureks ettevalmistamiseks või selle sädemekesena – püüdlus ettevõtet dialogiseerida? Quantum satis sõnastuses tähendab see: töö sfääri selliseks korrastamiseks, et ettevõte oleks elu dialoogilisusest sedavõrd läbi immutatud, kui täidetavad ülesanded seda võimaldavad. Aga seda, mil määral nad seda võimaldavad, võib praegu vaevalt isegi oletada, – ajal, mil minu püstitatud küsimuse lahendamine on jäetud tegelikkuse suhtes pimedatele õigeaegsuse fanaatikutele ja maailma vältimatu traagilisuse ettekuulutajatele, kes on pimedad võimaluste suhtes.
Mõelge, millest annab tunnistust see, et tööline võib isegi oma suhet masinaga tajuda dialoogilisena, et trükitööline jutustab, kuidas ta ükskord masina undamises tabas "minu poole pööratud lõbusa ja tänuliku naeratuse, mis väljendas arusaamist, et mina aitasin kõrvaldada takistused, mis olid teda seganud, teda haavanud ja talle haiget teinud, ja nüüd ta saab kergelt liikuda." Kas teil ei tule seoses sellega meelde lugu Androklosest ja lõvist?
Eesti Kostabi-$elts
$elts asutati 31. mail 1989. See sai nime väliseesti kunstniku Mark Kalev Kostabi järgi.
Kahekõnelus (3)
Ent seal, kus inimene elutule esemele iseseisvust ja otsekui hinge andes toob ta oma soovi ja dialoogi valda, peab tal tekkima eelaimus dialoogist maailmaga, dialoogist maailmas toimuvaga, sellega, mis teda ümbritsevas asjade keskkonnas on talle lähedane. Või kas te tõesti mõtlete, et märgid ja nende tajud jäävad pidama ettevõtte lävele, kui ettevõttes leidub tõeliselt avatud hing? Te küsite naerdes: kas siis suure tehnilise ettevõtte juht saab üles näidata dialoogilist vastutust? Saab. Ta näitab seda üles siis, kui ta kujutleb ettevõtet, mida ta juhib, niipalju kui see on võimalik quantum satis, ette selle konkreetsuses: kui ta ei näe selles mitte nende mehaaniliste jõudude keskuste ja neid teenindavate organismide keskuste kogumit, mis tema jaoks diferentseeruvad ainult oma funktsioonide poolest, vaid kogumit inimestest, kellel on nägu, nimi ja elulugu, kes on seotud teatava tegevusega, mis väljendub keerulise mehhanismi toimingutes, kuid ei seisne nendes; kui ta distsiplineeritud fantaasia abil kujutab endale seesmiselt ette nende inimeste hulka, – keda ta muidugi ei saa tunda ja mäletada, – siis, kui keegi neist millegipärast tõesti satub kindla indiviidina tema vaatevälja või otsuste sfääri, ei taju ta teda numbrina, mis kannab inimese maski, vaid ilma igasuguse pingutuseta tajub teda isiksusena, kui ta, suuremalt jaolt sunnitult, kaudselt – mitmesuguste kommunikatsioonisüsteemide vahendusel (sõltuvalt ettevõtte mõõtmetest, iseloomust ja struktuurist), ja talle organisatsiooniliselt alluvates allüksustes – ka vahetult tajub neid inimesi isiksustena ja suhtub nendesse vastavalt. On enesestmõistetav, et algul kuulutavad mõlemad pooled, kapitalistid ja proletariaat, selle fantastilise tegevuse fantastiliseks ning tema praktika ettevõtte tööliste suhtes diletantismiks, kuid on sama enesestmõistetav, et ainult seni, kuni tema tehnilised saavutused teda nende silmis õigustavad (sellega ma ei taha muidugi öelda, et tehnilised saavutused tingimata saavutatakse: tõe ja edu vahel ei ole prestabiliseeritud harmooniat). Tõsi küll, siis järgneb midagi halvemat: teda hakatakse jäljendama pragmaatilistel motiividel, st kasutama tema "meetodeid" ilma tema veendumusteta ja tema tajuta, kuid see vaimuajaloo iidne demoonia (tuletage meelde maagia tungimist religiooni) võidetakse inimhingede eristamisvõimega. Aga tuleb loota, et samal ajal tuleb uus, elult õppiv põlvkond ja suhtub sellesse küsimusse tõsiselt nagu temagi.
Pole kahtlust, et inimese sõltuvus "tingimustest" meie ajal suureneb. Ei kasva mitte ainult objektiivsete sotsiaalsete tegurite absoluutne mass, vaid ka nende suhteline jõud. Indiviid, keda need tingivad, on igal minutil maailma konkreetsuse ees, mis tahab end talle pakkuda ja temalt vastust saada; olukorra poolt koormatuna satub ta uute olukordade ette. Ja kogu selle mitmekesisuse ja läbipõimituse kasvu juures on ta jäänud Aadamaks: temas küpseb ikka veel reaalselt otsus, kas ta hakkab järgima asjades ja sündmustes kõlavaid Jumala sõnu või ei hakka neile tähelepanu pöörama. Ja loodu pilk, mis on suunatud teisele loodule, võib mõnikord olla piisavaks vastuseks.
Eesti Kostabi-$elts
Kirjastustegevus
$elts on kirjastanud raamatuid, mille autorid ei ole kuulunud selle liikmeskonda. Eesti Kostabi-$elts on välja antud raamatute hulka kuuluvad:
Kahekõnelus (3)
Inimese sotsiaalne tingitus kasvab. Aga see kasv on ülesande küpsemine – mitte olemapidamises, vaid võimaluses ja vajaduses, püüdluses ja halastuses. Tuleb loobuda pantehnilisest janust või harjumusest iga olukorraga "toime tulla". Kõik, alates argipäeva triviaalsetest müsteeriumidest kuni hävitava saatuse suuruseni, tuleb allutada tõelise elu dialoogilisele võimule. Ent ülesanne muutub järjest keerukamaks, selle täitmine kohtab üha rohkem takistusi, ja selle lahendused muutuvad üha arvukamaks. Kogu ajastuomane korrastatud kaos ootab läbimurret, ja seal, kus inimene kuuleb ja vastab, toob ta seda läbimurret lähemale.
Anton Palvadre
Anton Palvadre (25. märts 1886 Sangaste vald, Korijärve küla – 16. jaanuar 1942 Sosva laager, Sverdlovski oblast) oli Eesti õigusteadlane ja riigitegelane.
Elukäik
Lõpetas 1906. aastal Riia Vaimuliku Seminari. Revolutsioonilise tegevuse pärast istus Palvadre 1909–1910 Riias vangis. 1911. aastal lõpetas ta Tartu Ülikooli õigusteaduskonna ja töötas seejärel advokaadina. I maailmasõjas teenis Vene ohvitserina rindel ning oli kolm aastat Saksa sõjavangis.
Palvadre oli aastail 1919–1923 Eesti Sotsiaaldemokraatliku Tööliste Partei üks liidreid ning 1919–1920 töö- ja hoolekandeminister. Ta oli I, II ja lühemat aega ka III Riigikogu liige.
Ta toimetas ajalehte Sotsiaaldemokraat ja tegutses Tuleviku toimetuses. 1923. aastal sai Palvadrest riigikohtunik ja 1938–1940 oli ta õiguskantsler. Osales 1938. aasta põhiseaduse koostamisel.
1940. aastal otsustas Elva linnavolikogu müüa Anton Palvadrele üle 10 000-ruutmeetrine hoonestatud aianduskrunt Tartu tänaval Verevi järve ääres, hinnaga 620 krooni.
Nõukogude võimuorganid arreteerisid Palvadre 14. juunil 1941 ning ta küüditati Venemaale, kus ta järgmisel aasta jaanuaris Sosva vangilaagris Sverdlovski oblastis suri. Pärast Palvadre surma tehti veel surmaotsus (!) 28. veebruaril 1942.
Isiklikku
Anton Palvadrel oli viis venda:
JK Tallinna Kalev
JK Tallinna Kalev (Jalgpalliklubi Tallinna Kalev) on Eesti jalgpalliklubi, mis tegutseb Tallinnas. Klubi asutati 1911. ja taasasutati 2002. aastal. Alates 2021. aastast mängib Tallinna Kalev Esiliigas, mis on Eesti tasemelt teine liiga. Kodumänge peab klubi Kadrioru staadionil (varem Kalevi Keskstaadionil).
Eesti meistriks tuli klubi aastatel 1923 ja 1930, Eesti NSV meistriks aastal 1955.
2006. aastal tuli Kalev Esiliigas kolmandaks (klubi esindusmeeskondade arvestuse teiseks) ning pääses play-offi, kus alistas Viljandi JK Tuleviku kahe mängu kokkuvõttes 6:0 (Kalev oleks algul 1:1 tänu võõrsil väravale edasi pääsenud, ent Tulevik kasutas mõlemal korral ebaseaduslikku mängijat – seetõttu 6:0 ) ning tõusid seega 2007. aastaks Meistriliigasse. 2009 lõpetati Meistriliiga viimase ehk 10. kohaga ning langeti taas Esiliigasse.
2011. aastal võitis Kalev Esiliiga ja tõusis automaatselt tagasi Meistriliigasse. 2012. aastal jäi Kalev Meistriliigas 9. kohale, kuid võitis üleminekumängudes Rakvere JK Tarvast ning jäädi püsima. 2014. aastal jäi Kalev Meistriliigas 10. kohale ja langes 2015 hooajaks Esiliigasse. 2017. aastal jäi Kalev Esiliigas 2. kohale ja tõusti 2018 hooajaks Meistriliigasse. Uuesti langeti Esiliigasse 2020. aastal.
Algus
Kui 24. mail 1901 asutati Tallinnas eestlaste jaoks paljutähenduslik Jalgrattasõitjate Selts Kalev, siis kümme aastat hiljem sündis jalgpallimeeskond Tallinna Kalev. Omariikluse algaastatel oli Kalev üks kahest Eesti jalgpalli lipulaevast VS Spordi meeskonna kõrval. Nüüdseks sada aastat erinevates variatsioonides jalgpallikaardil püsinud Tallinna Kalev on etendanud Eesti vutiloos olulist rolli nii klubina kui mitmete silmapaistvate koondislaste kasvatamisel.
1909. aasta kevadel moodustati Tallinnas jalgpalliselts Meteor, kuigi regulaarselt treenima hakati juba aasta varem. Meteori asutasid Tallinna koolinoored eesotsas Julius Reinansi ja Bernhard Abramsiga. Meeskonna mänguvormiks oli sinine särk ja valged püksid. Esimeseks treeneriks kutsuti Tallinnas elanud inglasest linakaupmees John Urchard. Viimane tellis Inglismaalt ka esimese komplekti jalgpallisärke. Meeskonnaga liitus ligi nelikümmend mängijat. Teiste seas sellised hilisemad tuntud spordimehed nagu Voldemar Luik, Otto Silber, Johannes Ellip, Artur Sälg, Johannes Villemson, Sergei Orlov, Rudolf Kuuskman, Ferdinand Raba jt. Meteor mängis 6. juunil 1909 Tallinnas Lasnamäel Valge majaka taga väljakul Eesti esimese ametliku kohtumise teise pealinna klubi Merkuriga ja võitis 4:2. Kuid kaks aastat hiljem Meteori meeskond lagunes. Nimelt 1911. aasta kevadel otsustasid peamiselt kergejõustikuga tegelenud Abrams, Villemson ja Kuuskman siduda end Kaleviga, kus olid sportimiseks paremad tingimused, ning keelitasid ka teisi endale järgnema. Nii läkski kogu Meteori meeskond täies elavjõus üle Kalevisse. Lisaks veel mõned uued koolinoored. See sündis 27. mail 1911. Mõnedel andmetel toimus üleminek siiski alles augustis. Kui esialgu oli Kalevi koduplatsiks Lasnamäel asunud Valge majaka väljak, siis 1913. aastal ehitas linnavalitsus Tiigiveskile avaliku jalgpalliväljaku. Samal kevadel moodustatud Eestimaa Spordiselts Kalev võttis ka jalgpallimehed oma tiiva alla.
Esimene meistritiitel
pisi|JK Tallinna Kalev 1920. aastatel 1920ndatel küttis Eesti kodujalgpallis kirgi intrigeeriv vastasseis Kalev vs. Sport. Kohalik derbi, millele stardipauk anti 9. mail 1920 peetud sõprusmänguga. Sealt alates kujunes nende meeskondade mõõduvõtmine spordisündmuseks, mis meelitas pea alati kohale täismaja. Kaks-kolm tuhat pealtvaatajat ei olnud nendel mängudel haruldus. Värsisepad riimisid kahe suure duelle sõnadega:
"Päevakorral Sport ja Kalev Ärevuses linn ja alev –
Kes on hoogsam, kes on parem
Nõuab selgitust kui varem
Olgugi et palju peetud
Lööminguid ja kihla veetud…"
Teine meistritiitel
Ka Tallinna Kalev tuli sõjaeelses Eestis veel kord meistriks. See skandaalseks kujunenud turniir leidis aset 1930. aastal. "Nõgise hooaja lõppakordiks olid skandaalsed esivõistlused," kirjutati spordipressis. Nelja tugevama klubi turniiril oli ilmselgelt tugevam Spordi meeskond, kuid ootamatult ei suudetud noorest Kalevi meeskonnast jagu saada. Tulemusega 0:0 lõppenud mäng tegi võimalikuks ka kogu järgnenud loo. Nii olid mõlemad meeskonnad enne viimast mängu punktide arvestuses ühel pulgal ning kõik jäi 5. oktoobril viimase mänguvooru otsustada. Sporti ootas ees mäng jalgpalliklubiga, Kalev pidi samal ajal mängima Narvas Võitlejaga. Siis sündiski endisel Narva sporditegelasel Aleksander Lugenberg-Mändverel, kes oli üks Kalevi juhte ja jalgpalliliidu juhatuse liikmeid, fantastiline idee Kalev taas troonile upitada. Selleks toodi Sport – TJK mäng pärastlõunaselt ajalt hommikusele. Võitleja meeskond sõidutati aga Tallinna, et kalevlased saaksid nendega siis vastavalt vajadusele skoori teha. Kui Sport võitis viimase mängu 3:0, siis Kalev vajas seejärel Meistrikstulekuks koguni kaheksaväravalist võitu, mis tegelikkust arvestades oli ebareaalne. Aga Võitleja, kes muidu oli pealinna meeskondade hirmuks, oli eesotsas väravavahi Viruverega sedakorda justkui halvatud. Poolajaks juhtisid kalevlased 7:0, millele teisel poolajal lisati veel neli. Kalev võitis 11:0 ja sellega koos tuli teist korda Eesti meistriks. Kohe pärast mängu küsiti Lugenbergi käest, kui palju Kalev maksis iga löödud värava eest. "Iga värava eest maksti 250 krooni." Vaevalt osati sel hetkel arvata, et lõõpimisel tõsi taga oli. Tegelik selgus saabus seitse aastat hiljem. 1937. aasta veebruaris toimunud Eesti Jalgpalliliidu esindajatekogul tegi Aleksander Mändvere teatavaks, et kui tema oli 1930. aastal Kalevi jalgpalliosakonna esimees, läinud Kalevile meistritiitli saamine maksma 1000 krooni. Ajaleht Uus Eesti märkis: "Nagu nüüd Mändvere avaldas, maksnud Kalev Võitlejale sõidukuludeks 500 krooni. Kuhu jäi teine 500 krooni, sellest Mändvere ei kõnelenud. Avaliku saladusena kõneldi aga sellestki, et teine viissada kuulus Narva meeskonna väravavahile Viruverele." Kui spordiselts Kalev tähistas 1931. aastal oma 30. tegevusaastat, kirjutati jalgpalli kohta: "Ühendagu jalgpallisport meie pere hüüdsõnaks: Mäng olgu aus. Ainult kindla moraaliga kasvatame omale järeletuleva põlve." Omariikluse päevil enam meistrikulda ei saadud, kuid esikolmikusse maanduti veel kolmel korral. 1939. aastal jõuti isegi karikafinaali, kus kaotati TJK-le 1:4. 1930ndate silmapaistvaim mängija oli Ralf Veidemann, kes kuulus mitmel hooajal kindlalt Eesti koondisse.
NSV Liidu aeg
pisi|Tallinna Kalev vs. [[Moskva Spartak (2:2) 1961. aastal]] Sõjajärgses Nõukogude okupeeritud Eestis omandas Tallinna Kalevi jalgpallimeeskond sootuks teise tähenduse. Nimelt mängis sellenimeline klubi tervelt 11 hooajal Eesti esindusmeeskonnana NSV Liidu meistrivõistlustel. Seda aastatel 1947–1954 ja 1960–1962. Viimati 1946. aasta kodustel meistrivõistlustel mänginud kalevlased olid kolmandad, kuid sealt edasi esindas Kalevit koduses liigas juba teine koosseis. Kui 1955. aastal omandas õiguse esindada Eesti NSV üleliidulises sarjas pealinna Dünamo, pääses Tallinna Kalevi esindusmeeskond lõpuks ka Eesti NSV meistrivõistlustele. Tasuks võideti esimene ja seni ka viimane sõjajärgne meistrikuld. Tasavägiselt kulgenud turniiril kindlustasid Tallinna Kalevi mehed, kelle seas üks põhitegija oli ka hilisem Eesti koondise peatreener Uno Piir, endale esikoha alles lisamänguga. Põhiturniiril koguti Tartu Dünamoga võrdselt 28 punkti. Seejuures nende viimast 0:0 lõppenud mängu vaatas 6000 pealtvaatajat. Lisamängu võitis Kalev 3:1.
pisi|vasakul|Tallinna Kalevi mängijad 1961. aastal Tähelepanuväärsed on Tallinna Kalevi ajaloos aastad 1960 ja 1961. Nimelt esindas Kalev neil kahel hooajal eesti jalgpalli NSV Liidu meistrivõistluste kõrgliigas. Võimalus selleks avanes siiski tänu üleliidulise jalgpalliföderatsiooni soovile laiendada vutigeograafiat ja kaasata turniirile kõik rahvusregioonid. Teiste seas said nii endale kõrgemas seltskonnas koha ka Baltimaad, sealhulgas Eesti NSV. Kodus otsustati, et Eesti NSV esindab 22 meeskonnaga liigas Kalev ja peatreeneri rolli asus Elmar Saar. Teda abistas Uno Piir. Sisuliselt vabariigi koondisena esinenud Kalev saavutas hooaja lõpuks 19. koha. Seljataha jäid Vilniuse Spartakas, Bakuu Neftyannik ja Chișinău Moldova. Teine hooaeg kõrgliigas lõppes aga viimase 22. kohaga ja langemisega esiliigasse. Ometi näitas Kalev mitmeid suurepäraseid mänge. Nii viigistati kodumurul 2:2 pronksi võitnud Moskva Spartaki ja 0:0 Moskva Dinamoga. Kusjuures Spartaki vastu juhiti veel 69. minutil 2:0. Toonases meeskonnas andsid tooni sellised tuntud nimed nagu Ants Veldermann, Mati Gilden, Benno Tael, Erich ja Karl Kollo, Raul Nell jt.
Taasloomine
Eesti jalgpallikaardile tuli Tallinna Kalev jalgpalliklubina tagasi 2002. aastal, mil 1. septembril asutati iseseisev klubi. Asutajateks olid Rein-Vello Ojavere, Mati Liim, Kaido Mägi ja Raimo Nõu, juhatusse valiti Ojavere, Mägi ja Nõu.
Järgmisel aastal võideti juba esikoht III liiga põhja tsoonis ja 2004. aastal II liigas. 2005. aastal mängiti I liigas ja saavutati hooaja lõpuks 4. koht. Veel aasta ja liigas jõuti esikolmikusse ning üleminekumängudega tagati endale 2007. aastaks koht meistriliigas. Tallinna Kalevi tagasituleku hooaeg suures seltskonnas, kus viimati oli omariikluse päevil oldud 1940. aasta kevadel, lõppes 6. kohaga. Kuulsusrikka klubi president oli siis Rein-Vello Ojavere ja meeskonna peatreener Aavo Sarap.
2009. aasta suvel lõpetas klubi Sarapiga töölepingu, peatreeneri ülesandeid asus hooaja lõpuni täitma Daniel Meijel. 2010. aasta jaanuaris tõi klubi president Nõu klubi uueks peatreeneriks Sergei Ratnikovi.
2011. aasta hooajal võitis Tallinna Kalev Esiliiga ning teenis sellega pääsme Meistriliigasse. Klubi jaoks oli aasta oluline ka sel põhjusel, et 27. mail möödus klubi esmasest asutamisest 100 aastat ning Eesti Spordiseltsi Kalev käest võeti rendile Kalevi Keskstaadion, mis võimaldas klubil oluliselt paremini oma igapäevast tööd korraldada.
27. mail tähistati klubi 100. aastapäeva suure mänguga, mille eel andis klubi president Raimo Nõu Eesti Jalgpalli Liidu presidendile Aivar Pohlakule ja klubi taasasutamises olulise panuse andnud Kaido Mägile üle klubi kuldmärgid ning mitmele sponsorile ja abilisele hõbemärgid. Kaitseväe Orkestri sissemarsiga alanud mängu võitis 670 pealtvaataja ees Kalev tänu Rimo Hundi viimase minuti väravale 1:0. Mängule järgnes kontsert, kus esinesid ansamblid Traffic ning Tanel Padar & The Sun.
2013. aastal asus Kalevi peatreeneriks varem Eesti Jalgpalli Liidus noortekoondiste peatreener olnud Frank Bernhardt ning klubi seadis eesmärgiks poolprofessionaalseks muutumise. Ent klubi tabas suvel kihlveoskandaal, kui mängijad Elvis Liivamägi ja Sander Karu püüdsid manipuleerida Levadia – Kalev mängu tulemust. Klubi lõpetas hooaja 8. kohaga ning Frank Bernhardtiga lepingut ei pikendatud.
2014. aastaks alustati ettevalmistust Tarmo Rüütli käe all, kes aga siirdus hooaja alguses Kasahstani. Rüütli asemele asus Sergei Zamogilnõi, kuid klubi jaoks oli see Meistriliiga ajaloo halvim hooaeg: 3 võidu ja 3 viigi kõvale saadi 30 kaotust, väravate vahe oli koguni 21:146.
2017. aastal sai klubi presidendiks Eesti jalgpallikoondise kapten Ragnar Klavan. Samal aastal lahkus peatreeneri kohalt Marko Pärnpuu, kelle asemele nimetati endine Tallinna FC Flora tüür Argo Arbeiter.
2019. aastal Kalevi peatreeneriks sai tuntud Eesti jalgpallur Aleksandr Dmitrijev ja temaga Kalev saavutas 8. koha Premium Liigas.
2020.aasta hakkas meeskond Liivo Leetma käe all. Kuid tema juhtimisel sai Kalev ainult 9 punkti ja 19.voorust Leetma asemele asus endine Narva Transi ja Kuressaare peatreener Dmitrijs Kalašņikovs, kes sai ülejäänud 11 vooru jooksul saavutada 11 punkti, kuid see ei aidanud Kalevil jätkata Premium Liigas ning klubi lõpetas hooaja viimasel, kümnendal kohal.
Staadion
JK Tallinna Kalev koduväljakuks on Kalevi Keskstaadion (Staadioni 8), mis mahutab ligikaudu 12 000 pealtvaatajat.
Kunagi kandis see nime Komsomoli staadion ning seal on läbi aegade peetud mitmeid väga suuri rahvusvahelisi spordivõistlusi. Teiste ürituste seas peeti seal 1956. aasta 6. juunil Tallinna Dünamo ja Stockholmi Sture vahel jalgpallimatš, mida jälgis koguni 20 000 pealtvaatajat.
2001. aastal renoveeriti enam kui 6 miljoni krooni eest staadioni kergejõustikukate ning 2003. aastal remonditi ligi 2 miljoni eest staadioni olmehoone. 2005. aastal paigutati harjutusväljakule III põlvkonna kunstmurukate.
2013. aastal paigaldati harjutusväljakule uus kunstmuru.
Seoses Kalevi Kunstmurustaadioni kehva seisuga kolis JK Tallinna Kalev 2020 hooajaks Kadrioru Staadionile.
Mängijad
pisi|JK Tallinna Kalevi esindusmeeskond 2018. aastal
Praegune meeskond
Seisuga 2021
Naiskonnad
JK Tallinna Kalev (N)