The_Methods_of_Ethics
§ 4
Mis on need erinevad meetodid ja mis on need erinevad praktilised printsiibid, mida inimkond on esmapilgul valmis viimsena omaks võtma? Siin tuleb kõrvale jätta hüpoteetilised imperatiivid, mis käivad ainult nende kohta, kellel on teatud kindel eesmärk. Nende hulka on usutav arvata ka "kohused iseenda ees", sest need eeldavad, et iseenda õnne peetakse viimseks eesmärgiks. Selline käsitlus ei tundu aga ammendav. Me ei vaata kõik ükskõikselt inimest, kes keeldub õigetest vahenditest õnne saavutamiseks ainult sellepärast, et ta ei hooli õnnest. Enamik inimesi peaks seda teatud halvakspanuga ebamõistuspäraseks, nõustudes Joseph Butleri väitega, et "huvi, omaenda õnn, on ilmne kohustus". Nad leiaksid, et inimene peaks oma õnnest hoolima, ja see "peaks" ei ole enam suhteline: õnn tundub nüüd viimse eesmärgina, mille poole püüdlemine tundub olevat mõistuse poolt "kategooriliselt" ette kirjutatud, vähemalt piirides, mille teise kohused seavad. Ja isegi paljud ortodokssed moralistid leiavad, et kogu moraal põhineb viimselt "mõistlikul enesearmastusel" (Joseph Butler), st moraalireeglid on igale indiviidile viimselt siduvad ainult niivõrd, kui nende järgimine on üldiselt tema huvides. Tavaline moraaliarvamus aga peab prudentsiaalse ettevaatlikkuse kohust või voorust aga ainult osaks kohusest või voorusest üldse: on ka teisi alusreegleid, mida ta peab siduvateks eranditeta ja olenemata tagajärgedest, nagu näiteks õiglus, hea usk ja ausus. Tavapärase intuitsioonil põhinev eetika järgi on need filosoofilisel järelemõtlemisel põhinevad selged reeglid ja vooruslik tegutsemine on nende kõrvalekaldumatu järgimine. Paljud utilitaristid aga väidavad, et kõik käitumisreeglid, mida inimesed üksteisele moraalireeglitena ette kirjutavad, kirjutatakse tegelikult (osalt ebateadlikult) ette vahendina inimkonna (või tundlike olendite kogumi) üldise õnne heaks. Ja veel suurem osa utilitariste usub, et need reeglid kehtivad ainult niivõrd, kui nende järgimine aitab kaasa üldisele õnnele. Kui nüüd kohust võtta eesmärgiks üldine õnn peetakse kõiki teisi kohuseid rakendustena hõlmavaks, siis tundub, et oleme jälle jõudnud selleni, et õnne kui viimset eesmärki kirjutatakse kategooriliselt ette, ainult et see on nüüd üldine õnn. Seda peab Sidgwick utilitaristlikuks printsiibiks. Samas ei pea õige käitumise uurimisel tingimata eeldama, eesmärki määrab või kirjutab ette mõistus; tuleb lihtsalt eeldada, et praktilistes arutlustes võetakse seda viimse eesmärgina. Sest kui keegi peab mingit eesmärki viimseks, siis ta võtab implitsiitselt oma eetikameetodiks mis tahes arutluskäigu, mis võimaldab määrata eesmärgile kõige paremini kaasaaitavad teod. Et aga igale erinevusele eesmärgis vastavad mingid erinevused, siis oleks väga suur ja keeruline töö luua mõistuspärane meetod iga tegelikult viimsena võetava eesmärgi ("juhtiva kire") puhuks. Kui aga piirduda eesmärkidega, mida terve mõistus paistab pidavat mõistuspärasteks viimseteks eesmärkideks, tundub ülesanne jõukohane, sest paljud eesmärgid jäävad välja. Näiteks ohverdavad paljud oma tervise, vara ja õnne kuulsusele, aga keegi pole järele mõeldes väitnud, et kuulsuse poole on mõistlik püüelda selle enda pärast. Kuulsus on püüdlemisväärne kas 1) kas õnne pärast, mida see asjaosalisele toob, 2) tema moraalse või intellektuaalse suurepärasuse märgina või 3) sellepärast, et see annab tunnistust sellest, et ta on ühiskonnale olulist kasu toonud ning ergutab teda ja teisi edaspidigi nõnda tegutsema; ja kasu mõiste tooks meid jälle õnne või inimloomuse suurepärasuse juurde, sest kasu toomine seisneb kas õnnelikumaks tegemises või targemaks ja vooruslikumaks tegemises. Kas peale nende on veel teisi eesmärke, seda tuleb veel uurida, aga esmapilgul võib vast öelda, et ainult õnnel ja inimloomuse täiuslikkusel ehk suurepärasusel on tugeva ja laialdase toetusega pretensioon olla mõistuspärane viimne eesmärk (suurepärasus ei tähenda siin eeskätt teistest parem olemist, vaid inimlikku täiuslikkuse ideaaltüübi osalist realiseerimist või sellele lähenemist). Õnne eesmärk viib esmapilgul kahele eri meetodile: seda püütakse saavutada üleüldiselt või ainult endale. Kuigi sageli edendab omaenda õnne kõige paremini vaevanägemine ja loobumine teiste pärast, tundub meie tavaline eneseohverdamise mõiste eeldavat, et üldisele õnnele kõige rohkem kaasaaitavad teod ei kaldu alati kaasa aitavat asjaosalise suurimale õnnele, vähemalt mitte selles maailmas. Ühed leiavad, et kohane eesmärk on iseenda suurim õnn praegusest hetkest kuni surmatunnini, teiste meelest ei saa mõistus eelistada ühe õnne teisele omale, vähemalt kui mõlemad seda ühtviisi väärivad ja on sellele vastuvõtlikud, nii et poliitikas ja moraalis on õige ja väära tõeline standard üldine õnn. Utilitaristid Jeremy Benthamist saadik on võtnud ülimaks kord ühe, kord teise printsiibi. Võib muidugi võtta ka vahepealse eesmärgi – inimkonna mingi osa õnne, kuid iga niisugune piirang tundub suvaline, ja vähesed peaksid seda mõistlikuks iseenesest, võib-olla ainult jõukohase viisina püüelda üldise õnne või iseenda õnne poole.