cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ületava mõistmise südasuutra
Suutral on pikem ja lühem versioon. Mõlemad on loodud umbes 4. sajandi lõpul. Ilmselt tekkis pikem versioon varem, sest seal on edasi antud ka traditsiooniline suutravorm. Teise seisukoha järgi on lühike Südasuutra loodud hoopis Hiinas ja hiljem sanskriti keelde tõlgitud. Pikem versioon on au sees Tiibetis ja lühem Kaug-Ida maades.
Sisu
Südasuutra esitab ületava mõistmise õpetuse tuuma ehk südame, milleks on kõikide seadmuste tühjus. Sellega on Südasuutra vaadeldav budismi tühjuse kontseptsiooni omamoodi sissejuhatusena või ka kokkuvõttena.
Tekstinäide
"Kuju on tühjus, tühjus ongi kuju; tühjus pole kujust eraldi, kuju pole tühjusest eraldi. Mis on kuju, see on tühjus; mis on tühjus, see on kuju. Nõnda on ka tunne, mõte, kujutlused ja teadvus tühjus. Nõnda, Shariputra, on kõik dharmad märgistatud tühjusega: nad ei teki ja nad ei hävi; nad ei ole määrdunud ja nad ei ole määrdumisest vabad; nad ei ole puudulikud ja nad ei ole täiuslikud."
Jodokus Hoenstein
Jodokus Hoenstein (ka Jodocus Hogenstein; surnud 17. jaanuaril 1471) oli Saare-Lääne piiskop 1458–1471.
Hoenstein oli pärit Gdańskist (Danzig). Ta asus 1435 õppima Rostocki ülikoolis, sai 1438 baccalaureus artiumi kraadi, siirdus 1441 Leipzigi ülikooli, kus sai 1442 magistriks. 30. märtsil 1445 on teda mainitud Lepzigi Maarja kolleegiumis. 1448 sai ta Saksa ordu ülemprokuraatoriks. Teda mainiti 1458 kui Adige (Etsch) komtuuri Bolzanos.
Tegevus ülemprokuraatorina
Hoensteini on mainitud Saksa ordu ülemprokuraatorina 8. jaanuaril 1448. Ta määrati 1456 Saksa ordu poolt akrediteeritud saadikuks Roomas. Hoensteini teener oli Kaspar Berg.
Hoenstein teatas 12. aprillil 1452, et ta oli kardinal Domenico Capranica ja Nicolaus V meelsust mõjutanud ordu suhtes.
Kató Lomb
Kató Lomb (8. veebruar 1909 Pécs – 9. juuni 2003 Budapest) oli ungari polüglott, tõlk ja tõlkija. Ta oli üks maailma esimesi sünkroontõlke.
Jodokus Hoenstein
Tegevus ülemprokuraatorina
6. augustil 1453 palus Liivi ordu maameister paavsti kuulata Hoenstein ära Liivimaad puudutavates küsimustes.
Kató Lomb
Eesti keeles on ilmunud tema raamat "Kuidas ma keeli õpin ehk kuutteist keelt oskava tõlgi märkmed" (originaalis "Így tanulok nyelveket. Egy tizenhat nyelvű tolmács feljegyzései", ungari keelest tõlkinud Sander Liivak; Tallinn: Verb, 2016).
Jodokus Hoenstein
Ordu suhted Liivimaa naabritega
1448 andis Saksa ordu kõrgmeister Konrad von Erlichshausen Hoensteinile juhiseid Novgorodiga peetava sõja asjus ordule vajaliku toetuse otsimiseks.
Kõrgmeister Ludwig von Erlichshausen teatas 13. detsembril 1451 talle, et kõrgmeister ei saa osaleda Roomas Friedrich III kroonimisel keisriks, kuna Pihkvaga ähvardas puhkeda sõda.
Hoensteini on mainitud 1. septembril 1454 Nicolaus V teates Poola kuningale Kazimierz IV.
Hoenstein teatas 30. aprillil 1455 Preisimaa seisuste suhetest orduga.
Hoenstein teatas 1455, et Poola kuninga saadik oli Saksa ordut Roomas laimanud.
Tüli Riia peapiiskopiga
Saksa ordu kõrgmeister Erlichshausen andis Hoensteinile 13. veebruaril 1448 juhiseid, kuidas saada Saksa ordule Roomas toetust tülis Riia peapiiskopiga ja nõudis talt, et ordu peaks jääma Riia isandaks.
Privileegide saamine
Hoenstein pidi 1448 saavutama Saksa ordu alamate vabastamise feemikohtu jurisdiktsiooni alt.
Veebruaris 1450 andis Saksa ordu asehaldur Heinrich Soler von Richtenberg Hoensteinile juhiseid, kuidas paavstile selgitada väljakuulutatud juubeliaasta puhul ordu poolt määratletud kitsendusi, kuna Liivimaalt siirdusid paljud ordu alamad Rooma palverännakule.
Praost Birgeri saabumisest Liivimaale
Hoenstein teatas 12. juunil 1453 kõrgmeistrile, et Saksa ordu vastu vaenulik Uppsala praost Birger soovis reisida Liivimaale.
Osalus Riia peapiiskopi ametisse määramises
Saksa ordu kõrgmeister Konrad von Erlichshausen palus 16. aprillil 1448 Roomas olevat korrektorit toetada Hoensteini, kes pidi propageerima Roomas Silvester Stodewescheri määramise kasuks Riia peapiiskopiks. Stodewescheri määramisele toetuse saamiseks saadeti Liivimaalt Hoensteinile 4000 tukatit.
Hoenstein saatis 30. juulil 1448 vastused Riia asjus, mille peale 2. augustil teatas Erlichshausen, et paavstile tuleks soovitada Riia peapiiskopiks määrata ordule meelepärast isikut, juhul kui paavst keeldub Stodewescherit ametisse määramast.
Kõrgmeister saatis Riia asjus 26. jaanuaril 1449 Rooma saadikuks toomhärra Johannes Scheffscheni. 11. mail 1449 tundis kõrgmeister muret Saksa ordu ordurüü kandmise pärast Riia peapiiskopkonna ametnikel. Hoenstein saatis 29. augustil 1449 Stodewescherile arve tema määramisega seotud kulude kohta ja 31. oktoobril 1450 uue teate raha asjus. Hoenstein määrati 5. novembril 1451 Roomas Saksa ordu volinikuks vaidluses Saksa ordu ordurüü kandmisest Riia piiskopkonna ametnikel.
Osalus Saare-Lääne piiskopkonna tüli lahendamisel
Kõrgmeister Konrad von Erlichshausen teatas Hoensteinile 20. detsembril 1448 Saare-Lääne piiskopkonna asjus, et see ei ohustaks Riiaga seonduvat probleemi. Hoenstein pidi soovitama paavstil saata kirju Rootsi kuningale, Brandenburgi markkrahvidele ja Braunschweigi hertsogile.
Kõrgmeister tegi talle 14. juunil 1449 Kuressaare rahulepingu osas korralduse, et saada lepingule paavstilt tunnustust ja alates 10. augustist otsiti paavstilt toetust Kuressaare lepingule.
Tüli Tallinnaga
Hoenstein teatas Saksa ordu kõrgmeistrile 21. novembril 1450 Tallinna kodaniku Schere asjus, kelle väidete vastu asus Hoenstein 8. märtsil 1451 tegutsema. Kõrgmeister saatis 5. augustil 1451 Hoensteinile Scherele adresseeritud Tallinna piiskopi kirja koopia, nõudes Hoensteinilt Schere asja ajamist Roomas.
Osalus Kuramaa piiskopi ametissemääramisel
Hoenstein sai 1453 kõrgmeister Ludwig von Erlichshausenilt korralduse toetada Kuramaa piiskopi järglasena Augustin Tiergarti, millest Hoenstein oli enne 18. märtsi 1453 paavsti teavitanud, muretsedes ka, et Roomast Liivimaale tagasiteel olnud, kuid Bentheimi krahvkonnas surnud Hans Steinchemi omanduses olnud dokumendid ei satuks võõrastesse kätesse. 12. juunil 1453 teatas Hoenstein kõrgmeistrile, et Kuramaa piiskopi järglase määramise asjus tahab ta toetada Tiergarti.
Kõrgmeister saatis 5. oktoobril 1453 Hoensteinile ürikuid, milles tõestati ordu õigust hallata Kuramaa piiskopkonda.
Osalus Tallinna piiskopi ametissemääramisel
Aprillis 1456 nõudis Saksa ordu kõrgmeister Ludwig von Erlichshausen Hoensteinilt Tallinna piiskopi määramise osas propageerimist Paul Einwaldi kasuks, kuna piiskop Heinrich Uxküll oli surnud. 24. mail 1454 palus kõrgmeister paavstil määrata Tallinna piiskopiks Hoensteini, juhul kui paavst ei toeta Einwaldit. Hoenstein teatas 13. juulil 1456, et Calixtus III tegeles Tallinna küsimusega.
Rahaküsimused
Hoenstein andis ordu asjade ajamisel pidevalt aru rahaküsimustes, kuna raha maksmise tõttu tekkis aeg-ajalt probleeme. 14. juunil 1452 andis Hoenstein Saksa ordu kõrgmeistrile ülevaate oma sissetulekutest ja väljaminekutest viimase poolteise aasta jooksul ja kinnitas, et kui talle raha juurde ei saadeta, olevat ta sunnitud Roomast pöörduma tagasi Liivimaale.
Määramine piiskopiks
Kuramaa piiskop Paul Einwald teatas Hoensteinile aprillis 1458 Saare-Lääne piiskopkonna vakantse ametikoha asjus. Saare-Lääne piiskopkonnas puhkes tüli Johannes Vatelkannega, kes valiti 24. märtsil 1458 kapiitli poolt Saare-Lääne piiskopiks. Tekkinud tüli asus lahendama kardinal Guillaume d'Estouteville.
Calixtus III määras piiskopina esitlenud Hoensteini 24. juulil 1458 Saare-Lääne piiskopiks, tema otsuse kinnitas Pius II 31. detsembril 1458. Hoenstein palus 24. septembril 1458 Liivi ordult abi ametikoha omandamiseks.
Novembris 1458 teavitas Taani kuningas Christian I kardinalide kolleegiumit Saare-Lääne piiskopkonnas toimuvast, kuid Pius II kinnitas talle 23. detsembril 1458, et Hoensteini määramine oli õiguspärane, Vatelkanne oma aga mitte.
Hoensteini teatel oli Saksa ordu asehaldur talle 19. juuliks 1459 maksnud välja 180 ungari kuldnat. 31. detsembril 1459 soovitas Pius II Hoensteinil vabastada Vatelkanne järgijad ekskommunikatsioonist, kui nad oma nõudlusest loobuvad. Pius II tunnustas teda taas 23. augustil 1460.
Hoensteini oli 1460 teel Mantovast Liivimaale vangistatud Ravensteinis. 7. septembril 1461 teatas Liivi ordu maameister Taani kuningale, et Hoenstein on õigusjärgne piiskop. 1461 otsustasid Liivimaa maaisandad Pärnu maapäeval, et Hoensteini tuleb Saare-Lääne piiskopkonna omandamisel aidata.
Hoensteini ja Vatelkanne vahel saavutati kokkulepe 6. veebruaril 1463 ja Paulus II langetas 21. aprillil 1463 otsuse Saare-Lääne piiskopkonna kohta, milles kinnitas Hoensteini ja Vatelkanne vahel sõlmitud kokkuleppe ja mille alusel loovutas Hoenstein Vatelkannele aastarendi.
Hoenstein pakkus 4. veebruaril 1465 Vatelkannele õigust pantida Saare-Lääne piiskopkonda. 1467 sõlmitud leppe järgi sai Hoenstein 732 Reini kuldnat aastarenti, 7200 Riia marka kompensatsiooniks 9 aasta eest ja 11 000 Riia marka annaatidena.
Diplomaatiline tegevus
1463 sügisel siirdus Hoenstein Rooma. 22. juunil 1464 oli ta Saksa ordu kõrgmeistri saadikuna Chełmnos. Juulis 1464 osales ta Toruńis Saksa ordu ja Poola vahel peetud rahuläbirääkimistel. Hoenstein viibis 24. augustil 1465 Roomas.
Laurencz Blumenaw teatas 18. mail 1468 kõrgmeistrile, et ta oli Hoensteinilt teada saanud, et Paulus II tegi Wrocławi piiskopile ülesandeks kaotada Preisimaal interdikt.
Muud otsused
Gdański raad teatas 11. jaanuaril 1469 Hoensteinile Haapsalu toomhärra Anthonius Kreugilli testamendi asjus.
Hoenstein andis 4. juunil 1469 Kuressaares Marquard Grivelile isikuvabaduse. Ta andis 24. novembril 1469 Haapsalus toomhärrade palvel korralduse piiskop Hermann I poolt välja antud Haapsalu linna asutamisüriku kohta.
Surm
Hoenstein suri 17. jaanuaril 1471 Haapsalus.
Mississippi (täpsustus)
Mississippi all võidakse mõista järgmist:
Vabariigi Valitsus eksiilis
Vabariigi Valitsus eksiilis eksisteeris 1944–1992. Vabariigi Valitsuse eksiilis eesmärk oli hoida Eesti Vabariigi järjepidevust. Vabariigi Valitsus eksiilis tegutses 1938. aasta Eesti Vabariigi Põhiseaduse alusel.
Tekkimise põhjustest
17. juunil 1940 okupeeris Nõukogude Liit Eesti Vabariigi ja hiljemalt 21. juunist 1940 ei olnud Vabariigi President Konstantin Päts võimeline oma ülesandeid täitma, kuna ta sõltus Nõukogude Liidu esindaja Andrei Ždanovi survest. Eesti Vabariigi põhiseaduse (SK I 1938, 1, 1) kohaselt (§ 46), kui Vabariigi Presidendi ametikoht oli vaba või kui Vabariigi President seaduses määratud juhtudel oli takistatud ametikohustuste täitmisel, täitis Vabariigi Presidendi ülesandeid peaminister, pannes peaministri ülesanded selleks ajaks peaministri asetäitjale.
Kui peaminister ega tema asetäitja ei saanud täita peaministri ülesandeid, siis pidi neid täitma Vabariigi Valitsuse kõige vanem liige (§ 52). 1945. aastal, pärast Jüri Uluotsa surma, oli 18. septembril 1944 Jüri Uluotsa ametisse nimetatud Vabariigi Valitsuse (peaministri asetäitja Otto Tief) vanim liige välisminister August Rei, kes astus ametisse pärast Jüri Uluotsa surma. Sama moodi astus iga uus Peaminister Vabariigi Presidendi ülesandeis ametisse kuni 1992. aastani.
Nimetus
Vabariigi Valitsust on nimetatud eksiilvalitsuseks, mis pole õige. "Eksiilvalitsusi luuakse välismaal sealsete põgenikkude organisatsioonide või üksikute isikute gruppide poolt revolutsioonilises, või nagu mõnikord halvustavalt öeldakse, isehakkamise korras... Valitsus eksiilis on sellevastu ühe maa põhiseaduslik valitsus, mis olude sunnil, harilikult sõjaolude sunnil, on pidanud kodumaa pinnalt lahkuma ja püüab võõrsil oma juriidilist staatust ja selle edasikestmist alal hoida. Järelikult on meil Vabariigi Valitsus eksiilis."
Tegevusest
Enamik Vabariigi Valitsuse liikmeid elas Rootsis, kuid valitsus on osades allikates tuntud 1953. aastal nimetatud koosseisu ametisseastumise koha järgi Oslo valitsusena. Kuni 1953. aastani valitsus ei tegutsenud, valitsuse koosolekuid ei toimunud. Valitsuse tegevusvabadus oli äärmiselt piiratud poliitilistel ja majanduslikel põhjustel.
Esimene eksiilis nimetatud Vabariigi Valitsuse koosseis astus ametisse Ansgari misjonihotellis Oslos 12. jaanuaril 1953, Korea sõja ajal, mil oli reaalne võimalus Kolmanda maailmasõja puhkemiseks ja Eesti vabanemiseks Nõukogude Liidu okupatsioonist. Oslo valiti ametisseastumise kohaks, kuna Rootsis oli eesti pagulastel poliitiline tegevus keelatud. Pärast Rootsi naasmist hoiatati August Reid Rootsi ametivõimude poolt.
1970. aastail tolleaegne Peaminister Vabariigi Presidendi ülesandeis Tõnis Kint, olles väljaspool Rootsit elavate Vabariigi Valitsuse liikmete (Avdy Andresson, August Kärsna, Edgar V. Saks) mõju all, astus kaheldava väärtusega samme (välismaal Kaitseliidu moodustamine Eesti vabastamiseks Kolmandas maailmasõjas, ohvitseride ülendamine, välislaen, riiklike teenetemärkide annetamine raha eest jne), mis vähendas Vabariigi Valitsuse eksiilis mõju ja autoriteeti ja tekitas sisetüli valitsuse koosseisus. 22. veebruaril 1978 andis Tõnis Kint käskkirja ametisoleva Vabariigi Valitsuse vabastamiseks, kuid pani selle seisma. Teadaolevalt ei toimunud seitsme aasta jooksul, 16. juuli 1978 ja 5. juuni 1985 vahel ühtegi Vabariigi Valitsuse koosolekut.
Aktiivseim oli Vabariigi Valitsuse eksiilis välispoliitika. Peamiselt suheldi teiste valitsustega eksiilis (eriti Poola omaga), kuid diplomaatiline esindaja oli nimetatud ka Lääne-Saksamaale. August Kärsna oli enda väitel Vabariigi Valitsuse esindaja ÜRO-s.
Tegevuse lõpetamisest
Vabariigi Valitsuse dokumente säilitatakse Riigiarhiivis (fond 4969, mis on kättesaadav ka digiteerituna ).
Iisaku soon
Iisaku soon (ka Soone oja) on vooluveekogu Tallinnas Nõmmel, Mustamäel ja Haaberstis. Soon on 4,6 km pikk, valgala pindala 4,7 km².
Iisaku soon algab Mustamäe jalamil kasvavast Rõõmuallika metsast ja suubub kagust Harku järve. Lahtise sängina esineb soon ülemjooksul kuni Mäepealse tänavani, keskjooksul Kadaka tee ja Iva tänava lõpuosa vahel, mujal on kanaliseeritud.
Iisaku soon oli piiriks Haabersti ja Harku mõisa vahel.
Iisaku soone nimes esinev liigisõna soon märgib väikest oja. Varasem ametlik Soone oja oli nimetatud alamjooksul asunud Soone talu järgi. Iisaku soone järgi on nime saanud Soone talu alamjooksul ja Soone tänav (22.04.1960) ülemjooksul.
Rõõmuallika lähedal suubub Iisaku soonde Allikakraav.
Tšetšeeni keel
Tšetšeeni keel on nahhi-dagestani keelkonda kuuluv Kaukaasia keel. Lähemad sugulaskeeled on inguši ja batsi keel.
Kirjasüsteem
Kirjakeel aastast 1873:
Sõnavara
Tšetšeeni keeles on umbes 3000 omatüve. Palju on laensõnu vene, araabia, pärsia, osseedi ja gruusia keelest ning turgi keeltest.
Hans Christian Anderseni lastekirjanduspreemia
pisi Hans Christian Anderseni lastekirjandusauhind (inglise keeles Hans Christian Andersen Award) on kõrgeim rahvusvaheline tunnustus, mida antakse lastekirjanikule või lasteraamatute illustraatorile. Auhinna mainekust kinnitab ka hellitusnimi "Väike Nobeli kirjandusauhind". Auhind on nimetatud Taani lastekirjaniku Hans Christian Anderseni järgi ja lastekirjandusauhinnaa patroon on Taani kuninganna Margrethe II.
Auhinda annab iga kahe aasta tagant välja Rahvusvaheline Noorsookirjanduse Nõukogu (IBBY) ühele elavale kirjanikule ja kunstnikule, kelle tööd on aegumatuks panuseks lastekirjanduses.
Hans Christian Anderseni lastekirjandusauhinna nominente esitavad IBBY rahvuslikud osakonnad ning laureaadid valib lastekirjanduse spetsialistidest koosnev žürii. Auhinnaks on diplom ja kuldmedal.
Mindaugas Sinkevičius
Ta lõpetas 2003. aastal kiitusega Jonava Vanalinna Gümnaasiumi. 2007. aastal lõpetas ta Vilniuse ülikooli majandusteaduskonna bakalaureusekraadiga juhtimises ja ärijuhtimises. 2008. aastal lõpetas ta Mykolas Romerise Ülikooli õigusteaduse bakalaureusena. 2009. aastal lõpetas ta ISM Juhtimis- ja Majandusülikooli (ISM Vadybos ir ekonomikos universitetas) rahvusvahelise magistrikraadiga turunduse ja juhtimise alal. 2010. aastal sai ta sotsiaalteaduste doktori kraadi väitekirjaga "Alkoholitarbimine ühiskondlike ja isiklike tegurite vastandlikes olukordades" (leedu Alkoholio vartojimas prieštaringų visuomeninių ir asmeninių veiksnių kontekste, inglise Alcohol Consumption in the Context of Conflicting Societal and Personal Factors). Väitekirja juhendaja oli professor Sigitas Urbonavičius (Vilniuse ülikool).
Hans Christian Anderseni lastekirjanduspreemia
Kirjanikud
pisi|[[Eleanor Farjeon]] Lastekirjanikke on Hans Christian Anderseni auhinnaga autasustatud alates 1956. aastast.
Mindaugas Sinkevičius
Ta oli 13. detsembrist 2016 kuni 12. oktoobrini 2017 Leedu majandusminister.
Hans Christian Anderseni lastekirjanduspreemia
Kunstnikud
Illustraatoreid on Hans Christian Anderseni auhinnaga autasustatud alates 1966. aastast.
Mindaugas Sinkevičius
Ta oli aastatel 2011–2016 ja uuesti aastast 2019 Jonava rajooni pealik.
Leedu Sotsiaaldemokraatliku Partei liige.
Isiklikku
Ta on 2017. aastast abielus sisekujundaja Aistė Sinkevičienėga (sündinud 1989, neiuna Plūkaitė). Tema isa Rimantas Sinkevičius oli aastatel 2012–2016 Leedu transpordi- ja sideminister, ema Ligita Sinkevičienė on insener-tehnoloog, õde Rūta Sinkevičiūtė on jurist.
Arno Rafael Cederberg
thumb|Arno Rafael Cederberg Arno Rafael Cederberg (2. juuli 1885 Tuusula, Uusimaa – 19. oktoober 1948 Helsingi) oli soome ajaloolane. Teda peetakse ka eesti kutselise ajalooteaduse rajajaks.
Cederberg sündis ühiskonnategelasest kirikuõpetaja Johan Antero Cederbegi perekonnas ning huvitus seetõttu nii religioonist kui ka ajaloost. Aastatel 1903–1905 õppis ta Helsingi ülikoolis teoloogiat, 1905–1912 aga ajalugu. 1910. aastal sai tast ajaloomagister, 1912 litsentsiaat ja 1914 doktor. 1913–1919 töötas ta samas dotsendina, kuid kui avati eestikeelne Tartu Ülikool, otsustas ta vastu võtta seal pakutud Põhjamaade ja Eesti ajaloo professori ametikoha.
Kui Cederberg 1920. aastal Eestis oma uuele ametikohale asus, oli Eestis vaid paar kutselist ajaloolast ning neistki polnud kedagi professori ametikohale sobivat, seetõttu pidi Cederberg peagi enda kanda võtma ka üldajaloo professori ametikoha. Ka uurimisasutuste võrk oli alles loomata, mitmed ajalooteemad täiesti läbi uurimata. Cederberg asus olukorda jõuliselt parandama, asutades juba 1920. aastal Akadeemilise Ajaloo Seltsi (AAS), saades ka selle esimeheks, samuti asus ta korraldama Eesti arhiivisüsteemi loomist; tema näpunäidete järgi loodi kahe keskarhiiviga süsteem, kus uuemaid dokumente hoiti Riigiarhiivis Tallinnas ning vanemaid Riigi Keskarhiivis Tartus. 1920–1924 oli ta ka Arhiivinõukogu esimees, kus käitus küllaltki autoritaarselt ning iseteadvalt, mistõttu läks eesti poliitikute ja mõnede arhiivindustegelastega tülli ning pani lõpuks oma ameti maha. Siiski jäi ta Arhiivinõukogu mõjukaks liikmeks ning võitles ka edaspidi Eesti arhiivinduse edendamise eest. Alates 1921. aastast oli Cederberg ka üks Ajaloolise Ajakirja eestvedajaid.
Aastatel 1920–1928, mil Cederberg Eestis elas ja tegutses, jõudis ta välja õpetada terve põlvkonna noori eesti ja baltisaksa ajaloolasi, kellest olulisemateks võiks pidada Hans Kruusi, Hendrik Seppa, Peeter Tarvelit, Evald Blumfeldti, Nigolas Loonet, Arnold Soomi, Jaan Konksu, Juhan Vasarat, Otto Liivi, Richard Kleisi ja Georg von Rauchi. Enamik neist tegeles Cederbergi soovitusel Rootsi aja uurimisega, mis baltisaksa ajaloolaste poolt oli varem vähest tähelepanu pälvinud. Soome, Rootsi ja teiste Põhjamaade ajaloo uurimisele pandi Eestis toona tugev alus, mis on püsinud tänapäevani (üheks silmapaistvamaks skandinavistiks võib lugeda näiteks Helmut Piirimäed, kes on Cederbergi õpilaste õpilane).
Ka pärast 1928. aastat jäi Cederberg Eestiga tihedalt seotuks, ehkki õpetas taas Helsingi ülikoolis, esialgu dotsendi, alates 1935. aastat kuni surmani aga professorina. Ta aitas korraldada Eesti ja Soome ajaloolaste päevi (1933 ja 1937) ning oli mitme organisatsiooni (Akadeemiline Ajaloo Selts, Õpetatud Eesti Selts) auliige. Oli korp! Sakala vilistlane ja üks korp! Sakala Soome koondise eestvedajatest.
Cederberg on maetud Helsingi Hietaniemi kalmistule.
Riigikogu esimees
Riigikogu esimees (mitteametlikult ka spiiker) on Riigikogu liikmete hulgast valitud eesistuja, kes moodustab koos kahe aseesimehega Riigikogu juhatuse.
Riigikogu juhatus korraldab Riigikogu tööd vastavalt Riigikogu kodu- ja töökorra seadusega. Riigikogu esimees juhatab Riigikogu istungeid ning kutsub kokku ja juhatab Riigikogu juhatuse koosolekuid. Vajadusel kutsub Riigikogu esimees kokku Riigikogu täiendavad istungid või erakorralised istungjärgud. Riigikogu esimees täidab Vabariigi Presidendi ülesandeid, kui president ise ei ole võimeline oma ülesandid täitma või tema volitused on ennetähtaegselt lõppenud.
Riigikogu esimees valitakse Riigikogu uue koosseisu esimesel istungil ja tema volitused kestavad ühe aasta. Riigikogu aseesimees täidab Riigikogu esimehe ülesandeid Riigikogu esimehe äraolekul, tema volituste peatumise korral Vabariigi Presidendi ülesannete täitmise ajaks ning muudel juhtudel Riigikogu esimehe kehtestatud korras.
Alates 10. aprillist 2023 on Riigikogu esimees Lauri Hussar.
Riigikogu esimehed
Parteid{{Legend|#FF7F7F|Eesti Tööerakond}}{{Legend|#1B4D3E|Põllumeeste Kogud / Ühinenud Põllumeeste Erakond}}{{Legend|#AEE8A8|Eesti Rahvaerakond / Rahvuslik Keskerakond}}{{Legend|#FF0000|Eesti Sotsialistlik Tööliste Partei}}{{Legend|#014F9A|Rahvuslik Koonderakond Isamaa}}{{Legend|#FFE200|Eesti Reformierakond}}{{Legend|#04427C|Erakond Res Publica}}{{Legend|#007557|Eesti Keskerakond}}{{Legend|#009CE2|Isamaa ja Res Publica Liit}}{{Legend|#E10600|Sotsiaaldemokraatlik Erakond}}{{Legend|#0063AF|Eesti Konservatiivne Rahvaerakond}}{{Legend|#2F2A95|Erakond Eesti 200}}
590. aastad
590. aastad
570. aastad
570. aastad
570. aastad on aastad 570–579 pKr.
Sajandid: 5. sajand - 6. sajand - 7. sajand
Kümnendid: 520. aastad 530. aastad 540. aastad 550. aastad 560. aastad - 570. aastad - 580. aastad 590. aastad 600. aastad 610. aastad 620. aastad
Aastad: 570 571 572 573 574 575 576 577 578 579
590. aastad
Sajandid: 5. sajand - 6. sajand - 7. sajand
Kümnendid: 540. aastad 550. aastad 560. aastad 570. aastad 580. aastad - 590. aastad - 600. aastad 610. aastad 620. aastad 630. aastad 640. aastad
Aastad: 590 591 592 593 594 595 596 597 598 599
Utilitarism
Utilitarism (lad utilitas tähendab kasu) on eetikas arvamus, mille kohaselt moraalse valiku korral on parim lahendus selline, mis toob maksimaalset kasu võimalikult paljudele inimestele. Kasu hinnatakse isikliku tunde intensiivsuse ja kestvusega. See on üks konsekventsialismi vorme.
Tegude õigsus ja väärus sõltuvad utilitarismi järgi nende tagajärgede headusest ja halbusest. Utilitaristide arvates on moraali eesmärk teha elu paremaks, suurendades heade asjade (näiteks naudingu ja õnne) kogust maailmas ning vähendades halbade asjade (näiteks valu ja õnnetuolek kogust maailmas. Nad ei tunnista tavadel, traditsioonidel ja üleloomulike olendite käskudel põhinevaid moraalisüsteeme, vaid peavad moraali tõeseks või õigustatuks olenevalt selle panusest inimeste (ja võib-olla üldse tundlike olendite) heaolusse.
Moraalifilosoofiana sai utilitarism alguse Frances Hutchesoni, David Hume'i ja Adam Smithi töödest ning jõudis oma klassikalisse staadiumi Jeremy Benthami ja John Stuart Milli kirjutistes.
Utilitarismi põhimõtete rakendamine on komplitseeritud, sest maksimaalset kasu on raske määratleda. Isiklikke hüvesid ei tohi hinnata kõrgemalt kui teiste inimeste samalaadseid hüvesid. Hüvede hindamisel ei tohi ka toimuda diskrimineerimist mingi eritunnuse (keel, nahavärv, sugu, rahvus jne) alusel. Samuti tuleks jälgida, et hüved jaotuksid võimalikult ühtlaselt.
Utilitarismi alused
Utilitarism hindab tegusid, seadusi, poliitikaid, iseloomujooni, moraalikoodekseid jms nende heade ja halbade tagajärgede järgi, eristades seda, millel on kokkuvõttes kõige paremad tagajärjed. Alternatiividest tuleb valida see, mis "maksimeerib kasu", st teeb kõige rohkem head.
Headuse kriteerium
Jeremy Bentham pooldas hedonismi, mille järgi ainuke hea asi on nauding. Teisi hüvesid peavad hedonistid instrumentaalseteks. Nauding on seesmine hüve. Ainuke seesmiselt halb asi on valu (kannatus). Hedonismile on vastu väidetud, et on seesmisi hüvesid, mis pole tunded, (pluralism). Teine alternatiiv on vaadelda väärtuse alusena soove või eelistusi: väärtuslik on inimesele see, mida ta soovib, ja kui soovid on vastuolus, siis seda, mida ta rohkem soovib.
Utilitaristid on ühel meelel, et asjad on väärtuslikud sellepärast, et nad kalduvad tekitama heaolu (seesmist hüve, seesmist väärtust) või vähendama halbolu.
Heaolu adressaat
Utilitaristlikku arutlusskeemi saab rakendada peale moraaliarutluste igasuguseks ratsionaalseks otsustetegemiseks.
Kui otsustatakse, mida teha ainult iseenda heaks, siis peetakse silmas ainult enda kasu. Utilitaristliku skeemi järgi tuleb teha valik, mis toob mulle kõige rohkem kasu.
Sageli tehakse valik mõne rühma huvides. Rühma heaolu on kõigi selle liikmete heaolu kogusumma. Kõigi huve tuleb võrdselt arvestada.
Utilitaristlik moraaliteooria nõuab täielikku erapooletust, mida Jeremy Bentham sõnastas nii: igaühte tuleb arvestada ühena, mitte kedagi rohkem kui ühena. Nii omakasu kui ka erapoolikus mõne rühma suhtes lükatakse tagasi. Eetilist egoismi peab utilitarism vääraks moraaliks või üldse mitte moraaliks.
Esparsett
Esparsett (Onobrychis) on liblikõieliste sugukonda kuuluv taimeperekond.
Utilitarism
Tegelikud tagajärjed või ettenähtavad tagajärjed?
Teo tegelikud tagajärjed võivad erineda ettenähtavatest tagajärgedest.
Ainult ettenähtavate tagajärgede arvestamise kasuks räägib see, et tundub ebaõiglane öelda, et teo sooritaja toimis vääralt, kui ta ei võinud teo halbu tagajärgi ette näha. Sellele väidetakse vastu, et üks asi on teo hindamine, teine asi on tegija hindamine. Kuigi tegu oli väär, ei saa tegijat laita. Ettenähtavate tagajärgede utilitaristid ei näe aga alust panna tegude moraalset õigsust või väärust sõltuvusse tõsiasjadest, mida ei pruugi olla võimalik teada.
Esparsett
Eesti liigid
Eestis võib harva kohata kahte liiki:
Need kaks liiki on võrdlemisi sarnased. Harilik esparsett on veidi suurem, heledamate õite ja tihedama õisikuga. Harilikul esparsetil on õietupe hambad tupe putkest 2–3 korda pikemad, liiv-esparsetil tupe putke pikkused või veidi pikemad. Harilikul esparsetil on kauna serval hambaid 6–8, liiv-esparsetil 4–6.
Utilitarism
Liigitus
Eristatakse teoutilitarism ja reegliutilitarism. Teoutilitarism keskendub konkreetsete tegude tagajärgedele, reegliutilitarism teatud tüüpi tegude tagajärgedele. Teoutilitaristid leiavad, et me peaksime sooritama teo, mis toob summaarselt kõige rohkem kasu, kusjuures seda põhimõtet tuleb rakendada igal konkreetsel juhtumil. Reegliutilitarismi järgi on tegu moraalselt õigustatud, kui see on kooskõlas õigustatud moraalireegliga, ja moraalireegel on õigustatud, kui selle võtmine moraalikoodeksisse tooks rohkem kasu kui alternatiivsed reeglid või reegli puudumine.
Klassikalise utilitarismi eelkäijad
Klassikalise utilitarismi eelkäijate seas olid Richard Cumberland, Shaftesbury, Francis Hutcheson, John Gay ja David Hume.
Gay: Jumal soovib inimeste õnne
Nagu Cumberlandki, leidis Gay (A Dissertation Concerning the Fundamental Principle and Immediate Criterion of Virtue), et me peame edendame inimeste õnne, sest Jumal on selle heaks kiitnud. Ta loetles viisid, kuidas inimestel kohustused tekivad: kohustused, mis tulevad asjade loomulike järelmite tajumisest; kohustus olla vooruslik; kodanikukohustused (tulevad seadustest); kohustused, mis tulevad Jumala autoriteedist. Täielik kohustus, mis laieneb kõigile juhtumitele, saab tekkida ainult Jumala autoriteedist, sest ainult Jumal saab kõikidel juhtumitel teha inimest õnnelikuks või õnnetuks. Et me oleme alati kohustatud vooruseks, siis selle vahetu reegel või kriteerium on Jumala tahe. Et Jumal soovib inimkonna õnne ning Jumal annab vooruse kriteeriumi, siis inimkonna õnn on vooruse kriteerium, kuid vahendatud kriteerium. Peale selle sõltub isiklik pääsemine, igavene õndsus, Jumala tahte järgimisest nagu vooruski. Inimkonna õnne ja iseenda õnne edendamine langevad kokku, kuid mitte juhuslikult, vaid Jumala tahtel.
Shaftesbury: moraalimeel ja vooruslikkuse kriteerium
Shaftesburyt peetakse üheks esimeseks moraalimeele teoreetikuks: me teeme moraalseid eristusi vaimusilmaga. See on kaasasündinud meel õige ja väära, moraalse ilu ja inetuse äratundmiseks.
Selle õpetuse võtsid osaliselt üle Hutcheson ja Hume. Hume muidugi ei arvanud, et moraalimeelega tajutakse objektiivseid omadusi. Ta võrdleb moraalset eristamist sekundaarsete kvaliteetide tajuga. Need on reaktsioonisõltelised omadused, mis sõltumatult reaktsioonist ei eksisteeri. Kui tegu on paheline, siis selle pahelisus sõltub inimeste reaktsioonist sellele või selle tajutud tagajärgedele ning on seetõttu kontingentne. Nii et moraalse vahetegemise võime on inimloomuses.
Shaftesbury järgi annab vooruslik inimene panuse terviku hüvesse. Hume'il annavad kunstlikud voorused panuse kogu süsteemi hüvesse. Shaftesbury leidis, et selleks et teha otsustus, et keegi on vooruslik või hea, tuleb tajuda selle inimese mõju süsteemidele, milles ta osaleb. Loodus on niisugune, et igaühe õnne ja heaolu huvides on püüelda üldise õnne poole. Vooruslikul inimesel peavad olema teatud võimed, näiteks peab ta suutma iseloomu üle järele mõelda ning saama aru teiste inimeste heakskiidetavatest ja mitteheakskiidetavatest omadustest. Tal peab olema ettekujutus avalikust huvist ja ta peab aru saama, mis on moraalselt hea või halb, imetlusväärne või laiduväärne, õige või väär; heasüdamlikkusest ei piisa. Loomad ei ole moraalse hinnangu objektid, sest neil puudub järelemõtlemisvõime. Neil pole ka moraalse vahetegemise võimet, seega moraalimeelt. Vooruslikul inimesel ei ole mitte ainult õige käitumine, vaid ka õiged afektsioonid, motiivid ja dispositsioonid, ja ta suudab headuse, sealhulgas omaenda headuse üle järele mõelda. Pahelisel inimesel on väära tüüpi afektsioonid jne. Inimene, kes ilma oma süüta kahjustab teisi oma konvulsioonidega, ei ole paheline, sest tema liigutused pole tema kontrolli all.
Shaftesbury lähenemine oli samm eemale egoistlikust arusaamast inimloomuse kohta. Samas suunas liikusid Hutcheson ja Hume, ning hiljem kritiseeris Hume sellest vaatekohast Benthamit.
Hille Karm
Hille Karm (kuni aastani 1975 Hille Ok(k); sündinud 8. aprillil 1949 Tallinnas) on eesti kirjanik, ajakirjanik ja publitsist.
Hille Karm lõpetas 1967. aastal Keila 1. Keskkooli ja 1972. aastal Tartu Riikliku Ülikooli eesti filoloogia osakonna ajakirjanduse erialal. Hiljem on ta end täiendanud Soome Marketingi Instituudis reklaami ja turunduse erialal.
Aastatel 1972–1983 oli ta Tallinna Polütehnilise Instituudi (nüüd Tallinna Tehnikaülikool) ajalehe tegevtoimetaja, seejärel töötas ajakirja Nõukogude Naine (alates 1989. aastast Eesti Naine) toimetajana. Ta on töötanud ka Terviselehes. Aastail 1997–2006 oli ta ERGO Kindlustuses kommunikatsioonijuht ja Marketingi Instituudis turundussuhtluse asjatundja, 2006–2013 töötas ERGO Kindlustuse (2013. aastast ERGO Insurance SE) turundusosakonnas. Praegu pensionil kirjutaja-toimetaja.
Liikmesus
Hille Karm on Eesti Kirjanike Liidu ja Eesti Ajakirjanike Liidu liige, ta kuulub EAL-i naistoimetajate ühendusse. Ta on ka Eesti Ettevõtlike Naiste Assotsiatsiooni (EENA ehk BPW Estonia) asutajaliige 1992. aastast.
Isiklikku
Hille Karm on abielus, kahe tütre ema ja nelja lapse vanaema.
Tiit Matsulevitš
pisi|Tiit Matsulevitš, 2013 Tiit Matsulevitš (sündinud 27. septembril 1958 Tallinnas) on Eesti ajakirjanik, diplomaat ja poliitik.
Lõpetas 1977 Tallinna 42. Keskkooli ja 1982 Tartu Riikliku Ülikooli ajakirjanduse erialal. Aastatel 1982–1991 oli Tartu Ülikoolis ajakirjanduskateedri õppejõud ja 1988–1991 Tartu Ülikooli teabetalituse juhataja.
Ta on olnud Eesti Vabariigi suursaadik Saksamaal (1991–1996), Ukrainas (1996–1999), Moldovas (1998–2001) ja Venemaal (1999–2001). Ta oli Eesti esimene suursaadik Püha Tooli juures (1993–1996, resideeris Bonnis), kes on paavstiga isiklikult kohtunud. 2003–2007 oli X Riigikogu liige, kuulus Res Publica fraktsiooni.
Ta kandideeris 2023. aasta valimistel Riigikokku, kogus valimisringkonnas nr 2 (Tallinna Kesklinna, Lasnamäe ja Pirita linnaosad) 50 häält ning ei osutunud valituks.
Pyongyangi metroo
thumb|P'yŏngyangi metroo Pyongyangi metroo (korea 평양 지하철) on Põhja-Korea pealinnas Pyongyangis alates 1973. aastast töötav metroo. Pyongyangi metrool on 2 liini ja 17 jaama.
Metroo kogupikkus on 22 km.
Älgaråsi lahing
Älgaråsi lahing toimus novembris 1205 Rootsis Lääne-Götamaa Älgaråsi kuningamõisa lähedal kuningas Sverker Karlsson noorema ja Knut Erikssoni poegade toetajate vahel. Lahingu toimumise taustaks oli Sverkeri ja Eriku suguvõsa 50 aastat kestnud võimuvõitlus trooni pärast.
Kuningas Sverker Karlsson noorem võitis lahingu ning kolm Knut Erikssoni poega; Jon, Joar ja Knut langesid selles lahingus. Neljandal vennal, Erik Knutssonil õnnestus põgeneda Norrasse, kust ta hiljem naasis ning sai revanši Lena ja Gestilreni lahingus.
Lahingu toimumist mainitakse esimest korda "Chronologia Vetuses" (1260). Peale andmete, et lahing toimus 1205 Älgaråsis, seal muud teavet selle kohta pole. XIV sajandi alguses on kirjutatud, et kuningas Karli pojad langesid selles lahingus. Ülejäänud andmed Älgaråsi lahingu kohta pärinevad juba hilisematest ajast.
Sündinud 27. juunil
''Siin loetletakse 27. juunil sündinud tuntud inimesi.
Põhja-Jüütimaa maakond
Põhja-Jüütimaa oli maakond Taanis Jüütimaal.
1. jaanuaril 2007 maakond kaotati ja sellest sai osa Põhja-Jüütimaa piirkonnast.
Vilivalla
Vilivalla on kahe Eesti küla nimi:
Peruu jalgpallikoondis
Peruu jalgpallikoondis on Peruu rahvuskoondis jalgpallis, mis esindab riiki alates 1927. aastast ja mida haldab Peruu jalgpalliliit (FPF). Koondis on Lõuna-Ameerika jalgpalliliidu CONMEBOL liige. Jalgpallikoondise koduväljak on riigi pealinnas Limas asuv Estadio Nacional.
Peruu jalgpallikoondis on olnud kõige edukam 1930. ja 1970. aastatel. Peruu on tulnud kahel korral Copa América võitjaks (1939 ja 1975) ja jõudnud viiel korral jalgpalli maailmameistrivõistlustele (1930, 1970, 1978, 1982 ja 2018). 1936. aastal osaleti ka olümpiamängude jalgpalliturniiril.
Meeskonna kauaaegsed rivaalid on olnud Tšiili ja Ecuadori jalgpallikoondis.
Ajalugu
1912 moodustati Peruu jalgpalliliiga, mida mängiti vaid kuni 1921. aastani seoses vaidlustega klubide vahel. 1922 loodi Peruu jalgpalliliit (FPF) ja 1926. aastast hakkasid taas toimuma iga-aastased liigamängud. Peruu jalgpalliliit astus Lõuna-Ameerika jalgpalliliitu CONMEBOL 1925. aastal, kuid alles 1927. aastal moodustati rahvusmeeskond – viivitus tulenes rahalistest probleemidest. Meeskond debüteeris 1927. aasta Lõuna-Ameerika meistrivõistlustel, mida võõrustati Estadio Nacionali staadionil Limas. Peruu kaotas esimese mängu 0:4 Uruguayle, kuid teises mängus võideti 3:2 Boliiviat. Järgmisena võttis Peruu 1930. aastal osa esimestest maailmameistrivõistlustest.
pisi|Peruu meeskond [[1936. aasta suveolümpiamängud|1936. aasta olümpiamängudel Saksamaal]] 1930. aastaid on nimetatud Peruu jalgpalli esimeseks kuldseks ajastuks. Sel aastakümnel käisid peruulased mitmetel välisvõistlustel, et jalgpalli riigis edasi arendada. Üks tuntumaid oli aastatel 1933–1934 Euroopas käinud meeskond Combinado del Pacífico, mis koosnes Tšiili ja Peruu jalgpalluritest, hankides hädavajalikku kogemust. Alates Ciclista Limast 1926. aastal reisisid Peruu klubid Ladina-Ameerikas, saavutades arvukalt võite. Sel ajal tekkis klubi Alianza Lima jalgpalluritest rühm, mis sai tuntuks kui Rodillo Negro ('must rull'), ja mille eestvedajateks olid ründajad Alejandro Villanueva ja Teodoro Fernández ning väravavaht Juan Valdivieso. Spordiajaloolane Richard Witzig on nimetanud seda kolmikut oma ajal ületamatuks, osutades nende ühisele innovatsioonile ja efektiivsusele väljaku mõlemas otsas. Peruu ja "Rodillo Negro" tõid aukartust 1936. aasta olümpiamängudel, võitsid 1938 esimesed Bolívari mängud ning lõpetasid aastakümne Lõuna-Ameerika meistritena.
Järgmised aastad osutusid meeskonnale vähem edukaks. Peruu mängis 1940. ja 1950. aastatel küllaltki hästi Lõuna-Ameerika meistrivõistlustel, kuid jäädi napilt välja 1958. aasta maailmameistrivõistlustest Rootsis, kaotades kvalifikatsioonis kahe mängu kokkuvõttes hilisemale maailmameistrile Brasiiliale.
1960. aastatel hakkas Peruu jalgpall muutuma taas edukamas, kulmineerudes kvalifitseerimisega 1970. aasta maailmameistrivõistlustele Mehhikos, millega juhatati sisse Peruu jalgpalli teine kuldne ajastu. Võtmetegurina Peruu edus 1970. aastatel on välja toodud hirmuäratavat ründepaari, Teófilo Cubillast ja Hugo Sotilit. Peruu jõudis 1970. aastal veerandfinaali, kaotades hilisemale maailmameistrile Brasiiliale. Peruu sai maailmameistrivõistlustel esimest korda välja antud ausa mängu auhinna. Viis aastat hiljem krooniti Peruu teist korda Lõuna-Ameerika meistriks, võites 1975. aasta Copa América. Meeskond jõudis ka kahtedele järgmistele maailmameistrivõistlustele: 1978. aastal Argentinas pääseti teise vooru ja 1982. aastal Hispaanias langeti välja alagrupimängudes.
Pärast meeskonna väljajäämist 1986. aasta maailmameistrivõistlustelt Mehhikos oli keskpunktis Alianza Lima noor jalgpallurite põlvkond, kes sai tuntuks kui Los Potrillos ('täkkvarsad'). Meeskond lõhenes pärast 1987. aasta Alianza Lima lennukatastroofi, kui Alianza meeskonda ja personali vedanud lennuk kukkus Vaiksesse ookeani. Õnnetusest pääses eluga vaid piloot; teiste seas hukkusid Peruu peatreener Marcos Calderón ning mitu Peruu rahvuskoondise mängijat, sh väravavaht José González Ganoza ja Luis Escobar, keda peeti tuleviku tähtründajaks. Meeskond jäi 1990. ja 1994. aasta maailmameistrivõistluste kvalifikatsioonis viimaseks. Prantsusmaal toimunud 1998. aasta maailmameistrivõistlustelt jäädi välja ainult väravate vahega. 1999 võideti Jaapanis peetav Kirin Cup (jagati esikohta Belgiaga) ja saadi külalismeeskonnana 2000. aasta CONCACAF Gold Cupi võistlustel kolmas koht.
2000. aastatel ja 2010. aastate alguses oli Peruu meeskonnal mitu siseprobleemi ja jätkusid raskused maailmameistrivõistluste kvalifikatsioonis. Kui Peruu valitsus esitas süüdistuse Peruu jalgpalliliidu ebapopulaarsele presidendile Manuel Burgale, kes leiti süüdi olevat rahvuskoondise mahajäämises alates 2002. aastast, korruptsioonile 2008. aastal ja ebaseaduslikule tagasivalimisele, peatas FIFA Peruu rahvuskoondise ja jalgpalliliiga tegevuse, osutades poliitilisele vahelesegamisele. Need keelud tühistati 2008. aasta detsembris, kui Peruu Spordiinstituut nõustus pidama jalgpalliliiduga läbirääkimisi. Seejärel ei kvalifitseerunud Peruu 2010. aasta maailmameistrivõistlustele Lõuna-Aafrika Vabariigis ja 2014. aasta maailmameistrivõistlustele Brasiilias vaatama sellele, et 2011. aasta Copa Américal saadi kolmas koht ja 2013. aasta juulis oldi FIFA edetabelis 19., mis oli meeskonna kõrgeim koht alates edetabeli koostamisest 1992. aastal.
2015. aastal sai Peruu jalgpalliliidu presidendiks Edwin Oviedo ja Peruu meeskonna peatreeneriks Ricardo Gareca. Gareca juhtimisel saadi 2015. aasta Copa Américal kolmas koht, jõuti aasta hiljem Copa América Centenariol veerandfinaali ning pääseti esimest korda pärast 36 aastat maailmameistrivõistlustele. Venemaal toimunud 2018. aasta maailmameistrivõistlustel mängiti ühes alagrupis koos Prantsusmaa, Taani ja Austraaliaga. Esimeses mängus kaotati Taanile tulemusega 0:1 ja teises mängus sama tulemusega hilisemale maailmameistrile Prantsusmaale. Kuigi viimases mängus alistati 2:0 Austraalia, jäi Peruu alagrupis kolmandaks ega pääsenud kaheksandikfinaali.
Mänguvorm
Peruu koondise mängvorm on punases ja valges värvitoonis, mis on riigi rahvusvärvid. Kodumängudel koosneb vorm valgetest pükstest, valgetest põlvikutest ja valgest särgist, millel jookseb risti vasakust õlast parema puusani ja seljal paremast puusast vasaku õlani diagonaalselt punane ehisvöö. Sellisel kujul on vorm aastate vältel vaid veidi muutunud. Selline vorm on olnud meeskonnal alates 1936. aastast. See on saanud kiitust ühe atraktiivsema vormikujundusena maailma jalgpallis.
610. aastad
610. aastad
Peruu jalgpallikoondis
Mänguvorm
Peruu esimene vorm tehti 1927. aasta Lõuna-Ameerika meistrivõistlusteks, mis koosnes valge- ja punasetriibulisest särgist, valgetest pükstest ja mustadest põlvikutest. Peruu oli 1930. aasta maailmameistrivõistlustel sunnitud kasutama teistsugust vormi, kuna Paraguayl oli juba registreeritud valge-punasetriibulise särgiga vorm. Peruulased kandsid selle asemel punase kraega valget särki, valgeid pükse ja musti põlvikuid. 1935. aasta Lõuna-Ameerika meistrivõistlusteks lisati särgile horisontaalne punane triip. Järgmiseks aastaks, Berliini olümpiamängudeks, võttis meeskond kasutusele punase ehisvööga särgikujunduse, mida kasutatakse senini. Ajaloolase Pulgar-Vidal Otálora kohaselt tuli mõte kasutada diagonaalset punast triipu ühelt kooli jalgpallimängult, kus kanti üle õla värvilisi ehisvöösid, et eristada kaht valgeid särke kandunud meeskonda.
610. aastad
610. aastad on aastad 610–619 pKr.
Peruu jalgpallikoondis
Mänguvorm
Peruu rahvuskoondisel on olnud kaheksa ametlikku vormiga varustajat. Esimene neist, Adidas, hakkas varustama meeskonda vormiga 1978. aastal. Seejärel on Peruul olnud leping sporditoodete ettevõtetega Penalty (1981–82), Adidas (1983–1985), Calvo Sportwear (1987), Power (1989–91), Diadora (1991–1992), kohaliku Polmeriga (1993–95), Umbro (1996–97) ja Peruu ettevõttega Walon Sport (1998–2010). Alates 2010. aastast on meeskonna varustaja olnud taas Umbro.
610. aastad
Sajandid: 6. sajand - 7. sajand - 8. sajand
Peruu jalgpallikoondis
Kodustaadion
pisi|[[Estadio Nacional on Peruu rahvusstaadion ja enamiku Peruu kodumängude koht]] Traditsiooniliselt on Peruu meeskonna kodustaadioniks riigi rahvusstaadion Estadio Nacional Limas, mis mahutab 45 000 pealtvaatajat. Staadioni on varem renoveeritud ja ümber ehitatud. 2011. aasta juunis avati staadion pärast Peruu presidendi Alan García Péreze haldamisel tehtud renoveerimist. See oli 88 aastat pärast algse staadioni avamist samas kohas 1923.
610. aastad
Kümnendid: 560. aastad 570. aastad 580. aastad 590. aastad 600. aastad - 610. aastad 620. aastad 630. aastad 640. aastad 650. aastad 660. aastad
Peruu jalgpallikoondis
Kodustaadion
Algupärane Estadio Nacional oli puitkonstruktsiooniga ja mahutas 6000 pealtvaatajat. Selle annetas Lima briti kogukond tähistamaks sajandi möödumist Peruu iseseisvumisest Hispaaniast.
Peruu koondis peab mõnikord kodumänge ka teistel staadionitel, nt kõrgel merepinnast paikneval Estadio Garcilasol Cuscos ja Amazonase vihmametsade lähedal paikneval Estadio Max Augustínil Iquitoses. Teised asendusstaadionid on Limas paiknevad Alianza koduväljak Estadio Alejandro Villanueva ja Universitario koduväljak Estadio Monumental "U".
Poolehoidjad
pisi|Pidustused Estadio Nacionalil enne [[2004. aasta Copa América finaali, mida Peruu võõrustas]] Jalgpall on olnud Peruu populaarseim spordiala alates 20. sajandist. Algselt oli jalgpall vaid Lima eliiti kuulunud anglofiilide spordiala, mis aga varsti ka ülejäänud linna eraldus. Jalgpallist sai lahutamatu osa laiemas popkultuuris 1900. ja 1910. aastatel. Järgmistel aastatel toetas Augusto B. Leguía valitsus jalgpalli muutumist rahvuslikuks ajaviiteks. Rahvusmeeskond on nüüdseks saanud Peruu rahvusliku identiteedi oluliseks osaks.
Peruu jalgpallifännid on tuntud oma erilise lööklause "¡Arriba Perú!" ('edasi, Peruu'), samuti toetuse avaldamiseks kasutatava traditsioonilise Peruu música criolla poolest nii rahvusmeeskonna kui ka klubi mängudel. Música criolla sai rahvusliku ja rahvusvahelise tunnustuse massimeedia levikuga 1930. aastatel, muutudes Peruu ja selle kultuuri sümboliks. Rahvusmeeskonna populaarsemad laulud on "Peru Campeón", polca criolla (Peruu polka), millega ülistati Peruu jõudmist 1970. aasta maailmameistrivõistlustele, ja vals criollo (Peruu valsi) stiilis "Contigo Perú", mida ajaleht El Comercio on nimetanud Peruu rahvusmeeskonna hümniks.
Rivaalid
pisi|170px|Tšiili [[Raúl Toro Julio|Raúl Toro ja Peruu Teodoro Fernández olid vastased 1937. aasta Lõuna-Ameerika meistrivõistlustel]] Peruu jalgpallikoondise peamised rivaalid on naaberriigid Tšiili ja Ecuador. Peruu on võitnud rohkem mänge Ecuadoriga, kuid on kaotanud võitudega võrreldes rohkem mänge Tšiilile. Peruu seisis mõlemaga vastamisi 1939. aasta Lõuna-Ameerika meistrivõistlustel, kui oli ka esimene kord, mil Peruu mängis rahvusvahelisel võistlusel Ecuadoriga; Peruu võitis mõlemad mängud. Samuti võitis Peruu mõlemad vastased 1978. aasta maailmameistrivõistluste valikmängudes, jättes nii mõlemad meeskonnad maailmameistrivõistluste ukse taha.
Tšiili-Peruu jalgpalli vastasseis on tuntud nime "Clásico del Pacífico" ('Vaikse ookeani klassika') all. Peruu kohtus esimest korda Tšiiliga 1935. aasta Lõuna-Ameerika meistrivõistlustel, kus saavutati 1:0 võit. Kaks riiki võistlevad traditsiooniliselt omavahel Lõuna-Ameerika tugevuselt neljanda meeskonna koha pärast (pärast Argentinat, Brasiiliat ja Uruguayd). Mõlemad riigid väidavad, et just nemad on leiutanud käärlöögi; peruulased nimetavad seda chalacaks, samas kui Tšiilis on see tuntud chilenana.