Kultuuriteadus_ja_loodusteadus
VIII. Ajalugu ja psühholoogia
Ajalooteadus püüab kohandada oma esituse ainukordsele objektile, olgu see siis isiksus, sajand, ühiskondlik või usuline liikumine, rahvas või midagi muud. Loodusteadus aga seletab reaalsuse osa seda paremini, mida üldisema mõiste abil ta seda kujutab, mida selgemalt õnnestub väljendada seda, mis erilisel nähtusel on ühist looduse tervikuga, ja mida kaugemal on üldmõiste sisu üksikobjekti sisust. Ülalöeldust pidi selgeks saama, milline tähtsus saab psühholoogial olla ajalooteadusele. Kui ajalooteadused uurivad kultuuriprotsesse, on neil peaaegu alati tegu ka psüühilise eluga ning sellepärast pole tingimata väär nimetada ajalooteadust vaimuteaduseks. Sellepärast öeldakse, et ajaloolased peavad olema "psühholoogid". Kuid tavaliselt nad ei pööra tähelepanu teaduslikule psühholoogiale, kuigi võiks arvata, et see võiks teha neid veel paremateks "psühholoogideks" (sellepärast ju arvatakse, et ajalugu põhineb psühholoogial). Aga me nimetame ka luuletajaid ja kunstnikke "psühholoogideks", sest nad peavad olema inimesetundjad. Aga sellel "psühholoogial" pole abstraktse teadusega psüühilisest elust muud ühist peale nime. Keegi ei hakka luuletajale soovitama tegelda teadusliku psühholoogiaga, et saada paremaks luuletajaks. Kunst püüab taibata psüühilist elu mitte mõistetega, vaid intuitiivselt. Sama lugu on ka ajaloolaste "psühholoogiaga". See on generaliseerivast psühholoogiast veel kaugemal kui kunstnike oma, sest ta on tervenisti suunatud ainsale ja erilisele. Psüühilise elu seletamine üldistes mõistetes on teadus; seevastu "ajalooline psühholoogia", üksikute inimeste või teatud ajastu teatud masside mõistmine ei ole iseenesest teadus. Kui psühholoogiateoorial õnnestuks viia kogu psühholoogiline elu üldiste mõistete alla, siis ei oleks veel antud üksiknähtuste teadmist. Ajaloos me tunnetame psüühilist elu "psühholoogiliselt", selle kulgu võimalust mööda taasläbielades; see aga annab vaid materjali ajalooliseks esituseks, mitte aga objekti ajaloolist mõistet. Läbielamine pole veel teadus ning seda ei saa ajalootunnetuse tarvis generaliseerivalt vormistada. Seda arvestades on võimatu pidada ajalooteaduste aluseks üldmõisteid kasutavat psühholoogiat, nii nagu mehaanika on loodusteaduste aluseks. See ei tähenda, nagu ajaloolasel poleks teaduslikult psühholoogialt midagi õppida. Mil määral see on võimalik, seda ei saa otsustada loogiliste kaalutluste alusel. Püüame konstrueerida maksimaalse võimaliku seose psühholoogia ja ajaloo vahel. Ka individuaalse kujutamine ei saa läbi üldiste mõisteteta või vähemalt üldiste mõisteelementideta. Järelikult koosneb ka ajaloolise individuaalsuse mõiste üldistest elementidest. Ajaloolane kasutab suuremalt jaolt üldisi sõnatähendusi, mis on meil ebateadlikult tekkinud ja mida me omandame koos keelega enne teadusega tegelemist. Võiks vastu väita, et need teaduseelsed "mõisted" on ebatäpsed ja määramatud ning sellepärast polegi päris mõisted ning sellepärast muutub ajalooteadus teaduslikumaks, kui ta asendab need teaduslike mõistetega, mille ta laenab psühholoogialt. See küll ei puudutaks generaliseeriva ja individualiseeriva mõistemoodustuse vastandlikkust, kuid ka psühholoogia tähtsus ajalooteadusele oleks sellega väljaspool kahtlust. See näitab tõesti, et psühholoogia võib saada ajaloo abiteaduseks, kuid psühholoogia ei ole kaugeltki ainuke generaliseeriv teadus, millel võib olla ajaloole abistav tähtsus: inimestel, kellest ajaloolane räägib, on ju ka ihu ning seetõttu determineerib neid materiaalse keskkonna mõju. Arvestamata materiaalset keskkonda, ei ole võimalik mõista ühtki ajaloolist kirjeldust, ning individuaalne materiaalne võib ajaloo seisukohast olla vägagi tähtis. Ka materiaalset keskkonda kirjeldab ajaloolane enamasti teaduseelsete mõistete abil. Kas ta peaks näiteks nälja rolli mainimisel toetuma füsioloogiale? See tundub vähem usutav, võib-olla sellepärast, et füsioloogia on psühholoogiast palju arenenum ning sellepärast on kohe näha, kui vähe on ajaloolasel generaliseerivate teaduste mõistetest kasu. Need mõisted on talle alati vahendiks, mitte eesmärgiks. Sellepärast võib kergesti tunduda, et eesmärke võib saavutada ka ilma "täpsete" vahenditeta. Võib-olla kui generaliseeriv psühholoogia jõuaks ajalooliselt olemasolu seisukohast tähtsust omavate psüühiliste seaduste uurimisega nii kaugele kui füsioloogia väsimuse ja nälja seletamisega, siis ajaloolased näeksid, et need tulemused pakuvad neile sama vähe huvi. Nii et enamasti jätkuks ajaloolastel oma eesmärkide saavutamiseks teaduse-eelsetest üldmõistetest. Võib-olla teaduse-eelne teadmine on isegi parem, sest see võimaldab arusaadavamat esitust. Pole siiski välistatud, et ajaloolastel võib teaduslikust psühholoogiast – nagu mis tahes loodusteadusest – kasu olla. See võib nõnda olla eriti juhul, kui kõnealune objekt (näiteks vaimuhaige kuningas) väga erineb sellest, mis meil on teaduse-eelselt teada. Ent kuidas ka ajaloolased generaliseerivaid teadusi ei kasutaks, need ei ole ajaloolase jaoks kunagi aluseks sel moel, nagu näiteks mehaanika generaliseerivatele teadustele materiaalsest maailmast.