cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kultuuriajalugu
Kujunemine
Kultuuriajaloo varane käekäik on tihedalt seotud kultuuri mõiste kujunemisega. Kuigi väljend "kultuuriajalugu" ulatub tagasi 18. sajandi saksa keelde, siis võib valdkonnast ante litteram rääkida juba alates 16. sajandist, mil hakkas kujunema arusaam kultuurist kui seotud tervikust. Tollane kultuuriajalugu oli ennekõike keele ja kirjanduse ajalugu, samas kui näiteks kunst ajaloolaste huvi suuremat ei pälvinud. Kui 17. sajandil nihkus "kultuur" individuaalselt tasandilt kollektiivsele, sai sellest oluline väärtuskategooria, mis lubas eristada kultuurrahvaid barbaarsetest ehk kultuuritutest rahvastest. Sellest käsitusest sündinud kultuuriajalookirjutus pööras põhitähelepanu kultuuri ja tsivilisatsiooni lineaarsele arengule.
Nimetus "kultuuriajalugu" välmiti 18. sajandi viimastel kümnenditel, kui Johan Christoph Adelung avaldas "Uurimuse inimsoo kultuuri ajaloost" ("Versuch einer Geschichte der Kultur des menschlichen Geschlechts", 1782) ja Johan Gottfried Eichhorn "Kultuuri üldajaloo" (Allgemeine Geschichte der Kultur, 1796–1799), mis mõlemad teevad katset esitada inimkonna ajalugu teleoloogilise kultuuriajaloona.
Kultuuriajaloo läbilöök jääb 19. sajandi teise poolde, mil kultuuriajaloost kujunes ülikoolidistsipliin, sajandi lõpuks oli Saksamaal vähemalt 18 kultuuriajaloo professuuri 14 ülikoolis, samuti suur hulk erialaseltse ja sariväljaandeid. Samal perioodil hargnes kultuuriajalugu kahte mõttelisse suunda, millest üks seadis eesmärgiks argielu ja ainelise kultuuri arenguloolise kirjeldamise (selle suuna varane esindusnäide on Gustav Friedrich Klemmi 10-köiteline "Inimkonna üldine kultuuriajalugu" – "Allgemeine Cultur-Geschichte der Menschheit", 1843–1852), teine aga inimvaimu suurte saavutuste, eeskätt kaunite kunstide ja ideede ajaloolise uurimise.
Teise suuna, ühtlasi varase kultuuriajaloo kõige tuntum ja mõjukam esindaja on šveitsi ajaloolane Jacob Burckhardt (1818–1897). Kultuuriajalugu käsitas Burckhardt uuritava ajastu sisemiste seoste otsimisena, katsena rekonstrueerida ajastu valitsevat maailmataju (sks Weltanshauung). Sissejuhatuses postuumselt ilmunud "Kreeka kultuuriajaloole" ("Griechische Kulturgeschichte", 1898–1902) kirjutab ta: "Kultuuriajalugu uurib inimmineviku sisemust ja kirjeldab, kuidas inimesed elasid, mida nad soovisid, mida mõtlesid, tajusid ja milleks nad võimelised olid." Ta lisab: "Soovitu ja eeldatu on seega sama tähtsad kui toimunu, kujutlus sama tähtis kui tegevus." Burckhardti tähtsaim teos on 1860. aastal ilmunud "Itaalia renessansikultuur" (ee 2003), mis suutis korraga põlistada arusaama renessanss<renessansist kui omaette selgepiirilisest ajastust ja pakkuda köitva näite ühe ajajärgu "maailmataju" rekonstrueerimisest.
Järgmise tähtsa panuse kultuuriajaloo kujunemisse andis saksa ajaloolane Karl Lamprecht (1856–1915), seda nii oma kirja- kui ka korraldustööga. Saades inspiratsiooni oma kaasaegsete psühholoogide töödest, käsitles Lamprecht ajalugu "rakendusliku psühholoogiana", mis peab keskenduma kollektiivsete vaimuhoiakute uurimisele. Möödaniku liigendas Lamprecht iseseisvateks "kultuuriajastuteks" (Kulturzeitaltern), mille on kujundanud inimeste side (Bund) ümbritsevaga. Oma monumentaalses, 12-köitelises "Saksa ajaloos" ("Deutsche Geschichte", 1891–1909) eristas ta viit kultuuriajastut, sümbolismist subjektivismini, mis ta hiljem laiendas kogu maailma ajaloole. 1909. aastal asutas Lamprecht Leipzigi ülikooli juurde kultuuri ja üldajaloo instituudi, millest kujunes rahvusvahelises plaanis oluline kultuuriajaloo institutsionaalne keskus.
Kahe maailmasõja vaheline periood märgib kultuuriajaloo levikut saksakeelsest keeleruumist laia maailma. Suuri lugejahulkasid peibutas Oswald Spengleri (1880–1936) spekulatiivne kultuuriajalooline uurimus "Õhtumaa allakäik" (1918–1922, ee 2012), mis käsitles kultuure elusorganismidena, mille paratamatuks saatuseks on pärast õitsemist kuhtuda.
Olulise jälje kultuuriajaloo arengusse jätsid hollandlase Johan Huizinga (1872–1945) tööd. 1926. aastal pidas ta Utrechti ajalooühingus programmilise ettekande "Kultuuriajaloo ülesanne", milles pakkus välja valdkonna uue, morfoloogilise määratluse: "Kultuuriajaloo esmane ülesanne on morfoloogiliselt mõista ja kirjeldada kultuure nende erilises ja tegelikus käigus." Lisades täpsustuseks: "Kultuuriajaloo objektid on kultuuri mitmekesised vormid ja funktsioonid, nagu neid võib välja lugeda rahvaste ja sotsiaalsete rühmade ajaloost, nagu nad tihenevad kultuurikujudeks, motiivideks, teemadeks, sümboliteks, ideedeks, ideaalideks, stiilideks ja tunneteks." Huizinga morfoloogilise kultuuriajaloo suurepärane näide on 1919. aastal ilmunud "Keskaja sügis" (ee 2007), uurimus hiliskeskaja elu-, mõtte- ja tundevormidest, mida üksmeelselt peetakse tänapäeva kultuuriajaloo üheks alustekstiks.
Sõdadevahelisel perioodil sai Prantsusmaal alguse ajalooteaduse uuenemislaine, mida tunneme ennekõike Annaalide koolkonnana, 1929. aastal asutatud uue ajalooajakirja "Annales d’histoire économique et sociale" nime järgi. Kahe ajaloolase, Marc Blochi (1886–1944) ja Lucien Febvre'i (1878–1956) asutatud ajakirjas ei olnud kultuuriajalugu eraldi esile toodud, ent siiski kujunesid annalistide tööd kultuuriajaloo arengus teedrajavaks. Nii Bloch kui ka Febvre rõhutasid, et mentaalsete tegurite arvestamine mineviku mõtestamisel on esmajärgulise tähtsusega. Bloch rääkis selles seoses "tunde- ja mõtteviisidest" (pr façons de sentir et penser), Febvre seevastu iga ajastu "vaimsest varustusest" (pr outillage mentale), mis seab raamid sellele, mida ja kuidas on mingil ajaperioodil võimalik mõelda.
Teise maailmasõja järel sotsiaalajaloo varju vajunud kultuuriajaloo uus tähetund saabus sajandi viimastel kümnenditel. Sümboolseks verstapostiks võib valida 1987. aastal California ülikoolis Berkeleys peetud konverentsi, mille ettekanded ilmusid kaks aastat hiljem Lynn Hunti toimetatud kogumikus, mis kandis ambitsioonikat pealkirja "Uus kultuuriajalugu" ("The New Cultural History", 1989). Koguteos, mis on kantud kriitilisest dialoogist Annaalide koolkonna pärandiga üldiselt ja mentaliteediajalooga kitsamalt, otsis arenguks uusi inspiratsiooniallikaid kultuuriantropoloogiast, kirjandusteooriast ja Michel Foucault’ loomingust. Algatus langes viljakale pinnasele, nii et järgmistel kümnenditel juurdus "uus kultuuriajalugu" valdkonna uue katusmõistena, seda eriti ingliskeelses maailmas.
Kultuuriajaloo uue populaarsuse taga tuleb näha üleüldist "kultuurilist pööret", mis 20. sajandi lõpul humanitaar- ja sotsiaalteadusi tabas ning mille tulemusena hakati suuremat tähelepanu pöörama kultuurilisele vahendatusele. Peter Burke on kirjeldanud seda "kultuurilise pöörde" järgset olukorda ajalooteaduses järgmiselt: "Hulk teadlasi, kes kümmekond aastat tagasi oleksid end nimetanud kas kirjanduskriitikuteks, kunsti- või teadusajaloolasteks, eelistavad ennast nüüd määratleda kultuuriajaloolastena, kes uurivad "visuaalkultuuri", "teaduskultuuri" jne."
Uue huvi institutsionaliseerumisest andis märku Rahvusvahelise Kultuuriajaloo Ühingu (International Society for Cultural History) asutamine 2007. aastal. See ühing korraldab regulaarseid konverentse ja koordineerib nii uue ajakirja Cultural History kui ka uue raamatusarja "Studies for the International Society for Cultural History" (Routledge) väljaandmist.
Olulisemad suunad
Kultuuriajalugu ei ole tänapäeval ühtne ja selgepiiriline uurimisvaldkond, vaid jaguneb mitme kitsama suuna vahel, mis on kõik omavahel rohkem või vähem seotud.
Ajalooline antropoloogia
Kultuuriajaloo kõige viljakam dialoog on viimastel kümnenditel arenenud antropoloogiaga, täpsemalt sotsiaal- ja kultuuriantropoloogiaga. Juba 1960. aastate keskpaiku jõudis võrdlemisi sõltumatult mitu ajaloolast ja antropoloogi arusaamiseni, et tegelikult on nende distsipliinid väga sarnased. Mõlemad uurivad "kultuurilist teist" – võõraid rahvaid ja kultuure, taotledes nende tegude, tavade ja uskumuste kirjeldamist ja tõlgendamist. Peamine erinevus seisneb vaid selles, et kui ühed uurivad ajas, siis teised peamiselt ruumis kaugeid kultuure. Ja kui ajaloolased teevad seda enamasti kirjaliku, siis antropoloogid suulise teabe põhjal. Sellest äratundmisest sündinud uus uurimisvaldkond, mille nimetuseks sai ajalooline antropoloogia (ingl historical anthropology, pr anthropologie historique), võttis üsna erilaadseid vorme, sõltuvalt varasematest rahvuslikest teadustraditsioonidest.
Dialoog antropoloogiaga on võimaldanud kultuuriajaloolastel oluliselt rikastada oma mõistevara erinevate tähendusloome praktikate uurimisel ajaloolistes ühiskondades (siirderiitused, kingivahetus, maagilised toimingud jm), laenata uusi meetodeid (tihe kirjeldus, strukturaalanalüüs jm) ning arendada uusi uurimisteemasid (pereelu, suguline läbikäimine, kehatehnikad, surmakombed jm). Antropoloogiast on õpitud sedagi, et esmapilgul teisejärguliste nähtuste või pisiasjade uurimine võib aidata mõista minevikku uue nurga alt ja omada tähendust üldise ajaloopildi adekvaatsemal rekonstrueerimisel.
Hea varase näite ajaloolise antropoloogia võimalustest pakub Emmanuel Le Roy Ladurie klassikaline uurimus "Montaillou, prantsuse küla 1294–1324" (1975, ee 1996). See on inkvisitsiooniprotokollidel põhinev monograafia ühest Lõuna-Prantsusmaa väikesest külast, selle elanikest, nende kommetest ja maailmavaatest 13.–14. sajandi vahetusel, kus Le Roy Ladurie esitab haruldaselt põhjalikele ülekuulamisprotokollidele neidsamu küsimusi, mida antropoloogid esitavad tavaliselt välitöödel oma informantidele.
Teise hea näite pakub Robert Darntoni tuntud artikkel "Tööliste mäss: Suur kassitapmine Saint-Séverini tänavas" (1984, eesti keeles 1996). Darnton analüüsib kirjalikult talletatud vahejuhtumit, kuidas 1730. aastate Pariisis korraldasid ühe trükikoja õpipoisid suure kassitapmise: nad püüdsid kinni hulgaliselt kasse, kellest osa tapeti kohe, sh trükikoja perenaise kass, teise osa üle mõisteti "kohut" ja poodi seejärel karistuseks. Darnton otsib sellele esmapilgul irratsionaalsele aktsioonile kultuuriantropoloogilist seletust ja leiab, et kassitapuga maksid õpipoisid sümboolselt kätte trükikoja meistrile iseenda kurnamise ja halvasti kohtlemise eest.
Mikroajalugu
1970. aastate lõpus pakkusid mõned ajaloolased Itaalias välja, et minevikunähtuste uurimine vähendatud mõõtkavas või n-ö suurendusklaasiga võib pakkuda teinekord enam kui panoraamsed käsitlused. Suund sai nimetuseks "mikroajalugu" (it microstoria) ja seda aitas põlistada aastatel 1981–1991 Einaudi kirjastuses ilmunud samanimeline raamatusari, mida koostasid uue suuna kaks liidrit Carlo Ginzburg ja Giovanni Levi.
Nagu mikroajaloolased ise sõnastasid, on nende eesmärk analüüsida n-ö tavapäraseid erandeid või "erandlikke tavapärasusi" (it eccezionalmente normale), s.t väga hästi dokumenteeritud episoode ja isikuid, kes on ühtaegu nii erakordsed kui ka tüüpilised. Sealjuures tuleb rõhutada, et eesliide "mikro" ei viita uurimisobjekti suurusele, justnagu huvituks mikroajalugu vaid pisiasjadest, vaid uurimismetoodikale – valitud uurimisainese võimalikult detailsele analüüsile.
Mikroajaloo tähtsaim õppetund on eri uurimisskaalade teadvustamine mineviku uurimisel. Kuigi mikroajaloolased rõhutasid vajadust laskuda skaala kõige alumisele tasandile, et uurida seda, mida varasemad ajaloolased polnud märganud, siis peatselt astus selle kõrvale arusaam skaalade vahel liikumisest ja nendega mängimisest.
Kuigi mikroajalugu kui kindel metodoloogiline perspektiiv ei ole tingimata seotud üksnes kultuuriajalooga, siis pärinevad mikroajaloo peamised saavutused kummati kultuuriajaloo valdkonnast. Suuna kõige varasem ja tuntum näide on Carlo Ginzburgi raamat "Juust ja vaglad: Ühe 16. sajandi möldri maailm" (1976, ee 2000), mis on inkvisitsiooniprotokollidel põhinev uurimus ühe 16. sajandil Friuli maakonnas elanud möldri Domenico Scandella (hüüdnimega Menocchio) elust, lugemusest ja arusaamadest. Menocchio jälgedele sattus Ginzburg juhuslikult, tänu ootamatule arhiivileiule, ja tema sooviks oli ühelt pool rekonstrueerida ühe varauusaegse Itaalia külainimese originaalne maailmapilt, mille nimel ta oli valmis tuleriidale minema, teiselt poolt aga heita selle juhtumi abil valgust tolle ajastu Lääne-Euroopa rahvakultuurile üldisemalt, sh selle toimimisele pingeväljas õpetatud ehk kirikliku kultuuriga.
Argiajalugu
Möödaniku argielu on pälvinud kultuuriajaloolaste huvi hiljemalt 19. sajandi algusest peale, ent pikka aega peamiselt kirjeldaval, etnograafilisel tasandil. Omaette metodoloogiliseks platvormiks kujundasid argiajaloo (sks Alltagsgeschichte) Lääne-Saksa ajaloolased 1980. aastatel. Sarnaselt mikroajalooga huvitub argiajalugu eeskätt tavainimeste tähendusloome praktikatest, kuid rõhuasetus on ennekõike argikäitumise subjektiivse kogemuse, igapäevaste toimingute ja aineliste vahendite analüüsil.
Argiajaloolased peavad oluliseks uuritavate inimeste endi vaatenurga arvestamist, teisiti öeldes, ajalooliste subjektide agentsust ehk teovõimet – seda, kuidas inimesed ise oma tegevust mõtestavad, sh esitavad ja narrativeerivad. Samuti on üheks argiajaloolaste püüdeks siduda olulised ajaloolised arengusuunad ja sündmused argipäeva kogemusega. Nii on uuritud näiteks seda, milline oli 19. sajandi industrialiseerimise mõju argipäevale, mil moel kujundas uusaegne bürokratiseerumine kodanike suhet riigiga ja kuidas mõjutas natsismi võidukäik tavainimeste eluilma.
Üks argiajaloo eestvedajaid Alf Lüdtke on hiljuti sõnastanud küsimused, millele argiajaloolased ennekõike vastuseid otsivad: "Mida inimesed teevad ja kuidas nad teevad seda, mida teevad, seda nii töö- kui ka puhkepäevadel? Kuidas nad teenivad oma igapäevast leiba? Kuidas nad puutuvad kokku aja ja ruumiga ning kuidas nad omastavad ajalisust ja ruumilisust? Kuidas nad loovad (või kaotavad) sõprus- või vaenusuhteid töökaaslaste või naabritega, perekonna ja sugulastega?"
Argiajaloo programmiliseks teoseks võib pidada 1989. aastal Lütdke koostatud kogumikku "Argiajalugu: Ajalooliste kogemuste ja eluviiside rekonstrueerimine" ("Alltagsgeschichte: Zur Rekonstruktion historischer Erfahrungen und Lebensweisen"). Seitsmest artiklist ja pikast sissejuhatusest koosnev koguteos selgitab argiajaloo teoreetilisi ja empiirilisi uurimisperspektiive. Praktiliste näidetena on analüüsitud natsismi vastuvõttu saksa tööliste seas ja idasakslaste argielu pärast 1945. aastat.
Õnnestunud näite argiajaloo tänapäevastest võimalustest pakub Paul Steege’i monograafia "Must turg, külm sõda: Argielu Berliinis 1946–1949" ("Black Market, Cold War: Everyday Life in Berlin, 1946–1949", 2008), mis kirjeldab suure põhjalikkusega berliinlaste argielu sõjajärgsetel aastatel, raskusi toidu ja muu eluks vajaliku hankimisel, ent näitab samuti, kuidas igapäevatoimingute käigus võttis kuju külma sõja ideoloogia.
Tundeajalugu
Kultuuriajaloo üks uuemaid ja kiiresti arenevaid suundi on tundeajalugu. Sellelgi suunal on oma eelkäijad ja ettekuulutajad. Nii sõnastas vajaduse tunnete ja tundmuste uurimise järele Lucien Febvre juba 1941. aastal.
Tundeajalugu on õigupoolest katustermin omavahel põimunud uurimisharudele, mille seas võib selguse huvides eristada tundmuste ajalugu (ingl history of sensibilities), meelte ajalugu (ingl history of senses) ja emotsioonide ajalugu (ingl history of emotions). Kui esimene uurib ajalooliselt üldisi psühholoogilisi hoiakuid ja kogemusi (naudingud, kannatused, nägemused, kired jm), siis teine vaatleb konkreetsemalt kuue inimmeelega seotud tähendusloomet ajas ning kolmas keskendub peamiste emotsioonide (viha, rõõm, kurbus, hirm jm) ajaloolisele analüüsile.
Tundeajalugu lähtub veendumusest, et inimeste tajud ja tunded on olulises osas kultuuriliselt konstrueeritud ja ajas teisenevad. Tunded ei ole pelgalt bioloogiline nähtus, mida saab analüüsida vaid neurokeemiliste protsessidena. Tunded on ka kultuuriline nähtus: aistingulisi teateid tajutakse eri aegadel erinevalt, nende väärtustamine, tõlgendamine ja neist hoolimine on ajalooliselt muutuv. Igal ajastul valitseb oma "tunde- ja tajurežiim", mille raames me võtame vastu, näitame välja ja tõlgendame oma emotsioone ja tundmusi.
Kõige üldisemalt saab tundeajalugu uurida kahel tasandil: ühelt poolt võib keskenduda tunnete uurimisele nii, nagu allikad lubavad neid mõista ja rekonstrueerida; teiselt poolt saab aga uurida tunnetesse suhtumist, seda, kuidas aegade jooksul on tunnetega seotule erinevalt reageeritud, milliseid tundeid on väärtustatud, varjatud või tõrjutud.
Üks kõige viljakamaid ja uuendusmeelsemaid tundeajaloo uurijaid on viimastel kümnenditel olnud prantslane Alain Corbin. Alates 1980. aastate algusest on ta peamiselt 18.–19. sajandi prantsuse materjalide põhjal käsitlenud näiteks haistmise ja lõhnade ajalugu, analüüsides, kuidas 18. sajandi teisel poolel tärkas uus tundlikkus, mis ei talunud enam "halba" lõhna ja soosis üha rohkem õhupuhtust ja mitmesuguseid parfüüme ; maastike ja keskkonna tajumise ajalugu, tuues välja selle, kuidas 18. sajandi keskpaiku sündis Euroopas uus kollektiivne rannaihalus ; helide ja kuulmiskultuuri ajalugu, võttes aluseks 19. sajandi Prantsuse külakirikukellade tähtsuse inimeste "helilise identiteedi" kujunemisel ; seksuaalnaudingute ja nendest rääkimise ajalugu ajavahemikus 1760–1880 ning päris viimati vaikuse ajalugu, pakkudes põgusa ülevaate suhtumisest vaikusesse renessansist tänapäevani.
Rait Oja
Rait Oja (sündinud 26. jaanuaril 1992 Viljandis) on eesti jalgpallur (väravavaht). Ta mängib Eesti klubis Viljandi JK Tulevik.
Krista Kumberg
Krista Kumberg (sündinud 6. augustil 1959 Ristil ) on bibliograaf, laste- ja noortekirjanduse spetsialist ja uurija ning lastekirjanik.
Ta on lõpetanud 1977. aastal Haapsalu I keskkooli ja 1981. aastal Tallinna Pedagoogilise Instituudi raamatukogunduse ja bibliograafia erialal. Töötab alates 1981. aastast Haapsalu lasteraamatukogus (algul metoodikuna lastetöö alal, seejärel bibliograafina).
Ta on mitme eesti keele õpiku kaasautor. Kirjutanud mitmeid ülevaateartikleid lastekirjanduse kohta.
Teised Krista Kumbergi kohta
Kauaaegsed kolleegid Kristi Alaküla, Erika Ruban ja Eevi Kliss Haapsalu lasteraamatukogust Kumbergi kohta: "Krista on mitmekihiline nähtus, temas peitub muinasjutuline vägi. Ta tõmbab inimesi ligi oma tarkuse, vaimukuse, avatud suhtlemisstiiliga. Teda on nauditav nii kuulata kui vaadata. Ta teeb kõike palju ja hästi – loeb, kirjutab, õpib, õpetab, meisterdab, künnab ja kõplab vaheldumisi, ning mis peamine – tulemusrikkalt. Ta on meister nii vaimu- kui ihutoidu köögis. Tema oma aia kõrvitsatest supp ja teised leidlikud road on sama oodatud kui ta tuumakad kirjatükid ja etteasted, õnnitluskaardid või ülistusoodid sünnipäevalastele, isetehtud kingitused ja veel terve hulk loomingulisi asju, millega Krista pidevalt üllatab. Pole asja, millest ta midagi ei teaks ega tööd, millega ta hakkama ei saaks. Kui ta elaks päris maal, sobiks ta väga hästi näiteks suure talu perenaiseks, kes möödaminnes ka kohalikku kooli."
Krista Kumberg on hea näide sellest, et oma valdkonna üks parimaid spetsialiste Eestis saab olla ka väljaspool Tallinna – elades Läänemaal Ristil ja töötades Haapsalu vanalinnas.
Kell (tähtkuju)
pisi|Kell pisi Kell (ladina Horologium, lühend Hor) on lõunataeva tähtkuju.
Romanos II
Romanos II Porphyrogenitus (kreeka keeles: Ρωμανός; umbes 937/939 – 15. märts 963) oli Bütsantsi keiser aastatel 959–963. Ta sai troonile oma isa Konstantinos VII järel, olles vaid üle 20 aasta vana ning suri kõigest neli aastat hiljem ootamatult.
Võimuletõus
Pärast Konstantinose surma ei tekkinud mingit küsimust trooni pärimisel. Selleks oli vaieldamatu õigus Romanos I lapselapsel ja Konstantinose pojal Romanosel. Romanos II emaks oli Romanos I tütar Helena, kes pandi omal ajal paari 14-aastase Konstantinosega. Romanos sündis umbes 937–939, ajal kui tema isa oli sisuliselt võimult kõrvaldatud. Kuna tegelikult valitses Romanose vanaisa, siis isa kõrvaletõrjutus ei mõjutanud kuidagi poisslapse olukorda. Ning selline seis kestiski kuni 945. aastani, kui Konstantinos sai talle õigusega kuuluva ainuvõimu tagasi. Sama aasta 6. aprillist sai Romanosest ka isa kaasvalitseja. vasakul|pisi|Nikerdatud elevandiluust tahvel, kus Kristus õnnistab Romanost ja tema pruuti Berthat (Eudokia) Kõrvutades Romanost isaga, siis väidetavalt oli nende sarnasus vaid väline. Poeg oli sama kaunis ja tugev kui isa, ent sellega nende kahe ühis jooned ka piirdusid. Romanost ei huvitanud ei raamatud ega filosoofia, tema kireks olid vaid vein ja "kergemeelsed meelelahutused". 956. aastal olevat ta rabanud isa ja õukonda teatega, et abiellub ühe kõrtsmiku imeilusa tütrega, kelle nimeks Anastasia. Värskest abielupaarist saigi üsna pea keisrivastaste intriigide kese. Konstantinos tajus poja ja tema naise vihkamist ning oli sellest tõsiselt löödud.
Konstantinos VII suri 9. novembril 959. Kõige levinuma variandi järgi tappis Konstantinose tema oma lihane poeg. Kusjuures isa armastus poja vastu oli üldtuntud. Juhtus see väidetavalt järgmiselt. Keiser lahkus pealinnast 959. aasta septembris, et külastada oma mungast sõpra, kellega tahtis arutada üht õukonnaintriigi. Ühe versiooni järgi olevatki Romanos otsustanud tagasiteel Konstantinoopolisse isa tappa ning andnud talle ravimi asemel mürgiga täidetud anuma. Kuid Konstantinos komistas ja läigatas suurema osa joogist maha. Ometi piisas ka joodud kogusest, keisri enesetunne halvenes ning jõudmatagi pealinna Konstantinos suri. Igatahes surma võttis Konstantinos vastu just nõnda, nagu ta oli seda soovinud "surra, nagu on kohane keisritele ja filosoofidele".
Valitsemine
Saanud pärast isa surma ainuvalitsejaks, ei muutnud Romanos oma elukombeid. Ta jätkas sama innukalt nagu varemgi joomist ja lõbutsemist. Samal ajal olid riigis ohjad tema naise ja õukondlaste käes. Bütsantsi autorid on küll mõnikord keisrit iseloomustades väitnud, et tegelikult ta polnudki nii närune inimene, kui ehk paistis. Süüdi olevat olnud hoopis tema vääritud sõbrad, kes ahvatlesid keisrit halvale teele.
Tüüpiliselt paljudele ainuvalitsejatele kartis Romanos paaniliselt oma elu pärast ja nägi igal pool võimalikke vandenõusid. Ta ümbritses ennast ihukaitsjatega ning liikus vaid suure valvemeeskonna saatel. Hirmust vandenõu ees saatis ta igaks juhuks ka oma ema ja õed kloostrisse.
Välispoliitika
Kuigi keisri huvid olid kaugel poliitikast, saavutati tema valitsemise ajal mitmeid hiilgavaid välispoliitilisi võite.
Üheks olulisemaks nende seas oli Kreeta saare vallutamine. Selleks saadeti 960. aastal teele hiiglaslik laevastik. Väidetavalt olevat see koosnenud 2000 "kreeka tuld" sülgavast laevast, 1000 muust sõjalaevast ja 370 transpordilaevast. Idas õnnestus aga keisri väepealikul Nikephoros Phokasel 962. aastal vallutada Aleppo linn ning ümberkaudsed alad, kust tuldi tagasi Konstantinoopolisse rikkaliku saagiga. pisi|Romanos II surm
Surm
963. aasta kevadel 24-aastane Romanos ootamatult haigestus ja 15. märtsil suri. Mõnede kaasaegsete arvates põhjustas tema surma kurnav eluviis. Teised aga pakkusid välja võimaluse, et tema naine mürgitas ta, kuigi tõendid selle kohta puudusid.
Pokrovsk (Ukraina)
Pokrovsk (ukraina Покровськ) on oblastilise tähtsusega linn Ukrainas Donetski oblastis, Pokrovski rajooni halduskeskus. Linn asub 52 kilomeetrit Donetskist loodes.
Pokrovski haldusalas asuvad Rodõnske linn ja Ševtšenko alev.
Pokrovsk asutati 1875. aastal Grišino külana. 1934 sai nimeks Postõševo. 1938. aastal sai nimeks Krasnoarmiisk (Krasnoarmeiskoje) ja linnaõigused. 12. mail 2016 sai praeguse nime.
2020. aasta alguses oli linnas 61 770 elanikku.
Südamevatsake
Südamevatsakeseks (ladina keeles ventriculus cordis) nimetatakse paljude suletud kardiovaskulaarsüsteemiga loomade südames paiknevat ühte või kahte õõnt.
Südamevatsakese areng, anatoomia, morfoloogia, histoloogia ja patoloogia võivad erineda nii liigiti kui ka indiviiditi.
Roomajatel
Enamikul tänapäevastel roomajatel (v.a krokodillilised) on üksainus südamevatsake.
Maolistel
Madude südamevatsakeste arvus pole lõplikult selgusele jõutud. Osade uurijate arvates on madudel nii parem kui ka vasak südamevatsake. Paljude uurijate arvates ei ole selle õõnte vahel olevad seinad täielikult sulgunud ja seetõttu nimetatakse seda üheks südamevatsakeseks.
Südamevatsake koosneb kolmest omavahel ühenduses olevast osast (vasakult paremale) : arterioosõõs, venoosõõs ja kopsuõõs.
Atrioventrikulaarklapid suunavad verevoolu, sulgedes vatsakesesisese kanali (ingl interventricular canal), südamelõtve ajal erinevatesse alamkambritesse.
Vatsakese kopsuõõnest väljub paaritu kopsutüvi (truncus pulmonalis) ja annab südame juures vasaku ja parema haru.
Südamevatsakese omapärasele ehitusele vaatamata ringleb madudel veri nii suures kui väikeses vereringes.
Imetajatel
Koduloomadel loetakse südame tipp vasaku vatsakese juurde kuuluvaks.
Inimestel
Inimestel on südamevatsakesi, millel esineb struktuurseid erinevusi, kaks:
Nendesse õõntesse siseneb südame kodadest veri, mis liigub suurtesse arteritesse.
300px|Inimese normaalne süda arterite ja veenidega eestvaates
Parem vatsake
Südame parema koja ja parema vatsakese vaheline suue on suletud parema atrioventrikulaarklapiga (valva atrioventricularis dextra) ehk koja-vatsakeseklapiga.
Vasak vatsake
Südame vasaku koja ja vasaku vatsakese vaheline koja-vatsakesesuue on varustatud vasaku koja-vatsakeseklapiga (valva atrioventricularis sinistra).
Südame vasaku vatsakese aordisuistikust lähtub üksainus aort. Aordi alguses paikneva aordiklapi (valva aortae) ja edasi üleneva aordi kaudu väljub veri südame vasakust vatsakesest.
Värvainete indeks
Rahvusvaheline värvainete indeks (Colour Index või Colour Index International, CI) on andmebaas, mille algatasid värvitootjaid ja värvalite rahvusvahelised erialaorganisatsioonid: Suurbritannias baseeruv Society of Dyers and Colourists ja Ameerika Ühendriikides asuv American Association of Textile Chemists and Colorists. Andmebaasi on koondatud info tarbekaupades, keemiatoodetes jm värvainena kasutatavate keemiliste ühendite struktuuri, triviaalnimetuste, füüsikaliste ja keemiliste omaduste, sünteesi ja patentide kohta.
Südamevatsake
Vasak vatsake
Südame tipp kuulub vasaku vatsakese juurde.
Värvainete indeks
Tootjate osalus andmebaasis on vabatahtlik ja tootjad võivad soovi korral osa infot andmebaasi mitte anda. Nimistu hõlmab üle 27 000 värvaine kokku üle 13 000 üldnimetusega. Esimene nimistu avaldati 1925. aastal.
Südamevatsake
Patoanatoomia
Kaasasündinud südamerikke vatsakestevaheseina defekti (VSD) korral on südame vasaku ja parema vatsakese vahelises vaheseinas erineva suurusega kas üks või mitu auku või puudub sein täielikult.
Värvainete indeks
Indeksis puuduvad minevikus kasutusel olnud ja nüüdseks kasutuselt kõrvale jäetud pigmendid, nagu näiteks asuriit, auripigment, looduslik kinaver jm.
Värvainete tähistamise põhimõte
Eesti Keele Instituudi soovitusel on "colour index number" korrektne vaste "värvainete indeksi number", mida tuleb eelistada mõnikord kasutatud (näiteks Nami-Nami kokandusportaalis ) tõlkele "värviindeksi number".
Ühendi üldnimetuse tähis
Üldnimetuse tähis (Colour Index Generic Name) koosneb kolmest osast:
Näiteid:
Värvused
Värvuse tähiseid on kokku kümme (sulgudes).
Muud
Erandkorras on toidu värvimiseks kasutatavatel värvainetel alati dubleeriv üldnimetus (CI Generic Name) Food + värvusetähis + number (eesti keelde tõlgituna Värvusenimetus + toiduvärv + number ), isegi kui sama värvaine on toimeainena kasutusel ka muudes toodetes. Ühendi ehituse tähis (CI Constitution Name) jääb mõlemal variandil ühiseks.
Ühendi ehituse tähis
Ühendi ehituse tähis (Colour Index Constitution Number) koosneb viiest numbrist. Numbrid moodustavad viiekohalise arvu kindlast vahemikust arvteljel. Iga vahemik tähistab kindla ühendite rühma keemilist struktuuri ja tähised näitavad värvaine kuulumist kindlasse keemiliste ühendite rühma.
Näiteid:
Genki Haraguchi
Haraguchi alustas klubikarjääri 2008. aastal kodumaa kõrgliiga klubis Urawa Reds. Klubi põhikoosseisus mängis ta alates 2009. aasta hooajast. 2014. aastal liitus ta Saksamaa Bundesliga klubiga Hertha, kus mängis kuni 2018. aastani. Aastatel 2018–2021 mängis ta Hannover 96-s ja 2021–2023|klubi5=Union Berlinis. 2023. aasta jaanuaris sõlmis ta 18 kuu pikkuse lepingu Stuttgardiga.
Koondisekarjäär
Debüüdi Jaapani jalgpallikoondises tegi ta debüüdi 7. oktoobril 2011 sõprusmängus Vietnami vastu. Esimese värava lõi ta koondise särgis 11. juunil 2015 sõprusmängus Iraagi vastu.
2013. aastal kuulus ta Jaapani koondisse Ida-Aasia meistrivõistlustel, kus tuldi ka turniiri võitjaks.
2019. aasta Aasia meistrivõistluste teises alagrupimängus lõi ta värava Omaani vastu ja poolfinaalis Iraani vastu.
Johannes Eduard Robert Hörschelmann
Johannes Eduard Robert Hörschelmann (17. jaanuar 1845 Martna – 6. november 1926 Berliin) oli Eesti vaimulik.
Õppis Tallinna toomkoolis. Tartu Ülikooli usuteaduskonnas õppis aastani 1872. Ordineeriti 21. jaanuaril 1873 õpetajaks.
Isiklikku
Tema emapoolne vanaisa oli Dietrich Martin Luther oli notar, kaupmees, suurgildi oldermann, Revalische Wöchentliche Nachrichteni väljaandja aastatel 1807–1852, tema teine vanaisa Ferdinand Ludwig Hörschelmann oli Tallinna gümnaasiumi professor ja Järva-Madise Püha Matteuse koguduse õpetaja, tema isa Otto August Leopold Hörschelmann oli Martna Püha Martini koguduse õpetaja. Tema vend Alexander Anton Hörschelmann oli Hageri Lambertuse koguduse õpetaja, teine vend August Konstantin Hörschelmann oli alguses Karuse Margareeta koguduse pastor, pärast Alexander Antoni surma Hageri koguduse ja Oranienbaumi koguduse pastor, kolmas vend Ferdinand Dietrich Nicolai Hörschelmann oli Viljandi Pauluse koguduse õpetaja ja hiljem Tartu ülikooli tegeliku usuteaduse professor.
Milvi Jürissaar
Milvi Jürissaar (8. veebruar 1935 – 2. märts 2023) oli eesti klimatoloog ja meteoroloog.
Milvi Jürissaar lõpetas 1960. aastal Tartu Riikliku Ülikooli meteoroloogi-klimatoloogieriala ning asus alates tööle Tartu Aviometeoroloogiajaamas, mis tol ajal kuulus kogu NSV Liidu tsiviillennundust teenindavate ilmajaamade võrku.
Jürissaar on meteoroloogiaalaseid teadmisi õpetanud Nõo lennundusklassis, alates 1994. aastast oli Tartu Lennukolledžis (praegune Eesti Lennuakadeemia) pikki aastaid meteoroloogia loengute õppejõud. Ta on lennundusmeteoroloogiat õppetanud ka AS Pakker Avios eralenduritele, ametipilootidele, lennujuhtidele ja lennundustöötajatele.
Tuntud pilvevaatlejana on Jürissaar avaldanud palju erialaseid artikleid ja fotosid ajakirjades-ajalehtedes ning osalenud meteoroloogiaalaseid teadmisi vajavates projektides. 1998. aastal koostas Jürissaar raamatu "Meteoroloogia", 2006. aastal koostas ta teksti raamatule "Pilveaabits", kus on eksponeeritud ka tema poolt pildistatud fotod pilvedest ja 2007. aastal ilmus tema sulest "Lennundusmeteoroloogia".
Riigikogu riigikaitsekomisjon
Riigikogu riigikaitsekomisjon on Riigikogu alatine komisjon, mis "tegeleb riigi julgeolekut ja kaitset reguleerivate eelnõudega, kontrollib oma valdkonna piires täidesaatva võimu teostamist ning osaleb riigi julgeoleku- ja kaitsepoliitika kujundamisel." .
Sihhote-Alin
pisi|Sihhote-Alini asukoht pisi|Sihhote-Alin sügisel pisi|Taiga Sihhote-Alinis Sihhote-Alin (vene keeles Сихотэ-Алинь) on mäestik Venemaa kaguosas Kaug-Idas Habarovski ja Primorje krai territooriumil. Sihhote-Alin on Amuuri jõe, Jaapani mere ja Tatari väina veelahe.
Mäestiku pikkus on 1200 km, laius kuni 250 km, suurim kõrgus 2090 m (Tordoki-Jani mägi). Teised mäetipud on Ko (2003 m), Jako-Jani (1955 m), Anik (1933 m), Durhe (1903 m), Oblatšnaja (1856 m), Sputnik (1805 m), Ostraja (1788 m), Võssokaja (1745 m), Snežnaja (1684 m), Olhovaja (1805 m), Lõssaja (1554 m), Izjubrinaja (1433 m), Livadiiskaja (Pidan) (1334 m), Tšornõi Kust (1010 m), Kedrovaja (961 m).
Sihhote-Alini kõrgematel tippudel on reeglina teravalt visandatud kuju, suur osa neist on kaetud suurte kivide rusuga. Pinnavormid meenutavad tugevasti purustatud tsirkusorge.
Sihhote-Alini mäestik koosneb liivakivist ja kiltadest. Esineb hästi palju intrusioone, mis on põhjustanud kulla, tina ja polümetallide leiukohtade tekkimise. Nõgudes on kivi- ja pruunsöe leiukohad.
Eelmäestikus esinevad basaltplatood. Sihhote-Alini lõuna- ja idaosa on järskude nõlvadega keskmäestikud, lääneosas esinevad sageli pikiorud ja nõod. Üldiselt on Sihhote-Alini ristiprofiil asümmeetriline, läänenõlv on laugem kui idanõlv. Vastavalt on läände voolavad jõed pikemad kui itta voolavad. Selle iseärasuse põhjal on mäestik ka nime saanud. Mandžu keeles tähendab Sihhote-Alin 'suurte läänejõgede ahelik'.
Taimkate ja loomastik
Sihhote-Alinis on mitmekesine taimkate: mäestiku lõuna- ja keskosas kõrgusel kuni 500 m on okas-laialehised metsad ning põhjaosas on okasmetsad ajaani kuuse ja amuuri nuluga. Kõrgemal esineb mägitundra. Nõgude põhjas kasvab rohi kõrgusega kuni 3,5 meetrit.
Sihhote-Alini endeemid on taimedest mikrobioota (Microbióta decussáta), olga lehis ja loomadest amuuri leopard.
Kliima
Kliima on soe ja niiske. Talv on pehme, sest esinevad sageli Jaapani mere kohal tekkinud tsüklonid. Jaanuari keskmine õhutemperatuur on –10...–15 °C. Aasta keskmine sademete hulk on päris suur (kuni 800–1000 mm), suurem osa neist sajab suvel. Lumikate tekib oktoobris–novembris ja sulab ära märtsis–aprillis. Lumikattega päevade arv on 120–150. Talvel sajab ühtlaselt, tihti on tugevad lumesajud, lumetormid ja sulad. Laviiniohtlik periood kestab kuni 90 päeva.
Looduskaitseala
Sihhote-Alini territooriumil on loodud Sihhote-Alini looduskaitseala, mis aastast 2001. kuulub UNESCO maailmapärandi nimistusse.
pisi|left|Sihhote-Alin on suurimate [[kaslased|kaslaste amuuri tiigrite päritolumaa]]
Vadaktai
Vadaktai on alev Leedus Radviliškise rajoonis Sidabravase vallas. Alev asub Vadakstise jõe kaldal.
Alevis on raamatukogu. Vaatamisväärsusteks on 1883. aastal valminud katoliku kirik ja kohalik kalmistu.
Vadaktaid on esmamaininud 1372. aastal Hermann Wartbergest (Wadachte). 1744. aastal rajasid jesuiidid sinna oma misjonikeskuse. XVIII sajandi teisel poolel rajasid nad sinna kohaliku katoliku usku pöördunud mõisniku loal ka kloostri koos selle juurde kuuluva kabeliga. 1797. aastal ehitati sinna esimene kirik. Aastail 1902–1905 oli sealses kirikus vaimulikuks kirjanik Juozas Tumas-Vaižgantas.
August Joseph Ignaz Toepler
pisi|325x325px|August Toepleri reljeef August Joseph Ignaz Toepler (7. september 1836 – 6. märts 1912) oli saksa füüsik, kes on tuntud oma elektroakustika alaste eksperimentide tõttu.
August Toepler arendas koos oma poja Maximilian Toepleriga Dresdeni Tehnikaülikoolis gaaslahenduste füüsikat, mille käigus nad arendasid Schlieren'i fotografeerimise (Schlieren photography) tehnikat.
Kengo Kawamata
Kengo Kawamata (jaapani keeles 川又 堅碁 Kawamata Kengo; sündinud 14. oktoobril 1989 Saijōs) on Jaapani jalgpallur, ründaja.
Ta sündis aastal 1989 Saijōs (asub Ehime prefektuuris).
Maksakooma
Maksakooma (ladina keeles coma hepaticum) on tsirroosihaigetel esinev äge haiguslik seisund. Maksakoomat esineb loomadel ja inimestel.
Maksakooma mehhanisme seni ei tunta, kooma võib tekkida astsiidi, hepatorenaalse sündroomi tüsistusena või patsiendi dehüdratsiooni, seedetraktiverejooksu tulemusel.
Maksakoomaks võidakse klassifitseerida ka maksapuudulikkuse viimast staadiumi (IV astme hepaatiline entsefalopaatia).
Sümptomid
Kergele maksakoomale on iseloomulikud mitmed neuroloogilised sümptomid: meeleolu muutused, unehäired, kerge värin, segane kõne. Tihti kaasnevad hüpoglükeemia, hüpokaleemia, hüponatreemia, dehüdratsioon, seedetraktiverejooks ja happe-aluse tasakaalu häirumine jm.
Ravi
Maksakooma on eluohtlik seisund ja patsient tuleb toimetada haiglaravile.
Raske maksakooma korral võidakse kaaluda maksasiirdamist.
Transformeeriv kasvutegur β
Kasvaja kasvutegur beeta (lüh TGFβ) (transforming growth factor beta) on paljude selgroogsete loomade mitmete (näiteks lümfisüsteemi) rakkude poolt teatud sündmuste korral, nagu näiteks rakkude paljunemine ja diferentseerumine, vabastatavad valgulised molekulid, mis vahendavad pinnaretseptoritega tõenäoliselt põletikuvastaseid ja immunosupressiivseid toimeid, osalevad mitmete elundite arengus ja liigitatakse tsütokiinide hulka.
Aktiivset kasvaja kasvutegur beetat eritavad mitmed rakutüübid, näiteks makrofaagid rakuvälisesse vedelikku.
Rakvere Tarvas
Rakvere Tarvas võib tähendada:
Transformeeriv kasvutegur β
TGFβ signaalimine vananeva hiire tüümuse epiteelirakkudes reguleerib tüümuse involutsiooni ja mõjutab otseselt raku võimekust tümopoeesi toetada.
TGFβ mõjutab ka T-rakkude paljunemist, diferentseerumist ja tümotsüütide küpsemist tüümuses.
Enamik kudesid ekspresseerib hulgaliselt geene, mis kodeerivad TGFβ-t. Normaalsetes rakkudes toimib TGFβ signaalimine nii, et rakutsükkel peatatakse G1 staadiumis ja sellega lõpetatakse paljunemine, kutsutakse esile diferentseerumine ja/või edendatakse programmeeritud rakusurma.
TGFβ osaleb immuunsuses, selle täpne roll vähi, bronhiaalasta, kopsufibroosi, südamehaiguste, diabeedi, päriliku hemorraagilise teleangiektaasia, Marfani sündroomi, Ehlersi-Danlosi sündroomi, Loeysi-Dietzi sündroomi, Parkinsoni tõve, kroonilise neeruinsufitsientsi, polüskleroosi ja AIDS-i patogeneesis ei ole tänapäeval selge.
Vähirakkudes
Karolinska instituudi teadurite uuringud näitavad, et just see eritatav tsütokiin varustab vähiraku pinda valgete verelibledele omaste retseptoritega nii, et vähirakud pääseksid immuunjärelevalvele võimalikult märkamatult lümfisüsteemi.
Kui rakk on asunud vähiseisundi teele, siis muteeruvad TGFβ signaalirajad ja vähirakk väljub kasvaja kasvuteguri beeta kontrolli alt. Arvatakse, et vähirakud suurendavad kasvaja kasvuteguri beeta tootmist ja see mõjutab ka ümbritsevaid rakke.
Viited
Selles artiklis on kasutatud ingliskeelset artiklit en:Transforming growth factor beta seisuga 13.05.2015.
Villers-au-Flos
pisi|Villers-au-Flos' kirik
Villers-au-Flos on vald Põhja-Prantsusmaal Pas-de-Calais' departemangus.
Villers-au-Flos asub u. 31 km Arrasist lõunas, teede D11 ja N17 ristumiskoha ümbruses.
pisi|tühi|
Maret Vaher
pisi|Maret Vaher orienteerumas (2009). Maret Vaher (sündinud 12. jaanuaril 1973 Savernas) on eesti orienteeruja (sh suusaorienteeruja) ja spordiajakirjanik.
Maret Vaher on orienteerumise Eesti meistrivõistlustelt enim medaleid võitnud eesti orienteeruja. Aastatel 1986–2020 on ta võitnud kokku 133 medalit, neist 73 kulda, 39 hõbedat ja 21 pronksi.
1994. aastal võitis ta pronksi suusaorienteerumise maailmameistrivõistluste tavarajal Itaalias Val di Nonis.
Mikroskoop (tähtkuju)
pisi|Mikroskoop pisi Mikroskoop (ladina Microscopium, lühend Mic) on lõunataevas asuv tähtkuju.
Mikroskoobi suurus on 210 ruutkraadi ja see on pindalalt 88 tähtkuju seas 66. kohal. Tähtkuju heledaim täht on Gamma Microscopii (4,67 m).
Tähtkuju autor on prantsuse astronoom Nicolas-Louis de Lacaille.
Paplaka
Küla on tekkinud endise Paplaka mõisa (Paplacken) keskuse juurde. Aastal 1848 rajati külla kool. Mõisa häärber hävis Teises maailmasõjas. Nõukogude perioodil oli Paplaka kohaliku kolhoosi keskasulaks. Aastani 2021 kuulus küla Priekule piirkonda.
Aastal 2020 oli külas 94 elanikku.
Aastal 1837 sündis sealses mõisas Konstantin Roerich.
Kaitserühm
pisi|400px|1) [[Karbonüülrühma blokeerimine atsetaalina, 2) estri taandamine alkoholiks ja 3) kaitserühma (bloki) eemaldamine. Taandamine ilma kaitserühmata annab dialkoholi]] Kaitserühm (ka kaitsev rühm; blokeeriv rühm) on funktsionaalne rühm, mis tekitatakse orgaanilise ühendi molekulis oleva esialgse funktsionaalse rühma asemele, kusjuures kaitserühma ülesanne on välistada järgnevas sünteesietapis selle tsentri reaktsioon.
Kui orgaaniline molekul sisaldab sarnaste keemiliste omadustega, see tähendab sarnase reaktsioonivõimega funktsionaalseid rühmi, siis saab protsessi kemoselektiivsust suurendada, kui üks funktsionaalne rühm blokeerida, muutes selle teiseks rühmaks. Taolist funktsionaalse rühma modifitseerimist nimetatakse blokeerimiseks.
Keemiliste muundamiste lõpuks peab olema võimalik esialgne funktsionaalrühm taastada: Kaitserühm peab olema stabiilne ning kõrge saagisega sisseviidav ja eemaldatav.
Näide. Liitiumalumiiniumhüdriid LiAlH4 on väga aktiivne taandamisreaktsioonides kasutatav reagent. Ta reageerib nii karbonüülrühma kui ka estri rühmaga. Kuid oletagem, et ester on vaja taandada alkoholiks nii, et molekulis olev karbonüülrühm säilib. Sellepärast tuleb karbonüülrühm kõigepealt muuta atsetaaliks, mis hüdriididega ei reageeri. Sel juhul nimetatakse atsetaali karbonüülrühma kaitserühmaks. Pärast taandamist kaitserühm eemaldatakse happelisel hüdrolüüsil, taastades nii karbonüülrühma.
Näiteid
Orgaanilises sünteesis on kasutusel lai spekter keemilisi ühendeid, mida saab kasutada nõutavates tingimustes funktsionaalrühma blokeerimiseks. Allpool on mõned enamesinevad kasutused.
Virga vald
Valla pindala on 86 km². Aastal 2011 elas vallas 883 inimest, nende seas 730 lätlast, 25 venelast, 13 valgevenelast, 26 ukrainlast ja 79 leedulast. Valla keskus on Paplaka, vallavanem on Daiga Egle.
Ajalugu
Aastal 1945 moodustati Virga vallas Virga külanõukogu, mis likvideeriti aastal 1947. Aastal 1949 likvideeriti aga vald ja külanõukogu moodustati taas. Aastal 1961 liideti Virga külanõukoguga likvideeritav Purmsāti külanõukogu. Aastal 1990 muudeti külanõukogu vallaks. Aastatel 2009–2021 kuulus vald Priekule piirkonda.
Kaitstavad objektid
Kultuurimälestistest on riikliku kaitse all Purmsāti ehk Upe linnamägi, Brūveri linnamägi, Paplaka linnamägi, Virga muinaskalmed ja Kalna Zīverti muinaskalmed. Kohaliku kaitse all on Gabaliņi muinaskalmed, Kalviņi keskaegne kalmistu ehk Rootsi hauad ja Grīva muinaskalmed.
Loodus
Vald asub Ida-Kuramaa kõrgustikul. Kõrgeim koht asub Paplaka lähistel (67,9 m). Suurim jõgi on Vārtāja jõgi, teised tähtsamad jõed on selle lisajõed Birztala ja Virga.
Looduskaitse all on seitseteist nimetut põlispuud.
Külad
Vallas on neli küla. Valla keskus Paplaka on staatusega vidējciems ja seal oli 2020. aastal 94 elanikku. Sama staatusega on veel kaks valla küla – Purmsāti 114 elanikuga aastal 2020 ja Virga 78 elanikuga aastal 2020. Üks valla küla on staatusega mazciems – Paplakas stacija. Ülejäänud valla elanikud elasid külade koosseisu mitte kuuluvates taludes.
Riigikogu sotsiaalkomisjon
Riigikogu sotsiaalkomisjon on Riigikogu alatine komisjon, mis "tegeleb töövaldkonda, sotsiaalhoolekannet, sotsiaalkindlustust ja tervishoidu reguleerivate eelnõudega. Peale selle kontrollib komisjon oma töölõigus valitsuse tegevust, algatab juhtivkomisjonina ise seadus- ja otsuse eelnõusid ning olulise tähtsusega riiklike küsimuste arutelusid."
Andre Gregor
Andre Gregor (sündinud 29. mail 1980 Tallinnas) on eesti mehaanika- ja keemiainsener.
Hariduskäik
Lõpetas 1998. aastal Tallinna Üldgümnaasiumi ja 2002. aastal Tallinna Tehnikakõrgkooli autoinsenerina. 2004. aastal kaitses Tallinna Tehnikaülikooli materjalitehnika instituudis väitekirja "Technology and Properties of Thin Hard Coatings" (juhendajad Vitali Podgurski ja Priit Kulu) ning sai magistrikraadi.
Aastatel 2005–2010 Tallinna Tehnikaülikooli doktoriõppes (sai 2007. aastal Eesti Raudtee stipendiumi), kaitses 2010. aastal materjalitehnika instituudis väitekirja "Hard PVD coatings for tooling" ("Õhukesed PVD kõvapinded tööriistamajanduses"; juhendaja Priit Kulu) ja sai doktoririkraadi.
2012. aastast on ta Tallinna Tehnikaülikooli polümeermaterjalide instituudis doktoriõppes teemaga "Estonian solid fuels thermochemical destruction and liquefication technology" (Eesti tahkete kütuste termokeemiline destruktsioon ja vedeldamise tehnoloogia; juhendaja Hans Luik).
Teadustöö
Mootorikütuste keemia ja tehnoloogia, mootorikütuste katsetamine, põlemisprotsesside uurimine sisepõlemismootoris.
Ameerika kõige lollimad modellid
"Ameerika kõige lollimad modellid" (ingliskeelne originaalpealkiri "America's Most Smartest Model") on 2007. aastal Ameerika Ühendriikide telekanali VH1 jaoks toodetud 11-osaline tõsielusari, mis keskendus selles osalenud modellide välimuse ja esinemisoskuse asemel nende vaimsete võimete proovilepanekule.
Sarja tootis tõsieluseriaalidele spetsialiseerunud firma 51 Minds Entertainment ja see oli VH1 eetris 7. oktoobrist 16. detsembrini 2007. Eestis on seda näidanud Kanal 11. Sarja idee autorid olid Mark Cronin ja Cris Abrego, saatejuhtidena astusid üles Ben Stein ja Mary Alice Stephenson.
Sarja pealkirjas esinevat keeleliselt ebakorrektset vormi most smartest tuleks käsitleda iroonilise sõnademänguna, kus kahe ülivõrde kasutamine osutab vastupidisele omadusele (kõige targem = kõige lollim). Kanal 11 kasutatud eestikeelses tõlkes ei ole seda sõnademängu võimalik edasi anda.
Kokku osales sarjas 16 modelli, 8 meest ja 8 naist. Võitjaks tõusis meesmodell Van Jameson "VJ" Logan, kes sai tiitli "America's Most Smartest Model", peaauhinna 100 000 USA dollarit ja õiguse osaleda juuksehooldustoodete sarja VO5 reklaamklipis.
Pirmastu ürgorg
Pirmastu ürgorg on ürgorg Sakala kõrgustiku idaosas, Viljandi maakonnas Viljandi vallas.
Org saab alguse Holstre mägede jalamilt. Orus voolab Verilaske oja, millel asuvad Tilli järv ja Rõika järv.
Mõõkade maru
Romaanisarja "Jää ja tule laul" põhjal valmis ka teleseriaal.
Eesti NSV Ülemnõukogu XI koosseis
Eesti NSV XI Ülemnõukogu oli Eesti NSV kõrgeima riigivõimuorgani – Eesti NSV Ülemnõukogu – üheteistkümnes koosseis, mille volitused kehtisid aastatel 1985–1990.
Eesti NSV Ülemnõukogu XI koosseisu valimised toimusid 24. veebruaril 1985.
Eesti NSV Ülemnõukogu XI koosseisu kuulus 285 saadikut, neist 102 naist ja 183 meest. 101 saadikut olid kuulunud ka eelmise, Eesti NSV Ülemnõukogu X koosseisu.
Saadikute hulgas oli 144 (ehk 50,5%) töölist ja kolhoosnikku, 18 teaduse, kultuuri, kirjanduse, kunsti, ajakirjanduse, hariduse ja tervishoiu alal töötajat, 48 parteitöötajat, 50 nõukogude ja riigiorganite töötajat, 2 ametiühingu- ja komsomolitöötajat ning 6 sõjaväelast. Teaduslik kraad oli 21 saadikul, kõrgharidusega oli 149 saadikut ning keskharidusega 127 saadikut. Saadikutest oli eestlasi 186, venelasi 75, ukrainlasi 12, valgevenelasi 8, leedulasi 1, lätlasi 1, poolakaid 1 ja soomlasi 1. Saadikutest 192 olid NLKP liikmed või liikmekandidaadid, 93 olid parteitud, kuid viimastest 42 olid ÜLKNÜ liikmed.
Tegutsesid järgmised komisjonid:
Endel Kukner
Endel Kukner (7. aprill 1924 Salutaguse, Virumaa – 20. juuni 1995 Tallinn) oli eesti õpetaja ja koolijuht.