Stanley_B._Klein
Mis on mälu
Kuidas seda kontseptsiooni toetada? Üks viis on uurida mälu loomuse kohta käivate ideede ajalugu. Uskumus, et inimmälu koosneb olevikus teatavast vaimusisust, mida tuntakse minevikust pärit olevat, ulatub tagasi Vana-Kreekasse. Isiku fenomenoloogias on traditsioonilistel ideedel autoriteeti. Uskumused elamuste kohta võtavad oma objekti eitamatute introspektsiooniga antud seisunditena, mille elamuslikud tunnused teeb nähtavaks elamus ise. Ligipääs esimese isiku kogemusele on vahetu ja mittevaatluslik, see ei vaja taju ega refleksiooni. Elamuse sisu võidakse küll valesti tõlgendada, aga selles, mis see sisu on, ei saa eksida. Vaimuseisundid ongi sellised, nagu nad antud on. Vaimukonstruktide psühholoogiline topograafia põhineb esimese isiku tutvusel elamustega, milles nad realiseeruvad. Pole muud viisi usaldatavalt teada, mis vaimuseisundist kui vaimuseisundist järeldub. Kuigi elamus põhineb füüsilistel sündmustel, ei saa fenomenoloogia taandamine nende koostisosade liikumisele, kujule ja suurusele või nende teadmisele anda infot, mille me omandame elamuse omamise tõttu. Paljudel juhtudel meil vaimu tööle esimese isiku ligipääsu ei ole, kuid meil on privilegeeritud suhe närvimasinavärgi töö läbielatavate tulemustega. See aga ei taga, et vaimse reaalsuse läbielamine õnnestub tõlkida konsensuslikku mõistemaastikku. Psühholoogiliste võimete kataloogid on aina teisenenud. Mälu puhul on märkimisväärne, et vaated sellele, eriti tema erilisele suhtele minevikuga on kuni päris viimase ajani püsinud stabiilsena. Võib-olla need ongi tõde. Seisukoht, et mälust järeldub oleviku vaimuseisundi läbielamine minevikuga taastutvumisena, on ka kasulik. Teooria väärtust määrab osalt see, kuivõrd ta võimaldab korrastada muidu seosetutena tunduvaid andmeid. Kleini teooria võimaldab säästlikult seletada muu hulgas amneesiat, kognitiivset dissotsiatsiooni, tulevikku suunatud vaimset ajarändu, aju radioloogilisi analüüse, mitteinimese mälu ja déjà vu'd, ning aitab seletada, miks episoodiline ja semantiline sisu sageli oluliselt kattuvad aja, koha ja mina poolest, kuigi neid laialdaselt peetakse eristavateks. See teooria pöörab tähelepanu ka teatud neuroloogilistele tõikadele, näiteks sellele, et patsiendi tunne, et tema vaimuseisundid ei ole enam tema omad, on seotud mäluga. Mälu vastu tundsid huvi juba varajased kreeka filosoofid. Algul tegeldi mäluga peamiselt seoses reaalsuse ja hinge loomusega. Esimene mälu süstemaatiline käsitlus oli Aristotelese "De memoria". Mälu põhijoon on Aristotelese järgi meenutamine, mis viitab alati minevikule, kuna aga aistingud ja taju viitavad olevikule. Pole selge, kas Aristoteles pidas tutvust minevikuga teadvustatava objekti seesmiseks omaduseks või infoks, mis objektile taasesituse ajal lisatakse. Huvi mäluteooriate vastu tärkas taas 17. sajandil. John Locke väitis, et mälu on vaimu võime taaselustada varasemaid tajumusi koos lisatajumusega (otsese, mittejäreldusliku tundega), et need on varem olnud. Ka David Hume ei pidanud minevikuga seose mõistelist näitamist mäletamiseks piisavaks; vajalikud on fenomenoloogilised aspektid, nagu elavus. Nähtavasti tekitavad need otseselt minevikulisuse tunde. Pole selge, kas Hume'i järgi fenomenoloogiast ilma tõlgenduseta piisab minevikulisuse läbielamiseks. Ka Thomas Reidi järgi suunab mälu teadlikkuse sündmustele, mille tunnistajaks on oldud. Mälu on vaimu akt, mis võimaldab minevikku mittejärelduslikult minevikuna taas läbi elada. Semantilist mälu poleks ta pidanud mäluks, vaid teadmiseks või uskumuseks. Bertrand Russell on kindel, et vaimusisu ei saa iseenesest teha vaimuseisundit mäletamisseisundiks, vaid mälu olemus on tunne, et teadvustatav sisu on taastutvus teadvustaja minevikuga. Mäletamisest järeldub nii otsene tutvus teadvustatava objektiga kui ka tutvusega kaasnev tunne, et teadvustatakse midagi, mida on varem teadvustatud. Ka Edmund Husserl peab mälestust oma mineviku minevikuna läbielamiseks. Mälu objekti elatakse läbi viisil, mis peegeldab ja ilmutab seda, kuidas see mäletaja ellu varem ilmus. See on kahekordne teadvustamine. William James ütleb, et selleks et olevikupilti saaks pidada mineviku algpildi kohta käivaks, et kujutletavat mõeldaks minevikus otseselt läbielatuna; sel peab olema soojus ja intiimsus.