cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
2004. aasta Kuldgloobuse auhinnad
Parim lühisarja või telefilmi meesnäitleja
Võitja
Eesti punk
1979
Samal aastal ilmunud Pära Trust – Jaak "Jekabs" Arro, Veljo "Vink" Vingissaar, Jüri Kermik ja Hardi Volmer –, sellest hiljem arenenud bändid Kaseke ja Singer Vinger on pälvinud vastandlikke hinnanguid. Vahel on neid peetud Eesti pungi olulisteks mõjutajateks. Teiste allikate väitel ei olnud Pära Trust, Kaseke ega Singer Vinger ise punkansamblid, kuid inspireerisid punkbände nagu Cheese.
1980. aastad
Koos perestroikaga aktiviseerusid ka alternatiivliikumised. Punkarid kogunesid Tallinnas kohvikute Varblane ja Moskva ette. Nõukogude kodanikule sobimatuks peetud riietuse eest võis miilits kuni 1988. aastani vahi alla võtta, samuti oli oht peksa saada.
Eesti punkareid: Richard Nool, Mikk Pilv, Mätas, Villu, Vürst, Anti Pathique, Kont, Lont, Munk, Kombits, Ilona, Merca, Rita, Siiri Sisask, Soku, Turu Anneli.
2004. aasta Kuldgloobuse auhinnad
Parim telesarja, lühisarja või telefilmi meeskõrvalosatäitja
Kandidaadid:
Eesti punk
1990. aastad
1990. aastail saabus esinemis- ja tegutsemisvabadus. Endised keldribändid J. M. K. E. ja Vennaskond käisid välisturneedel esinemas. 1993.–1994 aasta majandussurutise aegu ja sellel järgnenud ajal kohvikukultuur hääbus. Noorte seas levisid uued subkultuurid.
2004. aasta Kuldgloobuse auhinnad
Parim telesarja, lühisarja või telefilmi meeskõrvalosatäitja
Võitja
Eesti punk
Naispunkarid 1980. ja 1990. aastatel
Naispunkarid paigutasid end küll pungi sildi alla, kuid kahtlesid endas sealjuures meestest rohkem, ei peetud end piisavalt punkarlikeks. Sama võib täheldada teistes riikides.
2004. aasta Kuldgloobuse auhinnad
Parim telesarja, lühisarja või telefilmi naiskõrvalosatäitja
Kandidaadid:
Eesti punk
21. sajand
Vana põlvkonna punkarid kohtuvad peamiselt muusikaüritustel, peale on kasvanud uus pungipõlvkond. Tänapäeval vastanduvad punkarid muuhulgas kapitalismile, natsismile (Antifa liikumine) ja natsiskinheedidele, kuigi esineb ka parempoolsete vaadetega punkareid
2004. aasta Kuldgloobuse auhinnad
Parim telesarja, lühisarja või telefilmi naiskõrvalosatäitja
Võitja
Eesti punk
21. sajand
2000. aastatest on Eestis muutunud populaarseks punkmuusika suurüritused, nii näiteks on Rakveres korraldatud punklaulupidu. Eesti vanim ja suurim pungi-, ska- ja hardcore-festival on 1998. aastast toimuv Punk'n'Roll.
Tom Kaulitz
pisi|Tom Kaulitz Tom Kaulitz (kodanikunimi Tom Kaulitz-Trümper; sündinud 1. septembril 1989 Leipzigis) on saksa muusik, ansambli Tokio Hotel kitarrist.
Tom Kaulitz sündis 10 minutit enne oma kaksikvenda Bill Kaulitzit 1. septembril 1989.
Koolis vihkas Tom kõige rohkem matemaatikat ja loodusõpetust, kuid nautis väga kunsti ja mängis kitarri. Peagi leidis ta endas kire muusika vastu ning varsti tegid nad vennaga bändi Devilish, millest sai mõne aasta pärast Tokio Hotel. Ansamblisse kuulusid Tom (kitarr), Bill (vokaal) ning Gustav (trummid) ja Georg (basskitarr). Tokio Hotel saavutas rahvusvahelist edu, võites auhindu kogu maailmas.
Kaksikute vanemad Simone ja Jörg Kaulitz lahutasid abielu, kui poisid olid seitsmeaastased, pärast seda abiellus ema Gordon Trümperiga.
Väga noores eas osalesid Tom ja Bill Saksamaal telefilmis "Verrückt nach dir" (1994, "Hull sinu järele"). Umbes samal ajal avastasid poisid oma muusikaande. Bill hakkas laule looma ja Tom kitarri õppima.
Poisid otsustasid luua endale erilise imago. Tom valis gängsteri/räpparistiili. Tema stiili iseloomustavad ülilohmakad teksad, suured särgid ja pusad, New Erase'i mütsid, pesapallimütsid, peapaelad ja rastapatsid.
Tomi huvideks on muusika, peod, BMX ja grafiti. Ta armastab saksa hiphoppi, eriti hiphoppar Samy Deluxe'i.
Tokio Hotel
Igor Potapovitš
Igor Potapovitš (sündinud 6. septembril 1967 Almatõs Kasahhi NSV-s) on endine Kasahstani teivashüppaja. Ta tuli 1997. aastal sisemaailmameistriks (kaks aastat varem oli ta saanud hõbemedali). Atlanta olümpiamängudel oli ta neljas. Tema isiklik tippmark on 5.92.
Angara mäestik
Angara mäestik (vene keeles Ангарский кряж) on mäestik Aasias Venemaa Irkutski oblastis. Paikneb Kesk-Siberi lavamaa kaguosas Ida-Sajaanist Alam-Tunguska jõgikonnani. Kulgeb umbes 800 km edela-kirde suunas.
Kõrgus kuni 1022 meetrit (teistel andmetel 946 meetrit.
Mäestiku kirdeosa on kaetud lehistaigaga, edelaosa männikutega.
Neuroloogia
Neuroloogia on teadus närvisüsteemihaigustest (piirdenärvisüsteem ja kesknärvisüsteem). Neuroloogid osutavad ambulatoorset ja statsionaarset teenust närvisüsteemi haiguste, vereringeelundite haiguste (insult), luu-lihaskonna ja sidekoe haiguste (diskogeensed ja spondülogeensed neuroloogilised sündroomid), kõrva- ja nibujätke haiguste (vestibulopaatia) ja teiste haiguste korral.
Neuroloogia alaerialad on kliiniline elektroneurofüsioloogia ja lasteneuroloogia.
Vaht (perekonnanimi)
Vaht on eesti perekonnanimi.
2020. aasta 1. jaanuari seisuga oli Eestis perekonnanimi Vaht 368 inimesel (172 mehel ja 196 naisel). Perekonnanimede levikult on Vaht meeste seas 383. kohal ja naiste seas 358. kohal. Nimi on levinuim Jõgeva maakonnas, kus neid on maakonna 10 000 elaniku kohta 11,55.
Randar Hiir
Randar Hiir (16. detsember 1928 – 10. juuli 1984) oli KGB vanemohvitser ja VEKSA Ühingu sekretär. Tema viimane teadaolev auaste KGB-s oli kapten.
Osales Enn Tarto ja teiste Eesti Noorte Maleva liikmete arreteerimisel 1956. aastal Tartus.
Isiklikku
Randar Hiir oli kirjanik Erni Hiire ja bibliograaf Aimi Hiire poeg. Tema õde Lili-Ann oli Riivo Sinijärve abikaasa.
Ta oli Karl Martin Sinijärve onu.
Hiir oli abielus Moidela Tõnissoniga.
Randar Hiir suri 10. juulil 1984 ja ta maeti 13. juulil 1984 Tallinna Pärnamäe Kalmistule.
Nauru riigipeade loend
Nauru riigipeade loend loetleb riigi presidendid alates iseseisvumisest 1968. aastal.
Laterns
Laterns on vald Austrias Vorarlbergi liidumaal Feldkirchi ringkonnas.
Eva-Riitta Siitonen
pisi|Eva-Riitta Siitonen Eva-Riitta Siitonen (neiupõlvenimi Hautamäki; sündinud 31. mail 1940 Helsingis) on Soome poliitik, endine Helsingi linnapea.
Ta sai tuntuks Yleisradio diktorina, olnud ka MTV3 diktor. 1983–1989 kuulus ta Rahvusliku Koonderakonna liikmena Soome parlamenti.
1990–1996 oli ta Uusimaa maavanem. Ta sai Helsingi linnapeaks 1996. ja jäi pensionile 2005. aastal, kui linnapeaks sai Jussi Pajunen. 2009. aastal kuulus ta asendusliikmena Euroopa Parlamenti.
Leedu Eurovisiooni lauluvõistlusel
Leedu tegi debüüdi Eurovisiooni lauluvõistlusel 1994. aastal Dublinis, kus Ovidijus Vyšniauskas lõpetas võistluse viimasel 25. kohal null punktiga. Pärast seda ei osalenud Leedu lauluvõistlusel kuni 1999. aastani.
2005. aastal jäi Leedu Kiievis toimunud lauluvõistluse poolfinaalis viimaseks. Leedut esindas Laura and the Lovers lauluga "Little by Little". Sel korral õnnestus Leedul koguda 17 punkti.
2006. aastal Ateenas esindas Leedut LT United, kes esitas laulu "We are the Winners". Esimest korda kvalifitseerus Leedu finaali, kus saavutati 162 punktiga 6. koht. See on 2022. aasta seisuga üldse Leedu parim koht.
2009. aastal Moskvas esindas Leedut Sasha Son, kelle esituses kõlas laul "Love". Üks osa laulust esitati eurolaval vene keeles. Laul pääses napilt poolfinaalist finaali ja saavutas II poolfinaalis 9. koha. Finaalis aga nii edukalt läinud ning Leedu pidi leppima 23. kohaga.
2016. aastal Stockholmis esindas Leedut Donny Montell lauluga "I've Been Waiting For This Night". Laul pääses edasi poolfinaalist neljandana ning finaalis saavutati üheksas koht 200 punktiga.
2020. aastal valiti Leedut esindama The Roop, kuid lauluvõistlus jäi koroonapandeemia tõttu ära. Sama ansambel esindas Leedut ka 2021. aasta võistlusel, kus saadi 8. koht.
Osavõtt
{{legend|#FFD700|Esimene koht}}{{legend|#C0C0C0|Teine koht}}{{legend|#CC9966|Kolmas koht}}{{legend|#FE8080|Viimane koht}}
Hääletamise ajalugu
1994. – 2019. aasta Eurovisiooni lauluvõistluste finaalides on Leedu andnud kõige rohkem punkte järgmistele riikidele:
1994. – 2018. aasta Eurovisiooni lauluvõistluste finaalides on Leedu saanud kõige rohkem punkte järgmistelt riikidelt:
Belaja Holunitsa
Belaja Holunitsa on linn Venemaal Kirovi oblastis, Belaja Holunitsa rajooni keskus. Asub Vjatka lisajõe Belaja Holunitsa ääres, 82 km Kirovist kirdes.
Belaja Holunitsa on asutatud 1764. aastal Beloholunitski külana rauatehase juurde. Tehase ehitamiseks vajati palju tööjõudu ja ettevõtja Savva Jakovlev ostis ja tõi sinna mitusada talupoega Novgorodi ja Vologda kubermangust. 1928 nimetati küla aleviks. Linnaõigused ja praeguse nime sai asula 1965. aastal.
Linna saadeti juuniküüditamise ohvreid
Veer
thumb|Veer Veer on negatiivse pinnavormi (maapinnasüvendi, näiteks oru või lohu) perve ja põhja vaheline kallak külg.
Püstist veeru nimetatakse seinamiks.
Sõjaromaane ja memuaare
Sarja raamatute ümbrispaberite ja siseillustratsioonide autor oli Ernst Kollom.
Sälkorg
thumb|Sügavale mäekülje sisse lõikunud sälkorg [[Šotimaal.]] thumb|Sälkorg [[Norras.]] Sälkorg on järskude veerudega ja V-kujulise ristlõikega org, mis on iseloomulik varases arenguastmes jõgedele. Sälkorg tekib põhja kiire uuristuse tagajärjel suure languga aladel.
Sõjaromaane ja memuaare
Sarja raamatud
I Henri Barbusse "Tuli : ühe pooljao päevik"
Sälkorg
Väga sügavat ja kitsast sälkorgu nimetatakse ka kuristikuks.
Sõjaromaane ja memuaare
Sarja raamatud
II Georges Duhamel "Märtrite elu"
III Ernest Hemingway "Jumalaga, relvad!"
IV Ludwig Renn "Sõda"
V Robert Cedric Sherriff "Teekonna lõpp"
VI Adrienne Thomas "Sõdur Katrin"
Rodion Gataullin
Rodion Gataullin (sündinud 23. novembril 1965 Taškendis Usbeki NSV-s) on endine teivashüppaja, kes esindas NSV Liitu ja hiljem Venemaad. Ta on Sergei Bubka järel teine mees, kes on saanud jagu kuuest meetrist, ning esimene, kes on ületanud selle kõrguse sisevõistlustel. Tema isiklikud tippmargid on 6.00 (väljas) ja 6.02 (sees).
Sisetingimustes tuli ta kahekordseks maailma- (1989 ja 1993) ning kahekordseks Euroopa (1990 ja 1994) meistriks. Välitingimustes oli ta samuti kahekordne Euroopa meister (1990 Splitis ja 1994 Helsingis). 1987. aastal Rooma maailmameistrivõistlustel oli ta kolmas ning 1988. aastal Sŏuli olümpiamängudel teine.
Tema noorem vend Ruslan Garaullin esindab Venemaad kaugushüppes.
Rootsi ralli
Kuigi tegu on Rootsi ralliga, toimub suur osa sellest Norra pinnal – selle aasta katsetest neli (mõlemad Hof-Finnskogi ja Finnskogeni läbimised) toimuvad tervenisti Norras.
Ralli võitjad
jrk.nr, aasta – piloot/kaassõitja – automark (juhul kui riiki pole eraldi märgitud, on tegu Rootsi esindajatega)
Kergejõustik 1968. aasta suveolümpiamängudel
Kergejõustik 1968. aasta suveolümpiamängudel Méxicos 13.–20. oktoobril.
100 m jooks
Finaal: 13. oktoober Osavõtjaid: 64 Maailmarekord: 9,9 (1968) James Hines, USA 9,9 (1968) Charles Greene, USA 9,9 (1968) Ronnie Ray Smith, USA Olümpiarekord: 10,0 (1964) Robert Hayes, USA Olümpiavõitja 1964: 10,0 Robert Hayes, USA <br style="clear:both;" />
200 m jooks
Finaal: 16. august Osavõtjaid: 49 Maailmarekord: 20,0 Tommie Smith, USA (11. juuni 1968, Sacramento) Olümpiarekord: 20,3 Henry Carr, USA (2. september 1964, Tokio) Olümpiavõitja 1964: 20,3 Henry Carr, USA (2. september 1964, Tokio) <br style="clear:both;" />
800 m jooks
Finaal: 15. oktoober Osavõtjaid: 44 Maailmarekord: 1.44,3 Peter Snell, Uus-Meremaa (2. veebruar 1962, Christchurch) Olümpiarekord: 1.45,1 Peter Snell, Uus-Meremaa (16. oktoober 1964, Tokio) Olümpiavõitja 1964: 1.45,1 Peter Snell, Uus-Meremaa (16. oktoober 1964, Tokio) <br style="clear:both;" />
1500 m jooks
Finaal: 20. oktoober Osavõtjaid: 54 Maailmarekord: 3.33,1 James Ryun, USA (8. juuli 1967, Los Angeles) Olümpiarekord: 3.35,6 Herbert Elliott, Austraalia (6. september 1960, Rooma) Olümpiavõitja 1964: 3.38,1  Peter Snell, Uus-Meremaa (21. oktoober 1964, Tokio) <br style="clear:both;" />
5000 m jooks
Finaal: 17. oktoober Osavõtjaid: 38 Maailmarekord: 13.16,6 Ronald Clarke, Austraalia (5. juuli 1966, Stockholm) Olümpiarekord: 13.39,6 Vladimir Kuts, NSV Liit (28. november 1956, Melbourne) Olümpiavõitja 1964:  13.48,8 Bob Schul, USA (17. oktoober 1964, Tokio) <br style="clear:both;" />
Maraton
Finaal: 20. oktoober Osavõtjaid: 72 (59 lõpetas) Maailmarekord: 2:09.36,4 Derek Clayton, Austraalia (3. detsember 1967, Fukuoka ) Olümpiarekord: 2:12.11,2 Abebe Bikila, Etioopia (21. oktoober 1964, Tokio) Olümpiavõitja 1964: 2:12.11,2 Abebe Bikila, Etioopia (21. oktoober 1964, Tokio) <br style="clear:both;" />
4×100 m teatejooks
Finaal: 21. oktoober Osavõtjaid: 19 võistkonda Maailmarekord: 38,6 USA Lõuna-California Ülikool (17. juuni 1967, Provo) Earl McCullouch, Fred Kuller, O. J. Simpson, Lennox Miller Olümpiarekord: 39,0 USA, (21. oktoober 1964, Tokio) Paul Drayton, Gerry Ashworth, Richard Stebbins, Robert Hayes Olümpiavõitja 1964: 39,0 USA, (21. oktoober 1964, Tokio) Paul Drayton, Gerry Ashworth, Richard Stebbins, Robert Hayes
4×400 m teatejooks
Finaal: 20. oktoober Osavõtjaid: 17 võistkonda Maailmarekord: 2.59,6 USA, (24. juuli 1966, Los Angeles) Bob Frey, Lee Evans, Tommie Smith, Theron Lewis Olümpiarekord: 3.00,7  USA (21. oktoober 1964, Tokio) Ollan Cassell, Mike Larrabee, Ulis Williams, Henry Carr Olümpiavõitja 1964: 3.00,7  USA (21. oktoober 1964, Tokio) Ollan Cassell, Mike Larrabee, Ulis Williams, Henry Carr
110 m tõkkejooks
Finaal: 17. oktoober Osavõtjaid: 33 Maailmarekord: 13,2 Martin Lauer, Saksa FV (7. juuli 1959, Zürich) 13,2 Lee Calhoun, USA (21. august 1960, Bern) 13,2 Earl McCullouch, USA (16. juuni 1967, Minneapolis) Olümpiarekord: 13,5 Lee Calhoun, USA (26. november 1956, Melbourne) 13,5 Jack Davis, USA (26. november 1956, Melbourne) Olümpiavõitja 1964: 13,6  Hayes Jones, USA (18. oktoobert 1964, Tokio)
400 m tõkkejooks
Finaal: 14. oktoober Osavõtjaid: 30 Maailmarekord: 48,8 Geoff Vanderstock, USA (12. september 1968, Echo Summit) Olümpiarekord: 49,3 Glenn Davis, USA (2. september 1960, Rooma) Olümpiavõitja 1964: 49,6  Rex Cawley, USA (16. oktoober 1964, Tokio)
3000 m takistusjooks
Finaal: 16. oktoober Osavõtjaid: 40 Maailmarekord: 8.24,2 Jouko Kuha, Soome (17. juuli 1968, Stockholm) Olümpiarekord: 8.30,8 Gaston Roelants, Belgia (17. oktoober 1964, Tokio) Olümpiavõitja 1964: 8.30,8 Gaston Roelants, Belgia (17. oktoober 1964, Tokio)
20 km käimine
Finaal: 14. oktoober Osavõtjaid: 36 Maailmarekord: 1:25.58,0 Anatoli Vedjakov, NSV Liit (6. september 1959, Moskva) Olümpiarekord: 1:29.34,0 Ken Matthews, Suurbritannia (15. oktoober 1964, Tokio) Olümpiavõitja 1964: 1:29.34,0 Ken Matthews, Suurbritannia (15. oktoober 1964, Tokio)
50 km käimine
Finaal: 17. oktoober Osavõtjaid: 36 Maailmarekord: 3:55.36 Gennadi Agapov, NSV Liit (17. oktoober 1965, Alma-Ata) Olümpiarekord: 4:11.12,4 Abdon Pamich, Itaalia (18. oktoober 1965, Tokio) Olümpiavõitja 1964: 4:11.12,4 Abdon Pamich, Itaalia (18. oktoober 1965, Tokio)
Kolmikhüpe
Finaal: 17. oktoober Osavõtjaid: 34 Maailmarekord: 17.03 Josef Schmidt, Poola (5. august 1960, Olsztyn ) Olümpiarekord: 16.85 Josef Schmidt, Poola (16. oktoober 1964, Tokio) Olümpiavõitja 1964: 16.85 Josef Schmidt, Poola (16. oktoober 1964, Tokio)
Kõrgushüpe
Finaal: 20. oktoober Osavõtjaid: 37 Maailmarekord: 2.28 Valeri Brumel, NSV Liit (21. juuli 1963, Moskva) Olümpiarekord: 2.18 Valeri Brumel, NSV Liit (20. oktoober 1964, Tokio) 2.18 John Thomas, USA (20. oktoober 1964, Tokio) Olümpiavõitja 1964: 2.18 Valeri Brumel, NSV Liit (20. oktoober 1964, Tokio)
Cecil B. DeMille'i nimeline elutööauhind
Cecil B. DeMille'i nimeline elutöö auhind (inglise keeles Cecil B. DeMille Award) on Kuldgloobuse raames alates 1952. aastast välja antav auhind saavutuste eest filmikunstis.
Kergejõustik 1968. aasta suveolümpiamängudel
Kuulitõuge
Maailmarekord: Randel Matson 21.78 (1967). Olümpiarekord: Dallas Long (mõlemad USA) 20.33 (1964). 13. ja 14. oktoober. 19 võistlejat.
Cecil B. DeMille'i nimeline elutööauhind
Auhind nimetati ühe edukaima filmitegija Cecil B. DeMille'i (1881–1959) auks.
Kergejõustik 1968. aasta suveolümpiamängudel
Kettaheide
Maailmarekord: Jay Silvester 68.40 (1968). Olümpiarekord: Alfred Oerter (mõlemad USA) 61.00 (1964). 14. ja 15. oktoober. 27 võistlejat.
Vasaraheide
Maailmarekord: Gyula Zsivótzky (Ungari) 73.76 (1968). Olümpiarekord: Romuald Klim (NSV Liit) 69.74 (1964). 16. ja 17. oktoober. 22 võistlejat.
Odavise
Maailmarekord: Jānis Lūsis (NSV Liit) 91.98 (1968). Olümpiarekord: Egil Danielsen (Norra) 85.71 (1956). Olümpiavõitja 1964: Pauli Nevala (Soome) 82.66. 15. ja 16. oktoober. 27 võistlejat.
Kümnevõistlus
Maailmarekord: Kurt Bendlin (Saksa FV) 8319 (1967). Olümpiarekord: Rafer Johnson (USA) 8001 (1960). Olümpiavõitja 1964: W. Holdorf (Saksa FV) 7887. 18. ja 19. oktoober. 33 võistlejat.
100 m jooks
MR: E. Klobukowska (1964), Irena Kirszenstein-Szewinska (mõlemad Poola), Wyomia Tyus (mõlemad 1965), Barbara Ferrell (1967), Margaret Bailes (kõik USA) ja Ljudmila Samotjossova (NSV Liit; mõlemad 1968) 11,1. Olümpiarekord: Wyomia Tyus 11,2 (1964). 14. ja 15. oktoober. 42 võistlejat.
200 m jooks
Maailmarekord: Irena Szewinska (Poola) 22,7 (1965). Olümpiarekord: E. McGuire (USA) 23,0 (1964). 17. ja 18. oktoober. 35 võistlejat.
400 m jooks
Maailmarekord: Sin Kim Dan (Korea RDV) 51,9 (1962). Olümpiarekord: Betty Cuthbert (Austraalia) 52,0 (1964). 14.-16. oktoober. 29 võistlejat.
800 m jooks
Maailmarekord: Vera Nikolić (Jugoslaavia) 2.00,5 (1968). Olümpiarekord: A. Packer (Suurbritannia) 2.01,1 (1964). 17.-19. oktoober. 24 võistlejat.
80 m tõkkejooks
Maailmarekord: Veera Korsakova 10,2 (1968). Olümpiarekord: Irina Press (mõlemad NSV Liit) 10,6 (1964). 17. ja 18. oktoober. 32 võistlejat.
4×100 m teatejooks
Maailmarekord: Poola (1964), NSV Liit ja Kuuba (mõlemad 1968). Olümpiarekord: Poola 43,6 (1964). 19. ja 20. oktoober. 14 naiskonda.
Kaugushüpe
Maailmarekord ja olümpiarekord: Mary Rand (Suurbritannia) 6.76 (1964). 13. ja 14. oktoober. 24 võistlejat.
Kõrgushüpe
Maailmarekord: Iolanda Balaş (Rumeenia) 1.91 (1961). Olümpiarekord: Iolanda Balaş 1.90 (1964). 16. ja 17. oktoober. 24 võistlejat.
Jarmila Kratochvílová
pisi| Jarmila Kratochvílová (sündinud 26. jaanuaril 1951 Golčův Jeníkovis) on endise Tšehhoslovakkia kergejõustiklane (200, 400 ja 800 meetri jooksja).
Kergejõustik 1968. aasta suveolümpiamängudel
Kuulitõuge
Maailmarekord: Margitta Gummel (Saksa DV) 18.87 (1968). Olümpiarekord: Tamara Press (NSV Liit) 18.14 (1964). 20. oktoober. 14 võistlejat.
Jarmila Kratochvílová
Olümpiamängude (1980) hõbemedali võitja, kahekordne maailmameister (1983) ja kehtiva 800 m jooksu maailmarekordi (1.53,28) valdaja.
Kergejõustik 1968. aasta suveolümpiamängudel
Kettaheide
Maailmarekord: Liesel Westermann (Saksa FV) 62.54 (1968). Olümpiarekord: Tamara Press (NSV Liit) 57.27 (1964). 18. oktoober. 16 võistlejat.
Jarmila Kratochvílová
Aastatel 1981 ja 1983 valiti ta Tšehhoslovakkia aasta sportlaseks.
Kergejõustik 1968. aasta suveolümpiamängudel
Odavise
Maailmarekord ja olümpiarekord: J. Gortšakova (NSV Liit) 62.40 (1964). Olümpiavõitja 1964: Mihaela Peneș (Rumeenia) 60.54. 14. oktoober. 16 võistlejat.
Jarmila Kratochvílová
Olümpiamängudel
1980 hõbemedal 400 m jooksus 49,46
Kergejõustik 1968. aasta suveolümpiamängudel
Viievõistlus
Maailmarekord ja olümpiarekord: Irina Press (NSV Liit) 5246 (1964). 15. ja 16. oktoober. 33 osavõtjat.
Jarmila Kratochvílová
Maailmameistrivõistlustel
1983 maailmameister 400 m jooksus 47,99 MR ja 800 m jooksus 1.54,68 ning hõbemedal 4x400 m teatejooksus 3.20,32
Euroopa sisemeistrivõistlustel
1979 hõbemedal 400 m jooksus 51,81 1981 Euroopa sisemeister 400 m jooksus 50,07 1982 Euroopa sisemeister 400 m jooksus 49,59 1983 Euroopa sisemeister 400 m jooksus 49,69 1984 Euroopa sisemeister 200 m jooksus 23,02
Välislingid
Pilte Jarmila Kratochvílovást
Huuletubakas
pisi|Tubakavabad nikotiinipadjad Huuletubakas ehk mokatubakas (rootsi keeles snus) on niiske jahvatatud ja suitsuvaba tubakatoode.
Huuletubakas pärineb 18. sajandi Rootsist, kus oli alternatiiv kuivale nuusktubakale (snuff). Huuletubakat tarvitatakse suu kaudu ning nikotiin imendub läbi ülahuule. Huuletubakas sarnaneb Ameerika närimistubakaga, kuid erinevalt närimistubakast ei pea huuletubakat tarbides sülitama. Huuletubakas on kääritamata tubakatoode, mis on auruga pastööritud.
Peale Rootsi on huuletubaka müük keelatud kõikjal Euroopa Liidus. Eestis on huuletubakaga kauplemine illegaalne. Erandid on tubakavabad nikotiinipadjad. Huuletubakat kasutatakse alternatiivina teistele tubakatoodetele, sealhulgas kasutatakse seda sigarettidest loobumiseks.
Huuletubakas sisaldab nikotiini, mis on sõltuvust tekitav mõnuaine. Eri huuletubaka tootemarkidel on eri keemiline koostis ning seetõttu varieerub ka nende ohtlikkus tervisele.
Ajalugu
Jean Nicot oli prantsuse diplomaat, kes tutvustas 16. sajandil nuusktubakat (huuletubaka eelkäijat) Henri II aegsele Prantsuse õukonnale. Ühena esimestest hakkas seda kasutama Caterina de' Medici, tolleaegne Prantsuse kuninganna, kes tarvitas seda migreeni vastu. Tänu kuningannale muutus nuusktubaka kasutamine Prantsusmaal väga populaarseks ning seda eriti naiste seas, sest nuusktubakas oli naistele sotsiaalselt aktsepteeritavam variant kui teistsugused tubaka tarbimise vormid.
Nuusktubaka tarbimine jõudis Rootsi Kuningriiki 17. sajandi algul. 18. sajandil hakati Rootsis tootma niisket snuffi, mida tarvitati suu kaudu ülahuule all ning mille tarbimine ei nõudnud sülitamist. Selle tubaka nimetuseks sai hiljem snus. Ettan (tõlkes 'number üks') on vanim siiani tegutsev huuletubakatootja, mis tegutseb alates 1822. aastast.
Huuletubaka tüübid
pisi|Lahtine huuletubakasKlassikalisel huuletubakal on kaks levinumat tüüpi.
Lahtine huuletubakas on niiske pulber, millest rullitakse näppudega sobiva suurusega portsjonid või kantakse huule alla spetsiaalse nõelavaba süstlaga. Pikaajalisemad kasutajad ei näe tihti tubaka vormimisega suuremat vaeva ning asetavad näputäie lihtsalt huule alla. Tänapäeval on lahtisest huuletubakast populaarsemad huuletubaka portsjonid ehk padjad, kuna neid on lihtsam kasutada ning nende kasutamine on diskreetsem.
pisi|Huuletubakas padjakestena|221x221pxHuuletubaka padjad on teekotti meenutavad huuletubaka portsjonid. Pakendis on küll väiksem kogus tubakat, kuid patjade eelis on võimalus tarbida huuletubakat mugavamalt ja diskreetsemalt, kui lahtise huuletubaka puhul.
Huuletubaka padjad on saadaval kahes variandis:
Huuletubakakotikesed on saadaval kolmes mini-, suures (enim levinud) ja maksisuuruses. Suurused varieeruvad 0,5 g (minisuurus) – 1,7 g (maksisuurus).
Tubakavabad nikotiinipadjad
pisi|Tubakavabad kohvipadjad, mis sisaldavad kofeiini Tänapäeval on välja töötatud ka tubakavabad nikotiinipadjad ja kofeiini sisaldavad kohvipadjad.
Tubakavabad nikotiinipadjad on valmistatud mustadest teelehtedest, mida on maitsestatud soolade ja muude maitseainetega. Sellist huuletubakat on võimalik saada ka lahtisena, kuid valdav enamus pakutavast kaubast on padjakeste kujul. Selline toode on mõeldud peamiselt huuletubaka tarbijatele, kes soovivad tubaka kasutamist lõpetada. Kuigi selline toode ei sisalda alaealistele keelatud aineid, siis enamus kaupmehi on kehtestanud müügikeelu alla 18-aastastele.
Terviseriskid
Huuletubaka terviseriskide kohta on tehtud mitmeid uuringuid. Osa neist loob selge seose huuletubaka tarbimise ning suu- ja pankreasevähi vahel, samas teised lükkavad selle seose ümber. Üldiselt peetakse huuletubakat siiski kantserogeeniks, mistõttu huuletubaka müük keelati Euroopa Liidus 1992. aastal.
Meiningen (Vorarlberg)
Meiningen on vald Austrias Vorarlbergi liidumaal Feldkirchi ringkonnas.
Huuletubakas
Terviseriskid
Uuringute tulemusena on siiski selge, et huuletubakas on oluliselt vähem kahjulik kui suitsetatav tubakas. Seetõttu on mitmed Euroopa Liidu riigid kaalunud viimastel aastatel huuletubaka legaalseks muutmist.
Viimane ja ohutuim trend huuletubaka valdkonnas on tubakavaba nikotiinipadi, mis sisaldab siiski nikotiini, kuid mitte teisi kahjulike lisaaineid nagu benseen, nitrosamiinid, sinihape ja hallitus.
Georg von Ritter
Georg Christian Gottlieb von Ritter (Venemaal tuntud kui Georgi Ivanovitš, vene keeles Георгий Иванович фон Риттер) (1731 või 1742 − 10. aprill (vkj) 1807 Pärnu) oli Venemaa keisririigi sõjaväelane (kindralleitnant) ning Kuressaare ja Pärnu komandant.
Elulugu
Pärit ilmselt Saksamaalt. 1760. astus ta Württembergi teenistusse, kust lahkus 1765. aastal. Järgmisel aastal astus Venemaa teenistusse ja temast sai 1. Moskva jalaväepolgu alamporutšik. Läks juba 1767. aastal erru, kuid naasis teenistusse 1770. aastal ja teenis Peterburi leegionis. Osales Vene-Türgi sõjas. Porutšikuks ülendatuna osales sõjas Poola Bari konföderatsiooni vastu. 1776. aastal sai kapteni auastme ja määrati teenima Tallinna jalaväepolku. Alates 1780. aastast teenis majorina Polotski garnisonis. Osales 1794. aasta Poola sõjakäigul. 1797. aastal määrati ta Polotski garnisonipolgu komandöriks. 1798−1800 oli ta Polotski komandant ja Polotski garnisonipataljoni šeff. 1800. aastal läks ta kindralleitnandi auastmes erru, kuid astus juba samal aastal taas teenistusse ja nimetati Permi musketäripolgu šeffiks. 1801−1804 oli ta Kuressaare komandant. Seejärel määrati samale ametikohale Pärnus, kus oli ametis surmani.
Peripeetia
Peripeetia (kreeka keeles peripeteia 'äkiline pööre') on kangelase äkiline elu- või saatusemuutus eriti draamateoses; pöördepunkt draama tegevustikus, mis järgneb kulminatsioonile ja toob kaasa pinevuse languse ning juhib tegevuse kas õnneliku (komöödias) või traagilise (tragöödias) lõpplahenduse ehk konklusioonini.
Kulminatsioon
Kulminatsioon on pinge haripunkt ajalises kunstiteoses, süžeelise teose puhul süžee arengus, konflikti kõrgpunkt. Ülekantud tähenduses räägitakse ka elus aset leidvate sündmuste kulminatsioonist.
Tavaliselt esineb teoses üks kulminatsioon, kuid on teoseid, kus pinge ei tõuse pidevalt, vaid laineliselt. Sellistes teostes võib esineda ka enam kulminatsioone.
Mäder
Mäder on vald Austrias Vorarlbergi liidumaal Feldkirchi ringkonnas.
Halldór Laxness
Halldór Kiljan Laxness (sünninimi Halldór Guðjónsson; 23. aprill 1902 Reykjavík – 8. veebruar 1998 Reykjavík) oli islandi kirjanik, 1955. aasta Nobeli kirjandusauhinna laureaat.
Maailmasõda
Sõna "maailmasõda" kasutati algul Esimese maailmasõja (1914–1918) kohta.
"Maailmasõda" on Niall Fergusoni ajalooteos.
Tuhnik
pisi|Tuhnik Tuhnik (Orycteropus afer) on tuhniklaste sugukonda tuhniku perekonda kuuluv imetaja.
Süstemaatika
Tuhnik on ainuke praegu elav liik toruhambuliste seltsist.
Liiki kirjeldas esimesena teaduslikult 1766 Peter Simon Pallas.
Hammaste ja aju ehituselt sarnaneb tuhnik ürgsete sõralistega. Siiski on tema põlvnemine selgusetu. Talle lähedasi fossiilseid vorme on leitud Põhja-Ameerikast eotseenist ja oligotseenist, Euroopast eotseenist ja pliotseenist, Madagaskarilt pleistotseenist ning Aafrikast alates miotseenist.
Levik
Ta moodustab 3 alamliiki, mida eristatakse suuruse ja sabakarvade värvuse järgi.
Tuhnik kuulub soodsas seisundis liikide hulka, kuid paljudes piirkondades on tema arvukus järsult langenud. Tema tugevat nahka kasutatakse sadulate, rihmade ja käevõrude valmistamiseks. Mõnel pool süüakse ka tuhnikuliha.
Kehaehitus
Tuhnik on kohmakas loom. Väliselt meenutab ta pika koonu, eesli kõrvade ja tugeva lihaselise sabaga siga. Tal on paks keha, kõver selg, tugevad lühikesed ja jässakad jalad, esijalgadel vägevad peitlisarnased küünised kaevamiseks, kängurut meenutav jämeda tüvega ja otsast teravnev saba, üsna paks kael, pikk kõhn pea, torujad hästi suured ja väga liikuvad eesli moodi püstised kõrvad, longus silmalaud, pikad ripsmed, väike suu, mida ümbritsevad harjased, ning pikk torujas kärss. Võimsatel eesjalgadel on 4 ja tagajalgadel 5 varvast. Kõik varbad on varustatud küünistega, mis on ehituselt lähedased sõrgadele.
Tuhniku tüvepikkus on 100–158 cm, sellele lisandub 44–61 cm pikk saba. Tema õlakõrgus on 60–65 cm, kõrvapikkus 15–21 cm ja mass 50–76 kg, harva kuni 82 kg. Keel ulatub suust 30 cm kaugusele välja.
Täiskasvanud tuhnikul on hambad veel ainult lõualuu tagaosas. Tuhniku lootele tekib palju hambaid, aga need taandarenevad. Täiskasvanud loomal on 20 hammast, nimelt igas lõuapooles 2 eespurihammast ja 3 purihammast, lõike- ja silmahambad puuduvad. Hambad koosnevad kokkukasvanud dentiinitorukestest ning juuri ega vaapa neil ei ole. Hambad kasvavad kiiresti ja pidevalt. Tuhniku hambad on ainulaadsed ja põhiliselt nende pärast ta paigutataksegi omaette seltsi.
Tuhnik meenutab välimuselt Ameerika sipelgaõgijaid napihambuliste seltsist, kuid pole nendega lähedalt suguluses. Sipelgaõgijatel hambaid ei ole. Nende omavaheline sarnasus on konvergentset laadi ning tuleneb sellest, et mõlemad toituvad termiitidest ja sipelgatest. Erinevalt sipelgaõgijatest, kelle keel on usjas, meenutab tuhniku keel lapikuks litsutud nööri. Mõlemal on keel väga liikuv ja pikk ning kaetud kleepuva süljega.
Eluviis
pisi|Tuhnik loomaaias Tuhnik elab kõige erinevamatel maastikel, vältides ainult tihedaid metsi. .
Ta elab urus, kus ta veedab päevad. Urgu põgeneb ta vähimagi hädaohu korral. Ta suudab oma küünistega kiiresti uru kaevata isegi kuiva kõvasse pinnasesse. Kui ta avastab kiskja ja urgu pole läheduses, kraabib ta end kähku pinnasesse. Saba kasutab ta mulla ülesviskamiseks kaevamise ajal. Tuhniku urus on kuni 3 m pikkune käik, mis lõpeb avara pesakambriga. Kamber on vooderdatud kuivade lehtedega.
Kuigi tuhnik on muidu eraklik loom, on neil oma lemmikpaigad, kuhu neid koguneb hulganisti. Nad kaevavad sinna ka omi urge, millel mõnikord on ühenduskäigud.
Toidujahile läheb tuhnik öösel, enamasti täielikus pimeduses. Saagijahil peatub ta sageli, toetub sabale ja liigutab kõrvu. Ta läbib öö jooksul kuni 12 km, otsides sipelgate ja termiitide radu. Kui ta need leiab, otsib ta neid mööda minnes üles putukate pesa ja asub toituma. Ta leiab pesad üles tänu heale kuulmisele ja haistmisele. Küüniste abil kaevab ta öösel sipelga- ja termiidipesad lahti (viimasel juhul tuleb kaevata savikatet) ning haarab putukaid läbi avause oma pika kleepuva keelega lakkudes.
Mõnikord sööb ta rändtirtse ja teisi putukaid ning mõnedel andmetel puuvilju ja marju. Vangistuses sööb ta jahuusse, liha, piima, puuvilju ja putru.
Tuhnik on põhiliselt öise ja üksildase eluviisiga. Siiski on teda vahel kohatud keset päeva oma uru ees päikest võtmas.
Tuhnik on arg loom, ent kui tal pole võimalik põgeneda ega kaevuda, kaitseb ta end küüniste abil või õlgade või sabaga lüües. Ta võib ka heita selili ning tõrjuda ründajat kõigi jalgade ja sabaga. Tema põhilised vaenlased on lõvi, leopard ja hüäänkoer. Väiksemad kiskjad ei tule tuhniku tapmisega toime.
Paljunemine
Vangistuses võib tuhnik elada 10 aastat vanaks.
Lõpplahendus
Lõpplahendus ehk konklusioon (lad conclusio 'lõpetus, järeldus') on konflikti(de) lahendus, sündmustiku lõpp-punkt traditsioonilises näidendis ja jutustavas proosas. Tragöödia lõppeb katastroofiga, komöödia lõpp on õnnelik või lepitav. Avatud vormiga näidendil ei tarvitse olla selget sisulist lahendust. Kui lõpplahendus esineb teritatud, üllatusefekti pakkuval kujul, nimetatakse seda puändiks (nt novellis, anekdoodis, epigrammis).
Martin Prikask
Martin Prikask (dokumentides on kasutatud ka nimesid Mart Prikask ja Märt Prikask; 19. november 1877 Viljandimaa – 9. september 1942 Venemaa) oli eesti usutegelane, Eesti Metodisti Kiriku üks loojaid.
Elulugu
Sündinud Halliste kihelkonna Kaarli vallas, sai ta alghariduse esmalt Õisu vallas Kööni apostliku õigeusu koguduse juures tegutsenud koolis ning seejärel Tuhalaane apostliku õigeusu kihelkonnakoolis. Järgnevalt sai ta oma aja eestlase kohta hea hariduse Tartus Hugo Treffneri eragümnaasiumis. Viieaastase sõjaväeteenistuse Vene sõjaväes lõpetas Martin Prikask 1903 ning asus Kuressaares kaupmehena tegutsema. 1906. aastal abiellus ta Eliise Abiga. See abielu jäi lastetuks.
1909. aastal astus Martin Prikask metodisti kiriku teenistusse ning läbis 5 aastaga kirikuõpetajaile kohustusliku kolledži õppekava. Piiskop John Luis Nuelsen õnnistas ta 1912 Soomes diakoniks. Sellele järgnes kirikuõpetajaks õnnistamine 1915.
Loomuomane andekus, siinmail alles esimesi võrseid ajanud usuliikumises osaleja kohta hea haridus, pidev enesetäiendamine ja pühendumine misjonile aitasid Martin Prikasel tõusta metodistliku usuliikumise juhtide hulka. Ta oli hea suhtleja, karismaatiline sõnumikuulutaja ja kogudusejuht, kes suutis vabalt asju ajada eesti, vene, saksa ja lõpuks ka inglise keeles. Nii pole üllatav, et ta oli üks 7 delegaadist, kes Soomes Vaasas moodustasid esimese Venemaa misjonikonverentsi, kuuludes sellega suure riigi metodisti kirikujuhtide hulka.
Kuressaares jõuti Prikase eestvedamisel 13. augustil 1910 metodisti koguduse ametliku registreerimiseni. 28. oktoobril 1912 õnnistati toonases linnaservas sisse metodistide pühakoda, mis hilisemate ümberehituste läbi laiendatuna on tänini kasutusel.
Esimese maailmasõja ajal sunniti siinset usuliikumist kureerinud superintendent Albert Simons Euroopast lahkuma, mispeale Eesti metodistide juhtimine langes Martin Prikase õlule. Eesti iseseisvumise järel koostas ta Eesti metodisti kirikule esimese põhikirja ning korraldas selle registreerimise. Metodisti usuliikumine edenes jõudsalt, mille kohta annab muu hulgas tunnistust ka tõsiasi, et Kuressaares asuv metodisti palvela saal ehitati 1921. aastal umbes kolmandiku võrra pikemaks.
1921. aastal määras piiskop Nuelsen Martin Prikase Eesti ringkonna superintendendiks asukohaga Tallinnas. Samal ajal kasvas Eesti metodistide hulk mitte üksnes vastselt usku pöördunute arvel. Märkimisväärset osa kiriku liikmeskonna juurdekasvus etendasid Venemaalt Eestisse pagenud sakslased. Sellise juurdevooluga kaasnesid vastuolud metodistide eri koolkondade vahel, mis kasvasid üle konfliktideks rahvuslikul pinnal. Lõhenes ka uue hingekarjase Hans Söte hoolde antud Kuressaare kogudus, mille saksameelne osa hakkas pidama omaette jumalateenistusi, kus eestlaste osalemist ei peetud soovitatavaks. Kujunenud olukorras kaotati 1922. aastal superintendendi amet ning Martin Prikask kutsuti tagasi oma senise koguduse juurde, seda uuesti liitma.
Martin Prikasele kuulus Kuressaares kaks maja; Allee tänav 2 ja Uus tänav 53. Neist viimane oli ehitatud spetsiaalselt pühakojaks ja koguduse hingekarjase elamuks.
1928. aastal tõusis Martin Prikask taas Eesti Metodisti Kiriku etteotsa, olles selle 1935. aastani valitud aastakonverentsi juhataja. 1935. aastal kinnitatud uus põhikiri nägi ette Eesti Piiskopliku Metodisti kiriku iseseisvumise ning selle alusel superintendendi kohale määratud Martin Prikask oli ühtlasi piiskopi kohusetäitja kuni tema vangistamiseni 1941. aastal.
Kuressaare oli aastaid Eesti metodistide olulisim keskus. Kahe maailmasõja vahel tegutses siin koguni sadakond metodistide gruppi ning 1930. aastate keskel plaaniti maakonnakeskusse koguni uue kivikiriku ehitamist.
Metodistide kiriku populaarsus kajastus ka Martin Prikase kogudusevälises tegevuses. 1921. aastal valiti ta Eesti Punase Risti eluaegseks liikmeks, olles Punase Risti Saaremaa komitee abiesimees. Ta oli ka Eesti Panga Kuressaare osakonna ning Saarte Ühispanga nõukogu liige.
1941. aasta 14. juunil toimunud esimesest massküüditamisest Martin Prikask siiski pääses, kuid 30. juunil ja 1. juulil 1941 toimunud teise küüditamislaine käigus viidi ta koos abikaasaga Saaremaalt ära. Kuna alanud sõda Nõukogude Liidu ja Saksamaa vahel vallandas kaose kogu transpordisüsteemis, ei suudetud küüditamist lõpule viia. Mehed viidi siiski Siberisse, kuid naised ja lapsed, sealhulgas ka Eliise Prikask pääsesid pärast lühemat Tallinna lähistel veedetud vangistust taas koju.
KGB arhiivist 1989. aastal Kuressaare Metodisti koguduse vanemale Arvi Lindmäele väljastatud teatise järgi toimunud viimane Martin Prikase ülekuulamine 19. märtsil 1942 ning hukkamine 9. septembril 1942. Viimatinimetatud kuupäeva kannab ka Saare Maavalitsuse perekonnaseisuosakonna poolt väljastatud surmatunnistus. Tema hauakohast puuduvad andmed. Küll aga on Kudjape surnuaial tema abikaasa Eliise Prikase (surnud 1960) haual asuv mälestuskivi kenotaafiks ka Martin Prikasele.
Puänt
Puänt (prantsuse keeles pointe 'teravik, tipp') on teritatud, vaimukas ja üllatusefekti pakkuv lõpplahendus novellis, epigrammis, anekdoodis, valmis, satiiris.
Õnnestunud puänt tuleneb loogiliselt teose süžee- ja mõttearendusest.
Mutualism
pisi|[[Tolmeldamine on klassikaline näide mutualismist]] Mutualism on kahe eri liiki organismi vaheline suhte tüüp ökosüsteemis, millest mõlemad liigid saavad kasu (näiteks suureneb nende elumus).
Sarnane organismidevaheline suhe on ka protokooperatsioon, kus liikidevaheline suhe on ajutine ja fakultatiivne.
Mutualism mängib võtmerolli ökoloogias ja evolutsioonibioloogias. Näiteks on mutualistlikud suhted olulised maismaaökosüsteemi talitlemiseks, sest 90% taimedest sõltub suhtest seente mükoriisaga, kuna see varustab taime anorgaaniliste ühendite ja mitmete mikroelementidega. Vaatamata selle suhte tüübi olulisusele on see võrreldes teiste liikidevaheliste suhetega (näiteks kiskluse ja parasitismiga) pälvinud ajalooliselt märksa vähem tähelepanu.
Lehterämbliklased
pisi|Lehterämbliklase võrk Hispaanias Lehterämbliklased (Agelenidae) on ämblikuliste seltsi kuuluv sugukond, kuhu kuulub üle neljakümne ämblike perekonna kogu maailmast. Nimetuse on nad saanud võrgu järgi, mis meenutab tunnelit ja on otsast lehtrikujuline. "Tunnel" on kahe avaga ning tavaliselt istub ka ämblik ise selle tagumises otsas ja ootab, kuni saak võrku jookseb või lendab.
Lehterämbliklased ei uuenda oma võrku iga päev, nagu seda teevad näiteks võrkurlased (Araneidae).
Lehterämbliklased on karvase keha ja karvaste jalgadega. Nende kaheksa silma asetsevad ristuvate ja üksteist katvate kahe reana.
Mõned liigid sellest sugukonnast on huvitavad oma sotsiaalse eluviisi poolest, kus võrke tehakse ja kasutatakse erinevate ämblike vahel. On liike, kes hoolitsevad ühiselt järglaste eest, kuigi siiski puuduvad neil oma töölised ja sõdurid nagu sipelgatel või mesilastel. Samuti on ka nende emasloomad kõik sigimise eesmärgiga.
Hebe Camargo
Hebe Maria Camargo (täisnimi Hebe Maria Monteiro de Camargo Ravagnani; 8. märts 1929 Taubaté, São Paulo osariik – 29. september 2012) oli Brasiilia näitleja ja laulja.
Asulad (F)
Asulad (F) loetleb Vikipeedias olemasolevaid ja kavatsetavaid artikleid asulatest, mis algavad F-tähega.
Paukjärve loodusrada
Paukjärve loodusrada on 5,1 meetri pikkune loodusrada Harjumaal Kuusalu vallas Aegviidu-Kõrvemaa puhkealal.
Ajalugu
Paukjärve loodusrajal, täpsemalt sellel telkimisalal, on suur ajaloo- ja kultuurilooline tähtsus: enne teist maailmasõda toimusid seal Noorte Meeste Kristliku Ühingu (NMKÜ) suvelaagrid. Seal treenisid ka Eesti Vabariigi korvpallikoondise sportlased, sealhulgas olümpiakoondis. Hiljem pidasid telkimisalal laagreid skaudid ja Nõukogude aja alguses ka pioneerid. 1953. aastast kuulus see koht Nõukogude Armee suurtükiväe katsepolügooni alla. Laagrit ja selle rajatisi meenutab nüüd vaid lõkkeaseme betoonring järve kaldal.
Taimestik ja loomastik
Marjadest ja seentest on loodusrajal mustikad, pohlad ja kukeseened. Kaitsealused liigid on ujuv penikeel ja järv-lahnarohi, kaladest on valdav ahven, leidub ka särge ja haugi. Umerikjärves leidub haruldast vesikuuske. Loomadest võib kohata metssiga. Metsatüüpidest vahelduvad niiske ja hämar laanemets ning valgusküllane männi-palumets.
Aašram
Aašram (sanskriti keeles आश्रम, āśrama (ā  'suunas' + √śram 'pingutama')) on hinduistlikus traditsioonis erakla, mis tavaliselt on tekkinud mingi pühamehe ümber ja kus tegeldakse saadhanaga (vaimse enesearendusega).
Solna vald
Solna on vald Rootsis Stockholmi läänis ja Upplandi maakonnas.
Vald moodustati 1971. aasta Rootsi haldusreformi käigus Solna linna reorganiseerimisel. Linnaga uusi alasid ei liidetud. Vald nimetab end Solna linnaks.
Valdav osa valla elanikest (2005. aasta andmetel 99,7%) elab Stockholmis kui asulas. Solna vald piirneb Stockholmi valla, Sundbybergi valla, Sollentuna valla ja Danderydi vallaga.
Valla pindala on 19,37 km² (288. koht Rootsi 290 valla seas), koos veealadega 21,11 km².
Elanike arv oli 62 139 (seisuga 31. märts 2007). Elanike arvu poolest on ta Rootsi 290 valla seas 30. kohal. Rahvastiku tihedus on 3171 in/km².
Vallakood on 0184.
Suuremad tööandjad on Karolinska Ülikoolihaigla ja Karolinska Instituut.
Tuntud vaatamisväärsused on Råsunda linnaosas asuv vana filmistuudio Filmstaden, mis on nüüd ümber ehitatud kinoks, ja Koppartälten Haga pargis.
Solnas on Karlbergi loss, Ulriksdali loss ja Haga park.
Solnas on spordiklubi AIK, korvpalliklubi Solna Vikings ja jalgpallistaadion Friends Arena.
Kaubanduskeskus Solna Centrum, kuhu Stockholmi metroo jõudis 1975, valmis 1965 ning ehitati 1986–1990 ümber klaasiga kaetud mitmekorruseliseks galeriiks. Muus osas koosneb hoonestus valdavalt suurtest eraldiseisvatest kortermajadest, kuid on olemas ka kinnine, linnalikum hoonestus.
Haldusajalugu
Solna vallas moodustati kasvava eeslinnarahvastiku paremaks organiseerimiseks mitu munitsipaalkogukonda: Hagalund (1899), Nya Huvudsta (1903), Lilla Alby (1907) ja Råsunda (1911).
20. sajandi alguses arutati ka Solna valla võimalikku üleminekut Stockholmi valla koosseisu Bromma ja Brännkyrka eeskujul. Seda siiski ei toimunud.
Aastal 1943 moodustati Solna valla asemel Hagalundi, Nya Huvudsta ja Råsunda munitsipaalkogukonnast Solna linn (munitsipaalkogukonnad kaotati); Lilla Alby munitsipaalkogukond läks Sundbybergi valla koosseisu.
1971. aasta Rootsi haldusreformi ettevalmistamise käigus moodustati 1960ndate keskel Solna-Sundbybergi vallaplokk. Solna linna ja Sundbybergi valda siiski ei liidetud ning Solna linnast sai 1971 Solna vald. Solna vald nimetab end Solna linnaks.
Ajalugu
Kohanime on teadaolevalt esmamainitud 1305 Solnø nime all; jutt oli saarest Sollentuna lähedal. Solna kihelkond on Stockholmi praostkonnas vanim.
Solna kihelkond ulatus keskajal praeguse Stockholmi vanalinnani Gamla stan ning hõlmas osalt isegi praegust Nacka valda ja Lidingö valda. Kihelkonna lõunaosad läksid hiljem Stockholmi alla.
Rootsi suurvõimu ajal ehitati Karlbergi loss ja Ulriksdali loss, Gustav III ajal Haga park.
19. sajandi lõpu poole kasvas Solnast välja mitu eeslinnakogukonda, sealhulgas Hagalund, Huvudsta, Råsunda ja Lilla Alby, millest said munitsipaalkogukonnad. 1943. aastal moodustati Solna linn, kus oli tollal 30 000 elanikku. Järgnenud hoogne laienemine on viinud kokkukasvamiseni Stockholmiga.
Solna vald piirneb Stockholmi vallaga Norrtulli juures. Stockholmist põhja poole viivad raudteed võimaldasid töölislinnaosade teket. Aastatel 1908–1959 oli Råsundal raudteeühendus Stockholmi kesklinnaga. Suured elu- ja töörajoonid ehitati Solnasse 1950ndatel ja 1960ndatel.
Solnas on elanud eesti kirjanik Karl Ristikivi.
1990ndate lõpust sai alguse uus linnaosa Frösunda. Selle ehitamine kestab umbes 2010. aastani. Selleks ajaks saab valmis ligi 2500 korterit.
Veekogu
pisi|Veekogu Veekogu on maapinnanõos või maa sees olev looduslik või tehislik veekogum. Üksteisega seotud veekogude rühma nimetatakse vesistuks.
Veekogude liigitus
Veekogusid saab eristada ja liigitada mitmel alusel.
Tekke järgi
Iževsk
pisi|300px|[[Udmurdi Riiklik Ülikool]]
Veekogu
Veekogude liigitus
Mandrite paiknemise järgi
Iževsk
Iževsk (vene keeles Ижевск, udmurdi keeles Иж või Иж кар) on Venemaa Udmurdi Vabariigi pealinn. Asub Kama lisajõe Iži ääres.
Veekogu
Veekogude liigitus
Maapinna suhtes paiknemise järgi
Vee liikumise laadi või vee vahetumise kiiruse järgi
Iževsk
Linn on asutatud 1760. aastal krahv Pjotr Šuvalovi rajatud rauatöötlemistehase juurde. 1774. aastal vallutasid ja rüüstasid linna Jemeljan Pugatšovi mässulised.
Vandjala
Vandjala on küla Jõelähtme vallas Harjumaal.
Iževsk
Iževsk sai linnaõigused 1918. aastal.
Veekogu
Veekogude liigitus
Vees lahustunud soolade hulga ja koostise järgi
Vandjala
Üldiseloomustus
Vandjala küla asub Rebala muinsuskaitseala tuumikalal, kõige väärtuslikumas tsoonis. Säilinud on Vandjala soo; Maardu Lõunakarjääri tegevuse tagajärjel suures osas hävinud männimetsaga kaetud Männiku soost (Aara maaüksuse poolsest rabast) on säilinud 15–20 hektarit.
Iževsk
Aastatel 1984–1987 kandis nime Ustinov (Dmitri Ustinovi järgi).
Lammorg
Lammorg on suure tasase lammiga jõeorg. Lammorg tekib siis, kui aeglaselt voolav jõgi kulutab peamiselt jõesängi külgi ja kaasa kantud setted aegamisi põhja vajuvad.
María Elena Walsh
pisi|María Elena Walsh María Elena Walsh (1. veebruar 1930 Buenos Aires – 10. jaanuar 2011 Buenos Aires) oli Argentina kirjanik ja muusik.
Tuntud on eelkõige tema lastelaulud ja lasteraamatud. Tema esimesed luuletused ilmusid ajakirjades, kui ta oli 15-aastane, esimese luuleraamatu andis ta välja 17-aastaselt. Aastatel 1948–1956 elas ta USA-s ja Pariisis.
María Elena Walsh oli üks vähestest kunstnikest, kes julges diktatuuri kritiseerida. Varjatud poliitilist sõnumit püüti leida isegi tema lastelauludest.
Temalt ilmus umbes 40 teost. Nende seas oli luulet ja proosat nii lastele kui ka täiskasvanutele; näidendeid ja stsenaariume.
Tore Ruud Hofstad
Tore Ruud Hofstad (sündinud 9. augustil 1979 Lørenskogis) on Norra endine murdmaasuusataja.
2003. aasta maailmameistrivõistlustel Val di Fiemmes võitis Hofstad 4×10 km teatesõidus kuldmedali ja oli ühisstardiga jälitussõidus teine. Kaks aastat hiljem 2005. aasta MM-il Oberstdorfis kuulus ta jälle kuldmedali võitnud Norra teatemeeskonna koosseisu 4×10 km teatesõidus ja tuli ka võitjaks esimest korda suurvõistluste kavas olnud sprinditeatesõidus koos Tor Arne Hetlandiga, lisaks sai ta pronksmedali 15 km sõidus.
Iževsk
Meedia
Iževskis ilmuvad muu hulgas udmurdikeelsed ajakirjad Keneš ja Invožo.
Tore Ruud Hofstad
Esimese ja seni ainsa maailmakarikavõistluste etapina võitis ta Kuusamos 27. novembril 2005 15 km vabalt.