cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Algarv
Algarvude hulk
IV sajandil eKr järeldas Vana-Kreeka matemaatik Eukleides loogiliselt, et leidub lõpmata palju algarve. Tõestuse viis Eukleides läbi vastuväiteliselt, oletades, et algarve on lõplik hulk ja konstrueerides seejärel naturaalarvu. Nii konstrueeritud naturaalarv ei saa olla algarv, sest ei leidu suuremaid algarve kui p_{n}, seetõttu peab ta olema kordarv ja tal leidub algarvulisi jagajaid. Kui mingi algarv p_{i} jagab arvu a ja võrduse paremal poolel olevat algarvude korrutist, siis peab ta jagama ka arvu 1, mis ei ole aga võimalik, sest p_{i}>1. Vastuolu tekkis oletusest, et algarve on lõplik hulk. Tänapäeval tuntakse seda väidet Eukleidese teoreemina, millel on terve rida tuntud tõestusi.
Algarvude jaotumine
Algarvude asukoht naturaalarvude reas tundub olevat juhuslik. Kaks algarvu 2 ja 3 on järjestikused naturaalarvud. Leidub ka üksteisele väga lähedal asuvaid algarve. Algarve kujul p ja p+2 nimetatakse algarvukaksikuteks. Näiteks 29 ja 31 või 41 ja 43.
On tõestatud, et iga naturaalarvu n korral leidub arvude n ja 2n vahel algarv.
Sümboliga tähistatakse naturaalarvu n mitteületavate algarvude arvu. Funktsiooni nimetatakse algarvude jaotusfunktsiooniks. Väikeste argumentide korral saab funktsiooni väärtusi leida peast:. Suurte arvude jaoks on saadud ligikaudne hinnang:
Vidriku mõis
Vidriku mõis (saksa keeles Friedrichshof) oli eramõis Valga kihelkonnas Valgamaal.
Algarv
Algarvude jaotumine
.
Vidriku mõis
Mõisa suurus
Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal 1 ja 1/8 adramaad, sellele allus 61 meeshinge.
Algarv
Algarvude genereerimine
pisi|405x405px|Eratosthenese sõel leiab naturaalarvude hulgast kõigepealt paarisarvud (punane), seejärel arvu 3 kordsed (roheline), arvu 5 kordsed (sinine) ja arvu 7 kordsed (kollane). Hallidele ruutudele jäänud arvud on väiksemad kui 11²=121 ja on seega algarvud.Üks vanimaid algoritme algarvude tabeli koostamiseks on Vana-Kreeka matemaatiku Eratosthenese poolt III sajandil eKr loodud lihtne meetod, mida tuntakse Eratosthenese sõelana: kõik algarvud, välja arvatud arv 2, kuuluvad paaritute arvude hulka ja sisalduvad reas
Iga kordarv on mingi algarvu kordne, seega tuleb arvureas maha tõmmata kõik algarvu 3 kordsed alates arvust 3^{2}. Järgmine algarv on 5, nüüd saab maha tõmmata arvu 5 kordsed alates arvust 5^{2}. Analoogiliselt toimitakse edasi. Kui algarvust p väiksemate algarvude kordsed on maha tõmmatud, siis kõik allesjäänud arvud, mis on väiksemad kui p^{2}, on algarvud. Nii saab leida kõik algarvud vahemikus 1,\ldots,n, kus n on mingi etteantud naturaalarv.
Algarvude saamiseks on püütud leida ka valemeid. Näiteks Millsi valem
või Wrighti valem
,
Guanajuato
Guanajuato on linn Mehhikos, Guanajuato osariigi pealinn ja Guanajuato valla halduskeskus.
Elanike arv 2005. aastal oli 70 798.
1554. aastal asutatud linn paikneb ühes Mehhiko rikkalikumate hõbedaleiukohtade piirkonnas.
Linnas asub üks Mehhiko olulisemaid religioosseid mälestusmärke ja palverännakute objekte, Cristo Rey del Cubilete, mis väidetavalt tähistab riigi geograafilist keskpunkti.
Guanajuato vanalinn ja ümberkaudsed kaevandused kuuluvad UNESCO maailmapärandi nimistusse.
Aleksei Kurgvel
Aleksei Kurgvel (eestistatult Aleks Kurgvel; 13. september 1904 Kuressaare – 16. juuli 1982 New York, Ameerika Ühendriigid) oli Eesti, Soome ja Saksamaa sõjaväelane.
Ta oli Sõjavägede Staabi II osakonna A-jaoskonna ülem kuni 1940. aastani.
Ta vabastati teenistusest 3. juulil 1940 kui "sobimatu koostööks venelastega". Ta lahkus Eestist, oli Saksamaal ja Soomes.
Aleks Kurgvel osales luuregrupi Erna ettevalmistamisel Soomes enne Eestisse saatmist 1941. aasta suvel.
Teises maailmasõjas
Alates 16. augustist 1944 oli ta Eesti Omakaitse ja Eesti SS-leegioni Kindralinspektuuri kindralinspektori sideohvitser operatiivgrupi Narva ülemjuhataja juures.
Pärast sõda
Aleksei Kurgvel lahkus Tallinnast 22. septembril 1944 ja sõitis laevaga Liibavisse (Liepāja). Sõja lõppedes oli ta Saksamaal Saksa mereväeluures ja pärast seda USA-s.
Viimane aadress Ameerikas oli ''Mr. Aleks Kurgvel. 3602 16th Street, N.W.. Washington, D.C. 20010''. .
(Teine isiklik aadress 1970. aastate keskpaigast: 4605 90th Street, Elmhurst, NY 11373)
Aleksei Kurgvel suri Ameerika Ühendriikides 16. juulil 1982.
Publitsistika
Ta oli "Auraamatu" idee levitaja ja materjalide koguja (sõjas langenud, küüditatud, mõrvatud).
Andmed ilmusid Võitlejas ja eraldi "Auraamatu andmete koguna" New Yorgis aastal 1978.
Kornet (auaste)
Kornet (prantsuse cornette) oli ratsaväe lipniku sõjaväeline auaste.
Eduard Odinets
Eduard Odinets (sündinud 27. mail 1976 Kohtla-Järvel) on Eesti poliitik ja ühiskonnategelane, XV Riigikogu liige, õiguskomisjoni esimees ja Kohtla-Järve linnavolikogu esimees. Ta on olnud ka XIV Riigikogu liige, korruptsioonivastase erikomisjoni esimees (2021-2022), põhiseaduskomisjoni esimees (augustist 2022 märtsini 2023).
Kornet (auaste)
Korneti auaste arenes välja eskadroni lipukandjast ning oli enamikus riikides alates 15. sajandist ratsaväeohvitseri madalaim auaste. 19. sajandi teisel poolel asendati nooremleitnandi auastmega.
Vene ratsaväes vastas korneti auaste aastatel 1801–1917 jalaväe alamporutšikule (alamleitnandile).
Eduard Odinets
Eduard Odinets oli aastatel 2003–2007 Sotsiaaldemokraatliku Erakonna kantselei juhataja. Aastatel 2003–2005 oli ta ühenduse Noored Sotsiaaldemokraadid peasekretär ja 1999–2002 rahvastikuminister Katrin Saksa nõunik. Aastatel 2002–2003 töötas teleproduktsioonifirmas Filmimees saatesarja Subboteja produtsendina. 2007. aasta aprillist oktoobrini oli ta rahvastikuministri Urve Palo nõunik ja büroo juhataja.
2009. aastal astus Eduard Odinets SDEst välja, kuid astus SDEsse uuesti 5. jaanuaril 2021. 2007. oktoobrist kuni 2013. aasta oktoobrini töötas ta Integratsiooni Sihtasutuse elukestva õppe üksuse juhina. Seejärel oli ta Kultuuriministeeriumi välisvahendite juht.
Odinets on Kohtla-Järve Linnavolikogu liige aastast 1996, SDE fraktsiooni esimees. 16. veebruaril 2023 valis Kohtla-Järve volikogu ta volikogu esimeheks.
30. detsembrist 2020 sai ta XIV Riigikogu liikmeks Riigikogust lahkunud Katri Raiki asemel (ametivande andis 11. jaanuaril 2021). 5. veebruarist 2022 kuni 4. aprillini 2023 oli Odinets Sotsiaaldemokraatliku Erakonna peasekretär. 7. mail valiti ta SDE volikogu esimeheks.
Ta kandideeris 2023. aasta valimistel Riigikokku, kogus valimisringkonnas nr 7 (Ida-Virumaa) 630 häält ning ei osutunud valituks, kuid sai Riigikokku asendusliikmena.
Elisabeth Schwarzkopf
thumb|right|Elisabeth Schwarzkopf Elisabeth Schwarzkopf (sünninimi Olga Maria Elisabeth Friederike Schwarzkopf; 9. detsember 1915 – 3. august 2006) oli Saksamaal sündinud Austria-Briti ooperilaulja. Teise maailmasõja järgsel perioodil oli ta maailma üks juhtivaid sopraneid. Tema silmapaistvaimad rollid olid Mozarti, Straussi ja Hugo Wolfi ooperites.
Elukäik
Tema isa oli klassikalise filoloogia õpetaja. Laulmist õppis ta Berliinis ning tegi oma ooperidebüüdi 1938. aastal Berliini Linnaooperis. Hiljem laulis ta Viini Rahvusooperis.
Bungsberg (laev)
Bungsberg (vana nimega "Eva") oli Saksa kaubaaurik, mis uppus Tallinna lahes 24. märtsil 1943 miinitabamuse tõttu. Tänapäeval on Bungsberg populaarne sukeldumiskoht.
Ajalugu
Bungsberg ehitati Hamburgis Howaldtswerke laevatehases ning anti 1924. aastal üle China Rhederei AG-le. Laeva tehasenumber oli 646. Lisaks ehitati veel kolm Eva sarnast laeva:
Bungsberg uppus 24. märtsil 1943 miinitabamuse tõttu (sakslaste andmetel oli tegemist 2 miiniga) kell 19.07. Tõenäoliselt olid miinid veesatud nõukogude lennukite poolt. Meeskonna saatuse kohta andmed puuduvad. Sõjakeerises uppusid ka kõik teised sama seeria laevad.
Sukeldumine
Laeva vrakk lebab Naissaare lähistel otse kiilul 38 m sügavusel, tekid on 27–33 m sügavusel. Vrakk on ühes tükis ning hästi säilinud. Osaliselt on see kaetud traalide ja võrkudega, kuid mitte nii tihedalt, et see sukeldumist segama hakkaks. Laevakere on vööri lähedal paremas pardas miiniplahvatuse tõttu tugevasti vigastatud. Vasakus pardas ripub ankur, sealsamas lähedal on vraki kõrval põhjas näha uppunud paravani.
Seoseenergia
Seoseenergia on mehaaniline energia, mida on vaja rakendada, et purustada tervik osadeks. Mida suurem on seoseenergia, seda raskem on terviku lammutamine ja vastupidi. Näiteks elektroni seoseenergia aatomis on energiahulk, mis on tarvis elektronile anda, et teda oma orbitaalilt välja lüüa (muuta vabaks elektroniks). Aatomituuma seoseenergia on energia, mis on tarvis aatomituumale anda, et lõhkuda see üksikuteks nukleonideks.
Süsteem, mis on seotud olekus, omab madalamat potentsiaalset energiat kui tema osad üksinda (tänu sellele püsibki süsteem koos). Seoseenergia kujutab endast mehaanilise töö hulka, mis on tarvis teha, et viia süsteemi osad teineteisest piisavalt kaugele, et nende edasine kaugemale nihutamine ei vajaks täiendavat tööd. Näiteks aatomituuma seoseenergia puhul loetakse selliseks kauguseks vahemaad, millest alates tuumajõud nukleonide vahel enam ei mõju.
Massikadu
Et seotud süsteem omab vähem energiat kui tema osad eraldi võetuna, siis peab seotud süsteemi mass olema väiksem kui tema osade masside summa. See tuleneb massi ja energia võrdelisest seosest. Makromaailmas on see massivahe mõõtmise jaoks liiga väike, kuid aatomite tasemel on tegemist juba piisavalt suurte seoseenergiatega, mille puhul on massi kadu täiesti märgatav. Seega võib süsteemi seoseenergiat, selle vähenemist kujutada ka süsteemi osade massikaona, mis toimub nende süsteemiks ühinemisel.
Mass muutub energiaks vastavalt Albert Einsteini massi-energia seosele. See energia võib väljenduda soojuse, valguse (kiirguse), aatomi/tuuma ergastatud olekuna või mingil muul moel. Kuni energia püsib meie poolt uuritavas süsteemis, ei ole veel tegemist massikaoga. Näiteks kui seoseenergia vabaneb soojusena, siis tekib massikadu alles pärast seda kui süsteem on taustsüsteemiga võrreldes maha jahtunud (andnud oma soojusenergia üle süsteemivälistele kehadele).
Molekuli seoseenergia
Paras seoseenergia aatomite vahel, erinevad keemilised sidemed on need, mis hoiavad molekuli koos. See tähendab, et aatomid eraldi omavad rohkem energiat kui needsamad aatomid keemiliste sidemetega ühendatud molekulis. Molekuli seoseenergia on madalam, seega stabiilsem ja keemilised reaktsioonid, kus selline madalama energiaga ühend tekib on eksotermilised reaktsioonid. Süsteemi energia vähenemisest põhjustatud ülejääk antakse ära väliskeskkonda tavaliselt soojuse kujul. Sellist molekuli seoseenergiat saab graafiliselt kujutada energiapotentsiaali auguna. Aatomid paiknevad üksteisest paraja vahemaa kaugusel, nii et nendevaheline energia oleks minimaalne võimalik. Selles potentsiaaliaugus pole aatom paigal, vaid võngub liikudes võimaluste piirides aga august välja ta ei pääse. Selleks, et august pääseda, molekulist eralduda on aatomile vaja anda lisaenergiat.
Tuuma seoseenergia leidmine
Praktilistel põhjustel ei mõõdeta mitte aatomituuma, vaid terve aatomi seoseenergiat. Nimelt on raskemate aatomituumade täielik ioniseerimine (kõigi elektronide eemaldamine) keeruline ülesanne ning ülisuurte tuumade puhul võib see kaasa tuua ka tuuma enneaegse lagunemise. Seetõttu peab arvestama, et kõikides tuumaandmete tabelites näidatakse tuuma "massikadu" ja "seoseenergia" neutraalse aatomi kohta.
Näiteks deuteeriumi seoseenergia saame leida järgmise arutelu kaudu:
Deuteerium koosneb prootonist (seisumassiga 1,007825 u) ja neutronist (seisumassiga 1,008665 u). Deuteeriumi mass (eksperimentaalselt mõõdetud suurus) on Deuteeriumi aatomi ja tema osade masside vahe on 2,01649 u – 2,014102 u = 0,002388 u. Kuna ühe u mass võrdub 931,494 MeV/c2, siis deuteeriumi seoseenergia on
Tuuma seoseenergiat mõjutavad tegurid
Aatomituuma seoseenergia on otseselt seotud tuuma moodustavate nukleonide vahel mõjuva tuumajõuga. Iga täiendav nukleon, mis tuuma lisandub, tõmbab teisi tuumas olevaid nukleone tuumajõuga enda poole. Kui vesiniku seoseenergia on null (vesiniku aatomituum koosneb ainult ühest prootonist, siis juba ühe neutroni lisamine tekitab seoseenergia 2,224 MeV/c2 (vt. eelmine näide).
Vesinikust kuni naatriumini tuuma seoseenergia reeglina suureneb iga tuuma lisanduva nukleoniga. Sõltuvalt tuumaorbitaalist, kuhu täiendav nukleon asub, võib mõnel juhul tuuma seoseenergia veidi kahaneda (parim näide on heeliumi tuum, mille seoseenergia on liitiumi tuuma seoseenergiast palju suurem), kuid üldiselt hoiab iga järgnev nukleon siiski tuuma järjest kõvemini koos.
Alates magneesiumist kuni ksenoonini jääb tuumade seoseenergia üsna samale tasemele. Selle põhjuseks on lisanduvate nukleonide tekitatud täiendava tuumajõu tasakaalustamine prootonite tekitatud omavahelise tõukejõuga. Tuum on kasvanud juba nii suureks, et lisandunud nukleoni tuumajõud ulatub ainult osade, mitte kõigi tuuma kuuluvate nukleonideni. Samas ei ole elektromagnetiline vastasmõju kaugusega piiratud ning iga lisanduv prooton tekitab tõukejõu kõigi tuuma kuuluvate prootonitega.
Raskete elementide puhul hakkab lisanduvate prootonite täiendav tõukejõud ületama lisanduvate nukleonide täiendavat tõmbejõudu. Seetõttu hakkab alates raud-56'st täiendavate nukleonide lisandumisel tuuma seoseenergia kahanema, mitte kasvama. Raud-56 koos raud-58 ja nikkel-62 moodustavad seoseenergia tipu. Ülisuured tuumad, mille nukleonide arv on 210 või suurem, on ebastabiilsed ja lagunevad spontaanselt väiksemateks tuumadeks.
Prootonite-neutronite suhe
Tuuma seoseenergiaga on seotud ka prootonite-neutronite suhe stabiilsetes tuumas. Väikestest tuumadest on kõige stabiilsemad (suurema seoseenergiaga) need isotoobid, milles on prootoneid ja neutroneid ühepalju. See tuleneb tuumajõu iseloomust – tuumajõudu vahendavaid virtuaalseid piioneid vahetavad kõige meelsamini (kõige suurema tõenäosusega) just prooton ja neutron omavahel. Näiteks ainult kahest prootonist koosnev heelium-2 on ülimalt ebastabiilne tuum. Suuremates tuumades, kus tuumajõud ei ulatu enam üle kogu tuuma, on energeetiliselt kasulikum omada rohkem neutroneid kui prootoneid. Seda põhjusel, et täiendav neutron mõjutab teisi nukleone tuumajõuga, kuid ei tekita täiendavat tõukejõudu. Mida suurem on tuum, seda rohkem lisaneutroneid peab ta omama. See selgitab ka põhjuse, miks tuumalõhustumisel vabaneb vabu neutroneid. Lõhustumise tulemusena tekkinud väiksemad tuumad lihtsalt ei vaja nii palju neutroneid kui oli lõhustunud tuumas.
Tuuma seoseenergia kõver
Nagu ülal kirjeldati, võib tuuma seoseenergia leida läbi massikao lahutades tuuma kuuluvate nukleonide seisumasside summast meid huvitava tuuma tegeliku seisumassi. Alltoodud graafikul on kuvatud selle meetodi alusel leitud erinevate keemiliste elementide isotoopide seoseenergiad nukleoni kohta (vasakult paremale suureneb tuuma nukleonide arv ja alt üles seoseenergia MeV/c2 ühe nukleoni kohta).
Olulisemad punktid seoseenergia graafikul:
Lehetu mõis
Lehetu mõis (saksa keeles Lehhet) oli eramõis Nissi kihelkonnas Harjumaal, tänapäeva Lehetu küla lähedal Saue vallas Harju maakonnas.
Mõis rajati 17. sajandi algul Kelba mõisast eraldatud alast.
Nitra
Tegemist on Slovakkia suuruselt viienda ja vanuselt teise linnaga.
Fjord
pisi|[[Sogne fjord Norras]] pisi|Fjord à Christiania, [[Claude Monet (1895)]]
Fjord ehk lõhang on pikk ja kitsas liustikutekkeline merelaht või väin. Tüüpiline fjord on kitsas sügav ja kõrgete järskude kallastega ning ulatub sügavale sisemaale.
Geoloogiline mõiste
Fjordid on kunagised liustiku liikumisteed ehk troogid. Jääaja taandudes ja sellega seotud liustike sulamise tõttu tõusis oluliselt merepinna tase, mistõttu endiste liustike liikumisteed ujutati osaliselt üle, mis tekitaski fjordi. Fjordid on enamasti troogidele tüüpilise U-kujulise ristlõikega järsuveerulised orud, mille põhi on kaetud mereveega. Reeglina on fjordid mitmesaja meetri sügavused. Suudme lähedal on fjordid tavaliselt madalamad, sest sinna on kogunenud rohkem liustiku poolt kantud materjali ehk moreeni.
Niisuguste järsuveeruliste orgude teke on võimalik siis, kui aluspõhi, mida liustik kulutab, koosneb kristalseist kivimeist. Sellisele olukorrale vastavaid tingimusi ja seega ka fjorde võib leida näiteks Norras, Alaskal, Islandil, Gröönimaal, Uus-Meremaal, Kanadas ja mujal.
Fjord Skandinaavia kohanimedes
Sõna "fjord", nii kohanime osana kui üldmõistena, tähistab Skandinaavias enamasti geoloogilises mõttes fjorde. Mõnikord aga nimetatakse neis maades fjordideks ka muid pikki kitsaid veekogusid. Siia kuuluvad näiteks mõned merelahed Taanis nagu Limfjorden, Mariageri fjord ja Roskilde fjord, mis ei ole otseselt liustikutekkelised, ning mõningaid järvi Norras nagu Tyrifjord ja Randsfjord. Mõnikord nimetatakse fjordiks ka järvede lahti (Furnesfjord Mjøsa järves Norras).
Suurimad fjordid
Maailma pikimad fjordid:
Sügavamad fjordid:
Hooratas
pisi|300px|Neljataktilise sisepõlemismootori hooratas (must), saab pöörlemisenergiat [[väntvõllilt(punane), mis omakorda saab energiat kolvidelt (hallid), annab seda energiat vajalikul hetkel väntvõllile tagasi, et mootor saaks sujuvalt edasi töötada. ]] pisi|300px|Neljataktilise sisepõlemismootori hooratas koos [[starteri hammasvööga]] pisi|300px|Sepikoja auruhaamri hooratas Hooratas on masina (mehhanismi) element, mille ülesandeks on kineetilise energia (pöörlemise) salvestamine, et hiljem seda energiat kasutada masina (mehhanismi) edasiseks töövõimeks. Hooratast kasutatakse mehhanismi töö ühtlustamiseks ning ka töövõime jätkamiseks näiteks sisepõlemismootorites. Samuti kasutatakse hooratast güroskoop kompassides. Lihtsaim näide hoorattast on laste mänguasi vurr.
Sisepõlemismootoritel ja paljudel mehhanismidel on vahelduvad töötsüklid. See tähendab, et mingil ajahetkel annab masin energiat välja ning mingil ajal vajab ta seda tagasi, et oma tööd jätkata.
Neljataktilise sisepõlemismootoril on neli töötakti. Neist ainult üks annab energiat. Ülejäänud kolm vajavad energiat. Seega salvestatakse selle ühe "töötakti" ajal vallanduv energia osaliselt hoorattasse ja antakse see tagasi, ülejäänud taktide tarbeks. See energia salvestamine summutab tänu hoorattale selle ainsa töötakti ajal valanduva energia impulsi.
Valge Maja
Valge Maja (inglise keeles the White House) on Ameerika Ühendriikide pealinnas Washingtonis asuv hoone, kus asub Ameerika Ühendriikide presidendi ametikorter ja töökoht.
Nime Valge Maja kasutatakse ka piltlikult tähistamaks Ameerika Ühendriikide presidendi institutsiooni.
Valge Maja aadress on 1600 Pennsylvania Avenue, NW, Washington, USA.
Ajalugu
Linnaplaneerija Pierre L'Enfant valis välja Valge Maja asukoha. Projektikonkursi võitis arhitekt James Hoban. Esitatud projektide hulgast valis võitja välja president George Washington. Washington tundis Hobanit hästi ja oli ta ise kutsunud tööle Philadelphiasse, mis aastatel 1790–1800 oli USA pealinn. Kuid ta polnud Hobani projektiga siiski päris rahul, pidades seda liiga väikeseks, mitte piisavalt monumentaalseks ja puuduvate kaunistustega majaks. Tema soovil muudeti hoone maapealne osa kolmekorruselisest kahekorruseliseks ja kõrvutiste akende arvu fassaadil suurendati 9-lt 11-le.
Valge Maja nurgakivi pandi 1792 ja esimese presidendina kolis hoonesse sisse John Adams 1800. aastal.
1812. aasta sõjas süütasid britid maja põlema, säilisid vaid välisseinad. Pärast sõda maja taastati ja värviti valgeks, et varjata suitsukahjustusi.
Esialgu nimetati hoonet presidendipaleeks, presidendi häärberiks ja presidendi majaks. Vanim tõend tema avaliku nimetamise kohta Valgeks Majaks pärineb aastast 1811. Tema ametlik nimi oli Täidesaatva võimu häärber (Executive Mansion), kuni president Theodore Roosevelt kehtestas 1901 ametlikuks nimeks Valge Maja – Washington. Praegune nimetus "Valge Maja" pärineb presidendi Franklin Roosevelti valitsusajast.
Valges Majas on 132 tuba, 35 vannituba, 6 korrust, 412 ust, 147 akent, 28 kaminat, 8 treppi, 3 lifti, tenniseväljak, keeglirada, kino, jooksurada ja bassein.
Tuntuim ruum Valges Majas on presidendi tööruum Ovaalkabinet.
Valge Maja hooneid on tänapäeval mitu (the White House Complex). Keskel asub peamaja (Executive Residence), kus paiknevad presidendi eluruumid ning ametlike tseremooniate ja vastuvõttude saalid. Peamaja kõrval asuvad idatiib (East Wing) ja läänetiib (West Wing). Ida- ja läänetiiba ühendavad peamajaga sammastikud (Colonnade ).
Läänetiivas paikneb Ovaalkabinet, valitsuskabineti saal (Cabinet Room) presidendi töökohtumisteks ja valitsuskabineti koosolekuteks; konverentsi-, kommunikatsiooni- ja kriisikeskus (Situation Room), pressisaal (Press Briefing Room) ning Roosevelti saal (Roosevelt Room).
Henning Scharpenberg
Henning Scharpenberg (surnud 5. aprillil 1448) oli Riia peapiiskop aastatel 1424–1448.
1417. aastaks oli Scharpenbergist saanud Riia toompraost. 1424. aasta juunis valis kapiitel ta uueks Riia peapiiskopiks, misjärel ta suundus Rooma paavstilt kinnitust saama. 13. oktoobril kinnitas paavst Martinus V Scharpenbergi peapiiskopiks, järgneva kuu jooksul kohustus ta tasuma ka kinnitamisega seotud kulud (servitium communis).
Henning Scharpenberg kuulus esialgu ilmselt Saksa ordusse, kuid just tema viis läbi Riia toomkapiitli vabastamise ordusse inkorporeeritusest; paavst kinnitas viimase 1425. aastal. Scharpenberg jätkas ka Liivimaa maapäevade kokkukutsumist, 1435. aastal sõlmis ta ordu ja teiste seisustega Valga konföderatsiooni, mis lahendas Liivimaa-sisesed vastuolud ja kestis kuni tema surmani 1448. aastal.
Henning Scharpenberg suri 1448. aasta 5. aprillil Riia linna lähistel.
August Keng
August Keng VR III/3 (24. jaanuar 1905 Abja vald – sügis 1975 Abja-Paluoja lähedal Alliku talus) oli Eesti sõjaväelane (reamees).
Keng oli 1. detsembri varahommikul postil ministeeriumi peasissepääsul, kui mässulised ründasid seda 1. detsembri riigipöördekatse ajal. Ta säilitas külma vere ja lõi sissetungijad tagasi. Vapruse eest autasustati teda 10. detsembril 1924 Vabadusristi III liigi 3. järguga.
Keng abiellus pärast sõjaväeteenistusest lahkumist ja asus elama Abja valda. Ta kuulus Saksa okupatsiooni ajal Omakaitse Pärnumaa maleva Abja kompaniisse. Ta sai Saksa II klassi Sõjateenete Risti.
Keng varjas end alates 1944. aasta sügisest Abja kandi metsades. Ta elas 1959. aastast alates Abja-Paluoja lähedal Alliku talus, kus ta sügisel 1975 suri. Ta maeti salaja talu aeda.
Kengi hauda hakati otsima suvel 2008. See leiti 11. septembril 2008 ning Keng maeti 2. oktoobril 2008 ümber Halliste kalmistule.
Euleri valem (geomeetria)
Euleri valem on diferentsiaalgeomeetrias valem, mis seob pinna normaalkõverust antud sihis pinna peakõverustega. Euleri valem väidab, et kus k_0 on pinna normaalkõverus, k_1 ja k_2 pinna peakõverused ja \theta peakõverusele k_1 vastava peasihi ning vaadeldava sihi vaheline nurk.
Euleri valemit saab üldistada hüperpindadele.
Papina ots
Papina ots (ka Papinina, mõnes allikas Papina neem) on Manilaiu edelatipp, seal asub ka Manilaiu tulepaak.
Barbara Graas
Barbara Graas (sündinud 1. juunil 1952) on Hollandi kabetaja.
Ta on viiekordne Hollandi meister (aastatel 1973, 1974, 1976, 1977 ja 1978).
Eesti kütiväed
Eesti kütiväed ehk Eesti Punased Kütid (vene keeles Красные эстонские стрелки, Эстонская Красная Армия) olid Venemaa kodusõjas ja Eesti Vabadussõjas võidelnud eestlastest koosnenud Punaarmee väeosad.
1917. aastal Eestis moodustatud Eesti Punakaart võitles ka aastatel 1917–1918 Saksa okupatsioonivägedega Eestis.
Eesti punakaardi asutamine
Novembris 1917 loodi Tallinnas üle-eestimaaline punakaardi keskkomitee. Loodi salgad linnades, alevites, mõisates. Iga salka nimetati tema asukoha järgi: Tallinna punakaart, Tartu punakaart, Aseri vabriku punakaart jne. Suuremad salgad jagunesid roodudeks, roodud jagunesid rühmadeks ja rühmad jagudeks. Punakaardi koosseisus oli ainult jalavägi laskurüksuste näol ühesväikesearvulise kuulipildujate osaga (rühmadega). Tallinna Punakaart koosnes 6 linnarajooni töölistest. Igas rajoonis oli 1–3 punakaardiroodu, hiljem loodi ka kuulipildujate komandod iga roodu juurde. Detsembris 1917 oli Tallinnas punakaardi salkades 2000 meest, Tartus 200 ja Narvas 300. 1918. aasta veebruari alguses oli eesti punakaardi nimekirjas umbes 5000 inimest. Eesti Punakaardi juhtorganiks oli Punakaardi keskkomitee, mis asus Tallinna Tööliste majas (Suur-Karja tänav 18), staabiülemaks oli bolševik Georg Teder.
Bolševistlike sõjaväenõukogude moodustamine
13. jaanuaril 1918 lahkusid bolševikud Eesti sõjaväelaste kongressilt ning korraldasid 13. ja 14. jaanuaril 1918 Tallinnas Toompea lossi Valges saalis I Eesti Sotsialistliste Sõjaväelaste kongressi. Pärast kongressi avamist võttis sõna V. Kingissepp, kes tähendas, et kodanlik sõjavägi ei kaitse töölisklassi huve, see tuleb kiires korras koju lasta ja asemele luua tööliste ja talurahva sõjavägi. 21. jaanuaril andis Tallinna Tööliste ja Soldatite Saadikute Nõukogu sõjaväeosakond juhtkirja maakonna nõukogude sõjaväeosakondadele mobilisatsiooni asjus, kus oli kirjas, et "Sõjaväeosakond otsustas oma peakoosolekul 21. jaanuaril s. a. töörahva punaseid polkusid looma asudes kõik neid sõjaväe teenijaid, kes mitte ei taha vabatahtlises sõjaväes teenida ehk mitte kõlbulikud ei ole sinna vastuvõtmiseks, määramata aja peale kodu lasta vanaduse peale vaatamata." thumb|left|[[Jaan Anvelt]] 29. jaanuaril 1918 võttis Eestimaa Nõukogude Täitevkomitee sõjaväe osakond vastu otsuse Eesti Sõjaväelaste Ülemkomitee ja eesti väeosade laialisaatmiseks ning hakati looma 1. Tallinna Punast Polku, kuhu kogunes 400 meest. Jaanuaris alustati ka Narvas ja Tartus punaste polkude formeerimisega. Narva polku astus 45. jalaväediviisist üle saja mehe ja Tartu polku kogunes üle 200 mehe. 21. veebruaril 1918 lahkuti Tartust, kuna neil oli ainult koos punakaardi ja Tartu polguga veidi üle 200 mehe.
Punakaart ja Saksa vägede pealetung
21. veebruaril 1918 avaldas Eestimaa Nõukogude Täitevkomitee esimees Jaan Anvelt mobilisatsioonikutse kõikide maakondade ja valdade nõukogudele, kus igast vallast kutsuti vähemalt 50 vabatahtlikku, kes tuli 7 päeva toiduvaruga Tallinna toimetada. Punakaardisalgad asusid võitlusse Saksa okupatsioonivägedega. Sel ajal oli kavatsus peatada Saksa armee Ristil. 22. veebruaril suundusid punakaartlased raudteed mööda Riisiperesse, kus kohtasid esmakordselt Saksa regulaararmee võitlejaid ning taganesid lahinguta õhtu kella 9-ks Keilasse. 23. veebruaril 1918 toimus Keilas vahemikus 16:00 kuni 18:00 lahing brigaadikomandör Andrei Põllu juhtimisel Haapsalust Tallinna poole liikunud Saksa vägedega. Lahingu võitsid sakslased. Lahingus langes 45 ja sai haavata 15 punakaartlast. Kuivõrd puudus igasugune sõjaõigusest tulenev alus pidada punakaartlasi võitleva riigi sõjaväelasteks käsitleti neid sõjakurjategijatena ning seetõttu lasksid saksa sõjaväelased järgmisel päeval pärast lahingut maha kolm samal õhtul tabatud lahingust osa võtnud isikut.
Veebruaris 1918 lahkus Tallinnast Helsingi kaudu koos Balti laevastikuga Petrogradi umbes 4000 eestlast. 25. veebruaril jõudsid Saksa väed (8. armee) Tallinna ja 4. märtsiks Narva. Rakvere, Narva, Aseri, Jõhvi ja Petrogradi Tartu-Putilovi punakaardi salgad osutasid vastupanu Jõhvi lähedal 28. veebruaril ja seejärel taandusid Narva alla, pidades seal 2. ja 3. märtsil kaitselahingud. Saksa vägede survel taganesid Punakaardi salgad Jamburgi, kus neist moodustati esimesed Eesti kütivägede väeosad. Viljandi, Tartu, Rakvere, Narva ja teised punakaardi võitlussalgad taganesid Venemaale läbi Narva ning koondati Jamburgi piirkonda nn partisanisalkadena Punaarmee Põhja piirkonna tõkkevägede koosseisus. thumb|left|[[Jaan Sihver, Eesti Punase Kütiväe Nõukogu esimees.]]
Eesti kütivägede moodustamine
24. ja 25. veebruaril 1918 Tallinnast Helsingisse evakueerunud eesti bolševikud ja punakaartlased kogunesid 2. märtsil 1918. Helsingi Punakaardi hoonesse miitingule, kus otsustati formeerida Punaarmee eesti väeosad. Kohe registreeris end 300 vabatahtlikku, väeosade edasiseks formeerimise kohaks valiti Petrograd. Moodustatud Punaarmee eesti väesalk jaotati viieks grupiks. Helsingis olles sai väesalk ka esimesed relvad soome bolševikelt. Petrogradi jõudes võeti salk 5. märtsil 1918 Punaarmee formeerimise staabi poolt Üksiku Tallinna Eesti kommunistliku pataljonina arvele ja varustamisele, arvati Punaarmee 1. korpuse koosseisu ning kasutati Petrogradi linnas Smolnõis asuva Nõukogude Venemaa valitsuse Rahvakomissaride Nõukogu kaitse- ja valveüksusena. Nõukogude Venemaa valitsus (RKN) lahkus Smolnõist, Moskvasse 10. märtsil 1918.
Kütiväed koosnesid veebruaris kuni märtsis 1918 Eestist Venemaale evakueerunud kommunistidest ja punakaartlastest. 12. märtsil 1918 hakati Petrogradis moodustama Tallinna eesti kommunistlikku üksikpataljoni (alates augustist 1918 1. Tallinna Eesti kommunistlik kütipolk), mis paigutati algul Preobraženskoje polgu, seejärel 10. märtsil endise Pavlovski polgu kasarmutesse. Üksikpataljoni kasutati Petrogradi linnas Smolnõis asuva Nõukogude Venemaa valitsuse Rahvakomissaride Nõukogu kaitse- ja valveüksusena.
Aprillis 1918 muudeti Jamburgi piirkonnas asuv Narva partisanisalk pataljoniks ja mais 4. Narva kommunistlikuks polguks.
1918. aasta mai lõpul, kui olukord Venemaa kodusõja Idarindel Siberis Tšehhoslovakkia korpuse ja Vene valgekaartlaste eduka pealetungi tõttu muutus bolševike võimule kriitiliseks, saadeti Üksik Tallinna Eesti Kommunistlik Pataljon Venemaa kodusõja Idarindele Lõuna-Uuralite Miassi linna piirkonda. 31. mail 1918. a. Tallinna pataljon suunati Idarindele, oli koosseisus ligemale 1000 meest. Pataljon koosnes neljast kütiroodust, kuulipildujakomandost, ratsaluure- ja jalaluurekomandost, sidekomandost, sapöörikomandost ja majandusosakonnast. Pataljonikomandör oli Jakob Palvadre. Petrogradi jäi maha väike osa seltsimehi, keda tagavararooduks nimetati, et edaspidi pataljoni abivägedega täiendada. Tagavararoodu komandöriks nimetati endine ohvitser Leisit ja komissariks H. Rebane. Tagavararoodu komplekteerimise korraldajaks sm. J. Kasemets ja esitajaks Petrogradi nõukogusse Aleksander Jea, Petrogradi 1. linna rajooni nõukogusse Mihkel Kuulbach, Eduard Otter ja August Jea. Tagavararood saatis oma Uuralis võitlevale pataljonile kaks korda täiendust erisalkadena.
Mais 1918 ühinesid Jamburgis Tartu-Putilovi partisanisalgaga Eestist väljataganenud Tartu ja Rakvere punakaardisalgad August Lillakase juhatusel ning üksus nimetati ümber Tartu-Putilovi pataljoniks, mis Jamburgi pataljoni liitmisega 29. mail 1918 muudeti 5. Tartu-Jamburgi polguks Polkude ülesandeks oli piirivalve, alates Soome lahest kuni Oudovani.
13.–15. juulil 1918 toimus Moskvas VK(b)P Eesti Osakondade Keskkomitee konverents, mille tulemusel moodustati 12-liikmeline Eesti Kütivägede Sõjaväelaste Nõukogu, mille juhiks sai Jaan Sihver.
Augustis 1918 reorganiseeriti Idarindel asuv 3. armee alluvuses Jakob Palvadre juhtimisel sõjategevuses osalenud Üksik Tallinna Eesti Kommunistlik Pataljon 1. Tallinna Eesti kommunistliku kütipolgu I pataljoniks, mille juurde moodustati Petrogradis II pataljon I pataljoni juurde ratsaeskadron ja oktoobris-novembris raskesuurtükkide patarei. 1. Tallinna Eesti kommunistliku kütipolgu komandöriks nimetati Leonhard Ritt, polgu komissarideks Aleksander Jea ja Heinrich Teder,.
18. septembril 1918 lõpetasid Jaan Anvelt, Jaan Sihver, Davõdov, A. Krik, Paul Leevald, Harald Tummeltau, J. Pruun, Neumann ja Rudolf Vakmann (Adolf Kesler, Leopold Linder, Aleksei Hints, Johannes Roman) suurtükiväekooli ning asusid looma 1. Tallinna kütipolgu juurde 1. eesti kommunistlikku kergesuurtükiväe divisjoni, mille komandöriks sai Arno, komissariks Rudolf Vakmann. 1918. aast oktoobris siirdus kergesuurtükiväedivisjoni 1. patarei koos 1. Tallinna kütipolgu 2. pataljoniga Idarindele, kus nad osalesid sõjategevuses Idarindel Punaarmee III armee koosseisus.
Oktoobris 1918 algas 2. Viljandi Eesti kommunistliku kütipolgu formeerimine.
28. novembril 1918 vallutas Punaarmee ja Jaanilinna ja Narva ning Narvas kuulutati välja Eesti Töörahva Kommuun, moodustati ETK Nõukogu ja nõukogu Sõjaväevalitsus. Sõjaväevalitsuse juhatajaks määrati Jaan Anvelt ja sõjaväevalitsuse nõuandjaks August Kork.
31. detsembril 1918 kuulutas Eesti Töörahva Kommuuni Nõukogu Sõjaväevalitsus välja aastatel 1894–1898 sündinud meeste sundmobilisatsiooni ETK kontrolli all olevatel territooriumitel, mis teostati Narva, Tartu ja Võru piirkonnas.
Jaanuaris 1919 pärast Punaarmee vägede pealetungi takerdumist Põhja-Eestis formeeriti ümber Nõukogude Venemaa Läänerinde 7. armee 6. Kütidiviis, mille III brigaad moodustati 52. Kütipolgust (endine Tallinna kommunistlik kütipolk), 54. Kütipolgust (endine 3. Tartu kütipolk ) ja 53. Kütipolgust (endine Viljandi kommunistlik kütipolk), mille kolmandaks pataljoniks liideti endised Soome kütipataljon ja Soome kütirood.
18. veebruaril 1919 moodustati Punaarmee ülemjuhatuse käskkirja alusel 1. Eestimaa Kütidiviis (1-я Эстляндская стрелковая дивизия'x), kuhu kuulusid: 1. Tallinna Eesti kommunistlik kütipolk (1-й Эстонский стрелковый коммунистический полк), 2. Viljandi Eesti kommunistlik kütipolk (2-й Эстонский стрелковый коммунистический полк), 3. Tartu Eesti kommunistlik kütipolk (3-й Эстонский стрелковый коммунистический полк), 4. Narva Eesti kommunistlik kütipolk (4-й Эстонский стрелковый коммунистический полк), 5. Võru Eesti kommunistlik kütipolk (5-й Эстонский стрелковый коммунистический полк), 6. Eesti kommunistlik kütipolk (6-й Эстонский стрелковый коммунистический полк'').
Tallinna kütipolk
Üksik Tallinna Eesti Kommunistlik Pataljon (Ревельский эстонский коммунистический отдельный батальон) saadeti 1918. aasta mai lõpul, kui olukord Venemaa kodusõja Idarindel Siberis Tšehhoslovakkia korpuse ja Vene valgekaartlaste eduka pealetungi tõttu muutus bolševike võimule kriitiliseks Idarindele Uuralite piirkonda.
31. mail sõitis pataljon Petrogradist Jakob Palvadre juhatusel välja ning jõudis 8. juunil Jekaterinburgi ja 10. juunil Zlatousti-Miassi piirkonda ja pidas Uurali väerindel peamiselt taandumislahinguid. Idarindel, „võitlevad „Smolnõi eestlased kaotasid poole oma koosseisust, kuid võitlesid nagu lõvid..."
Augustis 1918 reorganiseeriti Idarindel asuv Üksik Tallinna Eesti Kommunistlik Pataljon 1. Tallinna Eesti Kommunistliku Kütipolgu I pataljoniks, mille suunati ka Petrogradis moodustatud II pataljon, I pataljoni juurde moodustatud ratsaeskadron ja raskesuurtükkide patarei. 1918. aasta oktoobris siirdus kergesuurtükiväedivisjoni 1. patarei koos 1. Tallinna kütipolgu II pataljoniga Idarindele, kus nad osalesid sõjategevuses Idarindel Punaarmee Reinholds Bērziņši juhitava III armee 4. Uurali diviisi 4. Troitski brigaadi koosseisus.
Pataljon osales sõjategevuses (Šaljai raudteejaama juures jt) kuni 23. novembrini, mil nad suunati Põhjarindele Narva alla, kuhu nad jõudsid 25. novembril 1918.
Tartu ja Narva kütipolgud
Aprillis 1918 saadeti pataljonist üks rood A. Männioksa juhtimisel Soome piirile appi ümberpiiratud soome punakaardisalgale.
Augustis 1918 algas Jamburgi ümbruses ülestõus bolševike vastu. Tartu ja Narva kommunistlikud kütipolgud olid augustis 1918 Moloskovitsõ-Volossovo piirkonnas, kus surusid maha bolševikevastaseid rahvarahutusi. Mäss suruti Tartu kütipolgu ja Narva kommunistliku pataljoni poolt maha.
Tartu ja Narva kütipolk võitlesid 1918. aasta augustis Vologda piirkonnas ja sügisel Põhjarindel, kus nad võitlesid Inglise-Ameerika vägede vastu. Augusti lõpus saadeti Tartu kütipolk Põhjarindele Arhangelski alla, kus võideldi Briti-Ameerika üksustega. Narva kommunistlik pataljon vallutas võideldes Šenkurski linna. Polk asus Põhjarindel kuni novembrini 1918, millal ta uuesti toodi Eesti Vabadussõja väerindele.
Tartu ja Narva polgud osalesid septembris 1918 lahingutes Põhjarindel, kus Tartu polgu I pataljoni ülem August Lillakas teenis esimese eestlasena Punalipu ordeni. Kangelasliku võitluse eest rinnetel anti Tallinna ja 3. Tartu Kommunistlikule Eesti Polgule lahinguliste teenete eest punalipud.
Peale otsese sõjategevuse teenisid eestlastest moodustatud relvaformeeringud ka nõukogude ja kommunistliku partei kaitse ja valveüksustena, Siberis Samaras tegeles Gustav Kudebergi juhitud punaarmeelaste salk VK(b)P Samara Linnakomitee julgestamisega.
Eesti kütiväed Eesti Vabadussõjas
1918. aasta novembri lõpul sai 1. Tallinna kommunistlik polk käsu Eesti väerindele sõitmiseks. Nii võitlesid Eesti Vabadussõja alguses Narva lahingus 28. novembril 1918. Viljandi ja Tartu kütipolgud ja 2. eesti kergpatarei.
Joala lahingus langes Viljandi kütipolgus ligikaudu poolsada võitlejat, nende hulgas Eesti Kütipolkude Revolutsioonilise Sõjanõukogu esimees Jaan Sihver, roodukomandör E. Grünberg, roodukomandöri abi E. Luik, rühmakomandörid M. Ilbach, E. Lombak, J. Kelner, ja P. Sander. Haavatuid oli umbes 30, sh polgukomandör Eduard Teiter. 2. Viljandi Kommunistlik Eesti Kütipolk sai Narva vallutamisel näidatud lahinguliste teenete eest Narva töölistelt kingituseks punalipu.
Jaanuaris 1919 jõudsid Punaarmee 6. kütidiviisi alla kuulunud eesti kütipolgud Anijani, kus Priske lahingu tulemusel oli 1. Tallinna Eesti Kommunistlik kütipolk sunnitud põgenema, jättes maha kogu voori. Priske lahing oli Vabadussõja pöördepunkt, kus eesti vägede taganemine Tallinna poole lõppes ja algas vasturünnak Punaarmee väljatõrjumiseks Eesti piiridest. 1919. aasta veebruari lõpus koondati eesti kütipolgud Eesti Punaarmeeks. Pärast lisaformeerimist märtsis 1919 koondati eesti punaväed kahe brigaadiga eesti kütidiviisi ja neid rakendati lahingutes Petseri –Võru suunal (nn Pihkva väegrupp). 7. armee koosseisust eraldatud väeosadest ja eesti kütidiviisist moodustati lõpuks Eesti Punaarmee.
1919. aasta märtsist kuni augustini võitlesid kütiväeosad Eesti Vabadussõjas Narva, Tartu, Võru ja Pihkva all. Augusti teisel poolel hõivas Punaarmee Lõunarindel Pihkva uuesti ja esimestena tungisid Pihkvasse 2. Viljandi ja 5. Võru Kommunistlik Eesti Polk. Pärast Pihkva vabastamist suunati eesti kommunistlikud polgud Dvinski alla Poola vägede vastu.
1919. aasta augustist kuni septembrini pidas aga kaitselahingud Daugava jõe joonel. 1919. aasta aprilli lõpus saadeti ratsapolk Marienburgi rindelõiku, kus peeti ägedaid lahinguid. 1919. aasta suvel, kui Eesti kütidiviis võitles Poola vägede vastu, formeeriti Eesti ratsapolgust kaks divisjoni. 1. ratsadivisjoni komandöriks sai Jüri Portsmuth ja 2. ratsadivisjoni komandöriks Johannes Roman.
Lahingutes Eesti kaitseväe ja Punaarmee vägede vahel mais 1919 Pihkva all jooksis Eesti poolele üle 1. Eesti Kütidiviisi I pataljoni 2. polk (u 700 sõdurit), koos 1. Eesti Kütidiviisi ülema Leonhard Riti, pataljoniülema ja polguülemaga, misjärel reformiti diviis ümber Üksikuks Eesti Kütibrigaadiks.
Eesti kütiväed Vene kodusõjas
Oktoobris 1919 formeeriti Üksik Eesti Kütibrigaad uuesti Eesti Kütidiviisiks ning viidi 15. armee juhataja A. Korgi käsul 8.–16. oktoobrini Daugavpilsi piirkonnast üle Vene kodusõja Lõunarindele Orjoli piirkonda, kuid ratsapolk saadeti Petrogradi alla Judenitši pealetungi peatama. Pärast Oudova vallutamist ja Judenitši rünnaku tagasilöömist saadeti ratsapolk Lõunarindele kütidiviisile järele. Ratsapolk paiknes Aleksandrovski linnas.
Lõunarindel osalesid kütiväed oktoobris pealetungides Orjoli all, novembris 1919 Kurski all, detsembris 1919 Belgorod, Izjum, jaanuaris 1920 Berdjanskis, Mariupolis. 20. oktoobril, pärast ägedat lahingut, murdis Orjoli linna 5. Võru Kommunistlik Polk, kuhu hiljem jõudsid ka Läti diviisi osad. Orjolis ja Kurskis oli linna  garnisoni ülemaks Jakob Palvadre. Orjolist peale pidas Eesti diviis Lõunarinde 13. armee koosseisus vahetpidamata visasid lahinguid, vabastas 18. novembril Kurski linna, 7. detsembril Belgorodi ja 8. detsembril ühes 3. diviisiga Vovtšanski linna, 22. detsembril vabastati Izjum. 7. jaanuaril 1920 jõudis Eesti diviis Aasovi mere kallasteni, kus hõivas ühes 42. diviisi väeosadega Mariupoli linna. Pärast lühikest puhkust suunati diviis jälle lahingutegevusse Perekopi alla Peter von Wrangelli vägede vastu ja Nestor Mahno bandede hävitamisele.
19. oktoober 1919 oli diviisi koosseisus 3247 tääki, 70 mõõka, 11 suurtükki. Diviisi ülem oli pärast L. Riti ülejooksmist, Jakob Palvadre, staabiülem Ivan Leht, komissarid: Aleksander Reimets, Ivan Tamm, diviisikomissar I/J. Hansing, suurtükiväe ülem Heinrich Teder. Diviisi koosseisu oli: 4 eesti polku, suurtükiväedivisjon ja venelasest moodustatud 86. kütipolk ja Petrogradi Putilovi vabriku töölistest moodustatud 1. töölispolk (Всевобуч (всеобщее военное обучение), milles kokku 2600 sõdurit.
Kodusõja vältel omistati lahinguliste teenete eest 1. Tallinna Kommunistlikule Eesti Polgule 4 punalippu, 2. Viljandi Kommunistlikule Eesti Polgule 3 punalippu ja 3. Tartu Kommunistlikule Eesti Polgule 2 punalippu. Väeosadele avaldati korduvalt tänu ning paljud võitlejad autasustati Punalipu ordeniga.
31. detsembril 1919 sõlmiti vaherahu Nõukogude Venemaaga ja sõja lõpetas 2. veebruaril 1920 sõlmitud Tartu rahu.
1920. aasta jaanuarist kuni veebruarini võitlesid nad Venemaa Nõukogude Vabariigi Punaarmee koosseisus Ukraina iseseisvuse eest võitleva Ukraina Keskraada Mahno vägede vastu, võideldes Guljai Polje, Vassiljeva, Pologi jt piirkondades.
1920. aasta veebruarist märtsini võideldi Venemaa kodusõjas Perekopil Anton Denikini vägede vastu ja osaleti Perekopi vallutamises.
Üksused võitlesid hajutatult märtsis 1920 Wrangeli valgekaartlaste vastu Krimmis ja hiljem Ukrainas.
Aprillis 1920 saadeti ratsapolk Perekopi alla Voskressenski külasse, kus polk reorganiseeriti. Eesti Kütidiviis saadeti laiali 14. märtsil 1920. Edelarinde käskkirja põhjal arvati eesti kütidiviisi I brigaadi staap 46. kütidiviisi koosseisu ning II brigaadi polgud liideti 46. kütidiviisi 136. brigaadi koosseisu, sealhulgas 5. Võru kütipolk 408. kütipolguga. Eesti Kütidiviisi I ratsapolgu võitlejad astusid 8. punaste kasakate ratsadiviisi V. Primakovi juhtimise alla. Selle diviisi 6. polk koosneski peamiselt eesti punaarmeelastest — ratsaväelastes, kes võtsid osa Ukraina vabastamisest. Eesti kütiväed likvideeriti 1920. aasta märtsis.
Ukraina Nõukogude Tööarmees
14. märtsil 1920 viidi Edelarinde käskkirja põhjal 1. ja 3. Eesti polk üle Ukraina Nõukogude Tööarmeesse. Eestlasi määrati ka teiste Ukraina Tööarmee väeosadesse, polgukomandör M. Rebane UTA 2. brigaadi ja Nikolai Juuse selle polgu komandöri adjutandiks.
Eesti väeosad osalesid Ukrainas viljarekvireerimistes. 26. juulil 1920 Ukrainas (tänapäeva Harkivi oblasti Krasnohrad) Poltava kubermangu Konstantinovgradi linna lähedal Verhne-Lannaja küla juures vangistasid Nestor Mahnole allunud väed Ukraina Tööarmee 7. eesti tööpolgu voori koos nende poolt transporditava ja valvatava varaga. Mahnolaste poolt hukati 91 inimest sh roodu komandör Kikemägi (Кикемяги), kaks rühmakomandöri ja staabitöötajad. Brigaadikomissar Riuhkrandi ja komissari J. Mahmastali ettekande alusel Tööarmee staabile teatati: "Mahnolaste vangist põgenenud 7. tööpolgu punaarmeelaste ja polgukomandöri andmetel raiuti paljud punaarmeelased surnuks kaitselahingus, suur osa aga vangistati elusana ning rivistati üles Verhne-Lannaja küla juures, kus vangistatute seast kutsuti välja kõik eestlased, lätlased, juudid ja kommunistid, kes raiuti mõõkadega surnuks".
Evelin Ilves
pisi|Evelin Ilves pisi|Evelin Ilves riigivisiidil Rootsis 18. jaanuaril 2011 Evelin Ilves (aastani 1993 Evelin Int; 1993–2004 Evelin Int-Lambot; sündinud 20. aprillil 1968 Tallinnas) on Eesti ettevõtja. Ta on president Toomas Hendrik Ilvese endine abikaasa (2004–2015).
Ilves kandideeris 2019. aasta Euroopa Parlamendi valimistel erakonna Erakond Eestimaa Rohelised nimekirjas, kuid ei osutunud valituks.
Töökäik
pisi|Evelin Ilves
Isiklikku
Ta oli aastatel 1993– abielus Karli Lambotiga. Aastatel 2004–2015 oli ta abielus Toomas Hendrik Ilvesega. Neil on tütar Kadri Keiu (sündinud 2003).
22. augustil 2014 ilmusid Eesti meedias pildid, millele jäädvustati tollal veel Eesti esimese leedi ülesannetes oleva Evelin Ilvese suudlemine noore mehega ühes Tallinna kohvikus. Evelin Ilves mõni aeg hiljem kirjutas oma Facebooki lehel, et palub nendelt inimestelt vabandust, kelle tundeid ta oma käitumisega oli riivanud. Mees, kellega Evelin Ilves esindusülesannete täitmise ajal suudles, oli väidetavalt Vincent Aranega. Evelin Ilves on andnud mõista, et see oli reaktsioon tema abikaasa salasuhtele Ieva Kupcega: "Mul on hea meel, et see uudis [Toomas Hendrik Ilvese kihlus Ieva Kupcega] avalikuks sai, sest see on vastus nii paljudele küsimustele, mida minult on viimase 7 kuu jooksul päevast päeva meedia ja tuttavate poolt küsitud, ent millele ma olen vastamata jätnud. Alates näiteks sellest, et: "Mis sind sinna katusele ajas?" ja lõpetades: "Miks te ikkagi lahutasite?"," kirjutas Evelin Ilves Facebookis.
17. aprillil 2015 teatas Vabariigi Presidendi Kantselei, et paar on otsustanud abielu lahutada. Lahutus jõustus 30. aprillil 2015.
Ta oskab eesti, inglise ja vene keelt. Eesti ajalehtedes ja ajakirjades on ilmunud tema arvamusartikleid.
Evelin Ilves kuulub korporatsiooni Filiae Patriae.
2012. aasta juulis kandis ta Suurbritannias Doveri linnas Londoni olümpiamängude tuld.
Eesti riik ja rahvas Teises maailmasõjas
"Eesti riik ja rahvas Teises maailmasõjas" on ülevaatlik koguteos, mille koostasid Rootsis Evald Blumfeldt, Hans Kauri, Richard Maasing ja Vello Pekomäe, kes Teise maailmasõja tõttu Eestis lahkusid. 2051-leheküljeline ja 10-osaline teos ilmus 5 köites 1962. aastal.
1960. aastatel andis Eesti NSV Riikliku Julgeoleku Komitee välja NSV Liidu ja Ameerika Ühendriikide vahelises infosõjas samanimelise raamatu näilised XI ja XII osa, mis sisaldasid nõukogudemeelset propagandat.
I köide
Esimene raamat "Eesti nagu ta oli" annab sissejuhatusena ülevaate viimaste iseseisvusaastate Eestist. Teises raamatus "Äike Euroopa kohal" vaadeldakse 1939. aasta sündmuste arengut ja sõja puhkemist.