Hans_Egede
Anno 1724
Kui me kolleegiga olime kogutud ja üleskirjutatud sõnad ja väljendid kokku pannud, otsustasime uue aasta alguses teha katset, kuidas gröönlased meie vaimulikku õpetusse suhtuksid. 10. jaanuaril tegime algust kolmes naabermajas, kuhu oli kogunenud üle seitsmekümne inimesi, suuri ja väikesi. Nad andsid kõik mõista, et nad näeksid meeleldi, kui me jääksime nende juurde ja neile Jumala sõna õpetaksime."25. jaanuaril tuli käskjalg minu juurde teatega, et ühe angekoki noorim laps on haigena maas, mina pidin tulema ja ta terveks tegema. Et ma aga nägin, et lootust pole, siis ütlesin, et ta peab oma lapse, enne kui ta sureb, ristida laskma, sest muidu ta läheb kuradi juurde. Ta palus mul lapse ristida. Varsti laps suri, mille peale vanemad hakkasid haledalt karjuma ja kaeblema, mis kestis peaaegu kaks tundi. Seejärel mähkisid nad lapse puhtasse karusnahka ja palusid minul ta matmiskohta minna, et ta jälle ebapuhtaks ei muutuks. Ma kandsin sellepärast lapse ära ning asetasin ta ühte hütti, mille vanemad karusnahkade ja kividega kinni katsid. Hiljem nõudsid kõik minult, et ma nad ristiksin. Ma ütlesin neile, et kõigepealt tuleb nad ette valmistada ja nad peavad jumalat tundma õppima."Hiljem (aprill) tulid kolooniast läbi paljud võõrad gröönlased oma perekondadega, kes olid teel põhja poole hülgepüügile. Ühel väikesel kahe-kolmeteistaastasel poisil oli tahtmine minu laste juurde jääda, kuni tema vanemad põhjast jälle tagasi tulevad. Isa loal jätsin ma ta meeleldi enda juurde, et nii talle head õpetada kui ka oma lastele võimalust anda igapäevasel suhtlemisel temaga keel täiesti ära õppida."Alates 17. aprillist nägime palju väikseid vaalapüügiks mõeldud laevu põhja suunas mööda sõitmas. Hiljem külastasin gröönlasi nende telkides ning kuulutasin neile Jumalat ja tema sõna."4. juulil juhtus eriline õnnetus. Ühel grööni poistest, kes minu juures olid, läks kajakk ümber, kui ta järvel harjutas ja teistega mängis. Et ta paati enam püsti ei saanud, uppus ta ära, enne kui keegi talle jõudis appi tõtata. See õnnetus läks mulle väga südamesse. Me matsime ta puusärgis oma surnuaiale. Tema isa vennad, kes kohal olid, nutsid väga. Isa ise oli kaugel ära põhjapõdrajahil; kui ta 11. augustil tagasi tuli, läks ta lahkunu hauale, nuttis teda taga ja pani veel kive tema hauale. Ta paistis olevat väga kurb, ometi laskis ta end sellega lohutada, et me kinkisime talle tüki surnuna leitud vaala liha."13. augustil sõitsin koos abikaasa ja mõlema väikese tüdrukuga Ameralikki, kogu piirkonna kauneimasse lahte, et meie veistele heina teha. Vili, mille ma 18. mail olin siia külvata lasknud, seisis juba päris ilusti, ainult pead ei kandnud veel teri. Ka naerid olid veel päris väikesed. Nii meeldiv kui siin muidu ka polnud, oli vastikute sääskede nuhtlus siiski suur; neid tuli nimelt vaikse ilmaga ja päikesepaistega suurel hulgal."28. septembril sadas esimene lumi sel aastal. Kui ma 6. novembril gröönlaste juures, kellele ma olin jutustanud maailma loomisest ja pattlangemisest, majas ööbisin, tekkis suur ärevus, sest katus ähvardas sisse kutsuda. vaevalt olime alt ära saanud, kui katus sisse kukkus. Öö pidime viletsasti mööda saatma, sest sadas lund ja puhus nii tugev tuul, et me üksteist ei näinud. Niipea kui päev koitis, pidid naised maja jälle ära parandama, sest nende töö on maju ehitada, mispärast need ongi nii halvad ja logud. Teisest majast leidsin poisi, kes oli jala murdnud. Nad olid selle sidunud hülgenaha küljetükiga. Pakkusin neile ravi meie kirurgi poolt, aga nad lükkasid selle tagasi: saab juba iseenesest jälle terveks, kui ainult mõne aja paigal on.