cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Honorius III
Honorius III ja Eesti
Honorius III teavitas Magdeburgi peapiiskopi Albrecht I von Käfernburgi kaudu Liivimaa piiskoppe 26. aprillil 1217, et Liivimaa kristlikud alad kuuluvad Magdeburgi peapiiskopi jurisdiktsiooni alla, seetõttu teatas paavst Bremeni peapiiskopile 30. aprillil 1218, et Riia piiskop ei kuulu tema jurisdiktsiooni alla. Paavst teatas Magdeburgi peapiiskopile 21. aprillil 1221, et see algataks üleskutse ristisõjaks Liivimaale või pühale maale minemiseks. Honorius III kutsus 18. jaanuaril 1222 Saksimaa kristlasi abistama Liivimaa vastristituid paganate vastu ja võrdsustas ristiretke pühale maale minemise patukustutusega. Ta andis 27. jaanuaril 1223 Riia piiskopile korralduse ristisõja asjus. Honorius III keeldus 23. detsembril 1223 Riia piiskopkonda peapiiskopkonnaks muutmast ja kohustas Liivimaa piiskoppide tüliküsimused lahendama paavsti juures, kuid andis 19. novembril 1225 legaadile Modena Wilhelmile õiguse Riia piiskopkond vajadusel peapiiskopkonnaks määrata ja vastristitud võtta paavsti kaitse alla. Paavst nõudis 30. aprillil 1218 Bremeni peapiiskopilt, et too ei takistaks ristisõdijatel Liivimaale sõita. Ta nõudis 26. oktoobril 1219 ja 21. detsembril 1223 peapiiskopilt, et too loobuks metropoliidi taotlustest Riia piiskopkonna üle. Ta keeldus 7. novembril 1219 Liivimaa piiskoppide palvel rajamast Liivimaal peapiiskopkonda. Honorius III sätestas 9. oktoobril 1218, et Taani kuningas Valdemar II võib paganatelt vallutatud alad inkorporeerida Taani kuninga valdustesse. Ta nõudis 29. oktoobril 1219 kuningalt, et ta kaitseks Liivimaale suunduvaid palverändureid (peregrinos). Ta käskis 18. aprillil 1220 kuningat, et see aitaks ristiusustada Liivimaad.
Paavst kohustas 18. aprillil 1220 Riia, Sēlija ja Lihula piiskoppi lubama oma aladel misjoneerida tsistertslastel ja teistel munkadel. Paavst andis 19. märtsil 1220 avaldatud bullas "Cum zelo caritatis" tsistertslastele korralduse jutlustada eestlaste seas. Ta tunnustas 19. märtsil 1220 Lundi peapiiskopkonna Tallinna piiskopkonna ning 18. aprillil 1220 Lihula piiskopkonna rajamist, kuid kohustas Riia ja Lihula piiskoppe, et need soodustaksid uute usklike liitumist ordudega, mis tooks regioonis kaasa munkade arvukuse tõusu.
Riia piiskopi Alberti ja Taani kuninga vahel puhkes 1220 vaidlus Liivimaa alade jurisdiktsiooni üle, mistõttu Riia piiskop siirdus Rooma paavsti juurde õigust nõudma, kes ta küll ära kuulas , kuid et ka Taani kuningas saatis oma esindajad Rooma, jäi Alberti soovi rahuldamata. Piiskop läks siis õigust otsima Saksa-Rooma keisri Friedrich II juurde, kuid ei saanud ka temalt soovitut otsust.
Ta käskis Riddagshuseni tsistertslaste kloostri abtil jätta Liivimaale ühe priori misjoneerima. Et mõõgavennad survestasid vastristituid, kohustas Honorius III 8. veebruaril 1222 Sēlija piiskoppi ja Dünamünde kloostri abti läbi viima uurimist. Ta keelas 8. veebruaril 1222 Liivimaal Mõõgavendade ordul vastavalt Lateraani IV kirikukogu otsusele vastristitute piinamisel rauaproovi kasutamise ja teatas 8. veebruaril 1222 Sēlija piiskopile ja Dünamünde abtile, et Mõõgavendade ordu peab Sēlija piiskopile tagastama vallutatud alad.
Paavst käskis 8. veebruaril 1222 Liivimaa õigusmõistjatel (iudicibus) sundida regiooni elama asunud venelasi järgima katoliku kiriku kombeid. Ta käskis 16. novembril 1224 Venemaa katoliiklasi, et nad abistaksid Liivimaa ristiusustajaid (evangelizant).
Honorius III määras 31. detsembril 1224 legaadiks Eestimaal, Virumaal, Kuramaal, Holsteinis, Zemgales ja Samlandis (Holzsten, Hestonia, Semigallia, Samblandia, Curlandia, Wirlandia) Modena Wilhelmi. Legaat saatis Rooma saadikud, kes kirjeldasid paavstile Liivimaa olukorda. Paavst volitas 9. jaanuaril 1225 legaati rajama kirikuid ja määrama piiskoppe. Ta nõudis katoliiklikelt Vene vürstidelt, et nad toetaksid Wilhelmi tegevust.
Paavst võttis 3. jaanuaril 1225 avaldatud bullas "Ecclesia Romana" vastristitud Preisi- ja Liivimaal paavstliku protektsiooni alla. Ta sätestas, et vastristitud peavad jääma vabadeks inimesteks, mitte rõhututeks:
Ubi Spiritus Dei est, debeat esse libertas.
Paavst kinnitas 19. novembril 1226 Riia piiskopi Alberti ja Riia linna vahel 1225 sõlmitud lepingu. Ta kinnitas 19. novembril 1226 Wilhelmi otsused 15. märtsist 1226 Riia linna piiride osas.
Ta lubas 27. novembril 1226 Mõõgavendade ordul Liivimaale tulnud palverändureid oma teenistusse võtta. Ta kinnitas 10. detsembril 1216 Wilhelmi otsuse Mõõgavendade ordu ja Riia piiskopi vahelises jurisdiktsioonivaidluses. Ta kinnitas 11. detsembril 1226 Riia piiskopi, Mõõgavendade ordu ja Lihula piiskopi vahel sõlmitud leppe vaidlusaluste alade osas.
Paavst kutsus 28. novembril 1226 avaldatud bullas "Etsi omnes" Lübecki elanikke osalema Liivimaal ristisõjas. Ta võttis 17. jaanuaril 1227 Visby elanikud paavstliku protektsiooni alla ja kutsus neid kaitsma vastristituid Eesti- ja Liivimaal.
Suhted Saksamaaga
Paavst kroonis Friedrichi 22. novembril 1220 Rooma Peetri kirikus Saksa-Rooma keisriks. Friedrich aitas omakorda paavstil 1221 Rooma naasta. Paavsti nõudmisel lubas keiser alles 1225 temaga San Germanos kohtumise järel osaleda ristisõjas.
Paavst taunis, kui Friedrich soovis Sitsiilias saavutada kontrolli kirikuametnike määramise üle ja soovis vallutada Spoletot.
Suhted Aragóniga
Honorius III tunnustas Aragóni kuningana Jaime I-t ja taunis mässulisi aadlikke.
Suhted Iirimaaga
Honorius III määras Iirimaal asuva Croagh Patricku mäe Tuami peapiiskopi jurisdiktsiooni alla.
Suhted Inglismaaga
Honorius III tunnustas Inglismaa kuningana Henry III-t. Ta saatis Inglismaale legaadina Guala Bicchieri, kes nõudis, et mässulised aadlikud tunnustaksid kuningana Henryt. Legaat kroonis Henry 16. oktoobril 1216 Inglise kuningaks. Paavst volitas legaati ekskommunitseerima igaüht, kes tunnustas Henry asemel Inglise kuningana Prantsusmaa kroonprintsi Louis'd.
Paavst andis 19. jaanuaril 1217 Pembroke'i krahvile William Marshalile korralduse valmistada ette sõda Prantsusmaa kroonprintsi Louis' vastu. Legaadi abiga tunnustasid mässumeelsed aadlikud Henryt 11. septembril 1217 Inglise kuningana.
Suhted Leóniga
Honorius III kutsus Leóni kuningat Alfonso IX-t ja Kastiilia kuningat Fernando III-t rahu pidama.
Suhted Poolaga
Honorius III kinnitas 9. veebruaril 1217 Poola vürsti Władysław III ja Władysław Odonici vahelise kokkuleppe.
Ta tunnustas 1218 Krakówi peapiiskopi Wincenty Kadłubeki tagasiastumist.
Suhted Portugaliga
Honorius III ekskommunitseeris Portugali kuninga Afonso II. Ta tunnustas peapiiskop Estêvão Francisco Suáreze tegevust.
Suhted Prantsusmaaga
Ristisõjast albilaste vastu vaata artiklis albilaste ristisõda.
Honorius III vahendas Prantsusmaa kuninga Philippe II Auguste'i ja Aragóni kuninga Jaime I vahelist tüli.
Paavst nõudis, et Philippe II ei tungiks Inglismaale.
Paavst külastas "Catholic Encyclopedia" andmetel 1220–1221 Prantsusmaad, käies Déols'is ja Tre-Fontane'i kloostris.
Suhted Rootsiga
Paavst saatis 1221 kirja Turu piiskopile.
Suhted Serbiaga
Honorius III tunnustas 1217 Serbia vürsti Stefan II-st kuningana.
Suhted Šotimaaga
Honorius III kinnitas 1218 Šoti kuningale Alexander II-le, et šoti kirik on Rooma subjekt ega allu anglikaani kirikule.
Suhted Taaniga
Honorius III sätestas 9. oktoobril 1218, et Taani kuningas Valdemar II võib paganatelt vallutatud alad inkorporeerida oma riigi koosseisu. Ta nõudis 29. oktoobril 1219 kuningalt, et ta kaitseks Liivimaale suunduvaid palverändureid. Ta käskis 18. aprillil 1220 kuningat, et see aitaks ristiusustada Liivimaad.
Paavst nõudis 1224 Schwerini krahvilt Heinrichilt Taani kuninga vabastamist pantvangistusest.
Suhted Tšehhiga
Honorius III vaidles Tšehhi kuninga Otakar I-ga kirikuametnike määramise üle.
Suhted Ungariga
Ungari kuningas András II nõudis 1222 oma pojalt Bélalt abielu lahutamist, kuid poeg keeldus ja paavst tunnustas teda. Honorius III vahendusel saavutasid isa ja poeg kokkuleppe.
András II määras Béla halduriks Dalmaatsias ja Horvaatias, kus prints hakkas paavsti heakskiidul tagasi võtma maid, mis isa oli läänistanud oma toetajatele.
Suhted Venemaaga
Honorius III saatis dominiiklased eesotsas Jacek Odrowążiga (Hyacinth) Kiievi-Vene suurvürstiriiki misjoneerima.
Paavst kutsus Pihkva elanikke pöörduma katoliiklusse.
Paavst käskis 8. veebruaril 1222 Liivimaa õigusmõistjatel (iudicibus) sundida regiooni elama asunud venelasi järgima katoliku kiriku kombeid. Ta käskis 16. novembril 1224 Venemaa katoliiklasi, et nad abistaksid Liivimaa ristiusustajaid (evangelizant). Ta nõudis katoliiklikelt Vene vürstidelt, et nad toetaksid Wilhelmi tegevust.
Sisepoliitika
Roomas puhkenud rahutuste tõttu oli Honorius III sunnitud 1220 linnast lahkuma ja naasis alles 1221 Saksa-Rooma keisri Friedrich II abiga.
Honorius III määras kardinal Ugolino dei Conti di Segni legaadiks vahendama tüli Pisa ja Genova vahel, kes 1217 saavutasid kokkuleppe. Legaadi vahendusel sõlmisid 1218 kokkuleppe Milano ja Cremona ning 1219 Bologna ja Pistoia. Tema ajal taastus paavsti võim Perugias, Assisis, Noceras, Folignos ja Ternis.
Suhted kiriku institutsioonidega
thumb|[[Franciscus Assisist|Assisi Franciscus Honorius III juures. Giotto di Bondone fresko]]
Üldkiriklikud otsused
Honorius III sätestas et ka kabelid peavad olema cathedraticumi maksu subjektideks.
Antoniinid
Honorius III tunnustas 1218 antoniinide hospitaliite.
Dominiiklased
Honorius III tunnustas 22. detsembril 1216 avaldatud bullas "Religiosam vitam" dominiiklaste ordut ning kohtus Dominicusega, kelle ta määras ordu suurmeistriks ja paavstlikuks teoloogiks. Ta nõudis 11. veebruaril 1218, et kõik prelaadid abistaksid dominiiklasi.
Ta andis 3. detsembril 1218 dominiiklaste käsutusse Rooma San Sisto kiriku ja märtsis 1219 Milano San Eustorgio kiriku.
Frantsisklased
Honorius III tunnustas 9. detsembril 1219 avaldatud bullas "Sacrosancta" klarisside tegevust. Ta tunnustas 29. novembril 1223 avaldatud bullas "Solet annuere" frantsisklaste ordut ja kohtus Franciscusega.
Tarmel
Tarmel on eesti perekonnanimi.
Honorius III
Frantsisklased
Ta määras frantsisklaste kardinal-protektoriks kardinal Ugolino dei Conti di Segni.
Franciscuse kaaslasele Masseo da Marignanole tuginedes peetakse Honoriust Porziuncola indulgentsi andjaks, mille ta oli andnud juulis või augustis 1216.
Karmeliidid
Honorius III tunnustas 30. jaanuaril 1226 avaldatud bullas "Ut vivendi normam" karmeliite.
Tarmel
Nimede eestistamisel määrati Tarmel uueks perekonnanimeks isikutele, kelle perekonnanimi oli Treier. Carl Tarmeli palvel kanti Tarmel perekonnanimede kaitseregistrisse nr. 350 all (Siseministeeriumi teadaanne 31. märtsist 1938).
Honorius III
Saksa ordu
Honorius III kinnitas 8. detsembril 1216 ja 15. detsembril 1220 Saksa ordu privileegid. Ta andis 9. jaanuaril 1221 ordule privileege. Ta võttis 18. jaanuaril 1221 Saksa ordu paavstliku protektsiooni alla.
Tarmel
1. jaanuaril 2017 sellise perekonnanimega inimesi Eestis ei ela või on neid vähem kui 5.
Honorius III
Saksa ordu
Ta kohustas 19. detsembril 1216 ordust loata lahkunud orduvendi ordusse tagasi pöörduma. Ta keelas 1. oktoobril 1218 prelaatidel Saksa ordu liikmeid ekskommunitseerida. Ta käskis 16. detsembril 1220 ekskommunitseerida igaühe, kes Saksa ordu isiku kallal tarvitab vägivalda. Ta keelas 15. jaanuaril 1221 ja 22. juunil 1224 vaimulikkonnal nõuda Saksa ordult kümnist ja loomasööta.
Ta sätestas 16. jaanuaril 1221, et prelaadid ei tohi oma külalisi majutada Saksa ordule kuuluvatesse hoonetesse. Ta keelas vaimulikel ekskommunitseerida paavsti mandaadita Saksa ordu liikmeid.
Ta sätestas 18. jaanuaril 1221, et orduvend, kes vaimulike ja usklike vastu on sooritanud ekstsesse, võib piiskopilt saada absolutsiooni. Ta keelas Saksa ordule mõeldud kangastelt nõuda tollimaksu (caucagium). Ta keelas 19. jaanuaril 1221 prelaatidel nõuda Saksa ordule läänistatud mõisatelt makse. Ta keelas prelaatidel nõuda Saksa ordu isikutelt (hominibus) rahatrahvi ja kiriklikke makse. Ta keelas vaimulikel nõuda pärandiõigust Saksa ordu isikutelt.
Ta keelas 20. jaanuaril 1221 prelaatidel määrata Saksa ordu isikutele kiriklikke karistusi. Ta sätestas, et Saksa ordus teenivad vikaarid peavad teenistuskohustusi täitma isiklikult. Ta keelas Saksa ordust lahkunud isikut vastu võtta teistesse ordudesse.
Paavst määras 21. jaanuaril 1221, et isikut, kes almuste kogumise eesmärgil kasutab Saksa ordu musta risti, tuleb kirikliku karistusega karistada.
Ta keelas 4. veebruaril 1221 prelaatidel nõuda Saksa ordult kindlustuste rajamise eest vigesimat. Ta sätestas 5. veebruaril 1221, et Saksa ordu võib orduvendade laibad matta ordule kuuluvasse surnuaeda. Ta sätestas, et Saksa ordu liikmed peavad apelleerima paavstile. Ta keelas abistada orduvendi, kes hakkavad ülematele vastu. Ta nõudis, et Saksa ordu liikmed peavad ristima hüljatud lapsi (pueros, qui ad ianuam vestram alendi saepius deportantur). Ta keelas Saksa ordul annetada raha müüride, sildade või vallide parandamiseks (pro reparatione murorum, pontium vel vallorum).
Ta nõudis 8. veebruaril 1221 prelaatidelt, et nad abistaksid Saksa ordu orduvendi, kuid 9. veebruaril 1221 keelas kaitsta orduvendi, kes on usust taganenud.
Ta keelas 13. märtsil 1221 nõuda prelaatidel Saksa ordu isikute päranditelt rohkem makse kui sätestatud. Ta kohustas 20. veebruaril 1222 prelaate kaitsma orduvendi almuste kogumisel. Ta sätestas 17. aprillil 1222, et Templiordu rüütlid ei tohi tülitada valget mantlit kandvaid Saksa ordu orduvendi. Ta käskis 16. jaanuaril 1223 vangistada igaühe, kes võtab vangi Saksa ordu orduvenna. Ta sätestas 1225, et väiksemaid patte sooritanud rüütel saab Saksa ordusse astudes absolutsiooni. Ta keelas Saksa ordul ilma paavsti mandaadita ekskommunikatsiooni kehtestada. Ta keelas prelaatidel nõuda Saksa ordu kaplanitelt endale kuulekust. Ta manitses prelaate Saksa ordut toetama ja selle sissetulekuid mitte kärpima.
Liturgilised otsused
Honorius III keelas koguduse liikmetele seni kehtinud tava suudelda pärast evangeeliumi lugemist piiblit.
Teoloogilised vaidlused
Honorius III mõistis 1225 hukka Johannes Scotus Eriugena töö "De Divisione Naturæ".
Uued piiskopkonnad
Honorius III ühendas 1217 Terracina, Sezze ja Piperno piiskopkonnad. Salzburgi peapiiskop Eberhard II palus 1223 paavstil rajada St. Andrä piiskopkonna.
Suhted juutidega
Honorius III avaldas 7. novembril 1217 bulla "Sicut judaeis", milles ta keelas juutide sunniviisilise ristimise.
Ta avaldas 1218 bulla "In generali consilio", milles ta nõudis, et juudid kannaksid vastavalt Lateraani IV kirikukogu otsustele erilist riietust.
Ta sätestas 29. aprillil 1221 avaldatud bullas "Ad nostram", et juudid peavad kandma erilisi riideid ja nad ei tohi tegutseda avalikus sektoris.
Suhted vanade oriendikirikutega
Melkiidi jakobiidi patriarh Nikolaos I saatis Honoriusele kirja.
Kanoniseerimised
Honorius III kanoniseeris 7 isikut:
Onupojapoliitika
Honorius III määras detsembris 1216 kardinaliks oma sugulase Bertrando Savelli.
Uued kardinalid
Honorius III määras 9 uut kardinali 6 konsistooriumil. Ta avaldas 1225 bulla "Summi providentia principis", mis nägi ette karmid karistused igaühele, kes solvavad kardinale.
Honorius III kultuuriloos
Honorius III sätestas 2. mail 1226 või 1227 avaldatud bullas "Novæ causarum" paavstlike dekreetide kogu avaldamise.
Ta andis privileege Pariisi Ülikoolile ja Bologna ülikoolile, kuid 1219 avaldatud bullaga "Super speculam" keelas ta tsiviilõiguse õpetamise.
Ta keelas vaimulikel pidada loenguid.
Ta määras 16. jaanuaril 1223 või 1224 õpetlase Michael Scotuse Casheli peapiiskopiks.
Tema ajal renoveeriti Rooma San Lorenzo fuori le Mura kirikut ja San Crisogono kirikut.
Guglielmo Agnelli ja Giotto di Bondone kujutasid paavsti freskodel. Paavsti on kujutatud Rooma San Paolo fuori le Mura kiriku apsiidil Jeesus Kristuse jala juures. Paavsti on maalil kujutanud maalikunstnik Gregorio Pagani.
Surm
Honorius III suri 18. märtsil 1227 Roomas Lateraani palees ja maeti Rooma Santa Maria Maggiore kirikusse.
Vesiflirdi allee
Tänav ühendab Ranna puiesteed Viljandi järve rannaga. Tänava pikkus on 169 m.
1954. aasta Eesti meistrivõistlused Kreeka-Rooma maadluses
Eesti meistriks tulid:
Eelteema
Eelteema on sõna või fraas, millega sõnastatakse ennetavalt lause teema. Eelteemale järgnevas lauses märgib eelteemat asesõnaline teema.
Eesti keel
Eelteema ja ülejäänud lause vahel puudub grammatiline seos – nimisõnaline eelteema on sõltumata lausest alati nimetavas käändes ja tegusõnaline eelteema da-infinitiivi vormis. Eelteemat märkiv asesõnaline teema on aga selles vormis, mida nõuab lause struktuur. Oma vormilise erinevuse tõttu ei kuulu eelteema lausesse kui vormilisse tervikusse. Kui aga käsitleda lauset kui teatestruktuurilist tervikut, siis on ka eelteema lause element. Eelteemat võib nimetada ka iseseisvaks fraaslauseks.
Lisaks nimisõnalisele ja tegusõnalisele eelteemale võib eelteema olla ka nimisõna- või tegusõnafraas. Nimisõnafraasi peasõna peab seejuures olema nimetavas käändes ja tegusõnafraasi peasõna da-infinitiivi vormis.
Eelteema eraldatakse lausest mõttekriipsu või komaga.
Näited:
Gali Atari
Gali Atari (גלי עטרי‎‎; sündinud 29. detsembril 1953) on Iisraeli laulja.
1978. aasta Eurovisiooni lauluvõistlusel esindas ta koos ansambliga Milk & Honey Iisraeli lauluga "Hallelujah".
Poolkõrbevöönd
pisi|Poolkõrbed on märgitud pruuniga Poolkõrbevöönd on loodusvöönd, mis hõlmab poolkõrbe ja paikneb rohtla- ja kõrbevöötme vahel parasvöötmes ning savanni- ja kõrbevöötme troopikavöötmes.
Indrek Renge
Elulugu
Lõpetas 1971 Tartu 1. Keskkooli, 1976 Tartu Riikliku Ülikooli keemiaosakonna ja 1982 NSV Liidu Teaduste Akadeemia aspirantuuri; keemiakandidaat (1982, samas), väitekiri "Кинетика элементарных реакций взаимодействия триплетных состояний красителей и родственных соединений донорами и акцепторами электрона в жидкой фазе". Oli 1976–1978 Eesti NSV TA Keemia Instituudi vaneminsener, 1983–1986 TRÜ Füüsika Instituudi nooremteadur, aastast 1986 vanemteadur. Täiendas end 1990 ja 1991 Saksamaal, 1993 Hollandis ja Suurbritannias ning 1994 Šveitsis.
Masakatsu Miyamoto
Koondisekarjäär
Jaapani jalgpallikoondises mängis ta aastatel 1958–1971 44 mängu ja lõi 1 värava.
1968. aastal võitis ta suveolümpiamängude jalgpalliturniiril pronksmedali.
1955. aasta Eesti meistrivõistlused Kreeka-Rooma maadluses
1955. aasta Eesti meistrivõistlused Kreeka-Rooma maadluses
Friesi soomussamblik
Samblik kasvab ka Eestis.
Ohutustehnika
pisi|[[Hädastopp masina kiireks peatamiseks hädaolukorras]] Ohutustehnika (ka ohutushoid, lühivormina ohutus; inglise safety technology) on tehniliste abinõude kogum, mille eesmärk on kaitsta inimorganismi tööprotsessist tulenevate ohtude ja kahjustuste eest.
Motta Baluffi
Motta Baluffia on asula ja vald (comune) Itaalias Lombardia maakonnas Cremona provintsis. Halduskeskus asub Motta Baluffias.
31 meetri kõrgusel merepinnast asuva Motta Baluffia asustustihedus on keskmiselt inimest ruutkilomeetri kohta.
Motta Baluffia piirneb järgmiste omavalitsusüksustega: Cella Dati, Cingia de' Botti, Roccabianca (PR), San Daniele Po, Scandolara Ravara, Torricella del Pizzo.
pisi|tühi|Haldushoone
Vargametsa tammed
Vargametsa tammed (ka Vargamäe tammed) on kaitsealused tammed Rapla maakonnas Rapla vallas Hagudi külas Vargamäel. Puud võeti kaitse alla 1961.
Väikeulukid
Väikeulukid on ulukid (metsloomad), kelle liha, nahka või muid osi tarbitakse ja kelle küttimine on jahieeskirjadega lubatud.
Rebane, Vulpes vulpes
Rebane võib olla oma värvuselt punakaspruunist kuni kollakaspunaseni. Looma kõrvad in tagapoolelt mustad, kõrvad püstised ja kõrvaotsad teravad. Saba on pikk, kohev ja paks. Mõndadel rebastel on sabaots valge või sabaotstel on mõned valged karvad. Koon on neil sale ja ülahuulel valge, põsed tavaliselt pruunid, kurgualune ja rinnaosa valge. Kui rebane lumes kõnnib siis on tema jäljed ühel sirgel.
Šaakal, Canis aureus
Šaakal on oma värvuselt punakaspruun, kõht värvuselt hele ning selg ja saba hallid, kurguosa valge. Võrreldes rebasega on šaakalil heledad kõrvatagused ja jalgade esiosad on heledad. Loomal domineerib punakaspruun toon.
Kährikkoer, Nyctereutes procyonoides
Kährikkoera keha iseloomustab jässakas keha, lühikesed jalad, lühike koon ja lühike saba. Põskedel on loomal karvastikust moodustanud põskhabe. Värvuselt on ta tumedam hallikaspruun.
Mink, Mustela vison
Mink on Eestis olev võõrliik. Antud populatsioon tekkis kui karusloomafarmidest põgenesid isendid metsa. Kuna mink ristus euroopa naaritsaga, siis viimane on meil välja surnud. Mingi arvukus tuleks viia miinimum tasemele, kuna tegemist on võõrliigiga ja ta murrab maha rohkem loomi kui jõuab ära süüa.
Tuhkur, Mustela putorius
Tuhkur on väikekiskja, kes on väga laialt levinud. Enamasti tegutseb ta veekogude kaldaaladel ja kultuurmaastikel. Kuna ta hävitab närilisi, siis on ta väga kasulik uluk.
Metsnugis, Martes martes
Metsnugis on oluline karusnaha liik ning hinnaline jahiobjekt. Eestis on ta levinud üle riigi. Kui metsnugise arvukus on liiga suur siis ta seab ohtu selliste liikide arvukuse nagu valgejänes, teder, laanepüü ja metsis.
Mäger, Meles meles
Mäkra iseloomustavad jässakas keha, kolm koonult algavat valget vööti, mis ulatavuvad kuni laubani ja pea külgedeni. Kõht on tume ja ülevalpool hallikas.
Kobras, Castor fiber
Kopra näol on tegemist põliasukaga, kes on üks suuremaid närilisi. Praegusel ajal on kopra populatsioon suur, ta on levinud üle mandri ja saarte. Loom tekitab metsades ja põldudel märkimisväärset kahju.
Ondatra, Ondatra zibethicus
Ondatra on Eestis võõrliik. Kunagi oli Eestis nende arvukus väga suur, kuid tänapäeval on nad meil peaaegu kadunud.
Halljänes, Lepus europaeus
Halljänes on loom, kes pesitseb kultuurmaastikel, sügaval metsas ta ei elutse. Kõige suuremaks ohuks halljänesele on rebane.
Valgejänes, Lepus timidus
Valgejänes on Eestis väga laialt levinud. Tema peamisteks elukohtadeks on metsad ja sood. Kõige suuremat ohtu halljäneste arvukusele põhjustab ilves.
Rabahani, Anser fabalis
Rabahani eelistab soiseid paku ja Põhja-Jäämere äärsetel paikadel olevat taigat. Eestist rändab ta läbi kevadel ja sügisel. Värvuselt on ta pruun, jalad oranžikad kallased.
Hallhani, Anser anser
Hallhani elutseb Šotimaal, Islandil, Kesk-Euroopast Vaikse ookeanini, Rootsis ja Soomes. Eestis on hallhani nii läbirändaja kui ka pesitseja. Isendile meeldib pesitseda meresaartel, rannikujärvedel ja roostikurikastes merelahtedes. Väruselt on nad hallid ja kaaluvad kuni 4,5 kilogrammi. Peamiselt on läbiränne septembris, viimased hallhaned lahkuvad Eestist oktoobris.
Viupart, Anas penelope
Vipardi keha on jässakas, kuid suuruselt on ta varesest natukene väiksem. Kaaluvad kuni 1 kilogramm. Eestis on ta peamiselt läbirändaja, kuid vahel leiab neid pesitsemas ka suvel. Kuid neid pesitseb Eestis vähe.
Sinikael-part, Anas platyrhynchos
Sinikael-part on massiivse kehaga lind, kes kaalub kuni 1,5 kilogrammi. Eestis on ta arvukus kõige suurem ujupartide seas. Eelistab pesitseda vee lähedal, kuid neid kohtab ka kaugemal. Pesad ehitavad nad maapinnale, pesitsevad harva ka vanas varesepesas. Kõige suurem osa kütitud jahilindudest ongi sinikael-pardid.
Soopart, Anas acuta
Soopart on üsnagi väike part, suuruselt meenutab ta varest, kaalub kuni 1,3 kilogrammi. Ta on suhteliselt arvukas pardiliik Eestis. Peamiselt elutsevad nad madalaveelistel veekogudel ja uhtniitudel.
Oswaldo Vigas
Oswaldo Vigas (4. august 1923 Valencia, Carabobo osariik – 22. aprill 2014 Caracas) oli Venezuela kunstnik.
Tema poeg on filmirežissöör Lorenzo Vigas.
Kõrbevöönd
pisi|Kõrbed on märgitud kollasega Kõrbevöönd on loodusvöönd, mis hõlmab kõrbe ja paikneb parasvöötmes ja troopikavöötmes poolkõrbe- ja Vahemerelise igihalja metsa ja põõsastiku vöötme vahel.
Muutusepimedus
Muutusepimedus on nägemistaju fenomen, mille sisuks on inimeste võimetus märgata suuri muutusi visuaalses stseenis.
Efekt esineb, kui muutuste tekkimise ajal on nägemine lühiajaliselt häiritud. Muutusepimedus on sageli kasutuses eksperimentaalpsühholoogia uuringutes, võimaldades selle kaudu uurida inimtaju ja tähelepanu protsesse ning piiranguid.
Balti jaam (Gattšina)
pisi|Gattšina Balti raudteejaama jaamahoone Balti jaam (Балтийский вокзал) on raudteejaam Leningradi oblastis Gattšinas. See on linna üks kolmest raudteejaamast, teised on Varssavi jaam ja Balti kaubajaam.
Tatjana Hallap
Tatjana Hallap (sünninimega Tatjana Sari; 18. veebruar 1928 Tallinn – 17. märts 2015 Tallinn) oli eesti tõlkija.
Tatjana Hallap lõpetas 1951. aastal Tartu Riikliku Ülikooli prantsuse filoloogina. Ta töötas 1950–1953 TRÜ Raamatukogus ja 1953–1965 ENSV TA Raamatukogus. 1986–1991 oli ta kirjastuse Eesti Raamat tõlkeilukirjanduse vanemtoimetaja. Ta tõlkis eesti keelde palju kirjandust prantsuse keelest, vähemal määral ka hispaania keelest.
Tatjana Hallap suri 17. märtsil 2015 Tallinnas ja ta maeti 23. märtsil 2015 Liiva kalmistule.
Pere
Tatjana Hallapi abikaasa oli fennougrist Valmen Hallap (1928–1987), ta on Katrin Karisma tädi. Tiiu Hallap on tema tütar.
Kurista sanglepp
Kurista sanglepp on kaitsealune sanglepp Tartu maakonnas Kastre vallas Kurista külas. Puu võeti kaitse alla 1966.
Puu ümbermõõt on 317 cm (mõõdetuna 1,3 m kõrguselt) ja kõrgus 17 m.
Eutrachelophis
Eutrachelophis on jämepeamadulaste alamsugukonna maoperekond.
Klassifikatsioon
Perekonda Eutrachelophis klassifitseeritakse roomajate andmebaasis järgmised maoliigid :
Levila
Neid madusid võib roomamas kohata Boliivias ja Peruus.
Viited
Selles artiklis on kasutatud prantsuskeelset artiklit fr:Eutrachelophis seisuga 1.05.2015.
Ruben Orbeli
Ruben Abgarovitš Orbeli (vene keeles Рубен Абгарович Орбели; 7. veebruar (vkj 26. jaanuar) 1880 Naxçıvan, Jerevani kubermang, Venemaa Keisririik – 9. mai 1943 Moskva) oli armeenia päritolu Nõukogude Liidu allveearheoloog ja õppejõud.
Juristi haridusega Orbeli pidas pärast 1918. aastat Tambovi Riiklikus Ülikoolis loenguid õigusteaduses, filosoofias ja eetikas. 1934. aastal asus ta Aleksei Krõlovi kutsel tööle teadusliku konsultandina EPRON-is (erisihitusega allveetööde ekspeditsioon). Orbelit peetakse allveearheoloogia rajajaks Nõukogude Liidus.
Isiklikku
Tema vennad olid arstiteadlane Leon Orbeli ja orientalist Jossif Orbeli ning tema tütar oli orientalist Russudana Orbeli.
Erich Tali
Erich Tali (kuni 4. jaanuarini 1938 Erich Thalström; 24. november 1921 Narva – 1. juuni 1990 Tallinn) oli eesti skulptor.
Erich Tali töötas Eesti NSV Kultuuriministeeriumis ning 1957. aastast kuni surmani Eesti Televisioonis kunstnikuna.
Kohe pärast instituudi lõpetamist hakkas ta esinema kunstinäitustel. Viimaseks suuremaks väljapanekuks jäi isikunäitus Tallinna Kunstisalongis 1986. aastal, kus oli väljas läbilõige kogu tema loomingust. Skulptuuriloomingus kasutas ta figuuride ja kompositsioonide loomisel puitu ("Naine väikese viiuliga", "Kolm naist pingil"). Tema loomingut iseloomustas dekoratiivne stiliseeriv laad.
Isiklikku
Erich Tali poeg on kunstnik ja raamatukujundaja Andres Tali.
Arvu Sild
Arvu Sild (9. juuni 1944 Ruila – 28. aprill 2017) oli eesti jalgpallur ja insener.
Andersoni maakond (Kentucky)
Andersoni maakond (Anderson County) on maakond Ameerika Ühendriikides Kentucky osariigis.
Arvu Sild
Ta lõpetas aastal 1967 Tallinna Polütehnilise Instituudi.
Andersoni maakond (Kentucky)
Maakonna halduskeskus on Lawrenceburg.
Arvu Sild
Sild mängis jalgpalliklubis Tallinna Dünamo.
Andersoni maakond (Kentucky)
Ajalugu
Maakond moodustati 1827. aastal.
Arvu Sild
1965. aastal osales ta Nõukogude Liidu meistrivõistluste I liigas Dünamo esindusmeeskonna ridades. Sild on olnud Eesti NSV koondise liige.
Andersoni maakond (Kentucky)
Rahvastik
Elanike arv oli 2010. aasta rahvaloenduse järgi 21 421.
Arvu Sild
1970. aastal sai temast Tallinna Norma ridades Eesti NSV meister. Normas mängides võitis ta kolm korda Eesti NSV karika. Eesti NSV meistrivõistlustel võitis neli korda hõbemedali.
1977. aastal asutas Arvu Sild jalgpallimeeskonna, mis on FC Flora eelkäija.
Sild taasasutas 1988. aastal Eesti Jalgpalli Liidu. Ta oli veteranide jalgpallielu eestvedaja ning tegeles ka ettevõtlusega.
2014. aastal avaldas Arvu Sild autobiograafilise raamatu "Jalgpalliga läbi elu".
28. aprillil 2017 suri Sild raske haiguse tõttu. Sama aasta 28. ja 29. aprillil algasid Silla mälestuseks Premium liiga 9. vooru mängud leinaseisakuga.
Farquhar-Hill
Farquhar-Hill on Suurbritannia poolautomaatvintpüss. Selle konstrueerisid Moubray G. Farquhar ja Arthur H. Hill. Farquhar-Hill oli üks 20. sajandi esimestest poolautomaatsetest vintpüssidest.
Felix Kibbermann
Töökäik
Pärast ülikooli lõpetamist töötas Felix Kibbermann õpetajana Petseri gümnaasiumis, kuhu stipendiumi toetusel vakantset kohta täitma läks. 1935. aastal sai ta õpetajakoha Tartu Treffneri gümnaasiumis. 1939. aastal alustas Kibbermann kooliõpetaja töö kõrvalt tööd Tartu Ülikoolis, kus juhatas 1939–1940 võõrkeelte didaktilis-metoodilist seminari ning oli aastatel 1940–1941 ja 1946–1948 õppeülesandetäitja. Sõja järel asus Kibbermann tööle Tartu 5. keskkooli, kus töötas 1958. aastani. 1948–1970 töötas Kibbermann Tartu Ülikoolis saksa keele õppejõuna, sealhulgas oli aastatel 1963–1970 saksa filoloogia kateedri juhataja. Praktilisest õpetajatööst kasvas välja vajadus õppevahendite järele, mida Kibbermann koostas veel pensionipõlveski. 1966 ilmus "Methodik des Deutschunterrichts an den Schulen Sowjetestlands", 1968. aastal "Die Deutsche Ortographie" 1972. aastal "Saksa keele õpik edasijõudnuile", kaasautorina ilmus 1964. aastal "Praktische deutsche Phonetik für Esten" (koos Kallista Kanniga) ja 1968. aastal "Saksa keele õpik kõrgematele koolidele". Veel pensionipõlveski ei kaotanud ta sidet ülikooliga, osaledes pikka aega riikliku eksamikomisjoni ja saksa keele kandidaadieksamite komisjoni töös ning tehes ülikoolile tõlketöid. Koostöös Kallista Kanni, Elisabeth Kibbermanni ja Salme Kirotariga anti 1964. aastal välja eesti-saksa sõnaraamat, mille uusim trükk ilmus 2003. aastal.
Male
Felix Kibbermanni peamiseks hobiks oli male. 1921. aastal Tartus peetud Eesti koolinoorte esimestel esivõistlustel oli F. Kibbermann kaheksa osavõtja hulgas teine, võitjast vaid pool punkti järel. 1924. aastal tuli ta esimeseks üliõpilasmeistriks. 1933. aastal jagas Kibbermann Eesti meistrivõistlustel 3.–5. kohta, 1934. aastal 4.–7. kohta ja 1935. aastal 4.–5. kohta. Viimase turniiri põhjal koostati ka Eesti koondis, kes sõitis oma esimesele maleolümpiale Varssavisse. 1935. aastal Varssavis maleolümpiakoondisse kuulus ka Felix Kibbermann. Kuna olümpiamängudel käis ametlik asjaajamine prantsuse keeles, valiti Kibbermann kui selle keele mõistja meeskonna kapteniks. 1941. aasta aprillis peetud esimestel Eesti NSV meistrivõistlustel jäi Kibbermann koos Johannes Türniga jagama 1.–2. kohta. Järelmatšis oli siiski parem Türn.
Deprotoneerimine
Deprotoneerimine on vesinikiooni ehk prootoni eemaldamine (äravõtmine) molekulist või ioonist. Aine deprotoneerub teise aine toimel, kui viimane on tugevamate aluseliste omadustega, s.t. on võimeline prootonit vastu võtma ehk protoneeruma.
Aine deprotoneerumise võimet näitab pKa (see on logaritmiline happe dissotsiatsiooni konstant) väärtus. Deprotoneerivate agentidena kasutatakse tihti hüdroksiide (näiteks NaOH). Väga vähe happelise prootoni eemaldamiseks kasutatakse hüdriide, mis on tugeva deprotoneeriva võimega (näiteks NaH).
Deprotoneerumine kui kõrvalreaktsioon
Karbokatioon kui positiivse laenguga ebastabiilne intermediaat omab kalduvust anda ära prooton H+ ja moodustub hoopis stabiilsem neutraalne alkeeni molekul. Selleks on vajalik süsteemis piisavas kontsentratsioonis piisavalt aluselise (nukleofiil]]se) komponendi kui prootoni vastuvõtja olemasolu. Paljudes karbokatioonsetes protsessides esineb β-deprotoneerumine nukleofiili osalusel. Teada-tuntud on SN1 ja E1 reaktsioonide konkurents. β-Deprotoneerumine on sisemiselt omane just tertsiaarsetele karbokatioonidele RR’R”C+. Liitumisreaktsioonide korral lisandub eelnimetatud soodustavatele faktoritele veel kvaternaarse süsinikuaatomi tekke raskendatus, eriti kui liitumisproduktis tekiks kõrvu kaks suure hargnemisega tsentrit. Deprotoneerumine esineb kõrvalreaktsioonina paljudes katioonsetes protsessides. Märkimisväärset tähtsust omab tertsiaarsete karbokatioonide oluline kalduvus deprotoneerumisele isoalkeenidele liitumise reaktsioonides. Trialküülasendatud eteenidest RCH=CR’R” (isoalkeenid) ei ole võimalik happelisel katalüüsil saada kõrgpolümeere, sest ahela katkestab kasvavast kabokatioonist prootoni ülekanne monomeeri alustades nii uut ahelat. Ka ei saa isoalkeenide ioonsel kloorimisel (madal temperatuur, gaasiline Cl2) normaalseid AdE adukte (dikloriide), vaid saadakse allüülsed kloriidid (nimetatakse allüülne kloorimine). Ioonse kloorimise reaktsiooni võib vaadelda kui vastava karbokatiooni deprotoneerumisele kalduvuse indikaatorit: tetrametüületüleen (99%), isobuteen (87%), trimetüületüleen (85%), metallüülkloriid (80%), isopreen (50%), stüreen (46%), tsüklohekseen (20%), 1- või 2-buteen (3%).
1956. aasta Eesti meistrivõistlused Kreeka-Rooma maadluses
1956. aasta Eesti meistrivõistlused Kreeka-Rooma maadluses
Eesti meistriks tulid:
Vang (täpsustus)
Vang on mitmetähenduslik sõna.
Yoshitada Yamaguchi
Yoshitada Yamaguchi (jaapani keeles 山口 芳忠 Yamaguchi Yoshitada; sündinud 28. septembril 1944 Fujiedas) on Jaapani endine jalgpallur, kaitsja.
Koondisekarjäär
Jaapani jalgpallikoondises mängis ta aastatel 1964–1973 49 mängu.
1968. aastal võitis ta suveolümpiamängude jalgpalliturniiril pronksmedali.
Intervisiooni lauluvõistlus
pisi Intervisiooni lauluvõistlus oli idabloki analoog Eurovisiooni lauluvõistlusele.
Prantsuse revolutsioonisõjad
Prantsuse revolutsioonisõjad olid suured konfliktid aastatel 1792–1802, mis võideldi Prantsuse revolutsioonilise valitsuse ja mitme Euroopa riigi vahel. Märgistatuna Prantsuse revolutsioonilise innukuse ja sõjaliste uuendustega nägid kampaaniad Prantsuse revolutsiooniarmeed võitmas arvukalt vastase koalitsioone. Selle tulemuseks oli Prantsuse laiendatud kontroll Madalmaade, Itaalia ja Reinimaa üle. Sõjad sõltusid väga suurest arvust sõduritest, keda värvati moodsa üldmobilisatsiooniga.
Prantsuse revolutsioonisõjad jagatakse tavaliselt nendeks, mis olid Esimese koalitsiooniga (1792–1797), ja nendeks, mis olid Teise koalitsiooniga (1798–1801). Prantsusmaa oli Suurbritanniaga pidevalt sõjas aastatel 1793–1802. Sõjategevus Suurbritanniaga lakkas Amiens'i rahuga aastal 1802, kuid konflikt algas varsti taas Napoleoni sõdadega. Amiens'i rahu peetakse tavaliselt Prantsuse revolutsioonisõdade lõpuks; siiski on ajaloolased Napoleoni sõdade alguspunktiks välja pakkunud muid sündmusi enne ja pärast 1802. aastat.
1791–1792
pisi|vasakul|Anonüümne karikatuur, mis kujutas Prantsuse rahva arvamust [[Braunschweigi manifestist]]
Juba aastal 1791 jälgisid teised Euroopa monarhiad murega revolutsiooni ja selle pöördeid ning kaalusid, kas sekkuda kuningas Louis XVI toetuseks või revolutsiooni leviku peatamiseks või Prantsusmaa kaose ärakasutamiseks. Võtmeisik oli Saksa-Rooma keiser Leopold II, Louis XVI kuninganna Marie Antoinette vend. Leopold jälgis alguses revolutsiooni rahulikult, kuid muutus üha häiritumaks, kui revolutsioon muutus radikaalsemaks, kuigi ta siiski lootis sõjast hoiduda. 27. augustil andsid Leopold ja Preisimaa kuningas Friedrich Wilhelm II kooskõlas emigreerunud Prantsuse aadlikega välja Pillnitzi deklaratsiooni, milles Euroopa monarhid tundsid muret Louis ja tema perekonna heaolu üle ja ähvardasid ebamääraste kuid tõsiste tagajärgedega, kui midagi peaks neile juhtuma. Kuigi Leopold nägi Pillnitzi deklaratsioonis ebamäärast žesti Prantsuse monarhistide ja aadli tunnete vaigistamiseks, nähti seda Prantsusmaal tõsise ohuna ja mõisteti revolutsiooni juhtide poolt hukka.
Lisaks ideoloogilistele erinevustele Prantsusmaa ja Euroopa monarhiliste jõudude vahel jätkusid vaidlused keiserliku valduse staatuse üle Alsace'is ning prantslased tundsid muret emigreerunud aadlike kihutustöö pärast, eriti Austria Madalmaades ja Saksamaa väikeriikides.
Prantsusmaa kuulutas Austriale sõja esimesena, kui Assamblee hääletas 20. aprillil 1792 sõja poolt, pärast pikka nimekirja kaebusi, mille esitas välisminister Dumouriez. Dumouriez eeldas kohest sissetungi Austria Madalmaadesse, kus ta ootas kohaliku rahva ülestõusu Austria võimu vastu. Siiski oli revolutsioon armee korralikult desorganiseerinud ja vägesid ei olnud sissetungiks piisavalt. Pärast sõja kuulutamist deserteerusid Prantsuse sõdurid massiliselt ja ühel juhul mõrvasid oma kindrali Theobald de Dilloni.
pisi|vasakul|Valmy lahing
Sissetung jätkus, kuid Valmy lahingus 20. septembril sattusid sissetungijad ummikseisu Dumouriez'i ja Kellermann'i vastu, kus väga professionaalne Prantsuse suurtükivägi silma paistis. Kuigi lahing oli taktikaline viik, andis see suure tõuke Prantsuse moraalile. Edasi, preislased, leides, et kampaania on pikem ja kulukam, kui arvatud, otsustasid, et jätkuva võitluse hind ja risk olid liiga suured ja otsustasid oma armee säilitamiseks talve saabudes Prantsusmaalt taanduda. Järgmisel päeval kaotati monarhia ametlikult, kui kuulutati välja Esimene Vabariik.
Vahepeal olid prantslased edukad mitmel teisel rindel, hõivates Savoia ja Nice'i, mis olid Sardiinia kuningriigi osad, samas kindral Custine tungis Saksamaale, hõivates mitu Saksa linna piki Reini ja jõudes isegi Frankfurti. Dumouriez läks taas kord Belgias rünnakule, saades 6. novembril austerlaste üle suure võidu Jemappes'i lahingus ja hõivates talve alguseks kogu maa.
1793
pisi|vasakul|Kui [[Esimese koalitsiooni sõda|Esimene koalitsioon ründas uut vabariiki, seisis Prantsusmaa silmitsi kodusõja ja kontrrevolutsioonilise sissisõjaga. Pildil on kujutatud mitme šuaani vangivõtmist]]
21. jaanuaril hukkas revolutsiooniline valitsus Louis XVI. Hispaania ja Portugal astusid Prantsusmaa-vastasesse koalitsiooni jaanuaris 1793 ning 1. veebruaril kuulutas Prantsusmaa sõja Suurbritanniale ja Hollandi Vabariigile.
Prantsusmaa värbas sadu tuhandeid mehi, algatades üldmobilisatsiooni kasutamise poliitika, et katta rohkem oma meesjõu vajadusest, kui autokraatlikud riigid tavaliselt kasutaks (esimesel etapil värvati 1793. aasta 24. veebruari dekreediga 300 000 meest, siis kuulsa 1793. aasta 23. augusti dekreediga läbi üldmobilisatsiooni kõik teenistuseks kõlbulikud noored mehed). Selline lähenemine võimaldas prantslastel jääda ka küllalt kauaks ründavaks, et need tohutud armeed võisid rekvireerida sõjavarustust oma vaenlastelt võetud territooriumidelt ja mingil määral "elatuda maa rasvast". Sellest hoolimata käivitasid koalitsiooniliitlased oma Flandria kampaaniaga sissetungi Prantsusmaale.
Prantsusmaa kannatas algul tõsiseid tagasilööke. Nad aeti Austria Madalmaadest (Belgia) välja ning Lääne- ja Lõuna-Prantsusmaal puhkesid tõsised rahutused. Üks nendest, Toulonis, oli esimene tõsine katsumus tundmatule noorele suurtükiväeohvitserile Napoleon Bonaparte'ile. Ta aitas kaasa linna ja selle sadama piiramisele, kavandades tõhusa rünnaku hästipaigutatud suurtükipatareidele, korraldades mürsusaju alla mässajate positsioonidele. See tulemus aitas tõsta tema mainet võimeka taktikuna, ja see toitis tema kiiret tõusu sõjalise ja poliitilise võimu juurde. Pärast linna hõivamist osales ta mässavate Touloni kodanike rahustamisel samade suurtükkidega, mida ta esmalt kasutas linna vallutamisel.
Aasta lõpuks olid suured uued armeed ja äge siserepressioonide poliitika löönud tagasi välisvaenlased ja surunud maha siserahutused. Prantsuse sõjavägi oli tõusuteel. Lazare Carnot, teadlane ja Üldise Julgeoleku Komitee silmapaistev liige, organiseeris 14 Vabariigi armeed ja sai hüüdnimeks Võiduorganisaator.
Lucy Wills
Lucy Wills (10. mai 1888 Sutton Coldfield – 26. aprill 1964) oli inglise arst, hematoloog ja toitumisteadlane.
Prantsuse revolutsioonisõjad
1794
Aasta 1794 kasvatas revolutsiooniarmeede edu. Kuigi Piemonte-invasioon nurjus, võttis Hispaania-invasioon üle Püreneede San Sebastiáni ning prantslased võtsid võidu Fleurusi lahingus, Prantsuse Aerostaatiline Korpus kasutas luureõhupalle, mille L'Entreprenant märkis esimeseks õhusõiduki sõjaliseks kasutuseks, millel oli otsustav mõju lahingu tulemusele, ning hõivasid kogu Belgia ja Reinimaa.
Lucy Wills
Teadustegevus
Töötades India Meditsiiniteenistuses Bombays uuris ta rasedate naiste rasedusaegse suurpunaliblese aneemiaga ka megaloblastaneemiaga seonduvat, mis põhjustas patsientidel ja nende sündimata lastel tihti südamepuudulikkust ja surma. Ta leidis, et nende veri sisaldas 1/10 võrra vähem erütrotsüüte kui oleks normaalne. Wills koos kolleegidega oletas, et uuritav aneemia liik võib-olla põhjustatud hiljuti avastatud A- ja C-vitamiini puudusest toidus.
Ta viis läbi loomkatseid albiinorottide ja ahvidega, kes samuti muutusid sarnast toitu süües aneemilisteks. Uuringute käigus selgus, et rottide seedeelundkonnas elunevad bakterid suudavad folaati komplekteerida. Edasi katsetas ta peamiselt ahvidega. Pärast katseloomade toidule A- ja C-vitamiini lisamist loomade tervis ei taastunud. Ühele reesusahvile söötis ta autolüüsitud presspärmi (ingl k spent yeast marmite) ning ahv tervenes. Hilisemad analoogsed uuringud, mille käigus püüti ahvidel toitumuslikku suurpunaliblest aneemiat esile kutsuda, kinnitasid, et eridieedil olevate reesusahvide vereanalüüsid hakkasid aneemiale omaseid tunnuseid ilmutama. Olenevalt ahvide soost, vanusest ning üldisest tervislikust seisundist võttis see aega 3 kuust kuni 1 aastani. Wills toitis megaloblastaneemiaga naisi marmite'i ning maksaekstrakti seguga ning naised tervenesid. 1938. aastal avaldatud kirjutises kirjeldas ta troopilise makrotsütaarse aneemia ravi, milleks manustati patsientidele veenisiseselt toorest maksast valmistatud ektrakti nimetusega Campolon.
Prantsuse revolutsioonisõjad
1794
Merel põrkusid Prantsuse ja Briti laevastikud 1. juunil Ameerika Ühendriikidest saabuva teravilja konvoi pärast. Mõlemad pooled kuulutasid võitu, kuna britid uputasid või vallutasid neljandiku Prantsuse Atlandi ookeani laevastikust minimaalsete kaotustega omalt poolt, kuid oluline konvoi jõudis vigastamatult pärale.
1795
Pärast Hollandi hõivamist üllatuslikus talverünnakus asutas Prantsusmaa nukuriigi Bataavia Vabariik. Nüüd otsustasid Preisimaa ja Hispaania ja siis Hessen-Kassel teha eraldirahu. 1795. aasta Baseli rahu kolmes osas loovutas Preisimaa Reini vasakkalda salaja Prantsusmaale, Hispaania taandus Roussilloni sõjast – vabastades Prantsuse armeed Pürenee rindelt – ja loovutas Hispaniola idaosa (nüüd Dominikaani Vabariik). See lõpetas revolutsiooni peamise kriisifaasi ja Prantsusmaa emamaa oli paljudeks aastateks sissetungidest vaba.
1796
pisi|[[Napoleon I|Kindral Bonaparte ja tema väed ületavad Arcole silda]]
Prantslased valmistusid suureks edenemiseks kolmel rindel, Jourdan ja Moreau Reinil ning Bonaparte Itaalias. Kolm armeed pidid ühinema Tiroolis ja marssima Viini.
Jourdan ja Moreau edenesid kiiresti Saksamaale ning Moreau jõudis septembriks Baierisse ja Tirooli piirile, kuid Jourdan'i võideti ertshertsog Karli poolt ja mõlemad armeed sunniti taanduma tagasi üle Reini.
Napoleon teisest küljest oli julgel sissetungil Itaaliasse täiesti edukas. Ta eraldas Sardiinia ja Austria armeed, võites neid eraldi, ja sundis Sardiiniale peale rahu, kui vallutas Milano ja piiras Mantovat. Ta võitis ka järgmisi tema vastu saadetud Wurmseri ja Alvinczy juhitavaid Austria armeesid, jätkates samal ajal piiramist.
Vendée mäss purustati lõpuks aastal 1796 Hoche'i poolt, kuid Hoche'i püüe maandada suured invasiooniväed Iirimaal oli edutu.
1797
pisi|Kaart, mis kujutab Kesk-Euroopat peale [[Campo Formio rahu]] Veebruaris blokeerisid britid São Vicente neeme lahingus suurema Hispaania laevastiku püüde ühineda prantslastega Brestis.
1798
pisi|[[Napoleon Bonaparte juhib Prantsuse ekspeditsioonikorpust Egiptuses]]
Ainult Suurbritannia oli jäänud sõdima ja kuna ei olnud piisavalt laevastikku otseses sõjas võitlemiseks, kavandas Napoleon aastal 1798 sissetungi Egiptusse, mis rahuldas tema isiklikku auahnust ja Direktooriumi soovi teda Pariisist eemal hoida. Ekspeditsiooni sõjaline eesmärk ei ole täielikult selge, kuid võis ohustada brittide domineerimist Indias.
1798. aasta kevadel Napoleon Bonaparte seilas 38 000 sõduri ja 10 000 laevnikuga Egiptust vallutama. Napoleon seilas Toulonist Aleksandriasse, vallutades tee peal Malta ja randudes juunis. Maabumine Aleksandrias ja marssides Kairo peale, saavutas ta suure võidu Püramiidide lahingus; siiski hävitati tema laevastik Nelsoni poolt Abukiri lahingus, jättes ta nii Egiptusse. Napoleon veetis ülejäänud aasta oma positsioonide tugevdamisega Egiptuses.
Prantsuse valitsus kasutas sekkumiseks ära ka sisetülisid Šveitsis, rajades Helveetsia vabariigi ja annekteerides Genfi. Prantsuse väed kukutasid ka paavst Pius VI, rajades Rooma vabariigi.
1798. aasta suvel saadeti ekspeditsiooniväed Mayo krahvkonda appi mässule Suurbritannia vastu. Sel oli Briti vägede vastu mõningane edu, eeskätt Castlebari all, kuid löödi lõpuks põgenema, kui püüdsid jõuda Dublini. Neile appi saadetud Prantsuse laevad püüti Royal Navy poolt kinni Donegali rannikul.
Prantslased olid surve all ka Belgias ja Luksemburgis, kus kohalik rahvas mässas sõjaväeteenistuse ja usuvastase vägivalla vastu.
Prantslased pidasid ka väljakuulutamata sõda merel Ameerika Ühendriikide vastu, mis oli tuntud kui "Kvaasisõda".
Teise koalitsiooni sõda
Suurbritannia ja Austria organiseerisid aastal 1798 Prantsusmaa vastu uue koalitsiooni, kaasates esmakordselt Venemaa, kuigi tegevust ei toimunud aastani 1799, väljaarvatud Napoli vastu.
1799
Napoleon ise tungis Egiptusest Süüriasse, kuid pärast nurjunud Acre piiramist taandus Egiptusse, tõrjudes Briti-Türgi sissetungi. Kuuldes poliitilisest ja sõjalisest kriisist Prantsusmaal, läks ta tagasi, jättes oma armee maha, ning kasutas oma populaarsust ja armee toetust riigipöörde korraldamiseks, mis tegi temast Esimese konsuli, Prantsuse valitsuse pea.