cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lebiada
Lebiada algab Valgevenest Ščučyni rajoonist. Ülemjooksul on jõesängi mitmes kohas maaparandustööde käigus õgvendatud, kokku on seda tehtud 20.4 kilomeetri ulatuses. Ščučyni rajoonis voolab jõkke ka suurim lisajõgi Žałudzianka. Alamjooksul läbib Lebiada Masty rajooni, jäädes kõikjal Hrodna oblasti piiridesse.
Islandi vaba riik
Islandi vaba riik, ka Islandi vabariik (islandi keeles þjóðveldið või harvemini goðaveldið), oli Islandi saarel asunud riik. Riigi alguseks loetakse Alþingi loomist aastal 930 ning iseseisev riik sai lõpu aastal 1262 Norra kuningale truuduse vandumisega.
Kui jätta välja iirlastest või šotlastest munkade (papar) võimalik varasem sealviibimine, oli Island asustamata saar kuni aastani 870, mil saarele jõudsid Norrat ühendama hakanud kuninga Haraldi eest põgenevad ümberasujad.
Goodkondade süsteem
Keskaegsel Islandi riigil oli ainulaadne õiguslik süsteem, mis põhines üksmeelel. Saare esimesi asukaid mõjutasid oma valitsusvormi loomisel suuresti nende Norra juured. Nad soovisid vältida tugevat keskvõimu, mille eest nad olid põgenenud, kuid samas soovisid nad kopeerida Norra seaduste ja piirkondlike kohut mõistvate rahvakoosolekute (Þing) traditsiooni. See tõi kaasa ainulaadse demokraatliku ülesehituse, mille toimimise üle murravad ajaloolased pead veel tänapäevalgi.
Kõige mõjukamad juhid Islandil olid pealikud ehk goodid (ains. goði, mitm. goðar), kes ei olnud oma kohale valitud, vaid kes olid pigem oma tiitlite omanikud. Harilikult seda tiitlit küll pärandati, kuid seda võis ka osta ja müüa. Goodide mõjuala tunti sõnaga goðorð, mida ei piiritlenud kindlad geograafilised piirid ning seega võis vaba mees ise valida, millist oma piirkonna goodi ta toetab. Goodide toetajaid tunti terminiga Þingmenn ('koosolekurahvas') ja vastutasuks selle eest, et goodid oma toetajate huve kaitsesid, pakkusid nemad omakorda goodile vaenude või konfliktide ajal relvastatud tuge. Lisaks pidid toetajad (Þingmenn) võtma osa piirkondlikest ja üleriigilistest rahvakoosolekutest.
Kohtusüsteem
Island oli jaotatud neljaks neljandikuks (fjörðungar), millest igat valitses üheksa goodit. Alþingi moodustasid neli "neljandiku kohust" (fjórðungsdómur) ning see Islandi kohtuorgan koosnes 36 kohtunikust, kellest igaühe oli määranud üks goodi. Need kohtud mõistsid kohut üksikjuhtumite üle ning toimisid ka kõrgema kohtuvõimuna piirkondlikele kohtutele. Neljandike kohtunike otsused pidid olema praktiliselt ühehäälsed – kui vaid kuus kohtunikku nõus ei olnud, oli kohtuasi ummikusse jõudnud ja heideti kõrvale. Aastal 1005 lahendati see probleem "viienda kohtu" loomisega: tegemist oli lihtsal häälteenamusel põhineva apellatsioonikohtuga. Kui kohus otsustas, et üks osapooltest oli süüdi, ei olnud neil aga mingit täidesaatvat võimu kohtuotsuse täide viimiseks. Selle asemel sai kohtuotsuse täideviimine kannataja poole või tema perekonna kohustuseks ning karistused hõlmasid tihti rahalisi kompensatsioone või lindpriiust. Kuid osade islandlaste poolt peeti neid karistusi ebapiisavateks ja Alþing oli siiski vaid mõõdukalt edukas verivaenude lõpetamisel. Magnus Magnussoni järgi olid kohtud "kättemaksu rahutu aseaine".
Teisalt väidab ajaloolane Birgir Solvason, et Islandi ühiskond oli "rahumeelsem ja koostööaltim kui teised selleaegsed ühiskonnad"; vastupidi Islandile oli Inglismaal ja Norras "ajavahemik umbes aastast 800 kuni aastani 1200 pideva võitluse aeg; nii rohke vägivalla kui tapmistega". Islandi ristiusustamisel aastal 1000 pani Alþing paganlike rituaalide avaliku tähistamise põlu alla ning andis invasiooni vältimiseks korralduse kõigi islandlaste ristimiseks. Roderick T. Long on kirjutanud: "Byock vastandab Norra ristiusustamisega kaasas käinud kauakestva ja vägivaldse kodanike poolse võitluse Islandi suhteliselt kiire ja rahumeelse analoogiga. Islandlased kohtlesid paganate ja kristlaste vahelist konflikti vaenutsemisena, mida tuli lahendada kui mistahes muud vaenu – vahekohtu abil. Vahemees tegi otsuse kristluse kasuks ja nii see oligi." Aastal 1117 pandi Islandi vaba riigi seadustekogu kirja ning seda hakati kutsuma pealkirjaga "Grágás" – "Hallhane seadused".
Elu süsteemis
Teadmised valitsemissüsteemist pärinesid keskaegsel Islandil peamiselt kahest põhiallikast: kirja pandud seadustekogu ning Ari Õpetatu kirja pandud Íslendingabók ehk "Islandlaste raamat". Seadusandliku ning kohtuliku süsteemi mõju Islandi asustajatele on levinud teema ka veel mitmes Islandi saagas. Sellised teosed nagu "Njáli saaga" ning "Laxdæla saaga" sisaldavad küll rohkelt detaile, kuid nende täpsuses ei olda kindlad. "Eyrbyggja saaga" jutustab üksikasjalikult sellest, kuidas Islandi asukad Snorri nime kandnud goodi ehk "Preester Snorri" juhtimise all ristiusku astusid. Saagas peegelduvad ka rõhuasetus õiglusele ning usk oma valitsemissüsteemi: "nad räägivad, et me saame kohtus tagasilööke kannatama; me peame paluma tuge vägevatelt pealikelt: kuid Arnkel väitleb kõneosava kohtuasja, ta kallutab kohtunikku ja kohust – mul on usku õiglusse".
Sõjapidamine
Goodi poolehoidjad võlgnesid talle ka sõjaväeteenistuse. Nad organiseeriti oma staatuse ja varustuse põhjal salkadesse ning need moodustasid sõjaväed ehk leiðangr'id. Tolleaegne Islandi sõjaväeline traditsioon järgis arenguid Norras. Kirjalikes allikates ei leidu andmeid ratsavägede või viskerelvadega varustatud vägede kohta: selle asemel oli suurem osa vägedest moodustatud kerge-, keskmisest ja raskejalaväest. Nende väeüksuste vahele olid jaotatud vibu- või lingumehed, kes tegutsesid toetavate eelvõitlejatena. Enne kui vaba riigi aeg otsa sai, oli Islandile ehitatud vähemalt 21 kindlust ja lossi. Sturlungite ajal osales keskmises lahingus vähem kui 1000 meest ning ohvrite arv oli vaid 15%. Arvatakse, et seda väikest arvu saab seletada Islandi ühiskonnas levinud mõtteviisiga, mille järgi ei olnud alistatud vaenlase armee tapmine auväärne teguviis.
Allakäik ja langus
13. sajandi alguses, nn Sturlungite ajal, hakkas vaba riik kannatama sisemistest vaidlustest tuleneva kaose ning jagunemise käes. Algul toimisid goodid pigem lepingulise suhte kui geograafilisel põhimõttel toimiva pealike süsteemina. Ent aastaks 1220 oli senine kogukondliku juhtimise viis asendunud domineerivate isikutega, kes võitlesid teistega veel suurema kontrolli nimel. Norra kuningas hakkas oma Islandi vasallidele survet avaldama, et riiki oma valitsemise alla saada. Segu rahulolematusest siseriikliku vaenutegevusega ja Norra kuninga poolne surve viis selleni, et Islandi pealikud tunnustasid aastal 1262 alla kirjutatud "Vana lepinguga" (Gamli sáttmáli) oma kuningana Norra kuningat Håkon neljandat. Sellega jõudis rohkem kui kaks sajandit kestnud Islandi vaba riigi aeg lõpule.
Paide piiramine (1581)
Paide piiramine leidis aset sügisel 1581 Liivimaa sõja ajal. Rootsi väed sundisid piiramise järel Paide linnuse kapituleeruma.
Piiramine
1581. aasta sügisel piirasid Johann von Koskull ja Caspar von Tiesenhausen Paide linnust ning neile läks appi ka Göran Boije. Piirajad võtsid tugevalt kaitstud linnuse kantside rajamise ja kraavide kaevamisega tugeva surve alla, mistõttu linnuses lõppes peagi moonavaru ja mõnigi linnuse kaitsja jooksis Rootsi poolele üle.
Kui Pontus De la Gardie Paidesse jõudis, olid läbirääkimised juba lõpule jõudnud. 24. novembril anti linnus Rootsi vägedele üle ning tuhatkond linnuses olnud inimest läks Venemaale.
Johan III hauamonument
Uppsala ülikooli filosoofiadoktori Torbjörn Fultoni oletusel on Rootsi kuninga Johan III hauamonumendil Uppsala toomkirikus kujutatud Paide piiramist 1581. aastal.
Leelo
pisi|Põlva leelokoor [[Ilotsõõr esitamas setu leelot. Seto kultuuri festival Radajal 2016. aastal]] Leelo on regivärsiline rahvalaul. Sellise rahvalaulu esitamist nimetatakse leelotamiseks ehk leelutamiseks.
Mauri stiil
pisi|Alhambra siseõu Mauri arhitektuur on arhitektuuristiil, mis valitses keskajal Põhja-Aafrikas ja osal Hispaania ja Portugali aladel (Al-Andalus), mida 711.–1492. aastatel valitsesid maurid.
Parimad säilinud näited mauri arhitektuurist on Córdoba mošee (La Mezquita), Alhambra palee Granadas (1338–1390) ja Giralda Sevillas (1184). Märkimisväärsete näidete hulka kuuluvad veel varemeis linn Medina Azahara (936–1010), endine mošee praegune San Cristo de la Luzi kirik Toledos, Aljafería Saragossas ja supelasutused Rondas ja Alhamas Granadas.
pisi|[[Neo-mudéjar|Neo-mudéjar-stiilis interjöör Püha Peetri kirikus Teruelis Aragonis Hispaanias]] Alates 711. aastal toimunud Jerez de la Frontera lahingust kuni Granada langemiseni 1492. aastal kuulus suur osa Hispaaniast araablaste võimu alla. Mauri-islami mõju Õhtumaa traditsioonilisele kristlikule kunstile tingis hispaania romaanikas ja gootikas iseloomuliku eriarengu.
Kumi Yokoyama
Koondisekarjäär
Jaapani naiste jalgpallikoondises on ta alates 2015. aastast mänginud 35 mängu.
Koknese muinaslinnus
Koknese muinaslinnus oli kuni 13. sajandini tänapäeva Läti Koknese asula territooriumil asunud linnus. Ta paiknes künkal Daugava paremal kaldal Pērse jõe suubumiskohal.
1961.–1966. aastal linnamäel läbi viidud arheoloogilistel väljakaevamistel tuvastati, et see oli asustatud alates esimese aastatuhande algusest. 11.–13. sajandil asus seal pinnasest ja puidust ehitatud tugevate kaitseseintega linnus (pealinnus 0,2 ha, eeslinnus 0,4 ha) koos paljude elu- ja majapidamishoonetega. Kõrvale tekkis samal ajal 3,6 ha suurune asula. 13. sajandi alguses oli linnus Koknese vürstiriigi keskuseks. Seoses Riia piiskopiga tekkinud konfliktiga otsustas vürst Vjatško 1208. aastal linnuse maha põletada ja Venemaale põgeneda. 1209. aastal alustati selle asemele piiskopilinnuse rajamist.
Kert Valdaru
pisi|Kert Valdaru 2022. aasta Arvamusfestivalil Kert Valdaru (sündinud 17. juunil 1978 Kuressaares) on Eesti haridusjuht.
Ülo Luht
pisi|Ülo Luht XVIII üldtantsupeo tulega
Kert Valdaru
Ta lõpetas 1996. aastal Pärnu Sütevaka Humanitaargümnaasiumi ja 2001. aastal Tartu Ülikooli sotsiaalteaduskonna sotsiaaltöö erialal.
Ülo Luht
Ülo Luht (sündinud 24. veebruaril 1949 Voldis) on eesti rahvatantsujuht. Ta oli 2009. aasta XVIII üldtantsupeo "Meri" üldjuht-pealavastaja.
Kert Valdaru
Ta on Astangu Kutserehabilitatsiooni Keskuse juht.
Ülo Luht
Haridus
Ülo Luht lõpetas 8-klassilise Saadjärve kooli. Tantsualase hariduse on ta saanud Viljandi kultuuriharidustöö koolist ja Tallinna Pedagoogilisest Instituudist. Need on ta lõpetanud vastavalt 1969. aastal kultuuritöötaja-tantsujuhina ja 1982. aastal kultuuritöötaja-näitejuhina.
Kert Valdaru
Poliitiline tegevus
Ta oli Sotsiaaldemokraatliku Erakonna liige 1998–2010. 2014. aastast on ta Reformierakonna liige ning 2018. aasta aprillist novembrini oli ta erakonna peasekretär.
Ülo Luht
Tegevus tantsujuhina
1972. alustas Luht tööd Uhtna klubis, kus hakkas juhendama naisrühma ja tööveteranide tantsurühma. Pooleteiseaastase tööga suutis ta rühmad nii heale tasemele viia, et naisrühm tuli üleliidulise maataidlusülevaatuse Eesti voorus kolmandaks ja tööveteranid esimeseks.
Luht on kaheksal korral olnud tegev üldlaulupidude lavastusrühmas ja kolmel korral noorte tantsupidude lavastusrühmas. Ta on olnud üldjuht-pealavastaja (2009), üldjuht-lavastaja (1990), kolmel korral liigi üldjuht (1977, 1982, 2014), peo üldjuhi assistent (2007) ja viiel korral liigi üldjuhi assistent (1970, 1975, 1981, 1985 ja 1994).
Aastatel 1988–1993 oli Luht Eesti Rahvatantsu ja Rahvamuusika Seltsi kaasesimees.
Ülo Luht oli 12. juunil 2011 Jõgeval toimunud Eesti esimese naiste tantsupeo ja 12. juunil 2016 II Eesti naiste tantsupeo pealavastaja ja kunstiline juht.
Looming
Luht on koos abikaasa Pill Luhaga loonud tantse solistidele ning sega- ja naisrühmadele.
XVIII üldtantsupeol tulid esitamisele tema koreograafiaga tantsud "Algumeri", "Kalamehe jutt", "Armastus jääb..." ja "Merepidu".
Myyrmanni pommiplahvatus
Myyrmanni pommiplahvatus oli 11. oktoobril 2002 toimunud plahvatus Myyrmäkil Vantaas asuvas Myyrmanni kaubanduskeskuses. Plahvatuses sai surma seitse inimest, kellest kaks olid teismelised ja üks oli laps. Hukkunute hulgas oli ka oletatav pommipanija. Plahvatuses sai viga 166 inimest, aga politseinike sõnul oleks plahvatuses võinud hukkuda ka rohkem, sest tol päeval oli keskuses umbes 2000 inimest, kellest paljud olid klounietendust vaatama tulnud lapsed.
Pommiplahvatus kaubanduskeskuses oli riigile suur šokk, sest pommiplahvatused on Soomes äärmiselt haruldased.
Pommipanija
Pommipanijaks osutus 19-aastane Petri Gerdt. Noormees oli keemiatudeng, ta hukkus plahvatuses. Politsei sõnul oli Gerdt keemiateemalise veebifoorumi aktiivne liige ja oli pommi valmistanud ise. Ühtegi kaasosalist tal polnud ja samuti polnud ta seotud ühegi äärmus- ega terrorirühmitusega.
Politsei on kindel, et Gerdt ei soovinud korraldada enesetapurünnakut, vaid plaanis pommi keskusse jätta, et see hiljem kaugjuhtimisega lõhata. Selle versiooni peamiseks vastaseks oli Petri isa, Armas Gerdt, kes oli veendunud, et ta poeg oli pommi metsa viimas ega plaaninud terrorirünnakut korraldada.
Hukkunud
Plahvatuses hukkus seitse inimest, kellest viis hukkusid plahvatuses, üks 7-aastane tüdruk suri kiirabiautos teel haiglasse ja järgmisel hommikul suri plahvatuses rängalt viga saanud 37-aastane pereema. Hukkunutest kolm olid mehed, kolm naised ja üks oli laps. Gerdt ühtegi oma ohvrit ei tundnud.
Ned Zelić
Ned Zelić (sündinud 4. juulil 1971 Sydneys) on Austraalia endine jalgpallur, kaitsja.
Madis Lepajõe
Madis Lepajõe (1. mail 1955 Puškin, Leningradi oblast – 21. mai 2020) oli eesti jalgrattur, jalgrattaspordi kohtunik, sporditegelane ja Eesti Keskerakonda kuuluv poliitik.
15. novembrist 2017 kuni 13. veebruarini 2020 oli ta Tartu abilinnapea, kes vastutas hariduse, kultuuri, spordi ja noorsootöö eest.
Lepajõe lõpetas 1973. aastal Miina Härma nimelise Tartu 2. Keskkooli ja 1978 Eesti Põllumajanduse Akadeemia põllumajanduse mehhaniseerimise erialal. 1989 asus ta õppima Tartu Riiklikus Ülikoolis välismajandussuhteid, kuid stuudium jäi lõpetamata.
Ta töötas 1990–1992 Tartu linnavalitsuses spordiosakonna juhatajana, 1992–1995 välissuhete osakonna juhatajana ning 1995–1998 välissuhete ja ettevõtluse arengu osakonna juhatajana, 1998–2017 aga Haridus- ja Teadusministeeriumis noorte ja välissuhete asekantslerina.
Ta oli mitme spordiorganisatsiooni juhtorgani liige (näiteks alates 1994 Eesti Jalgratturite Liidu juhatuse liige (sh asepresident 2006–2012)) ning Tartu 2019. aasta laulupeo peakomisjoni liige.
Isiklikku
Madis Lepajõe vanemad olid põllumajandusteadlased Jaan Lepajõe ja Leida Lepajõe.
Lepajõel oli üks õde ja on üks vend: tõlkija Marju Lepajõe ja Tiit Lepajõe.
Madis Lepajõe abikaasa oli Kersti Lepajõe.
Idasuunalise strateegilise kommunikatsiooni rakkerühm
pisi|250px|Idapartnerluse riigid Idasuunalise strateegilise kommunikatsiooni rakkerühm (inglise keeles East StratCom Task Force) on Euroopa välisteenistuse haldusala osa, mis on keskendunud ennetavale Euroopa Liidu poliitikatest ja tegevustest teavitamisele idanaabruse riikides (Armeenia, Aserbaidžaan, Valgevene, Gruusia, Moldova ja Ukraina) ning kaugemal (ka Venemaal). Meeskond loodi 2015. aasta 19.-20. märtsini toimunud Euroopa Ülemkogu kohtumise tulemusena ja sellega rõhutati vajadust esitada väljakutse Venemaa jätkuvatele desinformatsioonikampaaniatele.
Ülesanne ja eesmärgid
Idasuunalise strateegilise kommunikatsiooni rakkerühma eesmärk on luua prioriteetsete küsimuste kohta sihtotstarbelist teabematerjali valdkondades, kus Euroopa Liidu strateegiline kommunikatsioon vajab parandamist, või kus Euroopa Liidu vastu on suunatud desinformatsioonikampaaniaid. Koostatud dokumendid antakse EL-i poliitilise juhtkonna, pressiteenistuse, EL-i delegatsioonide ja EL-i liikmesriikide käsutusse, ning need on mõeldud laia avalikkuse jaoks.
Rakkerühma meeskonna ülesanne on töötada välja olulisematele sihtrühmadele suunatud teavituskampaaniaid, mis keskenduvad nende sihtrühmade jaoks asjakohastele teemadele (sealhulgas kohalikele teemadele). Rakkerühma tegevuse aluseks on sel alal juba läbi viidud töö ja see on seotud Euroopa Liidu laiemate teabevahetusega seotud püüdlustega, sealhulgas EL-i institutsioonide ja liikmesriikide tegevustega.
Rakkerühma olulisimad väljundid
Rühma positiivse kommunikatsiooni väljundid on peamiselt keskendunud idanaabruse riikidele ja need luuakse vastavates riikides räägitavates keeltes. Neid levitatakse piirkonnas tegutsevate EL-i delegatsioonide sotsiaalmeediakanalite kaudu, kantakse üle televisiooni ja teiste meediakanalite kaudu ning levitatakse avalikel üritustel. Lisaks juhtis rakkerühm koostöös Euroopa Komisjoniga Euroopa Liidu kuue kuu pikkust idapartnerluse teemalist kommunikatsioonikampaaniat, mis kulmineerus 2017. aasta novembris Brüsselis aset leidnud idapartnerluse tippkohtumisega.
Rühma peamine vahend desinformatsiooniteadlikkuse tõstmisel on iganädalane väljaanne Disinformation Review, mis ilmub nii inglise kui ka vene keeles. Allikas pakub väärtuslikke andmeid selle küsimusega tegelevatele analüütikutele, ajakirjanikele ja ametnikele. Disinformation Review sisaldab ka viimaseid Kremli-meelset desinformatsiooni käsitlevaid uudiseid ja analüüse. 2015. aasta novembris ilmumist alustanud väljaannet Disinformation Review on kirjeldatud kui "parimat iganädalast desinformatsiooniteemalist bülletääni läänes".
Kõik rakkerühma desinformatsioonialased tööd on leitavad ametlikult kodulehelt, kus need on avaldatud inglise, vene ja saksa keeles. Sama meeskond haldab ka Euroopa välisteenistuse venekeelset veebilehte ja neid on võimalik jälgida nii Twitteris kui ka Facebookis. Venekeelsete kanalite kaudu edastatakse peamiselt teavet EL-i välispoliitika kohta – levitades selleks andmeid EL-i tegevuste kohta ja just idanaabruse kontekstis asjakohaseid EL-i avaldusi ning pressiteateid.
Vastuvõtt ja toetajad
Euroopa Liidu liikmesriikide valitsused on rakkerühma alates selle loomisest tugevalt toetanud ja suurem osa rühma personalist pärineb liikmesriikidest. Muuhulgas on idasuunalise strateegilise kommunikatsiooni rakkerühma tegevust kiitnud Euroopa Parlamendi asepresident Pavel Telička, endine Taani välisminister Uffe Ellemann-Jensen, endine Tšehhi peaminister Bohuslav Sobotka ja ajakirjanik Edward Lucas.
Jäähoki 1924. aasta taliolümpiamängudel
340px|pisi|Jäähokiväljak Chamonix’s Meeste jäähokiturniir 1924. aasta taliolümpiamängudel Prantsusmaal Chamonix’s oli 2. olümpiaturniir, mis ühtlasi oli ka 2. maailmameistrivõistlus. Võistlused peeti esmaspäevast, 28. jaanuarist kuni pühapäevani, 3. veebruaril. Kanada, keda esindas Toronto Granites, kaitses oma meistritiitlit 1920. aasta suveolümpiamängudelt. Ameerika Ühendriigid ja Suurbritannia said vastavalt hõbeda ja pronksi. Veel kuulusid osalejate hulka Tšehhoslovakkia, Prantsusmaa, Rootsi, Belgia ja Šveits.
1920. aasta olümpiamängudel kasutatud Bergvalli süsteem jäeti kõrvale kahetasandilise ringturniiri kasuks. Kvalifitseerunud meeskonnad paigutati avavooruks alagruppidesse, kusjuures iga alagrupi kaks paremat võistkonda pääsesid finaalvooru. Medalid jagati finaalturniiri põhjal. Seda vormingut kasutati kuni 1992. aasta taliolümpiamängudeni, mil viimane voor asendati väljalangemise turniiriga.
Ibrahim Böhme
pisi|Ibrahim Böhme Saksa DV Sotsiaaldemokraatliku Partei kongressil [[Leipzigis 1990. aasta veebruaris]] pisi|[[Oskar Lafontaine (vasakul) ja Ibrahim Böhme (keskel) 1990. aasta veebruaris]] Ibrahim Böhme (tegelik nimi Manfred Otto Böhme; 18. november 1944 Bad Dürrenberg – 22. november 1999 Neustrelitz) oli Saksa DV poliitik.
Jäähoki 1924. aasta taliolümpiamängudel
Osalevad riigid
Kokku võistles Chamonix' mängudel 82 (*) jäähokimängijat kaheksast riigist:
Ibrahim Böhme
Ibrahim Böhme esitas oma päritolu ja elukäigu kohta vasturääkivaid ja osaliselt ka valeandmeid. Böhme väitis, et ta vanemad olid juudi rahvusest, kuid tegemist oli väljamõeldisega. 1961. aastal lõpetas ta polütehnilise keskkooli ja õppis seejärel kuni 1963. aastani müürsepaks. Seejärel töötas Ibrahim Böhme erinevatel ametikohtadel: oli raamatukoguhoidja, klubijuhataja, postitöötaja, kultuuritöötaja, tõlk ja kokk. 1967. aastal astus ta Saksamaa Sotsialistlikku Ühtsusparteisse, mille liikmeskonnast arvati välja 1976. aastal. Alates 1969. aastast oli Ibrahim Böhme Stasi mitteametlik kaastöötaja.
Jäähoki 1924. aasta taliolümpiamängudel
A-alagrupp
Kaks paremat meeskonda pääsesid edasi medalivooru.
Ibrahim Böhme
26. märtsil 1990 esitati ajakirjas Der Spiegel andmed selle kohta, et Ibrahim Böhme oli olnud Stasi mitteametlik kaastöötaja. 2. aprillil 1990 astus Ibrahim Böhme parteijuhi ametikohalt tagasi.
1992. aasta juunis heideti Ibrahim Böhme Saksamaa Sotsiaaldemokraatlikust Parteist välja.
Jäähoki 1924. aasta taliolümpiamängudel
B-alagrupp
230px|thumb|USA-Prantsusmaa mäng. Kaks paremat meeskonda pääsesid edasi medalivooru.
Finaalvoor
thumb|Kanada olümpiavõitja meeskond.
Märkus: mängud Kanada ja Rootsi ning USA ja Suurbritannia kanti eelmisest voorust edasi.
Kanada ja USA otsustavat kohtumist juhtis Rahvusvahelise Jäähokiliidu president Paul Loicq.
Jesper Boqvist
Jesper Boqvist (sündinud 30. oktoobril 1998 Falunis) on Rootsi jäähokimängija, kes mängib keskründajana NHL-i klubis New Jersey Devils.
Ta alustas klubikarjääri Rootsi klubis Brynäs IF, debüteerides Rootsi kõrgliigas hooajal 2015–16. Hooaeg 2018–19 oli Boqvisti ülekaalukalt kõige edukam Rootsi kõrgliigas (13 väravat, 22 väravasöötu).
2017. aastal valis Devils ta NHL-i draft'is 36. valikuna. 2019. aasta juunis sõlmis ta Devilsiga kolmeaastase lepingu. NHL-is debüteeris ta hooajal 2019–20 ja lõi liigas esimese värava 26. novembril 2019 mängus Minnesota Wildi vastu. Hooaja 2020–21	esimeses pooles mängis ta Rootsi esiliiga klubis Timrå IK, naastes seejärel Põhja-Ameerikasse.
Boqvist võitis hõbemedali 2016. aastal Rootsi kuni 18-aastaste koondisega omavanuste maailmameistrivõistlustel ja 2018. aastal Rootsi kuni 20-aastaste koondisega juunioride maailmameistrivõistlustel.
Tema noorem vend Adam Boqvist mängib samuti NHL-is.
Brehme
Brehme on vald Saksamaal Tüüringi liidumaal Eichsfeldi kreisis.
Ecklingerode
Ecklingerode on vald Saksamaal Tüüringi liidumaal Eichsfeldi kreisis.
Schreiterfeld
Schreiterfeld (varem Schreiter) oli Vestfaalist Wickedest pärit aadlisuguvõsa.
Ajalugu
Suguvõsaliin algab Vestfaalist Wickedest pärit Michael Schreiteriga, kelle poeg Johann Christopher Schreiter (1632−1696) rändas Saksamaalt Rootsi, astus sõjaväeteenistusse ja läks erru ülemvahtmeistrina. 1676. aasta 18. aprillil sai ta Rootsi kuningalt aadlitiitli ja perekonnanime von Schreiterfelt; Rootsi rüütelkonda teda küll ei introdutseeritud. Tema järeltulijad võeti 1747. aasta 29. juunil (vkj) Liivimaa rüütelkonna matriklisse. Suguvõsa kustus ilmselt XIX sajandil.
Veľký Šariš
Veľký Šariš (ungari keeles Nagysáros, saksa keeles Groß-Scharosch) on linn Slovakkias Prešovi maakonnas Prešovi ringkonnas.
Ajalugu
Asulat on esmamainitud 1217. aastal.
13. sajandil rajatud Šariši loss hävis tulekahjus 1678. aastal ja on sestpeale varemetes.
Rahvastik
Slovakkia 2021. aasta rahvaloenduse andmetel oli Veľký Šariši elanikest slovakke 95,52%, mustlasi 1,07%, ukrainlasi 0,6%, tšehhe 0,37%, russiine 0,34%.
Laur
Laur on eesti perekonnanimi.
2012. aasta 12. jaanuaril oli rahvastikuregistrisse kantud 1382 perekonnanime Laur kandvat inimest.
2008. aastal koostatud levinumate perekonnanimede tabelis oli Laur 50. kohal.
2018. aasta 1. jaanuari seisuga oli Eestis perekonnanimi Laur 1382 inimesel: 642 mehel ja 740 naisel. Perekonnanimede levikult oli Laur meeste puhul 35. kohal ja naiste puhul 32. kohal.
2019. aasta 1. jaanuari seisuga oli Eestis perekonnanimi Laur 1388 inimesel: 643 mehel ja 745 naisel. Perekonnanimede levikult on Laur meeste seas 36. kohal ja naiste seas 32. kohal. Nimi on levinuim Hiiu maakonnas, kus neid on maakonna 10 000 elaniku kohta 40,79.
Superstringiteooria
Superstringiteooria (inglise keeles superstring theory) on stringiteooria supersümmeetriline üldistus teoreetilises füüsikas. Superstringiteooria on katse seletada kõiki looduses eksisteerivaid osakesi ja fundamentaaljõude ühes teoorias, modelleerides neid pisitillukeste supersümmeetriliste stringide vibratsioonina.
Supersümmeetria sissetoomise stringiteooriatesse tingisid olenevalt nende viiside tehnilistest iseärasustest viie erineva superstringiteooria (tüüp I, tüübid IIA ja IIB ning kaks heterootilist stringiteooriat) tekkimise. Selle tagajärjel tekkinud huvi kasvu stringiteooria vastu nimetatakse esimeseks superstringirevolutsiooniks. Kõik need mudelid realiseeritakse 10-mõõtmelises aegruumis, kuid nad erinevad stringispektrite ja sümmeetria kalibratsioonirühmade poolest.
TM
TM on lühend, mis võib tähendada järgmist:
Superstringiteooria
1970. aastatel loodud ja 1980. aastatel arendatud 11-mõõtmelise supergravitatsiooni konstruktsioon ning faasimuutujate ebatavalised topoloogilised duaalsused stringiteoorias viisid 1990. aastate keskel teise superstringirevolutsioonini. Alates teisest superstringirevolutsioonist peetakse kõiki viit erinevat superstringiteooriat ühe fundamentaalse teooria (M-teooria) erinevateks piirjuhtudeks.
Sankt Lambrecht
Sankt Lambrecht on turulinn (Marktgemeinde) Austrias Steiermargi liidumaal Murau ringkonnas. See on tuntud Püha Lambrechti kloostri poolest, mis on üks tähtsamaid benediktiini kloostreid Austrias. Kloostrikompleks ja selle aiad on Zirbitzkogel-Grebenzeni looduspargi osa.
thumb|
Steiermargi haldusreformi käigus ühendati Sankt Lambrechtiga endine vald Sankt Blasen, mis jõustus 1. jaanuaril 2015.
Ülem-Steiermargi vald asub Thaja orus (Thajagraben) Gurktali Alpide põhjaosas, ringkonnakeskusest Muraust idas ja Steiermargi-Kärnteni piiri lähedal. Kõrgusega 1028 m merepinnast on Sankt Lambrecht kõrgeimal asuv turulinn Steiermargis. Siin tegutsetakse puidutöötlemises (aknad, mööbel, toolid), dünamiidivabrikus (lõhkeained, militaartooted) ja turismis.
Ajalugu
thumb|left|Püha Lambrechti klooster
Benediktiini klooster rajati 1076. aastal Steiermargi markkrahvide poolt. Esimene romaani stiilis basiilika pühitseti sisse 1160. aastal, pärast põlengut ehitati seda kuni 1421. aastani uuesti üles säilinud gooti kodakiriku stiilis.
Pärast Austria anšlussi Natsi-Saksamaasse 1938. aastal hõivasid natsivõimud Püha Lambrechti kloostri. Teise maailmasõja ajal asus ruumides kurikuulsa Mauthauseni koonduslaagri kaks all-laagrit, üks meessoost kinnipeetavatele ja teine naistele.
Michael Green (täpsustus)
Michael Green on mitme tuntud inimese nimi:
Kuldne Alpikirka
Kuldne Alpikirka (prantsuse keeles: Piolets d'or, inglise keeles: The Golden Ice Axe) on rahvusvaheline iga-aastane auhind alpinismi alal.
Auhinda antakse välja alates 1992. aastast Prantsuse alpinismiajakirjade (juhtivalt Montagnes magazine) ja alpinistide ühenduse Groupe de haute montagne (GHM) toetusel. Laureaadid määrab žürii, kuhu kuuluvad Guy Chaumereuil, Jean-Claude Marmier, Montagnes magazine'i peatoimetaja, GHM president, kolm varasemat laureaati ja GHM poolt kutsutud žürii liikmed, kelle seast valitakse žürii esimees.
Laureaadid
Kuni 2007. aastani anti välja üks auhind parimale eelmise aasta tõusule. 2008. aastal auhinda välja ei antud. 2009. aastast antakse välja kaks või kolm auhinda parimatele eelmise aasta tõusudele ja üks elutööauhind (Lifetime Achievement Award).
Elutööauhind
Põhiallikas:
Kollane tänav
pisi|Kollane tänav
Kollane tänav on tänav Tallinnas Kesklinna linnaosas Raua asumis. Kollane tänav algab Rudolf Tobiase tänavalt ja lõpeb Jaan Poska tänaval. Kollane tänav on lääneloode-idakagusuunaline ja ligikaudu 165 meetri pikkune.
Tänava nimed ja ajalugu
Tänav kandis algul Vanausuliste Kalmistule viiva tee nime. Selle kalmistu jaoks eraldas linn suurema maa-ala, mis aga hiljem kohtu teel tagasi võeti, sest see jäi elamurajoonide keskele ja oli suures osas kalmistuna kasutamata. Kalmistuna kasutatud osa koos ümbritseva maa-alaga (Laulupeo tänav 26) jäeti Vene Kaupmeeste Seltsi kätte. Praeguse nime sai Kollane tänav (saksa keeles Gelbe Strasse, vene keeles Желтая улица) 1882. aastal. Tänava nimi tulenes selle ääres asunud kollaseks värvitud puitkasarmust (Gelbe Kaserne), mis hävis tules 1870. aastal.
Wojciech Kurtyka
Wojciech Kurtyka (sündinud 20. septembril 1947 Skrzynkas Kłodzko lähistel) on poola alpinist, kes on tõusnud kuue kaheksatuhandelise mäe tippu.
Ta lõpetas 1970. aastal Wrocławi Polütehnilise Instituudi elektroonikateaduskonna. Oma erialal töötas ta 1989. aastani, seejärel tegutses eraettevõtjana.
Alpinism
Alpinismiga hakkas ta tegelema 1968. aastal. 1970. aastal tõusis ta Mały Młynarzile Kõrg-Tatrates tehniliselt väga raskel marsruudil mäe kirdeseina kaudu. See marsruut nimetati hiljem Kurtyka marsruudiks. 1973. aasta suvel ronis ta koos Jerzy Kukuczką ja Mark Łukaszewskiga Alpide kuue suure põhjaseina hulka kuuluvate Aiguille du Dru (3754 m) ja Grandes Jorassesi (4208 m) põhjaseintel uutel marsruutidel.
Rahvakunstiselts Leigarid
pisi|Leigarid Vabaõhumuuseumis 1972. aastal pisi|Leigarid Vabaõhumuuseumis 1972. aastal Rahvakunstiansambel Leigarid (varasem nimi: Leigarid) on aastal 1969 asutatud rahvakunstikollektiiv; aastast 1992 tegutseb MTÜ-na.
Wojciech Kurtyka
Tõusud kaheksatuhandelistele
Ta võttis osa ekspeditsioonidest 1974. aastal Lhotsele (8516 m) ja 1976. aastal K2-le (8611 m). Lhotsel jõudis ta kõrgusele 8250 m ja K2-l kõrgusele 7900 m. Sai neilt pettumuse osaliseks ja edaspidi loobus ta osalemast klassikalistes Himaalaja ekspeditsioonides, eelistades neile väikesearvulisi gruppe ja kiireid alpistiilis tõuse.
Rahvakunstiselts Leigarid
Kollektiivi loomist ajendas soov Eesti Riikliku Vabaõhumuuseumi külastajatele tutvustada eesti rahvatantsu ja -muusikat. Kollektiivi asutaja ja ühtlasi ka esimene juht oli Kristjan Torop.
Nõukogude ajal tegutses ansambel Tallinna Puhkeparkide Direktsiooni kollektiivina.
Seltsi kuulub umbes 200 inimest.
Mikojan-Gurevitš MiG-3
Mikojan-Gurevitš MiG-3 (vene keeles Микоян-Гуревич МиГ-3) on Nõukogude Liidus ehitatud ja Teise maailmasõja ajal kasutusel olnud hävituslennuk, mis vahetas välja seeriana ehitatud Mikojan-Gurevitš MiG-1 hävituslennuki.
Konstrueerimine ja sarjana ehitamine
1940. aasta augustis toimunud hävituslennuki I-200 riiklikel katsetustel tuvastati sel mitmeid puudusi, mis tuli kõrvaldada seeriatootmise käigus. Artjom Mikojan ja Mihhail Gurevitš otsustasid üksikute muudatuste järkjärgulise tegemise asemel ehitada veel üks prototüüp, millel kõik muudatused korraga prooviks rakendada; enne selle lennuki ehitamist aga kontrollida lennuki aerodünaamikat äsja valminud Aero- ja Hüdrodünaamika Keskinstituudi (vene keeles ЦАГИ - CAGI) uues suures aerodünaamilises tunnelis. Katsetuste tulemusel tehti lisaks nõutud muudatustele ka mitmeid muid parendusi.
I-200 neljas prototüüp sooritas esmalennu 29. oktoobril 1940 ning läbis samuti edukalt katsetused. Samasugused muudatused tehti seeriatootmises 101. lennukist alates 9. detsembril 1940 nimetati koostetsehhis olnud I-200 lennukid MiG-3. Esimene MiG-3 valmis 20. detsembril 1940. Sama aasta sees jõuti lõpetada veel 20 sama marki lennuki ehitamine.
26. jaanuarist kuni 27. veebruarini 1941 toimusid kahe seerialennuki riiklikud katsetused. Lennuki mass oli saanud juurde veidi üle 250 kg, mis vähendas lennuki tõusukiirust ja lennulage. Kuid paranenud aerodünaamika tõttu kasvas maksimaalne kiirus nii maapinna lähedal kui suuremal kõrgusel. Probleemiks osutus, et katsetuste tulemusel oli jäänud täitmata lennuväe üks põhinõudmisi – suurendada lennukaugust üle 1000 km. A. Mikojan ja M. Gurevitš vaidlustasid selle katsetulemuse, nende arvestuse kohaselt oleks pidanud etteantud tingimustel lennuki kütusekulu arvestades lennukaugus olema vähemalt 1010 km. Nad väitsid, et kas mootorid olid valesti reguleeritud või kasutati vale mootori töörežiimi. Oma väidete õigsuse tõestamiseks korraldasid nad kahel seerialennukil korduskatse lennukauguse mõõtmiseks. Üks neist saavutas lennukauguseks 1100 km, teine 997 km. Kuna lennuk aga kõigi muude näitajate poolest vastas projekteerimisel esitatud tingimustele, siis selle seeriatootmine jätkus.
Juba 1940. aasta detsembris (enne MiG-3 riiklike katsetustusi) oli lennukiehituse rahvakomissariaat kehtestanud 1941. aasta tootmisplaanid. Nende kohaselt oleks tehas nr. 1 pidanud kokku panema 3500 seda tüüpi lennukit. MiG-3 seeriatootmist oleks pidanud alustama ka lennukitehased nr. 43 Kiievis ja nr. 21 Gorkis (nüüd Nižni Novgorod), kuid hiljem nendes tehastes tootmisest loobuti. Tehas nr. 1 oleks oma kohustusega ilmselt hakkama saanud, kui poleks alanud sõda. Jaanuaris pandi kokku küll ainult 140 lennukit, mis oli alla poole vajalikust kuutoodangust, kuid lennukite väljalase kasvas kuust kuusse ning juulis valmis 496, augustis 562 ja septembris 450 MiG-3 lennukit. Kuid siis tuli tehas evakueerida Kuibõševi ning tootmine peatus mitmeks kuuks.
Paralleelselt MiG-3 lennukitega tehti tehases nr. 1 ka Iljušin Il-2 ründelennukeid. Kui tehas nr. 1 hakkas uues asukohas tootmisrütmi taastama, saabus Stalini telegramm, milles ta "palus" suurendada Il-2 lennukite tootmist, kuna need olevat rindele vajalikumad. Kuna Iljušin Il-2-le paigaldati Mikulin AM-38 mootor oli ka MiG-3-el Mikulin AM-35A jätkuarendus ning MiG- 3 pandi kokku samades tehases, siis lõpetati Stalini soovi täitmiseks nii AM-35A mootori tootmine kui ka MiG-3 ehitamine. 1942. aasta alguses koostati Moskvast kaasa toodud detailidest vaid 30 lennukit. Kokku valmis 3178 MiG-3 hävituslennukit.
Teenistus
MiG-3 tarned väeosadesse algasid 1941. aasta kevadel. Lennukit oli palju keerukam piloteerida, kui enne seda polkude relvastuses olnud I-15, I-153 ja I-16 hävituslennukeid. Seetõttu võttis lendurite ümberõpe aega. 1. juuni 1941 seisuga oli väeosades 1029 MiG-3 lennukit, aga ainult 494 lendurit oli õppinud sellel lendama. MiG-3 oli tänu AM-35A mootorile heade kõrguslennuomadustega. 4. hävituslennuväe polk tulistas väidetavalt veel enne sõja puhkemist 1941. aasta juunis neil lennukeil alla kolm suures kõrguses lennanud Saksa luurelennukit. Kuid raskemate mootorite tõttu jäi MiG-3 kõrgusel alla 5000 meetri manööverdusvõimelt märgatavalt alla nii Saksa hävituslennukile Messerschmitt Bf 109 kui ka kodumaisele konkurendile Jakovlev Jak-1. Kuna Idarindel toimusid õhulahingud enamasti just kõrgustel alla 5000 meetri, siis hakati MiG-3 lennukeid rohkem kasutama Moskva õhukaitseüksustes.
22. juunil 1941 oli enamik MiG-3 hävituslennukeid koondatud Nõukogude Liidu lääneossa, piiriäärsetesse sõjaväeringkondadesse. Leningradi sõjaväeringkonnas oli 164 MiG-3 lennukit, Balti Erisõjaväeringkonnas 135, Lääne Erisõjaväeringkonnas 233 ning Kiievi Sõjaväeringkonnas 195 ja Odessa sõjaväeringkonnas 195. Veel 64 MiG-3 hävituslennukit oli Nõukogude Liidu merelennuväe üksustes. Suur osa neist lennukeist hävitati sõja esimestel päevadel.
10. juuli 1941 seisuga oli lennuväes alles 293 MiG-3 hävituslennukit. Sel ajal oli juba NSV Liidu õhukaitse koosseisu üle antud 299 (neist enamik Moskva kaitseks loodud 6. õhukaitse korpuse koosseisus) ja merelennuväes veel 60 lennukit. 1941./1942. aasta talvel viidi kõik MiG-3 hävituslennukid õhukaitse- ja merelennuväe koosseisu, lennuväe koosseisu ei jäänud ühtegi lennukit. 1942. aasta mais oli merelennuväes 37 MiG-3 lennukit ja õhukaitses 323. 1944. aasta juuniks oli ka merelennuvägi loobunud MiG-3 kasutamisest ning kõik säilinud lennukid jäid õhukaitsesse. 1. jaanuari 1945 seisuga MiG-3 enam lahingüksustes ei olnud. Ilmselt oli veel üksikuid lennukeid lennukoolides ja reservüksustes.
Konstruktsioon
Plaaner – trapetsikujuline alltiib automaatse eeltiivaga, segakonstruktsioon, puitkonstruktsiooniga tiib duralumiiniumist talaga ja sellest tahapoole lõuendkattega. Kere terastorudest sõrestik, eest kaetud duralumiiniumpaneelidega, tagant aerovineerist paneelidega. Normaaljuhtpindadega. Telik kolmerattaline, sabarattaga. Rattad sissetõmmatavad keskele piki tiiba, ka sabaratas oli sissetõmmatav.
Lisavarustus – pimelennunäidikud (võimaldasid ka pilves lennata), kõrgusmõõtur KPA-3, raadiovastuvõtja RSI-3. Piloodi seljatoe taga kabiinis 9 mm soomusplaat.
Relvastus – üks 12,7 mm kuulipilduja BS 300 padruniga, kaks 7,62 mm kuulipildujat ŠKAS á 750 padrunit. Tiiva alla sai riputada kokku 220 kg pomme või 6 RS-82 reaktiivmürsku. Hilisematel lennukitel oli tiiva all veel kaks 12,7 mm BK kuulipildujat. Üksikutel lennukitel katsetati ka teistsuguseid pardarelvade kombinatsioone.
Eesti internet
Internet on Eestis laialt levinud ja suhteliselt hästi kättesaadav. 26. märtsil 1992 ühendati Tallinn ja Stockholm tehiskaaslase abil üleilmsesse arvutite võrku. Varem oli olemas postiühendus UUCPga läbi Moskva ja Akademneti.
2010. aasta alguse hinnangu järgi kasutas Eesti 1,34 miljonist elanikust internetti 75%.
Ayaka Yamashita
Ayaka Yamashita (jaapani keeles 山下 杏也加 Yamashita Ayaka; sündinud 29. septembril 1995) on Jaapani jalgpallur, väravavaht.
Koondisekarjäär
Jaapani naiste jalgpallikoondises on ta alates 2015. aastast mänginud 25 mängu.
Anders Ljunggren
Karl Anders Hjalmar Ljunggren (sündinud 24. aprillil 1951 Höredas) on Rootsi diplomaat ja ajakirjanik, alates 17. septembrist 2013 kuni septembrini 2018 oli ta Rootsi suursaadik Eestis.
Aastatel 2009–2013 oli ta Rootsi suursaadik Reykjavíkis.
Carole King
pisi|Carole King (2012) Carole Joan King (sündinud 9. veebruaril 1942 New Yorgis Manhattanil) on USA laulja ja paljude tuntud laulude autor.
1990. aastal lisati ta koos abikaasa Gerry Goffiniga Rock'n'rolli Kuulsuste Halli. Aastal 2013 pälvis ta Grammy elutööauhinna.
Enne lauljakarjääri algust kirjutas Carole King kahasse Goffiniga palju edetabeleid vallutanud laule. Näiteks tüdrukutebänd The Shirelles laulis tuntuks laulu "Will You Love Me Tomorrow", Bobby Vee laulu "Take Good Care of My Baby", Little Eva loo "The Loco-Motion". Ühtekokku kirjutasid nad ligi 100 edetabelihitti.
Paul di Resta
pisi|Paul di Resta (2008) Paul di Resta (sündinud 16. aprillil 1986 Šotimaal West Lothiani maakonnas) on Suurbritannia vormelisõitja.
Alates 2011. aastast sõidab ta Vormel 1 sarjas Force India meeskonnas.
Pauli kasuisa oli elukutseline jalgpallur Dougie McCracken, kes kogu oma karjääri mängis Šotimaal. Kasuisa leiti 5. mail 2011 oma kodust surnuna.
Enne Vormel 1
Paul alustas sportimist kardiga sõites. Ta sõitis mitmes sarjas 1994–2002 ja tuli 2001 Suurbritannia JICA meistriks.
2002–2004: Suurbritannia Vormel Renault
Vormelispordile läks Paul üle 2002. aasta lõpus, kui võistles Suurbritannia Vormel Renault' talvesarjas.
2003 sõitis ta Vormel Renault' sarjas 17 etappi, saavutas 2 kvalifikatsiooni- ja 1 etapivõitu ning 1 kiireima ringi. Ta oli 233 punktiga kokkuvõttes 7., võitis Lewis Hamilton.
2004 sõitis di Resta samas sarjas 20 etappi, saavutas 4 kvalifikatsiooni- ja 4 etapivõitu ning 2 kiireimat ringi. Ta oli 415 punktiga 3. Lisaks osales ta Briti meeskonnaga Manor Motosport Vormel Renault' 2000 Euroopa meistrivõistlustel külalisena mõlemal Suurbritannia etapil, saades 6. ja 3. koha. Külalissõitjatele selles sarjas punkte ei anta, aga muidu oleks nende eest saadud 30 punkti andnud sarjas 15. koha 7 etappi kaasa sõitnud Jérôme d'Ambrosio ees ja 9 etappi sõitnud Romain Grosjeani järel. Sarja ja peaaegu pooled etapid võitis Scott Speed, Pastor Maldonado oli 8.
2005–2006: Vormel 3
2005 sõitis di Resta Vormel 3 Euroopa meistrivõistlustel 19 etappi, 1 kord ei startinud. Ta tegi hulgaliselt algaja vigu, näiteks diskvalifitseeriti ta 3 etapil (kedagi teist rohkem kui korra ei diskvalifitseeritud). Ta võitis 3 kvalifikatsiooni ja sõitis 2 etapil kiireima ringi, kuid nendelt etappidelt ei saanud ta ühtegi punkti, kuigi sõitis kõik lõpuni. Kõrgeimaks kohaks jäi 3. ja kogutud 32 punkti andsid 10. koha. 15 etappi võitis Lewis Hamilton, järgnesid Adrian Sutil ja Lucas di Grassi. Sebastian Vettel oli 5. Manor Motosport (di Resta ja di Grassi) jäi 95 punktiga napilt 4. kohale.
12. juunil 2005 peeti Hollandis Zandvoortis Vormel 3 meistrite sõit, mille Hamilton samuti võitis. Di Resta tuli 4. kohale.
2006. aasta hooaeg kulges di Restale igati edukalt. Ta sõitis kaasa kõik 20 etappi, teda ei diskvalifitseeritud kordagi ja ta katkestas ainult korra. Ta võitis 5 kvalifikatsiooni ja 5 etappi, sõitis 1 kiireima ringi ja tuli 86 punktiga Euroopa meistriks. Tema meeskonnakaaslane Sebastian Vettel tuli 75 punktiga teiseks ja ka nende meeskond ASM Formule 3 saavutas kindla võidu. Kazuki Nakajima oli 7., Kamui Kobayashi 8., Sébastien Buemi 12. ja Romain Grosjean 13.
6. augustil 2006 peeti Zandvoortis Vormel 3 meistrite sõit. Di Resta tuli kvalifikatsioonis teiseks ja võitis sõidu poole sekundiga kvalifikatsiooni võitja Giedo van der Garde ees. Buemi oli kolmas, Grosjean viies ja Vettel kuues.
pisi|Paul di Resta katkestas 2007. aastal ainsa etapi oma kodumaal [[Brands Hatchis]]
2007–2010: DTM
2007 osales Paul di Resta Saksamaa ringrajasõidu meistrite sarjas DTM (Deutsche Tourenwagen Masters). Sõideti 10 etappi ning di Resta saavutas neil 2 teist ja 2 kolmandat kohta. 32 punkti andsid sarjas 4. koha. (Võitis Mattias Ekström, Mika Häkkinen oli 8.) Meeskondlikult sai di Resta 3. koha.
2008. aasta hooaeg oli di Restale veel edukam. Punktidelt jäi ta välja üksnes avaetapil, kus siiski kiireima ringi sõitis. 11 etapil sai ta 2 võitu ja 5 teist kohta, võitis 1 kvalifikatsiooni ja sõitis 3 kiireimat ringi. 71 punkti andsid talle teise koha Timo Scheideri järel, kes 5 kvalifikatsiooni- ja 3 etapivõiduga kogus 75 punkti. Mattias Ekström oli kolmas, Ralf Schumacher 14. Scheider ja Ekström võitsid meeskondlikult di Resta ja 52 punktiga neljandaks jäänud Jamie Greeni ees.
pisi|Paul di Resta (2009) 2009. aastal sõideti 10 etappi. Di Resta võitis 1 kvalifikatsiooni ja 1 etapi ning sõitis 3 kiireimat ringi. Punktidelt jäi ta välja üksnes korra, kui katkestas, aga esikolmikukohti tuli kõigest 3. Scheider kaitses 64 punktiga esikohta, järgnesid Gary Paffett 59 ja di Resta 45 punktiga. Ekström oli 41 punktiga 5., Schumacher 9 punktiga 11. Scheider ja Ekström võitsid Paffetti ja di Resta ees meeskondlikult.
2010–: Force India
2010. aastal sõitis Paul di Resta Vormel 1-s Force India testisõitjana. Meeskonna põhisõitjad olid Adrian Sutil ja Vitantonio Liuzzi, kes Force India eelmise hooaja olid lõpetanud. Nende parimaks kohaks etapil jäi vastavalt 5. ja 7. ning hooaja kokkuvõttes oli nende päralt 47 punktiga 11. ja 21 punktiga 15. koht. Meeskondlikult oli Force India 68 punktiga 7.
pisi|Paul di Resta jäi 2011. aastal Kanadas 18. kohale Kuna Liuzzi oli olnud mõnevõrra nõrgem, siis vahetas Force India ta 2011. aastaks välja. Di Resta sai tema koha endale. Testisõitjaks sai Nico Hülkenberg. Liuzzi läks Hispania Racingusse, mis oli aga palju nõrgem meeskond ja ta ei saanud seal ainsatki punkti. Sutil ja di Resta sõitsid umbes võrdselt. Kummagi parimaks kohaks etapil jäi 6. Hooaja kokkuvõttes oli Sutil 42 punktiga 9., di Resta 27 punktiga 13. Di Resta saavutas juba kahel esimesel etapil 10. koha eest punkti. Hooaja kokkuvõttes oli Force India 69 punktiga 6.
Hooaja lõpul lahkus Sutil meeskonnast, sai kriminaalsüüdistuse Renault F1 meeskonna liikme ründamise eest ja mõisteti tingimisi 18 kuuks vanglasse. Hülkenberg sai tema koha endale. Di Resta tõusis meeskonna liidriks: pärast 7 etappi oli tema parim koht etapil 6., Hülkenbergil 8. Individuaalselt olid nad vastavalt 12. ja 15. kohal, aga Force India oli meeskondlikult 8.
Ferguson (Missouri)
Ferguson on linn Ameerika Ühendriikides Missouri osariigis Saint Louise maakonnas.
Henri Giffard
pisi|Henri Giffard (1863)
Ferguson (Missouri)
Ajalugu
Ferguson sai linna õigused 1894. aastal.
Henri Giffard
Baptiste Jules Henri Jacques Giffard (8. veebruar 1825 Pariis – 14. aprill 1882 Pariis) oli prantsuse insener. Ta leiutas juhitava õhulaeva (Giffardi dirižaabel) (1852) ja injektori aurukatlale (1858).
Ferguson (Missouri)
Ajalugu
Emerson Electric kolis oma peakorteri Fergusoni 20. sajandil.
Henri Giffard
Surm
15. aprillil 1882 sooritas Henri Giffard enesetapu süveneva pimedaksjäämise tõttu, mürgitades end kloroformiga.
Ferguson (Missouri)
2014. aasta tulistamine ja rahutused
2014. aasta 9. augustil sai 18-aastane Michael Brown surmavalt haavata politseinik Darren Wilsoni poolt tulistatud kuulist.
24. novembril langetas vandemeeste kogu otsuse, et ei esita Wilsonile Browni surnuks tulistamise asjas süüdistust. Otsuse avalikustamisele järgnesid nii rahumeelsed protestid kui rahutused. Novembri lõpus lahkus politseinik Wilson teenistusest.
Rahvastik
2010. aasta 1. jaanuaril elas Fergusonis 21 203 inimest, asustustihedus inimest ruutkilomeetri kohta.
Sieggraben
Sieggraben on vald (Gemeinde) Austrias Burgenlandi liidumaal Mattersburgi ringkonnas.
pisi|tühi|Sieggrabeni peatänav
Haug (perekonnanimi)
Haug on eesti ja norra perekonnanimi.
Vainsalu (perekonnanimi)
Vainsalu on eesti perekonnanimi.
Nimede eestistamisel määrati Vainsalu uueks perekonnanimeks isikutele, kelle perekonnanimi oli Brikmann, Britmann, Burmann, Feldmann, Isberg, Jürgenthal, Kaltmann, Kulkov, Paumann, Reinberg, Vainov, Valp, Vants, Veber ja Veidrik. 2018. aasta 1. jaanuari seisuga on perekonnanimi Vainsalu Eestis 28 mehel ja 23 naisel.
Dücker
Dücker oli Vestfaalist pärit aadlisuguvõsa. Vestfaalist rändasid suguvõsa liikmed Baltikumi, kust hiljem rändasid Rootsi ja Austriasse Tirooli.
Suguvõsale kuulusid eri aegadel Eesti alal Hellenurme, Kuigatsi, Vääna mõis.
Zdravko Krivokapić
Zdravko Krivokapić (kirillitsas Здравко Кривокапић; sündinud 2. septembril 1958) on Montenegro masinaehituse professor ja poliitik.
Zdravko Krivokapić lõpetas 1981. aastal Montenegro Ülikooli masinaehituse teaduskonna. 1983. aastal astus ta aspirantuuri Belgradi Ülikooli masinaehitusteaduskonnas, kandidaaditöö masinaehituse alal kaitses 1989. aastal. Doktorikraadi sai Montenegro Ülikooli masinaehitusteaduskonnas 1993. aastal. 1983. aastal valiti ta Montenegro Ülikooli masinaehitusteaduskonna tootmise tehnoloogia kateedri assistendiks. Dotsendiks valiti ta 1994. aastal ja professoriks 2004. aastal. 2015–2017 oli ta Montenegro Ülikooli doktoriõppe keskuse juhataja.
4. detsembrist 2020 kuni 28. aprillini 2022 oli Zdravko Krivokapić Montenegro peaminister.
Paul Lettens
Paul Lettens (3. oktoober 1927 – 14. september 1981 Tallinn) oli Eesti insener ja filatelist.
Ta lõpetas 1943. aastal Tallinna 2. Gümnaasiumi. Peale kooli lõpetamist astus ta Tallinna Polütehnilisse Instituuti, mille lõpetas 1952. aastal tööstuse ökonoomika erialal.
Ta tegi ka filateeliaalaseid saateid Eesti Raadios.