Andrew_Oldenquist
Lojaalsused
Kui keegi väidab, et ta peab konkreetset last kaitsma selle lapse mingi omaduse pärast, siis ta teeb otsustuse mingi ideaali või väärtuse alusel ning võtab kohustuse kaitsta ka teisi sama omadusega lapsi, kui ta ei leia muid põhjendeid. Kui ta teeb otsustuse, et ta peab konkreetset last kaitsma sellepärast, et see laps on tema laps, siis on hoopis teine lugu, sest ta ei nimeta ühtki korratavat omadust peale selle, et tegu on lapsega. Kui põhjend on see, et see on tema laps, siis see põhjend on mitteuniversaliseeritav: ta saab ilma vastuoluta eitada, et tal on sarnane kohustus kellegi teise täpselt sarnase lapse suhtes; mida ta ei saaks, kui tema otsustus põhineks mingil korrataval omadusel, mis on nii tema lapsel kui ka kellegi teise lapsel. Seda, et H peaks oma last kaitsma, saab universaliseerida vähemalt kolmel moel: 1) H peaks kaitsma iga sarnast last; 2) kõik, kes on H sarnased, peaksid kaitsma H last; ja 3) igaüks peaks kaitsma oma last. H võib mõelda, et kooskõlalisus nõuab väite 3) aktsepteerimist, kuid mitte väite 1) aktsepteerimist. Samamoodi ütleb egoist: "Ma peaksin kõigepealt iseenda eest hoolitsema" ning ta võib tunda, et ta peab olema universaalne egoist ning ütlema: "Igaüks peaks kõigepealt enda eest hoolitsema." Aga ta ei ütleks, et ta peaks kõigepealt hoolitsema kõigi endasarnaste eest. Nii egoismil põhinevad normatiivsed otsustused kui ka lojaalsusel põhinevad normatiivsed otsustused sisaldavad kõrvaldamatuid minakeskseid partikulaare; Oldenquist nimetab selliseid otsustusi minast sõltuvateks. Kui viite minule saab asendada kvalitatiivse tunnusega, siis põhineb otsustus ideaalil, mitte lojaalsusel. Kui ma olen millegi suhtes lojaalne, siis ma olen hakanud pidama seda enda omaks. See annab talle minu jaoks mitteinstrumentaalse väärtuse ning ma kaldun tundma uhkust tema õitsengu üle, häbi tema allakäigu pärast ning viha ja nördimust, kui teda kahjustatakse. Erinevalt omahuvi objektist võib lojaalsuse objekt olla mitmele inimesele ühine, mistõttu räägitakse mitte ainult minu, vaid meie perekonnast, kogukonnast, kodumaast jne. Grupilojaalsust ühise objekti vastu nimetatakse grupiegoismiks või hõimumoraaliks. Kui inimene asendab egoismi grupiegoismiga, omandab ta ühiskondlikud väärtused. See teebki ühiskonna võimalikuks. Erinevalt egoistidest saavad grupiegoistid ehk grupilojalistid jagada mitteinstrumentaalseid väärtusi (näiteks rahvus) ning seetõttu moodustada moraalikogukonna. Grupilojaalsusel on siiski egoistlik aspekt ja ta erineb jagatud ideaalist. Lojaalsus ei ole egoism (mitte ka ratsionaalne egoism, mis taipab, et "hea poiss" olemine tasub ära), sest selle nimel võidakse ohverdada oma õnn ja isegi elu; sellepärast peetaksegi lojaalsusmotiive moraalseteks. Ent lojaalsus ei ole ka ebaisikuline moraal, sest lojaalsuskohustus sõltub asja pidamisest enda omaks. Nii et lojaalsus on kolmas normatiivsuse kategooria omahuvi ja ebaisikulise moraali kõrval. Kas lojaalsus on moraali vaenlane (mõeldagu rassismi ja natsionalismi tagajärgede peale)? Oldenquist märgib, et rassism sõltub tavaliselt teadmatusest rassierinevuste loomuste kohta ning vaenulikest ja vääradest väidetest teiste rasside kohta. Kui lojaalsus põhineb teadmatusel, võib teda kritiseerida. Pealegi pole ilmne, et rassism üldse on lojaalsus, rassism seisneb palju rohkem teiste rasside vihkamises kui uhkuses oma rassi üle, lojaalsusele aga on omane eeskätt oma grupi ühisest huvist hoolimine.