cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Joala lahing
Kaitsjate vastulöök
Leitnant Mülleri käskluse järgi läks vastulöögile Paemurru metsa suunas Kreenholmi puiesteel asuv Saksa-Eesti salk, mille koosseisus oli 32 sakslast (2 ohvitseri ja 30 sõdurit) ning 60 eestlast (8 ohvitseri ja 52 sõdurit); kokku 92 meest leitnant Mülleri üldjuhtimisel.
Kaasa liikus Saksa kergekuulipilduja. Mindi edasi kiirsammul ja püsti, vaatamata vastase püssi- ja kahe kuulipilduja tulele. Vastase kaks raskekuulipildujat tulistasid küll vastu, kuid valesti hinnatud sihikuseade tõttu jooksis kuulide juga esmalt lähenevate eestlaste ja sakslaste ette, pärast jällegi üle nende peade. Uusküla poolt oli kuulda Saksa kuulipilduja raginat. Patarei lasi veel viimased paugud ja vaikis, et mitte tabada mööda Joala välja liikuvaid omi mehi, kes olid jõudmas vastase lähedusse. Läheda maa pealt algas püssi- ja kuulipildujatuli. Uusküla lõunaservalt pildusid sakslased käsigranaate.
Üks kommunistliku kütipolgu rooduülemaid kirjeldab lahingut järgmiselt:
pisi|250px|Saksa flankeeriv kuulipilduja tulistamas paemurruaukudest Vaenlane jooksis tuldud teed Paemurru metsa poole tagasi. Saksa flankeeriv kuulipilduja tegi sealjuures viljandlaste ridades puhta töö. Väljale Paemurru metsa ääres jäid maha kaks vastase raskekuulipildujat – üks kraavis, teine laetud ja pooleldi tühjendatud lindiga kraavi lähedal oleval künkal.
Laskmine hakkas lõppema, kostsid veel vaid üksikud paugud. Põllul oli rohkesti surnuid ja haavatuid, ühes kohas niidetud maha terve ahelik – nähtavasti Saksa kuulipilduja tuletõkkest Uusküla ja Paemurru vahel. Haavatute vastu olid sakslased armutud: enamiku neist lasid püssidest maha või torkasid tääkidega surnuks, sealjuures vandudes, et bolševikud olla lepinguvastaselt ja äraandlikult neile kallale tunginud.
Tulemused
pisi|250px|vasakul|Joala lahingu skeem Joala lahing lõppes kella 11.30 paiku 2. Viljandi kommunistliku kütipolgu ränga kaotusega. Hävitamisest pääsenud polgu osad põgenesid tuldud teed metsade kaudu Piimanina suunas. Eestlased ja sakslased jälitasid neid kuni Joala metsani (Paemurru metsast 1 km lõunas) ja Joala lõunapoolse taluni.
Lahingus kaotas 2. Viljandi kommunistlik kütipolk 94 meest surnutena (nende hulgas 14 juhti ehk "komandöri") ja 30 meest haavatutena. Haavata sai ka polguülem Eduard Teiter, surnute hulgas oli ka Jaan Sihver ja üks sõduririides naiskütt Marie Kersmann. Kaotusi langenutena kandsid polgu 1., 2., 4., 5. ja 6. kütiroodud ja kuulipildujakomando (1. roodus langes 14 meest, 2. roodus 4 meest, 4. roodus 17 meest, 5. roodus 53 meest, 6. roodus 2 meest ja kuulipildujate komandos 3 meest). Seega võtsid lahingust osa mõlemad pataljonid, kusjuures raskemaid kaotusi kandis II pataljon, mis esialgu seisis varus.
Arvuliselt saatis 2. Viljandi kommunistlik kütipolk Joala lahingus tulle vähemalt 300 meest 5 raskekuulipildujaga, mis hiljem lahinguväljalt leiti.
Kaitsjate kaotused olid järgmised: surnuid – eestlasi 1 (reamees Lints alamkapten Peeter Vaga salgast, kes sai surma salga lähenemisel Joala väljale Kreenholmi puiesteel, raudtee ülesõidukoha läheduses) ja sakslasi 2 (mõlemad patarei peal), haavatuid – eestlasi 1 (leitnant Georg Leets) ja sakslasi 8 (neist 3 patarei pealt).
Rattapink
Rattapink oli ratasseppade põhiline töövahend vankrirataste kokkupanekul.
Algelised rattapingid tehti sobivast kaheks paralleelseks haruks hargnenud puutüvest, mis toetus tüveotsa alla pandud ühele jalale. Põhiliselt kasutati siiski kahest ristühendusega kinnitatud pressist rattapinke. Pinkide laius oli tellitav otstes asuvate sõlgede abil. Pingid olid erinevad, iga meister tegi sellise, nagu temale sobis.
2007. aasta Kuldgloobuse auhinnad
2007. aasta Kuldgloobuse auhinnad olid 64. Kuldgloobuse auhinnad, mis jagati välja 15. jaanuaril 2007. aastal.
Esimest korda Kuldgloobuse ajaloos anti auhind parima animafilmi kategoorias.
Parim draamafilm
Kandidaadid:
Võitja
Parim muusika- või komöödiafilm
Kandidaadid:
Võitja
Muusikalilauljate loend
''Siin on loetletud muusikalilauljaid.
2007. aasta Kuldgloobuse auhinnad
Parim lavastaja
Kandidaadid:
Võitja
Parim draamafilmi meesnäitleja
Kandidaadid:
Võitja
Parim muusika- või komöödiafilmi meesnäitleja
Kandidaadid:
Võitja
Parim draamafilmi naisnäitleja
Võitja
Parim meeskõrvalosatäitja
Kandidaadid:
Parim naiskõrvalosatäitja
Kandidaadid:
Võitja
Parim käsikiri
Kandidaadid:
Võitja
Parim muusika
Kandidaadid:
Võitja
Parim laul
Kandidaadid:
Võitja
Parim võõrkeelne film
Kandidaadid:
Võitja
Parim animafilm
Võitja
Parim draamasari
Kandidaadid:
Võitja
Parim muusika- või komöödiasari
Kandidaadid:
Võitja
Parim draamasarja meesnäitleja
Kandidaadid:
Võitja
Parim muusika- või komöödiasarja meesnäitleja
Kandidaadid:
Võitja
Parim draamasarja naisnäitleja
Kandidaadid:
Võitja
Parim muusika- või komöödiasarja naisnäitleja
Kandidaadid:
Võitja
Parim lühisari või telefilm
Kandidaadid:
Parim lühisarja või telefilmi meesnäitleja
Kandidaadid:
Võitja
Parim lühisarja või telefilmi naisnäitleja
Kandidaadid:
Võitja
Parim telefilmi, lühi- või telesarja meeskõrvalosatäitja
Kandidaadid:
Võitja
Parim telefilmi, lühi- või telesarja naiskõrvalosatäitja
Kandidaadid:
Võitja
Inglise park
Inglise pargistiili iseloomustab looduslikkus (puud ja põõsad on saanud vabalt kasvada).
Inglise pargistiili looja on William Kent. Inglise maastikupargi ideed levisid ka Mandri-Euroopa moodsatesse aedadesse ja parkidesse. Eriti ulatuslikult rakendati ja kohandati "Inglise ideed" Saksamaal. Saksa kultuuriruumist said omakorda mõjutust Eesti mõisnikud ning Eestis tegutsenud kunstnikud, kellest paljud õppisid saksa klassitsismi keskustes Leipzigis ja Dresdenis just ajal, mil rohealad neis linnades kujundati ümber Inglise parkideks. Enamik tänini säilinud Eesti ajaloolistest parkidest pärineb just Inglise pargi valitsusajast. Mitme mõisa asukohavalikul sai määravaks just võimsate vaadete olemasolu. Pargid paigutati romantilisse maastikku, näiteks mererannale, jõgede ja järvede äärde, küngastele. Hea näide on Keila-Joa mõis, mis on seatud mere ja jõe lähedusse ning kust avanevad vaated peahoone ees pahisevale kosele. Viljandi lähedale Heimtalisse rajati võimas park, mis pakkus kauneid vaateid Raudna ürgorule. Põlismetsa harvendades kujundati kauneid puuderühmi ja salusid, vaateid kõrgetele jämedate tüvedega puudele, metsa ja muruga kaetud küngastele, allikatega orgudele, metsalillede, põõsaste ja lehmakarjadega rohumaadele.
Ali Bongo Ondimba
thumb|left|Ali Bongo Ondimba koos [[Hillary Clintoniga]] Ali-Ben Bongo Ondimba (sünninimi Alain Bernard Bongo; sündinud 9. veebruaril 1959 Brazzaville'is) on Gaboni poliitik, alates 16. oktoobrist 2009 Gaboni president.
Ali Bongo Ondimba on endise Gaboni presidendi Omar Bongo poeg.
Ali Bongo Ondimba õppis Pariisis õigusteadust. Aastatel 1989–1991 oli ta Gaboni välisminister ja aastatel 1999–2009 kaitseminister.
30. augustil 2009 toimunud presidendivalimistel sai Ali Bongo Ondimba 42 protsenti häältest ning valiti Gaboni presidendiks.
Oktoobris 2021 on Ali Bongot tsiteeritud “Pandora paberites”, need dokumendid offshore -ettevõtete kasutamise kohta maksuparadiisides, Ali Bongo oleks saanud kahe nüüdseks laiali saadetud ettevõtte kasusaajaks.
Chung Un-chan
pisi|Chung Un-chan (2006) Chung Un-chan (정운찬, 鄭雲燦; sündinud 29. veebruaril 1946) on Lõuna-Korea poliitik, 28. septembrist 2009 kuni 11. augustini 2010 Lõuna-Korea peaminister.
1970 lõpetas ta Söuli Riikliku Ülikooli bakalaureusekraadiga majanduses ja 1972 Ohios asuva Miami ülikooli magistrikraadiga majanduses. 1978 kaitses ta Princetoni ülikoolis doktorikraadi majanduses.
Chung alustas oma akadeemilist karjääri New Yorgis asuvas Columbia ülikoolis, kus ta 1976–1978 oli assistent ja abiprofessor. Seejärel naasis ta Söuli ülikooli, kus töötas 27 järgmist aastat majandusteaduskonnas. Ta oli 1982 Havai ülikooli külalisabiprofessor, 1986–1987 Londoni Majanduskooli külalisõppejõud ja 1999 Bochumis asuva Ruhri ülikooli külalisprofessor. 2002–2006 oli ta Söuli Riikliku Ülikooli rektor.
Pärast akadeemilise karjääri lõppu läks Chung poliitikasse. Ta ei kuulu ühtegi erakonda, olles sõltumatu kandidaat. 3. septembril 2009 nimetas Lõuna-Korea president Lee Myung-bak ta peaministriks. Parlament kinnitas ta ametisse ja pärast seda astus ta 30. septembril 2009 ametisse.
Algusest peale, juba enne ametisse kinnitamise hääletust oli parlamendis tema vastu tuntav opositsioon. Pärast 2010. aasta juunis toimunud kohalikke valimisi teatas ta soovist tagasi astuda. Ta esitas tagasiastumisavalduse 29. juulil 2010 ja lahkus ametist kaks nädalat hiljem.
Ola Hudson
Ola Hudson (12. oktoober 1946 – 5. juuni 2009 Santa Monica) oli Ameerika Ühendriikide moekunstnik, kes lõi kostüüme 1970. aastate kuulsatele artistidele, sealhulgas David Bowiele, John Lennonile, Ringo Starrile ja Diana Rossile.
Kuusnõmme
Kuusnõmme on küla Saare maakonnas Saaremaa vallas Kuusnõmme poolsaarel Kuusnõmme lahe ääres.
Ola Hudson
Ta oli kitarrist Slashi (Saul Hudsoni) ema.
Ta suri 62-aastaselt kopsuvähki.
Kuusnõmme
Aastatel 2014–2017 (kuni Eesti omavalitsuste haldusreformini) asus küla Lääne-Saare vallas.
Ajalooliselt kuulus küla Kihelkonna kihelkonda.
Kuusnõmmel kasvab üle 14 m kõrgune läänemänd.
Külas asub Kuusnõmme pukktuulik.
Gjerstadvatnet
Gjerstadvatnet ehk Gjerstadvannet on järv Norras Agderi maakonnas Gjerstadi vallas. Kitsas järv on loode-kagusuunas piklik.
Kõrgus merepinnast on umbes 80 m.
Suurem osa valla asustusest asub selle järve kaldal. Põhjakaldal on valla keskus Gjerstad. Kui liiguti mööda veeteid, oli Gjerstadi mere äärest võimalik jõuda ainult selle järve kaudu.
Arras
Arras [ar'aas] on linn ja omavalitsusüksus (vald) Põhja-Prantsusmaal Hauts-de-France'i piirkonnas Arrasi jõe ääres, Artois' ajalooline keskus ning Pas-de-Calais' departemangu, Arrasi ringkonna, Arras-Nordi kantoni, Arras-Ouesti kantoni, Arras-Sudi kantoni ja Arrasi linnakogukonna keskus.
pisi|Arrasi kaart
Valla pindala on 11,63 km².
Elanike arv on muutunud järgmiselt:
Kõrgus merepinnast on 52...99 m (keskmiselt 72 m).
Linnapea on alates 2011. aastast Frédéric Leturque.
pisi|Place des Héros (Kangelaste väljak)
Ajalugu
Asula rajas algselt keldi hõim atrebaadid. Hiljem sai sellest Rooma riigi garnisonilinn Nemetacum ehk Nemetocenna (ka Nemetacum Atrebatum, Atrebatum).
9. mail 1915 toimus Arrase lahing linna lähedal, kaasates Prantsusmaal ettevõtte "Hello" ("Nazdar") Tšehhoslovakkia leegion.
Bioplastid
Bioplastid on plastid, mis on saadud biopolümeeridest. Paljude bioplastide toormeks on mitmesugused valkained või muudetud kujuga tärklised.
Jaak Panksepp
pisi|Jaak Panksepp (paremal) [[Tartu Ülikooli audoktoriks promoveerimisel 1. detsembril 2004]] Jaak Panksepp (5. juuni 1943 Tartu – 17. aprill 2017 Bowling Green, Ohio, USA) oli eesti päritolu ameerika psühholoog, psühhobioloog ja neuroteadlane.
Tagalapataljon
pisi|306x306px|Tagalapataljon Lipp. Tagalapataljon (Combat Service Support Battalion) on 1. jalaväebrigaadi lahinguteenindustoetuse pataljon.
Jaak Panksepp
Ta võttis kasutusele termini affective neuroscience (afektiivne neuroteadus) emotsioonide neuraalseid mehhanisme uuriva valdkonna kohta. Panksepp on avaldanud üle 300 teadusartikli, peaasjalikult motiveeritud käitumise füsioloogiliste korrelaatide kohta. Ta oli väljaannete "Handbook of the Hypothalamus", "Emotions and Psychopathology" ja "Textbook of Biological Psychiatry" (Wiley, 2004) kaastoimetaja ning töötas sarja "Advances in Biological Psychiatry" toimetajana.
Panksepp on kirjutanud õpiku "Affective Neuroscience: The foundations of Human and Animal Emotions" (Oxford, 1998), mis on sillutanud teed uuele uurimissuunale eesmärgiga uurida imetajate aju afektiivseid struktuure.
Tagalapataljon
Pataljon asutati Kaitseväe juhataja käskkirjaga 1. jaanuar 2009.
Jaak Panksepp
Laiemalt sai Panksepp tuntuks oma uurimustega loomade (näiteks rottide) "naeru" kohta.
Jaak Panksepp on teinud koostööd ka Tartu Ülikooli psühhofüsioloogidega (peamiselt depressiooniuuringute alal).
Elukäik
Panksepp sündis 5. juunil 1943 Tartus. Perekond põgenes Eestist Nõukogude okupatsioonivägede sissetungi ajal ja jõudis lõpuks Ameerika Ühendriikidesse, kus omandas hariduse ja elas kuni elu lõpuni.
Tagalapataljon
Üksus formeeriti endise Kaitseväe Logistikakeskuse lahinguteenindustoetuse väljaõppekeskuse brigaadi lahinguteenindustoetuse pataljoni (KV LogK LttVÕK BrLttP) baasil, kui personal ja varustus jagati pooleks Logistikapataljoni (asukohaga Tallinn, Marja 4) ja Tagalapataljoni (asukohaga Paldiski, Rae põik 1) vahel. 2014.aastal paiknes Tagalapataljon ümber Tapale.
Jaak Panksepp
Elukäik
Pärast järeldoktoriprogrammi lõpetamist asus Panksepp tööle Bowling Greeni Ülikooli teadurina. 1977. aastal sai ta sama ülikooli professoriks (alates 1988 – distinguished research professor) ja 1988. aastast oli emeriitprofessor.
1990. aastast oli Panksepp ühtlasi Ohio Toledo Ülikooli meditsiinikeskuse osalise tööajaga professor, 2001. aastast Chicago Neurokirurgia ja Neuroloogiliste Uuringute Instituudi ja Falki Molekulaarteraapia Keskuse juhataja, Northwesterni Ülikooli osalise tööajaga professor (psühholoogia) ning 2006. aastast Hope for Depression Foundationi asedirektor ja Washingtoni Ülikooli loomade heaolu keskuse juhataja.
Teadustöö
Panksepa teadustöö keskendub emotsioonide neuroanatoomiliste ja neurokeemiliste seoste leidmisele valdkondades, mida nimetatakse afektiivseks ja sotsiaalseks neuroteaduseks. Täpsemalt keskendub ta sellele, kuidas toimivad aju tasandil eraldusdistress, sotsiaalne suhtlus, mäng ja rõõm, hirm, ootus, sõltuvus ning uurib, kuidas need protsessid on seotud emotsionaalsete ajuringete ja seeläbi erinevate psühhiaatriliste häirete (depressioon, aktiivsus- ja tähelepanuhäire, autism jne) ja uimastisõltuvusega.
Panksepp uskus, et teadvus on aju evolutsiooni käigus "ehitatud" emotsionaalsele baasile ning afektiivsed struktuurid on kõigil imetajatel sarnased. Seetõttu on võimalik loomade abil õppida tundma ka inimese emotsioonidega seotud ajustruktuure ning leida lahendusi paljudele psühhiaatrilistele emotsionaalsetele häiretele. Loomade ajustruktuuride tundmaõppimiseks ühendab Panksepp käitumuslikud katsed aju elektrilise stimulatsiooni, psühhofarmakoloogia ja mitmete teiste neuroanatoomiliste lähenemistega. Panksepp leidis muu hulgas uusi suundi autismi ravimiseks ning töötas välja mitmeid loommudelit, millest võib tulevikus olla palju kasu aktiivsus- ja tähelepanuhäire ja depressiooni ravimisel. Lisaks sellele uuris ta söömise ja energiatasakaalu kontrolli ajus ning une ja unenägude funktsiooni. Tema laiemalt tuntuim loommudel käsitleb rottide rõõmu tundmist, -väljendust ("naeru") ja pärilikkust.
Jaak Panksepp kirjanduses
Raamatus "Lindvistika" kirjutab semiootik Valdur Mikita Panksepa kohta järgmist:
Ning Mikita jätkab oma sõnadega:
Isiklikku
Jaak Panksepp oli abielus dr. Anesa Milleriga, neil on neli last. Tema poeg Jules Panksepp on ameerika neuroteadlane ja psühhobioloog.
Mõõdukas Koalitsioonipartei
pisi|Erakonna logo Mõõdukas Koalitsioonipartei (ka Mõõdukas Koonderakond; rootsi keeles Moderata samlingspartiet, mitteametlikult Moderaterna (eesti keeles Moderaadid), lühend M) on Rootsi liberaalkonservatiivne partei.
Ajalugu
Partei asutasid 17. oktoobril 1904 Üldise Valimisliidu (Allmänna valmansförbundet) nime all Rootsi konservatiivsed poliitikud. Partei moodustamist kiirendas asjaolu, et nii sotsid (1889) kui ka liberaalid (1902) olid oma partei loonud. Partei vastustas tollal üldist valimisõigust, töötajate õigusi, sotsiaalseid kulutusi. Nad kaitsesid tollal Rootsi ülemklassi eesõigusi.
1928. aastal saavutasid nad oma parema valimistulemuse – 28% häälest parlamendivalimistel.
1930. aastatel pooldas nende tollane noorteorganisatsioon Rootsi Rahvuslik Noorteliit (Sveriges Nationella Ungdomsförbund) natsionaalsotsialismi, mida emapartei vastustas. Seetõttu eraldati noored emaparteist, ja moodustati uus partei noortekogu, mida kutsutakse Mõõdukate Noortekoguks (Moderata ungdomsförbundet, lühendatult Muf).
1938. aastal nimetati partei ümber Rahvuslikuks Paremorganisatsiooniks (Högerns riksorganisation). Teise maailmasõja aastatel osalesid nad Rootsi rahvusliku ühtsuse valitsuses koos sotsidega, Liberaalse Rahvaparteiga ja Keskparteiga.
1952. aastal nimetati partei ümber Paremparteiks (Högerpartiet). 1969. aastal sai erakond oma praeguse nime.
1970. aastatel liikus partei Gösta Bohmani juhtimisel traditsioonilisest konservatismist märksa enam neoliberalismi. Alates 1979. aastast on mõõdukad Rootsi parem-ja keskparteidest edukaim partei parlamendivalimistel.
Ideoloogia
Moderaatide ideoloogia on liberalismi ja konservatismi segu. Partei on majandusprogrammi poolest Rootsi parlamendiparteidest kõige parempoolsem ja toetab madalate maksude poliitikat. Erakond taotleb avaliku sektori funktsioonide vähendamist.
Eelviimased valimised
2004. aasta Euroopa Parlamendi valimistel võitis partei 17,6% häältest (4 kohta 19-st) ja 2006. aasta Rootsi parlamendivalimistel 26,1% häältest (97 kohta 349-st).
Krimm
''See artikkel on Autonoomsest Vabariigist; perekonnanime kohta vaata artiklit Krimm (perekonnanimi).
pisi Krimmi Autonoomne Vabariik on de iure Ukraina koosseisu kuuluv autonoomne vabariik, mis hõlmab enamuse Krimmi poolsaarest Musta mere põhjarannikul. Krimmi poolsaare edelanurgal asuv Sevastopol Krimmi vabariigi koosseisu ei kuulu, vaid moodustab eraldi haldusüksuse; samuti ei kuulu Krimmi Autonoomse Vabariigi koosseisu Arabati sääre põhjaosa, mis jääb Hersoni oblastisse.
De facto on Krimm alates 2014. aastast okupeeritud, okupeerijaks on Venemaa. Enamik riike, sh Eesti Vabariik, peab Krimmi poolsaare liitmist Venemaaga ebaseaduslikuks ja toimunud liitumisreferendumit kehtetuks ning käsitleb Krimmi Autonoomset Vabariiki ning Sevastopolit jätkuvalt Ukraina territooriumidena.
Krimm on tuntud kuurortpiirkond. Krimmi tuntumad turismilinnad on Jalta, Simferopol, Kertš, Alupka, Alušta, Bahtšisarai ja Sudak.
Ajalugu
Krimmis oli asustus juba paleoliitikumis. Varaseimad asukad olid mägedes elanud taurid, kelle järgi on poolsaart nimetatud ka Tauriaks. Madalamate stepialade esimesed asukad olid kimmerlased ja sküüdid. Kreeka kolonistid asutasid praeguse Kertši kohale 7. sajandil eKr Pantikapaioni linna. 6.-5. sajandil eKr lisandus kreeka kolooniaid veelgi, need ühinesid peagi Bosporose riigiks. 1. sajandist eKr kuni 3. sajandini kuulus Krimmi idaosa ja lõunarannik Roomale, seejärel tungisid sinna goodid ja hunnid. 6. sajandil haaras ülemvõimu Bütsants, kelle peamine tugiala oli Hersonesos, aga ka Kertš ja Sudak.
1239. aastal tungisid Stepi-Krimmi mongolid ning maa ühendati Kuldhordiga, kuni 1443. aastal tekkis iseseisev Krimmi khaaniriik. 1475. aastal vallutas Krimmi poolsaare kolmesajaks aastaks Osmanite riik. Aastast 1475 oli Krimmi khaaniriik vasallisõltuvuses Osmanite riigist. Aja jooksul (1502) allutas Krimmi khaan ka Kuldhordi viimased jäänused, Suurhordi alad keskusega Sarais.
1774. aastal läks Krimm Vene-Türgi sõja lõpetanud Küçük Kaynarci rahulepingu alusel Venemaa keisririigile. 1802. aastal moodustati Tauria kubermang ning sajandi jooksul asendus (osa põgenes Vene võimu vallutuste eest ja Vene Keisririik asustas sinna venelasi) põlisasukatest krimmitatarlastest rahvastik põhiliselt venelastega.
Aastatel 1853–1856 toimunud Krimmi sõja põhisündmused toimusid Krimmis.
Venemaa kodusõja ajal oli Krimm kuni 1920. aastani Peter von Wrangelli ja Lõuna relvajõudude kontrolli all.
18. oktoobril 1921 loodi Autonoomne Krimmi Sotsialistlik Nõukogude Vabariik Venemaa SFNV koosseisus (1929. aastast Krimmi Autonoomne Nõukogude Sotsialistlik Vabariik Vene NFSV koosseisus). Krimmitatarlased said autonoomia ning krimmitatari keel sai Krimmis vene keele kõrval ametliku staatuse.
Teise maailmasõja ajal aastatel 1941–1944 oli Krimm okupeeritud Kolmanda Riigi ja Rumeenia vägede poolt. Pärast okupatsiooni lõppemist küüditati krimmitatarlased 18. mail (peamiselt Stalini algatusel) Usbeki NSV kõrbealadele ja mujale, 26. juunil küüditati Krimmist ka armeenlased, bulgaarlased ja kreeklased. 1945. aastal tühistati krimmitatarlaste autonoomia, Krimmi ANSV-st sai Krimmi oblast. 1948. aastal eraldati Sevastopol Krimmi oblastist, Sevastopolist sai Vene NFSV keskalluvusega linn.
19. veebruaril 1954 anti Krimmi oblast NSV Liidu Ülemnõukogu Presiidiumi otsusega, mille kinnitas 26. märtsil NSV Liidu Ülemnõukogu, üle Ukraina NSV-le. Koos Krimmi oblastiga sai Ukraina NSV faktiliselt ka Sevastopoli linna, mis juriidiliselt siiski kinnitamist pole leidnud. Sevastopol on olnud ajalooliselt Venemaa sõjamerelaevastiku Musta mere laevastiku peabaas.
1974. aastal anti krimmitatarlastele õigus naasta Krimmi. 1978. aastal võeti vastu Ukraina NSV uus põhiseadus, mille kohaselt Sevastopolist sai Ukraina NSV keskalluvusega linn. 1989. aastal algas krimmitatarlaste massiline naasmine Krimmi.
12. veebruaril 1991 moodustati Ukraina NSV koosseisu kuulunud Krimmi oblastist Krimmi ANSV. 4. septembril 1991 võttis Krimmi ANSV Ülemnõukogu vastu Vabariigi suveräänsusdeklaratsiooni. 5. mail 1992 võeti vastu dokument Krimmi Vabariigi riiklikust iseseisvusest. Järgmisel päeval võttis Krimmi Vabariigi Ülemnõukogu vastu iseseisva Krimmi Vabariigi põhiseaduse. 30. juunil 1992 kirjutati alla seadusele, mis reguleerib Ukraina riigivõimu ja Krimmi Vabariigi võimuorganite volitusi. 4. veebruaril 1994 valiti vabariigi presidendiks Juri Meškov. 20. mail 1994 võeti vastu seadus Krimmi Vabariigi riikluse põhiseaduslike aluste taastamisest.
17. märtsil 1995 tühistati Krimmi Vabariigi põhiseadus ja veel mõningad seadused. 4. aprillil 1996 töötati välja uus põhiseadus, mis võeti vastu 21. oktoobril 1998. Põhiseaduse kinnitas Ukraina Ülemraada 23. detsembril 1998 ning see jõustus 11. jaanuaril 1999.
2014. aasta veebruari lõpust, kui Kiievis moodustati Ukraina ajutine valitsus, ei allunud Krimmi Vabariik Kiievi keskvõimule. Krimmi Vabariigi Ülemnõukogu määras 16. märtsile referendumi vabariigi saatuse üle.
11. märtsil 2014 võttis Krimmi Vabariigi Ülemnõukogu vastu iseseisvusdeklaratsiooni. 16. märtsil 2014 toimus Krimmi Vabariigis Ukraina ning enamiku kolmandate riikide poolt ebaseaduslikuks peetav referendum, kus 96,77% hääletanuist hääletas Venemaaga liitumise poolt. Suurem osa rahvusvahelisest kogukonnast on kahtluse alla seadnud nii referendumi legitiimsuse kui ka selle tulemuste õigsuse, kuna referendumi ajal viibisid piirkonnas Venemaa relvajõud ning puudus ligipääs sõltumatutele vaatlejatele. Päev hiljem kuulutas Krimm end iseseisvaks riigiks ning Krimmi Vabariigi Ülemnõukogu nimetati ümber Krimmi Riiginõukoguks. Hiljem liitusid (õigemini Venemaa liitis) Krimmi autonoomne vabariik ning samal ajal referendumi korraldanud Sevastopoli linn Venemaa Föderatsiooniga.
2014. aasta kriis
26. veebruaril andis Venemaa president Vladimir Putin Venemaa Föderatsiooni lääne- ja kesksõjaväeringkondadele korralduse kontrollida lahinguvalmidust. 27. veebruari varahommikul tungisid Venemaa Föderatsiooni eraldusmärkideta rünnakrühmlased Krimmi ning asusid hõivama Krimmi Vabariigi ja Ukraina valitsusasutusi. Hõivatud hoonetel heisati Venemaa lipud.
28. veebruaril 2014 registreerisid 16 Venemaa Riigiduuma saadikut seaduseelnõu Krimmi Vabariigi annekteerimiseks Venemaa Föderatsiooni subjektina.
2. märtsi pärastlõunaks konstateeris USA välisteenistus, et kogu Krimmi strateegiliselt olulised objektid on Venemaa Föderatsiooni armee kontrolli all. 2. märtsi õhtuks oli Krimmi viidud umbes 15 000 Venemaa sõdurit, kes olid hõivanud kõik lennuväljad ja sadamad, blokeerinud teed ning Ukraina piirivalve- ja sõjaväeüksused nende baasides. Ukraina ametiisikuid ja sõjaväelasi sunniti oma riiki reetma ning vanduma ustavust Venemaa-meelsetele jõududele. Ukraina sõjaväe vastupanu oli kõrgema käsu kohaselt passiivne, hoiduti tulevahetusest sissetungijatega ega reageeritud provokatsioonidele. Ajutine valitsus Kiievis kuulutas 2. märtsi hommikul Ukrainas välja üldmobilisatsiooni, kuid ei käskinud asuda sissetungijaid tõrjuma relvadega. Puhkes igakülgne propagandasõda. EL-i ja NATO juhid kritiseerisid Putinit ja Venemaad ning ähvardasid tõsiste tagajärgedega (rahvusvaheline boikott ja G-8 liikme staatuse külmutamine).
18. märtsil kirjutati Kremlis alla Krimmi ja Sevastopoli liitumislepingutele Venemaaga. Riigiduuma ja Föderatsiooninõukogu kiitsid lepingud heaks vastavalt 20. ja 21. märtsil.
Rahvastik
Ukraina 2001. aasta rahvaloenduse andmetel elas Krimmi Vabariigis 2 024 056 inimest, kellest 58,3% olid venelased, 24,3% ukrainlased, 12,1% krimmitatarlased, 1,4% valgevenelased, 0,5% tatarlased, 0,4% armeenlased.
Metsapere (Saaremaa)
Metsapere on küla Saare maakonnas Saaremaa vallas.
Krimm
Rahvastik
1. märtsi seisuga 2013 oli Krimmi vabariigis 1 965 839 elanikku. Koos Sevastopoli linnaga on Krimmis umbes 2,35 miljonit elanikku, kellest pisut üle kahe kolmandiku (1,6 mln) elab linnades ning 32% maa-asulates.
Metsapere (Saaremaa)
Aastatel 2014–2017 (kuni Eesti omavalitsuste haldusreformini) asus küla Lääne-Saare vallas. 2014. aastani kuulus ta Lümanda valda.
Krimm
Keeled
Riigikeel on ukraina keel, kuid ametlikud keeled on ka enim kasutatav vene keel ja krimmitatari keel. Asjaajamine toimub üldiselt vene keeles.
81,3% Krimmi elanike emakeel on vene keel, 9,4% emakeel on krimmitatari keel ja 6,4% emakeel on ukraina keel.
Loodus
pisi|Genova kindlus [[Sudaki linnas 14.–15. sajandist]] pisi|vasakul|[[Sevastopoli laht]] Mandriga ühendab poolsaart 7–9 km laiune Perekopi maakitsus. Idas eraldab Arabati maasäär Aasovi merest madala Sivaši lahe. Ligi kolmveerand Krimmist on tüüpiline stepp, lõuna pool kerkib Krimmi mäestik (165 km pikk, kuni 50 km lai) ja lõunarannikule jääb 5–12 km laiune lähistroopilise taimestikuga madalik. Kolmest kuesta-tüüpi mäeahelikust põhjapoolseim ulatub 350 m-ni, keskmine 750 m-ni. Pea- ehk Lõunaaheliku harjaks on Babugan-Jailal (jaila tähendab metsata platood) viis peaaegu ühekõrgust tippu, mille seas kõrgeim on Roman-Koš (1545 m), järgnevad Demir-Kapu (1540 m), Zeitin-Koš (1537), Kemal-Egerek (1529 m) ja Eklizi-Burun (1527 m) (nn Tšatõrdag Jailal). Turistide seas kindlalt populaarseim on aga Ai-Petri Jaila (1234 m – tipp Bedene-Kõr), kust avaneb suurepärane vaade Jalta linnale, Livaadia paleele ja merele.
Jaltast 7 km loodes poolel teel Ai-Petri mäele on kogu Ukraina kõrgeim juga Utšan-Su (tõlkes ´kärme või lendav vesi´), mille 390 m kõrguselt astangult langev veesammas on 98 meetrit kõrge. Suvel juga siiski kuivab peaaegu täielikult ja on veerohke lume sulamise ajal ja hilissügisel. Samanimeline jõgi on vaid 8 km pikk ja alamjooksul on veel mitu väiksemat juga. Peamiselt lubjakividest koosnevad mäed on tugevalt karstunud, rohkesti on sügavaid kanjoneid (Suur Kanjon on 250–320 m sügav, 3,5 km pikk ja kohati vaid 2–3 m lai), kaljulõhanguid ja koopaid. Mitmed lõunaranniku tähelepanuväärsed mäed on vulkaanilise päritoluga: Karadag (574 m) ja lakoliitmassiiv Aju-Dag (572 m) kunagise rahvusvahelise pioneerilaagri Arteki naabruses. Mõlemal mäel on nüüd moodustatud looduskaitsealad. Krimmi lõunaosa on ka seismiline ala. Tugevaid maavärinaid esineb 2–4 korda sajandis, viimati 1980. aastal. Ajaloo teadaolev tugevaim, kaheksapalline maavärin leidis aset 1875. aasta juulis, rohkem kui 6-palline 1908. a. oktoobris.
Krimmi põhja- ja idaosa kliima on kuiv, sademeid vaid 350–500 mm aastas. Kõrgemas osas sajab kuni 1200 mm/a ning mägede põhjanõlvult algavad ka poolsaare suuremad jõed Belbek, Katša ja Salgir. Poolsaare põhja- ja idaossa on rajatud niisutuskanal Dnepri vete juhtimiseks kuivadele stepialadele. Samas piirkonnas on üle 50 soolajärve, mitmed maardlad sobivad soolade tootmiseks. Kertši poolsaarel on märkimisväärsed rauamaagi leiukohad. Poolsaarel leidub ravimuda ja mineraalveeallikaid.
Eestlased Krimmis
Krimmis tegutseb kolm eesti kultuuriseltsi: Krimmi Eesti Kultuuriselts (asutatud 8. septembril 1997), Sevastopoli Eesti Kultuuriselts ja Eesti selts Krasnodarka külas. Oleksandrivka (venepäraselt Aleksandrovka) koolis töötab eesti klass.
Linnakool (1428–1805)
Esimene linnakool asutati Tallinnas (Tallinna linnakool) Oleviste kiriku juures 1428. aastal. 16. sajandi esimesel poolel loodi linnakoolid ka Narvas, Tartus, Pärnus, Paides ja Haapsalus. Sajandi teisest poolest on teada linnakooli tegevus Viljandis, Lihulas ja Rakveres. 17. sajandil asutati linnakoolid Valgas, Kuressaares ja Põltsamaal. Enamasti oli tegemist linnakooli alama astme – saksa kooliga, mõnel juhul aga kõrgema astme – ladina kooliga. Osades linnades tegutsesid mõlemad astmed koos triviaalkooli nimetuse all. Linnakoolid kuulusid rae järelevalve alla, kes määras ametisse õpetajad. Koole rahastati linna ja koguduste poolt.
Põhiõppeaineteks olid lugemine, kirjutamine ja arvutamine, linnakooli kõrgemas astmes ka ladina keel. Reformatsiooni järel muutus õppekavas üha tähtsamaks usuõpetus.
Linnakoolid lõpetasid tegevuse Aleksander I 1803. aasta haridusreformide tagajärjel. Aastatel 1804–1805 reorganiseeriti need Tallinnas, Tartus, Pärnus, Kuressaares, Haapsalus, Rakveres, Viljandis ja Valgas kreiskoolideks ning Lihulas, Paides ja Põltsamaal elementaarkoolideks.
Raugi ülemine tulepaak
pisi|püsti|Raugi ülemine tulepaak
Raugi sihi ülemine tulepaak on tulepaak Saare maakonnas Muhu vallas Vahtraste külas.
Moodustab Raugi alumise tulepaagiga sihi. Tulepaakidevaheline kaugus on 755 meetrit.
Tulepaak on 40 meetrit kõrge ja tuli merepinnast 49 meetri kõrgusel.
Tuli on nähtav 15 meremiili kaugusele.
Tuli vilgub pimedal ajal aastaringselt ja on alumise tulepaagiga sünkroonimata. Tule tsükkel kestab 5 sekundit; see põleb 2 sekundiks, misjärel on 3 sekundiks kustunud. Tuli on valge ja laevadelt vaadates põleb sektoris 159°–167° (liitsihi asimuut 163°).
Gambija
Gambija on küla (mazciems) Kuramaal Lätis Talsi piirkonnas Valdgale valla keskosas.
Küla asub valla keskusest Pūņasest 4, piirkonna keskusest Talsist 20 ja Riiast 135 kilomeetri kaugusel.
Gambija nimi tuleneb Gambiast, mis kuulus 1651–1661 Kuramaa hertsogiriigile. Küla hakati nii kutsuma sealsete alaliselt halbade teeolude tõttu. Nimi võeti ametlikult kasutusele 1960. aastatel.
Mõisaküla (Saaremaa)
Mõisaküla (ka Mõisa küla) on küla Saare maakonnas Saaremaa vallas.
Ajalooliselt kuulus küla Kihelkonna kihelkonda.
Põlluküla (Lümanda)
Põlluküla oli küla Saare maakonnas Lümanda vallas. 2014 detsembris liideti Lümanda külaga.
Ajalooliselt kuulus küla Kihelkonna kihelkonda.
1865
1865. aasta (MDCCCLXV) oli 19. sajandi 65. aasta.
Sündmused maailmas
pisi|Abraham Lincolni tapmine
Lümanda
Aastatel 2014–2017 (kuni Eesti omavalitsuste haldusreformini) asus küla Lääne-Saare vallas. 2014. aastani oli Lümanda valla halduslik keskus.
Lümanda külas on Lümanda Põhikool ja EAÕK Issanda Muutmise kirik.
Külas tegutseb Lümanda raamatukogu.
Klementinum
pisi|Osa idapoolsest fassaadist pisi|Vaade läänetiivale ja sissepääsule Křížovnická tänavalt Klementinum (varem Clementinum) on hoonekompleks Praha vanalinnas, kunagise jesuiitide kolleegiumi asupaik. See koosneb mitmest ühendatud hoonest, mis moodustavad kvartali Karlova, Křížovnická, Platnéřská ja Seminářská tänava ning Maria väljaku vahel.
Lümanda
Ajalooliselt kuulus küla Kihelkonna kihelkonda.
Klementinum
Klementinum asub Vltava jõe paremal kaldal Karli silla lähedal. Selle geograafilised koordinaadid on.
Lümanda
200px|pisi|Lümanda kauplus
Klementinum
Klementinum sai alguse 16. sajandil jesuiitide õppeasutusena. Hooned hõlmavad kahe hektari suuruse maa-ala. Klementinum kuulub barokkarhitektuuri silmapaistvamate teoste hulka.
Tänapäeval paikneb Klementinumis Tšehhi rahvusraamatukogu. Kompleksi kuuluvates kirikutes ja kabelites peetakse kontserte.
Ajalugu
Enne ümberehitusi moodustasid Klementinumi kvartali 32 elumaja, seitse siseõue, kolm kirikut, kloostriruumid ja mitu aeda. Jesuiitide asutatud kolleegiumi rajatised hõlmasid lõpuks viit siseõue, mida ümbritsesid kolm kirikut, kaks torni, õpperuumid, eluruumid, raamatukogu, teater, observatoorium, apteek ja trükikoda. Klementinumi pindala on kokku kaks hektarit. See on üks Euroopa suuremaid hoonekomplekse.
Klementinum oli omal ajal suuruselt kolmas jesuiitide kolleegium. Jesuiitide hoonetele oli iseloomulik see, et elu- ja haldusruumid olid tavaliselt väga tagasihoidlikud, avalikud ruumid aga rikkalikult kaunistatud.
Klementinumi vanim osa on läänetiib Křižovnická tänava ääres. Selle ehitamist alustas arhitekt Carlo Lurago 1653. aastal, tema tööd jätkasid Francesco Caratti ja Giovanni Domenico Orsi ning töö lõpetas František Maxmilián Kaňka 1730. aastatel.
Klementinumi kõrgeim ehitis on tähetorn, mis ehitati 1722. aastal. See ehitati algselt vahitorniks. Samal aastal asutati matemaatikamuuseum astronoomia ja matemaatika õpetamiseks. See suleti 1785. aastal ja osa selle eksponaatidest teisaldati 1818. aastal rahvusmuuseumi. 1750. aastate alguses asutatud observatooriumi esimeseks direktoriks sai matemaatik ja füüsik Joseph Stepling, kelle algatusel alustati astronoomilisi ja meteoroloogilisi vaatlusi. Alates 1752. aastast on Klementinumis tehtud süstemaatilisi meteoroloogilisi vaatlusi. Alates 1775. aastast korraldas vaatlusi hilisem Karli ülikooli rektor Antonín Strnad. Alates 1784. aasta algusest on järjepidevalt tehtud mõõtmisi kolm korda päevas. Keskajast alates on Klementinumis tegutsenud paljud tunnustatud astronoomid, matemaatikud, filosoofid ja muusikud. 16. ja 17. sajandi vahetusel tegutsesid Prahas teiste seas Tycho Brahe, Johannes Kepler ja Tadeáš Hájek.
Aastal 1622 asutatud raamatukogust sai 1781. aastal avalik raamatukogu. Tänapäeval haldab rahvusraamatukogu kogu kompleksi, välja arvatud kirikuid. Põhjatiivas oli jesuiitide teater ja aastatel 1935–2009 tehnikaraamatukogu.
Aastatel 1924–1925 ehitati arhitekt Ladislav Machoňi projekti järgi läänetiiva kolmas korrus ümber, et saada raamatukogule ruumi juurde. Samal ajal paigaldati ka Platnéřská tänava poolse põhjatiiva vintskappidele seitse Otto Gutfreundi loodud kuju, mis sümboliseerivad eri teadusharusid. Suurim muudatus oli uue lugemissaali ehitamine kvartali keskel asuvasse siseõue. Selle projekti autor oli samuti Ladislav Machoň.
Aastal 1930 kolis filosoofiateaduskond välja ja Klementinumist sai rahvusraamatukogu asukoht.
Hooned
pisi|Raamatukogu barokksaal pisi|Kunagisest jesuiitide [[refektooriumist sai raamatukogu lugemissaal]]
Klementinumi peasissekäik on Křížovnická tänaval Püha Lunastaja kiriku peaukse kõrval. Esimeses siseõues on Josef Maxi loodud mälestusmärk Praha tudengitele, kes 1847. aastal rootslaste vastu võitlesid. Teises siseõues on mälestuskivi jesuiitide rajatud Praha esimesele veevärgile. Kompleksis on kokku 13 päikesekella. Kompleksi keskosas oli jesuiitide refektoorium, kus on rikkalikud stukk-kaunistused ja Kryštof Tauschi maalid. Selle kõrval on 1920. aastatel ehitatud uus lugemissaal. Maria väljaku poolses siseõues on Maria Theresia tellimusel valminud Ignatz Platzeri loodud mälestusmärk tähetorni direktorile Joseph Steplingile. See kujutab Cupidot pikksilmaga.
Klementinumi keskmises vöös on kellatorn. Kompleksis asuvad ka rokokoomaalidega Mozarti saal, matemaatikasaal, käsikirjade saal, muusikasaal ja rokokookabel Nepomuki Johannese altariga.
Klementinumis on ka konverentsi- ja näituseruumid, raamatupoed ja kohvikud.
Tähetorn
Torn ehitati 1722. aastal vahitornina. Kuigi astronoomia kuulus ülikooli õppekavasse algusest peale, ei tehtud esialgu tornis astronoomilisi vaatlusi. Observatooriumi asutas 1751. aastal Joseph Stepling, kellest sai ka selle esimene direktor.
Torni arhitekt võis olla František Maxmilián Kaňka, Kilián Ignác Dientzenhofer või Anselmo Lurago. Torn on 68 meetri kõrgune ja selle tippu viib 172-astmeline järsk keerdtrepp. Torni tipus on Atlase kuju, mille autor on Matyáš Bernard Braun.
Olulisim roll observatooriumi sisseseadmisel ja instrumentide valmistamisel oli direktoril Joseph Steplingil ja mehaanikul Jan Kleinil. Josef Steplingi algatusel hakati 1752. aastal tegema ka meteoroloogilisi vaatlusi, esialgu küll mitte regulaarselt. Õhutemperatuuri hakati iga päev mõõtma alates 1775. aastast, sademeid 1804. aastast. Vaatlused on katkematult kestnud tänapäevani.
Tornis on ka kunagistes tööruumides paiknev muuseum, kus hoitakse tolleaegseid instrumente. Teisel korrusel on eraldi ruum (meridiaanisaal), kus määrati kindlaks keskpäeva hetk. Laes oli ava, millest langevat valguskiirt jälgiti ja selle põrandale langemise asukoha järgi tehti kindlaks hetk, mil Päike oli kõige kõrgemal. Alates 1842. aastast lehvitati keskpäeva märgiks tornist lippu, alates 1891. aastast kaasnes sellega kahuripauk. Viimati anti keskpäevast märku 1928. aastal. Signaallippude koopiaid võib tänapäeval näha torni tipus. Meridiaanihalli seintel on kunagised astronoomilised instrumendid, sealhulgas kaks Jan Kleini konstrueeritud seinakvadranti.
Pärast esimest maailmasõda sai Klementinumi tähetorn Tšehhoslovakkia äsjaloodud riikliku observatooriumi osaks ja oli kuni 1928. aastani ainuke observatoorium Böömimaal. See tegutses kuni Teise maailmasõjani. 1928. aastal hakati astronoomilisi vaatlusi tegema peamiselt uues Ondřejovi observatooriumis.
Torni sissepääs on Peeglikabeli kõrval. Külastajad pääsevad keerdtreppi mööda 52 meetri kõrgusele platvormile, kust avaneb vaade linnale.
Raamatukogu
pisi|Galerii Raamatukogu avati 1722. aastal jesuiitide ülikooli osana. Seal on hoiul rohkem kui 20 000 köidet peamiselt välismaa teoloogilist kirjandust, mis on välja antud alates 17. sajandi algusest.
Legendi järgi oli jesuiitidel tulles kaasas vaid üks raamat. Kui nad Klementinumist lahkusid, oli raamatukogus 20 000 köidet.
Barokksaali laefreskod on maalinud Jan Hiebel. Ta on kasutanud teadust ja haridust kujutavaid allegoorilisi motiive, aga maalinud ka palju pühakute, ülikooli patroonide ja ordu võimukandjate portreid. Raamatukogu otsaseinas on keiser Joseph II portree. Tema korraldusel saadeti Klementinumi kogudesse raamatuid suletud kloostritest. Tähelepanuväärne on ka raamatukogu gloobuste ja taevagloobuste kogu. Gloobused on peamiselt jesuiitide tehtud. Kogus on ka astronoomilised kellad, mis on peamiselt Jan Kleini valmistatud. Raamatukogu sisekujundus on püsinud muutumatuna alates 18. sajandist.
Jesuiitide kolleegium suleti 1773. aastal ja 1777. aastal kuulutas Maria Theresia jesuiitide raamatukogu avalikuks ülikooli raamatukoguks. Aastal 1781 asutas raamatukogu direktor Karel Rafael Ungar tšehhikeelse kirjanduse kogu Bibliotheca Nationalis ja pani sellega aluse rahvuslikule raamatukogule. Alates 1782. aastast pidid kõik Praha trükkalid loovutama raamatukogule sundeksemplari, 19. sajandi alguses laienes kohustus tervele Tšehhile. Vanim raamat Klementinumi raamatukogus on Vyšehradi koodeks.
Tänapäeval on hoonetes Tšehhi rahvusraamatukogu kogud, kus on kokku umbes kuus miljonit köidet. Endine jesuiitide refektoorium on hoone suurim saal ja see võeti kasutusele rahvusraamatukogu lugemissaalina.
Kirikud ja kabelid
pisi|Püha Lunastaja kirik Osa Klementinumi lõunatiivast Karlova tänava ääres moodustavad Püha Clemensi kirik, Püha Lunastaja kirik ja Neitsi Maarja taevamineku kabel.
Püha Clemensi kirik
Püha Clemensi kirik on barokkstiilis ühelööviline kirik. Selle arhitektid olid Antonio Lurago ja František Maxmilián Kaňka. Kirik ehitati aastatel 1711–1715. Kiriku skulptuurid on loonud Matyáš Bernard Braun ja altarimaali Peter Brandl.
Püha Lunastaja kirik
Püha Lunastaja kirik oli omal ajal jesuiitide tähtsaim kirik Böömimaal. Selle ehitamist alustati 1578. aastal varasema gooti kiriku varemetele.
Püha Lunastaja kirik on renessanss-stiilis kolmelööviline basiilika. See ehitati aastatel 1578–1582 ja 1600–1601. 17. sajandi keskel kujundati fassaadi ja interjööri Carlo Lurago käe all varabarokses stiilis ümber. Hiljem kujundas Francesco Caratti kupli, mida ehivad Jan Jiří Bendli stukk-kaunistused. Aastal 1714 ehitati František Maxmilián Kaňka käe all kirikutornid ümber. Kiriku varabarokset pihitooli kaunistavad Jan Jiří Bendli loodud 12 apostli kujud.
Kirikus on kaks orelit ja seda kasutatakse kontserdisaalina.
Neitsi Maarja taevamineku kabel
pisi|Neitsi Maarja taevamineku kabel Maneristlikus stiilis ovaalne Neitsi Maarja taevamineku kabel ehitati aastatel 1590–1600 Prahas elavate Itaalia kaupmeeste ja ehitajate jaoks. Seda nimetatakse ka Itaalia kabeliks. Kabel ehitati 15. sajandil hävinud gooti kiriku kohale. Kabeli arhitekt oli Ottorino Mascarino. Kabelis on kauneid laemaale ja skulptuure. Ka kabelis peetakse kontserte.
Peeglikabel
Peeglikabel valmis 1724. aastal. Kabelis on rikkalikult dekoratsioone, palju peegleid, freskosid ja skulptuure. Kabelis on kaks 18. sajandi orelit, millest ühel on mänginud Wolfgang Amadeus Mozart. Kabelit kasutatakse kontserdisaalina.
Peeglikabelis on neli Václav Vavřinec Reineri maali.
Arhitektid ja kunstnikud
Aastatel 1653–1669 juhtisid ehitamist Itaalia barokkarhitektid, eelkõige Carlo Lurago, aga ka tema vennapoeg Francesco Lurago ja Giovanni Domenico Orsi. 18. sajandi alguses sai Klementinumi arhitektiks Pavel Ignác Bayer. Läänetiival asuva Lunastaja kiriku portikuse kujundas arvatavasti František Maxmilián Kaňka. 18. sajandil tegutses ka Giovanni Antonio Lurago. Viimasena ehitatud peeglikabeli ja tähetorni arhitekt pole kindlalt teada, aga arvatakse, et see võis olla František Maxmilián Kaňka või Kilián Ignác Dientzenhofer.
Kujuritest osalesid Karel Josef Hiernle; Ignatz Platzer; Jan Jiří Bendl, kes valmistas muu hulgas kõik 14 kuju Lunastaja kiriku katusel; Matyáš Bernard Braun, kes lõi muu hulgas Atlase kuju tähetorni tipus ja Clemensi kiriku altari pühakute kujud. Stukkdekooride autorid olid teiste seas Bernardo Spinetti ja Giovanni Bartolomeo Cometa.
Populism
pisi|Rahvusvaheline Occupy liikumine oli oma retoorikaga "99%" (rahvas) "1%" (eliidi) vastu näide populistlikust ühiskondlikust liikumisest pisi|Koomiks aastast 1896, milles William Jennings Bryan, vankumatu populismi toetaja, on neelanud Ameerika Demokraatliku Partei sümboli
Populism (ladina sõnast populus 'rahvas') on diskursus, ideoloogia või maailmavaade, mis kritiseerib ja mõistab hukka "eliiti" ning tõstab esile "rahvast".
Definitsioon
Mõiste täpsema defineerimise osas teadlastel üksmeelt pole. Cas Mudde ja Cristóbal Rovira Kaltwassari definitsiooni järgi on populism "õhukese keskmega (thin-centered) ideoloogia, mille kohaselt jaguneb ühiskond kaheks sisemiselt ühetaoliseks ja omavahel lepitamatus vastuolus olevaks leeriks – "rikkumata rahvaks" ja "korrumpeerunud eliidiks" – ja mis väidab, et poliitika peab olema rahva tahte väljendus".
"Rahvas" on seejuures (paremal juhul) reaalsust lihtsustav ja tõlgendav konstruktsioon, mille ebamäärasus võimaldab seda kasutada erinevate valijagruppide poole pöördumiseks ja ühise identiteedi loomiseks. Populistid räägivad "rahvast" tavaliselt kolmes tähenduses: rahvas kui suverään, kõrgeima võimu kandja; rahvas kui lihtrahvas; rahvas kui rahvus. "Rahvast" eristatakse "eliidist" tavaliselt moraalsel alusel ning poliitilise tugevuse, sotsiaalmajandusliku staatuse ja rahvuse järgi. Populistid kujutavad poliitilist, majandus-, kultuuri- ja meediaeliiti kui ühtset homogeenset korrumpeerunud rühma, mis ignoreerib rahva tahet või töötab sellele vastu. Erandiks loetakse võimupositsioonil olevad populistid ise ja nende toetajad.
pisi|[[Hugo Chavez, populistlik Venezuela president]] Kuigi mõned autorid on seisukohal, et võimule saanud populistid ei saa oma olemuse tõttu ise kaua sel positsioonil püsida, siis on mitmeid näiteid (sh Hugo Chavez), kus populistid jätkavad edukalt eliidivastast retoorikat, defineerides ümber "eliidi" tähenduse ja väites, et tegelikku võimu ei hoia demokraatlikult valitud juhid, vaid mingid ebaseaduslikud varjatud jõud. Oma ebaõnnestumisi võidakse näiteks seletada nende vastu suunatud majanduseliidi õõnestustegevusega. "Rahvast" etnilises tähenduses kasutavad Euroopa ksenofoobsed populistid immigrante ja rahvusvähemusi küll eliidi osaks pea, kuid väidavad, et eliit eelistab seista nende, mitte põliselanike huvide eest. Kui "rahva" ja "eliidi" hulka loetavad inimesed kuuluvad erinevatesse etnilistesse gruppidesse, siis võib populism muutuda täielikult osaks rahvuslusest.
Paljud populistid on kriitilised esindusdemokraatia suhtes, kus kodanikud on suhteliselt passiivses rollis, ja toetavad otsedemokraatlike mehhanismide, näiteks rahvahääletuse kasutamist, mis väljendavat rahva tahet paremini. Kuna populism kaitseb rahva suveräänsuse põhimõtet eesmärgiga anda võimu juurde rühmadele, kes tunnevad, et poliitiline eliit ei esinda neid, siis võib seda näha demokratiseeriva jõuna. Samas soodustab populismi monistlik ja absoluutset "rahva tahet" rõhutav olemus autoritaarseid suundumusi ja kõigi nende ründamist, keda peetakse ohuks rahva ühtsusele.