cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sada päeva
Napoleoni tõus ja langus
Napoleoni tõus häiris teisi Euroopa riike sama palju kui varasem revolutsiooniline režiim. Vaatamata uute koalitsioonide moodustamisele tema vastu, jätkasid Napoleoni väed enamuse Euroopa vallutamisega. Sõjaõnn hakkas pöörduma pärast prantslaste hukatuslikku sissetungi Venemaale aastal 1812, milles Napoleon kaotas enamuse oma armeest. Järgmisel aastal, Kuuenda koalitsiooni sõja ajal, võitsid koalitsiooniväed prantslasi Leipzigi lahingus.
Pärast oma võitu Leipzigi all lubas koalitsioon tungida Pariisini ja Napoleoni kukutada. 1814. aasta veebruari viimasel nädalal jõudis Preisi välimarssal Blücher Pariisi. Pärast mitut rünnakut, manöövrit ja tugevdust mõlemal poolel võitis Blücher 1814. aasta märtsi alguses Laoni lahingu; see võit hoidis ära liitlasarmee Prantsusmaalt väljasurumise. Reimsi lahing läks Napoleonile, kuid sellele võidule järgnesid järjest kaotused ülekaalukatelt vaenlase jõududelt. Koalitsiooniväed sisenesid Pariisi 30. märtsil 1814 pärast Montmartre'i lahingut.
Maapagu Elbal
pisi|"Tänapäeva kangelase teekond Elba saarele". Trükis näitab Napoleon I istumas tagurpidi eesli seljas "Elba teel" [[Fontainebleaus; ta hoiab murtud mõõka ühes käes ja eesli saba teises käes, samas järgnevad talle kaks trummarit, mängides hüvastijätu(?) marssi]] 166px|pisi|left|Napoleon koos Elba vabatahtlike eskardoniga keiserliku kaardiväe esimesest Poola kergeratsaväest Napoleon veetis vaid üheksa kuud ja 21 päeva rahutus pagenduses Elbal (1814–1815), jälgides suure huviga sündmusi Prantsusmaal, kui Viini kongress järk-järgult kogunes. Nagu ta ette nägi, tekitas suure keisririigi kahanemine vana Prantsusmaa suuruseks tõsist rahulolematust prantslaste seas, tunnet toitsid lood taktitust viisist, kuidas Bourboni printsid kohtlesid Grande Armée veterane ja tagasitulnud rojalistlik aadel kohtles inimesi üldiselt. Võrdselt ähvardav oli üldine olukord Euroopas, mis oli pinges ja kurnatud eelmiste kümnendite peaaegu pidevast sõjast.
Suurriikide vastuolulised nõudmised olid mõnda aega nii liialdavad, et viisid suurriigid Viini kongressil sõja äärele üksteisega. Seega iga uudisteraas, mis jõudis kaugele Elbale, näitas soodsalt võimu tagasivõtmist, kui ta korralikult põhjendaks uudist tema naasmisest põhjustades populaarsuse kasvu tema lähenedes. Ta mõtles ka, et Prantsuse vangide tagasitulek Venemaalt, Saksamaalt, Suurbritanniast ja Hispaaniast võiks talle otsekohe anda koolitatud, veteranidest ja patriootliku armee, palju suurema, kui see, mis võitis tuntust aastatel enne 1814. Nii ohtlikud olid märgid, et rojalistid Pariisis ja täievolilised Viinis rääkisid tema väljasaatmisest Assooridele või Saint Helenale, kuigi mõned viitasid mõrvale.
Viini kongress
Viini kongressil (novembrist 1814 – juunini 1815) olid eri riikidel väga erinevad ja vastandlikud eesmärgid. Venemaa tsaar Aleksander ootas enamuse Poola neelamist ja nukuriigi Varssavi hertsogiriik jätmist puhvriks edasise sissetungi vastu Euroopast. Uuenenud Preisi riik nõudis kogu Saksimaa kuningriiki. Austria tahtis lubada kumbagi neist asjadest, kuna see eeldas kontrolli taastamist Põhja-Itaalia üle. Castlereagh Suurbritanniast toetas Prantsusmaad (keda esindas Talleyrand) ja Austriat ning oli vastuolus oma parlamendiga. See põhjustas peaaegu sõja puhkemise, kui tsaar märkis Castlereagh'le, et Venemaal on 450 000 meest Poola ja Saksimaa piiridel ning see on teretulnud proovima neid sealt ära ajada. Ta tõepoolest märkis: "Minust peab saama Poola kuningas ja Preisimaa kuningast peab saama Saksimaa kuningas". Preisimaa kuningas Friedrich lähenes Castlereagh'le, kes pakkus Briti ja Austria toetust Preisimaa Saksimaa-anneksioonile Preisimaa toetuse eest iseseisvale Poolale. Friedrich kordas seda pakkumist avalikult ja tsaar oli nii solvunud, et kutsus Austria Metternichi duellile. Vaid Austria krooni sekkumine peatas selle. Tüli suurriikide vahel hoiti ära, kui Suurbritannia parlamendi liikmed saatsid Vene saadikule sõna, et Castlereagh on ületanud oma volitusi ja Suurbritannia ei toeta iseseisvat Poolat. Afäär tekitas Preisimaal sügava kahtluse kõiges, milles Suurbritannia osales.
Tagasitulek Prantsusmaale
pisi|Napoleon lahkub [[Elbalt, Joseph Beaume]] pisi|Priki Inconstant, mida juhib kapten Taillade ja mis veab Napoleoni Prantsusmaale, tee ristub prikiga Zéphir, mida juhib kapten Andrieux. Inconstant on heisanud keisririigi trikoloori, samas Zéphir kannab valget monarhia lippu
Kui liitlased olid hajevil, lahendas Napoleon oma probleemi iseloomulikul moel. 26. veebruaril 1815, kui Briti ja Prantsuse vahilaevu ei olnud näha, lipsas ta umbes 600 mehega Portoferraiost välja ja randus 1. märtsil 1815 Antibes'i lähistel Golfe-Juanis. Väljaarvatud rojalistlikus Provence'is, võeti teda igal pool tervitades vastu, mis tõendas tema isiksuse kütkestavat jõudu. Ta vältis enamust Provence'ist, võttes tee läbi Alpide, mis kannab sellest ajast nime Route Napoléon. Enda kaitseks laskugi laskmata paisus tema väike vägi päev-päevalt, kuni sellest sai armee. 5. märtsil läks nimeliselt rojalistlik 5. jalaväerügement Napoleoni poole üle en masse. Järgmisel päeval ühines nendega 7. jalaväerügement kolonel Charles Angélique François Huchet de La Bédoyère'i juhtimisel, kes hukati Bourbonide poolt reetmise eest pärast kampaania lõppu. Vana anekdoot illustreerib Napoleoni karismat või populaarsust. Kui rojalistlikud väed püüdsid peatada Napoleoni vägede marssi Lyoni juures, astus Napoleon nende ette, lõi mantlihõlmad laiali ja ütles "Kui keegi teist soovib tulistada oma keisrit, tehku seda nüüd." Kõik mehed ühinesid temaga.
Rojalistid ei olnud mureks: Angouleme'i hertsog tõstis väikese väe üles lõunas, kuid Valence'is sulas see ära Grouchy käsu ees; ja hertsog sõlmis 9. aprillil 1815 kokkuleppe, millega nad said keisrilt armu. Vendée rojalistid tõusid hiljem ja põhjustasid rohkem tüli.
Napoleoni tervis
Tõend, et Napoleoni tervis on mõnevõrra vastuoluline. Carnot, Pasquier, Lavalette, Thiébault ja teised arvasid teda enneaegselt vananevat ja nõrgenevat. Elbal, nagu Neil Campbell märkis, muutus ta passiivseks ja proportsionaalselt korpulentseks. Siin hakkas ta, nagu ka mõnikord aastal 1815, kannatama hootise kusepidamatuse all, kuid see ilmnes suhteliselt kergelt. Enamuse oma avalikust elust kannatas Napoleon hemoroidide all, mis tegid ratsutamise pikaks ajaks raskeks ja piinavaks. See andis hukatusliku tulemuse Waterloo all; lahingu ajal oli ta võimetu hobuse selga istuma, kui vaid väga lühikeseks ajaks, ja seega võimetu jälgima oma sõdureid lahingus, ja seega neid juhtima. Teised ei näinud temas olulist muutust; samas Mollien, kes teadis keisrit hästi, omistas talle roidumust, mis tuli peale kimbatustundest, mida põhjustas tema muutunud olukord.
Põhiseaduslik reform
13. märtsil 1815 andis Napoleon Lyonis välja edikti, mis saatis olemasolevad kojad laiali ja käskis kokku kutsuda rahvakoosoleku või Champ de Mai, eesmärgiga muuta Napoleoni keisririigi põhiseadust. Teadaolevalt ütles ta Benjamin Constantile "Olen vana. Põhiseadusliku kuninga rahulikkus võiks mulle sobida. Kindlasti sobib see minu pojale."
Selle töö viis kooskõlas keisriga läbi Benjamin Constant. Saadud Acte additionel (täiendus keisririigi põhiseadusele) kinkis Prantsusmaale päriliku Peeridekoja ja Esindajatekoja, mille valis keisririigi "valijameeste kogu".
Châteaubriand'i järgi, viitega Louis XVIII põhiseaduslikule hartale, oli uus põhiseadus – La Benjamine – vaid "pisut parandatud" versioon hartast, mis seotud Louis XVIII valitsusega; siiski on hilisemad ajaloolased, sealhulgas Agatha Ramm, märkinud, et see põhiseadus lubas valimisõiguse laiendamist ja tagas selgesõnaliselt ajakirjandusvabaduse. Vabariiklikul moel pandi põhiseadus Prantsusmaa rahvale hääletamiseks, kuid kas entusiasmi puudumise tõttu, või kuna rahvas oli ootamatult asunud sõjalistele ettevalmistustwele, saadi vaid 1 532 527 häält, vähem kui pool Konsulaadi rahvahääletustes vajalikust; siiski tähendas "suur enamus", et Napoleon tundis endal põhiseaduslikku õigust.
Napoleonil oli raskusi loobuda ustava liberaali Lanjuinais 3. juuni valimise tühistamisest, viimane oli Esindajatekoja presidendina olnud nii sageli keisri vastu. Oma viimases suhtluses nendega hoiatas Napoleon neid mitte jäljendama hilise Bütsantsi kreeklasi, kes tegelesid peene aruteluga, kui taraanid peksid vastu väravaid.
Sõjaline mobilisatsioon
pisi|400px|Strateegiline olukord Lääne-Euroopas aastal 1815 : 250 000 prantslast seisis silmitsi koalitsiooni umbes 850 000 sõduriga neljal [[Rinne (sõjandus)|rindel. Lisaks pidi Napoleon jätma 20 000 meest Lääne-Prantsusmaale rojalistide ülestõusu mahasurumiseks]]
Saja päeva ajal mobiliseerusid sõjaks nii koalitsioon kui ka Napoleon I. Pärast trooni tagasivõtmist leidis Napoleon, et Louis XVIII oli talle vähe jätnud. Oli 56 000 sõdurit, kellest 46 000 olid kampaaniaks valmis. Mai lõpuks oli Napoleoni käsutusse relvajõude kokku jõudnud 198 000, lisaks oli 66 000 väljaõppel ja mitte veel teenistuseks valmis. Mai lõpuks moodustas Napoleon L'Armée du Nordi ("Põhjaarmee"), mis tema enda juhtimisel osales Waterloo kampaanias.
Prantsusmaa kaitseks kasutas Napoleon oma ülejäänud jõude Prantsusmaal, kavatsusega viivitada oma välisvaenlasi, samas surudes maha oma koduseid vaenlasi. Juuniks olid väed organiseeritud nii:
Vastaste koalitsiooni väed:
Ertshetsog Karl kogus Austria ja Saksa liitlasriikide väed, samas Schwarzenbergi vürst moodustas teise Austria armee. Hispaania kuningas Fernando VII kutsus Briti ohvitsere, kes viiksid tema väed Prantsusmaa vastu. Venemaa tsaar Aleksander I kogus 250 000 sõdurist armee ja saatis selle Reini suunas. Preisimaa kogus kaks armeed. Üks, Blücheri juhtimisel, võttis koha sisse Wellingtoni Briti armee ja selle liitlaste kõrval. Teine oli Põhja-Saksa korpus kindral Kleisti juhtimisel.
Sõda algab
Viini kongressil kuulutasid Euroopa suurriigid (Austria, Suurbritannia, Preisimaa ja Venemaa) ja nende liitlased Napoleoni lindpriiks ja sõlmisid 13. märtsil 1815 selle deklaratsiooni, nii algas Seitsmenda koalitsiooni sõda. Rahulootused, mida Napoleon hellitas, olid läinud – sõda oli nüüd vältimatu.
Edasine liiduleping Napoleoni vastu ratifitseeriti 25. märtsil, selles nõustus iga Euroopa suurriik tulevases konfliktis välja panema 150 000 meest. Selline arv ei olnud Suurbritannia jaoks võimalik, kuna tema armee oli väiksem kui tema kolmel liitlasel. Pealegi olid tema väed hajutatud üle kogu maailma, palju üksusi oli veel Kanadas, kus hiljuti oli lõppenud Inglise-Ameerika Ühendriikide sõda. Seda silmas pidades tegi ta oma arvulise vähemuse tasa, makstes toetusi teistele suurriikidele ja teistele Euroopa riikidele, mis aitas kontingentidele kaasa.
pisi|Waterloo, lahingurivistus
Napoleon pidi nüüd otsustama, kas võidelda kaitsvas või ründavas kampaanias. Kaitse tähendanuks 1814. aasta kampaania kordamist Prantsusmaal, kuid palju suurema väega tema käsutuses. Prantsusmaa peamised linnad, Pariis ja Lyon, tuli kindlustada ja kaks suurt Prantsuse armeed, suurem Pariisi ees ja väiksem Lyoni ees, pidid neid kaitsma; francs-tireurs julgustati pakkuma koalitsiooniarmeedele sissisõja maitset.
Napoleoni otsust rünnata Belgias toetasid mitmed kaalutlused. Esiteks, ta teadis, et Briti ja Preisi armeed on üpris hajali ja neid saab üksikult võita. Ka olid Briti väed Belgias suuresti teisejärgulised; enamus Poolsaare sõja veterane oli saadetud Ameerikasse võitlema Ühendriikide vastu. Ja poliitiliselt võis Prantsuse võit päästa valla sõbraliku revolutsiooni prantsuskeelses Brüsselis.
Prantsuse väed
Trooni ülevõtmisel leidis Napoleon, et Bourbonid olid talle vähe jätnud ja et armee suurus oli 56 000 sõdurit, kellest 46 000 olid kampaaniaks valmis.
Mai lõpuks olid Napoleonil järgmised väed:
Wagneri mäss
Wagneri mäss oli Wagneri rühmituse juhi Jevgeni Prigožini algatatud relvastatud mäss Venemaal 23.–24. juunil 2023. aastal.
Sada päeva
Prantsuse väed
Sama palju sõdureid valvas muid Prantsusmaa piire ja Lamarque juhtis väikest Läänearmeed Vendées rojalistide ülestõusu mahasurumisel. 1. juuniks jõudsid kogu relvajõud Napoleoni käsutuses 198 000, veel 66 000 oli väljaõppel, kuid teenistuseks mitte veel valmis.
Koalitsiooni väed
Juuni alguses 1815 jagunesid Wellingtoni ja Blücheri väed järgmiselt:
Wellingtoni Inglise-liitlaste armee 93 000 mehega, peakorter Brüsselis, paiknes järgmiselt:
Wagneri mäss
23. juuni
23. juuni õhtul tegi Jevgeni Prigožin avalduse ja teatas, et Vene väed sooritasid raketirünnaku tema palgasõdurite laagrile Ukrainas. Kas nimetatud rünnak tegelikult aset leidis on senini ebaselge. Ööl vastu 24. juunit sisenesid Wagneri eraarmee väeosad (Prigožini väitel 25 000 meest, analüütikute hinnangul 8 000-10 000) vastupanu kohtamata Ukrainast Venemaa territooriumile. FSB kuulutas Prigožini tagaotsitavaks ja süüdistas teda riigireetmises. Prigožin teatas, et tema rühmituse väljaastumise näol ei ole tegemist riigipöördekatsega, vaid üksnes "marsiga õigluse nimel".
Sada päeva
Koalitsiooni väed
Blücheri Preisi armee 116 000 mehega, peakorter Namuris, paiknes järgmiselt:
Piiri Binche'i, Charleroi ja Dinanti ees jälgisid Preisi eelpostid.
Wagneri mäss
23. juuni
Oma Telegrami kanalile postitatud 30-minutilises videos Prigožin kummutas väited, et Ukraina armee kavatses 2022. aasta veebruaris alustada pealetungi Venemaa kontrolli all olevatele aladele Ida-Ukrainas. Prigožin ütles: „Kaitseministeerium üritab avalikkust ja presidenti petta ning hämab, et Ukraina poolelt oli meeletu agressiooni tase ja nad kavatsesid meid rünnata koos kogu NATO-ga. /.../ Erioperatsioon algas hoopis teisel põhjusel.“
Sada päeva
Koalitsiooni väed
Seega ulatus koalitsiooni rinne ligikaudu 900 miili üle praeguse Belgia ja rinde sügavus majutuspaikadeni oli 300 miili. Kogu armee koondumiseks mõlemale tiivale kuluks kuus päeva ja ühise tsentri koondumiseks ümber Charleroi kolm päeva.
Wagneri mäss
23. juuni
pisi|Wagneri tank [[Rostov Doni ääres|Doni-äärses Rostovis]]
24. juuni
24. juunil sisenesid Wagneri üksused rasketehnikaga Doni-äärsesse Rostovi ning hõivasid Lõuna sõjaväeringkonna staabihoone. Samal ajal suundus teine väegrupp Voronežisse. Mõlemad linnad hõivas Wagner vastupanu kohtamata.
Sada päeva
Manööver
pisi|Waterloo kampaania kaart Napoleon viis 128 000-mehelise Põhjaarmee Belgia piirile. Vasak tiib (I ja II korpus) oli marssal Ney käsutada ja parem tiib (III ja IV korpus) oli marssal Grouchy käsutada. Napoleon oli Reservi (Keiserlik kaardivägi, VI korpus ning I, II, III ja IV ratsaväekorpus) otsene juht. Esialgse edenemise ajal jäid kõik kolm elementi piisavalt lähestikku, et üksteist toetada.
Napoleon ületas 15. juunil 1815 Charleroi lähistel Thuini juures piiri. Prantslased sõitsid koalitsiooni eelpostidesse ja tagasid nii Napoleoni eelistatud "keskse positsiooni" – teedesõlmes Wellingtoni armee (loodes) ja Blücheri preislaste (kirdes) vahel. Wellington ootas, et Napoleon püüab haarata koalitsiooniarmeesid, liikudes läbi Monsi ja Brüsselist läände jäävale alale. Wellington kartis, et selline liikumine lõikaks ta ära sadamatest, mis teda varustasid. Napoleon julgustas seda seisukohta valeinformatsiooniga. Wellington ei kuulnud Charleroi vallutamisest midagi kuni kella 3-ni pärastlõunal, kuna teade Wellingtoni luureülemalt Colquhoun Grantilt hilines kindral Dörnbergi tõttu. Kinnitus järgnes kiiresti teise sõnumiga Oranje printsilt. Wellington käskis oma armeel koonduda ümber diviisipeakorterite, kuid ei olnud veel kindel, kas rünnak Charleroile oli petteks ja peamine rünnak tuleb Monsi kaudu. Wellington tegi Napoleoni kavatsused kindlaks alles õhtul ja tema käsud armeele Nivelles'i ja Quatre Bras'i lähistele koondumiseks saadeti välja vahetult enne keskööd.
Preisi kindralstaap näis olevat ennustanud Prantsuse armee kavatsusi palju täpsemini. Preislasi ei võetud ootamatult. Kindral Zieten teatas lõkketulede arvust juba 13. juunil ja Blücher hakkas oma vägesid koondama.
Wagneri mäss
24. juuni
Moskvas, Moskva oblastis ja Voroneži oblastis kehtestati terrorismivastased meetmed. Voroneži oblastis jäeti ära kõik avalikud üritused.
Sada päeva
Manööver
Napoleon pidas preislasi suuremaks ohuks ja liikus kõigepealt nende vastu Põhjaarmee parema tiiva ja reservidega. Graf von Zieteni I korpuse taganemine 15. juunil leidis üles Napoleoni edenemise, andes Blücherile võimaluse koondada oma väed Sombreffe positsioonile, mis oli valitud varem selle heade kaitseomaduste pärast. Napoleon saatis Prantsuse vasaku tiiva eest vastutava marssal Ney kindlustama Quatre Bras' teeristi, mille suunas Wellington kiiruga kogus oma hajutatud armeed. Ney skaudid jõudsid Quatre Bras'ni sel õhtul.
Quatre Bras
Ney, edenedes 16. juunil, leidis Quatre Bras' nõrgalt kaitstuna Wellingtoni armee Hollandi vägede poolt, kuid vaatamata raskele arvulisele ülekaalule kogu päeva jooksul, võitles ta ettevaatlikult ja katkendlikult, millega nurjus teeristi vallutamine. Pärastlõunal võttis Wellington isiklikult Inglise-liitlaste vägede juhtimise Quatre Bras's üle. Positsiooni kindlustati järjekindlalt kogu päeva, kui Inglise-liitlaste väed lähenesid teeristile. Lahing lõppes taktikalise viigiga. Hiljem loovutasid liitlased Quatre Bras' lahinguvälja, et koondada oma väed palju soodsamale pinnale põhjas piki Brüsseli teed, eelmänguna Waterloo lahingule.
Ligny
Napoleon kasutas vahepeal oma armee paremat tiiba ja reserve kindral Blücheri juhitavate preislaste võitmiseks Ligny lahingus samal päeval. Preisi tsenter andis raskele Prantsuse rünnakule järele, kuid tiivad püsisid. Mitu rasket Preisi ratsaväe sööstu osutusid piisavaks, et pärssida prantslaste tegutsemist ja tõepoolest nad ei jälitanud preislasi kuni 18. juuni hommikuni. D'Erloni I korpus eksles mõlema lahingu vahel, löömata kaasa ei Quatre Bras's ega Lignys. Napoleon kirjutas Neyle, hoiatades teda, et lubades D'Erlonil ekselda nii kaugel eemal halvab tema rünnakud Quatre Bras'le, kuid ei käskinud D'Erloni tagasi kutsuda, kuigi oleks kergesti saanud seda teha. Tema käskude toon näitab, et ta uskus, et asjad on Ligny all hästi ilma abitagi (nagu ka tegelikult oli).
Wagneri mäss
24. juuni
Venemaa president Vladimir Putin tegi hommikul telepöördumise, milles nimetas Wagneri palgasõdurite ja nende juhi Jevgeni Prigožini riigivõimu vastu väljaastumist noa selga löömiseks ning ütles, et kõik võimu vastu astujad saavad karistatud.
Sada päeva
Vahemäng
Preislaste kaotus Ligny all tegi Quatre Bras positsiooni kaitstamatuks. 17. juunil tõmbus Wellington korralikult tagasi põhja. Tema kontroll Quatre Bras' üle võimaldas preislastel tõmbuda tagasi paralleelselt tema taganemisteega ja mitte temast eemale, nagu Napoleon oli lootnud.
See oli osa Napoleoni strateegiast jagada palju suurem koalitsiooni vägi tükkideks, mida ta saab arvuliselt ületada ja eraldi rünnata. Tema teooria põhines eeldusel, et rünnak läbi koalitsiooni vägede tsentri sunnib kaks peamist armeed taganema vastavalt nende varustusbaaside suunas, mis olid vastassuundades.
Wagneri mäss
24. juuni
Moskva linnapea Sergei Sobjanin kuulutas esmaspäeva 26. juuni Moskvas töövabaks päevaks. Tööpäev on üksnes valitsusasutustel, katkematu tootmisega ettevõtetes, kaitsetööstusettevõtetes ning linna haldusteenuste pakkujatel.
Sada päeva
Vahemäng
Preisi armee üldine taganemine tõi selle Wavre'i linna ja vaikimisi sai viimasest armee sorteerimispunkt. Preisi staabiülem kindral August von Gneisenau plaanis koondada Preisi armee Tillysse, kust see pidi liikuma Wellingtoni toetama, kuid kontroll kadus, kui osa armeest taandus Reini suunas, kuid enamus koondus Wavre'i. Kindral Blücher saabus Wavre'i, pärast kukkumist hobuse seljast vasturünnaku juhtimisel Lignys, olles ratsutanud kaks korda üle Prantsuse ratsaväe. Pärast kohtumist oli Gneisenau veendunud, et peab marssima koidikul Wellingtoni vasaku tiiva suunas koos I, II ja IV korpusega. IV korpus kindral Bülow von Dennewitzi juhtimisel ei osalenud Lignys, kuid saabus tugevdama Preisi armeed 17. ja 18. juuni öödel. III korpus moodustas järelväe, et takistada jälitavaid prantslasi.
Wagneri mäss
24. juuni
Hommikul kohtus Prigožin Voronežis Lõuna sõjaväeringkonna peahoones Venemaa kaitseministri asetätja Junus-bek Jevkuroviga ja GRU asejuhi kindral-leitnant Vladimir Aleksejeviga. Ta esitas oma nõudmised Putinile, milleks oli Venemaa kaitseminister Sergei Šoigu ja kindralstaabi ülem kindral Valeri Gerassimovi ametist vabastamine.
Peale läbirääkimiste tulemusteta lõppu alustasid Wagneri väeosad (umbes 5000 meest) Dmitri Utkini juhtimisel liikumist Moskva suunas ja jõudsid liikudes mööda M4 magistraalil õhtuks Moskva oblasti piirile, umbes 200 kilomeetri kaugusele Moskvast. Oma teel ei kohanud nad maa peal mingit vastupanu. Neid üritasid takistada õhujõud. Wagneri õhutõrje tulistas alla 7 lennumasinat. Tulevahetuse käigus süttis Voroneži kütuseterminal.
Sada päeva
Vahemäng
Napoleon lõikas koos reservi ja Põhjaarmee vasaku tiiva vägedega läbi Quatre Bras', et jälitada Wellingtoni vägesid, mis taandusid Brüsseli suunas. Just enne väikest Waterloo küla paigutas Wellington enamuse oma väest tagumisele astangule. Ta pani mõned oma väed põhipositsioonide ette kahte kindlustatud taluhoonesse astangu jalamil, mis valvasid kahte teed Brüsselisse.
Wagneri mäss
24. juuni
Sõltumatu sõjandusblogi Oryx andmeil kaotasid Vene regulaarväed Wagneri üksuste mässu tõttu kokku kuus helikopterit (millest viis hävisid) ning ühe juhtimislennuki Il-22M. Wagneri üksused kaotasid samas ühe soomuki ning veel kolm sõidukit.
Sada päeva
Vahemäng
Marssal Grouchy kolis Põhjaarmee parema tiivaga Grannape'i, omandades luureandmeid, mida pakkusid talle tema eelpostid. Kolm Preisi korpust liikusid läbi ala ja uskusid, et koonduvad Brüsseli lähistel Wellingtoni toetuseks. See informatsioon koguti ja saadeti marssal Grouchy poolt 17. juuni öösel kell 22.00. Selles kirjas märkis Grouchy preislaste koondumist Wavre'i ja selle ümbrusse. See valmistas muret nii Grouchy'le kui ka Napoleonile, kuna preislased kasutasid teed läbi Wavre'i otse Wellingtoni armeedeni.
Waterloo
pisi|Waterloo lahing See oli Waterloo all 18. juunil 1815, kui kampaania otsustav lahing aset leidis. Lahingu algus venis mitu tundi, kui Napoleon ootas maapinna kuivamist eelmise öö vihmasajust. Hilisel õhtupoolikul ei õnnestunud Prantsuse armeel jõuda Wellingtoni vägedeni astangul. Kui preislased saabusid, rünnates Prantsuse paremat tiiba üha kasvavate jõududega, nurjus Napoleoni võtmestrateegia hoida Seitsmenda koalitsiooni armeed jagatuna ja tema armee aeti kombineeritud koalitsiooni üldise edenemisega väljalt segaduses minema.
18. juuni hommikul 1815 saatis Napoleon käsud Põhjaarmee parema tiiva juhile, marssal Grouchy'le, et kimbutada preislasi ja peatada nende ümberkorraldamine. Need käsud jõudsid pärale umbes kell 06.00 ja tema korpus hakkas liikuma kell 08.00; kell 12.00 kuuldus Waterloo lahingus kahurimüra. Grouchy korpuse komandörid, eriti Gérard, soovitasid, et nad peavad "marssima kahurimüra suunas". Kuna see oli vastuolus Napoleoni käskudega ("sa pead olema mõõk preislaste tagalas, et ajada need läbi Wavre'i ja ühineda siin minuga"), otsustas Grouchy seda mitte kuulda võtta. Selgus, et ei Napoleon ega marssal Grouchy saanud aru, et Preisi armee ei olnud enam põgenev või korratu. Kõik mõtted ühinemisest Napoleoniga luhtusid, kui umbes kell 16.00 saabus teine käsk, korrates samu juhiseid.
Wavre
Järgides Napoleoni käske ründas Grouchy Wavre'i küla lähistel kindral Johann von Thielmanni juhitavat Preisi III korpust. Grouchy uskus, et ta tegeles veel taganeva Preisi väe järelväega. Siiski oli jäänud vaid üks korpus; teised kolm Preisi korpust (I, II ja ikka veel värske IV) olid pärast kaotust Ligny all ümber grupeerunud ja marssisid Waterloo suunas.
Järgmisel hommikul lõppes Wavre'i lahing võltsi Prantsuse võiduga. Põhjaarmee Grouchy’ tiib taganes heas korras ja teised Prantsuse armee elemendid suutsid koonduda selle ümber. Siiski ei olnud armee piisavalt tugev vastu panema kombineeritud koalitsiooni vägedele, nii et see taandus Pariisi suunas.
Napoleon alistub
Kolm päeva pärast Waterlood Pariisi saabudes klammerdus Napoleon veel lootuse külge korraldada rahvuslikku vastupanu; kuid kodade ja avalikkuse tuju keelas üldiselt kõik sellised katsed. Napoleon ja tema vend Lucien Bonaparte olid peaaegu üksi seda uskudes; saates kojad laiali ja kuulutades Napoleoni diktaatoriks, võisid nad päästa Prantsusmaa suurriikide armeedest, mis nüüd Pariisi suundusid. Isegi sõjaminister Davout hoiatas Napoleoni, et Prantsusmaa saatus oleneb üksnes kodadest. Selgelt oli aeg kaitsta seda, mis alles; ja seda võiks parimini teha Talleyrandi legitiimsuse kilp.
Napoleon ise tunnistas lõpuks tõde. Kui Lucien pressis talle peale "julgemist", vastas ta: "Paraku julgesin ma juba liiga palju". 22. juunil 1815 loobus ta troonist oma poja Napoléon François Joseph Charles Bonaparte'i kasuks, teades hästi, et see oli formaalsus, kuna tema nelja-aastane poeg oli Austrias. 25. juunil sai ta Fouchélt, äsja ametisse nimetatud ajutise valitsuse presidendilt (ja Napoleoni endiselt politseiülemalt), vihje, et ta peab Pariisist lahkuma. Ta taganes Malmaisoni, Joséphine'i endisesse koju, kus viimane oli surnud varsti pärast tema esimest troonist loobumist.
Lõpuks, võimetuna jääma Prantsusmaale või põgenema sealt, alistus ta kapten Maitlandi Bellerophonile ja viidi Inglismaale. Keisri lahkumisele järgnes Louis XVIII täielik restauratsioon. Napoleon I saadeti maapakku Saint Helena saarele, kus ta mais 1821 suri.
Preislased sisenevad Pariisi
Napoleoni troonist loobumisega nimetas Fouché juhitud ajutine valitsus Napoleoni sõjaministri Davout' ülemjuhatajaks. Pariisi koondunud Prantsuse vägedel oli sama palju sõdureid kui sissetungijatel ja rohkem kahureid.
Pariisi juures oli juuli esimestel päevadel kaks suurt kokkupõrget ja mõned väiksemad. Esimeses suures kokkupõrkes, Rocquencourti lahingus 1. juulil hävitasid jalaväe poolt toetatud ja kindral Exelmansi juhitud Prantsuse tragunid kolonel von Sohri (kes sai kokkupõrkes raskelt haavata ja võeti vangi) juhitud Preisi husaaribrigaadi. Teises suures kokkupõrkes, Issy lahingus 3. juulil alistati kindral Dominique Vandamme (Davout' alluv) kindral Graf von Zieteni poolt (Blücheri alluv), sundides prantslasi Pariisi taganema. Selle kaotusega kadusid kõik lootused hoida Pariisi ja lepiti kokku, et Prantsuse armee taganeb lõuna poole Loire'i jõge ja 7. juulil sisenes Graf von Zieteni Preisi I korpus Pariisi.
Teised kampaaniad ja sõjad
Kuigi Napoleon oli otsustanud, et koalitsiooni väed Brüsselis ja selle ümber Prantsusmaa kirdepiiril kujutavad endast suurimat ohtu, kuna de Tolly 150 000-meheline Vene armee ei olnud veel teatris, Hispaania mobiliseerus aeglaselt, vürst Schwarzenbergi 210 000-meheline Austria armee oli aeglane Reini ületama ja Prantsusmaa kagupiiri ähvardav teine Austria vägi ei olnud veel otsene oht, pidi Napoleon siiski mõned hädavajalikud jõud paigutama positsioonidele, kus nad said kaitsta Prantsusmaad teiste koalitsiooni vägede vastu, olenemata Waterloo kampaania tulemusest.
Napoli sõda
Napoli sõda napoleonliku Napoli kuningriigi ja Austria keisririigi vahel algas 15. märtsil 1815, kui marssal Joachim Murat kuulutas Austriale sõja, ja lõppes 20. mail 1815 Casalanza rahu sõlmimisega.
Napoleon oli teinud oma väimehe Joachim Murat Napoli kuningaks 1. augustil 1808. Pärast Napoleoni kaotust aastal 1813 jõudis Murat Austriaga kokkuleppele säilitada oma troon. Siiski taipas ta, et Euroopa suurriigid kavatsevad ta Viini kongressil kõrvaldada ja tagastada Napoli Bourboni valitsejatele. Nii liikus Murat, pärast Riminis läkituse väljaandmist "Itaalia patriootidele", põhja võitlema austerlaste vastu oma võimu tugevdamiseks Itaalias sõjalises mõttes.
Sõja päästis valla Napoleoni-meelne ülestõus Napolis, pärast mida kuulutas Murat 15. märtsil 1815 Austriale sõja, viis päeva enne Napoleoni naasmist Pariisi. Austerlased valmistusid sõjaks. Nende kahtlused olid ärganud nädalaid varem, kui Murat taotles luba marssida läbi Austria territooriumi, et rünnata Lõuna-Prantsusmaad. Austria tugevdas enne sõja kuulutamist oma Bellegarde juhitavaid armeesid Lombardias.
Kodusõda
Provence ja Bretagne, mis olid tuntud oma rojalistliku meelsuse poolest, ei tõusnud üles avalikule mässule, kuid Vendée tõusis. Vendée rojalistid võtsid edukalt Bressuire'i ja Cholet, enne kui kindral Lamarque neid 20. juunil Rocheserviere'i lahingus võitis. Nad sõlmisid kuus päeva hiljem 26. juunil Cholet' rahu.
Reini piir
Juuni alguses edenes kindral Rappi umbes 23 000-meheline Reini armee Germersheimi suunas, et blokeerida Schwarzenbergi eeldatav edenemine, kuid kuuldes uudiseid Prantsuse kaotusest Waterloo all, taganes Rapp Strasbourgi suunas, pöördudes 28. juunil kontrollima La Souffeli lahingus kindral Württembergi Austria III korpuse 40 000-mehelist üksust – viimane Prantsuse võiduga karm lahing Napoleoni sõdades. Järgmisel päeval jätkas Rapp taganemist Strasbourgi ja saatis isegi garnisoni Colmari kaitsma. Tema ja ta mehed ei võtnud kampaaniast emam aktiivselt osa ja lõpuks allusid Bourbonidele.
Württembergi III korpusest põhjas ületas kindral Wrede Austria (Baieri) IV korpus samuti Prantsuse piiri ja suundus siis lõunasse ja vallutas 27. juunil Nancy, kohates mõningast kohaliku elanikkonna vastupanu. Tema alluvuses oli Vene üksus kindral Lamberti juhtimisel, mis hoidis Wrede sideliinid avatuna. Juuli alguses käskis Schwarzenberg, olles saanud Wellingtonilt ja Blücherilt kutse, toimida Wredel kui Austria eelvägi ja edeneda Pariisi, ning 5. juuliks jõudis põhiosa Wrede IV korpusest Châlonsi. 6. juulil kohtus eelvägi preislastega ja 7. juulil sai Wrede luureandmeid Pariisi kokkuleppest ja nõudest liikuda Loire'i jõeni. 10. juulil oli Wrede peakorter Ferté-sous-Jouarre'is ja tema korpus paiknes Seine'i ja Marne'i vahel.
Kaugemal lõunas takistas kindral Colloredo Austria I korpust kindral Lecourbe'i Armée du Jura, mis koosnes suuresti kaardiväelastest ja teistest reservidest. Lecourbe võitles 30. juuni ja 8. juuli vahel Foussemagne'i, Bourogne'i, Chèvremonti ja Bavilliersi juures neli viivitavat lahingut, enne kui leppis 11. juulil vaherahuga. Ertshertsog Ferdinandi reservkorpus koos Hohenzollern-Hechingeni II korpusega piirasid Huningue' ja Mulhauseni kindlusi, koos kahe Šveitsi brigaadiga kindral Niklaus Franz von Bachmanni Šveitsi armeest. Nagu ka teisi Austria vägesid, tülitasid ka neid kahte francs-tireurs.
Itaalia piir
Nagu Rapp kaugel põhjas, võttis marssal Suchet' Armée des Alps alguses initsiatiivi ja tungis 14. juunil Savoiasse. Tema vastas oli kindral Frimonti Itaalias baseeruv 75 000-meheline Austria-Sardiinia armee. Siiski, kuuldes Napoleoni kaotusest Waterloo all, leppis Suchet kokku vaherahus ja läks tagasi Lyoni, kus ta 12. juulil linna Frimonti armeele loovutas.
Liguuria rannikut kaitsesid Prantsuse väed marssal Brune juhtimisel, kes taandusid aeglaselt Touloni kindluslinna pärast taganemist Marseillest enne kindral Bianchi juhitava Austria "Napoli armee", Hudson Lowe'i Inglise-Sitsiilia vägede, keda toetas vikont Exmouthi Briti Vahemere laevastik, ja kindral d'Osasco Sardiinia vägede saabumist; viimase väed tulid Nice'i garnisonist. Brune ei loovutanud linna ja selle mereväe arsenali enne 31. juulit.
Pariisi rahu
Issy oli viimane välitegevus Saja päeva ajal. See oli kampaania jätkavate napoleonlike tugipunktide vastu, mis lõppes Longwy kapitulatsiooniga 13. septembril 1815. Pariisi rahu sõlmiti 20. novembril 1815, mis lõpetas ametlikult Napoleoni sõjad.
1815. aasta Pariisi rahuga kinnitati eelmise aasta Pariisi rahu ja Viini kongressi lõppakt 9. juunist 1815. Prantsusmaa vähendati selle 1790. aasta piirideni; see kaotas revolutsiooniarmeede territoriaalsed saavutused aastatel 1790–1792, mille eelmine Pariisi rahu oli lubanud Prantsusmaal alles jätta. Prantsusmaa pidi nüüd maksma ka 700 miljonit franki hüvitist, viie aasta kaupa, ja ülal pidama koalitsiooni 150 000-mehelist okupatsiooniarmeed Prantsusmaa idapiiri äärsetel territooriumidel, La Manche'ist Šveitsi piirini, maksimaalselt viis aastat. Sõjalise okupatsiooni kahekordset eesmärki selgitati lepingu lisas, milles kirjeldati täiendavaid tingimusi, mille järgi pidi Prantsusmaa emiteerima kaubeldavaid võlakirju, mis katnuks hüvitise: lisaks naaberriikide kaitsmisele taastekkiva revolutsiooni eest Prantsusmaal, tagas see lepingu rahaliste klauslite täitmise.
Samal päeval uuendasid Suurbritannia, Venemaa, Austria ja Preisimaa eraldi dokumendis Nelikliitu. Vürstid ja vabalinnad, kes ei olnud allkirjastajad, kutsuti lepingu tingimustega nõustuma, millega leping sai avaliku õiguse osaks, mille kohaselt rajas Euroopa, välja arvatud Osmanite riik, "suhted, millest pidi saama tegeliku ja püsiva jõudude tasakaalu süsteem Euroopas".
Wagneri mäss
24. juuni
Peale lõunat teatas Tšetšeenia liider Ramzan Kadõrov, et saadab oma väeüksuse Ahmat Rostovisse mässajatega võitlema. Lahingutesse nad ei jõudnud. Wagneri vägede edasiliikumise takistamiseks kaevati maanteed mitmes kohas üles. Väidetavalt rajasid Vene armee üksused teetõkked ka Okaa jõe sillale Moskva oblastis.
Laupäeva õhtul teatasid Prigožin ja Valgevene liider Aleksandr Lukašenko, et viimase vahendatud läbirääkimised viisid kokkuleppeni, mille järgi peatab Wagner edasi liikumise, et vältida verevalamist. Kremli poolt osalesid kõnelustes Vene presidendi administratsiooni ülem Anton Vaino, Vene julgeolekunõukogu sekretär Nikolai Patrušev ja Vene Föderatsiooni suursaadik Valgevenes Boris Grõzlov.
Pärast kokkulepet asusid Wagneri sõdurid Doni-äärsest Rostovist, Voronežist ja muudelt aladelt lahkuma. Nendega koos lahkus Doni-äärsest Rostovist Prigožin. 25. juuni hommikuks olid Wagneri üksused lahkunud kõikidelt hõivatud positsioonidelt.
On ebaselge, mis oli Prigožini aktsiooni tegelik eesmärk. Kas ta tahtis ainult vältida oma üksuse liitmist Venemaa relvajõududega või oli ta eesmärk mõjutada Venemaa poliitikat laiemalt.
Hukkunud
Venemaa esimese telekanali "Pervõi" sõjakorrespondendi Irina Kuksenkova sõnul tulistas Wagneri õhutõrje Voroneži lähedal alla Venemaa sõjalise juhtimislennuki Il-22, mille pardal oli 10 inimest. "Kui Prigožinilt juba Lõuna sõjaväeringkonna staabis küsiti, miks seda tehti, kuna see lennuk ei ründa, vaid täidab muid ülesandeid, siis ta ütles, et kolonnis olnud loll õhutõrjuja lasi alla kõik, mis õhku tõusis," kirjutas Kuksenkova Telegramis. Tema sõnul nõustus Wagneri grupi asutaja Jevgeni Prigožin maksma hüvitisena ohvrite perekondadele 50 miljonit rubla. Venemaa opositsioonilise uudisteportaali "The Insider" andmetel tulistasid wagnerlased alla 6 Venemaa sõjakopterit, sealhulgas üks helikopter Mi-8, kolm elektroonilise sõjapidamise kopterit Mi-8MTPR-1, üks ründehelikopter Mi-35M ja üks helikopter Ka-52 "Alligator."
Kremli-meelne väljaanne "Ridovka" väidab, et kokkupõrgetes Wagneriga hukkus 15 Vene sõjaväelast. Wagneri palgasõdurite seas hukkunuid ei teatatud.
Prigožini enda väitel hukkus Wagneri poolel kaks Venemaa kaitseministeeriumile allunud sõdurit, kes olid Wagneriga vabatahtlikult liitunud.
Järelkaja
Valgevene presidendi, Prigožini ammuse tuttava kinnitusel saabus wagnerlaste pealik lennukiga Valgevenesse. President Putin tunnistas esmakordselt, et Wagneri eraarmee ülalpidamiseks eraldati riigi eelarvest sadu miljardeid rublasid.
4. juulil tagastati Prigožinile ametlikult Peterburi "Suures majas" eelnevalt Peterburi äärelinnas "Põhja-Versailles'" ("Северный Версаль") külas toimetatud läbiotsimise käigus konfiskeeritud relvad ja 10 miljardit rubla. Lukašenka 6. juulil avaldatud kinnitusel ei viibi Prigožin Valgevenes.
Võsu (perekonnanimi)
Võsu on eesti perekonnanimi.
Wagneri mäss
Järelkaja
Juuli alguses andis Ukraina luureülem Kõrõlo Budanov intervjuu uudisteagentuurile Reuters ja ütles, et Wagneri võitlejad jõudsid Jevgeni Prigožini mässu ajal Venemaa tuumarelvabaasi. Budanovi sõnul tahtsid Wagneri võitlejad saada enda valdusesse väikseid nõukogudeaegseid tuumaseadmeid.
Tagajärjed
Hukkus vähemalt 12 (hinnanguliselt kuni 20) sõjaväelast, põhiliselt lendurid. Venemaa presidendi pressiesindaja Dmitri Peskov teatas, et ametivõimud ei hakka mässus osalenud wagnerlasi vastutusele võtma, arvestades nende sõjalisi teeneid. On ebaselge, kui suur oli Wagneri mässu tegelik toetus Vene sõjaväelaste hulgas. Samuti ei ole selge, kas Prigožin tegutses üksi või oli tegemist suurema vandenõuga. Luureallikad väidavad, et vandenõust olid teadlikud mitmed kõrgemad Venemaa sõjaväelased, nagu Sergei Surovikin.
14. juunil avaldas Wall Street Journal oma allikatele viidates andmed, et vähemalt 10 Vene armee kõrgemat ohvitseri on vangistuses ja 15 inimest on ametist kõrvaldatud.
Vene kaitseministeeriumi allikad ütlesid 28. juunil The Moscow Timesile, et Venemaa endine õhu- ja kosmosevägede ülem, vägede asejuht Ukrainas kindral Sergei Surovikin on vahi alla võetud.
Česká Lípa
Česká Lípa vanalinn on alates 1992. aasta septembrist ajalooline linnakaitseala.
Asulat on esmamainitud 1263. aastal. Ürikutes on Česká Lípat esimest korda linnaks nimetatud 1337. aastal. Linna laastasid 1787. ja 1820. aastal suured tulekahjud. Taas üles ehitatud linnas algas siiski tööstuse areng. 1867. aastal sai Česká Lípa raudteeühenduse ja kujunes oluliseks raudteesõlmeks.
Wagneri mäss
Tagajärjed
Vene ajakirjanik Aleksei Venediktov teatas 29. juunil Twitteris, et Venemaa relvajõududest on vallandatud õhu- ja kosmosevägede ülema, kindral Sergei Surovikini asetäitja, kindralpolkovnik Andrei Judin.
Rahvusvahelised reaktsioonid
Ameerika Ühendriikide Riikliku Julgeolekunõukogu pressiesindaja Adam Hodge teatas, et USA on Venemaa sündmusi jälginud ning konsulteerib nende arengute osas liitlaste ja partneritega.
Eesti siseministri Hanno Pevkuri sõnul ei ole Eesti läheduses muutusi toimunud. Samas võib turbulents Venemaal mõjutada tegevust piiril ning Eesti piirivalve on oma valmisolekut tõstnud.
Lutz
Lutz on saksa perekonnanimi. See arvatakse tulenevat nimest Ludwig.
Famagusta piiramine
Famagusta piiramine toimus Veneetsia-kontrollitud Famagustas, viimases kristlaste valduses Küprosel. Famagusta langes Osmanite kätte augustis 1571 pärast piiramist, mis kestis peaaegu aasta.
Taust
Suur ja jõukas Küprose saar oli olnud Veneetsia võimu all 1489. aastast. Koos Kreetaga oli see vabariigi üks suuremaid ülemerealasid. Selle elanike arv 16. sajandi keskpaigas oli hinnanguliselt 160 000. Lisaks asukohale, mis võimaldas kontrollida Levanti kaubandust, oli saarel kasumlik puuvilla- ja suhkrutootmine.
Küprose, Kreeta, Korfu ja teiste Veneetsia valduste kaitset uuendati 1560. aastatel, kasutades tuntud sõjaväeinseneri Sforza Pallavicini teenuseid. Nende garnisone suurendati ning Kreeta and Küprose isoleeritud majapidamisi püüti muuta valukodade ja püssirohuveskite ehitamisega iseseisvamaks. Siiski tunnistati laialdaselt, et ilma abita ei suuda Küpros kaua vastu pidada. Selle kaitsmata ja eraldatud asukoht Veneetsiast nii kaugel, ümbritsetud Osmanite territooriumist, pani selle "hundi suhu", nagu üks kaasaegne ajaloolane kirjutas. Sel juhul mängiks varustuse ja isegi püssirohu puudumine kriitilist rolli Veneetsia kindluste langemisel Osmanite kätte. Veneetsia ei saanud toetuda ka Vahemere piirkonna suure kristliku võimu Habsburgide Hispaania abile, kes oli segatud Hollandi mässu mahasurumisse ja siseriiklikult moriskide vastu. Teiseks probleemiks Veneetsia jaoks oli saareelanike suhtumine. Kohalike õigeusklike kreeklaste karm kohtlemine ja rõhuv maksustamine katoliiklike veneetslaste poolt tekitas suurt pahameelt, nii et nende sümpaatia oli üldiselt Osmanite poolt.
Türklased otsustasid Küprose vallutada ja 27. juunil 1570 asusid sissetungiväed, umbes 350–400 laeva ja 80 000–150 000 meest, teele Küprosele. Nad piirasid ning hävitasid pealinna Nikosia ja teised Veneetsia kindlustused. Lõpetamata Veneetsia Nikosia müüridest ei olnud võimsa Osmanite armee peatamiseks kasu ning koguni 20 000 garnisoni liiget ja linnakodanikku tapeti; 2000 poissi saadeti seksiorjadena Konstantinoopolisse. thumb|right|300px|Piiramise kujutamine, [[Giovanni Camocio, 1574]]
15. septembril 1570 ilmus türklaste ratsavägi Veneetsia Küprose viimase kantsi Famagusta ette. Kaasaegsed hindasid Veneetsia kogukaotusteks (sealhulgas kohalik elanikkond) juba sel hetkel 56 000 tapetut või vangistatut. Veneetsia Famagusta kaitsjaid oli u. 8500 meest 90 suurtükiga ja neid juhatas Marcantonio Bragadin. Nad pidasid vastu 11 kuud rohkem kui 200 000-mehelise väe vastu, kellel oli 145 kahurit, andes paavstile aega, et luua Osmanite-vastane liiga tõrksatest kristlikest Euroopa riikidest.
Piiramine
Marcantonio Bragadin juhtis Famagusta kaitset koos Paphose kapteni Lorenzo Tiepolo ja kindral Astorre II Baglioniga (viimane Veneetsia Küprose "kuberner").
Osmanite väed hoidsid survet üksteist kuud, samal ajal kui nende suurtükivägi pommitas järeleandmatult linna kaitsevalle. Veneetsia kroonikute andmetel seisis u. 6000 garnisoni sõdurit u. 250 000 türklase (1500 kahuriga) vastu, keda toetas umbes 150 laeva, mis jõustasid mereblokaadi, et tõrjuda abisaadetisi. Need arvud on aga tõenäoliselt liialdatud.
Ümberpiiratud Famagusta garnison pidas kangelaslikku võitlust, mis kestis palju kauem, kui kõige optimistlikumad oletused, vaenlase palju suurema arvu vastu ja ilma igasuguse lootuseta abile emamaalt. Lisaks kasutasid türklased uut taktikat. Kogu linna ümbritsev müürivöö ja välistasandik täideti kuni kindlustuste tipuni mullaga. Vahepeal kaevati linnamüüride suunas ja alla mitmeid tunneleid, et neid õõnestada ja lõhkuda.
Juulis 1571 murdsid türklased lõpuks kindlustustest läbi ja nende väed tungisid tsitadelli, kuid tõrjuti tagasi vaid suurte kaotuste hinnaga. Kuna toiduvarud ja laskemoon olid otsas ning 1. augustil ei olnud Veneetsiast leevenduse märrke, küsis Bragadin alistumise tingimusi.
Veneetsia kroonikad väidavad, et türklased kaotasid viie suure rünnaku käigus umbes 52 000 meest, sealhulgas türklaste väejuhi Lala Mustafa Paşa esimese poja. Veneetsia garnison kaotas ligi 8000 sõdurit ja vähenes vaid üheksasaja sõdurini, kellest paljud olid haavatud ja nälginud (nagu kohalikud tsiviilisikud, kes viimasel kuul pidevalt Bragadinilt alistumist anusid).
Bragadini surm ja pärand
thumb|Famagusta rüüstamine
Famagusta viimased kaitsjad leppisid Osmanitega kokku enne linna jõuga vallutamist, kuna traditsioonilised sõjaseadused võimaldasid enne linna kaitsemehhanismide edukat rikkumist läbirääkimisi pidada, samas kui pärast linna tormijooksu alla langemist kaotati kõik linnas olevad elud ja vara.
thumb|left|250px|[[Tiziani "Marsyase nülgimine", 1570-1576. Mõned teadlased, nagu Helen Lessore, oletavad, et Bragadini nülgimine andis selle maali jaoks inspiratsiooni]]
Claudia Beni
Claudia Beni (esinejanimega Vanna; sündinud 30. märtsil 1986) on Horvaatia laulja.
2003. aasta Eurovisiooni lauluvõistlusel esindas ta Horvaatiat lauluga "Više nisam tvoja".
Famagusta piiramine
Bragadini surm ja pärand
Bragadin eitas seda ja ütles ilmselt Mustafale, et too üritas leida ettekäänet kättemaksuks, sest paarsada Veneetsia sõdurit suutsid 250 000 Osmanite sõdurile mitu kuud vastu seista. Järsku tõmbas Mustafa noa välja ja lõikas Bragadinil ära parema kõrva ning käskis siis valvuritel teise kõrva ja nina ära lõigata. Mustafa andis isegi käsu tappa kuberner Astorre Baglioni, kes kurtis, et Osmanid ei austa alistumislepingut. Seejärel sai Mustafa pärast aastapikkust piiramist sündmuste seletamatu pöörde ja "allikatest" süüstava materjali esilekerkimise tõttu teada, et Bragadinit süüdistati selles, et ta rikkus varem lubadust turvaliseks läbipääsuks väikesele moslemitest palverändurite konvoile, mõrvas nad hoolimata nende turvalisuse lubamisest.
Nieburi rahu
Nieburi rahu oli 1392 Hansa Liidu ja Novgorodi vabariigi esindajate vahel sõlmitud kaubandusleping.
Famagusta piiramine
Bragadini surm ja pärand
Järgnes kõigi veel linnas viibivate kristlaste veresaun, kusjuures Bragadinit ennast kuritarvitati. Pärast seda, kui ta oli kaheks nädalaks vanglasse jäetud ja tema varasemad haavad mädanesid, tõmmati teda mööda müüri, mulla- ja kivikotid seljas; seejärel seoti ta toolile ja riputati Türgi lipulaeva raa külge ja kisti meremeeste mõnituste saatel paljaks. Lõpuks viidi ta peaväljakule hukkamiskohta, seoti alasti samba külge ja nüliti elusalt, kui Bragadin palvetas ja kutsus Jeesust. Seejärel jagati Bragadini neljakskistud keha sõjatrofeena armee vahel ning tema nahk topiti õlgi täis ja õmmeldi kokku, kaeti uuesti sõjaväe sümboolikaga ning eksponeeriti härjal ratsutamise pilkaval rongkäigul mööda Famagusta tänavaid. Õudne trofee koos kindral Alvise Martinengo, Gianantonio Querini ja kastellaan Andrea Bragadini maharaiutud peadega heisati Osmanite väejuhi Amir al-bahr Mustafa Paşa isikliku galeeri mastivimplile, et viia see Konstantinoopolisse kingituseks sultan Selim II-le.
Nieburi rahu
Lepingu sõlmisid 1392 Novgorodis Hansa Liitu esindav Lübecki raehärra Johann Niebur (de) ja Novgorodi vabariiki esindavad possaadnik Timofei Jurjevitš ja tuhatnik Nikita Fjodorovitš. Leping sõlmiti selleks, et muu hulgas hõlbustada kahe poole vaheliste kaubandustülide lahendamist ja tagada kaupmeeste liikumisvabadus (näiteks saksa kaupmeestele nn puhas tee Novgorodi).
Lepingus kokkulepitud sätted püsisid Hansa Liidu ja Novgorodi vabariigi vahel 15. sajandi lõpuni.
Famagusta piiramine
Bragadini surm ja pärand
Kui uudised Bragadini surmast Veneetsiasse jõudsid, peeti teda "märtriks" ja tema lugu ergutas Veneetsia sõdureid Püha Liiga laevastikus. Veneetsia meremehed võitlesid otsustavas Lepanto lahingus, kus Osmanite laevastik purustati suure osa Lõuna-Euroopa ühisjõudude poolt, suurema innuga kui ükski teine võitleja. Kuid Osmanid ei kaotanud territooriume, võitsid palju merelahinguid pärast Lepantot ja laiendasid oma mõju Vahemerel järgmisteks sajanditeks.
Anneux
Anneux on vald Põhja-Prantsusmaal Nordi departemangus Cambrai kantonis.
pisi|tühi|Anneux' raekoda
Jüri-Rajur Liivak
Jüri-Rajur Liivak (kuni 1935 Julius-Rudolf Liivak; 7. aprill 1912 Miku talu, Rae vald, Jüri kihelkond, Harjumaa – 6. juuli 2000) oli eesti põllumees.
Alates 1936. aastast oli ta Miku talu peremees. Ta kandideeris I Riigivolikogu valimistel 1938. aastal 18. valimisringkonnas. Jüri-Rajur Liivak seati samas ringkonnas vastaskandidaadina üles ka II Riigivolikogu valimistel 1940. aastal, kuid arreteeriti ja sunniti üles tunnistama talle inkrimineeritud vekslivõltsimist, mille järel ta vabanes pärast kahenädalast vangistust.
6. jaanuaril 1941 arreteeriti ta uuesti Soome põgenemise katsel, talle mõisteti sama aasta juunis 15 aastat sunnitööd ja 5 aastat pagendust. 1955. aastal ta vabanes ja rehabiliteeriti.
Renate Karhu
Renate Karhu (ka Renate Karter, aastani 1963 Piirmann; 5. november 1941 Valga – 3. detsember 2015 Aaspere, Haljala vald) oli eesti laulja (II alt).
Ta õppis klassikalist laulmist Tallinnas Jaan Tombi nimelise Kultuuripalee lauluringis Aaro Pärna juhendamisel. Laulis Estonia teatri kooris aastatel 1970–1991, tegi ka lavastustes kõrvalosi. Mängis mängufilmis "Siin me oleme" (1978, Eesti Telefilm) punapead. Pärast Estonia teatrist lahkumist elas aastaid Lääne-Virumaal Aasperes Karukoopa talus, mis oli varem olnud pere suvekodu.