cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kolmevõistlus (ratsutamine)
Võistluste lõpptulemus koosneb koolisõidus saadud punktidest, krossis saadud karistuspunktidest ja takistussõidu karistuspunktidest. Krossi osatähtsus on selgelt suurem kui kahel teisel osavõistlusel kokku.
Malta keel
Staatus
Ta sai Malta ametlikuks keeleks aastal 1936 koos inglise keelega. Enne seda oli Malta ametlik keel itaalia keel.
See on ainus semiidi keel, mis on kasutusel Euroopas.
Kiri
Malta keel on ainus semiidi keel, mida kirjutatakse ladina kirjas.
Kolmevõistlus (ratsutamine)
Esialgu kehtestati ratsaniku ja kogu tema varustuse miinimumkaaluks 75 kg, sest eeldati, et sõjaväehobused peavad suutma sellise kandamiga liikuda. Vajadusel lisati sadula külge raskusi ja vahetult pärast võistlust kaaluti võistlejad uuesti üle. Enne 1996. aasta suveolümpiamänge Atlantas vähendati piirkaalu 70 kilole, aga 1. jaanuaril 1998 kaotati piirkaal täielikult.
Malta keel
Kiri
Malta tähestik:
Kolmevõistlus (ratsutamine)
Ohutus
Ajavahemikul 1997–2008 hukkus ratsutamisvõistlustel krossis vähemalt 37 sportlast, neist enamik Suurbritannias (14) ja USA-s (8). Vähemalt 25 surma põhjuseks oli hobuse kukkumine takistusel, tavaliselt ülepeakaela ratsanikule otsa.
Malta keel
Kiri
A,a; B,b; Ċ,ċ; D,d; E,e; F,f; Ġ,ġ; G,g; GĦ,għ; H,h; Ħ,ħ; I,i; IE,ie; J,j; K,k; L,l; M,m; N,n; O,o; P,p; Q,q; R,r; S,s; T,t; U,u; V,v; W,w; X,x; Ż,ż; Z,z.
Ajalugu
Pärast Malta vallutamist ja uusasustamist araablaste poolt alates 870. aastast kujunes Maltal välja omaette kohalik araabia kõnekeel. Elanikkonna ristiusustamise ja katoliiklikku kultuuriruumi ülemineku tõttu kadus see keel araabia kirjakeele mõjuväljast ning sattus Euroopa keelte mõju alla.
Kolmevõistlus (ratsutamine)
Ohutus
Tänapäeval kasutatakse eriti tähtsatel võistlustel niisuguseid takistusi, mis purunevad kontrollitud moel, kui hobune sellele otsa jookseb. Niimoodi välditakse olukordi, kus hobune teeb kukerpalli ja kukub ratsanikule peale.
Peale selle nõutakse ratsanikelt ISO standardile vastava kiivri kandmist. Kanda tuleb ka kaitseriietust. Järjest rohkem levib õhkpadjaga rõivastuse kandmine, kusjuures õhkpadi läheb automaatselt õhku täis kohe, kui ratsanik hobuselt kukub.
Minevikus kasutati hobustel väga vähe jalakaitsmeid. Tänapäeval on need üldlevinud iga taseme võistlustel. Need valmistatakse materjalidest, mis kas leevendavad põrutust või on väga kõvad ja tugevad.
Orasoja joastik
pisi|360px|Orasoja joastik märtsis 2008 pisi|360px|Orasoja juga märtsis 2008 Orasoja joastik on joastik Orasojal Ida-Virumaal Narva-Jõesuu linnas Vodava külas Vodava-Meriküla tee ääres.
Pärast tee ületamist laskub joa vesi Orasoja kanjonisse ning enne põhiastanguni jõudmist on veel paar mõnekümnesentimeetrist astangut. Joastiku kõrgeim astang on 1,1 meetri kõrgune, kuni 4 meetrit lai.
Kuivadel perioodidel on joastik sageli veevaene või kuiv.
Puhkova-Olgina pangalt langev joastik on moodustanud V-kujulise jõeoru. Oja voolab pärast joast laskumist mööda umbes 500 meetri pikkust ja 10 meetri sügavust Orasoja kanjonit. Joastiku kohal paljandub Alam-Ordoviitsiumi Pakerordi lademe Kallavere kihistu Orasoja kihistu tüüppaljand. Kanjonis ja klindil paljanduvad diktüoneemakilda vahekihtidega oobolusliivakivimid.
Asukoht
Joastikuni on võimalik jõuda Tallinna–Narva maantee 115. kilomeetrilt. Joa juurde viib Meriküla poole suunduv tee. Joastik asub Tallinna–Narva maanteest umbes kilomeetri kaugusel, Meriküla teest ja truubist umbes 50 m kaugusel, ning on ümbritsetud aiaga.
Venezuela laht
pisi|Venezuela laht ja Maracaibo järv Venezuela laht (ka Maracaibo laht) asub Lõuna-Ameerika põhjaosas, Kariibi mere osa.
Laht paikneb Paraguana ja Guajira poolsaare vahel. Lõunast on lahel 55 km pikkuse õgvendatud Maracaibo väina kaudu ühendus Maracaibo järvega.
Venezuela lahe tähtsus seisneb selles, et tema kaudu veetakse Maracaibo järve nõos lasuvat toornaftat maailmaturule.
Vedad Ibišević
Temae koduklubiks on Hertha BSC Saksamaa kõrgliigas Bundesliga. Varem on Ibišević mänginud klubijalgpalli Šveitsis, USA-s ja Prantsusmaal.
Klubikarjäär
Ibišević sündis endises Jugoslaavias, kuid pärast Bosnia ja Hertsegoviina iseseisvumist ning kodusõja lõppu kolis tema perekond 2000. aastal Šveitsi, kus noormees liitus FC Badeni klubiga. Juba kümme kuud hiljem liikus perekond aga edasi Ameerika Ühendriikidesse Saint Louisesse. Seal tõestas Ibišević end kiiresti ühe piirkonna talendikaima jalgpallurina ja pärast 2002. aasta hooaega nimetas ajakiri Soccer America teda ühena 25-st kõige suurema potentsiaaliga jalgpallurist USA-s. Keskkooliaja mängis Ibišević Roosevelt High Schooli jalgpallimeeskonnas.
Kolledžite tasemel jalgpalli asus Ibišević mängima Saint Louise ülikooli juures. Esimesel aastal lõi ta meeskonna peetud 22 kohtumises 18 väravat ja andis neli väravasöötu. Ühtlasi nimetati ta aasta uustulnukaks. Kolledži ajal mängis ta ka USL Premier Development League liigas jalgpalli nii St. Louis Strikersi kui Chicago Fire Premieri klubis.
2004. aastal sõlmis pärast proovitreeningut Ibiševićiga lepingu klubi Paris Saint-Germain F.C., mille treeneriks oli tol ajal Bosnia ja Hertsegoviina päritolu Vahid Halilhodžić. Kuna Ibišević ei mahtunud põhikoosseisu, laenati ta välja teise liiga klubile Dijon FCO. 2005. aastal sõlmis ta Dijoniga kaheaastase lepingu.
Parvoviirus B19
Inimese parvoviirus ehk В19 (B19V) on üheahelalise lineaarse DNA genoomiga ning iseloomuliku genoomi ja kapsiidi ehitusega väike DNA-viirus.
Vedad Ibišević
Klubikarjäär
2006. aasta mais siirdus Ibišević Saksamaale Alemannia Aacheni klubisse, kus ta sõlmis kolmeaastase lepingu, kuid juba 2007. aasta juulis liitus ta teise Saksa klubi, TSG 1899 Hoffenheimiga.
Parvoviirus B19
Selle parvoviiruse avastas Inglismaal 1975. aastal Y. Cossart B-hepatiidi diagnoosimeetodite väljatöötamise käigus verepangas asuvate vereseerumite uurimise kõrvaltulemusena. See tähistati verepangas asuva vereproovi koodi järgi "B-reas number 19".
Vedad Ibišević
Rahvuskoondis
Ibiševićil oli võimalus valida USA koondis, kuid ta otsustas esindada sünnimaad Bosniat ja Hertsegoviinat. Debüüdi koondises tegi ta 24. märtsil 2007 EM-i valikmängus Norra vastu. Esimese värava rahvusmeeskonnas lõi Ibišević kohtumises Kreekaga 2007. aasta oktoobris.
Parvoviirus B19
B19 kuulub viiruste perekonda Erythrovirus ja sugukonda Parvoviridae.
Vedad Ibišević
Isiklikku
Lisaks emakeelele bosnia keelele räägib Ibišević vabalt inglise, prantsuse ja saksa keelt. Mängides Alemannia Aachenis, täitis ta treeningute ajal lisaks ründemängija kohustustele klubis ametlikult ka tõlgi ülesandeid, sest paljud välismängijad ei osanud piisaval tasemel saksa keelt.
Vesimardiklased
Vesimardiklased (Hydrophilidae) on mardikaliste seltsi kuuluv putukate sugukond.
Peaaegu kõik sellesse sugukonda kuuluvad perekonnad on vee-elulised, üksnes Sphaeridinae alamsugukonna esindajad elavad maismaal.
Vesimardiklastel on iseäralikult pikad ülalõugkobijad, mis mõõtmetelt ületavad isegi tundlaid.
Eesti liigid
Eestis elavad sellesse sugukonda kuuluvatest mardikatest näiteks vesimardikas (Hydrophilus piceus) ja väike-vesimardikas (Hydrobius fuscipes).
Eliisabet (eesnimi)
Eliisabet on eesti naisenimi. Selle eeskujuks on Ristija Johannese ema Eliisabeti nimi Uues Testamendis.
Valitsusväliste organisatsioonide loend
See loend loetleb valitsusväliseid organisatsioone; valitsustevahelisi organisatsioone loetleb rahvusvaheliste organisatsioonide loend.
Elmar Saar
Elmar Johannes Saar (6. veebruar (vkj) / 19. veebruar 1908 Tallinn – 19. detsember 1981 Tallinn) oli eesti jalgpallur, treener ja kohtunik.
Ta oli 1939. aastal Eesti jalgpallikoondise peatreener.
Creature from the Black Lagoon
"Creature from the Black Lagoon" on 1954. aasta USA mängufilm.
Süžee
Geoloogid leiavad Amazonase vihmametsast käpafossiili, mis kuulub senitundmatule eelajaloolisele olendile. Uudise peale ruttab kohale grupp teadlasi, kuid nad saavad suure üllatuse osaliseks, sest ekspeditsioonilaagrit oleks justkui metsloom rünnanud ning kõik inimesed on tapetud. Jäädes otsima ülejäänud fossiilitükke, avastavad nad, et sealses laguunis eksisteerib ka üks elus samalaadne organism (Gill-Man). Plaan elukas elusalt kinni püüda käib teadusemeestel üle jõu, kuid enese elude päästmise nimel on nad sunnitud looma maha laskma.
Iso Omena
pisi|Kaubanduskeskuse sisevaade Iso Omena ('suur õun') on kaubanduskeskus Soomes Espoos Matinkyläs.
Kokku on keskuses 115 kauplust ja teenuseosutajat. Keskuse pindala on 15 ha, millest kaubanduspinda on 5,3 ha. Keskuses on ka raamatukogu, Espoo linna avalike teenuste keskus, piletimüügikeskus, esmaabipunkt, hambaravikeskus, palvela, Soome sotsiaalkindlustus, Soome tööbüroo kontor, kino ja kortereid. Parkimiskorrusel on ruumi 2187 autole.
Keskuse moto on "Nagu väike linn". Keskuse nimi on tulnud New Yorgi hüüdnimest The Big Apple.
Keskusel on neli korrust: parkimiskorrus P, poekorrus M, foorumikorrus T ja teenusekorrus S.
Kaubanduskeskust külastab 9 miljonit külastajat aastas. Kaubanduskeskuse käive on umbes 200 miljonit eurot aastas. Kaubanduskeskus pakub tööd 1100 töötajale.
Iso Omenasse saab kõigi bussidega, mis sõidavad mööda Lääneväila Matinkyläst läbi ja Piispansilta sillast üle sõitvate bussidega. Helsingi metroo pikenduse Matinkylä jaam on Iso Omena läheduses. Metroo pikendus avati aastal 2017.
Erzjan Mastor
30. juunil 2009 otsustas Mordva vabariigi riigikohus jätta rahuldamata vabariigi prokuröri taotlus lõpetada sõltumatu ajalehe Erzjan Mastor väljaandmine. Ajalehe sulgemiskatse kohtuprotsess kestis peaaegu kaks aastat, alates 23. juulist 2007.
Järvakandi valla lipp
thumb|Järvakandi valla lipp Järvakandi lipp on Rapla maakonnas asunud endise Eesti haldusüksuse Järvakandi valla lipp.
Lipp kinnitati 1. veebruaril 1999.
Lipu autor on Tõnu Kukk.
Lipu kirjeldus
Lipp on ristküülikukujuline (vapilipp) valge kangas, millel on sinine, ülaservani ulatuv sarikas. Sarika all on sinine karikas, millest tõuseb punane leek.
Lipu normaalmõõtmed on 105×165 cm; laiuse ja pikkuse suhe on 7:11 ühikut.
Lipu kasutamise kord
Valla lipp heisatakse:
Valla lipu valmistamine toimub üksnes vallavalitsuse loal. Kasutamiskõlbmatuks muutunud lipp kuulub sündsal viisil hävitamisele.
Cremona provints
Cremona provints on provints Itaalias Lombardia maakonnas. Provintsi keskus on Cremona linn.
Suurim linn on provintsi keskus Cremona, teised tähtsamad asulad on Crema linn provintsi kirdeosas ning Soresina, Castelleone, Soncino ja Casalmaggiore.
Loodus
Po jõgi moodustab loodusliku piiri Piacenza provintsiga, Oglio jõgi eraldab Cremona provintsi Brescia provintsist.
Cremona provints asub Lombardia madaliku keskmes, mida läbib mitu jõge, sh Serio jõgi ja Adda jõgi, ning niisutuskanalid, kuid mägesid siit ei leia.
Majandus
Majanduses on oluline osa põllumajandusel (kasvatatakse maisi (melegot), otra, soja ja suhkrupeeti). Toiduainetest on kuulsad Cremona nugat (torrone) ja sinep. Tööstus (peamiselt tekstiili- ja keemiatööstus) on koondunud provintsi põhjaossa, Crema ümbrusse.
Haldusjaotus
Cremona provints jaguneb 113 omavalitsusüksuseks (comune).
Eesti Vabariigi väljakuulutamise mälestusmärk
pisi|Eesti Vabariigi väljakuulutamise mälestusmärk Eesti Vabariigi väljakuulutamise mälestusmärk on Pärnus Iseseisvuse väljakul asuv Eesti Vabariigi väljakuulutamisele 23. veebruaril 1918 pühendatud mälestusmärk.
Mälestusmärgi ideekonkursi võitis kavand "Rõdu", mis kujutab graniidist elusuuruses ajaloolise Endla teatri rõdu ja mille autorid olid Kunstnike Liidu liige Kaarel Eelma, Näitlejate Liidu liige Mart Aas ja arhitekt Mikk Mutso. Algse Endla rõdu olid projekteerinud Georg Hellat, Alfred Jung ja Erich von Wolffeldt. Monumendi paigutuse suhtes tekkis algul vaidlusi, kas asetada see Pärnu hotelli ette Aia tänavale või autorite poolt ette nähtud kohale Rüütli platsil. Mõlemal kohal olid oma plussid ja miinused, kuid lõpuks toodi välja tähtsaim: tegemist ei ole mälestusmärgiga asukohale, vaid millelegi muule, mis on olulisem.
Mantova provints
Mantova provints on provints Itaalias Lombardia maakonnas. Provintsi keskuseks on Mantova linn.
Eesti Vabariigi väljakuulutamise mälestusmärk
Autorite mõte oli luua mälestusmärk, millel oleks esindusfunktsioon. Mis oleks ka esinemis- ja kontserdikoht, kõnepult, koht kokkusaamiseks, jalutamiseks. Mälestusmärk pidi andma edasi sündmuste vaimsust vabariigi väljakuulutamise ajal. Kuna Endla teatri rõdult loeti esmakordselt ette Manifest kõigile Eestimaa rahvastele, oligi selle elusuuruse jäljendi mõte parim.
Mantova provints
Suuremad asulad on (sulgudes rahvaarv):
Haldusjaotus
Mantova provints jaguneb 64 omavalitsusüksuseks (comune).
Eesti Vabariigi väljakuulutamise mälestusmärk
Autorid rõhutasid ka etteloetud iseseisvusmanifesti, mille tekst on Eesti iseseisvuse üks tähtsamaid kirjutisi. Samas ei ole palju inimesi, kes oleks seda lugenud või sellest isegi kuulnud. Seega austusest tolleaegsete helgete peade kollektiivse loomingu vastu on autorid lisanud mälestusmärgile suure, originaalkujunduse ja -sõnastusega manifesti, lisaks Eesti Keele Instituudi asjatundjate poolt tänapäevasemasse keelde kohandatud tekstivariandi ning ka pimedate punktkirjas teksti väegnägijatele. Autorite sõnul oli mälestusmärgil oleva sõnumi ehk manifesti teksti nähtavaks tegemine monumendi üks tähtsamaid tahke. Veel rõhutasid nad, et nende jaoks oli ja on siiani oluline sündmus ise, selle koht ja vaimsus, sest nüüd võib iga eestlane seisatada ja lugeda manifesti Eestimaa rahvastele, mis kuulutas Eesti iseseisvaks demokraatlikuks vabariigiks.
Konkurss
Võimalike mälestusmärgi kohtadena nähti konkursi tingimustes ette Endla teatri esist väljakut, Aia-Vanapargi-Kuninga-Karja tänavate lõikumiskohta või paika, kus 23. veebruaril 1918 kuulutati esimest korda välja Eesti Vabariik ehk praeguse hotell Pärnu esist. Konkursist osavõtja võis valida tema ideele või kontseptsioonile sobiva asukoha nende asukohtade seast. Keelatud ei olnud esitada ideekavandeid ka mitmele asukohale. Vajadusel soovitati anda ideelahendus mälestusmärki ümbritseva linnaruumi kujundamiseks. Mälestusmärgi materjalide valik oli autoritele vaba.
Konkursi preemiafondiks määrati 100 000 krooni, millest I preemia väärtuseks määrati 50 000 krooni ning II ja III preemia väärtuseks vastavalt 30 000 ja 20 000 krooni.
Komisjoni, mille esimees oli Pärnu linnapea Mart Viisitamm, kuulusid veel Pärnu abilinnapea Mart Alliku, Pärnu linnaarhitekt Ülar Saar, linnakunstnik Janno Poopuu, Riigikogu liikmed Trivimi Velliste ja Mark Soosaar, kunstiteadlane Heie Treier, Eesti Kunstnike Liidu president Jaan Elken, Eesti Arhitektide Liidu esindaja Margit Mutso, Tartu Ülikooli prorektor Jaak Kangilaski, Eesti Muinsuskaitse Seltsi esimees Priit Herodes ja Pärnu Linnavolikogu liige Jüri Kask. Komisjoni sekretäriks oli Pärnu Linnavalitsuse kantselei sekretär-asjaaja Jane Avamere ning varuliikmeks Pärnu Linnavalitsuse kultuuriosakonna kaunite kunstide peaspetsialist Alar Raudoja.
Harald V
pisi|Harald V [[Trondheim|Trondheimis St. Olavsi haigla avamisel, 2010]] Harald V (sündinud 21. veebruaril 1937 Skaugumis Askeri vallas) on Norra kuningas alates 1991. aastast. Harald on esimene kuningas pärast Olav IV-t (elas 14. sajandil), kes sündis Norras. Norra kuningana on ta ka Norra kirikupea. Ta külastas augustis 1998 Eestit.
Eesti Vabariigi väljakuulutamise mälestusmärk
Konkurss
Võidutööde autorite avalikustamine toimus 23. veebruaril 2006. aastal Pärnu Linnavalitsuse saalis Uus tn 4 toimunud avalikul koosolekul. Konkursile laekus 26 tööd, mis avati 8. veebruaril 2006 kell 12.00 mälestusmärgi ideekavandite konkursi komisjoni poolt. Komisjon tunnistas kõigile tingimustele vastavaks ja kvalifitseeris 25 tööd.
Esimese auhinna sai töö märgusõnaga "Rõdu", mis kujutas enesest ajaloolist treppidega versiooni omaaegse Endla teatri sissepääsust. Teise auhinna sai töö märgusõnaga "Pärnu püramiid", mis kujutas obeliskilaadset sammast. Kolmanda auhinna sai töö märgusõnaga "Rõdu", mis oli esimese auhinna saanud töö modernistlikumaks, abstraheeritumaks versiooniks, kujutades enesest peegelduva pinnaga kujutist omaaegse Endla teatri sissepääsust.
Harald V
Lapsepõlv ja haridus
Haraldi isa oli toonane kroonprints Olav ja ema Rootsi printsess Märtha. Teise maailmasõja ajal 1940. aastal pages tema ema lastega Saksa vägede eest Washingtoni. Tema isa Olav ja vanaisa Haakon VII olid koos eksiilvalitsusega Londonis. Prints Harald naasis Norrasse pärast sõja lõppu 1945. aastal.
1955 alustas Harald õpinguid Oslo ülikoolis. Hiljem õppis ta Trandumis Ratsaväeohvitseride koolis ja Norra Sõjaväeakadeemias, mille ta lõpetas 1959. 1960. aastal astus Harald Oxfordi ülikooli, kus õppis ajalugu ja majandusteadust. Samal aastal tegi ta esimese ametivisiidi välismaale, külastades Ameerika Ühendriike.
Kuningas Haraldil on kaks õde: Ragnhild Lorentzen ja Astrid Ferner.
Perekond
Harald abiellus 29. augustil 1968 tavakodaniku Sonja Haraldseniga. Lihtsa päritoluga abikaasa valik oli skandaalne. Paaril on kaks last:
Kuningal on ka viis lapselast.
Kuningas Edward VII lapselapselapsena oli ta 30. aprilli 2010 seisuga Briti troonipärilusjärjestuses 63. kohal.
Sportlaskarjäär
Harald V osales 1964. ja 1968. aasta suveolümpiamängudel purjetamises klassis 5,5 m, kus saavutas vastavalt 8. ja 11. koha. 1964. aastal Tōkyōs kandis ta olümpiamängude avatseremoonial Norra lippu.
Positsioon Norra kuningana
Kuningas on Norra kiriku pea. Ta on ka kindral, admiral ja Norra armee ülemjuhataja.
Tervis
1. detsembril 2003 teatati, et kuningas on haigestunud põievähki. 8. detsembril sooritati edukas operatsioon Norra riiklikus haiglas Rikshospitalet Oslos: tema põis eemaldati ning ehitati uus. Kuningas oli seejärel ravil ning vabastatud ametikohustustest, mida täitis kroonprints Haakon. Kuningas võttis oma kohustused tagasi 13. aprillil 2004. On teada, et kuningas oli ahelsuitsetaja, kuid pärast vähidiagnoosi loobus ta suitsetamisest täielikult.
1. aprillil 2005 tehti Haraldile edukas südameoperatsioon. 10. aprillil teatati, et kuningale tehti veel üks operatsioon, millega parandati eelmise operatsiooni järel tekkinud tüsistused. Pärast seda oli kuningas kohustustest kõrval peaaegu kaks kuud ning kroonprints võttis jällegi tema kohustused üle. Kuningas toibus niivõrd hästi, et suutis juba kolm kuud pärast operatsiooni osaleda Euroopa meistrivõistlustel ookeanipurjetamises ning tulla seal Euroopa meistriks.
Järgides oma ihuarsti nõuandeid, otsustas kuningas 2005. aasta lõpus oma kohustuste hulka vähendada, võttes kolmapäevad vabaks ning üritades nädalavahetuseti võimalikult vähe töötada.
Tunnustamata riikide loend
Tunnustamata riikide loend on riikide loetelu, mis on faktiliselt iseseisvad, kuid rahvusvahelise üldsuse ja ÜRO poolt de iure tunnustamata riigid. Montevideo konventsiooni järgi on riigi tunnusteks (ja seega ka riigiks olemise eeldusteks) alaline elanikkond; kindlaksmääratud territoorium; toimiv valitsus ja võime astuda suhetesse teiste riikidega. Tunnustamata riigid täidavad ära konventsiooni esimesed kolm tunnust, kuid nende võime luua suhteid teiste riikidega on piiratud, sest rahvusvaheline üldsus ei tunnista neid mingitel põhjustel seaduspäraste riikidena. Enamik tunnustamata riikidest on tegelikult siiski piiratud tunnustusega, st vähemalt üks rahvusvaheliselt tunnustatud riik tunnistab eralduda sooviva valitsuse õigust iseseisvusele. Tunnustamata riikide vastandiks on rahvusvaheliselt de iure tunnustatud riigid, mis vastavad kõigile neljale tingimusele.
Tunnustamata riigid
Lisaks eelpool mainitud riikidele on maailmas mitmeid riike, mis on tunnustamata, kuid ei täida ka ülejäänud kolme riigi tunnust:
Piiratud tunnustusega riigid
Lisaks eelmainitud riikidele on piiratud tunnustus ka mitmel ÜRO liikmesriigil: Armeeniat, Küprost ja Lõuna-Koread ei tunnustata ühe liikme poolt, Hiina Rahvavabariiki ei tunnusta 13 liikmesriiki. Põhja-Koread ei tunnusta 7 liikmesriiki ja Iisraeli ei tunnusta 28 liikmesriiki. ÜRO vaatlejaliiget Palestiinat tunnustab 138 liikmesriiki ja ei tunnusta riigina 55 liikmesriiki.
Ferenc Nagy
Ferenc Nagy (21. veebruar 1884 – 1962) oli Ungari jalgpallur ja jalgpallitreener. Ta oli Eesti jalgpallikoondise ungarlasest peatreener aastatel 1925–1926.
Aastatel 1903–1907 mängis ta 8 korda Ungari koondises. Jalgpallikoondises tegi ta debüüdi 11. juunil 1903 mängus Austria vastu.
MTK Budapest FC koosseisus mängis ta 1903–1911 ning tuli 3 korral Ungari meistriks.
Esimeses maailmasõjas sattus ta Venemaale sõjavangi. Pärast sõda töötas ta treenerina Saksamaal, Šveitsis ja Prantsusmaal.
Ta harrastas ka maadlust ja tõstmist.
Lennukikandja
right|222px|thumb|[[USS Stennis ja HMS Illustrious]] pisi|222x222px|NAM Atlântico on Brasiilia lennukikandja, mis asendab [[NAe São Paulo|NAe São Paulo.]] pisi|222x222px|Itaalia lennukikandja Cavour Lennukikandja ehk lennukiemalaev on suur sõjalaev, mis on ehitatud lennukite ja kopterite lendudeks ja alaliseks paiknemiseks pardal. Praktiliselt on tegemist ujuva lennuväljaga.
Üldkirjeldus
Tavaliselt on lennukikandjad mereväe suurimad laevad. Üldjuhul liiguvad nad koos väiksema või suurema saatelaevastikuga, olles ise lipulaevaks.
Lennukikandja ülatekk on ühtlasi lennutekk, millel on üks või mitu lennurada ning õhusõidukite parkimiskohad. Õhusõidukitele on üldjuhul ette nähtud lennuteki all ka angaaritekk, kuhu on võimalik ümber paikneda vastava lifti abil.
Kasutus
pisi|222x222px|Nüüdisaja lennukikandjaid Praegu tegutseb maailmas 22 lennukikandjat. Lennukikandjad kuuluvad Ameerika Ühendriikide, India, Prantsusmaa, Venemaa, Hispaania, Brasiilia, Itaalia, Tai ja Suurbritannia relvastusse. Lisaks kuulub Hiina Rahvavabastusarmeele endine Nõukogude lennukikandja Varjag. Uusi lennukikandjaid arendavad Hiina RV, Prantsusmaa, India, Venemaa, Jaapan, Suurbritannia ja Ameerika Ühendriigid.
Lisaks on Austraalia, Brasiilia, Prantsusmaa, India, Itaalia, Jaapani, Hollandi, Lõuna-Korea, Hispaania, Suurbritannia ning Hiina Rahvavabariigi mereväes laevu, mis suudavad kanda mitut kopterit. Neid nimetatakse ka kopterikandjateks.
Ajalugu
Esimesed katselised õhkutõusmised laevalt ja maandumised laevale tehti Ameerika Ühendriikide mereväes 1910. ja 1911. aastal. Transpordialusest ümber ehitatud Jaapani lennukikandjalt Wakamiya toimusid 1914. aasta 5. septembril esimesed merelt lähtunud õhurünnakud Saksa sihtmärkidele Tsingtao piiramisel Hiinas.
Esimene lennukikandjaks ehitatud laev oli HMS Ark Royal, mis valmis 1914. aastal. Seda kasutati esimese maailmasõja ajal. Teise maailmasõja ajal oli ameeriklastel juba 7 lennukikandjat. Jaapanil oli teise maailmasõja alguses 10 lennukikandjat.
Lennukikandjaid on kasutatud Vabadussõjas, Falklandi sõjas, Lahesõjas ja liitlasvägede Iraagi invasioonis 2003. aastal.
Lennukikandjate klassid
USA mereväel on maailma suurim lennukikandjate laevastik: üksteist superlennukikandjat teenistuses, üks ehitusel ja kaks plaanis.
Melbourne
pisi|Yarra jõgi Melbourne'is Melbourne on linn Austraalia kagurannikul Port Philipi lahe ääres Yarra jõe suudmes, Victoria osariigi suurim linn ja pealinn.
Melbourne on elanike arvult Austraalia suurim linn, kuigi veel hiljuti oli Sydney rahvaarv suurem. Linnastu pindala on 9993 km². 2021. aasta seisuga arvati selle elanike arvuks 4 917 750.
Melbourne'is asub maailma suurim trammiteede võrk.
Kliima
Aasta keskmine sademete hulk on 647 mm. Sademed jaotuvad aasta kestel ühtlaselt. Sajupäevi on suvel vähem kui talvel (veebruaris 7,4, augustis 15,6), kuid sademete üldhulgas (veebruaris 47, augustis 50 mm) see ei kajastu.
Igas kuus on esinenud sooja üle +20 °C, sealjuures novembrist märtsini üle +40 °C. Absoluutne maksimum on mõõdetud veebruaris (+46,4°). Öökülma on täheldatud maist septembrini. Absoluutne miinimum on mõõdetud juulis (−2,8°).
Ajalugu
Melbourne asutati 30. augustil 1835. Kuninganna Victoria kuulutas ta linnaks 1847. aastal. Melbourne sai Victoria osariigi pealinnaks 1851, mil Victoria kuulutati Uus-Lõuna-Walesist eraldi kolooniaks.
Esialgu polnud asulal kindlat nime. Näiteks kutsuti seda Doutta-gallaks, Bearbrassiks ja Batmaniaks John Batmani järgi, kes uuris esimesena tänapäeva Melbourne'i linna maa-ala ning ostis 2400 km² maad aborigeenidelt. 1837 sai asula Melbourne'i nime; sama aasta 13. aprillil avati postkontor juba selle nime all. See nimi on pandud Suurbritannia peaministri ja kuninganna Victoria õpetaja William Lamb, 2. vikont Melbourne'i järgi.
Pärast seda hakkas Melbourne tormiliselt arenema, sest Austraalias avastati kulda ja 1850. aastatel puhkes kullapalavik. 1880. aastatel kujunes Melbourne üheks maailma rikkaimaks linnaks.
Alates Austraalia iseseisvumisest 1901. aastal kuni 1927. aastani paiknes Austraalia valitsus Melbourne'is, kust ta viidi pealinnaks ehitatud Canberrasse.
Väliseestlased
pisi|[[Melbourne'i Eesti Maja.]] Melbourne on üheks suuremaks eestlaste koondumiskohaks Austraalias Sydney ja Adelaide'i kõrval.
Esimeseks eestlaseks Melbourne'is oli Saaremaalt pärit Karl Heinrich Kauper (sündinud 10. septembril 1852 Torgus), kes maabus laevaga Port Melbourne'is 4. juulil 1877, omandas suure krundi Dandenongi mägedes ja rajas sinna omale maja.
Kohaliku eesti seltsi loomise mõte pärineb aastast 1910. Asutamiskoosolekuni jõuti 8. veebruaril 1914 viie osavõtjaga – Jakob Lukats (kokkukutsuja ja valitud esimees), Eduard Birk (kirjatoimetaja), K. Ilves (laekahoidja), Gustav Nessel ja A. Rosenberg. See oli esimene eestlaste selts Austraalias.
Seltsitegevus lakkas 1920ndate alguses, kui paljud eestlased naasid kodumaale. 1938. aastal jõuti aga taas nõnda kaugele, et kohalikud eestlased koondusid ning asutasid Melbourne'i Eesti Ühingu Kodu. Ühing tegutseb tänapäevani ja osales näiteks 1988. aastal Melbourne'is peetud ülemaailmsete Eesti päevade ESTO'88 korraldamises.
Sport
Linnas toimusid 1956. aasta suveolümpiamängud ja 2006. aasta Rahvaste Ühenduse mängud.
Melbourne'is tegutsevad Austraalia kõrgeima jalgpalliliiga A-League'i klubid Melbourne Victory, Melbourne City FC ja Western United FC, lisaks mitu austraalia jalgpalli klubi, ragbiklubi, jäähokiklubi ja korvpalliklubi.
Sõpruslinnad
Melbourne'il on kuus sõpruslinna: Osaka (Jaapan, aastast 1978), Tianjin (Hiina, 1980), Saloniki (Kreeka, 1984), Boston (USA, 1985), Peterburi (Venemaa, 1989) ja Milano (Itaalia, 2004). Lisaks on mõnel Melbourne'i linnastusse kuuluval omavalitsusel samuti sõpruslinnu.
Debby Ryan
thumb|2009 pisi|2018 Deborah Ann Ryan (sündinud 13. juulil 1993) on Ameerika Ühendriikide näitleja ja laulja.
Ta sai tuntuks Disney kanali noortesarjaga "The Suite Life on Deck", kus mängis Kansase maatüdrukut Bailey Pickettit. 2009. aastal sõlmis ta oma esimese plaadilepingu plaadifirmaga Hollywood Records.
Näitlejatöö
Ta alustas oma näitlejakarjääri seitsmeaastaselt, kui kolis Saksamaale. Kümneaastaselt tuli ta USA-sse tagasi, kus otsustas, et hakkab näitlejaks.
2003. aastal mängis ta filmis "Spy Kids 3D" pisiosas. Väikest osa mängis ta ka filmis "Walker, Texas Ranger: Trial By Fire".
2004. aastal tegi ta kaasa Disney sarjades "The Suite Life of Zack and Cody", "Hannah Montana" ja "Wizards of Waverly Place".
2008. aastal mängis Debby peaosa Disney sarjas "The Suite Life on Deck". See sari on siiani Disney kanalis kavas. 2008. aastal mängis ta filmides "Longshots" ja "The Suite Life on Deck".
Debby oskab vabalt saksa keelt, aga ta emakeel on inglise keel.
Jermaine O'Neal
Jermaine O'Neal (sündinud 13. oktoobril 1978) on Ameerika Ühendriikide endine korvpallur, kes mängis korvpalliliigas NBA kokku 18 hooaega, neist kõige edukamad Indiana Pacersi ridades.
NBA karjäär
O'Neali valis NBA 1996. aasta draft ' ist seitsmeteistkümnenda valikuna Portland Trail Blazers, kelle eest mängis O'Neal neli aastat. 18 aasta ja 22 päeva vanuselt debüüdi teinud O'Nealist sai kõige noorem mängija, kes on NBA mängust osa võtnud. Portlandis enamasti vahetusmängija rollis olnud O'Neal viskas ligi 11 minuti jooksul keskmiselt 3,75 punkti mängus.
2000/01. hooaja eel vahetati O'Neal koos Joe Kleinega Indiana Pacersi mängumehe Dale Davise vastu. Indianas kohe algkoosseisu pääsenud O'Nealist sai meeskonna üks silmapaistvamaid mängumehi. Juba esimesel hooajal viskas ta keskmiselt 12,9 punkti mängus, mida oli koguni kolm korda rohkem kui ühelgi eelmisel hooajal Portlandis. Tema keskmised näitajad paranesid iga hooajaga. 2001/02. hooajaks olid O'Neali näitajad tõusnud juba 19 punkti, 10,5 lauapalli ja 2,3 viskeblokeeringuni ning ta tunnistati hooaja lõppedes NBA kõige arenenumaks mängijaks ja valiti esimest korda ka NBA tähtede mängu.
Hooajal 2002/03 jätkas O'Neal oma tõusuteed ja temast sai üks kolmest mängijast, kelle hooaja keskmised näitajad on olnud vähemalt 20 punkti ja 10 lauapalli mängu kohta. O'Neal valiti taas NBA tähtede mängule ja 2003. aasta suvel pikendas ta lepingut Indiana Pacersiga kuni seitsme aastani.
2003/04. hooajal olid O'Neali keskmised näitajad taas 20,1 punkti ja 10 lauapalli mängus ning ta jäi NBA kõige väärtuslikumaks mängijaks pürgides kolmandale kohale. NBA väljalangemismängudes aitas ta meeskonna Idakonverentsi finaali, kus tuli vastamisi minna hilisema NBA meistri Detroit Pistonsiga. Idakonverentsi finaalseerias ei saanud aga O'Neal vigastuse tõttu kaasa teha ja Pacers kaotas Pistonsile mängudega 2 : 4.
O'Neal jätkas Indianas mängimist 2008. aastani, kuni 25. juunil teatati, et O'Neal vahetatakse Toronto Raptorsisse. Torontos oli O'Neali keskmine punktisaak 13,5 ja lauapalle hankis ta keskmiselt 7 tükki mängus. 2009. aasta 13. veebruaril vahetati O'Neal Miami Heati, kus ta statistilised näitajad püsisid ligikaudu samad.
Poolteist hooaega Miamis mänginud O'Neal sõlmis 2010. aasta 14. juulil kaheaastase lepingu Boston Celticsiga. Vigastustega maadelnud O'Neal pääses kahe hooajaga väljakule üksnes 49 kohtumises ning tema keskmised näitajad langesid 5,2 punkti ja 4,5 lauapallini mängus.
18 aasta jooksul 1011 põhihooaja kohtumises mänginud O'Neali karjääri keskmisteks näitajateks kujunesid 13,2 punkti, 7,2 lauapalli ja 1,8 viskeblokeeringut mängus.
USA rahvuskoondis
O'Neal valiti Ameerika Ühendriikide korvpallikoondisse 2002. aasta korvpalli maailmameistrivõistlustel, kus saavutati kõigest kuues koht. O'Neal pidi USA rahvuskoondises mängima ka Ateena olümpiamängudel, kuid ta vigastas valikmängudes põlve ega saanud osaleda.
Välislingid
<br style="clear:both;"/>
Mullateadus
pisi|[[Mullaprofiil]] Mullateadus ehk mullandus on teadusharu, mis uurib mulda kui loodusvara, selle tekkimist, klassifitseerimist arenemist, koostist, omadusi, režiime, kaardistamist, mulla ja taimkatte seoseid ning mulla osa ökosüsteemide aineringes. Mullateadus jaguneb pedoloogiaks ja edafoloogiaks.
Pedoloogia uurib mulda tema looduslikus olekus eelkõige geneesi, morfoloogia, klassifitseerimise ja leviku kaudu. On kasutusel mõnes käsitluses ka mullateaduse sünonüümina. Edafoloogia uurib mulda peamiselt kui taimede kasvukeskkonda. Sealjuures hinnatakse mulla võimet varustada taimkatet kasvuks ning arenguks vajalike ainetega ja tagada selleks vajalikud tingimused.
87. üksik öine pommituseskadrill Tasuja
Lennueskadrill Tasuja oli II maailmasõjas Punaarmee lennuüksus. Ametliku nimega 87. üksik öiste pommituslennukite eskadrill moodustati 1944. aasta suvel ühes Tšuvaššia lennukoolis. Sealt saadi eskadrilli jaoks vajalik isikkoosseis juhtkonna ja kursantidest lendurite näol. Eskadrilli põhitegevused olid öised pommituslennud õppelennukil Po-2, kuid neid lennukeid kasutati ka luure ja sidepidamise eesmärgil.
Mullateadus
Kõige laiahaardelisem on muldade pedoökoloogiline käsitlus, mis sisaldab muldkatte kui loodusliku keha talitlusi, arenguprotsesse, spetsiifilisi tunnuseid ja omadusi.
87. üksik öine pommituseskadrill Tasuja
Eskadrilli loomine
pisi|488x488px|Polikarpov Po-2 (tuntud ka nimega U-2) tüüpi lennuk Pärast Punaarmee rahvusliku väekoondise 8. Eesti Laskurkorpuse moodustamist 1942. aastal tekkis vajadus formeerida selle koosseisu ette nähtud üksik lennueskadrill. Kaks aastat hiljem loodigi eskadrill, mis hakkas otseselt alluma NSV Liidu lennuväele. Kuna algselt puudusid korpusel lennukid, korraldati Nõukogude Liidu tagalas ja Eesti Laskurkorpuses viibinud eestlaste seas rahakorjandus. Väidetavalt selle raha eest osteti eskadrillile 15 Polikarpov Po-2 (tuntud ka nimega U-2) tüüpi õppelennukit, mis on muidugi täielik propaganda, arvestades NSV Liidu tegelikku sõjamajandust. Eskadrill oli eestikeelse nimega, mis oli lennukite kerele maalitud lausa ladina tähestikus, vaatamata vastuolule Nõukogude sõjaväemärgistuse reeglitele. Üksuses teenisid põhiliselt vene rahvusest piloodid.
Mullateadus
Mullateadusel on väga palju uurimismeetodeid, milles segunevad alus- ja rakendusuuringute meetodid. Lisaks on mullateadusega seotud suuremal või vähemal määral geoloogia, geobotaanika, ökoloogia, mikrobioloogia, maastikuteadus, keskkonnateadus.
87. üksik öine pommituseskadrill Tasuja
Sõjategevus
1944. aasta juulis saabus üksus Narva lähistele rindele, kus see anti Eesti Laskurkorpuse käsutusse. Üksus sooritas algselt vaid luure- ja sidelende. Alates augustist hakkas eskadrill tegutsema oma põhiülesandega – öiste pommituslendudega. Selliste öiste lendude tegelikuks eesmärgiks oli võimalikult palju vaenlast häirida ka pimedal ajal, ööpäevaringselt mitte anda talle rahu. Kui Punaarmee oli 1944 aasta juulis Narva vallutanud paiknes üksus peamiselt Olgina lennuväljal. Kuna tegemist oli üksusega, mis oli liidetud Eesti Laskurkorpusega, ühtisid nende lahinguteed ka Narvast edasi.
Mullateadus
Valdkonnad
Temaatiliselt ja kasutatavate meetodite järgi jaguneb mullateadus paljudeks teadusharudeks, näiteks:
87. üksik öine pommituseskadrill Tasuja
Sõjategevus
Tallinna vallutamise järel 1944. aasta septembris viidi üksus Tallinna, kus eskadrilliga liitus esimene sinna suunatud eestlasest lendur vanemleitnant Hugo Abram. Pärast pealinna vallutamist 1944. aastal keskendus eskadrill Tasuja sõjategevus peamiselt Eesti saartele. 1945. aasta märtsis saabus üksus Kuramaale vallutatud Lätis, mis jäigi eskadrillile viimaseks lahingupaigaks kuni sõja lõpuni. Juunis 1945 saabus üksus tagasi Tallinna Ülemiste lennuväljale. Kokku sooritas eskadrill umbes 1500 lahingu- ja 1200 side ülesannetega lendu.
Mullateadus
Valdkonnad
Rakendusala järgi eristatakse peamiste suundadena agronoomilist, metsanduslikku, maaparanduslikku ja keskkonnakaitselist mullateadust. Agronoomilise mullateaduse üks tähtsamaid osasid on agrokeemia, mis sidudes mullateadust, taimefüsioloogiat ja keemiat, käsitleb taimede ja mulla toiterežiimi ja selle reguleerimist.
87. üksik öine pommituseskadrill Tasuja
Sõja lõpp
Pärast sõda eksisteeris lennueskadrill Tasuja veel aasta, mille jooksul pääses üksuse ridadesse mõningaid eestlasi. Need olid kaptenid Alfred Nõmmik ja Artur Heinlaid ning vanemleitnant Arseni Palu. 1946. aastal saadeti Eesti Laskurkorpuse likvideerimisel laiali ka struktuuri kuulunud 87. öiste pommituslennukite eskadrill Tasuja.
Mullateadus
Ülesanded
Mullateadusel on kolm esmast ülesannet:
1. Mulla omaduste, protsesside, režiimide ning nende omavaheliste seoste väljaselgitamine, tagamaks iga mulla võimetekohane ja ühiskonna vajadusi rahuldav toimimine. See peab andma vastuse mullaga seotud küsimustele "miks?" ja "kuidas?"
2. Mulla kui taastumatu loodusressursi inventeerimine ja seire. See on eeltingimus mullateadusliku teabe rakendamiseks praktilises maakasutuses. Peale mulla omaduste, protsesside ja režiimide tuleb põhjalikult tunda ka mulla ajalis-ruumilist varieeruvust. Seega tuleb leida vastused küsimustele "kus?" ja "millal?". Muldade süsteemne inverteerimine eeldab mullaklassifikatsiooni väljatöötamist. Muldade klassifitseerimise, kaardistamise ja seirega seotud teadus-ja arendustöö on endiselt väga tähtis.
3. Muldade kasutamiseks ja kaitseks sobilike meetodite väljatöötamine. Inimtegevus avaldab keskkonnale aina enam tugevamat survet, mistõttu mullateadus peab pakkuma praktilisi lahendusi muldade jätkusuutlikuks kaitseks ja kasutuseks. Kuna muld on oma talitlusliku iseloomu tõttu tihedalt seotud keskkonnaga, on mullakaitsel tähtis osa kogu ökosüsteemi tasakaalu säilitamises.
Mullateadlased tegelevad samuti küsimusega, kuidas säilitada aina kasvava inimkonna populatsiooniga maailmas harimiskõlblike muldi ning kuidas suurendada toidukultuuride viljakust.
Areng ja ajalugu maailmas
Esimesed teadmised omistati mullateaduses juba seoses põldude harimisega, iseseisvaks teaduseks kujunes mullateadus alles 19. sajandil. Mullateaduse areng algas praktiliste ülesannete lahendamisega, milleks osutusid põllumajanduslikud ja maa hindamisega seotud küsimused. Rahvastiku kasvu tõttu otsiti uusi lahendusi põllukultuuride viljakuse tõstmiseks. Seetõttu tegelesid esimesed mullateaduslikud uuringud taimede toitumisega ja väetamisega.
Saksa teadlane Justus von Liebig sõnastas 19. sajandi II poolel oma raamatus "Die Organische Chemie in ihrer Anwendung auf Agricultur und Physilogie" ("Orgaanilise keemia kasutamine põllumajanduses ja füsioloogias") mineraalse toitumise teooria, millega toimus murrang mullateaduses. Teooria kohaselt omastavad taimed juurte abil mullalahusest toitaineid mineraalsete ühenditena.
Carl Sprengel, samuti saksa teadlane, töötas samuti mineraaltoitumise teemal. 1828. aastal sõnastas Sprengel miinimumreegli, mille kohaselt piirab taimede kasvu eelkõige see toitaine, mille kontsentratsioon keskkonnas on väiksem kui vajadus taime normaalseks kasvuks. See seaduspärasus sai suures osas tuntuks tänu Liebigi täienduste ja tööde kaudu.
Saksa dotsent Friedrich Albert Fallou käsitles oma teostes mulda kui iseseisvat looduslikku moodustist. Ta juurutas mitmeid erialaseid termineid, nt. pedoloogia.
pisi|Vassili Dokutšajev – mullateaduse rajaja
Mullateaduse rajajaks võib lugeda Venemaa teadlast Vassili Dokutšajevit, kelle avaldatud raamat "Русский чернозем" ("Venemaa mustmuld") oli teerajavaks teoseks. Dokutšajev määratles mulda kui iseseisvat ja muutuvat ajaloolis-looduslikku moodustist, lisaks rajas geneesil põhineva muldade klassifikatsiooni ning töötas välja tervikliku käsitluse viiest mullatekketegurist, milleks on elusorganismid, aeg, reljeef, lähtekivim ja kliima. Lisaks pani aluse vene mullateadlaste koolkonnale. Vene teadlase Konstantin Glinka vahendusel levis Dokutšajevi ja tema kolleegide õpetus üle terve maailma.
Charles Darwin tegeles samuti mullateadusega, eelkõige rõhutas mullaelustiku tähtsust mulla arengus. Oma elu lõpul uuris Darwin vihmausside mõju mullale.
Ameerika Ühendriikide teadlase Eugene Hilgardi mõjutustel ja eestvedamisel kujunes USA-s mullateaduse teine keskus ja koolkond. Teine Ühendriikide teadlane Hans Jenny kirjeldas esmakordselt oma 1941. aastal ilmunud raamatus "Factors of Soil Formation. A System of Quantitative Pedology" ("Mullatekketegurid. Kvantitatiivse pedoloogia süsteem") terviklikult viietegurilise mullatekkemudeli arvulisi seoseid. Selle teosega sai alguse kvantitatiivne mullateadus, mis arenes eriti kiiresti 1960.- 1970. aastatel ja millele üha enam tähelepanu pööratakse.
Mullateadus arenes pikka aega käsikäes põllumajandusega, ent 1980. aastatest saati on mullateaduslike uuringute raskuskese nihkunud keskkonnateaduste ja ökoloogia suunas. Kui vahepeal oli mullateadus kasvanud iseseisvaks piiriteaduseks geoloogia, keemia, füüsika ja bioloogia vahel, on mullateaduslikud teemad tänapäeval taas muutumas erialade vahelisteks.
Tsaari-Venemaa koosseisus
Johann Wilhelm Krause oli oma põhiametilt põllumajanduse, tehnoloogia ja tsiviilarhitektuuri professor. Tema oli esimene, kes õpetas oma loengutes ka mullateadust. Krause järel oli põllumajandusprofessoriks baltisaksa teadlane Friedrich Schmelz, kes viis mullateaduse iseseisva põhiainena ülikooli õppekavasse, pidades esimese loengu 1832. aastal.
Areng toimus ka agrokeemia valdkonnas. Selles osas tegi algust Tartu Ülikooli keemiaprofessor Carl Christoph Goebel, kes alustas juba 1829. aastal agrokeemialoengute lugemist, mille andmisel tugines alates 1835. aastast Sprengleri ja hiljem Liebigi teostele. Goebel andis 1850. aastal välja omaenda algupärase agrokeemia õpiku. Loengute pidamist jätkas hiljem Tartu Ülikooli keemiaprofessor Carl Schmidt.
Friedrich Schmalzi järel sai Tartu Ülikooli põllumajandusprofessori koha Alexander Petzholdt. Petzholdt koostas muldadest silmapaistva õppekollektsiooni, sisustas oma aja tipptasemele vastava agrokeemia laboratooriumi ning pidas ka avalikkusele suunatud populaarteaduslikke loenguid. Teadlane sooritas Venemaale mitu ekspeditsiooni, mille tulemusena esitas riigi eri piirkondade arengu parandamiseks ettepanekuid. Petzholdt ja Goebel tegid Venemaa stepivööndi mustmuldade analüüse.
Teisi mullateadusse panustajaid:
Iseseisvunud Eestis
Iseseisvunud Eesti Vabariigis loodi 1919. aastal Tartu Ülikooli põllumajandusteaduskonna juurde mullateaduse ja agrikultuurkeemia kabinet, mille järeltulijaks on tänapäeval Eesti Maaülikooli vastav asutus. Selle kabineti juhiks oli kuni 1944. aastani Anton Nõmmik. Tema saavutusteks võib pidada esimese tervikliku mullakaardi koostamist. Nõmmiku uurimisvaldkonda kuulusid Eesti muldade leviku, koostise, omaduste ja kultuuride väetamisega seotud teemad.
Eesti NSV-s
1951. aastal loodi Eesti Põllumajanduse Akadeemia, mille alla viidi ka mullateaduse ja agrikultuurkeemia kabinet Tartu Riiklikust Ülikoolist. Aastail 1944–1964 oli Eesti mullateaduse ja agrokeemia kateedri juhatajaks professor Osvald Hallik, kelle teadustööd hõlmavad põllumuldade happesuse uurimist, lupjamisvahendite inverteerimist ja vastava metoodika väljatöötamist. Akadeemik ja professor Loit Reintami peamine uurimissuund oli muldade genees ja taim-muld-süsteemide ökoloogia. Eesti mullateadus kõrgperioodiks peetakse nii uuringute mahu kui ka kvaliteedi poolest 1960.–1970. aastaid, mil Reintami kolleegidest ja õpilastest said teenekad teadlased.
1946. aastal rajati Sakusse Eesti Maaviljeluse Instituut. Väga tulemuslikuks kujunesid selle asutuse katsejaamades tehtud mullateaduslikud uurimistööd. Instituudi mullastiku uurimise osakonna pikaaegse juhina andis märkimisväärse panuse Rein Kask, tegeledes maa hindamise, muldade kasutussobivuse, erosiooni, klassifitseerimise ja muude sarnaste uurimisteemadega.
Teisi silmapaistvaid mullateadlasi:
Taasiseseisvunud Eestis
Suuremõõtkavaline (1:10 000) mullastiku kaardistamine, mis sai alguse juba 1940. aastate lõpus, viidi lõpule 1990. aastate algul. Kaardistamise osas tegi suure töö ära Riikliku Projekteerimise Instituudi Eesti Põllumajandusprojekt mullastiku uurimise osakond. Projekti raames loodi ka põllumuldade seire võrgustik.
Agrokeemilisi uuringuid alustati Eestis juba 1928. aastal. Pärast Teist maailmasõda on väetistarbe uuringuisse oma tugeva panuse andnud Kaarel Tarandi, hiljem Evald Raudväli, Leonhard Kevvai jt. Taasiseseisvunud Eestis on agrokeemilise seire ja väetistarbekaartide haldamine ja vastutus jagunenud väiksemas mahus Maa-ameti ja Põllumajandusuuringute Keskuse vahel.
Eestis õpetatakse mullateadust eri mahus kõigis loodusteadusliku õppekavaga kõrgkoolides.
Avaste soo
Soo osad: Allika jõest lõunas Soontagana soo, Soontagana maalinnast loodes Maalinna soo, Soontagana maalinnast idas Kärje soo (aeg-ajalt kasutatud kogu Avaste soo rööpnimena), soo põhjaosa on kitsamas mõttes Avaste soo. Kunagine soo kirdeosas olnud Karusoo kuivendati lõplikult 20. sajandi keskpaigaks ja on kasutatav põllumajandusliku maana. Soos leidub ka soosaari, millest tuntuimad on Maalinna (nüüdseks kuivenduse tõttu poolsaar) ja Kärje mägi. Maalinna soosaar on turismiobjekt, kust soos lähtub ka umbes 1 kilomeetri pikkune laudtee.
Suur osa soo kesk- ja põhjaosast jääb Avaste looduskaitseala territooriumile.
Ajalugu
Avaste soo on tekkinud mineraalmaa soostumisel. Kuigi vahepealsed kuivendamised on soo pindala küll vähendanud, on 21. sajandi alguses võimalik täheldada Avaste soo servaladel (Parasmaa, Rumba naabruses) mineraalmaa soostumist. Soostumist kiirendab kobraste tegutsemine soost välja voolavatel kraavidel ja ojadel. Arheoloog Evald Tõnisson on oletanud, et kuivenduseelsel ajal toimunud soostumine on enda alla matnud ka kunagisi talukohti. Ka Ludvig August von Mellin on oma kuulsas "Liivimaa atlases" 1798. aastal välja antud kaardilehel näidanud Avaste soo servas Jõgima (Rumba külast kagus) ja Soäre (Rumba külast edelas) külasid. Veel 20. sajandi keskel oskasid mitmed Vigala valla edelaosa vanainimesed näidata soos vanu talukohti.
19.–20. sajandil on soo servaaladel toimunud ulatuslikud kuivendamised, millega tekitati mitmele poole uusi suuri heinamaid. Samuti on Avaste küla piirkonnas toimunud ka soopõleng, mille asupaigale on hiljem rajatud heinamaa. Maaparandustega on rajatud kolm suuremat sooveerežiimi mõjutavat kanalit: soo idapiiril õgvendati Avaste oja, põhjaossa Rumba piirkonda rajati Liivasoone peakraav ning lääneosas õgvendati Allika jõgi.
Ojapere küla tagamaal Avaste soo kirdeservas on võetud ka turvast. Nüüdseks on vanad mahajäetud turbaväljad ehk jääksoo osaliselt uuesti soostunud.
Taimestik
Turbalasundi keskmine paksus on 2,6 meetrit ja maksimaalselt 4,1 meetrit.
Valdavalt moodustab puurinde sookask, siirdesoos ja rabastuvatel lappidel kasvab ka mände, siin-seal on üksikud kuuski. Taimestikus on silmatorkavaim kõrgeks kasvav pilliroog. Haruldastest taimedest on Avaste soos rabaluga, soohiilakat, sookäppa.
Harri Kärtner
Harri Kärtner (4. september 1925 – 1. veebruar 2011) oli eesti jurist, õppejõud ja ühiskonnategelane.
Ta sündis Narvas väikeettevõtja peres. Aastatel 1933–1937 õppis Narva linna algkoolis, 1937–1944 Narva keskkoolis ja 1944–1945 koos perekonnaga sõja eest pagenduses olles Haapsalu keskkoolis.
1945–1951 õppis Harri Kärtner Tartu Riikliku Ülikooli õigusteaduskonnas, mille lõpetas 1951. aastal cum laude. Aastatel 1951–1954 oli ta Tartu Ülikooli riigi ja õiguse teooria ning ajaloo aspirant. Ta täiendas end üleliidulises uurijate täiendusinstituudis Leningradis isiku- ja varavastaste kuritegude uurimises (1962–1963), ametialaste, majandus- ja korruptsiooniga seonduvate kuritegude uurimises (1968) ning Moskva ülikoolis riigiõiguses (1968).
Kärtner oli õigusteaduse kandidaat (1955), õigusnõunik (1968), justiitsteenistuse reservkapten (1972), riigiõiguse dotsent (1980).
Aastatel 1955–1961 oli Kärtner ajalehe Edasi toimetuse kirjanduslik kaastööline, 1961–1963 Tartu Linna Prokuratuuri uurija, 1963–1971 Eesti Prokuratuuri eriti tähtsate asjade uurija. 1971–1991 oli ta Tartu Ülikooli kriminoloogia laboratooriumi vanem teaduslik töötaja, 1971–1991 Tartu Ülikooli õigusteaduskonna õppejõud, 1991–1993 Tartu Ülikooli ametiühingu juriskonsult.