cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Uusnorra keel
Uusnorra kirjakeele loojaks oli Ivar Aasen. 1842–1847 käis ta läbi kogu Norra ja uuris murdeid, eriti Vestlandis ja Østlandi sisemaal, sest need murded olid taani keelest kõige vähem mõjutatud. Linnade keelt ta vältis, sest pidas seda taani keele poolt liiga rikutuks. Oma uuringute alusel lõi ta standardiseeritud uusnorra kirjakeele alused esitades need teostes "Det norske Folkesprogs Grammatik" (Norra rahvakeele grammatika; 1848; ümbertöötatud trükk 1864 pealkirjaga "Norsk grammatik" (Norra keele grammatika)) ja "Ordbog over det norske Folkesprog" (Sõnaraamat norra rahvakeele kohta; 1850). Sõnaraamatus oli üle 25 000 sõna ja ajaloolane Peter Andreas Munch nimetas seda rahvuslikuks meistriteoseks. 1871–1873 ilmus sõnaraamatu parandatud ja täiendatud trükk pealkirjaga "Norsk ordbog med dansk forklaring" (Norra keele sõnaraamat taanikeelse selgitusega).
Pedaspää
Küla nime esiosas on puunimetuse "pedajas" variant pedane (gen pedase), järelosa -pää 'ots, lõpp' on sage rannakülade nimedes.
Uusnorra keel
Kuigi Ivar Aasen jäi autoriteediks, oli ka teistel varastel uusnorra keele arendajatel nagu Aasmund Olavson Vinje, Arne Garborg ja Olaus Fjørtoft oma keelevariant. 1901. aastal kinnitatud esimene ametlik ortograafia vastas suurel määral Aaseni ortograafiale. Viimased õigekirjamuudatused toimusid 1938. ja 1959. aastal. Reformide tulemusena on uusnorra keele sõnadel ja muuteparadigmades palju paralleelvorme.
Pedaspää
1934–1935. aastal tegutses Pedaspääl esimene raamatukogu. See oli üks vanade raamatutega kapp, mis asus eramajas. Aastail 1937–1940 asus raamatukogu jõuka kaupmehe majas.
Uusnorra keel
Keele valikuga kaasnevad peened poliitilised nüansid ja konnotatsioonid. Nynorsk 'i seostatakse maaeluga ja tervemõistusliku skepsisega linnaelu liialduste, peenutsemiste ja hierarhiate vastu. Nynorsk on ikka veel jäänud vastukultuuriks.
Pedaspää
1937. aastal teatas Postimees, et Pedaspääl müüdi endine koolimaja enampakkumisel 504 krooni eest. Koolimaja oli olnud küla palvemajaga ühise katuse all, palvemaja osa jäi ühingu kasutada. Pedaspää algkool oli vähese õpilaste arvu tõttu juba aastaid suletud ja selle piirkonna lapsed käisid Meeksi Meerapalu algkoolis.
Uusnorra keel
Uusnorra keel saavutas suurima leviku pärast 1938. aasta reformi. 1943. aastal õppis umbes kolmandik kooliõpilastest uusnorra keeles. 1950ndatel hakkas see vähenema ning stabiliseerus 1970ndatel umbes 15% juures. 1. oktoobril 2008 oli 13,4 % kooliõpilastest esimeseks keeleks uusnorra keel.
Uusnorra keel on levinud peamiselt Møre og Romsdali, Sogn og Fjordane, Hordalandi ja Rogalandi maakonnas. 2007. aastal oli asjaajamiskeeleks 27% Norra valdadest uusnorra keel, 37% bokmål ja 36% valdadest olid neutraalsed.
Pedaspää
Pedaspääl asub üks Eesti väiksemaid luteri kalmistuid (Pedaspää kalmistu). Kalmistu pindala on 500 m².
Uusnorra keel
Landsmål 'is (praegu nimetatakse nynorsk 'iks ) kirjutanud kirjanikest on tähtsamad Olav Duun, Kristofer Uppdal ja Tarjei Vesaas.
Homeros
pisi|Homerose pea ("Epimenidese tüüp"). Jäljendus Kreeka originaali (5. sajand eKr) Rooma koopiast. [[Müncheni glüptoteek.]] pisi|Homerose büst. Hellenismiaegse originaali (2. sajand eKr) Rooma koopia. Marmor. Pärineb [[Baiaest Itaaliast. Briti Muuseum. Niinimetatud hellenistlikku pimedatüüpi võib kõrvutada Pergamoni altari figuuridega. Tüübi originaal on võib-olla loodud Pergamoni suure raamatikogu jaoks.]] pisi|Homerose büst ([[herm). 2. sajand eKr. Marmor. Louvre.]] Homeros (Ὅμηρος (Hómēros); elas arvatavasti 8. sajandil eKr) oli pärimuse järgi Vana-Kreeka pime laulik, eeposte "Ilias" ja "Odüsseia" autor, varaseim Õhtumaa luuletaja.
Ei tema sünnikoht ega sünni- ega surmaaeg ei ole kindlalt teada. Pole isegi kindel, kas ta üldse oli (vaata ka Homerose küsimus). Vaieldakse selle üle, millisel ajastul ta elas. Herodotose hinnangul elas Homeros 400 aastat enne teda; see tähendaks aega umbes 850 eKr. Teised ajaloolised allikad paigutavad Homerose tegevuse Trooja sõja aega, mida traditsiooniliselt dateeritakse ajaga umbes 1200 eKr. Tänapäeva ajaloolaste valdava seisukoha järgi elas Homeros, juhul kui ta üldse oli, umbes 8. sajandi teise poolel eKr ja 7. sajandi esimesel poolel eKr.
Antiikajal omistati Homerosele teisigi teoseid, sealhulgas Homerose hümnid. Teisalt on mitmed teadlased on veendunud, et "Iliasel" ja "Odüsseial" ei olnud ühte kindlat autorit. Need eeposed on laialt levinud arvamuse järgi läbi põlvkondade suuliselt edasi kandunud ja arenenud lugude tulemus.
Vaieldamatu on Homerose tohutu, tänini kestev mõju.
Nimi
Homerose nimi tähendab algselt 'abikaasa' või 'pantvang'.
Antiikajal seostati seda nime Homerose väidetava pimesuse tõttu ka fraasiga ὁ μὴ ὁρῶν ho mē horōn 'mittenägija'.
MTÜ Loodusaeg
MTÜ Loodusaeg on eesti mittetulundusühing, mis asutati 2005. aastal. Ühingu põhitegevuseks on elektroonilise ajakirja Loodusaeg väljaandmine, millega jätkatakse MTÜ Eesti Kaitsealade Liit alustatud tegevust.
Homeros
Nimi
pisi|[[William-Adolphe Bouguereau. Pimedat Homerost lüüraga seljas talutatakse. Õli lõuendil, 1874. Milwaukee Kunstimuuseum.]]
MTÜ Loodusaeg
Ühingut juhib Teet Koitjärv.
Homeros
Elu
Juba antiikajal vaieldi Homerose isiku ja päritolu üle. Smyrna, Ateena, Ithaka, Pylos, Kolophon, Argos ja Chios pretendeerisid tema sünnikohaks olemisele. Üks legend ütleb, et ta sündis Melese jõe ääres ning tema algne nimi oli Melesigenes 'Melesest sündinu'. Ta suri arvatavasti Iose saarel, kust teise pärimuse järgi (Pausaniase teatel) oli pärit tema ema Klymene.
Homerose isa kohta ei ole midagi teada, aga paljude allikate järgi oli tema nimi Kreitheis. Antiikajal kujutati teda sageli pimeda raugana.
Homerose kujutamine pimeda ja vaese rändlaulikuna läheb tagasi muu hulgas Homerose nime all loodud, aga väga tõenäoliselt temalt mitte pärineva Apolloni-hümni autorile. Sellele pildile räägivad vastu tema loomingu eelduseks olevad täpsed teadmised aristokraatia ülemkihtidest, mida vaesel rändlaulikul ei oleks saanud olla. Et aga eeposi, mida algselt kanti suuliselt ette, kuulasid esmajoones aristokraadid, kusjuures lauljad (või ka aoidid) elasid mõnikord pikka aega aristokraatide oikoses ja lahutasid nende meelt, on mõeldav, et ka Homeros oli nende elulaadiga tuttav ja kuulus sellesse seisusse. Mõned uurijad oletavad, et Homerose eepostes on autobiograafilisi elemente.
Keelelist
"Ilias" ja "Odüsseia" on kirjutatud varase arhailise ajajärgu Joonia murdes, kuid on ka Aioolia murde sugemeid. Joonia murre arvatakse viitavat päritolule Väike-Aasia rannikult. Aioolia murde elemendid tulevad nähtavasti vanemast pärimusest.
Et eepost kanti algselt ette peast (suuline luule), siis korratakse näiteks epiteete ja terveid värsse.
Hellenismiajal oli erinevaid redaktsioone. Esimesed katsed teksti kanoniseerida ulatuvad tagasi Ateena türanni Peisistratose aega. Tänapäevane redaktsioon, sealhulgas jaotus lauludeks, pärineb Samothrake Aristarchoselt (suri 144 eKr).
Eeposte dateerimine
Enamik teadlasi peavad eeposte tekkeajaks 8. sajandit eKr, teised eesotsas Martin Litchfield Westi (alates 1966. aastast) ja Walter Burkertiga 7. sajandit. Homerose eeposte ajaliseks järjestamiseks kasutatakse erinevaid lähenemisi.
Homerose eeposte keerukus eeldab tõenäoliselt, et nad olid kirjalikult talletatud. Et tähtkirja kasutuselevõtt Kreekas dateeritakse enamasti 800. aasta ümber eKr, ei ole need loodud enne seda aega. "Iliase" stseenide kõige varasemad kujutused ilmuvad alles umbes 625 eKr geomeetrilises stiilis vaasidel.
Egilli saaga
pisi|Egill Skallagrímsson, 17. sajandi käsikiri Egilli saaga on eepiline Islandi saaga, mille autor on arvatavalt Snorri Sturluson (1179–1241), kes võis selle kirjutada aastatel 1220–1240.
Egilli saaga on Islandi saagadest üks populaarsemaid ja sisaldab palju teavet viikingiaja kohta. Saaga hõlmab mitut põlvkonda, tegevus algab Norras aastal 850 ning lõppeb umbes aastal 1000. Saaga keskendub Islandi talumehe ja viikingi Egill Skallagrímssoni elule.
Saagas jälgitakse Egilli tema eluetappides, millest enamik on seotud lahingutega. Egill oli skald ja saaga sisaldab palju tema loodud värsse. Paljud neist on väga isiklikud, mis teeb nad säilinud skaldiluule hulgas unikaalseks. Paljusid Egilli värsse peetakse autentseks. Kirjandusteosena peetakse Egilli saagat Islandi saagade seas üheks paremaks koos Njálli saaga ja Laxdæla saagaga.
Laste ristisõda
pisi|"Laste ristisõda", [[Gustave Doré gravüür]] pisi|"Laste ristisõda", [[Johann Jakob Kirchhoffi gravüür]] Laste ristisõda oli 1212. aastal toimunud rahvaliikumine, mis kuulub ristisõdade hulka vaid nime poolest. Usaldusväärseid ajalooallikaid on selle kohta vähe. Püha Tooli säilinud dokumentides ei ole seda mainitud kordagi. Tänapäeval on levimas arusaam, et laste ristisõda polegi toimunud, sest seda, et see toimus, ei suuda tõestada mitte keegi. Arvamust, et laste ristisõda ei toimunud, toetab ajaloolane Thomas F. Madden, kes ütles selle kohta: „Laste ristisõda ei olnud ristisõda ja mitte ükski laps ei olnud sellega seotud.“
Liikumise täpsed asjaolud on küll ebaselged, kuid selle kohta levinud jutud on mõjunud hiljem inspireerivalt paljudele kirjanikele ja teistele loomeinimestele.
Taust
Neljas ristisõda oli lõppenud algseid eesmärke saavutamata. Jeruusalemm oli endiselt muslimite valduses. Paavst Innocentius III lasi korraldada ristisõjajutlusi, mille fookuses olid 1211. aastal ja 1212. aasta alguses albilaste ristisõjad ja Hispaania kristlaste abistamine võitluses Almohaadide vastu. See süvendas ärevaid meeleolusid, muljet teravast kriisist.
Ristisõjas osalemine oli prestiižne, kuid kulukas. Ristisõtta minek oli seotud patukahetsusega. See oli omamoodi palverännak, millest osavõtjaid kannustas kiriku lubadus anda neile indulgents ehk täielik vabastus patukaristusest.
Kiriku kihutustöö jõudis ka nendeni, kes ei olnud majanduslikel põhjustel võimelised liituma ristisõdijate vägedega. See tõi endaga kaasa spontaanseid rahvalikke reaktsioone, rahvaliikumisi, mis ei olnud otseselt seotud kiriku poolt organiseeritud ristisõdadega. Laste ristisõda peetaksegi üheks näiteks sellistest liikumistest.
Mõiste
Mõiste "laste ristisõda" tuleb ladinakeelsest väljendist peregrinatio puerorum. Peregrinatio asemel kasutati 13. sajandil selle liikumise kohta ka teisi ristisõda tähistanud sõnu (iter, expeditio, crucesignatio), kuid esialgu tehti seda irooniliselt. Pueri tähendab ladina keeles mitte üksnes lapsi, vaid ka noori ja vaeseid. Ajaloolased on jõudnud järeldusele, et selles kontekstis mõeldigi algselt maapiirkondadest pärit vaeseid, nii noorukeid kui ka vanemaid inimesi. Liikumise seostamine üksnes lastega on hilisem eksitus.
Allikad
13. sajandist on pärit 56 allikat (sealhulgas ümberkirjutised), kus seda ajaloosündmust mainitakse. Neist 15 sisaldab selle kohta kõigest üks või kaks rida teksti ja 18 kolm kuni kuus rida. 23 allikat pakub küll veidi pikemaid kajastusi, mis ulatuvad seitsmest reast korraliku lõiguni, kuid ükski neist ei sisalda usaldusväärset käsitlust toimunu põhjuste ja tagajärgede kohta, ega ka teekonna täpset kirjeldust.
Sündmustik
1212. aasta esimesel poolel kogunesid Madalmaades, Reinimaal ja Põhja-Prantsusmaal suured patukahetsejate hulgad, mille keskel hakkasid levima üleskutsed minna püha maad vabastama. Allikate vähesuse ja vasturääkivuse tõttu on sündmuste käik üsna ebaselge. Ajaloolaste arvamused teekondade marsruudi osas lähevad lahku. Üldiselt eristatakse kahte peamist liikumisteed. Pole selge, kas need ristusid või kattusid üksnes ajaliselt.
Esimene suur koondumine toimus Kölnis, kus liikumise etteotsa asunud kohalik maanooruk Nikolaus, kes olla kandnud Antoniuse risti.
Hiljem kirjutati Kölni kroonikas:
Teine suurem vool tekkis Põhja-Prantsusmaal, kus liikumise juhiks tõusis Vendôme'i lähedalt Cloyes'st pärit karjus Étienne. Tema järgijate hulgas, kes kandsid riste ja lippe, oli noorukeid, neide, lapsi kui ka vanureid. Puuduvad usaldusväärsed tõendid selle kohta, et Prantsuse "protsessioon" oleks eraldi Vahemere sadamatesse läinud.
Retkeliste hilisem saatus on ebaselge. Levinud versiooni kohaselt viidi lapsed Marseillest laevadega Aleksandriasse ja müüdi orjadeks, kuid seda peetakse kuulujutuks.
Briti ajaloolase Gary Dicksoni hinnangul oli laste ristisõda sisuliselt "migreerumine linnadesse, üks geograafiliselt kõige muljetavaldavamaid, suuremahulisemaid linnadesse migreerumisi keskaja ajaloos".
Hilisem kajastus
Laste ristisõda on kajastatud hiljem nii ilukirjanduses, heliteostes, kujutavas kunstis kui ka filmikunstis.
Üks tähelepanuväärsemaid selle ainetel kirjutatud ilukirjandusteoseid on Poola kirjaniku Jerzy Andrzejewski romaan "Bramy raju" (1960), mille põhjal valmis 1968. aastal ka režissöör Andrzej Wajda samanimeline mängufilm.
Paljud autorid on viidanud laste ristisõjale teostes, mis ei ole pühendatud kõnealusele ajaloosündmusele.
Bertolt Brecht kirjutas kuulsa luuletuse pealkirjaga "Kinderkreuzzug" (1941), kus tegevus leiab aset teise maailmasõja alguses.
Kurt Vonnegut mainib seda romaani "Tapamaja, korpus viis" (1969, e.k. 1971) alapealkirjas, kuid see teos räägib sisuliselt samuti teisest maailmasõjast. Laste ristisõjast on Vonneguti romaanis juttu ainult mõnel leheküljel.
Laste ristisõjale viitab ka Agatha Christie oma poliitilises ulmeromaanis "Saladuslik reisija" (1970, e.k. 1991).
Karl Heinrich Leo Meyer
pisi|Leo Meyer pisi|[[Julie Wilhelmine Hagen-Schwarzi maal "Professor Leo Meyeri portree"]] Karl Heinrich Leo Meyer (3. juuli 1830 Bledeln, Saksamaa – 6. juuni 1910 Göttingen) oli saksa keeleteadlane, kes töötas pikka aega Tartus.
Ta oli vaimuliku poeg. Leo Meyer õppis Göttingeni ülikoolis 1849–56, kus töötas eradotsendina kuni 1862 ja professorina 1862–65, tudeeris veel Berliini ülikoolis. Ta töötas Tartu ülikoolis saksa keele ja võrdleva keeleteaduse professorina 1865–98, seejärel pöördus tagasi Göttingeni, kus pidas professoriametit oma surmani.
Meyer avaldas 1876 Liivimaa vanema riimkroonika väljaande, mida peetakse teaduslikult parimaks ja mis on aluseks ka kroonika eestikeelsele tõlkele.
Ta oli Õpetatud Eesti Seltsi president aastail 1869–1899.
Nikolai Anderson oli tema õpilane.
Carl Friedrich Meyer
Carl Friedrich Meyer (5. veebruar 1757 Göttingen – 27. november 1817 Tartu) oli saksa õigusteadlane, Tartu ülikooli professor ja rektor.
Meyer õppis Braunschweigis Collegium Carolinumis (tänapäeval Braunschweigi Tehnikaülikool). 1776 astus ta Göttingeni ülikooli, aga ei lõpetanud seda. 1791 asus ta elama Venemaale, 1792 asus Tartusse ja hakkas tööle advokaadina. 1797 sai ta raehärraks, 1798 magistraadi sündikuks ja 1799 linnakonsistooriumi assessoriks.
28. veebruaril 1802 määras Tartu ülikooli kolleegium Meyeri ülikooli sündikuks ning sama aasta juunis tsiviil- ja kriminaalõiguse korraliseks professoriks. Sellele ametikohale jäi ta surmani. Lisaks valiti Meyer 3 korral Tartu ülikooli apellatsioonikohtu esimeheks, 6 korral Tartu ülikooli õigusteaduskonna dekaaniks ja 2 aastal järjest (1806–1808) Tartu ülikooli rektoriks.
Kuigi Meyer oli 15 aastat algul tsiviil- ja kriminaalõiguse ning hiljem rooma ja saksa õiguse tsiviil- ja kriminaalosa professor, luges ta nende aastate jooksul ainult korra kriminaalõiguse kursust.
Roja
Roja on küla (lielciems) Lätis Kurzemes Talsi piirkonnas, Roja valla halduskeskus. Asub Liivi lahe kaldal 126 km kaugusel Riiast.
Carl Friedrich Meyer
11. augustil 1814 kinnitas Tartu ülikooli nõukogu õigusteaduskonna suulise avalduse alusel Meyerile doktorikraadi.
Roja
Rojas on raamatukogu. Külas asuvad Roja ja Banga bussipeatus. .
Carl Friedrich Meyer
1816. aastal sattus Meyer diplomite müümise skandaali. Neli isikut maksid Tartu ülikooli õigusteaduskonna kõigile neljale õppejõule, nende hulgas rektor Christian Julius Ludwig Steltzerile, õigusteaduskonna dekaanile Christian Heinrich Gottlieb Köchyle ja Meyerile, ning suvevaheajal vormistati neile õigusteaduste doktori kraad. Ühe doktorikraadi hinnaks kujunes 15 000 Vene rubla. Lugu tuli avalikuks samal sügisel ning 1817. aasta mais Aleksander I ukaasiga Steltzer ja Köchy vallandati ilma õiguseta asuda Venemaal riigiteenistusse, mispeale nad lahkusid Saksamaale. Meyeri juures arvestati tema pikaajalist laitmatut tegevust ning ta jäeti professoriks ilma õiguseta saada valitud dekaaniks või rektoriks.
Roja
1969. aastal sai aleviks. 1990. aastast on küla. 2009. aastani kuulus Talsi rajooni. Aastail 2009–2021 oli küla Roja piirkonna halduskeskuseks.
2010. aastal oli külas 2700 elanikku, 2015. aastal 2509. 2017. aastal oli elanikke 2357, 2020. aastal aga 2162.
Carl Friedrich Meyer
Carl Friedrich Meyer suri 1817. aasta sügisel Tartus.
Oonan
Oonan (heebrea אוֹנָן) on Piiblis Juuda teine poeg.
Kui Jahve oli tapnud Juuda esimese poja Eeri, pidi Oonan magama Eeri lese Taamariga. Kuna sellest ühendusest sündinud last oleks peetud Eeri lapseks, katkestas Oonan suguühte ja lasi oma spermal maha voolata. Jumalale see ei meeldinud ja ta tappis Oonani.
Oonani lugu on kirjeldatud Esimeses Moosese raamatus 38:4-10.
Oonani lugu on kristlased kasutanud masturbeerimise (onanismi) ja coitus interruptus'e keelustamise põhjendusena.
Viktooria
Viktooria (Victoria) on hiigelsuurte ujulehtedega õistaimede perekond vesiroosiliste sugukonnast.
Perekonda arvatakse kolm liiki, kellest tuntuim on amasoonase viktooria (Victoria amazonicus), kelle ujulehtede diameeter ulatub kuni 3 meetrini ja veesisese varre pikkus on 7...8 m.
Taimeperekond on nime saanud Suurbritannia kuninganna Victoria järgi.
Liigid
Boliivia viktooria teisend Victoria cruziana var. mattogrossensis on vahel eraldatud ka eraldi liigiks Victoria mattogrossensis.
Kariibi mere piraadid: Surnud mehe aardekirst
Film on järg 2003. aasta kassahitile "Kariibi mere piraadid: Musta Pärli needus". Mõlema filmi lavastaja oli Gore Verbinski ja produtsent Jerry Bruckheimer. Filmile tehti 2007. aastal järg "Kariibi mere piraadid: Maailma lõpus".
Port Sudan
Port Sudan on linn Sudaanis, Al-Baḩr al-Aḩmari provintsi pealinn. Asub Punase mere kaldal.
Linn asutati 1905. aastal briti koloniaalvõimu poolt. 1959. aastal leiti linna lähedalt naftat. Linnas asub naftatöötluskombinaat, mis toodab 20 000 barrelit naftatooteid ööpäevas.
Port Sudanis asub Sudaani suurim meresadam.
Linna lähedal asub rahvusvaheline lennujaam.
pisi|tühi|Minarett Port Sudanis
Järta
Järta on karstijärve nõgu. See nimetus on levinud Märjamaal, kus asub ka Märjamaa järtade maastikukaitseala.
Karnataka
Karnatakas räägitakse valdavalt kannada keelt, mis on ka osariigi ametlik keel. Suuremad vähemuskeeled on urdu, telugu, marathi, tamili ja tulu keel.
Osariigi elanike seas levinud peamised usundid on hinduism (83%), islam (11%) ja kristlus (4%).
Välislingid
🇮🇳
Felix Oinas
pisi|Felix Oinas (laua otsas paremal) [[Helsingis 1962. aastal]] Felix Johannes Oinas (6. märts 1911 Tartu – 25. september 2004 Bloomington, Indiana) oli eesti folklorist ja keeleteadlane.
Ta lõpetas Tartu Ülikooli 1938. aastal. Õppis Budapesti Péter Pázmányi Ülikoolis aastatel 1935–1936 ja oli samas eesti keele õppejõud 1938–1940. Õppis 1950–1951 Indiana Ülikoolis ja oli Indiana Ülikoolis Bloomingtonis õppejõud alates 1951. aastast (alates 1965 professor).
Ta on uurinud eesti, soome-ugri (eriti ungari) ja slaavi rahvaluulet ja keeli, oli ka üks suuremaid Kalevala lugude asjatundjaid.
Hoia Eesti Merd
Hoia Eesti Merd (HEM) on mittetulunduslik organisatsioon, mis asutati 9. mail 1993.
Ühenduse peaülesanne on kaitsta Eesti merd, saari, rannaalasid ja siseveekogusid ning tagada nende looduslik tasakaal ja omanäolisus.
Ühendus teeb koostööd teiste riikide samasihiliste ühendustega, näiteks Soome ühendusega Pidä Saaristo Siistinä.
Organisatsiooni esimees oli 1993–2002 Arnold Rüütel, pärast seda oli organisatsiooni president Villu Reiljan.
Umm Durmān
Umm Durmān on linn Sudaanis, riigi suurim linn. Asub Niiluse ääres, Hartumi vastaskaldal.
Linn asutati 1884. aastal, kui Muḩammad Aḩmad (Al-Mahdī) tegi seal asunud külla oma sõjaväe baasi. Tema järglane ‘Abdullāhi ibn Muḩammad tegi Umm Durmānist oma pealinna.
Budjonnovsk
Budjonnovsk on linn Venemaal Stavropoli krais. Asub Kuma jõe ääres.
13.–16. sajandil asus Budjonnovski kohal tatari-mongoli linn Madžar.
1795. aastal tekkis Budjonnovski kohale armeenlaste asula Karabaglõ, mis sai linnaõigused 1799. aastal. Kuni 1920. aastani oli linna nimi Svjatoi Krest. 1920–1935 ja 1957–1973 Prikumsk ning 1935–1957 ja alates 1973. aastast taas Budjonnovsk väejuht Semjon Budjonnõi järgi.
1995. aasta juunis toimus linnas Šamil Bassajevi juhitud tšetšeeni võitlejate rünnak ja sellele järgnenud pantvangikriis.
Tamil Nadu
Tamil Nadu asub Hindustani poolsaare lõunaosas, piirneb idas Bengali lahega. Piirneb Puducherry, Kerala, Karnataka ja Andhra Pradeshi osariigiga. Põhjas ümbritsevad seda Ida-Ghatid ja läänes Nilgiri ja Meghamalai mäed. Tamil Nadu on suuruselt kümnes osariik ja rahvastiku arvult kuuendal kohal. See on India kõige linnastunum ja tööstuslikum osariik, teisel kohal oma majandustoodanguga. Ametlik keel on tamili keel, mis oma 2000-aastase kirjapandud ajalooga on üks maailma vanemaid säilinud keeli.
Tamil Nadu on tuntud eeskätt iidsete Draviidi stiilis Hindu templite, aga ka kirjanduse, kunsti, muusika ja klassikalise Bharata Natyam tantsu kaudu. Sealne filmitööstus on üks India suuremaid ja seda on hakatud hüüdma Kolliwoodiks.
Haldusjaotus
Tamil Nadu praegune piir moodustati 1959. aastal, kui Indias viidi läbi suur osariikide ümberkorraldus keelepiiride kohaselt. Osariik jaguneb 32 ringkonnaks.
260px|pisi|tühi|Tamil Nadu ringkonnad
Viited
🇮🇳
Tony Kushner
Tema tuntuimaks näidendiks on 1992. aastal valminud "Inglid Ameerikas", mille eest ta pärjati Pulitzeri preemiaga. Lisaks on ta koos Eric Rothiga kirjutanud stsenaariumi 2005. aasta Steven Spielbergi lavastatud filmile "München", mille eest ta nomineeriti parima mugandatud stsenaariumi Oscarile.
Tönnis Johann von Bellingshausen
Tönnis Johann von Bellingshausen (26. juuni (vkj 16. juuni) 1634 – 30. november (vkj 20. november) 1695 Pada mõis) oli Eestimaa päritolu Rootsi sõjaväelane ja rüütelkonnategelane.
Tönnis Johann von Bellingshausen sündis Pilkuse mõisniku Hermann von Bellingshauseni ja Pada mõisa pärijanna Margarethe von Löwenwolde pojana.
Bellingshausen teenis Rootsi armees, kus sai ooberstleitnandi auastme.
1690–1691 oli ta Eestimaa rüütelkonna peamees ja hiljem Eestimaa maanõunik.
Talle kuulus Pada mõis.
Tönnis Johann von Bellingshausen maeti Tallinna toomkirikusse.
Perekond
Tönnis Johann von Bellingshausen abiellus Dorothea von Engdesiga. Abielust sündisid :
Haiti lipp
thumb|Haiti lipp thumb|Haiti rahvuslipp. Haiti lipp on Haiti Vabariigi riigilipp. Praegune lipp võeti kasutusele 25. veebruaril 1986. Selle eeskujuks on Prantsusmaa lipp.
Plagu on kahe horisontaalse väljaga, millest ülemine on sinine ja alumine punane. Riigilipu keskel on Haiti vapi kujutis. Sini-punane lipp tekkis vabadusvõitluse ajal, mil Prantsusmaa lipult eemaldati valge väli kui valge mehe sümbol.
Aastatel 1964–1986 oli Haiti lipp kahe vertikaalse väljaga, parempoolne must ja vasakpoolne punane.
Karbonüülrühm
150px|thumb|Karbonüülrühm Karbonüülrühm ehk oksorühm on funktsionaalrühm, kus süsiniku aatom on kaksiksideme abil ühendatud hapniku aatomiga: C=O.
Guangdongi Raadio
Guangdongi Raadio (广东电台; Guăngdōng Diàntái) on raadiojaam Hiinas Guangdongis, mis levitab saateid sagedusel 91,3 MHz.
Karbonüülrühm
Karbonüülrühma süsiniku aatonil on kaks vaba üksiksidet. Olenevalt sellest, missugused radikaalid karbonüülrühma süsiniku aatomiga ühinevad, jagunevad need ained mitmesugustesse aineklassidesse.
Kui karbonüülrühmast ühele poole jääb kõigest üks vesiniku aatom, nimetatakse seda koos karbonüülrühmaga aldehüüdrühmaks. Seda rühma sisaldavaid aineid nimetatakse aldehüüdideks. Kõige lihtsamas aldehüüdis, metanaalis, on karbonüülrühm seotud ainult kahe vesiniku aatomiga.
Kui karbonüülrühmast ühele poole jääb ainult hüdroksüülrühm, nimetatakse seda koos karbonüülrühmaga karboksüülrühmaks. Seda rühma sisaldavaid aineid nimetatakse karboksüülhapeteks. Kõige lihtsamas karboksüülhappes, metaanhappes, jääb karbonüülrühmast ühele poole hüdroksüülrühm ja teisele poole vesiniku aatom. Karboksüülhappe soolasid nimetatakse karboksülaatideks.
Kui karbonüülrühm on seotud kahe süsinikuga, nimetatakse niisugust rühma ketoonrühmaks ja selliseid aineid ketoonideks.
Kui aine molekulis on kaks karbonüülrühma ja hapniku aatom, mis on seotud mõlema karbonüülrühmaga, nimetatakse seda ainet atseetanhüdriidiks.
Viljandi ordulinnus
Viljandi ordulinnus (saksa keeles Ordensburg Fellin) on üks esimesi Eestis rajatud kivilinnuseid.
Linnuse ülesehitus
Viljandi ordulinnus koosnes pealinnusest (13. ja 14. sajandi vahetusel rajatud konvendihoone) ning kolmest eeslinnusest. Tänapäeval nimetatakse pealinnust koos seda ümbritseva I eeslinnusega Kaevumäeks, II eeslinnust Teiseks Kirsimäeks ning III eeslinnust Esimeseks Kirsimäeks. Sisuliselt oli keskaegne Viljandi linn neljas eeslinnus.
Linnusel oli kaks väravat, mõlemad kolmandas eeslinnuses. Üks neist avanes läände ja oli linnuse peavärav. Teise kaudu pääses linna, see asus praeguse Lossi tänava joonel. Praegu lõpeb samal kohal Varese sild.
Linnusemüüridest on tänini jälgitavad II eeslinnuse põhjasein, I eeslinnuse värav ja konvendihoone välisperimeeter. Äratuntavad on I eeslinnuse põhja- ja idaküljel asunud hooned, linnuse lõunaküljel asunud Villu kelder ning vallikraavi ulatunud dansker.
Ajalugu
pisi|Ordulinnuse kabeli seina varemed
Viljandi ordulinnuse kohal asus eestlaste Viljandi muinaslinnus, mis on rajatud hiljemalt viikingiajal. Viljandi linnuse esmamainimine (Viliende nime all) pärineb Henriku Liivimaa kroonikast, kus on ka detailsed kirjeldused linnuse piiramisest 1211. ja 1223. aastal. Viljandi oli 13. sajandi alguses Sakala muinasmaakonna peamine keskus. 1211. aasta alguses piiras linnust Riia piiskopi, Mõõgavendade ordu, latgalite ja liivlaste vägi. Linnust vallutada aga ei suudetud ja vastasseis lõppes kokkuleppega, mille kohaselt sakalased andsid piirajatele rahu kinnituseks pantvange ja lubasid tulevikus ristiusu vastu võtta. Kindlama võimu Sakala üle kehtestasid riialased pärast Madisepäeva lahingut 1217. aastal. Arvatavasti alates 1220. aastast asusid kohalike kõrvale linnusesse elama ka orduvennad, kes hiljemalt 1223. aasta alguseks olid sinna ehitanud ka kiriku.
1223. aasta 29. jaanuaril puhkes Viljandis orduvastane ülestõus: kohalikud sakalased tapsid või vangistasid linnuses olnud orduvennad koos teiste sakslastega ja nende vara võeti endale. Viljandlased palusid sõjalist abi Vene vürstidelt, kes saatsidki sinna oma väeüksuse. Märtsis suundus Viljandi vastu riialaste sõjavägi, kuid pärast kokkupõrget linnuse kaitsjatega otsustasid nad taanduda. Järgmine ja seekord edukas katse Viljandit taasallutada tehti augustis, mil kahenädalase linnuse piiramise tagajärjel seesolijad alistusid.
Kivilinnuse ehitamist on esmamainitud 1224. Tööde käigu kohta andmed puuduvad. Varasema ehitusetapiga seostub lisaks piirdemüürile vähemalt üks konvendihoonele eelnenud hoonetest, kuid pole teada, milline see oli: oletatud on nii tornlinnust kui ka paleed. 13. ja 14. sajandi vahetusel algas konvendihoone rajamine. See valmis arvatavasti sajandi keskpaigaks. 15. sajandil kõrgendati seda ühe korruse võrra. 15. sajandi II poolest pärineb ka I eeslinnusel paiknev kõrvalhoone, nn ametnikemaja. 14. ja 15. sajandil ehitati tõenäoliselt välja ka eeslinnused, kuid täpsed andmed selle kohta puuduvad.
Linnust piirasid 1481 Vene väed, kuid vallutada seda ei suudetud. Liivi sõja ajal 1560 toimunud piiramine oli edukas, osaliselt palgasõdurite reetlikkuse tõttu. 1582. aasta Jam-Zapolski rahulepingu tulemusel läks linnus poolakatele, kes tegid parandustöid ja korraldasid 1599 revisjoni, mille tekst on säilinud.
1600 vallutasid linnuse rootslased. Edaspidi käis linnus Poola–Rootsi sõdades korduvalt käest kätte ja oli 1611. aastaks purustatud. On oletatud, et rootslased rajasid linnusesse laskemoonalao, kuid kindlad allikad selle kohta puuduvad. Kaitseotstarbel linnust seejärel ei taastatud. 18. sajandi lõpul või 19. sajandi algul ehitati III eeslinnusele Viljandi mõisa ait-kuivati, mis on säilinud.
Uurimislugu
Viljandi ordulinnuse uurimisloo alguseks võib lugeda Eesti Kirjandusmuuseumis säilitatavat käsikirjalist leksikoni, mille autoriks on Ph. Körber. Esimesed uuringud ordulinnusel toimusid 1878–1879 Theodor Schiemanni juhtimisel. Nende korraldamiseks loodi oma ühing (Ausgrabungscomité), millest 1881 kasvas välja Viljandi Kirjanduslik Selts. Nende kaevamiste käigus puhastati rusudest ja kaevati välja kogu pealinnus ja osa seda ümbritsevast I eeslinnusest. 1939 uuriti Armin Tuulse juhatusel nn Villu keldrit linnuse lõunaosas. 1971 ja 1972 toimusid väiksemad arhitektuuriloolised uuringud Kaur Alttoa ja Udo Tiirmaa juhatusel. Väljakaevamised algasid taas 1998 (1998–1999 Andres Tvauri, 2000–2004 Arvi Haak. Need tööd seostuvad Viljandi linnavalitsuse algatusega rusudest välja puhastada ja konserveerida Kaevumäel säilinud müürid, et keskaegse linnuse ruumilahendus oleks kohapeal selgesti tajutav.
2006. aasta suvel avastas arheoloog Arvi Haak Viljandi ordulinnusest üle 500 aasta vana keldriruumi, mille otstarve on teadmata. Eeldatavalt on ruum rajatud hiliskeskajal, seda kasutati 1560.–1570. aastani. 2022. aastal alustati pealinnusest põhja pool, tänini säilinud värava läheduses asuva nn vaimulikehoone müüride konserveerimist. Rusueemalduse järelevalvel ja järgnenud väiksematel uurimistöödel (Heiki Valk) leiti läänepoolse ruumi sisemusest 1652. aasta linnuseplaanil mitte kajastuva ehitise – kas hiigelsuure hüpokaustahju või mantelkorstna alusmüürid. Leiti ka keskaegse normaalsuuruses hüpokaustahju suu. Ahi ise jääb hoone keskmisse ruumi, mille müürid on kavas välja kaevata 2023. aastal.
II ja III eeslinnust on seni uuritud vaid georadari ja prooviaukudega (1996 Heiki Valk).
Kapiteelid
Viljandi ordulinnuse kapiteelid avastati 1878.–1879. aastal toimunud väljakaevamiste ajal, mida viis läbi toonane Viljandi gümnaasiumi õpetaja Theodor Schiemann. Saaremaa dolomiidist valmistatud kapiteelid pärinevad tõenäoliselt Viljandi ordulinnuse konvendihoone kapiitlisaalist ja kabelist. Kapiteelid võimaldavad dateerida ordulinnuse võimalikku ehitusaega ning on üksikute müürijuppide ja alusmüüristiku kõrval üks väheseid asju, mis on Eesti alade kunagisest suurejoonelisemast ordulinnusest tänapäevani säilinud. Kaur Alttoa on Viljandi ordulinnuse kapiteele nimetanud Tartu Jaani kiriku terrakotaskulptuuride järel silmapaistvaimaks keskaegse kiviskulptuuri näiteks Eestis.
Ajalugu
1930. aastatel käsitles Viljandi raiddekoori lähemalt Armin Tuulse, kelle seisukohti on hiljem jaganud ka Helmi Üprus. Viimastel aastakümnetel on kapiteelide päritoluga enim tegelenud Kaur Alttoa.
Enamik uurijaist on arvanud, et kapiteelid on pärit pealinnuse kõige esinduslikumatest saalidest, milleks olid kabel ja kapiitlisaal. Poola-aegse 1599. aastast pärit revisjoniteksti põhjal on teada, et mõlemad ruumid olid kahelöövilised ning et kabeli võlvistik toetus kahele sambale ja kapiitlisaali oma kolmele. Seega on arvatud, et tõenäoliselt kattis osa leitud kapiteelidest just neid sambaid ja et paarikkapiteelid pärinevad mõlema ruumi aknasammastikust. Kaur Alttoa on aga välja pakkunud, et kuna väljakaevamistel leiti kapiteele hajusalt kogu konvendihoone ümbrusest, ei saa kapiteele ainult nende kahe ruumiga seostada. .
Kapiteelide temaatika ja stiil
Temaatiliselt võib Viljandi ordulinnusest leitud kapiteelid jagada kaheks: taimdekooriga kapiteelid ning inim- ja loomfiguure kujutavad kapiteelid.
Inim- ja loomfiguure näeb paarikapiteelidel, mis tõenäoliselt asusid kapiitlisaali ja kabeli aknasammastikul. Neil kapiteelidel kujutatud stseenid, nagu näiteks lugu rebasest ja kurest, olid levinud kogu Euroopas ja kuulusid ristiusu moraliseerivate lugude sekka. Veel näeb kapiteelidel poksivaid sikke ja maadlevaid talupoegi, seega täielikku tähendust pole neil kapiteelidel olevatele figuuridele siiani leitud.
Palju enam kõneainet ja erinevaid tõlgendusi on pakkunud aga taimdekooriga kaetud kapiteelid, kuna nende puhul torkab silma stiililine dualism.
Kõige enam leidub taimkapiteelidel erinevaid stiliseeritud pungi, millest tuleneb ka kapiteelitüübi nimi – pungkapiteel. Sarnaseid kapiteele leiab Vana-Liivimaal näiteks Riia toomkirikust ning Eesti aladel veel näiteks Haapsalu toomkirikust ning Valjala, Kaarma, Lääne-Nigula ja Kullamaa kirikutest. Kui pungkapiteel oli Euroopas omane pigem varagootikale, siis leiab Viljandi kapiteelidel ka romaanipäraseid elemente nagu pärlinöör. Pungade kõrval esineb kapiteelidel ka näiteks tammelehe ja varsakabja kujutamist.
Stiililiselt hoopis erinev on Viljandist leitud raidplastika, millel on kujutatud naturalistlikku viinapuulehte, mis stiililt kuulub hoopis hilisemasse aega ja on eelkõige kõrggootikale omane. Viinapuulehtedega kapiteelil on lehtepundid asetatud kapiteelipinnale justkui lillekimbud. "Erandiks on üks oks, mida raidur on lasknud välja kasvada pinda tehtud august – omapärasus, millele senini pole õnnestunud paralleelnäidet leida". Alttoa hinnangul peaks viinapuulehtedega kapiteel pärinema hoopis ristikäigust, mitte kapiitlisaalist, kuhu varasemad uurijad selle paigutanud on.
Dateerimine ja päritolu
Armin Tuulse on leidnud, et vaatamata kapiteelide erinevale stiilile on siiski tegemist ühe meistri tööga, kes on pärit Põhja-Saksa aladelt nagu ka orduliikmed olid. Tuulse kõrvutas Viljandi leide Karja kiriku dekooriga, kuna ka Karjas on kujutatud kapiteelidel looduslähedases stiilis viinapuulehti, samas leidub ka seal skulptuurides nii romaani- kui ka gootipärast vormikeelt. Karja põhjal dateerib Tuulse Viljandi kapiteelid Karja omadest mõnikümmend aastat varasemaks, st ligikaudu 14. sajandi esimesse veerandisse. Selle kasuks räägivad ka Viljandi-lähedased Suure-Jaani ja Pilistvere kirik, mille raidkaunistused sarnanevad Viljandi kapiteelikunstiga.
Alttoa on tõmmanud tähelepanu sellele, et suurem osa kapiteelidest, nagu pungkapiteelid, kuulub varasemasse perioodi ning on dateerinud need hoopis 1250.–1260. aastatesse. Samas on Viljandis esineva konvendihoone tüübi välja kujunemise ajaks peetud 1280. aastaid, seega on osad kapiteelid varasemad kui Viljandi linnuse konvendihoone ja tekib võimalus, et need on algselt hoopis muu ehitise jaoks valmistatud. Pikalt on Alttoa pakkunud välja varianti, et kuskil linnuse territooriumil oli eraldi esindushoone, mille asukohast keegi midagi küll ei tea, ent arvestades selle suurejoonelisi raiddetaile, oli oma paraadlikkuselt teisel kohal Vana-Liivimaal Riia toomkiriku järel. Alles viimastel aastatel on Alttoa jõudnud uue teooriani: nimelt, et osad Viljandi ordulinnuse arhailisemate kapiteelide algne asukoht oli hoopis Vana-Pärnus, kus 1250. aastate alguses valmis toomkirik ning kus Alttoa hinnangul võis asuda ka klooster. 1263. aastal hävitati Vana-Pärnu leedulaste poolt ja ei saa välistada, et osad säilinud kapiteelid jõudsid 13. sajandi lõpus Viljandisse, kus parasjagu käisid ordulinnuse ehitustööd.
Musumägi
Lossimägede ühte kõrgendikku nimetatakse Musumäeks. See pole looduslik kõrgendik, vaid inimeste poolt umbes 1223. aastal kokku kantud.
T.A.T.u.
t.A.T.u. (vene keeles Тату) oli Venemaa popduett, kuhu kuulusid Lena Katina ja Julja Volkova.
Dueti asutas Moskvas 1999. aastal Ivan Šapovalov. t.A.T.u. on kõige edukam Venemaa popansambel, kellel leidub fänne kogu maailmas. Nende debüütalbum "200 по встречной" ("200 po vstretšnoi") oli esimene Venemaa album, mis saavutas rahvusvaheliselt esikoha. t.A.T.u. esimese ingliskeelse albumi "200 km/h in the Wrong Lane" avaldamisel sai neist esimene ansambel, kes pälvis IFPI Platinum Europe Awardi sama albumi eest kahes keeles. 2003. aasta Eurovisiooni lauluvõistlusel Riias esindas t.A.T.u. Venemaad lauluga "Ne Ver', Ne Boysia". Finaalkontserdil saadi 164 punktiga kolmas koht.
Maa-amet
Maa-amet on Kliimaministeeriumi haldusalas olev valitsusasutus, mis osaleb riikliku maapoliitika arendamisel ja elluviimisel ning varustab ühiskonda ajakohase informatsiooniga maa kohta. Maa-amet on Eesti riigi suurim kaardistusorganisatsioon.
Maa-amet suunab maatoiminguid ning varustab ühiskonda maa- ja ruumiandmetega. See tähendab:
Maa-amet on Eesti kontaktpunkt Euroopa Komisjoniga ruumiandmete teemadel ühenduse pidamisel.
Ajalugu
Maa-amet moodustati 16. jaanuaril 1990 Eesti NSV Põllumajanduse Ministeeriumi Maakorralduse Valitsuse baasil. Tollase nimetusega Eesti Vabariigi Riiklik Maa-amet alustas tööd Põllumajandusministeeriumi valitsemisalas.
16. juulil 1993 viidi amet Vabariigi Valitsuse määrusega üle Keskkonnaministeeriumi valitsemisalasse. Asutus nimetati Maa-ametiks 1998. aastal. Üks keerulisemaid töid Maa-ameti tegevuse jooksul on olnud maareformi läbiviimine.
Tegevusvaldkonnad
Maa-ameti peamised tegevusvaldkonnad on riigi maapoliitika rakendamine ja ruumi- ehk asukohaandmete kättesaadavuse tagamine, mis omakorda jagunevad neljaks alamtegevusvaldkonnaks:
Peadirektor
Maa-ameti esimene peadirektor oli agronoom Ago Soasepp. Ameti asetäitja oli siis endise maakorralduse valitsuse juhataja maakorraldusinsener Raivo Vallner, kellest juunis 1991 sai peadirektor. 1995. aastal määras keskkonnaminister Maa-ameti peadirektoriks jurist Kalev Kanguri, Raivo Vallner oli peadirektori esimene asetäitja, sh 2006–2015 peadirektori esimene asetäitja peadirektori ülesannetes.
23. veebruarist 2015 on Maa-ameti peadirektor Tambet Tiits. Maa-ameti peadirektori asetäitjad on Triinu Rennu (kinnisvara ja planeeringute alal) ja Artu Ellmann (geomaatika alal).
Struktuur
Maa-ametis on 18 osakonda, mis jagunevad kolmeks järgmiselt:
Georgi Mihhailovski
pisi|Georgi Mihhailovski, 1906 Georgi Pavlovitš Mihhailovski (28. aprill 1870 Venemaa – 31. detsember 1912 Tartu) oli vene geoloog, Tartu Ülikooli geoloogia professor 1905–1912.
Jens Byggmark
pisi|Jens Byggmark Jens Pontus Byggmark (sündinud 22. augustil 1985 Örebros) on Rootsi mäesuusataja.
Georgi Mihhailovski
Mõisaomaniku poeg. Õppis Novorossiiskis.
Jens Byggmark
Byggmark tõusis maailma karikavõistlustel slaalomis tipptegijate hulka 2007. aastal. Tema 2007. aasta jaanuaris saatud kaks slaalomivõitu Kitzbühelis ja teine koht Schladmingis tulid suure üllatusena. Hooaja lõpus sai ta slaalomi maailma karika arvestuses 3. koha. 2007. aasta maailmameistrivõistlustel Årea kuulus Byggmark Rootsi meeskonda, kes sai võistkonnavõistluses teise koha. 2007.–2008. aasta maailma karikasarjas sai Byggmark slaalomis kolm korda teise koha: Bad Kleinkirchheimis, Wengenis ja Kitzbühelis. Kahel järgmisel hooajal MK-võistluste etappidel jõudis ta parimal juhul kümnendaks. 2011. aasta MM-il Garmisch-Partenkirchenis sai ta slaalomis hõbemedali.
Byggmark elab Tärnabys, kust on ka pärit mäesuusatamise tippu tõusnud Ingemar Stenmark ja Anja Pärson.
Georgi Mihhailovski
Ta oli Tartu Ülikooli loodusteaduste maja (Vanemuise 46) ehituse initsiaator ning tegi ka loodusteadlastele vajaliku ruumiplaneeringu eskiisi.
Jens Byggmark
Maailma karika etappide võidud
Jens Byggmark on osalenud ( <FONT COLOR=Purple>seisuga 23. jaanuar 2015</FONT> ) 108 MK-etapil ja jõudnud poodiumile 8 korda, millest 2 korral kõige kõrgemale astmele.
Dreamgirls (film)
"Dreamgirls" on 2006. aasta Ameerika Ühendriikide muusikaline draamafilm, mis põhineb samanimelisel Broadway menulavastusel ja mille aluseks on ansambli The Supremes edulugu.
Film võitis 2007. aasta Kuldgloobuste jagamisel 3 auhinda, seejuures parima muusika- või komöödiafilmi Kuldgloobuse. Lisaks pärjati film kahe Oscariga.
Julius Octavianus Mikszewicz
Julius Octavianus Mikszewicz (24. oktoober 1824 – 5. mai 1878 Kaasan) oli Tartu Ülikoolis poliitilise ökonoomia eradotsent 1853–1855.
Suur väin
Väinas on mitu väikest saart, sealhulgas Papirahu, Kesselaid, Kõbajad ja Viirelaid.
Suur väin on üks sügavamaid Väinamere osasid. Väinamere sügavaim koht asub Kesselaiu ja Muhu vahel (24 meetrit).
Kuivastus asub Muhu tähtsaim sadam. Lalli külas asub sadam väikelaevadele. Veel jäävad Muhu vallas väina äärde Lõetsa, Lehtmetsa, Hellamaa, Võlla, Tusti ja Võiküla. Kesselaiul on omaette küla (Kesse).
Kuivastu ja Virtsu vahel on laevatee, mille kaudu toimub parvlaevaliiklus.
Põhjast lõunasse kulgeb peamine Muhu väina laevatee.
Kavandatakse silda üle Suure väina (Saaremaa sild).
Muhu ja Saaremaa vahel asub Väike väin.
Sergei Mihnov
pisi|Sergei Dmitrijevitš Mihnov Sergei Dmitrijevitš Mihnov (8. oktoober 1860 Kiiev – 3. august 1924 Voronež) oli arstiteadlane.
Ülepüük
pisi|[[Tursk|Tursa ülepüük 1970. ja 1980. aastatel põhjustas püügimahu suure languse 1992. aastal]] Ülepüük on töönduskalade liigne püük, mille tagajärjel kalavarud lokaalselt vaadeldavas veekogus või globaalsel tasandil maailmameres vähenevad.
Rahvusvahelisel tasandil on ülepüüki proovitud reguleerida kvootidega. Näiteks Eesti kalurite püütud kilude mass (tonnides) peab jääma Läänemeres kehtestatud kilupüügikvoodi piiresse.
Veekogu võime taastuda pärast ülepüüki oleneb ökosüsteemi tingimusest. Suured liigilise koosseisu muutused on sageli ettearvamatud. Muutustele võib järgneda olukord, kus varem esinenud liikide ökoloogilised funktsioonid võtavad üle veekogu asustavad organismid. Halvematel juhtudel häirub aga oluliselt veeökosüsteemi talitlus või see muutub oluliselt vaesemaks ning sellega kaasneb paljude liikide lokaalne väljasuremine. Näiteks forelli ülepüügi korral võib karpkala energiaahelas vabanenud koha üle võtta, takistades sellega hilisemat forellipopulatsiooni taastumist.
Ülepüügi vormid
Tunnistatakse kolme ülepüügi tüüpi:
Ülepüügi näiteid
Näiteid ülepüügist ja selle tagajärgedest võib leida Põhjamerest, Ida-Hiina merest ja Grand Banksi platoodelt Newfoundlandi saare juurest Põhja-Ameerikas. Neil aladel on intensiivne püük mõjunud katastroofiliselt nii kalavarudele kui ka merest elatuvale rannarahvale. Sarnaselt muude hankivate majandusharudega, näiteks metsanduse ja jahindusega, on ka kalanduses probleemiks ühisomanditragöödia.
Lubatavad püügitasemed
Ülepüügi mõiste sõltub suuresti sellest, mida peetakse lubatavaks kalapüügi tasemeks. Bioloogilisest ja bioökonoomilisest vaatepunktist on aktsepteeritava kalapüügi taseme mõiste määratletud järgmiselt:
Leevendamine
Vastusena ülepüügi probleemile on peamistes maailma kalanduspiirkondades kasutusele võetud nii ettevaatusprintsiip kui ka kontrollieeskirjade põhimõtted.
Elusressursside kasutamise probleemide kohta käivad näiteks ÜRO mereõiguse konventsiooni artiklid 61, 62:
Ülepüüki saab vaadelda ka kui ühisomanditragöödiat. Sellest kontekstist lähtuvalt võib lahenduseks olla omandiõiguste paikapanek, näiteks erastamine või kalakasvatus. Daniel K. Benjamini artikkel "Fisheries are Classic Example of the "Tragedy of the Commons"" ('kalamajandused on klassikalised ühisomanditragöödia näited') tsiteerib uurimust, mille on koostanud Quentin Grafton, Dale Squires ja Kevin J. Fox, et toetada oma argumenti erastamise vajalikkusest ülepüügi vähendamisel:
Mõningates piirkondades on veel üheks võimalikuks lahenduseks püügikvootide määramine. See tähendab, et kalurid saavad teatud ajavahemiku jooksul püüda ainult seadusega kindlaks määratud hulga kala. Radikaalsem võimalus on teatud piirkondades kuulutada kalapüük ebaseaduslikuks, andes sellega elusressurssidele aega taastumiseks. Võtmetähtsusega on ülepüügi mõju leevendamise juures ka tarbija käitumise ja nõudluse kontroll. Üle maailma on tehtud mitmeid algatusi, et informeerida tarbijat saadaval oleva meretoidu päritolust ja seisukorrast.
Kalapüügikvoodid
Kalade ja kalameeste vastastikmõju mudelist selgus, et isegi kui mingi ala on kaluritele suletud, aga puuduvad üldised kalapüügi eeskirjad, siis selle tulemusena võib saagikus ajutiselt suureneda, kuid üldine kala biomass siiski väheneb. Sel juhul on tegelik tulemus soovitule otse vastupidine. Sellest võib järeldada, et kalalaevade ümberpaigutamine, juhul kui püügikogused jäävad samaks, ei paranda elusressursside olukorda. Ajutine kalastamise keeld või merekaitseala kehtestamine ei ole tulemuslik püügikvootide kinnitamiseta. Kvootide määramise üks probleemidest on saagi arvukuse hooajaline varieeruvus. Uurimused on näidanud, et pärast tormirohkeid aastaid on kalapopulatsioonid tänu toitainete põhjast üleskerkimisele suuremad. Jätkusuutliku kalamajanduse huvides peaks kvoote igal aastal muutma, arvestades elusressursside hetkeseisu. Seda on aga raske ja kulukas teha.
Individuaalsed püügikvoodid
2008. aasta mahukad uuringud toetasid arvamust, et ITQ rakendamine võib aidata vähenevatel kalavarudel taastuda.
Kalapüügi keelud
Näiteks Hiina Rahvavabariik peatab igal aastal teatud ajaks Lõuna-Hiina merel kalapüügi.
Alapüügi kasulikkus
Suurimast lubatud saagist tahtlikult vähem püüdmine on kujunenud viisiks, kuidas mõned kalurid maksimeerivad tulemusi pikemas perspektiivis.
Kalurite vastuseis
Kalurite ja valitsuse palgatud teadlaste vahel leidub tihti vastasseisu. Ülepüütud veekogudes kogunevad kalad kindlatesse paikadesse. Sellest tulenevalt on neis paigus tegutsevad kalurid arvamusel, et saaki on veel küll. Teadlased samal ajal uurivad tervet veekogu, teevad palju ebaõnnestunud püüke ja järeldavad, et koha kalasisaldus on väike.
Toetuse lõpetamine
Mitmed teadlased, näiteks mereökoloogid Elliott Norse ja J. Murray Roberts, on kutsunud üles lõpetama süvamerepüügi rahalist toetamist. Rahvusvahelistes vetes on paljud püügipiirkonnad reguleerimata ja ilma kontrollita. Mõne tunniga suudab põhjas veetav 15 tonni kaaluv massiivne võrk hävitada süvamere korallid ja käsnad, kellel on kasvamiseks kulunud sajandeid või aastatuhandeid. Traaleritel on võimalus püüda atlandi karekala või haisid. Niisugused kalad on tavaliselt pikaealised, hilise suguküpsusega ja nende populatsioonidel läheb taastumiseks aastakümneid, isegi sajandeid aega.
Tarbija teadlikkus
Jätkusuutlik meretoit on liikumine, mis on hoogustumas just tänu tarbija informeerituse tõusule. Üha rohkem inimesi on teadlikud ülepüügist ja keskkonda kahjustavatest püügimeetoditest. Selline tarbija eelistab meretoitu, mis on püütud või kasvatatud kohtades, kus suudetakse tootlikkust kas säilitada või tulevikus suurendada ilma ökosüsteeme kahjustamata. Selliseid kalamajandeid sertifitseerivad ja tunnustavad mitmed organisatsioonid, nagu Marine Stewardship Council ja Friend of the Sea.
Ivan VI
pisi|Ivan VI. [[Lavrenti Serjakovi gravüür]] pisi|Ivan VI ema süles Ivan VI (Иоанн Антонович; 1740 – 16. juuli 1764) oli Venemaa keiser aastatel 1740–1741.
Ivan oli Ivan V tütretütre Anna Leopoldovna poeg.
Kui Ivan sündis, oli Venemaa keisrinna ja Ivani tädi Anna Ivanovna suremas ning otsustas trooni temale pärandada. Ivan määrati vaid pooleteisekuuselt Venemaa valitsejaks, regendiks määrati esialgu Kuramaalt pärit keisrinna Anna favoriit Bironite dünastia Kuramaa hertsog Ernst Johann Biron (Bühren).