cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Mart Helme
Tegevus muusiku ja kirjanikuna
Mart Helme oli ansambli Fix üks asutajatest ning esimene vokalist ja basskitarrist aastatel 1968–1972 (tema välja mõeldud on ka bändi nimi). Aastani 1986 osales ta ansamblites Hallo, Vitamiin ja Hübriid, viimases ka laulusolistina. Ta on kirjutanud lauludele sõnu, tuntum neist Madis Salumi viisil ja tema enda lauldud "Võõra linna tuled". Ta on avaldanud luulekogu ja mitu lasteraamatut.
Isiklikku
pisi|Mart Helme Suure-Lähtru mõisas, 2008 Mart Helme emapoolse vanaisa Ludvig Hendriksmanni ema oli Tatjana Hendriksmann, kelle vanemad olid omakorda Jekaterina Zimarjev ja isa Sergei Zimarjev.
Mart Helme vend oli sõjaajaloolane Rein Helme, tema õde oli raamatukogundustegelane Reet Auksmann ja õepoeg on luterlik vaimulik Enn Auksmann. Rein Helme poeg on Peeter Helme.
Mart Helme oli abielus Sirje Helmega (sündinud Reitel). Neil sündisid tütar Triin Pappel ning kaksikud Martin Helme ja Maarja Vaino.
Mart Helmele kuulub kunagise Suure-Lähtru mõisa härrastemaja.
Helme on nooruses harrastanud jalgpalli.
Mart Helme on valimistel ja intervjuudes ajakirjanikele oma päritolu kohta väitnud, nagu saanuks tema isapoolne vanaisa Jüri Perman Vabadussõjas sooritatud sõjaliste teenete eest Vabadusristi ja asundustalu. Ajaloolased tõendasid 2016. aastal, et tegelikult suri Helme vanaisa 25. detsembril 1918. aastal 39 aasta vanuselt vähki ning Vabadussõjas suure tõenäosusega ei osalenud. Kindlalt on tõestatud see, et Helme vanaisa Vabadusristi saajate hulgas ei olnud ning sõjaliste teenete eest talle talu antud pole.
Kotkaristi teenetemärgi kavaleride loend
Kotkaristi teenetemärgi kavaleride loendis on isikuid, kes on saanud Kotkaristi teenetemärgi.
Albaania vürstkond
pisi|[[Wilhelm (Albaania vürst) ja tema naine printsess Sophie saabumas 7. märtsil 1914 Albaaniasse Durrësi]]
Albaania vürstkond (albaania: Principata e Shqipnis` või Shteti Shqiptar) viitab Albaania lühiealisele monarhiale, mida juhtis vürst Wilhelm, ja riigile pärast Esimest maailmasõda; monarhia kaotati aastal 1925, kui välja kuulutati vabariik.
Suurriigid tunnistasid Albaania sõltumatust Londoni lepinguga mais 1913. Vürstkond loodi 21. veebruaril 1914. Albaania oli olnud Osmanite võimu all umbes aastast 1478. Suurriigid valisid Wiedi vürsti Wilhelmi, Rumeenia kuninganna Elisabethi vennapoja äsja iseseisvunud Albaania suverääniks. Ametliku pakkumise tegid 21. veebruaril 1914 18 Albaania delegaati, kes esindasid 18 Albaania ringkonda, pakkumine võeti vastu. Väljaspool Albaaniat kutsuti Wilhelmi vürstiks, kuid Albaanias oli ta mbret (kuningas), et mitte olla Montenegro kuningast halvem. Esimene valitsus Wiedi dünastia all oli nagu "vürstide salanõukogu" selle liikmete tõttu, kes esindasid Albaania aadlit: vürst Turhan paša Përmeti (endine Kreeta kuberner ja Osmanite saadik Peterburis), Aziz paša Vrioni, Gjomarkaj-Mirditë vürst Prênk Bibë Doda, vürst Essad paša Toptani, vürst George Adamidi bei Frashëri, Mihal Turtulli bei Koritza ja teised.
Vürst Wilhelm saabus Albaanias oma ajutisse pealinna Durrësi 7. märtsil 1914 koos kuningliku perekonnaga. Albaania turvalisust tagas hollandi ohvitseride juhitud Rahvusvaheline sandarmeeria. Wilhelm lahkus Albaaniast 3. septembril 1914 pärast Essad paša algatatud panislamistlikku mässu, mida hiljem juhtis Haxhi Qamili, Tiranas asunud "Kesk-Albaania moslemiriigi" viimane väejuht. Wilhelm ei loobunud kunagi oma trooninõudest.
Esimene maailmasõda
Esimene maailmasõda katkestas kõik valitsuse tegevused Albaanias ja riik jagunes arvukateks piirkondlikeks valitsusteks. Poliitiline kaos neelas Albaania pärast Esimese maailmasõja puhkemist. Ümbritsetuna Durrësis mässulistest, lahkus vürst Wilhelm septembris 1914 riigist, vaid kuus kuud pärast saabumist, ja ühines seejärel Saksa armeega ning teenis Idarindel. Albaania rahvas killustus pärast vürsti lahkumist usulisi ja hõimujooni pidi. Moslemid nõudsid moslemist vürsti ja vaatasid Osmanite riigi kui varemnauditud eesõiguste kaitsja poole, seega paljud beid ja klannipealikud ei tunnistanud kõrgemat võimu. 1914. aasta oktoobri lõpus sisenesid Kreeka väed Albaaniasse Korfu protokolliga tunnustatud Põhja-Epeirose autonoomsesse vabariiki. Itaalia okupeeris Vlorë ning Serbia ja Montenegro okupeerisid Põhja-Albaania osi, kuni Keskriikide pealetung hajutas Serbia armee, mis evakueeriti prantslaste poolt Thessaloníkisse. Austria-Ungari ja Bulgaaria okupeerisid seejärel umbes 2/3 riigist.
Aprillis 1915 sõlmitud salajase Londoni lepinguga lubasid Antanti riigid Itaaliale, et see võib saada Vlorë ja selle ümbruse ja protektoraadi Albaania üle, kui astub sõtta Austria-Ungari vastu. Serbiale ja Montenegrole lubati enamus Põhja-Albaaniast ning Kreekale lubati enamus riigi lõunaosast. Leping jättis alles väikese Albaania riigi, mida oleks suhetes teiste suurriikidega esindanud Itaalia, seega põhimõtteliselt ilma välispoliitikata. Septembris 1918 murdsid Antanti väed Keskriikide rinde Thessaloníkist põhjas ja mõne päeva jooksul hakkasid Austria-Ungari väed Albaaniast taganema. Kui sõda 11. novembril 1918 lõppes, okupeeris Itaalia armee enamust Albaaniast, Serbia käes oli enamus mägedest riigi põhjaosas, Kreeka okupeeris maariba Albaania 1913. aasta piirides; ning Prantsuse väed okupeerisid Korçët ja Shkodërit, samuti muid märkimisväärse albaania rahvastikuga piirkondi nagu Kosovo, mis tagastati Serbiale.
Albaania taastekkimine pärast Esimest maailmasõda
Albaania poliitilised segadused jätkusid pärast Esimest maailmasõda. Riigis puudus üks tunnustatud valitsus ja albaanlased kartsid põhjendatult, et Itaalia, Jugoslaavia ja Kreeka võiksid kustutada Albaania sõltumatuse ja tükeldada riigi. Itaalia väed kontrollisid Albaania poliitilist tegevust oma okupeeritud alal. Serblased, kes dikteerisid pärast Esimest maailmasõda suuresti Jugoslaavia välispoliitikat, püüdsid üle võtta Põhja-Albaaniat ja kreeklased püüdsid kontrollida Lõuna-Albaaniat.
Durrësis detsembris 1918 kogunenud sõjajärgse Albaania Rahvuskogu saadetud delegatsioon kaitses Albaania huvisid Pariisi rahukonverentsil, kuid konverents eitas Albaania ametliku esindust. Rahvuskogu, püüdes säilitada Albaania terviklikkust, väljendas valmisolekut nõustuda Itaalia protektsiooniga ja isegi Itaalia vürstiga valitsejana niikauaks, kuni Albaania ei kaota territooriumi. Serbia väed tegutsesid albaanlastega asustatud piirialadel, samas Albaania sissid tegutsesid nii Serbias kui ka Montenegros.
Jaanuaris 1920 otsustasid Prantsusmaa, Suurbritannia ja Kreeka läbirääkijad Pariisi rahukonverentsil jagada Albaania Jugoslaavia, Itaalia ja Kreeka vahel diplomaatilise abinõuna eesmärgiga leida kompromisslahendus territoriaalsele konfliktile Itaalia ja Jugoslaavia vahel. Tehing tehti albaanlaste selja taga ja Ameerika Ühendriikide läbirääkija eemalejäämisel.
Teise, Lushnjës peetud Albaania Rahvuskogu liikmed lükkasid jaanuaris 1920 jagamisplaani tagasi ja hoiatasid, et albaanlased haaravad oma riigi sõltumatuse ja territoriaalse terviklikkuse kaitseks relvad. Lushnjë Rahvuskogu nimetas riigi valitsemiseks neljamehelise regentnõukogu. Loodi ka kahekojaline parlament, milles oli valitav alamkoda, Saadikutekoda (üks saadik iga 12 000 inimese kohta Albaanias ja üks Albaania kogukonnast Ameerika Ühendriikides), ja määratud liikmetega ülemkoda, Senat. Veebruaris 1920 kolis valitsus Tiranasse, millest sai Albaania pealinn.
Üks kuu hiljem, märtsis 1920 sekkus Ameerika Ühendriikide president Woodrow Wilson, et blokkeerida Pariisi leping. Ameerika Ühendriigid rõhutasid oma toetust Albaania sõltumatusele, tunnistades ametlikku Albaania esindajat Washingtonis, ja 17. detsembril 1920 tunnustas Rahvasteliit Albaania suveräänsust, tunnistades ta täisliikmeks. Kuid riigi piirid jäid lahendamata.
Albaania uus valitsus võitles Itaalia okupatsiooni lõpetamiseks riigis ja julgustas talupoegi Itaalia vägesid kimbutama. Septembris 1920, pärast Vlorë lahingut, kus Albaania väed piirasid itaallaste poolt okupeeritud Vlorët, loobus Rooma oma Londoni lepingu järgsetest nõudmistest Albaaniale ja tõi oma väed kogu Albaaniast välja, väljaarvatud Sazani saarelt Vlorë lahesuus.
Mirditë vabariik
Jugoslaavia jätkas oma röövellikku poliitikat Albaania suunal ning pärast Albaania hõimude kokkupõrkeid riigi põhjaosa okupeerivate Jugoslaavia vägedega hoogustasid Jugoslaavia väed oma kampaaniat piirkonnas. Belgrad toetas rahulolematut geegi hõimupealikku Gjon Markagjonit, kes juhtis oma katoliiklikku Mirditë hõimu mässu regentnõukogu ja parlamendi vastu. Markagjoni kuulutas välja sõltumatu "Mirditë vabariigi".
Lõpuks, novembris 1921 tungisid Jugoslaavia väed Albaania territooriumil kaugemale aladest, mida nad juba okupeerisid. Rahvasteliit lähetas Suurbritannia, Prantsusmaa, Itaalia ja Jaapani esindajatest koosneva komisjoni, mis kinnitas Albaania 1913. aasta piirid. Jugoslaavia kaebles kibestunult, kuid tal ei olnud muud võimalust, väed välja viia. Mirditë vabariik kadus.
Poliitiline olukord
Sõdadevahelise Albaania valitsused ilmusid ja kadusid üksteise järel. Üksi 1921. aasta juulist ja detsembrini vahetus peaminister viis korda.
Lushnjë kongress
Lushnjë kongressi (albaania: Kongresi i Lushnjës) peeti Albaania rahvuslaste poolt viie istungjärguga 27.–31. jaanuarini 1920 Lushnjës ja selle eesmärgiks oli tundma õppida Albaania olukorda ja meetmeid, mis tuleb ellu viia, et päästa Albaania pärast Esimest maailmasõda teiste riikide poolt tükeldamisest. Kongressi peeti Kaso Fuga majas ja selles osalesid delegaadid kogu Albaaniast. Aqif paša Elbasani valiti kongressi juhatajaks, kuna teda hinnati kõrgelt suure patrioodina. Kongress rajas Kõrgema Nõukogu (Këshilli i Lartë), Rahvusnõukogu (Këshillin Kombëtar) ja viis pealinna Lushnjëst Tiranasse.
Kõrgema Nõukogu moodustasid Luigj Bumçi, Aqif paša Elbasani, Abdi Toptani ja Mihal Turtulli, kes pidid täitma uue Albaania riigi juhtide ülesannet, samas Rahvusnõukogu pidi tegutsema kui parlament.
Uue valitsuse koosseisus olid:
Sulejman Delvina – peaminister
Ahmet Zogu – valitud siseasjade minister
Mehmet Konica – välisasjade minister
Hoxhë Kadria – justiitsminister
Ndoc Çoba – rahandusminister
Ali Riza Kolonja – sõjaminister
Eshref Frashëri – maailmapoliitika peadirektor
Idhomene Kosturi – posti-telegraafiagentuuri peadirektor.
Poliitilised erakonnad
Albaania esimesed poliitilised erakonnad tekkisid alles pärast Esimest maailmasõda. Isegi rohkem, kui teistes Balkani osades, olid poliitilised erakonnad kaduvväikesed kogumid ümber tähtsate isikute, kes lõid ajutisi liite oma isiklike eesmärkide saavutamiseks. Suur konservatiivne partei, Progressiivne partei meelitas mõningaid klannipealikke põhjas ja tähtsaid moslemitest Lõuna-Albaania maaomanikke, kelle peamine platvorm oli kindel vastuseis mistahes põllumajandusreformi programmile, mis oleks andnud nende maa talupoegadele.
Progressiivset parteid juhtis riigi suurim maaomanik Shefqet bej Vërlaci. Rahvapartei ridades oli reformimeelne õigeusu Durrësi piiskop Fan Noli, kes oli Lääne ideedest läbi imbunud oma alma materis Harvardi ülikoolis ja oli isegi Shakespeare'i ja Ibsenit albaania keelde tõlkinud. Rahvaparteisse kuulus ka Põhja-Albaania mati klanni pealiku 24-aastane poeg Ahmed Zogu. Tulevane kuningas Zog sai oma toetuse mõnest põhjapoolsest klannist ja hoidis oma teenistuses relvastatud jõuku, kuid paljud geegi klanni juhid keeldusid toetamast kumbagi peamist erakonda.
Zogu valitsus
Kui valitsuse vaenlased 1922. aasta alguses Tiranat ründasid, jäi Zogu pealinna ja tõrjus Briti saadiku toetusel rünnaku. Hiljem samal aastal võttis ta üle peaministri ameti ja pööras Rahvaparteile selja, kuulutades kihlumist Progressiivse partei juhi Shefqet Vërlaci tütrega.
Zogu soosikud organiseerusid Valitsusparteiks. Noli ja teised Läänele orienteerunud juhid moodustasid Demokraatide opositsioonipartei, mis meelitas Zogu paljusid isiklikke vaenlasi, ideoloogilisi vastaseid ja inimesi, kes jäid tema poliitilise masinavärgi poolt tasustamata. Ideoloogiliselt kuulus Demokraatide hulka lai spekter inimesi konservatiivsetest islamistidest Noli unistusteni kiirest moderniseerimisest.
Vastuseis Zogule oli kohutav. Õigeusklikud talupojad Lõuna-Albaania tasandikel jälestasid Zogut, kuna ta toetas moslemitest maaomanike jõupingutusi blokeerida maareform; Shkodëri linnakodanikud tundsid end tühisena, kuna nende linn ei saanud Albaania pealinnaks, ja rahvuslased olid rahulolematud, kuna Zogu valitsus ei rõhutanud Albaania nõudmisi Kosovole või rääkinud jõulisemalt etniliste albaanlaste vähemuste õigustest tänapäeva Jugoslaavias ja Kreekas.
Zogu erakond võitis osavalt Rahvuskogu valimised 1924. aasta alguses. Kuid Zogu astus peagi kõrvale, andes peaministri ameti üle Vërlacile pärast rahandusskandaali ja mõrvakatset noore äärmuslase poolt, kus Zogu haavata sai. Opositsioon taandus Rahvuskogust pärast äärmusliku noorteorganisatsiooni juhi Avni Rustemi mõrvamist tänaval parlamendihoone juures.
Noli valitsus
Noli toetajad süüdistasid mõrvas Zogu hõimlast, kes jätkas veritasu praktiseerimist. Pärast streiki rahutused kasvasid ja juunis 1924 võtsid talupoegade poolt toetatud mässulised Tiranas kontrolli. Noli sai peaministriks ja Zogu põgenes Jugoslaaviasse.
Idealist Fan Noli lükkas tagasi nõudmised korraldada uued valimised põhjendusel, et Albaania vajas "isalikku" valitsust. Oma valitsuse programmi kirjeldavas manifestis nõudis Noli feodalismi kaotamist, vastuseisu Itaalia domineerimisele ja lääneliku põhiseadusliku valitsuse loomist. Bürokraatia vähendamine, kohaliku omavalitsuse tugevdamine, talupoegade aitamine, Albaania avamine välisinvesteeringutele ning riigi nukra transpordi, rahvatervise ja haridusasutuste parandamine täitsid Noli valitsuse liiga ambitsioonika tegevuskava. Noli kohtas oma programmile vastuseisu inimestelt, kes aitasid tal kukutada Zogu, ja ta ei meelitanud kunagi reformiplaanide teostamiseks vajalikku välisabi. Noli kritiseeris Rahvasteliitu suutmatuses lahendada ohtu, millega Albaania oma maa piirides silmitsi seisis.
Fan Noli ajal rajas valitsus eritribunali, mis määras tagaselja surmaotsused Zogule, Vërlacile ja teistele ning võõrandas nende varanduse. Jugoslaavias värbas Zogu pagasõdurite armee ja Belgrad varustas Albaania juhti relvadega, umbes 1000 Jugoslaavia armee sõduriga ja Vene valgetega sissetungiks, millega serblased lootsid saada endale vaidlusalused alad piiril. Pärast Noli režiimi otsust luua diplomaatilised suhted Nõukogude Liiduga, Serbia valitseva perekonna vaenlasega, hakkas Belgrad tegema väiteid, et Albaania režiim on kaldumas bolševismi. 13. detsembril 1924 sisenes Zogu Jugoslaavia poolt toetatud armee Albaania territooriumile. Jõululaupäeval sai Zogu pealinna tagasi ning Noli ja tema valitsus põgenesid Itaaliasse. Kuid see valitsus kestis vaid kuus kuud ning Ahmet Zogu korraldas veel ühe riigipöörde ja taastas kontrolli, muutes poliitilist olukorda ja kaotades vürstkonna.
Majandus
Pärast Albaania eraldumist Türgist aastal 1912, nagu ka muudes valdkondades, jätkas tolliamet oma tegevust spetsiaalselt menetluse jaoks kehtestatud õigusaktide alusel. Seoses uute seaduste vastuvõtmisega tollidega tegelemiseks oli tollimaks 11% imporditud kaupade väärtusest ja 1% eksporditud kaupade väärtusest. Vlorë vahevalitsuse ajal aastatel 1912–1913 ei tehtud tollimaksu osas muid muudatusi peale impordimaksu tubakale, mida sel ajal lisati kuni 30%, mis oli sel ajal rahandusministeeriumi käsk, kuid ei saa öelda, et millel seadus põhines. Aastatel 1913–1914, kui valitsus oli võimul Durrësis, kuigi puuduvad ametlikud teated tollitariifide kohta, on teada, et midagi ei muutunud võrreldes aastatega 1912–1913. Seega ei olnud kuni 1914. aastani muutusi tollieeskirjades. Sarnaselt, aastatel 1914–1918, kui kestis Esimene maailmasõda ja Albaaniat okupeerisid võõrvõimud, toimisid tollieeskirjad seaduste alusel, et rakendada asjakohaseid käske võõrvägedele, mis Albaanias esindatud olid (itaallased, prantslased, austerlased-ungarlased jne.), mida aeg-ajalt muudeti. Austria-Ungari armeejuhtkond ja prantslased (peale mõningate muudatuste) ei teinud 1914. aasta Durrësi valitsuselt päritud asjakohastes tollialastes õigusaktides muudatusi, samas Austria-Ungari juhtimiskeskus Shkodëris võttis aastal 1916 vastu ohjeldamisotsuse, mis sisaldas 8 artiklit. Esimeses artiklis sätestati: "Salakaup, saime teada, et salakauba asjade müük põhjustab kahju riigikassale või inimestele. Kehtestada keeluaeg". Sarnaselt võttis Prantsuse juhtkond Korcas vastu otsuse suurendada tollitariife. See otsus, mis trükiti albaania ja prantsuse keeles, sisaldas 11 artiklit ja allkirjastati Prantsuse kindrali H. Salle, Maliqis paiknevate vägede komandöri poolt. Korças leiduva riigiarhiivi järgi andis see käsk kahe aasta pärast (15. märtsil 1920) välja uue määruse, "Regulation Oktrovës", ja selle allkirjastas Albaania piiride komandör Cretin.
Sotsiaalsed tingimused
Erakordselt arenematuna oli Albaania, mis tekkis pärast Esimest maailmasõda, koduks veidi vähem kui miljonile inimesele, kes jagunesid kolme suurde usukogukonda ja kahte eristuvasse klassi: ühed, kes omasid maad ja kasutasid poolfeodaalseid eesõigusi, ning teised, kes mitte. Maaomanikud omasid alati peamisi valitsevaid ametikohti riigi kesk- ja lõunapiirkondades, kuid paljud neist olid läbi imbunud samast konservatiivsusest, mis lagundas Osmanite riigi. Maaomanike eliit eeldas, et nad saavad jätkata eesõiguste nautimist, kuid riigi talupojad hakkasid vaidlustama maa-aristokraatia kontrolli.
Põhja-Albaanias kontrollis valitsus otseselt vaid Shkodërit ja selle pümbrust. Mägismaa klannid kahtlesid põhiseadusliku valitsuse seadusloome väidetes riigi kui terviku huvides ja katoliku kirikust sai peamine ühenduslüli Tirana ja hõimude vahel, vaatamata enamuse rahvastiku usulisele kuuluvusele moslemite hulka. Paljudel juhtudel adresseeriti haldussidemed preestritele levitamiseks oma kogukonnas.
Religioon
See on periood, kui Albaania religioonid said sõltumatuse. Konstantinoopoli oikumeeniline patriarh tunnistas Albaania õigeusu kiriku autokefaaliat pärast kohtumist riigi Albaania õigeusu kogudustega Beratis augustis 1922. Kõige energilisemad reformijad Albaanias tulid õigeuskliku rahva hulgast, kes tahtsid näha Albaania kiiret eemaldumist oma türklaste valitsetud minevikust, mille ajal tehti kristlastest alamklass. Albaania konservatiivne sunniitide kogukond katkestas oma viimased sidemed Konstantinoopoliga aastal 1923, kuulutades ametlikult, et pärast Muḩammadi ennast ei ole kaliifi olnud ja et moslemitest albaanlased vandusid esmast truudust oma kodumaale. Moslemid keelustasid ka polügaamia ja lubasid naistel valida, kas kanda loori või mitte.
Suur Orjajärv
Järv asub vahetult põhjapolaarjoonest lõunas. Jääkate on järvel keskmiselt kaheksal kuul aastas, sellest ligi kuuel kuul täielik jääkate.
Järve põhjakaldal asub Loodealade keskus Yellowknife.
Krahv Saint-Germain
pisi| Krahv Saint-Germain
Krahv Saint-Germain (surnud 27. veebruaril 1784 Eckernfördes) oli prantsuse okultist, seikleja, ja alkeemik.
Krahv Saint-Germaini päritolu on teadmata. Tal olid laialdased teadmised ajaloost ja keemiast. Tegeles alkeemiaga. Aastatel 1737–1742 tegeles teadusega Pärsias Nāder-šahhi õukonnas. 1748. aastal ilmus Prantsusmaa kuninga õukonda. 1749. aastast täitis Saint-Germain kuningas Louis XV diplomaatilise sisuga ülesandeid kuni kaotas 1760. aastal kuninga usalduse.
Pürotehnika
pisi|221x221px
Pürotehnika on põlevate ja plahvatavate lõhkeainetega tegelev tehnikaharu.
Pürotehnika asjatundja on pürotehnik.
Ilutulestik on vaatemäng, mis põhineb pürotehnilise aine põlemisel tekkivatel järjestikustel valgus-, suitsu- või heliefektidel. Pauguti on teravaid kilde mitteandvasse paberist või plastmassist kesta paigutatud pürotehniline toode, mis laengu süttimisel tekitab peamiselt heliefekti (paugu) ning mida kasutusloas nimetatakse paugutiks.
Pürotehniliste toodete klassid
Pürotehnilises tootes sisalduva pürotehnilise aine kogusest ja omadustest ning pürotehnilise toote kasutusotstarbest ja ohtlikkusest sõltuvalt jaotatakse pürotehnilised tooted järgmistesse klassidesse:
Pürotehnilised tooted jaotatakse kasutamise otstarbest tulenevalt järgmistesse allklassidesse:
Saint Paul (Minnesota)
Saint Paul on USA Minnesota osariigi pealinn. Asub Mississippi jõe kaldal. Saint Paul on Minneapolisega kokku kasvanud.
Vatt
Vatt (tähis W) on võimsuse, soojusvoo ehk soojusvõimsuse ja kiirgusvoo mõõtühik rahvusvahelise mõõtühikute süsteemis (SI).
Üks vatt võrdub võimsusega, mille korral tehakse ühes sekundis (s) üks džaul (J) tööd: Ühiku "vatt" nimetus on pandud aurumasina leiutaja James Watti järgi; nimetus võeti kasutusele 1889. aastal.
Kasutatakse kordseid ühikuid, näiteks
Tornide väljak
Tornide väljak (varem ka Näituseväljak, Näituse väljak, Stalingradi väljak) on haljasala Tallinna vanalinnas.
Tornide väljak piirneb Suurtüki tänava, Rannamäe tee, Nunne tänava, Suur-Kloostri tänava ning Tallinna linnamüüriga, milles asusid keskaegsed vahi- ja kaitsetornid, mis osaliselt on säilinud tänapäevani: Grusbeke-tagune torn, Eppingi torn, Plate torn, Köismäe torn, Herman van der Lippe järgi nimetatud Lippe sadultorn, Loewenschede torn, Nunnadetagune torn, Kuldjala torn, Saunatorn ja Nunnatorn. Nime saigi väljak selle järgi, et sellelt on olnud näha seitse Tallinna linnamüüri torni.
Pargi välispiirid
Tornide väljaku pargi piir kulgeb Rannamäe tee ja Suurtüki tänava ristumiskohast mööda Suurtüki tänava pargipoolset teemaad kagusse kuni bastioni müürini, mööda müüri edelasse kuni Suur-Kloostri tänavani, edasi mööda Suur-Kloostri pargipoolset teemaad läände kuni ristumiseni Nunne tänavaga, mööda Nunne tänava pargipoolset teemaad kuni ristumiseni Rannamäe teega ning mööda Rannamäe tee läänepoolset teemaad kuni ristumiseni Suurtüki tänavaga.
Väljakul toimub igal suvel mitmekuune Tallinna lillefestival, samuti on sealsel laval korraldatud kontserte jm üritusi vanalinna päevade jt festivalide ajal. Pargis on ka laste mänguväljak.
Skulptuurid väljakul
pisi|Juhan Raudsepa skulptuur "Naine vaagnaga" Tallinnas Tornide väljakul Tornide väljaku Nunne tänava poolses osas paikneb skulptor Juhan Raudsepa 1935. aastal valminud skulptuur Naine vaagnaga.
Stalingradi väljakul asus NSV Liidu Ülemnõukogu Presiidiumi esimehe, Tallinnas Volta tehases töötanud Mihhail Kalinini täispikkuses kuju.
Ajalugu
Kadrioru pargi direktori Ain Järve sõnul asusid keskajal nüüdse Tornide väljaku kohal linnakodanike ürdi- ja köögiviljaaiad ning Mihkli kloostri karjamaa.
Linnamüürist läände jääv ala jäi lagedaks Krimmi sõja aegu, 1864. aastal tasandati sealkandis asunud vallikraav ja muldkindlustused. Glassii välisäärde rajati tänane Põhja puiestee (1906–1917 Troonipärija puiestee).
1896. aastal, pärast Nunnavärava lammutamist ja Eestimaa Põllumajandusühingu näitusehoone püstitamist, hakati seal korraldama põllumajandusnäitusi ja laatasid, sellest tulenes nimi Näituseväljak. Nunne tänava ääres asus Näituseväljaku 40-meetrise läbimõõduga peapaviljon, kaheksakandiline rotund. Paviljonis on asunud ka rulluisutamise paviljon ja kino Rekord, paviljon hävis tulekahjus 1933. aastal.
Tornide väljakul asus 1915. aastal valminud Olümpia spordiseltsi jalgpallimeeskonna jalgpalliväljak.
1931. aastani oligi see Eesti Põllumeeste Seltsi näituseplats, seejärel kujundati väljak avalikuks haljasalaks.
Väljak kandis Näituse väljaku ja 1947. aastast kuni 1961. aastani Stalingradi väljaku nime.
2001. aastal raiuti linnamüüridele vaate avamiseks pargis maha hulk puid ning paigaldati uus valgustus. 2002. aastal investeeris Tallinna linn miljon krooni Tornide väljaku rekonstrueerimisse. 2009. aastal rekonstrueeris väljaku lava ja lavaesise platsi OÜ Delgetec OÜ Arhitektuuribüroo Järve & Tuulik projekti alusel Tallinna Kommunaalameti tellimusel.
Eesti Eripedagoogide Liit
Eesti Eripedagoogide Liit on 1990. aastal asutatud eripedagooge ühendav organisatsioon, mille eesmärgiks on tagada erivajadustega lastele parim võimalik haridus ja elukäik, milleks omakorda esindatakse ja kaitstakse eripedagoogide kutsehuve, osaletakse eripedagoogide ettevalmistuses ja täiendõppes koostöös eripedagooge ettevalmistavate kõrgkoolidega ning osaletakse Eesti hariduspoliitika ja vastava õigusruumi kujundamisel.
Eripedagoogide liitu juhib president. Esimeseks presidendiks valiti Kosejõe Kooli direktor Vello Saliste. Praegu on presidendiks Pärnu Kuninga Tänava Põhikooli õppealajuhataja Liina Õmblus. Liit on aastast 1991 Euroopa Eripedagoogide Assotsiatsiooni (European Association for Special Education) liige. Liit annab välja ajakirja Eripedagoogika. Kodulehe andmeil (2009 aasta) on liidul 144 liiget.
Wilhelm Röntgen
Wilhelm Conrad Röntgen (27. märts 1845 Lennep, Nordrhein-Westfalen – 10. veebruar 1923 München) oli saksa füüsik. Ta avastas 1895. aastal röntgenikiirguse. 1901. aastal pälvis ta esimese Nobeli füüsikaauhinna.
Tema järgi on nimetatud keemiline element röntgeenium ja mõõtühik röntgen.
Elukäik
Röntgen sündis Lennepi (tänapäevase nimega Remscheidi) linnas. Ta oli peres ainus laps, isa oli kaupmees. Esmase hariduse sai ta Martinus von Dormi erakoolis.
Teda köitis füüsika, mistõttu läks ta õppima Zürichi polütehnilisse instituuti. Pärast kooli lõpetamist töötas ta assistendina sealsamas füüsikakateedris, hiljem samas valdkonnas Gießenis.
Juba 1879. aastal juhtis ta füüsikakateedrit Gießeni ülikoolis. Aastast 1888 oli ta Würzburgi Ülikooli füüsikakateedri eesotsas, aastal 1894 valiti ta selle ülikooli rektoriks.
Aastal 1900 sai temast Müncheni Ülikooli füüsikakateedri juht, mis oli ka tema viimane töökoht. Hiljem pidi ta oma vanuse tõttu õppetooli üle andma. Röntgen tegeles tööga elu lõpuni.
Röntgenil olid sugulased Ameerika Ühendriikides ja ta tahtis emigreeruda. Vaatamata sellele, et talle Columbia Ülikoolis New Yorgis töökohta pakuti, jäi ta sõja tõttu siiski Münchenisse, kus tema karjäär jätkus.
Röntgen suri 10. veebruaril 1923 vähki.
Teadlaskarjäär
Röntgen uuris kristallide püroelektrilisi omadusi ning tegi kindlaks elektriliste ja optiliste nähtuste suhte kristallides. Röntgen uuris magnetismi. Hiljem kasutas Hendrik Lorentz neid uuringuid oma elektroonilise teooria tõestamisel.
Kiirte avastamine
Röntgen oli töökas inimene. Olles Würzburgi Ülikooli füüsikainstituudi juht, oli tal harjumus hilisööni oma laboris istuda. 8. novembril 1895, kui kõik tema assistendid olid koju läinud, jätkas Röntgen tööd. Taas lülitas ta sisse voolu musta paberisse mähitud katooditorus. Ligidal vedelenud baariumi plaatinatsüaniidi kristallid hakkasid helendama. Teadlane katkestas voolu ja helendus lõppes. Seejärel lülitas ta voolu taas sisse ja kristallid, mis ei olnud toruga kuidagi seotud, hakkasid jälle helendama.
Järgnevate uurimuste põhjal järeldas Röntgen, et toru kiirgab tundmatut kiirgust, mille ta nimetas X-kiirguseks. Röntgeni eksperimendid näitasid, et X-kiired tekivad katoodkiirte põrkumisel katooditoru seintega. Teadlane tegi katooditoru spetsiaalse kujuga, antikatood oli lapik, mis tekitas intensiivse X-kiirte voo.
Tänu torule õppis Röntgen tundma uute, tundmatute kiirte peamisi omadusi. Hiljem hakati neid kiiri nimetama röntgenikiirteks.
Selgus, et X-kiired suudavad levida läbi paljude läbipaistmatute materjalide, seejuures kiired ei peegeldu ega murdu. Röntgen salvestas ka esimesed röntgenipildid.
Saksa teadlase avastus avaldas olulist mõju teaduse arengule. Röntgenikiirte abil uuriti paljude ainete omadusi. Lühikese ajaga võeti röntgenitorud kasutusele meditsiinis ja mujal.
Röntgen sai palju pakkumisi eri firmadelt, kes soovisid leiutise kasutusõigust osta, aga Röntgen keeldus patenteerimisest, kuna ta ei suhtunud oma uurimustesse kui tuluallikasse.
Tunnustus
Wilhelm Conrad Röntgen valiti 1897. aastal Ameerika Filosoofiaseltsi välisliikmeks.
Isiklikku
Röntgen oli abielus, kuid tal polnud lapsi. Naine suri aastal 1919, kui Röntgen oli 74-aastane.
Sündinud 19. juunil
''Siin loetletakse 19. juunil sündinud tuntud inimesi.
An-Najaf
An-Najaf (eesti keeles kasutatakse ka nimekuju Najaf; varasem nimekuju Nadžaf; araabia keeles النجف või نجف) on linn Iraagis Eufrati paremal kaldal, umbes 160 km Bagdadist lõuna pool, An-Najafi kubernerkonna keskus.
Punavöötaud
Punavöötaud on okaspuude okkaid kahjustav seenhaigus, mida põhjustab seen Mycosphaerella pini.
Märt Meesak
Märt Meesak (sündinud 1. aprillil 1981) on Eesti ettevõtja ja poliitik.
An-Najaf
Rahvastik
Elanike arv oli 2003. aastal hinnanguliselt 585 600, kuid 2004. aasta seisuga räägitakse ka umbes 200 000 elanikust. Sõjatingimuste tõttu on elanike arvu kindlakstegemine raskendatud.
Märt Meesak
Ta on lõpetanud Tartu Ülikooli Pärnu Kolledži turismi- ja hotelliettevõtluse erialal 2010. Meesak on alates 2005. aastast Konguta vallavolikogu liige ning alates 2009. aastast vallavolikogu eelarve ja arengukomisjoni esimees. Alates 2013. aasta sügisest Konguta vallavolikogu esimees.
Punavöötaud
Nakatuvad okaspuuliigid
Peamisteks peremeestaimedeks on perekonna mänd liigid.
Märt Meesak
Meesak oli Libertas Eesti Erakonna liige 2002–2009 ning 2008–2014 kuulus ta Erakonda Isamaa ja Res Publica Liit. Ta kandideeris 2011. aasta Riigikogu valimistel üksikkandidaadina ja sai 294 häält. Alates 2014. aasta 20. septembrist kuulus Eesti Vabaerakonda, oli selle juhatuse liige. Ta kandideeris 2015. aasta Riigikogu valimistel valimisringkonna nr 9 (Jõgeva- ja Tartumaa) esinumbrina ja sai 1094 häält, kuid valituks ei osutunud. 21. mail 2019 lahkus Meesak Vabaerakonnast. Aastal 2022 astus ta erakonda Eesti 200. Ta kandideeris 2023. aasta valimistel Riigikokku, kogus valimisringkonnas nr 9 (Jõgeva- ja Tartumaa (v.a Tartu linn)) 762 häält ning ei osutunud valituks.
An-Najaf
Poliitika
An-Najaf on ka võimukeskus, sest seal asub mõjukate šiiidi õpetlaste ühendus Hawza. Iga kokkulepe iraaklaste ja olupatsioonivõimu vahel muutub stabiilsemaks, kui Hawza seda toetab.
Punavöötaud
Punavöötaudi tunnused
Esmalt on sümptomid näha võra alusel vanematel okastel. Nakatunud okastele tekivad algul kollased, siis helepruunid laigud ja ristvöödid, mis muutuvad hiljem punaseks. Seejärel muutuvad okaste tipud punakaspruuniks. Okaste alused jäävad roheliseks. Kõige paremini on okastel sümptomid nähtavad juunis ja juulis, seejärel võivad nakatunud okkad pudeneda ning oksa tippu jääb ainult sama aasta okaste tutt. Selline okaste pudenemine jätkub aasta-aastalt ning nõrgestab puid, vähendades puidu teket, ja võib lõpuks põhjustada puu surma.
Märt Meesak
Meesak peab Tartus ja Narvas iiri pubi.
An-Najaf
Majandus
An-Najaf on tähtis transpordi- ja kaubanduskeskus teel Saudi Araabiasse.
Punavöötaud
Haiguse levik
Seene looduslikuks levikuks on vajalik niiskus. Puult puule levib vihmapiiskadega, veepritsmetega. Võib levida putukatega ja tööriistadega. Pikemate vahemaade taha levib niiskete tuulte ja ududega. Oluline on levik nakatunud istutusmaterjaliga. Võib levida ka seemnepartiide hulka jäänud okkaprahiga.
An-Najaf
Ajalugu
Linna olevat asutanud 791 pKr (178. aastal islami ajaarvamise järgi) Abbasiidide kaliif Harun ar-Rašid.
Punavöötaud
Haiguse levik
Haiguse levialaks oli esialgu lõunapoolkera. Alates 1990. aastatest levib see ka põhjapoolkeral, põhiliselt musta männi alamliikidel Euroopas ja kiirja männi alamliikidel Kanadas. Esimesed leiud Järvseljal olid mägimännil ja mustal männil. Hiljem nakatus ka harilik mänd.
An-Najaf
Ajalugu
An-Najaf sai kuulsaks kohana, kuhu on maetud ‘Alī ibn Abī Ţālib ehk imaam ‘Alī, šiiitismi rajaja ja esimene imaam. Mõned usuvad siiski, et tema haud on Afganistanis Mazār-e Sharīfis. An-Najaf on praegu palverännakute sihtkoht kogu islamimaailmale. Rohkem islamiusulisi palverändureid käib ainult Mekas ja Mediinas.
Osmanite võimust vabaneti 1915. aastal ülestõusuga ja pärast seda langes linn Briti impeeriumi võimu alla. An-Najafi šeigid tapsid Briti kuberneri ning lõikasid ära viljavarustuse Suurbritanniaga liidus olevale Anaza hõimule. Kättemaksuks hõivasid britid linna ning lõikasid ära veevarustuse. Mäss suruti maha ja šeikide võimule tehti lõpp.
Aastal 1979 valmistas ajatolla Rūḩollāh Khomeynī Iraani islamirevolutsiooni ette An-Najafis, kuhu ta oli 1965 põgenenud.
Et Iraagi šiiidi enamus olid iraanlaste usuvennad, oli Saddam Husseini režiim, mis toetus põhiliselt sunniitidele, Najafi suhtes umbusklik ja šiiitlik tegevus oli tugevasti pärsitud. Lahesõja lõpus 1991 puhkes massiline ülestõus, mille Iraagi sõjavägi julmalt maha surus, tekitades linnale palju kahju. Neist kahjudest saadi suuremalt jaolt peagi jagu, kuid kibestumus Saddami režiimi suhtes jäi kauaks püsima.
Veebruaris 1999 mõrvati Najafi ülemvaimulik Mohammad Sadeq al-Sadr koos kahe pojaga. See oli kolmas vaimulike tapmine linnas vähem kui aasta jooksul. Kuigi Iraagi valitsus väitis, et tapjad on kätte saadud ja hukatud, panid kõik šiiitide juhid, kellest üks oli tol ajal vangis, paljud opositsioonitegelased ja tavalised šiiidid panid tapmised süüks Saddami režiimile: see püüdis süstemaatiliselt alla suruda šiiidikogukonna sõltumatuid hääli. Linna ülemvaimulikuna sai al-Sadri järglsaseks suurajatolla Ali al-Sistani, kuid üks al-Sadri järelejäänud poegi Muqtada al-Sadr on omandanud väljapaistva poliitilise rolli, kuigi tema formaalne teoloogiline ettevalmistus oli suhteliselt napp.
2003. aasta sissetungi ajal Iraaki oli An-Najaf sissetungivate USA vägede üks põhilisi sihtmärke. Ägedate lahingutega 26. märtsil 2003 piirati linn sisse, kuid ameeriklased keeldusid seda vallutamast, ilmselt kartes An-Najafi pühamute kahjustamise tagajärgi. Lõpuks andis linn umbes 10 päeva pärast, umbes samal ajal Bagdadi langemisega, rahumeelselt alla.
Pärast Bagdadi langemist aprillis 2003 end autonoomseks kuulutanud Bagdadi šiiidi enklaavi Saddami linna (praegu Sadri linn) väitsid, et nad saavad korraldusi An-Majafi juhtvaimulikelt.
29. augustil 2003 plahvatas autopomm imaam Ali mošees, parajasti siis, kui iganädalane palvus oli lõppemas. Üle 80 (teistel andmetel üle 120) inimese sai surma, sealhulgas mõjukas mõõdukaks peetud vaimulik ajatolla Sayed Mohammed Baqir al-Hakim, Iraagi Islamirevolutsiooni Ülemnõukogu šiiidist liider. Veel kümneid inimesi sai vigastada. Plahvatuse korraldajad olid nähtavasti Iraagi uue režiimi vastased, kuid keegi ei võtnud vastutust enda peale. Saddam ise, kes sel ajal varjas end põranda all, eitas lindistatud sõnumis mis tahes seotust selle plahvatusega. USA ajakirjanduses oli pikalt-laialt juttu sellest, et terroriakti taga võisid olla It al-Qaida terroristid, kuid hiljem pani USA süü radikaalsele vaimulikule Muqtada al-Sadrile, kes tollal osales võimuvõitluses al-Hakimi kildkonnaga.
Aprillis 2004 vallutasid radikaalse islamivaimuliku Muqtada al-Sadri pooldajad Al-Kūti linna kõrval ka An-Najafi. Aprillis ja mais 2004 puhkesid An-Najafis lahingud USA vägede ja al-Sadri al-Mahdi armee vahel (Mahdi on šiiitidel "varjatud" imaam, kes pärimuse järgi kadus lapsena jäljetult, kuid ilmub välja enne maailma lõppu ning taastab maa peal õigluse). Al-Sadr vallandas koordineeritud ülestõusu kogu Kesk- ja Lõuna-Iraagis, püüdes nähtavasti saavutada kontrolli riigi üle enne võimu üleminekut uuele Iraagi valitsusele, mis oli kavandatud 30. juuniks 2004. Mais al-Sadr osaliselt taganes. Olukord tekitas Iraagi ja Iraagi šiiidikogukonnale suurt muret, sest tulevahetused leidsid aset mõne meetri kaugusel peamistest pühamutest, mis said asja käigus väljastpoolt kannatada. Ülestõus lõppes okupatsioonivõimudega sõlmitud relvarahuga. Muqtada al-Sadri autoriteet kasvas ning ta kindlustus an-Najafis, mis läks Poola väekontingendi vastutusalasse.
4. augustil 2004 algas ülestõus uue jõuga.
Maasilinna foogt
Maasilinna foogt (saksa keeles Vogt von Soneburg) oli Liivi ordu käsknik, kes valitses Maasilinna foogtkonda.
Esimene foogt on teada 1405. aastast. Viimane foogt, Heinrich Lüdinghausen-Wulff, keeldus foogtkonda 1562. aastal Poolale loovutamast ja müüs selle 1564. aastal Taanile.
Maasilinna foogt polnud kuigivõrd oluline käsknik ega kuulunud ordut juhtinud nõukokku. Ka pole ükski teadaolev foogt hiljem ordumeistriks saanud.
Veiko Rämmel
Veiko Rämmel (sündinud 15. oktoobril 1964 Tallinnas) on Eesti kodanik, kes kandideeris 2011. aasta Riigikogu valimistel üksikkandidaadina. Ta sai 128 häält.
Rämmel on õppinud Tartu Teoloogia Akadeemias. Ta on MTÜ Kristlik Hoolekanne ja Haritus juhatuse liige.
Ta oli Reformierakonna liige 2002–2010, Vabaduspartei – Põllumeeste Kogu liige 2010–2011 ja Eesti Iseseisvuspartei liige alates 16. jaanuarist 2015 kuni 30. oktoobrini 2022.
Hiina kultuur
Hiina kultuur (traditsionaalne hiina: 中国文化; lihtsustatud hiina: 中国文化; pinyin: Zhōngguó wénhuà) on Ida-Aasias suurt maa-ala hõlmav, maailma üks vanimaid ja keerukaimaid kultuure.
Hiina kultuuri ja mõtteviisi eripäraks on ajupoolkerade asümmeetriaga seletatav neis domineeriv vasakpoolsus (seotud aju parema poolkeraga). See avaldub esmalt keeles ja kirjas, klassikalise kultuuri tuuma moodustanud filosoofias ja kõigis kultuurivaldkondades.
Must neljapäev
Ka 1997. aasta 23. oktoobrit, mil Tallinna Väärtpaberibörsil langes börsiindeks TALSE enam kui viisteist punkti, tuntakse musta neljapäevana.
Jamoytius kerwoodi
thumb|Lõuatu Jamoytius kerwoodi Lõuatu Jamoytius kerwoodi on fossiilne siluriaegne keelikloomaliik, kes arvatakse rühma Hyperoartia või kilbitute (Anaspida) hulka.
Liigi avastas Errol Ivor White Lanarkshire'i Lesmahagow'st Llandowery ladestiku kivististest.
Teda on peetud vanimaks säilinud kilbituks.
Tal olid W-kujulised karboniseerunud soomused, üle kümne paari lõpuseavasid, optilised kapslid, ümar terminaalne suu, terminaalne (arvatavasti selgmine) nasohüpofüsiaalava ning pidevad ventrolateraalsed uimevoldid.
Tal oli kõhrskelett ja lõpusekorv, mis meenutab elavate sõõrsuude oma, mistõttu teda viimastega geneetiliselt seostatakse.
Varesrahu
pisi|250px|Varesrahu Varesrahu on 970 m² suurune saar (rahu) Väinameres Hiiumaast kagus Vareslaiu loodetipu ja Hanikatsi laiu lõunatipu vahel. Saar kuulub Hiiu maakonda Hiiumaa valda Salinõmme küla alla ja asub Hiiumaa laidude maastikukaitseala koosseisus.
Sotsiaalhoolekande seadus
Sotsiaalhoolekande seaduse võttis Riigikogu vastu 8. veebruaril 1995 ja see jõustus 1. aprillil 1995. Sotsiaalhoolekande seaduse põhjalikult muudetud uus redaktsioon jõustus koos sotsiaalseadustiku üldosa seadusega 1. jaanuarist 2016.
Muuhulgas defineerib seadus sotsiaalhoolekandega seotud mõisteid:
Seaduse kohaselt on kohaliku omavalitsuse üksuse korraldatavateks sotsiaalteenusteks:
Riigieelarvest rahastatavate erihoolekandeteenustena käsitletakse järgmisi teenuseid:
Seadus sätestab veel lapsehoiuteenuse ja asenduskoduteenuse ning reguleerib lapse hooldamist asendusperes ja vältimatu sotsiaalabi osutamist.
Rahalistest toetustest sätestab sotsiaalhoolekande seadus toimetulekutoetuse, vajaduspõhise peretoetuse ning sotsiaaltoetuse välisriigist Eestisse elama asunud Eesti kodanikule või eesti rahvusest isikule ning tema abikaasale, lastele ja vanematele.
Järv
pisi|[[Väimela Alajärv]] pisi|[[Crater Lake'i vesi on väga läbipaistev ja sügavsinise värvusega]]
Järv on seisva veega siseveekogu, millel puudub vahetu ühendus maailmamerega ning tavaliselt asub see merepinnast kõrgemal.
Järved tekivad maapinnal olevate nõgude täitumisel pinnaveega. Järvede vesi võib olla nii mage kui ka soolane.
Klassikaliselt loetakse järvedeks pinnaveekogusid, mille suurus on vähemalt 1 ha. Väikseid järvi (keskmine ümbermõõt 10–200 m) nimetatakse järvikuteks (murdes ka: lontsik).
Järve karakteristikud
pisi|[[Žuravlõne järv Ukrainas Sumõ oblastis]] Järve tähtsamad karakteristikud on valgala, sissevool, väljavool, toitainete hulk, lahustunud hapnik, saasteained, pH ja settimine.
Järvede liigitus
pisi|[[Krokatstaindappen Osmussaarel on jäänukjärv]] Laias laastus liigitatakse järvi järgmiselt:
Sisse- ja väljavoolu järgi
pisi|[[Matsimäe Pühajärv on huumustoiteline järv]]
Toitelisuse ehk troofsuse järgi
Järvi saab tüpidiseerida vee toitainete hulga järgi (troofsus), mis mõjutab suuresti taimede kasvu.
Kääbusplaneet
pisi|Kääbusplaneet [[Ceres (kääbusplaneet)|Ceres]]
Kääbusplaneet on planeedist väiksem, kuid asteroidist suurem taevakeha, mis on orbiidil ümber Päikese ja omab piisavat massi selleks, et gravitatsiooni toimel saavutatakse hüdrostaatiliselt tasakaaluline (ligikaudu sfääriline) kuju. Kääbusplaneedid koosnevad enamasti jääst ja mineraalidest. Kääbusplaneetideks ei loeta taevakehade kaaslasi.
Rahvusvahelise Astronoomiauniooni 2006. aastal tehtud otsuse järgi on Päikesesüsteemis kaheksa planeeti ja Pluuto arvati esimese taevakehana kääbusplaneediks.
Kääbusplaneedid on:
Seni ebamäärase staatusega taevakehad Sedna ja Quaoar pretendeerivad kääbusplaneedi nimele, kuid nende täpne kuju on selgitamisel.
Pallas
Kunstiühing Pallas on aastatel 1918–1940 ja 1943–1944 tegutsenud, 1988. aastal taasasutatud kunstiühing Tartus (aastatel 1988–1999 kandis see nimetust Tartu Kunstiühing).
Pallas oli algselt kunstnike ja kirjanike, hiljem peamiselt kujutavate kunstnike ühing. Ühingu eesmärk oli tutvustada ja levitada kunsti (algul ka kirjandust). Kunstiühingu Pallas asutajad olid Konrad Mägi, Aleksander Tassa, Marie Reisik, Auguste Pärn, Alma Johanson (Koskel), Johannes Einsild, Klara (Claire) Holst, Voldemar Kangro-Pool, Mart Pukits ja Ado Vabbe. Põhikirjale kirjutati alla 21. jaanuaril 1918, mida loetakse asutamispäevaks, kuigi asutajate koosseis oli kujunenud juba eelmise aasta lõpul. Esimeseks juhatajaks sai Aleksander Tassa. Vaatamata teatud sisemistele kõikumistele esineti eesti kultuurimaastikul väga tegusa ja iseteadliku jõuna. Juba asutamisaastal suutis ühing korraldada kaks kunstinäitust, 1919. aasta sügisel aga asutada Kunstiühingu Pallas kunstikooli, millest 1924. aastal sai eesti esimene kõrgem kunstiõppeasutus – Kõrgem Kunstikool Pallas. 1919. aasta nn Gripenbergi skandaali tagajärjel lahkusid ühingust Klara Holst, Alma Johanson ja Marie Reisik. Pärast seda mõnda aega uusi naisliikmeid ühingusse ei võetud. Ühingu auliikmeteks valiti enne II maailmasõda Ants Laikmaa, Kristjan Raud, Aleksander Tassa ja Nikolai Triik. Pallas algatas Tartu Kunstimuuseumi loomise 1940. aastal ja koondas selleks eraldi kunstikogu. 1988. aastal taastatud ühingu auesimeheks valiti Voldemar Vaga ja esinaiseks Lola Liivat-Makarova. Samal aastal asutas ühing maalistuudio (1990. aastast ka nimega Konrad Mäe Ateljee), mis toimis 2012. aastani ühingu osana. Stuudio põhiõppejõud oli algusest pääle Kaja Kärner ja 1989. aastast ka Heldur Viires.
Liikmed
1932. aastal kuulus ühingusse üle 20 kunstniku, kunstiteadlase, kirjaniku, arhitekti ja kunstitoetaja: Eduard Ahas, August Alle, Aleksander Eller, Julius Genss, Voldemar Haas, Johannes Hirv (Hirsch), Aleksander Kaalep, Albert Kesner, Nikolai Kummits, Nikolai Kusmin, Alfred Leius (Zolk), Karl Luik, Arnold Matteus, Voldemar Mellik (Melnik), Juhan Muks, Juhan Nõmmik, Villem Ormisson, Rudolf Paris, Mart Pukits, Juhan Püttsepp, Anton Starkopf, Aleksander Tassa, Nikolai Triik, Aleksander Vardi (Bergman); kinnitamata andmeil ka Erich Leps, Karl Pärsimägi, Julius Roht, Gustav Suits, Martin Taevere, Romulus Tiitus, Eduard Timberman (Timbermann), Henrik Visnapuu, August Vomm.
Kulon
Kulon (tähis C) on elektrilaengu mõõtühik rahvusvahelises mõõtühikute süsteemis (SI). Kuloni määratlus põhineb elementaarlaengu fikseeritud arvväärtusel 1,602 176 634 · 10–19 A · s.
1 kulon võrdub elektrilaenguga, mis läbib juhi ristlõiget voolutugevusel 1 amper 1 sekundi jooksul: 1 kulon on ka elektrihulk niisuguse kondensaatori elektroodil, mille mahtuvus on 1 farad ja mis on laetud potentsiaalide vaheni 1 volt:
Jefferson Davis
Jefferson Finis Davis (3. juuni 1808 Fairview, Kentucky – 6. detsember 1889 New Orleans, Louisiana) oli Ameerika Ühendriikide poliitik ja Ameerika Riikide Konföderatsiooni president aastail 1861–1865.
Kulon
Kulon on nime saanud prantsuse füüsiku Charles Augustin de Coulomb'i (1736–1806) järgi.
Jefferson Davis
Jefferson Davise isa oli pärit Georgiast, kuid tema esivanemad olid välja rännanud Walesist. Tulevase presidendi ema oli Lõuna-Carolinast pärit šotlanna. Perekond elaski algul Georgia osariigis. Seal sündisid ka nende esimesed viis last. Seejärel kolisid nad farmi Kentucky aladele, kus tänapäeval asub Fairview' küla. Jefferson Davise lapsepõlves asus perekond elama Wilkinsoni maakonda Mississippi osariigis.
Õppinud algul maakonnakoolis ja seejärel Transylvania Ülikoolis, astus ta 1824. aasta 16-aastaselt Ameerika Ühendriikide Sõjaväeakadeemiasse West Pointis New Yorgi osariigis. Pärast akadeemia lõpetamist 1828. aastal asus ta leitnandi auastmes tegevteenistusse. Teeninud ka riigipiiril, osales Davise üksus 1832. aastal sõjas soogi indiaanihõimu pealiku Musta Haukaga.
Juunis 1835 läks Davis armeest erru ja abiellus. Tema esimene abikaasa oli Sarah Knox Taylor, tolleaegse koloneli ja hilisema Ameerika Ühendriikide presidendi Zachary Taylori tütar. Nad asusid elama Jeffersonile kuuluvasse istandusse Brierfieldis Vicksburgi lähistel. Paraku suri Sarah vaid kaks kuud pärast laulatust malaariasse ja Davis veetis kurbusest seitse aastat oma istanduse üksinduses.
Sõjast tagasi pöördumise järel valiti Davis 1847 asendusliikmeks Ameerika Ühendriikide Senatis sama aasta mais surnud Mississippi senaatori Jesse Speighti asemel. Aastal 1850 valiti Davis uuesti Mississippi osariigist senatisse, nüüd juba isikliku mandaadidga kuueks aastaks.
Aastal 1852 osales Jeff Davis Mississippi kubernerivalimistel, kuid sai lüüa. Et kandideerimiseks pidi ta loobuma ka oma kohast senatis, tõmbus ta pärast valimiskaotust uuesti tagasi oma istandusse. See poliitilise passiivsuse periood ei kestnud aga kaua, sest juba 1853 kutsus president Franklin Pierce Davise oma valitsusse sõjaministriks. Davise ametiaja kestel seati sisse alternatiivne tsiviilteenistus ja alternatiivse väeliigina kerge jalavägi. Davise ministeerium algatas liikumise Panama kanali rajamiseks ja määras kindlaks asukoha, kuhu kanalit viiskümmend aastat hiljem reaalselt ehitama hakati. West Pointi sõjaväeakadeemias viis ta sisse humanitaarainete programmi.
Pärast Pierce'i valitsuse ametiaja lõppu valiti Davis Mississippi senaatorina tagasi Ameerika Ühendriikide Kongressi. Osaledes läbirääkimistes Põhja ja Lõuna demokraatide vahel, üritas ta ära hoida lõunaosariikide lahkulöömist, kuigi toetas täielikult nende õigust sellele. Kui Mississippi lõi Ameerika Ühendriikidest lahku, lahkus 22. jaanuaril 1861 senaatori ametist ka Jefferson Davis.