cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Friedrich Lustig
1952. aastal kirjutas ajaleht Stockholms-Tidningen Eestlastele tema kohta üsna tabavalt, et "tõsise budalasena ja veel tõsisema Tennisonsi jüngrina järgneb ta (s.t Lustig) talle kõikjale ja on ustavaks toeks ja asjaajajaks kõigis viimaste aastate raskustes". Üheskoos rändasid nad 1931. aastal Kagu-Aasiasse, elasid algul Tais ja seejärel 1949. aastast Birmas, mis jäi nende viimaseks elupaigaks.
Lustig teenis ustavalt Tennisonsi kuni viimase surmani 1962. aastal. Tennisonsi eluajal nimetas ta end "Läti budistliku peapiiskopi õpilaseks ja sekretäriks", harvem ka "piiskoplikuks vikaariks Eesti kohta". Vend Vahindra surma järel päris ta oma õpetaja poolametliku piiskopitiitli.
Tegevust publitsistina alustas ta juba Tennisonsi eluajal, ent tuntuks sai ta sel alal ikkagi alles pärast oma mentori surma.
Alles pärast Tennisonsi surma hakkas Lustig avaldama oma luulet ja luuletõlkeid.
Varajane elu
Friedrich Voldemar Lustig sündis 26. aprillil 1912 Narvas. Tema isa Friedrich Adam Lustig pidas samas juveliiri-kullassepa ametit, ema Emilie oli rahvuselt lätlane ja pärit Jelgavast.
Tema vanemad sõlmisid abielu alles pärast poja sündi. Poolteise aasta pärast sündis Friedrich Voldemarile noorem vend Bruno Paul, kellest sai hiljem arst. 1939. aastal siirdusid ema Emilie ja vend Bruno elama Saksamaale, tema isa oli surnud juba 1935. aastal.
Noor Friedrich Voldemar Lustig omandas hariduse Narva Vene Ühisgümnaasiumis, mille lõpetas 1930. aastal. Samal ajal õppis ta ka kohalikus muusikakoolis Jüri Välbe käe all klaverimängu.
Lustigite kodune keel oli lätlasest ema pärast saksa keel ja Friedrich Voldemar omandas juba noores eas mitu keelt. Ka hilisemas elus ei valmistanud keelte õppimine talle kuigi suuri raskusi. Vanemas eas loetles ta 13–17 keelt, mille oskust pidas vähemalt rahuldavaks.
Klassikaaslaste mälestuste kohaselt oli Friedrich Voldemar Lustig kooli ajal üsna vaikne ja enesessetõmbunud noormees, kes teistega palju ei suhelnud. Nagu ta ise meenutab, teenis ta tol ajal taskuraha klaverimängijana kinos Illusioon.
Budistina
Lustigi huvi budismi vastu sai alguse kooliajast. Vanemas eas on ta meenutanud, et 15-aastaselt sattus ta kätte poola kirjaniku Ferdinand Ossendowski raamat "Loomad, inimesed ja jumalad", mis mõjus talle lausa ilmutuslikult. Umbes samal ajal hakkas ta külastama ka Narvas elanud teosoofiahuvilise prantslanna Lucie Guernet’ maja.
Murranguliseks kujunes 1930. aasta, mil Narvasse saabus jutlustama kuulus "paljasjalgne Tõnisson". Äsja gümnaasiumi lõpetanud Lustig liitus kõhklematult viimasega ja, hoolimata vanemate keelitustest, lahkus jäädavalt kodulinnast. Esialgu elasid Vahindra ja tema noor jünger mõnda aega Tartus Kloostri tänaval. Kaasaegsete meenutuste kohaselt olevat ta ema sõitnud üsna mitmel korral Narvast Tartusse, keelitamaks poega ilmalikku ellu tagasi pöörduma, kuid noore Friedrich Voldemar Lustigi otsus oli kindel.
Kui 1930. aasta novembris saabusid Eestisse Siiami prints Aditya Jumbhor ja printsess Kobkoen, üritasid nendega ühendust võtta ka Tennisons ja Lustig. Tolleaegsetes lehtedes leidub fotosid Tallinna Raekojast väljuvast kuninglikust paarist, kellel on vastas "paljasjalgne Tõnisson" ja viimase moe järgi riietatud noor Lustig. Kirjutatakse, et just Lustig oli see, kes samas kohas luges laitmatus prantsuse keeles ette Tennisonsi pöördumise. Reisiraha Siiamisse jäi neil tookord saamata. Veel sama aasta lõpul siirdusid Tennisons ja Lustig Riiga, kus Lustig 27. novembril 1930 kohalikus budistlikus Imanta templis mungaseisusse pühitseti.
Detsembris 1930 lahkusid budistlik "peapiiskop" Tennisons ja tema ustav jünger Lustig lõplikult Baltikumist. Sõites rongiga läbi Saksamaa ja Belgia jõudsid nad Pariisi, kus Lustig hakkas Sorbonne'is kuulama idakeelte loenguid. Kuid juba 1931. aasta lõpul jätsid Tennisons ja Lustig väidetavalt dalai-laama kutsel maha Euroopa ning asusid teele Aasiasse. Nende reisisihiks oli Tiibet. Õpingute katkestamine oli noore Lustigi jaoks raske põhimõtteline küsimus, ent lõpuks otsustas ta ikkagi oma gurule järgneda.
1931. aasta detsembris asusid Tennisons ja Lustig Marseilles prantsuse liinilaeva Desirade pardale, mis viis nad aasta lõpuks Singapuri. Meretee kulges läbi Suessi kanali, Djibouti ja Tseiloni, kus tehti ka pikem peatus. Singapuris asusid munkadest rännumehed ümber inglise aurikule Ducat, mille pardal jõudsid nad 31. detsembril 1931 Tai (tol ajal veel Siiami) pealinna Bangkokki. Seal selgus, et mingil põhjusel ei anta neile viisat läbisõiduks tollal Suurbritannia võimu all olnud Indiast ja Birmast, ning kui veidi hiljem suri XIII dalai-laama, siis otsustasidki nad jääda esialgu kohapeale. Nende esimeseks peatuspaigaks Bangkokis oli Wat Yannava klooster. Nii jäidki Vahindra ja tema õpilane Lustig (tollal vaimuliku nimega Ananda Maitreya) peaaegu 18 aastaks Tai pealinna Bangkokki, peatudes mitmes buda usu kloostris, mõnda aega ka kuulsas What Po’s.
12. detsembril 1933 võeti tollal 21-aastane Friedrich V. Lustig vastu kõrgemasse budistlikku seisusse (budausu ülempreestriks). Vahepeal, aastatel 1935–1936 viibisid Tennisons ja Lustig poolteist aastat Hiinas. Hiljem pidas Lustig just seda perioodi helgeimaks oma elus. Samast ajast pärineb ka Lustigi küllaltki ladus hiina keele oskus. Hiljemgi suhtles ta tihti just hiina päritolu munkadega. Lustig oli tol ajal veel üsna noor, ega osanud piisavalt tähelepanu pöörata samal ajal toimunud sündmustele, mis tõid ka selles ilmanurgas lähemale sõja, mille järelmõjud muutsid oluliselt kahe Baltimaadest pärit munga elu. Vahepeal oli muutunud olukord ka Tai riigis. Tennisons ja Lustig pöördusid Hiinast tagasi Hollandi liinilaeval Houtman, mis tegi paar põgusamat peatust ka Vietnamis ja Filipiinidel.
1948. aastal Tais toimunud riigipööre tõi teist korda võimule Phibun Songkhrami sõjaväelise valitsuse. Teiste seas sattusid kahtlaste isikute nimekirja ka Baltimaade budistlik "peapiiskop" Tennisons ning tema õpilane ja sekretär Lustig. Sõja ajal olid mõlemad mungad tõepoolest väljendanud seisukohti, mis ei langenud kuigi hästi kokku tollase valitsuse jaapanimeelse poliitikaga. Esimene katse neid Taist välja saata olevat tehtud juba 1939. aastal, kui nad protesteerisid maa ametliku nime Siiamist Taiks muutmise vastu. Igal juhul oli nende väljasaatmine sõja ajal mitmelgi korral "õhus". 4. septembri 1949 varahommikul vahistati nad oma tollases Bangkoki asupaigas ja toimetati paar päeva hiljem politseieskordi saatel Tai põhjaossa. Seal pandi nad parvele ja saadeti öö varjus üle piirijõe Birmasse, kus parajasti möllas kodusõda. Muidugi vahistasid Birma piirivalvurid nad kohe ja toimetasid provintsilinna Kentungi. Seal vabastati nad kui auväärsed mungad üsna pea otsese valve alt. Kentungis peatusid Baltimaade mungad kohalikus Wat Hawkongi kloostris, mille ülem rääkis ladusalt tai keelt. 1948. aasta lõpul oli Lustig Bangkokis sattunud õpetama äsja iseseisvunud Birma diplomaatidele prantsuse keelt, teadmata, et vaevalt aasta hiljem saab just see maa järgmiseks 40 aastaks tema elukohaks.
Oma viimasesse peatuspaika Bangkokis olid Tennisons ja Lustig kirjelduse järgi suutnud koguda terve muuseumi jagu igasuguseid huvitavaid ja väärtuslikke esemeid ja materjale (raamatuid, käsikirju, väärtesemeid, kunstiteoseid, margi- ja mündikogusid, aga ka näiteks 10 kassi ja 2 koera). See varandus jäi neil pagendamisel muidugi maha ning järgnenud aastate jooksul üritasid nad kasutada kõiki diplomaatilisi kanaleid, et arestitud vara kätte saada. See aga ei õnnestunud. Näib, et mõlemale mehele jäi juhtunust elupäevade lõpuni okas hinge.
Birma pealinna üheks tähtsamaks vaatamisväärsuseks on ligi 120 meetri kõrgune (umbes Oleviste kirikuga võrreldav) kuldplaatidega pealistatud Shwedagoni Pagood, mida olevat pärimuse järgi hakatud ehitama juba Buddha eluajal. Shwedagoni ümber paikneb Birma suurim ja tähtsaim klooster. 1953. aastal asusid Tennisons ja Lustig lõplikult elama Shwedagoni kloostrisse. Aja jooksul omandasid kaks Baltimaadelt pärit, teistest munkadest juba väliselt erinevat ja kohalike elanike jaoks eksootilise välimusega (mõlemad kandsid tollal pikka habet) budistlikku vaimulikku birmalaste seas üpris auväärse positsiooni.
Juba Tais elades olid mõlemad alustanud publitsistlikku tegevust kohalikes budistlikes väljaannetes, mida nad jätkasid Birmaski. 1950. aastatel kirjutasid nad üheskoos ka rea kapitaalseid teoseid budismist. Tänu neile teati Birmas lõpuks üsnagi hästi Baltimaid ja olukorda, mis seal Nõukogude okupatsiooni ajal valitses.
Kui 1954. aastal peeti Rangoonis Ülemaailmse Budistliku Kogukonna III kongress, esindasid Tennisons ja Lustig seal vastavalt Lätit ja Eestit, samuti nagu kaks aastat hiljem Nepali pealinnas Kathmandus peetud neljandal kongressil. Pärast viimatimainitud kongressi käisid Baltimaade mungad palverännakul Indias, kus esinesid muuseas ka kõnega üle-indialises raadios. Kuna Birma oli üks maailma totalitaarsemaid, ent samas ka äärmiselt ebastabiilne riik, siis tuli nii Tennisonsil kui ka Lustigil tihti ette suuremaid või väiksemaid ebameeldivusi. Halvimast päästis neid nende pühamehestaatus ja asjaolu, et paljude kohalike suurnikega õnnestus neil sisse seada päris head suhted. Oma hommikustel toidukerjamiskäikudel (mida näeb ette budistlik kaanon) olevat nad tihti peatunud Birma eliidi kodudes, kus Friedrich V. Lustig saanud mõnikord isegi klaverit mängida (mis on budistliku kaanoniga vastuolus). Lustig oli muide tuttav ka omaaegse ÜRO birmalasest peasekretäri U Thantiga.
Kui 9. mail 1962 suri Rangoonis Kārlis A.M. Tennisons, elas Friedrich V. Lustig seda sügavalt läbi. Kuid samas päris ta oma õpetajalt kõik ta vaimulikud tiitlid ja suur osa Tennisonsile osaks saanud austusest siirdus nüüd üle Lustigile. Oma õpetajalt ja mentorilt päris Lustig ka Läti Budistliku Peapiiskopi ja Eesti ning Leedu budausuliste Sangharaja (vaimse juhi) poolametliku tiitli.
1980. aastate teisel poolel hakkas halvenema Friedrich V. Lustigi tervis, mis seni oli olnud suhteliselt hea. Aastatel 1967–1968 Birmas komandeeringus viibinud Heiti Haldre sõnul oli Lustig suutnud üsna hästi kohaneda Birma raskesti talutava kliimaga, vahepealsel vihmaperioodil pidi ta isegi oma raamatukogu veekindlalt sisse pakkima. Ent keeruline sisepoliitiline olukord, mil Lustig pikemat aega vahistamist või isegi mõrvamist kartis, ning juba küllaltki soliidne vanus olid teinud oma töö. Tal avastati mitmeid haigusi, alates suhkurtõvest ja lõpetades tuberkuloosiga. Samuti nõrgenes ta nägemine. 4. aprillil 1989 suri Friedrich V. Lustig Rangoonis buda munkade haiglas. Tema surnukeha põletati budistliku kombel kohaselt ja tuhk maeti väikesesse pagoodi hiina budistliku Kwan Yin Shani kloostri territooriumile, kuhu 27 aastat varem oli maetud tema mentor ja õpetaja Kārlis Tennisons.
Looming
Just pärast Tennisonsi surma hakkas Lustig avaldama senisest enam luulet. Tema esimene teadaolev luuletus oli kirjutatud vene keeles ja nägi ilmavalgust 1927. aasta algul ajalehes Novõi Narvski Listok ("Новый Нарвский листок"), kui autor oli alles 14. aastane. Uuesti hakkas ta luulet kirjutama 1960. aastate keskel. Umbes samal ajal hakkas ta birma luulet inglise keelde tõlkima. Nii nägid esmalt ilmavalgust tõlkekogumikud "Burmese Classical Poems" (1967, mõnedel andmetel ka 1966), "A Glimpse of Contemporary Burmese Poetry" (1968) ja "Burmese Poems through the Ages" (1969). 1968. aastal Californias peetud luulefestivalil anti Lustigile Lilac Laureate for Poetry tiitel just teenete eest budistliku luule viljelemisel. Vahepeal ei ilmunud peaaegu ühtki Birma kultuuriajakirja The Guardian Magazine'i numbrit, milles poleks leidunud mõni Lustigi luuletus või artikkel.
Tema luule motiivid on valitud peamiselt budistlikust maailmast, leidub ka Birma maad ja rahvast ülistavaid värsse, aga ka üksikuid tagasivaateid läbikäidud eluteele. Ja kuigi Lustigi luule on sisult enamasti lihtsakoeline, on vormiga kõvasti tööd tehtud.
Mälestuse jäädvustamine
Mitutteistkümmend maailma keelt oskava ja Baltikumist pärit buda vaimulikuna oli Lustig Rangoonis kahtlemata tähelepanuväärne isik. Paljud Shwedagoni külastanud välismaalased (aga ka mõned sinnakanti sattunud eestlased) otsisid tingimata üles just tema.
1956. aastal külastas Rangooni väliseesti keele- ja kirjamees Henno Jänes, kes on kirjutanud kohtumisest Lustigi ja Tennisonsiga reisiraamatus "Päikese tõusu poole" (kirjanikunime Harald Merelaid all). 1967–1968 viibisid poolteist aastat Birmas komandeeringus Eesti Põllumajanduse Akadeemia õppejõud Heiti ja Ella Haldre koos toona kolmeaastase poja Herkkiga. Haldrete vahendusel olevat Lustig saanud võimaluse seada sisse kirjavahetus Uku Masinguga. 1986. aasta märtsis külastas Birmat tollane kirjanik Lennart Meri, kes kohtus ka Lustigiga. Hiljem jagas ta selle reisi muljeid Eesti Televisiooni saates. Just sellest saatest said paljud kodueestlased teada, et kaugel Birmas elab nende kunagine kaasmaalane. Muuseas just tänu Lennart Meri vahendusele sai Lustigi kunagine klassiõde Narva gümnaasiumi päevilt Veera Ruuber sisse seada kirjavahetuse oma kaugel elava klassivennaga, mis vältas viimase surmani.
Friedrich Voldemar Lustigi (ja Karl Tõnissoni) elulugu on Eestis uurinud Vello Väärtnõu ja ajaloolane Mait Talts.
Kohren-Sahlis
Kohren-Sahlis on vallaosa ja endine vald Saksamaal Saksimaa liidumaal Leipzigi kreisis.
2018. aastal liideti ta Frohburgi linnaga.
Endised linnaosad
pisi|tühi|Kohren-Sahlis
Eesti Apteekrite Liit
Eesti Apteekrite Liit (lühend EAL) on apteekrite erialaorganisatsioon, mis asutati 7. aprillil 1993 Eesti apteekide juhatajate omaalgatusliku ühendusena. Nüüd ühendab Apteekrite Liit proviisoritest apteegiomanikele kuuluvaid apteeke. Liit abistab apteekreid ning apteegis töötavaid proviisoreid ja farmatseute nende töös ning seisab nende õiguste eest.
Eesti Apteekrite Liidu esimeseks esimeheks valiti proviisor Õie Kotkas. Aastatel 1999–2002 oli esimees farmaatsiamagister Rita Makarova, 2002–2005 proviisor Kiiri Vasar, 2005–2013 proviisor Kai Kimmel. Alates 2013. aastast on Apteekrite Liidu esimees proviisor Ülle Rebane.
Alates 2000. aastast töötab EAL-i peaproviisorina Kaidi Sarv (Vendla). Samast aastast annab Apteekrite Liit välja farmaatsiaajakirja Eesti Rohuteadlane. Alates 2013. aastast antakse ajakirja välja koostöös Eesti Akadeemilise Farmaatsia Seltsi, Eesti Farmaatsia Seltsi ja Eesti Haiglaapteekrite Seltsiga. 2017. aastast lisandusid ajakirja väljaandjate ringi Tartu Ülikooli Rohuteaduse Selts, Eesti Apteekide Ühendus ja Eesti Proviisorite Koda. Ajakiri ilmub praegu 4 korda aastas.
Lika-Senji maakond
Lika-Senji maakond on 1. järgu haldusüksus Horvaatias.
Vanapagan
Nimi
pisi|Vanapagana järgi on nime saanud ka mitmed maastikuelemendid. Üks [[Vanapagana jäljehauad|Vanapagana jäljehaudadest Paganamaal Võrumaal]] Sõna pagan on ladina laen, mis tuli eesti keelde tõenäoliselt sakslaste kaudu. Senine etümoloogiline traditsioon on aga sõna päritolu ühtlustanud nende läänemeresoome keeltega, kuhu sama sõnapere on laenatud muinasvene keelest.
Pole selge, kui palju kõneldi vanapaganast või vanapaganatest enne 19. sajandit, mil pärimust hakati koguma. Esialgu seostasid estofiilid samalaadset pärimust ennekõike Kalevipoja nimega. Juttude kogumine ja taasavaldamine (eriti Matthias Johann Eiseni populaarsed väljaanded) on tegelasnimede levikut hiljem mõjutanud. Vanapagana eristamine Kalevipojast võis suulises pärimuses levida või tekkida Kreutzwaldi eepose "Kalevipoeg" eeskujul.
Tegelase nimi või kõrvalnimi võib juttudes olla ka kurivaim, saadan, sarvik, sarviktaat, vana, juudas, vanajuudas, vanakurat, vanakuri, vanapapa, vanapoiss, vanasaadan(as), vanasarvik, vanasarviline, vanasõge, vanatont, vanatühi, vanarauk, vanaõel, vanaõelus, tont. Tont (ka vanatont) kuulub sagedasemate nimede hulka ning mitmed vanapaganaga seotud kivid kannavad sageli näiteks Tondikivi nimetust. Kohanimedega seostub ka juudas (nt Juudapedäs).
Pärimus
Vanapagana-pärimuse vanemaid ja uuemaid kihte on osalt võimalik teineteisest eristada. Muistendeid süstematiseerinud folklorist Eduard Laugaste kirjutab: "Kohati on ainestiku lahutamine Kuradi- ja Vanapagana-muistenditeks võimatu, aga üldiselt tundub olukord siiski selline: Kurat on tunginud Vanapagana-muistendisse, algupärasemat tegelast välja tõrjudes."
Vanapagan kardab rahvajuttudes tihti hunte (püha Jüri kutsikaid) ja pikset. Huntide kartus viitab juttude tegelase sarnasusele kodukäijate ja külmkingadega, keda hundid murravad. Oskar Looritsa väitel tõendab see, et tegemist on erakordsete surnute hingedega, kes hulguvad mööda ilma. Huntide eest põgenev Vanapagan on sellisel juhul ühes pärimuskihis välja vahetanud huntide eest põgeneva kodukäija. Siin võib olla seos germaani mütoloogiaga, kus hunti on nimetatud "Odini koeraks" ja Fenrir-hunt neelab surnute hingi.
Paljudes lugudes esinevad vanapaganad mitmuses ja ainult üht silmapaistvamat neist nimetatakse ainsuslikult Vanapaganaks. Nad elavad metsas, soos või koobastes. Neid vanapaganaid võidakse peljata kui eksitajaid, kuid sageli saavad nad külarahvaga hästi läbi. Vanapaganatel käiakse külas (pulmas, ristsetel, katsikutel), vahel imetab mõni taluperenaine Vanapagana last. Vanapagana pidudel on uhke toidulaud, seal ei tohi risti ette lüüa ("virpleid-värpleid" teha) ega ristiusu palveid lugeda, sest muidu muudab peremees toidu sõnnikuks.
August Kitzberg on ühes kirjas Jakob Hurdale (3.II.1889) oletanud, et sellisel pärimusel võib olla ajalooline taust: "Mina arvan: vanapaganad olivad vanad eestlased, kes ristiusku vastu ei võtnud ja üksikutesse kohtadesse ära põgenesivad. Nemad ehk tegivadki seal veidraid tempusi, et neid oma urkades rahule pidi jäetama. Siis üteldi esiotsa: "Seal elab üks vana pagan (kes kristlane ei ole), pärast tegi luule ja ebausk vanapaganast kuradi."
Ossinniki
Ossinniki asub Kondoma jõe paremal kaldal. Linna läbib Novokuznetski–Taštagoli raudtee, Ossinniki–Šuštalepi–Kaltani–Malinovka maantee. Kaugus Kemerovost on 326 km ja 25 km Novokuznetskist.
Linna geograafilised koordinaadid on.
Ajalugu
Kuni 19. sajandini ning venelaste tulekuni oli seal šori uluss (küla).
Moodustatud: 1926
Linna tüüpi asula alates: 1931
Kuni 1938 Ossinovka (vene Осиновка) Linn alates: 1938
ОКАТО (vene) kood: 32434
Rahvastik
Venelased,šorid.
Majandus
Linnas on kaevandused: Taižina, Alardinskaja, Ossinnikovskaja, Kapitaljnaja, Lõuna-Kuzbassi EJ (Kaltanis).
Alvo Aabloo
Alvo Aabloo (sündinud 24. novembril 1965 Jõhvis ) on eesti materjaliteadlane, füüsik, robootik ja informaatik.
Elulugu
Alvo Aabloo isa oli insener.
Ta on lõpetanud Tartu Ülikooli 1989. aastal füüsika erialal ning saanud 1994. aastal doktorikraadi tahke keha füüsikas väitekirjaga "Tselluloosi kristalsete faaside struktuuri uurimine, kasutades energeetilisi arvutusi".
Alvo Aabloo on Tartu Ülikoolis töötanud aastail 1991–1994 (ETBLi andmeil 1989–1995 eksperimentaalfüüsika kateedri stažöör-uurija, doktorant ja teadur ) ning töötab taas alates 1997. aastast Tartu Ülikooli tehnoloogiainstituudi arukate materjalide ja seadmete laboris. 2004. aastast on ta dotsent ning 23. veebruaril 2007 valiti ta polümeersete materjalide tehnoloogia professoriks. Lisaks Eestile on ta töötanud ka Moskvas, New Orleansis ja mujal.
thumb|Alvo Aabloo tegeleb muuhulgas ka [[tehislihaste väljatöötamisega. Lauri Kulpsoo foto Alvo Aabloost koos kulturist Imre Vähiga]]
2022. aastal kandideeris ta koos Dan Bogdanovi ja Maarja Grossberg-Kuusega Eesti Teaduste Akadeemia akadeemiku kohale arvuti- ja tehnikateaduste valdkonnas, kuid ei osutunud valituks.
Naarits
Naarits ehk euroopa naarits (Mustela lutreola) on kiskjaliste seltsi kärplaste (Mustelidae) sugukonda kuuluv loomaliik, üks Euroopa ohustatumaid imetajaid.
Levila
Looduslikult oli naarits ajaloolisel ajal laialdaselt levinud peaaegu kogu Mandri-Euroopas Põhja-Hispaaniast läänes kuni Uuraliteni idas. Levila hakkas vähenema aktiivse küttimise ja elupaikade kadumise tõttu. Tänapäeval on ta peaaegu kõikjalt taandunud Põhja-Ameerikast sisse toodud võõrliigi mingi ees. Ta on säilinud väikeste asurkondadena Baskimaal, Rumeenias (Doonau delta) ja Venemaal. Saksamaal nähti naaritsat viimati looduses 1925., Soomes 1992. aastal. Eestis püüti viimased isendid kinni (viimane 1996. aastal), et neid kunstlikult paljundada. Alates 2000. aastast on naaritsat taasasustatud Hiiumaale, kus elab looduses alla 100 isendi. 2014. aastast alates on Hiiumaalt leitud ka esimesi looduses sündinud isendeid. Naaritsa paljundamisega loodusesse taasasustamiseks tegeleb Tallinna loomaaed.
Välimus
Naarits on ühtlaselt tumepruuni värvi ja tömbi sabaga. Tüvepikkus on 28–43 cm ja sabapikkus 12–19 cm, kaal emasloomadel 300–600 grammi, isasloomadel kuni 1100 grammi. Naarits sarnaneb väga mingiga. Naaritsal on valged nii alalõug kui ka mokad, mis eristab teda mingist, kel on valge ainult alalõug.
Elupaik
Elupaigaks valib naarits kiire vooluga ja puhta veega väiksemate jõgede või ojade kaldaid. Pesa rajab puuõõnsusse, mille väljapääs võib viia vee alla. Naaritsad elavad üksi ja on öise eluviisiga. Nad on suurepärased ujujad ja sukeldujad. Naarits ei eemaldu veest kunagi kaugemale kui 100 meetrit. Ühe looma territoorium on 26–32 hektarit.
Toitumine
Naaritsad söövad peamiselt mitmesuguseid veeloomi: kalu, konni, vähke, limuseid. Ära ei ütle aga ka lindudest ja pisiimetajatest. Maksimaalne eluiga küündib neil vangistuses üle 10 aasta, looduses ei ela nad tavaliselt üle 4 aasta.
Sigimine
Jooksuaeg on naaritsatel märtsis ja aprillis. Pojad sünnivad peale 40–43 päeva kestvat tiinust mai lõpus või juunis. Pesakonnas on tavaliselt 3–4 (maksimaalselt 7) poega. Pojad on sündides abitud, pimedad ja paljad. Nägema hakkavad pojad umbes kuu aja vanuselt, emapiimast toitumise lõpetavad 10-nädalaselt. Noored loomad on sügiseks juba iseseisvad ja järgmisel kevadel hakkavad nad juba ise sigima.
Euroopa naarits võib anda hübriide tuhkruga.
Mink – euroopa naaritsa paljunemiskonkurent?
Tehistingimustes on proovitud ristata ka euroopa naaritsat ja minki, kuid järglasi ei saadud, sest looted hukkusid (embrüod resorbeerusid). Sellest tulenevalt oletati, et euroopa naaritsa üheks väljasuremise põhjuseks on sigimiskonkurents ameerika naaritsaga (nn Ternovski hüpotees). Sealt pärineb ka praegu laialt levinud väärarvamus, et see on põhiline põhjus, miks mink euroopa naaritsa välja tõrjub. Looduses sellist ristumist siiski täheldatud pole. Pigem on mingi - Euroopa naaritsa suhted agressiivsed sõltumata kummagi osapoole soost ning lõpevad euroopa naaritsa põgenemisega. Seda kinnitavad ka tehistingimustes tehtud käitumisuuringud
Ternovski hüpoteesile räägib vastu ka fakt, et Valgevenes paljunemisperioodi lõpul (mais) püütud ja lahatud üheksa emaslooma looted olid kõik normaalselt arenenud, kuigi nende elupaigas oli minkide asustus juba üsna tihe.
Uurimine
Eestis tegeleb naaritsa uurimisega Tiit Maran, kes on kaitsnud doktoriväitekirja "Euroopa naarits, Mustela lutreola (Linnaeus 1761), looduskaitsebioloogia: Liigi väljasuremine ja selle põhjused".
Jõhvi–Tartu–Valga maantee
See saab alguse Tallinna–Narva maantee 163. kilomeetril Edise külas Jõhvi vallas. Tee pikkus on 219,6 km, sh 3,5 km pikkune lõik Jõhvi linnas ja 8 km pikkune lõik Tartu linnas. Tee lõpeb Valga linna piiril Valga–Uulu maantee 2. kilomeetril.
Jõhvi–Tartu–Valga maantee moodustab koos Läti maanteega A3 Euroopa maantee E264.
Sillad Jõhvi–Tartu–Valga maanteel
Sildade nimistu pärineb Teeregistri andmebaasist
SORVVO
SORVVO on lühend, mis tähistas sotsialistliku omandi riisumise ja spekulatsiooni vastu võitlemise osakonda, vene keeles ОБХСС – отдел по борьбе с хищениями социалистической собственности и спекуляцией (ОБХСС).
SORVVO oli 16. novembril 1937 NSV Liidu Siseasjade Rahvakomissariaadi (NKVD) Miilitsa Peavalitsuse koosseisus moodustatud riikliku ja ühiskondliku vara vastu suunatud majanduskuritegevuse vastase võitlusega tegelenud struktuuriüksus (Главного управления милиции Народного комиссариата внутренних дел СССР, отдел по борьбе с хищениями социалистической собственности и спекуляцией – ОБХСС ГУМ НКВД СССР).
1952
SORVVO struktuuri kuulusid 1952. aastal järgmised allüksused:
1991
1991. aastast jätkas Eesti Vabariigis tegevust majanduskuritegevuse vastase võitluse keskasutusena Riikliku Politseiameti Majanduskuritegude Büroo.
Vihterpalu tee
Vihterpalu tee (registrinumbriga 11232) on kõrvalmaantee Lääne-Harju vallas Vihterpalu külas. Tee pikkus on 1,5 km.
Jaanus Mutli
thumb|Jaanus Mutli esinemas [[Tallinna päeval 15. mail 2010]] Jaanus Mutli (sündinud 7. märtsil 1974 Tamsalu vallas) on Eesti jurist ja endine munitsipaalpoliitik.
Vihterpalu tee
Tee saab alguse Harju-Risti–Riguldi–Võntküla tee viieteistkümnendal kilomeetril ja lõpeb Vihterpalu küla südames.
Markkleeberg
Markkleeberg on suur kreisilinn Saksamaal Saksimaa liidumaal Leipzigi kreisis.
Kõmmaste–Hatu tee
Kõmmaste–Hatu tee (registrinumbriga 11231) on kõrvalmaantee Lääne-Harju vallas. Tee pikkus on 11,6 km.
Teega ristub kolmandal kilomeetril Harju-Risti – Paeküla tee.
Tee on kruusatee. Tee on klassita. Liiklussagedus teel on kuni 200 autot ööpäevas. Kiiruspiirangute ja teevalgustuse kohta andmed puuduvad.
Porr
Porr (Certhia familiaris) on porlaste sugukonda kuuluv värvuline. Eestis pesitseb 20 000...50 000 paari.
Porr toitub peamiselt putukatest, talviti teinekord ka seemnetest. Elab kuusikutes ja kuuse segametsades, aga ka puistutes ja parkides. Pesa ehitab eraldunud puukoore või okste hargnemiskohtade vahele. Muneb 4–8 kirjut muna, mida emaslind haub 13–15 päeva.
Keha pikkus 11...17 cm, tiiva pikkus 6,4...6,7 cm, kehamass 8,0...9,5 g.
Porr on Eestis tavaline lind, tema pesitsusaegset arvukust on hinnatud 100 000 – 200 000 paarile, talvist arvukust 150 000 – 300 000 isendile.
Eriõigus
Eriõigus (lex specialis) on riigipea poolt ainuisikuliselt, ilma valitsuse või muu valitsemisharu nõusoleku või heakskiiduta teostatav prerogatiiv.
Eesti 1938. aasta põhiseadus
Vabariigi Presidendi poolt eriõigusel tehtud aktid ei vaja Peaministri ja asjaomase ministri kaasallkirju (põhiseaduse § 42). Kuna eriõigusel tehtavail aktidel pole vastutavate Vabariigi Valitsuse liikmete või Riigikontrolöri (§ 111) kaasallkirju, vastutab eriõigusel tehtavate otsuste eest Vabariigi President ainuisikuliselt. Kuna selliseid akte on suhteliselt vähe, vajab Vabariigi President oma ülesannete täitmiseks temaga koostööd tegevat ja Riigikogu usaldust omavat Vabariigi Valitsust. Osadel juhtudel peab Vabariigi President eriõiguse teostamisel järgima temale tehtud ettepanekuid ja on seevõrd ka eriõiguse teostamisel piiratud.
Vabariigi President eriõigusel:
Vabariigi Presidendi eriõigusel antavad otsused ja käskkirjad on teistest käskkirjadest ja otsustest iseseisva numeratsiooniga.
Vabariigi Presidendi eriõiguse mõiste vahetatakse tihti ära 1938. aasta põhiseaduse järgse Vabariigi Presidendi ametitegevusega üldse.
Eesti Entsüklopeedia artikkel (1940)
Eriõigus (lad. lex specialis), jur., vastand üldkorrale, üldõigusele resp. üldnormile (lex generalis'ele). Kui küsimus on lahendatud üheaegselt üldnormiga ja e-e normiga, antakse vastavate normide rakendamisel prioriteet e-e normides sisalduvaile sätteile. Eesti Põhiseadus nimetab e-ks ka vabariigi presidendi õigust kehtima panna teatavaid põhiseaduses loendatud akte ja otsuseid ilma Vabariigi Valitsuse liikmete kaasallkirjadeta.
Eesti Entsüklopeedia täiendusköide, veerg 388.
Reserve power Poder moderador Pouvoir modérateur Poder moderador Rezervna ovlašćenja
God zij met ons Suriname
God zij met ons Suriname on Suriname riigihümn.
Hümni sõnad hollandi keeles:
Hollandi keelest inglise keelde:
Eestikeelne ligilähedane tõlge:
Krapina-Zagorje maakond
Krapina-Zagorje maakond on 1. järgu haldusüksus Horvaatias.
Keibu–Alliklepa tee
Keibu–Alliklepa tee (registrinumbriga 11233) on kõrvalmaantee Lääne-Harju vallas Keibu külas. Tee pikkus on 3,0 km.
Tee saab alguse Harju-Risti–Riguldi–Võntküla tee kahekümne esimesel kilomeetril ja lõpeb Ristna (18. sajandi kaartidel Ristinina) sadamas.
Tee ei ületa ühtegi silda, küll aga ühe truubi. Bussipeatusi teele ei jää.
Tee on kruusatee. Tee on klassita. Liiklussagedus teel on kuni 200 autot ööpäevas. Kiiruspiirangute ja teevalgustuse kohta andmed puuduvad.
Üleliiduline V. I. Lenini nimeline Pioneeriorganisatsioon
thumb|Pioneeri rinnamärk pisi|Leningradi pioneerid kaitset harjutamas (1937) pisi|Pioneerid koos väliskülalise [[Samantha Smithiga pioneerilaagris Artek (1983)]] pisi|Tadžikistani pioneerirühm mägedes (1983) pisi|Pioneeride palee hoone [[Sevastopolis]]
Üleliiduline V. I. Lenini nimeline Pioneeriorganisatsioon (vene keeles: Всесоюзная пионерская организация имени В. И. Ленина) oli Nõukogude Liidus tegutsenud skautlike joontega ja kommunistliku suunitlusega noorte massiorganisatsioon, mida juhtis NLKP ülesandel ÜLKNÜ.
Asutamine
Eelkäijaks oli Venemaal tegutsenud skaudiliikumine, mis kohandati ümber vastavalt kommunistide nägemusele noorte kasvatusest. Pioneeriorganisatsiooni aastapäevaks peetakse 19. maid 1922. Organisatsiooni idee autor oli väidetavalt Lenini elukaaslane Nadežda Krupskaja. 1924. aastani kandis organisatsioon Spartacuse nime. Pärast Lenini surma 1924. aastal nimetati organisatsioon ümber V. I. Lenini nimeliseks. Esimesed pioneerirühmad loodi Moskva tehaste ja vabrikute juures. Laste ülesandeks oli korrastada tehaste ümbrust ja asulate keskusi, õpetada inimestele lugemist ja kirjutamist, aidata kodutuile lastele peavarju muretseda, töötada linnalähedastes juurviljaaedades jne. Muud laste- ja noorteorganisatsioonid olid Nõukogude Liidus sellest ajast alates praktiliselt keelatud.
Teine maailmasõda
Teise maailmasõja ajal olid pioneerid abiks tagalatöödel, aga tegutsesid ka otseselt rindel. Tuhandeid autasustati teenete eest medalitega, neli pioneeri said postuumselt Nõukogude Liidu kangelase aunimetuse: Leonid Golikov, Marat Kazei, Valentin Kotik ja Zinaida Portnova.
1945–1990
pisi|Üleliidulise V. I. Lenini nimelise Pioneeriorganisatsiooni 50. aastapäevaks välja antud postmark. Kiri margil ütleb: "Pioneer on ustav kodumaale, parteile, kommunismile" 1950. ja 1960. aastail tihendati Nõukogude Liidu pioneeride sidemeid teiste riikide lasteorganisatsioonidega. Pioneerilaagris Artek said käia NSV Liidu ja teiste sotsialismimaade parimad õpilased.
Organisatsiooni kõrgajaks kujunesid 1970. aastad, kui sellesse kuulus 25 miljonit liiget. Neil aastatel osalesid pioneerid Vietnami laste abistamisel, BAM-i ehitusel ja rahvusvahelisel lastefestivalil "Olgu jääv meile päike!".
Organisatsiooni on kahel korral (1962 ja 1972) autasustatud Lenini ordeniga.
Pärast Nõukogude Liidu kokkuvarisemist 1991. aastal saadeti üleliiduline pioneeriorganisatsioon laiali.
Viimastel aegadel on kommunistid üritanud Venemaal organisatsiooni tegevust mingil määral taaselustada.
Liikmed ja struktuur
Pioneeriorganisatsiooni liikmeks olemine oli teoreetiliselt vabatahtlik, kuid tegelikult mõjutati kõiki vastavasse ikka jõudnud noori kindlalt liituma. Erandid olid harvad – vastu ei võetud paadunud huligaane ning tuli ette keeldumist usulistel põhjustel.
Ühingu tegevus tugines põhimäärusele, milles olid kindlaks määratud organisatsiooni põhiülesanded ja ehitus. Kõrgeim organ oli kesknõukogu. Väikseim allüksus oli pioneerisalk, salgad moodustasid rühma, rühmad pioneerimaleva, mis oli põhiüksuseks. Vastutavatel ametikohtadel olid vormiriietusel oma ametikohatunnused: väikesed (1–4) ja suured (1–3) viisnurgad.
Liikmed jagunesid: Alates 15. eluaastast võis astuda edasi komsomoli. 1982. aastal loodi eelmistele lisaks vanempioneeri aste 7. ja 8. klassi õpilastele.
Tegevus
Pioneeriorganisatsioonil oli tähtis roll laste kommunistlikus kasvatuses. Pioneeriorganisatsiooni tegevus hõlmas kõiki võimalikke laste tegevusalasid.
Koolides peeti noortele pioneerikoondusi ja igas koolis oli ka pioneerijuht, kes koordineeris õpilaste huvitegevust. Korraldati näiteks rivi-, spordi- ja maastikuvõistlusi, väljasõite ja matku, rongkäike, auvalveid, pensionäride abistamist. Koguti vanapaberit ja vanametalli. Lisaks tegutsesid pioneerid autoinspektsiooni, looduskaitse ja tuletõrje abilistena.
Linnades olid pioneeride huviringide tööks loodud vastavad koondasutused ehk pioneeride majad ja pioneeride paleed. Praktiline suvine tegevus ja kasvatus toimus pioneerilaagrites. Suurim pioneerilaager oli Artek Krimmis.
Vormiriietus ja atribuutika
pisi|Pioneeri vormiriietus ja atribuutika Organisatsiooni liikmed kandsid kooli vormiriietusel rinnas pioneeri või oktoobrilapse märki ja alates pioneerieast ka punast kolmnurkset (1000 mm pikkuse pikema küljega ja 300 mm keskläbimõõduga) kaelarätti. Lisaks oli pioneerivormiriietus koos peakattega. Riietusesemeid sai osta poest nagu ka koolivorme.
Pioneeriüksustel olid oma lipud, trummid, fanfaarid ja hulk muud kirevat atribuutikat, mida hoiti tavaliselt koolis eraldi toas (pioneeritoas).
Propaganda
Üleliiidulise pioneeriorganisatsiooni häälekandja oli 1925. aastal asutatud ajaleht Pionerskaja Pravda.
Pioneeridest tehti arvukalt filme ja kirjutati raamatuid. Nende tegevust kajastati pidevalt NSV Liidu ajakirjanduses ning pioneeriorganisatsiooni tähtpäevade puhul anti välja marke. Tuntumate raamatute hulka, milles kujutatakse pioneere, kuuluvad Arkadi Gaidari "Timur ja tema meeskond", Anatoli Rõbakovi "Kortik", Lazar Lagini "Vanake Hottabõtš" ja Boriss Vassiljevi "Homme algas sõda". Kõigi nende ainetel on tehtud ka filme.
Krimmi eestlased
August Nigoli järgi oli 1918. aastal Krimmis "6 Eesti asundust ja peale selle elab eestlasi mitme perekonna kaupa igas linnas ja mitmes Tatari külas. Ka Eupatoorias ja Sewastoopolis on rohkesti eestlasi ja wäike Eesti selts asutatud."
Kuntagani projekt
1882. aastal ostis Johann Köler koos eesti asunikega Krimmis suure Kuntagani mõisa, sattus aga oma konsortsiumiga juba väljamaksete tegemisel rahalistesse raskustesse. Mõis läks mõne aasta pärast oksjonile ja müüdi võlgade katteks ostjaile.
Eesti kultuur Krimmis
Samruki ehk Rannaküla (praeguse Beregove (venepäraselt Beregovoje) postkontori seinal on mälestustahvel Eduard Vildele, kes 20. sajandi algul sealkandis oma romaani "Prohvet Maltsveti" jaoks materjali kogus.
Sevastopolis asub uputatud laevade monument, mille autor on eesti skulptor Amandus Adamson.
Krimmis tegutses enne okupeerimist Vene vägede poolt 2014. aasta kevadel kolm eesti kultuuriorganisatsiooni: Krimmi Eesti Kultuuriselts (asutatud 8. septembril 1997), Sevastopoli Eesti Kultuuriselts ja Eesti selts Krasnodarka külas. Oleksandrivka (venepäraselt Aleksandrovka) koolis on eesti klass.
Pärast Krimmi okupeerimist Vene vägede poolt 2014. aasta kevadel, ei ole Eesti riigil olnud kontakti Krimmi eestlastega, sest Krimmi tunnustatakse endiselt Ukraina Vabariigi autonoomse osana. Enne okupeerimist oli Eesti ja Ukraina vahel olemas kokkulepe eesti õpetaja saatmisest Aleksandrovka külakooli, aga praeguse Vene korra ajal pole seda olnud võimalik teostada. Samasugust lepingut ei kavatseta sõlmida Venemaaga. Samuti on kogu Eesti ja Krimmi vaheline arengukoostöö lõppenud.
Eestlaste asupaigad Krimmis
Eesti välisministeeriumi andmetel elas 2011. aastal Krimmis umbes 600 etnilist eestlast.
Hans Adam II
Hans Adam II (sündinud 14. veebruaril 1945 Zürichis) on Liechtensteini vürst aastast 1989. Tema täielik nimi ja tiitlid on vürst Johannes Adam II Ferdinand Alois Josef Maria Marko d'Aviano Pius von und zu Liechtenstein, Troppau ja Jägerndorfi hertsog, Riertbergi krahv (Johannes Adam II Ferdinand Alois Josef Maria Marko d'Aviano Pius Fürst von und zu Liechtenstein, Herzog zu Troppau und Jägerndorf, Graf zu Rietberg).
Ta on Liechtensteini vürsti Franz Josef II ja tema abikaasa vürstinna Gina (Georgine von Wilczeki) poeg.
Hans Adam kasvas üles oma vanemate juures Vaduzis. Ta lõpetas seal rahvakooli ja läks siis õppima Viini ''Schottengymnasiumisse. Aastal 1960 läks ta Zuozi gümnaasiumi, kust sai Šveitsi ja Saksamaa küpsustunnistuse (Matura ja Abitur). thumb|püsti|vasakul
Asulad (M)
Asulad (M) loetleb Vikipeedias olemasolevaid ja kavatsetavaid artikleid asulatest, mis algavad M-tähega.
Hans Adam II
Seejärel töötas ta ühes Londoni pangas. Aastal 1969 lõpetas ta Sankt Galleni ülikooli mikro- ja makroökonoomika (Betriebs- und Volkswirtschaft) litsentsiaadina.
Koprivnica-Križevci maakond
Koprivnica-Križevci maakond on 1. järgu haldusüksus Horvaatias.
Hans Adam II
Aastal 1984 sai ta oma isa asetäitjaks. Pärast isa surma 1989 võttis Hans Adam II valitsemise üle. Tema juhtimisel astus Liechtenstein ÜRO-sse ja Euroopa Majandusruumi.
Vürstikoja varandust, mille hulka kuulub ka LGT Bank in Liechtenstein, haldab Liechtensteini Vürsti Fond (Stiftung Fürst Liechtenstein). Varanduse suurust hinnatakse miljarditesse Šveitsi frankidesse.
Aastal 2003 tegi vürst ettepaneku muuta Liechtensteini põhiseadust. Paljud kriitikud pidasid seda ettepanekut sammuks tagasi absolutismi suunas. Siiski kiideti see rahvahääletusel 64,3% häältega heaks. Hans Adam ütles rahvahääletuskampaania ajal, et kui ta selle hääletuse peaks kaotama, siis ta läheb eksiili. Oma troonikõnes parlamendi avaistungil võrdles ta ettepaneku kriitikuid Kolmanda Riigi poolehoidjatega. Need ütlused äratasid rahvusvahelist tähelepanu.
15. augustil 2004 määras ta oma poja prints Aloisi oma asetäitjaks ning andis riigiasjad talle üle. Formaalselt täidab riigipea kohustusi siiski Hans Adam.
Perekond
30. juulil 1967 abiellus Hans Adam Vaduzis oma nõo Marie Kinsky, Wchinitzi ja Tettau krahvinnaga (Gräfin Marie Kinsky von Wchinitz und Tettau).
Nende ühised lapsed on:
Ameerika Ühendriikide riigiasutused
Ameerika Ühendriikide riigiasutused loetleb Ameerika Ühendriikide riigiasutused ning riiklikud organisatsioonid.
USA-s on tavaks, et ministeeriumides kasutatakse ametlike kirjade päistes täispikkuses nimetust ehk siis kujul United States of America Department of Energy. Igapäevases kasutuses ja vappidel kasutatakse üldjuhul lühinime Department of Energy. Vahel lisatakse lühikujule ka ette tähed "US" (United States).
Riiklikel organisatsioonide puhul kehtib sama reegel ning üldjuhul on riiklikud organisatsioonid tuntud oma lühendite poolest nagu FEMA, NASA, CIA, FBI ning nende täiskuju riigisiseses kõnepruugis peaaegu ei kasutata. Tavakõnepruugis kutsutakse neid asutusi veel nimega Alphabet Agencies ehk tähestikuagentuurideks.
Split
thumb|240px|[[Diocletianuse kindlus]] Split on Spliti-Dalmaatsia maakonna halduskeskus Horvaatias Aadria mere ääres.
Split on Dalmaatsia suurim linn ja Horvaatia suuruselt teine linn pealinna Zagrebi järel.
2011. aasta rahvaloenduse andmetel oli linna elanike arv 178 102. 2001. aastal elas linnas 188 694 elanikku.
Markranstädt
Markranstädt on linn Saksamaal Saksimaa liidumaal Leipzigi kreisis.
Linnaosad
Markranstädt, Albersdorf, Altranstädt, Döhlen, Göhrenz, Großlehna, Kleinlehna, Meyen, Quesitz, Räpitz, Schkeitbar, Schkölen, Thronitz, Kulkwitz, Gärnitz, Seebenisch, Lindennaundorf, Frankenheim ja Priesteblich.
Munakata
Munakata on linn Jaapanis Fukuoka prefektuuris. Asub Fukuoka ja Kitakyūshū vahel.
Munakata linn loodi 1954. aastal, suurlinnaõigused sai 1981. aastal. 1. aprillil 2003 liideti Munakataga Genkai linn.
Karlovaci maakond
Karlovaci maakond on 1. järgu haldusüksus Horvaatias.
Werner Bergengruen
thumb Werner Max Oskar Paul Bergengruen (16. september 1892 Riia, Liivimaa kubermang, Venemaa Keisririik – 4. september 1964 Baden-Baden, Saksamaa) oli baltisaksa päritolu ja saksa keeles kirjutav luuletaja, prosaist ja tõlkija.
Elukäik
Sündis Riias arsti perekonnas. 1903. aastal saatsid vanemad ta Saksamaale õppima. Võttis Saksa armee koosseisus osa esimesest maailmasõjast. Hiljem töötas Bergengruen ajakirjanikuna, 1927. aastast vabakutselise kirjanikuna Berliinis ja Münchenis. Teise maailmasõja aegu siirdus Tirooli, pärast seda Zürichisse ja Rooma. 1958. aastal naasis ta Saksamaale ja asus elama Baden-Badenisse.
Antsla valla lipp
pisi|Antsla valla lipp Antsla valla lipp on Võru maakonnas asuva Eesti haldusüksuse Antsla valla lipp.
Werner Bergengruen
Looming
Luuletajana on ta avaldanud muu hulgas natsirežiimi ajal illegaalselt ilmunud luulekogu "Dies irae" (1945), prosaistina ajaloolised romaanid "Suurtürann ja kohus" (1935) ja "Nii taevas kui ka maa peal" (1940).
Antsla valla lipp
Antsla vald moodustati 2017. aastal senise Antsla valla ja Urvaste valla ühinemisel. Ühinemise protsessi käigus pakuti uue omavalitsusüksuse „Antsla vald" sümboolika aluseks võtta endise Urvaste vallas kehtivat sümboolikat.
Lipu kirjeldus
Valla lipul on kollasel väljal roheline tammepuu.
Põhjendus
Endise Urvaste valla sümboolika keskkujund oli Tamme-Lauri tamm, mis sai uue moodustatava omavalitsusüksuse Antsla valla sümboolikale. Tamme-Lauri tamme kujutis on tuntud sümbol nii Võrumaal kui ka Eestis tervikuna. Tegemist on Eesti jämedaima ja võimsaima puuga.
Antsla valla endine lipp
pisi|Antsla valla endine lipp Lipp oli kinnitatud Antsla vallavolikogu poolt 21. novembril 2000. Lipu autor on Endel Saarepuu.
Antsla valla lipu ajalugu
14. septembril 1938 kinnitas Antsla linnavolikogu heaks lipu, millel olid oranž ja sinine värv. 1940. aasta lipukirjelduses aga märgitakse, et Antsla lipu rohelisel põhjal on kaks valget paralleelset horisontaalset riba, kumbki üks seitsmendik üldlaiusest. See lipp esitati ka presidendile kinnitamiseks. Toona jäi see aga kinnitamata.
Linnalipuna kinnitas riigisekretär lipu 27. mail 1994, kuid 29. juuni 1999. aasta Eesti Vabariigi Valitsuse määrusega moodustati senise Antsla linna ja Antsla valla põhjal uus omavalitsusüksus Antsla vald. Vastavalt Antsla vallavolikogu 21. novembri 2000 otsusele said Antsla valla lipuks ja vapiks endise Antsla linna lipp ja vapp.
Viive Aamisepp
Viive Aamisepp (pärast abiellumist (aastast 1969) Viive Käro; 21. aprill 1936 Haapsalu – 22. juuli 2023 Kärdla ) oli eesti näitleja.
Surnud 14. juunil
''Siin loetletakse 14. juunil surnud tuntud inimesi.
Viive Aamisepp
Aastatel 1961–2009 töötas ta Rakvere Teatris. Tema viimaseks etenduseks enne pensionile suundumist jäi "Cyrano de Bergerac".
Ta oli Eesti Teatriliidu liige aastast 1965 ja Eesti Näitlejate Liidu liige aastast 1993.
Rollid Rakvere Teatris
1961
1962
1963
1964
1965
1966
1967
1968 	1969
1971
1972
1973
1974
1976
1978
1979
1980
1981
1982
Scottish Premier League
Scottish Premier League (SPL) oli Šotimaa jalgpalli kõrgeim liiga.
Viive Aamisepp
Rollid Rakvere Teatris
1983
Scottish Premier League
SPL alustas tegevust 1998–1999 hooajal, ja selle aja jooksul liigas on mänginud 18 jalgpalliklubi. Meistriks on tulnud aga vaid kaks (nn Old Firm) – Celtic ja Rangers, mis baseeruvad Šotimaa suurimas linnas Glasgow's. Iga klubi on pärast 2009–2010 hooaja lõppu kuuekordne Šotimaa meister.
Viive Aamisepp
Rollid Rakvere Teatris
1984
Scottish Premier League
Algul oli Scottish Premier League'is 10 meeskonda, 2000–2001 hooajast alates aga 12.
Sündinud 7. märtsil
''Siin loetletakse 7. märtsil sündinud tuntud inimesi.
Viive Aamisepp
Rollid Rakvere Teatris
1985
Scottish Premier League
Võistluse formaat
Hooaja jooksul SPL-i jalgpalliklubi kohtub kolm korda teiste klubidega liigast. Pärast seda jagatakse võistkonnad kogutud punktide järgi kahte gruppi ja iga jalgpalliklubi mängib veel viis mängu, üks kord iga oma gruppi kuuluva meeskonnaga. Pärast jagamist jalgpalliklubid on vaadeldavad eraldi (alumisse gruppi sattunud meeskond saab hooaja lõpus maksimaalselt 7. kohta). Niisugune jagunemine viib aga tihti selleni, kus jalgpalliklubil, mis oli seitsmes enne gruppidesse jagamist, on rohkem punkte hooaja lõpus kui klubil, mis oli samal ajal 6. või isegi kõrgemal kohal (alumises grupis on nõrgemad meeskonnad). Näiteks 2005–06 hooajal Inverness Caledonian Thistlee, mis oli seitsmes pärast 33 mängu, sai rohkem punkte (58) hooaja lõpus kui Hibernian (56), mis lõpetas hooaja neljandana.
Viive Aamisepp
Rollid Rakvere Teatris
1986
1988
Scottish Premier League
Võistluse formaat
Hooaja jooksul väiksema punktiarvu kogunud meeskond läheb nõrgema tasemega liigasse – Scottish First Divisioni. Samal ajal Scottish First Divisioni võitnud meeskond kerkib Scottish Premier League'i.
Viive Aamisepp
Rollid Rakvere Teatris
1989
1990
1991
1993
1994
1996
1997
1998
2000
2005
2006
2007
Meeste ühekanuu 1000 m
Meeste ühekanuu 1000 m on meeste aerutamise distants.
Nukleofiil
Nukleofiil on aineosake, millel on vaba elektronpaar ja selle tulemusena negatiivne laeng või osalaeng.
Nukleofiilid on näiteks hüdroksiidiioon, halogeniidiioon ja vesi.
Robertsfors
Robertsfors on asula Rootsis Västerbotteni läänis, Robertsforsi valla keskus.
Asulas elas 2010. aastal 2004 inimest.
Robertsfors on nimetatud šotlase Robert Finlay auks, kes koos John Jenningsiga asutas sinna 1751. aastal metallitöökoja.
Nicole Hosp
Nicole Hosp (sündinud 6. novembril 1983 Bichlbachis) on Austria mäesuusataja.