cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Libahunt
Kirjapandud rahvaluuleline ainestik pärineb ajast, mil Jakob Hurda eestvedamisel hakati Eesti rahvapärimust koguma. Rahvaluule kõneles ka soenditest ja libadest. Kogumistöös osales aktiivselt noor kirjamees August Kitzberg. Nimetatud motiivile tuginedes kirjutas ta jutustuse "Libahunt". Hiljem dramatiseeris ta selle ja samanimelist tragöödiat võib pidada eesti näitekirjanduse üheks tippsaavutuseks.
Jäneda
Ajalugu
Ürikuis on Jäneda küla esimest korda mainitud 1353 (Gendel). Jäneda mõis oli valmis 1510. Jäneda Vanaveskit on mainitud 1591.
Jäneda mõisa rajati 1921. aastal põllumajanduskool. Eesti NSV perioodil ehitati Jäneda Sovhoostehnikumile uued hooned, mis valiti 2021. aastal sajandi üheks kümnest Eesti arhitektuurisaavutuseks.
Elektrėnai omavalitsus
Elektrėnai omavalitsus (leedu keeles Elektrėnų savivaldybė) on 1. järgu haldusüksus Leedus endise Vilniuse maakonna aladel.
Atom Egoyan
thumb|right|Atom Egoyan Atom Egoyan (sündinud 19. juulil 1960 Kairos) on armeenia päritolu Kanada filmirežissöör.
Elektrėnai omavalitsus
Omavalitsuses on kaks haldusüksust, selle pindala on 509 km2 ja elanike arv oli 2020. aastal 23 992 inimest.
Elektrėnai omavalitsus moodustati 1999. aastal Trakai ja Kaišiadoryse rajooni asulatest. Rajoon koosneb järgmistest valdadest: Beižionysi, Elektrėnai, Gilučiai, Kazokiškėse, Kietaviškėse, Pastrėvysi, Semeliškėse ja Vievise vald.
Atom Egoyan
Auhinnad
Cannes'i filmifestivalil
Elektrėnai omavalitsus
pisi|tühi|Elektrėnai omavalitsuse haldusüksused
Atom Egoyan
Auhinnad
Toronto filmifestivali auhind Parim Kanada film
Elektrėnai omavalitsus
Suurim asula on halduskeskus Elektrėnai linn, teine linn omavalitsuses on Vievis. Omavalitsuse aladele jääb veel Semeliškėse alev. 2011. aasta seisuga oli elanike seas 83,42% leedulasi, 7,08% poolakaid, 5,86% venelasi, 1,16% valgevenelasi, 0,87% ukrainlasi, 0,15% tatarlasi ja 1,46% oli muid rahvusi.
Atom Egoyan
Nominatsioonid
Oscari nominatsioon
Šėta
Šėtas on gümnaasium, kultuurimaja ja raamatukogu. Alevis on metskond, seal valmistatakse juustu. Vaatamisväärsusteks on aastal 1782 valminud katoliku kirik ja aastal 1824 valminud kabel alevi surnuajal. Alevis on sündis Vytautas Andziulis, kes juhatas Nõukogude perioodil põrandaalust trükikoda.
Ajalugu
Aastail 1362 ja 1367 rüüstasid Šėta ümbruskonda ristisõdijad. XIV sajandil asusid sinna elama karaiimid. XV sajandil rajati Šėta mõis. Asulat on kirjalikult esmamainitud 1492. aastal. Aastal 1499 ehitati alevisse esimene kirik. Põhjasõja ajal rüüstasid alevit rootslased.
Aastal 1777 avati Šėtas kihelkonnakool. XIX sajandil võtsid sealsed elanikud osa ülestõusudest tsaarivõimude vastu. Aastal 1892 laastas alevit tulekahju. Tsaariajal oli alevi venekeelne nimi Шаты.
Maria Faust
Maria Faust (sündinud 18. aprillil 1979 Kuressaares) on eesti saksofonist ja helilooja.
Ta on plaadifirma Barefoot Records asutajaliige.
Fausti nime seostatakse peamiselt mittetraditsiooniliste džässivoolude ja vabaimprovisatsiooniga.
Ta on tegutsenud Kopenhaageni eesti koori dirigendina.
2022. aasta oktoobris esilinastus temast dokumentaalfilm „Machina Faust“.
Isiklikku
Ta ema on venelanna ja isa Ukraina volgasakslane.
2017. aastal abiellus ta USA muusiku Ned Fermiga.
Priima
Priima on Tubakavabriku Leek toodetud filtrita sigareti mark.
1996. aasta alguses ühtlustati välis- ja kodumaiste sigarettide aktsiisid. Priima pakk hakkas poes endise 2,60 krooni asemel maksma 7,60.
2001. aastal oli Priima poehind 10,50–11 krooni.
Rabasaare
Rabasaare on küla Lääne-Viru maakonnas Tapa vallas.
Ajalugu
Külas hakkas rahvaarv vähenema alates 1961. aastast, kui kogu turbatootmine mehhaniseeriti. 1970. aastatel turbarabad ammendusid, kõrvalises kohas inimeste tööhõive vähenes ja küla hääbus. 1992. aastal lõppes vormiliselt säilinud ettevõttes tootmistegevus ja küla jäi praktiliselt elaniketa.
Viimane elanik lahkus külast 2020. aastal. Mahajäetud hooned on lagunemas. alt=Rabasaare maja|pisi|left|Mahajäetud hooned Rabasaarel Kaitseministeeriumi toel plaanitakse Rabasaarele rajada kultuuripärandi rada.
2023. aasta 9. juunil avati Rabasaares Eesti kaitseväe linnavõitluslinnak, mille maksumuseks kujunes ligi 5 miljonit eurot.
Eesti riigiametite loend
Eesti riigiametid on Eestis Eesti Vabariigi ministeeriumist madalama staatusega riiklikud keskasutused.
Eesti Vabariigi riigiametid on järgmised:
Abetxuko
pisi Abetxuko on Vitoria-Gasteizi linnaosa Baski autonoomses piirkonnas Hispaanias.
2012. aastal elas seal 3327 inimest.
Tõõrakõrve
Tõõrakõrve on küla Lääne-Viru maakonnas Tapa vallas.
Küla läbib Tapa–Lehtse–Jäneda tee (riigi kõrvalmaantee nr 15123).
Küla piirneb põhjas Kaitseväe keskpolügooniga (Harjumaa Kuusalu valla Kolgu küla) ning lõunas Tallinn-Tapa raudteega.
Linnavald
Linnavald oli 1816. aasta Eestimaa talurahvaseaduses ettenähtud seisuslik omavalitsusüksus.
Seaduse § 112, 113 ja 115 alusel oli Eestimaa linnades elavatel talupoegadel õigus asutada seisusliku omavalitsusüksusena linnavald (Linna-Koggodus). Seda õigust ei tühistatud ka 1858. aasta talurahvaseadusega.
Linnavalla asutamiseks kutsus Tallinna politseimeister 30. juulil/11. augustil 1817 enda juurde Tallinnas ja Toompeal elavad talupojad ja laskis neil endi hulgast valida kogukonna vanemaiks Madis Adamsoni ja tema abiliseks Jüri Hansoni ning kogukonna eestseisjaiks (Vorsteher) Johann Hindrichsoni, Andres Larsoni ja Hans Jürgensoni. Sel ajal koosnes Tallinna talurahva kogukond 239 täisealisest maksukohuslikust meesisikust.
20. sajandi algul elas Tallinnas kümneid tuhandeid talupoegi, kes seisid vallaliikmete nimekirjades ja maksid makse päritoluvaldadele, millega neil mingit muud seost ei olnud. Linnaelanikeks ei saanud nad astuda kõrge sisseastumismaksu tõttu, seetõttu puudus neil linnas omavalitsuslik toetus.
Nende olukorra parandamiseks koostas Konstantin Päts 1911. aastal palvekirja Eestimaa kubernerile Tallinna linnavalla asutamiseks, millele koguti tuhandeid allkirju.
Tuletis
Tuletis on tuletamise ehk mõttetegevuse abil millegi olemasoleva muutmise ja selle alusel millegi uue loomise tulemus.
Pjotr Tšaadajev
Pjotr Jakovlevitš Tšaadajev (vene keeles Пётр Яковлевич Чаадаев; 7. juuni (vana kalendri järgi 27. mai) 1794 Moskva – 26. aprill (vana kalendri järgi 14. aprill) 1856 Moskva) oli vene filosoof ja publitsist.
Tema tuntuim teos on aastatel 1829–1831 prantsuse keeles kirjutatud "Kirjad ajaloofilosoofiast", tuntud ka lühema pealkirja "Filosoofilised kirjad" all. Sageli on teda nimetatud üldse esimeseks vene filosoofiks.
pisi|Pjotr Tšaadajev
Päritolu ja haridus
Pjotr Tšaadajev sündis aadliperekonna teise lapsena. Tema isa Jakov Tšaadajev suri samal aastal, kui Pjotr sündis. Pjotri ema Natalja, kes oli ajaloolasest vürsti Mihhail Štšerbatovi tütar, suri, kui poeg oli alles kolmeaastane.
Tšaadajevi ja tema vanema venna Mihhaili (1792–1866) kasvatas üles nende emapoolne tädi Anna Štšerbatova. Vanatüdrukust aadlidaam pühendas kogu oma energia poiste kasvatamisele ja kaasas sellesse ka oma venna Dmitri Štšerbatovi, kes pööras olulist tähelepanu just noormeeste moraalsete väärtuste arendamisele.
1808. aastal asus 14-aastane Pjotr Tšaadajev õppima Moskva Ülikooli, kus sõbrunes Aleksandr Gribojedoviga ja suhtles mitme tulevase dekabristiga, teiste seas Nikolai Turgeneviga. Ülikooli lõpetas ta 1811. aastal.
Sõjaväeteenistus
1812. aasta Isamaasõjast võttis ta osa Semjonovski polgus, kus teenis alates maist 1812. Sama aasta septembris võttis Tšaadajev osa Borodino lahingust. Lahingus üles näidatud vapruse eest autasustati teda Venemaa Püha Anna ordeni ja Preisimaa Kulmi ristiga. Aastatel 1813–1816 teenis ta Ahtõrski husaaripolgus.
1816. aasta algul viidi ta kornetina üle kaardiväe husaaripolku, mis paiknes Tsarskoje Selos. Ilusa, haritud ja seltskondliku noore aadlimehena oli ta sel ajal sage külaline Nikolai Karamzini kodus, kus tutvus ka luuletaja Aleksandr Puškiniga.
1817. aastal määrati ta Üksiku kaardiväekorpuse komandöri Illarion Vassiltšikovi adjutandiks. Sellel ametikohal oli ta neli aastast, resideerides Peterburis.
Oktoobris 1820 toimunud Semjonovski polgu ülestõusu ja selles osalenud ohvitseride karistamise järel ei pidanud Tšaadajev võimalikuks paljutõotavat sõjaväelist karjääri jätkata. Paljud mainitud ohvitseridest olid tema head sõbrad ja tuttavad. Veebruaris 1821 läks ta tegevteenistusest erru.
Ühiskondlik tegevus
Pärast erruminekut oli Tšaadajevil nii aega kui ka raha, et keskenduda tegevustele, mis talle huvi pakkusid.
Ta oli vabamüürlane – looži liikmeks võeti ta 1814. aastal Krakówis. Hiljem kuulus ta vene loožidesse "Ühinenud sõbrad" ja "Põhja sõbrad". On ka teada, et aastal 1826 kandis ta "Joanni looži salajaste valgete vendade" kaheksanda kraadi märki.
Ta astus dekabristide salaühingusse, jagas valdavas osas nende seisukohti, kuid ühingu tegevuses kaasa ei löönud. Aastal 1823 sõitis ta kolmeks aastaks välismaale, reisis Suurbritannias, Prantsusmaal, Saksamaal, Šveitsis ja Itaalias. Nii viibis ta välismaal ka 1825. aasta detsembris toimunud dekabristide ülestõusu ajal. Venemaale pöördus ta tagasi alles juunis 1826.
Tagasipöördumise järel Tšaadajev arreteeriti oma sidemete tõttu dekabristidega. Teda peeti nelikümmend päeva vahi all, kuid et ta oli olnud kolm aastat välismaal, siis dekabristide ülestõusuga teda seostada ei õnnestunud ja ta vabastati. Vaatamata sellele jäi ta salapolitsei jälgimise alla.
Ülejäänud eluaastad elas ta vaheldumisi Moskvas ja oma maamõisas, kannatades kogu elu erinevate terviseprobleemide käes. Peamiselt tegid talle muret reumatism ja maohaigused. Aastal 1833 kolis ta Moskvas uude korterisse Novaja Basmannaja tänaval, kus elas oma surmani 1856. aastal.
Ta keskendus loomingule ja seltskonnaelule, viibis sageli Inglise Klubis, mille liige ta oli. Aastatel 1829–1831 kirjutas ta oma kuulsad "Filosoofilised kirjad", millest üks avaldati 1836. aastal ajakirja Teleskop (Телескоп) veergudel. See tõi kaasa suure skandaali: ajakiri suleti, selle toimetaja saadeti asumisele, vastutav tsensor kaotas ametikoha. Tšaadajev ise jäi septembrini 1837 politsei ja arstide järelevalve alla – võimud kuulutasid ta avalikult vaimuhaigeks.
Aastal 1837 kirjutas ta teose "Hullumeelse apoloogia", milles vastas talle esitatud süüdistustele. Pärast seda ei kirjutanud ta enam midagi, osaliselt ka seepärast, et selline oli üks arstliku järelevalve lõpetamise tingimustest. Küll oli ta hiliste eluaastateni seltskonnas hinnatud teravate ühiskondlike anekdootide rääkijana.
Venemaa jaoks õnnetult kulgenud Krimmi sõja lõpupäevil kavandas ta enesetappu, kuid selleni ei jõudnud. 26. aprillil 1856 suri ta oma Moskva korteris kopsupõletikku ja maeti Donskoi kloostrisse. Ta ei abiellunud kunagi ja tal ei olnud otseseid järeltulijaid.
"Filosoofilised kirjad"
Pjotr Tšaadajevi põhiteoseks on aastatel 1829–1831 prantsuse keeles kirjutatud "Kirjad ajaloofilosoofiast", mis on laiemalt tuntud "Filosoofiliste kirjade" nime all (prantsuse keeles Lettres philosophiques, vene keeles Философические письма). Nende kirjade läbivaks teemaks on mõtisklused inimkonna pürgimisest tõelise vabaduse ja ühtsuse poole, mis leiab oma väljundi Jumalariigi ehk õiglase ühiskonnakorralduse kehtestamises maa peal.
Kirju on peetud mõjutatuks saksa klassikalisest filosoofiast ja katoliiklikust sotsiaalfilosoofiast. Esimesed mõjutused pärinesid eelkõige Tšaadajevi kontaktidest saksa filosoofi Friedrich Wilhelm Joseph Schellingiga, teised tema suhtlusest prantsuse preestri ja filosoofi Hughes Felicité Robert de Lamennais'ga.
Poliitilisest seisukohast oli oluline hinnang, mille Tšaadajev andis oma kirjades Venemaa rollile ajaloos. Kuna Venemaa võttis oma kultuuri ja religiooni üle Bütsantsilt, mis ei kuulunud ise Ida ega Lääne tsivilisatsiooni, siis jäi Tšaadajevi hinnangul ka Venemaa maailmatsivilisatsiooni arengust kõrvale. Venemaal kujunes välja isolatsionism ja õigeusul rajanev poliitilis-religioosne riigikorraldus, mis takistasid Tšaadajevi arvates Venemaa arengut ja põhjustasid sealse mahajäämuse. Ta läks oma kriitikas nii kaugele, et kirjeldas Venemaad kui väljaspool aega eksisteerivat ühiskonda ja leidis, et venelased ei ole oma ajaloo jooksul midagi ise välja mõelnud ning on teistelt omandanud ainult petliku välimuse ja tarbetu luksuse. Nii toimib Venemaa hoiatava ajaloo õppetunnina teiste rahvaste ja riikide jaoks.
Lahendusena nägi Tšaadajev läänelike väärtuste ja põhimõtete ülevõtmist. Venemaa ühiskonnakorraldusele ja õigeusule seadis ta vastu katolitsismi oma kõikhaaravuse ja riigiülesusega. Tema hinnangul oli Läänes asutud teostama õiglase ühiskonna ideed, mis täiuseni jõudes pidi saavutama kristluse eesmärgi ehk Jumalariigi kehtestamise maa peal. Tšaadajevi Jumalariik oli seega eelkõige metafoor, millega ta iseloomustas ideaalilähedast ühiskonda, ja tema lähenemine kristlusele pragmaatiline.
"Hullumeelse apoloogia"
Oma teise teose "Hullumeelse apoloogia" (Апология сумасшедшего) kirjutas ta 1837. aastal vastusena oma hullumeelseks kuulutamisele võimude poolt seoses 1836. aastal trükis avaldatud ühe filosoofilise kirjaga, mis oli kaasa toonud keiser Nikolai I meelepaha Venemaa ja selle riigikorralduse kritiseerimise pärast.
See teos on kirjutatud pehmemas toonis ja seda iseloomustab "Filosoofilistest kirjadest" positiivsem suhtumine Venemaa rolli. Siin nendib ta, et läks ehk Venemaa kritiseerimisel oma eelmises teoses liiale. Positiivsete näidetena Venemaa aja- ja kultuuriloost tõstab ta siin esile Peeter I, Mihhail Lomonossovi ja Aleksandr Puškini.
Tähtsus ajaloos
Pjotr Tšaadajevit on tinglikult nimetatud esimeseks vene filosoofiks. Seda ei saa küll pidada päris õigeks, sest eelkõige religioosset filosoofiat viljeldi Venemaal ka varasematel sajanditel. Küll oli Tšaadajevil oluline roll ajaloofilosoofia traditsiooni algatajana Venemaal. Lisaks rajas Tšaadajevi teos "Filosoofilised kirjad" aluse eriti tugevalt 19. sajandil esindatud, kuid sisuliselt tänaseni Venemaal säilinud kahele vastandlikule filosoofilisele ja poliitilisele koolkonnale – läänlastele, kes toetasid ja arendasid edasi Tšaadajevi lähenemist, ning slavofiilidele, kes rõhutasid vastupidi Venemaa eripära ja ainulaadse arengutee õigsust.
Torgau
Torgau on linn Saksamaal Saksimaa liidumaal Elbe kaldal, Põhja-Saksi kreisi halduskeskus.
1. jaanuaril 2009 liideti linnaga Pflückuffi vald.
Mirabilia
"Mirabilia" on kirjastuse Eesti Raamat raamatusari, milles on alates 1973. aastast ilmunud paljude autorite ulme- ja kriminaalromaane.
Sarja kujundus
Sarja algses kujunduses (autor Endel Palmiste; raamatute kaaneillustratsioonide autorid on eri kunstnikud) raamatud ilmusid kuni 1999. aasta lõpuni. Sarja kujundus muutus alates 2000. aasta algusest ja uuesti 2019. aasta algusest. Kolme disaini ühendava elemendina on kasutusel sarja algne logo.
Ouaddaï piirkond
Ouaddaï piirkond on 1. järgu haldusüksus Tšaadis. See asub riigi idaosas ja piirneb Sudaaniga.
2008. aastal eraldati Ouaddaï piirkonnast Sila piirkond.
Piirkond jaguneb Abdi, Assoungha ja Ouara departemanguks.
Rahvastiku enamuse moodustavad mabad, zaghavad ja araablased.
Tütarlaps pärlkõrvarõngaga
Maali on nimetatud Põhja Mona Lisaks või ka Hollandi Mona Lisaks.
Kirjeldus
Teos on õlimaal lõuendil, 44,5 cm kõrge ja 39 cm lai. See on signeeritud "IVMeer", kuid dateerimata. Oletatud on, et see on maalitud 1665. aasta paiku.
Pilt pole kindla isiku portree, vaid tronie, "nägu", nii nimetati hollandi keeles 17. sajandil kujutluse järgi peast maalitud maali, mis kujutas mingit inimtüüpi.
Viimane restaureerimine 1994. aastal tõi paremini ilmsiks teose peene värvilahenduse ja tüdruku vaatajate poole suunatud pilgu isiklikkuse. Restaureeringu käigus avastati, et teose tume, tänapäeval juba veidi laiguliseks muutunud taust oli algselt emailjalt sügavroheline, mille andis tumedale opaaksele taustale kantud õhuke laseeriv värvikiht. Aja jooksul on rohelise värvi andnud orgaanilised pigmendid indigo ja reseedakollane pleekunud ning nähtavale on tulnud must alustaust.
Omanikud
Hollandi armeeohvitser ja kunstikollektsionäär Arnoldus Andries des Tombe omandas teose 1881. aastal oksjonilt ning pärandas selle 1902. aastal Mauritshuisi muuseumile.
Teistes žanrites
Teosest inspireerituna kirjutas Tracy Chevalier 1999. aastal ajaloolise romaani "Tütarlaps pärlkõrvarõngaga". 2003. aastal valmis selle põhjal Peter Webberi samanimeline mängufilm, peaosades Scarlett Johansson ja Colin Firth.
Aruvälja (Pärnu)
Aruvälja on küla Pärnu maakonnas Pärnu linnas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Audru valda.
Pringi
Pringi on Eestis mitme küla nimi:
Pringi on perekonnanimi.
Vaivara kihelkond
thumb|[[Vaivara kirik 1910. aastatel]]
Vaivara kirikukihelkond (saksa keeles Kirchspiel Waivara, lühend Vai) oli kihelkond Virumaal ja Alutagusel ning Viru/Rakvere kreisis Eestimaa kubermangus.
Piirkonna ajalugu
Kuni aastani 1623 nimetati Vaivara kihelkonda Narva kihelkonnaks. Mõnes ajalooallikas aastal 1595 ja mõned korrad 17. sajandil on Vaivara kihelkonda nimetatud ka Peetri kihelkonnaks Peeterristil asunud Peetri kabeli järgi.
1220. aastal vallutasid ajaloolise Viru maakonna ja ristisid taanlased.
Aastatel 1219–1238 vaheldus Virumaal nagu ka Alutaguse kihelkonnas 12 korda peremees. 1238–1346 kuulus ala Taanile. Taani hindamisraamatu andmetel olid Vaivara kihelkonna aladel järgmised külad:
1346. aastal alanud Liivi ordu võimuperioodil moodustati Narva foogtkond, kuhu kuulus ka Vaivara kihelkonna ala. 1347 alustas Liivi ordu Narva linnuse tugevdamist. 1349. aastal ehitati kihelkonna maa-alale esimene Vasknarva ordulinnus, kuid pihkvalased hävitasid selle samal aastal toimunud sõjakäigu ajal. Aastatel 1427–1442 ehitas Liivi ordu Vasknarva ordulinnuse endisele kohale uuesti üles. Kindlust kutsuti Vastne-Narva, alamsaksa keeles Nyslot. Linnus sai Vasknarva foogtkonna keskuseks.
Taani ja Liivi orduriigi ajal tekkis Vaivara kihelkonnas palju uusi asumeid: 1361 Auvere, 1374 Vepsküla, 1399 Tsornajõe, 1412 Laagna, 1425 Sõtke, 1428 Tõrvajõe, 1498 Metsküla, 1498 Mustajõe, 1498 Perjatsi, 1499 Repniku, 1499 Vaivara, 1499 Tunderküla, 1521 Vodava, 1521 Vääsna, 1552 Joala.
Nii mõnedki Vaivara kihelkonna mõisad on rajatud enne 1558. alanud Liivi sõda: Jaama ordumõis, Vana-Sõtke mõis 1469 ja Laagna mõis 1498.
Liivi sõja ajal peeti kihelkonnas ägedaid lahinguid. Kihelkond laastati. 22. jaanuaril 1558 tungis Vene vägi põhjas Vaivara kihelkonna ja lõunas Vastseliina kaudu Tartu piiskopkonda. Rüüsteretk kestis 3 nädalat. 11. mail 1558 vallutasid venelased Narva ja 6. juunil Vasknarva. 4.–6. juunil 1561 andis Virumaa rüütelkond ustavusvande Rootsi kuningale Erik XIV-le. 1561, 1566 ja 1571 olid katkuaastad. 6. novembril 1581 vallutasid Rootsi väed Pontus De la Gardie juhtimisel venelastelt Narva linnuse.
1651. valmis Narvas Rootsi toomkirik, mida hiljem tunti saksa püha Johannese kirikuna ehk Narva Jaani kirikuna. 1704 muutsid venelased selle õigeusu kirikuks nagu kõik teisedki Narva luteriusu kirikud.
1700 algas Põhjasõda. Sõja ajal toimusid kihelkonnas uuesti ägedad lahingud, põletamised ja laastamine. 1704 eraldati Narva maakond, kuhu kuulus ka Vaivara kihelkond, Alutaguse kihelkonnast ja liideti Ingerimaa kubermanguga.
Aastal 1708 eraldati Eestimaast Virumaa, millele liideti veel Tartumaa ja nimetati Narva maakonnaks ning liideti Ingerimaa kubermanguga. 1710–1712 möllas Eestimaal jälle katk. Vaivara kihelkonnas tühjenes inimestest täielikult Päite mõis, ülejäänud kihelkond kaotas üle poole oma elanikest. 1719 liideti piirkond Peterburi kubermanguga Narva provintsina. pisi|Eestimaa kubermangu Rakvere kreis [[Mellini atlases (1798)]] Rootsi loovutas Eestimaa alad ametlikult Uusikaupunki rahuga 1721. aastal. Pärast rahulepingu sõlmimist 1721. aastal moodustas vene võim restitutsioonikomisjonid, mis asusid 1722 tööle. 1722. aastal eraldati Narva maakond Peterburi kubermangust, kuid Narva linn jäi Peterburi kubermangu, kus oli aastatel 1775–1802 maakonnavabaks linnaks. Tartu maakond liideti Liivimaa kubermanguga ning Eestimaa kubermang eraldati Peterburi kubermangust eraldiseisvaks 1. järgu haldusüksuseks
Piirkond oli Eestimaa kubermangu Rakvere kreisi ja Viru kreisi koosseisus ning aastatel 1798–1888 oli Alutaguse kihelkonnas moodustatud adrakohtu ringkond, kuhu kuulusid ka Vaivara kirikukihelkonna alad. Alutaguse ehk Vaivara adrakohtunik oli ametis 1802–1888.
Peter Ernst von Keyserling
Peter Ernst von Keyserling (2. detsember 1773 – 1829) oli baltisaksa riigimees.
Vaivara kihelkond
Piirkonna ajalugu
1819 asutas Paul Momma Narva jõe äärde Joala mõisa maadele ketrusvabriku, hilisema nimega Narva kalevivabrik. 1851 asutas Alexander von Stieglitz Narva linavabriku. 1857 asutati Kreenholmi Manufaktuur. Lühikese ajaga valmisid ketrus- ja kudumisvabrikute hooned. 1900. aastal töötas neis vabrikutes juba 5402 töölist, andes 10 923 tonni kedrust ja 31,8 miljonit meetrit riiet. Kolmkümmend aastat juhtis ettevõtet peaaktsionär parun Ludwig Knoop.
1866. aasta vallaseadusega moodustati Vaivara kihelkonna alale 12 valda. 1892. aastaks oli pärast valdade liitmist järel 4 suurt valda, mis püsisid kuni 1937.–1938. aasta reformideni.
1881 alustati Narva Aleksandri Suurkiriku ehitust Joala mõisa maale, mille mõisaomanik kirikule kinkis. Kirik pühitseti 28. mail 1884. See oli Eesti üks kõige suurem sakraalehitis, mis ehitati eesti kirikuks.
1888. aastal muudeti Alutaguse kihelkonna adrakohtu ringkonnna piire ja adrakohtuniku volitusi vastavalt uuele seadusele.
Vaivara kihelkonna mõisavallad
Vallad on moodustamise järjekorras. Sellesse valdade ajalooperioodi jääb perekonnanimede (perenimede) panemine.
Vaivara kihelkond 1919–1925
pisi|Eesti haldusjaotus 1925. aastal
Ründaja
Ründaja on sportmängus mängija, kelle ülesanne on viia pall, hokilitter või muu mänguvahend väravasse, korvi jne. Tal peab olema hea tehnika, kiirus ja löögioskus. Nad on põhilised palli väravasse, korvi jne. saatjad.
Jalgpall
Ründaja (jalgpall) on jalgpallis mängija, kelle ülesanne on pall väravasse toimetada.
Nikolai Kummits
Nikolai Kummits sündis Tartu Ülejõe agulis kingsepaperes. Võttis osa nii Esimesest maailmasõjast kui Vabadussõjast. Pärast Kõrgema Kunstikooli Pallas lõpetamist 1929. aastal sulandus Kummits leplikult samasse olustikku. Iialgi Euroopa kunstikeskustes käimata, arenes tema žanripiltides Pallase üldisest orientatsioonist erinev mahe kolorism.
1943. aasta 26. mail arreteeriti Kummits Saksa okupatsioonivõimude poolt Tartus Jaama tn 25. Järgmisel aastal suri ta Tallinna Keskvanglas.
Sligo
Sligo (iiri keeles Sligeach) on linn Iirimaal, Sligo krahvkonna keskus.
Nikolai Kummits
Looming
Kummits hingestas Tartu aguliolustikku, poetiseeris oma maalides ja joonistustes leebelt seda ainust keskkonda, mida tõesti väga hästi tundis. Kummitsa kujutatud allajäänud ja viletsad on oma toakeste lambi- ja küünlavalguse hägusas nimbuses peaaegu religioosselt ülendatud. Ta on maalinud nende üksildase ja armetu elu väikesed hetked kütkestavaks.
Sligo
Sligo piirkond oli inspiratsiooniallikaks iiri luuletajale ja Nobeli kirjandusauhinna laureaadile W. B. Yeatsile. Linnas asub tema kuju.
Linnas tegutseb jalgpalliklubi Sligo Rovers, mis mängib riigi kõrgliigas.
Priit Pajusaar
Priit Pajusaar (sündinud 6. aprillil 1964) on eesti helilooja.
Lauluvõistlusel "Eurolaul 2005" saavutas 6946 häälega kolmanda koha Pajusaare muusika ja sõnadega laul "11", mille esitas "Cardinals". Kahe esimese laulu muusika ja sõnade autor oli Sven Lõhmus.
2005. aasta sügisel kuulus Pajusaar Eesti Televisiooni saate "Kaks takti ette" žüriisse.
Võistluse "Eurolaul 2007" lugusid ei valitud avalikul konkursil, vaid Eesti Televisioon tellis 10 lugu valitud autoritelt, ühe sealhulgas Priit Pajusaarelt koos Glen Pilvrega. Nende lugu ei võitnud.
Võistluse "Eurolaul 2008" jaoks muudeti taas reglementi. 10 loost 4 selgusid avalikul konkursil, aga 6 lugu telliti otse, neist üks Pajusaarelt.
26. jaanuaril 2013 esietendus Pajusaare esimene ooper "Prints ja kerjus".
Isiklikku
Tema hobi on golf.
Tal on tütred Kadi, Liisa Piret ja Greta.
Alampolkovnik
Alampolkovnik (vene keeles подполковник) on sõjaväeline auaste, mis oli ja on kasutusel mitme riigi sõjaväes.
Näited
Tavaliselt loetakse teda vastavaks kolonelleitnandi auastmele ning ta asetseb polkovniku ja majori vahel.
Eesti kõrgkoolide loend
Eesti kõrgkoolide loend loetleb Eesti endisi ja praegusi kõrgkoole.
Läbisõidumõõdik
thumb|Hodomeetri näidik Läbisõidumõõdik ehk hodomeeter ehk kilomeetriloendur (ka läbisõidunäidik, inglise keeles odometer) on auto või mõne muu liikuvvahendi läbitud tee pikkuse mõõtmiseks kasutatav elektrooniline või mehaaniline seade.
Fosfor
Fosfor on keemiline element, mille sümbol on P ja aatomnumber 15.
Fosfor on mineraalides (näiteks apatiidis) peaaegu alati maksimaalselt oksüdeeritud olekus, anorgaaniliste fosfaatsete kividena. Elementaarfosforit leidub enamasti kahes allotroopses vormis: valge fosfor ja punane fosfor. Kuna fosforil on väga suur reaktsioonivõime, ei leidu seda Maa peal kunagi lihtainena. Fosforil on 23 isotoopi.
Esimesena toodeti valget fosforit, mis hapnikuga kokkupuutel helendab nõrgalt. Selle järgi tuleb ka nimetus Kreeka mütoloogiast: Φωσφόρος, mis tähendab "valguse kandja".
Enamik fosforiühenditest on kasutusel väetamisel. Orgaanilisi fosforiühendeid kasutatakse detergentides, pestitsiidides ja tuletikkudes.
Fosfor on elusorganismide jaoks hädavajalik, kuna fosfaadid on DNA, RNA ja ATP komponendid. Lisaks koosnevad fosfaatidest ka fosfolipiidid, mis moodustavad kõik rakumembraanid.
Tunnused
Fosforit lihtainena esineb mitmesuguste allotroopsete vormidena. Kaks kõige enam levinud allotroopi on valge ja punane fosfor. Lisaks on olemas veel violetne fosfor, mida saadakse valge fosfori lahuse aurustumisel päikesekiirguse toimel. Must fosfor saadakse valge fosfori kuumutamisel väga kõrgetel rõhkudel (umbes 1,2 GPa). pisi|150px|Valge fosfor
Valge fosfor
pisi|135px|Valge fosfori molekul Kõige laialdasemalt kasutatav ja kõige tähtsam fosfori allotroop on valge fosfor. See koosneb tetraeedri kujuga P4 molekulidest, kus igal aatomil on üks side ülejäänud kolme aatomiga. Valge fosfor on kõige ebastabiilsem, aktiivsem ja mürgisem võrreldes teiste allotroopidega. Lisaks on valgel fosforil suurim lenduvus ja väikseim tihedus. Aja jooksul transformeerub valge fosfor punaseks fosforiks. Seda protsessi kiirendavad valgus ja kuumus. Valge fosfori näidised sisaldavad tihti punast fosforit ja selle tõttu on fosfor kollaka tooniga. Hapnikuga kokkupuutel helendab see pimedas, on väga kergesüttiv ja pürofoorne (süttib temperatuuril 30 °C). Valge fosfor on mürgine ning alla neelates põhjustab maokahjustusi.
Punane fosfor
pisi|vasakul|punase fosfori molekulaarne struktuur pisi|150px|Punane fosfor
Punasel fosforil on polümeerne struktuur. Seda võib vaadelda P4 struktuuri tuletusena, millel on lõhutud üks P-P side ja juurde on lisandunud side naabertetraeedriga, moodustades kettstruktuuri. Punane fosfor tekib, kuumutades valget fosforit päikesevalgusega või temperatuuril 250 °C. Pärast seda on fosfor amorfne. Edasisel kuumutamisel aine kristalliseerub. Punane fosfor on väga reaktsioonivõimeline ja süttib temperatuuril 300 °C.
Violetne fosfor
Violetset fosforit saab toota, lõõmutades punast fosforit kaksteist tundi temperatuuril üle 550 °C.
Must fosfor
vasakul|pisi|musta fosfori struktuur Must fosfor on väikseima reaktsioonivõimega ja termodünaamiliselt stabiilne temperatuuril alla 550 °C. Selle struktuur sarnaneb grafiidi omaga. Musta fosfori tootmiseks on vaja väga kõrget rõhku, aga võimalik on ka tavatingimustel, kasutades metallilisi sooli katalüsaatorina.
Ajalugu ja avastamine
Fosfor oli avastamisjärjekorras 13. element. Kuna seda kasutati ka lõhkeainena ja mürkides, siis kutsuti seda ainet "Kuradi elemendiks". Fosfori avastas 1669. aastal Saksa alkeemik Hennig Brand. Ta eksperimenteeris uriiniga, mis sisaldab märkimisväärsetes kogustes lahustunud fosfaate. Hamburgis töötades üritas Brand luua tarkade kivi. Ta destilleeris mõnd soola, aurustades uriini ning selle tulemusena tekkis valge materjal, mis helendas pimedas ja põles hämmastavalt hästi. Selle nimetuseks sai phosphorus mirabilis ("Imepärane valguse kandja"). Esmalt lasi ta uriinil mõne päeva seista, kuni see hakkas halvasti lõhnama. Edasi keetis ta uriini pastaks, kuumutas selle kõrgel temperatuuril ja juhtis auru läbi vee. Ta lootis, et aur kondenseerub kullaks, aga hoopis tekkis valge vahane aine, mis helendas pimedas. Nii avastas Brand fosfori – esimese elemendi, mis avastati pärast antiikaega. Kuigi kogused olid enam-vähem õiged (läks vaja 1,1 liitrit uriini, et toota 60 g fosforit), ei olnud vaja lasta uriinil roiskuma minna. Teadlased avastasid hiljem, et värske uriiniga saab toota sama palju fosforit.
Algselt üritas Brand hoida oma meetodit saladuses, kuid hiljem müüs oma retsepti 200 taalri eest maha Johann Daniel Kraftile, kes oskas siis ka fosforit teha. Brand tegi fosforiga palju ringkäike üle Euroopa. Ta käis isegi Inglismaal, kus ta kohtas Robert Boyle. pisi|150px|Robert Boyle Varsti ei olnud enam saladus, et fosforit saab toota uriinist. Järgmisena oskasid fosforit toota Johann Kunckel Rootsis (1678) ja hiljem Boyle Londonis (1680). Boyle ütles hiljem, et Kraft andis talle ainult vihje, et fosfor mingis mõttes kuulub inimkehale. See osutus aga väga väärtuslikuks vihjeks, sest ka Boyle suutis nüüd fosforit toota ja avaldas oma meetodi selle tegemiseks. Hiljem parandas ta Brandi protsessi, kasutades reaktsioonis liiva.
4 NaPO3 + 2 SiO2 + 10 C → 2 Na2SiO3 + 10 CO + P4
Mardus
Mardus (ka marras, mardajus, marras ) tähendas Eesti rahvausundis algselt surnut, siis surnu kehast eraldunud hinge või surmahaldjat, hiljem kindlat surmaennet.
Fosfor
Ajalugu ja avastamine
Robert Boyle oli esimene, kes kasutas fosforit, et süüdata väävliga kaetud puust pulgakesi, mis olid modernsete tikkude eelkäijad 1680. aastal.
1769. aastal näitasid Johan Gottlieb Gahn ja Carl Wilhelm Scheele, et inimese luud sisaldavad kaltsium fosfaati ja nad said sealt kätte elementaarfosforit. Antoine Lavoisier tunnustas fosforit kui elementi aastal 1777. Luu tuhk oli peamine fosfori allikas kuni 1840. aastani. Meetod algas luude röstimisega ja retordi abiga destilleeriti väga mürgine elementaar fosfori saadus.
Mardus
Mardus oli sellisena tuntud peamiselt Põhja-Eestis, Lääne-Eestis tähendas ta ka õnnetust või häda. Ta ilmus looma, linnu või inimese kujul, aga ka nime hüüdva hääle või helinana. Kui hõigatu vastas, siis ta suri. Kuna surnute hingi arvati minevat putukate sisse, siis mardusega seoses on mardika nimetus.
Fosfor
Ajalugu ja avastamine
1840ndatel hakati kaevandama ja fosfori tootmisel kasutama troopiliste saarte setteid, mis olid moodustatud lindude ja nahkhiirte guaanost. Need setted muutusid 19. sajandil väga tähtsaks fosforiallikaks väetamisel.
Mineraali, mis sisaldab kaltsiumfosfaati, hakati fosfori tootmiseks kasutama 1950. aastal. Pärast 1890. aastat võeti kasutusele kaarlahendusahi ning fosfori tootmine luid kuumutades asendus fosfaati sisaldavate kivimite kaarlahendusega töötlemisega. Samal ajal ei leidunud enam guaanot ja fosfaatset väetist hakati tootma peamiselt mineraalsetest fosfaatidest.
Mardus
Sõna võib olla etümoloogiliselt seotud iraani tüvega marta-, mis tähendas surelikku. Samast tüvest võib pärineda ka marrasknahk - surmale määratud nahk. Novembrikuu (kooljakuu) kannab soomlastel "marraskuu" nime, ilmselt hingedeaja tõttu.
Fosfor
Ajalugu ja avastamine
Valget fosforit hakati 19. sajandil kaubanduslikult tootma tuletikkude valmistamiseks. Luutuhast fosfori tootmine hääbus kiiresti ja uute kaarlahendustega ahjud võimaldasid toota fosforit nii suurtes kogustes, et seda hakati kasutama sõjarelvana. Esimesel maailmasõjal kasutati fosforit süütena, suitsupommides ja põlevates kuulides.
Varajastes tuletikkudes kasutati valget fosforit. See on väga ohtlik, kuna valge fosfor on kergestisüttiv ja mürgine. Nende tuletikkudega juhtus nii juhuslikke mürgistumisi kui ka mõrvamisi ja suitsiide. Siis, kui avastati punase fosfori ohutu tootmine, muudeti ka seadust, et toodetaks rohkem ohutumaid tuletikke. Punane fosfor pole nii tuleohtlik ja mürgine, nii et see asendas tuletikkude tootmises valge fosfori. Punast fosforit sisaldab tikukarbi külgmine pind, mille vastu tuletikku (selle pead) tõmmatakse.
Mardus
Eepos
Eesti rahvuseeposes "Kalevipoeg" mõistetakse marduse all erilist surnut, kes hauas rahu ei saa. Temast on juttu eepose Sissejuhatuses:
Fosfor
Väetised
Kõige rohkem kasutatakse fosforit väetamisel, sest see varustab taimi fosfaatidega, mis on eluks vajalikud. Saagikus väheneb, kui pole fosfaate. Fosforväetist kasutatakse põllumajanduses kontsentreeritud fosforhappena, mille kogus väetises on 70–75% P2O5-te.
Orgaanilised fosforühendid
Valget fosforit kasutatakse orgaanilistes fosfori ühendites, mida kasutatakse pestitsiidides, mittepõlevates materjalides ja vee puhastamisel.
Metallurgia
Fosfor on tähtis komponent terase, fosforpronksi jms tootmisel.
Tuletikk
pisi|Tuletikud Fosforsisaldusega tikke hakati tootma 1830ndatel ja need koosnesid valge fosfori segust. Need tuletikud olid väga mürgised, ohtlikud ja neid sai süüdata, tõmmates tikku mööda igasugu kõva pinda. Ajapikku keelati nende tootmine ära. Valge fosfori asemel võeti kasutusele P4S3 või sulfur. Sellised tikud süüdatakse spetsiaalse riba abil, mis koosneb punasest fosforist. Seda riba mööda tikku tõmmates punane fosfor kuumeneb ja reageerib hapnikku vabastava ühendiga tiku otsas ja süütab tuletiku kergestisüttiva materjali.
Bioloogiline roll
Anorgaaniline fosfor fosfaadi PO43- kujul on vajalik kõigile eluvormidele. Eriti suur roll on fosforil bioloogilistes molekulides, nagu näiteks DNA ja RNA, kus see moodustab osa nende molekulide struktuurivõrest. Elus rakud kasutavad fosfaate rakkudevahelise energia transpordiks adenosiintrifosfaadi (ATP) kujul. Peaaegu iga rakuprotsess, mis kasutab energiat, saab selle energia ATP kujul. Fosfolipiidid on põhilised struktuursed komponendid kõikides rakumembraanides. Kaltsiumfosfaatsed soolad aitavad luude jäigastumisel.
Väike-Maarja vald
Väike-Maarja vald on omavalitsus Lääne-Virumaal.
Fosfor
Bioloogiline roll
Keskmine inimene sisaldab umbes 700 grammi fosforit, millest 85–90% on luudes ja hammastes apatiidi kujul. Täiskasvanud inimestel sisaldavad fosforit protsentuaalselt 0,65–1,1% kogu kaalust. Esimeses maailmas tarbivad täiskasvanud keskmiselt 1–3 grammi fosforit päevas.
Väike-Maarja vald
Vald moodustus 2017. aasta haldusreformi käigus, kui senise Väike-Maarja vallaga liideti Rakke vald.
Fosfor
Fosfor toidus
Fosforit leidub peamiselt toitudes, mis sisaldavad valku, kuigi valgud ise ei sisalda fosforit. Näiteks piim, liha ja soja sisaldavad tavaliselt fosforit. Kui süüa piisavalt valku ja kaltsiumi, tarbitakse tõenäoliselt ka piisavalt fosforit.
Väike-Maarja vald
Väike-Maarja vallavanem on Indrek Kesküla.
Alevikud
Väike-Maarja – Kiltsi – Simuna – Rakke
Külad
Aavere – Aburi – Ao – Avanduse – Avispea – Ebavere – Edru – Eipri – Emumäe – Hirla – Imukvere – Jäätma – Kaavere – Kadiküla – Kamariku – Kellamäe – Kitsemetsa – Koila – Koluvere – Koonu – Kurtna – Kõpsta – Kännuküla – Kärsa – Käru – Lahu – Lammasküla – Lasinurme – Liigvalla – Liivaküla – Mõisamaa – Mäiste – Määri – Müüriku – Nadalama – Nõmme – Nõmmküla – Olju – Orguse – Padaküla – Pandivere – Piibe – Pikevere – Pudivere – Raeküla – Raigu – Rastla – Räitsvere – Salla – Sandimetsa – Sootaguse – Suure-Rakke – Tammiku – Triigi – Uuemõisa – Vao – Varangu – Villakvere – Vorsti – Võivere – Väike-Rakke – Väike-Tammiku – Äntu – Ärina
Kaasiku (Lääne-Nigula)
Kaasiku on küla Lääne maakonnas Lääne-Nigula vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Martna valda.
Lamía
Lamía (Vana-Kreeka kontekstis Lamia; kreeka keeles Λαμία) on linn Kreekas, Kesk-Kreeka piirkonna ning Fthiótida piirkonnaüksuse ja Lamía valla halduskeskus.
pisi|Lamía panoraam
Sergei Mamontov
pisi|Sergei Mamontov thumb|Sergei Mamontovi haud [[Siselinna kalmistul Foto: Ave Maria Mõistlik, 6. mai 2012 ]] Sergei Mamontov (vene Сергей Иванович Мамонтов; 1. oktoober 1877 – 30. detsember 1938) oli Venemaa ja hiljem Eesti kontsertmeister ja pedagoog.
Ta oli Moskva Suure Teatri kontsertmeister. Elas Eestis aastail 1920–1938, töötas kontsertmeistrina Estonia teatris ja õpetas Tallinna Konservatooriumis.
Karl Gustav von Cahdeus
Karl Gustav von Cahdeus (ka Cadaeus ja Cadens) (suri 14. (ukj 25. aprillil) 1768 Tallinnas) oli Venemaa sõjaväelane ja riigitegelane.
Elulugu
Karl Gustav von Cahdeus oli kindralmajor (25. detsember 1755), kindralporutšik (16. märts 1762) ja Eestimaa kubermangu viitsekuberner 16. märtsist 1762 kuni 11. aprillini 1768.
K. G. von Cahdeus immatrikuleeriti 17. mail 1764 Liivimaa (Nr.183) ja 31. jaanuaril 1765 Eestimaa (Nr.172) rüütelkonda.
Mõisavaldused
Talle kuulus Liivimaal Lemsalu kihelkonnas Šķirstiņi mõis, mille ta müüs 1751. aastal 8584 taalri eest õuekohtu sekretär ja assessor von Fischerile.
Perekond
Tema 1788. aastal surnud abikaasa Christina Lovisa pärines Clodt von Jürgensburgide suguvõsast.
Savala jõgi
thumb Savala [saval'aa] (vene Савала) on jõgi Euroopas Oka-Doni madalikul. Voolab valdavalt edelasse ja lõunasse. Suubub paremalt Hopjori. Pikkus 285 km, valgla 7720 km².
Val di Fiemme
right|thumb|Asukoht Val di Fiemme on org Trentino-Alto Adige maakonnas Põhja-Itaalias Dolomiitides.
Eriarvamused oru valdamise asjus põhjustasid tüli Austria ja Itaalia vahel 1900. aastatel, kuid maa-ala valdamine lahendati kahepoolsel kokkuleppel 1971. aastal.
Val di Fiemme on saanud tuntuks suusakeskusena, kus toimusid 1991., 2003. ja 2013. aasta põhja suusaalade maailmameistrivõistlused.
Marrakech
Marrakech (vanas kirjaviisis ka Marrakeš) on linn Marokos.
Super Aguri F1
thumb|[[Franck Montagny 2006. aasta Prantsusmaa Grand Prix'l]] Super Aguri F1 on endine Jaapani Vormel 1 meeskond. Selle asutas endine jaapani vormelisõitja Aguri Suzuki.
Super Aguri osales aastatel 2006–2008 39 võistlusel ning sai kokku neli punkti (aastal 2007). Tiimi esimene võistlus oli 2006. aasta Bahreini Grand Prix ja viimane 2008. aasta Hispaania Grand Prix 27. aprillil 2008. Meeskonna juhid teatasid osalemisest loobumisest 5. mail 2008.
Super Aguri sõitjad on olnud Takuma Satō (2006–2008), Yūji Ide (2006), Sakon Yamamoto (2006), Anthony Davidson (2007–2008) ja Franck Montagny (2006).
Super Aguri oli Honda F1 nii-öelda teine võistkond. Meeskond kasutas Honda mootoreid.
Eksliibris
pisi|[[Hando Mugasto valmistatud eksliibris]] Eksliibris ehk raamatuviit on omanikumärk raamatus.
Hiiu Raadio
Hiiu Raadio oli Hiiumaa kohalik raadiojaam. Tegutses 1993–2000 osalise programmiga.
Eksliibris
Eksliibris on eraldi leheke, etikett, mis kleebitakse tavaliselt raamatu kaane siseküljele. Selle ülesandeks on näidata raamatu omanikku, kaitsta omaniku huve raamatu kaotamisel või varastamisel. Reeglina on eksliibrisel kujutatud joonis, mis tõstab esile selle omaniku tegevust, harrastusi, samuti nimest tuletatud kujundust jne, ning omaniku nimi ja ladinakeelne väljend ex libris. Eksliibriseid valmistatakse graafikatehnikates (puulõige, vasegravüür, kivitrükk, tsinkograafia), mis võimaldavad olla sellel hõlpsasti paljundatavad.
Hiiu Raadio
Hiiu Raadio pani 1993. aasta suvel tööle ajakirjanik Madis Salum, kes oli ka raadiojaama esimene peatoimetaja.
Eksliibris
Nimetus
Sõna "eksliibris" on tulnud tavaliselt eksliibristel leiduvatest ladinakeelsetest sõnadest ex libris – "raamatute seast", millele lisatakse omaniku nimi (Ex libris N. N. – "N. N. raamatute seast"). Vahel kasutatakse ka muid sõnu, näiteks "Minu raamat".
Hiiu Raadio
Hiiu Raadio kuulus Kohalike Raadiote Liitu (KORAL).
Eksliibris
Ajalugu
Eksliibriste kasutuselevõtmist ja selle arengut tuleks siduda tõenäoliselt juba trükikunsti leiutamisega. Kuna eksliibriseid tavaliselt ei dateerita, siis on raske piiritleda, millal on ühel või teisel alanud eksliibriste kasutuselevõtt. Üks vanemaid eksemplare on teada 1502. aastast Šveitsist. Eksliibriste kasutamine muutus kombeks ja raamatuviit sai nimetuse 17. sajandil Prantsusmaal. Seal ka muutus väljend ex libris nimisõnaliseks, tihti kirjutatuna ex-libris või exlibris. Selle kombe levik võttis siiski aega. Näiteks Ameerika Ühendriikides hakkas see levima 19. sajandil, mil see vahetas välja raamaturiimid. 19. sajandi lõpul hakati eksliibriseid koguma, kirjeldama ning nende uurimine võeti eriharuna raamatuteadusse.
Eksliibris Eestis
Eestis on eksliibriste kasutamine olnud erakordselt populaarne. Kaua aega peeti vanimaks eesti eksliibriseks Kristjan Raua oma sõbrale kunstnik Gori Ristile ofordis loodut (1903). Paul Ambur väidab oma suurteoses "Eesti kunstipärasest eksliibrisest" (1958), et Eesti vanim on Kristjan Raua eksliibris (1900) vend Paul Rauale. Nüüd peetakse siiski vanimaks Udo-Nestor Ivaski oma isale loodut, mis on signeeritud 14. märtsil 1898.
Hiiu Raadio
Hiiu Raadio kunagisel sagedusel 100,4 MHz hakkas 2006. aasta lõpust eetrisse minema Kuku Raadio.
Eksliibris
Eksliibris Eestis
Eksliibrise populariseerimisel on suur teene kunstiühingul Pallas. 1922. aastal korraldatud raamatunäitusel oli eksliibristele mõeldud juba eraldi osakond. Selle osakonna moodustamisel oli suur roll mängida Udo Ivaskil, kes lubas näitusele osa oma eksliibriste kollektsioonist ning koostas ajaloolise ülevaate kataloogi tarbeks. Pallase graafikanäituselt 1925 leiame juba terve rea eesti eksliibriseid.
Eesti vanematest kunstnikest on eksliibriseid valmistanud näiteks Aleksander Tassa, Nikolai Triik, Ado Vabbe, Peet Aren, Jaan Vahtra, Eduard Wiiralt jt. Väga viljakas eksliibriste valmistaja oli näiteks kunstnik Arkadio Laigo.
Kogudus
Kogudus (harva ka kirikukogudus) on Eestis ajalooliselt kasutusel olnud sõna eelkõige kristliku usulise ühenduse tähenduses, kuid sõna "kogudus" tarvitavad Eestis oma nimes ka islami, juudi, krišna, bahai ja budismi usuühendused.
Sanskritikeelse termini sangha (millega traditsiooniliselt on tähistatud Buddha õpetuse järgijaskonda) tähenduslik sisu vastab üsna täpselt eestikeelsele sõnale "kogudus".
Smeegma
Smeegma (ka smegma, kreeka keeles smēgma 'seep') on enamiku imetajate välistel suguelunditel (ld organa genitalia externa), nii naise kui ka mehe suguelunditel paiknevate rasunäärmete toodetav sekreet ehk nõre.
Smeegma liigitatakse :
Smeegma biokeemilist koostist on kaua uuritud, kuid selle täpset segu pole tuvastatud. Smeegma komplekteerimine sõltub paljudest teguritest, näiteks indiviidi vanusest ja paljust muust. Ollakse seisukohal, et smeegma koosneb neutraalsetest rasvadest, rasvhapetest ja steroolidest ning teistest lipiididest, aga ka epiteelirakkudest.
Mehe smeegma
Diagnoosimisel tasub olla ettevaatlik, sest ka mitmed seennakkused ja bakternakkused jms ning suguhaiguste tekitajad võivad mõjutada nimetatud piirkonna keskkonda nii, et võib erituda tavalisest rohkem ning erineva lõhna ja füüsikaliste parameetritega nõret. Smeegma on normaalne kehaeritis ning võib sisaldada keha talitlusjääke, baktereid ja muid mikroobe. Mõne teoreetiku kohaselt võib see sisaldada ka kantserogeenseid aineid.
Eesti Lastekirjanduse Keskus
pisi Eesti Lastekirjanduse Keskus (2. jaanuarini 2007 Eesti Lastekirjanduse Teabekeskus) on lastekirjanduse kompetentsikeskus ning eriala- ja lasteraamatukogu. Keskuse põhiülesanne on eesti lastekirjanduse arendamine, kogumine, säilitamine, uurimine ning vahendamine hariduslikel, teaduslikel ja elamuslikel eesmärkidel.
Eesti Lastekirjanduse Keskus on Kultuuriministeeriumi valitsemisalas tegutsev ja ministeeriumi hallatav riigiasutus. Keskus on asutatud 1. jaanuaril 1975. aastal moodustatud Eesti Laste- ja Noorteraamatukogu õigusjärglasena.
Keskus on iga päev avatud kõigile huvilistele, kes saavad külastada majas asuvat lasteraamatukogu, illustratsioonigaleriisid, eesti lastekirjanduse varakambrit ja Nukitsamehe muinasjutupööningut.
Kogud
Eesti Lastekirjanduse Keskuse kogudes on kokku üle 64 000 teaviku. Vanim seal säilitatav eestikeelne lasteraamat pärineb aastast 1815.
Traditsioonilised üritused
Lastekirjanduse keskus korraldab lastekirjanduse ja laste lugemise teemalisi üritusi. Igal aastal 3. märtsil korraldatakse lastekirjanduse aastakoosolekut ja 20. oktoobril üleriigilist ettelugemispäeva.
Detsembris antakse aasta omanäolisima või üllatavaima eesti lasteraamatu autorile Aasta Rosina auhind.
Igal paarisaastal korraldab keskus Nukitsa konkurssi lastele enim meeldinud eesti lastekirjaniku ja lastekirjanduse illustraatori väljaselgitamiseks.
Lisaks korraldab lastekirjanduse keskus igal aastal maikuus lasteraamatukoguhoidjate õpipäeva ja seminari "Laps kirjanduses" koostöös Underi ja Tuglase Kirjanduskeskusega. Koos kirjastusega Tänapäev korraldab keskus noorteromaani võistlust, koos kirjastusega Tänapäev ja ajakirjaga Täheke lastejutuvõistlust "Minu esimene raamat", koos kirjastusega Päike ja Pilv Põlvepikuraamatu konkurssi.
Pungumine
Pungumine on organismide vegetatiivne sigimisviis, kus uus organism (järglane) saab alguse vanemorganismi keha väljasopistusest. Selle tagajärjel võib uus organism jääda kas vanemorganismi külge (moodustuvad kolooniad) või eraldub sellest, alustades iseseisvat elu.
Pungumist esineb nii üherakulistel kui ka hulkraksetel organismidel. Ainuraksetest sigivad nõnda näiteks pärmseened, hulkraksetest aga ainuõõssed, sammalloomad jt.
Põualiblikas
pisi|Põualiblikas Põualiblikas (Aporia crataegi) on põualibliklaste sugukonda põualiblika perekonda kuuluv liblikas.
Levila
Naeriliblikas on levinud suuremas osas Euroopast, põhjas Skandinaavia lõunaosa ja Kesk-Soomeni.
Adua lahing
pisi|291px|1896-03-01 Adua lahing toimus 1. märtsil 1896 Itaalia ja Etioopia sõjavägede vahel Adwa linna lähedal Tigrays.