cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
VEDIT
Vedit võimaldab redigeerida praktiliselt igat tüüpi faile, kaasa arvatud binaarfaile ning ka mitme gigabaidiseid faile. Programm on väga võimalusterohke, aga võtab väga vähe ruumi ning on väga kiire.
Vedit (Visual Editor) on Ted Greeni kirjutatud aastal 1979. 1980. aastal andis CompuView välja kommertsversiooni operatsioonisüsteemi CP/M jaoks. Kui IBM hakkas tootma PC-sid, oli Vedit 1982. aastal üks esimesi programme sellele platvormile. Mõne aastaga sai Veditist sisuliselt standardne tekstiredaktor.
Vedit kohandati eesti keele jaoks ning oli alates 1988. aastast kasutusel toonases EKP KK Kirjastuse trükikojas. Selles programmis loodi ja toimetati toimetustes või trükikoja arvutitöötlusosakonnas tekstid, mis pehmeketastel sisestati ajalehtede küljendusarvutisse kasutamiseks küljendusprogrammiga Ventura Publisher. Seoses küljenduse üleminekuga trükikojast ajalehtede toimetustesse kadus Vedit järk-järgult kasutusest ja 1990. aastate teisel poolel olid ajalehetoimetused enamasti üle läinud Wordile.
1989. aastal CompuView suleti ning sellest ajast arendab programmi Greenview Data. Esimene Windowsi versioon ilmus 1997. aastal, 32-bitine Windowsi versioon 1998 ja 64-bitine 2003. aastal. Nüüdseks on loobutud programmi arendamisest ja müümisest teistele operatsioonisüsteemidele peale Windowsi ja DOS-i. Loobutud on näiteks nii UNIX-i, QNX-i versioonidest ning 2008. aastast lubatakse vabalt jagada vanu CP/M-i ja CP/M-86 programmiversioone.
Vedit on kasutatav ainult klaviatuuriga, failihalduseks kasutati Norton Commanderi, hästi on kasutatav ka FAR manageriga. Eesti Päevalehe toimetuses loodi teisendusprogramm, mis võimaldab Veditis loodud teksti teisendada Word 6.0 tekstiks. Wordis loodud teksti teisendamine Veditisse oli veidi keerulisem, aga samuti võimalik. Vediti failid võtavad vähe ruumi, sest faili maht vastab enam-vähem tähemärkide arvule.
Veditis on kiri etteantud suuruse ja kujuga ning tähemärgid on ühelaiused nagu masinkirjas. See vähendab nn trükivigade tekkimise tõenäosust ja kergendab nende märkamist toimetamisel. Programmi kasutusjuhend on eestikeelne. Tekstitöötluse käigus antud käsud, näiteks paks või kaldkiri, sõrendus ja allajoonimine tõstavad muudetud teksti vastava värvusega esile. Samuti on võimalik kasutada muid levinud tekstitöötlusvõtteid, näiteks teksti osi kopeerida või ümber paigutada.
Borissoglebsk
Borissoglebsk on linn Venemaal Voroneži oblastis. Asub Vorona jõe kaldal. Moodustab koos Borissoglebski rajooniga Borissoglebski linnaringkonna.
Linn tekkis 1646. aastal rajatud kindluse juurde.
Praha Václav Haveli lennujaam
Praha Václav Haveli lennujaam (tšehhi Letiště Václava Havla Praha, oktoobrini 2012 Praha Ruzyně lennujaam Letiště Praha-Ruzyně) (IATA: PRG, ICAO: LKPR) on 5. aprillil 1937 tegevust alustanud Tšehhi peamine rahvusvaheline lennujaam ning rahvusliku lennufirma Czech Airlines kodulennujaam. Lennujaam asub Praha kesklinnast 10 kilomeetrit loodes.
Liinil Tallinn–Praha lendas Czech Airlines aastatel 2003-2013.
Viļaka
Viļaka (latgali keeles Vileks, saksa keeles Marienhausen, poola keeles Maryenhauz) on linn Lätis Latgales Balvi piirkonnas. Linn asub Riiast 246 ja Balvist 28 kilomeetri kaugusel, 95 meetri kõrgusel merepinnast.
Ajalugu
12. sajandil kuulus piirkond Adsele muinasmaakonda. Aastal 1293 rajas Johann II von Vechten piirkonnas katoliikluse levitamiseks sinna Marienhauseni kloostri. Ajaloolase Arndti arvates (1753) rajati siis sinna ka Viļaka piiskopilinnus. Liivi sõja ajal asus aastal 1560 linnusesse poola garnison. 1629 Altmarki vaherahuga jäi Latgale Poolale ja seal moodustati Liivimaa vojevoodkond (Inflanty Polskie, Väike-Liivimaa), mille koosseisu kuulus ka Vilaka staarostkond.
1700–1721, Põhjasõja ajal lõhuti linnus tõenäoliselt täielikult. Linnuse asemele tekkis Viļaka mõis. 1772, 30. septembril läks Latgale koos Vilaka piirkonnaga seoses I Poola jagamisega Venemaa kätte. Hilisematel sajanditel Vene võimu all oli Viļaka väike tähtsusetu asula. Aastal 1890 valmis sealne katoliku kirik, umbkaudu samal ajal ehitati sinna ka õigeusu kirik.
Kaitsealused objektid
Muinsusmälestistest on riikliku kaitse all Viļaka piiskopilinnuse varemed ja selle territoorium, Viļaka õigeusu kirik, Viļaka katoliku kirik, selle kolmteist vitraaži ja orel. Kohaliku kaitse all on koolimaja aadressil Pils iela 11, Viļaka haigla surnukuur aadressil Parka iela 2, Viļaka katoliku koguduse pastoraat, Viļaka luteri kirik, katoliku kiriku kolm altarit ja kantsel ning Viļaka mõisa hoonetekompleks (piirdemüür, park ja kaks tootmishoonet).
Looduskaitse all on Marienhauzeni tamm ja selle kõrval kasvav 25,5 meetri kõrgune tamm.
Üldpikkus (laevandus)
Vöör hõlmab kere veekindlaid konstruktsioone, pakki ja umbreelingut, kuid mitte pukspriiti ja kaitsereelingut. Ahter hõlmab kere veekindlaid konstruktsioone, ahtripeeglit, puppi, traali rampi ja umbreelingut, kuid mitte kaitsereelingut, käiturit, roolilehte, tuukritreppi ja platvormi.
Muusikakriitik
Muusikakriitik on isik, kes tegutseb muusikakriitika valdkonnas.
Vaata ka
Music critic მუსიკათმცოდნე
Väegrupp D
Väegrupp D (saksa keeles Heeresgruppe D) oli Teise maailmasõja ajal Saksa armee koosseisu kuulunud väeüksus.
Ajalugu
Moodustati 25. oktoobril Prantsusmaal väegrupi C osadest. 15. märtsil 1941 väegrupp ühendati Oberbefehlshaber Westiga. Ametlikult saadeti laiali 10. septembril 1944, kuid arhiivdokumentides eksisteerib väegrupp D kuni 1945 aasta alguseni. Moodustati uuesti 1945 aasta märtsist Oberbefehlshaber Südist.
Allunud väeosad
November 1940.: Jaanuar 1941.: Mai 1941.: Juuni 1942.: Juuni 1943.: Mai 1944.: Oktoober 1944.: Detsember 1944.:
Aprill 1945.:
Umbrohi
pisi|Eestiski levinud vaatepilt: õitsev [[naat teeservas ]] Umbrohuks liigitatakse taim, mis kasvab haritud maal lisaks külvatud või istutatud taimedele. Umbrohuks olemine ei ole liigiomane tunnus, see omistub taimedele üksnes nende kasvupaiga kaudu.
See, et mõned liigid on sagedamini umbrohi kui teised, on seotud nende liikide parema sobivusega kasvuks haritud maa spetsiifilistes tingimustes.
Umbrohtude hulgas on nii pärismaiseid kui ka võõrliike. Vanade umbrohtude seas on mitmeid arheofüüte. Paljudele laialt levinud umbrohtudele on kasvuks ja paljunemiseks sobiv haritud maale iseloomulik vaba mullapinna olemasolu. Paljud umbrohud on pärit rannikukooslustest või mujalt avatud kasvupaikadest. Umbrohtude seas on ka suhteliselt suurem lühiealiste taimede osakaal võrreldes mittemajandatavate koosluste taimestikuga.
Umbrohud ei ole evolutsioneerunud umbrohtudeks (maaharimine on kestnud selleks liiga lühikest aega, vaid mõned tuhanded aastad), vaid leidnud endale haritava maa tingimused kasvuks ja paljunemiseks sobivaks ning selle tulemusel tihti muutunud väga arvukaks.
Mitmed liigid, mis intensiivpõllunduse seisukohalt on umbrohud, ei pruugi mahepõllunduse seisukohalt umbrohud olla.
Eesti umbrohte
Eestis on pärismaisteks umbrohtudeks näiteks naat, vesihein, valge hanemalts, kõrvenõges.
Arheofüütseteks umbrohtudeks on Eestis näiteks põldmagun, rukkilill.
Võõrliikidest on umbrohtudeks näiteks karvane võõrkakar, väikeseõiene lemmalts, niitjas mailane.
Tüüpiliste põlluumbrohtude seas on suhteliselt palju ristõieliste sugukonna liike: põldrõigas, põldsinep, kapsasrohi, harilik hiirekõrv, põld-litterhein, harilik tõlkjas jt.
Spetsnaz
Spetsnaz (vene keeles спецназ, lühend nimetusest Подразделения специального назначения, 'eriotstarbelised üksused') on algselt NSV Liidus moodustatud NSV Liidu relvajõudude eriettevalmistusega luure- ja diversiooniüksuste nimetus, mida kasutatakse endise NSV Liidu territooriumil tekkinud riikides üldnimetusena relvajõudude ja õiguskaitseorganite koosseisus olevate eriettevalmistust omavate sõjaväestatud üksuste kohta.
Nimetuse päritolu
NSV Liidu Relvajõudude koosseisus loodi 24. oktoobril 1950 esmakordselt NSV Liidu Kindralstaabi Sõjaväeluure Peavalitsuse (GRU) alluvusse NSV Liidu GRU Spetsnazi üksused, mis olid ametliku versiooni kohaselt mõeldud NATO riikide tuumapeadega varustatud liikuvate raketiseadeldiste hävitamiseks ning luure- ja diversioonioperatsioonideks vaenlase tagalas. NSV Liidu õitsengu tippajal oli NSV Liidu relvajõududes 24 eriotstarbelist ründeüksust, kuhu kuulus ligi 25 000 eriettevalmistusega sõjaväelast, kes oma ettevalmistuse poolest ületasid NSV Liidu õhudessantvägesi (VDV) kvaliteedilt.
Analoogsed eriettevalmistusega üksused on kõikide arenenud riikide sõjavägede koosseisus: thumb|USA SWAT
Eriüksused paramilitaarsetes organisatsioonides
Tänapäeval on füüsilise jõu, tulirelvade ning erivahendite kasutamises eriettevalmistuse saanud paramilitaarsed üksused erinevate nimetuste all: jt. kasutusel kõigis luure-, vastuluure- ning õiguskaitseasutustes:
Harajuku
pisi|Pühapäevane [[cosplay Harajuku jaama lähedal]] pisi|Tänav raudteejaama juures Harajuku on piirkond Shibuya eriringkonnas Tōkyōs. Piirkonna lääneküljel asub Harajuku raudteejaam. Harajuku hõlmab ka palju väiksemaid kõrvaltänavaid nagu Takeshita ja Cat Street.
Harajuku on rahvusvaheliselt tuntud Jaapani noorte tänavakultuuri ja -moe keskmena.
Ajalugu
Edo-eelsel perioodil oli piirkond, mida Harajukuks kutsuma hakati, väike postilinn Kamakura maantee ääres. 1906. aastal Meiji perioodi ajal avati Yamanote liini laiendamise raames Harajuku raudteejaam.
1965. aastal muudeti piirkonna nimi Jaapani aadressisüsteemis ametlikult Harajukust Jingumaeks. Nimi Harajuku on säilinud tänu lähedalasuva JR East Harajuku jaama varasemale nimetamisele. Enne 1965. aastat tähistas "Onden" madalat ala Meiji tänava ja Shibuya jõe lähedal, samas kui "Harajuku" tähistas Omotesando põhjaosa.
1970. aastate algul toimus moemeelsete noorte üleminek Shinjukust Harajukusse. Meiji tänavale Takeshita tänava väljapääsu lähedale ehitati Palais France, hoone, kus müüdi moerõivaid ja aksessuaare, mööblit ja muid kaupu. 1978. aastal avati moehoone Laforet Harajuku; nii sai Harajuku laialdaselt tuntuks kui moe- ja jaemüügikeskus. Nii sai alguse Harajuku kujunemine moekultuuri keskuseks.
1990. ja 2000. aastatel avati koos kiirmoe populaarsuse suurenemisega hulgaliselt rahvusvaheliste moebrändide lipulaevu, sealhulgas Gap Inc., Forever 21, Uniqlo, Topshop ja H&M.
Harajuku mood
Alguses täitsid tänavaid kohalikud ainulaadsetesse ja värvilistesse riietesse riietatud noored. Esimene liikumine oli traditsioonilise jaapani riietuse segamine lääne riietusega. Harajuku noorte sõnum oli, et nad ei hooli nn mainstreami moest. Nad tahavad ja võivad riietuda nii, nagu nad soovivad. Seega Harajuku ei tähista ühte kindlat stiili või välimust, vaid paljude erinevate stiilide kooslust. Piirkonnas leidub tänapäeval palju loomingulisi moe-entusiaste, kes loovad mitme stiili eeskujul midagi sootuks omapärast ja suunavad moevoolusid. See ongi peamine harajuku suunis või motiiv: inimene võib kanda mida iganes ta tahab, muretsemata selle pärast, kas seeläbi sobitutakse või kas see näeb esinduslik välja. Mitmekülgsusest hoolimata on mõned kindlad stiilid, mida enamasti Harajukuga seostatakse ja mida seal kõige enam näha võib. pisi|Gothic lolita (segu gooti ja lolita stiilist)
Lolita
Lolita (ロリータ) on inspireeritud Victoria ajastu riietusest ja rokokoo ajastu stiilidest. Stiili iseloomustab eriline siluett, mille loomiseks kantakse kleidi või erilise seeliku all alusseelikut. Isegi eraldi stiilidel on veel omakorda variatsioone. Lolita stiili saab kategoriseerida veel klassikaliseks, sweet lolitaks, gothic lolitaks, punk lolitaks ja country lolitaks.
Kogal/ko-gyaru
Kogal või Kogyaru (コギャル) on Gyaru moe alamstiil. See stiil on eelkõige suunatud noorematele vanusegruppidele ja on seotud peamiselt noorte keskkooliealiste tüdrukutega.
Kogali välimus on inspireeritud päevitunud California Valley Girli ideest ja selletõttu on Kogalil nii päikesepruun nahk kui ka pleegitatud blondid juuksed. Kogalid on enamasti väga sarnased ja ei varieeru palju, alati on olemas keskkooli vorm ja valged põlvikud.
Decora
pisi|Harajukuga enim seostatud Decora stiil Decora (デコラ) on silmapaistev ja lihtsalt ära tuntav stiil, millest on saanud rahvusvaheliselt Harajuku moe nägu. Stiilile on iseloomulikud erksad värvid ja suur hulk aksessuaare ning stiili võib isegi lapselikuks kutsuda. Kuigi Decora tippaeg oli 2000. aastate keskel, on see endiselt Harajukus populaarne ja levinud. Ka Decora varieerub veidi, on rohkem kirjusid, aga on ka ühele toonile keskenduvaid, nagu must ja roosa.
Gooti
Gooti (ingl. gothic) mood on rõivastusstiil, mida iseloomustavad silmatorkavalt tumedad, salapärased, antiiksed ja homogeensed jooned. Enamus gooti stiili kandvad noored Jaapanis liigitavad end ka gooti subkultuuri alla. Gooti stiil midagi konkreetselt Jaapanile omast, kuid harajukus on gooti mood üks suuremaid voolusid, olles tihti teiste alamstiilidega kokku sulandatud ning olles paljude stiilide eeskujuks. Tegemist on tumeda, mõne jaoks lausa õudse moe- ja riietusstiiliga, tüüpiline gooti mood tähendab kaamet jumet koos värvitud mustade juuste, tumeda huulepulga ja tumedate riietega.
Cosplay
pisi|Üks populaarsemaid cosplaysid - [[Hatsune Miku]] Cosplay (コスチュームプレー) on etenduskunsti liik, mille puhul osalejad kannavad kostüüme ja aksessuaare, et kujutada konkreetset tegelast või ideed. Ilmselt kõige sagedamini jäljendatakse mõnda anime või manga tegelast, aga riietutakse ka kui videomängu tegelane.
Viesīte
Viesīte on linn Lätis Jēkabpilsi piirkonnas. Ta jäi ajaloolise Sēlija alale. Linn asub Riiast 143, Jēkabpilsist aga 30 kilomeetri kaugusel Augšzeme kõrgustikul, merepinnast 115 meetri kõrgusel.
Viesītes on sündinud läti kirurg ja arstiteadlane Pauls Stradiņš.
Ajalugu
Linna kohal asus Eķengrāve mõisa Āži kõrts, mida on esimest korda mainitud 16. sajandil. Aastaks 1890 oli selle juurde tekkinud asula, mida nimetati Eķengrāves Āži aleviks. Ajalooline saksakeelne nimi on Eckengraf. Esimese maailmasõja ajal hõlvasid aastal 1915 asula Saksa väed, muutes selle rinde varustamiseks ehitatud kitsarööpmelise raudtee sõlmjaamaks.
Läti Vabadussõja osana toimus bermondtiaadi ajal 1919. aasta 14. oktoobril asula all lahing. Viesīte nime hakkas asula kandma aastal 1926. Linn aastast 1928. 2009. aastani asus Jēkabpilsi rajoonis. 2021. aastani oli linn Viesīte piirkonna keskus.
Sauga valla vapp
thumb|Sauga valla vapp Sauga valla vapp on Pärnu maakonnas asunud endise Eesti haldusüksuse Sauga valla vapp.
Vappi etalonkujutis on kinnitatud riigisekretäri poolt 11. oktoobril 1996.
Vapi autor on M. Lauk.
Vapi kirjeldus
Sauga valla vapiks on rohelisel kilbil ülaservast lähtuv, alaservani ulatuv hõbedane teravik, milles samasuunaline roheline teravik kümne kuldse viieharulise tähega 4+3+2+1. Vapi laiuse ja kõrguse suhe on 9:12.
Põhjendus
Roheline tähistab loodust, ärassarikas märgib Sauga ja Pärnu jõe ühinemist, tähed tähistavad valla külasid.
Vapi kasutamise kord
Sauga valla vappi kasutatakse:
Aianduse mõisteid
Siin on loetletud aianduse mõisteid.
Eira
Eira on linnaosa Helsingi lõunaosas.
Lohu Jaanilinn
Lohu Jaanilinn ehk Loone linnamägi (ka Lohu I linnus) on linnamägi Lohu külas Kohila vallas Rapla maakonnas Keila jõe idakaldal.
Lohus asus kaks linnust, mida lahutavad teineteisest vaid Keila jõgi ja paarisajameetrine vahemaa. Väiksemat ja vanemat Lohu linnust tuntakse ka Lohu II linnuse nime all. See oli muistse Harjumaa üks keskseid paariskantse.
Lohu Jaanilinn rajati 11. sajandi lõpus või 12. sajandi algul. Läti Henrik kasutab Liivimaa kroonikas Jaanilinnast kõneledes nime Castrum Lone (Loone linnus). 1216. ja 1220. aasta sõjaretkedel Harjusse kasutasid vallutajad Lohu (Loone) küla kogunemispaigana, Lohu Jaanilinn jäi neil aga alistamata. Linnus vallutati alles 1224. aasta jaanuaris pärast kahenädalast piiramist.
Lohu Jaanilinna uuris 1914. aastal baltisaksa arheoloog Adolf Friedenthal.
Varakļāni
Varakļāni (latgali keeles Varakļuoni, saksa keeles Warkland, poola keeles Warklany) on linn Lätis Latgales, Varakļāni piirkonna keskus. Varakļāni asub merepinnast 105 meetri kõrgusel.
Teises maailmasõjas hukkunud sõdurite vennaskalmistu on tähistatud obeliskiga.
Ajalugu
Varakļānit on esimest korda kirjalikult mainitud aastal 1226 (Warka). Aastal 1583 läks Borchide valdusse. Aastal 1784 sai asulast alev. Aastal 1814 ehitati sinna esimene katoliku kirik, aastal 1854 teine. Sealne luteri kirik valmis aastal 1874. Aastal 1897 oli 75% alevi elanikest juudid, seal oli kolm sünagoogi. Linn aastast 1928. Aastal 1935 olid linna elanikest 35% juudid. 2009. aastani kuulus Madona rajooni.
Stanisław Papczyński
thumb|Stanisław Papczyński Stanisław Papczyński (sünninimi Jan Papka; 18. mai 1631 Podegrodzie – 17. september 1701 Góra Kalwaria, Poola) oli poola katoliiklik vaimulik, Poola esimese vaimuliku ordu Patusüüta Saamise Mariaanide kongregatsiooni rajaja ning tähtis vaimulik kirjanik. Benedictus XVI kuulutas ta 16. septembril 2007 õndsaks.
Varakļāni
Kaitstavad objektid
Muinsusmälestistest on linnas riikliku kaitse all Varakļāni katoliku kirik, luteri kalmistu kabeli vitraažid ja Varakļānii mõisa hoonetekompleks, sealhulgas häärber, park ja kalmistu-kabel.
Stanisław Papczyński
Stanisław Papczyński isa Tomasz Papka oli kohalik sepp ja külade kohtutäitur. Stanisławi ema oli Zofia Papka (neiupõlvenimega Tacikowska). Stanisławil oli üks vend ja kuus õde, kõik temast vanemad.
Formaalloogika
Formaalloogika ehk formaalne loogika tegeleb sellega, kuidas järeldada tõestest väidetest tõeseid väiteid, kuid reeglina ei ütle, millised väited on tõesed.
Stanisław Papczyński
Papczyński õppis Podolinieci piaristide kolleegiumis ja jesuiitide kolleegiumis Lvivis, kust tal tuli põgeneda kasakate rünnaku eest. 23-aastaselt lõpetas ta õpingud jesuiitide kolleegiumis Rawa Mazowieckas. Ehkki vanemad leidsid talle ilusa ja rikka pruudi, loobus Papczyński abielust, soovides pühenduda vaimulikukarjäärile.
Formaalloogika
Formaalloogika ei ütle midagi selle kohta, missugune maailm tegelikult on. Formaalloogika ütleb, mida saab järeldada, lähtudes üksnes väiteid väljendavate lausete vormist.
Stanisław Papczyński
Papczyński piaristide ordus
2. juulil 1654 astus Papczyński piaristide ordusse, võttes endale nimeks Stanisław. Oma teise noviitsiaasta veetis ta Varssavis, õppides frantsisklaste juures teoloogiat. 22. juulil 1656 sai temast piaristide kongregatsiooni esimene poolakast liige. 12. märtsil 1661 pühitseti Stanisław Papczyński preestriks.
Preestriametis pälvis ta kuulsuse jutlustajana, eriti Varssavi intellektuaalse eliidi seas. Suurematel pühadel kutsuti teda jutlustama pealinna kirikutesse. Papczyński jutlus Aquino Thomasest, mille ta pidas dominikaanide kirikus, ilmus 1664 trükist pealkirja all "Doctor Angelicus" ("Ingellik doktor"). Heade sidemete tõttu kõrgseltskonnas anti Papczyńskile ülesandeks koguda toetust taotlusele piaristide ordu asutaja, isa José de Calasanzi õndsaks kuulutamisele.
Vaatamata edule akadeemilises ja karjasetöös muutusid Papczyński suhted ülemustega aina pingelisemateks, kuni ta 11. detsembril 1670 lõpuks piaristide ordust lahkus. Eelkõige olid selle aluseks erinevad arusaamad ordu iseloomust: Papczyński soovis taastada algseid rangeid tavasid, samas kui Poola orduprovintsis kalduti leebemate kommete poole. Lahkudes vandus ta ordujuhtide ees, et püüab luua uue, neitsi Maarjale pühitsetud vaimuliku ordu.
Papczyński Mariaanide ordu rajajana
Tolle ajani olid kõik vaimulikud ordud jõudnud Poolasse välismaalt, peamiselt Läänest. Uue ordu loomine oli seda raskem, et Poola ühiskonnas valitses aristokraatlik mentaliteet, Papczyński põlvnes aga lihtrahvast ning toetas rangelt askeetlikku elustiili.
Tema plaani asus siiski toetama Poznani piiskop Stefan Wierzbowski. Papczyński ütles ära mitme ordu ja piiskopi kutsest ning asus ordu loomist ette valmistades tööle kaplanina. 1671. aasta septembris pani ta esmakordselt selga uue valge rüü Patusüüta Saamise Õndsa Neitsi Maarja auks. Ühtlasi valmistas ta ette tulevase ordu statuudi nimega "Norma vitae" ("Elu reegel") ning kirjutas moraali ja askeesi teemalise traktaadi "Templum Dei Mysticum" ("Jumala müstiline tempel"), mida ilmus mitu trükki. Viimases avaldas ta veendumust, et mitte üksnes vaimulikud ja preestrid, vaid ka ilmalikud inimesed tajuvad kutset jumala teenimisele. See on üks 17. sajandi Poola askeetliku kirjanduse tähtteoseid.
1673. aasta septembris rajas Papczyński Puszcza Korabiewska asulas Skierniewice lähedal ordu esimese hoone, mille ta nimetas "Varjupaigaks". Selles elasid endine sõdur Stanislaus Krajewski ning tolle kaaslased. 24. oktoobril 1673 kiitis kogukonda külastav piiskop Stanisław Święcicki kogukonna eluviisi heaks ja jättis neile lisaks "Norma vitae'le" omaenda statuudi. Seda päeva peavad mariaanid ordu rajamise päevaks.
Viljakohv
thumb|200px|Viljakohv Viljakohv on teraviljast ja mitmesugustest lisanditest (tihti siguri juurest) valmistatud jook, mis meenutab maitse poolest oakohvi. Viljakohvi kasutatakse oakohvi kofeiinivaba asendajana. Seda juuakse tavaliselt kuumalt.
Stanisław Papczyński
Papczyński Mariaanide ordu rajajana
Lisaks pühendumisele neitsi Maarjale võttis uus ordu enda ülesandeks aidata purgatooriumis piinlevaid hingi - eriti neid, kes surid lahinguväljal ja katkuohvritena. Ordu liikmed abistasid hingekarjaseid pihi vastuvõtmisel ning jutlustasid usklikele. Tagamaks karskust, seadis Papczyński ordule reegliks hoiduda viinajoomisest. 1679. aastal võttis kuningas Jan III Sobieski mariaanid oma erilise kaitse alla.
1699. aastal püüdis Papczyński taas ordule heakskiitu nõutada, läkitades isa Joachim Kozłowski Rooma enda täievolilise esindajana. Raskustesse sattununa lähenes Kozłowski frantsiskaani minoriitidele "Neitsi Maarja kümne voorusereegli" asjus, mis sidus mariaanid juriidiliselt nende orduga. Paavst Innocentius XII kiitis reegli heaks. Ehkki see saadi ilma Papczyński heakskiiduta, ei rikkunud reegel mariaanide kombeid ning võeti rõõmuga vastu. Nii said mariaanid iseseisvaks orduks, mis ei sõltunud enam kohaliku piiskopi heakskiidust, ehkki veel mõnda aega jäid nad seotuks frantsisklastega.
1701. aasta 17. septembril Papczyński suri ning maeti Góra Kalwariasse.
Õndsaks kuulutamine
1953. aastal jätkus Papczyński õndsaks kuulutamise protsess. Möödunud aja tõttu toimus protsess "ajalooliselt" ehk tema elu ja vooruste kohta käivate ajalooliste tunnistuste alusel. Kogutud 1000-leheküljelise käsikirja põhjal, mida nimetati "Positio", palus Poola piiskoppide kogu Pühal Isal Papczyński kristliku elu eeskujuna altarile tõsta.
16. septembril 2007 kuulutas paavst Benedictus XVI erivolinik kardinal Tarcisio Bertone, Püha Tooli riigisekretär, isa Stanisław Papczyński mariaanide pühakojas Licheńis õndsaks.
Villa Park
Villa Park (algselt Aston Lower Grounds) on jalgpallistaadion Birminghamis.
Elron
pisi|Stadler Flirt Keila jaamas pisi|Droonivideo uut [[Jänese raudteesilda ületavast Elroni rongist 2021. aasta septembris]] AS Eesti Liinirongid (varasem Elektriraudtee AS) on Eesti reisirongide operaatorfirma, mis tegutseb kaubamärgi ELRON all. Firma ainuomanik on Eesti riik.
2016. aastal tehti Elroni rongidega 6,8 miljonit reisi, aastane kasv oli 4%.
2018. aasta esimeses pooles sõideti rongiga 3 861 000 korda, kokku tehti üle 280 000 reisi rohkem kui aasta tagasi. Kasv oli mullusega võrreldes 8%.
2021. aastal suurenes rongiga reisijate arv 2020. aastaga võrreldes ligi 100 000 võrra – aasta jooksul tehti 6,1 miljonit reisi.
Alates 2021. aastast sõidavad Elroni elektrirongid üksnes taastuvenergial.
Villa Park
Aston Parki maa-ala kuulus sajandeid varem Thomas Holtele (1571–1654), kes elas lähedalolevas Aston Hallis, ja Holte kasutas seda köögiviljaaiana. 19. sajandil rajati sinna avalik park koos akvaariumiga. Tiik likvideeriti 1889 ja selle asemele rajati spordiväljak, mille keskel oli kergejõustiku jaoks muru ja ääres jalgrattaspordi jaoks mõeldud trekk. Staadion sai kohe populaarseks ja juba selle avaüritusel 10. juunil 1889 oli 15 tuhat pealtvaatajat.
1897 ostis staadioni Aston Villa. Klubi polnud rahul oma eelmise staadioni Perry Barriga selle keerulise juurdepääsu ja kõrge üüri tõttu. Aston Villa esimene mäng Villa Parkil peeti 17. aprillil 1897 ja selleks oli sõprusmäng Blackburn Roversi vastu. Sellest ajast kuni tänapäevani on Villa Park olnud Aston Villa kodustaadion.
Elron
Juhtimine
2018. aasta juuli seisuga oli Elroni juhatuse esimees Olle Tischler ja juhatuse liige Riho Seppar. Ettevõtte nõukogusse kuulusid Siiri Odrats-Koni (nõukogu esimees), Hindrek Allvee, Kai Realo ja Kalle Viks.
Villa Park
Tänapäeval ümbritseb staadioni neli tribüüni: Trinity Road Stand, North Stand, Doug Ellis Stand ja Holte End. Viimane on nimetatud Thomas Holte järgi ja selle taga asub restaureeritud Aston Hall, kus tegutseb Holte Hotel.
Jalgrattatrekk likvideeriti staadionilt juba 1914.
Elron
Juhtimine
2022. aasta oktoobri seisuga oli Elroni juhatuse esimees Lauri Betlem ja juhatuse liige Riho Seppar. Ettevõtte nõukogusse kuulusid Andres Allikmäe (nõukogu esimees), Hindrek Allvee, Andres Uusoja ja Kalle Viks.
Ajalugu
pisi|vasakul|AS Elektriraudtee rongid [[ER2 Balti jaamas (2006)]] pisi|Elroni [[Stadler FLIRT rong lahkumas Ilumetsa raudteepeatusest]] pisi|1962. aastal avatud [[Pääsküla depoo]] pisi|Droonivideo Aegviidu jaama saabuvast Elroni rongist pisi|Elroni Stadler FLIRT tüüpi reisirongid Balti jaamas Elektriraudtee Aktsiaselts tekkis 23. detsembril 1998 AS Eesti Raudtee jagunemisel, iseseisvat majandustegevust alustati 1. jaanuarist 1999. Esialgu kuulusid kõik aktsiad aktsiaseltsile Eesti Raudtee, 15. novembril 2000 läksid need üle Eesti Vabariigile.
Villa Park
Villa Parkil on toimunud mitmesuguseid spordi- ja kultuuriüritusi. Seal on peetud enne Esimest maailmasõda võistlusi kergejõustikus ja jalgrattasõidus, aga pärast seda poksis ja ragbis. Villa Parkil on kontserte andnud Bruce Spingsteen, Belinda Carlisle, Rod Stewart ja Robert Palmer ning seal on oma üritusi korraldanud evangelist Billy Graham ja peapiiskop Desmond Tutu.
Elron
Ajalugu
Oktoobris 2013 vahetas Elektriraudtee oma nime Eesti Liinirongide vastu, sest 2014. aastast pidi ettevõte hakkama teenindama reisirongiliine üle kogu Eesti, nii elektri- kui ka diiselrongidega, mistõttu poleks vana nimi sobinud. 1. jaanuaril 2014 võttiski Elron üle seni Edelaraudtee teenindada olnud liinid.
Elron teenindab reisijaid Stadler FLIRT rongidega 17 liinil neljas suunas. Lääne suunas teenindatakse liine Tallinnast Pääskülla, Keilasse, Paldiskisse, Kloogaranda, Riisiperre ja Turbasse, edela suunas Viljandisse, Türile ja Raplasse. Ida suunas sõidavad rongid Tartusse (nii tava- kui ka ekspressrongid), Narvasse, Rakverre ja Aegviitu. Kagu suunas teenindatakse liine Tartu–Põlva–Koidula (suviti pikendatakse Piusani) ja Tartu–Elva–Valga. Käigus on ka Jõgeva–Tartu rongid. Varem on toiminud ka liinid Tallinn–Lelle ja Lelle–Pärnu.
Rongipark
Elroni rongipark koosneb 38 Stadler FLIRT tüüpi rongist, millest 18 on elektrirongid ja 20 diiselrongid. Need võeti Eestis kasutusele aastatel 2013–2014.
Filmimine
pisi|Dokumentaalfilmi filmimine [[Sydneys]] Filmimine on filmiülesvõtte tegemine filmikaameraga filmilindile või videoülesvõtte tegemine videokaamera, digifotoapaadi või nutitelefoni kaameraga.
Filmimisega tegeleja on üldkeeles filmija (kõnekeeles filmimees), oskuskeeles nimetatakse filmijat operaatoriks (filmi- või videooperaator).
Filmitakse liikuvat pilti jäädvustava kaameraga. Filmimist kasutatakse filmide ja mitmesuguse otstarbega videote tegemisel.
San Benedetto del Tronto
San Benedetto del Tronto on linn Itaalias Marche maakonnas Ascoli Piceno provintsis. San Benedetto del Tronto sai linnaõigused vabariigi presidendi 2000. aasta 25. oktoobri dekreediga.
Linn asub Aadria mere rannikul paari kilomeetri kaugusel Abruzzo maakonna piirist.
Linna esimene kirjalik mainimine aastal 998.
Haldus
San Benedetto del Tronto piirneb järgmiste omavalitsusüksustega: Acquaviva Picena, Grottammare, Martinsicuro (TE), Monteprandone. thumb|San Benedetto del Tronto
Muusikaelu
Muusikaelu on muusikaga seotud kultuuri osa. Paljudel muusikaelu osadel on loomemajanduslik väärtus.
Muusikaelu koosneb tegevusaladest, millega on seotud üksikisikud, kollektiivid ja organisatsioonid:
Koordineerimine
Eesti Vabariigis koordineerivad muusikaelu:
Korraldamine ja rahastamine
Eesti Vabariigis korraldavad ja rahastavad muusikaelu:
Kirjandus
Lõhmus, Marko 1990: "Regionaalne isemajandamine -- regionaalne muusikakultuur", Scripta Musicalia nr.2, 1990, 1-2
Malakatõn-Tass
Malakatõn-Tass (Малакатын-Тас) on mägi Kotelnõi saarel, nii saare, kui ka Anjou ja Uus-Siberi saarte kõrgeim punkt (374 meetrit).
Antonov An-2
An-2 (NATO koodnimi Colt) on Antonovi konstrueerimisbüroos Nõukogude Liidus 1947. aastal loodud ning hiljem Poolas suursarjana ehitatud ühemootoriline, mitmeotstarbeline, suurim senini veel kasutusel olev kahepinnaline lennuk (biplaan). An-2 esmalend oli 31. augustil 1947. Aastail 1947–1992 ehitati neid umbes 17 000, sellest Nõukogude Liidus 3855 lennukit, Poolas litsentsi alusel 11 915 lennukit ja Hiina Rahvavabariigis litsentsi alusel 1027 lennukit (2013. aasta seisuga) Y-5 nime all.
Kirjeldus
Metallkonstruktsiooniga lennuki mõlemad kahetalalised kandepinnad on kuni esimese talani kaetud duralumiiniumplekiga, esitalast tahapoole aga kaetud impregneeritud lõuendiga. Kõik tüürpinnad on perkalkattega. Mõlema kandepinna allakallutatud tagatiib ja automaatselt ettepoole nihkuvad eeltiivad ning sama-aegselt 20° võrra täiendavalt langetatavad kaldtüürid (eleronid), võimaldavad An-2 kasutada väga lühikestel murukattega tõusu- ja maandumisradadel (150–180 m).
Lennuki võimas 1000 hj õhkjahutusega tähtmootor AŠ-62 on ehitatud Wright R-1820 Cyclone'i litsentsi alusel. An-2 kütuse (aviobensiin oktaanarvuga 92) kulu tunnis on 180 liitrit ja mootoriõli kulu 3 liitrit. Lendurite kabiini mõlemalt istmelt on juhtimine dubleeritud. An-2 oli laialdaselt kasutusel põllumajanduses, Nõukogude Liidu hõredalt asustatud piirkondades, ALMAVÜ-s langevarjuhüpeteks, korraga mitme purilennuki sleppimiseks jne. An-2 võimaldab pardale võtta 12 reisijat või 10 langevarjurit. Venemaal plaanitakse suure hulga mootoriressursi lõppemise tõttu seisma jäänud An-2 moderniseerimist.
Lennuki An-2 levinud eestikeelsed hüüdnimed on „moosiriiul” ja „metsavaht”, NSVL-is ka „kukuruznik”. AN-2 on kasutusel ka praegu Eesti õhuväes.
Lennutehnilised andmed (An-2)
right|300px
Hinnang
Hinnang (inglise keeles evaluation) on hindamise tulemusel saadud arvamus või otsustus objekti kohta. Hinnang võib põhineda objektiivsetel andmetel, hindava isiku kogemustel, tähelepanekutel või vaatlustel.
Hinnangu andmise protsess on hindamine, mille käigus hinnatavat objekti võrreldakse hindava subjekti kehtestatud väärtuste skaalaga. Hinnangu saamiseks võib kasutada mitmesuguseid hindamismeetodeid.
Objektile antud püsiv hinnang moodustab objekti väärtuse.
1. detsembri riigipöördekatse
1. detsembri riigipöördekatse ehk detsembrimäss oli Nõukogude Liidu ebaõnnestunud võimuhaaramise katse Eestis 1. detsembril 1924. Umbes kahesajast riigipöördekatses osalejast sai tulevahetustes surma 13, hiljem vahistati veel üle 500 inimese. Valitsusele ustavate sõjaväelaste ja tsiviilisikute seas oli 26 ohvrit. Mässu käigus hävitati mitu silda ja kaaperdati kaks lennukit.
Riigipöördekatse ettevalmistused
Nõukogude Liidus emigratsioonis – Leningradis ja Moskvas – tegutsenud Eestimaa Kommunistlik Partei (EKP) pöördus 12. augustil 1924 kirjalikult VK(b)P poole, teatades, et EKP juhtkond "on olukorda Eestis kaalunud ning otsustanud korraldada ülestõusu". Eesti küsimust arutati VK(b)P KK Poliitbüroos 21. augustil ja 14. novembril. "Ülestõusu" toetuseks loodi Nõukogude Liidus alaline komisjon, kuhu kuulusid ka Jossif Stalin, Lev Trotski ja Mihhail Frunze. EKP oli veendunud, et "ülestõus" õnnestub ning VK(b)P KK Poliitbüroo otsustas EKP "relvastatud ülestõusu" Eestis igati toetada.
Nõukogude välisluure ettekandest 25. augustil 1924 võisid Sokolnikov, Krassin ja Tšitšerin lugeda, et Eesti valitsus, nähes ette täielikku katastroofi, on otsustanud üle minna Rootsi kroonile. Eesti kullaressurss on ära kulutatud ning juba viis kuud kestnud läbirääkimised laenu saamiseks on ebaõnnestunud. Eesti juhtkonna ühe osa seas olevat tekkinud mõte täieliku krahhi korral ühineda Rootsiga; sellel eesmärgil külastavad Tallinna Prantsusmaa ja teiste riikide eskaadrid, juuli lõpus või augusti alguses pidi tulema ka Rootsi kuningas ja seejärel pidavat Pariisis otsustatama Eesti saatus. Aga Rootsi kuningas olla juba teatanud, et ta ei soovi Eestit, kes ei pea ennast ise üleval ega näe mõtet jätta kapitale bolševikele. Suurem osa vabrikuid ja töökodasid seisvat. "Töölised, osa intelligentsist ja talupojad, kel on väikesed pered, ootavad peatset krahhi, et siis rutem toimuks ühinemine Venemaaga ja et siis uuesti tekiks võimalus töö saamiseks." Kommunistlik partei töötavat hästi, "Tallinna militsionääride" hulgas olevat "kommuniste-militsionääre" koguni 55%.
Riigipöördekatse elluviimiseks moodustati Moskvas 16. septembril 1924 "Sõjaline kolmik", mille sõjaline peaspetsialist oli Punaarmee kindralstaabi ohvitser Harald Tummeltau. Eestis värbas vabatahtlikke kommunist Jaan Anvelt, kes sai Kominternilt suurt rahalist toetust. Tegeliku rünnakuplaani järgi, mille koostasid Punaarmee kindralstaabi ohvitser Karl Trakmann ja Nikolai Riuhkrand-Ridolin (endine 1. Eesti Kütidiviisi brigaadikomandör) Tallinnas, moodustasid Leningradist kohale saadetud Punaarmee komandörid ööl vastu 1. detsembrit lööksalgad Riigikogu hoone, riigivanema, siseministri, sõjaministeeriumi, sõjakooli, mõnede sõjaväeosade, raudteejaamade ja peapostkontori ründamiseks.
1. detsembril kell 5.15 alanud relvastatud riigipöördekatses Tallinnas osales umbes 170 meest. Nõukogude Liidust saadeti riigipööret läbi viima 40–50 löökrühmlast (neist vähemalt 15 ohvitseri ), Nõukogude Liidu palgalistest Eestis osales üle 40 isiku. Umbes kolm tundi kestnud tulevahetuses tapsid löökrühmlased 25 inimest, ründajatest langes 13. Kavandatud relvastatud tegevust teistes linnades ei alustatud. Seoses riigipöördekatsega väljakuulutatud sõjaseisukorra ajal hukkas välikohus 155 isikut.
Pärast Vabadussõda Venemaale põgenenud Eesti kommunistid tulid Eestisse "revolutsiooni" korraldama, riigipööret aitasid organiseerida VK(b)P Keskkomitee ja Komintern. Riigipöördeplaani koostasid Jaan Anvelt ja Venemaa kodusõja veteran Karl Rimm. Peastaap asus esialgu Tallinna servas aadressil Kadaka tee 9, kus kingsepp Kristjan Grünbach oli kommunistide korraldusel korteri võtnud. Mässu poliitiline juht oli Jaan Anvelt. Peastaapi kuulusid ka endine Petrogradi ohvitserikursuste politruk ja tšekist Valter Klein (varjunimega Karl Roobas), kes riigipöördekatse õnnestumise korral oli määratud tulevase sõja-revolutsioonikomitee esimeheks ning endised noorproletaarlaste organisaatorid Arnold Sommerling ja Georg Kreuks, kes olid vangi mõistetud, seejärel Nõukogude Liitu vahetatud ja salaja uuesti Eestisse tulnud. Sõjalise juhtimise eest vastutasid endine Punaarmee 3. eesti kütipolgu ülem August Lillakas ja tema adjutant Richard Käär, kes samuti novembri lõpul salaja Eestisse tulid. Plaan nägi ette pealöögi andmise Tallinnas ning seejärel võimuhaaramised Tartus, Narvas, Pärnus, Viljandis, Rakveres, Kundas ja Kohilas. Tallinnas asus sõja-revolutsioonikomitee, Tõnismägi 8 hoones, kus sõja-revolutsioonikomitee koosolekul 30. novembril 1924. aasta õhtul otsustati alustada ülestõusu 1. detsembril kell 5.15.
Eesti võimude ennetavad vastuaktsioonid
Eesti politsei ja peastaap olid võimalikust riigipöördekatsest informeeritud, kuid kuupäeva ei teatud. Algselt peeti selleks 1. maid 1924. Juba 21. jaanuaril 1924 toimus politseioperatsioon, mille käigus suleti 185 enamlaste arvatavast 300 ringist ning vahistati üle kahesaja enamlaste juhi. Sama aasta 27. novembril toimus 149 protsess. Üks kohtualune mõisteti surma, 39 eluaegsele sunnitööle, 30 isikut 15 aastaks sunnitööle, ülejäänutele määrati 3–10 aastat vangistust ning 7 kohtualust vabastati.
Tallinn
Relvastatud riigipööre pidi algama 1. detsembri hommikul kell 5.15. Riigipöörde staap asus Pelgulinnas, aadressil Telliskivi tänav 21 Õli- ja Värvivabrik Extraktori kontoris. Mässuliste relvastus koosnes peamiselt Saksa ohvitseride käsirelvadest Parabellum P08, mõnedel olid ka teistsugused revolvrid ja püstolid. Kokku oli käsirelvi 150. Oli ka 55 vintpüssi, 65 käsigranaati, 8 tugevajõulist pommi. Kolme Thompsoni püstolkuulipildujat ei osatud kasutada. Plaan oli tehtud arvestusega, et töölised ja sõdurid ühinevad ülestõusuga ja üheskoos võetakse võim Tallinnas üle. Seejärel oleks välja kuulutatud Eesti Sotsialistlik Nõukogude Vabariik ja moodustatud töörahva valitsus, mis oleks Eestisse kutsunud Nõukogude Liidu väed.
Plaane rikkus paljugi 1924. aasta novembris toimunud 149 protsess, millega kõrvaldati suur hulk mässu korraldamises osalenud kommuniste.
Sõjakool
Esmajärjekorras oli kavas vallutada Sõjaväe Ühendatud Õppeasutuste Tondil asunud sõjakool (asus sel ajal Tondi kasarmutes), seejärel Tallinn-Väikese kitsarööpmelise raudtee peajaam ja inseneriväe pataljon Nõmmel.
Sõjakooli ründas üks kõige suurematest lööksalkadest, millesse kuulus 56 meest, neist 8 ohvitseri ja allohvitseri. Osa ründajaid riietati Eesti sõjaväe mundritesse. Alguses oli mässuliste rünnak edukas: neil õnnestus tungida kasarmusse, kus kadetid magasid ja tappa mitu kadetti.
Sõjakoolis oli tol ajal kokku umbes 450 kadetti, allohvitseri ja ohvitseri. Öö vastu 1. detsembrit olid sõjakoolis korrapidajad leitnant Joosep Lääne ja üks kadett. Väljas oli kolmest mehest koosnev vahtkond, kes tuli kell 5.00 vahiruumi. Sõjakooli ründamiseks ette nähtud 140 mehel oli antud käsk koguneda 30. novembril sõjakoolist umbes ühe kilomeetri kaugusel Kristiine heinamaal asunud Reimanni majja. Kohale tuli ainult 56 meest, kes olid relvastatud ühe Thompsoni püstolkuulipilduja, nelja vintpüssi ning püstolite ja käsigranaatidega. Mässajate staabiga, mis asus Tüve tänav 46 ja teiste gruppidega pidas sidet kolm käskjalga. pisi|Tondi sõjaväelinnaku kasarm Tondi 51 Liikuma hakati kell 5.00. Kohale jõudes asuti ründama kadettide kasarmut, heites akendest sisse käsigranaate ning tulistades ukselt kadette, kes magasid alumisel korrusel. Vahtkonnast tulnud kadetid koos nelja suurtükiväekadetiga, kellel oli õnnestunud relvahoidlast püstoleid saada, avasid ründajate pihta tule, takistades nende edasitungi teisele korrusele. Teisel korrusel asunud kadetid haarasid relvade hoiuruumist relvad ning asusid vasturünnakule, lüües ründajad põgenema. Samal ajal oli üks väiksem mässajate rühm asunud ründama kadettide kasiinot, kus asusid kooli korrapidajaohvitser ja üks veebel. Korrapidaja oli hoonest lahkunud ja veebel oli läinud elamuplokki pesema.
Üks kadettide patrull pidas kinni linnast tulnud sõiduauto. Nähes relvastatud kadette, püüdsid autos olnud mehed põgeneda, kuid nad tabati ja toodi sõjakooli. Kaks neist olid Rudolf Vakmanni vennad, kes olid saadetud sõjakoolist relvi tooma. Kolmest ohvitserist moodustatud sõjakohus toimetas juurdluse ja kõik tabatud seitse meest mõisteti surma. Otsus viidi sama päeva hilisõhtul täide.
Sõjakooli vallutamise katsel said kohe surma kadetid Aleksander Teder ja August Udras; Arnold Allebras ja Aleksander Tomberg surid haavadesse haiglas. Haavata sai üheksa kadetti.
10. Üksiku Jalaväepataljoni kasarmud
pisi|Aafrika tänav 43 (tänapäeval [[Filtri tee 3 // 5), endine 10. Üksiku Jalaväepataljoni kasarmuhoone]] Odra tänava salakortereisse olid koondunud löögirühmad, Juhkentali kasarmute vallutamiseks kasutati 27 ründajat. Osa mässulisi läks ohvitseride kasiinosse ja tappis piirivalve nooremleitnandi Harald Buschi, 10. jalaväerügemendi nooremleitnandi Helmut Viiburgi ja Sidepataljoni nooremleitnandi Oskar-Martin Punnisoni. Seepeale avas valvur mässuliste pihta tule ja need põgenesid. Teine osa mässulistest liikus parajasti kasarmute poole, kui kasarmust väljusid relvastatud allohvitseride õppekomando mehed, keda rakendati Balti jaama tagasivallutamiseks. Neid nähes jooksid löögimehed laiali.
15 mässajat murdsid sisse sealsamas olnud Sidepataljoni kasarmusse ja tapsid valves olnud sõjaväeametnik Adolf Elleri, kuid ta oli jõudnud juba häiret anda. Seepeale tormasid Treeningkompanii allohvitser August Schaurup koos vanemallohvitser Turi ja nooremallohvitseride Ehrenpreisi ja Sternfeldiga hoonest välja ning tabasid kaks mässulist, kes tapeti kohapeal. Ülejäänud põgenesid.
Sõjaministeerium
Sõjaministeeriumi vallutamiseks mõeldud 23-meheline löögiüksus kogunes Lai tänav 7 salakorterisse ja alustas rünnakut kell 5.25. Mässajad, kellel olid seljas Eesti sõjaväe mundrid, avasid revolvritest tule ministeeriumi peasissepääsul valves olnud reamees August Kengi pihta, kuid lasksid mööda. Seepeale ründas reamees Keng ühte mässulist täägiga ja põgenes tule eest. Siis viskasid mässulised koridori kolm käsigranaati ja ühe pommi. Osa mässajaid tormas teisele korrusele, kus nende arvates pidi olema sõjaväe kommunikatsioonikeskus, teised jooksid valvurite poole. Kuid allohvitser Rudolf Aaman koos reamees August Kengi ja kapral Richard Brückeriga hoidsid mässulisi tagasi, kuni valvurid riietusid ja valmistusid lahinguks. Vastupanu tõttu mässajad põgenesid. Seepeale avas allohvitser Aaman koos reamees Leppikuga teisel korrusel olnud kergekuulipildujast nende pihta tule. Mässajad pääsesid põgenema, ainult üks, kes oli end kappi peitnud, jäi maha ning avastati maja läbiotsimisel.
Lasnamäe sõjaväelennuväli ja lennuväedivisjon
Lennuvälja ründajate juht oli kingsepp Kristjan Grünbach hüüdnimega Kitu, kes oli Kadaka tee 8 salakorteri omanik. Sõjaliseks väejuhiks oli Grünbachi kälimees Villem Roobach. Lööksalk koondus salakorteris aadressil Narva maantee 61–9.
Teel Lasnamäele kohtasid mässajad Russalka juures kahte piirivalvurit. Üks neist, Johannes Kruusmann, lasti kohapeal maha, teist sihiti parabellumiga, küsides: "Kas sa isamaad tunnistad?" Kui too vastas, et tunnistab, ütles Roobach: "Su veri peab voolama, su isamaad enam ei ole!" Ta hakkas piirivalvurit peksma, seejärel too arreteeriti ja viidi kaasa.
Kadriorus peatati kõik vastutulijad ja otsiti läbi. Seejärel rünnati Narva maanteel 2. politseijaoskonda. Jaoskonnast saadi püsse ja lahkuti kiiruga. pisi|Lasnamäe lennuväli 1933. aastal 13 mässulist ründasid Lasnamäel asunud Lasnamäe sõjaväelennuvälja ja lennuväe divisjoni, mis oli ka ainuke sõjaväeüksus, mida mässajatel õnnestus vallutada ja kus osa divisjoni sõdureid ühines ründajatega. Valvekorras olnud korrapidaja-ohvitserilt nooremleitnant Siegfried Fleischerilt võeti ära relv ja ta pandi vahi alla.
Kell 7.00 saadeti üks mässaja mootorrattaga linna teateid hankima. Ta jõudis koonduskorterisse, kuid tagasiteel lennuväljale ta arreteeriti.
Mässajad olid telefoniaparaadid juba hävitanud. Et teateid ei tulnud, käskis Roobach lenduritel lennukid valmis seada, et tõusta linna kohale vaatlusele. Kuigi lendurid ütlesid, et paksu udu tõttu ei ole võimalik lennata, kästi neil seda siiski teha.
Kohale saabunud abijõud majorite Juhan-Karl Fischeri ja Karl Haasi juhtimisel tapsid ühe ründaja, teised põgenesid. Roobach ja aviomotorist Alfred Kaat röövisid kaks lennukit ning sundisid piloote nendega Nõukogude Liidu poole põgenema. Kell 11:35 tõusid lennukid õhku. Piloot Paul Päev maandus veidi enne Narvat karburaatori rikke tõttu. Kui Roobach sai lähimast mõisast teada, et Venemaa piirini oli jäänud umbes neli kilomeetrit, hakkas ta jooksma, kuid piiril sai põgenemisel haavata ja võeti kinni, hiljem lasti ta sõjaväekohtu otsusel maha. Kaat pääses põgenema Volossovosse. Grünbach hukkus lennuväljal.
Lennuväe riviüksuse nooremleitnandid Fleischer ja Rätsep mõisteti välikohtu otsusel allaandmise eest surma. Kapten Heinrich Liibus, kes 1. detsembril ei ilmunud oma väeosasse, kuigi oli mässust teadlik, arvati lennuväest välja, sest ilmumata jäämiseks puudusid tal arvestatavad põhjused.
Auto-Tankidivisjon
Auto-Tankidivisjon asus samuti Juhkentalis. Seal õnnestus 30 ründajal divisjoni reeturist allohvitseri Loorentsi kaasabil tankide garaaž üle võtta ja kõik tankid peale ühe sõidukõlbmatuks muuta. Seejärel käivitas Loorents ainsa sõidukõlbliku tanki ja sõitis sellega hoovi, kus parajasti toimus rünnak meeskonnaruumile. Veltveebel Rudolf Kaptein aga äratas meeskonna, tulistades revolvrist lakke, ning koos nooremallohvitser Alfred Kremmeriga viidi meeskond vasturünnakule. Kommunistid põgenesid garaaži, kuid veltveebel Kaptein ajas nad sealt välja. Seejärel hüppas Kaptein tanki peale ja tappis tanki vaatluspilu kaudu tulistades Loorentsi, mispeale mässajad jooksid laiali.
Rünnata üritati ka divisjoni treeningkompaniid Gildi tänaval, divisjoniülema major Johan Mahlapuu juhtimisel alustati kohe kaitset ja ründajad põgenesid paari kuulipildujavalangu järel.
Peapostkontor
thumb|püsti|left|[[Vene tänav (Tallinn)|Vene tänav 9, Tallinna peapostkontori ja Majandusministeeriumi Posti-Telegraafi-Telefoni Peavalitsuse hoone]] Posti-telegraafimaja hõivamiseks ette nähtud 12-meheline lööksalk kogunes Narva maanteel asunud salakorteris.
Posti-telegraafimaja asus Vene ja Apteegi tänava nurgal. Posti-telegraafimaja – kus ei olnud ka politseivalvet – hõivati, ja kolmveerand tunniks katkestati telefoniühendus. Posti-telegraafimajas langes vangi Tallinna politseiülem Rudolf Saar, kes oli segadust märgates pahaaimamatult majja sisse astunud. Alates kella 6.45st vallutasid valitsusvägede salgad Tartu garnisoniülema kindralmajor Ernst Põdderi ja Tallinna komandandi kolonel Oskar Raudvere juhtimisel soomusauto toetusel posti-telegraafimaja tagasi. Kindral oli Tallinnas komandeeringus ja oli sattunud kasiinos sõpradega napsitama. Vastu hommikut märkas ta lahingut ning tormas koos kaaslastega tulevahetusse.
Politsei ratsareserv
Politsei ratsareservi, mille kasarm asus Mardi tänaval (praeguses Keldrimäe linnaosas), ründas 37 mässajat kolmes löökrühmas. Ründajad kogunesid Lennuki tänav 24 majas, seal kus asus ka ülestõusu II pataljoni staap. Rünnak ebaõnnestus, sest kasarmu aknast sisse visatud kolm granaati põrkusid tagasi ja plahvatasid tänaval. Seejärel visati aknast sisse tugevajõuline lõhkekeha, kuid see ei plahvatanud ja politseinikud jõudsid riietuda ning mässajatele vastu astuda. Hulk ründajaid võeti vangi, surma sai kaks mässajat. Ratsareserv koos allohvitseride kooli ja kolonel Raudvere käsutuses oleva soomusautoga osales Toompea lossi, raudteejaamade ja lennuvälja tagasivallutamises.