cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Eesti lähiajalugu
Esimene Nõukogude okupatsioon ja Eesti annekteerimine
Järgnes Eesti riikluse kavakindel hävitamine, mis on Eesti rahva mällu sööbinud "Eesti rahva kannatuste aastana". Toimusid massilised arreteerimised, eraettevõtted natsionaliseeriti, enamik kodanikuühendusi ja seltse suleti, väljapaistvaid kultuuri- ja riigitegelasi hakati jälitama. Paljud Eesti poliitikud ja haritlased sattusid nõukogude julgeolekuorganite mõrvade ja repressioonide ohvriks, sealhulgas ka Eesti esimene president Konstantin Päts, kes küüditati Venemaale.
14. juunil 1941 viidi läbi esimene massküüditamine Siberisse, mis hõlmas kogu Eesti Vabariigi poliitika-, majandus- ja kultuurieliiti.
Saksa okupatsioon
22. juunil 1941 Nõukogude Liitu rünnanud Saksa armeegrupi Nord üksused ületasid Eesti-Läti piiri juba 7. juulil. Juuniküüditamine oli löönud rahva julgeolekutundesse sügava haava ning sakslastesse suhtuti kui vabastajatesse. Vahepealset ajapuhvrit venelaste lahkumise ja sakslaste tuleku vahel kasutati mitmel pool omariikluse taastamiseks. Asutustel heisati uuesti rahvuslipud ja üritati vabaneda kõigest, mis seotud venelaste tegevusega riigis.
Enne lõplikku lahkumist viidi taganevate venelaste poolt Põhja-Eestis ning saartel läbi sundmobilisatsioon, mille käigus viidi kaasa hinnanguliselt 30 000 meest. Lahkumise käigus andsid venelased tugeva hoobi kohalikule infrastruktuurile. Rikuti raudteevõrgustik, lõhati tehaseid, sildu ja teid, suures mahus võeti kaasa tehnikat.
Eestlased pettusid sakslastes üsna kiiresti, sest poliitilises plaanis käsitati Eestit vallutatava Venemaa osana ning Eesti riigi taastamise plaanidele tõmmati kriips peale. Suhtumist uude võimu halvendas sakslaste tehtud puhastustöö rahva hulgas, millega üritati likvideerida punaste toetajad. Hinnanguliselt hukati selle käigus umbes 7000 inimest. Nagu mujal Euroopas, hakkas Saksa ülemvõim siingi agaralt juudiküsimust lahendama. Kõrgeima võimu kandjaks Eestis (Eesti kindralkomissariaadis) sai kindralkomissar ning omavalitsuse etteotsa üks vabadussõjalaste (vapside) juhte dr Hjalmar Mäe (1901–1978). Eesti majanduse allutamine Saksa sõjavankri ette muutis elu riigis raskeks. Pea kõiges valitses puudus. Tööstuskaupade müügiks seati sisse talongisüsteem. Tugevat vastutegevust Saksa võimude suhtes siiski ei esinenud. Pigem üritati võimu käske ja korraldusi ignoreerida.
Esimesed tagasilöögid rindel sundisid sakslasi oma rahvuspoliitikat üle vaatama ning nüüd oli teisejärgulistest rahvustest sõjaliste üksuste loomiseks tee avatud. Vastu ootusi ei kujunenud mobilisatsioon Eestis kuigi edukaks. Saksa huvide eest seismise asemel põgenesid paljud noored mehed Soome, et aidata sugulasrahval hoida oma riiki vabana (vt Soomepoisid).
Enamik Saksa sõjaväkke nii vabatahtlikult kui ka mobiliseerituna läinud eestlasi pidas võitlust peamiselt oma kodumaa eest. Rahvussotsialistlik ideoloogia ja SSi põhimõtted jäid eestlastele põhijoontes võõraks – Relva-SSi kuulus Eesti Leegion vaid põhjusel, et Wehrmachti koosseisus võisid teenida vaid saksa kodanikud. Tuntumad eestlased Saksa armees olid Alfons Rebane, Paul Maitla, Harald Riipalu, Hando Ruus, Harald Nugiseks, Johannes Soodla, Henn-Ants Kurg ja Paul Vent.
1944. aastaks oli sakslaste sõjaõnn pöördunud ning rindejoon liikus üsna kiiresti Eesti suunas. Jaanuari lõpus kuulutati Eestis välja uus mobilisatsioon, mis kuidagi ei tahtnud vedu võtta. Mobilisatsioon õnnestus alles pärast Eesti Vabariigi viimase peaministri Jüri Uluotsa avalikku toetust sellele. Vastu ootusi astus sõjaväeteenistusse loodetust märkimisväärselt suurem hulk mehi. Paljud eestlased nägid rahvuslikes üksustes Eesti Vabariigi taassünni eeldust. Formeeritud väeosad koos taani, hollandi, norra jt võõrleegionitega hoidsid rinnet paigal veebruarist septembrini (selle sisse jäi ka verine Sinimägede lahing). Strateegiliselt oli Eesti näol tegemist väga olulise tugialaga kogu idarindel. Paraku otsustas Saksa ülemjuhatus väed Eestist välja tõmmata ning taganemine algas 17. septembril 1944. Lääneriikide toetusele lootes kuulutas Otto Tiefi valitsus päev hiljem Eesti neutraliteeti Nõukogude Liidu ja Saksamaa sõjategevuse suhtes, kuid need lootused luhtusid. Otto Tiefi valitsus pidas oma viimase istungi 22. septembril 1944 Läänemaal Põgari palvemajas. Valitsus jätkas oma tegevust juba eksiilis (vt Vabariigi Valitsus eksiilis). Tänu seaduslikele Tiefi valitsusele ja sellele järgnenud pagulasvalitsustele oli hiljem, Eesti Vabariigi taastamisel, võimalik rakendada õigusliku järjepidevuse printsiipi. 22. septembril hõivasid Nõukogude väed Tallinna. Mandri-Eestist taganemise järel jätkus sõjategevus saartel. Pärast raskeid lahinguid (näiteks Tehumardi lahing) lahkusid viimased Saksa väeosad Eestist 15. detsembril 1944. Sellega oli Saksa okupatsioon Eestis lõppenud.
Punaarmee sissetung
1944. aasta jaanuaris lõi Punaarmee Leningradi rinne Saksa 18. armee tagasi ja rinne jõudis Narva jõeni. Peamised lahingud algasid Narva ümbruskonnas, kust Punaarmee lootis kiiresti läbi tungida ja Tallinnani jõuda. Sakslastele oli eluliselt tähtis rinnet hoida, et Soome Saksamaa poolel sõda jätkaks. Veebruari esimestel päevadel algas Narva lahing. Oberkommando des Heeres otsustas strateegiliselt tähtsat Eestit kaitsta, kasutades sealjuures võimalikult palju eestlastest formeeritud üksusi. Jaanuari lõpul oli kuulutatud välja üldmobilisatsioon. Selle edukuse tagas rahvuslike ringkondade toetus ja Jüri Uluotsa üleskutse kaitsta maad Nõukogude vägede sissetungi eest. Kogunes 38 000 meest, kellest moodustati piirikaitserügemendid ja täiendati 20. eesti diviisi. Paljud eestlased nägid rahvuslikes üksustes Eesti Vabariigi taassünni eeldust. Saksa ja eesti vägede visa vastupanuga löödi tagasi Nõukogude vägede Kingisepa-Gdovi pealetung, veebruari Narva pealetung, märtsi alguse ja märtsi lõpu Narva pealetung. Eestlaste vastupanu halvamiseks tegi Nõukogude lennuvägi maatasa ajaloolise Narva linna, tugevasti said kannatada Tartu ja Jõhvi, ka Pärnu. Tallinna 9. märtsi pommitamise ohvrite arv ulatus 1400-ni, hävis ligi pool elamispinnast, 20 000 inimest jäi peavarjuta.
Nõukogude vägede suvine Narva pealetung viis linna vallutamiseni 26. juulil, sundides Saksa vägesid taanduma Tannenbergi kaitseliinile Vaivara Sinimägedes. Järgnenud erakordselt veristes Sinimägede lahingutes ei suutnud Leningradi rinde väed kaitseliini murda. Suutmata läbi murda Virumaal, alustas Punaarmee augustis Tartu pealetungi ja vallutas linna 25. augustil. Oberkommando des Heeres otsustas Eesti maha jätta. Septembri teisel poolel alustasid sakslased rindejoone õgvendamise otstarbel oma vägede Eestist väljatõmbamist. Sakslaste taandumisest võtsid osa eesti üksused, mis hävitati või löödi laiali. Avinurme ja Porkuni lahingus tuli võidelda Punaarmee 8. eesti laskurkorpuses sõdinud rahvuskaaslaste vastu.
Rahvuslikult meelestatud iseseisvuslased osutasid Saksa okupatsioonivõimudele passiivset vastupanu. Märtsis 1944 moodustasid nad üle-eestilise koordineeriva keskuse – Eesti Vabariigi Rahvuskomitee. Peaminister Jüri Uluots, kes Eesti Vabariigi põhiseaduse järgi täitis Presidendi ülesandeid, püüdis taastada seaduslikke võimuorganeid. 18. septembril nimetas ta ametisse koalitsioonivalitsuse, mille tegelik juht oli Otto Tief. Pika Hermanni torni tõmmati sinimustvalge lipp. Valitsus deklareeris Eesti Vabariigi kestmist ja erapooletust käimasolevas sõjas ning püüdis organiseerida Tallinna kaitset, kuid edutult. Punaarmee üksused jõudsid sakslastest mahajäetud Tallinna 22. septembril.
Viimased Saksa väeosad evakueeriti Saaremaalt 25. novembril. 19. detsembril hõivas Punaarmee Ruhnu saare. Lääne-Eesti saarestiku hõivamise järel oli kogu Eesti Punaarmee poolt taas okupeeritud.
Stalini aeg
Eesti teistkordse okupeerimisega Punaarmee poolt 1944. aastal sai Eestist taas liiduvabariik NSV Liidu koosseisus. Liiduvabariigi autonoomia oli muidugi näiline, kuna NSV Liit oli autoritaarne, tsentraliseeritud majanduse ja poliitikaga riik.
Nõukogude võimuorganid alustasid enesekehtestamist Eestis juba enne Saksa okupatsiooni lõppemist. Augustis 1944 oli Eesti NSV ajutiseks pealinnaks Võru. Kohe pärast Tallinna hõivamist Punaarmee poolt asus nõukogude valitsus ümber sinna.
Sõjajärgsetel aastatel oli väga suur tegevusvabadus julgeolekuorganitel, keda juhtis Eesti NSV siseasjade rahvakomissar Aleksander Resev. EKP KK I sekretäriks sai Nikolai Karotamm.
Kuigi NSV Liit oli Eesti uuesti okupeerinud, jätkasid paljud võitlust metsades. Neid võitlejaid kutsuti metsavendadeks. See ebavõrdne võitlus oli määratud lõpule, kui nõukogude võim likvideeris küüditamise teel metsavendade peamised toetajad, jõukamad talupered. Viimane metsavend August Sabbe tabati siiski alles 1978. aastal ja ta sooritas vahistamise vältimiseks enesetapu.
Eesti okupeerimisega algasid taas repressioonid ning Eesti Vabariigi aastatel 1918–1940 loodud väärtuste hävitamine. Arreteeriti ja põlu alla pandi kümneid tuhandeid inimesi. Repressioonipoliitika tipnes kahe sündmusega – 1949. aasta märtsiküüditamisega ning EKP VIII pleenumiga 1950. aastal –, kui valitsus täielikult staliniseeriti ja mitmed haritlased ning avaliku elu tegelased kodanlikeks natsionalistideks kuulutati ja nende tööde avaldamine keelati. Uueks EKP KK I sekretäriks sai Venemaa eestlane Ivan Käbin, kes jäi sellele kohale 28 aastaks.
25. märtsil 1949 viidi läbi teine massiküüditamine NSV Liidu Siberi piirkonda. Erinevalt 1941. aasta küüditamisest pandi seekord suurt rõhku maapiirkondadele, eriti jõukamatele taluperedele.
28. jaanuaril 1949 võttis NSV Liidu Ministrite Nõukogu vastu määruse "Abinõudest põllumajanduses Eesti, Läti ja Leedu NSV-s" ning järgmisel päeval, 29. jaanuaril, ülisalajase määruse kulakute, bandiitide ja natsionalistide väljasaatmise kohta. 1949. aasta 25. märtsil Balti riikides alanud küüditamise ohvriks langes üle 20 000 Eesti elaniku. Eraldi küüditamisi korraldati aastatel 1950–1951 Eestisse jäänud sakslastele, keda loeti eriti rahvavaenulikuks elemendiks.
Küüditamisele järgnes sundkollektiviseerimine. Talud kui majandusüksused kaotati nende liitmisega kolhoosidesse.
Muutus ka rahvuspoliitika. 1945. aastal oli Eesti NSV peaaegu ainult eestlastega asustatud, kes moodustasid üle 95% elanikkonnast. Ainsaks ajalooliseks vähemusrahvuseks olid jäänud peipsivenelased. Nüüd hakati Tallinna, Ida-Virumaale ja mujalegi rajama suurtööstusi, mille tööjõud toodi peamiselt sisse Venemaalt. Vene keel hakkas omandama järjest tähtsamat osa.
Kõige rängemad nõukogude repressioonid lõppesid Jossif Stalini surma järel 1953. aastal. Algas nn sulaaeg, kuid ühiskond jäi jätkuvalt tugeva ideoloogilise surve alla. 1956.–1957. aastal lubati kodumaale naasta enamikul Siberisse küüditatuil. Senisest enam lubati arendada rahvuskultuuri, kuigi nõukogude võimu range kontrolli ja järelevalve all.
Hruštšovi aeg
1956. aastal mõistis Nikita Hruštšov NLKP XX kongressil Stalini kuriteod hukka.
Brežnevi aeg
1970. aastate lõpus algas Eestis uus tugevnev ideoloogiline surve, mis leidis väljundi eestkätt venestamislaines. Immigrantide vool Eestisse kasvas ning 1978. aastal sai parteijuhiks Moskva juhtnööre täht-tähelt täitev ja eesti keelt vaevu oskav Karl Vaino. Põhiliselt Tallinnasse ja Ida-Virumaale rajati suurtööstusi, mille tööjõud toodi sisse Valgevenest, Ukrainast ja ka Venemaalt. Vene keel hakkas omandama järjest tähtsamat rolli. Ideoloogilise surve tugevnemise tõttu hoogustus ka dissidentlus, mille silmapaistvaimaks tulemuseks oli ilmselt 40 kiri 1980. aastal. 1980. aastal toimus Tallinnas Moskva suveolümpiamängude purjeregatt. Seetõttu ehitati Tallinna linna kõrgeim hotell Olümpia.
Gorbatšovi aeg
1987. aasta kevadel algas fosforiidisõda, millega rahvas protesteeris uute kaevanduste rajamise vastu. 25. mail asutati ENSV Loominguliste Liitude Kultuurinõukogu. Juunis Tallinna Vanalinna Päevade ajal toimusid punkarite algatusel esimesed spontaansed öölaulupeod, mida tuleb pidada laulva revolutsiooni alguseks. 23. augustil korraldas Molotovi-Ribbentropi pakti avalikustamise Eesti grupp (MRP-AEG) Hirvepargis pakti aastapäeval meeleavalduse. Sügisel hakati revideerima ametlikku ajalookäsitlust. 26. septembril ilmus ajalehes Edasi ettepanek viia Eesti üle täielikule territoriaalsele isemajandamisele (IME). 12. detsembril asutati Eesti Muinsuskaitse Selts.
1989. aasta 14. jaanuaril taasloodi Eesti Olümpiakomitee. 17. veebruaril kinnitas Eesti NSV Ülemnõukogu presiidium 24. veebruari Eesti iseseisvuspäevaks. 24. veebruaril heisati Pika Hermanni torni sinimustvalge lipp. 13.–14. mail peeti Eestimaa Rahvarinde, Läti Tautas Fronte ja Leedu Sajūdise korraldusel Tallinnas I Balti Assamblee. 18. mail võttis Ülemnõukogu XI istungjärk vastu otsuse ülemineku kohta isemajandamisele ja võttis seisukoha MRP suhtes. 25. juunil taasavati Konstantin Pätsi ausammas Tahkurannas. 23. augustil, MRP 50. aastapäeval moodustati "Balti kett". 15. detsembril asutati Eesti Pank. 24. detsembril tunnistas NSVL rahvasaadikute kongress MRP lisaprotokolli olemasolu ning kuulutas selle kehtetuks algusest peale.
1990. aasta 17. veebruaril taasasutati Eesti Kaitseliit. 19. veebruaril rehabiliteeris ENSV Ülemnõukogu Presiidium umbes 60 000 nõukogude võimu poolt represseeritud isikut. 23. veebruaril tühistas ENSV Ülemnõukogu Eesti NSV konstitutsiooni paragrahvi kommunistliku partei juhtiva rolli kohta. 24. veebruarist 1. märtsini toimusid Eesti Kongressi valimised, sellest kogust sai esimene täievoliline Eesti Vabariigi kodanike esinduskogu pärast Eesti okupeerimist. Kongressi I istungjärk 11.–12. märtsil kinnitas rahva tahet taastada iseseisev riik; alaliselt tegutsevaks organiks moodustati Eesti Komitee. 23.–25. märtsini peetud EKP XX kongressil lõhenes partei ning sündis otsus luua iseseisev EKP. NLKP-le truuks jäänud parteiliikmed moodustasid hiljem oma juhtorganid. 29. märtsil sai Arnold Rüütlist ENSV Ülemnõukogu esimees. 30. märtsil tunnistas Eesti NSV Ülemnõukogu NSV Liidu riigivõimu ebaseaduslikuks selle kehtestamise hetkest alates ning kuulutas, et algab üleminekuperiood Eesti Vabariigi taastamiseks. Indrek Toome valitsus astus tagasi. 3. aprillil nimetati Edgar Savisaar Eesti NSV valitsuse esimeheks.
Eesti Vabariigi taastamine
1990. aasta 8. mail tunnistas Eesti Vabariigi Ülemnõukogu kehtetuks nime Eesti Nõukogude Sotsialistlik Vabariik ning taaskehtestas Eesti Vabariigi nime. Eesti Vabariigi Ülemnõukogu võttis vastu seaduse "Eesti sümboolikast", millega sätestati, et Eesti riigivärvid on sinine, must ja valge. Riigilipu kuju pidi määrama seadus. Rakendati Eesti Vabariigi 1938. aasta põhiseaduse paragrahvid 1, 2, 4, 5 ja 6. Neist §1 sätestas, et "Eesti on iseseisev ja sõltumatu vabariik, kus kõrgeima riigivõimu kandja on rahvas". Moskva pakutud eristaatuse Nõukogude Liidus konföderatsioonileppe alusel lükkasid Eesti juhid tagasi.
7. augustil võeti vastu seadus riigilipu ja -vapi kohta; riigilipuks sai taas Eesti lipp. 23. augustil võeti Tartus maha Lenini kuju. 21. oktoobril maeti Konstantin Päts kodumulda Tallinna Metsakalmistule.
13. jaanuaril 1991, pärast NSV Liidu juhtkonna sanktsioneeritud veriseid sündmusi Leedus, kirjutati Tallinnas alla Eesti Vabariigi, Läti Vabariigi, Leedu Vabariigi ja Vene NFSV ühisavaldusele ning lähetati see ÜRO peasekretärile. Moodustati Erakorraline Kaitsenõukogu. 18. jaanuaril hakati Toompeale püstitama barrikaade. 1. märtsil sai miilitsast politsei.
19. augustil toimus riigipöördekatse NSV Liidus. Tallinna poole hakkasid liikuma Nõukogude armee sõjaväekolonnid. Eesti Vabariigi Ülemnõukogu andis Eesti Vabariigi Erakorralisele Kaitsenõukogule erakorralised volitused.
20. augustil 1991 võttis Eesti Vabariigi Ülemnõukogu vastu otsuse Eesti riiklikust iseseisvusest. 21. augustil anti Pärnus kätte esimesed Eesti Vabariigi isikutunnistused.
Island tunnustas 22. augustil esimese riigina Eesti Vabariiki. 23. augustil võeti Tallinnas maha Lenini kuju – Lenini puiesteest sai Leninita puiestee. Eesti Vabariigi valitsus otsustas lõpetada NLKP vabariikliku organisatsiooni tegutsemise Eesti territooriumil. 24. augustil tunnustas Venemaa Eesti riiklikku iseseisvust. 27. augustil tunnustasid Euroopa Ühenduse 12 riiki Balti riikide iseseisvust. 29. augustil avati Tallinnas esimene välisriigi saatkond – Rootsi suursaatkond. 2. septembril tunnustasid ka Ameerika Ühendriigid Balti riikide iseseisvust. 3. septembril otsustati moodustada Eesti Vabariigi kaitsejõud. 6. septembril tunnustas NSV Liidu Riiginõukogu Balti riikide iseseisvust.
10. septembril võeti Eesti vastu Euroopa julgeoleku- ja koostöönõupidamise liikmeks. 13. septembril alustas tööd Eesti Vabariigi Põhiseaduslik Assamblee. 17. septembril võeti Eesti Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni liikmeks. 18. septembril võeti Eesti Olümpiakomitee Rahvusvahelise Olümpiakomitee liikmeks.
1. oktoobril tulid müügile esimesed taasiseseisvunud Eesti postmargid. 9. oktoobril taastati Eesti Vabariigi ja NSV Liidu diplomaatilised suhted, 24. oktoobril sõlmiti need Eesti Vabariigi ja Vene NFSV vahel. 8. detsembril allkirjastatud Belovežje kokkuleppega otsustati likvideerida NSV Liit ning moodustada Sõltumatute Riikide Ühendus. NSV Liit riigina lõpetas eksistentsi 26. detsembril, kui iseennast saatis laiali selle riigi kõrgeim võimuorgan NSV Liidu Ülemnõukogu.
20. juunil 1992 toimus Eestis rahareform – võeti kasutusele Eesti kroon. 28. juunil võeti rahvahääletusel vastu Eesti Vabariigi põhiseadus, mis jõustus 3. juulil. 20. septembril toimusid Riigikogu ja Vabariigi Presidendi valimised. Sellega jõudis lõpule Eesti Vabariigi taastamine.
Viimased Nõukogude Liidu õigusjärglase Venemaa Föderatsiooni väeosad lahkusid Eestist 31. augustil 1994.
Eesti–Venemaa piirileping
Eesti sõlmis Venemaaga piirilepingu 18. mail 2005, mille Riigikogu ratifitseeris 20. juunil 2005. Sellest hoolimata teatas Venemaa välisministeerium 22. juunil, et ei pea võimalikuks algatada Eesti–Venemaa piirilepingute ratifitseerimist Riigiduumas, sest nende lepingute ratifitseerimisotsus Riigikogus "sisaldab vastuvõetamatuid sätteid". Venemaad ärritab Nõukogude Liidu võimu all olemise aja okupatsiooniks nimetamine ning viited 1920. aasta Tartu rahulepingule, Eesti Vabariigi Ülemnõukogu otsusele "Eesti riiklikust iseseisvusest" 20. augustist 1991 ja Riigikogu deklaratsioonile "Põhiseadusliku riigikorra taastamisest" 7. oktoobrist 1992. Moskva kinnitusel tähendavad lisaklauslid sisuliselt, et Eestil on õigus edaspidigi Venemaale territoriaalseid nõudmisi esitada. Venemaa teatas, et võtab tagasi allkirja ning soovib algatada Eestiga uued läbirääkimised. Eesti teatas, et vajadust uuteks piiriläbirääkimisteks pole ning et lisaklauslid ei sisalda mingeid territoriaalseid nõudmisi.
Maris Johannes
Maris Johannes (sündinud 22. detsembril 1959 ) on eesti raadioajakirjanik ja teatrikriitik.
Ta on lõpetanud Tartu Ülikooli kaugõppes ajakirjanduse erialal 1992. aastal.
Ta on töötanud toimetajana Eesti Rahvusringhäälingu Raadioteatris ja teinud saadet "Keelekõrv", mille kavandatud sulgemise 2009. aastal jättis ERRi juhtkond ära pärast kultuuritegelaste avalikke proteste saate ja Johannese toetuseks. Samuti on ta töötanud Tallinna Televisioonis ning kirjutanud teatriarvustusi.
Edifikaator
Edifikaator (ladina sõnast aedificator 'ehitaja') ehk edifikaatortaim on mingi taimekoosluse dominant- ehk valitsev taim. Mõnikord on edifikaatoriks nimetatud ka determinanti.
Edifikaatortaim mõjutab ja määrab oluliselt ka teiste taimede kasvutingimusi vaadeldavas koosluses.
Türosiin
thumb|Türosiini molekuli graafiline kujutis Türosiin ehk 4-hüdroksüfenüülalaniin (C9H11NO3; lühend Tyr või Y) on aminohape, üks 20 aminohappest, millest rakkudes sünteesitakse valke. Türosiinist toodab organism türoksiini ja muid olulisi fenoolseid ühendeid. Organism saab türosiini moodustada fenüülalaniini hüdroksüülimisel.
Friedrich von Buxhoeveden
Elukäik ja tegevus
Buxhoevedenide suguvõsast pärit Friedrich Wilhelm sündis Paadla, Vennarti, Seljaküla, Orkse ja Kumna mõisniku Otto Friedrich von Buxhoevedeni (1703–1754) ja Helene Charlotte von Weymarni (1722–1776) pojana.
Ta lõpetas 1770. aastal aadli suurtüki- ja inseneriväe kadetikorpuse. Kadetina osales ta Vene–Türgi sõjas, kus tegutsemise eest lahingus Benderõ all ülendati 1770 insener-praporštšikuks. 1771 sai ta tormijooksul Brailale kaks korda haavata, kuid jäi sõjaväljale ja viis 2 vaenlase suurtükki rivist välja. Selle kangelasteo eest anti talle Püha Georgi 4. järgu orden. 1772 sai temast Venemaa suurtükiväe kõrgema ülemjuhataja Grigori Orlovi adjutant. abiellus 1777. aastal Natalja Aleksejevaga (1758–1808), kes oli Katariina II ja Grigori Orlovi vallastütar. Alates 1783. aastast oli ta Käkisalmi ihukaardiväepolgu ülem.
Vene-Rootsi sõja ajal oli ta Läänemere sõudelaevastiku dessantüksuse ülem. Eduka tegutsemise eest sellel ametikohal autasustati teda Püha Georgi ordeni 3. järguga ja ülendati kindralmajoriks.
Kosciuszko ülestõusu mahasurumise ajal juhatas Buxhoeveden jalaväediviisi. Ta osales Aleksandr Suvorovi ülemjuhatuse all tormijooksus Varssavile. Silmapaistva tegutsemise eest lahingus autasustati teda Püha Vladimiri 2. järgu ordeni ja kuldmõõgaga. 1794–1796 oli ta Varssavi komandant ja Poola kuberner. Juunist 1797 augustini 1798 oli ta Peterburi sõjakuberner.
1803–1807 oli ta Liivi-, Eesti- ja Kuramaa kindralkuberner.
Buxhoeveden osales 2. detsembril 1805 Austerlitzi lahingus, kus pidi juhatama Vene-Austria vägede vasakut tiiba, kuid oli lahingu ajal purjus, mis aitas Napoleonil lihtsamini võita.
Ta juhtis Vene vägesid Vene-Rootsi sõja ajal 1808. Sõjakäigu eduka alustamise eest autasustati teda Püha apostli Andreas Esmakutsutu ordeniga ja Sveaborgi kindluse vallutamise eest Püha Georgi 2. järgu ordeniga. Ta sõlmis vaherahu, mida Aleksander I ei ratifitseerinud, vaid saatis Buxhoevedeni sama aasta detsembris erru.
Laitmatu teenistuse eest autasustati Buxhoevedenit Püha Vladimiri 1. järgu ordeniga, Püha Aleksandr Nevski ordeniga, Valge Kotka ordeniga ja Püha Anna 1. järgu ordeniga.
Väejuhatajana pooldas Buxhoeveden vägede manööverliikumisi, juhatas neid suure, isegi liigse pedantsusega. Ta oli järsu ja sõltumatu iseloomuga, suutis vastu võtta julgeid otsuseid ja oli nende elluviimises järjekindel.
Pärast Braunschweig-Wolfenbütteli printsessi Auguste Karoline surma omandas Buxhoeveden Koluvere lossi ja selle juurde kuuluvad maad.
Perekond
Friedrich Wilhelm von Buxhoeveden abiellus 1777. aastal Natalja Aleksejevaga (1758–1808), kes oli Katariina II ja Grigori Orlovi vallastütar. Natalja kasuisa oli polkovnik Aleksandr Aleksejev. Naine oli lõpetanud Smolnõi instituudi.
Abielust sündis kaheksa last:
Esivanemad
Viited:
Stormbringer
"Stormbringer" on briti hard rock ' i bändi Deep Purple üheksas stuudioalbum. 1974. aasta novembris välja antud plaat oli teine koos uute liikmete laulja David Coverdale'i ning basskitarristi ja laulja Glenn Hughesiga – esimene oli "Burn". Üsna vahetult pärast albumi väljatulekut lahkus bändist kitarrist Richie Blackmore, kes ei olnud rahul albumi ja bändi muusikalise suunaga.
Muusikaline stiil
"Stormbringeril", sarnaselt albumiga "Burn", aga veel selgemalt tulid välja souli ja funk ' i elemendid. See eemaldas Deep Purple'i puhtast hard rock ' ist, mis oli iseloomulik Ian Gillani ja Roger Gloveri ajal. Album sisaldas nii raskemat rokki, näiteks laulud "Stormbringer" ja "Lady Double Dealer", aga ka kergemaid ballaade, nagu "Holy Man" ja "Soldier of Fortune". David Coverdale ja Glenn Hughes jagavad lauluosi enamikus lauludes, tavaliselt salme kordamööda lauldes, kuid näiteks laulus "Holy Man" laulab ainult Hughes. Uus muusikaline stiil, mis sisaldas funk- ja soulmuusika tunnuseid, oli vastumeelne Richie Blackmore'ile, mistõttu ta peatselt pärast albumi valmimist bändist lahkus.
Fiane
Fiane on asula Norras Gjerstadi vallas, Eikelandist lääne pool. Geograafilised koordinaadid on 58°48' N, 9°05′ E.
Keskmine kõrgus merepinnast on 95 m.
Stift
Stift oli piiskopkonna ilmaliku võimu ala, peapiiskopile alluv maavaldus (lään), mida reaalselt haldas stiftifoogt.
Piiskopkonna maavaldused olid suuremalt jaolt läänistatud piiskopi vasallidele, kelle olulisimaks kohustuseks oli teenistus piiskopi sõjaväes.
Naturaallogaritm
Naturaallogaritm on logaritm alusel e, kus e on irratsionaalarv ligikaudse väärtusega 2,71828. Naturaallogaritmi arvust x tähistatakse tavaliselt ln(x) või loge(x).
Arvu x naturaallogaritm on arvu e astendaja y, mille korral ''ey = x. Näiteks
1867
1867. aasta (MDCCCLXVII) oli 19. sajandi 67. aasta.
Sündmused maailmas
pisi|[[Alaska ostutšekk]] pisi|1867. aasta Euroopa kaart pisi|[[Napoleon III vastuvõtt seoses maailmanäitusega Pariisis]]
Naturaallogaritm
Definitsioon
thumb|250px Naturaallogaritmi saab defineerida järgmiselt: iga positiivse reaalarvu a korral on määratud integraal võrdne hüperbooli graafiku, vertikaalsete sirgetega x = 1 ja x = a ning x-teljega piiratud pindalaga.
CSI kriminalistid
"CSI kriminalistid" (originaalpealkiri "CSI: Crime Scene Investigation", lühendatult "CSI") on Emmy auhinna pälvinud USA telesari, milles kriminalistide meeskond uurib ja lahendab ebatavalisi surmajuhtumeid Las Vegases. Sarja tootis aastail 2000–2015 Ameerika Ühendriikide telejaam CBS (15 hooaega) ja valmis 337 osa.
"CSI-st" said alguse kõrvalsarjad "CSI: Miami" ja "CSI: New York".
TV3 on seda näidanud alates 2004. aasta sügisest. 29. augustil 2005 hakati näitama uusi osi alates kolmanda hooaja osast "High and Low" (esmaeeter CBS-is 12. detsembril 2002).
Kärdu (Lümanda)
Ajalooliselt kuulus küla Kihelkonna kihelkonda. Seal on Kärdu lõugas.
Vulcanus
thumb|Vulcanus. Rooma pronkskuju 1. sajandist? Vulcanus oli vanarooma mütoloogias tule ja sepistamise jumal, samastatud vanakreeka mütoloogia Hephaistosega ning etruski mütoloogia Sethlansiga. Tema teine nimi on Mulciber.
Uskumuste kohaselt asus tema sepikoda Sitsiilias Etna mäe all ja teda seostati Maia ja Vestaga, kes olid Rooma kodukolde jumalannad. Tema püha tähistati Vulcanalia festivaliga 23. augustil, suurima põua ja tuleohu ajal. Ühe tava kohaselt heideti tulle kalu ja väikesi loomi. Vulcanuse järgi on nimetatud Vulcano saar.
Vecpūņas
Vecpūņas (vanasti ka Pūņumuiža) on küla (mazciems) Kuramaal Lätis Talsi piirkonnas Valdgale valla kirdeosas.
Küla asub valla keskuse Pūņase lähinaabruses, olles sellega faktiliselt kokku kasvanud.
Vecpūņas on tekkinud endise Pūņase mõisa (Puhnjen') keskuse juurde.
Külas kasvab looduskaitsealune saar, mille ümbermõõt on 5,67 meetrit.
Edward Said
Edward Wadie Said (1. november 1935, Jeruusalemm – 25. september 2003, New York) oli tuntud Palestiina päritolu ameerika kirjandusteoreetik, kriitik ning poliitilise aktivistina Palestiina riigi pooldaja.
Tema tuntuim teos on "Orientalism". Selles raamatus kritiseerib Said Euroopa tsivilisatsiooni märkamatut, kuid püsivat vale-eelduste kogumit, mis viib eelarvamustele araabia-islami kultuuri suhtes.
Põltsamaa vapp
thumb|Põltsamaa linna vapp Põltsamaa vapp on Jõgeva maakonnas asuva Eesti linna Põltsamaa vapp.
Vapi kirjeldus
Rohelisel kilbil on müürihambulise lõikega vapipäis ja aadlikroon – mõlemad kuldsed.
Grytinggrend
Kõrgus merepinnast on keskmiselt umbes 150 m.
Põltsamaa vapp
Vapi kirjeldus
1940. aastal valminud Vabariigi Presidendi otsuse kavandis on antud järgmise, praegusest vapist erineva vapi kirjeldus: ''Põltsamaa linna vapiks kilbi põikjaostatud väljade vahel hõbedane lainespõikpalk. Kilbi vasemal, punasevärvilisel osal kuldne kannel ja kilbi rohelisel parempoolsel osal kolm, kõrvuti asetsevat kuldset viljapead.''
Põhjendus
Vapi keskne kujund – aadlikroon sümboliseerib tõsiasja, et aastail 1570–1578 eksisteerinud Liivimaa kuningriigi valitseja, Taani kuninga Christian III poja, Holsteini hertsog Magnuse tähtsaim residents – sisuliselt tema riigi pealinn – asus Põltsamaal. Müürihambulise lõikega vapipäis meenutab, et siinne XIII sajandist pärinev linnus koos kauni rokokoostiilis lossiga oli see keskus, mille ümber kujunes hilisem Põltsamaa alev ja linn. Roheline on elu, looduse ja lootuse värvus. Kuldne on jõukust, viljakust, võimu ja kuulsust tähistav värvus.
NSV Liidu Maleföderatsioon
NSV Liidu Maleföderatsioon (vene keeles Шахматная федерация СССР) oli NSV Liidu Spordikomitee juurde loodud ühiskondlik organisatsioon, spordialaliit, mis koos NSV Liidu Spordikomitee male- ja kabespordivalitsusega juhtis male kui spordiala tegevust Nõukogude Liidus ja esindas nõukogude maletajaid Rahvusvahelises Maleföderatsioonis (Nõukogude Liit astus FIDE liikmeks 1947. aastal).
Maleföderatsioon ühendas maletajaid, maletreenereid ja malekohtunikke. Maleföderatsiooni häälekandja oli ajakiri Šahmatõ v SSSR.
Ajalugu
1924. aastal kaotati Ülevenemaaline Maleliit ja selle asemele loodi Üleliiduline Male-kabesektsioon (1951. aastast Üleliiduline Malesektsioon). Sektsioon tegutses aastatel 1930–1936 Üleliidulise Kehakultuuri Nõukogu ja 1936. aastast Kehakultuuri ja Spordi Üleliidulise Komitee juures. 1959. aastal Üleliiduline Malesektsioon reorganiseeriti NSV Liidu Maleföderatsiooniks (tegutses NSV Liidu Spordikomitee juures).
Juhtimine
Üleliidulise Male-kabesektsiooni ja NSV Liidu Maleföderatsioone juhte:
Sundebru
Sundebru on küla Norras Agderi maakonnas Gjerstadi vallas.
See asub Gjerstadvatneti kaguotsa lähedal, Fianest, Eikelandist ja Brokelandsheiast põhja pool ning Østerholtist läänes.
Ain (iiri mütoloogia)
Ain on iiri mütoloogia tegelaskuju, kes koos õega kirjutas Brehoni seadused, mis kaitsevad naiste õigusi.
Bänd
Bändiks nimetatakse levimuusikat (eriti rokk- või popmuusikat) esitavat orkestrit või ansamblit. Tüüpilise bändi kõlakoosluse moodustavad meloodia (võib esitada vokaalsolist, soolokitarr või muu sooloinstrument, klahvpill), harmoonia (võib esitada rütmikitarr, klahvpill), bass (tavaliselt basskitarr) ja rütmisaade (trummikomplekt, muud löökpillid). Sõltuvalt bändi koosseisust või taotlustest võib mõni neist kõlakomponentidest ka puududa või neid lisatakse elektrooniliselt.
Põhja suusaalad 1984. aasta taliolümpiamängudel
Põhja suusaalade 1984. aasta taliolümpiamängude võistlused toimusid 9.–19. veebruarini Igmanis: murdmaasuusatamine Veliko Poljes ja suusahüpped Malo Poljes.
15 km
Kuupäev: 13. veebruar Osavõtjaid: 91 <br style="clear:both" />
30 km
Kuupäev: 10. veebruar Osavõtjaid: 72 <br style="clear:both" />
50 km
Kuupäev: 19. veebruar Osavõtjaid: 54 <br style="clear:both" />
4×10 km teatesõit
Kuupäev: 16. veebruar Osavõtjaid: 17 meeskonda <br style="clear:both" />
5 km
Kuupäev: 12. veebruar Osavõtjaid: 52 <br style="clear:both" />
10 km
Kuupäev: 9. veebruar Osavõtjaid: 52 <br style="clear:both" />
20 km
Kuupäev: 18. veebruar Osavõtjaid: 40 <br style="clear:both" />
4×5 km
Kuupäev: 15. veebruar Osavõtjaid: 12 naiskonda <br style="clear:both" />
Normaalmägi (70 m)
12. veebruar, 58 võistlejat
Suur mägi (90 m)
18. veebruar, 53 võistlejat
Individuaalvõistlus
11. ja 12. veebruar, 28 võistlejat
MUD
Akronüümi MUD tähenduse kohta on mitu arvamust, kolm peamist nendest on Multi-User Dungeon, Multi-User Dimension, ja Multi-User Domain. Arvatavasti oli esialgne variant Multi-User Dungeon, kuna esimene MUD oli mitmikmängija versioon PDP-10 mängust Dungeon.
Ehkki mõnedki tuntumad MUDid põhinevad kirjandusest või filmist tuntud fantaasiamaailmadel (nt MUME põhineb J. R. R. Tolkieni teostel), segunevad enamikus MUDidest eri teoste, ulmestiilide ja ajastute motiivid. Suuremas osas MUDidest harrastatakse suuremal või vähemal määral rollimängu, kus mängijad kehastuvad oma tegelasteks, püüavad käituda ja kõnelda rollisiseselt. Samas on paljudes mängudes on vähemalt sama olulised ka seiklused, võitlus vaenulike tegelaskujudega ja ülesannete lahendamine. MUDid on mõjutanud tugevalt nii fantaasiapõhiseid kui ka arvutirollimänge, samuti ulmekirjandust ja -filme.
Opera seria
Opera seria (prantsuskeelse vastega tragédie-lyrique) on barokiajastu tõsine ooper, sündinud Itaalias. Süžeed võeti antiikmütoloogiast, legendidest, ajaloost ning vältisid seoseid igapäevaeluga. Ooperi tegelased olid kaugest minevikust ning tähistasid allegooriaid, mitte reaalseid isikuid. Ooperi konflikt seisnes väärtuste mitte inimeste vahel. Opera serias tegid tihti kaasa kastraatlauljad. Iseloomulik oli da-capo-aaria. Opera seria kestis Händelist Mozarti ajani. Tuntumad ooperiheliloojad on veel Alessandro Scarlatti, Antonio Vivaldi ja Reinhard Keiser.
Põltsamaa lipp
pisi|Põltsamaa linna lipp
Põltsamaa lipp on Jõgeva maakonnas asuva Eesti linna Põltsamaa lipp.
Lipp on kinnitatud 5. septembril 1997.
1866
1866. aasta (MDCCCLXVI) oli 19. sajandi 66. aasta.
Põltsamaa lipp
Lipu kirjeldus
Rohelise ristkülikukujulise lipu keskel on kollane horisontaallaid, mis moodustab 1/7 lipu laiusest.
Põhjendus
Roheline on elu, looduse ja lootuse värvus. Kuldne on jõukuse, viljakuse, võimu ja kuulsuse värvus.
Leedri
Leedri on küla Saare maakonnas Saaremaa vallas.
Ajalooliselt kuulus küla Kihelkonna kihelkonda.
1977. aastal liideti Leedri külaga Antsi.
Aastatel 2014–2017 (kuni Eesti omavalitsuste haldusreformini) asus küla Lääne-Saare vallas. 2014. aastani kuulus ta Lümanda valda.
Aastal 2015 pälvis Leedri liikumise Kodukant aasta küla aunimetuse.
Joala lahing
Joala lahing (ka Kreenholmi lahing) oli 28. novembril 1918 Eesti Vabadussõjas Narva lahingu ajal toimunud kokkupõrge Eesti-Saksa väesalga ja 2. Viljandi kommunistliku kütipolgu vahel.
Ööl vastu 28. novembrit ületas 2. Viljandi kommunistlik kütipolk Narva jõe ja asus selle läänekaldal pealetungile – eesmärgiga vallutada Narva linn edelast. Hommikul kella 9.00 paiku ründas kütipolk ootamatult selja tagant sakslaste suurtükipatareid. Samal ajal liikus teine osa polgust Soldina jaama suunas, eesmärgiga purustada Narva seljataguses Tallinna-Narva raudtee ja telegraafi-sideliinid. Selle manöövri tagajärjel kujunes olukord Joala väljal kella 10.00 ja 11.00 vahel kaitsjatele vägagi raskeks.
Olukorra päästis eestlaste ja sakslaste algatusrohke tegevus: osavalt suunati üks grupp mehi kuulipildujatega Joala metsast väljuva vaenlase aheliku tiivale; samal ajal pöördus Saksa patarei ümber ning asus vastast hävitama läheda maa pealt kartetšitulega. Bolševiku kandsid väga raskeid kaotusi. Ainuüksi surnutena jäi lahinguväljale 94 meest. Lahingus langes ka Eesti Punase Kütiväe Nõukogu esimees Jaan Sihver. Kaotuste tagajärjel jooksis 2. Viljandi kütipolk kiiresti tuldud teed tagasi ning kell 11.30 oli seisukord Joala väljal ja kogu Narvas jälle täiesti kindel.
Eellugu
2. Viljandi kommunistlik kütipolk sai Jamburgis 26. novembril 1918 Punaarmee 6. diviisi juhatuselt käsu 27. novembril koidu ajal Narvale selja tagant peale tungida. Polgule oli määratud pealöögi andmine Narva lahingus ja see pealöök oli suunatud saladuskatte all Narva kaitsjatele parema tiiva kaudu selja taha. Kõnepüüdeaparaadi kaudu kinnipüütud Vene telefonikõnelustest olid venelaste pealetungikavad sakslastele teada. Sakslased teadsid ka venelaste kavatsust ületada Narva jõgi Pljussa suudme rajoonis
Magne Myrmo
Magne Myrmo (sündinud 30. juulil 1943 Rennebus) on Norra endine suusataja, maailmameister (1974).
Joala lahing
Eellugu
26. novembri õhtul laaditi mehed vagunitesse ja rong sõitis kustutatud tuledega Komarovka külani, kus polk vagunitest maha laaditi. Komarovka külla jäeti maha seljatagused komandod, voor, köögid jne. Võeti kaasa ühe päeva toidumoon ja laskemoona nii palju kui keegi kanda suutis. Polk asus pimedas metsade ja soode kaudu teele, koosseisus kaks pataljoni à 3 laskurroodu ja kuulipildujate komando – kokku 360 meest.
Magne Myrmo
1972. aasta olümpiamängudel Innsbruckis sai Myrmo 50 km distantsil hõbemedali. 1974. aasta maailmameistrivõistlustel Falunis tuli ta maailmameistriks 15 km distantsil ja sai pronksmedali 4x10 km teatesõidus. Faluni kuldmedalit 15 km distantsil meenutatakse eriti sellepärast, et see oli viimane puusuuskadel võidetud maailmameistrivõistluste võit, kui Myrmo järel plastiksuuskadega sõitnud Saksa DV suusataja Gerhard Grimmer tuli teiseks.
Holmenkolleni mängudel võitis Myrmo 15 km distantsi kahel korral (1970. ja 1972.) ning 50 km distantsi 1974. aastal.
Joala lahing
Eellugu
Polgu tegevuse eesmärgiks oli:
Ettevalmistused pealetungiks
Polgu tee oli raske. Osa 14-kilomeetrisest teekonnast pooleldi külmunud soos tuli läbida paiguti põlvini vees. Kuulipildujad lahutati osadeks ja kanti seljas. Rasked teeolud olid põhjuseks, et polk jõudis Piimanina juurde alles koidu ajal, olles seejuures täiesti väsinud ja märg. Säärases olukorras ei suudetud kohe ette võtta Narva jõe ületamist. Sellest kanti ette 6. diviisi staapi Jamburgi ja sealt tuli teade ning korraldus, et üldine pealetung Narvale on polgu hilinemise tõttu edasi lükatud 28. novembri hommikuni. Pealetungi edasilükkamise käsu saabudes paigutati mehed Pljussa silla ümbruses olevatesse taludesse. Puhkepaik eraldati tiheda valvepostide võrguga muust maailmast, et tagada polgu manöövrile ootamatust.
pisi|Jaan Sihver, Eesti Punase Kütiväe Nõukogu esimees Polgu juhatus asus 27. novembril üksikasjaliku kallaletungiplaani väljatöötamisele. Sellekohasest nõupidamisest võtsid osa Eesti revolutsioonilise komitee liige ja eesti punaste küttide "isa" Jaan Sihver, polguülem Eduard Teiter, polgu komissar Aleksander Jea, I pataljoni ülem Karl Kanger ja II pataljoni ülem Jaan Jürisson.
Operatsiooni läbiviimise kohta puudus "sõjanõukogul" üksmeel: polgu juhatus kaldus selle poole, et löök Narvale tuleks suunata Kulgu–Kreenholmi kaudu; J. Sihver ja A. Jea arvasid otstarbekohasemaks liikuda Narva linnale sügavamalt selja taha ja võtta kallaletungi lähtealuseks Paemurru mets, kust linnani jäi ainult 3/4 kilomeetrit. Otsustati jääda polgu juhatuse plaani juurde, kuid, nagu hiljem näha, viidi tegelikult läbi ikkagi Sihveri kava.
Polgu viimine üle Narva jõe tehti ülesandeks 2. roodu ülemale Utterile. Jõe ületamine pidi teostuma Sihveri isiklikul järelevalvel. Piimanina kohal ei leitud paate ja 2. roodu ülem Utter saadeti 10 mehega paatide järele Pljussa jõe kaldal asuvasse Nisõ külla, mis asetses 7 kilomeetrit polgu asukohast lõuna pool. Sealt võeti 5 paati ja nendega viidi 28. novembril kella 6-ks polk Pljussa jõe suudme kohal Narva jõe läänekaldale.
Pealetung Narva jõe läänekaldal
Jõudnud Narva jõe läänekaldale, saatis 2. Viljandi kommunistlik kütipolk oma 60-mehelise 1. roodu A. Janson-Jänese juhatusel metsi mööda Soldina raudteejaama juurde. Rood jõudis välja raudteeni, kiskus lahti mõned rööpad, lõikas läbi telegraafi-telefonijuhtmed raudtee ääres ja taganes uuesti metsa.
Polk liikus Kulgu sihis edasi. Kella 7–8 vahel ilmus kütipolgu ahelik Kulgu telliskivitehase ette ning sellest läänes asuva metsa servale ja avas Kulgu suunas püssitule. Aheliku pihta avasid tule kolonelleitnant P. Kunnuse salk ja saksa kuulipilduja, misjärel ahelik tõmbus metsa tagasi. Sellega lõppes punaste pealetungikatse Kulgule.
Kohates Kulgu juures vastupanu, tõmbusid 2. Viljandi kommunistliku kütipolgu osad tagasi ja möödusid Kulgust metsi mööda läänest. Selles näibki peituvat põhjus, miks polk kaldus kõrvale eelmisel päeval otsustatud liikumissuunast Kulgu–Kreenholmi kaudu: Kulgul oli vastane ees ja kallaletung 3 km ulatuses piki Kreenholmi vabriku piirkonda võis kaotada ootamatuse või muutuda kaotusrikkaks ja aegaviitvaks tänavavõitluseks kaugel Narva linna südamest. Palju õigem oli seepärast Sihveri plaan – viia polk otse Narva külje alla Paemurru metsa ja sealt hommikul vara ootamatut kallaletungi alata.
pisi|350px|Sellisena paistis Narva linn Paemurru metsa idaservale jõudnud 2. Viljandi kommunistliku kütipolgu osadele Vahepeal oli alanud lahing Jaanilinna ees. Kaitsjate tähelepanu oli pööratud rindele, Narva linn oli vaenlase suurtükitule all. 2. Viljandi kommunistlikul kütipolgul läks korda tähelepandamatult koonduda Joala ja Paemurru metsadesse. Paemurru metsast avanes viljandlastele huvitav pilt: otse nende eest Narva linna panoraam, neid eraldas Narvast veel vaid 500–600-meetrine lage külmunud väli; poolpõiki paremalt 1000 meetri kauguselt paistsid Kreenholmi vabriku punased tööliskasarmud puiesteega ja Jaanilinna suunas tulistav Saksa patarei, mis asus positsioonil Joala väljal, vabriku põhjapoolse ploki lähedal, seljaga viljandlaste poole. Saksa kahesuurtükiline patarei Joala väljal ei aimanud seljatagant ähvardavat ohtu.
Lahing
Kella 9 paiku hakkasid patarei kohal vinguma püssikuulid. Esialgu ei pööratud sellele erilist tähelepanu – arvati, et tegemist on juhuslike kaugete kuulidega Jaanilinna eest. Peagi kostsid paugud lähedalasuvatest vabrikutööliste elumajadest (plokkidest). Nähtavasti arvasid kohalikud punased, et nüüd on saabunud paras hetk Jaanilinnale pealetungivate seltsimeeste toetamiseks. Patarei peal said 2 sakslast surma ja 3 haavata, suurtükid katkestasid ajutiselt tule ning meeskond otsis varju suurtükikilpide ja lähemate majaseinte tagant. Sakslased reageerisid Kreenholmi punaste teole karmilt: patareiohvitseri korraldusel heideti kahtlastesse akendesse käsigranaadid. Paistis, et see mõjus – patarei hakkas uuesti tööle.
pisi|250px|Saksa patarei tulistab kartetšiga Paemurru metsast peale tungivaid 2. Viljandi kommunistliku kütipolgu osi Suurtükid keerati ümber ja patarei avas umbes 300 m kauguselt tule vastase pihta. Esialgu lasti šrapnellidega; kui vaenlane oli nihkunud veelgi patarei poole, mindi üle kartetšitule peale. Patarei meeskond töötas haruldase rahuga.
Abivägede saabumine
Leitnant Pianka jõudis 5 eestlasega, 3 sakslasega ja ühe kergekuulipildujaga patarei juurde, kus temaga ühinesid 405. jalaväerügemendi staabi meeskond, kirjutajad, käskjalad ja kahe Saksa patarei sõitjad ja hobusemehed. Kuulipilduja seati laskevalmis lähedal oleva liivahunniku taga, patarei vasakul tiival. Kell oli 9.40.
Ka linnast jõudis abi kohale. Ooberst Goltz, kellele saabusid teated tõsisest olukorrast Kreenholmi piirkonnas, käsutas välja 12. kompanii 405. rügemendist leitnant Mülleri juhatusel. Osa kompaniist suundus Uusküla rajooni, et tõkestada vastase valgumist linnaossa Paemurru metsa lähedal. Teine osa – 45 meest kahe kuulipildujaga, leitnant Mülleriga eesotsas – jõudis Kreenholmi puiesteele, patareist 300 meetrit paremal. Varsti avas Saksa kuulipilduja tule Paemurru metsast patarei suunas liikuvatele ahelikele.
Samasse tuli salkkond eestlasi alamkapten Peeter Vaga juhatusel ning 5 suurtükiväe ohvitseri – leitnandid Georg Leets, Herman Maim, Mihkel Tartland, nooremleitnandid Edvin Luha ja Karl Rostfeldt – kokku 7 ohvitseri ja 32 sõdurit. Veidi hiljem jõudis kohale ka lipnik Made salk – 20 meest 4. jalaväepolgu 2. roodust (varust Jaani kindlusest). Sakslased ja eestlased asusid kraavi, kuulipildujad tulistasid üle asfalteeritud kõnnitee. Tuli, avatud võrdlemisi kauge maa pealt (800–1000 meetrit), ei avaldanud vastasele nähtavat mõju. 2. Viljandi kommunistliku kütipolgu ahelike edasitung muutus küll aeglasemaks, kuid järkjooksudega jätkati mööda külmunud põldu liikumist patarei ja Uusküla suundades.
Leitnant Müller eraldas oma kompaniist umbes 15 meest ja saatis nad ühe kuulipildujaga vaenlasele Uuskülla vastu, käsuga võtta vastase vasak tiib külje pealt flankeeriva kuulipildujatule alla. Kohaletulekust kästi märku anda valge raketiga. "Kui bolševikud hakkavad metsa tagasi valguma, siis takistage seda külje pealt kuulipildujatulega. Niitke nad kõik maha," lõpetas Saksa leitnant oma lühikese käsu salgaülemale-allohvitserile.
Bolševiku saar
thumb|Bolševiki saare asukoht Bolševiku saar on Severnaja Zemlja kõige lõunapoolsem saar, saarestikus suuruselt teine. Euraasia mandrist eraldab teda Vilkitski väin, Oktoobrirevolutsiooni saarest Šokalski väin. Saare läänerannik on Kara mere, idarannik Laptevite mere ääres.
Joala lahing
Abivägede saabumine
Eraldatud salkkond sakslasi jooksis raudtee kaubahoone aitade varjus määratud kohale ja varsti tõusis valge rakett. 8 sakslast asusid Uusküla lõunapoolsele servale, nendega ühinesid seal 8 Eesti kaitseliitlast. 7 sakslast ühe kuulipildujaga asusid Paemurru aukudesse raudtee piirkonnas (Nobeli petrooleumitsisterni läheduses), kuhu vahepeal oli kogunenud 16 kaitseliitlast (nende hulgas 1 ohvitser – M. Luškov) ja 12 kooliõpilast. Punaste küttide liikumist Paemurru metsast raudtee suunas tõkestas Saksa soomusrong ja selle dessant (4. kompanii 405. jalaväerügemendist) leitnant Lange juhatusel.
Kaitsjate vastulöök
Paemurru aukudest panid eestlased ja sakslased püssi- ja kuulipildujatulega vaenlase edasitungi Uusküla suunas varsti seisma. Tabava kuulipildujatule all taandus vastase vasak tiib Paemurru metsa põhjaservale ja sealt edasi enam ei pääsenud. Seevastu Saksa patarei suunas oli vaenlane vahepeal nihkunud Paemurru metsa ida- ja kaguservast enam kui poole kilomeetri võrra ida poole ja tema esimesed ahelikud olid jõudnud Uusküla lõunaserva kõrgusele. Lõuna pool jõudis vastase umbes roodusuurune salk Joala mõisa hooneteni, kus tema edasitungi pani seisma leitnant Pianka salk, mis asus ühe kergekuulipildujaga patarei vasakul tiival.
Bolševiku saar
Saarel on liustikke, kõrgus kuni 935 meetrit.
Joala lahing
Kaitsjate vastulöök
Malmivabriku kohal seisis Saksa soomusrong, mis ei saanud laskevälja segavate majade tõttu tulirelvadega lõuna pool Paemurru metsa lahingust osa võtta. Liivakottidega "soomustatud" harilikule vagunile asetatud välisuurtükkidest polnudki võimalik taolise nurga all külje peale lasta.
Bolševiku saar
Kuulub Venemaale.
Joala lahing
Kaitsjate vastulöök
pisi|250px|Eesti-Saksa väesalga rünnak 2. Viljandi kütipolgu ahelikule Joala väljal Lühikese ajaga pandi 2. Viljandi kommunistliku kütipolgu kallaletung suurtüki-, kuulipilduja- ja püssitulega seisma. Sakslased valmistusid kiiresti vastulöögile, millest võtsid osa ka eestlased. Vastulööki korraldas ja juhtis leitnant Pianka. Leitnant Pianka umbes 40-meheline salk, millega ühines 5 eestlast, liikus patarei tule toetusel kiirsammul vastulöögile Joala mõisa hoonete suunas. Sakslaste lähenedes jooksid punased kütid tuldud teed tagasi ja kadusid edelas olevasse metsa.