cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Mäksa vald
Loodus
Mäksa valla pindala oli 136,5 km2, suuruse järgi oli Tartumaa 19 valla hulgas kuuendal kohal. Mäksa vald ulatus läänest itta umbes 25 kilomeetrit ja põhjast lõunasse umbes 9 kilomeetrit. Omavalitsuses oli umbes 4700 ha metsamaad, 600 ha rohumaad ja 4600 haritavat maad.
Looduslikult asus Mäksa vald Peipsi madaliku ja Ugandi lavamaa vahel. Maastikku iseloomustab lainjas tasandik, mis kohati omandab väikekühmustikulise ilme. Valda läbis Võrtsjärvest alguse saav ja Peipsi järve suubub Emajõgi, mis on ainsa jõena Eestis täies ulatuses laevatatav.
Mäksa vald jäi Ida-Eesti suurte soomassiivide piirkonda, rohkem kui kolmandiku omavalitsuse pinnast hõlmab looduskaitse alla kuuluv Emajõe-Suursoo. Emajõe-Suursoo puhul on tegemist ühe vanima Tartumaa sooga. Aegade jooksul on soomassiivist välja kujunenud Eesti suurimaks deltasoostikuks, mille ulatus põhjast lõunasse on 30 kilomeetrit ja läänest itta 18 kilomeetrit. Soo pindala on umbes 200 km2. Emajõe-Suursoo põhiline väärtus on märgade elupaikade suur mitmekesisus ning ulatuslik ja terviklik, regioonile ainuomane Emajõe deltasoostik koos haruldaste, ohustatud ja kaitsealuste liikide ja kooslustega.
Purtsa maalinn
Ajalugu
Jüriöö ülestõusu ajal asus Kooljamägedel tõenäoliselt mässajate linnus, mille Saksa ordu väed 1344. aasta alguses vallutasid. Koht ja ümbruskond sobib kroonikate kirjeldustega, ehkki Kooljamägede nime seos lahinguga on küsitav, koguteose "Saaremaa" (1934) järgi pärineb see kunagiselt kalmistult.
Kirjeldus
Ebamäärase nähtavasti vanadel luiteahelikel põhineva vallistiku välisvalli moodustab põhja–kirde–lõuna–edelasuunaliselt ~ 400 m pikkune ja jalamil 25–60 m laiune, 6–7 m kõrgune järsunõlvaline looduslik liivaseljandik. Lääneotsas asub 100,4 m pikkune vallseljandik. Välimise vallisüsteemi põhjapoolsest otsast on 40–50 m läänes algavad 3,7–4,9 m kõrgused ja jalamil 30 m laiused sisemised vallid. Need on moodustanud kirde–edelasuunalise ovaalse hobuseraua. Välisläbimõõt ~ 85 × 70 m õueala u 2000 ruutmeetrit. Samuti looduslikel luidetel rajanevatel sisemiste vallide peal on olnud kividest vall, mis on osaliselt varisenud. Varem oli liivavallidel olnud ühekordne pae- ja raudkividest vooderdus. Seega maalinnaks oli vaid sisemiste vallidega kaitstud ala.
Mäksa vald
Loodus
Maavaradest leidus Mäksa vallas ehitusliiva, ehituskruusa, hästilagunenud turvast, järvemuda ja järvelupja.
Ajalugu
Mäksa vald moodustati 1991. aasta 16. mail.
Mäksa vallavanemad olid:
2016. aastal sõlmisid Haaslava, Mäksa ja Võnnu vald ühinemislepingu. 2017. aasta Eesti omavalitsuste haldusreformi käigus moodustus nende kolme valla ning Meeksi valla Järvselja ja Rõka küla ühinemisel uus omavalitsusüksus – Kastre vald.
Külad
Aruaia – Kaagvere – Kaarlimõisa – Kastre – Melliste – Mäksa – Mäletjärve – Poka – Sarakuste – Sudaste – Tammevaldma – Tigase – Vana-Kastre – Veskimäe – Võruküla – Võõpste
Metallivõre
Metallivõre on metallides esinev kristallivõre tüüp, kus võre sõlmpunktides asuvad metalli aatomid.
Mauritiuse riigipeade loend
Mauritiuse riigipeade loend loetleb Mauritiuse kuninganna aastail 1968–1992 ja presidendid alates vabariigi väljakuulutamisest 1992. aastal.
Ioonsed ained
Ioonsed ained on ained, mille kristallvõre osakesed on valdavalt seotud ioonilise sidemega.
Selgitusi
Ioonsed ained on haprad, sest neil puudub plastilisus. Ioonidevahelised tõmbejõud hoiavad kristalli tugevasti koos ainult sel juhul, kui iga iooni vahetus läheduses asuvad vastaslaenguga ioonid. Kui aga näiteks löögi mõjul satuvad kristallis lähestikku samalaengulised ioonid, võib kristall nendevaheliste tõukejõudude tõttu kergesti puruneda.
Mida tugevam on iooniline side (st mida tugevamad on vastaslaenguliste ioonide vahelised tõmbejõud), seda kõrgem on vastava ioonse aine sulamistemperatuur.
Ioonvõres on iga ioon vastastiktoimes terve hulga vastaslaenguliste ioonidega. Seetõttu tuleb ioonilise sideme lõhkumiseks kulutada palju energiat ja ioone hoitakse kristallivõres tugevasti kinni.
Huumus
Huumus on maismaal toimuva orgaanilise aine lagunemise ja muundumise (humifitseerumise) saadus, maapinna lähedusse kõdukihi alla moodustunud tavaliselt pruuni või musta värvusega amorfne aine. Huumus muudab mulla viljakamaks.
Huumus on tihedalt seotud mulla mineraalosaga. Huumus on happelise iseloomuga. Huumus sisaldab, võrreldes taimedes ja mikroorganismides leiduvale, palju süsinikku.
Ajaloolist
Ajalooliselt on kasutatud terminit "huumus" mulla tähenduses.
Paul Kuusberg
Paul Kuusberg (30. aprill 1916 Tallinn – 21. jaanuar 2003) oli eesti kirjanik.
Elulugu
Paul Kuusberg sündis ehitustöölise pojana. Pärast juunipööret ja Eesti okupeerimist NSV Liidu poolt asus ta toetama kommunistlikku režiimi ja 1941. aastal astus hävituspataljoni, Teises maailmasõjas teenis Punaarmees poliittöötajana.
Kuusberg sai maailmasõjas 1941. aasta suvel Peningi lähedal haavata. Helmi Kurba päästis haavatud Kuusbergi elu, viies ta sakslaste tule alt ohutusse kohta.
Ta oli 1960. aastast Eesti NSV Kirjanike Liidu juhatuse sekretär ning 1976–1983 juhatuse esimees. Aastatel 1957–1960 ja 1968–1976 oli ta ajakirja Looming peatoimetaja.
Kuusbergi on peetud reaalpoliitikuks, kelle suurimaks teeneks kirjanduselus peetakse ideoloogilise surve kiuste eesti kirjanikele loomingulise õhkkonna tagamist. 1983. aastal sunniti Paul Kuusberg pärast Eesti Kirjanike Liidu juhatuse sekretäride Arvi Siia ja Jaak Jõerüüdi pöördumist EKP Keskkomitee ideoloogiasekretäri Rein Ristlaane poolt esimehe kohalt lahkuma (esimeheks valiti Vladimir Beekman).
Looming
Paul Kuusbergi novellid "Roostetanud kastekann" (1971) ja "Võõras või õige mees" (1978) pälvisid Tuglase novelliauhinna.
Isiklikku
Tema abikaasa Berta Kuusberg (1921–1998) oli tõlkija ja toimetaja.
Huang Xianfan
Huang Xianfan (hiina keeles 黄现璠; (Huáng Xiànfán); 13. november 1899 – 18. jaanuar 1982) oli hiina antropoloog, ajaloolane, keeleteadlane, folklorist ja pedagoog. Huang oli Hiina tšuangopoloogia (või tšuangi uuringute) isa. Teda peetakse üheks hiina antropoloogia rajajaks.
Hariduskäik
Huang Xianfan sündis Fusui Tšuangide perekonnas. Esialgu käis ta Qusis algkoolis, seejärel läks Fusui gümnaasiumi, mille lõpetas 1921. aastal. Aastatel 1922–1926 õppis ta Nanningi Pedagoogikakoolis. Õpingud jätkusid 1926. aastal Pekingi Pedagoogikaülikoolis, kus ta õppis historiograafiat, etnograafiat, folkloristikat ja kirjandus, lugedes samaaegselt ka loenguid antropoloogiast. Ülikooli lõpetas Huang 1935. aastal cum laude. Seejärel õppis Tōkyō Keiserlikus Ülikoolis (praegu Tokyo Ülikool) ning lõpetas selle 1937.
Akadeemiline töö
Pärast kooli lõpetamist aastal 1937 naasis Huang Guangxi ja asus samal aastal gümnaasiumis ajalugu õpetama. Aastatel 1938–1940 oli ta Guangxi Ülikooli lektor ja dotsent. Alates septembrist 1940 Zhongshana Ülikooli professor. 1943–1953 oli ta Guangxi Ülikooli ajalooprofessor ja 1953–1982 oli ta Guangxi Pedagoogikaülikooli ajalooprofessor. Aastatel 1949–1951 oli ta Guangxi Ülikooli kirjanduskateedri juhataja. Aastatel 1953–1958 töötas ta ka Guangxi Pedagoogikaülikooli raamatukogu juhatajana.
Ühiskondlik tegevus
1951. aastal oli Huang üks Hiina vähemusrahvuste uurimisrühma juhte. Huang oli aastatel 1954–1958 Riikliku Rahvakongressi liige (Kongressi liige) ja Rahvusliku Komitee liige. Aastatel 1956–1958 oli ta Guangxi vähemusrahvuste uurimisrühma juht. Samuti 1980. aastal oli Huang üks Hiinas Etnoloogia Seltsi rajajaid. Huang pooldas Hiinas Beiyue Rahvaste Ühingu asutamist erialaorganisatsioonina. 1980. aastal asutati ühing aga teistel alustel, Huang valiti asepresidendiks. Aastatel 1980–1982 oli ta Hiina Rahva Poliitilise Konsultatiivkonverentsi liige (Kongressi liige). 1981. aastal oli Huang Lijiang Ülikooli rajaja ja esimene rektor. 1943. aastast kuni surmani oli ta üks aktiivsemaid panustajaid Tšuangi ajalookirjutuse hetkeseisu.
Uurimistöö
Ta oli tegelenud ka Hiina iidse ajaloo, etnilise ajaloo ja etnokultuuri probleemidega. Tema peamiseks uurimistöö teemaks oli Hiina rahvusvähemuste etnoloogia. 1943–1945 viibis Huang esmakordselt välitöödel Sanjiang i dongide ja hmongide juures. Tema eesmärk oli kirjeldada dongide ja hmongide elukeskkonda ja neid võrrelda. Huang õppis kõnelema kohalikke vähemuskeeli, käis põliselanikega koos jahil ja kuulas õhtuti nende lugusid. Ta taipas, et teadmised ei ole keskkonna otsene saadus, sest vahepeal toimib olulise mõjutajana kultuuripärimus. Seejärel läks ta koos oma üliõpilase Zhang Shouqi (professor) Guizhousse, kus ta tegeles vähemuste uurimisega ja välitöödel, keskendudes eriti hmongi keelele ja kultuurile. Kogutud materjali avaldas Huang hulgas monograafiates ja artiklites, millest tähtsaimad on "Hmongi ühiskonnakorraldus"(1946–1947) ning "Hmongi haridus". Huang Xianfani peetakse üheks Hiina antropoloogia rajajaks.
Huang oli ka prominentsemaid Tšuangi ajaloo uurijaid. Tema sulest on ilmunud enamik Iidsetes Tšuangides avaldatud ajaloolaste elulugusid, enamasti artiklite kujul. Tema tuntuim teos on mõjukas raamat "Tšuangi ajalugu" (1957, 1988). Huangi suurim saavutus oli tšuangopoloogia loomine. Teda peetakse hiina tšuangopoloogia isaks.
Argo Ollep
thumb|Argo Ollep Argo Ollep on eesti laulja.
Ta on pärit Pärnumaalt ja laulab ansamblis DefRage.
1985. aasta Eesti meeste meistrivõistlused rahvusvahelises kabes
'''Eesti meeste 30. meistrivõistlused rahvusvahelises kabes''' olid võistlused rahvusvahelises kabes, mis peeti Tallinnas Paul Kerese nimelises Vabariiklikus Malemajas 14.–29. aprillil 1985. Võistluste peakohtunikuks oli Peeter Rääk. Raivo Rist võitis oma üheksanda meistritiitli.
(1)Läti mängija osales võistlustel väljaspool arvestust
Parallelism
Parallelism ehk mõtteriim või mõttekordus on eesti rahvaluule iseloomulik kujundusvõte: ühe värsi (ka lause või lauseosa) mõtte teisendatud, täpsustav ja avardav kordamine.
Näiteks: "Veere, veere, päeväkene,/ veere, päevä, vetta möödä,/ hõbedasta õrta möödä,/ vaskesta värävid möödä,/ kullatud kõrendid möödä!"
Olulisemate muusikateoreetiliste tekstide kronoloogiline loend
Siin on kronoloogiliselt loetletud olulisemaid muusikateoreetilisi tekste ja nende autoreid. Olulisemateks muusikateoreetilisteks tekstideks võib pidada tekste, milles on esitatud uudseid teaduslikult põhjendatud seisukohti muusika struktuuri ja ajaloo kohta.
17. sajand
1617 Robert Fludd: ''Utriusque cosmi ... metaphysica, physica atque technica histories'' (Oppenheim, 1617–24)
Paluküla (Hiiumaa)
Paluküla on Hiiumaa vallas, Kärdlas kagus asuv küla. Kuni 2017. aasta Eesti omavalitsuste haldusreformini kuulus küla Pühalepa valda.
Paluküla piirneb põhjas Hausma, läänes Prählamäe ja Tubala, lõunas Lõpe ja Palade ning idas Lõbembe ja Hiiessaare külaga.
Loodus
thumb|[[Paluküla rändrahn.]] Paluküla asub Kärdla meteoriidikraatri alal, mille tulemusena kujunes Paluküla kerge, kus valdav metsatüüp on kuusik. Kraatri keskosas asub Eesti sügavaim, Soovälja K-1 puurauk. Külas asuvad Paluküla paemurd, Paluküla rändrahn, Paluküla kolm rahnu ja Paluküla töökoja õuerahn. Küla lääneosa läbib Ala kraav.
Elanike arv
thumb|[[Paluküla kolm rahnu.]] Palukülas elas 2011. aasta rahvaloenduse andmetel 78 inimest. Kõik elanikud olid eestlased.
Talud
thumb|[[Paluküla kirik.]] Paluküla ajaloolised talud 1939
Ajalugu
Paluküla kuulus ajalooliselt Pühalepa kihelkonda. Küla asus esmalt Hiiessaare mõisa, hiljem Vilivalla mõisa all. 1609 mainiti vakuses isikut Palokyll Hanß. Läänemaa 1725–1726 adramaarevisjoni alusel oli külas 28 talu.
1949 asutatud Kalevipoja kolhoosi kontor asus Leigri talus.
Kultuur
Küla kõige kõrgemal kohal asub 1820. aastal rajatud Paluküla kirik, mille torn on meremärk. Kärdla meteoriidikraatriga tutvumiseks rajati Paluküla kerkele vaateplatvorm. Külas asus varem lasketiir.
Ettevõtlus
Palukülas paiknesid Teise maailmasõja järel Nõukogude üksuste laod, mis 1961 anti üle Rahu eest kolhoosile, mis rajas ladudesse töökojad. Külas asus Rahu eest kolhoosi rebasefarm. Meteoriidikraatri puuraugust saadud veest toodeti 1984–1993 mineraalvett Kärdla.
Vigo
Vigo on Galicia piirkonna suurim linn ja oluline sadamalinn. Linnas elas 2007. aastal 294 772 inimest.
Linna elanike peamiste tegevusalade hulgas on kalapüük ja laevaehitus. Vigos asub Galicia suurim tööandja Peugeot Citroëni autotööstus.
Vigo sadam on Euroopa suurim kalasadam, kus asub ka maailma suurim kalapüügiettevõte Pescanova.
Linnas asub Vigo Ülikool. Vigo jalgpallimeeskond Celta de Vigo mängib Hispaania kõrgliigas.
Tatarbunarõ
Tatarbunarõ (ukraina Татарбунари, vene Татарбунары, rumeenia Tatarbunar) on linn Ukrainas Odessa oblastis, Tatarbunarõ rajooni halduskeskus. Tatarbunarõ asub Sassõki limaani lähedal, Odessast umbes 110 km edelas.
Asula on rajatud 1637. aastal. 1812. aastal läks Tatarbunarõ Osmanite riigi võimu alt Venemaa Keisririigi koosseisu. Alates 1918. aastast oli Tatarbunarõ Rumeenia võimu all. 1924. aastal toimus Tatarbunarõs ja ümbruskonnas nõukogudemeelne Tatarbunarõ ülestõus. 1940. aasta juuni lõpus läks Tatarbunarõ koos ülejäänud Bessaraabiaga Nõukogude Liidu koosseisu. Tatarbunarõ sai linnaõigused 1978. aastal.
Ukraina 2001. aasta rahvaloenduse andmetel oli Tatarbunarõ elanikest ukrainlasi 81,50%, venelasi 6,66%, bulgaarlasi 5,47%, moldaavlasi 3,82%, gagauuse 0,47% ja valgevenelasi 0,27%.
Geórgios I
Geórgios I (sünninimega Christian Vilhelm Ferdinand Adolf Georg; 24. detsember 1845 Kopenhaagen – 18. märts 1913 Thessaloníki) oli hellenite kuningas (Kreeka kuningas) 1863–1913.
Tulevane kuningas Geórgios sündis Kopenhaagenis Schleswig-Holstein-Sonderburg-Glücksburgi printsina (1852. aastast Taani prints) ning teda näis ees ootamas karjäär Taani mereväes. 1863. aastal, pärast ebapopulaarse kuninga Otto kukutamist, valis Kreeka Rahvuskogu 17-aastase Taani printsi riigi uueks kuningaks. Teda soovitasid kuningaks ja tema valimist toetasid tollased Euroopa suurjõud: Suurbritannia, Prantsuse keisririik ja Venemaa keisririik. Ta abiellus Vene suurvürstinna Olgaga ning tema õemehed olid kuningas Edward VII ja keiser Aleksander III.
Geórgiose peaaegu 50-aastast valitsemisaega, mis kujunes pikimaks kaasaegse Kreeka ajaloos, iseloomustab riigi territooriumi laienemine ja mitmed sõjalised konfliktid naabritega. Kuningas Geórgios I mõrvati Thessaloníkis Esimese Balkani sõja ajal, pärast seda kui Kreeka väed olid okupeerinud Makedoonia. Võrreldes Geórgiose pika ametisolekuga, jäid tema järeltulijate valitsemisajad lühikesteks ja ebakindlaiks.
Perekond ja lapsepõlv
pisi|320px|Prints Vilhelm ja tema perekond 1862. aastal: (tagumine rida vasakult paremale) vend [[Frederik VIII|Frederik, isa Christian ja Vilhelm; (esimene rida vasakult paremale) õde Dagmar, vend Valdemar, ema Louise, õde Thyra, õde Alexandra]] Tulevane kuningas sündis Kopenhaagenis Schleswig-Holstein-Sonderburg-Glücksburgi printsi Christiani (hilisem Taani kuningas Christian IX) ja Hessen-Kasseli maakrahvitari Louise teise pojana. Kuigi tema täisnimi oli prints Christian Vilhelm Ferdinand Adolf Georg, oli ta kuni Kreeka troonile tõusmiseni tuntud kui prints Vilhelm. Prints Vilhelmi isapoolne vanavanavanavanaisa oli Tallinnas surnud ja Niguliste kirikusse maetud Eestimaa kindralkuberner ja Holstein-Becki hertsog Peter August Friedrich (1696–1775).
1852. aastal määrati Vilhelmi isa Christian lastetu Taani kuninga Frederik VII troonipärijaks ja tema perekonnaliikmeist said Taani printsid ja printsessid. Vilhelmil oli 2 venda ja 3 õde :
Prints Vilhelmi emakeel oli taani keel ja teine keel inglise keel. Ta õppis ka prantsuse ning saksa keelt. Ta alustas karjääri Taani mereväes ning koos venna Frederikiga võeti ta mereväekadetina teenistusse. Frederiki kirjeldati kui "vaikset ja erakordselt hästi käituvat", aga Vilhelm olevat olnud "elav ja ulakusi täis".
Tõus Hellenite kuningaks
1862. oktoobris kukutati Kreeka troonilt kuningas Otto, kes päritolult oli Baieri prints. Kuigi kreeklased eelistasid monarhiat vabariigile, ei soovinud nad uue kuningana näha Otto venda ja määratud troonipärijat Luitpoldi. Osa kreeklasi, kes tahtsid tihedamaid sidemeid tollase mõjukaima suurriigi Suurbritanniaga, soovisid uue kuningana näha prints Alfredi, Edinburghi hertsogit, kes oli kuninganna Victoria teine poeg. Suurbritannia välisminister Lord Palmerston uskus, et kreeklaste käitumine on ajendatud soovist kasvatada oma territooriumi, lootes saada kingituseks Joonia saari, mis olid Briti protektoraat. 1832. aasta Londoni konverentsil oli aga otsustatud, et suurjõudude valitsevad perekonnad ei tohi Kreeka trooni vastu võtta. Pealegi oli plaanile kaljukindlalt vastu kuninganna Victoria. Kreeklased korraldasid siiski rahvahääletuse ja prints Alfred kogus 95% 240 000 häälest, 93 hääletanut soovis vabariiki, 6 soovis kreeklasest kuningat ja ainult 1 hääl anti eelmise kuninga Otto toetuseks.
Prints Alfredi väljaarvamisega algasid otsingu uue kandidaadi leidmiseks. Prantslased eelistasid Aumale'i hertsog Henri d'Orleansi, britid käisid välja kuninganna Victoria mehevenna, Saksi-Coburgi ja Gotha hertsogi Ernst II, samuti Victoria nõo, Leiningeni vürsti Ernst Leopoldi ning Austria ertshertsog Maximiliani. Lõpuks jõudsid kreeklased ja suurjõud üksmeelele Taani prints Vilhelmi osas, kes oli rahvahääletusel saanud vaid 6 häält. 30. märtsil 1863 valis Kreeka Rahvuskogu ta Geórgios I nime all kuningaks. Huvitaval kombel tõusis ta kuningatroonile enne oma isa, kes sai Taani kuningaks sama aasta 15. novembril.
Erinevalt Ottost, kes oli valitud kuningaks Rahvuskogu üksmeelse otsusega, mängisid Geórgiose kuningaks saamisel olulisimat rolli välismaised jõud. Samuti ei saanud Geórgios Kreeka kuninga, vaid hoopis hellenite kuninga tiitli.
Tema troonileasumistseremoonia toimus 6. juunil 1863 Kopenhaagenis ja seal osales ka Kreeka delegatsioon admiral Konstantínos Kanárise juhtimisel. Frederik VII nimetas Geórgiose Elevandi ordu liikmeks ja üritusel teatati ka, et britid loobuvad vastse kuninga auks Joonia saartest.
Valitsemisaja algusaastad
pisi|Geórgios I 1864. aastal 17-aastane vastne kuningas reisis esmalt Peterburi, Londonisse ja Pariisi, enne kui suundus Kreeka lipulaeva Hellase pardal 22. oktoobril Toulonist Kreeka suunas. Ta saabus Ateenasse 30. oktoobril 1863, olles maabunud eelmisel päeval Pireuses. Soovides vältida eelkäija vigu, õppis ta kiiresti selgeks kreeka keele. Uut kuningat nähti sageli eraviisiliselt Ateena tänavatel liikumas, samas kui Otto tegemisi oli saatnud alati uhke pidulikkus. Geórgios leidis kuningapaleest eest korratuse, mis oli Otto kiire pagemise tagajärjel tekkinud ning ta lasi 40-aastast paleed korrastada ja parandada. Lisaks soovis vastne kuningas vältida muljet, et ta on oma Taani nõunike mõju all, mistõttu ta saatis Taani tagasi oma onu, prints Juliuse. Krahv Wilhelm Sponneck, samuti kuninga nõunik, saavutas ebapopulaarsuse kui pooldas desarmeerimist ja seadis kahtluse alla kaasaegsete kreeklaste põlvnemise antiikkreeklastest. Ka tema saadeti Taani tagasi.
1864. aasta mais alustas Geórgios ringreisi Peloponnesose poolsaarel, liikudes läbi Kórinthose, Argose, Tripoli, Sparta ja Kalamáta, kus ta asus fregatt Hellasele ja purjetas mööda rannikut põhja suunas, saadetuna Briti, Prantsuse ja Vene alustest. Hellas jõudis 6. juunil Korfule, kus Briti Ülemkomissar Sir Henry Storks andis Joonia saared pidulikult Kreekale üle.
Vastne kuningas soovis kokku võtta parlamendis pikaleveninud arutelud riigi põhiseaduse osas. 19. oktoobril 1864 saatis ta parlamendile kirja, kus ütles, et ta oli Kreeka krooni vastu võtnud teadmises, et uus põhiseadus peagi valmib ja kui see peagi ei juhtu, on tal vabadus rakendada vajalikke meetmeid. Kirja sõnastuses jätab ebaselgeks, kas kuningas pidas silmas Taani naasmist või isiklikult uue põhiseaduse kehtestamist. Kuna kumbagi varianti ei soovitud, jõudis parlament peagi põhiseaduse osas kokkuleppele.
Rahvusvahelistes suhetes hoidis Geórgios tugevaid sidemeid õemehe, Walesi printsi Albertiga, kellelt ta lootis saada abi Türgi valduses olnud Kreeta osas. Alates kuningas Otto valitsusajast oli kreeklaste soov ühendada kõik kreeka alad ühtseks riigiks olnud pinnuks silmas Suurbritanniale ja Prantsusmaale, kes Krimmi sõja ajal olid okupeerinud Pireuse sadama, et maha suruda Kreeka irredentismilminguid. Kreeta ülestõusu ajal (1866–1869) pöördus Walesi prints Suurbritannia välissekretäri Lord Derby poole palvega sekkuda Kreeka nimel Kreetal toimuvasse. Suurriigid siiski otsustasid mitte sekkuda ja Türgi surus ülestõusu maha.
Kuningliku perekonna loomine
pisi|Suurvürstitar [[Olga Konstantinovna 1867. aastal]] Geórgiosi kohtas tutvus tulevase abikaasa, suurvürstitar Olga Konstantinovnaga 1863. aastal, mil Olga oli alles 12-aastane. Geórgios oli tollal külastamas Aleksander II õukonda oma ringreisil kuningaks valimise ja Kreekasse saabumise vahepealsel perioodil. Olga oli Aleksander II venna, suurvürst Konstantin Nikolajevitši ja suurvürstinna Aleksandra Jossifovna (enne õigeusku astumist Saksi-Altenburgi printsess Aleksandra) vanim tütar. Teist korda kohtas Geórgios Olgat 1867. aasta aprillis, kui kuningas külastas Venemaal oma õde Dagmarit, kes oli abiellunud troonipärija Aleksander Aleksandrovitšiga. Luterlasest Geórgios leidis, et abielu õigeuskliku Olgaga aitaks kinnitada kreeklaste lootust, et Geórgiose lastest tuleksid samuti õigeusklikud. Hellenite kuninga ja 16-aastase Olga Konstantinovna pulmad toimusid 27. oktoobril 1867 Peterburis. Pärast mesinädalaid Tsarskoje Selos sõitis paar 9. novembril Kreekasse. Järgnenud 20 aasta jooksul sündis neil 8 last:
pisi|left|Vaade mahajäetud [[Tatoi paleele 2008. aastal. Ateenast põhjas asunud Tatoi ostis Geórgios oma isikliku raha eest 1870. aastal. Kreeka kuningriigi lõppemisega jäi palee laokile]] Keiser Aleksander kinkis noorpaarile pulmakingiks mõned saared Petalioi lahes, mida kuninglik perekond külastas oma jahil Amphitrite. Geórgios ostis hiljem ka Tatoi mõisa Ateenast põhjas ning lasi Korfule rajada villa Mon Repos. Geórgios arendas Tatoid, rajades sinna teid ning istutades viinamarju, et valmistada seal veini. Varjates oma koduigatsust Taani järele lasi kuningas teatava saladuskatte all Tatoisse rajada meierei, mida majandasid taanlased ja, mis meenutas kuningale kodumaad. Kuninganna Olga oma koduigatsust ei varjanud ja külastas sageli Pireuse sadamas viibivaid Vene laevu. Kahekesi viibides vestles kuningapaar omavahel saksa keeles. Lastele aga õpetasid kasvatajad inglise keelt ning oma lastega rääkiski kuningas peamiselt inglise keeles.
Kuningas, kes oli suguluses Suurbritannia, Venemaa ning Preisi valitsevate suguvõsadega, oli eriti soojades suhetes Walesi printsi ja printsessiga, kes külastasid ka 1869. aastal Ateenat.
Aastatel 1864–1874 oli Kreekal 21 valitsust, millest pikim püsis ametis poolteist aastat. 1874. aasta juulis avaldas Charílaos Trikoúpis ajalehes Kairoi anonüümse artikli, kus süüdistas kuningas Geórgiost ja tema nõunikke stabiilsete valitsuste puudumisest tekitatud poliitilise kriisi kestmises. Artiklis väitis ta, et kuningas käitub nagu absoluutne monarh, kes annab vähemusvalitsustele võimu rahva üle. Samuti kirjutas Trikoúpis, et kui peaministriks saaks vaid poliitik, kel on parlamendi enamuse toetus, töötaksid poliitikud ühtsemalt, eesmärgiga luua koalitsioonivalitsus. Trikoúpise arvates oleks taoline plaan lõpetanud poliitilise ebastabiilsuse ja toonud kaasa arvukate väikeparteide kadumise. Pärast seda, kui võimud olid arreteerinud mehe, keda ekslikult kahtlustati artikli kirjutamises, tunnistas Trikoúpis enda autorluse ise üles, mispeale ta võeti vahi alla. Sellele järgnenud avalikkuse pahameele tagajärjel ta vabastati ja mõisteti õigeks põhiseadusliku korra õõnestamise süüdistuses. Järgmisel aastal palus kuningas Trikoúpisel valitsus moodustada ja luges seejärel troonilt kõne, kus kuulutas, et tulevikus saab peaministriks üksnes suurima toetusega partei esimees.
Kreeka territoriaalne laienemine
pisi|vasakul|Kuningas Geórgios I Kreeka mereväe admiralivormis pisi|[[Charílaos Trikoúpis (1832–1896) oli Geórgios I valitsemisajal olulisemaid isikuid Kreeka poliitikas. Aastail 1875–1895 oli ta seitsmel korral Kreeka peaminister]] 1870. aastatel survestas Kreeka pidevalt Türgit, püüdes saada enda valdusse Epeirost ja Tessaaliat. Vene–Türgi sõda aastail 1877–1878 lõi hea võimaluse Kreeka-Vene liitlassuhte tekkeks. Geórgiose õde Dagmar oli Venemaa keisri Alekander II minia ja Dagmar püüdis mõjutada Kreekat Türgi vastu sõtta astuma. Suurbritannia ja Prantsusmaa ei andnud selleks oma nõusolekut ning Kreeka jäi neutraalseks. 1878. aastal toimunud Berliini kongressi kehtestati Vene-Türgi sõja rahutingimused ning Kreeka sai õiguse Kreetale, Epeirosele ja Tessaaliale.
1880. aastal polnud piirides veel kokku lepitud ning Suurbritannia ja Prantsusmaa käisid välja Kreekale väga soodsa kava, mille järgi oleks viimane saanud endale nii Olümpose mäe kui Ioánnina. Kui Türgi sellele plaani suhtes tugevat vastumeelsust osutas, ähvardas peaminister Trikoúpis mobiliseerida Kreeka väed, mis osutus veaks. Suurriikide seas tekkisid erimeelsused ning hoolimata Suurbritannia toetusest Kreekale lepiti kokku, et Türgi loovutab Kreekale kogu Tessaalia, kuid vaid osa Epeirosest ja Artast. Uus peaminister Aléxandros Koumoundoúros nõustus vastumeelselt uute piiridega.
Nende sündmuste järel asus Trikoúpis pooldama ideed, et Kreeka peaks jääma oma praegustesse piiridesse, olles saanud väärtuslikku õppetunni selle kohta, et suurriikide suhtumine ei pruugi olla alati Kreekat toetav. Tema peamine poliitiline vastane, Rahvuslik Partei, mida juhtis Theódoros Diligiánnis, püüdis aga igal võimalusel puhuda lõkkele Türgi-vastaseid meeleolusid. 1885. aastal alustasid bulgaarlased Ida-Rumeelias türklaste vastu ülestõusu ning liitsid provintsi Bulgaariaga. Diligiánnis sai Kreeka valimistel ülekaaluka võidu Trikoúpise üle ning tema valimisloosungiks oli väide, et kui bulgaarlased võisid eirata Berliini lepet, võivad seda teha ka kreeklased.
Diligiánnis mobiliseeris Kreeka armee, misjärel Briti kuninglik merevägi korraldas Kreekale blokaadi. Blokaadi juhatas prints Alfred, Edinburghi hertsog, kes oli 1863. aasta valimistel olnud kreeklaste esimene valik kuningaks ning Admiraliteedi Esimene Lord oli tollal Lord Ripon, kelle naisevend Frederick Vyner oli 16 aastat varem Kreekas röövitud ja mõrvatud.
19. sajandi lõpukümnendid
Geórgiose troonileasumise hõbejuubelit tähistati 1888. aastal kogu Kreekas. 30. oktoobril, tema troonileasumise aastapäeval, oli Ateena kaunistatud vanikutega ning pidustusi külastasid Taani kroonprints Frederik, Walesi prints ja printsess, Edinburghi hertsog ja hertsoginna, Venemaa suurvürstid Sergei Aleksandrovitš ja Pavel Aleksandrovitš ning Türgi esindajana Ahmed Cevad Pasha, kes kinkis kuningale kaks araabia hobust. Juubelisündmused võtsid terve nädala ning nende hulka kuulusid ballid, galad, paraadid, tänujumalateenistus Ateena katedraalis ning lõuna 500 kutsutud külalisele sinivalges telgis Akropolisel.
Kreeka arenes 19. sajandi lõpukümnendeil jõudsalt. 1893. aastal valmis Korinthose kanal, mis lühendas mereteed Aadria merest Pireuse sadamasse 241 kilomeetri võrra.
1896. aasta olümpiamängud
1896. aastal peeti Ateenas esimesed kaasaegsed olümpiamängud. Geórgios ja kogu kuningapere tegi väga palju ära esimeste kaasaegsete olümpiamängude, 1896. aasta suveolümpiamängude korraldamiseks. Ta avas olümpiamängud, osales paljudel võistlustel pealtvaatajana ja autasustas kõiki medalivõitjaid. Tema vanim poeg, kroonprints Konstantínos I oli mängude korralduskomitee esimees ja Kreeka Olümpiakomitee esimene president. Ka teised kuningapere liikmed vaatasid paljusid võistlusi pealt ja näiteks kuninganna Olga avas mängude laskmisvõistlused, tulistades väikeste lillevanikutega kaunistatud püstolist.
Kreeta ülestõus ja Kreeka-Türgi sõda
pisi|"Väike töö kuue politseiniku jaoks". 1897. aastal ajakirjas [[Puck (ajakiri)|Puck ilmunud karikatuur, mis kujutab kuut suurriiki (Suurbritannia, Venemaa, Prantsusmaa, Austria-Ungari, Itaalia ja Saksamaa) Kreekat talitsemas]]
1896. aastal tõusis Kreeta kristlaste hulgas pahameel saare kristlasest asevalitseja Alexander Karateodori Paša asendamise üle islamiusku Turhan Pašaga. Peagi kasvas see ulatuslikuks ja relvastatud ülestõusuks türklaste vastu ning saarel saabus hulgaliselt vabatahtlikke Mandri-Kreekast. Kuigi Kreeka valitsus näis olevat relvastatud ülestõusu vastu, leidis ülestõus Kreeka elanike hulgas suurt poolehoidu. Kui suurriigid nõudsid kuningas Geórgioselt ülestõusnute toetamise lõpetamist, vastas too, et ei saa keelata vabatahtlike suundumist Kreetale, kuna sel juhul puhkeks mäss kogu Kreeka riigis.
Kui Türgi saatis rahutusi maha suruma 16 pataljoni vägesid, otsustasid konflikti sekkuda suurriigid, kes soovisid iga hinna eest hoida Lähis-Idas rahu ja vältida Kreeka ja Türgi vägede kokkupõrget. Suurriigid saatsid Kreeta vetesse oma laevastiku ning Türgi nõustus suurriikide survel andma Kreetale teatava autonoomia.
1897. aasta jaanuari lõpus puhkesid saarel aga uuesti relvastatud kokkupõrked. Uute rahutuste alates püüdsid Kreeka kuningas ja valitsus üles näidata neutraliteeti ja väitsid, et Kreetal tuleks taastada rahu. Peagi aga saatis Kreeka valitsus Kreeta vetesse kaks sõjalaeva. Kuna suurriigid erilist vastumeelsust ei avaldanud, saatis Kreeka peagi välja veelgi aluseid, viies Kreetale vabatahtlikke, relvastust ja laskemoona. Kreeka avalikkuses levisid üleskutsed liita Kreeta Kreekaga ning peagi heiskasid Kreeta ülestõusnud Kreeka lipu, kuulutasid end Kreekaga unioonis olevaks ning palusid kuningas Geórgiosel saar enda omandisse võtta. Suurriigid vältisid endiselt jõuliselt sekkumast, kuigi soovisid vältida olukorda, kus Kreeka hõivaks Kreeta.
10. veebruaril saatsid kreeklased prints Geórgiose juhtimisel Kreeta suunas teele laevastiku. Järgmisel päeval teatas Kreeka välisminister Alexandros Skouzes suurriikidele, et Kreeka ei saa enam sündmustest kõrvale jääda ja Kreeta tuleb Osmanite võimu alt vabastada. 13. veebruaril puhkes tulevahetus Kreeka ja Türgi laevade vahel ning samal päeval otsustas peaminister Diligiánnis saata Kreetale 1400-mehelise maaväeüksuse. Seepeale mobiliseeris Türgi neljandiku oma vägedest. Suurriigid otsustasid Türgi nõusolekul võtta Kreeta kuni püsivama lahenduse leidmiseni enda kontrolli alla ja saatsid saarele oma sõdurid. Samal ajal Kreeka vägedega saarel maabunud kolonel Timoleon Vassos aga väitis oma pöördumises kreetalastele, et tema majesteet hellenite kuningas on otsustanud sekkuda vaenusündmuste ja soovib taastada saarel rahu ja õigluse. Tolleks ajaks oli kreeklaste hulgas levinud entusiasm jõudnud ka muidu rahumeelse kuningani, kes teatas, et ei tegutse enam oma rahva ja suurriikide vahelise läbirääkijana ning kuulutas, et on pühendunud Kreeta hõivamisele, mis olevat Kreeka loomulik õigus.
pisi|Prints Geórgios Kreeta ülemkomissarina 1902. aastal Märtsi alguseks leppisid suurriigid omavahel kokku plaanis mille järgi pidi Kreeta saama suur autonoomsuse ning mille järgi Kreeka väed pidid saarelt lahkuma. Türgi andis plaanile oma nõusoleku, kuid Kreeka vastas sellele eitavalt. 15. märtsil kuulutas Kreeka välja üldmobilisatsiooni ning asus viima vägesid ja varustust Türgi piiride lähedale. Märtsi keskel sekkusid taas suurriigid ja Kreeta blokeeriti merelt ning saarele viidi lisavägesid, lisaks kehtestati Kreeta de facto autonoomsus Türgi riigist. . Pärast Kreeka-Türgi piiril toimunud intsidente kuulutas sultan Abdülhamit II 17. aprillil Kreekale sõja.
Teade, et Kreeka on Türgiga lõpuks sõtta astunud tõi Ateenas kaasa patriotismipuhangud ning kuningas Geórgiose auks korraldati paraade. Tuhandete viisi vabatahtlikke ühines kroonprints Konstantínose juhtimise all olnud Kreeka vägedesse.
Sõda kulges ebapiisavalt valmistunud Kreeka vägede jaoks halvasti ning ainsaks halastuseks kreeklastele oli kiirus, millega Türgi väed neid võitsid. Juba aprilli lõpuks oli sõda sisuliselt kaotatud. Halvimatest tagajärgedest päästis Kreeka Suurbritannia ja Venemaa sekkumine. Kreeka loovutas Kreeta rahvusvahelise juhtimise alla, samuti loovutati Türgile väikseid maa-alasid ning neli miljonit türgi liiri.
Kui sõja algul olid kreeklased kuninga auks juubeldanud, siis nüüd olid tunded vastupidised. Geórgios I plaanis tollal isegi troonist loobuda. Rahva meeleolu tema suhtes muutus alles 27. veebruaril 1898, mil kuningas talle korraldatud atentaadi ajal väga vapralt käitus. Naastes lahtises tõllas reisilt Fáliro randa, avasid kaks püssimeest Geórgiose ja tema tütre Maria pihta tule. Kuningas kaitses kehaga oma tütart ja mõlemad pääsesid vigastusteta, kuigi kutsar ja hobune said haavata. Tulistajad (Karditzise-nimeline Ateena kirjutaja ja tema assistent) pagesid Ymittóse mägedesse, kuid neid märgati ja nad vahistati. Mõlemad hukati pea mahalöömise teel Návplios.
Kreetal kestsid tollal endiselt rahutused, mille käigus oli tapetud ka Briti asekonsul. Samal aastal nimetati kuninga teine poeg prints Geórgios Kreeta ülemkomissariks, alludes nimeliselt sultanile. Selle käiguga sai Kreeka esimest korda uusajal tegeliku kontrolli Kreeta üle.
Geórgios I valitsemisaja lõpuaastad
pisi|Geórgios I tapmine Thessaloníkis. [[Karl Haupt (1913)]] pisi|Geórgios I matused. [[Sotirios Christidis (u 1913)]] 22. jaanuaril 1901 suri Suurbritannia kuninganna Victoria ning Edward VII nime all tõusis troonile Geórgiose õemees. Geórgiose poeg prints Geórgios sai suuresti vaid tänu Suurbritannia toele püsida Kreeta kindralkuberneri ametipostil. 1906. aastal prints Geórgios siiski loobus positsioonist, pärast seda kui Kreeta parlamendi liider Elefthérios Venizélos oli teinud lobitööd temast lahti saamiseks.
1908. aastal aset leidnud noortürklaste revolutsioon tugevdas veelgi Venizélose võimubaasi ning hoolimata Ateena valitsuse kahtlustest ja suurriikide vastusseisust võttis Kreeta parlament 8. oktoobril 1908 vastu otsuse ühineda Kreekaga. See tõi aga kaasa poliitilised ebakõlad Kreekas.
Grupp Kreeka ohvitsere moodustas ühenduse Stratiotikos Syndesmos, mis nõudis kuningapere liikmeilt sõjaväeliste auastmete äravõtmist. Et kuningas ei peaks oma poegadelt auastmeid ära võtma, loobusid printsid neist vabatahtlikult. Sõjaväelaste ühendus korraldas riigipöörde ja ühendas oma jõud Elefthérios Venizélosega, kes nõudis põhiseaduse ülevaatamist. Kuningas Geórgios nõustus ja Kreekas toimusid uued valimised, et moodustada põhiseaduse muutmiseks uus parlament. Venizélosel õnnestus teatud vangerdustega saada vähemusvalitsuse peaministriks. Kuu hiljem korraldas ta uued valimised, mille ta võitis tohutu eduga, kuna suurem osa opositsiooniparteisid keeldus valimistel osalemast.
Venizélos ja kuningas olid ühel meelel selle osas, et Kreeka vajab tugevat armeed, et parandada 1897. aasta häbistava kaotusega tekkinud kahju. Kroonprints Konstantínos nimetati taas armee kindralinspektoriks ning hiljem ka ülemjuhatajaks. Kroonprintsi ja peaministri järelevalve ning Suurbritannia ja Prantsusmaa abiga treeniti ja varustati Kreeka relvajõud ning mereväele telliti uued laevad. Diplomaatiliste manöövritega oli Venizélos suutnud ühendada Balkani poolsaare kristlikud riigid vaikselt hääbuva Türgi riigi vastu.
8. oktoobril 1912 kuulutas Türgile sõja Montenegro, kellele järgnesid kiirelt Serbia, Bulgaaria ja Kreeka ning puhkes Esimene Balkani sõda. Geórgios oli sõja puhkemise hetkel puhkusel Taanis, kust ta kiiresti Viini ja sealt edasi Ateenasse reisis. Kreeka pealinnas ootas teda suur ja entusiastlik rahvahulk. Seekordne sõjakäik erines tunduvalt 1897. aasta sõjast. Hästi treenitud 200 000-meheline Kreeka armee saavutas ühe võidu teise järel. 9. novembril 1912 ratsutasid Kreeka väed kroonprints Konstantínose juhtimisel Thessaloníkisse ning neile järgnes mõne tunni pärast ka Bulgaaria diviis. Kolme pärast osales kuningas isiklikult Thessaloníki tänavatel peetud võiduparaadil ning teda saatsid kroonprints ja peaminister Venizélos.
Sookurg
Sookurg (Grus grus) on kurglaste sugukonda kure perekonda kuuluv lind.
Geórgios I
Geórgios I valitsemisaja lõpuaastad
Oma trooniloleku viiekümnendale aastapäevale lähenedes plaanis Geórgios loovutada Kreeka kuningatroon pärast juubelipidustusi oma pojale Konstantínosele. Kuningas liikus Thessaloníkis nagu Ateenaski ilma ihukaitsjateta. 18. märtsil 1913 tegi kuningas pärastlõunast jalutuskäiku Thessaloníki Valge Torni lähedal, kui teda tulistas lähedalt Aléxandros Schinás, kes olevat kuulunud sotsialistlikku rühmitusse ning tapnud kuninga seetõttu, et viimane ei andnud talle raha. Kuningas, kelle südame oli kuul läbinud, suri kohe. Kreeka valitsus väitis, et tapmise taga puudus poliitiline motiiv ning et Schinas oli joodikust hulgus. Schinast piinati vanglas ning kuus nädalat hiljem kukkus ta politseijaoskonna aknast surnuks.
Sookurg
Levila
Sookurg on levinud Euraasia põhjaosas Norrast ja Ida-Saksamaalt Kolõmani. Põhja suunas ulatub levila Obi alamjoksuni, Alam-Tunguskani ja Moma jõe suubumiskohani Indigirkasse. Skandinaavia põhjaosas ta siiski ei elutse. Lõuna suunas pesitseb sookurg Kiievi oblastini, Zaissani ja Taga-Baikalimaani, ehkki teda on kohatud veelgi enam lõunas: Doonau deltas, Sõvašil, Taga-Kaukaasias ja isegi Väike-Aasia edelaosas. Sookurg talvitub Põhja-Aafrikas kuni Somaalimaani, Ibeeria poolsaarel, Väike-Aasias, Iraagis, Iraanis, Põhja-Indias ja Edela-Hiinas. Eestis on ta üldlevinud väikesearvuline haudelind ja looduskaitse all.
Geórgios I
Perekond
Geórgios oli kuninganna Olgaga abielus 45 aastat. Kuninga surma järel suundus Olga peagi oma sünnikodusse Pavlovski paleesse, mis kuulus tema vennale, suurvürst Konstantin Konstantinovitšile. Erinevalt enamikust Vene keisrikoja liikmeist jäi Olga revolutsioonikeerises ellu ning jõudis 1919. aastal Šveitsi ja sealt tagasi Kreekasse. 1922. aastal toimus aga Kreekas riigipööre ning kuninglik perekond pidi uuesti eksiili suunduma. Olga veetis oma elu lõpuaastad Suurbritannias, Itaalias ja Prantsusmaal ning suri 18. juunil 1926.
Sookurg
Välimus
Sookurg on Eesti üks suurimaid linde. Tiiva pikkus on 57–66 cm, tiibade siruulatus 2–2½ m, kaal 4–7 kg.
Keha on hall, hoosuled mustad. Silmadelt algab valge riba, mis kulgeb mööda pea külgi ja kaela allapoole, mis läheb allpool üle halliks ja sulab kokku muu sulestikuga. Valjasriba, laup ja kiiru eesosa on sulistumata ja kaetud musta nahaga. Kiiru tagaosas ja kuklal on punane paljas laik. Jalad on mustad. Nokk on rohekaspruun, otsast pisut heledam. Sisemised küünarhoosuled on tublisti pikenenud ja kahardunud. Suguline dimorfism puudub.
Geórgios I
Tiitlid ja autasud
pisi|Kreeka kuninglik vapp. Kreeka vapikilbile on lisatud ka Taani kuninglik vapp. Kilbi all on kreekakeelne moto Ἰσχύς μου ἡ ἀγάπη τοῦ λαοῦ ("Rahva armastus on minu jõud"). Vapikilbi all ripub Kreeka kõrgeim autasu, [[Lunastaja ordu suurrist]]
Sookurg
Eluviis
Sookurg sööb peamiselt taimi: marju, eriti jõhvikaid, seemneid, noori võrseid ja teraviljade orast. Kuid loomset toitu sööb ta samuti küllaga: putukatest eeskätt mardikaid ja rohutirtse, samuti konni, pisinärilisi, limuseid ja madusid.
Sookurg on häälekas ja reedab oma asukoha sedasi hõlpsasti. Kuid sookured on ettevaatlikud ja kui salk toitub, on neist üks-kaks valvurid, kes ohu ilmnemisel teisi hüüetega hoiatavad.
Geórgios I
Tiitlid
Kuningas Geórgios I kandis eri eluetappidel erinevaid tiitleid:
Autasud
Kuningas Geórgios I oli mitmete Kreeka ja välisriikide autasude kavaler:
Sookurg
Eluviis
Lennates sirutab sookurg kaela pikalt ette ja jalad pikalt taha. Salgas lennates vehivad kured tiibadega ühtlaselt ega kasuta purilendu. Ainult maandudes võivad nad lühikest aega liikumatute tiibadega lauelda.
Keskmine lennukiirus on 65 km/h, kuid taganttuulega võib ulatuda 100 km/h.
Sookure liha on täiesti söödav, aga töönduslikku tähtsust tal pole, sest tema küttimine on raske ja arvukus väike.
Vangistust taluvad sookured hästi ja saavad hõlpsasti taltsaks.
Pesitsemine
Sookured püsivad algul mõne aja salkadena, nagu nad pesitsuspaika saabusid, seejärel jagunevad paaridesse. Enne pesitsemise algust toimuvad pulmamängud nagu teistelgi kurgedel. Kurgede pulmamängu nimetatakse ka tantsuks. Tantsivad kured kogunevad väikesesse salka ning võtavad kõikvõimalikke ja mõnikord kummalisi asendeid. Kuna isas- ja emaslinnud on ühesugused, siis on raske öelda, kas tantsivad ainult isased või mõlemast soost linnud.
Ta pesitseb hajusalt. Isegi kohtades, kus sookurg on üldlevinud, ei ole kaks pesa teineteisele lähemal kui 2–3 km, harilikult on see vähemalt 5–6 km. Aastavanused noorlinnud pesa ei tee ja selles osas arvesse ei tule, nemad hoiduvad 6–10-liikmelistesse salkadesse ja uitavad kogu suve ringi. Nad lendavad küll lõunamaale ja tagasi koos vanematega, ent suvel võib neid kohata vanemate pesast üpris kaugel.
Ta elab mädasoos, liigniiskel luhal või järvekaldal. Valitud pesapaigale jääb ta truuks ja pesitseb mitu aastat järjest samal sool, vahel koguni samal pesaasemel.
Sookurg teeb pesa raskesti ligipääsetavale kuivale soomättale, mille ümbrus on lage, et vaenlane oleks kaugelt näha. Sookure pesa on suur: kuni 80 cm läbimõõdus ja 20–30 cm kõrge. Kuid ta pole osav pesa ehitama. Sageli piirdub ta sellega, et vooderdab väheldase lohu maapinnal õhukese kuivade kõrte ja rohu kihiga. Mõnikord kogub ta siiski väheldase okstest või pilliroost hunniku, millesse teeb lohu ning vooderdab selle rohu, kulu ja kõrkjatega. Pesa võidakse ehitada ka tihedalt kokkutallatud kõdunenud pilliroo hunnikule.
Kurnas on 2, harva 1 või 3 muna. Muna pikkus on 95–102 mm, läbimõõt 60–62 mm, kaal 150–200 g. Vahel on esimene muna märksa suurem kui teine, näiteks ükskord oli esimese muna kaal 187 g, teise muna kaal 162 g. Munad on punakaspruunid, mõnikord rohekaspruunid roostjaspruunide laikudega. Teine muna munetakse 2 päeva pärast esimest, aga haudumine algab kohe pärast esimese muna munemist ja kestab 29–30 päeva. Haub peamiselt emaslind, isaslind valvab ümbruskonnas ohu järele. Hädaohu korral häälitseb ta valjusti, mispeale emaslind hiilib kohe pesast eemale ja tõuseb lendu.
Koorunud poeg kaalub 120 g ja on kaetud ruske, kõhupoolel heledama udusulestikuga. Mõne aja pärast tekib neile teine udusulestik, mis on pruunikashall, aga peal ja kaelal heledam, ookerja tooniga. Pärissulestik ilmub neile 40 päeva vanuselt, aga udusulgede säilmeid võib hiljemgi kohata. Vanalinnu kaalu saavutab poeg 6 kuu vanuselt.
Sookurg on pesahülgaja. Kohe, kui kuretibud on kuivaks saanud, tõusevad nad jalule ja vanemad viivad nad tihnikusse peitu. Kui pojad lennuvõimestuvad, lendavad nad koos vanematega lähedalasuvatele niitudele ja põldudele toituma, aga ööbima ja keskpäeval puhkama tulevad nad koduroostikku.
Vanalindude sulgimine algab poegade kasvatamise ajal juulis ja lõpeb oktoobris. Selleks ajaks, kui vahetuvad labahoosuled ja välimised küünarhoosuled, kaotab sookurg lennuvõime ja peitub selleks ajaks soo ligipääsmatutesse osadesse. Juba juuli lõpus suudavad nad uuesti lennata. Ent väikesulestiku vahetus venib pikale ja lõpeb alles talvitusalal.
Eestis lahkub sookurg pesapaikadelt augusti teisel poolel ja läbiränne kestab oktoobri lõpuni. Rännatakse suures kõrguses ja kured hoiduvad iseloomulikku kolmnurka, mida nimetatakse kiilriviks. Rände ajal annavad kured endast märku valju kluugutamisega. Kurepoegade peenehäälne piiksumine kurgede rändeparves on aluseks legendile linavästrike ja hänilaste sookurgede seljas lõunamaale ja tagasi rändamisest ning kõnekäänule "Linalind kure saba peal".
Horošovo-Mnjovniki
Horošovo-Mnjovniki on rajoon (munitsipaalringkond) Moskvas, mis kuulub Loode haldusringkonda.
Moskva linnaga liideti 1960. aastal.
Horošovo-Mnjovnikis asub Serebrjanõi Bori park.
Alavere
Alavere on Eestis nii koha- kui perekonnanimi:
Relv lae ja kaitseriivista!
"Relv lae ja kaitseriivista!" on sõjaväeline käsklus. Kasutatakse peamiselt käsitulirelvade kasutamisel laskeharjutustel või lahinguks valmistumisel ohutuse tagamiseks.
Pärnu komandant
Pärnu komandant (rootsi keeles kommendant i Pernau, vene keeles комендант Пернова) oli Rootsi kuningriigi ja Venemaa keisririigi võimuperioodil Pärnu kindluse ja garnisoni ülem. 1741. aastal anti komandandile ametiajal lauamõisana tasuta kasutada Sindi riigimõis. Pärnu kustutati kindluslinnade nimekirjast 1835. aastal ja komandandi ametikoht kaotati.
Talvesõda
Talvesõda (soome keeles talvisota, rootsi keeles vinterkriget) oli sõda Nõukogude Liidu ja Soome Vabariigi vahel, osa Teisest maailmasõjast.
Sõda algas, kui Nõukogude Liit ründas 30. novembril 1939 kell 8.30 sõda kuulutamata Soome Vabariiki. Talvesõda kestis 105 päeva ja lõppes 13. märtsil 1940 Moskva rahulepinguga. Rahu kestis kuni 25. juunini 1941. Teise maailmasõja käigus oli Soome uuesti sõjategevuses NSV Liiduga, kuid formaalselt väideti end mitte olevat Saksamaa liitlane.
Sõda sai tuntuks viimase saja aasta külmima talve ja Punaarmee suurte inimkaotuste tõttu. Nõukogude Liidu kaotused selles sõjas olid soomlastega võrreldes kordades suuremad.
Et Teise maailmasõja läänerindel käis Kummaline sõda, kus suurt midagi ei toimunud, jälgis maailma ajakirjandus Talvesõda hoolega. Tuntuks said Soome sisu ja Molotovi kokteili mõiste, samuti soomlaste taktika motti ja "Talvesõja vaim".
Eellugu
thumb|left|260px|Talvesõda aastatel 1939–1940 thumb|Soome suusarühma automaaturid Talvesõjas Aastatel 1809–1917 oli Soome olnud Venemaa keisririigi osa. Soome suurvürstiriigi ja Venemaa suhted olid stabiilsed ja rahulikud Soome venestamise ja Esimese maailmasõja alguseni. Esimese maailmasõja tagajärjel kaotasid Saksamaa ja Venemaa ning viimase aladel moodustunud Nõukogude Liit, kümmekonnaks aastaks suurriigistaatuse.
Pärast Soome kodusõda iseloomustasid Soome ja Nõukogude Liidu vahelisi suhteid umbusk ja vimm, mida raskendasid Soomes 1920. ja 1930. aastatel esinenud paremäärmuslus ja Nõukogude Liidu toetatud vasakäärmuslus – kommunistlik liikumine. Kui Nõukogude Liit tugevnes sõjaliselt, hakkas see huvituma endiste äärealade tagasivallutamisest. Formaalselt paranesid suhted sõlmitud Soome ja Nõukogude Liidu mittekallaletungilepinguga (1932), kuid tegelikult jäid suhted enne Teist maailmasõda väga jahedaks.