Lucy_Allais
Tahvli puhtakspühkimine: andestuse süda
Strateegia 2 keskendub ülekohtutegijale, lisades tingimuse, et temas hakatakse nägema üldiselt väärtuslikku inimest või tunnistatakse tema fundamentaalset headust (David Novitz, Jean Hampton, Margaret Holmgren). Selles on midagi õiget, kuid see ei lähe päris pihta. Esiteks on sellised otsustused ülekohtutegija iseloomu kohta liiga üldised ega ütle, mis tähendab anda andeks konkreetse teo eest. Teiseks, paljudel juhtudel me peaksime neid otsustusi tegema ja teeme neid niikuinii, ükskõik kas me anname andeks. Igapäevaelus võib olla raske andeks anda, kuigi me pole süüdlast kunagi lakanud pidamast üldiselt korralikuks, väärtuslikuks inimeseks. (Samasuguse vastuväite saab esitada mõttele, et andestuse puhul me taastame heatahtlikkuse süüdlase vastu, sest me võime armastatule mitte andestada konkreetset tegu, kuigi me ei ole heatahtlikkust tema vastu kunagi kaotanud.) Ma võin nõustuda, et tema väär tegu ei iseloomusta teda tervikuna, kuid ikkagi pidada seda plekiks. Kolmandaks, Immanuel Kanti mõttes austus, millele Margaret Holmgren viitab, mõte, et me peaksime austama ülekohtutegija inimsust ja tunnustama tema iseväärtust, pole sugugi ühitamatu otsustusega, et ta on teinud süüteo, ja selle talle süüks panemisega. Vastupidi, kui meil sellist austust indiviidide kui moraalisubjektide vastu ei oleks, siis me ei saakski teha otsustust, et nad on mingis teos süüdi (Eve Garrard ja David McNaughton). Sama lugu on ka siis, kui pidada andestust uskumuseks ülekohtutegija muutumise võimalikkusesse: kui seda pole, siis ei saagi kedagi süüdlaseks pidada. Strateegia 3 lisab mõtte, et mõistetakse süüdlase vaatekohta, nähakse tegu tema vaatekohast (David Novitz). Aga see on liiga lähedal aktsepteerimisele, vabandamisele või õigustamisele. (Võib-olla on sama raskus ka Marilyn Adamsi teoorial, mille järgi andestamisel omandatakse ime läbi Jumala vaatekoht tegijale ning mõistetakse, mis teda selle teoni viis.) Mõnikord me tahame, et meile andestataks, arvamata, et kui inimene, kellele me liiga tegime, näeb asju meie vaatekohast, siis ta enam ei laida meid, sest me ei arva, et kui meie motiive ja kiusatusi mõistetakse, seab see meie teo paremasse valgusesse. (Nagu ütleb Pamela Hieronymi, ei ole viitamine süüteo vaatekohale lubatud, sest loo teine pool ongi ju süüteo lugu.) Sarnase teooria, mis samuti tundub taandavat andestuse aktsepteerimisele, esitab Cheshire Calhoun, kelle järgi andestuse puhul saadakse aru, et tegu ei ole moraalselt mõttekas, küll aga biograafiliselt mõttekas. See tähendab, et lakatakse nõudmast, et inimene oleks teistsugune, kui ta on, et ta paraneks. Teise inimese viis oma elu mõtestada seatakse ettepoole moraalistandardite pahameelsest jõustamisest. (Selle teooria järgi tuleb välja, et andestus on lubatav ainult tegude puhul, mille puhul on moraalselt lubatav mitte nõuda tegijalt oma teo eest aru andmist, seega mitte tõsiselt väärade tegude puhul.) Siin on veel see raskus, et sageli me soovime andestust tegude eest, mis osutavad sellist laadi inimesele, kes me ei soovi olla. Üldiselt me küll tahame, et meid mõistetaks ja aktsepteeritaks, aga kui me tahame, et meile andestataks, siis me ei taha lihtsalt seda, et see, kellele me liiga tegime, saaks aru, et meie valikud on kuidagi mõttekad. Teooriad, mille järgi ülekohtutegija kaasatundev mõistmine teeb tema laitmisele lõpu, ei pruugi suuta seletada üht olulist andestuse viisi, mida me soovime: me soovime, et meile andestataks tegude eest, mille puhul me ei arva, et meie valikutest ja motiividest täpne arusaamine näitaks neid paremas valguses. Kui me näeme asju teise inimese vaatekohast, võib see teha meid vähem laitma kalduvaks (panna vabandama, õigustama või aktsepteerima) või panna meid kaastundlikult mõistma raskusi, mis olid ülekohtuteo taustal, nii et meil on vähem kalduvust teda karistada, (panna meid halastama). Kummalgi juhul see ei seleta, kuidas me saame endiselt näha ülekohut andestamatu, õigustamatu ja aktsepteerimatuna, kuid lakata seda süüks panemast.