cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
René Magritte
Brüssel 1926–1927
Magritte hakkas paljudele maalidele (nagu näiteks "Eksinud ratsanik", "Salajane päev", "Kohtumine") maalima eri viisidel bilboquet-nimelisi mänguasju, kuna need esindasid perfektselt Magritte’i teoste ühte läbivat teemat: korduvust koos unikaalsusega. . Neid kasutas ta oma järgnevates teostes tihtipeale lauajalgade, mannekeenide või malenuppudena, näidates nende kujutamisega, kuidas üks võrdlemisi lihtsakujuline mänguasi saab olla esindatud mitmel kujul erineva objektina, olles iga kord eelmisest teistsugune. Säärast korduvuse ideed esines Magritte’i teostes tihti.
Magritte maalis Brüsselis mõned oma kuulsaimad maalid. Ta võttis kasutusele uusi meetodeid, ideid ja motiive. Bilboquet’id, topeldamine, kõvakübarates mehed ja unenäoline olustik olid kõigest mõned asjad, mida ta oma teostes ka edaspidi pidevalt kasutas.
23. aprillil 1927 avas ta oma esimese isikunäituse Brüsselis galeriis Galerie Le Centaure. Näitusel oli 49 maali ja 12 kollaaži (papier collé), millest vanim teos oli loodud 1926. aasta jaanuaris. Kuigi kohalike kriitikute vastukaja näitusele oli üldjoontes negatiivne, sai sellegipoolest sellest näitusest alguse Magritte’i karjäär Belgia juhtiva (õigemini isegi ainukese) sürrealistliku kunstnikuna enne tema Pariisi siirdumist 1927. aasta septembris. Näitusest ja teostest oli näha, et 28-aastane Magritte oli nüüdseks leidnud endale sobiva stiili.
Pariis 1927–1930
1927. aasta septembris kolisid Magritte ja tema naine Georgette Pariisi. Peagi tutvus ta sealsete sürrealistide nagu Salvador Dalí, Max Ernst, Joan Miró ja Hans Arpiga, kellest enim mõjutasid teda Max Ernsti teosed.
Kuigi Magritte'i Pariisi-periood oli tuntavalt mõjutatud sürrealismist, siis pikka aega ei pälvinud ta liikumise eestvedaja André Bretoni heakskiitu. Seda kuni 1929. aastani, mil mitu Magritte'i maali ning artikkel "Sõnad ja pildid" ilmusid Bretoni väljaannetes.
1930. aasta märtsis lõpetas Magritte aga ajutiselt maalimise ning hakkas otsima oma majandusliku olukorra parandamiseks tööd reklaamikunstnikuna. Sürrealist Camille Goemans kavatses korraldada Magritte’i esimese Pariisi isikunäituse sama aasta sügisel, kus olnuks eksponeeritud Magritte’i kõige olulisemad maalid. See oleks olnud Magritte’ile suurepärane tuluallikas, ent kahjuks jäi Goemansi kunstigalerii sulgemise tõttu näitus ära. Lisaks tõi hilisem Bretonist vastastikku võõrdumine ja ülejäänud sürrealistidega suhete halvenemine kaasa selle, et Magritte’il ei olnud enam ei majanduslikus ega sotsiaalses mõttes võimalik Pariisis elada.
Magritte oli 1930. aastaks Pariisi sürrealistide ideedes pettunud ning kuna majanduskriisi tõttu oli kunstiturg kokku kuivanud ning paljud galeriid ja kollektsionäärid pankrotis, kolisid Magritte ja Georgette majanduslikel põhjustel tagasi Brüsselisse, kus Magritte hakkas töötama reklaamikunstnikuna.
Tagasi Brüsselis ja Studio Dongo
1930. aastal Brüsselisse naastes seadsid nad end sisse linnaäärses Jette’i piirkonnas aadressil Esseghemi tänav 135, kus tänapäeval asub René Magritte’i muuseum. Selles korteris elasid nad kuni 1954. aastani ning sellesse vahemikku jäi ka Magritte'i kõige viljakam ja loomingulisem periood. Korteri sisekujundus on Magritte'ile iseloomulikult värviline – roosad ja rohelised seinad ning erkpunane garnituur. Kuna kunstnik töötas kodus, siis kujutas ta oma maalidel mitmeid selle korteri osi, nagu kamin, elutoa ja magamistoa vahelised uksed, majaesised aknad ja trepp.
Nende uus kodu sai ka Belgia sürrealistide peakorteriks. Kunstniku sõbrad said igal nädalal nende kodus kokku ning korraldasid performantseid. Nende kohtumiste tulemusel sündis raamatuid, ajakirju ja traktaate.
Brüsselis olid Magritte’i teosed esil mitmel näitusel. Näiteks 1932. aastal korraldati Brüsseli Palais des Beaux-Artsi muuseumis suur näitus 57 Magritte'i teosega. Selle näitusega kinnistas ta end sürrealistlike objektide valmistajana, kuna publikule jäid silma kaks tema loodud objekti: sürrealistlik kuju Milose Venusest ja värvitud mask. Sürrealistlik objekt kui kunstižanr oli hakanud koguma aina rohkem populaarsust sellest ajast saadik, kui Salvador Dalí selle ideega 1931. aastal välja tuli.
Samas piirkonnas elas ka Magritte'i muusikust vend Paul, kellega koos asutati reklaamifirma Studio Dongo selleks, et majanduslikest raskustest üle saada. Paul tegeles peamiselt äridetailidega ning Magritte omakorda disainiga. Neile andis nõu ka kolmas vend Raymond, kes oli edukas ärimees. Studio Dongo valmistas plakateid, reklaammaterjale kaubandusmesside väljapanekute ja vaateakende jaoks. Magritte'i jaoks oli oluline tõhusus, läbipaistvus ja selgus, mistõttu nende reklaamid ja kujundused olid oma olemuselt lihtsad ja neutraalsed. 1936. aastal andis Magritte firma aga üle ja lahkus, pühendades ennast täielikult maalimisele. pisi|Magritte'i kodu Jette'is, kus asub nüüd majamuuseum
London 1937
1936. aasta Londoni rahvusvahelisel sürrealismi näitusel New Burlingtonis jäid Magritte'i teosed silma briti luuletajale, kunstipatroonile, ekstsentrikule ja sürrealistliku kunsti kogujale Edward Jamesile. Magritte ja James tutvusid varsti pärast näitust, seejärel käisid nad koos Pariisis muuseume külastamas.
Magritte'i teosed avaldasid Jamesile niivõrd suurt muljet, et James tellis 1937. aasta alguses Magritte'ilt kolm maali oma kodu balliruumi jaoks. Jamesi kodu oli korduvalt tunnustatud fantastilise ja muinasjutulisena. Väidetavalt olid seal kombineeritud antiikse ja modernse kodusisustuse ideed. Säärane kodu oli Magritte'i teoste eksponeerimiseks perfektne. Jamesi tellimus oli Magritte'ile esimene kord, kui talle esitati niivõrd suuremahuline tellimus kelleltki, kes oli väljaspool tema lähiringkonda. Pinge oli suur, kuna Magritte'il oli vaja avaldada Jamesile muljet, et temaga ka edaspidi koostööd teha. Majanduslikult oleks edasine koostöö olnud Magritte'ile väga kasulik. Näiteks kõigest paar kuud enne tellimuse vormistamist pidi Magritte majanduslike raskuste tõttu jätma ära oma reisi New Burlingtoni näitusele, olles sunnitud tegema tööd oma reklaamifirmas Dongo. Seega nägi Magritte Jamesi tellimust kui võimalust suuremaks pöördepunktiks oma elus, lootes, et tellimus võimaldab Magritte'i teostel kunstiturul silmapaistvamale kohale jõuda.
Magritte avaldas korduvalt pahameelt selle üle, et James oli temalt koostöö vältel siiski võrdlemisi vähe maale ostnud. Lootus saada endale kindel patroon hääbus täielikult, kui James ostis Magritte'ilt tema viimase maali aastal 1939. See-eest avaldus koostöö mõju Magritte'i järgmistes teostes ja ka tema kunstnikuimagos. Jamesi maja sürrealistlik keskkond mõjus Magritte'i kunstile stimuleerivalt ning 1938. aastal leidiski aset Magritte'i isikunäitus Londonis. Ta hakkas füüsiliselt "suhtlema" oma teostega (nt embas maale, kehastus kõvakübaraga meheks, mängis teostega). Sellega ta julgustas publikut kujutama ette uuemat, füüsilisemat ja tugevamat suhet oma teoste ja ebareaalsusega. Kui varem olid tema teosed piiratud lõuendi ja objektidega, siis nüüd proovis ta tuua teosed ja nende mõju ka päris maailma, justkui oleks sürrealism osa reaalsusest. Lisaks kujundas ta ka enda imago täielikult ümber, võttes üle oma teostest tuntud dramaatilise kõvakübaraga mehe rolli. Magritte'i kõvakübaraga mehe imago sai ülemaailmselt kuulsaks.
Kolinud tagasi Brüsselisse, pidas Magritte maha ühe tähtsa autobiograafilise loengu pealkirjaga "La Ligne de vie" ('Elujoon'). Magritte analüüsis loengus oma elukäiku sürrealistliku kunstnikuna. Ta rõhutas, et sürrealism võimaldab inimkonnal kaitsta end "keskpärase reaalsuse" eest ning et ainult sürrealismi kaudu on võimalik uurida igapäevaseid nähtusi ja objekte unenäolise vabadusega.
Renoir ja vache
Teine maailmasõda ja Saksa okupatsioon Belgias kutsusid Magritte'is esile tugeva soovi luua midagi, mis tooks hirmule ja meeleheitele vastukaaluks naudingut ja õnne. See oli selge poliitiline protest. Talle sai kinnisideeks prantsuse impressionisti Auguste Renoiri maal "Suplejad", mida jäljendades sündis 1943. aastal tema esimene uues stiilis maal "Lõikusaeg". Seetõttu nimetataksegi seda perioodi Renoiri perioodiks, päikesepaisteliseks või impressionistlikuks perioodiks.
Sellel perioodil loodud maalide eesmärk oli ülistada päikest, rõõmu ja küllust. Need sündisid suurest trotsist ning vastukaaluks sõjaaja psühholoogilisele ängile ja meeleheitele, sest Magritte uskus, et kunstil ja luulel on võim maailma muuta. Sellest tulenevalt olid maalid rõõmsad, lopsakad, värvilised ning sageli ka sensuaalse ja erootilise sisuga, kujutades alasti naisi. Lisaks värvipaletile muutusid sel perioodil ka tema pintslilöögid keerduvaks ja vähem viimistletuks.
Samal aastakümnel sündis Magritte'il veel teinegi stiil, mida ta nimetas vache ' iks, mis prantsuse keeles tähendab 'lehma'. 1948. aastal anti Magritte'ile võimalus kauaoodatud isikunäituse korraldamiseks Pariisis. Kuna aga suhted Pariisi kunstiringkonnaga (eriti sealsete sürrealistidega) ei olnud kuigi soojad ning näitusepakkumine oli jäänud hiljaks, otsustas Magritte oma tuntud stiili ja teoste asemel luua täiesti uued maalid spetsiaalselt selleks näituseks. Vache ' i-perioodi maalid olid karikatuursed, agressiivsed ja kohati isegi vulgaarsed, värvid olid toored ja metsikud ning meenutasid sajandi alguse foovide erksaid, elavaid värve ja tugevaid pintslilööke. Teoste peamine eesmärk oli Pariisi sürrealiste pahandada ja šokeerida ning see ka õnnestus. Näitust ei võetud kuigi hästi vastu ning ühtegi teost ei ostetud. Seda tegu on tõlgendatud ka kui Magritte'i suurt vempu Pariisi kunstiringkonnale.
1950 – elu lõpp
Järgnenud aastatel pöördus Magritte tagasi oma stiili juurde. Sündis mitu maalisarja, millel oli kujutatud kirste, ebaproportsionaalselt suuri igapäevaesemeid, kõvakübaratega mehi ja kive. Samuti jätkas ta oma varasemate teoste uusversioonide maalimist ja nii sündis mitmeid variatsioone kuulsast 1949. aastal loodud "Valguse impeeriumist". 1953. aastaks, mil valmis tema tuntud maal "Golconde", said väga kuulsaks tema teosed kõvakübaratega meestest, kelle kandjate hulka kuulus ka Magritte ise.
1960. aastaks oli Magritte tuntud üle maailma ning tema näitusi ja retrospektiive korraldati Ameerika Ühendriikides, Hollandis, Belgias ja Prantsusmaal. 1965. aastal võttis ta koos abikaasaga vähidiagnoosist ja halvenevast tervisest hoolimata ette esimese ja viimase reisi Ameerika Ühendriikidesse, sest New Yorgi moodsa kunsti muuseumis avati tema retrospektiiv.
Viimased aastad veetis Magritte koos oma naisega Brüsseli äärelinnas Schaerbeekis. Ta maalis kuni elu lõpuni ning nautis malet ja jalutuskäike oma koeraga.
René Magritte suri 15. augustil 1967 68-aastaselt vähki ning ta on maetud Schaerbeeki kalmistule Brüsselis.
Magritte'i mõju
René Magritte on sügavalt mõjutanud kaasaegset kunsti, sealhulgas popkunsti. Otseseid vihjeid Magritte'i teostele leiab kaasaegsest kunstist palju ning tema mõju võib näha selliste kunstnike teostes nagu Andy Warhol, Jasper Johns, John Baldessari, Ed Rucha, Marcel Broodthaers ja Martin Kippenberger.
Magritte’i mõju on äratuntav ka reklaamides ja reklaamidisainis. Magritte suutis luua kergesti meeldejäävaid pilte, mis andsid vaatajale edasi võrdlemisi lihtsalt ideid. Magritte'i salapärast kujundlikkust on proovitud jäljendada erinevates kohtades, eriti just heliplaatide ümbristel.
KV1236
KV1236 on 25 pF mahtuvusdiood tööpingega 20 V ja võimsusega 100 mW.
Jursi
Jursi on küla Saare maakonnas Saaremaa vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Valjala valda.
Külas asub kaitse all olev Tammevälja tamm (kõrgus 17 meetrit, ümbermõõt 3,96 m).
Hargla kirikumõis
Hargla kirikumõis (saksa keeles Pastorat Harjel) oli kirikumõis Hargla kihelkonnas Võrumaal.
Sõda ja rahu
"Sõja ja rahu" venekeelne (Vоina i mir) pealkiri on filosoofiliselt kahemõtteline, kuna ilmudes viitas selle kirjapilt võimalusele tõlkida romaani pealkirja teistesse keeltesse ka hoopis "Sõja ja maailmana". Erinevalt praegusest lubas vene ortograafia sellal nimelt teha vahet sõnal mir (rahu) ja mi´r (maailm).
Romaani ideeline ja ajalooline taust
Teoses kesksele kohale paigutuv ajaloosündmus – Napoleoni lüüasaamine – sümboliseerib müstilise vene hinge võitu ratsionalistliku võõrvõimu üle, mis upsakalt pidas end ainsana võimeliseks ajaloo käiku suunama. Tolstoi veendumusel lähevad kuulsate väepealikena ajalukku pigem niisugused sõjamehed, kellel lihtsalt veab sõjaväljal nagu kindral Kutuzovil, kes maailmavalitsemise plaane haudunud Napoleoni üle võidu kindlustas.
“Sõja ja rahu” valmimine oli aastatepikkune protsess, mis sai alguse dekabristide ülestõusust ja lõppes romaani ilmumisega 1869. Algul plaanis Tolstoi teost dekabristide 1825. aasta ülestõusust. Nimelt kavatses ta romaani ühe isevalitsusele vastu hakanu, Detsembriülestõusus osalenud ohvitseri saatusest, kuid nii sattus ta Napoleoni sõdade teemale... Nõnda kasvas ulatuslikust ainesest välja teine, ühele ainsale ajaloosündmusele keskenduvast romaanist märksa panoraamsem ja sügavam romaaniepopöa, millest “Dekabristid” moodustasid vaid fragmendi.
Tolstoi kirjeldab Aleksandri-aegse Venemaa hiilgust ja tollase ühiskonna vaimset palet ületamatu täpsusega. Laiahaardelise perekonnasaagana on “Sõda ja rahu” XIX sajandil maailmakirjandust kujundanud monumentaalse realismi kõrgpunkt.
"Sõja ja rahu" sündmustik
Kolme perekonna – Bolkonskite, Bezuhhovite ja Rostovide saatus – moodustab Tolstoi romaani tuuma. Romaani tööpealkiri “Lõpp hea – kõik hea” näitab siiski vaid, kui kaugele arenes teos valmimise käigus oma algmõttest. Autori kavatsetud optimistlikku tooni varjutas traagiline faabula: peale Pierre Bezuhhovi ei pääse sõjaaja segadustest terve nahaga mitte keegi, Rostovid kaotavad noorima poja ja vaesuvad, kui nende vanim poeg Nikolai mängib ühe ööga peaaegu kogu varanduse maha kaardilaua taga.
“Sõja ja rahu” tegevusliinid hakkavad hargnema alates aastast 1805, mil vene aadel naudib oma kuldajastut: kõrgem seltskond lõbutseb Peterburi ja Moskva luksuslikel ballidel või väljasõitudel maale. Aadlipreilid uhkeldavad oma uusimate tualettidega; aadlinoorukid püüavad avaldada muljet omavahelise võidujoomise või hasartmängudega; taamal arutavad nende vanemad pooleldi naljatades, pooleldi murelikult dünastia jätkamise strateegiaid, mis aitaksid tütardel soodsalt tanu alla saada. Salongides valitseb prantsuse keel ja meel, mida peetakse šikiks nagu kõike, mis jõuab siia otse Pariisist. Aga mood muutub peagi...
Pool Euroopat on konfliktis Napoleon Bonaparte'iga, kes võidab ühe lahingu teise järel ja on suunanud nüüd oma himustava pilgu ka tsaaririigile. Venemaa kuulub Euroopa Napoleoni-vastasse allianssi, mis on üritanud "väikest korsiklast" tagajärjetult taltsutada. Nüüd asub otsustavasse kaitselahingusse Venemaa ja paljud siinsed aadlikud tõmbavad selga oma uhked univormid.
Korraga on hoopis Pierre Bezuhhov parim partii ning kahtlase kuulsusega vürst Kuraginil õnnestubki oma ilus, elujanuline tütar Jelena sokutada armuasjades kogenematule Pierre´ile naiseks. Ent nende abielu jookseb peatselt karile ning Pierre leiab õnne krahv Rostovi tütre Nataša kõrval, kellesse varem oli sügavalt armunud hoopis Andrei. Algul vastas sellele tundele ka Nataša, ent siis alistus ta hoopis liiderliku Anatoli sarmile. Anatoli on eelmainitud vürst Kuragini poeg ja samasugune rafineeritud kelm nagu ta isagi. Nataša saab liiga hilja teada, et Anatoli on juba abielus ja oli püüdnud teda vaid võrgutada.
Tartu-Maarja kirikumõis
Tartu-Maarja kirikumõis oli kirikumõis Tartu-Maarja kihelkonnas Tartumaal. Tänapäeval jääb kunagise pastoraadi asukoht Tartusse Maarja kiriku lääneküljele Kuperjanovi ja Tiigi tänava vahelisele alale.
KZ405
pisi
KZ405 (vene keeles КЦ405) on vene 1 A sildalaldi, mille maksimaalne pinge sõltub viimasest tähest.
Kópavogur
Kópavogur on linn Islandil Höfuðborgarsvæði piirkonnas. Asub Atlandi ookeani rannikul Reykjavíkist lõunas.
Kópavogur on elanike arvult 39 810 elanikuga Islandi teine linn.
Kópavogur sai linnaõigused 1955. aastal.
Kópavoguris asub Islandi kõrgeim hoone Smáratorg 3.
Õigus ja Õiglus
Õigus ja Õiglus (poola keeles Prawo i Sprawiedliwość, lühendatult PiS) on rahvuskonservatiivne Poola erakond, mis asutati 2001. aasta 13. juunil.
Erakonna esimees on Jarosław Kaczyński.
2005. aasta 31. oktoobrist 2007. aasta 16. novembrini olid Poolas võimul Õiguse ja Õigluse juhitud valitsused.
2015. aastal võitis partei valimised ning sai nii seimis kui ka senatis enamuse. Valimiste järel moodustas PiS Beata Szydło valitsuse, mis on astunud järjekindlalt samme, tugevdamaks partei mõju ka teistes võimuharudes ja valdkondades, sh ülemkohtus ja ajakirjanduses. Niisugune poliitika on pälvinud ohtralt rahvusvahelist kriitikat.
Osalemine valimistel
Poola parlamendivalimistel sai see erakond 2001. aastal 460-kohalises alamkojas 44 kohta, 2005. aastal alamkojas 155 kohta ja 100-kohalises ülemkojas 49 kohta, 2007. aastal alamkojas 166 kohta ja ülemkojas 39 kohta.
Poola presidendivalimistel osutus 2005. aastal võitjaks Õiguse ja Õigluse kandidaat Lech Kaczyński, kes sai valimiste teises voorus 54% häältest.
Euroopa Parlamendi valimistel sai erakond 2004. aastal 12,7% häältest, mis tagas Euroopa Parlamendis 7 saadikukohta.
Jõelepa
Jõelepa on küla Saare maakonnas Saaremaa vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Valjala valda.
Digitaalklaver
Digitaalklaver on modernne elektrooniline muusikainstrument, mis on peamiselt mõeldud kasutamiseks traditsioonilise klaveri alternatiivina.
Ehitus
Digitaalklaver on ehitatud sämplimise põhimõttel ehk iga klahvi alla on salvestatud konkreetne klaveriheli.
Mõned digitaalklaverid on välimuselt disainitud akustilise klaveri sarnaseks.
Põlva kirikumõis
Põlva kirikumõis (saksa keeles Pastorat Pölwe) oli kirikumõis Põlva kihelkonnas Võrumaal.
Digitaalklaver
Ehitus
Digitaalklaveril on täissuuruses klaviatuurid ja 2 või 3 pedaali, mis vastavad tavalise klaveri pedaalidele.
Eelised
Digitaalklaveri eelised akustilise klaveri ees:
Puudused
Akustilisel klaveril mängides tunnetab klaverimängija keelte võnkumist kõrvadele lisaks ka klaviatuuri kaudu sõrmede ning kogu kehaga. Akustilisel pillil on muidki eeliseid, mida digiklaverid imiteerida ei suuda. Näiteks ei saa seda seest mängida, tõmmates või lüües avatud klaveri keeli sõrmede või mediaatoriga. Seetõttu eelistab enamik pianiste endiselt traditsioonilist akustilist pilli digitaalklaverile.
Theodor von Nieroth
Theodor von Nieroth on kahe tuntud isiku nimi:
1973. aasta Eurovisiooni lauluvõistlus
.1973. aasta Eurovisiooni lauluvõistlus oli 18. Eurovisiooni lauluvõistlus, mis toimus 7. aprillil 1973 Luxembourgis Luksemburgis. Selle võitis Luksemburg.
Tulemused
400px
Jalgrattasõit
pisi|300px|Jalgrattur [[Amsterdamis]] Jalgrattasõit ehk jalgrattaga sõitmine on jalgratta kasutamine liikumiseks.
Artuss Kaimiņš
pisi|Artuss Kaimiņš (2014) Artuss Kaimiņš (sündinud Arturs Kaimiņš 3. novembril 1980 Bauskas) on Läti näitleja, poliitik ja raadiosaatejuht. Teda tuntakse kui Boom FM raadiosaatejuhti. Ta on 2014. aastast seimi liige.
Ta on lõpetanud Riia 64. Keskkooli ja Läti Kultuuriakadeemia.
Ta on olnud 16 filmi näitleja või režissöör. Ta on mänginud ka Valmiera Draamateatris ja Läti Rahvusteatris.
Räpina kirikumõis
Räpina kirikumõis (saksa keeles Pastorat Rappin) oli kirikumõis Räpina kihelkonnas Võrumaal.
Eesti Aiake
pisi|Vaade Eesti Aiakesele [[Aibga ahelikult]] Eesti Aiake (vene keeles Эсто-Садок) on eesti küla Venemaal Krasnodari krais.
Eesti Aiake jääb Sotši linna haldusalasse Adleri linnarajooni. Küla asub mägedevahelises Mzõmta jõe orus Punasest Lagedast 4 km ülesvoolu. Asula keskkoht on merepinnast 578 m kõrgusel. 2002. aastal elas Eesti Aiakeses 704 inimest.
Eesti Aiakeses on kolm tänavat: Zakavkazskaja, Tammsaare ja Podgornaja.
Eesti Aiakese rajasid 1886. aastal Eestist välja rännanud talupojad. Asula rajati kohale, kust seal varem elanud ubõhhid ja abhaasid olid välja aetud. 1918. aastaks elas külas 210 elanikku ja 36 perekonda. Külal oli oma koolimaja, rahvamaja ja külavalitsuse maja. Nõukogude ajal oli see õitsev asundus. 13. septembril 2008 taasavati Eesti Aiakeses A. H. Tammsaare majamuuseum, mille remondiks eraldas Eesti kultuuriministeerium 400 000 krooni.
2014. aastal toimusid Eesti Aiakeses Sotši taliolümpiamängude murdmaasuusatamise alad. Mängudeks ehitati ülisuur raudteejaam, mille projekt võimaldas selle osaliselt, tiibehitise osas demonteerida ja uuel kohal püsti panna. Nii Punasele Lagedale kui ka Eesti Aiakesse ehitati uued hotellid. Nendest hotellidest jäävad Eesti Aiakese maa-alale hotellid Olimp, Tatjana, Vertikal, Šato, Gala-Alpik, Aibga, Pik Hotel (endine Radisson SAS Lazurnaja Pik Hotel), Edelweiß ja Club-Hotel 4 Veršinõ. Pik Hotel asub Eesti Aiakese ja Punase Lageda vahel ning see on ainus neljatärniline mägihotell Venemaal.
Vähima olulise erinevuse test
Vähima olulise erinevuse test ehk LSD-test ehk Fisheri LSD test (LSD – Least Significant Difference) on R. A. Fisheri välja töötatud post-hoc test gruppide vaheliste erinevuste leidmiseks, mida kasutatakse, kui dispersioonanalüüsil on nullhüpotees gruppide võrdsete keskmise kohta ümber lükatud.
Fisheri LSD test eeldab homogeenset variatiivsust gruppide sees, kuna LSD-testis sooritatakse kõik võimalikud t-testid gruppide keskmiste vahel, kuid arvesse ei võeta, et tehakse teineteisest mitte-sõltumatuid võrdlusi. Seeõttu on Fisheri LSD-test aldis I tüüpi veale. Samas loetakse Fisheri LSD testi üheks konservatiivsemaks post-hoc testiks, kuigi eelnevalt on vajalik läbi viia dispersioonanalüüs (F-test).
Harald Keres
Elulugu
Harald Keres sündis 15. novembril 1912 Pärnus käsitöölise peres. Koolis käis Narva 1. Algkoolis, Pärnu 9. Algkoolis ja Pärnu Poeglaste Gümnaasiumis, mille lõpetas 1932. aastal.
1932–1933 teenis aega 6. üksikus jalaväepataljonis Pärnus.
1933–1936 õppis Tartu Ülikooli matemaatika-loodusteaduskonna matemaatika osakonnas, mille lõpetas cum laude. 1938. aastal sai ta magistrikraadi matemaatika erialal tööga "Kattumismuutlikkuse dünaamika", 1942. aastal kaitses doktoritöö "Ruum ja aeg üldises relatiivsusteoorias" ja sai filosoofiadoktori kraadi. 1947. aastal kaitses ta teist korda doktoriväitekirja teemal "Ruumi ja aja relativistlik teooria", füüsika-matemaatikadoktori kraadi kinnitas Moskva atesteerimiskomisjon 1949. aastal. 1954. aastal sai ta füüsika professori kutse. 1936. aastast Üliõpilasselts Liivika liige.
1935. aasta septembris asus ta tööle Tartu Ülikoolis, kus töötas kuni 1960. aasta augustini järjest järgmistel ametikohtadel: 1947. aastal asus tööle ka TA Füüsika, Matemaatika ja Mehaanika Instituudis, kus alustas teadussekretäri ametikohast, seejärel töötas astronoomia observatooriumi juhataja, vanemteaduri ning aastatel 1960–1989 teoreetilise füüsika ja matemaatika sektori juhatajana.
1954. aastal sai ta professori kutse teoreetilise füüsika erialal.
1961. aastal valiti ta Eesti Teaduste Akadeemia liikmeks teoreetilise füüsika erialal. Ta kuulus akadeemias astronoomia ja füüsika osakonda.
2000. aastast oli ta Tartu Ülikooli emeriitprofessor.
Harald Keres on maetud Tartu Raadi kalmistule.
Teadustöö
Oma teadustegevuses keskendus Harald Keres üldrelatiivsus- ja gravitatsiooniteooria arendustele. Temast kujunes relatiivsusteooria uurimissuuna alusepanija. Harald Kerese sulest ilmus üle kolmekümne teadustöö. Tema publikatsioone iseloomustab fundamentaalsus, põhjalikkus ja mõtteselgus, kuid alati on ta püüelnud ka teaduse esteetilise lummuse poole – nähtud uurimisvaev, uued teadmised ning hästi kirjapandud tulemused moodustavad tema jaoks teadustöös peituva ilu.
Silmapaistvalt aktiivne oli ta publitsistika vallas, populariseerides teadust kui rahvuskultuuri lahutamatut osa. Ta nägi riigi põhilise ülesandena hoolitsust kooli ja hariduse eest, sest sellest sõltub demokraatia sügavus.
Teosed
Raamatud Artiklid
Isiklikku
Harald Kerese vend oli tuntud maletaja Paul Keres.
Harald Kerese abikaasa oli pediaater Leida Keres (1916–2003); nende lapsed on füüsikud Sirje Keevallik (sündinud 1943) ja Piret Kuusk (sündinud 1947).
Ballata
Ballata on tantsulaulust välja kasvanud luule- ja muusikavorm, mis oli Itaalias ilmaliku lauluna kasutusel 13.–15. sajandil. Seda on peetud ka prantsuse virelai itaaliapäraseks paralleeliks.
Ajaloost
Kunagisele põlvnemisele tantsulaulust vihjab kõigepealt lauluvormi nimi, ballare tähendab 'tantsima'. Tantsulaulule viitab ka teksti ja muusika vorm: algselt koosnes see koori lauldud refräänist (ripresa) ja salmidest (stanze), mida laulis solist. Esimesed teadaolevad ballata-vormis tekstid on muusikata ja pärinevad 13. sajandi teisest poolest. Dante mainib ballata ' t oma teoses "De vulgari eloquentia", märkides, et kantsoon on üllam kui ballata, sest et ballata vajab peale lauljate veel tantsijaid, kelle jaoks ta on loodud : Giovanni Boccaccio "Dekameronis" lauldakse iga päeva lõpul üks ballata.
Vorm
Ballata värsiread on tavaliselt kas üheteistkümne- või seitsmesilbilised või kombineeritakse üheteistkümne- ja seitsmesilbilisi ridu. Tekstiline ja muusikaline struktuur on täpses vastavuses. Ballata algab refrääniga, järgneb salm uue meloodiaga, salmi teine pool on volta, mis toob sisse endise meloodia uute sõnadega, ja seejärel korratakse refrääni uuesti (muusikalise struktuuri skeem A Bba A) :
Näiteks Francesco Landini kahehäälne ballata "Ecco la primavera" on vaid ühe salmiga, riimiskeem abba cdcd deea abba:
Erinevus virelai ' st
Ballata muusikaline põhistruktuur on sama mis virelai ' l, kuid
Muusika
Trecento muusikas oli ballata kõige olulisem ilmaliku laulu vorm, mis 14. sajandi jooksul tõrjus jõuliselt kõrvale madrigali. Üks varaseid ballata ' de allikaid on Rossi Codex ja seal leiduvad laulud on ühehäälsed. Hilisemad ballata'd on tavaliselt kahe- või kolmehäälsed.
Tuntuim ballata ' sid kirjutanud helilooja on Francesco Landini, teised tema kaasaegsed on Andrea da Firenze, Bartolino da Padova ja Johannes Ciconia. 15. sajandil kirjutas mõned ballata ' d veel Guillaume Dufay, kuid ta oli üks viimaseid.
Thiès
Thiès on linn Senegalis, Thièsi piirkonna keskus.
Thiès on tuntud oma vaibatööstuse poolest, kuid seal on arenenud ka metalli-, keemia- ja puidutööstus.
Linn on tekkinud 1863. aastal prantslaste rajatud kindluse juurde.
Linnas on polütehniline kõrgkool.
Valnes AS
AS Valnes on ettevõte Tallinnas. Tema tegevusaladeks on turvalukkude, lukukaupade ja läbipääsulahenduste tootmine, komplekteerimine, projektimüük, projekteerimine, paigaldus ja hooldus.
Ettevõte tegutseb alates aastast 1993 Eestis, Lätis, Leedus, Soomes ja Venemaal. Ettevõtete grupis töötab 40 inimest.
2007. aastal oli Valnese sidusettevõtete grupi käive 120 miljonit krooni. 2008. aasta käive oli 109,6 miljonit krooni ja kasum enne tulumaksu 11,2 miljonit krooni. Võrrelduna varasema aastaga langes grupi kogukäive 9% ja kasum kasvas 10%.
Jööri
Jööri (1977–1997 Jõõri) on küla Saare maakonnas Saaremaa vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Valjala valda.
Jööri küla Madise talus on Jööri Muuseum alates 22. augustist 1998. 2004. aastast peetakse Jööri folki. Jööri laululava avati 30. juulil 2011.
Burzum
Burzum on 1991. aastal Norras Bergenis Varg Vikernesi (sünninimi Kristian Vikernes) loodud black metal ühemehebänd, millel on olnud suur mõju black metali kujunemisele – Burzumi muusikat ning Vikernesi (esinejanimega Count Grishnackh) iseäralikku maailmanägemust peetakse black metali üheks alustalaks.
Bändi nimi on võetud J.R.R. Tolkieni raamatust "Sõrmuste Isand", kus Mordori mustas keeles tähendab burzum pimedust. Aastal 1994 mõisteti Vikernes süüdi Mayhemi kitarristi Øystein Aarsethi (esinejanimega Euronymous) mõrvas. Kevadel 2009 lasti ta pärast peaaegu 16 aastat kestnud vangistust tingimisi vabaks.
Kalashnikov ja Uruk-Hai
Pärast seda, kui noor Vikernes oli aasta-paar kitarrimängu õppinud tekkis tal mõte luua bänd. 1988. või 1989. aastal tegigi ta koos kahe kaaslasega ansambli, mis sai nimeks Kalashnikov. Selline nimi just seepärast, et kõikidele poistele meeldis mängida mitmesuguseid tulistamismänge. Samuti oli Vikernes juba sellel ajal sügavalt huvitatud relvadest ning AK-74 oli tema lemmikrelv. Üks nende lugudest oli "Uruk-Hai", mis poistele endile nii palju meeldis, et nad otsustasid terve bändi ümber nimetada Uruk-Hai'ks.
Old Funeral
Pinged teiste bändiliikmete vahel Uruk-Hai's viisid selleni, et Vikernes lahkus bändist. 1989. aastal kohtus ta tegelastega, kes kutsusid ta kitarri mängima Old Funeral nimelisse bändi. Algne stiil, techno/thrash metali segu, kujunes 1991. aastaks Vikernesi jaoks igavaks death metaliks. Ta tahtis üha rohkem ja rohkem luua ning esitada enesele meeldivat muusikat, mistõttu lahkus Old Funeralist ning tegi oma Burzumi.
Diskograafia
Enamus Burzumi albumeid on kirjutatud ja lindistatud 1991-1992 ja augustis 1993. Hilisemad albumid (mis ilmusid juba Vikernesi vangistuse ajal) on tol ajal lindistatud või lugudest välja jäetud kitarrikäikude edasiarendused või meeldetuletused. Paljud Burzumi albumi kaaned on illustreeritud Norra 19. sajandi kunstniku Theodor Kittelseni piltidega.
Tevere
pisi| pisi|Tevere Roomas Tevere (ka Tiber; ladina Tiberis) on jõgi Apenniini poolsaarel Kesk-Itaalias. Tevere ääres asub Rooma. Jõgi saab alguse Apenniinidest Monte Fumaiolo (1407 m) nõlvalt ja suubub Türreeni merre. Jõe pikkus on 406 km. Valgala on umbes 18 000 km².
Antiikajal asus Tevere jõu suudmes Ostia sadam. Teveresse suubus Rooma kanalisatsioon Cloaca Maxima.
Jõgi põhjustas Roomas sageli üleujutusi, kuni see 19. sajandi lõpus süvendatud kanalisse juhiti.
Pianistide loend
''Siin on loetletud klaverimängijaid nii süvamuusika kui ka levimuusika vallas.
Harju-Jaani kirikumõis
Harju-Jaani kirikumõis (saksa keeles Pastorat St. Johannis) oli kirikumõis Harju-Jaani kihelkonnas Harjumaal.
Harrogate
Harrogate on linn Inglismaal Põhja-Yorkshire'i krahvkonnas.
pisi|tühi|Harrogate
Kalju (Saaremaa)
Kalju (kohalikus kõnepruugis Kaljuküla) on küla Saare maakonnas Saaremaa vallas.
Külas asutati 1877. aastal Pahna külakool, mille hoone tunnistati 1997. aastal kultuurimälestiseks.
Kura kurk
Kura kurk ehk Irbe väin ühendab Läänemerd Liivi lahega ja lahutab Saaremaad Kuramaast.
Väina laius on 27 km.
Väin on valdavalt alla 10 m sügav. Selle sügavaim osa (kuni 23 m) kulgeb Kuramaa ranniku lähedalt.
Väina on 1930. aastate eestikeelses kartograafias kutsutud ka nimega Sõrve meri.
Valjala-Kogula
Valjala-Kogula on küla Saare maakonnas Saaremaa vallas.
Kuni 2017. aasta Eesti omavalitsuste haldusreformini kuulus küla Valjala valda ja kandis nime Kogula.
Jõelähtme kirikumõis
Jõelähtme kirikumõis (saksa keeles Pastorat Jegelecht) oli kirikumõis Jõelähtme kihelkonnas Harjumaal.
Jüri kirikumõis
Jüri kirikumõis (saksa keeles Pastorat Jürgens) oli kirikumõis Jüri kihelkonnas Harjumaal.
Jaak Mae
Jaak Mae (sündinud 25. veebruaril 1972 Tapal) on eesti endine murdmaasuusataja.
Pärast sportlaskarjääri lõpetamist on ta olnud Eesti Suusaliidu juhatuse liige ja Otepää MK-etappide korralduskomitee juht. 2013. aastast on ta Suusaliidu peasekretär. Jaak Mae treener oli Mati Alaver.
Maailmameistrivõistlustel
pisi|Jaak Mae MK etapil Otepääl 2006. aastal
Maailma karikasarjas
Jaak Mae osales karjääri jooksul 180 MK-etapil ja jõudis esikolmikusse seitsmel korral, neist kolmel korral oli ta teine ja neljal korral kolmas.
Muud sportlikud saavutused
Jaak Mae tuli aastatel 1990–2012 Eesti meistriks 16 korda. Kokku on ta Eesti meistrivõistlustelt võitnud 67 medalit.
Koksi
Koksi on küla Saare maakonnas Saaremaa vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Valjala valda.
Nicolas Sarkozy
pisi|Nicolas Sarkozy (2015) pisi|Nicolas Sarkozy (2010) pisi|Nicolas Sarkozy (2008) Nicolas Sarkozy ( , sünninimega Nicolas Paul Stéphane Sárközy de Nagy-Bocsa; sündinud 28. jaanuaril 1955 Pariisis) on Prantsusmaa parempoolne poliitik.
Ta oli 16. maist 2007 kuni 15. maini 2012 Prantsusmaa president ja ametikohajärgselt ühtlasi Andorra kaasvürst.
Ta oli Prantsusmaa siseminister alates 2. juunist 2005 kuni 26. märtsini 2007. Ta oli konservatiivse erakonna UMP kandidaat 2007. aasta presidendivalimistel, millest väljus võitjana. Ta võitis valimiste 21.–22. aprillil toimunud esimese vooru 31,18%-ga häältest Ségoléne Royali (25,87%) ees. Nemad kahekesi pääsesid 5.–6. mail toimunud teise vooru, kus Sarkozy kogus 53,06% häältest.
Presidendina oli tema üks esimesi otsuseid iseenda palga tõstmine 101 000 eurolt aastas 240 000 eurole.
2012. presidendivalimistel pääses Sarkozy teise vooru, kus ta vastaskandidaadiks oli François Hollande. Hollande kogus 52% häältest ja Sarkozy 48%.
Ta on kogunud populaarsust tänu tugevale karismale ja kõva käe poliitikale võitluses kuritegevusega. Majanduses on ta uusliberalismi toetaja.
Nicolas Sarkozy on hariduselt jurist. Ta oli Neuilly-sur-Seine'i linnapea 1983. aastast. 1988 valiti ta Rahvuskogusse. 1993–1995 oli ta minister Édouard Balladuri valitsuses. 2002–2004 oli ta siseminister Jean-Pierre Raffarini valitsuses.
Isiklikku
Isa ja ema olid omavahel abielus 1950–1959. Isa jättis pere maha ning keeldus oma naist ja poega toetamast, kuigi ta oli asutanud oma reklaamibüroo ja sellega rikkaks saanud. Sarkozy kasvatamisele oli tema gollistist vanaisal suurem mõju kui isal. Vanaisa mõjul kasvatati Sarkozy üles katoliiklasena ja ungari keelt ta ei oska.
Ta on olnud kolm korda abielus ja tal on kolm poega. Esimest korda abiellus ta 23. septembril 1982 Marie-Dominique Culioliga, kes oli pärit Korsikalt. Abielust sündis kaks poega, Pierre (1985), kes töötab hiphopmuusika produtsendina, ja Jean (1986), kes on kohalik poliitik Neuilly-sur-Seine'is, kust Sarkozy isegi poliitikukarjääri alustas. Abielu lahutati 1996 pärast seda, kui abikaasad olid mitu aastat lahus elanud.
Neuilly-sur-Seine'i linnapeana tutvus Sarkozy endise modelli ja suhtekorralduse juhi Cécilia Ciganer-Albéniziga. Nad abiellusid 1996. aasta oktoobris ja see oli kummalegi teine abielu (esimene lõppes ka naisel lahutusega). Neil on üks poeg, 23. aprillil 1997 sündinud Louis. See abielu lahutati 15. oktoobril 2007, natuke aega pärast seda, kui Sarkozy valiti Prantsusmaa presidendiks.
2. veebruaril 2008 abiellus ta modell Carla Bruniga. 19. oktoobril 2011 sündis neil tütar Giulia ja see on esimene kord, mil Prantsusmaa ametis olev president on lapse saanud.
Samal aastal kaotas Sarkozy kohtuasja ettevõtte vastu, mis tootis temakujulisi voodoo-nukke. Sarkozy väitis, et tal on õigus kontrollida omaenda kujutise kasutamist.
Sarkozy on 165 cm pikk. Ajakirjanduse sõnul on tal väikese mehe sündroom ning ta muretsevat oma pikkuse pärast. Carla Bruni kannab tema kõrval tavaliselt madala kontsaga kingi.
Edith González
Edith González Fuentes (10. detsember 1964 – 13. juuni 2019) oli Mehhiko filminäitleja.
Faktuur
Faktuur on materjali pinnakoe või -töötluse iseloom või krobelisuse määr.
Stefan Filipović
250px|thumb|Stefan Filipović Stefan Filipović ( serbia keeles Стефан Филиповић; sündinud 18. jaanuaril 1987 Podgoricas) on Montenegro poplaulja.
Ta esindas lauluga "Zauvijek volim te" Montenegrot 2008. aasta Eurovisiooni lauluvõistlusel Belgradis. Oma poolfinaalis sai ta 23 punktiga 14. koha ega pääsenud finaali.
Torino
Torino (saksa, inglise ja prantsuse keeles Turin, hispaania keeles Turín) on linn Põhja-Itaalias, Piemonte maakonna ja città metropolitana di Torino keskus. See asub Po ja Dora Riparia jõe liitumiskohas. Torino on riigi suuruselt neljas linn ja Milano järel suuruselt teine linn riigi põhjaosas. Torino elanike arv 2012. aasta lõpu seisuga on 872 091, koos eeslinnadega 1,7 miljonit. Asustustihedus on keskmiselt inimest ruutkilomeetri kohta.
Ajalugu
Algselt oli Torino turiinide hõimu asuala. Alates 1. sajandist Rooma koloonia Augusta Taurinorum. Hannibal hävitas Torino kohal asunud Taurasia linna 218 eKr.
6. sajandist valitsesid seal langobardid; 8. sajandist Frangi krahvid ja 10.–11. sajandini markkrahvid.
1563. aastast oli Torino Savoia hertsogkonna pealinn; 1720. aastast sellest moodustunud Sardiinia kuningriigi pealinn.
Torino oli üks risorgimento peamisi keskusi ja 1861–1865 Itaalia kuningriigi pealinn.
Majandus
Torinos asub autotööstuskontserni Fiat peakorter.
Transport
Linna põhjaosas asub Caselle (TRN) rahvusvaheline lennujaam.
Sport
Torino tuntumad jalgpalliklubid on Juventus FC ja Torino FC.
10.–26. veebruaril toimusid Torinos 2006. aasta taliolümpiamängud. Seal toimusid 2009. aasta Euroopa sisemeistrivõistlused kergejõustikus.
John C. Breckinridge
pisi|John C. Breckinridge John Cabell Breckinridge (16. jaanuar 1821 Lexington, Kentucky osariik – 17. mai 1875 Lexington) oli Ameerika Ühendriikide ja Ameerika Riikide Konföderatsiooni poliitik ja sõjaväelane (kindralmajor).
Ta oli aastail 1857–1861 USA asepresident ja 1860. aasta presidendivalimistel Abraham Lincolni vastaskandidaat.
Costa Rica riigipeade loend
Costa Rica riigipeade loend loetleb Costa Rica presidendid, jättes välja perioodi 4. märts 1824 – 15. november 1824, kui Costa Rica kuulus Kesk-Ameerika Ühendriikide koosseisu ja valitsejateks olid Costa Rica provintsi juhid.
Kuiste
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Valjala valda.
Mor ve Ötesi
pisi|right|Mor ve Ötesi [[Belgradis 2008. aasta Eurovisiooni poolfinaalis]] Mor ve Ötesi on türgi rokkansambel. Ansambel loodi 1995. aastal.
2008. aasta Eurovisiooni lauluvõistlusel esindas ansambel Türgit lauluga "Deli". Finaalkontserdil sai see 138 punktiga seitsmenda koha.
Räpina paberivabrik
Vabrik kasutab toorainena vaid Eestist kogutud vanapaberit. Toodetakse paberit, pappi, kartongi, pakkenurki, kunsti- ja kontoritarbeid.
Räpina paberivabrik on Eesti kõige vanem tänini töötav tööstusettevõte.
Ajalugu
Räpina paberivabriku alguseks võib lugeda 1728. aastat, mil Peeter I õukondlane krahv Karl Gustav von Löwenwolde ostis Räpina mõisa. Ehitusmeister Johann Georg Keiseri juhtimisel rajati jõele pais ja tellisevabrik. Tellistest ehitati sae-, jahu- ja paberiveski. Tegu oli Euroopas haruldase lahendusega, kus ühel paisul töötas kolm erinevat veskit. Paberiveski alustas tööd 1734. aastal.
18. sajandi lõpus ehitati ka kahekorruseline, massiivne krohvitud Räpina mõisa vesiveski.
Paberivabriku hoone, mida on mitu korda ümber ehitatud, kuulub Euroopa ainulaadsemate tööstusarhitektuuri näidete hulka. Tänapäeval on Räpina paberivabriku peakorpuse hoone riiklikult kaitstud kultuurimälestis.
Esimese maailmasõja alguses omandas Räpina paberivabriku Leo Mirvits (Mirwitz; 1881–1944). Paberivabrikus valmistati Eesti Vabariigi esimeste rahatähtede rahapaberit. 1923. aastal kaotas Leo Mirvits terve oma varanduse.
Apollo kuumoodul
thumb|240px|Apollo kuumoodul Apollo kuumoodul oli USA kahest osast koosnev kosmoseaparaat mille otstarve oli missiooni käigus kahe astronaudi Kuu pinnale maandamine ja missiooni lõppedes orbiidile tagasi lennutamine. Sellele järgnes põkkumine ülejäänud laevaga.
Kuumoodul oli tervikuna 7 m kõrgune ja ligi 15 tonnise massiga kaheastmeline, nelja maandumis (õigemini kuundumis) jalaga aparaat. Alumine ehk laskumisaste oli vajalik aparaadi Kuule maandamiseks. Kuna Kuul puudub atmosfäär, oli ainus võimalus laskuda rakettmootoriga pidurdades. Laskumist alustati pärast ülejäänud laevast eraldumist 110 km kõrguselt orbiidilt. Kuundumisalaks valiti mingi sile ala, mis ei tohtinud olla kive täis. Esimene mehitatud kuumoodul (Kotkas) kuundus Vaikuse mere pinnal, mis oli sile tolmune ala. Laskumisaste kasutas kütteks Aerozine-50 ja dilämmastiktetraoksiidi (N2O4) segu. Kütet oli tal kokku 10 334 kg.
Peale uurimisretke kasutati laskumisastet tõusuastme stardiplatvormina ja ta jäi Kuu pinnale maha. Ülemine ehk tõusuaste oli veidi väiksema massiga kui laskumisaste ja oli vajalik meeskonna viimiseks tagasi Kuu orbiidile. Ühtlasi oli ka tõusuaste paar päeva Kuul viibivate astronautide elamiskoht. Selle sees said nad oma skafandrid seljast võtta, einestada ja magada. Meeskonnaruum oli pisike kamber, mille ruumala oli umbes 6,65 m3 ja sisaldas igasugu juhtimisaparatuure ning pardaarvutit, mille võimsust saab isegi võrrelda tänapäevase taskuarvutiga. Missiooni lõppedes käivitati tõusumootor ja moodul lendas koos meeskonnaga ning kaasavõetud pinnaseproovidega tagasi 110 km kõrgusele orbiidile. Järgnes põkkumine orbiidil tiirleva emalaevaga ja pinnaseproovide ümberlaadimine. Enne tagasilendu Maale jäeti kuumooduli ülaaste orbiidile ja see kukkus mõne päeva pärast Kuu pinnale puruks.
Laskumisaste
Kuumooduleid ehitati kokku 15. Kolme viimast neist ei kasutatud ja nad on praegu eksponaadid erinevates aeronautika-ja kosmonautikamuuseumides üle Ameerika.
Johann Jacob Pfeiff
Johann Jacob Pfeiff (ladina Johannes Jacobus Pfeiffius; 22. november 1613 Alt-Stettin – 27. märts 1676 Tallinn) oli Eestimaa piiskop.
Ta lõpetas 20. septembril 1638 Wittenbergi ülikooli ja oli 17. märtsist 1639 Stockholmi St. Gertrudi saksa koguduse (Deutsche St.-Gertruds-Gemeinde Stockholm) pastor. 6. veebruaril 1665 nimetati ta Eestimaa ja Tallinna piiskopiks ning ta oli 1666. aastast ka Tallinna Toomkiriku saksa koguduse pastor.
Perekond
Tema vanemad olid Šotimaa aadlisuguvõsast pärit Pommeri õuenõunik, doktor ja advokaat Johann Pfeiffius ja Maria Faber, kes oli Stettini ülemsuperintendendi (1595–1613) dr. Jakob Faberi (1537–1613) tütar.
Ta abiellus 21. juunil 1640 Anna Grundeliga (surnud 1704), kes oli Alby (Botkyrka) mõisniku ja Stockholmi bürgermeistri Jacob Petersson Grundeli (1590–1667) tütar ning Riia kuberneri ja Ingeri kindralkuberneri, feldmarssali ja vabahärra Simon Grundel-Helmfelti (1617–1677) õde. Abielust sündisid:
Nikolai Roerich
Nikolai Konstantinovitš Roerich (kasutatud ka nimekujusid Rjorih ja Rerih; 9. oktoober 1874 Peterburi – 13. detsember 1947 India, Pandžabi osariik, Nagari küla) oli vene maali- ja teatrikunstnik, arheoloog, publitsist ja ühiskonnategelane.
Ta esitati mitmel korral Nobeli rahuauhinna kandidaadiks.
Nooruspõlv
Nikolai Konstantinovitš Roerich sündis 9. oktoobril 1874 Peterburis. Tema isa Konstantin Fjodorovitš Roerich oli baltisaksa ja ema Maria Vassiljevna vene päritolu. Nikolail oli kaks nooremat venda, Boris ja Vladimir, ning vanem õde Lidia. Roerichite maja paiknes Neeva jõe kaldal, vaatega Soome lahest saabuvatele ja sinna suunduvatele laevadele. Hoone esimesel korrusel paiknesid Konstantini, hinnatud notari ametiruumid. Perekond võõrustas sageli külalisi (teiste seas näiteks keemik Dmitri Mendelejev, ajaloolane ja folklorist Nikolai Kostomarov ning orientalistid Golstunski ja Pozdnejev), kellega arutleti õhtutundidel mitmesuguste teemade üle.
Suved ja talved veetis perekond 1872. aastal soetatud mõisas, mille algne omanik oli Katariina Suure ja Paul I õukonnas diplomaadina teeninud aadlik Semjon Vorontsov, kes, naasnud reisilt Indiast, pani mõisale nimeks Izvara. Mõisa elutoas paiknes päikseloojangust kullatud lumiseid mäetippe kujutav maal. Alles aastaid hiljem sai Nikolai teada, et maalil kujutatud mägi on Himaalajas paiknev Kanchenjunga, mida ta ka ise 1924. aastal maalis.
Izvara raamatukogus loetud jutud Venemaa ajaloost ja mõisa ümbritsev põlisloodus jätsid noorde Roerichi hinge sügava jälje, mis kajastus hiljem tema maalikunstis.
Valmistamaks Nikolaid ette gümnaasiumikatseteks, harisid teda kuni üheksanda eluaastani eraõpetajad, mis oli tollal iseloomulik kõrgemale keskklassile. 1883. aastal läbis ta edukalt Karl von May gümnaasiumi katsed. Von May kooli õppekava oli väga mitmekülgne ning valdavalt toimus õppetöö saksa keeles. Nikolai oli eeskujulik õpilane ning eriti oli talle meeltmööda geograafia, mida õpetas von May, kes lasi õpilastel värvida riikide ja maailmajagude kaarte ning voolida plastiliinist pinnavorme.
Suurt mõju avaldas noorele Roerichile ka arheoloogist peretuttav L. K. Ivanovski, kes Nikolai gümnaasiumiaastatel endaga Volossovosse arheoloogilistele väljakaevamistele kaasa võttis. Saadud kogemus ajendas Nikolaid taotlema Keiserlikult Vene Arheoloogiaseltsilt luba teostada Izvara ümbruses iseseisvalt väljakaevamisi. Muu hulgas tegeles ta taimede ja mineraalide kogumise, linnuvaatluse, ratsutamise ning jahipidamisega, mida arst oli talle talvise välitegevusena soovitanud, ravimaks bronhiiti.
Roerichi nooruspõlve looming hõlmab loodus- ja ajalooteemaisi lühilugusid, näidendeid ja luuletusi, ning joonistusi ja visandeid väljakaevamistest, loodusest, loomadest ja inimestest.
Et Roerichi andekus väljendus mitmetes valdkondades, ei pööranud vanemad tema kunstnikuandele suuremat tähelepanu. Nikolai potentsiaali märkas aga perekonnatuttav Mihhail Mikešin, kellest sai tema esimene õpetaja ning kelle veenmisel oli Konstantin Roerich nõus lubama Nikolaid Keiserlikku Kunstide Akadeemiasse tingimusel, et samal ajal omandab ta ka õigusteadushariduse.
Ülikool
1893. aastal astus Roerich Keiserlikku Kunstide Akadeemiasse ja Keiserliku Peterburi Ülikooli õigusteaduskonda. Ehkki isa teda rahaliselt toetas, töötas Roerich õpingute kõrval ajakirjaniku ja illustreerijana ning maalis kirikute tellimusel ikoone, sest ei soovinud kunstikooli suhtes negatiivselt meelestatud isa raha kunstitarvetele kulutada.
Roerichil tuli valida eriala ja õppejõud, kelle käe all õpingute lõpuni töötada. Ajaloo- ja arheoloogiahuvilist Nikolaid tõmbas ajaloolise maali stuudiosse, mida juhatas Ilja Repin. Roerich esitas talle mõned näidistööd ning Repin tõdes, et oleks meelitatud tema kaasamisest oma stuudiosse, kuid paraku olid kohad juba täis. Seetõttu sattus Nikolai õppima maastikumaali stuudiosse, mida juhatas peredvižnik Arhip Kuindži.
Sellest hoolimata tegeles ta edasi ka ajaloolise maaliga. Inspiratsiooni pakkus talle vanavene kroonika leetopissi lugemine kooli raamatukogus, kus ta tutvus ka ajaloolase ja kunstikriitiku Vladimir Stassoviga, kelle teooria Ida ja vene kultuuride tihedast seotusest Roerichit paelus. Stassoviga ajalooliste aspektide osas konsulteerides valmis Roerichi diplomitöö "Sõnumitooja", mis pidi olema esimene maal Vene riigi rajamist kujutavas sarjas.
Ehkki žanriliselt on tegemist ajaloolise maaliga, ei sarnane "Sõnumitooja" peredvižnike realistlike teostega ning integreerib endaga teatava maastikumaalile omase rahu.