cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Hugo Kasse
Hugo Kasse lõpetas 1898. aastal Tartu Ülikooli õigusteaduskonna. Aastatel 1906–1925 tegutses ta kohtunikuna Vladivostokis.
Aastatel 1925–1938 oli ta Kohtukoja liige ja 1938–1939 riigikohtunik.
Aastal 1941 emigreerus Saksamaale.
2007. aasta Primetime Emmy auhinnad
2007. aasta Primetime Emmy auhinnad on 59. korda välja antud Primetime Emmy auhinnad. Need jagati välja 16. septembril 2007 Shrine Auditoriumis Los Angeleses.
Nominendid tehti teatavaks 19. juulil 2007.
Jules Mazarin
Jules Mazarin (sünninimega Giulio Raimondo Mazzarino; tavapäraselt kardinal Mazarin 14. juuli 1602 – 9. märts 1661) oli itaalia päritolu Prantsuse riigimees ja kardinal.
Gaetano Donizetti
pisi|Gaetano DonizettiDomenico Gaetano Maria Donizetti (29. november 1797 Bergamo – 8. aprill 1848 Bergamo) oli Itaalia helilooja, 19. sajandi bel canto koolkonna väljapaistev esindaja.
Elulugu
Gaetano Donizetti pärines Bergamo linna pandimaja puruvaese valvuri Andrea Donizetti viielapselisest perekonnast. 1807. aastal üritas Andrea Donizetti muusikat õppima panna nii Gaetanot (tollal üheksa-aastane) ja ka ta vanemat venda Giuseppet (18), kuid vanemat poissi peeti selleks liiga vanaks. Hiljem sai Giuseppe muusikuna tuntuks Konstantinoopolis sultan Mahmud II õukonnas. Giuseppe on ka Ottomani Impeeriumi esimese imperaatorliku hümni "Mahmudiye Marşı" autor.
Gaetano õppis tasuta Bergamos Simon Mayri muusikakoolis ja Bologna Liceo Musicales padre Stanislao Mattei juures. 1817–1821 komponeeris peamiselt vaimulikku, kammer- ja keelpillimuusikat, salongilugusid ja vokaalteoseid (duette) klaveri saatel esitamiseks. Esialgu oli tugevalt Gioachino Rossini mõju all. Pärast seitsmendat ooperit "Zoraida di Granata" (1822) pälvis maineka Napoli impressaario Domenico Barbaia (Barbaja) tähelepanu, kes sõlmis noormehega kümneaastase lepingu. Napoli jäigi talle aastatel 1822–1838 peamiseks, kuid mitte ainsaks tegevuskohaks. Komponeeris selle linna teatritele 30 ooperit ja seda sageli ilma igasuguse lepinguta. 1825–1826 oli ka Palermo Teatro Carolino muusikaline juht.
Varasemast loomingust pälvisid mõningast tähelepanu koomilised ooperid "L’ajo nell'imbarazzo" ja "Olivo e Pasquale", kuid rahvusvaheline läbimurre tuli alles 31. ooperiga "Anna Bolena" (1830). Selle edukas ettekanne Milano Teatro Caracanos avas tee palju soodsamateks lepinguteks. Sentimentaalne komöödia "L'elisir d'amore" ("Armujook", 1832) ja romantiline "Lucrezia Borgia" (1833) olid juba meistriteosed. 1835 valmis Napoli Teatro San Carlole Donizetti tippteoseks peetav, järjekorras 47. ooper "Lucia di Lammermoor". Konkureerimine teise bel canto suurmeistri Vincenzo Belliniga 1830. aastate I poolel inspireeris teda looma 3–4 ooperit aastas. Nii mõnigi kord reageeris ta Bellini uuele ooperile operatiivselt oma vastukäiguga, mis tugevalt vähendas Bellini menu ja viis väga tundliku natuuriga konkurendi sügavasse depressiooni. Pärast Rossini tagasitõmbumist ja Bellini surma 1935 kuni Giuseppe Verdi "Nabucco" esietenduseni (1842) olid Donizetti ooperid Euroopa juhtivates ooperiteatrites suveräänsed ainuvalitsejad ning ta ise ooperikomponistide vennaskonna juhtfiguur.
pisi|püsti|Donizetti hauamonument Bergamos. Skulptor Adrian Michaeli Kirjutas oopereid vaheldumisi Napoli ja Veneetsia teatritele ning sondeeris Rossini toetusel pinda ka Pariisis. Pariisi Opéra võttis ettekandmisele Napoli tsensuuri keelustatud "Poliuto". Alates 1840. aastast kuni surmani olidki tema loomingu peamiseks ettekandjateks Pariisi ja Viini teatrid. 1840 etendus Pariisi Opéra-Comique'is furoori tekitanud koomiline ooper "La fille du régiment" ("Rügemendi tütar"). Viini Kärntnertortheateris esietendus ülimenukas "Linda di Chamounix" (1842) ning vabalt komponeeritud ja suhteliselt lihtsakoeline "Maria di Rohan" (1843). Donizetti sai samal ajal pidada ka selle maineka Viini teatri muusikajuhi ja Austria kuningliku õukonna kapellmeistri kohta. Rossini valis ta oma "Stabat materi" Itaalia esiettekande dirigendiks Bolognas.
Uusi tellimusi laekus paljudelt teatritelt, kuid Donizetti tervis oli siis juba väga kehv. Ta ei saanud palju reisida, et kõiki teatrite tellimusi täita. Raskest haigusest hoolimata sähvatas Donizetti talent veel kord. Sündis koomiliste ooperite üks väljapaistvamaid esindajaid "Don Pasquale" (Pariis, Théâtre-Italien, 1843). Ligi kolm aastakümmet kestnud tormiline loominguajastu lõppes Pariisi Opérale kirjutatud "Dom Sébastien" (1843) läbikukkumisega.
Reisiv elulaad ei lubanud luua püsivat perekonda ega kodu. Nõbu Virginiat on peetud Donizetti abikaasaks, kuid nende suhted piirdusid peamiselt kirjavahetusega. Naised mängisid aga maestro elus väga olulist, lausa määravat ja inspireerivat rolli. Aktiivne sugueluline suhtlemine erinevate naistega tegi Donizetti liiga vara töövõimetuks ja viis ta 51-aastaselt süüfilisega hauda. Õieti oli ta juba 46-aastaselt töö- ja liikumisvõimetu. Elas elu lõpuaastad sünnilinnas Bergamos täielikult halvatuna, olles venna ja sõprade hooldada. Ta maeti Bergamo Valtesse kalmistule. 1875. aastal paigutati tema maised jäänused Bergamo Santa Maria Maggiore katedraali, mille hauamonumendi autor on Vincenzo Vela. pisi|püsti|Donizetti (u 1830) pisi|Bergamo [[Teatro Donizetti]]
Iseloomustus
Donizetti oli avala loomuga, sõbralik ja abivalmis ning suurepärase huumorimeelega. Teda on iseloomustatud kui kohusetundlikku ja täpset kolleegi, kellele oli tähtis jälgida nii libreto valmimist kui ka osaleda ooperiproovides ja dirigeerida oma oopuste esimesi etendusi. Ta oskas täpselt ja osavalt arvestada publiku maitsega ning uue ooperi tellinud teatri käsutuses olnud lauljate vokaalsete võimetega. Tal ei olnud mingeid probleeme ka lauljate sageli kapriissete nõudmiste täitmisega. Paljud tema rollid sündisid mingit kindlat lauljat ja tema vokaalseid võimeid silmas pidades. Nii mõnegi tema ooperi ettekandmisel võib ette tulla raskusi, kuna nõutava häälematerjaliga lauljat teatris pole. Donizetti ei komponeerinud klaveri abil, vaid kirjutas meloodia laua taga istudes peast noodipaberile. Tema partituurid on suhteliselt räpakad, paljude mahatõmbamiste, ümbertõstmiste ja tindiplekkidega.
Looming
Ooperid (sulgudes esmaettekande aeg ja koht):
Eestis on alates 1916. aastast esitatud kuus Donizetti ooperit 19 lavastuses: "Armujook" (Töölisteater 1928, Vanemuine 1974, Estonia 1989, 2014), "Favoriit" (Vanemuine 1925), "Don Pasquale" (Estonia 1938, 1947, 1974, Estonia Talveaed 1992; Van 1943, 1957, 1987, 1992), "Lucia di Lammermoor" (Estonia 1970, 1984; Van 1999), "Rügemendi tütar" (Estonia 1916, 1979), "Poliuto" (Vanemuine, 2009, kontsertetendus), "Linda di Chamounix" (Vanemuine, 2021).
Mälestuse jäädvustamine
Bergamos asutati temanimeline muusikakool (Istitutio Musicale G. Donizetti). 1897. aastast kannab Bergamo ooperiteater Donizetti nime Teatro Gaetano Donizetti. Sünnikodu Bergamo Via Borgo Canale tänaval on rahvuslik muinsusväärtus. Alates 1980. aastast korraldatakse Bergamos Donizetti festivali, kus esitatakse peamiselt tema vähem tuntud või kaua unustuses olnud teoseid.
Hermann Koch
Hermann Georg Willibald Koch (2. aprill 1882 Võru – 29. märts 1957 Lüdersfeld) oli Eesti poliitik, advokaat ja tsemenditööstur.
Hermann Koch õppis Tartu ja Pärnu gümnaasiumis ja aastatel 1901–1906 Tartu Ülikoolis õigusteadust.
Hermann Koch oli 1918–1919 Eesti Ajutises Valitsuses Saksa vähemusasjade minister, I Riigikogu, V Riigikogu liige. I Riigikogus oli Hermann Koch amnestia komisjoni, rahaasjanduse komisjoni, eelarvekomisjoni, haiguskinnitusseaduse erikomisjoni, töökaitse komisjoni, Vabadussõjast osavõtnud kõrgematele sõjaväelastele autasu andmise seaduse läbivaatamise erikomisjoni ja tolliseadustiku läbivaatamise erikomisjoni liige.
Aastatel 1913–1940 tegutses Hermann Koch advokaadina Tallinnas. Lisaks oli ka ettevõtete "Port Kunda" ja "Asserin" juhatuse esimees 1920.–1930. aastatel, 1920. aastal Eestimaa Kindlustuse Aktsiaseltsi asutajaliige ning Põhja paberi- ja puupapivabrikute juhatuse liige.
Tema vend oli Saksa vähemusrahvuse kultuuriomavalitsuse president Harry Koch.
Manitoba provints
Geograafia
Manitoba pindala on 649 950 km². Provints piirneb idas Ontarioga, läänes Saskatchewaniga, põhjas Nunavuti ja Loodealadega ning lõunas USA Põhja-Dakota ja Minnesota osariigiga. Kirdes on Hudsoni laht.
Hermann Koch
Emigreerus Umsiedlung'i käigus 1941. aastal Saksamaale. , naasis 1941. aasta sügisel ja oli Saksa okupatsiooni ajal organisatsioonis "Todt" tsemenditööstuse juht Eestis.
Manitoba provints
Geograafia
Manitobas on üle 110 000 järve ja seal valitseb mandriline kliima.
48% pindalast on kaetud metsaga.
Manitobas elab palju jääkarusid.
Rahvastik
2010. aastal elas Manitobas 1 232 654 inimest.
Majandus
thumb|Vaade [[Winnipegile lõunast]] Manitoba majandus põhineb suuresti loodusressurssidel. 2008. aastal oli Manitoba SKT 50,834 miljardit Kanada dollarit.
2009. aasta oktoobris oli töötus 5,8%.
Viited
🇨🇦
Aerobiondid
Aerobiondid on õhkkeskkonna organismid. Laiemas tähenduses loetakse aerobiontideks kõiki maismaaorganisme (vastandina hüdrobiontidele, kelle elukeskkond on vesi). Kitsamas tähenduses peetakse aerobiontide all silmas üksnes kõrgemaid loomi (mitmeid linde ja imetajaid), kes on head lendajad.
Kannu
Kannu on mitme Eesti küla nimi:
Kannu on ka küla Soomes Lõuna-Karjala maakonnas Taipalsaari vallas.
Hadrianus II
Hadrianus II oli paavst 867–872. Ta oli 106. paavst.
Hadrianus oli sündinud Roomas 792. aasta paiku. Ta oli Talaruse poeg ja pärines aristokraatlikust suguvõsast, kust põlvnesid ka paavstid Stephanus IV ja Sergius II. Tema isast sai hiljem piiskop.
Hadrianus abiellus enne vaimulikuks saamist, tema abikaasa nimi oli Stephania ja neil oli tütar.
Hadrianus ordineeriti umbes aastal 842 Gregorius IV poolt alamdiakoniks ja San Marco kardinalpreestriks. Ta osales samal aastal Roomas toimunud kirikukogul. Hadrianus valiti 855 ja 858 paavstiks, kuid ta loobus mõlemal korral sellest ametist.
Paavstiks saamine
Hadrianus II valiti Salvador Miranda andmetel paavstiks 13. novembril 867, kirikuloolase J. N. D. Kelly arvates aga 14. detsembril 867 kompromisskandidaadina, sest Nicolaus I pooldajad ja kriitikud ei suutnud saavutada piisavat toetust. Ta pühitseti ametisse 14. detsembril, tema valimist tunnustas Frangi keiser Ludwig II.
Rooma rüüstamine
10. märtsil 868 tungis Rooma Spoleto hertsog Lamberto I. Rüüstamise käigus vägistas ja tappis vastupaavst Anastasius Bibliothecariuse lähisugulane (teistel andmetel vend) Eleutherius (Eleuterio) paavsti tütre ja naise, kui oli kuulnud, et keisri sõjamehed tulid teda vahistama. Eleutherius hukati ja Hadrianus II tagandas rüüstamise järel bibliothecarius 'e ametist Anastasiuse, kes 12. oktoobril 868 ekskommunitseeriti, kuid 869. aastal ennistati uuesti ametisse.
Suhted Frangi valitsejatega
Hadrianus II lubas Monte Cassino kloostris kohtumisel abielu rikkunud Lotringi kuningal Lothar II-l tal naasta kiriku osadusse, kui kuningas oli eelnevalt avaliku vandega lubanud katkestada suhte oma armukese Waldradaga. Paavst vabastas ka Waldrada kirikuvandest.
Paavst kroonis pantvangist vabanenud Ludwig II 18. mail 872 taas keisriks ja vabastas ta Benevento hertsogile Adelchile antud vandest. Ta lubas Charles Paljaspead toetada keisrina, kui Ludwig II peaks surema.
Suhted gallikaani piiskoppidega
Hadrianus II saatis Porto piiskopi Formosuse 869. aastal Frangi riiki, et see nõustaks kohalikke piiskoppe Lotringi kuninga Lothar II ja tema abikaasa suhte osas, kuid kuningas suri peatselt. Charles Paljaspead Lothari järglasena tunnustanud Reimsi peapiiskop Hincmar taunis paavsti sekkumise pärast Karolingide valitsejate troonipärilusvõitlusse, kuna paavst toetas Ludwig II-t.
Laoni piiskop Hincmar kaebas paavstile Reimsi peapiiskopi Hincmari ja kuningas Charles II Paljaspea peale, kuid edutult. Seejärel kaebas Hincmar uuesti paavstile. 871. aastal tagandati Hincmar Laoni piiskopi ametist, kuid paavst ei tunnustanud seda otsust.
Hadrianus II saamisel paavstiks saabusid 867. aastal Rooma ekskommunitseeritud Kölni endine peapiiskop Günther ja Trieri endine peapiiskop Thietgaud. Kui Thietgaud vabastati peatselt kirikuvandest, siis Günther pidi 869. aasta suvel teatama oma tagasitõmbumisest piiskopiametist ja alles siis vabastati ta kirikuvandest.
Konstantinoopoli IV kirikukogu
Hadrianus II ei viibinud Konstantinoopoli IV oikumeenilisel kirikukogul, kuid ta saatis sinna kolm legaati: hilisema paavsti Marinus I, Ostia piiskopi Donatuse ja Nepi piiskopi Stephanuse. Ühtki paavsti legaati ei määratud kirikukogu eesistujaks.
Paavst mõistis juunis 869 Roomas peetud sinodil hukka Konstantinoopoli patriarhi Photios I, kelle ametissemääramist ei peetud seaduspäraseks. Kirikukogu mõistis Photiose hukka, lõpetades nii ametlikult Rooma ja Konstantinoopoli vahelise tüli.
Liturgilised otsused
Hadrianus II kinnitusel võisid piiskopid apelleerida paavstile metropoliitide või patriarhide otsuste peale.
Tema ajal maeti Rooma San Clemente kiriku altari alla paavst Clemens I säilmed, mille Kyrillos oli Bütsantsist ära toonud.
Mõnede kirikuloolaste arvates olevat Hadrianus II 870. aasta paiku kanoniseerinud püha Walpurga, kelle mälestuspäevaks seati 1. mai.
Misjon
Bulgaaria kuningas Boris I kirjutas Hadrianusele ja soovis Porto piiskopi Formosuse määramist Bulgaaria peapiiskopiks, kuid paavst ei soostunud sellega, kuna tolleaegse kanoonilise õiguse kohaselt ei tohtinud piiskoppi teise piiskopkonna juhiks määrata. IV Konstantinoopoli oikumeenilise kirikukogu järel asus Bulgaarias misjonit läbi viima Konstantinoopoli patriarh, kuigi paavsti saadikud taunisid otsust.
Hadrianus II tunnustas Kyrillose ja Methodiose misjonitegevust. Mõlemad misjonärid külastasid 867–868 Roomat, kus paavst ordineeris nad piiskopiks. Hadrianus II moodustas Moraavia ja Pannoonia peapiiskopkonna ning määras Methodiose selle peapiiskopiks ja legaadiks slaavlaste juurde.
Hadrianus II kultuuriloos
Hadrianus II tutvustas 26. detsembril 871 Toursi peapiiskopile saadetud kirjas Nantes'i piiskopi Actardi tõlgitud Pseudo-Isidoruse dekreete.
Surm
Hadrianus II suri teadmata kuupäeval 872. aastal novembri keskpaiga ja 13. detsembri vahel Roomas ja maeti Rooma Peetri kirikusse. Salvador Miranda andmetel suri ta 14. detsembril 872.
Hinnang
"Catholic Encyclopedia" iseloomustab Hadrianus II kui "ligimesearmastajat ja armastusväärset paavsti".
Saskatchewani vapp
pisi Saskatchewani vapp (ametlikult inglise keeles Arms of His Majesty in Right of the Province of Saskatchewan) on Kanada Saskatchewani provintsi vapp.
Vapp võeti kasutusele kuningas Edward VII loal 25. augustil 1906. Vapil on provintsivärvid - roheline ja kuldne.
Kuldsel kilbipäisel on Inglismaa kuninglik sümbol, lõvi või leopard. Kolm kuldset viljapõime rohelisel väljal sümboliseerivad provintsi põllumajandust. Seesugune vili on saanud ka provintsi üheks sümboliks.
Vapi teised osad soovis provints kasutusele võtta 1985. aastal ning selleks saadi kuninganna Elizabeth II luba 16. septembril 1986.
Vapi moto on ladina keeles Multis e gentibus vires - mitmetest rahvastest, tugevus.
Tõuga säär
Tõuga säär (ka Tõugaots, Vahase tõuk, Tagaots ) on Vahase saare põhjapoolne tipp.
Bamir Topi
Bamir Myrteza Topi (sündinud 24. aprillil 1957 Tiranas) on Albaania poliitik, kes oli 24. juulist 2007 kuni 24. juulini 2012 Albaania Vabariigi president. Enne presidendiks saamist juhtis Demokraatliku Partei parlamendigruppi. Ta on ka jalgpalliklubi KF Tirana aupresident.
Gorno-Altaisk
260px|thumb|Muuseum
Gorno-Altaisk (vene Горно-Алтайск) on linn Venemaal, Lõuna-Siberis, Altai Vabariigi pealinn ja ainuke linn. Geograafilised koordinaadid on 51°57′ N, 85°58′ E.
Linnas on lennujaam, ülikool ja teater.
Ajalugu
1830. aastal saabunud vene misjonärid leidsid tänapäeva linna asukohast väikese Ulala küla.
1928. aastal sai Ulala linnaõigused ja 1932 nimetati linn ümber Oirot-Turaks (vene/altai Ойрот-Тура "Oiroodi linn").
Jaanus Tamkivi
Jaanus Tamkivi (sündinud 17. novembril 1959 Kuressaares ) on Eesti poliitik, aastatel 2007–2011 oli keskkonnaminister. Alates 2021. aastast on ta Saaremaa vallavolikogu esimees.
Haridus
Ta on lõpetanud 1978. aastal Viktor Kingissepa nimelise Kingissepa Keskkooli ja 1983. aastal Tallinna Polütehniline Instituudi ehitusinseneri erialal.
Töökäik
Pärast TPI lõpetamist töötas Tamkivi 1989. aastani Saare KEKi töödejuhatajana. 1989–1992 oli ta Saaremaa Restaureerimisvalitsuse keskaegsete kirikute restaureerimise osakonna juhataja. 1992–1996 juhatas ta aktsiaseltsi Tansar.
1996–2005 oli ta Kuressaare linnapea. Linnapeana sattus ta meedia huviorbiiti seetõttu, et teda kahtlustati ametiseisundi kuritarvitamises, kui tellis väidetavalt ebaseaduslikult Kuressaare Raekeskuse äärse kõnnitee ehituse.
Tamkivi kuulus 2005–2007 X Riigikogusse. Ta oli keskkonnakomisjoni esimees, hiljem Reformierakonna fraktsiooni esimees.
Ta valiti XI Riigikogusse. 5. aprillil 2007 ametisse astunud Andrus Ansipi teises valitsuses oli ta keskkonnaminister (kuni 6. aprillini 2011).
2011–2015 oli ta XII Riigikogu liige.
Aastast 2017 on ta Saaremaa vallavolikogu liige. 26. veebruaril 2021 valiti ta Saaremaa vallavolikogu esimeheks. Sama aasta novembris valiti ta taas vallavolikogu esimeheks.
Ta kandideeris 2023. aasta valimistel Riigikokku, kogus valimisringkonnas nr 5 (Hiiu-, Lääne- ja Saaremaa) 790 häält ning ei osutunud valituks.
Isiklikku
Jaanus Tamkivi on abielus Eva Tamkiviga. Neil on pojad Kaspar ja Karl-Hendrik ning tütar Kristel.
2006. aasta oktoobri keskel, pühapäeva õhtul pärast kella seitset kohtus Tamkivi Kihelkonna–Kuressaare maanteel mootorrattaga sõites hirvepulliga, kes ootamatult teele hüppas. Tamkivi püüdis hirvest mööduda, kuid kaotas juhitavuse, kukkus ning murdis kämblaluu ja mõne roide. Kõige rohkem sai õnnetuses kannatada mootorratas Kawasaki Vulcan, Tamkivi oli kodusel ravil kõigest mõne päeva. Tamkivi hinnangul olnuks 150 kg kaalunud hirvele otsasõitmine veel hullem olnud.
Kurista
Kurista on Rookse küla nimevariant.
Tiiu Valm
Tiiu Valm (kuni abiellumiseni Tiiu Sannik; sündinud 13. augustil 1952 Tallinnas) on eesti raamatukogundus- ja kirjastustegelane.
Aastatel 1997–1998 oli ta Eesti Rahvusraamatukogu peadirektori kohusetäitja ja 1998–2008 Eesti Rahvusraamatukogu peadirektor.
Haridus
Tiiu Valm õppis aastatel 1959–1970 Tallinna 4. Keskkoolis. Õpingud jätkusid 1970–1974 Tallinna Pedagoogilises Instituudis raamatukogunduse ja bibliograafia erialal. 2003. aastal kaitses ta Tallinna Pedagoogikaülikooli sotsiaalteaduskonna infoteaduste osakonnas magistritööd "Eesti raamatukogunduse arengutendentsid 1990. aastatel" (juhendaja Aira Lepik) ja sai magistrikraadi. Tallinna Ülikooli Infoteaduste Instituudi doktoriõppes kirjutas ta doktoritöö Eesti raamatukogudest avalikus halduses, kuid ei lõpetanud seda õppeastet.
Töökäik
1974. aastal asus Tiiu Valm tööle Fr. R. Kreutzwaldi nimelisse ENSV Riiklikusse Raamatukogusse teadus- ja metoodikaosakonna vanembibliograafina. Juba järgmisel aastal edutati ta metoodikaosakonna peabibliograafiks ja nimetati 1978 metoodikaosakonna juhatajaks. Metoodikaosakonna reorganiseerimisel raamatukogunduse osakonnaks 1989. aastal jätkas ta selle struktuuriüksuse juhina 1992. aastani.
Aastatel 1992–1998 töötas ta Eesti Vabariigi Kultuuriministeeriumi raamatukogunõunikuna. Pärast Ivi Eenmaa siirdumist poliitikasse täitis ta alates 20. maist 1997 ka Eesti Rahvusraamatukogu peadirektori kohuseid. 2. septembril 1998 sai ta Eesti Rahvusraamatukogu peadirektoriks. 15. septembril 2003 algas tema teine ametiaeg sellel töökohal. 11. septembril 2008 valis Rahvusraamatukogu nõukogu uueks peadirektoriks Janne Andresoo. Tiiu Valmi teine ja viimane ametiaeg peadirektori ametikohal lõppes sama aasta 15. septembril.
Põhitöö kõrvalt on Tiiu Valm kuulunud mitme raamatukogu nõukogudesse, olles 1994–1998 Eesti Rahvusraamatukogu nõukogu aseesimees, 1995–2008 Eesti Hoiuraamatukogu ja 1997–1998 Eesti Akadeemilise Raamatukogu nõukogu liige. Aastatel 2006–2008 oli ta haridus- ja teadusministeeriumi teadusraamatukogude nõukogu liige.
Ta on olnud Euroopa Nõukogu elektrooniliste väljaannete, raamatukogude ja arhiivide töörühma ekspert.
Märtsist 2007 septembrini 2008 oli ta The European Library juhatuse aseesimees.
Aastatel 2009–2013 töötas ta TEA Kirjastuse toimetuse juhatajana.
Detsembrist 2014 töötab ta Viimsi raamatukogu direktorina.
Tegevus ühingutes
Kauaaegse raamatukogundustöötajana on Tiiu Valm mitmete kohalike ja rahvusvaheliste erialaühingute liige. Alates aastast 1980 oli NLKP liige. Aastast 1988 kuulub ta Eesti Raamatukoguhoidjate Ühingusse, kus 1992–1993 oli tegev juhatuse liikmena.
Eesti Rahvusraamatukogu peadirektorina oli ta aastatel 1998–2008 Euroopa Rahvusraamatukogude Direktorite Konverentsi (CENL) ja Maailma Rahvusraamatukogude Direktorite Konverentsi (CDNL) liige.
Aastal 2003 valiti ta ühtlasi rahvusvahelise raamatukoguühingute ja -institutsioonide liidu IFLA juhatuse liikmeks. Samale kohale valiti ta tagasi ka 2005. aastal. Tiiu Valmi volitused IFLA juhatuse liikmena lõppesid 2007. aastal. Seejärel oli ta 2007–2008 IFLA rahvusraamatukogude sektsiooni alalise komitee liige. Sama organisatsiooni rahvaraamatukogude sektsiooni alalise komitee korrespondentliige on Tiiu Valm olnud juba alates 1993. aastast.
Lisaks kitsalt erialastele organisatsioonidele on Tiiu Valm osalenud ka muude kultuuriühingute töös. Aastatel 1998–2000 kuulus ta Eesti Raamatu Aasta Peakomiteesse, aastatel 2002–2007 oli ta UNESCO Eesti Rahvusliku Komitee liige ja alates 2008. aastast UNESCO Eesti Rahvusliku Komitee nõukoja liige.
Akadeemiline ja muu koolitustegevus
Aastatel 1987–2008 pidas Tiiu Valm külalislektorina loenguid Tallinna Pedagoogikaülikooli ning Viljandi Kultuuriakadeemia raamatukogunduse ja infoteaduse üliõpilastele. Korduvalt on ta esinenud loengutega erialapäevadel ja täienduskursustel. 2006. aastast on Tiiu Valm pidanud loenguid Eesti Rahvusraamatukogu korraldatavatel raamatukoguhoidjate kutseõppe kursustel, olles ühtlasi kutseõppe I mooduli "Raamatukogunduse ja infoteaduse alused" programmijuht.
Tiiu Valm on olnud raamatukoguhoidjate koolituse nõukogu ja Tallinna Pedagoogikaülikooli (nüüd Tallinna Ülikooli) infoteaduste osakonna riigieksamikomisjoni liige. Aastatel 1994–1998 kuulus Tiiu Valm ka raamatukoguhoidjate kutsekomisjoni koosseisu.
Mossin-Nagant
pisi|[[Vintpüss Mossin M1891/30]] pisi Mossin-Nagant (ka Mosin-Nagant, vene трёхлинейная винтовка образца 1891 года – trjohlineinaja vintovka obraztsa 1891 goda, hiljem (1924) vintovka Моsina, ka kolmeliinine vintpüss (трёхлинейка- trjohlineika)) on poltlukuga (ehk riivlukuga) vintpüss, mis oli Vene sõjaväe ja Punaarmee relvastuses 1940. aastate lõpuni.
Tiiu Valm
Akadeemiline ja muu koolitustegevus
2007. aastal kuulus Tiiu Valm raamatukoguhoidja kutsestandardi töörühma, mis töötas välja raamatukoguhoidja kutsestandardi III, IV ja V kategooria parandatud versioonid ning täiendas kutsekvalifikatsiooni tõendamise ja omandamise korda.
Mossin-Nagant
Snaiperpüssina oli Mossini vintpüss kasutusel veel kuni 1960. aastateni ning kuulus ka Eesti sõjaväe relvastusse. "Kolmeliinine" tähendab relva vintraua kaliibrit – kolm liini ehk kolm kümnendikku (.30") tolli – 7,62 mm.
Tiiu Valm
Akadeemiline ja muu koolitustegevus
Jaanuaris 2008 sai temast Tallinna Ülikooli infoteaduste osakonna baasil moodustatud Infoteaduste Instituudi nõukogu liige ning Tartu Ülikooli Viljandi Kultuuriakadeemia raamatukogunduse ja infoteaduse õppekava programminõukogu liige
Teosed
Alates 1975. aastast on Tiiu Valm avaldanud üle 100 raamatukogunduse ja infoteaduse artikli nii eesti, soome, inglise kui ka saksa keeles.
Mossin-Nagant
Ajalugu
pisi|100px|Kapten Sergei Mossin, üks vintpüssi Mossin-Nagant konstrueerijaid Keiserlikul Venemaal kuulutati välja konkurss, et asendada täiesti vana-aegne Berdani standardpüss ajakohasema relvaga. Konkursile esitatud püssidest valis riiklik komisjon võitjateks Venemaa Tula relvatehase inseneri kapten Sergei Mossini ja Belgia relvameistri Leon Nagant esitatud konstruktsioonid, millest komisjoni ettepanekul loodi nende püsside alusel uus standardvintpüss '3-liinine vintpüss 1891. aasta näidis'. (3 liini = 7,62 mm), millele hiljem NSV Liidus lisati patriotismist Mossini nimi. Läänes kasutatakse loojate liitnime "Mossin-Nagant". Vene vintpüssi näol polnud siiski tegu lihtsalt hübriidi või koopiaga, vaid terviklahenduse ning kokkuvõttes iseseisva mudeliga ehk nii öelda 'komisjoni relvaga'.
Tiiu Valm
Teosed
Ta on koostanud või juhtinud seaduste eelnõusid (Eesti rahvaraamatukogu seadus, Eesti Rahvusraamatukogu seadus, Sundeksemplari seadus) ja teisi õigusaktide projekte välja töötanud töörühmi.
Mossin-Nagant
Ajalugu
Aastail 1892–1948 valmistati kokku üle 30 miljoni vintpüssi ja karabiini. Ilmselt sisaldas see ka vanade püssiosade kasutamist tootmises. Lisaks valmis 1950. aastatel Hiinas, Poolas, Rumeenias, Ungaris ja mujal kokku veel paar miljonit püssi, eeskätt järeletehtud 1944. aasta karabiine. Tootmismahult oli see vintpüss samas suurusjärgus Saksa Mauseri vintpüssiga. Teisi tuntud vintpüssimudeleid toodeti juba palju vähem.
Tiiu Valm
Teosed
Aastatel 1992–2009 oli ta Eesti ainsa raamatukogundusajakirja "Raamatukogu" toimetuskolleegiumi liige. Tema toimetatud ja koostatud on mitmed 1980. aastatel ilmunud metoodilised ja juhendmaterjalid raamatukoguhoidjatele.
Mossin-Nagant
Esimene maailmasõda
pisi|vasakul|Mossin-Nagant vintpüssidega relvastatud Vene jalaväelased Esimeses maailmasõjas Esimese maailmasõja puhkedes püsside nappuse all kannatav Venemaa tellis neid ja padruneid juurde teistelt riikidelt. Kokku saadi 1914–1917 abina 2,1 miljonit võõrast tüüpi püssi. Kriisi parim lahendus oli muidugi oma põhitüüpi 7,62 mm relvamudeli juurdehankimine. Tootjad leiti Ameerika Ühendriikidest Westinghouse Electric & Manufacturing Company ja Remington Arms Company näol ning Briti valitsuse poolt või abil telliti neilt 1915. aasta jooksul kokku 3,2 miljonit jalaväevintpüssi koos laskemoonaga. Püsside tootmine USA-s ja tarned Venemaale lõppesid seoses 1917. aasta oktoobrirevolutsiooniga. Selleks ajaks oli USA-s valminud üle kahe miljoni jalaväepüssi, millest Venemaale jõudis 1,6 miljonit. Suure osa Ameerika Vene püssidest omandas aga Briti valitsus ja varustas nendega Vene kodusõjas bolševike vastu sõdinuid. Sealt pärines ka Briti abi Eestile Vabadussõjas 1918–1920.
Esimese maailmasõja eel, ajal ja järelheitlustes sattus suur hulk 1891. aasta vintpüsse väljapoole Venemaad, sealhulgas Albaaniasse, Bulgaariasse, Serbiasse, Rumeeniasse, Türgisse ja eriti trofeedena Saksamaale, Austria-Ungarisse ning 1905. ja 1919. aastal Jaapanisse.
Tiiu Valm
Isiklikku
Tiiu Valm on abielus Peeter Valmiga. Neil on poeg.
Mossin-Nagant
Esimene maailmasõda
Erineval teel Euroopasse sattunud Vene püssid jäid 1920. aastatest varju ja neid kasutati pigem politseis ja paramilitaarsetes üksustes, hoiti laovarus või anti üldse vanarauaks. 1939. aastaks oli Vene vintpüss Euroopas põhitüübina relvastuses ning aktiivkasutuses veel Soomes ja Eestis ning Saksa padrunile mugandatult vähesel arvul ka Poolas. Neljas erand oli Hispaania. Nimelt varustas NSV Liit kodusõjas Franco-vastaseid vabariiklasi 498 000 püssiga, enamuses M1891 ja M1891/30.
Teine maailmasõda
Teise maailmasõja puhkedes võis väljaspool Nõukogude Liitu kasutuses olla umbes miljon Vene vintpüssi, neist üle kolmandiku Hispaanias. Ülejäänutest enamik kuulus Soome, Eesti ja Poola relvastusse – vastavalt 255 000, 68 000 ja 76 400. Läti ja Leedu müüsid oma Vene püsse Soomele, 1939. aastal neid relvastuses ei näidatud.
M1891 ehituse erijooned
19. sajandi lõpul ja 20. sajandi algul arenes tehnika ning relvastus edasi väga kiiresti ja kui sünnihetkel oli Vene vintpüss rahuldavalt kaasaegne, jäi see edaspidi teiste riikide uutest relvadest maha. M1891 loomise ajal ei nähtud Vene sõduris individuaallaskurit, vaid eeskätt kogupauktule ja manöövri osa ning relva konservatiivsemad jooned olid tääk, pikkus ja päästik.
pisi|Vene vintpüssi oratääk Vene oratäägiga seostub tavaliselt tauniv suhtumine selle tekitatud vigastustesse. Sootuks teise probleemi sünnitas asjaolu, et Venemaal ning hiljem NSV Liidus lasti vintpüssid sisse ja kasutati koos täägiga. See täägivõitluse tähtsustamine sundis relva kasutama täägistatult ka siis, kui selleks puudus vahetu tarvidus. Kuul jooksis täägiga lastes juba 100 m kaugusel 15–20 cm ja 300 m kaugusel 45–60 cm võrra madalamale kui ilma täägita. Lisaks kippus peenike tääk kõveraks ja raua otsas loksuma, mis juba järsult halvendas lasketäpsust. Neil asjaoludel sai laskurilt oodata vaid keskpärast tabavust.
Vene vintpüssi jalaväemudel oli ebamugavalt pikk – 131 ning koos täägiga 174 cm ehk selgelt pikem kui tolleaegne keskmine sõdur. Pika püssi laskekiirust mõjutas lukukäepideme eesmine asetus. Vähemalt lühemakasvuline sõdur pidi ümberlaadimiseks võtma relva palgest. Käsitsemist raskendasid ka kohmakas kaitseriivistus ja vananenud arssina mõõdustikuga raamsihik.
Lisaks puudus M1891 päästikul individuaalset lasketäpsust suurendav eelpäästmine ehk tõmbepunkt. Relva täpsust mõjutasid ka Vene tootmises kasutatud kerge ja ilmastikutundlik kasepuust laad ning õhukeseseinaline vintraud. Püssi töökindlus oli iseenesest hea, kuid need kaks – töökindlus ja täpsus – ongi mõnes mõttes vastandlikud näitajad.
pisi|vasakul|Valik 7.62x54 mmR (ääriskestaga) padruneid Vene vanamoodsa 7,62 mm padruni ääriskest sünnitas automaatrelvade juures probleeme. Tõsi, ääriskestal olid vaieldamatuid eeliseid – odavus ja töökindlus. Sellise padruni värvilise metalli kulu ning nõutav tootmistäpsus on väiksemad kui soonkestaga padrunil ning tootmishind seetõttu umbes 10–15 % madalam. Ääriskesta konstruktsioonipõhimõte tõstis ka vintpüssi töökindlust, sest ääris fikseeris padruni nõutava asendi padrunipesas kindlalt ja lihtsamalt kui soonkest. Vene püssipadrun oli ka piisavalt võimas.
Lukk
pisi|350px|M1891 vintpüssi poltlukk. 1 – putk, 2 – sulgur, 3 – ühendusplaat, 4 – vinn 1891. aastal väljatöötatud Mossin-Naganti tüüpi poltluku tööpõhimõte erineb märkimisväärselt Saksa Mauseri ja Briti Lee-Enfieldi lukkudest. Mossin-Naganti variandis on lukul eraldi sulgur, mis ümberlaadimisel pöörleb koos lukuputkega, erinevalt Mauseri süsteemist, milles lukk on eemaldatava sulgurita. Samuti erineb see Lee-Enfieldi lahendist, milles sulgur jääb liikumatuks ning lukuputk ise pöörleb. Mossin-Naganti lukumehhanism on võrdlemisi keerulise ehitusega, kuid äärmiselt vastupidav ja töökindel. Nagu ka Mauseri lukk, vinnastub see avamisel. Sportrelvadel on Mossin-Naganti tüüpi lukku kasutatud harva (erandiks Vostoki täpsuspüssid) ning mitte kunagi väljaspool Venemaad.
M1891
Mudel 1891 jalaväepüss (vene пехотная винтовка образца 1891-гo года) oli Vene keisririigi armee ja Punaarmee põhirelv aastatel 1891–1930. Kuni 1910. aastani tehti relvale mitmeid muudatusi, mis olid suurel määral seotud teravaotsalise kuuli kasutuselevõtuga 1908. aastal. Uue laskemoona ballistilised eripärad nõudsid parandusi relva üldkonstruktsioonis.
M1891 tragunipüss (драгунская) oli mõeldud kasutamiseks tragunitele (ratsastatud jalaväelastele), olles 64 mm lühem ja 0,4 kg kergem kui M1891 jalaväepüss. Relva mõõtmed on identsed hilisema M1891/30 vintpüssiga ning enamik tragunipüsse ehitati nendeks edaspidi ümber.
M1891/30
Mudel 1891/30 vintpüss (винтовка образца 1891/30-го года) on 1930. aastal moderniseeritud M1891 tragunipüss. M1891/30 tootmine algas Tulas ja Iževskis 10. juunil 1930 ning lõppes Tulas 1942. aasta kevadel või suvel; Iževsk seiskas tootmise 1944. aastal. Kuna M1891 osadest (vintrauad, lukukojad, kabad jne) olid säilinud suured tagavarad, lasti teatud hulk vintpüsse M1891/30 välja vanematüübilise kaheksatahulise lukukojaga. Teise maailmasõja lõpuks oli toodetud üle 17 miljoni M1891/30 relva.
Nõukogude armee esimesed snaiperpüssid ilmusid relvastusse 1930. aastatel. Relvaks oli valitud Mossin-Naganti M1891/30 vintpüss, millele oli monteeritud 3,5-kordse suurendusega optiline sihik. Snaiperpüssidele olid täiendavalt tehtud pähklipuust kabad, päästik muudetud tundlikumaks, lukukäepide tehtud pikemaks ja painutatud alla, et optiline sihik ei segaks relva ümberlaadimist. Optilise sihiku asetuse tõttu muutus võimatuks kiirlaadijate kasutamine, padrunid tuli salve laadida ükshaaval. Teise maailmasõja ajal toodeti ligikaudu 330 000 Mossin-Naganti M1891/30 snaiperpüssi.
M1891/38
Ehkki Mossin-Nagant M1891/30 oli lühem kui M1891, vajasid ratsa-, suurtüki- ja sideväelased endiselt kergemaid ja vähem kogukaid relvi. M1891/30 konstruktsioonil põhinevat karabiini M1891/38 toodeti 1939–1945 Iževski tehases ning 1940. ja 1944. aastal Tulas. Karabiinile polnud võimalik kinnitada tääki; sõjaaegse abinõuna kohandati mitmeid karabiine M44 kabadele. 1944. aastal vahetas M38 välja karabiin M1891/44.
M1891/44
Juba üle 50 aasta relvastuses olnud Vene vintpüssi Mossin-Nagant M1891 viimane modifikatsioon oli Teise maailmasõja lõpus Nõukogude armee relvastusse võetud karabiin M1891/44. Relva konstruktsiooni oli vastavalt sõjaaja nõudmistele maksimaalselt lihtsustatud ja lisatud integreeritud liigendiga tääk. Hoolimata sellest, et relv oli juba lootusetult vananenud, võttis Hiina Rahvavabariik selle 1953. aastal oma relvastusse.
Kärbik
pisi|Kärbik Mossin-Nagant M1891 M1891 kärbik (обрез) leidis kasutust Vene revolutsiooni ja kodusõja ajal. Revolutsionäärid, erinevad sissiüksused ja tavakurjategijad saagisid Mossin-Naganti vintpüsse varjatud kandmise eesmärgil püstolisuurusteks. Enamik neist vintpüssikaliibriga "püstolitest" meisterdati algeliselt ning neil puudusid sihikud. Pärast revolutsiooni kärbikute arv ringluses vähenes, kuna enamlaste kätte langesid tsaariarmee relvatehased ja Nagant M1895 revolvrite laovarud. Mitteametlikud Mossin-Naganti kärbikud on relvatüübi kõige haruldasemad teisendid.
Arendid välismaal
Laskemoona ühtlustamiseks tehti Saksamaal ja Austria-Ungaris Esimese maailmasõja ajal osa Vene trofeepüsse ümber vastavalt Saksa 7,92x75 ja Austria 8x50R padruni peale. Hinnanguliselt valmis taolisi püsse vastavalt 30 000 ja 45 000 tükki. Ameerikas toodetud Vene püsse kasutati abilahendusena 1917. aastal sõttaastunud USA sõdurite väljaõppes ja osa neist tehti kiirkorras ümber USA padrunile 7,62x63. Poolas ehitati Vene püsse 1920. aastatel ümber lühikeseraudseteks (600 mm) mudeliteks Saksa padruni peale. Taoliselt ümbertehtud Vene püsse oli Poolal septembris 1939 üldse 76 400 mudelit wz. 91/98/25 ehk wz. 25 ning need moodustasid püsside koguhulgast ainult 6%. Poolas oli see kõrvaline relv tagalaüksuste jms jaoks.
Vene püsside Saksa 7,92 mm padrunile kohandamisega tegelesid 1920. aastatel ka mõned Belgia relvatehased Jugoslaavia ja/või mõne teise Mauseri standardiseerinud, kuid ka vanu Vene püsse omanud riigi tellimusel. Need "Belgia Mossinid" kandsid kirjet Blindee ning ümber tehti neid relvanumbrite järgi hinnates 30 000 ringis. 80 Blindee 7,92 mm püssi M1891 leidus ka 1939. aastal Eestisse jäänud Edgard Grimardi relvapartiis.
Vene püsside muutmine ja täiustamine eri riikides viis üldiselt sarnaste lahendusteni – kõigepealt sihikute ümbertegemine meetermõõdustikule ja täägita sisselaskmine ning kasutus, osal ka lühemad relvarauad ning laed ja vastavalt kõrgemad kirbud ja eelpäästik, väiksemal osal lisaks kirbukaitse, nugatääk ning H-kujuline laeotsmik ja muudetud rihmakinnitus. Valitses siiski oluline erinevus püsside sõjaaja kiirlahendite (Saksamaal, Austria-Ungaris ja USA-s Esimeses maailmasõjas) ja rahuaja täpse arendustöö vahel Soomes ja Eestis.
Soome
Soomel oli ühtse vintpüssitüübini jõudmine lihtne, sest rahu saabudes 1918. aastal oligi enamik püssidest Vene mudelid. Soome probleem seisnes selles, et püsse oli algusest peale vähe. Maailmasõdade vahel korjas Soome odavate vahetuste-ostude teel endale kokku kümneid tuhandeid vanu Vene püsse ja nende jäänuseid Albaaniast, Bulgaariast, Itaaliast, Jugoslaaviast, Poolast, Rumeeniast, Tšehhoslovakkiast, Ungarist ja Baltimaadest, kuid ikkagi jäi püsside arv – 254 600 – Talvesõja puhkedes ebapiisavaks ja suhteliselt väiksemaks kui Eestil või Lätil.
Soome (nagu ka Eesti ja Poola) puhul ei olnud siiski tegu täieliku tootmisega. Kulunud püssidele valmistati uusi vintraudu, laade ja väikeosi. Püssilukke, lukukodasid ja salvi ei toodetud, vaid uuendatud relvad komplekteeriti vanade originaalosadega. Täiesti uued olid hilisematel Soome mudelitel kirbukaitsed ("püstkõrvad") ja nugatäägid ning nende kinnitamiseks püssi laeotsmikud ja mudelil m/28-30 ning m/39 ka moodne sektorsihik.
Kasutamine Eestis
pisi|vasakul|püsti|Vabatahtlik Narva õppursõdur [[Viktor Pajo Eesti Vabadussõjas vintpüssiga Mossin-Nagant M1891]] Vene vintpüss oli Eesti sõjaväe olulisim individuaalrelv nii Vabadussõjas kui ka hiljem ning selle relva ja padruniga 7,62x54R on seotud kõige ulatuslikum ja tulemuslikum Eesti oma vintpüssimodifikatsioonide loomine. Kokku sai Eesti Vabadussõjas brittidelt 66 000 Ameerikas toodetud uhiuut Vene M1891. Üldse käis Eesti sõjaväest läbi 120 000 Vene püssi. 1939. aastal oli neid Eestil veel 70 000. Soomes täiustatud kujul jõudsid Vene vintpüssid Eesti riigikaitsesse veel kord tagasi 1992. Viimasena teenisid Vene püssi Soome arendid m/28-30 Eesti Kaitseliitu 21. sajandi algusaastateni.
Vene püssidega olid relvastatud Vene väes teeninud eestlased Vene-Jaapani sõjas ja Esimeses maailmasõjas ning Teises maailmasõjas Punaarmee poolel ning osalt leidsid need kasutamist ka Saksa poole eestlaste üksustes ning Omakaitses ja sõjajärgses vastupanus. Vene sõdurid Eestis olid 1891. aasta vintpüssiga relvastatud nii 1905. aasta revolutsiooni ajal kui ka 1917.–1919., 1941. ja 1944. aasta lahingutes ning hiljemgi.
Vene vintpüssi Eesti mudelid
Alates 1920. aastate lõpust asuti Kaitseministeeriumi, Kaitseväe, Kaitseliidu ja Arsenali koostöös välja töötama erinevaid mooduseid Vene vintpüsside ajakohastamiseks. Aastaiks 1930–1933 loodi mitu Vene püssi täiustatud varianti ning valmistati nende katseeksemplare. Esimestena alustati 1931. aastal 1891. aasta mudeli moderniseeritud ja võitlusmudeli ning 1932. aastal snaipripüssi M1931 seeriavalmistamist. Järgnesid kütipüss M1933 (M1933/34), KL .300 ja lühendatud sõjapüss M1935.
Keskseks ning ühtlasi kalleimaks uueks relvaosaks selles arendustöös oli Arsenali kvaliteetne vintraud, mis enamikul uutest mudeleist oli märksa lühem kui 800 mm pikkune originaal. Raudade paksemate seinte ja siseehituse viimistlemisega koos muude täiustustega saavutati relvade kõrge lasketäpsus. Raua lühendamisega kaasnesid paratamatult teised tööd nagu lae ja rauakatte lühendamine ja uute kõrgemate kirpude valmistamine. Muid suuremaid osi nagu lukud, lukukojad ja salved Eestis valmistama ei hakatud, sest kulunud raudadega relvade ja nende lammutamisest pärit osade varu oli enam kui piisav.
Vene püsside moderniseerimisel saadi eeskuju ja ideid Soomest. Kuigi Eesti mudelitel oli erijooni, jälgiti ja jäljendati paljus põhjanaabri vastavaid arenguid. Juulis 1931 andis Kaitsevägede Staabi II (luure-) osakond Relvastusosakonnale üle Soome Kaitseministeeriumilt saadud Vene vintpüssi padrunipesa, Soome moderniseeritud püssi m/27 (esimese "pystykorva") ja kuulipilduja joonised. Detsembris 1931 päriti vastust probleemile, kas konstrueeritud uute püssiraudade padrunipesad sobivad Nõukogude Liidus toodetavate padrunitega laskmiseks. Põhjanaabrilt võeti üle ka raske D-kuuli tüüp.
M1891 moderniseeritud
Vene püsside kaasajastamisel alustati Eestiski täägist ja sihikust. Sihikute samm-mõõdustik märgiti ümber meetermõõdustikule ning valmistati uued kirbud, enamikul püssidel asendati läbikulunud rauad uutega ning relvad lasti sisse täägita. Tääki ennast muudeti veidi pealepaneku hõlbustamiseks. Asendati ka laade, valmistati uusi puhastusvardaid ja teisi väikeosi ning tehti muid väiksemaid korrastustöid. Sellisel kujul värskendatud Vene püss sai nimetuseks "1891. aasta moderniseeritud". Esimesed 20 uuendatud relva valmisid Relvatöökojas juuniks 1931 ning seeriavalmistus läks lahti veel samal aastal. Ühtlasi anti suured tellimused täägituppedele ja muule lisavarustusele. Eesti see mudel vastas Soome mudelile m/91.
Põhiliselt Relvatöökojas tehti järgnevalt aastas ümber tuhandeid püsse. Teise maailmasõja puhkedes oli Eestil 12 200 1891. aasta moderniseeritud vintpüssi ning järgnevalt jõuti 1939/40 uuendada veel 3000 relva ehk ühtekokku 15 200.
Kütipüss
Kütipüss kui Eesti oma eriline püssitüüp jäi tavalise ja snaipripüssi vahepeale ning oli mõeldud jalaväe allüksuste parematele laskuritele. Neid kavandati igasse laskurjakku kolm. Nii kütipüssi kui Kaitseliidu püssi KL .300 ühiseellaseks oli 1930-ndate algusaastail väljatöötatud nn lühendatud sõjapüss 1933. aasta (või 1891/33) mudel. Selle relva kergelt kooniline raud oli 695 mm pikk ja läbimõõduga suudmest 17 mm (Vene originaalraua suudme läbimõõt oli 14,83 mm).
Tartu Maarja Kool
Tartu Maarja Kool on munitsipaalkool Tartus, kus õpivad mõõduka, raske ja sügava vaimse alaarenguga õpilased.
Mossin-Nagant
M1933
Prooviks valmis 13 püssi tüüp A ja 12 tüüp B ehk 1933/34 A ja 1933/34 B. Neist täiuslikum "B" tunnistati tulevase kütipüssi standardiks 1933. aasta mudel. Eesti püssimudelite nimetustes puudus esialgu ühtne süsteem ning ka kütipüsse nimetati puhuti lühendatud või 1933/1934. aasta mudeliks või Soome eeskujul püstkõrvpüssiks.
Kütipüssi tähtsamad erinevused seisnesid paksemaseinalises (läbimõõt suudmest 17 mm) rauas ning selle hoolikas töötluses ja mitmetes teistes täpsust suurendavates täiustustes – tõmbepunktiga päästik, täiesti uus sektorsihik, uus kirp ja kirbukaitse (nn püstkõrvad), muudetud kabaraud ja lae kujul (osal) ja mitmed raua ning lae sideme täiustused, lisaks suur laeotsmik nugatäägile ja uus rauakate. Luku vinnale monteeriti sisse eriline kiil sarnaselt Soome lahendiga ja pressiti lukukoda veidi kokku. Sellega vähendati luku lõtku ning tagati padruni täpsem fikseerimine padrunipesas lasu hetkel, mis samuti parandas relva täpsust.
pisi|Jaapani tääk M1897 Nugatäägiks sai ümber tehtud ning lühendatud Jaapani tääk. Eesti valis siin Soome ning ühtlasi Inglise–Ameerika–Austria lahendi, kus täägikinnitusliist paiknes lae laia hoidrõnga all. Täägitera jäi nii rauasuudmest kaugemale ega mõjutanud oluliselt lasketäpsust ja rauda sai vardaga puhastada ka täägistatult. Mauseril seevastu paiknes liist vahetult raua all. Kokku valmis 1934–1936 245 kütipüssi M1933.
Tartu Maarja Kool
Koolis rakendatakse toimetuleku riiklikku õppekava ja Waldorfi kooli õpetamise põhimõtteid hariduslike erivajadustega lastele ehk ravipedagoogikat ja sotsiaalteraapiat. Kool asub Tartus aadressil Puiestee tänav 126. Kooli juures töötab lasteaiarühm.
Mossin-Nagant
M1938
Paralleelselt jätkati arendustööd relvade lasketäpsuse suurendamiseks ning paljuski võeti eeskuju ka Soome lahenditest. Nii sündis kütipüssi uus, 1938. aasta mudel. Võrreldes 1933. aasta mudeliga muudeti sel raua asetust lael ning raua laesisene esiosa sai alumiiniumümbrise, lae esiotsa sisse pandi parandatud tugevdusribid ja sabakruvi pessa puks, parandati eeltõmmet ja alumist hoidrõngast. Kokku tuli moderniseerimisel valmistada 32 uut osa ning lisaks neli vana osa ümber teha. Esimene seeria – 200 täiustatud kütipüssi M1938 – telliti Arsenalilt 28. septembril 1938 ja need valmisid suveks 1939. Järgmine tellimus 75 kütipüssile M1938 anti juulis 1939 tähtajaga oktoober 1940 ning alles selleks ajaks need ka valmisid. Paar väikepartiid (5–10 püssi) tellisid 1939–1940 ka mõned teised riigikaitseasutused.
Vanematel kütipüssidel M1933 ilmnesid ajapikku mõned puudused. Nii oli kestaeraldus raskendatud ja puhastusvarras põrus laskmisel lahti. 1939. aasta sügisel otsustati paralleelselt uute püsside M1938 tellimisega parandada ja täiustada samale tasemele ka vanemat mudelit – muuta raua sobingut, laadi, puhastusvarda ja rihma kinnitust jne. Eestipärase kirbukaitse sirged "kõrvad" otsustati painutada rohkem laiali nagu Soome "pystykorval". Tähtajaks, 1. septembriks 1939 tööga siiski hakkama ei saadud ning püssid valmisid alles 1940. aasta veebruarikuu jooksul.
Nii jõuti 1940. aastaks küll kütipüssi ühtse tüübini, kuid nende arv (445 + 75 tellitud) jäi kaugele maha kavandatud vajadusest – 12 000. Kütipüssiga jõuti Eestis vähemalt Soome viimase ning täiuslikuma sõjaeelse seeriamudeli m/28-30 tasemele ja ajaloo omapärase piruetina jõudis see relvatasand enam kui pool sajandit hiljem veel kord Eesti riiki teenida.
Tartu Maarja Kool
Kooli ajalugu
Kool asub endises ehk Jaama mõisa hoones. Tartu Maarja Kool asutati aastal 1993 Tartu Puuetega Laste Kool-kodu nime all. Aastast 1994 kannab kool praegust nime.
Mossin-Nagant
KL .300
Kaitseliit, kelle püssipark oli valdavalt vähem väärtuslik (KL .303 ja kulunud Vene püssid), osales aktiivselt sõjapüsside erineval viisil arendamisel ja oli mõnel juhul isegi nende esimeseks tellijaks. Kaitseliidule sõjaväe poolt kasutamiseks antud 8000 Vene püssist pooltel olid rauad kulunud või hoopis kõlbmatud ning aastatel 1932–1933 võeti nende uuendamine päevakorda. Esialgu taheti piirduda tavaliste uute raudade tellimisega Arsenalilt ja sihiku muutmise ning täägita sisselaskmisega nagu 1891. aasta moderniseeritud mudelil. Kuid lühendatud sõjapüssi 1933. aasta mudeli väljatöötamisega seoses otsustati selle algse variandi kasuks ilma nugatäägi, sektorsihiku ja mõne teise, järgnevalt kütipüssil M1933 juurutatud keerukama täienduseta.
Kaitseliidu moderniseeritud püssitüübi kirjeldus kinnitati 18. oktoobril 1935 ning selle järgi tuli Kaitseliidul oma eelarve raames Vene püssid järk-järgult ümber teha. Nimesegaduse (mitu erinevat 1933. aasta mudelit) vältimiseks määraks Kaitseliidu ülem nende täiustatud Vene püsside nimetuseks KL .300 (kaliiber 7,62 mm võrdus 0,3 ehk .300 tolliga). 1936–1937 valmis Kaitseliidu tellimusel 4025 nimetatud relva, kuid ülejäänud 1891. aasta püsse Kaitseliit enam moderniseerida ei jõudnud.
Lühendatud sõjapüss M1935
1933. aastal lühendatud sõjapüssi prototüübi ja kütipüssi loomisel saadud kogemusi rakendati järgnevalt veel lühema, varem karabiinilaadiliseks loetud rauaga sõjapüssi konstrueerimisel. M1935 uuendustest võib märkida uut, Arsenali täpsuspüssi siseehitusega lühikest (600 mm) rauda ja vastavalt lühendatud ning tugevdatud laadi ja rauakatet, muudetud rauakinnitust, eelpäästikut, täägita tavakasutust ning hõlbustatud täägistamist, uut puhastusvarrast ja tulpkirpu ning selle alust koos "kõrvadega" kirbukaitsega ja kokkusurutud lukukoda. Sihik märgiti ümber meetermõõdustikule 2000 meetrini ning eraldi jaotustega tavalise S- ja raske D-kuuliga padruniga laskmiseks. Viimase tõrgeteta söötmiseks muudeti jaotusheitjat ning pressiti salve külgedesse "näsad".
Tartu Maarja Kool
Kooli ajalugu
2002. aastal asutati MTÜ Tartu Maarja Tugikeskus, mis tegeleb päevakeskuse ja õpilaskodu pidamisega.
Karl Jürison
Karl Jürison (23. oktoober 1900 – 13. mai 1953 Vorkuta) oli eesti farmatseut, Rohuteadlaste Koja esimees aastatel 1935–1940.