cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
2009. aasta ujumise maailmameistrivõistlused
200 m rinnuli
Finaal: 31. juuli Osavõtjaid: 67 Maailmarekord: 2.20,22 (2008) Rebecca Soni, USA Maailmameister 2007: 2.21,84 Leisel Jones, Austraalia Ametlikud tulemused: Eelujumine - Poolfinaal - Finaal Poolfinaalis ujus Annamay Pierse ajaga 2.20,12 uue maailmarekordi. <br style="clear:left" />
200 m kompleksi
Finaal: 27. juuli Osavõtjaid: 75 Maailmarekord: 2.08,45 (2008) Stephanie Rice, Austraalia Maailmameister 2007: 2.10,13 Katie Hoff, USA Ametlikud tulemused: Eelujumine - Poolfinaal - Finaal Ariana Kukors ujus poolfinaalis ajaga 1.07,03 uue maailmarekordi. <br style="clear:left" />
400 m kompleksi
Finaal: 2. august Osavõtjaid: Maailmarekord: 4.29,45 Stephanie Rice, Austraalia Maailmameister 2007: Ametlikud tulemused: [ Eelujumine] - [ Finaal] <br style="clear:left" />
4x100 m vabalt
Finaal: 26. juuli Osavõtjaid: 31 võistkonda Maailmarekord: 3.33,62 (2008) Holland Inge Dekker, Ranomi Kromowidjojo, Femke Heemskerk, Marleen Veldhuis Maailmameister 2007: 3.35,48 Austraalia Lisbeth Lenton, Melanie Schlanger, Shayne Reese, Jodie Henry Ametlikud tulemused: Finaal - Eelujumine <br style="clear:left" />
4x200 m vabalt
Finaal: 30. juuli Osavõtjaid: 24 võistkonda Maailmarekord: 7.44,31 (2008) Austraalia Stephanie Rice, Bronte Barratt, Kylie Palmer, Linda Mackenzie Maailmameister 2007: 7.50,09 USA Natalie Coughlin, Dana Vollmer, Lacey Nymeyer, Katie Hoff Ametlikud tulemused: Eelujumine - Finaal <br style="clear:left" />
4x100 m kompleksi
Finaal: 1. august Osavõtjaid: 37 võistkonda Maailmarekord: 3.52,69 (2008) Austraalia Emily Seebohm, Leisel Jones, Jessicah Schipper, Libby Trickett Maailmameister 2007: 3.55,74 Austraalia Emily Seebohm, Leisel Jones, Jessicah Schipper, Lisbeth Lenton Ametlikud tulemused: Eelujumine - Finaal <br style="clear:left" />
Medalid
<br style="clear:both;" />
Andrius Kubilius
Tema mõlemad vanemad on kirjandusteadlased. Isa on Vytautas Kubilius (1928–2004) ja ema on Janina Žėkaitė-Kubilienė (1926–2006).
Andrius Kubilius lõpetas 1979 Vilniuse Ülikooli füüsikuna. Ta jätkas samas ülikoolis aspirantuuris 1981–84, seejärel töötas seal kuni 1990. aastani laborandi, inseneri ja teadustöötajana.
Andrius Kubiliuse poliitiline tegevus sai alguse liitumisest Sąjūdisega 1988. Temast sai Sąjūdise nõukogu tegevjuht aastateks 1990–92. 1992 valiti ta seimi liikmeks. 1993 liitus ta konservatiivse Isamaaliiduga. Ta valiti tagasi järgmistessegi seimi koosseisudesse.
VI seimis (1992–96) oli ta oma erakonna parlamendifraktsiooni juht ja kuulus seimi looduskaitsekomisjoni. VII seimis (1996–2000) kuulus ta õigus- ja korrakaitsekomisjoni, oli kuni 1999 seimi eesistuja esimene asetäitja ja 1997–1999 Euroopa asjade komisjoni juht.
2003 sai temast Isamaaliidu esimees ning pärast 2004. aasta parlamendivalimisi opositsiooniliider.
2008. aasta oktoobris peetud parlamendivalimistel saavutas Andrius Kubiliuse juhitav erakond Isamaaliit – Leedu Kristlikud Demokraadid võidu. 25. novembril 2008 esitas president Valdas Adamkus Andrius Kubiliuse seimile peaministrikandidaadiks ja 27. novembril kinnitas seim ta peaministriks. See otsus jõustus järgmisel päeval, kui president Adamkus selle allkirjastas.
Isiklikku
Andrius Kubiliuse abikaasa Rasa Kubilienė mängib Leedu Riiklikus Sümfooniaorkestris viiulit. Perekonnas on kaks poega, Vytautas ja Andrius.
Lisaks leedu keelele räägib Kubilius vene ja inglise keelt.
Indrek Martis
Indrek Martis (11. juuli 1981 – 30. aprill 2008 ) oli eesti muusik. Ta osales ansamblites Mooses ja Honey Power, mängides peamiselt klahvpille.
Noor muusika, IT jpm huviline lõpetas Türi Gümnaasiumi. Noorena tegeles veel peotantsu ja judoga. Muusikatki õppis juba sel ajal Türi Muusikakoolis (klarnet, saksofon). Gümnaasiumis osales koolibändis ning tegi esimesed katsetused arvutimuusika loomes.
On laulnud mitmes kooris (näiteks Türi Poistekoor, EMLS poistekoor "Kalev", Tartu Noortekoor), ansamblis, mänginud Eesti Noorte Puhkpilliorkestris ja puhkpilliorkestris Türi.
Indrek on õppinud Tartu Ülikooli matemaatikateaduskonnas, kuid kõrgkool jäi lõpetamata. Töötades Tartu Anne Noortekeskuses, osales ta mitmete ürituste ja projektide läbiviimisel (peamiselt Tartus, aga ka mujal Eestis ja väljaspool Eestit).
Oma tegemisi on kirjeldanud järgmiselt: music, math & simple life.
Tema hüüdnimi oli Heinu.
Eesti jalgpalli 1996/1997. aasta karikavõistlused
'''Eesti jalgpalli 1996/1997. aasta karikavõistlused''' võitis JK Tallinna Sadam.
Eelvoor
!colspan="3" align="center"| 1996
Vabapääsmed
Otse esimesse vooru pääsesid võistkonnad kes jäid välja loosimata:
Esimene voor
!colspan="3" align="center"| 1996
Teine voor
!colspan="3" align="center"| 1996
1/8 finaalid
!colspan="3" align="center"| 1996
Rožaje vald
Rožaje vald on 1. järgu haldusüksus Montenegros.
Juan Ramón Jiménez
pisi|Juan Ramón Jiménez ([[Joaquín Sorolla y Bastida maal, 1903)]] Juan Ramón Jiménez (24. detsember 1881 – 29. mai 1958) oli hispaania luuletaja. 1956. aastal sai ta Nobeli kirjandusauhinna.
Branislav Ivanović
Branislav Ivanović (serbia keeles Бранислав Ивановић; sündinud 22. veebruaril 1984) on Serbia jalgpallur.
Ta mängib Inglismaa kõrgliiga klubis West Bromwich Albion ja Serbia jalgpallikoondises kaitsjana. Aastatel 2008–2017 mängis Ivanović Londoni Chelseas.
Karjääri algus
Ivanović alustas oma elukutselist jalgpallikarjääri oma kodulinna klubis Srem. Hooaja 2003–2004 talvise üleminekuakna ajal ostis OFK Beograd ta endale. Ta veetis 3 aastat Serbia Superligas, tugevamas Serbia (varem ka Montenegro) jalgpalliliigas.
Moskva Lokomotiv
2006. aasta jaanuaris läks ta mängima Venemaa pealinna klubisse Moskva Lokomotivi. Kahe hooaja jooksul oli ta praktiliselt kogu aeg klubi põhikoosseisus, samal ajal sai ta regulaarset kohta Serbia jalgpallikoondises. Lokomotiviga Branislav Ivanović võitis ainult Venemaa karika aastal 2007.
2007–08
Kõva mängu teinud jalgpallur tõmbas Euroopa suurimate klubide tähelepanu enda peale. 2007–2008 hooaja talve üleminekuakna ajal võistlesid selle sportlase endalesaamise nimel Milan, Ajax, Juventus, Inter ja Chelsea. 2008. aasta jaanuaris teatas Londoni Chelsea, et serblane on sõlminud klubiga 3,5-aastase lepingu. Inglismaa klubis sai Ivanović särginumbri 2. Üleminekusummat jäi avalikustamata, aga see oli umbes 13 miljoni eurot.
Vaatamata jalgpalluri eest makstud hinnale ei kasutanud Chelsea tolleaegne treener Avram Grant Branislavi põhimeeskonnas. Põhjuseks nimetati Branislav Ivanović'i füüsilist vormi (Venemaa Premjer Liga hooaeg jalgpalluri transferi ajaks oli juba paar kuud nagu lõppenud). 2007–2008 hooaja jooksul mängis Branislav Ivanović kaks korda Chelsea reservis. 2008. suvel võis serblane Itaaliasse mängima minna, aga Chelsea uus peatreener Luiz Felipe Scolari otsustas teda ikkagi proovida Chelsea põhimeeskonnas.
2008–09
Ivanović, kes oli Chelseas 2008. aasta jaanuaris, tegi oma esimese mängu Londoni klubis alles 24. septembril 2008 Inglismaa liiga karikavõistlustel Porthsmouthi vastu. Premier League'i debüüt toimus sama aasta 5. oktoobril. Scolari ajal mängis serblane klubi meeskonnas üheksa mängu, aga brasiillane lahkus Stamford Bridge'st talvel.
Guus Hiddinku juhtimise all oli Chelsea kaitseliin jälle muutunud, ja Branislav Ivanović tuli tagasi mänguväljakule alles 4. aprillil. See oli esimene mäng üle kolme kuu pärast, ja tagasituleku põhjuseks võis olla Serbia jalgpallikoondise mäng Rumeenia vastu 2010. aasta jalgpalli maailmameistrivõistluste kvalifikatsioonivoorus, kus serblane lõi võiduvärava.
Oma esimese värava Londoni Chelsea koosseisus lõi Ivanović Anfieldis Liverpooli vastu UEFA Meistrite Liiga veerandfinaalis. Samas kohtumises lõi ta ka teise värava (mõlemad – peaga). Need väravad aitasid Chelseal võita mängu seisuga 1:3, ja pärast kodusest viiki 4:4 sattus meeskond poolfinaali. Pärast neid väravaid sai serblane koha põhikoosseisus ja Chelsea fännide lugupidamise, kes andsid talle hüüdnime ""Branislav 'two goal' Ivanović"". Hooaja lõpus aga oli serblane jälle varupingil ja ei osalenud dramaatilises poolfinaalis Barcelona vastu, kus Andres Iniesta lõi Chelseale viigivärava mängu lõpus, mis lubas Hispaania jalgpalliklubile finaali pääseda.
Pehme vesi
Pehme vesi on vesi, mida iseloomustab väike või olematu kaltsiumi- ja magneesiumiioonide sisaldus (võrrelduna kareda veega).
Pehme veega on näiteks sood ja graniidi ning sellega sarnaneva koostisega kristalsete kivimitega kokkupuutunud veed, sest neis on väike kaltsiumi- ja magneesiumisisaldus. Pehme on üldjuhul ka vihmavesi.
Pehmemat vett eelistatakse kasutada siis, kui kareda vee omadused on soovimatud või kahjulikud, näiteks tööstuses vee kuumutamisega seotud seadmetes, et vältida või vähendada nende kahjustusi. Pehmes vees vahutavad seep ja muud pesuained paremini ja neid kulub vähem, sest karedas vees olevad katioonid pärsivad nende ainete pindaktiivsust.
Vees kaltsiumi- ja magneesiumiioonide vähendamist nimetatakse vee pehmendamiseks. Üks levinud meetod on nende ioonide asendamine ioniitide abil naatriumi- või kaaliumiioonidega.
Pehme vee joomine ei ole üldjuhul tervisele kahjulik, kuid kui vee pehmendamise tõttu on naatriumi sisaldus vees märkimisväärselt suurenenud, võib selle liigne tarbimine organismi kahjustada.
Osa toataimi on kareda kraanivee suhtes tundlikud, nende kastmiseks on soovitatav võimalusel kasutada vihma- või lumesulavett; kraanivett tuleks enne kastmist keeta või lasta ööpäev seista, et soolad välja sadestuksid.
Vaata ka
Água macia
Saint-John Perse
Saint-John Perse (õieti Marie-René-Alexis Saint-Léger, Alexis Léger, Alexis Saint-Léger Léger; 31. mai 1887 – 20. september 1975) oli Prantsusmaa diplomaat ja prantsuskeelne luuletaja. 1960. aastal sai ta Nobeli kirjandusauhinna.
Lībagi
Lībagi on küla (vidējciems) Lätis Talsi piirkonnas Lībagi valla idaosas.
Küla asub merepinnast 102 meetri kõrgusel maantee A10 ääres.
Küla on tekkinud endise Lībagi mõisa keskuse juurde. Seal asuvad Lībagi ja Lībagu skola bussipeatus.
2017. aastal oli külas 63 elanikku, 2020. aastal 52. pisi|tühi|Maantee A10 Lībagis
Eestit okupeerinud riikide julgeolekuorganite või relvajõudude teenistuses olnud või nendega koostööd teinud isikute arvelevõtmise ja avalikustamise korra seadus
Seadusega määratleti, et isikud, kes vabatahtlikult ei teavita oma kaastööst Eestist okupeerinud riikide isikuandmed avaldatakse Kaitsepolitsei ametlike teadaannetena avalike teadaannetena Riigi Teatajas.
Eestit okupeerinud riikide julgeolekuorganite või relvajõudude luure, vastuluure ning riiklike julgeolekuasutuste loetelu
§ 2. Julgeoleku- ja luureorganid
Julgeoleku- ja luureorganid käesoleva seaduse mõistes on Saksa Riigi julgeolekuorganid ning relvajõudude luure- ja vastuluureorganid ning nendele alluvad struktuurid:
Julgeoleku- ja luureorganid käesoleva seaduse mõistes on NSV Liidu julgeolekuorganid ning relvajõudude luure- ja vastuluureorganid ning nendele alluvad struktuurid:
6. veebruaril 1995. aastal võeti Eesti Vabariigi Riigikogu poolt vastu "Eestit okupeerinud riikide julgeolekuorganite või relvajõudude teenistuses olnud või nendega koostööd teinud isikute arvelevõtmise ja avalikustamise korra seadus", mille kohaselt antud seadusega ette nähtud tähtpäevaks andsid end üles 1153 KGB seotud inimest, kelle nimesid ei avalikustata]. Nende endiste KGB agentide nimed, kes ennast 1996. aasta 1. aprilliks kaitsepolitseile vabatahtlikult üles andsid, võidakse avalikustada 40 aasta pärast. Ülejäänud "Eestit okupeerinud riikide julgeolekuorganite või relvajõudude teenistuses olnud või nendega koostööd teinud isikute" nimede valdamist on Kaitsepolitsei alustanud alates 1997. aastast Riigi Teatajas.
Salvatore Quasimodo
Salvatore Quasimodo (20. august 1901 – 14. juuni 1968) oli itaalia luuletaja ja tõlkija. 1959. aastal sai ta Nobeli kirjandusauhinna.
Andumi
Andumi on küla (mazciems) Lätis Talsi piirkonnas Lībagi valla kaguosas.
Küla asub maantee A10 ääres. Andumi jääb valla keskusest Mundigciemsist 8,5, piirkonna keskusest Talsist 15 ja Riiast 115 kilomeetri kaugusele. Külas asub Andumu mežniecība bussipeatus.
Küla on tekkinud Andumi metskonna juurde. Andumist kolm kilomeetri kirdes kasvav Andumi tamm on hiiepaigana riikliku kaitse all.
Aastal 2017 oli külas 44 elanikku, aastal 2020 oli elanikke 46. pisi|tühi|Andumi
Veskitaguse
Veskitaguse on küla Eestis Harju maakonna Rae vallas.
Ajalugu
Veskitagust on esmamainitud 1931. aastal, kui Veskitagusest kirjutati ajalehe Lääne Hääl artiklis "Hoolimatus talupidajate vastu". Artikkel rääkis, kuidas põllutööministeerium otsustas süvendada Pirita jõge, mis jookseb tänapäevani läbi Veskitaguse. Süvendades jõge ei arvestanud põllutööministeerium Veskitaguse elanikega, kelle jaoks oli jõe madalam koht ülekäiguks. Põllutööministeerium pidas silla ehitamist liiga kalliks ning seega jätkati jõe süvendamist, mille tõttu kirjutasid Veskitaguse elanikud 35 allkirjaga nõudekirja maavalitsusele, kus nõudsid silla ehitamist.
Jaan Heido
Jaan Heido (26. märts 1880 – 13. juuli 1941 Tartu) oli Eesti sõjaväelane (kapten).
Teenis 2. Üksikus Jalaväepataljonis, vabastati tegevteenistusest 1. juunil 1934.
Ivo Andrić
Ivo Andrić (serbia kirillitsas Иво Андрић; 9. oktoober 1892 Travnik – 13. märts 1975 Belgrad) oli horvaadi- ja serbiakeelne Jugoslaavia kirjanik. 1961. aastal sai ta Nobeli kirjandusauhinna.
Lumpenproletariaat
Lumpenproletariaat (saksa keeles Lumpenproletariat < Lumpen - 'kalts') on kaltsakproletariaat, deklasseerunud kiht antagonistlikus, eelkõige kapitalistlikus, ühiskonnas: hulkurid, pätid, kerjused, vargad, röövlid, prostituudid jne. Isikud, kes on kaotanud kõik põhilised "kõrgemate" klasside tunnused; "allakäinud", ühiskonna seadusi ignoreerivad isikud.
Koos väikekodanluse ja intelligentsiga moodustab ta anarhismi sotsiaalse baasi. Karl Marxi ja Friedrich Engelsi käsitluse kohaselt "vana ühiskonna põhjakihi kõdunemise passiivne saadus". ENE, 1971: "K-i [kaltsakproletariaati] iseloomustab poliitiline ja sotsiaalpsühholoogiline ebapüsivus, võimetus organiseeritud poliitiliseks võitluseks ja kaldumine avantürismi."
Vambola Hellat
Ta hukkus Männiku plahvatuses.
Mac
Mac võib tähendada mitut asja.
Suursoo
Suursoo on mitme koha- ja ka isikunimi:
1928. aasta Eesti rahareform
1928. aasta Eesti rahareform oli rahareform 1928. aastal, kui Eestis tulid markade ja pennide asemel kasutusele kroonid ja sendid.
Kroon tugines kullastandardile – 1 kroonile vastas 100/248 grammi puhast kulda (sama kullaalus oli Rootsi, Norra ja Taani kroonil). Raha väljaandmise õigus läks täielikult Eesti Pangale, Majandusministeeriumi Rahandusosakond andis edaspidi välja ainult vahetusraha. Reformi aluseks oli Inglise pankadelt saadud 1,35 miljoni naelane välislaen.
Saimaa kanal
pisi|Kaart
Sentimentalism
Sentimentalism on 18. sajandi alguses enne romantismi tekkinud kirjandusvool, mida iseloomustab liialdatud tundelisus, nutulisus, emotsionaalsus.
Saimaa kanal
Saimaa kanal on rahvusvahelise tähtsusega veetee, mille pikkus on 43 km. Kanal ühendab Saimaa järve (Lappeenranta Soomes) Soome lahe rannikuga (Viiburi Venemaal). Venemaal asuva osa pikkus on 29 km. Saimaa kanal rajati aastail 1845–1856 ja rekonstrueeriti 1967–1969. Faarvaatri sügavus on 4,2 m.
Veeteede süsteem (Soomes: Päijänne järv, Toiala järv, Käsijärv ja neid ühendavad kanalid) on seotud Helsingi (Päijänne–Hyvinkää–Helsingi kanali) ja Põhjalahe sadamatega (Pori, Rauma).
1962. aasta lepingu järgi on kanali Venemaale (sel ajal Nõukogude Liidule) kuuluv osa Soomele 50 aastaks rendile antud. 2013. aastast alates pikendati rendilepingut veel 50 aastaks. Rendimakse on 1,22 miljonit eurot aastas (oli 290 000 €).
Seoses Venemaa sissetungiga Ukrainasse võidakse rendileping tühistada, ettekäändel kui Soome peaks ühinema NATOga.
Tartu Ülikooli matemaatika-informaatikateaduskond
pisi|Teaduskonna hoone [[Juhan Liivi tänav|Liivi tänaval vaadatuna Kuradisilla alt]] Tartu Ülikooli matemaatika-informaatikateaduskond on Tartu Ülikooli teaduskond, mis tegeleb matemaatika ja informaatika õpetamisega ning uurimistööga nendes valdkondades. Teaduskond asub Tartus aadressil Liivi tänav 2.
Teaduskonna dekaan on Tõnu Kollo ja prodekaan Varmo Vene.
Ajalugu
Teaduskond moodustati 1967 Tartu Riikliku Ülikooli füüsika-matemaatikateaduskonna lahutamisel matemaatikateaduskonnaks ja füüsika-keemiateaduskonnaks. Praegune nimi on teaduskonnal alates 2001. aasta veebruarist.
Struktuur
2010. aasta seisuga hõlmab matemaatika-informaatikateaduskond kolme instituuti:
Antti Tuuri
thumb|250px|Antti Tuuri (2013) Antti Elias Tuuri (sündinud 1. oktoobril 1944 Kauhavas) on soome kirjanik. Hariduselt on ta diplomeeritud insener. Ta on tuntud Lõuna-Pohjanmaad kirjeldavate teostega. Tema teoste põhjal on tehtud filme ja teatrilavastusi. Lisaks romaanidele on ta kirjutanud novelle ja ligi sada kuuldemängu.
Ta on pälvinud Aleksis Kivi auhinna aastal 2009, Põhjamaade Nõukogu kirjandusauhinna 1985. aastal ja Finlandia auhinna 1997. aastal.
Romaanid
Pohjanmaa sari:
Ema suguvõsa sari:
Rukajärve sari:
New Yorgi osariik
New York on Ameerika Ühendriikide osariik 1788. aastast alates. Põhjas piirneb Kanada Québeci provintsiga, läänes Ontario provintsiga, lõunas Pennsylvania ja New Jersey osariigiga ning idas Vermonti, Massachusettsi ja Connecticuti osariigiga.
Osariigi suurim linn on New York. Suuremad linnad on veel Buffalo, Rochester, Yonkers ja Syracuse.
Tänu heal majanduslikul järjel olekule, sotsiaalse ressursi rohkusele ja euroopalike väärtuste tähtsaks pidamisele hüütakse seda Empire State'iks.
Praegune kuberner on Kathy Hochul.
Ajalugu
Eurooplased kaardistasid praeguse New Yorgi osariigi piirkonna 17. sajandi alguses seoses Henry Hudsoni retkega praegust Hudsoni jõge mööda üles. Retk sai teoks Madalmaade Ida-India Kompanii kulul ja nii muutus piirkond Hollandi kolooniaks keskusega Nieuw-Amsterdam (vt Uus-Amsterdam) praeguse New Yorgi linna koha peal. Koloonia tegeles peamiselt karusnahakaubandusega, ajapikku kasvas põllumajanduse tähtsus. Esimesed ümberasujad saabusid kolooniasse 1625.
Inglased hõivasid Uus-Hollandi koloonia 1664. Mõistes vastupanu asjatust, andis kuberner Peter Stuyvesant Nieuwe Amsterdami linna (ja seega ka kogu koloonia) ilma ühegi püssipauguta üle. Tähtsamad hollandikeelsed kohanimed asendati ingliskeelsetega, sealhulgas sai Nieuw-Amsterdamist New York. Hollandi kultuur jäi aga veel pikaks ajaks oluliseks. Kui New Yorgi linn muutus ingliskeelseks 18. sajandi esimesel poolel, siis näiteks Albany (endine Fort Oranje) oli veel 1750ndatel hollandikeelne. Üksikutes maakohtades pidas hollandi keel vastu 19. sajandi alguseni.
Koloonia esimestel aastakümnetel olid suhted indiaanlastega suhteliselt rahumeelsed. Uusasukaid oli vähe ning karusnahakaubandus põhines kohapealt ostatavatel nahkadel. Eurooplaste arvu kasvades hakati aga indiaanlastega üha rohkem suhtlema jõupositsioonilt ning sagenesid konfliktid kariloomade pärast. Lisaks suri palju kohalikke Euroopast tulnud nakkushaigustesse.
Eeskätt tänu New Yorgi linnale haaras koloonia endale olulise osa Ameerika ja Euroopa vahelisest kaubandusest.
Tohutu tõuke osariigi arengule andis Erie kanal (valmis 1825). Kanal ühendas osariigi läänepiiril asuva Buffalo Albanyga ja võimaldas niiviisi palju odavamalt kaupu läbi kogu osariigi vedada. Suurem tagamaa aitas New Yorgi linnal omakorda muutuda USA suurimaks sadamaks.
Kodusõjas toetas New York Uniooni kõige suurema hulga sõdurite ning tänu oma positsioonile finantskeskusena ka raha ja laenudega. Kodusõja orjandusevastane idee ei leidnud aga üldist toetust. 1863. aastal kehtestatud üldine sõjaväekohustus, mis "sunnib valge töölise minema sõtta neegri eest, kes vabana hakkab temaga konkureerima", põhjustas sama aasta juulis New Yorgi linnas mässu.
Regioonid
pisi|New Yorgi osariigi maakonnad
Osariik jaguneb 10 regiooniks, seitsmeks ülaosariigiks ja kolmeks alaosariigiks.
Upstate New York:
Downstate New York:
Maakonnad
Regioonid jaotuvad kokku 62 maakonnaks, nende hulgas New Yorgi viis linnaosa:
Saare-Lääne vaenus
Saare-Lääne vaenus (ka Saare-Lääne või Läänemaa kodusõda, Saare-Lääne, Läänemaa või Saaremaa tüli; saksa keeles Wieksche Fehde, Öselsche Irrungen, Öselsche Sache) oli konflikt Vana-Liivimaal aastatel 1532–1536. Konflikti osapoolteks olid Saare-Lääne piiskop Reinhold von Buxhoeveden ja Riia peapiiskopi koadjuutor, Brandenburg-Ansbachi markkrahv Wilhelm von Hohenzollern.
Vaenuse põhjuseks oli piiskop Reinholdi tüli oma alamate, eeskätt mõnede Läänemaa vasallidega, kes kutsusid 1532. aasta sügisel endale uueks piiskopiks koadjuutor Wilhelmi. Wilhelm suutis end kehtestada aga vaid piiskopkonna mandriosas, samas kui saared jäid Reinholdi kontrolli alla. Neli aastat väldanud konflikt lõppes Reinholdi võiduga, Wilhelm pidi oma taotlustest loobuma ning tüli peasüüdlasteks tehti Läänemaa vasallid.
Nimetusest
Kuigi seda konflikti nimetatakse traditsiooniliselt vaenuseks (saksa keeles Fehde), ei olnud see seda ametlikult, sest kumbki vaenupool teise suhtes õiguslikult määratletud vaenust välja ei kuulutanud. Seetõttu on seda konflikti nimetatud ka väikesõjaks (saksa Kleinkrieg). Siiski on seda rohkem nimetatud vaenuseks.
Eellugu
Ungern oli nimelt tihedates sidemetes Preisimaa hertsogi Albrecht von Hohenzollerniga. Tema vend, peapiiskop Thomas Schöningi koadjuutoriks valitud markkrahv Wilhelm, saabus 1530. aasta sügisel umbkaudu samal ajal Tiesenhauseni surma ja Buxhoevedeni piiskopiks valimisega Liivimaale ja Ungernist sai viimase üks peamisi nõunikke. Ungern otsustas Albrechti toetusele lootes saavutada Wilhelmi Saare-Lääne piiskopiks saamise. Ka Wilhelm oli piiskopitoolist äärmiselt huvitatud, sest koadjuutorikoht ei taganud vürstisoost Wilhelmile piisavat head äraelamist ja tema võimupiiridki olid üliahtad, sest Liivimaa seisuste, eriti Liivimaa ordu survel, pidi Wilhelm nõustuma sellega, et ta Schöningi eluajal peapiiskopkonna valitsemisse ei sekku. Wilhelm püüdis saada sissetulekuid vaimulike ametikohtade endale haaramise teel, kuid see ebaõnnestus nii Riias, Tallinnas kui ka Tartus. Ka Buxhoeveden keeldus talle Saare-Lääne toomdekaani kohta andmast.
Samal ajal süvenes aga Buxhoevedeni vastasseis Saare-Lääne aadelkonnaga, kes hakkasid juba 1531. aastal nõudma tema tagasiastumist, kui ta oma vasallide privileege ei austa ja paavstil end piiskopiks kinnitada ei lase. Ilmselt oli oluliseks probleemiks ka piiskopkonna väga halb majanduslik olukord, mille oli tekitanud Buxhoevedeni eelkäija Georg von Tiesenhausen, kelle poolt rüütelkonnale antud privileegide kinnitamist Buxhoeveden püüdis tõenäoliselt kõrvale hiilida. Paavstilt kinnituse hankimine oli aga seotud suurte kulutustega ja võttis sageli aastaid aega. Buxhoeveden lubas siiski rüütelkonnale, et täidab mõlemad nõudmised, kuid aadelkonna rahulolematus kasvas sellegipoolest, Ungern ärgitas ka üha enam Wilhelmi auahnust. Buxhoeveden kaotaski 1532. aasta suveks tegeliku võimu Läänemaa üle, kuid Saaremaal oli tal siiski kohaliku rüütelkonna toetus ning tema residents Kuressaares oli tugevalt kindlustatud. Sama aasta augustis sai ta ka lõpuks paavstliku kinnituse, kuid Liivimaal saadi sellest teada alles sama aasta lõpuks.
Wilhelmi sissetung Saaremaale ja Võnnu liit
1532. aasta novembri alguses tungis koadjuutor Wilhelm umbes 50 mehega Läänemaale ja haaras selle kohaliku aadli kaasabil enda kätte. Juba enne seda, 12. novembril oli ta kohaliku rüütelkonna ja toomkapiitli poolt valitud Saare-Lääne piiskopiks ning ta saatis oma saadikud ka paavsti juurde heakskiitu saama. Samuti püüdsid Wilhelmi-meelsed aadlikud enda kätte saada ka Kuressaaret, kuid sealne stiftifoogt Gotthard von Gilsen jäi Buxhoevedenile siiski truuks. Nõnda jagunes Saare-Lääne piiskopkond kaheks vaenutsevaks leeriks.
Wilhelmi aktsioon tuli täieliku ootamatusena mitte ainult Buxhoevedenile ja Liivimaa maaisandatele ning seisustele, vaid ka hertsog Albrechtile, kes sai sellest teada alles kaks nädalat hiljem. Plaani polnud Wilhelm pühendanud ka oma nõunikke Meinecke von Schierstedti ja Wolfgang Lossi, kes Albrechti palgalistena olid koadjuutori peamisteks abimeesteks. Nood olid Wilhelmi äkilise tegutsemise ka hukka mõistnud, kuid Ungern oli suutnud Wilhelmi siiski enda soovide järgi tegutsema panna. Teistele Liivimaa maaisandatele Wilhelmi tegevus mõistagi ei meeldinud, eriti piiskopid asusid pea kohe pärast Läänemaa sündmusi Wilhelmi-vastast liitu looma. Liivimaa ordu maameister Wolter von Plettenberg oli aga äraootavamal seisukohal, sest oli selge, et Wilhelmi seljataga oli Läänemaa aadli toetus, lisaks võis ta loota ulatuslikule välisabile: lisaks vend Albrechtile võisid teda häda korral abistada nii Poola kuningast onu Zygmunt I, Taani kuningast venna äi Frederik I kui ka lähisugulasest Brandenburgi kuurvürst Joachim I. Pealegi oli protestandist Wilhelmil ka Liivimaa luterlaste toetus, Riia reformatsioonimeelsed, eriti raesekretär ja sündik Johann Lohmüller, aga ka mitmed teised, nägid temas Liivimaa tulevast ilmalikku valitsejat, esialgu aga luterlaste peamist kaitsjat ja edendajat. Seetõttu otsustas Plettenberg sõjalist konflikti Wilhelmiga vältida ning nõudis ka piiskoppidelt rahumeelset käitumist. Peapiiskop Schöning, kes oli ametlikult oma koadjuutori kaitsja, ei kiitnud tema vägivaldset tegevust aga heaks ning distantseeris end Wilhelmist.
Hertsog Albrecht, kes oli venna tormakuse ja isetegevuse peale küll pahane, asus siiski peagi temale toetust otsima. Edukaimaks osutus tema Taani-poliitika: kuningas Frederik I hoitatas liivimaalasi, eriti ordut, äärmiselt teravas toonis Wilhelmi vastu sõtta astumast, lubades vastasel juhul relvajõul Liivimaale tungida. Et Frederik oli just kodusõjas lõplikult alistanud oma vennapoja, endise kuninga Christian II, olid tema relvajõud suured ja nii sise- kui ka välispoliitiline positsioon tugev. Ka Albrecht saatis ordule kirju, kus palus oma venna tegevust soosida ja ähvardas vastasel korral sõjaliste meetmetega. Sellises olukorras otsustas Plettenberg püüda Wilhelmiga lepitust otsida ning ta alustas temaga salajasi läbirääkimisi. Tõenäoliselt ei olnud nendest teadlikud isegi enamik ordukäsknikke, teistest Liivimaa poliitilistest jõududest rääkimata. Wilhelm, kelle positsioon Liivimaal oli ikkagi nõrk, otsustaski ordu pakkumise vastu võtta. 1533. aasta 1. aprillil, maapäeva eel, sõlmiti Võnnus Plettenbergi, Wilhelmi ja Riia linna vahel liit, millega osapooled kohustusid kaitsma protestantlust, loobuma Liivimaa-väliste jõudude abist ja mitte alustamast sõjategevust ilma teiste lepingupartenrite teadmiseta. See leping, ehkki Wilhelmile näiliselt soodne, välistas tegelikult konflikti laienemise ja andis Plettenbergile võimaluse Wilhelmi käitumist suunata ning piirata. Wilhelmit kohustati ka astuma Buxhoevedeniga läbirääkimistesse ning ordumeister ja Liivimaa piiskopid kutsuti konflikti lahendajateks. 1533. aasta varasuvel oli ülekaal korraks Wilhelmi käes, isegi peapiiskop soovitas Buxhoevedenil piiskopikohast kompensatsiooni vastu loobuda. Kuid too jäi enesele kindlaks ega loovutanud Saaremaad. Pealegi oli selleks ajaks selge, et paavst oli Buxhoevedeni juba eelmisel aastal piiskopiks kinnitanud ja see tugevdas tema positsioone märgatavalt.
Wilhelmi ja Buxhoevedeni vastasseis ning esimese põgenemine
1533. aasta suvel püüdsid Liivimaa maaisandad mitmel läbirääkimisel konflikti rahumeelselt reguleerida, kuid edutult, sest mõlemad pooled soovisid kogu piiskopkonda oma võimu alla. Sügisel võeti seetõttu Lihulas vastu otsus reguleerida konflikti järgmisel maapäeval. Wilhelm oli aga selle vastu, sest oli küllaltki ilmne, et kõik piiskopid on Buxhoevedeni poolt ja ka ordu kaldus neid toetama, sest Buxhoevedeni piiskopistaatusest teadasaamise järel pidas ka Plettenberg tolle positsiooni kindlamaks. Ka välispoliitilised olud olid tunduvalt muutunud: Taani kuningas Frederik I oli 1533. aasta aprillis surnud ja tema pojal Holsteini Christianil ei õnnestunud kohe kuningaks valitud saada. Seetõttu puhkes Taanis Krahvisõda (ka Krahvivaenus) ning selgus saabus alles 1535. aastaks, mil Christian kuningaks krooniti. Sinnamaani ei suutnud Taani aga Wilhelmile olulisel määral abi anda. Liivimaa teised jõud, eriti Buxhoeveden, toetasid aga Christiani-vastaseid jõude, eriti Lübeckit. Seetõttu oli pidevalt õhus ka võimalus, et Lübecki võidu korral Taanis tungivad linna sõjajõud ka Läänemaale ja alistavad Wilhelmi.
1533. aasta suvel aga puhkeski Wilhelmi ja Buxhoevedeni vaheline sõjategevus, mis piirdus küll vaid vastastikuste röövretkedega: markkrahvi salgad rüüstasid Hiiumaad, piiskopi omad aga Läänemaad. Viimased olid tunduvalt edukamad, sest piiskopil oli sõjalaevu, markkrahvil aga mitte. Nõnda õnnestus Buxhoevedeni sõjasalkadel laastada temavastaste aadlike mõisaid ja maha põletada Vana-Pärnu. Wilhelm, kellel laevu ei olnud, sai organiseerida vaid passiivset kaitset. Lihula läbirääkimiste ajaks oli ta küll mõningaid laevu hankinud, kuid ei saanud neid veel kasutada, kui leping sõlmiti ja kahe vaenupoole vahel vaherahu kehtestati. Just enne seda oli Albrecht soovitanud Wilhelmil Buxhoevedeni rünnata, kuid markkrahvi väed polnud veel piisavad ja seejärel pidi Wilhelm ka laevad Preisimaale saatma, sest tal polnud võimalusi neid ületalve hoida. Buxhoeveden kuulutas aga omaltpoolt, et peab sõlmitud vaherahust vaid kuni maapäevani kinni ja võtab seejärel temalt röövitud maad kasvõi väevõimuga tagasi.
Wilhelmi olukord oli seega äärmiselt raske ja nii otsustas ta panustada diplomaatilistele vahenditele. Ta saatis paavsti juurde uue saatkonna, mida juhtisid Georg von Ungern ja Anton Leckau, kes pidid rääkima Buxhoevedeni sooritatud vägivallaaktidest, kujutama teda protestandina, kes soovib katoliiklust hävitada ja on üldiselt piiskopiks sobimatu. Kuid Wilhelmi rahalised vahendid olid küllaltki piiratud ning peagi sattus ta tõsistesse võlgadesse. Paavsti juures läksid asjad aga küllaltki aeglaselt ning kuigi rohkem edu ei saavutanud Wilhelmi saadikud ka keisri ja Saksa kuninga juures, kes lubasid Wilhelmi toetada vaid juhul, kui paavst otsustab ta piiskopiks kinnitada.
Vaenupooled jäid ka edaspidi väga jäikadele seisukohtadele, kuid et Wilhelmi edušansid aja möödudes üha vähenesid ja Buxhoveden teiste Liivimaa jõudude, eriti aga Tallinna komtuuri, Maasilinna foogti ja Pärnu komtuuri toel endale üha enam sõjajõude ja moona kogus, siis pidid Wilhelmi kaaskondlased hakkama mõtlema ka kompromisslahendustele. Nad pakkusid välja isegi kava, et Wilhelm võiks Läänemaast loobuda ja saada Saare-Lääne piiskopi koadjuutoriks, säilitades ehk Läänemaa lõunapoolse osa. Buxhoeveden sellega aga ei nõustunud ja 1534. aasta suve lõpul asus ta Läänemaale uusi rünnakuid teostama. Seekord polnud Wilhelmil enam tuge kusagilt loota, sest teised Liivimaa jõud ilmutasid tema suhtes pigem vaenulikkust kui soosingut ning ordu, ikka veel tema vormiline liitlane, toimetas Buxhoevedenile sõjamoona. Plettenberg käitus siiski vormiliselt neutraalselt ning püüdis Wilhelmi süüdistusi ordu suunal pareerida, väites, et ta tahab olla tülipoolte neutraalne vahendaja, kuid Buxhoevedenil kui paavsti poolt kinnitatud piiskopil on kahtlemata asjas ülekaal. Ka peapiiskop soovitas Wilhelmil Buxhoevedenile Läänemaa tagasi anda ning tunnistada peapiiskoplikku autoriteeti tüli lõplikuks lahendamiseks. Sama aasta sügisel suri ka välislähetuses olnud Georg von Ungern ja varsti pärast teda ka paavst Clemens VII, mis muutis Wilhelmile soodsa diplomaatilise lahenduse sisuliselt võimatuks.
1534. aasta septembris tungis Buxhoeveden mitmesaja mehega Läänemaale ning põletas maha Virtsu vasallilinnuse (Schloß Werder). Peagi ulatusid tema rüüsteretked juba Haapsaluni ja Wilhelmi toetajaskond vähenes pidevalt. Ka need vähesed aadlikud, kes veel kindlalt tema pool olid, nägid asja suhteliselt lootusetuna. Seetõttu otsustas Wilhelm 30. septembril Läänemaalt põgeneda. Ta vabastas Saare-Lääne rüütelkonna ja toomkapiitli talle antud truudusvandest, et Buxhoevedenil neid põhjust represseerida ei oleks, ja lahkus Haapsalust. Samal öösel oleks ta Koluvere piiskopilinnuse (Schloß Lode) juures peaaegu kokku põrganud Gotthard von Gilseni väesalgaga, kuid pääses hädavaevu. Öö jooksul läbis ta ka talle vaenuliku Pärnu komtuurkonna ja jõudis 1. oktoobriks oma Riia peapiiskopkonnas asuvatesse valdustesse. Koos temaga põgenesid ka mitmed tema toetajatest Läänemaa aadlikud, samuti võttis ta Haapsalust kaasa kirikuhõbedat ja muid varasid.
Lõpplahendus ja järelmõjud
Pärast Wilhelmi põgenemist haaras Buxhoeveden Läänemaa peagi tagasi enda kätte, kuid temaga rahulolematud vasallid, keda juhtisid Uexküllid ja Ungernid, sulgusid tugevalt kindlustatud Kivi-Vigala vasallilinnusesse (Stein-Fickel) ja pidasid seal vastu kuni 1535. aasta kevadeni, mil nad Buxhoevedeniga kompromissi sõlmisid, et loovutavad linnuse talle, neile aga jäetakse vabadus.
Ehkki Wilhelm oli Läänemaal reaalsest võimust ilma jäänud, ei mõtelnud ta siiski veel alistuda, vaid jätkas ka paavsti ja keisri juures enda õiguse taga ajamist. Samuti pakkus ta välja mitmeid kompromissettepanekuid, mis aga tulid juba liiga hilja. 1535. aasta märtsis, kohe pärast ordumeister Plettenbergi surma toimunud maapäev ei suutnud tüli lahendada, sest Wilhelm keeldus selle autoriteeti selles küsimuses tunnustamast. Pealegi oli Riia linn endiselt tema poolel ja rüütelkonnadki olid ebalevatel positsioonidel. Nii otsustas uus ordumeister Hermann von Brüggenei tüli kiiremaks lahendamiseks asja kitsama otsustajatekogu kätte anda ning tüli vahendajateks otsustati taas määrata peapiiskop, Tartu piiskop ja ordumeister.
Kuni 1536. aasta suveni tülis olulisi muudatusi ei toimunud. Buxhoeveden kartis küll, et Wilhelm või siis Albrechti juurde põgenenud aadlikud korraldavad Läänemaale uue rünnaku ja Wilhelm omakorda, et Buxhoeveden tungib peapiiskopkonda, kuid kumbagi ei juhtunud. Wilhelm lootis ikka veel, et ehk suudab ta keisri ja paavsti juures tõestada Buxhoevedeni vääritut käitumist ja sobimatust piiskopikohale, kuid ta finantsilised võimalused olid sisuliselt ammendunud ja ka tema sugulased ei nõustunud talle enam laenu andma. Lõpuks oligi Wilhelm sunnitud peapiiskopi ja teiste Liivimaa-siseste vahendajate autoriteeti tunnistama ning tuli 1536. aasta juulis Lemsalus peetavatele lõplikele läbirääkimistele. Ta oli küll üritanud veel saavutada asja arutamist järgmisel maapäeval, kuid edutult.
1537. aasta esimesel poolel toimus Buxhoevedeni ja ordu viimane aktsioon Wilhelmi ja Albrechti toetajate vastu, mille käigus vangistati Kuramaa orduvasall Dietrich Butler ja mitmed Läänemaa aadlikud. Sama aasta sügisel toimunud maapäeval keeldusid ordu ja Saare-Lääne piiskop neid vabastamast ja maapäevale välja andmast, sest nad olid sooritanud kuritegusid valitseja vastu. Wilhelmi protestid ja abiotsimine välismaalt osutusid tulututeks. Seega oli tema iseseisva poliitika ajamise üritus läbi kukkunud ja ilmnes ka, et tema vend ei suutnud teda piisaval määral abistada. Wilhelmi vastu kujunes Saare-Lääne vaenuse ajal ka sügav umbusk, mis rikkus tema renomee väga pikaks ajaks, samuti kaotas ta 1535. aasta järel ka reaalse võimubaasi Liivimaal, mille sai tagasi alles peapiiskopiks saamisega 1539. aastal. Kuid ka siis jätkus tema suhteliselt terav vastasseis orduga. Ta ei teinud uut otsustavat katset Liivimaa poliitika üldist suunda muuta kuni 1550. aastateni, mil ta kutsus oma koadjuutoriks Mecklenburgi hertsogi Christophi, mis tõi kaasa uue sisekonflikti – koadjuutorivaenuse.
Ülejõe (Rae)
Ülejõe on küla Harju maakonna Rae vallas.
Loodus
Põhiliselt on külas heina- ja põllumaad, sekka mõned võsapuhmad.
Tihe puude- ja võsakasv on Pirita jõe kaldal. Kohati on võsarägastik seal isegi läbimatu. Küla poolitab kaheks kraav, mis viib veed kõrval asuvast turbarabast jõkke.
Rahvastik
1997. aastal oli ametlikke elanikke 95, kuigi suvilates elab palju inimesi, kes ei ole ennast küla elanikena kirja pannud.
Kursakciems
Kursakciems on küla (skrajciems ehk hajaküla) Lätis Talsi piirkonnas Lībagi valla kaguosas.
Küla jääb valla keskusest Mundigciemsist 6,5, piirkonna keskusest Talsist 12 ja Riiast 107 kilomeetri kaugusele.
Kursakciemsis kasvav Sproģi tamm ümbermõõduga 4 m on looduskaitse all.
Danilovgradi vald
Danilovgradi vald on 1. järgu haldusüksus Montenegros.
Asulad (V)
Asulad (V) loetleb Vikipeedias olemasolevaid ja kavatsetavaid artikleid asulatest, mis algavad V-tähega.
Shmu'el Yosef Agnon
thumb Shmu'el Yosef Agnon (eesti keeles on kasutatud nimekujusid Šmuel Josef Agnon ja Samuel Josef Agnon; heebrea שמואל יוסף עגנון); sünninimi Shmuel Yosef Halevi Czaczkes; 17. juuli 1888 Buczacz (Austria-Ungari, hiljem Poola ja tänapäeval Ukraina) – 17. veebruar 1970 Jeruusalemm) oli heebreakeelne Iisraeli kirjanik. 1966. aastal sai ta Nobeli kirjandusauhinna.
Purgalciems
Purgalciems on küla (skrajciems ehk hajaküla) Lätis Talsi piirkonnas Lībagi valla kaguosas.
Küla asub merepinnast 110 meetri kõrgusel.
Aastal 2017 oli külas 25 elanikku, aastal 2020 oli elanikke 68.
Matti Varik
Matti Varik (2. märts 1939 Leisi – 16. jaanuar 2011) oli eesti skulptor ja kunstipedagoog.
Ta lõpetas 1958. aastal Tallinna 21. Keskkooli ja 1964. aastal ERKI.
1992. aasta Eesti rahareform
pisi|Ühekroonine pangatäht pisi|Üherublane pangatäht 1992. aasta Eesti rahareform oli rahareform 1992. aastal, millega Eesti Vabariik võttis rahaühikuna taaskasutusele Eesti krooni. Seni kasutusel olnud rublad vahetati kolme päeva (20.–22. juuni) jooksul kroonideks ning sellest peale oli Eestis ainus seaduslik maksevahend Eesti kroon.
Rahareformi sümboolseks alguseks võib lugeda 26. septembrit 1987, mil ajalehes Edasi avaldati Siim Kallase, Tiit Made, Edgar Savisaare ja Mikk Titma artikkel "Eesti NSV isemajandamise alused", mis muuhulgas soovitas Eesti oma raha kasutuselevõttu.
pisi|left|Vene rubla mälestusmärk Märjamaa vallas Foto: [[Kasutaja:Avjoska|Ave Maria Mõistlik, mai 2007 ]]
12. aprillil 1990 võttis Eesti Vabariigi Ülemnõukogu Presiidium vastu otsuse minna üle oma rahale 24. detsembriks 1991, kuid tulenevalt vastuoludest tollase Eesti Panga presidendi Rein Otsasoni ja peaministri Edgar Savisaare vahel ei saanud see teoks. Peamiseks tüliküsimuseks oli, kas minna oma rahale üle kohe või kasutada vaheetappi, nagu tegid naabrid (Läti rublis). Eesti Panga oma rahale ülemineku kontseptsioon nägi ette kohe oma raha kasutuselevõttu, valitsuse oma (mis loodi Bo Kraghi juhtimisel) aga vaheetapi kasutamist.
Reformi ettevalmistamine sai uue hoo Siim Kallase saamisega Eesti Panga presidendiks 23. septembril 1991.
Rahareformi Komitee
Rahareformi Komitee moodustati 27. märtsil 1991 Eesti Vabariigi seadusega ning selle ülesandeks oli formuleerida reformi põhimõtted. Vastavalt seadusele oli komitees kolm liiget: peaminister, kes oli ühtlasi komitee esimees, Eesti Panga president ja seadusandja poolt määratud ekspert. Komiteele anti suured volitused reformiks vajalike seaduste kehtestamiseks. Rahareformi Komitee volitused lõppesid 29. juunil 1995.
Komitee esimesse koosseisu kuulusid Edgar Savisaar (peaminister), Rein Otsason (EP president) ja Siim Kallas (ekspert). 30. jaanuaril 1992 nimetati peaministriks Tiit Vähi ning temast sai automaatselt Edgar Savisaare asemel komitee esimees. 12. veebruaril 1992 sai Rudolf Jalakast komitee sõltumatust teadlasest liige Siim Kallase asemel (kes oli vahepeal saanud Eesti Panga presidendiks ja kuulus seega endiselt komiteesse). Kuna aga Jalaka halvenenud tervis ei võimaldanud tal enam komitee töös osaleda, siis nimetati 11. juunil 1992 tema asendusliikmeks Ardo Hansson. 27. aprillil 1995 sai Vahur Kraftist Siim Kallase asemel Eesti Panga president ja RR komitee liige.
Rahareformi komitee kronoloogia
Viljandi lahing
Viljandi lahingu all on tuntud mitu sõjalist konflikti:
Eesti rahvusvärvid
pisi|Sinine, must ja valge Eesti maastikul Eesti rahvusvärvid on sinine, must ja valge. Need kolm värvi koos said rahvusliku tähenduse eesti ärkamisajal eesti üliõpilaste seas Tartus 19. sajandi lõpuaastatel. Sini-must-valge värvikooslus on sedavõrd kokku kasvanud eesti rahvaga, et ta on saanud üheks kõige tähtsamaks ja armastatumaks rahvuslikuks sümboliks.
Värvide tähendus
pisi|vasakul|1884. aastal [[Otepää pastoraat|Otepää pastoraadis õnnistatud Eesti Üliõpilaste Seltsi lipp]] Rahvusvärve arutasid Tartu üliõpilased 29. septembril 1881 Tartus korp! Vironia (praegu Eesti Üliõpilaste Selts) asutamiskoosolekul. Teadaolevalt tegid Tartu üliõpilased rahvusvärvide valiku põhimõttel, et nad kajastaksid eesti rahva iseloomu ja aateid; tähistaksid eesti rahvariiete enamlevinud värvitoone; peegeldaksid Eesti ilmastikku ja loodust ning oleksid omavahel kooskõlas. Koosoleku protokoll ei kajasta aga midagi värvide valimise motiivide kohta, mis tulenes ilmselt tolleaegsete kooskäimiste ja kõneluste konspiratiivsest iseloomust. Protokollist ei selgu mispärast otsustati sinine, must ja valge, ega ka milliseid arutlusi või argumente sellele eelnes.
Värvide tähendust on seletatud nii:
pisi|Eesti ja [[Ukraina lipp Tartus 2022. aasta veebruaris peetud meeleavaldusel Ukraina toetuseks]] Õigusteadlase Karl Auna arvates võis leida värvide valimise juures kolmesugust motiivistikku: Arvatav on, et teatavat osa mängis valitavate värvide omavaheline kooskõla ja harmooniline ilu. Tähelepanuväärseks saab pidada musta värvi, mis eesti värvides paistis etendavat keskset osa, samuti selle värvi suhteliselt erakorralisust ja harva esinemist teistes rahvus- või lipuvärvides. Kokkuvõttes nentis Karl Aun, et kõik värvide valimise motiivid olid rahvuslikud.
Sinisele ja valgele on antud ka muid abstraktsemaid tähendusi, kuid pole selge, millised neist olid juba alguses ja millised on lisandunud hiljem. Nõnda sinist on tõlgendatud kokkukuuluvuse ja sõpruse märgina, valget kui lootuse, valgema tuleviku poole püüdlemise ning ka ausust sümboliseeriva värvina. Tõenäoselt lisandusid vähemalt osa nendest tähendustest hiljem luuletuste kaudu, mida värvidele ja lipule pühendati. Professor Karl Auna arvates kujuneb tähtsaks küsimuseks: kas ja kui palju mõeldi juba siis värvide loomist kogu eesti rahvale ja mitte ainult korporatsioonile? Paljud asjaolud näivad kinnitavat, et tol korral mõeldi juba ka "eesti värvidele", mida siis veel rahval ei olnud. Siiski polevat alust arvata, et sini-must-valge eesti rahvusvärvideks saamist oleks võidud juba ette näha.
Värvide kasutamise ajaloost
Rahvuslike värvide kasutuselevõtt tõusis aktuaalseks 1880. aastal Tallinnas toimunud III üldlaulupeo eel. Esimese rahvuslikes värvides lipu kavandi koostas professor Johann Köler. Laulupeol esines originaalse lipu värvide all Maardu ranna koor. Lipp oli taevakarva sinine, must ja roheline ja värvide tähendustki teati: "sinine – taevalaotus; must – eesti mehe kuub ja roheline – põllud ja heinamaad, kus peal ta kõnnib, sest sinise taeva all kõnnib põllumees oma muistses kuues rohelise maa peal."
Eesti üliõpilaste korporatsiooni asutamine ja värvide kasutuselevõtt Tartus ei läinud aga korda. Saksa korporatsioonid, kelle nõusolek uue korporatsiooni asutamiseks oli vajalik, olid sellele vaenulikult vastu ja sellepärast ülikooli valitsus kinnitust ei andnud. Vahepeal olid eesti üliõpilased omale sini-must-valged värvid muretsenud ja neid kanti oma ruumes. Kui keeldumine teatavaks sai, pani "Vironia" esimeheks valitud üliõpilane Aleksander Mõtus Suurel reedel 7. aprillil 1882. aastal trotsiks selle keelu vastu omale sini-must-valge värvimütsi pähe ja sõitis voorimehega linna. Seda võib pidada esimeseks sini-must-valge värvide avalikult esitamiseks. Saksa üliõpilased tungisid talle tänaval kallale ja kiskusid tal mütsi peast ning tallasid jalge alla. Mõtust süüdistati ülikooli korra rikkumises ning ülikooli kohus heitis ta ülikoolist välja ja tal keelati Tartus elaminegi. Kirjeldatud sündmusega omandasid sini-must-valged värvid võitlusvärvide oreooli ja tähenduse.
Mõtte valmistada sini-must-valgete värvide baasil lipp algatas ning selle peamine teostaja oli dr Karl August Hermanni abikaasa Paula Hermann. Lipp valmis 1884. aasta mai teisel poolel ning pühitseti 1884. aastal 3.–5. juunini Otepää koguduse õpetaja, seltsi vilistlase Burchard Sperrlingki kutsel korraldatud Eesti Üliõpilaste Seltsi väljasõidul. Lipp pühitseti pidulikult 4. juuni õhtul Otepää pastoraadi saalis. Pühitsemisaktsioon ei andnud aga sini-must-valgele lipule veel elu- ega avaldamisõigust. Lipp peideti seejärel Tartus EÜS-i korterisse oma aega ootama.
Teadmine sini-must-valgetest värvidest ja lipust, mis Tartus rahvuslikel põhjustel olid keelatud, ei jäänud aga teadmata mujal Eestis asuvates rahvuslikes ringkondades. Mõned eesti üliõpilased isegi kandsid neid värve oma kodukohtades. Viiendal üldlaulupeol Tartus 1894. aastal, kus eesti üliõpilased olid korrapidajateks, ehiti lauluväljak sini-must-valgete lintidega ja kaks koori esinesid sini-must-valge lipuga: Tartu-Maarja ja Suure-Jaani koorid. Järgmisel üldlaulupeol Tallinnas 1896. aastal keelas vene riigivõim sini-must-valge kasutamise. Vaatamata sellele esinesid kolm koori siiski oma sini-must-valge lipuga. Võib öelda, et juba enne 19. sajandi sajandi lõppu olid sinine, must ja valge tuntud üle kogu maa eesti rahvusvärvidena.