cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sillamäe
Tänavad
Sillamäe tänavad: Ehitajate tänav, Juri Gagarini tänav, Geoloogia tänav, Maksim Gorki tänav, Ivan Krõlovi tänav, Ivan Pavlovi tänav, Jõe tänav, Kajaka tänav, Kalda tänav, Kesk tänav, Kooli tänav, Krõlovi põik, Lev Tolstoi tänav, Mihhail Rumjantsevi tänav, Vladimir Majakovski tänav, Mere puiestee, Nikolai Gogoli tänav, Nikolai Nekrassovi tänav, Ranna tänav, Roheline tänav, Sõtke tänav, Tallinna maantee, Tervise tänav, Anton Tšehhovi tänav, Valeri Tškalovi tänav, Tööstuse tänav, Veski tänav, Viru puiestee, Vladimir Korolenko tänav.
Sadam
pisi|[[Sillamäe sadam on Venemaale kõige lähem Euroopa Liidu sadam]] Sillamäe sadam avati 2005. aastal. Laevaliin Kotkasse Soomes alustas 2006. aasta märtsis tegevust kaubaveoga, millele 17. mail 2006 lisandus reisijatevedu. Saaremaa Laevakompanii korraldatud liiniliiklus lõppes 19. oktoobril 2007.
Sõpruslinnad
Sillamäe linnal on välja kujunenud sõprussidemed järgmiste omavalitsusüksustega välismaal:
Teenetemärk
Teenetemärk on autasu, mida antakse teenete eest.
Kindralfeldmarssal (Venemaa)
Kindralfeldmarssal (vene keeles генерал-фельдмаршал) oli Venemaa tsaari- ja keisririigi kõrgeim sõjaväeline auaste 1917. aastani.
Ajalugu
Auastme kehtestas tsaar Peeter I. Esimest korda anti see 1700. aastal. Esialgu oli sellest madalam kindralfeldmarssal-leitnandi, seejärel kindral en chef´i auaste. Pärast viimase ümbernimetamist 1790. aastatel oli kindralfeldmarssalist madalam aukraad väeliigi täiskindral (jalaväekindral, ratsaväekindral, suurtükiväekindral ja insener-kindral). Teenistusastmete tabelis oli see I klassi auaste. Mereväes vastas sellele kindraladmirali ning tsiviilteenistuses kantsleri ja 1. klassi tõelise salanõuniku auaste. Kahe sajandi jooksul anti marssaliaukraad 70 sõjaväelasele; 16 neist sai selle aunimetusena ja Venemaa sõjaväes tegelikult ei teeninud. Kahele kindralfeldmarssalile (Menšikov ja Suvorov) anti generalissimuse aunimetus.
Rein Vaikmäe
Rein Vaikmäe (29. juuni 1945 Schleswig-Holstein) on eesti geoloog ja paleoklimatoloog.
Haridus
Lõpetas A. H. Tammsaare nim. Tartu I Keskkooli 1963; Tallinna Polütehnilise Instituudi elektrotehnika teaduskonna tööstuselektroonika erialal 1969; õppis Eesti NSV TA Geoloogia Instituudi ja NSV Liidu TA Geograafia Instituudi kaugõppeaspirantuuris 1978–1980. ,
Teaduskraad ja kutse
Geograafiateaduste kandidaat 1981 (NSV Liidu TA Geoloogia Instituut "Формирование изотопного состава кислорода атмосферных осадков Арктики"); geokeemia vanemteadur 1985.
Teadustöö põhisuunad
Isotoop-paleoklimatoloogia, -paleohüdroloogia ja -paleokrüoloogia; globaalsed kliima- ja keskkonnamuutused. Rein Vaikmäe juhtimisel on välja selgitatud Eesti Kambriumi-Vendi põhjavee liustikuline päritolu; mitmete Antarktika oaaside järvede vete päritolu ning Shackletoni šelfiliustiku tekkelugu; Ida-Antarktise kuppel B jääpuursüdamiku isotoopvariatsioonide interpreteerimisel koostöös prantsuse kolleegidega tõestati esmakordselt, et kliima kaheastmeline soojenemine viimase jääaja lõpus oli globaalne, mitte vaid Põhja-Atlandi piirkonnale iseloomulik nähtus. Ta on osalenud paljudel ekspeditsioonidel: Polaar-Uraal 1974 ja 1977, Teravmäed 1976 ja 1988, Severnaja Zemlja 1979, Kamtšatka poolsaar 1979 ja 1983, Tšuktšimaa 1981, Lääne- ja Kirde-Siberi põhjaosa 1981–1989, Kanada Arktikas Byloti saar 1992, ja McKenzie delta 1998, Tiibeti platoo 1997 jm. Avaldanud ligikaudu 80 teadusartiklit. Tema juhendamisel on kaitstud 3 magistri– ja 4 doktoritööd.
Teenistus
TPI elektroonikakateedri teadusliku uurimise sektori insener ja vaneminsener 1969–1973; Eesti NSV/Eesti TA Geoloogia Instituudi vaneminsener 1973–1974; teadur 1974–1982; vanemteadur 1982–1987; isotoopgeoloogia laboratooriumi juhataja 1987–1995; instituudi direktor 1990–1997. TTÜ füüsikainstituudi füüsikalise geoloogia õppetooli üldise maateaduse professor 2004–2007; TTÜ Geoloogia Instituudi füüsikalise geoloogia õppetooli professor 2007–2014; TTÜ Geoloogia Instituudi direktor 1997–1999, Isotoopgeoloogia osakonna juhataja 1999–…; vanemteadur 2010–; TTÜ teadusprorektor 2005–2010; TTÜ Geoloogia Instituudi emeriitprofessor alates 2015. Tartu Ülikooli Geoloogia instituudi erakorraline professor 1999–2001; Haridus- ja Teadusministeeriumi teadus- ja kõrghariduse osakonna juhataja 1999–2001; Haridus- ja Teadusministeeriumi teaduspoliitika nõunik 2001–2002; Haridus- ja Teadusministeeriumi innovatsioonipoliitika nõunik 2003–2005; Eesti Teaduste Akadeemia Presidendi nõunik 2017–2019. ,
Teadustöö väljaspool Eestit
Saksamaa Keskkonna- ja Terviseuuringute keskuse Hüdroloogia Instituut (Helmholtz Zentrum München/German Research Center for Environmental Health - IGOE Institute of Groundwater Ecology, Neuherberg), külalisteadlane 1989; Glatsioloogia ja Kliima Modelleerimise Laboratoorium (National Center for Scientific Research (CNRS), LPMMC, Grenoble) 1993; Carletoni Ülikool (Ottawa) 1994; Lavali Ülikooli (Quebec) geoloogia ja insenerigeoloogia osakonna abiprofessor 2013–2020 ja doktorant Arnaud Sterckxi doktoritöö "Groundwater flow modelling under past ice-sheets : Insight into paleo-recharge in the northern Baltic Artesian Basin" kaasjuhendaja 2013–2017. ,
Tunnustus
Academia Europaea valitud liige 1993; Eesti Teaduste Akadeemia medal 1995; Eesti Teaduste Akadeemia tänukiri 2005; Eesti Haridus- ja Teadusministeeriumi aumärk 2005; Eesti Haridus- ja Teadusministeeriumi tänukirjad 1999 ja 2004; Tallinna Tehnikaülikooli tänukiri 2005; Tallinna Tehnikaülikooli teenetemedal Mente et Manu 2012.
Okayama prefektuur
Okayama prefektuur on Jaapani prefektuur Honshū saare lõunaosas Seto kaldal.
Lihtheli
pisi|300px Lihtheli ehk puhastoon ehk toon on heli, mille lainekuju on sinusoid.
Okayama prefektuur
Loodus
Prefektuuri põhjaosa jääb Chūgoku mägedesse, lõunapoolne rannikuala on tasane. Mägedest saavad alguse kolm suuremat jõge Yoshii, Asahi ja Takahashi.
Lihtheli
Lainekuju osa, mis algab keskjoonest, läbib maksimumpunkti, miinimumpunkti ja lõppeb taas keskjoonel, nimetatakse üheks tsükliks. Tsükli ajalist kestust nimetatakse perioodiks T. Perioodi kui ajalise suuruse ruumiline analoog on lainepikkus, mis on kahe ruumis korduvate punktide vaheline kaugus.
Lihtheli lainekuju saab esitada võrrandiga kus
Okayama prefektuur
Sümbolid
Okayama prefektuuri tunnuslind on rohefaasan (Phasianus versicolor), tunnuspuu on kalmumänd (Pinus densiflora) ja tunnuslill virsikuõis.
Haldusjaotus
Okayama prefektuur on jaotatud 29 omavalitsusüksuseks, millest 15 on linnad (市 shi).
Mary I
Mary I (18. veebruar 1516 Placentia palee, Greenwich – 17. november 1558 Saint Jamesi palee, London) oli Inglismaa ja Iirimaa kuninganna aastatel 1553–1558.
Esimese kuningannana ja neljanda monarhina Inglismaa Tudorite dünastiast valitses ta suurte usuliste pingete ajal. Inglismaa kiriku katoliku kirikust lahutanud kuninga Henry VIII tütrena püüdis ta katoliikluse riigiusuna taastada. Seejuures hukati ligi kolmsada protestanti. Seetõttu on talle hiljem antud lisanimed Katoliiklane ja Verine. Mary protestandist poolõde, järgmine monarh Elizabeth I pööras tema usupoliitilised meetmed tagasi.
Lapsepõlv ja noorpõlv
thumb|Kardinal [[Thomas Wolsey. ]] Mary sündis 18. veebruaril 1516 kuningas Henry VIII ja tema esimese abikaasa Aragóni Katariina viienda lapsena Greenwichis Placentia palees. Ta oli Katariina ainuke laps, kes elas imikueast kauem. Emal oli enne Maryt olnud mitu nurisünnitust ning üks surnult sündinud tütar ja kolm venda; kahe venna nimi oli Henry, Cornwalli hertsog.
Mary ristiisa oli mõjukas kardinal Thomas Wolsey. Nime sai ta oma isa õe Mary Tudori järgi.
Maryt peeti haiglaseks lapseks. Ta kannatas nõrga nägemise, meeleolu kõikumise ja raskete peavalude all. Mõned ajaloolased on oletanud, et tema nõrga konstitutsiooni põhjuseks oli tema isa Henry VIII süüfilis, millega ema võis ta sünnitusel nakatada.
Printsessina sai Mary oma kasvatajalt Margaret Pole'ilt, kaheksandalt Salisbury krahvinnalt põhjaliku hariduse. Peale oma emakeele inglise keele õppis ta ladina, prantsuse ja itaalia keelt. Peale selle õpetati talle muusikat ning Erasmus Rotterdamist ja teised õpetlased tutvustasid talle teadusi. Kuninganna Katariinal oli tema kasvatamises suur osa: ta õpetas Maryle isiklikult ladina keelt ning tal õnnestus tuua õukonda hispaania humanist Juan Luís Vives.
Kuningas annetas Maryle privileegina oma õukonna Walesi vürstiriigis Ludlow' linnuses. Isa kuulutas ta troonipärijaks: 1525. aastal sai 9-aastane Mary Walesi printsessi tiitli, kuigi seda peetakse ametlikuks, sest vastavaid dokumente pole teada. . Ludlow' linnus oli vürstiriigi võimukeskus, kus oli elanud mitu Walesi printsi. Kuigi kuningas Maryt ametlikuks troonipärijaks ei kuulutanud, sest ta lootis veel meessoost järeltulijaid saada, oli see esimene samm Mary teel võimule.
Ent kui tema isa katoliiklusest lahti ütles ja Katariinast lahutas, sai Maryst justkui sohilaps. Ta jäi aga katoliiklusele kindlaks ning keeldus loobumast ka Walesi printsessi tiitlist. Isa pideva ja küllaltki jõhkra pealekäimise tõttu ning tema teise abikaasa Anne Boleyni hukkamise järel nõustus Mary viimaks seda tegema. Ametlikult loobus ta ka katoliku usust, ehkki tegelikult jätkas ta katoliiklike kombetalitluste täitmist. Sealjuures toetas teda tema tädipoeg, Saksa-Rooma keiser Karl V.
Troonile saamine
1547. aastal Henry VIII suri ning võimule sai tema ainus seaduslik poeg, 9-aastane Edward VI. Tema ajal tugevnesid protestantide positsioonid veelgi, ent samas määratlesid end kindlamalt ka katoliku usule truuks jäänud ülikud, kes moodustasid üha kindlama vastasleeri. Ka enamik lihtrahvast kaldus veel pigem katoliikluse poole, sest uue usu põhialused polnud veel sugugi kindlad ning neid muudeti pidevalt. Seega oli Maryl küllaltki laialdane toetuspind, lisaks sellele oli Mary Henry VIII testamendi kohaselt Edwardi järel järgmine troonipretendent. Võimul olevad protestandid, esialgu regent Edward Seymour, seejärel John Dudley, ei soovinud muidugi, et asjad nii läheksid. Seetõttu otsustas Dudley 1553. aastal, kui oli selge, et Edward oli suremas, troonipärijaks kuulutada hoopis Henry VIII õetütre tütre Jane Grey, keda varem oli plaanitud naita Edwardiga. Nüüd abiellus too Dudley poja Guildfordiga ning Edwardi surma järel kuulutaski Dudley 10. juulil 1553 Jane'i kuningannaks.
Ent Mary sellist asjade käiku ei tunnustanud. Ta põgenes oma residentsist ning kogus mitmelt poolt toetajaid. Kohe tunnustasid teda Inglismaa kuningannana, Saksa-Rooma keiser Karl V ja tema poeg, tulevane Hispaania kuningas Felipe II. Prantsusmaa saadikud toetasid vastukaalu mõttes Jane'i, kuid Inglismaal oli selge eelis juba Maryl. John Dudley vangistati 19. juulil ning samal päeval kuulutati Mary Londonis ka Inglismaa kuningannaks. Jane Grey vangistati ning hukati 1554. aasta alguses.
Valitsemine
Troonile saanud, otsustas Mary seniseid vastuolusid lepitada. Ta kutsus Londonisse oma poolõe Elizabethi ning nimetas ta ametlikult oma järglaseks. Samuti ei käskinud ta protestantlikel aadlikel sunduslikult tagasi pöörduda katoliiklusesse, ehkki riigiameteisse pani ta vana usu pooldajaid. Anglikaani kirik jäi inimeste individuaalse eelistusena püsima, kuid selle formaalne struktuur kaotati. Vaatamata oma esialgsele leebusele oli Mary pühendunud katoliiklane ning püüdis katoliku usu positsioone Inglismaal igati taastada. Sealjuures kiusas ta taga anglikaane ning teisi protestante, mistõttu talle anti hiljem hüüdnimeks Verine Mary (Bloody Mary). Tegelikult polnud hukatute hulk (umbes kolmsada) aga võrreldav Elizabeth I ajal hukatud katoliiklaste omaga, mis oli vähemalt 3 korda suurem. Mary ise oli sunduslikele meetoditele üldiselt vastu, kuid tõenäoliselt nõudsid katoliikluse radikaalset taastamist tema äärmuslikud kaaskondlased, näiteks Reginald Pole.
Abielu
Mary valitsemist suunas suuresti Saksa-Rooma keiser, kes oli otsustanud ta oma poja Felipega naita. Et tollest pidi saama Hispaania kuningas, oleks Habsburgide võim sisuliselt Prantsusmaa sisse piiranud. See prantslastele muidugi ei meeldinud ning nad püüdsid seda abielu kõigiti nurjata. Samuti kohtas see tugevat vastupanu Inglismaal, kus kardeti Hispaania mõjualuseks jääda. Viimaks nõustusid briti aadlikud abieluga, kuid nõudsid, et Felipet ei kroonitaks mingil juhul Inglismaa kuningaks ega antaks talle üldse otsustusõigust Inglismaa asjadega tegelemiseks. Seega pidi tema roll jääma puhtsümboolseks. 1554. aastal saigi (1556. aastal Madalmaade valitsejaks saanud) Felipe ja Mary abielu teoks, aastatel 1556–1558 oli Mary ka Hispaania kuninganna. Kuid abielust lapsi polnud ning seega ei õnnestunud Habsburgidel Inglismaa troonile tõusta. Mary oli oma abikaasast üle 10 aasta vanem ning kuni abieluni tõenäoliselt süütu. Abielu jooksul nägid abikaasad üksteist harva, sest Felipe pidi Hispaania asju ajama, Maryl aga oli valitseda Inglismaa. Paaril korral kahtlustati küll Mary rasedust, ent need osutusid valeks.
Ülo Tulik
pisi|Ülo Tulik 2011. aastal Ülo Tulik (11. mai 1957 Meremäe – 30. aprill 2022) oli Eesti poliitik ja agronoom.
Ta oli 6. aprillist 2011 kuni 26. märtsini 2014 XII Riigikogu liige Jaak Aaviksoo asendusliikmena.
Ta oli abielus ja tal on 5 last.
Haridus
Ülo Tulik on lõpetanud Eesti Põllumajanduse Akadeemia agronoomia erialal (1975–1980).
Poliitiline tegevus
Ülo Tulik kuulus aastast 1999 Ühendusse Res Publica ning oli Isamaa ja Res Publica Liidu liige. 3. aprillil 2016 teatas ta, et astub IRL-st välja seoses temavastase laimukampaaniaga. 2018. aastast kuulus Tulik Keskerakonda.
Riigikogu juhatuse otsusega sai Ülo Tulik XII Riigikogu liikmeks alates 2011. aasta 6. aprillist haridus- ja teadusministri Jaak Aaviksoo asendusliikmena.
2017. aasta oktoobris kandideeris Ülo Tulik Kohaliku omavalitsuse volikogude valimistel Keskerakonna nimekirjas Võru linnas ning osutus 101 häälega valituks. 26. oktoobril 2017 valiti Tulik 17 poolthäälega Võru linnavolikogu esimeheks.
Einstein (täpsustus)
Einstein on mitme tuntud isiku perekonnanimi ning mitme muu asja nimi või nimetus.
Inimesed
Einstein (perekonnanimi)
Histrodamus
Histrodamus on eesti ajalooportaal, mis avati 22. jaanuaril 2010 ja mis on kättesaadav veebiaadressilt histrodamus.ee.
Histrodamuse nimi tuleneb prantsuse ettekuulutaja Nostradamuse nime ja ladinakeelse sõna Historia ('ajalugu') kokkusulatamisest.
Selle esmaseks eesmärgiks on Eesti ajaloo, kultuuri ja geograafia selgitamine, tutvustamine ja populariseerimine läbi interaktiivsete Eesti kaardil esitatavate lugude. Histrodamust on võimalik kasutada eesti, inglise ja vene keeles.
Histrodamuse idee autor on Jaanus Vihand. Projekt valmis paljude osapoolte koostöös: selle tellija oli OÜ Histrodamus ning tehnilise toe koostasid Webmedia (Nortal) ja Regio (Reach-U). Histrodamuse edasine haldaja ja arendaja oli aga MTÜ Eesti Elava Ajaloo Keskus.
Histrodamuse loomist toetas lisaks erakapitalile ka Kodanikuühiskonna Sihtkapital (KÜSK). Samuti toetati ajalooportaali läbi teaduse populariseerimise riikliku projektikonkursi.
Histrodamuse esialgne sisu valmis peamiselt Tartu Ülikooli ajaloolaste kaasabil.
2010. aasta märtsi alguseks oli Histrodamuses ligi 140 lugu, mis oli jaotatud 11 erineva valdkonna alla.
2010. aastal võitis Histrodamus peapreemia Eesti teaduse populariseerimise konkursil kategoorias "teaduse ja tehnoloogia populariseerimine audio-visuaalse ja elektroonilise meedia abil".
2014. aastal kuulutas kohus välja Histrodamuse pankroti.
Harju Mehed
Nimi Harju Mehed tekkis 2006. aasta mais. Selleks ajaks olid mehed juba mitmel pool laulmas käinud, aga kui küsiti nime, keda välja kuulutada, siis seda polnud. Et kõik mehed elasid Harjumaal, siis pakutigi välja nimi Harju Mehed. Sama nime pakkusid välja kaks inimest teineteisest sõltumatult.
Harju Meeste liikmed olid Arhailise Meestelaulu Seltsi asutajad. Koos on nad teinud õpitubasid ja lauluõhtuid sadadele meestele ja naistele. Harju Mehed on laulnud paljudel üritustel Eestis ja väljaspoolgi.
Keeleneet
thumb thumb thumb|Hiljuti pandud keeleneet. Keel on paistes. Keeleneet on iluaugustatud keelest läbi torgatud neet.
Nagu ka muude iluaugustamise vormidega, kaasneb keeleneetide kandmisega nakkusoht. Mõnikord kulgevad nõnda saadud haigused raskelt. Vahetult pärast keeleneedi paigaldamist esinevad tavaliselt valud, paistetused, ödeemid, nakkused, kõrgendatud süljeeritus ja igemevigastused. Kolm kuni kaheksa päeva pärast keeleneedi paigaldamist võib keel olla tugevalt paistes.
Vello Lõugas
Vello Lõugas (6. aprill 1937 – 21. mai 1998) oli eesti arheoloog.
Elulugu
Vello Lõugas lõpetas 1961. aastal Tartu Riikliku Ülikooli arheoloogia erialal. Seejärel töötas ta Eesti Teaduste Akadeemia Ajaloo Instituudi arheoloogia sektoris.
1970. aastal kaitses ta kandidaadiväitekirja teemal "Eesti varane metalliaeg", kus tõestas, et põlluharimine sai eestlaste peamiseks elatusalaks juba I aastatuhande keskel eKr. Tema peamiseks uurimisteemaks kujuneski Eesti pronksiaeg. Lisaks sellele huvitas teda väga Saaremaa minevik, mida ta uuris pronksiajast kuni kaasajani välja, tema erilise tähelepanu all oli aga Kaali meteoriidikraater. Lõugase juhtimisel kaevati ja konserveeriti ka Rebala muinaspõllud ja kivikalmed.
Koostas 1969. aastal ilmunud "Leedu-eesti sõnaraamatu".
Tšehhi terjer
Tšehhi terjer on Tšehhist pärinev koeratõug.
Vello Lõugas
Elulugu
1980. aastal oli Lõugas üks 40 kirjale allakirjutanutest. 1989–1990 juhtis Lõugas Konstantin Pätsi maiseid säilmeid otsivat ekspeditsiooni, mis Pätsi põrmu ka Eestisse toimetas.
Vello Lõugas oli Eesti Kongressi liige aastail 1990–1992.
1995. aastal korraldas Lõugas uue ekspeditsiooni Johan Laidoneri säilmete leidmiseks. Samal aastal asutas ta ka arheoloogiaajakirja Austrvegr – Idatee.
Tšehhi terjer
Koer on "iseloomult rahulik, sotsiaalne, väga kergesti koolitatav."
See terjer on Eestis vähelevinud.
Klipphausen (Bautzen)
Klipphausen on asula Saksamaal Saksimaa liidumaal Bautzeni kreisis Cunewalde vallas.
Tervetoon
Mõiste "tervetoon" tuleneb Aristoxenose poolt kasutusele võetud mõistest "toon". Aristoxenos kasutas mõistet "tervetoon" helikõrguste intervalli mõõtühikuna, tuletades sellest mõisted pooltoon, kolmandiktoon, veerandtoon ja üldiselt 1/n-toon ning kujutas konsoneerivaid intervalle tervetooni kordsetena: kvart = 2½ tooni, kvint = 3½ tooni, oktaav = 6 tooni. Samad helisageduste vahekorrad kehtivad ka täna lääne muusikas valitsevas võrdtempereeritud kaksteisthelisüsteemis.
Pythagorase traditsioonis ilmneb puhta kvindi (helisageduste suhe 3:2) ning puhta kvardi (helisageduste suhe 4:3) erinevus tervetooniga (helisageduste suhe 9:8). Juba Eukleides võttis üle aristokseenliku terminoloogia, mistõttu mõiste "tervetoon" muutus mitmetähenduslikuks.
Antiigi helisüsteemis kerkisid peale Philolaose/Eukleidese ja Aristoxenose diatooniliste tetrakordide esile veel väga paljud erinevad diatoonilised tetrakordid, näiteks Didymose tetrakordid, mille puhul tänapäeva muusikateoreetikud räägivad suurtest ja väikestest tervetoonidest intervallide suhetega vastavalt 9:8 ja 10:9.
Alates 19. sajandist ja eriliselt muusikalise impressionismi puhul võimaldas tervetoonhelirida eraldada oktaavi siseselt kaks võrdtempereeritud heksakordi, milles heliklassid ei kordu.
Lääne mitmehäälses muusikas kasutati kuni 20. sajandi alguseni väikseima intervallina pooltooni oma variantidega. Juba antiigi muusikateoorias tunti väiksemaid intervalle. Näiteks Aristoxenos räägib komandik-, veerand-, kuuendik-, kaheksandik- ja kaheteistkümnendiktoonidest, mida tänapäeval nimetatakse mikrointervallideks. Mikrointervalle hakkas 20. sajandil taas kasutama näiteks helilooja Alois Haba. Ida muusikas on mikrointervalle kasutatud alati.
Segunda
Giorgio Vasari
pisi|Giorgio Vasari autoportree Giorgio Vasari (30. juuli 1511 Arezzo, Toscana – 27. juuni 1574 Firenze) oli Itaalia maalikunstnik ja arhitekt, peamiselt tuntud Itaalia kunstnike biograafiate kirjutajana.
Tema sulest pärineb teos "Le vite de' più eccellenti pittori, scultori, e architettori" ('Kõige väljapaistvamate maalikunstnike, skulptorite ja arhitektide elulood'), mis on üks olulisemaid allikaid itaalia renessansiajastu kunstnike ja kunsti kohta. Tänu sellele peetakse teda kunstiajaloo isaks. Samas oli ta ka viljakas kunstnik ja tegutses Toscana suurhertsogi õuekunstnikuna.
Vasari alustas õpipoisina karastatud klaasi maalija Guglielmo da Marsiglia töökojas. Kui ta sai 16-aastaseks, saatis kardinal Silvio Passerini ta Firenzesse Andrea del Sarto juurde õppima. Tema kaasõpilaste hulka kuulusid Rosso Fiorentino ja Jacopo Pontormo. Ta sai seal sõbraks Michelangeloga, kelle stiil teda suuresti mõjutas. Aastal 1529 külastas ta Roomat ning uuris seal Raffaeli ja teiste kõrgrenessansi meistrite töid.
Vasari maneristlikud maalid olid tema eluajal kuulsamad kui hiljem. Medicid palkasid teda korduvalt tööle Firenzes ja Roomas, ta töötas ka Arezzos, Napolis ja mujalgi. Paljud tema maalid on säilinud, sealhulgas Firenzes Vanas Palees (Palazzo Vecchio) olevad seina- ja laemaalid, mille kallal ta oma abilistega töötas alates aastast 1555, ning Santa Maria del Fiore kupli freskod, mida ta alustas ning mille lõpetasid Federico Zuccari ja Giovanni Balducci. Ta organiseeris ka muus osas Palazzo Vecchio kaunistamist.
pisi|Vasari koridor Arhitektina oli Vasari edukam kui kunstnikuna. Firenzes projekteeris ta Vasari koridori, mis ühendab Vana paleed Uffizi galerii kaudu Pitti paleega Arno jõe teisel kaldal. Koridor ületab Arno jõe kaaristul, mis asub Ponte Vecchio sillal. Vasari lodža Uffizi palees asub pika ja kitsa õue tagaotsas, mis oli avalike väljakute planeerimisel haruldane, ja kui seda pidada lühikeseks tänavaks, on see renessansiajastu unikaalne, ühtses stiilis tänav.
Aastal 1562 projekteeris Vasari Pistoias Basilica della Madonna dell'Umiltà kaheksanurkse kupli ja juhtis selle ehitamist. See kuppel on kõrgrenessansiarhitektuuri väljapaistev näide.
Vasari oli üks esimesi, kes kasutas sõna "konkurents" (concorrenza) majanduslikus mõttes. Ta kasutas seda sõna korduvalt, aga kõige tähelepanuväärsem on selle sõna kasutus Pietro Perugino eluloos, kus ta selgitas, miks Firenze kunstnikud nii head olid. Vasari sõnul olid Firenze kunstnikud head sellepärast, et nad olid näljased, ja näljased olid nad sellepärast, et kõigile tellimustele oli terav konkurents. Konkurents oli Vasari väljendust mööda üks toitainetest, mis aitas kunstnikel heas vormis püsida.
Édouard Séguin
thumb|Edouard Seguin. Edouard Séguin (20. jaanuar 1812 Clamecy, Nièvre, Prantsusmaa – 28. oktoober 1880 New York) oli prantsuse arst ja õpetaja, vaimupuudepedagoogika rajaja.
1846 ilmus Seguinilt esimene õpik "Traitement moral, hygiène et éducation des idiots", kus ta ei teinud olulist vahet puuetega ja puueteta laste õpetamisel.
Seguin sattus 1848. aastal seoses Prantsusmaa poliitilise olukorra muutusega ebasoosingusse ja emigreerus 1850 Ameerika Ühendriikidesse. Ta leidis esialgu Clevelandis tööd arstina, kuid juba 1854 rajas ta esimese raske vaimupuudega laste kooli New Yorki. Ta nimetati kooli Pennsylvania Training School for Idiots juhiks.
1861 sai Seguin meditsiinidoktori kraadi. Arstina on ta uurinud loomade termomeetria probleeme ja töötas välja füsioloogilise termomeetri.
Lionel Kieseritzky
Lionel Adalbert Bagration Felix Kieseritzky (20. detsember 1805 / 1. jaanuar 1806 Tartu – 19. mai 1853 Pariis) oli Tartust pärit baltisakslasest maletaja, dirigent ja pianist.
Kieseritzky õppis 1825–1829 Tartu ülikoolis mitut eriala. 1834–1836 oli ta Tartu akadeemilise seltskonna ajaviiteklubi Akademische Musse kontserdidirektor.
1851. aasta maailmanäituse raames korraldati Londoni 1851. aasta maleturniir algusega 25. mail 1851. Ehkki seda ei kuulutatud välja male maailmameistrivõistlustena, oli sellele kutsutud kõik maailma tippmaletajad ja Chessmetricsi hinnangul saabuski maailma 8 tugevaimast maletajast 5. Chessmetricsi hinnangul oli Kieseritzky turniiri algul maailma kõige kõrgema reitinguga mängija. Turniiril mängijaid ei asetatud ja nii sattuski Kieseritzky kohe avaringis kokku Adolf Andersseniga, kes oli Chessmetricsi hinnangul maailma 6. ja turniiri 4. tugevusega mängija. Matšid peeti kahe võiduni ja Kieseritzky kaotas ½ : 2½. Ühe partii kaotas ta kõigest 20-minutilise mängu järel ränga vea tõttu ja teine kaotatud partii oli samuti väga ühepoolne. Anderssen võitis turniiri ja teda tunnustati küll mitte maailmameistrina, kuid siiski maailma tugevaima maletajana.
1851. aastal mängis ta Andersseniga Londoni turniiri vaheajal partii, mis läks ajalukku surematu partiina. Hoolimata sellest, et Kieseritzky kaotas, oli just tema see, kes selle partii üles kirjutas ja enda toimetatud ajakirjas La Régence avaldas.
Harry Nelson Pillsbury
Harry Nelson Pillsbury (5. detsember 1872 Somerville, Massachusetts – 17. juuni 1906) oli USA maletaja.
Ta oli väga tugev pimemaletaja.
Suri süüfilisse.
2012. aasta suveolümpiamängud
pisi| pisi| 2012. aasta Londoni suveolümpiamängude alguseni aega mõõtnud kell koos OM-i logoga 2012. aasta suveolümpiamängud olid XXX olümpiaadi suveolümpiamängud.
Mängud toimusid 27. juulist kuni 12. augustini 2012 Suurbritannia pealinnas Londonis. Londonist sai esimene linn, kus olümpiamängud on toimunud kolm korda. Eelmised olümpiamängud Londonis toimusid 1908. ja 1948. aastal.
Teised kandideerinud linnad olid muu hulgas New York, Pariis, Moskva ja Madrid.
Eesti lippu kandis avatseremoonial Aleksander Tammert, lõputseremoonial Heiki Nabi. Eesti delegatsioon oli esialgu 76-liikmeline: 34 sportlast ning 42 treenerit ja taustajõudude esindajat. Olümpiamängude avamise ajaks oli Eesti sportlaste arv vähenenud 32-ni. Vigastuse tõttu jäid eemale kümnevõistleja Mikk Pahapill ja tennisist Kaia Kanepi.
Spordialad ja ajakava
Olümpiamängude kavas oli 26 spordiala 39 distsipliinis.
Esimest korda võistlesid naised poksis. Neil oli kolm kaalukategooriat. Samuti oli kavas tennise segapaarismäng. Viimati oli see olümpiamängudel kavas 1924. aasta mängudel.
Avatseremoonia
Avatseremoonia kandis pealkirja "Imede saared" ja selle lavastas filmirežissöör Danny Boyle. Avamispeol esinesid teiste hulgas Paul McCartney, Emeli Sandé, Rowan Atkinson Mr. Beanina, Daniel Craig James Bondina ja David Beckham.
Olümpiamängud avas Suurbritannia kuninganna Elizabeth II.
Olümpiatule tõi staadionile Steve Redgrave ja selle süütasid seitse noort briti atleeti: Callum Airlie, Jordan Duckitt, Desiree Henry, Katie Kirk, Cameron MacRitchie, Aidan Reynolds ja Adelle Tracey.
Jalgpallistaadionid
Jalgpalliturniiride (nii meeste kui ka naiste turniiri) finaalid peeti 90 000 pealtvaatajat mahutaval Wembley staadionil. Teised staadionid:
Uruguay jalgpallikoondis 1930. aasta jalgpalli maailmameistrivõistlustel
Uruguay jalgpallikoondis 1930. aasta jalgpalli maailmameistrivõistlustel
Treener
Alberto Suppici
Kortsleht
Kortsleht (Alchemilla) on roosilaadsete seltsi roosõieliste sugukonda kuuluv rohttaimede perekond.
Süstemaatika ja levila
Kortslehti on umbes 300 liiki, millest suurem osa kasvab Euraasia lähisarktilises ja parasvöötmes, kuid ka Araabia poolsaare lääneosas, Lähis-Idas, Indias, Kalimantanil, Sulawesil ja Filipiinidel. Mõned liigid kasvavad Aafrika ja Ameerika mäestikes, kaasa arvatud Madagaskaril, Baffini saarel ja Gröönimaal.
Eestis kasvab 23 liiki kortslehti, mis erinevad üksteisest pisitunnuste, näiteks lehtede ja varte karvasuse ning lehehambakeste kuju poolest.
pisi|Külmunud kortslehed Lasnamäel
Kirjeldus
Kortslehed on mitmeaastased rohttaimed, mis kasvavad 45–50 cm kõrgeks.
Kortslehed moodustavad tavaliselt suure puhma, kus puitunud risoomist kasvavad välja lehekodariku moodustavad lehed. Mõnel liigil lähevad leherood leherootsu otsast radiaalselt laiali ja mõnel jagunevad lehed sõrmjagusteks osalehtedeks. Leheservad on tavaliselt saagjad. Leheroots on pikk. Nii lehed kui rootsud on tihti kaetud pehmete karvakestega, mille külge jäävad kinni vihma- ja kastepiisad. Niimoodi varustab taim end veega.
Väikesed õied moodustavad suuri hallikasrohelisi, rohekaskollaseid või kollaseid õisikuid. Need puhkevad hiliskevadel ja suvel lehtedest kõrgemal. Kroonlehti asendavad värvunud neljatised tupp- ja välistupplehed. Õitsevad juunist augustini. Viljadeks on lapikud pähklikesed.
Kortslehtede hulgas on ilutaimi, ravimtaimi ja toidutaimi. Ilutaimi kasvatatakse põhiliselt õisikute pärast. Õisikuid ka kuivatatakse.
Charles de Gaulle (lennukikandja)
thumb Charles de Gaulle (R 91) on Prantsusmaa lennukikandja ja prantsuse sõjalaevastiku Marine Nationale'i lipulaev.
See ehitati 1989–2001 Brestis DCNSi laevatehases ja asendas eelmist lennukikandjat Clemenceau (R 98).
Charles de Gaulle on kümnes ja ainuke kasutusesolev Prantsusmaa lennukikandja. See on ka Prantsusmaa esimene tuumajõul töötav pealveelaev. Laeva tekile mahub 40 lennukit ja helikopterit.
Laeva kodusadam on Toulon.
Lennukikandja on nime saanud president Charles de Gaulle'i järgi.
Reinhold Liwe
Päritolu
Reinhold Liwe sündis Lievenite suguvõsa Eestimaa harust pärit Liivi mõisniku Bernhard Liwe ja Gertrude Üxkülli pojana. Tema ema oli Reinhold Üxkülli ja Paadrema mõisa pärijanna Sophia Üxkülli tütar.
Tõenäoliselt just tema (Reinoldus Lieve Nobilis Livonus) immatrikuleeriti 13. juulil 1637 Leideni ülikooli.
Sõjaväeteenistus
Astus Rootsi teenistusse 1640. aastal ning teenis kornetina ja seejärel 1642. aastal leitnandina Friedrich von Löweni (1600–1669) ratsaväerügemendis.
1645–1646 teenis ta kapteni ja kompaniiülemana Kuninglikus Ihukaardiväerügemendis, mida juhatas krahv Magnus Gabriel De la Gardie (1622–1686). 1645. aasta jaanuarist juunini paiknesid neli Ihukaardiväerügemendi kompaniid, muuhulgas Reinhold Liwe oma, ooberstleitnant Franz von Knorringi juhitmise all Pärnus.
Hiljemalt novembriks 1649 oli ta tõusnud samas väeosas majori auastmesse. Veel augustis 1650 oli ta major, kuid detsembris juba ooberstleitnant. Ooberstleitnandina jätkas ta Ihukaardiväerügemendis teenimist ka 1651. ja 1652. aastal ning kuna rügemendis puudus kõrgemas auastmes ohvitser, täitis Liwe ka rügemendiülema ülesandeid.
1653. aasta juuliks oli Liwe ülendatud oobersti auastmesse, kuid Ihukaardiväerügemendi ülemaks oli määratud kindralmajor Lorentz von der Linde. Veel 1654. aastal teenis ta Ihukaardiväerügemendis ooberstleitnandina järjekordse rügemendiülema kindralmajor Claes Totti (1630–1674) alluvuses.
Eksjö vabahärra
24. septembril 1653 sai ta koos venna, Turu lääni ratsaväerügemendi ülema ja Liivi mõisniku, Bernhard Otto Liwe (1625–1700) ning kaptenist onu Georg von Lieweniga Rootsis Smålandis asuva Eksjö vabahärraks ja introdutseeriti 1654 Rootsi rüütelkonda (nr 45).
Saaremaa kuberner
2008. aastal müüdis Stockholmis oksjonil kuninganna Kristiina 20. mail 1656 Roomast saadetud kiri Reinhold Liwele.
Viimased eluaastad
Hiljemalt märtsiks 1664 oli ta valitud Eestimaa maanõunikuks.
LG Group
LG Group on Lõuna-Korea suuruselt kolmas kontsern, mis toodab elektroonika-, keemia- ja telekommunikatsioonitooteid. LG-l on tütarettevõtted LG Electronics, LG Display, LG Telecom ja LG Chem, mis tegutsevad enam kui 80 riigis.
Reinhold Liwe
Viimased eluaastad
14. oktoobril 1664 ülendati ta jalaväe kindralmajoriks.
LG Group
LG Groupi asutas Koo In Hwoi 1947. aastal nimega Lak Hui Chemical Industrial Corp., mis kannab tänapäeval nime LG Chem. Sellest sai 1952 esimene Korea ettevõte, kes asus tootma plasttooteid. Seda nime hääldatakse umbes nagu ingliskeelset sõna lucky ja kaubamärgi Lucky all müüdi siseriiklikult mitmesuguseid majatarbeid, näiteks seepe, tualetipuhastusvedelikke ja teisigi hügieenitooteid, ent kõige tuntum on Lucky hambapastamargina.
1958 asutati tütarettevõte Goldstar Co Ltd, mis töötab tänapäeval nime LG Electronics all. Lõuna-Korea esimese ettevõttena alustas Goldstar 1959 raadiote, 1961 telefonide, 1965 külmkappide, 1966 mustvalgete telerite ja 1969 pesumasinate tootmist. Müüdi ka majatarbeid ja tarbeelektroonikat.
Reinhold Liwe
Surm
Suri 19. september 1665 oma Kiltsi mõisas ja maeti 18. veebruaril 1667 Tallinna Toomkirikusse.
LG Group
Konkureerimaks paremini Lääne turuga, võeti 1995 endale uus nimi LG. See tulenes sõnadest Lucky Goldstar, kuid viimastel aastatel on ettevõte seostanud seda pigem motoga "Life's Good" ("Elu on hea").
Jaala
Jaala on ehitatud klinkerplangutusega ning kahemastilise taglasega. Eripäraks on see, et eesmast paikneb vööri lähedal ja suurmast jaala keskel. Eesmast kannab koos pukspriidiga eespurje ja taga priitpurje, suures tahapoole kaldus mastis on kahvelpuri ning harvem lisati suurpurjele veel topsel. Peamine kasutusala oli halu- ja kivivedu ning hülgeküttimine.
LG Group
2009 omandas LG domeeni LG.com. LG on üks 59 suurkorporatsioonist, millele kuulub kahetäheline domeeninimi.
Reinhold Liwe
Asukohad
Rootsi riigiarhiivis säilinud Reinhold Liwe kirjavahetuse põhjal toonaste Rootsi sõjaväelaste, riigitegelaste ja aadlikega (krahv Magnus Gabriel De la Gardie, krahv Per Brahe, krahvinna Sigrid Bielke, Svante Larsson Sparre , krahv Carl Gustaf Wrangel), samuti muude allikate põhjal, on võimalik kindlaks teha Reinhold Liwe asukoht läbi aastate:
LG Group
Alates 2001 kuulus LG-le kaks ühisettevõtet koos Philipsiga: LG Philips Display ja LG Philips LCD. 2008. aasta lõpus müüs Philips oma osaluse neis ettevõtetes maha. Nortel Networksiga moodustas LG ühisettevõtte LG Nortel Co. Hitachiga moodustas LG ühisettevõtte Hitachi-LG Data Storage, mis toodab optilisi andmekandjaid, näiteks DVD-ROM-me ja CD-kirjuteid. 1989 omandas LG Sŏuli pesapalliklubi LG Twins ja 1999 USA televisiooniettevõtte Zenith Electronics.
Reinhold Liwe
Mõisavaldused
Talle kuulusid Liivi, Sooniste , Kurisoo ja Kiltsi mõis.
Varia
Ta oli kuulsa Liivimaa aadlitegelase Johann Reinhold von Patkuli (1660–1707) ristiisa.
Perekond
Reinhold Liwe abiellus 2. märtsil 1646 Stockholmis Hedwig von Wartenslebeniga (20. märtsil 1657), kes oli Schaumburgi vürstliku salanõuniku Simon von Wartenslebeni ja vabapreili Dorothea von Ganse tütar. Hedwig oli lesestunud abielust rittmeister Johan Rosencrantziga (suri u 1644). Abielust sündis:
1658. aastal abiellus ta Anna Margaretha Zögega (maetud 1693 Tallinna Toomkirikusse), kes oli 1642. aastal Breitenfeldi lahingus hukkunud ooberstleitnandi Joachim Friedrich von Zöge (1610–1642) ja Helena Horni tütar. Anna Margaretha vanaisa oli Rootsi riigitegelane ja diplomaat Henrik Karlsson Horn (suri 1618). Anna Margaretha oli varem abielus olnud ooberst Georg Anton von Reichiga. Abielust sündisid:
Lesestunud abikaasa Anna Margaretha abiellus Andja vabahärra Reinhold Wrangeliga (surnud 1686).
PTO-4
PTO-4 oli Eestis 1938. aastal konstruktorite Voldemar Posti, Rein Tooma ja Otto Orgi (lennuki nimetus moodustati konstruktorite perekonnanimede esitähtedest) loodud kahe lahtise kabiiniga alltiivaline puitkonstruktsiooniga monoplaan õppelennuk.
Esimene PTO-4 võeti kasutusele õhukaitses 12. oktoobril 1938 nr 161 all. Teine lennuk, kinnise kabiiniga PTO-4a (valmistati vaid üks lennuk), saadi 13. märtsil 1939 nr 162 all. Eesti Aeroklubile ehitatud PTO-4-d kandsid pardatähiseid registritunnustega: ES-EAK, ES-EAL, ES-EAM, ES-EAN, ES-EAO ja ES-EAP. Neist ES-EAP jäi lõpuni ehitamata.
Kokku valmistati seitse PTO-4 lennukit, millest kaks oli Eesti Õhukaitse ja viis Eesti Aeroklubi kasutuses. 1940. aastal kui NSV Liit oli Eesti okupeerinud, läksid kolm PTO-4 lennukit Eesti lennuväe baasil moodustatud Punaarmee 22. territoriaalse laskurkorpuse üksiku lennueskadrilli kasutusse ning OSOAVIAHIM -i Aeroklubi sai neli lennukit. 1941. aastal hävitasid taganevad Nõukogude väed lennueskadrilli lennukid Jägala lennuväljal. Eesti lendurid peitsid enne Punaarmee taganemist Aeroklubi valduses olnud lennukid ära ning seetõttu jäid need lennukid pärast Nõukogude vägede minemakihutamist terveks.
Eudaimonism
Eudaimonism (vanakreeka sõnast eudaimonia 'õnnelikkus, hea käekäik, hea saatus') on eetiline teooria või mõtteviis, mille kohaselt on inimese eesmärgiks õnneliku elu saavutamine. Õnnelikkus ei seisne seejuures mitte mõnesuguses rõõmustamises millegi üle või üldse rõõmsas meeles, vaid tuleneb pigem teatud positiivsest vabadusest viia täide inimesele loomu poolest antud võimalusi ehk voorusi parimal viisil. Tegemist ei ole seega isoleeritud egoismiga, vaid ennast ja teisi arvestava eneseteostusega (vt inimvajaduste hierarhia).
PTO-4
Neli Aeroklubi käes olnud PTO-4 lennukit võeti 1942. aastal kasutusele Saksa lennuüksuses Sonderstaffel Buschmann. Hiljem olid samad lennukid kasutusel Liepajas loodud lennukoolis; need viidi 1944. aastal üle Pärnus avatud lennukooli. Pärnu lennukooli evakueerimisel viidi need lennukid Saksamaale, kus ilmselt hävisid.
Eudaimonism
Aristotelese ja teiste Vana-Kreeka filosoofide (stoikud, küünikud) järgi on õnne saavutamise aluseks teadlik enesepiiramine ning loobumine meelelistest naudingutest.
Sõjaline ordu
Sõjaline ordu (ladina keelest ordo, kord) oli ristisõdade jaoks loodud sõjaline organisatsioon.
Sõjalisi ordusid
(Aastaarv märgib ordu militariseerumist.)
Kalevipoeg (Glehni park)
pisi|Glehni [[Kalevipoeg, 2009]] pisi|Algne Glehni Kalevipoeg, foto aastatest 1908-1912 pisi| Esiplaanil 1908. aastal valminud [[Kalevipoeg|Kalevipoja säilinud tükid. Taamal 1990 taastatud koopia]]
"Kalevipoeg" on skulptuur Glehni pargis Tallinnas Nõmmel, Glehni lossist veidi edela pool.
Betoonist ja raudkivitükkidest sarvilise hiiglase kuju valmis 1908. aastal Nikolai von Glehni eestvõttel.
Skulptuuri motiivid pärinevad mütoloogiast. Skulptuur kujutab kangelast, kellel on metsloomanahk õlgadel. Nuiale toetuva figuuri modelliks võttis Glehn iseenda ja suurendas kõiki mõõtmeid neli korda. Koos skulptuuriga "Krokodill" soovis Nikolai von Glehn moodustada stseeni, kus vägilase selja taga luurab koletis.
Kohalikud elanikud hakkasid aga skulptuuri kutsuma Glehni kuradiks. Sellest nördinud Glehn laskis kuju ette paigaldada kivi kirjaga "Kalevipoeg on mu nimi ja hind, lollid kuradiks kutsuvad mind!" Esimese maailmasõja ajal lammutasid selle kunstiteose venelased.
Nõmme Heakorra Seltsi algatusel taastas skulptor Mati Karmin Glehni Kalevipoja esialgse kuju varemete kõrvale. Projekti hingeks oli Reet Niido. Pidulik taasavamine toimus 4. novembril 1990. 1991. aastast on skulptuur muinsuskaitse all (kunstimälestis nr. 755).
Aarne Neeme
Aarne Olavi Neeme (sündinud 19. veebruaril 1945 Geras Saksamaal) on eesti päritolu Austraalia lavastaja.
Aarne Neeme vanemad Johannes Näkk ja Hilja Leitu olid pärit Tartust. Teise maailmasõja ajal septembris 1944 põgenesid nad Tallinnast Saksamaale, kus veebruaris 1945 sündis ka Aarne.
Perekond kolis 1948. aastal, kui Aarne oli nelja-aastane, Austraaliasse Melbourne’i.
Tegevus Austraalias
Aarne Neeme lõpetas 1962. aastal Melbourne’is balletikooli ja 1965. aastal samas teatrikooli ning 1969. aastal Sydneys ülikooli ja 1970. aastatel sai temast hinnatud teatrilavastaja.
Oma pika karjääri jooksul on tegutsenud ta mitmes Austraalia teatris. Ta oli aastatel 1969–1971 Perthi Octagoni teatri ja aastatel 1971–1972 Sydney Nimrod Streeti teatri direktor. Aastatel 1973–1977 oli ta Perthi National Theatre Company kunstiline juht, aastatel 1980–1982 oli ta Hunter Valley teatri ja aastast 1990 Perthi Hole in the Walli, olles samaaegselt aastatel 1994–1995 Sydney Actor's Centre kunstiline juht.
Ta töötas aastatel 1985–1989 Lääne-Austraalia Kunstide Akadeemia draamaosakonna juhatajana ja aastatel 1992–1994 Singapuri Riikliku Ülikooli teatriõppejõuna.
Tegevus Eestis
1999. aastal tõi ta Viljandis Ugala teatris lavale Austraalia näitemängu «Sõbrad ja raha».
Lavastused
Peaosades mängisid Luule Komissarov, Arvo Raimo, Vilma Luik jt.
Isiklikku
Tema isa oli Eesti ja Austraalia kunstnik Johannes Näkk (hilisema nimega Gunnar Neeme).
257
257. aasta
Sajandid: 2. sajand - 3. sajand - 4. sajand
Aastakümned: 200. aastad 210. aastad 220. aastad 230. aastad 240. aastad - 250. aastad - 260. aastad 270. aastad 280. aastad 290. aastad 300. aastad
Aastad: 252 253 254 255 256 - 257 - 258 259 260 261 262
Neokonservatism
Neokonservatism on USA "uute konservatiivide" ideoloogia. Eesliitega "neo" peetakse silmas kõnealuste vaadete uudsust USA konservatismile (sest need sisaldavad sotsialismi ja liberalismi elemente) või siis konservatismi taaselustumist "uue lainena".
Võrreldes teiste USA konservatiividega on neokonservatiividele omane agressiivne moralism välispoliitikas, väiksem sotsiaalne konservatiivsus, vähesem minimaalriigi pooldamine ja soosivam suhtumine heaoluriiki.
Sõna "neokonservatism" tähendus on vaidluse all. Terminit kasutavad rohkem selle ideoloogia vastased kui pooldajad. Paljud poliitikud, keda neokonservatiivideks nimetatakse, ei võta seda silti omaks. Mõnikord kasutatakse seda sõna halvustavalt, eriti paleokonservatiivide poolt, kes ründavad neokonservativismi paremalt. Selle sõna vastased väidavad, et sõna on ülepruugitud ning tal puudub sidus määratlus: neokonservatiivid vaidlevad omavahel mitmes põhimõttelises küsimuses.
Neokonservatiivideks nimetatakse pigem neid ajakirjanikke, arvamusliidreid, analüütikuid ja institutsioone, mis on seotud projektiga "Project for the New American Century" (PNAC) ning väljaannetega Commentary ja The Weekly Standard, kui selliste traditsioonilisemalt konservativsete ajutrustidega nagu Heritage Foundation ja väljaannetega nagu Policy Review ja National Review. Neokonservatiividele omistatakse USA välispoliitika mõjutamist eriti Ronald Reagani ja George W. Bushi ajal. Paljud näevad 2003. aasta sissetungi Iraaki neokonservatiivse algatusena.
Vaated
Neokonservatiivid on toetanud
Neokonservatiivid on vastustanud traditsioonilisi parempoolseid vabariiklasi ning endise vabariiklase Pat Buchanani "paleokonservatiivset" nativismi, protektsionismi ja isolatsionismi.
Sisepoliitikast lähtudes pole neokonservatismi võimalik määratleda. Selle liikumise olulised tunnusjooned on agressiivne lähenemine välispoliitikale, vabakaubandus, vastuseis kommunism külma sõja ajal, toetus ümberpiiratud liberaalse demokraatiaga riikidele (Iisrael, Taiwan) ning vastuseis Lähis-Ida ja muude piirkondade riikidele, mis paistavad toetavat terrorismi.
Clara Zetkin
pisi|Clara Zetkin 1920. aastatel Clara Josephine Zetkin (neiupõlvenimi Eissner, 5. juuli 1857 Wiederau, Saksimaa kuningriik – 20. juuni 1933 Arhangelskoje, Moskva oblast) oli Saksa sotsialist ja naisõiguslane. Ta tegutses 1878–1917 Saksamaa Sotsiaaldemokraatlikus Parteis ja 1919–1933 Saksamaa Kommunistlikus Parteis. 1916. aastal oli ta üks Spartakusbundi asutajaid.
Elulugu
Clara Eissner õppis õpetajaks. Kuna Bismarck keelustas 1878 Saksamaal sotsialistide tegevuse, läks ta elama Zürichisse ja 1882 Pariisi, kus osales Sotsialistliku Internatsionaali asutamises. Seal kohtus ta oma kahe poja isa vene revolutsionääri Ossip Zetkiniga ja võttis tema perekonnanime. Hiljem (1899–1928) oli Clara Zetkin abielus näitleja Georg Friedrich Zundeliga.
Clara Zetkin naasis 1891. aastal Saksamaale ja andis välja marksistlikku ajalehte Die Gleichheit (Võrdsus). 1919. aastal astus ta Saksamaa Kommunistlikku Parteisse, mida ta esindas ka Saksamaa Reichstagis Weimari Vabariigi ajal 1920–1933. Saksamaal oli ta aktiivne koos Rosa Luxemburgiga. Nad kritiseerisid koos revisionismi.
Zetkin on tuntud ka naisõiguslasena. Teda peetakse 1910. aastal algatatud rahvusvahelise naistepäeva ametliku tähistamise algatajaks.
1921. aastal valiti ta Nõukogude Venemaal, Moskvas tegutseva ja Venemaa kommunistliku partei poolt finantseeritava Kommunistliku Internatsionaali Täitevkomitee Presiidiumi liikmeks.
Clara Zetkini teostest
Eesti keeles on ilmunud Klara (Clara) Zetkini artikkel "Naisterahwas ja tema majanduseline seisukord", mis jaotus osadeks "Pööre naisterahwa majanduslises seisukorras", "Naisterahwas ja seltskondlik elu", "Naisterahwas ja lastekaswatus". Ta jälgis naise ühiskondliku positsiooni ajaloolist kujunemist, tõdedes, et naise olukord on töölise omaga võrdne (mitte viletsam), kasutab sõna "kodune ori". Edasi selgitas Zetkin, kuidas naisest sai vabrikutööline, rahateenija, millega pandi alus tema iseseisvusele ja "vabastamisele", pakkudes välja uue naise ideoloogilise ja praktilise lahenduse, eeskätt vana abielumudeli teisenemise kaudu: "Lastekasvatus wõetakse – ja piab wõetama – perekonna käest ja antakse seltskonna kätte, ema käest kaswatusteadlaste kätte, selle sõna kõige laialisemas mõttes." Igal juhul on lastekasvatajad ka uues ühiskonnas naised, mistõttu tuleb edendada naiste haridust. Zetkin ei näe justkui muud põhjust, miks naiste haridust ja maailmanägemust arendada.
Squash
pisi|Seinatennise väljak Seinatennis ehk squash [sku`ošš] (inglise keeles ka squash rackets) on Suurbritannias tekkinud tennisega sarnanev pallimäng.
Seinatennises võib palli liikumiskiirus kohati olla ligi 200 km/h. Kuigi pall kaotab pärast seinapuudet kiiruse, on mängijad vaid mõne meetri kaugusel seinast ja peavad kiiresti reageerima. Eduka mängu aluseks on õige reketi käsitsemine, mis võimaldab hetkega olla valmis nii eest- kui ka tagantkäelöökideks. Seinatennis kuulub ühe osana ka reketloni koosseisu, kus samas mitmevõistluse matšis võisteldakse lisaks veel tennises, lauatennises ja sulgpallis.
Maailmas
Seinatennis on arenenud mängust rackets, mis tekkis 19. sajandi alguses ühes Londoni vanglas. Reketi- ja pallimängud olid tol ajal väga populaarsed ning oma igapäevase treeningu käigus hakkasid vangid palli reketiga vastu seina lööma.
1820ndatel levis rackets Inglismaa koolides, s.h Harrowsis. Viimast peetaksegi seinatennise sünnikohaks. Nimelt avastasid Harrowsi õpilased peagi, et kui racketsi pall augustada, siis seinaga põrkumisel litsub pall laiaks (ingl squash) ning tekib palju erinevamaid löögivõimalusi. Ühtlasi nõudis see mängijatelt suuremat pingutust, sest enam ei saanud oodata, kuni pall sinuni tagasi põrkab nagu racketsis.
1864. aastal ehitati Harrows esimesed neli seinatenniseväljakut ning mängust sai omaette spordiala. Mäng kogus üha populaarsust ning ka teistes koolides hakati väljakuid avama.
Nagu iga uue spordiala väljakujunemisel ei olnud ka seinatennises algusaastatel rahvusvahelisi standardeid, mistõttu tekkisid mõningad erinevused seinatennise mänguviisis ja varustuses. Kujunesid välja kaks peasuunda: soft ball ja hard ball. Esimene levis Inglismaal ja seda mängiti n-ö pehme palliga, väljakul, mille laiuseks 21 jalga (u 6,4 m) ja teist Põhja-Ameerikas n-ö kõva palliga, väljakul, mille laiuseks 18,5 jalga (u 5,6 m). Mõlema väljaku pikkus oli 32 jalga (u 9,75 m).
Esimesed spordialaga seotud alaliidud asutati 1907. aastal USA-s (US Squash Racquets Association) ja 1911. aastal Kanadas (Canadian Squash Racquets Association). Inglismaal kinnitati seinatennise reeglid 1908. aastal Tennise ja Racketsi Liidu alla kuuluvas seinatennisekomitees. Alles 1928. aastal asutati eraldi Squash Rackets Association.
Seinatennis oli olümpiamängude kavas 1908. aastal, nii üksik- kui ka paarismängu võitsid seal Suurbritannia sportlased.