The_Sovereignty_of_Good
Täiuse idee
Murdochi meelest on Hampshire'i inimesepilt võõrastav ja ebausutav. Inimesed ei ole tingimata ja olemuslikult niisugused; argumendid ei ole veenvad; inimesed ei tohiks end sellistena kujutada. Esimene tugev vaistlik reaktsioon sellele on vist kas rahulolu välise reaalsuse rõhutamisega ja siseelu puudumisega või, nagu Murdochil, tunne, et see ei saa nii olla, midagi hädavajalikku on puudu. Siseelu staatust puudutavate argumentide kriitika võib jõuda kaugeleulatuvate tulemusteni, sest küsimusest, mis toimub meie sees avalike liigutuste vahel, sõltub meie arusaam valiku staatusest, vabaduse tähendusest ning üldse tahte ja mõistuse ning intellekti ja soovi suhtest. Sellise moraalipsühholoogia kõige radikaalsem argument jõuab järeldusele, et vaimseid mõisteid tuleb analüüsida geneetiliselt ning siseelu tuleb pidada väliselu parasiidiks. See on erijuht argumendist "privaatsete" asjade staatuse kohta. René Descartesist kuni viimase ajani on filosoofias olnud obsessioon cogitatio 'st, meeltemuljest ja meelteandmest. Seda privaatset entiteeti peeti nähtumuseks, mille kohta omanikul on eksimatu ja kindel teadmine. Descartes võttis selle cogito-argumendi lähtekohaks ja Briti empiristid kujutasid seda mõtlemise instrumendina. See kummaliselt ligitõmbav ja kergesti haaratav mõiste eeldab muu hulgas, et seesmine on kahes mõttes privaatne: sattumuslikus mõttes (see on saladus, mille võib välja anda või mitte) ja loogilised mõttes (oma meelteandmeid pole võimalik teistele näidata). Nüüd on filosoofid sellest mõistest suuresti loobunud järgmise argumendi põhjal: a) selline entiteet ei saa olla avaliku mõiste struktuuri osa (sellest pole kasu) ja b) sellist entiteeti ei saa introspektiivselt avastada (seda pole olemas). Introspitseeritavaid asju on väga vähe ja need on üsna ähmased, ja neid on igal juhul raske ära tunda. Peamiseks on peetud argumendi a-haru. Üldise argument sobib kõige paremini lihtsa mittevaimse mõiste (näiteks 'punane') puhul. "Punane" ei saa olla millegi mitteprivaatse nimi. Selle mõiste struktuur on selle avalikus struktuuris, mis tuvastatakse kokkulangevate protseduuridega avalikes olukordades. Väidetavat seesmist asja ei ole võimalik teada (Descartes) ega kasutada (Briti empiristid). David Hume muretses ilmaasjata puuduva sinisevarjundi pärast; asi pole selles, kas seda saab kujutada, ega selles, kas me saame veenduda, et seda kujutati: sisemine pilt on paratamatult asjassepuutumatu ja mõiste omamine on avalik oskus. Ma tunnen ära, mida meeled näitavad, avalike skeemide abil, mis ma olen õppinud, ja mul ei ole võimalik seda kuidagi teisiti teada, sest teadmine kätkeb rangust, mida võimaldab avalik test. Ludwig Wittgenstein võtab "Filosoofiliste uurimustes" olukorra kokku nii: kui mõista aistinguväljendi grammatikat "objekti ja nime" mudeli järgi, siis objekt jääb vaatluse alt välja kui asjassepuutumatu. Võib tunduda, et see argument kehtib veel halastamatumalt, kui jutt on palju varjutaolisematest vaimsetest entiteetidest, "objektidest", mille "nimed" on vaimsed mõisted. Igatahes võib endale öelda: fiosofeerimisel tundub, et punaseaisting on mul privaatselt, ja kui isegi see selge asjake ei ole minu privaatne anne, miks ma peaksin siis arvama, et seda on niisugused lootusetult ähmased sisenähtused, mis on seotud näiteks otsuse ja soovi mõistega?