cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vana-Makedoonia
Pärsia vallutamine
Edasi vallutas Aleksander põlised Pärsia alad ning pealinna Persepolise. Aastal 330 eKr alistas Aleksander Pärsia riigi põhiosa ja Meedia. Ida pool Susat algas Pärsia suurriigi põhiterritoorium – Päris-Pärsia. Kui seniste vallutuste käigus oli Aleksander hõivanud pärslaste alistatud maid ja paljudes kohtades oli teda tervitatud kui vabastajat, siis Pärsias kohtas ta esimest korda tõsist vastupanu. Ent Pärsia väeriismed purustati Pärsia iidse pealinna Persepolise lähistel. Makedoonia armee rüüstas Persepolise ja süütas Aleksandri käsul Xerxese luksusliku lossi kättemaksuks Ateena hävitamise eest Kreeka-Pärsia sõdade ajal. Dareiose rikkused, mis Persepolises olid, läksid Aleksandri kätte.
Aasta 330 algul eKr suundus Makedoonia armee Pärsiast Meediasse. Dareios III viibis sel ajal Meedia vanas pealinnas Ekbatanas, kuid kuulnud Aleksandri lähenemisest, taandus ta talle veel ustavaks jäänud vägedega ida poole. Hõivanud Ekbatana, jättis Aleksander sinna ka hiiglasliku sõjasaagi ja Pärsia kuningate varem anastatud varandused. Ekbatanast hakkas Aleksander jälitama Dareiost, kes põgenes ida poole. Kesk-Aasia satraabid, kelle eesotsas oli Baktria satraap Bessos, võtsid põgeneva Dareiose kinni ja tapsid ta. Aleksandri kätte langes vaid kuninga surnukeha.
Vallutused Kesk-Aasias
Sõja kolmandas järgus hõivas Aleksander Kesk-Aasia ning vallutas Baktria ja Sogdiana. Aleksander kui võitja kuulutas iseend tapetud Pärsia kuninga seaduslikuks järglaseks ja sellest tulenevalt ka kättemaksjaks tema surma eest. Et Dareios III tapja, Baktria satraap Bessos oli põgenenud Kesk-Aasiasse, hakkas Aleksander teda jälitama. Kolmeaastane sõjakäik esmalt Bessose ja seejärel Sogdiana satraabi Spitamenese vastu viis Aleksandri läbi Meedia, Partia, Aria (Lääne-Afganistan), Drangiana, Arachosia (Lõuna- ja Kesk-Afganistan), Baktria (Põhja- ja Kesk-Afganistan) ja Sküütia. Selle käigus vallutas ja taasrajas ta Herati ja Maracanda.
Kesk-Aasias püüdis Aleksander kohalikku aristokraatiat aina rohkem enda poolele võita, andes talle nagu makedoonlastele kõrgemaid ametikohti. Oma väliõukonnas hakkas ta sisse viima Pärsia kuningakoja tseremoniaali elemente. See õhutas vaenu makedoonia aristokraatides, kes ei soovinud jagada esikohta vallutatud maade aristokraatiaga. Aastal 330 eKr teatati Aleksandrile, et hetairia sepitseb tema vastu vandenõu, misjärel peeti makedoonia kombe kohaselt sõjaväekohut ja vandenõus kahtlustatavad hukati. Aleksander lähenes üha rohkem kohalikule aristokraatiale ja püüdis väliselt omandada kohalikke kombeid. Viimane asjaolu tõi talle kaasa uusi konflikte makedoonia aristokraatidega.
Baktria satraap Bessos kuulutas end uueks Pärsia kuningaks Artaxerxes IV-ks ning uue kuninga ilmumine näitas, et Pärsia impeeriumi idaosa satraabid üritavad jätkata vastupanu. Aleksandril oli vaja kindlustada juba vallutatud piirkonnad idapoolsete rünnakute vastu ning likvideerida viimane vastupanukolle endise Pärsia suurriigi idaosas. Artaxerxes IV Bessos kergendas Aleksandri võitlust, tehes tõsise poliitilise vea: ta kuulutas end kuningaks kui Ahhemeniidide dünastia jätkaja. Enamik Kesk-Aasia rahvaid aga oli Pärsia kuningast väga nõrgas sõltuvuses ja Pärsia suurriigi kokkuvarisemisega tekkis neil võimalus saada täiesti iseseisvaks. Seetõttu ei leidnud Bessos Kesk-Aasia territooriumil kuigi suurt toetust.
Kevadel 329 eKr ületas Aleksander Hindukuši mäestiku ning asus vallutama Baktriat ja Sogdianat, kõige tugevamaid ja tegelikult iseseisvaid idapoolseid satraapiaid. Baktrias sai Aleksander Artaxerxes IV Bessose kätte ja viimane hukati. Aleksander vallutas Baktria pealinna Baktra ja Sogdiana pealinna Marakanda. Aleksander ehitas mitu kindlustatud linna – Aleksandriat – ning paigutas mitmesse tugipunkti Makedoonia garnisonid. Alles aasta 328 lõpul eKr põgenes makedoonlastelt lüüa saanud Spitamenes rändsuguharude juurde, kelle juhid ta tapsid. Aleksander püüdis luua häid suhteid kohaliku aristokraatiaga ning aastal 327 eKr abiellus ta Baktria tugevaima valitseja Oxyartese tütre Roxanega. Kesk-Aasia vallutamine kestis üle kolme aasta.
Vallutused Indias
Sõja neljandas järgus korraldas Aleksander sõjaretke Indiasse. Sissetungi kergendasid kodusõjad piiriäärsete India riikide vahel. Aleksander ületas Induse ja rajas sõjategevuse jätkamiseks uusi tugipunkte. Aastal 326 eKr võitis ta Hydaspese ääres Porose vägesid, Poros ise aga langes vangi. Aleksander jättis talle ta riigi alles vastutasuks liidu ja vallutaja ülemvõimu tunnustamise eest. Hydaspese äärde asutas ta kaks kindlustatud linna, Nikaia (Võidu linn) ja Bukephala, ning tungis edasi itta. pisi|400px Aastal 325 eKr rajas Aleksander eelposte ka Induse madalikule. Ta ise arvas, et on jõudnud enam-vähem maailma lõppu. Hyphasise ääres tõstsid Aleksandri sõdurid mässu ja keeldusid edasi minemast; meeste rahulolematus oli tingitud suurest kurnatusest. Aleksander oli sunnitud tagasi pöörduma. Ta naasis Babüloni, millest kavatses teha oma impeeriumi pealinna. Aleksander pidi aastal 326 eKr lõpetama sõjaretke, mis oli kestnud üle kaheksa aasta. Kreekast ja Makedooniast olid saanud suurriigi äärealad.
Aleksander Suure maailmariik piirnes Balkani poolsaare Aadria mere läänerannikuga, põhjaosas Doonauga, Kaukasuse ja Indusega, lõunas ulatus India ookeanini, Aasias – Araabia poolsaareni ning hõlmas Aafrikas Egiptuse, Liibüa ja Kürenaikani. Aleksander ei muutnud rahvale harjumuslikke kohapealseid valitsemisvorme, ta jättis alles Pärsia võimu aegse haldusjaotuse satraapiateks, aga kitsendas satraapide võimu.
Kevadel 323 eKr oli Aleksandri armee valmis uueks suureks sõjaretkeks Araabiasse. Hiljem kavatses Aleksander liikuda Põhja-Aafrikasse. Juuni keskel aga suri ta ootamatult ja kohe algasid diadohhide sõjad, mille käigus võideldi tema riigi jagamise pärast.
Pärast Aleksandri surma aastal 323 eKr läks valitsusvõim ta poolvennale Philippos Arrhidaiosele ja Aleksandri pojale Aleksander IV-le. Kuna aga Philippos oli vaimselt haige ja poeg alles imik, nimetati nende asemele kaks regenti, Perdikkas ja Craterus. Perdikkasel õnnestus ruttu saavutada ainuvõim. Ta kõrvaldas peagi hulga oponente, tappes umbes 30 Aleksandri endist kindralit, kes valitsesid nüüd satraapidena üle kogu impeeriumi. Aastal 321 eKr, konflikti ajal Ptolemaiosega, tapsid Perdikkase ta oma sõdurid. Uueks regendiks sai Antipatros ja taas vahetusid satraapiad kindralite vahel. Aastal 301 eKr, pärast Ipsose lahingut Früügias, konflikt viimaks lahendati.
Impeeriumi lagunemine
Diadohhide sõdades lagunes Aleksandri loodud maailmariik ja Makedoonia jäi laostuva riigiosa tuumikuks. Alek­sander Suure väejuhid ja järglased diadohhid (kreeka keeles diadochos järglane), kellest tähtsaimad olid Antigonos, Kassandros, Ptolemaios, Seleukos, ja Lysimachos, hakkasid pärast Aleksandri surma (323 eKr) ülemvõimu ja seejärel riigi jagamise pärast omavahel võitlema. Makedoonia riik jagunes pärast Aleksander Suure surma Kreeka ja Makedoonia, Egiptuse, Väike-Aasia ja Aasia osaks ning kujunesid Ptolemaioste (Egiptus), Seleukiidide (Süüria ja Mesopotaamia), Antigoniidide (Make­doonia) ja Attaliidide (Pergamon) hellenistlikud riigid. pisi|Diadohhide [[satraapiad Aleksander Suure impeeriumi aladel, 323. aastal eKr]] Seleukos I Nikator (kreeka keeles võitja) (umbes 358–281 eKr) Seleukiidide dünastiast, Aleksander Suure väepealik, oli Seleukiidide riigi rajaja. Ta sai aastal 321 eKr Babüloonia satraapia asevalitsejaks, kindlustus seal lõplikult aastal 312 eKr ja vallutas seejärel Aleksander Suure endise impeeriumi idaalad kuni Indiani. Seleukos I kuulutas end aastal 305 eKr kuningaks, omandas Ipsose lahingu tulemusena (301 eKr) Süüria ja pärast Lysimachose võitmist (281 eKr) enamiku Väike-Aasiast. , Seleukiidide riik
Aleksander Suure väejuht Lysimachos (361–281 eKr) sai aastal 323 eKr Traakia va­litsejaks. Lysimachos kuulutas end aastal 305 eKr Traakia kuningaks, omandas pärast Ipsose lahingut aastal 301 eKr suure osa Väike-Aasiat ja haaras aastail 287–286 eKr võimu Makedoonia üle. Lysimachos langes võitluses Seleukosega Lüüdias Kurupedioni lahingus.
Ptolemaios I Soter (suri 283 eKr), Egiptuse kuningas Lagiidide ehk Ptolemaioste dünastiast, Aleksander Suure väejuht, oli Aleksandri surma ajal Egiptuse asevalitseja ehk satraap. Erinevalt regendiks määratud väepealik Perdikkasest pooldas tema Aleksandri riigi jagamist väepealike ehk diadohhide vahel. Ta lasi Aleksandri põrmu röövida ja Egiptusse matta ning algatas sellega diadohhide sõjad. Ptolemaios kindlustas oma võimu Egiptuses, liites sellega ka Kürenaika, ning allutas oma võimule Küprose, teisi väiksemaid Vahemere saari ning Väike-Aasia lõunaranniku. Ptolemaios I vallutas diadohhide sõdades ajutiselt Palestiina, Lõuna-Süüria ja Väike-Aasia rannikualad. Aastast 323 eKr oli ta Egiptuse satraap, aastail 305–283 eKr aga Egiptuse kuningas, rajades sellega Ptolemaioste dünastia ja hellenistliku Egiptuse riigi, mis kestsid aastani 30 eKr, mil Egiptus Rooma vabariigiga liideti. Ettevaatliku ja kavala poliitikuna ei ajanud Ptolemaios Seleukos I ega Demetrios Poliorketese stiilis poliitikat, millega nood soovisid saada iga hinna eest tugevaimaks hellenistlikuks monarhiks, vaid rahuldus Egiptusega. , Egiptus
India alad läksid Tšandragupta Maurja kontrolli alla, kes oli esimene Maurja keiser ja laiendas hiljem oma valdusi pärast lepet Seleukosega. pisi|400px Makedoonia väepealik, Antipatrose poeg Kassandros (u 355–298 eKr), haaras aastal 317 eKr võimu Makedoonias (kinnitati 311 eKr lepinguga) ja Kreekas. Kassandros laskis hukata Aleksander Suure ema, lese (Roxana) ja poja (seadusliku troonipärija) ning kuulutas aastal 305 eKr enda Makedoonia kuningaks. Antigonos I poeg Demetrios Poliorketes (kreeka keeles linnapiiraja) (u 337–283 eKr) vallutas aastal 307 eKr Ateena, võitis aastal 306 eKr Küprose juures Ptolemaiose laevastiku ja piiras aastail 305–304 eKr edutult Rhodost. Kassandrose surma järel haaras Demetrios Poliorketes võimu Makedoonias (294–288 eKr).
Antigoniidide dünastiast (u 384–301 eKr) Makedoonia kuningas Antigonos I Monopthalmos (kreeka keeles ükssilm), Aleksander Suure väepealik, Früügia, Lüükia ja Pamfüülia asehaldur, üritas koos poja Demetrios Poliorketesega rajada Väike-Aasia suurriiki ja vallutas diadohhide sõdades 316. aastaks eKr peaaegu kogu Aleksander Suure riigi Aasia-osa. Aastal 306 eKr kuulutas ta enda koos pojaga kuningaks, kaotas aga 301. aastal eKr Ipsose lahingu Lysimachosele ja Seleukosele. Sellest algas Aleksandri riigi lagunemine.
Aastaks 270 eKr olid hellenistlikud riigid ühendatud. Antigoniidide impeerium hõlmas Makedooniat ja Kreekat, Seleukiidide impeerium Mesopotaamiat ja Pärsiat ning Ptolemaiose kuningriik Egiptust, Palestiinat ja Kürenaikat.
Antigoniidide dünastia
Antigonos I poeg Demetrios Poliorketes (kreeka keeles linnapiiraja) (u 337–283 eKr) osales koos oma isaga väga aktiivselt diadohhide sõdades, vallutas aastal 307 eKr Ateena, võitis aastal 306 eKr Küprose juures Ptolemaiose laevastiku ja piiras aastail 305–304 eKr edutult Rhodost. Et ta suutis linnu väga edukalt vallutada, anti talle hüüdnimeks Poliorketes ('linnapiiraja'). Kassandrose surma järel haaras ta võimu Makedoonias (294–288 eKr). Lõpuks aga pöördusid kõik teised diadohhid tema ja ta isa vastu ning viimased said aastal 301 eKr lüüa. Antigonos langes, aga Demetrios põgenes ning suutis ennast lõpuks Makedoonias maksma panna. Siis liitusid tema vastu aga Lysimachos ja Pyrrhos. Aastal 288 eKr sai ta nende käest lüüa ja põgenes Väike-Aasiasse. Seal hakkas ta sõdima Seleukos I vastu, kuid sai lüüa ja langes vangi, kus ta peagi suri Seleukos I Nikatori vangina. Epeirose kuningas Pyrrhos (306–272 eKr) rivaalitses valitsusaja algul Demetrios Poliorketesega, püüdes tulutult tõusta Makedoonia troonile, suundus aga aastal 280 eKr Tarase linna kutsel Itaaliasse, et abistada sealseid kreeklasi Rooma vastu.
Aastal 279 eKr tungisid Balkanile keldid, kes on kreeka allikates tuntud galaatide nime all. Makedoonia valitseja sai lüüa ja tapeti. Galaatide rüüstamistele Kreekas järgnes nende sissetung Väike-Aasiasse ja Pergamoni aladele. Balkanil said keldid lõpuks hävitavalt lüüa Demetrios Poliorketese pojalt Antigonos Gonataselt, kellele see vägitegu tagas Makedoonia vabaks jäänud trooni. Demetrios Poliorketese poeg Antigonos II sai aga Makedoonia kuningaks (277–274 eKr; 272–239 eKr) ning antigoniidid valitsesid riiki kuni roomlaste sissetungini. Antigoniidide dünastia suutis kehtestada oma ülemvõimu enamikus kreeka linnriikides. Enamik kreeka linnriike, sealhulgas Ateena, tunnistas Makedoonia ülemvõimu. Makedoonlastel olid siiski garnisonid Kreeka strateegilistes punktides: Demetrias Tessaalias, Chalkis Euboia saarel ja Akrokorintos Kórinthose maakitsuse juures. Antigoniidide Makedooniast sõltumatut ja Makedoonia-vastast poliitikat ajasid ka Aitoolia liit, Ahhaia liit ja Sparta.
Makedoonia sõjad
300px|pisi|Makedoonia (oranž) aastal 200 eKr ja [[Aitoolia Liit|Aitoolia Liidu ning Ahhaia Liidu alad Balkani poolsaarel, Pergamoni kuningriik ja Seleukiidide riik Väike-Aasias]] Umbes aastast 200 eKr sekkus Kreeka asjadesse järjest enam Rooma vabariik, kes sõdis korduvalt Makedooniaga. Aastal 216 eKr tungis Makedoonia kuningas Philippos V Illüüriasse, millest said alguse Makedoonia sõjad Roomaga. Illüüria sõdadega (215–168 eKr) alustas Rooma idapoolsete Vahemere maade allutamist.
Kolmes sõjas (215–168 eKr) võideti Makedoonia ja aastal 148 eKr muudeti see Rooma provintsiks. Makedoonlaste lüüasaamine Pydna lahingus (168 eKr) märkis antigoniidide võimu lõppu Kreekas. Pärast Aitoolia liidu (189 eKr) ja Ahhaia liidu purustamist (146 eKr) allutati Vana-Kreeka linnriigid. Kreeka anastamine viidi lõpule aastal 27 eKr, mil keiser Augustus annekteeris ülejäänud Kreeka ja muutis selle Ahhaia senatiprovintsiks. Oma sõjalisest üleolekust hoolimata imetlesid roomlased Kreeka kultuuri ja võtsid üle selle saavutusi.
Esimene Makedoonia sõda
pisi|vasakul|Esimese Makedoonia sõja (214–205 eKr) sõjategevusalad (214–205 eKr) 215. aastal eKr aastal sõlmis Philippos V Kartaago ja Rooma vahelise Teise Puunia sõja ajal (218–201 eKr) Kartaago väejuhi Hannibaliga Rooma-vastase liidu ning tungis laevastikuga 214 eKr Illüüria rannikule. Philippos V väed vallutasid Orici linna ning püüdsid taas vallutada Apollonia linna.
Invasioonist sai alguse Esimene Makedoonia sõda (214–205 eKr) Roomaga. Makedoonia-vastases sõjalises liidus osalesid Rooma liitlasena kreeklaste Aitoolia liit, Pergamon, Sparta ja Elis.
Kreeta sõda
Aastal 202 eKr sõlmis Philippos V lepingu Seleukiidide Antiochos III-ga jagamaks Egiptuse Ptolemaioste valdusi Egeuse meres. Rhodoslased, keda toetasid Pergamon ja Rooma, kuulutasid Makedooniale sõja (205–200 eKr). Makedoonia laevastik purustas 201. aastal eKr Lada saare juures peetud lahingus liitlaste laevastiku ja laastas Pergamoni.
Teine Makedoonia sõda
pisi|vasakul|Teise Makedoonia sõja (200–197 eKr) sõjategevusalad pisi|300px|Makedoonia (oranž) aastal 200 eKr ja [[Aitoolia Liit|Aitoolia Liidu ning Ahhaia Liidu alad Balkani poolsaarel, Pergamoni kuningriik ja Seleukiidide riik Väike-Aasias]] (200–197 eKr) 202. aastal eKr said Kartaago väed ja Hannibal Teises Puunia sõjas Zama lahingus rängalt lüüa ning Rooma võis suunata oma väed Makedoonia vastu. Põhjuse idapoolsetesse asjadesse sekkumiseks andsid Pergamoni ja Rhodose abipalve Makedoonia ja Seleukiidide vastu. Suur osa Kreeka riike toetas roomlasi, ja kuna ka Seleukiidi valitseja Antiochos III roomlastega sõlmitud leppe kohaselt oma senise liitlase hülgas, jäi Makedoonia üksi vastamisi roomlaste juhitud tugeva koalitsiooniga. Aastal 199 eKr liitusid Makedoonia-vastase koalitsiooniga ka Aitoolia liit ja Ahhaia liit. Philippos sai aastal 197 eKr Kynoskephalai lahingus Põhja-Kreekas Tessaalias lüüa Rooma vägedelt, keda juhtis Titus Quinctius Flamininus, ja kaotas Kreekas ülemvõimu. Philippos V pidi loovutama rahuleppega valdused Kreekas, Kaaria Väike-Aasias ja laevastiku ning maksma kontributsiooni. Aastal 196 eKr kuulutas Titus Quinctius Flamininus Isthmia Panhelleni mängudel pidulikult välja kõigi Kreeka riikide vabaduse.
Kolmas Makedoonia sõda
pisi|vasakul|Kolmanda Makedoonia sõja (171–168 eKr), [[Pydna lahingu (168 eKr asukoht]] Kolmas Makedoonia sõda toimus Philippos V järglase Perseuse juhtimisel Makedoonia ja Tessaalia aladel ning lõppes Makedoonia lüüasaamisega. Pydna lahingu s, mis peeti aastal 168 eKr Olümpose mäe ja Egeuse mere vahelisel tasandikul, kaotas Makedoonia Rooma vägedele, keda juhtis Lucius Aemilianus Paulus Macedonicus. Roomat toetas ka Perseuse rivaal, Pergamoni kuningas Eumenes II. Perseus langes vangi ning viidi Rooma. Makedoonia kuningriik likvideeriti, selle asemele moodustati neli vabariiklikult valitsetavat jagu, mis tasusid Roomale andamit ega tohtinud ei relvastuda ega omavahel poliitiliselt suhelda. Rooma väed rüüstasid Makedoonia liitlaste Illüüria ja Epeirose alad. Delose saar kuulutati aga vabasadamaks, mis halvas neutraalseks jäänud saareriigi Rhodose kaubandust, jättes selle ilma rikkalikest sadamatollidest.
(171–168 eKr)
Neljas Makedoonia sõda
Makedoonia vallutamise järel jaotati Makedoonia alad neljaks ning elanikke kohustati maksma Roomale tribuuti. Makedoonlased korraldasid aastal 149 eKr ülestõusu. See aga suruti maha ning aastal 148 eKr moodustati Makedooniast, Illüüriast ja Epeirosest Rooma provints Makedoonia, mida valitses Thessaloníkis elav prokonsul. (150–148 eKr) pisi|Ahhaia liidu alad u 150 eKr Lõuna-Kreekas tekkis Roomal konflikt Peloponnesose linnriikide Ahhaia liiduga. Kui ahhailased Rooma heakskiitu ära ootamata Sparta vastu sõtta läksid, käskis Spartat soosinud Rooma ahhailastel loovutada mitu linna, nende seas Korintose. Seepeale puhkes Ahhaia liidu ja mõnede muude kreeka linnriikide ülestõus, mille konsul Lucius Mummius suurema vaevata maha surus. Karistuseks ja hirmutuseks hävitasid tema väed aastal 146 eKr Rooma senati korraldusel Korintose, mille elanikkond oli ahhailaste ülestõusuga kaasa läinud. Kuigi enamik Kreeka riike jäid nominaalselt sõltumatuks ja olid Roomaga ainult liidus, andis Korintose häving soovitud tulemuse ja lõpetas pikemaks ajaks kreeklaste vastuseisu Rooma vabariigi ülemvõimule. See oli Kreeka poliitilise iseseisvuse lõpp. Ahhaia läks Rooma Makedoonia provintsi haldusse.
Rooma provints Makedoonia
Pärast Rooma keisririigi lõhenemist kuulus Makedoonia 1423. aastani Bütsantsile.
Mehis Heinsaar
pisi|Mehis Heinsaar esitamas oma loomingut kirjandusfestivalil HeadRead 27. mail 2011. pisi|Mehis Heinsaar 2011. aastal. Mehis Heinsaar (sündinud 1. augustil 1973) on eesti kirjanik.
Tema esimene tosin eluaastat möödus Tallinnas ja järgmised seitse kuni keskkooli lõpetamiseni Karksi-Nuias. 1992–2000 kestsid õpingud Tartu Ülikoolis (lõpetas eesti kirjanduse erialal, diplomitöö August Gailitist).
Tema trükidebüüdiks oli luuletus "Kõne minu põrmu kõrval" 1994. aastal kogumikus "Ilmre: luulevõistluse “Kuldne kaseleht '93” paremik ja teisi luuletusi Eesti Luuleliidu liikmetelt". Esimeseks avaldatud proosapalaks sai groteskne nägemuspilt "Keeristorm Tartus", see ilmus samuti Postimehes 14. jaanuaril 1997.
Järgnesid avaldamine Vikerkaares 1997 ja Loomingus 1998 ning üsna pea sai kirjanik tunnustuse osaliseks: Tuglase novelliauhind anti talle aastal 2000. Teist korda võitis ta sama auhinna 2002. ja kolmandat korda 2010. aastal.
Ta on avaldanud jutukogumikud "Vanameeste näppaja", "Härra Pauli kroonikad" ning "Ebatavaline ja ähvardav loodus". Paljud novellid on ilmunud varem ajakirjanduses, novelle on ilmunud ka hiljem. Tema teoseid on ajakirjanduses väga palju käsitletud.
On öeldud, et kogu 2001. kirjandusaasta kuulus Heinsaarele. Mõlemad ilmunud teosed tõusid kirjandusaasta suursündmusteks. "Vanameeste näppaja" sai Betti Alveri kirjandusauhinna parima debüüdi eest. "Härra Pauli kroonikad" pälvis Eesti Kultuurkapitali proosapreemia.
Heinsaar jõudis 2005. aasta märtsis lõppenud romaanivõistlusel romaaniga "Artur Sandmani lugu" esikümnesse. Samal aastal Eesti Kirjanike Liidu korraldatud novellivõistlusel märgiti ära tema novell "Hingus".
Mehis Heinsaare retseptsioonist on koostatud artiklikogumik "Luhtatulek. Ekslemisi Mehis Heinsaare tihnikutes" (koostaja Sven Vabar. Tallinn-Tartu: Tartu Ülikooli kirjastus ja Eesti Kirjandusmuuseumi kultuuri- ja kirjandusteooria töörühm, 2011).
2021. aastal tegid Joosep Matjus ja Katri Rannastu Heinsaarest filmi "Pingeväljade aednik".
Pärsia laht
thumb|Pärsia lahe satelliidipilt Pärsia laht (pärsia keeles خلیج فارس (Khalīj-e Fārs 'Pärsia laht') või ka آب کبود Āb-e Kabūd), الخليج الفارسي (al-Khalīj al-Fārsī) või خليج الفارس (Khalīj al-Fāris) ('Pärsia laht')) on laht India ookeani loodeosas. Pärsia lahe rannikualadel asuvad Iraan, Iraak, Kuveit, Saudi Araabia, Bahrein, Katar, Araabia Ühendemiraadid ja Omaan. Lahe pindala on 239 000 km². Laht on madal, asub mandrilaval, suurim sügavus on 102 meetrit, keskmine sügavus alla 50 meetri. Lahe vesi on soolasem kui ookeanis, kuni 40 promilli. Loodete kõrgus on kuni 3,5 meetrit. Valitseb kuum ja kuiv kliima. Pärsia laht on ühendatud Omaani lahega Hormuze väina kaudu.
Tuntuim, kuid suuruselt alles kolmas saar Pärsia lahes on Bahrein. Sellest suuremad on Iraanile kuuluv Qeshmi saar ja Kuveidile kuuluv Būbiyāni saar.
Pärsia lahe piirkonnas asuvad maailma suurimad naftavarud.
Pärsia laht on nime andnud Lahesõjale.
Kõik lahte ümbritsevad riigid peale Iraani on araabia maad, mistõttu on soovitud laht ümber nimetada Araabia laheks. Seda nime ei ole aktsepteerinud aga ükski rahvusvaheline organisatsioon. Aastal 2006 kinnitas ÜRO, et nõuab lahe nimetamist Pärsia laheks, sest ajalooliselt on Araabia laheks nimetatud ka muid veekogusid, näiteks Punast merd.
Nika
Nika (vene keeles Ника) on Venemaa rahvuslik filmiauhind, mida annab välja Venemaa Kinematograafia Akadeemia, Oscari analoog Venemaal.
Filmiauhinna Nika asutas 1987. aastal NSV Liidu Kinematografistide Liit. 1991. aastal sai NSV Liidu Kinematografistide Liidu õigusjärglaseks Kinoliitude Konföderatsioon (sellesse kuulub ka Eesti Kinoliit). Filmiauhinna Nika väljaandmiseks asutati Venemaa Kinematograafia Akadeemia.
Kategooria võitjale antakse tiivulist võidujumalannat Niket kujutav vasest tehtud ja kullaga kaetud auhinnakuju Nika, mille autor on skulptor Sergei Mikulski. Nikad valmistatakse käsitsi ja nende maksumus on umbes 700 USA dollarit.
Enim kordi (6) on Nika saanud filmirežissöör Aleksandr Sokurov.
Nomineeritud Eesti filmiloojad
pisi|180px|[[Priit Pärn, ainus Eesti filmilooja, kes on saanud Nika]] Parima animafilmi kategoorias võitis Nika 1988. aastal Priit Pärna film "Eine murul".
Eesti sportlaste olümpiamedalivõidud
Eesti ja Eestist pärit sportlased on olümpiamängudelt võitnud 81 medalit (27 kuldmedalit, 23 hõbemedalit ja 31 pronksmedalit ). Neist 71 suveolümpiamängudelt ja 10 taliolümpiamängudelt. Iseseisva Eesti riigi eest on võidetud 44 medalit (36 suveolümpiamängudelt ja 8 taliolümpiamängudelt)
Eestlaste olümpiamängude kuldmedalivõidud
Suveolümpiamängudelt on võidetud 22 ja taliolümpiamängudelt 5 kuldmedalit, neist Eesti riiki esindades 14 medalit (10 suveolümpiamängudelt ja 4 taliolümpiamängudelt).
Eestlaste olümpiamängude hõbemedalivõidud
Suveolümpiamängudelt on võidetud 20 ja taliolümpiamängudelt 2 hõbemedalit, neist Eesti riiki esindades 11 medalit (9 suveolümpiamängudelt ja 2 taliolümpiamängudelt).
Eestlaste olümpiamängude pronksmedalivõidud
Suveolümpiamängudelt on võidetud 26 ja taliolümpiamängudelt 3 pronksmedalit, neist Eesti riiki esindades 19 medalit (17 suveolümpiamängudelt ja 2 taliolümpiamängudelt).
Wrangeli saar
thumb|Wrangeli saare asendikaart thumb|Wrangeli saare satelliidipilt Wrangeli saar (vene keeles о́стров Вра́нгеля) on saar Põhja-Jäämeres Aasia idaosas.
Venemaa Kinematograafia Akadeemia
Venemaa Kinematograafia Akadeemia Nika (vene keeles Российская академия кинематографических искусств "НИКА") on Venemaa filmiloojate ühendus, mis annab välja filmiauhinda Nika.
Wrangeli saar
Wrangeli saar eraldab Ida-Siberi ja Tšuktši merd. Saart eraldab Euraasia mandrist Longi väin. Wrangeli saarele lähim maa on 60 km kaugusel idas olev pisike kaljune Heraldi saar.
Venemaa Kinematograafia Akadeemia
Venemaa Kinematograafia Akadeemial oli 2017. aasta märtsi seisuga 621 liiget (akadeemikut). Akadeemia juhtorganid on 18-liikmeline akadeemia nõukogu (eesotsas presidendiga) ja 70-liikmeline akadeemia presiidium. Tuntumaid vene režissööre Nikita Mihhalkov, Nikaga konkureeriva filmiauhinna Zolotoi Orjol asutaja, ei kuulu akadeemia liikmeskonda. pisi|180px| [[Andrei Kontšalovski, akadeemia president alates 2013. aastast]]
Wrangeli saar
Saare pindala on 7300 km². Tema põhjakaldal on 25 km ja lõunakaldal 15 km laiune rannikumadalik. Keskosas kulgeb Keskahelik, mis on kuni 40 km lai ja ulatub läänerannikult idarannikuni, olles seega 145 km pikk. Selle tipud ei ole tavaliselt palju kõrgemad 500 meetrist, aga saare keskosas on 1096 meetri kõrgune Sovetskaja mägi. Saarel on kohati väikeseid liustikke.
Saar on võrdlemisi ümmargune, suuremate lahtede ja poolsaarteta. Edelaosas asub Blossomi neem.
Ajalugu
1764 väitis kasakaseersant Stepan Andrejev, et on mandrilt näinud põhja pool olevat saart. Andrejev kuulis ka tšuktšidelt jutte selle kohta, et seal tõesti maa olevat. Ferdinand von Wrangel luges Andrejevi aruannet ja korraldas 1820–1824 saare avastamiseks ekspeditsiooni, aga ei leidnud seda.
1864 maabus kapten Henry Kellett Heraldi saarel, nimetas selle oma laeva järgi, nägi sealt Wrangeli saart ja andis sellele alguses nimeks Ploveri saar, aga hiljem oli see Briti admiraliteedi kaartidel Kelletti maa.
Esimesena maabus Wrangeli saarel 1866 Saksamaa vaalapüüdja Eduard Dallmann.
1867. aasta augustis lähenes USA vaalapüügilaeva kapten Thomas Long saarele 24 km kaugusele ja nimetas selle Wrangelli saareks. Hiljem muutus see nimi Wrangeli saareks.
Nõukogude Liit rajas Wrangeli saarele esimese uurimisjaama 1926. 1930. aastatel rajas Nõukogude Liit saarele püsielanikkonna.
Saar kuulub Venemaa Tšuktši autonoomsesse ringkonda. Tema lõunarannikul asuvad Wrangeli ilmajaam ning kaks tšuktšide küla, Ušakovskoje ja Zvjozdnõi. Viimased kaks jäeti maha pärast nõukogude võimu kadumist, kui uus valitsus ei leidnud enam vahendeid korrapärase ühenduse käigushoidmiseks saare ja mandri vahel.
Kliima
thumb|Tundra Wrangeli saarel Wrangeli saarel valitseb arktiline kliima. Enamiku aasta jooksul valitsevad saarel külmad arktilised õhumassid. Kagust jõuab suvel saarele soojem ja niiskem õhk. Aeg-ajalt jõuab saarele ka soe ja kuiv õhk Siberist. Talvel puhub tuul peamiselt põhjast ja on väga külm. Veebruarile ja märtsile on iseloomulikud tormid, milles tuule kiirus võib ületada 140 km/h.
Kõige kõrgemad temperatuurid Wrangeli saare ilmajaamas on mõõdetud juulis (+18,2 °C) ja juunis (+17,4 °C). Maksimumtemperatuurid on kõige madalamad veebruaris (-0,7 °C) ja märtsis (+0,7 °C). Kõige madalamad temperatuurid on mõõdetud detsembris (-57,7 °C) ja märtsis (-45,0 °C). Igas kuus on täheldatud öökülma, kaasa arvatud juulis ja augustis, kus miinimumtemperatuur on vastavalt -4,9 °C ja -6,5 °C.
Aastas sajab keskmiselt 179 mm. Sademeterohkeimad kuud on august (28 mm) ja juuli (23 mm), sademetevaeseimad on aprill ja mai (8 mm). Keskmine õhuniiskus saarel on 82%.
Võrreldes ilmajaamaga on saare keskosa madalamates kohtades pisut soojem ja veel kuivem. Seda põhjustavad seal esinevad föönid.
Loomastik
thumb|Wrangeli saar on jääkarude seas populaarne poegimiskoht. Wrangeli saarel elasid teadaolevalt viimased mammutid. Nad surid välja umbes 1700 eKr. Piiratud toidubaasi tõttu olid viimased mammutid tüüpilisest märgatavalt väiksemad: nende õlakõrgus polnud keskmiselt 2,8 m, vaid 1,8 m. Samast ajast pärineb vanim saarelt leitud inimasula, aga märke mammutite küttimise kohta pole sealt avastatud.
Wrangeli saar on jääkarude seas populaarne poegimiskoht. Saarel leidub hülgeid, merilõvisid, polaarrebaseid ja lemminguid. Suvel saabub saarele hulgaliselt linde.
1950-ndatel viidi saarele kodustatud põhjapõdrad. Nende arvukust hoitakse saarel 1000 piires, et vähendada nende kahjulikku mõju maas pesitsevatele lindudele. 1975 lasti saarel lahti 20 muskusveist ja nende arv on tõusnud 200-ni.
Saarel on kohatud polaarhunti. Polaarhundid on saarel elanud varemgi, aga eelmised karjad hävitati siis, kui saarele toodi põhjapõdrad ja muskusveised.
Shikoku
thumb|Shikoku asend Shikoku (jaapani 四国 'neli maad') on üks Jaapani neljast suuremast saarest.
Piirneb põhjas ja loodes Seto ehk Jaapani Sisemerega, kagus Vaikse ookeaniga.
Saare pindala on 18 800 km². Saar on mägine, kõrgusega kuni 1982 meetrit (Ishizuchi).
Kuulub Jaapanile. Saar on halduslikult jaotatud neljaks prefektuuriks: Ehime, Kagawa, Kōchi ja Tokushima prefektuur.
Judit Polgár
thumb Judit Polgár (sündinud 23. juulil 1976) on juudi päritolu Ungari maletaja ja maletreener. Juba 13-aastaselt tuli ta alla 14-aastaste noorte seas maailmameistriks. 1991. aastal sai temast 15-aastaselt noorim male suurmeister.
Rahvusvahelise maleorganisatsiooni FIDE ELO-reitingus on tema parim saavutus 8. koht (2005). 2013. aasta märtsi seisuga oli tema reiting 2696 punkti, millega ta juhib naiste edetabelit ning on üldarvestuses 58. kohal.
Tema õed on maletajad Sofia Polgár ja Susan Polgár.
BC Kalev/Cramo
BC Kalev/Cramo on Eesti elukutseliste korvpalliklubi, mis osaleb Eesti-Läti Korvpalliliigas ja Korvpalli Meistriliigas. Meeskonna koduhall on Kalevi Spordihall ning suuremaid mänge peetakse ka Saku Suurhallis. Klubi loodi 1998. aastal nimega Canon ENM, aasta hiljem muudeti nimi Ehitustööriistaks. Pärast Meistriliiga võitmist 2005. aastal renditi AS Kalevile kuuluv kaubamärk BC Kalev ning klubi nimeks sai BC Kalev/Cramo.
1998–2003. Rasked algusaastad
Canon ENM liitus juba esimesel hooajal Meistriliigaga. Meeskond koosnes kuni 18-aastastest mängijatest, peatreener oli Allan Dorbek. Avahooaeg ebaõnnestus, põhiturniiri jooksul ei saadud ühtegi võitu ning see lõpetati kindlalt viimastena, kogudes 25 mängust 25 kaotust. Väljalangemismängudes saadi esimene võit, kui alistati Puuviljaparadiis 61:46, kuid viimasest kohast see siiski neid ei päästnud. Hooaja lõppedes nimetati klubi ümber Ehitustööriistaks.
Ka klubi teine hooaeg Meistriliigas ei läinud hästi. Kaotati järjest 28 kohtumist, vaid hooaja kaks viimast mängu võideti. Meistriliiga lõpetati viimase (seitsmenda) kohaga, lõpptulemusena saadi 30 mängust kaks võitu ja 28 kaotust. Lähim konkurent ning väljalangemismängude koht jäid kolme võidu kaugusele. Kahe esimese aasta Meistriliiga põhiturniiri mängude saldo Ehitustööriistal oli 55. mängust kaks võitu. vasakul|püsti|pisi|[[Rait Keerles oli 2001/2002 hooajal meeskonnas eestlastest kõige resultatiivsem]] Järgmise hooaja algus oli klubile paljulubav. Esimesest kuuest mängust võideti kolm, sealhulgas kaks võõrsil. Kuid heale algusele järgnes allakäik. Järgnenud 14 mängust võideti vaid 2 ning hooaja lõppedes oli 35 mängust saadud 10 võitu, mis tähendas Meistriliiga eelviimast ehk seitsmendat kohta. Väljalangemismängudele pääsemisest lahutas meeskonda 5 võitu.
2001/2002 hooajal osaleti lisaks Meistriliigale ka karikavõistlustel, kus saadi 11. meeskonna hulgas viimane koht. Ka Meistriliiga ei alanud hästi, hooaja algul kaotati 12 mängu järjest, kuni viimaks võideti TTÜ – A Le Coqi. Hooaja teine pool ei läinud sugugi paremini, võitu maitsti vaid kahel korral, TTÜ ja KK Rakvere vastu. Hooaeg lõppes kümne järjestikuse kaotusega. Põhiturniiril saadi seega kolm võitu ja 27 kaotust, millega jäädi viimasele kohale. Mängud ei olnud aga veel läbi, sest Meistriliigas pääsesid uuendusena väljalangemismängudele kõik meeskonnad. Veerandfinaalis mindi kokku põhiturniiril teise koha saanud Tallinna Kaleviga. Kahe võiduni mängitud seerias kaotas Ehitustööriist kindlalt mõlemad mängud. Järgmisena kohtuti TTÜ-ga ja BC Hortoniciga, et välja selgitada 5.–7. koht. Esimeses mängus alistas Ehitustööriist üllatusena Hortonicu, keda peeti hooaja algul meistritiitli suursoosikuks, skooriga 74:57. TTÜ-ga mäng aga nii kergelt ei läinud ja vastu tuli võtta 20-punktine kaotus lõppskooriga 99:79. Kuna TTÜ alistas ka Hortonicu, saavutas Ehitustööriist Meistriliigas kuuenda koha.
2003–2004. Uus peatreener ja tõus
Meeskonna peatreeneriks sai Maarten Van Gent, kes juba klubi algusest saadik oli abitreeneriks. Karikavõistlused algasid meeskonnale hästi, kui kaheksandikfinaalis alistati Hesperid koguni 242:37. Kaotus tuli vastu võtta poolfinaalis Tallinna Kalevilt ning jäädi kokkuvõttes jagama kolmandat ja neljandat kohta. Meistriliigagi algas hästi, esimesest kümnest mängust võideti viis ning ka hooaja lõpp läks hästi. Põhiturniiri lõpuks oli Ehitustööriist võitnud 24 mängust 11 ja kaotanud 13, millega tuldi neljandale kohale. Vahegrupis, aga nii hästi ei läinud ning 6. mängust võideti vaid üks, kuid sellest piisas, et pääseda väljalangemismängudele. Veerandfinaalis, kus mängiti kahe võiduni, mindi vastamisi Pirita TOP Spaga. Väga pingelistes mängudes jäi Ehitustööriist siiski Piritale alla. 5.–6. koha mängus mindi vastamisi Tallinna Kaleviga, kellele varem oli kaotatud karikavõistluste poolfinaalis. Seekord võttis võidu Ehitustööriist lõppskooriga 89:68. Suurima panuse andis võitu Veljo Vares, kes viskas 27 punkti. Kokkuvõttes saadi Meistriliigas viies koht, mis oli klubi ajaloo parim tulemus.
2004–2006. Dünastia algus
pisi|2004. aastast on BC Kalev/Cramo kodusaaliks Eesti suurim sisehall [[Saku Suurhall]] 2004/2005 hooaja algul otsustas Maarten van Gent treeneri ametist loobuda ning selle võttis üle taas Allan Dorbek. Karikavõistlustel jõuti veerandfinaali, kus mindi taas kokku Tallinna Kaleviga. Lisaajal suutis Kalev mängu oma kasuks pöörata ja võita 114:111 ning Ehitustööriist ei suutnud oma eelmise aasta tulemust korrata. Meistriliiga algas aga hästi. Esimesest kaheksast mängust võideti viis, kuid hooaja teine pool läks veel paremini. Ülejäänud kaheksast mängust võideti koguni seitse ning põhiturniiri lõpuks koguti 16 mängust 12 võitu ja neli kaotust, millega jäädi teisele kohale. Vahegrupis mindi kokku TÜ/Rockiga ning mängiti kaks mängu, millest Ehitustööriist võitis mõlemad. Veerandfinaalis ja poolfinaalis võitis meeskond kõik kohtumised. Finaalseerias, mida mängiti nelja võiduni, mindi taas kokku TÜ/Rockiga. Väga võrdsetest mängudest väljus võitjana Ehitustööriist, kes võitis viimase mängu 66:55 ja kogu finaalseeria 4:3. Meeskond tuli esimest korda meistriks. Samal hooajal võeti osa ka Balti Liigast, kus võideti 18 mängust 8 ning jäädi põhiturniiril seitsmendaks.
Järgmine hooaeg läks veelgi paremini. Klubi uueks nimeks sai BC Kalev/Cramo ja peatreeneriks Aivar Kuusmaa. Karikavõistlustel jõuti esmakordselt finaali, kus alistati eelmisel hooajal finaalseerias vastaseks olnud TÜ/Rock tulemusega 70:64. Meistriliiga põhiturniiril tuldi kindlalt esimeseks, võites 24 mängust 21. Lähim konkurent TÜ/Rock kogus 18 võitu, kaotades kõik Kaleviga mängitud mängud. Põhiturniiri võitjana liitus Kalev väljalangemismängude turniiriga alles poolfinaalis, kus alistati kolme võiduni peetavas seerias Pirita BM, mängudega 3:0. Finaalseerias tuli vastaseks taas Tartu Ülikool/Rock. Finaalmängud algasid Kalevile kehvasti. Esimesed kaks mängu, mis peeti kodus, kaotati, kuid siis suudeti ennast koguda ja järgmised kaks mängu Tartus võita, mille tulemusena oli nelja mängu järel seeria viigis 2:2. Viies mäng peeti taas Tallinnas Saku Suurhallis 4200 pealtvaataja ees. Mäng oli ootuspäraselt väga tasavägine. Üheksa sekundit enne viimase veerandaja lõppu tabas Rocki leegionär J. S. Nash vabavisked ning viis Rocki ette 67:68. Kuid viimasel sekundil tabas Kalevi mängija Howard Frier keskpositsiooni viske ning Kalev võitis mängu 69:68 ja läks seeriat juhtima 3:2. Järgmine kohtumine Tartus Kalevil ebaõnnestus ja tuli vastu võtta 17-punktine kaotus. Viimane mäng peeti Tallinnas 7200 pealtvaataja ees. Kohtumine oli taas tasavägine, kuid Kalev suutis mängu oma kasuks pöörata ja võita kohtumise tulemusega 69:68. Sellega kindlustati teist aastat järjest meistritiitel. Välisliigades Kalevil nii suurt edu ei olnud. Balti liigas tuldi üheksandaks ning FIBA Eurocupil jäi laeks esimene ring.
2006–2010. Välistreenerite ajastu
pisi|Dušan Jelic sekkumas mängu 2008. aasta viimases BC Kalev/Cramo ja Tartu Ülikool/Rocki vahel peetavas Meistriliiga finaalmängus Uueks peatreeneriks toodi serblane Veselin Matic. Meistriliiga hooaeg möödus Kalevil suurema eduta. Põhiturniiri jooksul saadi 31 võitu ja 5 kaotust, nendest 3 tuli Rocki vastu. Selle tulemusena lõpetati põhiturniir teise kohaga. Kohamängudel, veerandfinaalis ja poolfinaalis võideti kõik kohtumised, kuid finaalis Rocki vastu ei võidetud rohkem kui 2 mängu. Karikamängud möödusid klubile edukamalt ja võideti endale teine järjestikune Eesti karikas.
2007/2008 hooaeg möödus sarnaselt eelmisega. Põhiturniiril saadi jälle teine koht ning jälle kaotati Rocki vastu 3 mängu. Ka seekord ei tekkinud probleeme veerand- ja poolfinaalides, kuid finaalis Rocki vastu klubi mängud ebaõnnestusid ning ei võidetud ühtegi mängu. Karikamängudel tegutseti kindlamana ja võideti kolmas Eesti karikas järjest.
BC Kalev/Cramo ja Tartu Ülikool/Rocki rivaliteet
pisi|TÜ/Rock ja Kalev/Cramo, Korvpalli Meistriliiga otsustavas finaalmängus 2008. aastal Alates Kalevi esimesest meistritiitlist 2005. aastal on klubid omavahel kohtunud igal aastal Meistriliiga kohamängudel. Nendest üheksal korral finaalseerias ja ühel korral poolfinaalis. Üheksast finaalseeriast on Kalev/Cramo võitnud seitse, sh 46 kohtumisest on Kalev võitnud 30 ja kaotanud 16. Alates hooajast 2010/2011 on klubi võitnud 4 järjestikust finaalseeriat, kaotamata ühtegi mängu. Ainsa poolfinaalseeria, mis peeti kolme võiduni, Kalev/Cramo kaotas, jäädes Tartule otsustavas mängus alla koguni 39 punktiga. Karikavõistluste finaalmängudes on kohtutud omavahel viiel korral, millest Kalev on võitnud kolm.
BC Kalev/Cramo ja BC Rakvere Tarva rivaliteet
Alates 2009. aastast on Tarvas igal hooajal võitnud Kalevi vastu vähemalt ühe mängu, mida ükski teine meeskond peale Rocki pole suutnud teha. Tänu sellele on sattunud mängud suurema meedia tähelepanu alla. Esimene kaotus Tarvale tuli 2009/2010 hooajal, kui Kalevil oli alates oma esimese meistritiitli võitmisest käimas halvim hooaeg. Mäng kaotati kodus tulemusega 80:87, mis tähendas, et turniiritabelisse läks tulemus kirja topelt ja langeti kolmandale kohale. Järgmisel hooajal võitis Tarvas Kalevit kahel korral. Üks võit tuli põhiturniirilt ja teine karikavõistluse poolfinaalist. Hooajal 2011/2012 jõudis Kalev Balti Liigas veerandfinaalidesse ja soovis KMLi mängu Tarvaga edasi lükata, aga Tarva peatreener Andres Sõber polnud sellega nõus ja Kalev andis Rakverele loobumisvõidu. Ka järgmisel hooajal oli mäng Tarvaga Kalevile olulise tähtsusega, sest hooaeg ei olnud möödunud hästi ja seega vajati võitu, kuid 22. novembril 2012 kaotati Tarvale kodus mängides mäng skooriga 69:95, mis on siiani Tarva suurim võit Kalevi vastu. Kaks päeva hiljem teatas Cramo juhatus, et Aivar Kuusmaa on peatreeneri kohustustest vabastatud ja tema asemel jätkab senine abitreener Alar Varrak. Kuu aega hiljem Tartus toimunud karikavõistluste poolfinaalis võitis jälle Tarvas, seekord skooriga 101:91. 2013/2014 hooajal võitis Tarvas Rakveres peetud põhiturniiri mängu tulemusega 83:73. Järgmisel hooajal peeti karikavõistlused Rakveres ning Tarvas võitis poolfinaalmängu Kalevi vastu võita viimase sekundi viskega ning lõppskooriks jäi 74:73.
Meeskond
Allikas: BC Kalev/Cramo. basket.ee
Individuaalsed saavutused
Korvpalli Meistriliiga kõige väärtuslikum mängija
Korvpalli Meistriliiga finaaliseeria kõige väärtuslikum mängija
Korvpalli Meistriliiga aasta treener
Balti liiga kõige väärtuslikum mängija
Balti liiga kuu parim mängija
Mermaid Melody
"Mermaid Melody", täieliku nimega "Mermaid Melody Pichi Pichi Pitch" (マーメイドメロディーぴちぴちピッチ, Māmeido Merodī Pichi Pichi Picchi), on shōjo manga- ja animesari, mille on loonud Michiko Yokote ja pildid joonistanud Pink Hanamori.
Mangas on 32 peatükki, sealhulgas 2 eripeatükki. Kokku on mangaraamatuid 7. Eesti keeles ei ole "Mermaid Melody" raamatuid ilmunud.
Joonisfilmisarja tootis TV Aichi. Esimesel hooajal (Mermaid Melody Pichi Pichi Pitch) oli eetris 52 jagu, teisel hooajal (Mermaid Melody Pichi Pichi Pitch Pure) 39 jagu. Esimest hooaega näidati 5. aprillist 2003 kuni 28. märtsini 2004. Teist hooaega näidati 3. aprillist 25. detsembrini 2004. Ka joonisfilmi pole Eestis näidatud.
Sündmustik
Merineitsiprintsess läheb Maale, kandes nime Luchia Nanami, et otsida üles poiss, kelle ta päästis 7 aastat tagasi ja kellele ta usaldas oma pärli. Lõpuks ta leiab selle poisi: surfaja Kaito Dōmoto. Aga inimkujul ei tunne Kaito teda ära. Ta ei tohi Kaitole öelda, kes ta on, muidu muutuks ta vahuks. Ta püüab teha nii, et Kaito ise taipaks, kes ta on, sest legendis pole sellest midagi kirjutatud.
Samal ajal on rühm veedeemoneid tunginud meremaailma ja õel Gaito röövib merineitsiprintsesse, et endale saada kõik nende pärlid. Luchia peab koondama kõik 6 merineitsiprintsessi, et tuua tagasi legendaarne jumalanna Aqua Regina (see nimi tähendab ladina keeles 'veekuninganna'), kes peataks deemonid. Selleks, et lubadust täita, liitub Luchia merineitsiprintsesside Hanoni ja Linaga, kes tulid samuti Maale. Üheskoos tegutsevad nad kuni 25. jaoni, siis ilmub välja Karen, kes süüdistab Linat Noeli röövimises.
Teisel hooajal ilmub välja Seira. Sara ilmub vaimuna ja ütleb, et Seita on tema asemel uus printsess. Kui Seira sündima, murdis nende uus vaenlane Mikeru Seira südame. Nüüd peab Luchia koguma kokku kõik Seira südame tükid, mis on Mikeru sulgede sees. Kui ta on viimase tüki leidnud (see juhtub 38. jaos), sünnib Seira uuesti ja ühineb teiste merineitsiprintsessidega.
Tegelased
Luchia Nanami (七海 るちあ, Nanami Ruchia). Jaapani keeles loeb tema teksti Asumi Nakata.
Luchia on Vaikse ookeani põhjaosa merineitsiprintsess ja roosa pärli hoidja. Luchia ei teadnud meremaailma ohtudest midagi, kuni nendest rääkis talle "vanem õde" Nikora. Luchial on roosa pärli hääl. Merineitsi kujul on Luchial heleblondid juuksed ja helesinised silmad. Inimese kujul on tal tumeblondid juuksed ja pruunid silmad.
Hanon Hosho (宝生 波音, Hōshō Hanon). Jaapani keeles loeb tema teksti Hitomi Terakado.
Hanon on Atlandi ookeani lõunaosa merineitsiprintsess ja helesinise pärli hoidja. Erinevalt Luchiast läks Hanon Maale, et põgeneda veedeemonite eest. Ta on ülemeelik ja naiselik, natuke suurem vigurdaja kui Luchia. Ta ei saa pilku pöörata üheltki poisilt, eriti oma muusikaõpetajalt Taro Mitsukilt. Hanonil on helesinise pärli hääl.
Lina Tōin (宝生 波音, Tōin Rina). Jaapani keeles loeb tema teksti Mayumi Asano.
Lina on Atlandi ookean]]i põhjaosa merineitsiprintsess ja rohelise pärli hoidja. Tal oli rahulik elu, kuni tema kuningriik hävitati ja parim sõber Noel rööviti. Hiljem ta mängib Luchia ja Hanoni vanemat õde. Joonisfilmis näib ta plasmatelereid armastavat. Linale meeldivad naljakad lood ja pildid. Linal on rohelise pärli hääl.
Karen (かれん, Karen). Jaapani keeles loeb tema teksti Ema Kogure.
Karen on Lõuna-Jäämere merineitsiprintsess ja lilla pärli hoidja. Joonisfilmis näidati teda kõigepealt siis, kui ta võitis iludusvõistlusel auhinna. Mangas näidati teda esimest korda siis, kui ta päästis Luchia, Hanoni ja Lina Tumeda Armastaja rühma käest. Esimesel hooajal süüdistab Karen Linat Noeli röövimises. Algul eelistab Karen üksi olla ja soovib Noeli üksi Gaito käest vabastada. Ta on Noeli vastand: Karen on uhke ja iseseisev, Noel on emalik ja lahke. Karen ja Noel on kaksikud, kes on sündinud teisel pool maakera. Kui Karen lõpuks kohtab Noeli, kallistab ta teda ja kutsub teda suureks õeks. Isegi siis, kui nad polnud veel kohtunud, muretses Karen Noeli pärast ja tahtis teda päästa. Kuigi ta on esimesel hooajal külm ja eemalolev, on tal hea süda ja ta on valmis kõike tegema, et oma sõpru aidata. Karenil on lilla pärli hääl.
Noel (ノエル, Noeru. Jaapani keeles loeb tema teksti Ryoko Nagata.
Noel on Põhja-Jäämere merineitsiprintsess ja tumesinise pärli hoidja. Ta aitas Linal põgeneda veedeemonite eest, ohverdades end. Ta on rahulik, leebe, hoolitsev ja usin. Teisel hooajal kannab ta vahepeal prille. Ta on Kareni vanem kaksikõde, temast üks minut vanem. Noel on alati Karenist hoolinud ja tahtnud temaga kohtuda. Noelil on tumesinise pärli hääl.
Coco (ココ, Koko). Jaapani keeles loeb tema teksti Satomi Arai.
Coco on Vaikse ookeani lõunaosa merineitsiprintsess ja kollase pärli hoidja. Esimesel hooajal on ta suurema osa ajast meredeemonite käes vangis, sellepärast pole temast palju teada. Mangas on ta parim sõber merineitsiprintsess Sara. Hiljem oli ta mangas lõbus ja leebe. Cocol on kollase pärli hääl.
Sara (沙羅, Sara). Jaapani keeles loeb tema teksti Kana Ueda.
September 2009
2009. aasta september algas teisipäeval ja lõppes 30 ööpäeva pärast kolmapäeval.
Mermaid Melody
Tegelased
Sara on India ookeani merineitsiprintsess ja oranži pärli hoidja. Ta ühines Gaitoga, et vallutada koos Meremaailm, ja siis muutusid tema oranžid juuksed mustaks, aga tema silmad jäid ikka oranžiks. Tema salaarmastus on Taro. Raevus tekitas Sara suure laine, mis hävitas tema kuningriigi ja tappis Kaito vanemad (siis Luchia päästiski Kaito). Mangas oli tema kostüüm tume nagu ta juuksedki. Joonisfilmis ta ei muundunud, kui ta oli "Tume Sara". Esimese hooaja lõpus ühines ta teiste merineitsiprintsessidega, nagu oli tema kohus, aga läks Gaitoga, sest tegelikult armastas teda. Mangas ta läks Gaitoga sellepärast, et mõistis, et Gaito vajab teda. Enne seda andis ta Luchiale oranži pärli ja ütles, et värsti sünnib tõeline oranži pärli merineitsiprintsess ja et ta aitab teda, kui saab. Sarat nähti laulmas teiste merineitsiprintsessidega (ka uue oranži printsessiga) viimases "Mermaid Melody Pichi Pichi Pitch Pure" osas. Saral on musta pärli hääl.
Seira (星羅, Seira). Jaapani keeles loeb tema teksti Eri Kitamura.
Seira on teisel hooajal India ookeani merineitsiprintsess ja oranži pärli hoidja. Ta ilmub Luchia ette vaimuna noore merineitsi kujul. Kui ta pidi sündima, kasutas Mikeru võimalust, rebis Seira südame lõhki ja Seira ei suutnudki sündida. Iga kord, kui Luchia Mikeruga kohtus, pidi ta korjama Seira südame tükke ning Seira õppis samal ajal tundma armastust ja sõprust. Lõpuks ta sündis uuesti. Ta on väga lapsik ja mänguhimuline. Seiral on oranži pärli hääl.
Saalomoni meri
thumb|Saalomoni mere asendikaart Saalomoni meri on Vaikse ookeani mereala, mis piirneb edelas Uus-Guineaga, loodes Bismarcki saarestikuga ja kirdes Saalomoni saartega. Poliitiliselt kuulub mere lääne- ja keskosa Paapua Uus-Guineale, idaosa Saalomoni Saartele.
Saalomoni mere suurim sügavus on 9140 meetrit.