Moraalne_motivatsioon
Moraalne motivatsioon ja metaeetika
Ka mittekognitivistlik antirealism eitab moraaliomaduste ja moraalifaktide olemasolu, kuid ühendab selle mittekognitivismiga, mille järgi moraaliotsustused ei väljenda mitte uskumusi ja propositsioone, vaid hoiakuid. Rush Shafer-Landau (2003) esitab järgmise "mittekognitivistliku argumendi": otsustusinternalismist ja teesist, et uskumused iseenesest ei motiveeri ega tekita motiveerimisvõimelisi seisundeid, järeldub, et moraaliotsustused ei ole uskumused (seega mittekognitivism ja moraalirealism on väärad). Moraalirealistid ja -objektivistid on pidanud seda argumenti arvestama. Erinevaid positsioone saab kirjeldada selle kaudu, milliseid selle argumendi eeldusi jaatatakse või eitatakse. Näiteks Peter Railton ja David Brink eitavad esimest eeldust, pooldades naturalistlikku moraalirealismi koos otsustuseksternalismiga. Seda, kas moraaliotsustuseed meid motiveerivad, määravad kontingentsed psühholoogilised asjaolud ja sisulised moraaliuskumused. Näiteks Stephen Darwall ("Impartial Reason") ja Thomas Scanlon ("What We Owe to Each Other"), pooldades moraalikonstruktivismi või moraaliratsionalismi. Moraaliprintsiibid on ratsionaalsuse või mõistuse nõuded või mõistlike sobivalt paigutatud inimeste hüpoteetilise kokkuleppe tulemus. Moraalsed põhjendid on motiveerivad kaalutlused, vähemalt kui nende üle korralikult mõeldakse, kuid nende motiveeriv jõud ei tule eelnevast soovist. Näiteks Russ Shafer-Landau (2003) eitab mõlemat eeldust, pooldades mittenaturalistlikku moraalirealismi. Moraalsed omadused ei ole naturaalsed omadused, kuigi viimased võivad neid täielikult konstitueerida. Moraaliotsustused on seesmiselt motiveerivad, kuid ei motiveeri paratamatult. Näiteks Michael Smith (1994) jaatab (teatud klauslitega) mõlemat eeldust, kuid väidab, et need pole moraalirealismiga vastuolus. Tõsiasjad selle kohta, mida me kohaselt idealiseerituna tahame soovida, annavad normatiivsed põhjendid. Selliste tõsiasjade olemaolu näitab, et mõned soovid on ratsionaalselt nõutavad. Kui me usume, et meil on normatiivne põhjend midagi teha, siis me ratsionaalselt peaksime seda tegema, ja kui me teeme otsustuse, et meil on normatiivne põhjend seda teha, siis juhul kui me oleme ratsionaalsed, on meil motivatsioon seda teha. Õige on mõiste järgi see, mida me sooviksime tegelikus maailmas teha, kui me oleksime täiesti ratsionaalsed. Kui me usume, et midagi oleks õige teha, siis ratsionaalsetena oleme motiveeritud seda tegema. Thomas Scanlon ("What We Owe to Each Other", ptk 4) leiab, et vaidlus moraalse motivatsiooni üle on paremini mõistetav, kui käsitada seda vaidlusena põhjendite üle. Scanloni kontraktualismi järgi on tegu väär, kui selle tegemist konkreetsetel asjaoludel ei lubaks ükski käitumist reguleeriv printsiibistik, mida keegi ei saaks mõistlikult tagasi lükata informeeritud sundimata üldise kokkuleppe alusena. Moraalne motivatsioon ei nõua viitamist mingile konatiivsele seisundile. Seda, et inimesed on motiveeritud vältima vääri tegusid, saab seletada tõsiasjaga, et neil on põhjend tahta toimida viisil, mida saab teistele põhjendada, koos tõsiasjaga, et kui ratsionaalne inimene tunnistab midagi põhjendiks, siis pole tarvis rohkem seletada, miks ta peaks olema motiveeritud selle järgi toimima. Scanlon eeldab muu hulgas, et otsustused on seesmiselt motiveerivad, kontraktualismi, ja põhjendite normatiivset primaati.