cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Haaslava vald
Haaslava vald piirnes põhjas Luunja, kirdes Mäksa, idas Võnnu, kagus Põlva ja Vastse-Kuuste, lõunas ja edelas Kambja ning läänes Ülenurme vallaga.
Kaitstavatest piirkondadest asusid vallas Kalevipoja künnivagu (kaitsealune sälkorg) ja Age oru hoiuala. Samuti jäi valla alale väike osa Ropka-Ihaste looduskaitsealast.
Ajalugu
Haaslava valla omavalitsuslik staatus kinnitati aastal 1991.
Alevik
Roiu
Külad
Aadami – Aardla – Aardlapalu – Alaküla – Haaslava – Igevere – Ignase – Kitseküla – Koke – Kriimani – Kurepalu – Kõivuküla – Lange – Metsanurga – Mõra – Paluküla – Päkste – Tõõraste – Uniküla
Vaatamisväärsused
Lange külas on Eesti Lennundusmuuseum.
1578
1578. aasta (MDLXXVIII) oli 16. sajandi 78. aasta.
Pole
Pole [poul] (ka perch või rod) on inglise pikkusühik. 1 pole on võrdne 5,5 jardiga ehk 16,5 jalaga ehk 1/320 miiliga.
1 pole = 5,0292 m
Konoša
thumb|[[Konoša raudteejaam]] Konoša [k'oonoša] on alev Venemaal Arhangelski oblastis, Konoša rajooni keskus. Konoša asub 400 km Arhangelskist lõuna pool ja 600 km Moskvast põhja pool. Geograafilised koordinaadid on 60°58′ N, 40°14′ E.
Asula on saanud nime Konoša jõe järgi.
Konoša asutati 1898. aastal raudtee-ehitusega seoses. Alates 1931 on ta alev.
Rahvastik
Elanike arv oli:
Majandus
Konoša on raudteesõlm: seal lahkneb Vologda–Arhangelski raudteelt itta raudtee Kotlase ja Vorkuta suunas.
Alevis on autotranspordiettevõte, mustmetallide töötlemise ettevõte, jahutööstus, leivatööstus, mitu saeveskit ja puidutööstust, kohalik ajaleht ja trükikoda, jõusöödatehas ja põllumajandustehnika remondiettevõte.
Walter Scheel
Walter Scheel (8. juuli 1919 Solingen – 24. august 2016 Bad Krozingen) oli Saksamaa poliitik.
Hnum
thumb Hnum on vanaegiptuse mütoloogias viljakusjumal, kes voolis Niiluse mudast inimkonna.
Teda kujutati algul jäärana, hiljem jäärapäise inimesena. Teda on kujutatud sageli ka oinapäise mehena.
Hnumi olulisemad kultusekeskused olid Elefantine, Antinoe ja Esne. Kahes viimases peeti Hnumi ka jumal-demiurgiks.
Hnumi elukaaslasteks on nimetatud sünnitusjumalanna Heketit ja sõjajumalanna Neithi.
Mariupol
Mariupol (varem ka Pavlovsk ja Ždanov) on linn Ukrainas Donetski oblastis. Asub Aasovi mere ääres Kalmiuse jõe suudmes.
Mariupol on tähtis sadamalinn ja tööstuskeskus. Linnas on kaks suurt metallurgiakombinaati Azovstal ja Illitši nimeline ning Ukraina suurim masinaehitustehas Azovmaš ja teised ettevõtted.
Linnas on ajalooliselt olnud suur kreeklaste kogukond, tänapäeval on kreeklasi 4% linnaelanikest.
Linn on saanud väga tugevalt kannatada Vene-Ukraina sõja käigus.
Ajalugu
Praeguse linna lähedale rajasid Zaporižžja kasakad 16. sajandil oma tugipunkti Domahha. 1776. aastal tekkis selle kunagisse asukohta Kalmiuse slobodaa (Кальміуська слобода). 1777. aastal alustati Püha Nikolause kiriku (Свято-Миколаївська церква) ehitamist. 1778. aastal asutati slobodaa lähedale maakonnalinn Pavlovsk, kus alguses elas vaid 75 elanikku. 1778 on ametlikult tunnistatud Mariupoli asutamise aastaks. 21. mail 1779 andis Venemaa keisrinna Katariina II graamota, millega anti asunikele Krimmist eesõigused ja vabadused. Selles dokumendis nimetati linna Marianopoliks. 24. märtsil 1780 nimetati linn lõplikult Mariupoliks. Üks osa ümberasunud kreeklastest jäi 1780. aastal elama linna, enamik aga linna ümbrusse. Kreeklased andsid oma asulatele nimed kohtade järgi, kust nad Krimmist tulnud olid. Niiviisi tekkisid külad Bahtšisarai, Jalta, Urzuf, Sartana, Tšerdakli, Karan, Manguš jne.
Suure tähtsusega oli raudtee ehitamine 1882. aastal, mis ühendas Mariupoli Donbassi ja teiste majanduskeskustega. Donetskist hakkas Mariupoli sadamasse Kalmiuse jõe suudmes saabuma kivisüsi. Suurem veosekäive tingis uue sadama ehitamise, mis valmis 1889. aastal. Uus sadam kutsus omakorda esile kaubanduse elavnemise ja rahvaarvu suurenemise. Linnas avati Kreeka, Itaalia, Austria-Ungari, Türgi, Belgia, Saksamaa ja Suurbritannia konsulaadid.
Mariupol sai tööstuskeskuseks 19. sajandi lõpus, kui sinna ehitati metallurgiatehased Nikopol Mariupolski ja Russki Providans. Tol ajal tegutsesid ka põllumajanduse masinaehitustehas ning malmivalutehas, 6 nahavabrikut, 27 telliskivi- ja katusekivivabrikut, makaronivabrik, kaks auruveskit.
1878. aastal alustas Mariupolis tegevust esimene elukutseline teatritrupp, kümme aastat hiljem, 1887. aastal avati linnas teater. Pärastpoole asutati ka teised kultuuriasutused: trükikoda, avalik linnaraamatukogu, kinod, linnaajaleht. 19. sajandi Mariupol oli ühekorruseline: ainult 34 maja 3084-st olid kahekorruselised ning kolm kolmekorruselised. 1864. aastal rajati Linnaaed (Міський сад). 1867. aastal avati avalik saun. 1871. aastal hakati kividega sillutama tänavaid ja platse. 15. juulil 1875 paigaldati tänavate valgustamiseks 100 esimest petrooleumilaternat, 1914. aastal oli neid juba 686. 1889. aastal rajati Aleksandri platsile (Олександрівська площа) skväär.
1897. aasta hingerevisioni järgi elas Mariupolis 31 000 inimest, sealhulgas venelasi 19 670, juute 4710, ukrainlasi 3125, kreeklasi 1590. Esimese maailmasõja eel oli linnas juba 58 000 elanikku. 1910. aastal oli Mariupolis 7 haiglat, 23 arsti, 23 ämmaemandat, 15 kooli, 2 riigigümnaasiumi ja 2 eragümnaasiumi, reaalkool, vaimulik kool, tehnika- ja muusikakool. 1895. aastal rajati Mariupolis esimene sadat abonenti ühendav telefonivõrk, abonentide arv kahekordistus 1910. aastaks. 1897. aasta aprillis toimus linnas esimene kinoseanss, aastatel 1906–1910 avati kolm kino: XX sajand («XX век»), Illusioon («Иллюзион») ja Vetšerni Otdõhh («Вечерний отдых»). 1897. aasta septembris valmis linnahaigla hoone, 1898. aastal avalik raamatukogu. 1. detsembril 1898 avati Mariupolis esimene elektrijaam, mida oli vaja hotelli Kontinental valgustamiseks. 15. detsembril 1899 ilmus linnaajalehe Mariupolski Spravotšnõi Listok («Мариупольский справочный листок») esimene number. 1901. aastal alustati veetorni ja linna veevärgi ehitamist. 1906. aastal tuli välja päevalehe Mariupolskaja Žizn («Мариупольская жизнь») esimene number (ilmus 1917. aastani). 1908. aastal ehitati eparhiaalkooli hoone (praegu Aasovi-äärse tehnikaülikooli 1. hoone), samal ajal alustas tööd linna elektrijaam. 1910. aastal alustati esimese rahvusvahelise telefoniliini Mariupol–Juzovka («Мариуполь–Юзовка») ehitamist. 1914. aastal avati eriprogümnaasium poistele.
Nõukogude aeg
Relvastatud ülestõusu tagajärjel 30. detsembril 1917 kehtestati Mariupolis nõukogude võim. Venemaa kodusõja ajal (1917–1923) käis Mariupol 17 korda käest kätte. 1920. aastal natsionaliseeriti metallurgiatehased A (Нікополь Маріупольський Nikopol Mariupolski) ja B (Російський Провіданс Rossiski Providans) ning ühendati Illitši nimeliseks metallugiakombinaadiks. 1923. aastal asutati Mariupolis kirjandusühing Aasovi kellad (Дзвони Азов’я). 1. mail 1929 ilmus ajalehe Illitšivets (Іллічівець) esimene number. 1. mail 1933 hakkas linnas sõitma tramm.
7. novembril 1930 alustati tolle aja kõige suurema metallurgiakombinaadi Azovstal ehitamist, 1931. aastal tehase meresadama ehitamist. 11. augustil 1933 andis esimese toodangu Azovstali 1. kõrgahi. Azovstali kõrvale ehitati Mariupoli koksikeemiatehas. 1930. aastatel hakkasid Mariupolis töötama ka radiaatori- (1931), laevaremondi- (1931), kalakonservi- (1933), metallkonstruktsioonide (1935) ja toruvaltsimistehas (1936).
8. oktoobrist 1941 kuni 10. septembrini 1943 kestis Mariupolis Saksa okupatsioon.
22. oktoobril 1948 otsustas NSV Liidu Ministrite Nõukogu panna linna nimeks Ždanov – seal sündinud Andrei Ždanovi järgi. Seda nime kandis linn 13. jaanuarini 1989.
Vene-Ukraina sõda
pisi|Reportaaž valimistest ja sõjast Venemaaga Mariupolis 2019. aastal Donbassi sõja ajal 2014. aasta 9. mail valitsuse poolt läbi viidud terrorismi vastase operatsiooni käigus hukkus väidetavalt vähemalt 21 inimest. 10. mai kuulutati linnas leinapäevaks.
2014. aasta 13. juuni varahommikul kell 04.50 kohaliku aja järgi alustasid valitsusväed sadamas ja linnas rünnakut valitsusvastaste relvajõudude võitlejate vastu. Teadete kohaselt hukkus viis valitsusvastaste relvajõudude võitlejat, vigastada sai vähemalt neli valitsusvägede võitlejat. Siseminister Avakovi teatel heisati linnanõukogu hoonele ja Aasovi mere kaldal asuvale sadamale taas Ukraina lipp. Valitsusvägedel õnnestus linn taas oma kontrolli alla võtta.
Linna haldusalas oleva Sartana alevi tulistamises hukkunute mälestuseks kuulutati 15. oktoober leinapäevaks.
2014. aasta 13. juunil andis president Petro Porošenko korralduse viia Donetski oblasti juhtimine ajutiselt Donetskist üle Mariupolisse. 21. oktoobril 2014 andis Donetski oblasti kuberner Oleksandr Kihtenko korralduse viia osa oblasti valitsusasutustest üle Kramatorskisse ja Slovjanskisse.
2015. aasta 24. jaanuaril avati valitsusvastaste relvajõudude kontrolli all olevalt territooriumilt mitmelasulistest raketiheitjatest mitmel korral linna pihta tuli. Hukkus 30 tsiviilisikut ja üks sõjaväelane. Järgmine päev kuulutati üleriigiliseks leinapäevaks.
pisi|Venelased 2022. aastal linna pommitamas 13. juunil 2015 tähistati linnas sõjaväeparaadiga vabastamise esimest aastapäeva. Sündmuse tähistuseks avati mälestusmärk.
Linn sattus otsese rünnaku alla Venemaa sissetungi ajal 24. veebruaril 2022. Samal päeval Venemaa sissetungiga algas kohe rünnak Mariupolile ning järgmiseks päevaks oli linn Vene vägede poolt ümber piiratud.
Piiramisrõngas olevas linnas ei ole elanikel vett, elektrit ega ravimeid ning linna pommitatakse pidevalt. Inimesi maetakse massihaudadesse. Ei ole õnnestunud korraldada ka humanitaarkoridore, mille kaudu linnaelanikud saaks lahkuda.
1579
1579. aasta (MDLXXIX) oli 16. sajandi 79. aasta.
Mariupol
Kliima
Mariupolis valitseb soojade suvede ja külmade talvedega niiske mandriline kliima. Keskmine õhutemperatuur on jaanuaris – 3°C ja juulis 23 °C. Aasta keskmine sademete hulk on 510 mm.
Eesti Töörahva Kommuun
Eesti Töörahva Kommuun (ka Eesti Töörahwa Kommuna (lühend ETK); ka Eestimaa Töörahva Kommuun; vene keeles Эстляндская трудовая коммуна, ЭТК) oli Narvas 29. novembril 1918 välja kuulutatud ja kuni 18. jaanuarini 1919 eksisteerinud administratiivüksus, omanimetusega nõukogude vabariik ja tegelikult Nõukogude Venemaa "ripatsriik" (enamik riigile omaseid tunnuseid puudus).
Mariupol
Rahvastik
Valdavaks suhtluskeeleks linnas on vene keel.
Kilbiloits
Kilbiloits on J. K. Rowlingu romaanisarjas "Harry Potter" loits, mille abil saab tõrjuda nõrgemaid needusi või kaetusi. Loitsu kasutamisega saab tekitada õhku ka nähtamatu kaitsemulli. Kilbiloitsu õnnestumiseks on vaja lausuda "Protego!" Kahjuks ei ole kilbiloitsuga võimalik tõrjuda Andestamatuid Needuseid. Harry Potter õpetab seda loitsu Koolidirektori Armeele ning Fred ja George Weasley leiutavad võlumütsid, mida nad saavad edukalt müüa, kuna paljud ei oska kilbiloitsu.
Eesti Töörahva Kommuun
Nõukogude võim kehtis Narva piirkonnas 50 päeva, Tartus 24 päeva, Rakveres vähem kui kuu aega, Võrus aga poolteist kuud.
Pärast Eestimaa Punaarmee ja Nõukogude Venemaa Punaarmee tõrjumist Nõukogude Venemaa pinnale eksisteeris ETK juhtkond ETK Nõukogu eksiilis Nõukogude Venemaal Lugas ja Staraja Russas. 5. juunil 1919 kuulutas ETK Nõukogu ja VK(b)P KK Eesti Osakondade Keskkomitee ühisel koosolekul Dno raudteejaamas Eesti Töörahwa Kommuuna tegevuse lõpetatuks.
Eesti Töörahva Kommuuni juht oli Jaan Anvelt, sõjalise jõuna toetasid valitsust Eesti kütiväed ja Nõukogude Venemaa Punaarmee.
ETK moodustamise olustik
left|pisi|ETK Nõukogu esimees Jaan Anvelt Pärast Saksamaal Saksa keisririigis toimunud Novembrirevolutsiooni, kui Saksamaa Sõjaministeerium andis käsu Saksa vägede taandumiseks Saksamaale, tungisid 28. novembril seni Narva piiril olnud Nõukogude Venemaa Põhjarinde 7. armee (ülem J. Golubintsev) 6. Kütidiviisi (ülem N. Ivanov) väeosad üle Narva jõe ja hõivasid Saksa okupatsioonivägede poolt mahajäetud Narva linna ja Narva-Jõesuu 29. novembriks ning kuulutasid välja Eesti Töörahva Kommuuni. 28. novembri lahingut loetakse ka Eesti Vabadussõja alguseks. pisi|Vabadussõja käigus Nõukogude Punaarmee poolt vallutatud ja ETK võimu all olnud territoorium Eesti Töörahva Kommuuni asutamine sai võimalikuks, kui 3. märtsil 1918 Saksamaa ja Nõukogude Venemaa vahel sõlmitud Bresti rahulepingugu tingimustel oli Saksamaa okupeerinud Eesti ning pärast seda 13. novembril 1918 tühistas Nõukogude Venemaa rahulepingu koos kõigi lisadega ja püüdis taastada rahueelset seisu sakslastele kaotatud aladel, millest said alguse Eesti Vabadussõda ja Vene kodusõda teistel endise Venemaa Keisririigi aladel, kus ei tunnistatud oktoobrirevolutsiooni tulemusel võimu haaranud bolševikke võimu.
Taheva vald
Taheva vald oli vald Valga maakonnas.
Eesti Töörahva Kommuun
Väljakuulutamine ja legitiimsus
Eesti Töörahva Kommuun kuulutati välja Narva Aleksandri kirikus, ning samas hoones tegutses ka Eestimaa Töörahva Kommuuni (ETK) Nõukogu.
Taheva vald
Taheva vald moodustati 30. juulil 1992 ja likvideeriti 22. oktoobril 2017, kui Eesti omavalitsuste haldusreformi käigus moodustati Valga linna, Karula valla, Taheva valla, Tõlliste valla ja Õru valla ühinemisel Valga vald.
Eesti Töörahva Kommuun
Väljakuulutamine ja legitiimsus
30. novembril 1918 kuulutas Eesti Töörahva Kommuuni Nõukogu Eesti iseseisvaks nõukogude vabariigiks.
Omavalitsuste esinduskogude poolt valitud esindajate kogu
Esindajate kogu koosnes kaheksakümnest maaomavalitsuste ja neljakümnest linnaomavalitsuste poolt valitud esindajast. Ainus esindajate kogu koosseis valiti 9. aprillil 1938 ja tuli kokku Tallinnas 23. aprillil 1938. Koosolekut juhatas Valimiste Peakomitee esimees Peeter Puusep. Kaarel Leesment Pärnumaalt seadis Vabariigi Presidendi kandidaadiks üles Konstantin Pätsi. Koosolek valis, 113 häälega poolt ja 5 häälega vastu, Konstantin Pätsi Vabariigi Presidendi kandidaadiks.
Eesti Töörahva Kommuun
Väljakuulutamine ja legitiimsus
Eestimaa Nõukogude Vabariiki tunnustas 8. detsembril 1918 ainult Vene SFNV Rahvakomissaride Nõukogu Vladimir Lenini juhtimisel ja andis sellele 10 miljonit rubla laenu. 23. detsembril ratifitseeris Vene SFNV Ülevenemaaline Kesktäitevkomitee Jakov Sverdlovi juhtimisel Eesti NV iseseisvumise tunnistamise.
ETK sisejulgeolekuasutused
1919. aasta alguseks alustas ETK Ida-Eestis hõivatud aladel laiaulatuslikku klassivõitluse põhimõtetest lähtuvat punast terrorit, mida suunasid Nõukogude poliitilise politsei Tšekaa eeskujul loodud erikomisjonid. Kokku tegutses 1918. aasta detsembris ja 1919. aasta jaanuaris ETK võimualusel territooriumil neli piirkondlikku tšekaa osakonda, tegevust alustanud Narva (Eesti kontrrevolutsioniga võitlemise kommisjoni Narwa osakond (kirjaviis muutmata)), Tartu (Eesti kontrrevolutsioniga võitlemise kommisjoni Tartu osakond), Võrumaa ja Virumaa osakonda. Eesti sõjaväe 8. jaanuaril 1919 alanud vastupealetung ei võimaldanud tööd alustada Viljandimaa ja Pärnumaa Kontrrevolutsiooni Vastu Võitlemise Komisjonidel.
Lisaks Kontrrevolutsiooni Vastu Võitlemise Komisjonidele tegutsesid ka Eesti Töörahva ja Sõjaväelaste Nõukogu Revolutsiooniline Tribunal, Võru Sõjarevolutsiooniline Tribunal, Tartu Sõjarevolutsiooniline Tribunal, Rakvere Sõjarevolutsiooniline Tribunal ja Narva Revolutsiooniline Tribunal.
Pärast 1917. aasta Veebruarirevolutsiooni moodustatud Ajutise Valitsuse miilitsaasutuste isikkoosseis vahetati nõukogudemeelsete aktivistidega, keda toetasid Punakaardi üksused.
Šožma jõgi
Šožma (vene keeles Шожма, ka Шежма ja Шошма) on jõgi Arhangelski oblasti Njandoma rajoonis. Algab Šestiozerski juurest, Väikesest Šožma järvest, voolab läbi Suure Šožma järve ning suubub Moša jõkke, mis ise suubub Onega jõkke, mis omakorda suubub Valgesse merre.
Eesti Töörahva Kommuun
ETK sisejulgeolekuasutused
1918. aasta lõpul ja 1919. aastal väljaspool sõjategevust arvukamad ja tooremad veretööd pandi toime Rakveres (surmati 83 ln.), Valgas (55), Võrus (49), Narvas (45), Rõuge khk. (35), Tartus (23, nende hulgas piiskop Platon), Jõhvis (9), Sangastes (9), Eilstveres (8), Rakes (8), Kärslnas (T), Tõrvas (7), Hummulis (5), Särgveres (5). Kokku tapeti Eestis umbes 509 kodanikku.
Pelagiaal
Pelagiaal ehk avavesi (kreeka sõnast pelagikos 'meri') on veekogu (ookeani, mere, järve) veemass, mis pole mõjutatud rannikust ja veekogu põhjast, ja mida asustavad avaveelised (pelaagilised) organismid. Nende organismide kogumit nimetatakse pelagoseks.
Pelagiaali saab liigestatuse alusel jagada kaheks ökoloogiliseks vööndiks: vertikaalseks ja horisontaalseks vööndiks.
Mere ökoloogilised vööndid
Meredes eristatakse tavaliselt nelja vertikaalvööndit: Mõnikord tuuakse välja ka hadopelagiaal, mis asub sügavamal kui 6000 m.
Horisontaalvööndeid on kaks:
Eesti Töörahva Kommuun
ETK välissuhtlus
Eesti Töörahva Kommuuni Nõukogu Rahvusvahelise Ühenduse (Välisasjade) Valitsuse juhataja oli Johannes Mägi.
ETK Nõukogu määras 6. detsembril 1918 ETK Nõukogu esindaja kohusetäitjaks Petrogradi, Põhjapiirkondade Kommuuni valitsuse juurde Eestimaa Ajutise Revolutsioonikomitee Petrogradi Büroo esindaja G. Vaino.
ETK Nõukogu määras 16. detsembril 1918 ka esindaja Moskvasse Vene NFSV Rahvakomissaride Nõukogu juurde, Johannes Jürgensoni, alates 1919. aasta veebruarist täitis neid ülesandeid Ivan Rabtšinski.
ETK Nõukogu määras 9. veebruaril 1919 nimetas ETK Nõukogu Rahvusvahelise Ühenduse Valitsuse juhatajaks Maks Trankmanni ja Nõukogude Lätisse Johannes Tauts, Ukraina Nõukogude Vabariiki Madis Reinbachi. ETK esindajaks Petrogradi Põhjapiirkondade Kommuuni valitsuse juurde seal Rahvusasjade Rahvakomissariaadi Eesti osakonna juhataja Peeter Petersoni, keda asendas alates 29. märtsist Georg Teiter, kes jäi ka ETK esindajaks Soome KP KK juurde.
ETK piirkondlikud võimuorganid
ETK organiseeris 29. novembrist 1918 kuni 31. jaanuarini 1919 valitsusasutused viies täielikult hõivatud maakonnas (Narva, Tartu, Rakvere, Võru, Valga) ja neljas osaliselt hõivatud maakonnas määrati ajutised valitsusasutused.
ETK Narva TSN Täidesaatev Komitee
Tallinnas Eestimaa Eestimaa Nõukogude Täitevkomitee 1917. aasta võimuhaaramisest kuni linna okupeerimiseni Saksa vägede poolt 4. märtsil 1918 oli linnas peale valitud linnapea Ants Daumani võimul ka Narva Töörahva Saadikute Nõukogu Täitevkomitee, mille esimees oli Arnold Neibut (Нейбут Арнольд Яковлевич (õige nimi – Арнольд Екабович), pärast Eesti Töörahva Kommuuni väljakuulutamist 1918. aasta novembrist olid Narvas kohaliku nõukogude võimu esindajad linnapea Ants Dauman ja Narva linna täitevkomitee esimees Albert Tiimann.
Šožma jõgi
Kohas, kus Arhangelski-Moskva raudtee ületab Šožma harujõe, Pelemski järvest algava Pelemski oja, paikneb Šožma küla.
Eesti Töörahva Kommuun
ETK Narva TSN Täidesaatev Komitee
Narvas moodustati lisaks kogu "Nõukogude Eesti" valitsusorganile ETK ka kohalik VK(b)P Narva komitee, kuhu 4. detsember 1918 valiti juhtidena Aleksander Kits ja Aleksander Randmer; liikmetena Aleksandr Balevski jt. VSDT(b)P Narva komitee tegutses Narvas senise karskusühingu "Võitleja" ruumides.
Moodustati ka VK(b)P Ivangorodi rajoonikomitee Narva Kalevi- ja Linavabriku kommunistidest, komitee koosseisu valiti Jaan Viltšak, Ansis Daumanis, Gavriil Derjagin jt ja VK(b)P Kreenholmi rajoonikomitee Narva Kreenholmi kommunistidest, komitee koosseisu valiti Albert Mesilane, Aleksander Kallas, Aleksandr Nikolajev jt.
ETK korraldusel viidi Narvas läbi tööstusettevõtete natsionaliseerimine, mille käigus natsionaliseeriti: Kreenholmi Manufaktuur, Kalevi- ja Linavabrik, malmivabrik, Erikssoni telefonivabrik, metallitehas, mööblivabrik mis allutati ETK Rahvamajanduse Valitsusele.
Lisaks arendatud sõjategevusele Tallinna suunal alustasid ETK-le allunud piirkondlikud kontrrevolutsiooniga võitlemise kommisjonid, Revolutsioonilised Tribunalid kehtestatud nõukogude võimu vastaste vastaseid repressioone. Narvas moodustati ETK Narva kontrrevolutsiooniga võitlemise komisjon 5. detsembril 1919, komisjoni esimees oli Oskar Ellek, kelle korraldusel 30. detsembril 1918 arreteeriti Ivangorodi Uspenski kiriku Õigeusu kiriku vaimulikud Aleksandr Volkov (1873–1919) ja Dmitri Tšistoserdov (1861–1919), kes hukati koos teiste Narva elanikega 8. jaanuaril 1919. Narvas tegutses koos kontrrevolutsiooniga võitlemise komisjoni Narva Revolutsiooniline Tribunal (kuhu kuulusid ka Albert Tiimann ja Ants Dauman) ja selle tribunali uurimiskomisjon. ja Täidesaatev Komitee ja Täidesaatev Komitee
ETK Võru linna ja maakonna Täitevkomitee
Võrus teostas nõukogude võimu alates võimu võtmist 10. detsembrist Võru Linna ja Maakonna TSN Täitevkomitee esimees ja Võru Sõjalis-Revolutsioonilise Komitee esimees Ernst Leegen, sekretäriks Otto Rästas, TK liikmeteks: J. Mägi, Juhan Soo ja V. Leegen. 15. jaanuarist aga määrati TK esimeheks Otto Rästas, kuna E. Leegen põgenes koos TK liikmetega Pihkvasse Eesti vägede pealetungi ajal.
Mõisate natsionaliseerimist juhendas Võru inna ja maakonna täitevkomitee põllumajandusosakonna juhataja Juhan Soo. Võrus viis läbi repressioone Võru Sõjarevolutsiooniline Tribunal ja Võru Sõjarevolutsioonilise Tribunali uurimiskomisjon.
ETK Virumaa Töörahva Nõukogu Täidesaatev Komitee
Virumaal moodustati 16. detsembril 1917 Virumaa TN Täidesaatev Komitee asukohaga Rakvere Ringkonnakohtu kohtumajas Rohuaia tänav 8 Osvald Palgi juhtimisel. Virumaa TN TK oli kümme osakonda: : Osvald Palgi (esimees), Nikolai Riuhkrand (haridusosakonna juhataja), A. Meibaum (põllumajandusosakonna juhataja), Arnold Saage (või Grauberg) (toitlustusosakonna juhataja), M. Mintel (rahvamajandusosakonna juhataja) ja Administratiivosakond (Peitak), Sotsiaalhoolekande os. (Saage), Sõjaväeosakond (Kask), Rahanduseosakond (Anni), Uurimiseosakond (Hansing) ja lõpuks Postkontoriosakond. (Preisman) Kohtumajas asus ka Rakvere Sõjarevolutsiooniline Tribunal, haridusosakond asus hilisemas pioneeride majas, Lydia Koidula tänav 4 ja toitlustusosakond Pikk tänav 7.
Nõukogude, Rakvere komandantuur tegutses endises Rakvere Linnavalitsuse hoones Tallinna maantee 5. Komandant A. Stein ja hiljem Glusde, abi Sandberg ja asjaajaja A. Alamets.
13. (26.) detsembril 1917 Virumaa ainuvõimu haaranud Virumaa Töörahva Nõukogu TK esimeheks valiti hiljem Aleksander Kippar, TK sekretäriks Anna Leetsmann, TK liikmeks Leopold Linder, põllumajandusosakonna (mis viis läbi mõisate natsionaliseerimist) juhatajaks A. Meibaum, kes asendati Birnbaumiga. Virumaa TN rakendas tööle seitse osakonda: administratiiv-, kohtu-, raudteetranspordi-, rahandus-, põllumajandus-, hoolekande- ja haridusosakonna. Administratiivosakonda hakkas juhtima Aseri bolševik, tsemendivabriku elektrik ja Virumaa Punakaardi ülem Leopold Linder, Aseri bolševik kooliõpetaja Anna Leetsmann sai haridusosakonna juhatajaks.
Jõhvi TK esimeheks määrati Adolf Kesler.
Virumaa Töörahva Nõukogu Täidesaatev Komitee kuulutas 23. veebruaril 1918, 49. jalaväekorpuse täidesaatva komitee nõusolekul ja Eestimaa Töörahva Nõukogu Täidesaatva Komitee heaksarvamisel Virumaal välja piiramiseisukorra. 24. veebruaril otsustas kohalik nõukogude võim Rakverest kiiresti lahkuda. 24. veebruaril saatis töörahva nõukogu Rakvere Linnavalitsusele kirja, kus teatas, et on otsustanud “strateegilistel põhjustel” oma asjaajamise Narva üle viia, ja pani linnavõimule ette “täielikult linna kaitset enese peale võtta”
ETK Nõukogu moodustas 1. detsembril 1918, 1917. aasta detsembris Peterburi kubermangust eraldunud ja Eestimaa kubermanguga liitunud Narva linnast ja eeslinnadest iseseisva haldusüksuse, kuhu kuulus 14 valda (Järve vald, Jõhvi vald, Iisaku vald, Mäetaguse vald jt) ning millel oli omaette valitsusasutus Narva Töörahva Nõukogu, mida juhatas kommunist Jaan Saks ja Täitevkomitee, kuid linnal ja maakonnal oli ühine Virumaa TK ja Täitevkomitee ja maakonna TK esimees oli Albert Tiimann, kuni suunamiseni Tartu TK esimeheks 28. detsembril 1918.
ETK Tartu Töörahva Täidesaatev Komitee
Tartus moodustasid 22. detsembril kohalikud linna töölisaktivistid V. Rätseppa juhtimisel moodustasid 12-liikmelise revolutsioonikomitee ja 15-liikmeline Tartu Tööliste Nõukogu Täitevkomitee. Tartu langes Punaarmee 49. kütipolgu kätte alles 22. detsembril.
22. detsembril moodustati Tartu kohalike bolševike poolt Punaarmee toel uus Tartu Kommunistlik Revolutsiooniline Komitee ja 7-liikmeline erakorraline komisjon võitluseks kontrrevolutsionääride ja spekulantide vastu.
30. detsembriks koostas Tartu uus võimukandja esimesed omapoolsed sundmäärused ning pani need ka kohe kehtima. Kõigepealt keelustati ETK Nõukogu juba varasema dekreedi põhjal nüüd ka Tartus jumalateenistuste pidamine ning igasugune muu ametlik usukommete täitmine. Pärast Tartu hõivamist bolševike vägede poolt vahistati ETK kontrrevolutsiooniga võitlemise komisjoni Tartu osakonna juhtimisel 24 päeva jooksul linnas umbes 500 inimest, kes paigutati Tartu Krediidikassa keldrisse Kompanii 5. 14.-15. jaanuaril 1919 vabastati Tartu eesti vägede poolt, kuid enne lahkumist hukkasid Tartu Sõjarevolutsiooniline Tribunal ja bolševikud komissaride (Kull, Rästas, Otter) juhtimisel 20 vangi – nende seas Tallinna piiskopi Platoni (Kulbusch), ülempreestrid Mihhail Bleive ja Nikolai Bežanitski, luteri kiriku pastorid Traugott Hahni ja Moritz Wilhelm Paul Schwartzi ning 14 Tartu kodanikku (vt Tartu Krediidikassa massimõrv).
Kommuuni tegevus
Eesti Töörahva Kommuun jätkas Nõukogude Venemaalt Eestisse tulnud bolševike poliitikat:
Vormiliselt pidi Eesti Töörahva Kommuun olema eesti tööliste riik, pikemas perspektiivis Nõukogude Venemaa koosseisus. Tegelikult polnud Eesti Töörahva Kommuun iseseisev riik, sest ETK juhtkonnal polnud reaalset võimu ning ETK juhtkond allus Nõukogude Venemaa sõjaväe juhatusele. ETK-l polnud õigust väljendada kogu eesti rahva tahtmist – demokraatlikult valitud rahvaesindus oli Tallinnas asuv Eesti Ajutine Valitsus, ETK-d ei tunnustanud riigina ükski teine maailma riik peale Nõukogude Venemaa (mida samuti selleks ajaks polnud veel ükski riik tunnustanud) ja ETK-s kehtis vene raha. Samuti toimus ETK rahvusvaheline suhtlus Vene SFNV Välisasjade Rahvakomissariaadi kaudu
Oma tegevuse jooksul andis ETK välja rea dekreete:
Keskvalit­susena tegutses Eesti Töörahva Kommuuni Nõukogu, mille esimees oli Jaan Anvelt. Kommuuni alla kuuluvates maakondades ja valdades taastati kohalikud töörahva nõukogud. Majanduselu korraldas Kommuuni Rahvamajanduse Valitsus Hans Pöögelmanni juhtimisel. Algas tööstusettevõtete natsionaliseerimine. Narvas natsionaliseeriti Kreenholmi Manufaktuur ja muid ettevõtteid ning Tartus kõik trükikojad. Nende juhtimine läks tööliste kätte.
Laeva vald
Laeva vald oli vald Tartu maakonnas.
Omavalitsuste esinduskogude poolt valitud esindajate kogu
Kuna kõik kolm Vabariigi Presidendi kandidaati ülesseadvat asutist olid seadnud Vabariigi Presidendi kandidaadiks Konstantin Pätsi, korraldati 24. aprillil 1938 nende ühine koosolek, mis valis Konstantin Pätsi Vabariigi Presidendiks 219 poolthäälega 240-st. Kuna poolthääli oli rohkem kui kolm viiendikku valimiskoosoleku seadusliku koosseisu häältest, loeti Konstantin Päts Vabariigi Presidendiks valituks ja rahvahääletus jäi ära.
Tallinnas sel ajal toimunud Euroopa 1938. aasta maadlusvõistluste tõttu olid kõik hotellikohad reserveeritud, seetõttu lubati esindajate kogu liikmeil ööbida Tallinna raudteejaamas magamisvagunites.
Linnaomavalitsuste esindajad
= Valimiste Peakomitee otsus 24. aprillist 1938 Riigihoidja Konstantin Päts’i Vabariigi Presidendiks valituks tunnustamise kohta. =
RT 1938, 41, 387.
Eesti Vabariigi Põhiseaduse § 40 alusel seavad kandidaate Vabariigi Presidendi kohale Riigivolikogu, Riiginõukogu ja omavalitsuste esinduskogude poolt valitud esindajate kogu. Kõik need asutised seadsid Vabariigi Presidendi ainsaks kandidaadiks oma koosolekuil 23. aprillil 1938. a. härra Riigihoidja Konstantin Päts’i. Põhiseaduse sama paragrahvi viiendas lõikes antud normide kohaselt peetakse, kui on üles seatud ainult üks kandidaat, Riigivolikogu esimehe kokkukutsel ja juhatusel kõigi kolme kandidaati ülesseadnud asutise ühine valimiskoosolek, ja kui ülesseatud kandidaat saab sellel valimiskoosolekul salajasel hääletamisel poolt vähemalt kolm viiendikku valimiskoosoleku seadusliku koosseisu häältest, siis see kandidaat loetakse Vabariigi Presidendiks valituks. Riigivolikogu, Riiginõukogu ja omavalitsuste esinduskogude poolt valitud esindajate kogu ühine koosolek Vabariigi Presidendi valimiseks toimus Vabariigi Presidendi valimise seaduse (RT 1937, 71, 591) § 63 nõudeile vastavalt pühapäeval, 24. aprillil 1938. Sellel valimiskoosolekul sai ülesseatud kandidaat härra Riigihoidja Konstantin Päts salajasel hääletamisel poolt 219 häält. Et valimiskoosoleku seaduslik koosseis on Põhiseaduse § 67., 84. ja 40. kolmanda lõike p. 3 kohaselt 240, siis on seega Vabariigi Presidendi kohale ülesseatud kandidaadile valimiskoosolekul 24. aprillil 1938 poolt antud häälte üldarv 219 rohkem kui kolm viiendikku valimiskoosoleku seadusliku koosseisu häältest. Kõige eeltooduga arvestades ja kohaldades Eesti Vabariigi Põhiseaduse § 40. ja Vabariigi Presidendi valimise seaduse § 67. Valimiste Peakomitee otsustas tunnustada härra Riigihoidja Konstantin Päts’i valituks Eesti Vabariigi Presidendiks ja sellest kuulutada Riigi Teatajas.
Laeva vald
Laeva vallavanem oli 2009–2012 Maris Aleksašin. Aastatel 2012–2013 oli vallavanem Aare Olgo. 2013. aastal naasis Aare Olgo Jõgeva linnavalitsusse abilinnapeaks ja oli ka aastatel 2013–2016 Jõgeva linnapea. 2013–2016 oli Laeva vallavanem Koit Prants. 2016–2017 kutsuti Aare Olgo taas Laeva vallavanemaks.
Omavalitsuste esinduskogude poolt valitud esindajate kogu
Linnaomavalitsuste esindajad
Peakomitee esimees P. Puusep.
Laeva vald
Ajalugu
Laeva valla omavalitsuslik staatus kinnitati aastal 1991.
Omavalitsuste esinduskogude poolt valitud esindajate kogu
Linnaomavalitsuste esindajad
Peasekretär Artur Mägi.
Laeva vald
Ajalugu
2017. aastal moodustati Laeva valla, Piirissaare valla ja Tartu valla ühinemise teel uus haldusüksus, mille nimeks sai Tartu vald.
Külad
Kämara – Kärevere – Laeva – Siniküla – Valmaotsa – Väänikvere
Taheva vald
Taheva valla keskus oli Laanemetsa külas. Valla naabriks põhjas ja idas olid Karula vald, kagus Mõniste vald ning lõunas ja läänes Läti.
Eesti Töörahva Kommuun
Kommuuni tegevus
Kogu maa kuulutati rahva omandiks. Mõisad võeti taas mõisnikelt ning anti mõisatööliste ja kehvikute kätte. Ka nüüd olid eesti kommunistid seisukohal, et mõisaid ei tükeldata, vaid seal luuakse ühismajapidamised – kommuunid. Kuid tol ajal oli palju maatamehi ja kehvtalupoegi, kes soovisid oma maad. Vastutavaks mõisate natsionaliseerimise ja nende ülevõtmiseks moodustatavate mõisakomiteede ja vallanõukogude moodustamiseks määrati ETK Nõukogu Põllumajandusosakonna juurde vastutavaks organisaatoriks Jaan Ikmelt. 9. detsembril võeti Narvast saadetud organisaatorite abiga üle mõisad Järve vallas Järve ja Toila mõis, Voka vallas Konju mõis, Peetri vallas Laagna mõis. 10. detsembril Vaivara vallas: Uue-Auvere ja Vana-Auvere mõis. 1919. aasta jaanuari lõpuks oli Narva maakonnas üle võetud 50 peamõisa, Virumaal võeti üle 52, Võrumaal 30 mõisat.
Tähelepanu äratas ka kommunistliku majandussüsteemi sisseseadmine, kusjuures just eelmainitud valdkonnast pärinebki ETK kõige rohkem kõmu põhjustanud reform. Nimelt otsustati kommunismi põhimõtetest juhindudes hävitada palgamaksmine kui kodanlik nähe ja selle asemel sisse seada ühtlane elamisraha. Vahemärkusena olgu lisatud, et kõigi suhtes võrdsest rahajaotuspõhimõttest ei saa siinkohal siiski rääkida, sest elanikkonna eri rühmadele mõeldud summad olid erinevad.
Taheva vald
Taheva valla viimane vallavanem oli Monika Rogenbaum.
Ajalugu
Taheva nimi oli algselt Taiwola. Sama nime kandis 17. sajandi keskel Taheva mõis. Hargla kihelkonna moodustamiseni kuulusid sealtkandi alad Koivalinna kihelkonda, tsaariajal aga Võru kreisi. Esimesed Taheva valla kaardid pärinevad 1867. aastast ning kujutavad mõisadelt päriseks ostetud maid.
Hargla kihelkonna Taheva vald moodustati Hargla kirikumõisast ja Taheva mõisast. Hiljem liideti sellega Laanemetsa vald, mis oli moodustatud Laanemetsa ja Koikküla mõisast.
Külad
Taheva vallas oli 13 küla.
Hargla – Kalliküla – Koikküla – Koiva – Korkuna – Laanemetsa – Lepa – Lutsu – Ringiste – Sooblase – Taheva – Tsirgumäe – Tõrvase
Loodus
Taheva valla põhjaosa kuulus Karula kõrgustikku, ülejäänud ala Hargla nõkku, kus valdavaks on mandrijää sulamisel tekkinud liivikud.
Metsaga oli valla territooriumist kaetud 67%.
Taheva valda läbisid Koiva jõgi (52,5 ha) ja Mustjõgi (30,2 ha). Aastal 1957 asutati Koiva jõe äärde botaaniline kaitseala (170 ha).
Nikola I Petrović
1858 saadeti 17-aastane Nikola Mirkov Petrović ja veel 2 poissi Montenegro eliitperekondadest õppima Pariisi Louis le Grandi lütseumi. Aastal 1860 pärast oma onu vürst Danilo II Petrovići mõrvamist naasis Nikola kaheaastase intensiivse õppimise tulemusel omandatud haridusega Pariisist Montenegro tollasesse pealinna Cetinjesse, et võtta vürstina üle Montenegro valitsemine.
Cetinjes valitses frankofiilia. Frankofiilid olid nii Danilo kui tema lesk Darinka. Ka Nikola imetles Prantsusmaa rahvuslikku ja kultuuripärandit ning institutsioone. Õukonnas kasutati prantsuse keelt ja etiketti.
Nikola abiellus Cetinjes 8. novembril 1860 Milena Vukotićiga. Vukotićid olid Montenegros võtmerolli mänginud enne Petrovićide võimuletulekut. Vukotićid ja Petrovićid olid kauaaegsed sõbrad ja liitlased. Nikola ja Milena said kaksteist last: kolm poega ja üheksa tütart. Kuus tütart abiellusid Euroopa kuninglike või aristokraatlike perekondade liikmetega. Nendel abieludel oli tähtis roll Nikola hilisemas välispoliitikas. See andis Nikolale hüüdnime Euroopa Äiapapa. Tema tütar Milica abiellus vene suurvürsti Pjotr Nikolajevitši, keiser Aleksander III lähisugulasega. Aleksander III nimetas Nikolat "ainsaks tõeliseks Venemaa sõbraks". Tütar Stana abiellus Esimese maailmasõja kangelase suurvürst Nikolai Nikolajevitšiga. Nikola kõige kuulsam tütar oli printsess Jelena, kes abiellus Itaalia kuninga Vittorio Emanuele III-ga.
Nikola I progressiivse kuningana
Esimesed katsumused riigile tulid 1862, kui Türgi armee korraldas rea sissetungikatseid, et Montenegro täielikult sõjaliselt hävitada. Montenegrolased kaotasid 3500 meest, Türgi regulaarväed üle 8000 mehe. Lõpuks pidi Nikola siiski vastu võtma rahuettepaneku, mida pakkus paša Omar Latas. Kuid neid tingimusi montenegrolased ei täitnudki ja 1863 valmistusid nad uueks sõjaks.
Vene-Türgi sõjas 1876–1878 oli Montenegro armee, mida juhtis prints Nikola, Venemaa liitlane. Sõda lõppes edukalt. Montenegro territoorium kahekordistus. Austria tunnustas Montenegro piire 1842, 1859 tegi seda Türgi ja 1878 Berliini Kongressil kõik teised riigid: nad tunnustasid Montenegrot iseseisva riigina.
Üldiselt oli Nikola valitsusaeg Esimese maailmasõjani Montenegro kuldaeg, riiki saatis majanduslik ja sotsiaalne progress. Välisabiga rajati suhteliselt tugev sõjavägi.
Montenegro sai oma esimese telegraafi 1869 ja korrektse postimajanduse koos uue postkontoriga 1871. 1874 alustas Montenegro Austria abiga peatee ehitamist Cetinjest Kotorise, mida hiljem pikendati Rijeka Crnojevicani ja edasi läbi kogu riigi. Ka raudtee avati sel perioodil Barist kuni Virpazarini. Järsk kasv toimus majanduses ja tekkis palju väikeärisid. Välismaine kapital, peamiselt Itaaliast, voolas paljudesse Montenegro ettevõtetesse.
Nikola asutas ülemkohtu, lahutades niiviisi kohtuvõimu täidesaatvast võimust. 1905 lasi Nikola koostada põhiseaduse, mis sisaldas ajakirjandusvabadust, ja kriminaalseaduse, mis vastas Lääne-Euroopa tavadele. 1910 kuulutas parlament Montenegro konstitutsiooniliseks monarhiaks ja Nikola kuningaks.
Nikola I osa iseseisvuse kaotamisel
Järgnevad aastad olid Montenegrole väga rasked. Kuigi ta tuli võitjana välja mõlemast Balkani sõjast, maksis see ränka hinda, eriti Albaania linna Shkodëri vallutamine. Armee nõudmisel tõmbas Nikola väed linnast välja ja andis selle rahvusvahelise kontrolli alla.
Kuigi Nikola oli end näidanud võimeka juhina, tegi ta maailmasõja ajal tähtsaid valearvestusi. Kõige olulisem oli oma vägede ülemjuhatuse andmine Serbiale, mida valitses tema väimees Petar Karadjordjevič. Sel ajal, kui Petar saatis väed Korfu saarele, okupeerisid Austria väed Montenegro. Nikola põgenes perega Itaalia kuninga, teise väimehe juurde.
1918 okupeerisid Serbia väed pärast Austria lüüasaamist sõjas Montenegro. Nikola tegi vea, et ei naasnud kiiresti kodumaale. Järgnes Jõuluülestõus serblaste vastu 1919, mis suruti maha, sest Nikola kutsus rahvast üles mitte vastupanu osutama. Ta uskus lääneriikide lubadusi sel juhul Serbiat mõjutada Montenegro iseseisvust taastama.
Kuni surmani 1921 Cap d'Antibes'is laskis Nikola end Montenegro kuningaks kutsuda. Ta maeti Sanremosse.
1989 maeti Nikola, tema naise Milena ning nende tütarde Xenia ja Vera säilmed ümber Cetinjesse Cipuri kabelisse.
Päevamärk
pisi|[[Haldreka päevamärk (2009)]] pisi|[[Vergi alumine päevamärk (2022)]] Päevamärk on laevasõidu ohutust tagav ja orienteerumist kergendav tornikujuline rajatis kaldal või madalas vees.
Erinevalt tuletornidest ja tulepaakidest puudub päevamärkidel valgusti. Kui tuletornis või tulepaagis tuld ei süüdata, on need käsitletavad päevamärkidena.
Päevamärkidena on tänini ametlikult kasutusel ka kirikud, näiteks Paluküla päevamärk Hiiumaal ja Kihelkonna ülemine päevamärk Saaremaal.
Mõned päevamärgid on Veeteede Ameti poolt tühistatud ja seega kasutuselt kõrvaldatud, kuid rajatised on säilinud (näiteks Kumari päevamärk, Saastna päevamärk). Päevamärgina oli kasutusel ka Kiipsaare tuletorn, mis 2012. aasta seisuga on samuti navigatsioonimärgina tühistatud.
Salme Reek
pisi|Salme Reek 1994. aastal Foto: Jaan Künnap Salme Helene Reek (10. november 1907 Pärnu – 9. juuni 1996 Tallinn) oli eesti näitleja.
Lapsepõlv
Kui Salme sündis, oli tema ema 21- ja isa 25-aastane. Mõlemad vanemad olid pärit vaesest lasterikkast perest. Pärnus elas pere Kuke tänaval ühetoalises korteris, hiljem saadi kahetoaline korter.
Lapsena meeldis Salmele hoovivärava alt välja tänavale vaadata ja inimesi jälgida. Koolist koju tulles kiikas ta sageli akendest sisse ja jälgis salaja inimeste askeldamist. Nii mõnigi Reegi lavakuju kandis argielus nähtud prototüübi tunnusjooni, mälestused väiksena nähtust ja kogetust andsid hiljem näitleja fantaasiale toitu.
Salme Reegi vanemad olid teatrihuvilised. Salme ise käis esimest korda Endla teatris 1913. aasta jõulude paiku. Kui Salme oli üheksa-aastane, viis isa ta Tallinnasse Draamateatrisse lasteetendust vaatama. Lapsepõlvest on Reegil lisaks teatris käimisele meeles ka kontserdid Pärnu ranna kõlakojas, mida terve perega kuulamas käidi. Ema ja isa austav suhtumine muusikasse ja teatrisse kujundas Salmes juba ette arusaama, et teater pole ainult mäng, vaid tõsine ja pidevat õppimist nõudev töö.
Kooliaastad Pärnus ja Tallinnas
Esmalt õppis Salme Reek kaks aastat Pärnu algkoolis. Kui vanemad Tallinna elama asusid, õppis ta 1918/1919. õppeaasta ühes Saksa erakoolis. Seejärel pöördus perekond tagasi Pärnusse. 1923. aastal koliti taas Tallinna, kus Salme õppis Tallinna Linna II Tütarlaste Keskkoolis (praegune Tallinna Kristiine Gümnaasium), mille lõpetas 1927. aastal. Gümnaasiumi ajal köitsid Salme Reeki ajaloo- ja keeletunnid. Meelisharrastuseks kujunes aga võimlemine, mis tõi talle ka mitmeid keskkoolidevaheliste võistluste diplomeid.
Esimese teatrirolli mängis üheksa-aastane Salme Reek koolilaval klassijuhataja Marta Porti juhendamisel. Koolipäevilt oli Reegil eredamalt meeles Maeterlincki näidendi "Sinilind" lavastus, kus ta mängis väikest tüdrukut Mytyli.
Teatriõpingud
pisi|Reek, 1933 Pärast keskkooli lõpetamist 1927. aastal läks Salme Reek Draamastuudio teatrikooli katsetele ja lõpetas selle IV lennu. Salme Reegi õppimise ajal oli teatrikoolis kolm õppejõudu: lisaks Paul Sepale veel Hilda Gleser ja sama kooli I lennu lõpetanud Rudolf Engelbert. Salme Reek peab end eeskätt Hilda Gleseri õpilaseks.
Näitlejatee
Salme Reek töötas alates 1930. aastast (66 aastat) Eesti Draamateatris. Tema tuntumad rollid teatri- ja telelavastustes olid ema Åse (Ibseni "Peer Gynt" 1962 ja 1978), proua Ruhsam (Kroetzi "Homme on jälle päev" 1979) ja väike Tiina (Kitzbergi "Libahunt" 1941). Näitlejanna oli ka armastatud õhtujuttude lugeja raadios.
Noore näitlejana mängis ta paralleelselt väikesi lapsi ja vanu naisi. Poisterollidest aga kujunes tema kui näitleja fenomen. Salme Reeki peetakse Eesti teatri kõige kuulsamaks meeste ja poiste rolle kehastavaks naisnäitlejaks. Erinevaid karaktereid looma õppis ta väga varakult. Teatrikooli lõpetanud Salme Reegi esimesed suuremad osad olid nimiroll A. Brigadere "Pöialpoisis" 1931. aastal ja väike tüdruk Grete V. Baumani "Hüpiknukkude meistris".
Salme Reek ei ole kunagi ühestki rollist ära öelnud. Osast äraütlemine, ka siis, kui see tundus esialgu vastumeelne, ei ühtinud näitleja põhimõtetega. Iga roll, isegi niisugune, mis kujutas endast vaid põgusat sõnatut lavalolekut, nõudis tema arvates näitleja jäägitut pühendumist. Ta ise ütleb nii: "Ükskõik, millise ülesande näitleja sai, pidi ta elu eest tegema ikkagi rolli. Ta pidi ka episoodilisse ossa panema kõik võimed ja oskused, et tähelepanu äratada."
Salme Reek ei ole eelistanud ühte lavastajat teisele või ühte partnerit teisele, ta pidas oluliseks oskust töötada kõigiga. Ilmselt just see oskus avas talle võimaluse töötada paljude lavastajatega, nagu Hilda Gleser, Paul Sepp, Leo Kalmet, August Sunne, Leo Martin, Voldemar Alev, Eduard Türk, Hanno Kompus, Oskar Põlla, Ilmar Tammur, Voldemar Panso, Gunnar Kilgas, Mikk Mikiver, Elmo Nüganen jt.
Reek: "Ma ei saa öelda, et mul oleks töö kellegagi paremini või halvemini sobinud. Peaasi, kui roll on huvitav. Siis ei saa tekkida niisugust asja, et mulle ei meeldi lavastaja. Näitleja õpib ennast tundma erinevatest tahkudest, kuna üks lavastaja õpib sind tundma ühest, teine jälle teisest kandist."
Salme Reek vajas Lavastajat – tema suunavaid nõuandeid, tähelepanekuid, julgustavat sõna. Ilmselt aitas tal paljude erinevate lavastajate tööstiiliga kohaneda püüe nende taotlusi mõista. Reek oli paindlik näitleja, valmis lavastaja nägemustega õhinal kaasa minema ja vastavalt sellele oma lavakuju vormima. Reek: "Rolli teeb näitleja muidugi ise, aga see, mis kunstist kunsti teeb, tuleb vastastikusest mõistmisest lavastajaga."
Noore näitleja jaoks pidas Salme oluliseks laval pausi pidamist. Salme Reek: "Mina olen seda õppinud Mari Möldrelt (ta oli suur pausimeister, eriti kui mängis koomilisi osi). Näitleja ja publik peavad mõlemad mängu mõnu kätte saama. Kui tuleb naerukoht ja hakkan kohe edasi rääkima, võtan publikult mõnu ära. Publik on ju ka partner, pean alati oskama minna tema liini pidi."
Lasteteater ei tohtinud Reegi arvates olla rangelt didaktiline, näpuga näitamist ei pidanud ta õigeks. Laps peab ise elus kogetu või teatriilmas nähtu põhjal arusaamisele jõudma, mis on hea ja mis halb. Lastelavastuse rollide loomisel pidas ta oluliseks tee leidmist lapse fantaasiasse: "Näitleja kujutlus ja lapse kujutlus peavad ühtima. Laps peab toitu saama näitleja fantaasiast, et ta võiks rolli kaudu oma kujutluse veel huvitavamaks arendada."
Reek pidas ennast õnnelikuks inimeseks ja on öelnud: " Minu töö on mulle õnn. Näitlejale on juba seegi tohutu õnn, kui on suutnud haarata kas või kümmetki vaatajat. Paraku pole teatritöö selline, mille tulemust võiks katsuda-maitsta kui ahjusooja leiba. Kui leib on tehtud vastutustundetult, siis seda enam heaks teha pole võimalik. Teatritööle ei tooda kedagi vägisi. Sinna püütakse iga hinna eest saada. Ja kui juba kord seda tööd teha, siis südamega."
Isiklikku
Salme Reegi unistus oli reisida. Eriti huvitasid teda Põhjamaad ja Holland. Paraku olid teiste maade külastamise võimalused nõukogude ajal piiratud. Pärast Eesti taasiseseisvumist õnnestus tal sõita New Yorki sealsetele eestlastele esinema. Reis jättis talle unustamatu elamuse.
Prikk
Prikk (mõnes sõnastikus ka brikk, inglise keeles brig) on kahemastiline raapurjestuses purjelaev.
18.–19. sajandil oli prikk kiire sõjalaev, mille veeväljasurve oli 200–400 tonni ja mis oli relvastatud kuni 24 suurtükiga. Priki meeskonnas oli kuni 120 meest.
Prikke kasutati valve-, luure-, side- ja karavanide saatelaevadena.
Hyundai Motor Company
Hyundai Motor Company (korea keeles 현대자동차(주); 現代自動車(株) [hjondee džadongtša (džu)]) on tehnikaseadmeid, eriti autosid tootev korporatsioon Lõuna-Koreas.
Hyundai [hjon dee] (korea uus omaladina: hyeondae; 현대; 現代) tähendab 'tänapäev; tänapäevane'.
Hyundai Motor Company algus ulatub 60 aasta taha, mil algselt kuivainete ladustamise ja turustamisega tegelev Chung Ju-yung otsustas 1940. aastal aluse panna autoremonditöökodade ketile. Koreas tunti seda ketti Ado autoteeninduse nime all.
Pärast II maailmasõda ja Jaapani okupatsiooni lõppu keskendusid Chungi autoremonditöökojad riiki jäänud USA sõjaväe masinapargi hooldusele. Aastal 1947 loodi uus ettevõte Hyundai Engineering & Construction. Hyundai Motor Company rajati 29. detsembril 1967.
Aasta-aastalt laienes Hyundai grupi tegevusväli, ulatudes ehitusmaterjalide tootmisest infotehnoloogia ja elektroonika arendamiseni välja.
Eesti turul on Hyundai olnud alates aastast 1995.
1998 omandas Hyundai Kia Motorsi. Samal aastal investeeris Saudi Araabia prints Al-waleed Hyundai Motorsisse 50 miljoni dollarit. 2000 rajati strateegiline liit DaimlerChrysleriga. 2001 rajati Daimler-Hyundai Truck Corporation.
Motosport
Hyundai sisenes motosporti 1998. aastal, osaledes sel ja järgmisel aastal autoralli maailmameistrivõistlustel F2 klassis. 1999. aastal võttis ta kasutusele auto Hyundai Accent WRC, mis oli Accenti MM-iks kohandatud variant.
Hyundai debüteeris ralli MM-il 2000. aastal Rootsi rallil. Esimese esikümnekoha saavutas ta sama aasta Argentina rallil, kui Alister McRae ja Kenneth Eriksson lõpetasid vastavalt 7. ja 8. kohaga. Eriksson saavutas hiljem Uus-Meremaa rallil 5. ja Austraalia rallil 4. koha.