cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Bütsantsi-Osmanite sõjad
Vasalliteet
Pärast Ioannes V surma suutis Manuel II kindlustada oma trooni ja luua sultaniga head suhted, saades tema vasalliks. Vastutasuks selle eest, et Osmanid nõustusid tema valitsemisega, oli Manuel II sunnitud Kuldvärava kindlustused demonteerima, millesse ta ei suhtunud kergelt.
Vaenutegevuse taasalustamine: 1394–1424
Lüüasaamine veenis Manuel II linnast põgenema ja reisima Lääne-Euroopast abi otsima. Sel ajal juhtis leppinud Ioannes VII linna edukat kaitset Osmanite vastu. Piiramine katkes lõpuks, kui Tšagatai mongolite Timur tõi armee Anatooliasse, lammutades Osmanite sultanile lojaalsete beilikkide võrgustiku. Ankara lahingus purustasid Timuri väed Bayezid I väed, mis oli šokeeriv lüüasaamine, milleks polnud keegi valmis. Pärast seda hakkasid osmanitürklased Bayezidi poegade juhtimisel omavahel võitlema.
Bütsantslased ei raisanud olukorra ärakasutamiseks aega ning sõlmisid rahulepingud oma kristlastest naabrite ja ühe Bayezidi pojaga. Lepingu sõlmimisega suutsid nad taastada Thessaloníki ja suurema osa Peloponnesosest. Osmanite kodusõda lõppes 1413. aastal, kui Mehmed I alistas Bütsantsi toel oma vastased.
Kahe riigi vahel loodud haruldane sõprus ei kestnud; Mehmed I surm ja Murad II tõus 1421. aastal koos Ioannes VIII tõusuga Bütsantsi troonile tõid kaasa nende kahe vaheliste suhete halvenemise. Kumbki juht ei olnud status quo'ga rahul. Ioannes VIII tegi esimese ja rumala käigu, õhutades Osmanite riigis mässu: bütsantslased vabastasid kellegi Mustafa ja väitsid, et ta on Bayezidi kadunud poeg.
Vaatamata ebakindlusele oli tema lipu alla Euroopas kogunenud suur jõud, alistades Murad II alluvad. Murad II raevukas vastus purustas lõpuks selle tõusja ning alustas 1422. aastal Thessaloníki ja Konstantinoopoli piiramist. Seejärel pöördus Ioannes VIII nõu saamiseks oma vananeva isa Manuel II poole. Tulemuseks oli see, et ta õhutas Osmanite ridades järjekordset mässu – seekord toetades Murad II venna Küçük Mustafa nõudmisi. Näiliselt paljutõotav mäss sai alguse Väike-Aasiast, kui Bursa sattus piiramisrõngasse. Pärast ebaõnnestunud rünnakut Konstantinoopolile oli Murad II sunnitud oma armee tagasi pöörama Küçüki alistama. Nende lüüasaamistega sunniti bütsantslased taas vasalliks – sultanile tuli aastas andamina toimetada 300 000 hõbemünti.
Osmanite võit 1424–1453
thumb|upright=1.0|left|Osmanite riik 1451. aastal. Selleks hetkeks olid kõik Bütsantsi suuremad linnad langenud Osmanite kätte, kes okupeerisid peaaegu poole Anatooliast ja suurema osa Balkanist
Osmanid seisid aastatel 1424–1453 silmitsi arvukate vastastega. Olles seotud Thessaloníki piiramisega, pidid Osmanid võitlema Đurađ Brankovići juhitud serblastega, János Hunyadi juhitud ungarlastega ja Skanderbegi juhitud albaanlastega. See vastupanu kulmineerus 1444. aasta Varna ristisõjaga, mis hoolimata suurest kohalikust toetusest ja tüssamisest – ungarlased tühistasid ühepoolselt rahulepingu – lüüa sai.
1448. ja 1451. aastal toimusid muudatused vastavalt Bütsantsi ja Osmanite juhtimises. Murad II suri ja tema järglaseks sai Mehmed II Vallutaja, samas kui Ioannes VIII järglaseks sai Konstantinos XI. Konstantinos ja Mehmed ei saanud hästi läbi; esimese edukad ristisõdijate territooriumi vallutused Peloponnesosel ajasid viimase ärevusse, kes oli seni piirkonna ristisõdijaid vasallideks allutanud, ja Mehmed lasi saata umbes 40 000 sõdurit, et need vallutused tühistada. Konstantinos XI ähvardas Mehmedi vastu mässata, kui sultan ei täida teatud tingimusi seoses status quo 'ga. Mehmed vastas neile ähvardustele, ehitades Bosporuse väinas kindlustusi ja sulgedes sellega Konstantinoopoli välise mereväe abi eest. Osmanid kontrollisid juba maad Konstantinoopoli ümbruses ja seetõttu alustasid nad 6. aprillil 1453 linna ründamist. Vaatamata katoliku ja õigeusu kirikute liidule ei saanud bütsantslased paavstilt ega Lääne-Euroopalt ametlikku abi, välja arvatud mõned Veneetsia ja Genova sõdurid.
Inglismaa ja Prantsusmaa olid Saja-aastase sõja lõpufaasis. Prantslased ei tahtnud rüütlite saatmisega võitluses oma eelist kaotada ja inglased ei saanud seda teha. Hispaania oli rekonkista viimases etapis. Saksa-Rooma riik, mis ei olnud pärast Hohenstaufenid enam kunagi piisavalt tsentraliseeritud, et vürstiriike ühendada, oli ammendanud kõik, mis Varnas säästetud. Edasine võitlus Saksa vürstide vahel ja hussiitide sõjad vähendasid tugevalt enamiku valmisolekut ristisõda korraldada. Poola ja Ungari olid Varnas võtmetähtsusega osalejad ning sealne lüüasaamine koos Poola–Teutooni sõdadega hoidis nad hõivatuna ja soovimatuna edasisi kohustusi võtta.
Peale nende Euroopa suurriikide olid ainsad Itaalia linnriigid. Genova ja Veneetsia olid mõlemad Osmanite, aga ka teineteise vaenlased. Veneetslased kaalusid oma laevastiku saatmist Dardanelle ja Bosporust valvavate kindlustuste ründamiseks, vabastades seeläbi linna, kuid vägi oli liiga väike ja saabus liiga hilja. Osmanid oleksid ületanud igasuguse sõjalise abi, mida üks linn, isegi nii suur ja võimas kui Veneetsia vabariik, osutanuks. Igal juhul saabus linna kaitsmisele abiks umbes 2000 palgasõdurit, peamiselt itaallased Giovanni Giustiniani Longo juhtimisel. Kogu linna kaitse langes nende palgasõdurite ja 5000 miilitsasõduri õlule, kes tulid linnast, mille elanikkonda olid rängad maksud, katk ja tsiviilkonfliktid tõsiselt kahjustanud. Kuigi kaitsjad olid halvasti koolitatud, olid nad hästi relvastatud paljude relvadega, välja arvatud kõik kahurid, mis sobinuksid Osmanite enda suurtükiväega.
left|thumb|Linna suurim kirik [[Hagia Sophia muudeti mošeeks. Aastatel 1935–2020 töötas see Konstantinoopoli pärandi muuseumina, enne kui sellest taas mošee sai]]
thumb|right|upright|Bütsantsi viimastel aastatel kaotati hiljutised territooriumid
Pärast piiramist vallutasid Osmanid Morea 1460. aastal ja Trapezundi 1461. aastal. Trapezundi langemisega lõppes Rooma riik; Euroopa kroonitud pead tunnustasid Palaiologoseid õigusjärgsete Konstantinoopoli keisritena 16. sajandini, mil reformatsioon, Osmanite oht Euroopale ja vähenenud huvi ristisõdade vastu sundisid Euroopa riike tunnustama Osmanite riiki Anatoolia ja Levanti isandana. Pärast Trapezundi langemist vallutasid Osmanid 1475. aastal ka Theodoro ja 1479. aastal Epeirose despootkonna koos Vónitsaga.
Ladinlaste sekkumine
Ladinlaste kohalolek Balkanil kahjustas tõsiselt bütsantslaste võimet koordineerida oma jõupingutusi osmanitürklaste vastu. Seda illustreerib Michael VIII, kelle katsed latinlasi Kreekast välja tõrjuda viisid Anatoolia piiride hülgamiseni, mis võimaldas mitmetel beilikkidel, samuti Osman I türklastel endised Bütsantsi maad rüüstata ja asustada. Kuigi Andronikos II kampaaniad Anatoolias saavutasid mõningast sõjalist edu, nurjasid neid pidevalt sündmused keisririigi lääneosas. Igal juhul olid bütsantslased sunnitud valima paavsti ja ladinlaste rünnakuohu või ebapopulaarse liidu vahel, mida paljud konkureerivad nõudlejad kasutasid Bütsantsi keisri vastase riigipöörde põhjusena.
thumb|upright=0.8|right|Romantiline "Viimase ristisõdija" kujutamine. Kasvavad moslemite võidud, kristlaste kaotused ja Euroopa patustused koos reformatsiooni ja vastureformatsiooniga viisid ristisõdade lõpuni
Sellegipoolest hakkasid bütsantslased 14. sajandi keskpaigas ja lõpus saama läänest nominaalset abi. See oli vaid kaastunne moslemivõimuga võitleva kristliku kaasvõimu vastu ja hoolimata kahest ristisõjast said bütsantslased "Roomalt sama palju abi kui meie [Egiptuse] [Mamelukkide] sultanilt". Mamelukkide sultanaat oli 13. sajandil olnud üks sihikindlamaid riike kristlaste mõju kõrvaldamisel Lähis-Idas ning Küprose rüüsteretked 14. ja 15. sajandil ei muutnud seda.
Bütsantsi nõrkus
Pärast neljandat ristisõda jäid bütsantslased ebastabiilsesse seisu. Konstantinoopoli vallutamine 1261. aastal ja sellele järgnenud kampaaniad ei tulnud õigel ajal – Rumi seldžukkide sultanaadi nõrgenemine tõi kaasa paljude beilikkide lahkulöömise autonoomsete riikidena, nagu Osman I asutatud emiraat. Kuigi see võimu nõrgenemine andis Nikaia keisririigile ajutiselt vabad käed, ei olnud see midagi muud kui väike hingetõmbeaeg, mida ei kasutatud nii palju ära, kui oleks võinud.
Nende Kreeka taasvallutuste elluviimiseks oli Michael VIII sunnitud kehtestama Anatoolia talupoegadele hävitavaid makse, et maksta kalli armee eest, mis kujundati Komnenoste armee eeskujul. See tõi kaasa suure talupoegade toetuse türklastele, kelle süsteem tõi algul kaasa vähem makse.
Pärast Michael VIII surma kannatasid bütsantslased varakult pidevate tsiviiltülide all. Ka Osmanid kannatasid tsiviilkonfliktides, kuid see toimus palju hiljem, 15. sajandil; selleks ajaks olid bütsantslased liiga nõrgad, et palju territooriume tagasi vallutada. See on vastuolus Bütsantsi tsiviiltüliga, mis leidis aset ajal (1341–1371), mil Osmanid tungisid läbi laastatud Gallipoli Euroopasse ja ümbritsesid linna, pitseerides sellega selle vasalli saatuse. Kui seda vasalliteeti üritati murda, leidsid bütsantslased end ületrumbatuna ja ladinlaste abi meelevallas, mis hoolimata kahest ristisõjast ei andnud lõpuks midagi.
Osmanite tugevused
left|thumb|upright=0.8|Osmanid ühendasid mitu võitlusviisi ja tehnoloogiat. Need sipahid olid lääne rüütlite jaoks oma relvade ja lahinguväljakutsetega täiesti enneolematud
Osmanitel olid suured diplomaatilised oskused ja võime koguda suurt hulka vägesid. Esialgu andsid nende rüüsteretkedel neile suurt tuge teised türklased Osmani väikese domeeni lähedal. Aja jooksul, kui türklased asusid aga elama Bütsantsi poolt halvasti kaitstud maale, suutsid nad talupoegade raskusi ära kasutada, värvates neid appi. Neid, kes Osmaneid ei aidanud, rüüstati. Lõpuks alistusid väljast ära lõigatud Väike-Aasia linnad ja Osmanid omandasid peagi piiramissõja kunsti.
Osmanite oskus vastastega hakkama saada muutis nad väga kiiresti võimsaks. Nad pigem allutasid oma vastased vasallideks kui hävitasid, muidu oleksid nad end selle käigus ammendanud. Vallutatud riikidelt andami nõudmine laste ja raha näol oli tõhus, et sundida vallutatud alistuma. Koos sellega koosnes kogu piirkond paljudest riikidest (Bulgaaria, Serbia, Ladina riigid), kes võitlesid üksteisega sama kiiresti kui Osmanitega, ja mõistsid liiga hilja, et Osmanite väed alistasid nad, integreerides nad alluvate riikide võrgustikku.
Tagajärjed
Konstantinoopoli langemine oli šokk paavstlusele, kes andis korralduse alustada kohest vasturünnakut ristisõja vormis. Vastas ainult Burgundia hertsog Philippe Hea, kuid tingimusel, et teda abistab võimas monarh; aga keegi ei teinud seda. Paavst Pius II andis seejärel käsu uueks ristisõjaks. Jällegi ei teinud ükski Euroopa tolle aja suur juht olulisi jõupingutusi. See sundis paavsti enda ristisõda juhtima. Tema surm 1464. aastal viis ristisõja laialisaatmiseni Ancona sadamas.
Langemisel oli palju tagajärgi ka Euroopas: Kreeka teaduse ja kultuuri sissevool Euroopasse Osmanite eest põgenejate poolt oli Euroopa renessansi katalüsaatoriks ülioluline tegur.
"Kui häbiväärne ... paavst on meid nii kaua türklastevastasesse sõtta peibutanud, meie raha võtnud, nii palju kristlasi hävitanud ja nii palju pahandust teinud!"
Sellest hoolimata hakkas Euroopa 1529. aastaks Osmanite ohule vastu tõusma. Martin Luther kirjutas oma seisukohti muutes, et "Jumala nuhtluse" vastu pidid suure hooga võitlema pigem ilmalikud juhid kui paavstluse algatatud ristisõda.
Kuna Osmanite Konstantinoopoli-vallutus sai Euroopa tegevusetuse tõttu de facto tunnustuse, hõlbustas see Osmanite edasisi vallutusi Euroopas ja Lähis-Idas. Nende võim saavutas lõpuks haripunkti 17. sajandi keskpaigas. Nende edu janitšaride kaudu sai nende uueks nõrkuseks; nende konservatiivsuse ja võimu tõttu oli Osmanitel reforme raske ellu viia, samas kui Euroopa armeed muutusid üha leidlikumaks ja moderniseerusid. Selle tulemusena muutusid Venemaa ja Austria katsed Osmanite ohtu ohjeldada üha enam formaalsuseks kuni Osmanite riigi ametliku lagunemiseni pärast Esimest maailmasõda.
Vormsi kirik
pisi|Vormsi kirik Vormsi Olavi kirik on kirik Lääne maakonnas Vormsi vallas Hullo külas.
Kertuojai
Kertuojai on järv Leedus Molėtai rajoonis. Järv asub Molėtaist 12,5 kilomeetrit lääne pool ja jääb Labanorase regionaalparki. Kertuojai kuulub Nemunase vesikonda. Järve ümber on moodustatud Kertuojai hüdrograafiline kaitseala.
Vormsi kirik
Kiriku kooriruum ehitati 14.-15. sajandi vahetusel ja võlv 15. sajandil. 1560. aastal kirik rüüstati. Praegune pikihoone pärineb 1632. aastast. Pärast Teist maailmasõda seisis kirik tühjana; 1990. aastal see taaspühitseti. Pärast seda alustati kiriku restaureerimist, milleks loodi Vormsi Kiriku Fond.
Kertuojai
Kertuojai on ovaalse kujuga ja on kujunenud jääajal tekkinud lohku. Järves on metsane Gediminase saar pindalaga 0,41 ha. Järve suubub Išnarai järvest algav Išnara oja või Vaikštėnai jõgi. Välja voolab Kertuoja oja, mis suubub Juodieji Lakajai järve. Aastal 1974 rajati sellele ojale pais, mis reguleerib Kertuojai väljavoolu.
Vormsi kirik
Kirikut kasutab Vormsi Püha Olavi kogudus.
Kertuojai
Kaldad on valdavalt madalad ja soostunud, põhjakallas on kõrgem. Kaldajoone pikkus on 12,1 kilomeetrit. Järve kallastel asuvad Vaikštėnai, Vyžiniai ja Kertuoja külad. Järve lõunakaldal asub Kertuoja linnamägi. Kertuojai lääneosa on enamalt jaolt kaetud veetaimestikuga.
Vormsi kirik
Ajaloost
Suure tõenäosusega olid Vormsi esimesed elanikud rootslased, kes saabusid Ölandilt umbes 12. sajandi lõpus. Hilisemad saarele tulijad on pärit Soome rootsikeelsetest piirkondadest.
Kertuojai
Järve nimi on tuleneb sõnast kerte, mis tähendab nurka.
Vormsi kirik
Ajaloost
Vormsi esimene pühakoda oli lihtne puukirik, mille jäänused leiti 1998. aasta renoveerimise käigus. Kogudus nimetati Püha Olavi koguduseks Norra kuninga Olav Haraldssoni (1015–1030) järgi. Kuningas tõsteti pühakuks ning tema kultus levis üle Põhjala.
Kirikuehitus
1596. aastal rääkisid Vormsi talupojad kirikuvisiaator David Dubberchile, et kiriku olevat asutanud Taani kuningas. Dubberch arvas, et kirik ehitati 1219. aastal.
Kirikuhoone oli ehitatud saare keskpunkti ja kõrgeimale kohale, Hullo seljandikule, mistõttu sai kirikust oluline meremärk.
Kooriruum
Rootsi kunstiteadlane Sten Karling oli Vormsi kiriku kooriruumi ehituse dateerinud 1330.–1340. aastatesse, ent 1990. aastal kiriku remondi käigus selgus, et kooriruum oli ehitatud hoopis 14.–15. sajandi vahetusel. Sama uurimisrühm hindas kooriruumi laemaalide päritolu 15. sajandi algusse. Samasse aega oli Sten Karling hinnanud ka Maarjat lapsevoodis kujutava keskaegse altarikapi fragmendi.
Kooriruum on ligi kaheksa meetrit lai ja terava võlviga. 1989.–1990. aastal toimunud renoveerimise käigus taastati keskaegne altar, mis oli osaliselt lõhutud. Kooriruumi põranda kiviplaadid toodi pikihoonest tagasi ja paigaldati pikiruumiga samale tasapinnale. Eelmisest altari kohal olevast kujundusest on alles vaid altarimaal, inglit kujutav puuskulptuur ja mõned puitdetailid. Altari kohal oleva kujunduse oli kirikule kinkinud Magnus Gabriel De la Gardie 1667. aastal.
Pikihoone
Peale kooriruumi ehitamist valmis pikihoone, mis raha puudumise tõttu ehitati puust. Uus kivist pikiruum valmis alles 1632. aastal, mil Vormsi oli jäetud Jacob De la Gardiele. Pikihoone oli lihtne, ilma võlvide ning tornita. Hoone läänekülge jäeti ava kirikukella jaoks. Kivist kellatorn jäi aga ehitamata.
Pikihoonel on peasissepääs lääneseinas ja külguks lõunapoolsel pikiküljel. Külgukse kaudu kirikusse sisenedes püüab pilku suurejooneline kantsel, mille katus on kaunistatud Kristuse, Johannese, Moosese, Matteuse ja Peetruse puuskulptuurikestega. Kantsel on koopia 1660. aastast pärit eelkäijast, mis Vormsist 1944. aastal Rootsi viidi.
Kirikul pole käärkambrit, mis jäi samuti majanduslikel põhjustel ehitamata.
Renoveerimised
Vormsi kirikut on renoveeritud korduvalt: 1738. aastal pandi kirikule uued aknad ja uksed; 1907. aastal uus põrand; 1912. aastal renoveeriti katus. Suuremad tööd tehti aastatel 1925–1929: katus kaeti plekiga, ehitati rõdu, lubjati seinad, valmistati uus altarilaua ehiskate ja kirikutekstiilid, avati kooriruumi väike aken, parandati orel ning pandi uus vaip.
Kirikuinventari Rootsi viimine
pisi|Eesti ja rootsikeelne piiblitsitaat kiriku seinal Teise maailmasõja lõpus, 1944. aasta suvel lahkusid Vormsilt pea kõik elanikud Rootsi. Kiriku ja koguduse väärtuslikum inventar võeti kaasa, kuna arvati, et Nõukogude okupatsiooni käigus kiriku varad lõhutakse ja kogudus saadetakse laiali. Suurem osa väärtuslikest esemetest õnnestus päästa ning hoiustati Curmani nime all Stockholmi Sparbankeni seifides. 1973. aastal viidi esemed üle Stockholmi Ajaloomuuseumisse. Vormsi kiriku esemed jõudsid Eestisse tagasi alles 2006. aasta oktoobris ning on talletatud Tallinnas eestirootsi kirikumuuseumis.
Vormsi kiriku ja kogudusega läks just nii nagu arvati, okupatsioonivõimud keelustasid kogu kiriku ja religioosse tegevuse. Kirikusisustus lõhuti, pinkidest said küttepuud ja kirikusaalist kartuli, vilja ja heina laoruum. Tühjalt seisvast hoonest sai peagi noorte vandaalitsemise paik.
1976. aastal külastas kirikut Eesti Kultuurimälestiste Kaitse inspektsioon, mille eestvõttel parandati katus. Kirikule püüti leida uusi kasutusvõimalusi, kuid kohalikel nõukogude võimu esindajatel puudus huvi ning hoone jäi saatuse hooleks.
Taastamine 1988–1990
Kiriku renoveerimise initsiaatorid olid saare metsaülem (ja 1999–2002 vallavanem) Ants Varblane, tema arstist abikaasa Sölvi ning õpetaja ja arhitekt Ants Rajando. Koos arhitekt Tõnu Parmaksoniga taotleti kiriku katuse taastamiseks luba. Ettekäändeks toodi, et hoonet hakatakse kasutama ühiskondliku kokkusaamiskohana.
1988. aastal saadi luba ja raha töö alustamiseks, kuid kokkusaamiskohta kirikust ei saanud. Sellel oli kaks põhjust: Haapsalu linnaarhitekt Ervin-Johan Sedman laitis selle maha ning kirik oli ka viletsas seisus.
Eestirootslastest järeltulijad ning nende kultuuripärandi kaitsmisest huvitatud inimesed asutasid Eestirootslaste Kultuuri Seltsi (ERKS), mis toetas Püha Olavi kiriku renoveerimisplaane. ERKS-ist sai SOV-i Rootsi tütarorganisatsioon ning selle kaudu hakkasid Rootsis elavad eestirootslased seltsi tegevust toetama. Koostööd hakati tegema ka Vormsi Kirikufondiga (Ormsö Kyrkofond) Stockholmis, mis oligi loodud kiriku renoveerimiseks.
Taaspühitsemine 1990
Vormsi kirik taaspühitseti olavipäeval, 29. juulil 1990, seda toimetasid Eesti peapiiskop Kuno Pajula, Stockholmi piiskop Henrik Svenungsson ja Porvoo piiskopkonna piiskop Erik Vikström. Teenistusel osalesid veel Stockholmi Djurö koguduse õpetaja Lars Edström, Haapsalu praost ja Vormsi koguduse hooldajaõpetaja Tiit Salumäe, Harju-Madise koguduse õpetaja, Tallinna Rootsi-Mihkli koguduse hooldajaõpetaja Juta Siirak ning praost Anders Ruuth Rootsist.
Kirik ja kirikuküngas oli rahvast täis. Sisseõnnistamist kandsid üle nii Eesti kui ka Soome raadio ja nädal hiljem näidati teenistust ka Eesti ja Soome televisioonis.
Viluvere vald
pisi|Pärnu maakonna valdade piirid enne ja pärast [[1939. aasta vallareformi]] Viluvere vald (saksa keeles Willofer) oli vald Pärnumaal Vändra kihelkonnas. Vald eksisteeris 1866–1892 ja seejärel liideti Viluvere vald Kaisma vallaga. 1917 moodustati Viluvere vald uuesti ja see eksisteeris aastani 1939. Vallamaja asus Viluvere külas.
Valla alal asus Viluvere mõis.
1939. aasta vallareformiga moodustati Kaisma, Viluvere ja Änge vallast Kaisma vald. Osa Viluvere vallast liideti aga ka Are valla koosseisu.
Glasgow Central Station
pisi|Glasgow Central Station pisi|Panoraamvaade jaamahoonele Glasgow Central (gaeli keeles Glaschu Mheadhain) on Šotimaa suurima linna Glasgow' üks kahest peamisest raudteejaamast. Jaama avas Caledonian Railway aastal 1879.
Ulhówek
Ulhówek on küla Poolas Lublini vojevoodkonnas Tomaszów Lubelski maakonnas, Ulhóweki valla halduskeskus. Ulhówek asub Ukraina piirist 5 km kaugusel ja Tomaszów Lubelskist ligikaudu 27 km idas.
Vastseliina Internaatkool
Vastseliina Internaatkool oli internaatkool Võru maakonnas Võru vallas Vastseliinas. Koolis õpetati erivajadusega õpilasi. Kool suleti 2014 ja liideti Kaagvere Erikooliga.
Ulhówek
Ulhówekit on esmamainitud 1388. aastal.
Vastseliina Internaatkool
Kool asutati 1959 Vastseliina Internaatkoolina. 1970 nimetati kool ümber Vastseliina Eriinternaatkooliks ja 1984 nimetati ümber Vastseliina Sanatoorseks Internaatkooliks.
Saksi-Hildburghauseni hertsog
Kõik Saksi-Hildburghauseni hertsogid pärinesid Wettinide valitsejasoo ernestiinide harust.
Usvjatõ
Usvjatõ [usvj'aatõ] on alev Venemaal Pihkva oblastis, Usvjatõ rajooni keskus. Asub 320 km Pihkvast kagus Valgevene piiri lähedal Uzmeni ja Usvjati järve vahel.
Usvjatõt mainitakse kroonikas 1021. aastal, kui Jaroslav Tark loovutas Połacki vürstile Brjatšislav Izjaslavitšile Usvjatõ ja Viciebski. 1320. aastast kuulus Leedule, 1667. aastast Poolale ja 1772. aastast Venemaale. 1918 kuulus Valgevene Rahvavabariigile. 1924 liideti Pihkva kubermanguga. 1926. aastal soovisid Valgevene NSV juhid liita alev Valgevenega, kuid Moskvas ei oldud sellega nõus. Alevi staatus on tal alates 1985. aastast.
Alevis on neoliitikumi asulakoht.
Usvjatõs on sündinud ajaloolane ja arheoloog Aleksei Sapunov.
Jaan Künnapi Alpinismiklubi
Jaan Künnapi Alpinismiklubi, lühendatult JKA, on Eesti alpinistide ühendus.
Jaan Künnapi Alpinismiklubi asutamise idee tekkis mägironijatel Eesti Esimese Himaalaja Ekspeditsiooni ajal 1998. aasta sügisel. Ekspeditsiooni koosseisu kuulus siis enamik Eesti tippalpiniste ja mõned edukad äritegelased. Klubi asutati 30. aprillil 1999 Tallinnas mittetulundusühinguna.
Klubi eesmärgiks on alpinismi edendamine Eestis, sealhulgas rahvusvahelistes mägiekspeditsioonides ja muudes alpinistide ettevõtmistes osalemine ja nende korraldamine.
Klubi annab välja J. K. Alpinismiklubi rändauhinda parimale alpinistile.
pisi|JKA asutajaid, juht ja kõrgeima taseme treener [[Jaan Künnap]] Klubi juhatusse kuuluvad Jaan Künnap, Valdur Vahtre, Kristiina Kindel, Tõnu Põld ja Olavi Vaino.
Klubi treenerite nõukogu
Treenerite nõukogusse kuuluvad kogemusi ja õigusi silmas pidades I, II, III ja IV (kõrgeima) tasemega liikmed, sealhulgas :
Sigaretikoni
pisi|Suitsukoni Sigaretikoni ehk suitsukoni sigareti suitsetamisel alles jääv sigaretiosa.
Sigaretikoni kui jääde
Suitsukonid on üks peamisi jäätmete tekitajaid maailmas ja suurim reostus ookeanites. Igal aastal toodetakse keskmiselt 6 triljonit sigaretti, millest 4,5 triljonit visatakse maha. Sigaret ise on biolagunev, kuid sigaretifilter ei ole. Suitsufiltrites sisalduvad raskmetallid nagu arseen, kroom, nikkel, kaadmium ning peamiselt plastikkiud lagunevad keskkonnas väga aeglaselt, mille käigus pääsevad ohtlikud kemikaalid veekogudesse, õhku ja pinnasesse. Suitsukonide saaste vähendab taimede idanemisvõimet ja võrse pikkust.
Sigaretikonid ehitusmaterjalina
Sigaretikonisid saab kasutada lisamaterjalina savitellistes ja teekatetes.
Tellistes
Survetugevuse vähenemise tõttu sõltub suitsukonide protsendiline sisaldus sellest, millisesse valdkonda telliseid toodetakse. Savitellist põletades jäävad suitsukonide ohtlikud kemikaalid tellissesse suletuks ega pääse keskkonda.
Positiivsed omadused:
Negatiivsed omadused:
Teekattes
Suitsukonid kuivatatakse ahjus 24 tundi ja eemaldatakse üleliigne tubakas. Seejärel peenestatakse väikesteks kiududeks. Kiud seotakse bituumeni ja parafiiniga ning segatakse kuuma asfaldiga. Sarnaselt savitellisega jäävad kemikaalid asfaldi sisse suletuks.
Omadused:
Marie Colvin
Marie Colvin (12. jaanuar 1956 – 22. veebruar 2012) oli Ameerika Ühendriikide ajakirjanik ja sõjakorrespondent. Marie Colvin töötas The Sunday Timesi väliskorrespondendina 1985. aastast kuni surmani.
Ta oli üks oma aja mõjukamaid sõjakorrespondente, kes vahendas uudiseid Tšetšeenia, Kosovo, Sierra Leone, Zimbabwe, Sri Lanka ja Ida-Timor konfliktipiirkondadest. Marie Colvin intervjueeris kahel korral Liibüa diktaatorit Muammar Gaddafit.
Sri Lanka kodusõja kajastamise käigus kaotas Marie Colvin Sri Lanka valitsusvägede RPG rünnakus vasaku silma, mistõttu kandis ta pärast seda silmaklappi.
Retsnigu
Retsnigu (ka Retsniku) oli küla Viljandimaal. Küla jääb tänapäeval Järveküla alale. Küla kaotati 1977, mil see liideti Järvekülaga.
Pravalas
Pravalas ehk Vidugiris on järv Leedus Molėtai rajoonis. Järv jääb Švenčionyse rajooni piirile ja asub Joniškise alevist neli kilomeetrit ida pool. Pravalas kuulub Nemunase vesikonda.
Järve põhja katab aleuriidiga segunenud sapropeel ja lubjarikas savi, kallaste ääres moodustab järve põhja ka turvas.
Kaldad on valdavalt madalad ja soostunud. Ida- ja põhjakaldal kasvab mets, põhjakaldal on kohati ka soo. Läänekaldal asuvad niidud ja põllud.. Kohati ulatuvad järve kallastele ka niidud ja põllud. Kaldajoone pikkus on 12,27 kilomeetrit. Pravalases on viis pisikest saart (0,56 ha, 0,45 ha, 0,38 ha, 0,22 ha ja 0,07 ha). Järve kallastel asuvad Giriniai, Pavandenė ja Medeikiai külad.
Järve nimi on tuleneb kas sõnast pravalyti, mis tähendab koristamisjärge, või siis moondunud sõnast pravaras, mis tähistab turbaauku.
Garkalne
Garkalne on mitme Läti asula nimi:
Paide ajalugu
Paide ajalugu on ülevaade Kesk-Eesti linna Paide ajaloost.
Linna nimi
Paide linnuse ja linna algne nimi oli Wittenstein (alamsaksa 'valge kivi'; kasutati ka nimekuju Wittensten). Nimi pärines ordulinnuse ehitamiseks kasutatud paekivilt. Ülemsaksakeelne Weissenstein tuli kasutusele 17. sajandil.
Linna eestikeelset nime on esimest korda mainitud 1564. aastal Vene-Rootsi vaherahulepingus, kus linna ja linnuse kohta öeldi Paida. 1637. aasta Heinrich Stahli sõnastikus on linna nimena antud Paid. 18. sajandi esimesel veerandil koostatud Salomo Heinrich Vestringi sõnaraamatus on kasutatud nime Paide. Anton thor Helle 1732. aastal ilmunud eesti keele grammatikas on kasutatud samuti nime Paide. 19. sajandi kirikudokumentides on kasutatud nii Paide kui ka Paede nimekuju. Tõenäoliselt tuleneb ka linna eestikeelne nimi paekivist.
Paul Johanseni andmeil kasutati Paide kohta ka ladinakeelset nimetust Albus lapis, mis tähendab valget kivi.
Burgundia diplomaat ja kirjanik Guillebert de Lannoy, kes 1413. aastal reisis Leedus, Vana-Liivimaal ja Venemaal, kasutas Paide kohta nimetust Wislen. Poola keeles kasutati nime Bialy Kamien, mis tähendas samuti valget kivi. Vene allikais on kasutatud saksakeelset nime Wittenstein või kasutatud nimekuju Белый город, mis tähendas valget linna.
Keskaeg
thumb|[[Paide ordulinnuse peatorn Pikk Hermann ehk Paide Vallitorn, 2003]] Paidet on esimest korda kirjalikes allikates mainitud seoses 1265. aastaga, mil Liivi ordu maameistri Konrad von Manderni valitsemisajal alustati ordulinnuse rajamist.
Paide ordulinnust Paide Vallimäele hakati rajama 1265. aastal, 14. sajandil asuti linnust laiendama ja sellest kujunes oma keskse asukoha tõttu oluline sõjaline tugipunkt. 14. sajandil võeti linnuse juures ette suuremad ehitustööd, rajati kabel ja kapiitlisaal, 14. sajandi lõpus ehitati linnus taas põhjalikult ümber.
30. septembril 1291 sai Paide linn Liivimaa ordu maameister (1290–1293) Haltilt linnaõigused.
Paidest kujunes Liivimaa ordu tähtsaimad sõjalisi tugipunkte. Paide oli Järva foogtkonna ja lühiajaliselt ka Paide komtuurkonna keskus.
Jüriöö ülestõus
Jüriöö ülestõusu ajal 4. mail 1343 hukati Paide ordulinnuses eestlaste saadikud.
Liivimaa sõda
Liivimaa sõja ajal sai Paide sõjategevuses tugevasti kannatada. 1558. aastal piirasid Paidet Moskva tsaaririigi väed, kuid ei suutnud linnust vallutada. Siiski põletasid nad Paide linna maha. Piiramise järel lahkus Paidest viimane Järva foogt Bernd von Smerten.
Moskva tsaaririigi väed vürst Ivan Fjodorovitš Mstislavski juhtimisel piirasid Paidet taas septembris 1560. aastal viie nädala jooksul, kuid linnuse valitseja Caspar von Oldenbockum suutis rünnaku tagasi lüüa.
1562. aastal sügisel piirasid linnust Rootsi väed Klas Kristersson Horni juhtimisel ja sundisid linnuse asevalitseja Johann Grolli kapituleeruma.
1565. aastal ajasid Rootsi võimud Paidest minema mõned sakslastest kodanikud, kellest kahtlustati, et nad ei ole Rootsi riigile truualamlikud.
Aastatel 1570–1571, seitsme kuu jooksul piirasid linna taas vene väed, kuid ei suutnud seda vallutada.
1573. aastal vallutasid Moskva tsaaririigi väed Ivan IV juhtimisel Paide. Tapeti peaaegu kõik linnaelanikud ja linnuses viibinud isikud. Paide asevalitseja Hans Boy seoti ora külge ja küpsetati tulel surnuks.
1581. aastal vallutasid Rootsi väed Göran Boije, Johann von Koskulli ja Caspar von Tiesenhauseni juhtimisel Paide tagasi. 1583. aasta Moskva tsaaririigi ja Rootsi kuningriigi vahelise Pljussa vaherahuga tunnistati Paide Rootsi valduseks.
16. sajandil tõusis tulirelvade tähtsus ning linnuseid ja linnu hakati kindlustama bastionidega. Esimesena rajati aastatel 1562–1570 Paide kindluse läänevall ja edelabastion, võib olla ka kagubastion. 1580. aastate keskel ehitati bastione ümber. Bastionid rajati vaid kolme nurka. See jäi viimaseks katseks Paide kindlust moderniseerida.
Rootsi-Poola sõjad
thumb|left|Paide linn ja linnus. [[Friedrich van Hulseni vasegravüür 1632. aastal ilmunud teosest "Inventarium Sueciae"]] pisi|[[Simsoni vesiveski varemed Paides Vallimäe kõrval. Sinna oli veski märgitud juba 1683. aasta plaanil]] 1600. aastal sügisel, Poola-Rootsi sõja ajal, oli Paides hertsog Karli (hilisem Rootsi kuningas Karl IX) peakorter. Karli abikaasa Kristina viibis Paides veel ka 1601. aasta alguses. 1602. aastal piirasid Paidet Poola väed suurhetman Jan Zamoyski juhtimisel ja sundisid linnuse kaitsjad kapituleeruma. 1604. aastal toimus Paide ordulinnuse müüride all Paide lahing, milles Poola väed lõid Leedu välihetmani Jan Karol Chodkiewiczi juhtimisel Rootsi vägesid. Lahingut peeti niivõrd oluliseks, et Chodkiewicz ülendati lahingu järel Leedu suurhetmaniks, ja Rootsi vägesid juhtinud Arvid Eriksson Stålarm mõisteti surma (kuigi surmaotsust ei viidud täide). Linn ja linnus said sõjas rängalt kannatada.
1615. aastal põletati Paides 9 nõida
Keskaegne Paide linn
Keskaegse Paide tänavad Pikk, Kitsas, Vee, Rüütli, Vainu, Posti, Pärnu, Lai, Väike-Aia ja Suur-Aia tänav moodustasid ringmüüri sisse jäänud algse Paide tänavavõrgustiku. Paide linna piir (Paide linnamüür) lõppes praeguse Tallinna tänava ja Kitsa tänava ristumiskoha juures. Kõik mis jäi sellest põhja poole, oli juba linnast väljas ning oli peamiselt Paide kindluse eelkindlustuste all. Tänapäevase Tallinna tänav 5 lõunapoolse otsa juures asus Simsoni vesiveski, mis reguleeris Paide linnamüüri ümbritsevas vallikraavis veetaset ning umbes Tallinna 9 ja 11 hoonete kohal asus eelkindlustuse Kõhna Grete torn, praeguste Tallinna 31 ja 33 hoonete juures eelkindlustuse torn teine, Sepatorn. Pärast Põhjasõda, kui linna hakati uuesti üles ehitama, rajati ka kunagiste eelkindlustuste peale praegune Tallinna tänav. Linna asutamise ajal jäi suurem osa Tallinna tänavast linna piiridest väljapoole. Praeguse Tallinna tänava algust (keskväljakust kuni Kitsa tänavani) nimetati Pikaks tänavaks, see oli teisel pool turuplatsi kulgeva Pika tänava pikendus.
Paide allakäik 17.–18. sajandil
Sõdades kannatada saanud Paide kaotas oma tähtsuse sõjalise tugipunktina ja eemaldati 1636. aastal kindluste nimistust. Linnusevaremed ja neid ümbritsev linn annetati Mäo mõisnikule Lennart Torstensonile ning Paide kaotas senised linnaõigused. Esimesed omanikud Lennart ja Axel Torstenson suhtusid Paide elanikesse heatahtlikult. 1669. aastal omandas Mäo mõisa Hans von Fersen ning tema ja tema järeltulijad protsessisid korduvalt Paide elanikega maksude ja maavalduste pärast. Paide elanike ja Mäo mõisnike vaheline vaidlus jõudis isegi Svea õuekohtusse. 14. mail 1696 andis Eestimaa kindralkuberner Axel Julius De la Gardie korralduse arvata Paide Mäo mõisa võimu alt välja.
August Wilhelm Hupeli andmeil oli 18. sajandi keskel Paides vaid 40 hoonet. Kõik need olid õlgkatusega ja ainult pastoraat oli ehitatud kivist. 1769. aastal asutas Johann Joseph Meckin Paidesse apteegi
1773. aastal rajati Reopalu kalmistu.
1783–1918
thumb|left|[[Paide kirik|Paide Püha Risti kirik valmis kivikirikuna 1786. aastal]] Paide sai oma linnaõigused tagasi 1783. aastal seoses Katariina II algatatud haldusreformiga. Paidest sai Järva kreisi keskus ja 1789. aastal määrati ka uus linnapiir. Sel perioodil valmis ka mitmeid olulisi ehitisi: 1786. aastal valmis Paide kirik ja 1789. aastal kohtumaja. 1796. aastal asutasid linnaelanikud seltsi "Bürgerliche Einigkeit", mida rahvasuus tunti ka "Bürgermusse" nime all.
Paide linnal, nagu ka teistel Eestimaa väikelinnadel, ei olnud raadi, linna juhtis foogtikohus. Kreisilinnana arenes Paide tüüpiliseks väikeseks provintsilinnaks.
1862. aastal lasi Peterburi kaupmees Russanov Vallimäele rajada õigeusu kiriku.
1886. aastal külastas Paidet suurvürst Vladimir Aleksandrovitš, kes istutas Vallimäele puu ja avas Paide-Mäo tee ääres asuva Liivi sõjas hukkunud vene sõduritele pühendatud mälestussamba.
19. sajandi viimasel kümnendil hoogustus linna heakorrastamine. 1895–1897 korrastati Vallimägi ja taastati Vallitorn. 1898. aastal rajati Pärnu tänava äärde pärna- ja Tallinna tänava äärde kaseallee.
1902. aastal valiti linnapeaks apteeker Oskar Wilhelm Brasche (1865–1954), kelle eestvedamisel asutati 1905. aastal Paide muuseum.
1907. aastal ehitati Laiale tänavale kivist tuletõrjedepoo. 1908. aastal rajati linnuse edelabastioni juurde historitsistlik laohoone koos hobusetallidega ja Posti tänava äärde kahekorruseline punastest tellistest tütarlastegümnaasiumi hoone. 1910. aastal valmis Pärnu tänaval saksa gümnaasiumi hoone ja rajati Peetri park.
1907. aastal korraldas karskusselts Idu Paides esimese Järva laulupäeva.
1900. aastal avati Paide-Türi kitsarööpmeline raudtee (valmis koos Tallinna–Viljandi raudteeliini ehitusega) ja 1918. aastal Paide-Tamsalu kitsarööpmeline raudtee.
1912. aastal avati tuletikuvabrik Baltika. Paides korraldati rahvarohkeid lina- ja hobuselaatu.
Esimese maailmasõja ajal 1918. aasta veebruaris asus Paides 4. Eesti jalaväepolgu III pataljon ja pataljonikomandör Jaan Maide oli Paide komandant, Paides 23. veebruaril võimu enamlastelt ülevõtmise ajal. Õöl vastu 24. veebruari vangistati Paides kohalike tegelaste ja 4. Eesti jalaväepolgu sõjaväelaste poolt enamlaste juhtivtegelased ja III pataljoni kaitse all kuulutati Paides välja Eesti iseseisvus ja Manifest Eestimaa rahvastele 25. veebruaril kell 12.00 Turuplatsil Paides luges Manifesti kõigile Eestimaa rahvastele ette kohaliku 4. Eesti jalaväepolgu 3. pataljoni ülem kapten Jaan Maide.
Ajalugu pärast 1918. aastat
pisi|Paide jaam 1920. aastatel 1918. aastal alanud Eesti Vabadussõja alguses moodustati 18. detsembril 1919 Paides Järvamaa kaitsepataljon.
1920. aastatel rajati Pärnu tänava äärde aedlinliku ilmega elamurajoon. Ehituskrunte jagati ka Laia ja Lembitu tänava äärde. 1920. aastal rajati keskväljaku äärde kivist raekoda, millele lisati 1925. aastal ka teine korrus. 1926. aastal võeti vastu otsus rajada Paidesse rahvamaja, mälestamaks Vabadussõjas hukkunud Järvamaalt pärit sõdureid. Hoonele pani 1927. aastal nurgakivi riigivanem Jaan Teemant. Paide rahvamaja avati 1929. aasta 3. veebruaril. Rahvamaja kujutas endast endise Pikaküla mõisa härrastemaja, mis võeti tükkideks ja Paides uuesti kokku pandi. 1936–1937 rajati Lembitu park. . 1939. aastal valmis uus funktsionalistlikus stiilis jaamahoone, mille projekteeris G. Tumm.
1924. aastal tehti Paides 1 ametlikult registreeritud abort iga 1,2 sünnijuhtumi kohta. See suhtarv oli suurem kui kuskil mujal maailmas, kaasa arvatud suured maailmalinnad.
Teises maailmasõjas Paide suuri purustusi ei saanud, kuid taganevad Nõukogude Liidu väed lasid 1941. aastal õhku Vallitorni.
1967. aasta juulis avati kaubanduskeskus ja söökla-restoran Paide. 1973. aastal loodi Paide vanalinna kaitsetsoon ja alustati vanalinnas asuvate hoonete restaureerimist. 1977. aastal valmis veetornelamu, linna ainus kõrghoone.
1982. aastal valmis Paide tehisjärv.
1987. aasta märtsis külastas Paidet Mihhail Gorbatšov. Sama aasta detsembris alustas tööd uus kultuurimaja – Paide Kultuurikeskus.
1991. aastal tähistati linna 700. aastapäeva. Sama aasta 21. mail sai Paide omavalitsusliku staatuse.
1993. aasta 23. aprillil taasavati Paide vallitorn ja 29. aprillil põles maha Vallimäel asunud õigeusu kirik.
2013. aastast toimub Paides arvamusfestival.
Vesneri vald
Valla alal asus Haava ja Vesneri mõis.
Kristjan Port
pisi|Kristjan Port (2014) pisi|Kristjan Port 2021. aasta Arvamusfestivali teadusalal Kristjan Port (sündinud 9. mail 1960 Tallinnas) on eesti spordibioloog.
Elulugu
Lõpetas 1978 Tallinna 2. Keskkooli, 1982 Tallinna Pedagoogilise Instituudi, 1990 Tartu Ülikoolis aspirantuuri, bioloogiakandidaat (1990, TÜ), väitekiri "Activation of adrenocortical function in muscular activity".
Oli 1990–1998 Tallinna Pedagoogikaülikooli dotsent, 1999–2004 erakorraline professor, 2005–2008 Tallinna Ülikooli kehakultuuriteaduskonna dekaan.
Alates aastast 2008 Tallinna ülikooli terviseteaduste ja spordi instituudi direktor. Lugenud arengufüsioloogia, spordifüsioloogia, biokeemia ja projektijuhtimise kursusi.
Ta on SA Eesti Antidopingu (EAD) nõukogu liige.
Teadustöö
pisi|Kristjan Port, [[Arvamusfestival 2014]] Uurimisvaldkond: spordibioloogia (-füsioloogia, -biokeemia). Teadustöö tähtsaim tulemus on krooniliste haigete koduse kaugmonitoorimise süsteemi väljaarendamine (rahvusvahelise konsortsiumi juhina). Aastast 1991 ajakirja International Journal of Sports Medicine referent. Eesti Sporditeadlaste Seltsi juhataja (1991–94), Eesti Olümpiakomitee kutsekomisjoni juht, Eesti Olümpiaakadeemia liige.
Publikatsioone
Üle 60 teadustrükise.
Isiklikku
Tema isa oli arhitekt Mart Port.
Fort Williami raudteejaam
pisi|[[Raudteejaam]] Fort Williami raudteejaam (gaeli keeles An Gearasdan) teenindab Põhja-Šoti mägismaa linna Fort Williamit.
Albu valla aukodanik
Albu valla aukodanik on olulisele Albu vallaga seotud inimesele antav aunimetus.
Köis
pisi|3-keeline keerutatud köis rullil
Köis on tugevast orgaanilisest või sünteetilisest kiudainest (kanepist, džuudist, sisalist, manillast või polümeerkiududest) valmistatud toode. Köisi kasutatakse sidumiseks, kinnitamiseks ning jõu ja liikumise ülekandmiseks.
Köie läbimõõdu alampiiriks loetakse tinglikult 8 mm, peenem toode on nöör. Merenduses kasutatavaid köisi ehk otsi nimetatakse vallideks. Köisi jätkatakse või parandatakse pleissimise teel. Eristatakse punutud ja keerutatud köisi. pisi|Keerutatud köis
Ajalugu
pisi|S- ja Z-keerutus Euroopas valmistati varasemal ajal köisi laialdaselt kodusel teel, kasutades selleks köieväntasid. Eesti taludes tehti veel 20. sajandi alguses suur osa oma tarbeks minevaid köisi käsitööna, peamiselt köiemeistrite poolt.
Köit on Eesti murretes üldiselt nimetatud ka veruk(as) ja vant, lisaks köuds ehk käuds (Tartu ja Võru murdes ), nuor(a) (rannikumurdes ), tropp, tross, tou, looper ja soring (saartel ja Lääne-Eestis ) jne. Merendusega seotud köite kohta käivaid murdesõnasid on veel enam.
Köie tegemine
Köisi keerutatakse mitmes järgus: heide keerutamisel saadakse sõõre, mitme sõõrde kokkukeerutamisel kee, kolme või enama kee kokkukeerutamisel – köis. Punumisviisi määrab punutavate sõõrete arv (tavaliselt 3, 4, 6 või 8). Punutud köied venivad vähem kui keerutatud. Köie sõõrete tegemiseks kasutati köiepööra, keede tegemiseks ja köie kokkukeerutamiseks köieväntasid. Et keed enneaegu kokku ei keerduks, pandi nende vahele kolmetahuline puuklots, nn kutsikas ehk käpp, või nn köiekamm ehk köievabe. Köit valmistati harilikult kolmekesi, kummaski köievända otsas mees väntasid keeramas ning keskel kolmas, kelle käes oli köiekamm.
Mõru kivipuravik
Mõru kivipuravik (Caloboletus radicans, endine nimi Boletus radicans), on puravikuliste sugukonda perekonda Caloboletus kuuluv seen.
Mõru kivipuravik on lubjalembene. Ta kasvab laialehises ja arumetsas ning puisniitudel. Eestis leidub teda harva; ta kasvab Põhja- ja Lääne-Eestis ning saartel.
Kõige meelsamini kasvab ta tammede ja pöökide all, kus teda mõnikord leidub suurel hulgal. Esimesel pilgul võib teda kiviga segi ajada.
Mõru kivipuraviku viljakehad on näha juulist kuni septembrini. Seenekübar on pruunikashall ja kuiv, läbimõõduga kuni 2 dm ning katsudes sametine või vatjas. Kübara allservas olevad torukesed on kollased ja jalale nõgusalt kinnitunud. Poorid on sama värvi, väikesed ja ümarad. Eosed on 12–16 µm pikad ja 4–6 µm laiad, eospulber on oliivivärvi. Seenejalg on kuni 13 cm pikk ja 8 cm lai, jämeda nuia kujuline ja helekollast värvi, vahel kitsa punaka vööndiga. Jalg on kaetud peene valkja võrguga. Juurestik ulatub suhteliselt sügavale. Seeneliha on valge, ebameeldiva lõhna ja viha maitsega. Seetõttu loetakse ta mittesöödavaks. Murdmise ja isegi kriimustamise kohast muutub seen kiiresti tintsiniseks.
Mõru kivipuravik on Eestis arvatud II kaitsekategooriasse (seisuga 2012). Tema korjamine on seadusega keelatud. Teda ohustavad puuliikide osakaalu muutumine metsas ja lageraie. Sellegipoolest hinnati tema arvukuse trendi 2008. aastal stabiilseks.
Río Branco
Teisel pool Brasiilia ja Uruguay piirijõge Jaguarão jõge ehk Yaguaróni jõge on Brasiilia linn Jaguarão, mida Río Brancoga ühendab sild.
Elanike arv on 13 456 (2004. aasta rahvaloendus).
Bresti rajoon
Bresti rajoon on 2. järgu haldusüksus (rajoon) Bresti oblastis Valgevenes. Rajoon piirneb lõunas Ukraina ja läänes Poolaga. Rajooni pindala on 1544 km². 2009. aasta seisuga elas seal 39 426 inimest.
Halduskeskus on Bresti linn, mis ametlikult rajooni koosseisu ei kuulu. Rajooni koosseisu kuulub Damačava alev, teised tähtsamad asulad on Čarnaŭčycy ja Tamašoŭka‎.
Rajoon asub Polesje madalikul, osalt ka Bugi madalikul. Kõrgused on valdavalt vahemikus 130–150 meetrit üle merepinna. Madalaim koht ulatub 123 meetrit üle merepinna, kõrgeim koht (186,1 m) asub Zapołle küla lähistel.
Dukuri
Dukuri (vanasti ka Dukurmuiža) on küla (vidējciems) Lätis Cēsise piirkonnas Priekuļi vallas.
Külast läheb läbi maantee V330. Dukuri jääb ka Pihkva–Riia raudtee äärde. Külas on Dukuri bussipeatus.
Küla jääb Gauja rahvusparki.
Küla jääb endise Dukuri mõisa alale. Aastail 2009–2021 jäi küla Priekuļi piirkonda.
Aastal 2017 oli külas 216 elanikku. Aastal 2022 oli elanikke 192.
Talassoteraapia
pisi|Talassoteraapia Talassoteraapia ehk mereravi on merevee kasutamine ravi eesmärgil.
Kuigi talassoteraapia kasulik mõju on tõestamata, kaasneb talassoteraapiaga tavaliselt hulk tervisele kasulikke tegevusi: suplemine, ujumine ja päevitamine, samuti viibimine värskes õhus ja mõõdukas kehaline aktiivsus, lisanduda võivad vesiravi, mudaravi ja mineraalvee tarvitamine.
Talassoteraapia pooldajate arvates mõjub merevesi hästi naha pooridele. Samuti peavad nad kasulikuks, et merevees viibides imendub läbi naha inimese organismi mitmesuguseid ioone, põhiliselt naatriumi, kaltsiumi, kaaliumi, magneesiumi ja joodi ioone.
Talassoteraapia idee pakkus esimesena välja 18. sajandi inglise arst Richard Russell, aga laiemalt hakkas see levima alles 19. sajandil Inglismaal ja Prantsusmaal.
Talassoteraapiat leidub mitmel kujul. See võib sisaldada soojendatud merevee dušše, meremudaga kokkumäärimist ja mereudu sissehingamist. Leidub spaasid, kus pakutakse protseduure soojendatud mereveega ja isegi vetikatesse mähkimist.
Põra
Külast on teateid alates 1922 (Põraküla).
Piret Valk
Piret Valk (sündinud 27. märtsil 1973) on eesti tekstiilikunstnik.
Elukäik
Piret Valk õppis aastatel 1988–1991 Tallinna Kopli Kunstikeskkoolis ja seejärel kuni aastani 1992. Tallinna Kunstikoolis. 1996. aastal lõpetas ta Eesti Kunstiakadeemia tekstiiliosakonna bakalaureuseõppe ning 2002. aastal samas koolis magistriõppe. Aastatel 2012–2013 õppis ta Luua Metsanduskoolis maastikuehitust puukoolimajanduse õppesuunal.
Piret Valk on töötanud Eesti Kunstiakadeemias vanemlaborandi ja õppejõuna ning aastast 2000. on ta seal dotsent. Aastatel 2000–2006 andis ta kursusi külalisõppejõuna Häme Ametikõrgkoolis Soomes. 2004. aastast on ta Tallinna Rahvaülikooli ja 2005. aastast ka Tartu Kõrgema Kunstikooli külalisõppejõud.
Tartu kultuurihoone
Tartu kultuurihoone (täisnimega Ametiühingute Nõukogu Tartu kultuurihoone) oli Eesti NSV-s aastatel 1940–1941 ja 1947–1990 Tartus aadressil Raekoja plats 16/Kompanii 2 tegutsenud kultuuriasutus.
Kultuurihoones tegutsesid mitmesugused isetegevuslikud ja poolprofessionaalsed kultuuriühingud ning toimus huvitegevus, sealt alustasid karjääri mitmed Eesti kultuuritegelased. 1948. aastal sai kultuurihoonest alguse puhkpilliorkester Tartu. Sealsest näiteringist, kus 1959. aastast mängis Evald Hermaküla, kujunes E. Vilde nimeline Tartu Rahvateater. 1963–1967 oli Tartu Kultuurihoone kunstiline juht ja estraadiorkestri dirigent Kalju Kass, Kultuurihoone ansamblis Suuk laulis aastatel 1974–1975 Silvi Vrait.
Tartu kultuurihoone tegevus peatus Teise maailmasõja ajal, kuid see avati taas 1947. aastal. 1980. aastate lõpul tegutses kultuurihoones 50 kollektiivi 3000 osavõtjaga. Asutus lõpetas töö 1990. aastal. Selle tööd jätkas samas hoones asunud kultuurikeskus Sinimandria, kus olid ka kunstigalerii ja kohvik.
2011. aastal avati endisel kultuurihoonel infotahvel. 2015. aasta 31. juulil avati maja Kompanii tänava poolsel seinal fotoaknad kultuurihoone kunagiste töötajate ja seal tegutsenud kultuuritegelaste (Hillar Palamets, Jüri Kulasalu, Venda Päi jt) piltidega.
Leps (perekonnanimi)
Leps on perekonnanimi.
Statistika
2023. aasta 1. jaanuari seisuga oli Eestis perekonnanimi Leps 44 inimesel: 19 mehel ja 25 naisel. Perekonnanimede levikult oli Leps meeste puhul 6577. kohal ja naiste puhul 5363. kohal. Kõige levinum oli perekonnanimi Leps vanuserühmas 65–69, kus neid on 10 000 elaniku kohta 0,68. Nimi oli kõige sagedasem Saare maakonnas, kus sellist nime kandis maakonna 10 000 elaniku kohta 2,03 inimest.