cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Théâtre-Italien
Aastatel 1819–1825 esines trupp Salle Louvois’s, mis mahutas vaid 1100 pealtvaatajat. Seal toimus Rossini ooperite Il barbiere di Siviglia (1819), Torvaldo e Dorliska (1820), Otello (1821) ja Tancredi (1822) Pariis esiettekanded. Rossini ooperid La gazza ladra (1821), Elisabetta, regina d’Inghilterra (1822), Mosè in Egitto (1822) ja La donna del lago (1824, Rossini dirigeerimisel) olid nii populaarsed, et nende ettekandmised toimusid suuremas Salle Le Peletier 's.
Rossini ise saabus Pariisi 1. augustil 1824. Temast sai 1. detsembril 1824 Théâtre-Italieni muusikajuht. Ta oli sellel kohal kuni novembrini 1826. Rossini hoolitses selle eest, et tema ja teiste Itaalia ning prantsuse ooperite ettekandmisel osalesid tollased Euroopa ooperielu juhtivad solistid Maria Malibran, Henriette Sontag, Giuditta Pasta, Angelica Catalani, Pauline Viardot, Adelina Patti, Benedetta Rosmunda Pisaroni, Giorgio Ronconi, Filippo Galli, Luigi Lablache, Antonio Tamburini,  Manuel García, Giovanni Battista Rubini ja Giulia Grisi.
Théâtre-Italien  alaliseks etenduste andmise kohaks sai 1841. aastal Salle Ventadour. Seal oli 1842. aastal maailma esiettekandel Rossini Stabat Mater. Kuulsaim maailma esiettekanne oli Donizetti ooper Don Pasquale (1843). Théâtre-Italien esitas ka Giuseppe Verdi populaarsemaid teoseid. Kuni 1850. aastani oli trupp üks Pariisi populaarsemaid, kuid kaotas seejärel kiiresti oma tähtsuse ning oli sunnitud 1878. aastal tegevuse lõpetama. Vaatamata Théâtre-Italieni sulgemisele jätkati Itaalia ooperite esitamist Pariisis itaalia keeles Théâtre de la Gaîté, Théâtre du Châtelet ', kuid eriti Opéra poolt.
Schöneiche-Rüdersdorfi tramm
pisi pisi Schöneiche-Rüdersdorfi tramm on Berliinist idas asuv trammiliin number 88, kus opereerivad vanad Gotha ja CKD Tatra vagunid.
Liin on 14,1 km pikkune ja sellel on 20 peatust.
Akira Matsunaga (1948)
Akira Matsunaga (jaapani keeles 松永 章 Matsunaga Akira; sündinud 8. augustil 1948 Shizuokas) on Jaapani endine jalgpallur, ründaja.
Koondisekarjäär
Jaapani jalgpallikoondises mängis ta aastatel 1973–1976 10 mängu ja lõi 2 väravat.
August Janni
August Janni (26. november (vkj)/ 8. detsember 1895 Ahja mõis, Võnnu kihelkond, Tartumaa – 27. november 1984) oli eesti vaimulik.
Ta lõpetas aastal 1928 Tartu Õhtuühisgümnaasiumi. Ta õppis ka aastatel 1922–1926 Tartu Kõrgemas Muusikakoolis. Ta õppis aastatel 1929–1930 ja 1934–1939 Tartu Ülikooli usuteaduskonnas ning aastatel 1931–1934 õigusteaduskonnas. Ta töötas aastatel 1915–1920 postiametnikuna Riias, Petroskois ja Tallinnas ning aastatel 1920–1942 postiametnikuna Tartus. Prooviaastal oli ta Tartu Peetri koguduses. Ordineeriti 17. mail 1942 õpetajaks.
Ta oli aastatel 1942–1944 Tartu Peetri koguduse 1. pihtkonna adjunkt, aastatel 1944–1981 oli ta Tartu Peetri koguduse õpetaja; aastatel 1954–1981 oli ta veel Tartu praostkonna praost. Aastal 1981 jäi ta emerituuri.
Luigi Calamatta
pisi|[[Jean Auguste Dominique Ingres|Ingres´ portree Luigi Calamatta´st, 1828]] Luigi Antoine Josephe Calamatta (21. juuni 1801 – 8. märts 1869 Milano) oli itaalia maalikunstnik ja graafik. Ta sündis Civitavecchias Kirikuriigis. Üheks tema õpilaseks oli Joseph Demannez.
Elulugu
Õppis joonistamist Roomas Francesco Giangiacomo käe all, esimesed graveerimistunnid sai ta Marchetti juures, esimene trükiplaat valmis tal Ricciari pilgu all. 1822 asus elama Pariisi, kus temast sai Ingres' järgija. Astus näitusel esimest üles 1827. aastal gravüüriga "Bajazet and the Shepherd" (Pierre Joseph Dedreux-Dorcy). Külastas 1836. aastal Firenzet ja 1837. aastal sai temast gravüürikunsti professor Brüsselis.
Sophron
Sophron (vanakreeka keeles Σώφρων, floruit 430 eKr) oli Itaaliast Sürakuusast pärit vanakreeka miimikirjanik.
Elukäik
Sophroni elukäigu kohta on andmeid vähe, need võtab kokku 10. sajandist pärineb Bütsantsi entsüklopeedia "Suda" (σ 893): ta oli Agathoklese ja Damnasyllise poeg ning Xerxes I-e ja Euripidese kaasaegne, ta kirjutas proosavormis ning dooria dialektis meeste- ja naistemiime, mida olevat lugenud ka Platon. Kuna Xerxes I suri juba 464. aastal eKr ning Euripides elas 485–406 eKr, siis on kolme mehe kaasaegsus üsna tinglik, mistõttu on pakutud, et Xerxese asemel tuleks "Suda" tekstis lugeda Artaxerxes (Xerxese poeg, kes suri 424 eKr).
Miimid
Sophroni miimid on kirjutatud rütmilises proosas, mistõttu teda on vahel nimetatud ka luuletajaks. Erinevalt Herondasest on Sophroni miimides tegelasteks alati kas ainult mehed või ainult naised.
Miimidest on säilinud ainult katkendid, neist pikim on 49-st kohati väga kahjustatud reast koosnev papüürusefragment, mis pärineb 1. sajandist ja mis on avaldatud väljaande Papiri della Società Italiana 11. köites (1935; PSI 1214). Ülejäänud katkendeist on vaid üks pikem kui üks rida ning enamik on sellest lühemad; neid on tsiteerinud teisted antiikautorid, kelle eesmärgiks on olnud mõne kreeka keele dialekti- või sõnavaranüansi valgustamine.
Säilinud pealkirjad viitavad sellele, et miimide sisuks oli kodune või ühiskondlik elu nagu ka näiteks Herondasel.
Naistemiimid
Naistemiimide hulka kuuluvad:
Järveküla kool
Järveküla kool on kool Harju maakonnas Rae vallas Peetri asulas.
Koolis õpib kokku 600 õpilast (2018/2019).
Kooli esimene direktor oli Mare Räis, praegune direktor on Triinu Luiga.
Kenneth Pike
Ta õppis Michigani Ülikoolis ja tegi doktoritöö Edward Sapiri juhendamisel.
Ta võttis kasutusele mõistepaari eemne ja eetne.
Kenneth Pike'i juhendatavaks oli teiste seas Ilse Lehiste (samuti Daniel Everett).
Eetilisus
Sõna 'eetiline' tähendab tavaliselt
Ent ta võib vahel olla kasutusel tähenduses
Aarend-Mihkel Rõuk
Aarend-Mihkel Rõuk (14. märts 1943 Hageri vald, Harjumaa – 10. detsember 1997 Tallinn) oli eesti geograaf, geoarheoloog ja kirjastustöötaja.
Elulugu
Töötas 1969–1991 Eesti NSV TA Ajaloo Instituudi arheoloogiasektoris, sealhulgas 1986–1990 geoarheoloogia ja muinastehnoloogia labori juhatajana.
Tallinna Issanda Muutmise peakirik
Tallinna Issanda Muutmise peakirik (vene keeles Церковь Преображения Господня) on sakraalhoone Tallinnas, aadressil Suur-Kloostri tänav 14.
Aarend-Mihkel Rõuk
Teoseid
Koguteose "Eesti loodus" (1995) toimetuskolleegiumi sekretär ja üks autoreid, kirjutas tõlgitud lasteentsüklopeediale Eesti osa. Umbes 20 teaduspublikatsiooni.
Tallinna Issanda Muutmise peakirik
Kirikut kasutab Eesti Apostlik-Õigeusu Kiriku Tallinna Issanda Muutmise peakiriku kogudus.
Püha Miikaeli naiskloostri peakirik
Kirikuhoone Tallinna vanalinnas ehitati algselt 13. sajandil rooma-katoliku kiriku Tallinna Püha Miikaeli naiskloostri peakirikuks. Taani kroonikate põhjal on üritatud tõestada, et kloostri ehitamist alustati 1249. aastal Taani kuninga Erik IV Adraraha soovil, kuid on võimalik, et see aastaarv on kloostri asutamisotsuse tegemise aeg. Kloostri kavatis kujunes pika aja jooksul (150–200 aastat).
Rootsi-Mihkli koguduse kirik
Reformatsiooni ajal kloostrit ei suletud ning ka kloostrist vabatahtlikult lahkujaid oli üksnes neli. 1543. aastal sõlmiti Tallinna rae ja aadelkonna vahel kokkulepe, mille tulemusena abtiss Elsebe Soye astus luteri usku ning jätkas valitsemist dominana. Aastal 1629 suri kloostri viimane domina Kate Kudling ning klooster sekulariseeriti. 16. veebruaril 1631. aastal sõlmisid Tallinna raad ja Eestimaa rüütelkond gümnaasiumi asutamise lepingu ning kloostri vara anti üle Tallinna Gümnaasiumile (praegune Gustav Adolfi Gümnaasium). Kloostri kirik anti Rootsi vägede garnisonile Tallinnas. ning seal tegutses Mihkli kogudus.
Vene garnisoni kirik
Tallinna hõivamise järel Põhjasõjas 1710. aastal asutati Eesti- ja Liivimaa provintsides elavatele venelastele õigeusu kogudusi ja kirikuid eeskätt linnades. Tallinnas peeti õigeusu teenistusi Nikolai kirikus Vene tänaval ja endises luterlikus Mihkli kirikus Suur-Kloostri tänaval aastatel 1710–1716. Eestimaa kindralkuberneri Aleksandr Menšikovi nõudmisel andis Tallinna raad Mihkli kiriku kui endise Rootsi riigi omandi üle Vene garnisonile 14/25. veebruaril 1716. aastal. Vene garnisonipolk kasutas kirikut kuni ümberehituseni ning kirikus asus Theodorus Väeülema ikoon ning ka kirikut nimetati Theodorus Väeülema kirikuks.
Tallinna Issanda Muutmise peakirik
Pärast ümberehitust pühitseti kirik 1734. aastal Issanda Muutmise püha auks õigeusu Issanda Muutmise peakirikuks (vene k. Соборная церковь Преображенiя Господня) ja anti üle Tallinna õigeusklikest linnakodanikele. Issanda Muutmise peakirik oli kuni 1900. aastani õigeusu kiriku peakirik (katedraal), kuni Aleksander Nevski katedraali valmimiseni.
Kirikule ehitati torn 1776. aastal, praegused aknad, peauks ja katusekuppel valmisid aastail 1827–1830.
Kiriku juures tegutses 1866. aastal avatud Issanda Muutmise koguduse õigeusu kirikukool (vene k. Церковно-приходское Преображенское училище) ja orbude varjupaik.
Vaatamisväärsusi
Kirikus on barokne ikonostaas (1720), mille kinkis Tallinna linnale Peeter I, ja Eesti silmapaistvaim ja suurim barokkaltar, mis valmis 1719. aastal ukraina arhitekti, skulptori ja maalija Ivan Zarudnõi juhatamisel ja seati üles 1732. aastal. Altar valmis Moskvas Kunsti Teostamise Palati juhi Ivan Zarudnõi korraldusel ja alluvuses. Tipptasemelist meisterkonda, kuhu kuulus 29 ikoonimaalijat, 8 maalikunstnikku, 7 nikerdajat ja 2 puuseppa, juhtis arhitekt ja maalikunstnik Ivan Tšernavski.
Tallinna Issanda Muutmise peakirikusse on maetud püha märterpiiskop Platon, kes maeti kirikusse 1919. aastal, kui enamlased hukkasid ta 14. jaanuaril 1919 Tartus Krediidikassa keldris (vt Tartu Krediidikassa massimõrv). 1930. aastal avati kiriku õues märterpiiskop Platoni rinnakuju ja 1931. aastal püstitati tema hauale eesti marmorist sarkofaag. Tema hauamonumendi autor on kunstnik Amandus Adamson (1931).
Custeri maakond (Montana)
thumb|Asend Montana osariigis pisi|Custeri maakonna kohtumaja Miles Citys Custeri maakond (Custer County) on maakond USA-s Montana osariigis. Geograafilised koordinaadid on 46°27' N, 105°58' W.
Maakonna halduskeskus ja suurim linn on Miles City.
Maakonna pindala on 9824 km², millest 26 km² moodustab veepindala.
Elanike arv oli 2010. aasta rahvaloenduse järgi 11 699. Aastal 2000 oli elanike arv 11 696.
Ajalugu
Custeri maakond moodustati 1882. aastal. Maakond on saanud nime George Armstrong Custeri järgi.
Toshio Takabayashi
Toshio Takabayashi (jaapani keeles 高林 敏夫 Takabayashi Toshio; sündinud 15. novembril 1953) on Jaapani endine jalgpallur, ründaja.
Koondisekarjäär
Jaapani jalgpallikoondises mängis ta aastatel 1974–1976 12 mängu ja lõi 2 väravat.
Neeme (eesnimi)
Neeme on eesti mehenimi.
Neeme on kirjandusliku algupäraga muistsena pakutud eesnimi. 1902. aastal ilmunud M. Morrissoni jutustuse "Eesti-rahwa vabaduse võitluse üle" peategelane on Neeme. Tõenäoliselt on nimi kas kavatsuslik või kogemata tekkinud teisend Henriku Liivimaa kroonikas mainitud vanema Meeme nimest.
2023. aasta 1. jaanuari seisuga on Eestis eesnimi Neeme 346 mehel. Neeme on esinemissageduselt 352. mehenimi. Kõige populaarsem on eesnimi Neeme vanuserühmas 45–49, kus neid on 10 000 elaniku kohta 5,60. Kõige populaarsem on eesnimi Neeme Saare maakonnas, kus neid on maakonna 10 000 elaniku kohta 7,52.
Carl Robert Jakobsoni tänav (täpsustus)
Carl Robert Jakobsoni tänav on tänava nimi mitmes Eesti linnas ja alevis:
Mulhouse
Mulhouse on linn Kirde-Prantsusmaal Alsace'i piirkonnas Haut-Rhini departemangus. Asub Dolleri ja Illi jõe ääres.
1870–1918 kuulus Mülhausen Saksa keisririigi koosseisu.
Mulhouse asub raudteeliini Basel–Mulhouse–Colmar–Strasbourg ääres. Lähim rahvusvaheline lennujaam on 30 km kaugusel asuv EuroAirport Basel-Mulhouse-Freiburg.
Linnas on automuuseum, tekstiilimuuseum, ajaloomuuseum ja Prantsusmaa raudteemuuseum.
1962 hakkas Peugeot linnas sõiduautosid tootma.
Kristin Otto
Kristin Otto (sündinud 7. veebruaril 1966 Leipzigis) on Saksa DV endine ujuja. Ta osales Seoulis 1988. aasta suveolümpiamängudel ja võitis kuus kuldmedalit.
Ta oli esimene naine, kes võitis ühel olümpiamängul kuus kuldmedalit. 50 m basseinis kuulus talle 100 meetri (54,73) ja 200 meetri (1.57,75) vabatehnika maailmarekordid. Otto oli ka esimene naine, kes ujus 25 m basseinis 100 meetri seliliujumises alla minuti, tehes seda rahvusvahelisel lühikursusel USA-s Indiana ülikoolis 1983. aastal.
Olümpiamängudel, maailmameistrivõistlustel ja Euroopa meistrivõistlustel võidetud tiitlivõistluste koguarvu poolest on Kristin Otto seni edukaim Saksamaa naisujuja kokku 22 võiduga. Sel ajal võttis ta DDR-i sunnitud dopingusüsteemi osana ebaseaduslikke aineid. Otto on ZDF-i spordiajakirjanik.
Doping
Täpsemalt nagu teda ja endiseid Saksa DV tippujujad Daniela Hungerit, Dagmar Hase ja Heike Friedrichit süüdistatakse ka Bonnis 1989. aasta ujumise Euroopa meistrivõistlustel ebaseaduslikke tulemusi parandavate ainete tarvitamises. Naiste testosterooni sisaldus vastas normaalse mehe omale ja oli kaugel normaalse naise omast. Tänaseni eitab ta neid väiteid.
1991. aastal suutsid dopinguvastased oponendid Brigitte Berendonk ja Werner Franke Bad Saarowi sõjaväemeditsiiniakadeemias kindlustada kümneid väitekirju ja doktoritöid endiste SDV dopinguteadlaste poolt. Töö põhjal rekonstrueeriti paljude tuntud SDV võistlussportlaste, sealhulgas Kristin Otto, riiklikult korraldatud sunnitud doping. DDR-i ajal Kreischa keskmises dopingukontrollilaboris töötanud Claus Clausnitzer kinnitas avalikult avaldatud nimekirjade autentsust ja nendes Kristin Otto jaoks 1990. aastal kasutatud koodinumbrit.
Teleajakirja Zapp 2007. aasta aruande kohaselt olid endiste võistkonnakaaslaste avalduste kohaselt selged tõendid selle kohta, et Kristin Otto sai dopingut ka olümpiamängudel, mis soodustasid tema kuue olümpiakulla võitmist Soulis. Tollane ZDF-i peatoimetaja Nikolaus Brender ütles: „Pr. Otto tegi 2000. aastal deklaratsiooni, et ta pole kunagi dopingut kasutanud. Niikaua kui tema laual pole mingeid tõendeid, seisame tema kõrval.”
Fusil Automatique Modèle 1917
Fusil Automatique Modèle 1917 (prantsuse keelest 'Automaatvintpüss Mudel 1917'; ka RSC M1917) on gaasiga ümberlaadiv Prantsusmaa poolautomaatvintpüss. See jõudis Prantsuse armee teenistusse esimese maailmasõja lõpus. RSC M1917 kasutab padrunit 8×50 mm R Lebel, mis oli esimese maailmasõja ajal Prantsuse jalaväeüksuste standardlaskemoon. Kokku toodeti Prantsuse relvatehastes, peamiselt Manufacture d'armes de Saint-Étienne'is ja Manufacture Nationale d'Armes de Tulle'is, 86 000 RSC vintpüssi. Tootmine lõpetati 1918. aasta novembri lõpus. 2020. aasta seisuga on säilinud väga vähesed töökorras eksemplarid ning need on kollektsionääride seas väärtuslikud.
Kristin Otto
Doping
2013. aastal tühistas USA ajakiri Swimming World Ottole 1984., 1986. ja 1988. aasta aasta ujuja aunimetuse andmise, kuna süstemaatiline doping oli Saksa DV ujumises. Samal ajal kustutati parimate nimekirjadest ka ülejäänud Saksa DV ujujad, kellele oli see aunimetus antud alates 1973. aastast.
Penrose'i medal
Penrose'i medal (inglise keeles Penrose Medal) on teadusauhind, millega Ameerika Geoloogiaselts tunnustab teadlasi, kes on avaldanud silmapaistvaid puhta geoloogia alaseid teadusuurimusi.
Auhind asutati 1927. aastal ja on nimetatud mäendusgeoloogi ja ettevõtja Richard Alexander Fullerton Penrose'i (1863–1931) järgi.
Lohusuu Veneküla kalmistu kabel
pisi|Lohusuu Veneküla kalmistu kabel Lohusuu Veneküla kalmistu kabel on Lohusuus Veneküla kalmistul olev kabel. Kabel on võetud kaitse alla ehitismälestisena.
Rychvald
Asulat on esmamainitud 1305. aastal. 1918. aastal läks Rychvald Poola võimu alla, kuid anti 1920. aastal Tšehhoslovakkiale. 1935. aastal sai Rychvald alevi staatuse. Poola armee hõivas Rychvaldi 11. oktoobril 1938. Saksa sõjavägi vallutas Rychvaldi 1. septembril 1939. Tšehhoslovakkiale tagasi läks alev pärast vabastamist 1. mail 1945. Linnaõigused sai Rychvald 1985. aastal.
Venemaa Radikaaldemokraatlik Partei
Venemaa Radikaaldemokraatlik Partei (vene keeles Российская радикально-демократическая партия) oli 1917. aastal Venemaal tegutsenud erakond.
Erakond asutati pärast veebruarirevolutsiooni, asus poliitilisel maastikul kadettidest vasakul ja esseeridest paremal ning oli esindatud Ajutise Valitsuse ja eelparlamendi koosseisus.
VRDP juhtide hulka kuulusid Aleksandr Barõšnikov, Mihhail Bernatski, Ivan Dmitrjukov, Ivan Jefremov ja Nikolai Nekrassov.
Erakond andis välja ajalehti Отечество ('Isamaa', Peterburis) ja Свободное слово (Moskvas).
VRDP propageeris seda, et Venemaast saaks föderatiivne demokraatlik vabariik, mille riigipeaks on vabadel valimistel kuni neljaks aastaks valitav president. See pooldas riigi ja kiriku lahutamist, omavalitsuste autonoomiat, 8-tunnilise tööpäeva kehtestamist ja teisi progressiivseid reforme.
Sarnasel programmilisel alusel tegutsenud erakonnad asutati samal aastal ka Eestis ja Lätis.
VRDP toetas koalitsiooni sotsialistidega, rõhutades vajadust hoida ära kodusõja puhkemine. 1917. aasta juulis tekkinud poliitilise kriisi ajal ütles VRDP Keskkomitee esimees Ivan Jefremov, et "kodanlikud erakonnad ei oma õigust sellisel raskel ajal käed puhtaks pühkida ja eemalduda valitsemisest, kui raske see ka ei oleks."
Oktoobrirevolutsiooniga toimunud bolševike võimuletulek tegi erakonna tegevusele Venemaal lõpu, kuid mitmed selle liikmed jätkasid aktiivset poliitilist tegevust eksiilis.
Suhhodilsk
Suhhodilsk on linn Ukrainas Luhanski oblastis. Suhhodilsk kuulub Sorokõne (Krasnodoni) haldusalasse, asub Sorokõnest 3 km põhja pool. Linna kõrgus merepinnast on 193 meetrit.
Asula rajati 1914, 1972. aastast on linn. Peamine majandusharu on kivisöe kaevandamine.
2014. aastast on Luhanski Rahvavabariigi kontrolli all, mille Venemaa 2022. aastal annekteeris.
Hrádek nad Nisou
Hrádek nad Nisou (saksa keeles Grottau, poola keeles Gródek nad Nysą) on linn Tšehhis Libereci maakonnas Libereci ringkonnas. Hrádek nad Nisou asub Neisse jõe ääres, Tšehhi, Saksamaa ja Poola piiride kokkupuutepunkti vahetus lähedaduses, Liberecist ligikaudu 17 km loodes.
Hrádek nad Nisoud on esmamainitud 1287. aastal.
Meremäe noortekeskus
Meremäe valla algusaastal asus kantselei perekond Kärneri majapidamises Põrste külas[1]. Vallakeskuse asukoha ja nime ümber toimunud vaidluste tulemusena otsustati ehitada vallamaja valla geograafilisse keskpunkti, Mihailova puustusele, ajalooliste Võru-Petseri ja Pankjavitsa-Kiirova-Orava-Räpina teede ristumiskohta[2]. Meremäe noortekeskuse maja oligi esimene spetsiaalselt Meremäe vallamajaks ehitatud hoone.
Alates 1920. aastate keskpaigast tekkis tõsine vajadus lahendada Serga Algkooli ruumiküsimus, sest selle kooli pidamine mitmes talumajas nii Serga kui ka Keerba ja Vaarkali külas muutus järjest keerulisemaks. Leiti, et Serga kool tuleks vallamajja üle tuua ning juba 1926.–1927. aasta paiku võtsid vallanõukogu ja -valitsus plaani uue ja suurema vallamaja ehk administratiivhoone ehitamise. 31. jaanuaril 1929 allkrjastasid Meremäe valla kodanik, Unkipa talu omanik Semen Prokofi p. Põhja ja Efim Liivik Meremäe vallakogukonna volinikuna Petseris avaliku notari Johan Piipi juures kinkelepingu, mille kohaselt Semen Põhja annab oma kinnistust Meremäe vallakogukonna kätte 0,575 ha suuruse hoonestamata maatüki nime “Meremäe vallamaja” all.
1932. aastal alustas vallamajas õppetööd Serga Algkooli 1.–4. klass. 5.–6. klassi jaoks tuli esialgu veel ruume üürida lähedal asuvas Valter Seimi majapidamises. Seda kuni mahuka juurdeehituse valmimiseni 1936. aastal. Pärast seda pandi koolile Meremäe nimi. Hiljem asus selles majas kooli ühiselamu. Nüüd asuvad seal Meremäe noortekeskus, Meremäe kooli tehnoloogiaklass ja käsitööruumid.
Hiroji Imamura
Hiroji Imamura (jaapani keeles 今村 博治 Imamura Hiroji; sündinud 27. aprillil 1949 Kōkas) on Jaapani endine jalgpallur, ründaja.
Ta sündis aastal 1949 Kōkas (asub Shiga prefektuuris).
Koondisekarjäär
Jaapani jalgpallikoondises mängis ta 1976. aastal 4 mängu.
Allerheiligen bei Wildon
border|thumb|Herbersdorfi linnuse värav jesuiitide kirjega
Ajalugu
Arheoloogilised leiud lähedalasuvates Buchkogeli ja Kögelbergi mägedes näitavad, et piirkond oli asustatud juba kiviajal. Leiud tänapäevase valla piirides näitavad märkimisväärset asustustegevust 1. sajandil pKr. Sealhulgas villa rustica jäänused ja ulatuslik keldi-rooma kalmete väli. Pärast Rooma keisririigi lõppu asusid piirkonda slaavi talupojad.
Baieri koloniseerimise ja suurte Baieri kloostrite süstemaatilise asustamispoliitikaga hakati piirkonna ajalugu dokumenteerima kirjalikes allikates. Sellest ajast pärinevad esimesed mainimised mitmetest küladest tänapäevases vallas.
Allerheiligeni küla ise tekkis Herbersdorfi linnuse ja lähedalasuva kiriku ümber, mille asutas Markwart von Herbersdorf 1218. aastal. Herbersdorfi perekond omas linnust 1609. aastani, mil valdus läks üle Glojachi perekonnale. Suure maksuvõla tõttu olid Glojachid sunnitud peagi linnuse jesuiitidele müüma.
Kui Grazi linna 1680. aastal katk laastas, viidi Grazi Ülikool, mida tol ajal juhtisid jesuiidid, skolastikute juhtimisel ajutiselt Allerheiligeni. Jesuiitide toetusel ehitati küla kirik ebatavalises suuruses ja hiilguses uuesti üles. Kui jesuiitide ordu 1773. aastal laiali saadeti, anti linnuse valdus üle riiklikule usufondile. Sellele järgnenud feodaalstruktuuride kaotamisega kandusid vastloodud vallale üle olulised varem linnuseisandatele kuulunud funktsioonid. Valla ajalugu eraldus seega sajandeid küla valitsenud linnuse ajaloost. 1968. aastal liideti endine iseseisev Feitingi vald Allerheiligeniga.
Mihkel Jürna
Mihkel Jürna (17. september 1899 Roela vald, Soonuka küla – 5. detsember 1972 Tallinn) oli eesti kirjanik ja tõlkija.
Allerheiligen bei Wildon
Ajalugu
Tänapäeval on Allerheiligen õitsev küla või väikelinn Grazi äärelinnas, mis meelitab jätkuvalt uusi elanikke, säilitades samas oma traditsioonilise maaelu võlu.
Mihkel Jürna
Mihkel Jürna õppis Kiltsi vallakoolis ja Väike-Maarja kihelkonnakoolis. Aastatel 1917–1923 õppis ta Tartus Hugo Treffneri gümnaasiumis. Pärast kooli lõpetamist astus ta Tartu ülikooli õigusteaduskonda ja lõpetas selle 1926. aastal, 1934–1937 õppis ta ka arstiteaduskonnas.
Allerheiligen bei Wildon
Ajalugu
thumb|Allerheiligeni kihelkonnakirik
Mihkel Jürna
Isiklikku
Tema poeg Juhan-Kaspar Jürna oli Eesti NSV kultuuriminister aastatel 1973–1978.
Teosed
Tõlked:
Osvald Põldma
Osvald Põldma (enne eestistamist Osvald Beifeldt; 5. märts 1903 Kokora vald – 11. november 1954) oli eesti vaimulik.
Ta lõpetas aastal 1924 Hugo Treffneri Gümnaasiumi. Aastatel 1924–1929 õppis ta Tartu Ülikooli usuteaduskonnas.
Ta oli aastatel 1930–1950 Alatskivi koguduse õpetaja, aastatel 1949–1950 hooldas ta ka Kodavere Mihkli kogudust. Aastatel 1950–1954 oli ta Järva-Jaani Ristija Johannese koguduse õpetaja, hooldades aastatel 1951–1954 ka Järva-Peetri Püha Peetruse kogudust.
Demidovi rajoon
Demidovi rajoon (vene keeles Демидовский район) on 2. järgu haldusüksus (munitsipaalrajoon) Venemaal Smolenski oblasti loodeosas. Rajooni keskus on Demidovi linn.
Rajoon piirneb põhjas Tveri oblastiga, idas Duhhovštšina rajooniga, lõunas Smolenski rajooniga, edelas Rudnja rajooniga ja läänes Veliži rajooniga.
Rajooni pindala on 2512,16 km². Elanike arv oli 2012. aastal 13 488, 2009. aastal 15 282 ja 2002. aastal 18 167.
Demidovi rajoonis on 233 asulat, mis kuuluvad kahe linnaasunduse (Demidovi linna ja Prževalskoje alevi) ning nelja külaasunduse koosseisu.
Rajooni tähtsamad jõed on Kasplja, Vjatša, Polovja, Borožanka ja Jelša.
Albrecht II (Holstein)
thumb|Albrecht II pitser umbes aastast 1402
Albrecht II (u.1369 – 28. september 1403) oli Holstein-Rendsburgi krahv oma isa surmast 1381. või 1384. aastal kuni 1397. aastani. 1397. aastast kuni oma surmani oli ta Holstein-Segebergi krahv.
Elu
Tema äi, Saksi-Lauenburgi hertsog Erich IV rüüstas Ditmarshi. See käivitas aastatel 1402-1404 uuesti käimasoleva vaenuse Ditmarshi ja Holstein-Rendsburgi krahvide vahel. Selle konflikti taust oli, et Ditmarshi põllumajanduskogukonnad olid ametlikult Bremeni peapiiskopkonna alamad, kuid tegelikult oli Ditmarsh sõltumatu ala, alludes ainult keisrile. Aastakümneid püüdsid Holstein-Rendsburgi krahvid ala allutada. Pärast oma retke taganes Erich üle Albrecht II territooriumi ja Ditmarshi talunikud süüdistasid Albrecht II kaastöös. Albrecht II eitas, et tal oleks mingit seost Erichi retkega. Alamaadel ja nõunikud sundisid Albrechtit ja Gerhardit uuendama püüdeid vallutada Ditmarsh. Albrecht järgis seda nõuannet energiliselt. Võitluse ajal Ditmarshis kukkus ta põiklevat manöövrit tehes hobuselt ja suri saadud vigastustesse.
1. FC Union Berlin
pisi|250px|[[Stadion An der Alten Försterei]] 1. FC Union Berlin e. V. on Saksamaa jalgpalliklubi, mis tegutseb Berliinis. See mängib Saksamaa kõrgliigas Bundesliga.
Praegune klubi on loodud 20. jaanuaril 1966, kuid selle FC Olympia Oberschöneweide eekäija juba 1906. aastal.
Aastatel 2009–2019 mängis klubi Saksamaa esiliigas. 2019. aastal alistati üleminekumängudes VfB Stuttgart ja kindlustati esimest korda klubi ajaloos pääs Bundesligasse.
2001. aastal, mil mängiti veel Saksamaa tugevuselt kolmandas liigas, jõudis klubi Saksamaa karikavõistluste finaali, kus kaotati Schalkele. Sellega kvalifitseeruti UEFA karikavõistlustele, mille esimeses ringis alistati Soome klubi FC Haka, kuid teises voorus kaotati Bulgaaria klubile Lovechi Litex.
Praegune koosseis
''Seisuga 15. august 2019''
Tuvilased
Tuvilased  (Columbidae) on lindude sugukond tuviliste seltsist.
Kõik liigid peale turteltuvi elutsevad inimasulate läheduses.
Tuvid pole küll rändlinnud (v.a turteltuvid), kuid nad on kodutee leidmises väga osavad (nt kodutuvi).
Tuvid toituvad enamjaolt teraviljast, kuid söövad ka lehti, marju ja mugulaid.
Tuvi hääl on nagu kumedalt kõlavad "kuu"-silbi variatsioonid, turteltuvi aga nurrub ja kaelus-turteltuvi hääl tundub veidi oigav.
Pesitsemine
Tuvidel on elu jooksul vaid üks paariline. Nad pesitsevad paarikaupa ja kindlal maa-alal (territoriaalselt).
Tuvide pesa meenutab okstest tehtud hõredat lasundit, milles on tavaliselt 2 muna. Üles kasvatatakse 2–3 pesakonda aastas, ent 4 või 5 pole ebatavalised ja ette võib tulla ka 6 pesakonda. Mõlemad vanemad hooldavad ja toidavad poegi, haududes vaheldumisi 16–18 päeva.
Perekonnad
Tuvilased jaotatakse järgmiste perekondade vahel:
Aleksandr Barõšnikov
pisi|Barõšnikov Riigiduuma saadikuna aastal 1914
Aleksandr Aleksandrovitš Barõšnikov (Александр Александрович Барышников; 8. august 1877–1924) oli Vene insener, arhitekt-ehitaja, literaat, kunstnik, teatri- ja ühiskonnategelane.
Barõšnikov pärines kaupmeeste suguvõsast. 1898. aastal lõpetas Peterburi raudteeinstituudi ning töötas seejärel vee- ja maaühenduste ning kaubasadamate valitsuses.
1903.–1904. aastatel projekteeris ta koos Mõkola Pjatnõtskõiga maailmas esimese raudbetoonist tuletorni – Ožarski tuletorni Mõkolajivi lähistel.
1905. aastal lahkus riigiteenistusest ja valiti Peterburi linnaduuma liikmeks. 1912. aastal sai Riigiduuma liikmeks, ühinedes seal progressistide fraktsiooniga.
Pärast 1917. aasta veebruarirevolutsiooni oli erinevatel ametikohtadel Ajutise Valitsuse aparaadis, sealhulgas riikliku hoolekande minister.
Barõšnikov kuulus Venemaa Radikaaldemokraatliku Partei asutajate hulka ja oli selle keskkomitee liige ning üks ajalehe Отечество väljaandmise korraldajatest.
Pärast oktoobrirevolutsiooni suundus eksiili.
Martin Røymark
Martin Nikolai Røymark (sündinud 10. novembril 1986 Oslos) on Norra jäähokimängija, kes mängib ründajana Norra kõrgliiga klubis Vålerenga.
Norra kõrgliigas debüteeris ta hooajal 2002–03 Manglerudi meeskonnas. Aastatel 2005–2009 mängis ta Norra kõrgliigas Sparta Warriorsi ridades.
Hooaja 2008–09 lõpus liitus Rootsi kõrgliiga klubiga Frölunda HC. Aastatel 2010–2012 mängis ta Rootsi kõrgliigas Timrå IK-i ja 2012–2016 Färjestadi meeskonnas. 2014. aastal kaotas ta Färjestadiga Rootsi meistrivõistluste finaalis Skellefteåle.
Hooajal 2016–17	mängis Røymark Soome kõrgliiga klubis Tappara, kellega tuli 2017. aastal Soome meistriks, ja hooajal 2017–18 Rootsi esiliiga klubis Modo Hockey. Seejärel liitus ta Vålerengaga.
Norra jäähokikoondise koosseisus osales Røymark maailmameistrivõistlustel esmakordselt ka 2008. aastal. Ta kuulus Norra koondisse ka 2010., 2014. ja 2018. aasta taliolümpiamängudel.
Lancasteri maakond (Nebraska)
thumb|Asend Nebraska osariigis pisi|Lancasteri maakonna kohtumaja Lincolnis Lancasteri maakond (Lancaster County) on maakond USA-s Nebraska osariigis. Geograafilised koordinaadid on 40°78' N, 96°69' W.
Maakonna halduskeskus ja suurim linn on Lincoln.
Maakonna pindala on 2194 km², millest 21 km² moodustab veepindala.
Elanike arv oli 2010. aasta rahvaloenduse järgi 285 407. Aastal 2000 oli elanike arv 250 291.
Klaasbatist
Klaasbatist ehk organdii on labases siduses puuvill- või viskooskiust kootud läikiv batist.
Sõnavara
Sarnane tekstiil on organza. Võõrsõnade leksikon käsitleb siidikiust organzat ja puuvill- või tehiskiust organdiid sünonüümidena, samas kui tekstiilitootjad, -müüjad ja õmblejad eristavad omadustelt erinevaid organzat ja organdiid.
Omadused
Klaasbatist kootakse merseriseeritud, pleegitatud ja 64% väävelhappega töödeldud niidist ja töödeldakse leelise abil läbipaistvaks ning jäigaks. Nagu tavaline batist, on organdii väga peenekoeline, õhuke ja läbikumav.
Jäikuse tõttu on organdii kergesti kortsuv, sellest õmmeldakse kergeid suveriideid, pluuse ja õhtukleite ning kujundatakse moeaksessuaare (pruudi- ja muud loorid, kaunistused).
Hammetti võrrand
Hammetti võrrand kirjeldab lineaarse vabaenergia sõltuvust reaktsioonide kiiruste (või tasakaalukonstantide) vahel paljude meta- ja para-asendatud bensoehapete reaktsioonide korral. Reaktsioon on kirjeldatav kahe parameetriga: asendaja konstandi σ, mis vastab konkreetsele asendusrühmale antud asendis, ja reaktsiooni konstandiga ρ, mis sõltub reaktsiooni tüübist.
John Mayall
pisi| John Mayall koos ansambliga (Greg Rzab ja Jay Davenport) (2017) John Mayall (sündinud 29. novembril 1933) on inglise bluusilaulja, kitarrist, organist ja helilooja, kelle muusikukarjäär on kestnud üle kuuekümne aasta. 1960. aastatel asutas ta John Mayall & the Bluesbreakersi, mille liikmete hulgas on mitu kuulsat bluusi- ja bluusrokkmuusikut. OBE.
1933. aastal Cheshire'is Macclesfieldis sündinud Mayall oli kitarristi ja džässmuusika entusiasti Murray Mayalli poeg. Juba varajases eas köitsid Johni ameerika bluusimängijad nagu Lead Belly, Albert Ammons, Pinetop Smith ja Eddie Lang ning ta õppis mängima klaverit, kitarre ja suupilli. Mayall veetis kolm aastat Koreas armeeteenistuses ja puhkuse ajal ostis ta oma esimese elektrikitarri. Sõjaväest naastes astus ta Inglismaa Manchesteri kunstikolledžisse (nüüd Manchester Metropolitani ülikooli osa) ja hakkas mängima poolprofessionaalse bändiga The Powerhouse Four. Pärast kooli lõpetamist asus ta tööle disainerina, samal ajal jätkates kohalike muusikutega mängimist. 1963. aastal valis ta täiskohaga muusikutöö ja kolis Londonisse. Disaineritöö tulemuseks olid paljude tulevaste albumite kaante kujundused.
1960. aastate lõpust on Mayall elanud USA-s. Võsapõleng hävitas tema maja Laureli kanjonis 1979. aastal, kahjustades tugevalt tema muusikakogusid ja arhiive.
Mayall on olnud kaks korda abielus, tal on kuus last. Tema teine abikaasa Maggie Mayall on ameerika bluusimuusik, kes osales 1980. aastate algusest oma mehe karjääri juhtimises. Paar abiellus 1982. aastal ja lahutas abielu 2011. aastal ning Maggie kirjutas sellest veebis.
1956. aastal asutas Mayall koos ülikoolikaaslase Peter Wardiga Powerhouse Fouri, mis koosnes muusikutest, kellega mängiti kohalikel tantsupidudel. 1962. aastal liitus Mayall Blues Syndicate'iga. Ansambli moodustasid trompetist John Rowlands ja altsaksofonist Jack Massarik, kes oli näinud Alexis Korneri bändi ühes Manchesteri klubis ja tahtis proovida sarnast segu džässist ja bluusist. Bändi kuulusid ka rütmikitarrist Ray Cummings ja trummar Hughie Flint, keda Mayall juba tundis. 1962. aastal olid John ja tema bänd sagedased ja populaarsed artistid kõigil öistel R&B-sessioonidel Manchesteri kesklinnas asuvas keldriklubis "Twisted Wheel". Alexis Korner veenis Mayalli valima täiskohaga muusikuelu ja kolima Londonisse, kus Korner tutvustas teda paljudele teistele muusikutele ja aitas bändil kontserte leida.
1963. aasta lõpus pani kokku Mayall oma bändi, mida nüüd kutsuti Bluesbreakersiks, millega esineti klubis "Marquee". Koosseisus olid Mayall, Ward, John McVie bassil ja kitarrist Bernie Watson, kes oli endine Cyril Davies ja R&B All-Starsi liige. Järgmisel kevadel tegi Mayall oma esimese salvestuse produtsent Ian Samwelliga. Bänd, mille trummidel oli Martin Hart, salvestas kaks lugu: "Crawling Up a Hill" ja ka "Mr. James". Varsti pärast seda asendas Harti Hughie Flint ja Bernie Watsoni asemele tuli Roger Dean kitarril. See koosseis oli John Lee Hookeri soojendusesinejaks tema Suurbritannia turneel 1964. aastal.
Plaadifirma Decca pakkus Mayallile salvestuslepingut ja 7. detsembril 1964 salvestati bändi live-esinemine Klooks Kleekis. Koos albumiga ilmus ka hilisem stuudios salvestatud singel "Crocodile Walk", kuid kumbki plaat ei saavutanud edu ja leping lõpetati.
1965. aasta aprillis vahetas endine Yardbirdsi kitarrist Eric Clapton välja Roger Deani ning John Mayalli karjäär jõudis otsustavasse faasi.
Eric Claptoni periood, 1965–1966
Novembris 1965 Green lahkus, Clapton naasis Clapton, kuna Mayall oli lubanud Claptonile kitarristikoha Bluesbreakersis, kui ta peaks Glandsist tüdima. McVie liitus uuesti bändiga ja Bruce lahkus, et liituda Manfred Manniga. Koosseis Mayall-Clapton-Bruce-Flint salvestas novembris Mayalli kaherealise magnetofoniga Londoni Flamingo Clubis. Salvestusest said lood, mis hiljem ilmusid 1969. aasta kogumikul "Looking Back" ja 1977 "Primal Solos".
Sama koosseis salvestas ka stuudios singli "On Top of the World", mida toona veel ei avaldatud. Mayall ja Clapton salvestasid paar lugu ilma teisteta (kuigi mõned allikad viitavad sellele, et see juhtus suvel): "Lonely Years" b/w "Bernard Jenkins" ilmus singlina järgmise aasta augustis produtsent Mike Vernoni käe all. Firma Purdah Records (mõlemad lood ilmusid uuesti kaks aastakümmet hiljem Claptoni "Crossroadsil"). 1965. aasta novembris osalesid Mayall ja Clapton bluusilaulja ja pianist Champion Jack Dupree salvestusel.
1966. aasta aprillis viis ta Bluesbreakersi Decca stuudiosse, et salvestada teine LP koos produtsent Vernoniga. Seansid koos pasunaseadetega mõnes loos (John Almond bariton-saksofonil, Alan Skidmore tenorsaksofonil ja Dennis Healey trompetil) kestsid vaid kolm päeva. LP "Blues Breakers with Eric Clapton" ilmus Ühendkuningriigis 22. juulil 1966. Mitmed 12 loost olid Chicago bluusikaverid (1. poolel Otis Rushi lugu "All Your Love" ja Freddy Kingi instrumentaalihitid "Hide Away"; Mayall kirjutas või arranžeeris viis lugu (näiteks "Double Crossing Time", kaasautor Clapton).
Clapton debüteeris laulusolistina ning avaldas austust Robert Johnsonile looga "Ramblin' on My Mind". Album oli Mayalli kommertslik läbimurre, tõustes Ühendkuningriigi albumite edetabelis 6. kohale ja on sellest ajast alates saavutanud bluusiklassika staatuse, peamiselt tänu Claptoni kitarrimängule.
Viimane Claptoni esinemine Bluesbreakersiga oli 17. juulil Londoni kaguosas Bexleys. Clapton siirdus Creami, mis debüteeris 29. juulil Manchesteris ja oma "ametliku" live-debüüdi kaks päeva hiljem kuuendal riiklikul džässi- ja bluusifestivalil Windsoris.
Peter Greeni periood, 1966–1967
Mayall pidi Claptoni kellegagi asendama ja tal õnnestus veenda Peter Greeni tagasi tulema. Järgmise aasta jooksul salvestati Greeni ja paljude teiste muusikutega umbes 40 lugu. Album "A Hard Road" ilmus veebruaris 1967. Tänapäeval sisaldavad selle laiendatud versioonid suuremat osa sellest materjalist ja ka album ise on klassika. 1967. aasta alguses andis Mayall välja EP, mis salvestati koos ameerika bluusisuupillimängija Paul Butterfieldiga.
Kuid Peter Green andis teada, et alustab peagi oma projektiga Peter Green's Fleetwood Mac, mis lõpuks pidi hõlmama kõiki kolme Mayalli Bluesbreakersi liiget: Greeni, McVied ja trummar Mick Fleetwoodi, kes oli Bluesbreakersi liige vaid paar nädalat. Kaks selle koosseisuga live-albumit, "Live in 1967 Volumes I" ja "Live in 1967 Volumes II", ilmusid 2015. ja 2016. aastal Forty Below Recordsi alt.
Mick Taylori periood, 1967–1969
Mayalli esimene valik Greeni asemele oli 18-aastane David O'List, Attacki kitarrist. O'List aga keeldus ja asutas koos organist Keith Emersoniga Nice'i. Nii 10. juunil Melody Makeris ilmunud "otsime muusikuid" kuulutuse kui ka enda otsingute kaudu leidis Mayall oma Bluesbreakersile veel kolm potentsiaalset kitarristi, mustanahalise muusiku Terry Edmondsi, John Moorsheadi ja 18-aastase Mick Taylori. Viimane nõustus, kuid Mayall otsustas ka Edmondsi mõneks päevaks rütmikitarristiks palgata.
Vahepeal oli Mayall 1967. aasta mais kokku pannud stuudioalbumi, et näidata oma võimeid. Endine Artwoodsi trummar Keef Hartley mängis vaid pooltes lugudes ja kõike muud mängis Mayall. Album "The Blues Alone" ilmus novembris. Kuueliikmeline koosseis, kuhu kuulusid Mayall, Mick Taylor solistina, John McVie endiselt bassil, Hughie Flint või Hartley trummidel ning Rip Kant ja Chris Mercer saksofonidel, salvestas albumi "Crusade" 11. ja 12. juulil 1967.
See Bluesbreakersi koosseis veetis suurema osa aastast välismaal tuuritades ja Mayall salvestas kontserdid kaasaskantava magnetofoniga. Ringreisi lõpuks oli tal üle 60 tunni salvestatud materjali, millest ta pani kokku kaksikalbumi: "Diary of a Band, Vols. 1 & 2", mis ilmus veebruaris 1968. Vahepeal toimusid mõned koosseisumuudatused: McVie lahkus ja tema asemele tuli Paul Williams, kes ise peagi lahkus, et liituda Alan Price'iga, ja tema asemele tuli Keith Tillman; saksofoni mängis Dick Heckstall-Smith oli võtnud saksofoni koha.
Pärast USA turneed toimus veel koosseisumuutusi – kõigepealt asendas Mayall bassimees Tillmani 15-aastase Andy Fraseriga. Kuue nädala jooksul aga lahkus Fraser, et liituda Freega ja tema asemele tuli Tony Reeves, kes oli varem New Jazz Orchestra liige. Hartley pidi lahkuma ja teda asemele tuli New Jazz Orchestra trummar Jon Hiseman (kes oli mänginud ka Graham Bondi Organisationis). Viiulit ja kornetit mänginud Henry Lowther liitus 1968. aasta veebruaris. Kaks kuud hiljem salvestas Bluesbreakers Mayall "Bare Wires"-i, mis tõusis Ühendkuningriigi edetabelis 6. kohale. Plaadi kaasprodutsendiks oli Mike Vernoni. Hiseman, Reeves ja Heckstall-Smith asusid seejärel Colosseumi moodustama. Mayalli koosseisu jäi Mick Taylor ja lisandus trummar Colin Allen (endine Zoot Money's Big Roll Band / Dantalian's Chariot ja Georgie Fame) ja noor bassimees nimega Stephen Thompson. 1968. aasta augustis salvestas uus kvartett plaadi "Blues from Laurel Canyon".
13. juunil 1969 Taylor lahkus, et liituda Rolling Stonesiga.
Mark-Almondi periood, 1969–1970
Järgmiseks Mayall katsetas madalama helitugevuse, akustiliste instrumentide ja trummariteta. Ta värbas sõrmitsemisstiiliga akustilise kitarristi Jon Marki ja flötist-saksofonisti John Almondi. Mark oli enim tuntud Marianne Faithfulli saatjana kolm aastat, samuti ta oli olnud ansambli Sweet Thursday liige (kuhu kuulusid pianist Nicky Hopkins ja tulevane Cat Stevensi koostööpartner Alun Davies, samuti kitarrist). Almond oli mänginud koos Zoot Money ja Alan Price'iga ning Mayalli muusika ei olnud talle võõras – ta oli mänginud baritonsaksofoni Blues Breakersis koos Eric Claptoniga ja mõnel "A Hard Roadil. See uus bänd erines märkimisväärselt varasematest Mayalli projektidest on hästi dokumenteeritud nii 1999. aasta topelt-CD-l "The Masters" kui ka 2004. aasta DVD-l "The Godfather of British Blues/The Turning Point".
Koos suure muutusega kõlapildis otsustas Mayall teha suure muudatuse muusikamaastikul – ta kolis Los Angelesse. Uus bänd debüteeris USA-s 5. juulil Newport Jazz Festivalil. 12. juulil Fillmore Eastis toimunud esinemiselt salvestati lugusid live-albumile "The Turning Point". Sama personaliga salvestati stuudioalbum "Empty Rooms", kus Mayalli järgmine bassimees, endine Canned Heati liige Larry Taylor mängis koos Thomsoniga duetti loos "To a Princess".
Harvey Mandeli periood, 1970–1971
pisi| John Mayall 1970, Niedersachsenhalle, HannoverMayall jätkas trummariteta koosseisudega eksperimenteerimist veel kahel albumil, kuigi ta pani kokku uue elektrilise bluusroki-R&B bändi koosseisus kitarrist Harvey Mandel ja bassimees Larry Taylor (kes mõlemad olid Canned Heatist nopitud), ja viiuldaja Don "Sugarcane" Harris. Harris mängis Johnny Otis Show's ja varem koos The Mothers of Inventioniga. Plaadil "USA Union" (salvestatud Los Angeleses 27.–28. juulil 1970) oli Mandel aga sunnitud mängima kitarri kasutamata oma tähelepanuväärset sustain 'i ja tagasiside kasutamisoskust. "Memories" albumil moodustas Mayall trio koos Taylori ja Venturesi kitarristi Gerry McGeega.
1970. aasta novembris käivitas Mayall salvestusprojekti, mis hõlmas paljusid silmapaistvamaid muusikuid, kellega ta oli mitme eelneva aasta jooksul koos mänginud. Duubelalbumil "Back to the Roots" teevad kitarril kaasa Eric Clapton, Mick Taylor, Gerry McGee ja Harvey Mandel; "Sugarcane" Harris viiulil; Mandel puupuhkpillidel; Thompson ja Larry Taylor bassil; ja Hartley trummidel. Paul Lagos oli koos Sugarcane'iga ja mängis trumme viiendas loos. Mayall kirjutas kõik lood ja laulis kõik vokaalpartiid, nagu selleks perioodiks juba tavaline, lisaks mängis ta plaadil suupilli, kitarri, klahvpille, trumme ja löökpille. Londoni seansid toimusid 1971. aasta jaanuaris ja sellisena kujutavad endast Claptoni viimaseid töid enne "Derek and the Dominos" Layla seansse. Pärast seda bänd lagunes 1971. aasta kevadel.
"Back to the Roots" ei tutvustanud uusi nimesid ning "USA Union" ja "Memories" olid salvestatud koos Ameerika muusikutega. Mayall oli ammendanud oma katalüütilise rolli Briti bluus-roki skeenel ja elas Los Angeleses. Sellegipoolest jääb muljetavaldav nimekiri muusikutest, kes temaga koosmängimisest kasu said, ning kes järgnevalt alustasid Londoni bluusimaastiku valitsemist.
1970. aastad
1970. aastate alguseks oli Mayall kolinud USA-sse, kus elas suurema osa järgmisest 15 aastast, salvestades koos kohalike muusikutega mitmele plaadifirmale. 1971. aasta augustis produtseeris Mayall bluusimees Albert Kingi džässile orienteeritud sessiooni ja paar kuud hiljem tuuritas stuudios viibinud muusikutega.thumb|220px|Mayall pani 1980. aastate alguses lühikeseks ringreisiks bändi uuesti kokkuJärgmisel aastal ilmus live-album "Jazz Blues Fusion", kus Mayall musitseerib suupillil, kitarril ja klaveril, Blue Mitchell trompetil, Clifford Solomon ja Ernie Watts saksofonidel, Larry Taylor basskitarril, Ron Selico trummidel ja Freddy Robinson kitarril. Sarnase live-album "Moving On" ilmumisel 1973. aastal on märgata mõningaid personalimuudatusi. Järgmise kümnendi jooksul jätkas Mayall muusikute ja plaadifirmade vahetamist ning andis välja hulga albumeid. Aeg-ajalt tegutsesid produtsentidena Tom Wilson, Don Nix ja Allen Toussaint. Tema karjääri praegusel etapil erines suurem osa Mayalli muusikast rokkmuusikute mängitavast elektribluusist, sisaldades džässi, funki või popi elemente ning lisades isegi naisvokaali. Tähelepanuväärne erand on "The Last of the British Blues" (1978), live-album, mis vastavalt pealkirjale teeb põgusa tagasipöördumise seda tüüpi muusika juurde.
Bluesbreakersi tagasitulek
thumb|220px|Mick Taylor Bluesbreakersi turneel Ohio osariigis Clevelandis 1980. aastate alguses 1982. aastal läks Mayall oma 1960. aastate ansambli koosseisu kolme muusikuga Mick Taylori, John McViega ja Colin Alleniga kaheaastasele maailmaturneele, millest kümme aastat hiljem ilmus live-album.
1984. aastal taastas Mayall nime Bluesbreakers. Ansambli koosseisu kuulusid kaks soolokitarri Walter Trout ja Coco Montoya, bassimees Bobby Haynes ja trummar Joe Yuele. Võib-olla suurendas müütiline nimi juba niigi tähelepanuväärset huvi bändi vastu. 1990. aastate alguses oli suurem osa põnevusest lahtumas ja Buddy Whittingtonist sai ainuke kitarrist koosseisus, kuhu kuulus tollane organist Tom Canning.
2000. aastad
Oma 40. tegevusaasta puhul kutsus Mayall kaasmuusikuid tähistamisalbumi salvestamisele. "Along for the Ride" ilmus 2001. aastal, autoriteks John Mayall ja sõbrad, kaanel on loetletud 20 nime, sealhulgas mõned vanad ja uued Bluesbreakersi liikmed, aga ka Gary Moore, Jonny Lang, Steve Cropper, Steve Miller, Otis Rush, Billy Gibbons, Greg Rzab, Chris Rea, Jeff Healey ja Shannon Curfman.thumb|200px|left|Mayalli "Pistoia Blues", Pistoia, Itaalia
Oma 70. sünnipäeva tähistamiseks ühines Mayall heategevusliku rahakogumise saates erikülaliste Eric Claptoni, Mick Taylori ja Chris Barberiga. See "Unite for Unicef" kontsert toimus 19. juulil 2003 Liverpool Arenal ja jäädvustati filmile DVD väljaandmiseks.
2008. aasta novembris teatas Mayall oma veebisaidil, et saadab Bluesbreakersi laiali, et vähendada oma suurt töökoormust ja anda endale vabadus töötada koos teiste muusikutega. Kolm kuud hiljem kuulutati välja soolo maailmaturnee, kus mängisid Rocky Athas kitarril, Greg Rzab bassil ja Jay Davenport trummidel. Tom Canning orelil liitus bändiga 2009. aasta märtsis alanud turneel. Album ilmus 2009. aasta septembris. Sellest ajast peale on Mayall jätkanud tuuritamist sama taustabändiga. Canning lahkus muude prioriteetide tõttu. 2018. aastal kutsus Mayall oma bändiga ühinema naissoost kitarristi Carolyn Wonderlandi.
Forty Below Recordsi periood
thumb|upright|Mayall kontserdil Seattle'is, 2019 2013. aastal sõlmis Mayall lepingu produtsent Eric Corne'i plaadifirmaga Forty Below Records. Nad on koos produtseerinud neli stuudioalbumit: "A Special Life", kus osaleb akordionist C. J. Chenier, "Find a Way to Care", "Talk About That", kus osalevad Joe Walsh ja "Nobody Told Me". Corne masterdas uuesti ka mõned 1967. aasta live-salvestused, kus osalesid Peter Green, John McVie ja Mick Fleetwood, mis avaldati "Live in 1967 Volumes I and II". 2016. aastal võeti Mayall Bluesi Kuulsuste Halli (Blues Hall of Fame).
John Mayall oli sadade loovisikute seas, kelle materjal hävis 2008. aasta Universali tulekahjus.
Mayalli autobiograafia "Blues From Laurel Canyon: My Life As A Bluesman", mis on kirjutatud koos Joel McIveriga, ilmus Omnibus Pressi väljaandena 2019. aasta augustis.
Diskograafia
Stuudioalbumid