cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Óscar de Marcos
De Marcos kuulus Hispaania kuni 20-aastaste koondisse 2009. aasta juunioride maailmameistrivõistlustel.
Elfrida Andrée
Elfrida Andrée (19. veebruar 1841 – 11. jaanuar 1929) oli Rootsi helilooja, organist ja dirigent.
Kustav-Agu Püüman
Kustav-Agu Püüman (sündinud 13. juunil 1937 Tallinnas) on eesti teatrikunstnik ja balletitantsija.
Haridus
Ta lõpetas Tallinna 2. Keskkooli 1956. aastal, õppis aastatel 1948–1956 Eesti Riiklikus Koreograafiakoolis ja 1963–1969 Eesti Riiklikus Kunstiinstituudis.
Töö
Aastatel 1956–1979 oli ta Estonia balletiartist, seejärel kuni 1994. aastani vabakutseline kunstnik ja pärast seda Tallinna Linnateatri peakunstnik, 2000. aastast Linnateatri kunstnik.
Püüman on loonud kujundusi ka pidulikele kontsertidele, laulu- ja tantsupidudele, vabaõhulavastustele, telesaadetele ja filmidele ning teinud kostüüme varieteele. Ta tegeleb ajalooliste kostüümide taasloomisega. Püüman on kirjutanud artikleid Eesti Entsüklopeediale ja Eesti teatri biograafilisele leksikonile. Ta õpetab erialakompositsiooni, stsenograafia- ja kostüümiajalugu mitmes kõrgkoolis.
Vesi-tarnhein
Vesi-tarnhein (Catabrosa aquatica) on kõrreliste sugukonda arvatud taimeliik.
Bor
Bor on linn Venemaal Nižni Novgorodi oblastis. Asub Volga jõe ääres, Nižni Novgorodi vastas.
Esimesed teated asulast pärinevad 14. sajandist. Linnaõigused sai 1938. aastal.
Nižni Novgorodi ühendab Boriga 1608 m pikkune maantee- ja raudteesild.
Stratospheric Observatory for Infrared Astronomy
pisi|SOFIA õhus pisi|SOFIA maapinnal SOFIA (Stratospheric Observatory for Infrared Astronomy) oli suurim lendav observatoorium maailmas. Tegemist oli 80/20 osalusega partnerlusprojektiga NASA ja Saksa Kosmoseagentuuri vahel. Lendav observatoorium koosnes modifitseeritud Boeing 747SP lennukist ning reflektorteleskoobist, mille diameeter oli 2,5 meetrit ja kaal 17 tonni.
Varangu metsandik
Varangu metsandik on metsandik Lääne-Virumaa metskonnas. Varangu metsandik hõlmab täielikult või osaliselt Rakvere, Kadrina, Tapa ja Väike-Maarja riigimetsi.
Stratospheric Observatory for Infrared Astronomy
Lennuk kandis enne NASA-poolset kasutuselevõttu (1996) nime Clipper Lindbergh, olles ristitud lendur Charles A Lindbergh' i järgi, ja see oli käigus olnud aastast 1977. Aastal 2007 otsustas NASA lennukile endise nime tagasi anda, tähistamaks sellega 80 aasta möödumist Lindberghi kuulsast lennust üle Atlandi ookeani.
Peningi mõis
pisi|Peningi mõisa peahoone Peningi mõis (saksa keeles Penningby) oli rüütlimõis Harju-Jaani kihelkonnas Harjumaal. Nüüdisajal jääb mõis Harju maakonda Raasiku valda.
Stratospheric Observatory for Infrared Astronomy
[[Pilt:ACD08-0005-063.jpg|pisi| KAO (Kuiper Airborne Observatory, SOFIA eelkäija) ja SOFIA, [[Amesi Uurimiskeskus]], 2008]] pisi|vaade SOFIA sabale öötaeva taustal teleskoobi testimise ajal, 2008
Peningi mõis
Mõis asutati 1686. aastal ja see kuulus pikka aega Baranoffidele. Mõisa kahekorruseline varaklassitsistlik peahoone ehitati 18. sajandi lõpul. Pärast 1905. aasta tulekahju ehitati peahoone ümber. Alates 1990. aastatest oli peahoone varemetes. Kui Raasiku vald mõisa maha müüs, vahetas see mitu korda omanikku, kuid lagunes edasi. Aastal 2007 ostis mõisa Arvo Haug, kelle algatusel on mõisahoone korda tehtud ning alates 2020. aasta suvest on see kammerlikus vormis kultuurimõisana külastajatele avatud. Tagasihoidliku poolkelpkatusega valitsejamaja katus kukkus 2011. aasta talvel suure lume tõttu sisse.
Stratospheric Observatory for Infrared Astronomy
SOFIA esimene vaatlus toimus 25. mail 2010 ning 10-tunniste öiste lendude ajal vaatles observatoorium kosmilisi magnetvälju, tähetekkepiirkondi, komeete, udukogusid ja Linnutee keskosa. Tegeleti ka näiteks astrobioloogiaga, sealhulgas mõõdeti fosfaani sisaldust Veenuse atmosfääris.
14. mai 2014 vaatlustulemuste alusel koostatud uurimustöös (avaldatud ajakirjas Astronomy and Astrophysics 27. juulil 2015) anti teada, et pärast neljakümne-aastast vaheaega on õnnestunud taas Marsi atmosfääris hapnikku tuvastada. Tulemusteni viis kasutusel olnud ülitundlik spektromeeter GREAT (German Receiver for Astronomy at Terahertz Frequencies) SOFIA pardal.
2020. aasta oktoobris andsid NASA teadlased teada, et SOFIA instrumente kasutades on neil õnnestunud Kuu päikesepoolselt küljelt vett leida. Sellekohased vaatlused algasid 31. augustil 2018.
SOFIA't kasutati lisaks teadustööle viimaks läbi hariduslikku projekti "AAA" ("Airborne Astronomy Ambassadors"), mille raames lennutati SOFIA töösoleku aastatel stratosfääri kümneid väljavalitud haridustöötajatest koosnevaid tiime. Projekti eesmärgiks oli astrofüüsika ja NASA tegevuse tutvustamine laiemale ringile.
Juulis 2017 lendas SOFIA pardal toona 18-aastane Uus-Meremaa naisõiguslane Alexia Hilbertidou.
SOFIA tuli oma viimaselt vaatluslennult 29. septembri 2022 varajastel hommikutundidel (732. lend). Projekti lõpetamise põhjuseks oli SOFIA ülalpidamise liigne kallidus. Teadlased töötlevad veel paar aastat lendudel kogutud andmeid. 8. detsembril 2022 teatas NASA, et SOFIA ja lennuk säilitatakse ning need paigutatakse Arizona osariigis Tucsonis asuvasse muuseumi.
Juri Brežnev
Juri Leonidovitš Brežnev (vene keeles Юрий Леонидович Брежнев; 31. märts 1933 Kamjanske, Dnipropetrovski oblast, Ukraina NSV – 3. august 2013 Moskva) oli Nõukogude Liidu riigitegelane.
Juri Brežnev oli Leonid Brežnevi poeg. Ta lõpetas 1955. aastal Dniprodzeržõnski Metallurgiainstituudi ja 1960. aastal Üleliidulise Väliskaubanduse Akadeemia.
1960. aastatel oli Brežnev NSV Liidu kaubandusesindaja Rootsis. Aastatel 1976–1979 oli ta NSV Liidu Väliskaubanduse ministri asetäitja ja 1979–1983 ministri esimene asetäitja. 1986. aastal saadeti Brežnev 53-aastaselt pensionile.
Brežnev elas Moskvas. 2003. aastal lisandus vanaduspensionile 3000 rubla suurune personaalpension. Ta suri 80-aastaselt augustis 2013. Tema põrm on maetud Vagankovo kalmistule Moskvas.
Tunnustus
Teda autasustati aastatel 1966–1982 kokku viie ordeniga. Augustis 1982 anti talle Lenini orden.
Isiklikku
Galina Brežneva oli Juri Brežnevi õde.
Spýros Samáras
pisi|Samáras nooruspõlves (umbes 1877) Spyrídon Filískos Samáras; ka Spýros Samáras (Σπυρίδων Φιλίσκος Σαμάρας; ka Σπύρος Σαμάρας; 29. november (17. november vkj) 1861 Korfu – 7. aprill 1917 Ateena) oli kreeka helilooja, olümpiahümni muusika autor.
Spýros Samáras sündis 29. novembril 1861 Korfu saarel. Muusikaõpinguid alustas helilooja Spyrídon Xýndase juhendamisel. Aastail 1875–1882 õppis ta Ateena konservatooriumis itaalia helilooja Federico Bolognini, Angelo Mascheroni ja Enrico Stancampiano käe all. Aastail 1882–1885 jätkas õpinguid Pariisi konservatooriumis, kus tema juhendajaks oli Jules Massenet, Léo Delibes, Charles Gounod ja Théodore Dubois. pisi|left|170px|Ooperi "Flora mirabilis" tiitelleht (1887) pisi|left|170px|Olümpiahümni tiitelleht (1896) Tema esimene 1882. aastal valminud ooper pole säilinud.
Aastail 1885–1911 elas ja töötas Itaalias. 1886. aastal debüteeris Milano ooperiteatris La Scala ooperiga "Flora Mirabilis". Aastal 1888 tuli Costanzi teatris Roomas esmaesitlusele ooper "Medgé". Peaosas oli Emma Calvé. Suurema tuntuse saavutas Samáras 1894. aastal Luigi Illica libretole kirjutatud ooperiga "La martire".
Kui tuli otsus taaselustada olümpiamängud ja pidada esimesed nüüdisaja olümpiamängud 1896. aastal Ateenas, siis Samáras kirjutas Kostís Palamáse sõnadele muusika ja esmakordselt kanti see ette olümpiahümnina 1896. aasta Ateena mängudel. 1958. aastal Roomas toimunud Rahvusvahelise Olümpiakomitee 55. istungjärgul kinnitati see ametlikuks olümpiahümniks.
Aastast 1911 elas ja töötas Kreekas. Spýros Samáras suri 55-aastaselt 7. aprillil 1917 Ateenas.
Helme Sanatoorne Internaatkool
Helme Sanatoorne Internaatkool oli erikool tänapäevase haldusjaotuse järgi Valga maakonnas Tõrva vallas Kirikukülas. Kool asus Tikste ürgoru läänekaldal.
Kool asutati 1963. aastal ja suleti 2012. aastal. Rahvasuus kutsuti kooli ka Pokardi kooliks.
Marionett
pisi|100px|Mehhiko marionett pisi|Nukuetendus marionettidega Marionett on liigendnukk, mille liikumist juhitakse ülaltpoolt selle jäsemete külge kinnitatud niitide või traatide abil.
Ülekantud tähenduses on marionett teiste poolt juhitav, tahtevõimetu isik. Riiki, mida kontrollib mõni teine võim, nimetatakse nukuriigiks ja selle valitsust nukuvalitsuseks.
Kelli
Kelli on naisenimi.
2022. aasta seisuga oli see Eestis esinemissageduselt 334. naisenimi. 1. jaanuari 2022 seisuga oli Eestis eesnimi Kelli 446 naisel.
Mikitamäe uus tsässon
Mikitamäe uus tsässon on tsässon Setumaal, tänapäevase haldusjaotuse järgi Mikitamäe külas Setomaa vallas.
Nii uut kui vana tsässonat on nimetatud ka Mikitamäe Toomapühapäeva tsässonaks.
Prantsuse 1848. aasta revolutsioon
thumb|Louis-Philippe I, prantslaste viimane kuningas thumb|Louis Blanc, üks kahest tööliste esindajast Teise vabariigi Rahvusassamblees
Steve de Shazer
Steve de Shazer (25. juuni 1940 Milwaukee – 11. september 2005 Viin) oli ameerika psühhoterapeut, lahenduskeskse lühiteraapia üks rajajatest. 1978. aastal rajas ta koos oma naise Insoo Kim Bergiga Wisconsini osariiki Milwaukees lühipereteraapia keskuse (Brief Family Therapy Center, BFTC).
Prantsuse 1848. aasta revolutsioon
1848. aasta revolutsioon Prantsusmaal, mõnikord ka Veebruarirevolutsioon (révolution de Février), oli üks revolutsioonilaineid Euroopas. Prantsusmaal lõpetasid revolutsioonilised sündmused Juulimonarhia (1830–1848) ja viisid Prantsuse Teise vabariigi loomiseni.
Pärast kuningas Louis-Philippe'i kukutamist veebruaris valitses Prantsusmaad Teise vabariigi valitud valitsus. Järgnenud kuudel valis see valitsus kursi, mis muutus konservatiivsemaks. 23. juunil 1848 toimus Pariisi rahva ülestõus, mis sai tuntuks kui Juuniülestõus – verine, kuid edutu Pariisi tööliste mäss konservatiivide vastu muutis vabariigi kurssi. 2. detsembril 1848 valiti Louis-Napoléon Bonaparte Teise vabariigi presidendiks, suuresti talupoegade toetusel. Täpselt neli aastat hiljem peatas ta valitud Rahvusassamblee, rajades Teise keisririigi, mis kestis aastani 1870. Louis-Napoléonist sai viimane Prantsuse monarh.
Veebruarirevolutsioon kehtestas põhimõtte "õigus tööle" (droit au travail), ja selle äsja loodud valitsus asutas töötutele "rahvuslikud töökojad". Samal ajal loodi Louis Blanci eestseismisel Luxembourgi palees mingi tööstusparlament, mille eesmärgiks oli töökorralduse skeemi ettevalmistamine. Pinged liberaalsete orleanistide ning radikaalsete vabariiklaste ja sotsialistide vahel viisid Juuniülestõusuni.
Taust
1814. aasta hartaga valitses Louis XVIII Prantsusmaad kui konstitutsioonilise monarhia pea. Pärast Louis XVIII surma aastal 1825 sai troonile tema vend, Artois' krahv, kui Charles X. Toetatuna ultrarojalistide poolt, oli Charles X äärmiselt ebapopulaarne tagurlik monarh, kelle püüdlused olid märksa suuremad, kui tema surnud vennal. Tal ei olnud soovi valitseda kui põhiseaduslik monarh, astudes erinevaid samme oma võimu tugevdamiseks monarhina ja alamkoja võimu nõrgendamiseks.
Hüüdnimega "kodanlasest kuningas" Louis-Philippe istus mõõdukalt liberaalse riigi eesotsas, mida kontrollis peamiselt haritud eliit. Toetatuna orleanistide poolt oli ta vastu paremalt poolt legitimistidele (endistele ultrarojalistidele) ja vasakult poolt vabariiklastele ja sotsialistidele. Louis-Philippe oli asjatundlik ärimees ja oma äridega oli temast saanud üks rikkamaid mehi Prantsusmaal. Louis-Philippe nägi end ikka "väikekodanluse" (petite bourgeoisie) eduka kehastusena. Järelikult tema ja ta valitsus ei vaadanud heakskiitvalt suurärimehi (bourgeoisie), eriti Prantsuse kodanluse tööstussektorit. Kuid Louis-Philippe toetas pankureid, suuri ja väikeseid. Tõepoolest, tema valitsusaja alguses, 1830. aastal ütles pankur ja liberaalne poliitik Jaques Laffitte, kes toetas Louis-Philippe'i tõusu troonile: "Nüüd hakkavad valitsema pankurid." Seega kaldus Louis-Philippe'i valitsusajal privilegeeritud "rahandusaristokraatia", s.o pankurid, börsimagnaadid, raudteeparunid, söekaevanduste, rauamaagikaevanduste ja metsade omanikud ja kõik nendega seotud maaomanikud toetama Louis-Philippe'i, samas kodanluse tööstussektor, kes võis omada vabrikute maad, kuid ei midagi enamat, oli Louis-Philippe'i poolt ebasoodsamasse olukorda pandud ja kaldus tegelikult keskklassi ja töölisklassi poolele, olles Saadikutekojas Louis-Philippe'i vastu. Loomulikult oli maaomand soositud ja see elitism võttis hääleõiguse suuremalt osalt kesk- ja töölisklassilt. Aastal 1848 sai valida vaid umbes 1% rahvastikust. Isegi kui Prantsusmaal oli vaba ajakirjandus ja vandekohus, lubati hääletada vaid maaomanikel, mis võõrandas valitsusest väikekodanluse ja isegi tööstuskodanluse. Louis-Philippe'i peeti üldiselt ükskõikseks ühiskonna vajaduste suhtes, eriti keskklassi nende liikmete osas, kes olid poliitiliselt areenilt välja tõrjutud. 1848. aasta alguses pöördusid mõned orleanistidest liberaalid, nagu Adolphe Thiers, Louis-Philippe'i vastu, olles pettunud tema vastuseisus parlamentarismile. Prantsusmaal arenes Reformiliikumine, mis kutsus valitsust üles laiendama valimisõigust, just nagu Suurbritannia ja Iirimaa Ühendkuningriik oli aastal 1832 teinud. Reformiliikumise radikaalsemad demokraadid koondusid ajalehe La Réforme ümber. Kuid mõõdukamad vabariiklased ja liberaalne opositsioon koondusid ajalehe Le National ümber. Alates juulist 1847 hakkasid kõigis toonides Reformistid korraldama "bankette", kus toostiks hüüti "République française!" ("Prantsuse Vabariik!"), "Liberté!" ("Vabadus!"), "Egalité!" ("Võrdsus!") ja "Fraternité!" ("Vendlus!") jne. Kuid Louis-Philippe jäi Reformiliikumisele kurdiks ja rahulolematus laiade Prantsuse rahvahulkade seas jätkas kasvamist. Sotsiaalne ja poliitiline rahulolematus sütitas Prantsusmaal 1830. ja 1848. aastate revolutsioonid, mis omakorda innustasid mässe teistes Euroopa osades. Töölised kaotasid oma töö, leivahinnad tõusid, rahvas süüdistas valitsust korruptsioonis. Prantslased mässasid ja rajasid vabariigi. Prantslaste edu viis teiste mässudeni, sealhulgas nende, kes tahtsid leevendust kannatustest, mille põhjustas tööstusrevolutsioon, ning tärkas rahvuslus iseseisvuslootusega võõrvalitsejatest.
Alexis de Tocqueville nentis: "Me magame vulkaanis. ... Revolutsioonituul puhub, torm on silmapiiril." Olles ilma varanduse ja hääleõiguseta, olid alamklassid valmis mässama.
Majanduslikud ja rahvusvahelised mõjutused
Prantsuse keskklass jälgis huviga muudatusi Suurbritannias. Kui Suurbritannia 1832. aasta "Reform Act" laiendas valimisõigust kõigile, kes maksid 10 naela või rohkem aastas (varem piirdus hääletus maaomanikega), hakkas Prantsusmaa vaba ajakirjandus huvi tundma. Vahepeal oli töölisklass majanduslikult võib-olla veidi paremal järjel kui Suurbritannia töölisklass. Sellegipoolest viis tööpuudus Prantsusmaal oskustöölised alla proletariaadi tasemele. Ainus nominaalne Juulimonarhia sotsiaalseadus võeti vastu aastal 1841. See seadus keelas alla 8-aasta vanuse lapstööjõu kasutamise, ja alla 13-aastased ei tohtinud öösel töötada. Seda seadust aga tavaliselt eirati.
1846. aastal oli rahanduskriis ja halb saak, ning järgmisel aastal oli majanduslangus. Kehv raudteesüsteem takistas abi andmist, ja tekkinud talupoegade mässud purustati jõuga. Võib-olla kolmandik Pariisist sai abiraha. Vohasid "ohtlikud" kirjanikud nagu Louis Blanc ("Õigus tööle") ja Pierre-Joseph Proudhon ("Vara on vargus!").
Veebruarisündmused
Kuna poliitilised kogunemised ja meeleavaldused olid Prantsusmaal keelustatud, hakkasid suuresti valitsusvastase keskklassi aktivistid pidama rahakogumise bankette. See banketikampaania (Campagne des banquets) oli mõeldud möödahiilimiseks valitsuse poliitiliste koosolekute piirangutest ja seadusliku väljundi pakkumiseks režiimi kriitikale. Kampaania algas juulis 1847. Friedrich Engels oli oktoobrist 1847 Pariisis ning võis jälgida ja osaleda mõnel sellisel banketil. Ta kirjutas nendest bankettidest rea artikleid, sealhulgas "Reformiliikumine Prantsusmaal", mis avaldati ajalehes La Réforme 20. novembril 1847; "Leeri lõhenemine – reform ja kodanikud – demokraatia võidukäik", mis avaldati ajalehes Põhjatäht 4. detsembril 1847; "Reformibankett Lille'is – LeDru-Rollini kõne", mis avaldati ajalehes Põhjatäht 16. detsembril 1847; "Reformiliikumine Prantsusmaal – bankett Dijonis", mis avaldati ajalehes Põhjatäht 18. detsembril 1847; "Reform ja kodanikud", mis avaldati ajalehes Deutsche-Brüsseler-Zeitung 30. detsembril 1847 ning "Louis Blanci kõne Dijoni banketil", mis avaldati ajalehes Deutsche-Brüsseler-Zeitung 30. detsembril 1847. Banketikampaania kestis kuni kõigi poliitiliste bankettide keelustamiseni Prantsuse valitsuse poolt veebruaris 1848. Selle tulemusena hakkas rahvas mässama, aidates ühendada vabariiklaste ja liberaalsete orleanistide jõupingutusi, kes pöörasid Louis-Philippe'ile selja.
Viha poliitiliste bankettide seadusevastasteks kuulutamise pärast tõi 22. veebruari hommikupoolikul 1848 pariislaste tulva tänavatele. Rahvahulgad suunasid oma viha kodanlasest kuninga Louis-Philippe'i ja tema peaministri välis- ja siseasjades – François Guizot' vastu. Karjudes "maha Guizot" ja "elagu reform", marssis rahvahulk läbi Guizot' residentsi. Rahvahulgad püstitasid Pariisi tänavatele barrikaade ning kodanike ja Pariisi linnakaardi vahel puhkes võitlus.
Järgmise päeva, 23. veebruari pärastlõunal kell 2 astus peaminister Guizot tagasi. Kuuldes uudiseid Guizot' tagasiastumisest, kogunes suur rahvahulk Välisministeeriumi juurde. Ohvitser käskis rahvahulgal mitte läheneda, kuid tagumised inimesed surusid esirea inimesi edasi. Ohvitser käskis oma meestel täägid kinnitada, tõenäoliselt sooviga vältida tulistamist. Kuid mida üldiselt peetakse õnnetuseks, üks sõdur tühjendas relva lasuga, mille peale ülejäänud sõdurid tulistasid rahvahulka. 52 inimest tapeti.
Pariis oli varsti barrikadeeritud linn. Omnibussid muudeti barrikaadideks ja tuhandeid puid raiuti maha. Tekkisid tulekahjud ja vihased kodanikud lähenesid kuningapaleele.
Kuningas Louis-Philippe loobus troonist ja põgenes Suurbritanniasse.
Teine vabariik
26. veebruaril 1848 tuli kokku liberaalne opositsioon, et organiseerida ajutine valitsus, mida kutsuti Teiseks vabariigiks. Poeet Alphonse de Lamartine nimetati ajutise valitsuse presidendiks. Lamartine oli järgmise kolme kuu jooksul peaaegu Prantsusmaa diktaator. Asutava Kogu valimised planeeriti 23. aprillile 1848. Asutav Kogu oli Prantsusmaa uue vabariikliku valitsuse loomiseks. Valmistudes nendeks valimisteks oli ajutise valitsuse kaheks suureks eesmärgiks üldine valimisõigus ja tööpuuduse leevendamine. Meeste üldine hääleõigus kehtestati 2. märtsil 1848, mis andis Prantsusmaale 9 miljonit uut valijat. Nagu kõikjal Euroopas, naised ei omanud õigust valida. Kuid sel ajal tekkis poliitiliste klubide vohamine, sealhulgas naiste organisatsioonide. Tööpuuduse leevendamine saavutati ajutise valitsuse poolt Riiklike Töötubade seadusega, mis garanteeris Prantsuse kodanikele "õiguse tööle". Kodaniku "õiguse". Riiklike Töötubade idee mõtles välja Louis Blanci. Mais 1848 hõlmasid Riiklikud Töötoad töökohti 100 000 töölisele ja maksid päevapalgaks 70 000 liivrit. Täielik tööhõive ei olnud kaugeltki toimiv, kui tipptööpuudus võis olla 800 000 inimest, vaegtöölised peale selle. 31. mail mässas 15 000 töötut prantslast, kui kasvav võõraviha vaenas Belgia töölisi põhjas. Aastal 1848 asutati 479 ajalehte, samas ettevõtete arv Pariisis kahanes 54%, kui suurem osa rikkusest lahkus linnast. Vastav langus oli ka luksuskaupade osas ja krediit muutus kalliks.
Konservatismi tõus Teises vabariigis
Loomulikult oli ajutine valitsus lohakas, kui püüdis lahendada Prantsusmaa majandusprobleeme. Prantsuse ühiskonna konservatiivsed elemendid ei raisanud palju aega, et organiseeruda ajutise valitsuse vastu. Pärast kuud hakkasid konservatiivid avalikult uue valitsuse vastu, kasutades hüüdlauset "kord", mis uuel vabariigil puudus.
Lisaks oli suur lõhe Pariisi kodanike ja enamuse Prantsusmaa maapiirkondade kodanike vahel. Ajutine valitsus kavatses luua sügavama valitsuse kontrolli majanduse üle ja tagada ressursside võrdsemat jaotamist. Nagu eelnevalt märgitud, rajas ajutine valitsus tööpuuduse probleemiga tegelemisel Riiklikud Töötoad. Töötud said tööd teedeehituses ja puudeistutamises, arvestamata nõudlust nende ülesannete täitmiseks. Pariisi rahvastik kasvas, kui tööotsijad kogu Prantsusmaalt tulid Pariisi äsjaloodud Riiklikesse Töötubadesse töötama. Nende uute Riiklike Töötubade ja teiste sotsiaalprogrammide eest maksmiseks kehtestas ajutine valitsus uued maksud maale. Need maksud võõrandasid "maaklassid" – eriti Prantsusmaa maapiirkondade väikefarmerid ja talurahvas – ajutisest valitsusest. Töökad farmerid ei soovinud maksta töötutele linnainimestele ja nende uutele "Õigus tööle" Riiklikele Töötubadele. Maapiirkondades välditi laialdaselt maksude maksmist ja seega jäi valitsus rahanduslikult väga hätta. Rahva ebakindlus ajutise valitsuse liberaalsete aluste suhtes sai selgeks 1848. aasta 23. aprilli valimistel. Vaatamata vasakpoolsete kihutuskõnedele valisid hääletajad Asutav Kogu, mis oli peamiselt mõõdukas ja konservatiivne. Mais algatas ajutise valitsuse esimees Jacques Charles Dupont de l'Eure Täidesaatva Komisjoni, riigipeana toimiva kehandi, mis koosnes viiest kaaspresidendist.
1848. aasta 23. aprilli valimiste tulemus oli Pariisi radikaalidele pettumus, linnatööliste seast valiti vaid üks kandidaat – François-Vincent Raspail. Paljud radikaalid tundsid, et valimised olid märk revolutsioonilise liikumise aeglustumisest. Need Pariisi radikaalid survestasid valitsust juhtima rahvusvahelist "ristisõda" demokraatia eest. Pariisi radikaalid nõudsid teiste Euroopa riikide, nagu Poola, sõltumatust. Aastal 1848 ei olnud Poolat kui rahvusriiki. Poola rahvas jagati aastatel 1773, 1793 järk-järgult võõrvõimude Preisimaa, Venemaa ja Austria vahel. Lõpuks aastal 1795 oli kogu poola rahvas nende kolme võimu poolt alla neelatud. Kuid see oli õige aeg tõstatada Poola sõltumatuse küsimus, kuna ka poolakad tegid aastal 1848 läbi oma mässuperioodi, alustades ülestõusust Poznańis 20. märtsil 1848. (Vaata Suur-Poola ülestõus.)
Kuid Asutava Kogu valitsus jätkas vastasseisu radikaalidega. Radikaalid alustasid proteste Asutava Kogu valitsuse vastu. 15. mail 1848 tungisid Pariisi töölised, tundes, et nende demokraatlik ja sotsiaalne vabariik libiseb käest, en masse Asutavasse Kogusse ja kuulutasid välja uue ajutise valitsuse. See revolutsioonikatse töölisklassi poolt suruti kiiresti Rahvuskaardi poolt maha. Mässu juhid – Louis Auguste Blanqui, Armand Barbès, François-Vincent Raspail ja teised – vahistati. Kohut nende üle peeti Bourgesis 7. märtsist 3. aprillini 1849.
Ühiskonna konservatiivne klass hakkas üha enam kartma Pariisi töölisklassi võimu. Nad tundsid tugevat vajadust organisatsiooni järele ja organiseerusid ümber niinimetatud "Korra partei". Korra partei jaoks tähendas mõiste "kord" ühiskonna tagasipöördumist Louis-Philippe'i päevade juurde. Korra partei oli nüüd valitsuse domineeriv liige. Peamise tagurliku jõuna revolutsiooni vastu sundis Korra partei 21. juunil 1848 sulgema vihatud "Õigus tööle" Riiklikud Töötoad. 23. juunil 1848 tõusis Pariisi töölisklass üles protestima Riiklike Töötubade sulgemise vastu. Sellel päeval tuli 170 000 Pariisi kodanikku tänavatele barrikaade püstitama. Väljakutsele vastamiseks nimetas valitsus kindral Louis Eugène Cavaignaci juhtima sõjajõude, mis surus töölisklassi ülestõusu maha. Kindral Cavaignac oli teeninud armees Alžeerias. Cavaignac tuli Alžeeriast tagasi ja 23. aprilli valimistel valiti ta Asutavasse Kogusse. Cavaignac saabus Pariisi alles 17. mail 1848, et asuda tööle Rahvusassamblees.
23.–26. juunini 1848 sai see lahing töölisklassi ja Cavaignaci vahel tuntuks kui "Juuniülestõus". Cavaignaci väed alustasid 23. juunil 1848 Prantsuse armee Pariis garnisoni 20 000 – 30 000 sõdurist koosneva armeega. Cavaignac hakkas süstemaatiliselt ründama revolutsioonilist Pariisi kodanikkonda, sihtmärgiks blokeeritud linnaosad. Kuid ta ei suutnud murda jäika vastasseisu relvastatud töölistega barrikaadidel 23. juunil 1848. Seega tugevdati Cavaignaci vägesid veel 20 000 – 25 000 sõduriga liikuvast kaardist, lisaks 60 000 – 80 000 meest Rahvuskaardist. Isegi selle 120 000 – 125 000 sõdurist koosneva väega vajas Cavaignac kaks päeva töölisklassi ülestõusu täielikuks mahasurumiseks.
Veebruaris 1848 võitlesid töölised ja petite bourgeoisie koos, kuid nüüd, juunis 1848, olid jõujooned tõmmatud teisiti. Töölisklass oli kodanluse poliitikute poolt hüljatud, kes asutasid ajutise valitsuse. See osutus Teisele vabariigile saatuslikuks, mis ilma töölisklassi toetuseta ei saanud jätkata. Kuigi Teise vabariigi valitsev režiim püsis kuni detsembrini 1852, suruti helde, idealistlik vabariik, mille Veebruaripäevad sünnitasid, maha "Juunipäevadel".
"Korra partei" hakkas valitsuses kiiresti tagurlikke jõude koondama ja 28. juunil 1848 nimetas valitsus Louis Eugène Cavaignaci Prantsuse riigi peaks. 1848. aasta 10. detsembri presidendivalimised peeti nelja kandidaadi vahel. Cavaignac oli Korra partei kandidaat. Alexandre Ledru-Rollin oli samuti nende presidendivalimiste kandidaat. Ledru-Rollin oli ajalehe La Réforme toimetaja ja sellisena radikaalsete demokraatide juht väikekodanluse seast. François-Vincent Raspail oli revolutsioonilise töölisklassi kandidaat. Louis Napoléon Bonaparte oli neljas presidendikandidaat. Napoleon III võitis presidendivalimised 5 587 759 häälega, vastastest sai Cavaignac 1 474 687 ja Ledru-Rollin 370 000 häält. Raspail neljandana jäi kaugele maha.
Klassivõitlus revolutsiooni ajal
Seega ajutine valitsus, mis oli loodud kõigi Prantsuse ühiskonnaklasside murede lahendamiseks, ei saanud töölisklassilt piisavalt toetust, et selles edukas olla. Seega lõpuks kippus ajutine valitsus tegelema vaid liberaalse kodanluse muredega ning unustas töölisklassi ja väikekodanluse mured. Toetus ajutisele valitsusele oli eriti nõrk maapiirkondades, kus lõviosa Prantsusmaa rahvastikust oli tegev põllumajanduses ja traditsiooniliselt vähem revolutsiooniline. Kuigi talurahva maapiirkondadel olid omad mured, nagu toidunappus kehva saagi tõttu, olid kodanluse mured ikka veel liiga kaugel eemal alamklasside omadest. Ka mälestus Prantsuse revolutsioonist oli prantslaste mõtetes veel värske.
"9. termidoori riigipööre" ja Napoleon III tõus troonile on tõendid, et rahvas eelistas revolutsiooni ebakindlusele võimaliku diktatuuri turvalisust. Louis-Napoléon kujutas ennast, kui "poliitikast kõrgemale tõusnut". Kõik klassid nägid Louis-Napoléonis Napoleon Bonaparte'i "suurte päevade" taaskehastust. Prantsusmaa eri klassidel olid erinevad visioonid, mida Napoleon Bonaparte'i päevade tagasitulek võiks tähendada, ja nad toetasid Louis-Napoléoni erinevatel põhjustel. See oli fenomen, mida Karl Marx silmas pidas, kui ütles "Ajalugu kordab end: esimest korda tragöödiana, teist korda farsina". Eri klassidel ja poliitilistel grupeeringutel Prantsusmaal olid erinevad põhjused Louis-Napoléoni toetamiseks 10. detsembri valimistel. Louis-Napoléon ise ergutas seda, "olles kõik asjad kõigile inimestele". Nii legitimistidest (Bourbonid) kui ka orleanistidest (kodanlasest kuningas Louis-Philippe) monarhistid nägid Louis-Napoléonis rojalistliku restauratsiooni algust Prantsusmaal. Armee hääletas Napoleoni poolt (Liikuva kaardi vastu, mis toetas samadel valimistel Cavaignaci), kuna nad nägid Napoleonis aktiivse välispoliitika toetajat – sõda rahu asemel. Suurtööstuskodanlus toetas Louis-Napoléoni proletariaadi ja teiste revolutsiooniliste jõudude murdmise vahendina. Nad leidsid, et Louis-Napoléon surub kogu edasise revolutsioonilise tegevuse maha. Isegi osa proletariaadist toetas Louis-Napoléoni (väikekodanliku sotsialisti Alexandre Ledru-Rollini kõrval, kes samuti valimistel osales), kuna nad nägid Louis-Napoléonis vahendit vabanemiseks vihatud Cavaignacist ja Rahvusassamblee vihatud kodanluse vabariiklusest, mis reetis proletariaadi huvid Juunipäevadel. Väikekodanlus nägi Louis-Napoléonis võlgnike valitsemist võlausaldajate üle, kui nende päästjat suurfinantskapitalistide käest, kes keeldusid andmast neile mistahes leevendust hävitavatele võlgadele, vaatamata ustavale toetusele, mida väikekodanlus pakkus varakate huvidele Juunipäevadel revolutsiooni mahasurumisel.
Siis oli veel talurahvas, kes toetas ülekaalukalt Louis-Napoléoni. Talurahva toetus Louis-Napoléonile oli nii tugev, et Louis-Napoléoni valimises nähti coup d'état või talurahvaülestõusu. Nii võib väita, et ilma nende laiade alamklasside toetuseta ei oleks saadud 1848. aasta revolutsiooni läbi viia, vaatamata liberaalse kodanluse lootustele.
Revolutsiooni lõpp Prantsusmaal
Pärast Juunipäevade mahasurumist oli 1848. aasta Prantsuse revolutsioon põhiliselt läbi. Prantsusmaa poliitika kaldus paremale, kui revolutsioonide ajastu Prantsusmaal läbi sai. Kuid Korra partei ja Cavaignaci diktatuur kartsid veel ühte rahvaülestõusu tänavatel. Seega jätkas valitsus 2. septembril 1848 piiramisseisukorda, mis oli jõus alates Juunipäevadest. 2. septembril 1848 tõotas Asutav Kogu ka, et ei lähe laiali enne, kui on valmis kirjutanud uue põhiseaduse ja kõik põhiseaduse rakendamiseks vajalikud seadused. Kuigi Asutav Kogu oli püüdnud kirjutada põhiseadust enne Juunipäevi, oli enne repressioone 1848. aasta juunis valmis kirjutatud vaid selle põhiseaduse "esimene kava". Kuid see esimene kava sisaldas ikka veel fraasi "õigus tööle" ja mitmeid sätteid, mis käsitlesid töölisklassi nõudmisi. Korra partei silmis olid need sätted nüüd täiesti vastuvõetamatud, eriti uues konservatiivses poliitilises keskkonnas pärast Juunipäevi. Järelikult asus Asutav Kogu, mida nüüd kontrollis Korra partei, 4. septembril 1848 kirjutama uut põhiseadust. Uus põhiseadus lõpetati 23. oktoobril 1848 ja presidendivalimised määrati 10. detsembrile 1848. Nagu varem märgitud, võitis presidendivalimised Louis-Napoléon suure ülekaaluga senise diktaatori Louis Cavaignaci ja väikekodanliku sotsialisti Alexandre Ledru-Rollini ees. Louis-Napoléoni perekonnast pärit nimi Napoleon põhjustas toetuse kogunemise. Koos Louis-Napoléoniga valitud Rahvusassamblee oli täis monarhiste – kas legitimiste (Bourbon) või orleaniste (Louis-Philippe). Nagu eelnevalt märgitud, kaldusid Bourbonid toetama maa-aristokraatiat, samas orleanistid kaldusid toetama panga- ja finantskodanlust. Üks Rahvusassambleesse valitutest oli Adolphe Thiers, kes oli orleanistide partei juht. Sellisena sai Thiersist finantskodanluse eestkõneleja, kuid aja möödudes kaldus ta kõnelema kogu kodanluse eest, sealhulgas tõusva tööstuskodanluse. Pärast valimisi püüdis Louis-Napoléon tuua Prantsusmaale vana korda tagasi. Kuigi Napoleon tuulutas vabariiklasi ja pani "nurjatud" (sealhulgas Adolphe Thiersi) tagasi endisele kohale, ei suutnud Napoleon III täielikult kella tagasi keerata. Tõepoolest, Louis-Napoléoni presidendiaeg, millele järgnes Teine keisririik, oli suure industrialiseerimise ja suure raudteede ja panganduse majanduskasvu aeg. 1851. aasta 2. detsembri riigipöörde ajal saatis Louis-Napoléon Rahvusassamblee laiali, kuigi tal polnud põhiseaduslikku õigust seda teha, ja hakkas Prantsusmaa ainuvalitsejaks. Vastupanupesad kerkisid pinnale, kuid suruti maha ja Teine vabariik oli ametlikult läbi. Ta taastas üldise hääleõiguse (seda kartsid vabariiklased, kes arvasid õigesti, et maapiirkonnad hääletavad vabariigi vastu), võttis Louis-Napoléon tiitli keiser Napoleon III, ja algas Teine keisririik.
Karu karstiala
Karu karstiala on karstiala Hiiu maakonnas Hiiumaa vallas Kolga küla lähedal.
Ekraaniluup
Ekraaniluup on tarkvarapakett, mis võimaldab kasutajal näha arvutiekraani mingit osa suurendatult. Ekraaniluupi saab arvutikasutaja ekraanil nihutada või on luup ise paigal ja selles näidatakse kursori all olevat ekraanipiirkonda. Leiab rakendust väiksemate detailide vaatlemisel ja kerge nägemispuude korral.
Karu karstiala
Karstiala moodustavad 250 m pikkune karstivormide lõik. Alal esineb ka karstijärvik (Põhjatu auk).
Šarkani rajoon
Šarkani rajoon on 2. järgu haldusüksus Venemaal Udmurtias. Piirneb idas Permi kraiga.
Suuremad jõed on Votka, Ita, Šarkanka, Nižnjaja Lõpka, Pašurka ja Kivarka.
Rajoon jaguneb 15 külaasunduseks (сельское поселение).
Peamine majandusharu on põllumajandus.
Rajoonis asuv Bõgõ küla oli 2014. aastal soome-ugri kultuuripealinn.
Ahtme Kool
Ahtme Kool on Ida-Viru maakonnas Kohtla-Järvel aadressil Õpetajate tänav 3 asuv riiklik põhikool intellektipuudega õpilastele. Koolis toimub õpe põhikooli lihtsustatud riikliku õppekava järgi. Koolis on nii eesti- kui ka venekeelse õppekeelega klassid.
Kopli tänav (Tartu)
Kopli tänav on tänav Tartus Ropka ja Variku linnaosas.
Ta algab Võru tänavalt ja kulgeb kuni Roopa tänavani. Sellest edasi viib vaid kergliiklejatele ette nähtud tee üle raudtee, seejärel jätkub tänav taas sõiduteena Kraavi tänava otsast ja kulgeb kuni Roopa tänavani, kus lõpeb. Tänava pikkus on 1,14 km.1987.aasta oktoobris oli Tartu linnavalitsusel plaanis nimetada tänava lõik Võru ja Ülenurme tänava vahel Koore tänavaks,kuid muudatus jäi siiski tegemata.
Banjana
Banjana jõgi ehk Ambanizana jõgi on jõgi Madagaskaril.
Harri Otsa
Harri Otsa (3. november 1926 Tallinn – 30. oktoober 2001) oli eesti helilooja.
Õppis 1946–1948 Tallinna Riiklikus Muusikakoolis muusikateooriat.
1953. aastal lõpetas kompositsioonierialal (Mart Saare klassis) Tallinna Riikliku Konservatooriumi.
1953–1959 oli Harri Otsa muusikaalajuhataja Draamateatris. Töötas 1953–1962 Tallinna Muusikakoolis ja 1962–1988 Tallinna Konservatooriumis muusikateoreetiliste ainete õppejõuna.
Kaootilised kiudpilved
Kaootilised kiudpilved koosnevad jääkristallidest, mis tekivad jäätunud veepiisakestest. Nad esinevad hea ilma ja tõusva õhuvoolu korral, kui saabub soe front. Parasvöötmes paiknevad need 7–10 km ja troopikas 17–18 km kõrgusel. Pilvekihi paksus ulatub mitmesajast meetrist kuni mitme kilomeetrini.
Kaootilised kiudpilved on tavaliselt läbipaistvad ning päevavalgust ei vähenda. Sademeteks on väikesed jääkristallid, millest pilved koosnevad. Jääkristallid kukuvad aeglaselt ja tavaliselt aurustuvad kõrgel õhus maapinnale jõudmata.
Riia Õpetajate Instituut
Tekkelugu
Kui 1915. aastal muudeti 2. Riia haigla Vene impeeriumi Punasele Ristiks, siis ehitati nakkushaiguste raviks neli eraldiseisvat puust kasarmut, mida kasutasid ka Saksa väed pärast Riia allutamist 1918. aastal. Pärast Läti Vabadussõda ehitasid Vene võimud haiglatesse ja barakkidesse karantiinijaama ja laste varjupaiga. Hiljem ehitas siseministeerium riikliku emigrantide maja, Riia lastekodu, emade ja laste osakonna ning laste ajutise varjupaiga.
1922. aastal alustas kolmes kasarmus tööd Riia õpetajate instituut, mille peahoone oli kuni 1924. aastani Vana-Pihlava majas aadressil Talsu 7a. Hiljem hakkas see tegutsema ainult instituudi internaatkoolis. 1938. aastal viidi instituut üle Cesisesse, kus see tegutses endises Berzaini gümnaasiumihoones Cespi õpetajate instituudi nime all kuni 1940. aastani. Pärast teist maailmasõda asutati 1946. aastal Riia õpetajate koolituskool, mis 1957. aastal muutus Riia pedagoogikakooliks. 1987. aastal asutati Riia 2. pedagoogikakool, mis alustas tegevust Riias värskelt ehitatud hoones aadressil Imantas 7. 1992. aastal lõi Läti Vabariigi haridus- ja teadusministeerium pedagoogikakoolide baasil Riia ja Imanta õpetajate instituudid.
Jan Eliasson
pisi|Jan Eliasson (2011) Jan Kenneth Eliasson (sündinud 17. septembril 1940 Göteborgis) on Rootsi diplomaat. Aastatel 2012–2016 oli ta ÜRO asepeasekretär.
Eliasson on Rootsi Sotsiaaldemokraatliku Partei liige.
Diplomaatilist karjääri alustas ta 1965. aastal, kui asus Rootsi välisministeeriumi teenistusse. Aastail 1982–1983 oli ta Rootsi peaministri Olof Palme diplomaatiline nõunik, aastail 1983–1987 välisministeeriumi poliitikaasjade peadirektor, aastail 1988–1992 Rootsi Kuningriigi alaline esindaja ÜRO juures, aastail 1992–1994 ÜRO humanitaarasjade asepeasekretär ja hädaolukordade koordinaator, aastail 1994–1999 Rootsi välisministeeriumi alam-riigisekretär, 2000–2005 Rootsi suursaadik Ameerika Ühendriikides.
13. septembrist 2005 kuni 11. septembrini 2006 oli ta ÜRO Peaassamblee president, 24. aprillist kuni 6. oktoobrini 2006 Rootsi välisminister Göran Perssoni valitsuses. 1. juulist 2012 kuni 31. detsembrini 2016 oli ta ÜRO asepeasekretär.
2011. aasta Riigikogu valimised
2011. aasta Riigikogu valimised olid Riigikogu kaheteistkümnenda koosseisu valimised. Need toimusid 6. märtsil 2011.
Elektrooniline hääletamine toimus alates 24. veebruarist 2011 kell 9.00 ööpäev läbi kuni 2. märtsi kella 20ni. Eelhääletamine toimus 28. veebruarist 2. märtsini.
Kandidaadid
20. jaanuariks esitasid Vabariigi Valimiskomisjonile dokumendid 9 erakonda ja 34 üksikkandidaati. Valimiskomisjon registreeris 9 erakonna nimekirja (kokku 757 inimest) ning 32 üksikkandidaati. Üksikkandidaatide arv oli pärast Nõukogude okupatsiooni toimunud Riigikogu valimistel suurim.
Valimistel kandideerisid erakondadest Erakond Eestimaa Rohelised (122 kandidaati), Erakond Isamaa ja Res Publica Liit (125), Sotsiaaldemokraatlik Erakond (125), Eesti Reformierakond (125), Eesti Keskerakond (125), Vene Erakond Eestis (16), Eesti Iseseisvuspartei (16), Eestimaa Rahvaliit (88) ja Erakond Eesti Kristlikud Demokraadid (15).
Üksikkandidaatidena kandideerisid Svetlana Ivnitskaja, Andres Ergma, Mart Helme, Anti Poolamets, Anne Eenpalu, Taira Aasa, Martin Helme, Ilmar Ibragimov, Toomas Trapido, Henn Põlluaas, Ragnar Nurmik, Leo Kunnas, Siiri Sisask, Aare Siir, Koit Luus, Priit Tammeraid, Ege Hirv, Raimond Ellik, Rein Teesalu, Eugen Veges, Üllar Õun, Aivar Koitla, Mihhail Derbnev, Andreas Reinberg, Valdo Paddar, Kalle Hiob, Märt Meesak, Ingvar Tšižikov, Veiko Rämmel, Sten-Hans Vihmar, Heiki Merirand ning Mark Soosaar.
Valimisringkonnad
Eesti jagati 12 valimisringkonnaks:
Kokku oli hääletamiseks avatud 625 valimisjaoskonda.
Valimisaktiivsus
Eelhääletusel osales 249 811 inimest ehk 27,4% hääleõiguslikest kodanikest, neist 140 846 inimest ehk 15,4% hääleõiguslikest hääletas elektrooniliselt. 6. märtsi keskpäevaks oli valimas käinud 342 936 hääleõiguslikku kodanikku, mis moodustab 37,6% valijate üldarvust. Valimiste lõpuks kujunes valimisaktiivsuseks 63,0%, mis on suurem kui eelmistel Riigikogu valimistel. Kõige suurem aktiivsus oli Tallinnas (69,8%) ja kõige väiksem Ida-Virumaal (55,4%).
Tiiu Peäske
Tiiu Peäske (sünninimi Tiiu Heinsalu; sündinud 21. novembril 1946) on eesti viiuldaja ja pedagoog.
1970. aastal lõpetas ta Tallinna Muusikakeskkooli viiuli eriala.
Ta on Tallinna Muusikakeskkooli õpetaja ja keelpilliosakonna juhataja ning Rakvere Muusikakooli õpetaja.
Isiklikku
Ta on Enno Heinsalu (Fred Jehe) ja Ida Johanna Heinsalu tütar.
Ta on abielus pianist Toivo Peäskega, neil on kaks poega Kaarel ja Villem.
Peesar
Peesar (laen soomekeelsest sõnast peesari) on nägemispuudega inimese nägijast vabatahtlik abiline, kes pakub juhtkoera kasutajale oma abi, kui viimane tahab noore koera tööd kontrollida, uut marsruuti õppida või võistlusteks harjutada. Ta kõnnib märkamatult juhtkoera ja tema kasutaja taga, jälgides nende tööd ning kui tarvis, siis parandab. Peesarid on abiks ka juhtkoertega tegelejate ühisürituste läbiviimisel.
Wildalpen
Wildalpen on vald (Gemeinde) Austrias Steiermargi liidumaal Liezeni ringkonnas.
thumb|Wildalpen
Urbino sõda
Urbino sõda oli 1517. aastal aset leidnud teisejärguline episood Itaalia sõdade käigus.
Cambrai liiga sõja lõppedes otsustas Francesco Maria I della Rovere kasutada juhust ja taastada võim Urbino üle, mille ta oli kaotanud Medicitele. Francesco Maria palkas 5000 jalaväelast ja 1000 ratsaväelast ning suundus Urbino alla. Paavstiriigi väe purustamise järel sisenes Francesco Maria linlaste tervituste saatel linna.
Leo X palkas 10 000 suuruse väe ja saatis selle Urbino alla. Francesco Marial lõppesid otsa vahendid sõjaväe ülalpidamiseks ning lõpptulemusena oli ta sunnitud alistuma. Francesco Maria I taastas võimu Urbino üle alles pärast Leo X surma 1521. aastal.
Urbino sõjas sai tuleristsed kondotjeer Giovanni dalle Bande Nere.
Juhtkoer
pisi|Juhtkoer on eriettevalmistuse saanud sõbraliku loomuga tasakaalukas töökoer, kes oskab nägemispuudega inimest marsruutidel õieti ja ohutult juhtida. Koer peab täitma jalakäijate liikluseeskirju ja viima inimese, mööda kõikidest takistustest, turvaliselt sihtkohta.
Eestis õpetab juhtkoeri välja sihtasutus Juht- ja Abikoerte Kool.
Ambanizana mägi
Ambanizana mägi (malagassi keeles Ambohitsitondroinan' Ambanizana) on mägi Madagaskari saare Masoala poolsaare edelaosas.
Kõrgus merepinnast on umbes 962 m.
Yeray Álvarez
Yeray Álvarez López (tuntud lihtsalt kui Yeray ; sündinud 24. jaanuaril 1995 Barakaldos) on Hispaania jalgpallur, kes mängib keskkaitsjana Hispaania kõrgliiga klubis Athletic Bilbao.
Kohtla-Järve tänavate loend
Siin on loetletud Kohtla-Järve linnaosade tänavaid ja toodud nende pikkused.
Yeray Álvarez
Athletic Bilbaoga liitus ta 2008. aastal. Hooajal 2014–15 mängis ta klubi reservmeeskonnas Hispaania tugevuselt kolmandas liigas ja hooajal 2015–16 Hispaania esiliigas. Alates hooajast 2016–17 on ta mänginud Athletic Bilbao põhimeeskonnas. 2021. aastal võitis ta klubiga Hispaania superkarika Supercopa de España.
Hispaania jalgpallikoondise juurde kutsuti Yeray 2018. aastal, kuid Hispaania koondises ta debüüti ei ole teinud. 2020. aasta novembris debüteeris ta Baskimaa jalgpallikoondises.
Aleksei Miller
thumb|Aleksei Miller (2013) Aleksei Miller (Алексей Борисович Миллер; sündinud 31. jaanuaril 1962 Leningradis) on Gazpromi juhatuse esimees (2001. aastast) ja direktorite nõukogu esimehe asetäitja (2002. aastast).
Elukäik ja tegevus
Sündis venestunud Venemaa sakslaste peres. Vanemad töötasid NSV Liidu Lennutööstuse Ministeeriumi raadioelektroonika uurimisinstituudis, ema oli insener, isa tööline.
1984. aastal lõpetas Leningradi Riikliku Finantsmajandusinstituudi. 1980. aastatel läbis rühma Leningradi reformimeelsete ökonomistidega eesotsas Anatoli Tšubaisiga. 1987. aastal astus Leningradi klubisse Sünteez, kuhu kuulusid noored majandus- ja ühiskonnateadlased. 1987–1990 Leningradi Riikliku Finantsmajandusinstituudi aspirant.
1991–1996 Peterburi linnavalitsuse välissuhete komitee osakonnajuhataja ja komitee aseesimees (komitee esimeheks oli tollal Vladimir Putin), tegeles linna investeerimistsoonide arendamisega. 1996–1999 Peterburi Meresadama arendus- ja investeerimisdirektor. 1999–2000 Läänemere Torujuhtmete Süsteemi (Балтийская трубопроводная система) peadirektor. 2000–2001 Venemaa energeetikaministri asetäitja.
2001. aastast Gazpromi juhatuse esimees, 2002. aastast Gazpromi direktorite nõukogu esimehe asetäitja.
2010. aastal valiti Venemaa jalgpalli liidu asepresidendiks, 2012. aastast AS "Venemaa Hipodroomid" direktorite nõukogu esimees.
Sanktsioonid
6. aprillil 2018 kehtestas USA talle kui Vladimir Putini lähikondsele finants- ja viisasanktsioonid.
Jean Barraqué
Jean-Henri-Alphonse Barraqué [žan-anr'ii-alf'oons barrak'ee] (17. jaanuar 1928 Puteaux – 17. august 1973 Pariis) oli prantsuse helilooja ja muusikateadlane.
Ta õppis kompositsiooni Pariisis Olivier Messiaeni ja Jean Langlais' juures. Oma loomes kasutas ta dodekafooniat ja Pierre Schaefferi meetodit (konkreetne muusika ehk musique concrète).
Ta avaldas monograafia Claude Debussy'st (Paris: Editions du Seuil, 1977).
Veenuse koloniseerimine
pisi|Kunstniku kujutis hõljukbaasist [[Veenuse atmosfääris]] Veenuse koloniseerimine on teoreetiline protsess, mille käigus loob inimkond planeedile Veenus püsivad elupaigad.
Kuna atmosfäärirõhk ja temperatuur on Veenuse pinnal väga kõrged (vastavalt 92 baari ja 464°C), siis oleks praktiline rajada baasid hoopis aerostaatidena atmosfääri. Umbes 50 km kõrgusel Veenuse atmosfääris on õhurõhk 1 baar nagu Maa pinnalgi ning temperatuur jääb vahemikku 0–50 °C, samuti pakub sealne atmosfäär kaitset kosmilise kiirguse ja meteoriitide eest. Seega atmosfääri tingimuste mõttes on see Päikesesüsteemi Maaga kõige sarnasem koht. Inimesed saaksid sealsetes välitingimustes viibida ilma survestatud skafandrit kandmata, siiski oleks vaja hapnikumaski ning kaitseülikonda väävelhappepiiskade eest.
50 km kõrgusel Veenuse atmosfääris on gravitatsiooni tugevus 90% Maa pinnal valitsevast gravitatsioonist.
Veenuse atmosfäär koosneb peamiselt süsihappegaasist (96,5%) ja lämmastikust (3,5%), seega saaks inimestele hingamiskõlbulikku õhku toota kohapeal leiduvast toorainest. Süsihappegaasist saaks toota hapnikku ja lämmastik on juba puhtal kujul olemas. Inimeste poolt Maal sisse hingatav lämmastiku ja hapniku segu oleks 50 km kõrgusel Veenuse atmosfääris tõstejõudu tekitav gaas. Seega saaks kogu õhuga täidetud aerostaati kasutada elamispinnana. Kuna atmosfääri ja aerostaati gaasi rõhk oleksid enam-vähem ühesugused, siis aerostaati purunemise korral eemalduks gaas aeglaselt ning see annaks aega parandustööde läbi viimiseks.
Üks Veenuse Päikese päev kestab 116,8 Maa päeva, kuid atmosfääris puhuvate kiirete tuulte tõttu, mis hõljukbaase liigutaks, kestaks päev sellises baasis kõigest 50 tundi ja öö sama kaua. Kuigi see on umbes poole pikem ööpäevatsükkel kui Maal, on see siiski inimese jaoks palju sobivam kui Veenuse pinnal valitsev ööpäevatsükkel.
Andrei Brežnev
Andrei Jurjevitš Brežnev (vene keeles Андрей Юрьевич Брежнев; 15. märts 1961 Moskva – 10. juuli 2018 Sevastopol) oli Venemaa poliitik.
Andrei Brežnev oli Leonid Brežnevi lapselaps. Ta lõpetas 1983. aastal NSV Liidu Välisministeeriumi Moskva Riikliku Rahvusvaheliste Suhete Instituuti (MGIMO) rahvusvaheliste majandussuhete teaduskonna.
Aastatel 2004–2014 oli ta Venemaa Föderatsiooni Kommunistliku Partei liige. 2014. aastal valiti ta Venemaa Sotsiaalse Õigluse Kommunistliku Partei Keskkomitee esimeseks sekretäriks.
Brežnev elas Sevastopolis. Ta suri 57-aastaselt juulis 2018 infarkti tagajärjel. Tema põrm on maetud Novodevitšje kalmistule Moskvas.
Isiklikku
Andrei Brežnevi isa oli Juri Brežnev ja tädi Galina Brežneva. Andreil oli kaks poega: Leonid (sündinud 1984) töötab sõjaväetõlgina ja Oxfordi Ülikooli haridusega Dmitri (sündinud 1985), kes töötab tarkvaramüügi valdkonnas.
Jägala mõis
Mõisat on esimest korda nimetatud 1424. Alates 18. sajandist kuulus mõis pikka aega Brevernitele. Mõisa väike barokne peahoone ehitati arvatavasti 1750–1780. Peahoone on säilinud tänapäevani. 1920. aastatest kuulub mõisasüda Eesti sõjaväele.