cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sundfossi tamm
Tamm valmis 1854. aastal ja rajati selleks, et parandada laevade liikumist Vorma jõel Mjøsa järvest kuni Glomma jõeni. Paisutatud jõgi võimaldas ka paremat kaupade transporti Oslosse, sest 1854. aastal valmis Hovedbaneni raudtee, mis ühendas Oslot Eidsvolliga. Sundfossi tamm eemaldati, kui 1906. aastal rajati allavoolu Svanfosseni juurde Svanfosseni tamm.
Eesti Kirjanike Kooperatiiv
Kirjastus andis välja peamiselt Rootsis, aga ka mujal elanud eesti kirjanike teoseid. Autorite hulgas olid eesti kirjanduse suurkujud: Artur Adson, August Gailit, Gert Helbemäe, Ilmar Jaks, Ain Kalmus, Bernard Kangro, Albert Kivikas, Pedro Krusten, Kalju Lepik, Arvo Mägi, August Mälk, Karl Ristikivi, Gustav Suits, Ilmar Talve, Valev Uibopuu, Marie Under, Arved Viirlaid, Henrik Visnapuu.
A seerias ilmunud raamatute nimekiri: pisi|I sari ilmus järgnenud raamatutest erineva kujundusega. I sari
III sari
IV sari
V sari
VI sari
VII sari
VIII sari
IX sari
X sari
XI sari
XII sari
XIII sari
XIV sari
XV sari
XVI sari
XVII sari
XVIII sari
XIX sari
XXI sari
XXII sari (sarja raamatute selgadel XXX-XXXII)
XXIII sari (sarja raamatute selgadel XXXI)
Friedrich Brandt
Friedrich Brandt (pseudonüüm Priidik Prant või Priidik Prants; 18. oktoober 1830 – 14. mai 1890) oli eesti koolmeister ja raamatuautor.
Priidik Prants sündis Läänemaal Märjamaa kihelkonnas Sipa mõisas külarätsepa pojana. Lõpetas Jädivere seminari 1848. Töötas Sipal koolmeistri, valla-, kohtu- ja magasinikirjutajana, hiljem köstrina Nõval ja Ristil. Aastast 1875 oli Tallinnas raamatuköitja.
Brandtilt on ilmunud hulgaliselt raamatuid ja brošüüre. Avaldanud mitu ilmalike laulude kogu:
Kipslill
Kipslill (Gypsophila) on taimeperekond nelgiliste sugukonnas.
Ladinakeelse nimetuse on perekond saanud sõnadest gypso "lubi" ja philos "sõber", kuna selle perekonna liigid kasvavad hästi lubjarikkal mullal.
Jari Sillanpää
pisi|Jari Sillanpää 2007. aastal Jari Veikko Sillanpää (sündinud 16. augustil 1965 Rootsis Ludvika vallas) on rootsisoomlasest Soome laulja.
Kipslill
Perekonda kuulub umbes 100 liiki, mille levila ulatub Vahemere maadest ja kuivadest Sise- ja Väike-Aasia aladest Euraasias, Türgi, Lõuna-Kaukaasia, Ukraina ja Põhja-Aafrikani.
Jari Sillanpää
Aastal 1995 valiti ta telesaates "Tangomarkkinat" Soome tangokuningaks.
Kipslill
Perekonda kuuluvad ühe- ja mitmeaastased rohttaimed.
Õisikud on kohevad pöörised, mis koosnevad väikestest õitest. Tupp enamasti kellukjas, viie tipmega (hambaga), tupplehed ühendatud kilejate vaheseintega. Kroonlehed valged või roosad, enamasti terved, vahel sämpunud tipuga. Õied lisakroonita.
Jari Sillanpää
Ta esindas lauluga "Takes 2 To Tango" Soomet 2004. aasta Eurovisiooni lauluvõistlusel İstanbulis, kuid laul ei saanud poolfinaalist edasi.
Kipslill
Lehed terveservalised, lantsetjad, väikesed.
Jari Sillanpää
Isiklik elu
2006. aastal ütles Sillanpää, et ta on homoseksuaalne ja elab koos mehega. Paar läks lahku juunis 2009. Praegu on ta koos eestlasest mehe Siimuga.
Kipslill
Vili ühepesaline munajas kupar, avanenult nelja hambaga. Seemned ümardunud või neerjad. 1 grammis on kuni 1200 seemet.
Lõvilõug
Lõvilõug (Antirrhinum) on perekond teeleheliste sugukonnas.
Perekonna ladinakeelne nimi tuleneb sõnadest rhinos "nina", "koon" ja ante "sarnane", sest lõvilõugade õied sarnanevad lõua või koonuga.
Levinud ilutaim on harilik lõvilõug (Antirrhinum majus), mida kasvatatakse Eesti suvelillena.
Green Grass of Tunnel
"Green Grass of Tunnel" on Islandi ansambli múm laul, mis ilmus singlina bändi 2002. aasta plaadilt "Finally We Are No One". Kaver loost ilmus ansambli British Sea Power 2005. aasta singlil "It Ended on an Oily Stage".
Muusikavideo
Laulu "Green Grass of Tunnel" muusikavideo loodi arvutigraafika abil Briti kunstnike Joe Gerhardti ja Ruth Jarmani (ehk Semiconductor) meeskonna poolt ning see oli inspireeritud kohast, kus album loodi. Video järgib linnuparve ning näitab majakat, mis arvatavasti sarnaneb väga majaga, kus nad peatusid.
Lugu kasutati 2004. aastal Hispaania telekanali TVE1 klippides.
Norra eksiilvalitsus
Norra eksiilvalitsus oli Norra okupeerimise järel Saksa vägede poolt Teise maailmasõja ajal moodustatud Norra valitsus eksiilis – Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriigis. pisi|[[Norra kuningas Haakon VII]]
Norra Teises maailmasõjas
Norra Kuningriik iseseisvus 1905. aastal, kuid tema vähese strateegilise tähtsuse tõttu ei haaratud Norrat Esimesse maailmasõtta. Lühike iseseisvusaeg ning vähene strateegiline tähtsus tähendas seda, et Norral puudus kogemus ja ka vajadus tegeleda aktiivse välispoliitikaga. Ajades Skandinaavia maadele omast neutraliteedipoliitikat ja toetudes Suurbritanniale kui de facto toetajale, seostus Norra välispoliitika pigem kaubanduslepingute sõlmimise ja mõningase kaitsepoliitika küsimustega. Neutraliteedipoliitika tõttu ei püüeldud Norras ka sõjaliste vägede suurendamise poole. See jättis Norra Teise maailmasõja alguses sõjaliselt võrdlemisi kaitsetuks, mida mõjutas seegi, et Norra geograafilis-strateegiline positsioon oli muutunud varasemast olulisemaks. Norra strateegilise asukoha tõttu otsustas Saksamaa Norra okupeerida. Saksamaa nõudmisele alluda okupatsioonivõimudele 9. aprillil 1940 vastas Norra valitsus, eesotsas kuningas Haakon VII-ga „EI”. Sellega valis Norra, olles ise eksiilis, sõja jätkamise Saksamaaga, mis kestis kuni Saksamaa kapitulatsioonini 8. mail 1945.
Norra eksiilvalitsuse ülesanded ja töövõimalused
7. juuni 1940 proklamatsioonis edastas Norra kuningas ja valitsus oma rahvale teate: „Norra kuningas ja Norra valitsus on praegusel võitluse ajal Norra rahva rahvuslike vajaduste vabad esindajad, hoides, nii kaua kui võimalik, elus Norra riigi iseseisvust ja kasutades kõiki õigusi, mis on omased vabale riigile. Kuninga ja valitsuse ülesandeks on kaitsta riigi ja rahva poliitilisi huve, et me võidutunnil saaksime uhkelt välja astuda ja oma rahvusliku vabaduse maksma panna” (UK INNST 1947: 15).
Siit järelduvad valitsuse peamised ülesanded eksiilis: Norra iseseisvuse säilitamine, sõja jätkamine liitlastega Saksamaa vastu, koostöö Norra vastupanuliikumistega ja toimiva infrastruktuuri loomine eksiilis. Need neli ülesannet kajastuvad Uurimiskomisjoni aruandes järgmises prioriteetsuses (1947: 16–18):
Olulisim Norra panus liitlaste sõjategevusse oli kaubalaevastik 4 miljoni brutotonniga. Kaubalaevastik oli Norrale väärtuslik kahel moel: Sarnaselt Talmoni väitega, et eksiilvalitsuse legitiimsus sõltub riigi rahva tunnustusest, pidas seda oluliseks ka Norra eksiilvalitsus. Suhtlemine kojujäänud rahvaga oli keeruline eelkõige seetõttu, et rahvas tundis ennast mahajäetuna ja seega võis sõja jätkamine tunduda „piinade pikendamisena”. Nii ei suhtunud norralased kohe Norra-Suurbritannia koostöösse positiivselt, sest oldi pettunud Suurbritannia võimetuses hoida Norra territooriumi vabana. (Derry 1973: 382) Ilma oma rahva toetuseta ei saanud riik aga toimida. Norralaste usalduse taastamine oli Norra eksiilvalitsusele äärmiselt oluline, kuna sooviti, et rahvas osaleks Norra vabastamises ja sõjajärgses riigi ülesehituses. Samas pidi valitsus aga võimu ja juhtimise enda käes hoidma, mida territooriumist eemal olles oli keeruline teha. Valitsus püüdis saavutada kontrolli erinevate sõjaliste operatsioonide üle Norra territooriumil ja hoida oma rahvaga kontakti. Kontakti saamiseks edastati Londonist raadiosaateid ning 18. veebruaril 1941 loodi Kuningliku Norra Valitsuse Informatsioonikontor, mis andis välja ajalehte Norsk Tidend ning tegeles ka muude propagandistlike väljaannetega, olles vastukaaluks Saksamaa propagandale. (UK INNST 1947: 145) Muuhulgas võib märkida, et enamik inimesi, kes valitsusele Londonisse järgnesid, olid Norra Tööerakonnast (Det Norske Arbeiderparti), Vasakparteist (Venstre), Paremparteist (Høyre) ja Talurahvaparteist (Bonderpartiet). Peaministriks oli Johan Nygaarsvold, kaitseministriks oli Birger Ljungberg (1939–1941, osaliselt 1942) ja hiljem Oscar Torp (1942–1945), välisministriks oli 19. novembrini 1940 Halvdan Koht, seejärel kuni 1945. aastani Trygve Lie. Sõja alguses loodi juurde nõuandvate ministrite positsioon. Kaks neist, Johan Ludwig Mowinckel (Vasakpartei, nõuandev minister) ja Anders Frihagen (Norra Tööerakond, kaubandusminister), resideerisid Rootsis, et aidata sealset norralaste vastupanu juhtida. (UK INNST 1947: 19)
Norra eksiilvalitsuse ülesannete püstitamises ilmnevad eelmises peatükis välja toodud eksiilvalitsuste teooria sarnased lähtekohad. Norra eksiilvalitsuse dekreet 1940. aastast kaubalaevastiku enda käsutusse võtmise kohta, Suurbritanniaga sõlmitud koostööleping 1941. aastal ja ka rahva sundvärbamise dekreedid aastatel 1940 ja 1941 näitavad, et valitsus sai oma kohustusi õiguspäraselt täita. Omades teatud majanduslikku iseseisvust, sai valitsus näiteks jätkata ka oma võlgade tasumist ja ajada majanduskoostööd, mis kõik tõstsid valitsuse positsiooni. Kõike eelnevat sai eksiilvalitsus teostada tänu liitlaste Norra eksiilvalitsuse legitiimsuse tunnustamisele. Järgmistes peatükkides analüüsitakse Norra eksiilvalitsuse ülesannete täitmist läbi suhete Suurbritannia, Norra vastupanuliikumisorganisatsioonidega ning riigi vabastamise läbi.
Norra eksiilvalitsuse välispoliitika
Eksiilis olemine tõi Norra valitsuse jaoks kaasa uue ja ootamatu situatsiooni. Norra viimase 35 aasta välispoliitika oli Riste sõnul põhimõtteliselt olematu. Olles ise väikeriik, kes välispoliitikas oli lähtunud majandusest ja kaitsepositsioonist, polnud Norral kohe nähtavaid vahendeid, millega mõjutada liitlaste suhtumist Norra poliitilistesse huvidesse. Norra eksiilvalitsus pidi oma eesmärgi saavutamiseks muutma taolist isolatsionistlikku lähenemist välispoliitikale ja loobuma neutraliteedipoliitikast. (Riste 1995a: 42)
Mõjud välispoliitikale
Norra välispoliitika suunda mõjutas oluliselt kahe sõjaaegse Norra välisministri tegevus. Välisminister Halvdan Koht lähtus suhetes teiste riikidega neutraliteedipoliitikast ja oma reaalpoliitilisest vaatenurgast. Koht leidis, et Norra peab hoidma nö kahe suurriigi, Suurbritannia ja Nõukogude Liiduga, häid suhteid, sest sõja võitja ei olnud veel päris selge. Lepingute sõlmimine ning koostöö tegemiseks partnerite valimine oli seega Kohti arvates ebavajalik ja Norra jaoks pigem kahjulik. Norra välispoliitika suund muutus selgelt Suurbritanniat soosivaks kui Trygve Lie nimetati välisministriks, minetades neutraliteedipoliitika. Uue välisministri ametisse astudes hakati sõlmima ka konkreetseid lepinguid (olulisim oli juba varem mainitud 28. mai 1941 Norra-Suurbritannia koostööleping), mida Kohti juhtimisel oli välditud. Välisminister Lie suunda toetasid ka Londoni valitsusega koostööd tegevad Norra intellektuaalid. Nende sõnul on sõda demokraatia ideoloogiline heitlus fašistliku diktaatorluse vastu, mille tulemus otsustatakse Euroopa rahvaste ülestõusus rõhujate vastu. Ideoloogilises võitluses nägid nad eksiilvalitsuste osa kui olulist moraalset ressurssi liitlaste jaoks. Nad leidsid ka, et Norra eksiilvalitsus peaks tegema võimalikult palju koostööd Briti liitlasega, samas jäädes teenima Norra enda huve. (Riste 1995a: 42)
Suurbritannia ja Norra
Kahe riigi, Suurbritannia ja Norra suhteid mõjutasid Teise maailmasõja alguses neli aspekti:
Nagu öeldud, leidis Norra eksiilvalitsus Norra okupatsiooni alguses, et isegi ilma kokkuleppeta määratakse rahu tingimused riikide huvide ja võimuolukorra järgi maailmas: kui Suurbritannia võidab, siis vabastatakse Norra territoorium, vastasel juhul ei oma tähtsust ka Suurbritanniaga sõlmitud erinevad kokkulepped. Põhja-Norrat silmas pidades kardeti Nõukogude Liidu huve tolles piirkonnas, mille aga välisminister Koht välistas, seletades seda Nõukogude Liidu huviga hoida Norra territoorium vaba võõrast suurjõust (olgu selleks siis Saksamaa või Suurbritannia). Seda kinnitas ka Nõukogude Liit, kes viitas, et nad eelistavad iseseisvat Norrat. (UK INNST 1947: 40) Norra eksiilvalitsus ei pidanud sellist lähenemist päris vastavaks Norra ja ülejäänud maailma olukorraga ning see sai Lie välisministriks valimise üheks argumendiks. Lie olulisemateks ülesanneteks said kaitsta Norra huve liitlaste (eelkõige Suurbritannia) juures, saavutada liitlastega parem teineteisemõistmine ja panustada järjest rohkem vastastikusele koostööle. See oli eksiilvalitsuse arvates ainuke võimalus kindlustamaks Norra territooriumi vabastamine Suurbritannia ja USA (kes selleks ajaks oli sõtta astunud) ühe sõjaeesmärgina. (UK INNST 1947: 42) Inglaste meelest oli Norra eksiilvalitsuse tugevaimaks esindajaks Lie’d (Riste 1995b: 66).
Suurbritannia huve silmas pidades tähendas Norra okupatsioon seda, et Saksamaa sai kasutada Norra territoriaalvee koridori, mis andis Saksamaale võimaluse luua ühendus ookeaniga, tuues nii Suurbritannia blokaadile rasket kahju. Lisaks toetus Saksa sõjatööstus peamiselt Rootsi rauamaagile, mida veeti talvel Saksamaale välja Narviki kaudu Norra läänerannikul.
Norra ja Suurbritannia suhted ja ühised tegevused väljendusid peamiselt kahel koostöösuunal: Sõjaline koostöö. Norra eksiilvalitsus pidas sõjategevust Saksamaa vastu üheks oma ülesandeks, üheks väljundiks peeti ka sõjategevust Norra pinnal. Esimesel kolmel aastal rõhutas Churchill sõjaliste operatsioonide teostamist Norras, kuid vaatamata koostatud plaanidele takistasid operatsioonide teostamist sõjalised kaalutlused ja tähelepanu keskpunkti muutumine teistesse sõjapiirkondadesse Euroopas. Kuigi inglased ei suutnud Norra invasiooni teostada, näitasid nad oma jätkuvat sõjalist seotust Norraga läbi eriüksuste rünnakute Norra rannikualadel ja vastupanuliikumisorganisatsioonidega sidemete loomisega. Viimaseid varustati, osaliselt ka juhiti, Suurbritanniast.
Sõjalise vastupanu seisukohalt olulisim oli juunis 1940 loodud Special Operations Executive (SOE) üksus, kuna see tegutses Saksamaa poolt Teises maailmasõjas okupeeritud aladel, vastutades nii ka operatsioonide eest Norra territooriumil. SOE alla kuulus juulist 1941 ka Martin Linge juhitav Norra iseseisev üksus (Norwegian Independent Company No. 1). Norra relvajõud olid sõja alguses Suurbritannia tegevusvalduse all (Udgaard 1973: 98), kuid aegamööda korraldas Norra kaitseminister Oscar Torp Norra eksiilvägede struktuuri reformimise ja valmistas ette nende koostöö Suurbritannia vägedega. Norra võimud panustasid sõjas Saksamaaga Suurbritannia varustamisega uue ja täpse luureinformatsiooniga ja soovitustega, millistes sihtpunktides tasub Norras reide ja sabotaaže korraldada. Tuleb aga märkida, et lõplik sõna reidide ja sabotaažide teostamise kohta Norra pinnal jäi siiski inglastele. (Riste 1995a: 45) See muutus sõja algusaastail peamiseks tüliallikaks. Olukord oli keeruline eriti SOE, Norra valitsuse ja okupeeritud Norra vastupanuliikumise liidrite vahel, sest britid otsustasid tegutseda omakeskis, seades nii okupeeritud riigi rahva ohtu. (Riste 1995a: 43–44)
Majanduslik koostöö. Majanduslik koostöö põhines Nortrashipi tegevusel (Norwegian Shipping and Trade Mission, ülesandeks Norra kaubalaevastiku administreerimine), mis oli Norra olulisim välispoliitiline jõuvahend. Tegemist oli valitsuse poolt 22. aprillil 1940 rekvireeritud kaubalaevastikuga, mis valitsuse Londonisse jõudmise ajal koosnes 985 alusest. (Skodvin 1990: 86) Norral oli tollal maailmas suuruselt neljas ja modernseim kaubalaevastik. Mitmed uurijad peavad Norra kaubalaevastiku tonnaaži eraldamist liitlastele eksiilvalitsusele parema läbirääkimiste positsiooni saavutamise aluseks ja Norra suurimaks sõjapanuseks. (Salmon 1995: 4; Ekman 2005: 198) Norra kullavaru, mis saadi valitsuse kontrolli alla juba riigist lahkudes, oli põhiline garantii, kuna Euroopa riikide valuutat oli vähe ja see ei olnud piisavalt väärtuslik suurele tarnijale, USAle (Skodvin 1990: 86).
Eelolevast selgub, et kuigi Suurbritannia oli ajalooliselt Norra de facto toetaja ja Norra järgis neutraliteedipoliitikat, ei taganud see Norra täielikku julgeolekut. Küll aga tunnustas Suurbritannia Norra eksiilvalitsust ja alustas temaga koostööd kohe, kui eksiilvalitsus muutis oma välispoliitika Suurbritannia suhtes soosivamaks. Norra eksiilvalitsus ei suutnud Suurbritanniat Norra vabastamise olulisuses veenda, mis näitab, et oma huvide tähtsustamiseks on eksiilvalitsustel vaja kaalukamaid vahendeid, mida Norral polnud.
Norra eksiilvalitsus ja vastupanuliikumine
Riigi valitsuse ja tema kodanike omavaheline usalduslik suhe on riigijuhtide tegevuse legitiimsuse aluseks. Eksiilis olles peab valitsus tagama oma rahva püsiva usalduse valitsuse tegevuse suhtes, sest ainult sel juhul saab viimane oma riigi territooriumile tagasi tulles taastada endist võimuolukorda ning otsida lahendusi edasiseks tööks. Riste nendib, et üldjuhul on eksiilvalitsustel ühel või teisel põhjusel vähe lootust naasta oma kodumaale. Eksiilis olek mõjub raskelt valitsuse ja tema rahva sidemetele, takistab rahvaga koostöö tegemist ja lähedast kontakti. Kindlasti tuleb arvestada ka kontrolli kaotust selle üle, mis riigis toimub. Nii võib eksiilvalitsus kergesti muutuda klikiks, kes ei esinda kedagi ega midagi. Selle vältimiseks pidi Norra eksiilvalitsus otsima ja hoidma lähedasi ja tugevaid sidemeid okupeeritud Norrasse jäänud rahvaga. (Riste 1995b: 95)
Vaadeldes Norra eksiilvalitsuse eesmärke, oli vastupanuliikumisel praktiliselt kõigis punktides oma roll täita. Esmalt pidid vastupanuliikumised tunnustama Norra valitsust, mis annaks aluse edasistele tegevustele. Vastupanuliikumised olid olulised nii liitlastele luureinfo edastamisel kui ka peaeesmärgi, Norra territooriumi vabastamise planeerimises ja täideviimises. Pärast Norra vabastamist osalesid nad ka riigi ülesehitamises.
Olulisemaid vastupanuliikumised Norras ning nende tegevus ja suhted Norra eksiilvalitsusega:
XU – luureorganisatsioon Norras, loodi juulis 1940, edastas lääneliitlastele informatsiooni Saksa jõudude ja tegevuse kohta Norras. Algselt oli Milorgi (sõjaline vastupanuliikumise organisatsioon) all, hiljem eraldus aga julgeolekukaalutlustel. XU allutati Kaitse Ülemjuhatuse 2. osakonna alla (Forsvarets Overkommando – FO2). (UK INNST 1947: 176)
Kretsen (norra k.: ring; algselt „RS”) – tsiviilvastupanuliikumine, mis moodustati 1940. aasta okupatsiooni alguses, kuid suurte inimkaotuste tõttu moodustus toimiv organisatsioon alles 1941. aasta suvel. Paal Berg (Norra Ülemkohtu juht) oli Norra eksiilvalitsuse poolt tunnustatud organisatsiooni esindaja. (UK INNST 1947: 165) Paul Hartmann, Kretseni liige, tuli Londonisse 8. septembril 1941 ja hakkas tööle valitsuses konsultatiivse ministrina, olles nii lüliks vastupanuliikumise ja valitsuse vahel. Kretseni poliitiline programm viitas sellele, et 1936. aastal valitud Norra Parlament ei ole oma eesmärki täitnud ja valitsus peaks kohe pärast kuninga saabumist Norrasse laiali minema. (Riste 1995b: 128) Valitsuse ja Kretseni suhet raskendas viimase soov olla tugevalt konstitutsionaalne juhtgrupp Norras, mis oleks valitsuse võimu riigis nõrgendanud. (Riste 1995b: 130) Valitsuse ja Kretseni suhted muutusid paremaks, kui valitsus 1942. aasta detsembris kinnitas, et ei jää pärast Norra vabastamist võimule ja et valitsus peab enesestmõistetavaks seda, et „Norra rahvas, kui konstitutsiooni ja demokraatia alus, otsustab, kes võtab administratiivvõimu üle ja millise suuna Norra pärast sõda valib” (UK INNST 1947: 187). Sõja lõpupoole moodustati Kodurinde Juhtkond (Hjemmefrontents Ledelse – HL), mis koordineeris erinevate vastupanuliikumiste tegevust (vt Lisa 2). HLile anti valitsuse poolt 5. mail 1945 ka täisvolitused, et viia läbi Norra vabastamise administratiivne osa, mis kinnitas Norra eksiilvalitsuse usaldust organisatsiooni vastu. (UK INNST 1947: 167–168)
Milorg (lühend sõnast "militærorganisasjon") – salajane sõjaline organisatsioon Norras, mis loodi mais 1941, et koondada gruppe, kes tahtsid kaasa lüüa riigisiseses sõjalises vastupanus. Nende eesmärke kirjeldas 10. juuni 1941 raport, mille kohaselt nägi Milorg end riigisisese juhtimisorganisatsioonina, kes on vastutav Norra kuninga ees. Valitsuse ja sõjalise vastupanuliikumise suhted tihenesid sügisel 1941, kui Milorgi liikmed kapten Jakob Schive ja professor Johan Holst läksid Suurbritanniasse ja tutvustasid valitsusele mainitud raportit. (UK INNST 1947: 175) Milorg eeldas, et Norra vabastamiseks toimub invasioon ja nad tahtsid koos liitlasvägedega võidelda. Rrelvastumise tahtis Milorg jätta aga viimasele hetkele. Raportile vastas hoopis SOE, kes leidis, et relvastust ja vastavat väljaõpet on vaja, et võimaliku invasiooni korral oskaks ja saaks Milorg kohe tegutseda. Samuti leidis SOE, et sõjaaparaat Norras pidi alluma Norra ja Suurbritannia Ülemjuhatusele. Norra valitsusele tekitas küsimusi Milorgi soov olla riigisisene juhtimisorgan. Esiteks, kuna sõjaorganisatsioonis oli aktiviste, kes soovisid eksiilvalitsuse laialiminekut esimesel võimalusel, ja teiseks, kuna mõõdukamad Kretseni aktivistid olid saavutanud peaminister Nygaardsvoldi valitsuse usalduse. Valitsusele oli oluline, et sõjajärgse Norra valitsemise üle otsustamine jääks eksiilvalitsusele. (Riste 1995b: 114–115)
Lõpliku heakskiidu ja tunnustuse Milorgile andis Londoni valitsus 20. novembril 1941. Milrogi tegevus allutati Sõjaväe Ülemjuhatuse (Hærens Overkommando) alla. (UK INNST 1947: 173) See oli oluline samm integreeritud Norra rinde poole (Riste 1995b: 116).
Kodujõud – (Hjemmestyrkene – HS) organiseeriti Londonist eksiilvalitsuse poolt ja sai oluliseks Norra vabastamisel vastavalt septembris 1944 välja antud valitsuse direktiivile. HS mobiliseeris kokku 47 000 meest ja oli pärast sakslaste kapitulatsiooni Norra jõud. (UK INNST 1947: 183)
Valitsuse ja vastupanuliikumise vahel oli üksmeel, et viimase peamiseks ülesandeks oli mõjutada okupatsiooni lõppstaadiumi. Koostööd tehti vastavalt sõjalisele hetkeolukorrale ning võitlust Norra territooriumil nähti kui võitlust Saksamaa vastu. Vastupanuliikumine pidi olema valmis valitsuse (või siis liitlaste) märguande peale Saksamaa vastu üles tõusma, mis tähendas, et eelnevalt tuli üles ehitada ja välja treenida salajane relvastatud sõjavägi. (UK INNST 1947: 178) Suurimad vastuolud tekkisid Kodurinde ja Suurbritannia SOE vahel, kuna viimane pooldas aktiivsemat sõjalist tegevust, muuhulgas reidide ja sabotaažide läbiviimist Norra territooriumil, mis aga tähendasid sakslaste karistusrünnakuid norralastele. Välisminister Lie ja kaitseminister Torp võtsid vastupanuliikumiste kaebuste peale kontakti Suurbritannia võimudega ja alustasid koostööläbirääkimisi. Selle tulemusena ehitati 16. veebruaril 1942 üles Anglo-Norwegian Collaboration Committee (ANCC), mis tegeles reidide, vabastamise ja sabotaažide sisulise planeerimisega. Komiteega liitus hiljem ka USA esindaja. Selline korraldus muutis koostöö kolmepoolselt (Suurbritannia – Norra eksiilvalitsus – vastupanuliikumine) efektiivseks. (UK INNST 1947: 178)
Norra oli Briti-Ameerika operatsioonipiirkond ja nende strateegia järgi peeti sõda Norras väga ettevaatlikult. Lääneliitlased pommitasid Norra territooriumi vähe ja teostasid vaid üksikuid sabotaaže väheste sõjaliselt oluliste sihtmärkide pihta (näiteks Norsk Hydro). Algselt tehti sabotaaže väliste jõududega, kuid sõja edenedes kaasati norralaste vastupanuliikumisi. Tuntuimaks on Linge Kompanii, kes oli moodustatud norrakatest agentidega. Kodurinde aktsioone juhtis siiski Supreme Headquarters Allied Expeditionary Force (SHAEF).
Kodurinde suurimaks panuseks oli informatsiooni kogumine ja jagamine Norras toimuva kohta, mis tegi liikumise valitsusele vajalikuks. Valitsus arvestas vastupanuliikumiste nõuannetega Norra vabastamise ja sõjajärgse Norra ülesehitamise teemadel. (UK INNST 1947: 210) Valitsuse tunnustus Milorgile ja Kretsenile kindlustas ka vastupanuliikumiste lojaalsuse Norra eksiilvalitsusele ning tugevdas ka liikumiste töö enda edukust. (UK INNST 1947: 215)
Tuleb nentida, et vaatamata norralaste jaoks täiesti uuele olukorrale suudeti töö käigus moodustada tugevad liikumised, mis ühelt poolt hoidsid üleval norralaste võitlusmoraali ja teisalt panustasid ka Norra vabastamise planeerimisse ja selle läbiviimisse, olles valitsuse käepikendusteks ja esindajateks Norra territooriumil.
Norra vabastamine
Eksiilvalitsuse peaeesmärgiks oli saavutada Norra territooriumi vabastamine ja taastada riigi suveräänsus. Inglaste suutmatus hoida Norrat Saksa okupatsioonist oli tekitanud nördimust nii eksiilvalitsuses kui ka rahva seas. Vaatamata sellele ei leidnud Suurbritannia ega ka teised liitlased Norra territooriumi vabastamiseks piisavalt sõjalisi jõude ja seda kuni Teise maailmasõja lõpuni. (Frisvold 1995: 200) Norra strateegilist prioriteetsust tõstsid mõningal määral Arktika piirkonna arengusuunad ning Nõukogude Liidu kasvav huvi Põhja-Norra vastu. Samal ajal peeti olulisemaks Saksamaa ründamist tema südames mitte ääremaades. Võib öelda, et sõja viimasel aastal muutus Norra plaanide sobitamine liitlaste plaanidega suureks probleemiks. Kuna liitlased keeldusid saatmast Norra vabastamiseks piisavaid vägesid, pidi Norra leidma alternatiive riigi vabastamiseks. Lahendusena nähti Milorgi ja tuhandete Norrast põgenenute moodustatud n-ö politseivägesid Rootsis. See jõud kasvas kuskil 14 000 treenitud meheni, kes olid Saksamaa kokkuvarisemise korral lühiajalise märguande peale valmis Norrasse minema. (Frisvold 1995: 200–202)
Norra vabastamise plaanid algasid 1943. aastal, kui arvestati võimalikku Saksamaa allaandmist. Algseks koodnimeks oli Rankin (hiljem Apostle ja Doomsday). (Thorne 1995: 207) Plaanidesse oli seotud ka Milorg, kellelt oodati rahu loomise tegevuste läbiviimist. Kindral Sir Andrew Thorne, kellele anti Norra vabastamise ülesanne, kohtus ka Milorgi esindaja Jens Chr. Haugega (Thorne 1995: 208–209). Norras oli sõja lõpus orienteeruvalt 350 000 sakslast, kelle allutamiseks eraldati aga mitte rohkem kui 30 000 meest. Oli ilmne, et sellise relvajõuga ei olnud ülesannet võimalik täita, seega tuli loota veenmise ja läbirääkimise oskustele, samas lootes ka Saksa sõjaväe heale distsipliinile. (Thorne 1995: 206)
Norra vabastamisega tekkis küsimus ka Nõukogude Liidu plaanide kohta. Pärast 1941. aasta Edeni-Stalini kohtumist ei sõlmitud Suurbritannia ja Nõukogude Liidu vahel ühtegi ametlikku kokkulepet, mistõttu ei teatud Nõukogude Liidu huve Norra suhtes. Nõukogude Liidu osalust peeti oluliseks Põhja-Norras, sest USA ja Suurbritannia ei tahtnud ise selles Euroopa piirkonnas sõjaliselt osaleda. Norra valitsus, kes ei olnud oma positsioonis lääneliitlaste juures enam kindel, otsustas oma huve kaitsta visavii Nõukogude Liiduga: 1) tuues USA ja Suurbritanniaga peetavate vabastamise tsiviil-sõjaliste suhete teemalistele läbirääkimistele ka Nõukogude Liidu; 2) pakkudes Norra vägesid koos venelastega põhjarindel võitlema. (Udgaard 1973: 101–102) Tulenevalt Norra – Nõukogude Liidu kokkuleppest murdsid sügisel 1944 Nõukogude Liidu väed Saksa rindest läbi, jõudes 24. oktoobril Finnmargi maakonna Kirkenesi. Nõukogude Liidu tegevusjuhtimise käsutusse anti ka Norra sõjaväejõude. (Frisvold 1995: 201)
Saksamaa kirjutas alla kapituleerumisele Norras 8. mail 1945. Juba 6. novembril 1944 olid kohtunud Norra vastupanuliikumise esindajad välisminister Liega ning justiitsministri Terje Woldiga, et määrata üleminekukord riigis ning administratsiooni töökord. Norra üleminekukord kinnitati Norra peaministri sõnavõtuga 22. detsembril 1944 ja see läks töösse sakslaste kapitulatsioonile järgnevalt. Kroonprints Olav tuli koos valitsuse delegatsiooniga (ministrid Oscar Torp, Paul Hartmann, Sven Nielsen, Sverre Støstad ja Terje Wold) Oslosse 13. mail 1945. (UK INNST 1947: 198) Valitsuse delegatsiooni esimene kohtumine toimus 14. mail 1945 ja seda juhtis kroonprints Olav ning kohal olid ka Kodurinde esindajad. Viimane kohtumine toimus samuti kroonprintsi juhtimisel 29. mail samal aastal. (UK INNST 1947: 235)
Sir Peter Thorne peab üheks sakslaste kiire allumise põhjuseks Norras nende teadmatust Norra vabastajate armee vähesusest. Alles 1945. aasta juuni keskel tulid Norra territooriumile ka USA eritöörühmad, mis lasid kindral Thorne’il tegeleda Wehrmachti repatrieerimise ja Norra suveräänsuse taastamisega. (Thorne 1995: 216)
Norra eksiilvalitsus ja kuningas ei saanud kohe pärast Saksamaa kapituleerumist võtta riski ja pöörduda kodumaale, sest enne tuli kindlustada, et ei toimuks uut vaenlase operatsiooni, mida luureinformatsioonile põhinedes kardeti. Siiski oli oluline, et valitsusel olid Norra vabastamisel oma esindajad. (UK INNST 1947: 194) Juuni alguseks oli olukord Norras piisavalt hea (Sir Thorne'i juhtimisel oli lõpule viidud sakslaste desarmeerimine ja interneerimine ning kaotatud Saksa vägede oht), seega taastati Norra valitsuse suveräänsus. Kuningas Haakon VII saabus 7. juunil 1945. (Thorne 1995: 216–217)
Norra valitsusele põhjustas pettumust fakt, et olles olnud neli aastat ustav liitlane ning panustanud suure osa oma ressurssidest Lääne suurvõimude käsutusse, jäi ise vajadusel toetusest ilma. (Udgaard 1973: 105) Lääneliitlaste asemel oli alates 1943. aastast Rootsi valitsus see, kes teavitas oma valmisolekust pakkuda abi Norra taastamistöödeks. 13. aprillil 1944 oli sõlmitud Norra eksiilvalitsuse ja Rootsi valitsuse vahel krediidileping (lepiti kokku Rootsi krediidi andmine Norrale 200 miljoni krooni ulatuses varustuse ostmiseks. Krediiti ei pidanud Norra tagasi maksma), mis visandas ka tulevast koostööd, olles esimene ametlik diplomaatiline leping kahe riigi vahel pärast Saksa okupatsiooni. (UK INNST 1947: 51) Rootsi, olles väljaspool teiste liitlaste kokkuleppeid, sai seada Norra eelisolukorda. 1944. aasta kevadel väitis Lie, et suhe Rootsiga muutis Norra vähem sõltuvaks Lääneliitlaste heatahtlikkusest. (Udgaard 1973: 109)
Saksamaa kapitulatsiooni järel võib öelda, et Norra eksiilvalitsuse peaeesmärk – Norra territooriumi vabastamine Saksamaa okupatsioonivõimust ja oma suveräänsuse taastamine – teostati. Norra eksiilvalitsus ei suutnud aga täielikult kehtestada oma huve liitlaste juures, mistõttu jäi Norra vabastamine juhuslikuks. Nii Uurimiskomisjon kui ka teised uuringud leiavad, et see oli paratamatus ja ei sõltunud Norra eksiilvalitsuse tegevusest, siiski mõjutas see Norra eksiilvalitsuse suhtumist Suurbritanniasse. Norra suhtumine Nõukogude Liitu aga paranes, kuna viimane panustas Põhja-Norra vabastamisse.
Apollo 6
Juhtimismooduli Maa atmosfääri sisenemise test ebaõnnestus mootoririkke tõttu.
Lend toimus 4. aprillil 1968.
Moskva suurvürst
Moskva suurvürst oli Moskva suurvürstiriigi valitseja tiitel. Vana-Vene järgse Vladimiri-Suzdali vürstid polnud kogu Venemaa riigipead, kuid omasid sageli seda staatust reaalselt. Mongolite vallutuse järel tegid nood Vladimiri suurvürstist ka ametlikult Venemaa valitseja, kes pidi neile makse korjama. Mongolid võisid neile ebameeldiva suurvürsti ka võimult kõrvaldada. Seda kasutasid omavahelistes intriigitsemistes ära ka kohalikud vene valitsejad, eriti edukalt Moskva vürstid, kes 14. sajandi jooksul suurvürstitiitli sisuliselt monopoliseerisid.
1314. aastal sooritas Juri Danilovitš sõjakäigu Novgorodi vabariigi vastu ning sundis novgorodlasi tunnistama end vürstina, 1318. aastal diplomaatilisi vahendeid kasutades õnnestus tal saavutada poolehoid uue khaani juures Kuldhordis ja ning abielluda Kuldhordi khaani Uzbek-khaani õega ning saavutada, Mihhail II hukkamise Kuldhordis ja ka enda tunnistamist 1319. aastal Kuldhordi poolt Vladimiri suurvürstina. Pärast senise Moskva vürsti Juri Danilovitši nimetamist Vladimiri suurvürstiks, määras Kuldhordi khaan (1312–1342), Uzbek-khaan, Moskva vürstiriigi valitsejaks tema venna Joann Danilovitši ehk Ivan Kalita. Pärast 1325. aastal Daniili ja Tveri vürsti Mihhaili poja Dmitri Mihhailovitši vahel toimunud järjekordset võitlust, mille käigus Dmitri tappis Daniili, viis Joann Danilovitš 1327. aastal läbi karistuseks sõjakäigu Tveri vürstiriigi maadel ning määrati 1331. aastal ustavuse eest mongoli-tatari Kuldhordile ka Vladimiri suurvürstiks. Uue suurvürstiriigi (Moskva suurvürstiriik) pealinnaks määras Ivan I Moskva linna, samuti sai ka Vene Õigeusu Kiriku metropoliidi asukohaks Vladimiri linna asemel Moskva.
Peter Crouch
Peter James Crouch (sündinud 30. jaanuaril 1981 Cheshire'is Macclesfieldis) on endine Inglismaa jalgpallur. Ründaja esindas ta Inglismaad koondises 42 korral, lüües 22 väravat.
Ta on 201 cm pikk, pikim Inglismaa koondislane jalgpallis läbi aegade. Ta on läbi aegade esimene, kes löönud ühe kalendriaasta jooksul Inglismaa kasuks 10 väravat.
Lapsepõlv
Kui Peter oli väga väike, kolis tema pere Londoni. Seal kasvas ta neljanda eluaastani, misjärel pere kolis aastaks Singapuri ja tuli seejärel Londonisse tagasi.
Juba pisikesest peale meeldis Peterile jalgpalli mängida ja ta käis mitme Inglismaa kõrgliiga klubi kodumänge vaatamas. Kümneaastaselt sai juba temast endast pallipoiss.
Tottenham Hotspur
Esimese elukutselise palluri lepingu sõlmis ta 2. juulil 1998 Tottenham Hotspuriga pärast mängimist nende noortemeeskonnas, kuid ta ei mänginud Hotspuris ühtki mängu, vaid laenati kohe Dulwich Hamletisse ja 2000. aasta suvel Rootsi IFK Hässleholmi.
Queens Park Rangers
28. juunil 2000 müüs Tottenham Crouchi 60 000 naela eest Queens Park Rangersile. Crouch mängis järgneval hooajal hästi, lüües Rangersi kasuks 10 väravat, aga sellest polnud küllalt, et vältida klubi langemist 2. divisjoni.
Portsmouth
Liigast väljalangemise tõttu pidi Rangers müüma palju mängijaid ja FC Portsmouth ostis Crouchi 1,25 miljoni naela eest. Crouch lõi järgmisel hooajal juba 18 väravat, tehes kaasa 37 mängu 38-st.
Aston Villa
2002–2004 mängis Crouch Aston Villas, kuhu ta läks 5 miljoni euro eest. Seal lõi ta 6 väravat 37 mängus.
Liverpool
2005. aastal Liverpooli minnes pidi Crouch tükk aega oma esimest väravat ootama, kuid seejärel resultatiivsus paranes. 2006. aastal võitis ta Liverpooliga Inglismaa karikavõistlused jalgpallisi ja Inglismaa superkarika.
Tottenham Hotspur
27. juulil 2009 läks Crouch Tottenhami tagasi.
Burnley
Crouch lõpetas karjääri 2019. aastal Burnleys.
Koondisekarjäär
pisi| Oma esimese mängu Inglismaa jalgpallikoondises tegi Crouch Sven-Göran Erikssoni käe all mais 2005 Colombia vastu.
2006. aasta maailmameistrivõistluste kvalifikatsioonis mängis Crouch kahes kohtumises, Austria ja Poola vastu. Viimases sekkus ta vahetusest ja kriitikute sõnul mängis halvasti. Inglismaa võitis mõlemad mängud, vastavalt 1:0 ja 2:1.
Oma esimese värava Inglismaa kasuks lõi Crouch 1. märtsil 2006 sõprusmängus Uruguay jalgpallikoondise vastu. See oli inglaste avavärav, mis seisu viigistas. Lõpuks võitis Inglismaa 2:1. Selles matšis kandis ta korraga kaht numbrit: tema särgil oli rinnal õige number 21 ja seljal vale number 12.
2006. aasta maailmameistrivõistlustel pääses Crouch Wayne Rooney vigastuse tõttu Michael Oweni kõrvale algkoosseisu kaheks esimeseks mänguks Paraguay ning Trinidadi ja Tobago vastu. Viimases mängus lõi Crouch ka värava, kuid kordustest oli selgelt näha, et Crouch tiris sealjuures vastase kaitsjat Brent Sanchot juustest ega lasknud tal palli järele hüpata. Värav siiski luges. Kolmandas mängus Rootsi vastu alustas Oweni kõrval paranenud Rooney, kuid lõpuks sai Owen vigastada ja Crouch vahetati ikkagi sisse. Järgnenud kaheksandikfinaalis Ecuadori vastu Crouch ei mänginud, sest Eriksson ajas läbi ühe ründajaga. Inglismaa võitis 1:0, kuid Rooney ainsa ründajana ei mänginud nii, nagu temalt oodati, ja veerandfinaalis Portugali castu mängis Crouch jällegi, sekkudes vahetusest. Portugal võitis mängu penaltitega.
Erikssoni järglane Steve McClaren usaldas Crouchi endiselt. 2008. aasta Euroopa meistrivõistluste alagrupis lõi Crouch 5:0 võidumängus Andorra üle esimese ja viimase värava. Järgnesid värav Makedoonia vastu võõrsil 1:0 mängus ja Eesti vastu võõrsil (keskmine värav 3:0 mängus). Ta lõi värava ka Horvaatiale seisuks 2:2 kodus, kuid Inglismaa kaotas 2:3, jäi alagrupis kolmandaks ega pääsenud edasi. Crouch oli viie väravaga inglaste edukaim väravakütt.
Katrin Pärn
Looming
Esimesed suuremad lavarollid tegi Katrin Pärn teatris Vanemuine ("Meister ja Margarita" – Peemot, "Roberto Zucco" – Plika, "Verevennad" – Linda, "Salemi nõiad" – Abigail Williams, "Sada aastat..." – Rebecca, "Tähed hommikutaevas" – Lora jpm). Hiljem on ta üles astunud Tartu Uue Teatri lavastustes. Lavastanud Vanemuises ja teistes teatrites. Olulisemad lavastused M. Bulgakovi Meister ja Margarita (Vanemuises aastal 2015), M. Cercantes Teravmeelne hidalgo don Quijote La Manchast (2019), A.H Tammsaare Kuningal on külm (Lendteater 2021)jne.
Pärn on mänginud ka teleseriaalides ("Kired", "Waba Riik", "Ühikarotid") ja filmides ("Umbkotid", "Õnn tuleb magades").
Katrin Pärn laulab ansamblis Külm Mai.
Jelena Stassova
thumb|Jelena Stassova (1920) Jelena Stassova (vene keeles Елена Дмитриевна Стасова; 3. oktoober 1873 Peterburi – 31. detsember 1966 Moskva) oli Vene ja Nõukogude poliitik.
Katrin Pärn
Isiklikku
Ta on Eino Baskini ja Malle Pärna tütar.
Jelena Stassova
VSDTP liige aastast 1898, bolševistliku partei (VSDT(b)P) ajalehe Iskra kaastööline. 1905. aasta revolutsioonist ja 1917. aasta oktoobrirevolutsioonist osavõtja Petrogradis.
1921–1926 töötas Kominterni Kesktäitevkomitees; 1926. aastal VK(b)P Keskkomitee Sekretariaadis; 1927–1937 NSV Liidu Poliitvangide Abistamise Rahvusvahelises Organisatsiooni Keskkomitee (MORP) esimehena ja Täitevkomitee esimehe asetäitjana. Aastail 1935–1943 Kominterni Internatsionaalse Kontrollkomisjoni liige. Aastail 1930–1934 ÜK(b)P Parteikontrollikomisjoni liige. Ülevenemaalise Kesktäitevkomitee ja NSV Liidu Kesktäitevkomitee liige.
Näärmehüpofüüs
Näärmehüpofüüs ehk adenohüpofüüs ehk hüpofüüsi eessagar ehk nääreajuripats (ladina keeles lobus anterior adenohypophysis, lobus anterior hypophyseos) on kesknärvisüsteemiga loomadel peaajus paikneva hüpofüüsi eesosa, mis koosneb hüpofüüsi eessagarast ja hüpofüüsi vaheosast.
Ajuripatsi eessagara areng, anatoomia, morfoloogia, histoloogia ja patoloogia võivad erineda nii liigiti kui ka indiviiditi.
Ajuripatsi eessagar areneb Rathke taskust.
Maolistel
Enamikul tänapäevastel madudel koosneb adenohüpofüüs, erinevalt teistest roomajatest, hüpofüüsi kesksagarast (pars intermedia) ja distaalsest osast (pars distalis). Osadel kaevuva eluviisiga madudel, maoperekondades Typhlops ja ahassuumadu, vahelmine osa puudub ja adenohüpofüüs koosneb üksnes distaalsest osast.
Koduloomadel
Koduloomadel koosneb nääreajuripats köbru-, vahelmisest ja distaalsest osast.
Inimestel
Ajuripatsi eessagara (eessagar koos vaheosaga) tegevust reguleerivad hüpotalamuse hormoonid:
Hüpotalamusest erituv gonadotropiini-vabastajahormoon (GnRH) garanteerib hüpofüüsi hormoonide:
Suveräänsus Eesti põhiseaduses
Kehtiv põhiseadus ei kasuta sõna "suveräänsus." Suveräänsuse põhimõtte võib välja lugeda põhiseaduse §-st 1, mis sätestab: "Eesti on iseseisev ja sõltumatu demokraatlik vabariik, kus kõrgeima riigivõimu kandja on rahvas. Eesti iseseisvus ja sõltumatus on aegumatu ning võõrandamatu." Suveräänsusega on samuti seotud preambulis väljendatud vabaduse põhimõte, mille kohaselt on Eesti riik "rajatud vabadusele..."
Põhiseaduse § 1 teine lause, mille kohaselt Eesti iseseisvus ja sõltumatus on aegumatu ja võõrandamatu, loodi ilmselt halba ajalookogemust (nn "hääletu alistumine") arvestades, samuti lähtuvalt eelnõu koostamise hetkesituatsioonist, et välistada igasugune võõrvõimu alla langemine ja suveräänsuse kaotus. Põhiseaduse ekspertiisikomisjoni arvates on tegemist kollaboratsionismi vältida üritava sättega. Võõrandamisest eristab ekspertiisikomisjon sellist kompetentside ülekandmist, mis ei ole lõplik ja tagasivõtmatu.
Kommenteerides sarnaseid sätteid 1935. aastal, leidis Artur-Tõeleid Kliimann, et "iseseisvus" tähendab, et põhiseaduse järgi ei saa Eesti Vabariiki muuta liitriigi osariigiks. "Sõltumatus" tähendas Kliimanni arvates keeldu sõltumiseks teisest riigist. Teisiti arvas Ants Piip, kelle arvates väljendasid "iseseisvus" ja "sõltumatus" suveräänsuse sisemist ja välimist aspekti.
Suveräänsus ja ühinemine Euroopa Liiduga
Põhiseaduse § 162 kohaselt saab põhiseaduse esimest peatükki muuta üksnes rahvahääletusega, mitte aga Riigikogu poolt. Põhiseaduse eelnõu koostajate arvates tähendab see seda, et Eesti iseseisvuse ja sõltumatuse võõrandamist peaks toetama rahvas rahvahääletuse kaudu.
See on muutnud keerukaks Eesti ühinemise Euroopa Liiduga ja kutsunud esile euroskeptikute aktivismi.
14. septembril 2003 toimunud rahvahääletusel vastas küsimusele "Kas Teie olete Euroopa Liiduga ühinemise ja Eesti Vabariigi põhiseaduse täiendamise seaduse vastuvõtmise poolt?" jaatavalt 66,83% ja eitavalt 33,17%.
Hääletusele järgneval päeval esitas Kalle Kulbok valimiskomisjonile valimiste peale kaebuse, mille komisjon rahuldamata jättis. 19. septembril esitas Riigikohtule taotluse rahvahääletuse õigustühiseks kuulutamiseks. Riigikohtu põhiseaduslikkuse järelevalve kolleegium jättis Kulboki kaebuse läbi vaatamata, kuna sellise taotluse esitamiseks oli õigus üksnes presidendil.
Uroboros
Kuna uroboros toitub iseendast, sümboliseerib ta aine muundumist, seega ka alkeemiat ennast.
Lindåsi vald
Lindåsi vald oli vald Norras Hordalandi maakonna kirdeosas.
Lindaasi kihelkonna territooriumile moodustati vald 1. jaanuaril 1838. Masfjordeni vald eraldati Lindåsi vallast 1. märtsil 1879. Austrheimi vald eraldati Lindåsist 1. jaanuaril 1910. Alversundi vald ja mõned osad Hamre vallast ja Hosangeri vallast liideti Lindåsi vallaga 1. jaanuaril 1964. Aastal 2020 liideti Lindåsi vald Alveri vallaga.
Nimi
Alates sellest, kui sinna ehitati esimene kirik, sai vald (algselt kogukond) nime Lindåsi talu järgi (vanapõhja Lindiáss). Sõna esimene element lindi tähendab pärnapuud, viimane element áss tähendab mäevalli. Enne aastat 1921 kirjutati seda nime kujul "Lindaas".
Sümboolika
Valla vapp on pärit uusajast. Ametlikult kinnitati see 4. mail 1979.
pisi|tühi|Hindenesfjorden
Reservaat
Reservaat on Ameerika Ühendriikides, Kanadas, Lõuna-Aafrika Vabariigis, Brasiilias ja Austraalias maa-ala, mis on jäetud elamiseks põlisrahvastele (nt indiaanlased, Austraalia aborigeenid). Sageli on reservaadil piiratud omavalitsus.
Burnley FC
Burnley Football Club on Inglismaa jalgpalliklubi, mis asutati aastal 1882 Burnleys. Alates hooajast 2016–2017 mängib klubi Premier League'is.
Klubi oli 1888. aastal Football League'i üks asutajaliikmeid. Hooajal 1913/14 võitis Burnley FA Cupi. Hooaegadel 1920–21 ja 1959–60 on klubi tulnud Inglismaa meistriks. FA Community Shield on võidetud kahel korral (aastatel 1960 ja 1973).
Burnley on Portsmouthi, Wolverhampton Wanderersi, Sheffield Unitedi ja Preston North Endi kõrval üks viiest klubist, mis on võitnud Inglismaa jalgpalli neli kõige kõrgemat liigat.
Alates 1883. aastast on klubi kodustaadion Turf Moor, mis mahutab 21 944 pealtvaatajat.
Praegune koosseis
''Seisuga 31. jaanuar 2022''
Ion Ghica
Ion Ghica (12. august 1816 – 7. mai 1897) oli Rumeenia poliitik, peaminister 28. juulist 1866 kuni 13. märtsini 1867 ja 26. detsembrist 1870 kuni 24. märtsini 1871.
Alexandru G. Golescu
Alexandru G. Golescu (1819 – 5. august 1891) oli Rumeenia poliitik, peaminister 14. veebruarist 1870 kuni 1. maini 1870.
Aristide Cavaillé-Coll
pisi|Aristide Cavaillé-Coll Aristide Cavaillé-Coll (4. veebruar 1811 Montpellier – 13. oktoober 1899 Pariis) oli prantsuse orelimeister.
Elu ja töö
Oma esimese suure oreli ehitas ta Saint Denis' katedraali jaoks 1841. aastal. Enamiku oreleid valmistas ta Prantsusmaal ja Hispaanias, kuid üksikud pillid on säilinud ka Inglismaal, Hollandis, Taanis, Venemaal. Aristide Cavaillé-Colli orelid on väga hea kvaliteediga. Tema orelid on heas kooskõlas kirikute ja kontserdisaalide akustikaga. Cavaillé-Coll võttis oreliehituses arvesse mitme maa oreliehituse printsiipe ja omapära. Näiteks sünteesis ta klassikalise prantsuse oreli crescendo sweller ' it, mis võimaldas teha orelitel crescendo ' t, ja hispaania orelite horisontaalvilesid ehk trompetiregistreid (Trompetes en chamade). Aristide Cavaillé-Colli orelid on tõelised meistriteosed, mis on tehtud väga headest materjalidest, viled on valmistatud sobivatest sulamitest.
Cavaillè-Coll on maetud Montparnasse'i surnuaeda Pariisis. Charles Mutin jätkas tema oreliehitusfirma pidamist kuni Teise maailmasõjani.
Uuendused oreliehituses
Aristide Cavaillé-Coll tegi 19. sajandi oreliehituses väga palju uuendusi. Eelkõige oli see seotud üleminekuga baroksete oreliehitusprintsiipide juurest romantismi juurde. Kõige rohkem puudutas see orelite kõla. Nüüd oli määravaks orelite sümfooniline kõla ("sümfooniline orel"): orel pidi kõlama nagu sümfooniaorkester. Ta suurendas orelite tuulesurvet lõõtsades, tänu millele oli võimalik kasutada rohkem 8` registreid, samuti rohkem keelregistreid, erinevaid harmooniliste flöötide registreid. Kusjuures keelregistrite koorid olid nüüd igas manuaalis ja pedaalis. Tänu sellele muutus oreli kõla värvirikkamaks, mis ongi 19. sajandi prantsuse orelite omapära. Tema uuendused mõjutasid kogu oreliehitust 19. sajandi Euroopas. Kuulus saksa oreliehitaja Friedrich Ladegast õppis Aristide Cavaillé-Colli juures Pariisis.
Heliloojad
Peaaegu kõik 19. sajandil orelimuusikat kirjutanud Prantsuse heliloojad said inspiratsiooni Aristide Cavaillé-Colli orelitest ning kirjutasid sellist muusikat, mis kõige paremini kõlab just Cavaillé-Colli orelitel. Teiste hulgas kirjutasid muusikat tema orelitele César Franck, Charles-Marie Widor, Louis Vierne, Olivier Messiaen ja Marcel Dupré.
Välislingid
Selle artikli kirjutamisel on kasutatud ingliskeelset artiklit en:Aristide Cavaillé-Coll ja saksakeelset artiklit de:Aristide Cavaillé-Coll.
Aarne Viisimaa
Aarne Viisimaa (1935. aastani Arnold Peeter Vismann ehk Arnold Wisman, 25. november 1898 Sangaste – 2. oktoober 1989 Stockholm) oli eesti laulja (tenor).