cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Arvo Pärt
Looming
Pärast kollaažiteost "Credo" (1968) jõudis Pärt loomingulisse ummikseisu. Pärdi biograaf Paul Hillier ütleb: "... ta oli jõudnud täieliku meeleheite seisundisse, milles helilooming tundus kõige mõttetuma tegevusena, ning tal puudus muusikaline usk ja tahtejõud üheainsagi noodi kirjapanemiseks." Kõik varasemad kompositsioonitehnikad olid tema jaoks end ammendanud. Järgmise kaheksa aasta jooksul (1968–1976), mil valmis vaid stilistilisi muutusi kajastav 3. sümfoonia (1971), otsis Pärt "oma häält". Need otsingud viisid ta loomingulisse kriisi, millel oli nii muusikaline kui ka vaimne iseloom. Pärt hakkas süüvima varajasse muusikasse, jõudes välja lääne muusika juurteni. Ta uuris Gregoriuse laulu ja polüfoonia tekkimist renessansiajal.
1976. aastal valmis pika vaikuseperioodi järel klaveriminiatuur, mis sai pealkirjaks "Für Alina" ("Aliinale"). Selle palaga oli Pärt leidnud oma helikeele ning jõudnud isikupärase kompositsioonitehnikani, mille ta nimetas tintinnabuliks (ld tintinnabulum 'kelluke'). Järgmise paari aasta jooksul valmis heliloojal 18 teost, millest tuntumad on "Cantus Benjamin Britteni mälestuseks" (1977), "Fratres" (1977), "Tabula rasa" (1977), "Spiegel im Spiegel" ("Peegel peeglis", 1978).
Tintinnabuli-stiil
Tintinnabuli on Pärdi loodud eriomane muusikastiil ja kompositsioonitehnika, mis sulandab kaks ühehäälset strukturaalset liini ehk meloodia- ja kolmkõla-hääle üheks orgaaniliseks tervikuks. Selle tulemusel on muusikas läbivalt kuuldav või tajutav üks põhikolmkõla. Lisaks kasutab helilooja vaikust ja järelkaja muusikaliste elementidena. Sündiva kõlaterviku eripärane ülemhelirikkus meenutabki kellaheli.
Samas on tintinnabuli ka muusikaliste vahenditega väljendatav eluhoiak, kus valitsevad tasakaal, taktitunne ja püüd olemuslike väärtuste poole. Tintinnabuli-stiili kompositsioonitehnilised vahendid on aastate vältel eri suundades laienenud, muutunud pole aga põhiline esteetika ja vaimne hoiak. Enamik Pärdi pärast 1980. aastat valminud teoseid on kirjutatud vokaal- või vokaal-instrumentaalkoosseisudele, sageli vaimulikele tekstidele nii ladina, saksa, vene, kirikuslaavi, hispaania, itaalia kui ka inglise keeles ("Te Deum", 1985/92; "Miserere", 1989/92; "Magnificat", 1989; "Litany", 1994/96). Pärt on loonud heliteoseid kokku ligikaudu 115 eri nimetust, nende seas ka mitu suurvormi ("Passio", 1982; "Kanon Pokajanen", 1997; 4. sümfoonia "Los Angeles", 2008).
Arvo Pärt ise on öelnud, et tema muusikat võib võrrelda valgusega, milles sisalduvad kõik värvid; ainult prisma võib neid värve üksteisest eraldada ja nähtavaks teha; selleks prismaks võiks olla kuulaja vaim:
Arvo Pärdi muusika kasutamine
Pärdi teosed ei kõla mitte ainult kontserdisaalis, vaid neid on kasutatud ka rohkem kui sajas eri žanris linateoses, arvukates tantsu- ja teatrilavastustes ning teistes multimeediatekstides.
Ehkki tee filmi on leidnud rohkem kui 20 Pärdi teost, on filmitegijad enim armastanud tintinnabuli-palasid "Spiegel im Spiegel" (1978), "Für Alina" (1976), "Fratres" (1977) ja "Cantus Benjamin Britteni mälestuseks" (1977). On leitud, et need teoseid kasutatakse süžeesituatsioonides, kus tegemist on peategelas(t)e vaimse või emotsionaalse kriisiga, milles satuvad kahtluse alla inimeseks olemise põhiväärtused. Neis situatsioonides lisab Pärdi muusika sündmustikule omamoodi transtsendentse mõõtme, avab teistsuguse vaatepunkti.
2013. aasta veebruari lõpus pühendati Belgias Antwerpenis Arvo Pärdile muusikafestival "Pärt in primetime". Programmis olid Arvo Pärdi tuntumad teosed, mida esitasid Belgia kammeransamblid, Eesti Filharmoonia Kammerkoor ja 27 last.
2010 ilmus album "The Very Best of Arvo Pärt". Helilooja ise hindab oma muusika plaadistustest kõige kõrgemalt saksa muusikaprodutsendi Manfred Eicheri ja tema firma ECM Records välja antud heliplaate. Just nendel plaatidel on talletatud enamiku Arvo Pärdi teoste esmasalvestused.
Tunnustus
pisi|Arvo Pärt 2011. aastal
Arvo Pärdi loomingu ja vaimse pärandi säilitamisega tegeleb Arvo Pärdi Keskus Laulasmaal. Keskuse rajas 2010. aastal helilooja perekond ja selle uuele hoonele pani 19. juunil 2017 helilooja ise nurgakivi. Hoone pidulik avamistseremoonia toimus helilooja osalusel 13. oktoobril 2018, külastajatele on keskus olnud avatud alates 17. oktoobrist 2018.
Rakvere Kolmainu kiriku kellatornis mängib kariljon Arvo Pärdi spetsiaalselt Rakvere Kolmainu kiriku keskpäevase kellamängu jaoks kirjutatud umbes minutipikkust teost.
Teoste tunnustamine
pisi|"Paesümfoonia", paekiviskulptuur [[Muusikaaed|Muusikaaias Paides. Skulptor Riho Kuld, 1999]]
pisi|Arvo Pärdile pühendatud skulptuur Rakveres. Lapsepõlves käis helilooja Turu platsil telefoniposti otsas asuvast valjuhääldist raadiosaateid ja muusikat kuulamas. Skulptorid [[Aivar Simson ja Paul Mänd, 2010]]
Isiklikku
Arvo Pärdil on kaks tütart ja kaks poega. Tema noorem poeg on muusikaprodutsent Michael Pärt. Arvo Pärdi vanem poeg on lendur Immanuel Pärt, kelle abikaasa on aja- ja kultuuriloolane Irina Paert.
Clathrus ruber
Clathrus ruber on sugukonda Clathraceae kuuluv seeneliik, mis kasvab troopikas ja lähistroopikas.
Viljakeha on noorelt munakujuline läbimõõduga kuni 6 cm, küpsedes muutub ja meenutab punast võret.
Väga ebameeldiva lõhna tõttu peetakse teda mittesöödavaks.
Tõlluste
Tõlluste on küla Saare maakonnas Saaremaa vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Pihtla valda.
Seal asuvad Tõlluste mõis ja Suursäär ehk Tõlluste säär.
Eesti mütoloogia järgi on Tõllustest pärit Suur Tõll.
Heikki-Rein Veromann
Heikki-Rein Veromann (sündinud 13. oktoobril 1960 Tartus) on eesti näitleja ja muusik.
Eluloost
Ta lõpetas aastal 1980 Tartu 2. Keskkooli. Aastail 1985–1989 õppis Evald Hermaküla stuudios. Ta töötas 1980–1985 teatris Ugala. 1987–1989 oli Vanemuise teatri koorilaulja, hiljem tegutsenud vabatruppides, sealhulgas Tartu Lasteteatris.
Pere
Tema isa oli ornitoloog Heinrich Veromann ja ema Siiri Veromann, ta vend on bioloog Peeter Veromann.
Dole
Dole on jõesaar Lätis Daugava jões. Kõrgus kuni 15 m üle merepinna. pisi|Osa Dole saarest ja [[Daugava ääres asunud mõisate (Katlekalen, Steinholm, Jungfernhoff) kaart. Johann Christoph Brotze]] Saare idaosa on üle ujutatud Riia HEJ tammi tõttu. Enne tammi ehitust oli saare pikkus 9,2 km, laius kuni 2,7 km ja pindala 18,5 km². Praegu on saare pindala 9,75 km².
Saarel asusid varem Ķivutkalnsi linnamägi ning pronksi- ja rauaaegsed kalmistud. Tänapäeval jäävad sinna Dole piiskopilinnuse asupaigad ja Dole mõisa hoonetekompleks. Saarel asub ka jaanimäe hiiepaik.
Doleks kutsutakse ka saarel asuvat Doles dārzsi küla. Saarele jäävad küladest veel Rumbenieši, Taurītes, Dolesmuiža, Lebenieši ja Annuška.
Bridgetown
Bridgetown on Barbadose pealinn, riigi suurim linn ja Saint Michaeli valla keskus.
Vanamõisa (Saaremaa)
Vanamõisa on küla Saare maakonnas Saaremaa vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Pihtla valda.
Transrasvad
pisi|330px|Transrasvad Transrasvadeks nimetatakse mono- või polüküllastumata rasvu, mis sisaldavad transisomeerseid rasvhappeid. Küllastumata rasva molekul sisaldab süsiniku aatomite vahel ühte või enamat kaksiksidet. Vesinikuga on seotud vähesemad süsiniku aatomid, seega on ka vesiniku aatomeid vähem. Süsinikuaatomite side võib esineda cis- ja trans-vormilisena. Cis-ahelad asuvad sideme samal küljel ja muudavad selle väändunuks, trans-ahelad on sideme vastaskülgedel, nii et see on sirge.
Rasvade hüdrogeenimisel lisatakse cis-küllastumata rasvadele vesiniku aatomeid, kõrvaldades kaksiksidemeid ja muutes rasva rohkem küllastunuks. Nii töödeldakse näiteks taimeõlisid toiduainetetööstuse jaoks, muutes nad tahkemaks (tõstes sulamistemperatuuri). Hüdrogeenimiseks lisatakse õlile kõrgel temperatuuril ja rõhul katalüsaatori juuresolekul vesinikku (ladina k hydrogenum). See protsess, mille esmalt patentis Saksa keemik Wilhelm Normann aastal 1902, parandab rasvade säilivust ning kergendab nende tehnoloogilist käitlemist, kuid mõned cis-isomeerid muutuvad täieliku hüdrogeenumise asemel trans-küllastumata rasvadeks ehk transrasvadeks.
Hüdrogeenitud taimerasvade kasutamine sai Euroopa toidutööstuses levinuks alates 1920. aastatest; margariinid hakkasid kõrvale tõrjuma võid ja searasva kui odavam alternatiiv. Samuti peeti küllastumata taimseid rasvu tervisele kasulikumaks kui küllastunud loomseid rasvu.
Transrasvu võivad sisaldada praetud ja küpsetatud valmistoidud, kondiitritooted, maiustused, margariinid jms.
1980. aastatel hakati uurima transrasvade mõju tervisele. Uuringud on näidanud, et transrasvade tarbimine toiduga võib suurendada südame-veresoonkonna haigustesse haigestumise riski ja tõsta nn halva kolesterooli taset veres. Selle täpsed biokeemilised mehhanismid pole veel lõplikult selged. Transrasvade võimalikku vähki või suhkurtõbe tekitavat mõju pole uuringutega üheselt tuvastatud.
Mitmed riigid nõuavad transrasvade sisalduse näitamist toiduainete pakendil või on nende kasutamise keelustanud. Esimesi keelustajaid oli Taani. Oletatakse, et just transrasvade tarbimise vähendamine keskmiselt 6 grammilt 1 grammile päevas on selles riigis vähendanud südame isheemiatõppe haigestumist kuni 50%. Euroopa Toiduohutuse Amet on korduvalt uurinud transrasvadega seotud terviseriske, kuid jõudnud järeldusele, et seoses nende tarbimise väikeste kogustega (keskmiselt 1,2–6,7 g päevas) kujutavad küllastunud rasvad transrasvadest suuremat ohtu tervisele. Maailma Terviseorganisatsioon on soovitanud, et transrasvadest saadav energia ei tohiks ületada 1% kogu päevasest toiduenergiast.
Transrasvu esineb ka looduslikult mäletsejate lihas ja piimas ning neist valmistatud toodetes.
Vabaduse puiestik
pisi|Vabaduse puiestik, vaade Kaarsilla suunas Vabaduse puiestik on linnapark, mis paikneb Tartus Emajõe paremal kaldal Vabaduse silla ja Kaarsilla vahel, Vabaduse puiestee ääres. Puiestiku arhitekt on Arnold Matteus.
Nõukogude ajal nimetati puiestikku ka Oktoobri puiestikuks.
Vabaduse puiestikus asuvad mitmed kultuuriajaloolise tähtsusega objektid:
Leisi (täpsustus)
Leisi on mitme Eesti koha nimi:
Vabaduse puiestik
2021. aasta kevadel hakati kureeritud elurikkuse projekti raames pargi Botaanikaaia poolsesse ossa linnasalu, isutades selleks sinna juurde salumetsadele iseloomulikke pärismaiseid põõsaid ja rohttaimi.
Linares
Linares on linn ja vald Hispaanias Andaluusia autonoomses piirkonnas Jaéni provintsis Sierra Morena maakonnas.
Linares jääb provintsi keskusest Jaénist 51 km kaugusele kirde suunas.
Valla pindala on 197,5 km². 2019. aasta seisuga oli vallas 57 414 elanikku.
Sport
Linareses korraldatakse Linarese rahvusvahelist maleturniiri.
Välislingid
left|pisi| Linares 2011. aastal
Magnus Gabriel De la Gardie
Magnus Gabriel De la Gardie oli: Läckö ja Kuressaare krahv, Haapsalu härraskonna valitseja; Ekholmeni vabahärra; Haapsalu (Hapsal), Vormsi-Suuremõisa (Magnushof), Höjentorpi (Höyendorff, Hoyendorp), Helme (Helmet), Kägleholmi (Kegleholm), Karlbergi (Magnusberg), Mariedali (Mariendahl, Mariædal) ja Venngarni (Wennegården) mõisa härra.
Elulugu
Magnus De la Gardie õppis Uppsala ülikoolis (oli 1639. aastal rektor) ja sõjakunsti Gustaf Horni käe all Torstensoni sõjas, oli 1644. aastast ihukaardiväe (Svea livgarde) ülem, osales 1645 Horni kampaanias (sv) Taani vastu Skånes ja oli seejärel saadik Prantsusmaal. Ta sai kuninganna Kristiina (valitses 1644–1654) soosikuks, abiellus 1647 kuninganna poolnõbu Maria Eufrosynega (1625–1687) (kuninganna Kristiina vanaisa Karl IX lapselapsega abielust Pfalzi Mariaga) ja nimetati samal aastal riiginõunikuks, 1648 Rootsi ja Soome armee jalaväekindraliks Saksa- ja Böömimaal, osales Praha lahingus, määrati Leipzigi kuberneriks ja samast aastast ka Liivimaa kindralkuberneriks.
1651. aastast oli ta Rootsi riigimarssal, 31. jaanuarist 1652 Kammerkolleegiumi president, ning sama aasta 27. märtsist Västergötlandi ja Dalslandi laaman, 1653–1655 Rootsi riigivarahoidja, 19. augustist 1654 Västergötlandi ja Dalslandi kindralkuberner, ning 12. detsembrist 1654–1686 Uppsala Akadeemia kantsler.
Karl X Gustavi surma järel 1660 oli ta saadik Oliwa rahukongressil ja samast aastast noore kuninga Karl XI eestkostija (vöörmünder) 1660–1672, riigikantsler ja Kommertskolleegiumi president.
Magnus De la Gardie võimuajal käis nii Rootsi valitsus kui ka selle liikmed moraalselt alla. Ta ajas sõjakat poliitikat ning seisis vastu majanduse rahumeelset arendamist pooldavale suunale, mida esindasid Gustav Bonde ja Per Brahe. Kasutades ära, et Rootsi oli tollal üks maailma rikkamaid riike, sõlmiti välislepinguid (Fontainebleau leping 1661, Stockholmi leping 1672), milles (sealhulgas salaprotokollides) Rootsi ostis suurte summade eest endale õigusi. 1675 määrati valitsuse tegevuse uurimiseks komisjon.
Seejärel oli ta 1680. aasta 9. maist riigidrots ja Svea õuekohtu president (1680–1682). 27. mail 1682 otsustas komisjon, et Rootsi regendid ja senat on tekitanud riigile 4 miljoni riigitaalri väärtuses kahju. Magnus De la Gardie saadeti erru. Ta suri suhteliselt vaesena ja on maetud Varnhemi kloostrikirikusse.
De la Gardie oli ka tuntud metseen, toetades losside, kirikute ja kloostrite restaureerimist.
17. sajandil sõitis Saaremaa vahet Baltimaade üks suurimaid kaubalaevu "Graf Magnus de la Gardie", mis mahutas 100 säilitist (säilitis= u 2 tonni).
Mõisad
pisi|[[Läckö loss]] 2. septembril 1646 tegi kuninganna Kristiina Magnus Gabrielile esimese läänistuse Saaremaal – Elme mõisa (saksakeelse nimega Magnushof). 25. novembril 1648 läänistati talle Kuressaare krahvkond, kuhu kuulusid Suuremõisa (Grossenhof), Torgu (Torkenhof), Lümanda (Lummada), Paju (Pajo-mois), Kärla (Kergel), Pähkla (Pechel), Mustjala (Mustel), Tiirimetsa (Tirimetz), Tagamõisa (Nemmal) ja Abruka (Abro) mõisad, ning 16. septembrist ka Kuressaare linnus ja pärast isa, krahv Jakob De la Gardie surma (1652) päris tema valdused, sh Haapsalu krahvkonna.
1654. aastal loobus Rootsi kuninganna Kristiina troonist ja jättis Saaremaa endale sissetuleku allikaks. Magnus De la Gardiele anti Kuressaare krahvkonna kaotamise kompensatsiooniks 1661. aastal asemele Pärnu krahvkond.
Perekond
pisi|Magnus Gabriel De la Gardie koos Maria Eufrosynega Ta abiellus 7. märtsil 1647 tulevase Rootsi kuninga (1654–1660) Karl X Gustavi õe, printsess Maria Eufrosyne af Pfalziga (1625–1687). Ehkki kõrgest soost, oli naisel varandust väga vähe. Abielust sündis 11 last, kellest ainult 3 elasid oma vanematest kauem:
Väljamõisa
Väljamõisa on küla Saare maakonnas Saaremaa vallas.
Kuni 2017. aasta Eesti omavalitsuste haldusreformini kuulus küla Pihtla valda ja kandis nime Väljaküla.
Aasovi – Musta mere krai
Aasovi – Musta mere krai (Азово-Черноморский край) oli Nõukogude Liidu haldusüksus (krai) Vene SFNV koosseisus 10. jaanuarist 1934 kuni 13. septembrini 1937.
Krai moodustati Põhja-Kaukaasia krai lääneosast. Idaosale jäi Põhja-Kaukaasia krai nimi ja selle halduskeskuseks sai Pjatigorsk.
Aasovi – Musta mere krai hõlmas Adõgee autonoomse oblasti, Põhjaoblasti ning praeguse Krasnodari krai ja Rostovi oblasti. Põhjaoblast kaotati 5. juulil 1934.
Krai halduskeskus oli Rostov Doni ääres.
13. septembril 1937 jagati Aasovi – Musta mere krai Krasnodari kraiks (mille koosseisu läks ka Adõgee autonoomne oblast) ja Rostovi oblastiks.
Marta Laan
pisi|Laan, 2007 Marta Laan (sündinud 20. mail 1985 Tallinnas) on eesti näitleja. Ta on Eesti Teatriliidu ja Eesti Näitlejate Liidu liige 2010. aastast.
Marta Laan lõpetas 2005. aastal Saue Gümnaasiumi ning 2010. aastal Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia lavakunstikooli XXIV lennu (kursusejuhendaja Hendrik Toompere). Sama aasta sügisest on ta Eesti Draamateatri näitleja.
2017. aasta sügisel osales ta TV3 saates "Su nägu kõlab tuttavalt", mille võitis. Marta Laan annetas võiduraha MTÜ AIDS-i Tugikeskusele.
Lääne-Virginia
Lääne-Virginia on Ameerika Ühendriikide osariik. Põhjas piirneb Pennsylvania osariigiga, loodes Ohioga, edelas Kentuckyga, kirdes Marylandiga ning idas ja lõunas Virginiaga.
Lääne-Virginia tekkis Ameerika kodusõja ajal Virginiast lahku löönud maakondadest. Liitus Ameerika Ühendriikidega 36. osariigina 20. juunil 1863.
Suuremad linnad on Charleston ja Huntington.
Rahvastik
2010. aastal elas Lääne-Virginias 1 852 994 inimest.
Väike-Rootsi
Väike-Rootsi ehk Püsku-Rootsi on küla Saare maakonnas Saaremaa vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Pihtla valda.
William Henry Harrison
William Henry Harrison (9. veebruar 1773 – 4. aprill 1841) oli Ameerika Ühendriikide üheksas president (1841).
1800. aastal sai temast Indiana territooriumi kuberner. Populaarsust tõi talle võit üles tõusnud indiaanlaste üle Tippecanoe lahingus 7. novembril 1811. Ta võitis ka britte 1812. aasta sõjas ja indiaanlasi Thamesi jõe lahingus 5. oktoobril 1813.
1829–1830 oli ta saadik Suur-Kolumbias, kus kohtus Simón Bolívariga.
1836. aastal kandideeris ta esimest korda uue, viigide partei kandidaadina presidendikohale. Harrison vastandati lihtrahva kandidaadina elitaarsele presidendile Martin Van Burenile. Majanduskriisile ning van Bureni valitsemises ja kampaanias tehtud vigade tõttu õnnestuski tal 1840. aasta valimised võita.
pisi|left|William Henry Harrisoni vapp. 1841. aasta märtsi alguses, ametisse õnnistamise tseremoonial, külmetus Harrison raskelt, kui pidas külma ilmaga ilma üleriieteta aegade pikima USA presidendi ametisse õnnistamise tseremoonia kõne (8444 sõna, kestus üle 2 tunni). Ta haigestus kopsupõletikku ja suri kuu aega hiljem. Nii sai temast esimene USA president, kes oma ametipostil suri. Ta on tänini kõige lühemat aega ametis olnud Ameerika Ühendriikide president: 31 päeva. Ühtlasi on ta viimane USA president, kes oli sündinud enne USA iseseisvumist. thumb|left|[[Albert Gallatin Hoiti maal Harrisonist (1840)]] Temast alates on peaaegu kõik iga 20 aasta järel valitud USA presidendid surnud oma ametiajal (eranditeks Ronald Reagan ja George W. Bush) indiaanipealiku Tecumseh' väidetava needuse tagajärjel aastast 1811. Kuid sellest "needusest" teatas esimest korda alles Ripley oma raamatus "Usu või ära usu" aastal 1931, mis seab needuse olemasolu kahtluse alla.
Tema poeg John Scott Harrison oli USA Esindajatekoja saadik Ohiost 1853–1857, pojapoeg Benjamin Harrison oli USA president 1889–1893. See on läbi aegade ainus vanaisa ja pojapoja paar, kes on mõlemad olnud USA presidendid.
Harrison oli esimene USA president, keda fotografeeriti. Originaalfoto on kaotsi läinud, kuid sellest on alles koopia.
Puiatu Erikool
Puiatu erikool oli Viljandimaal Pärsti vallas erirežiimiga internaatkool raskesti kasvatatavatele lastele.
Aastatel 1958–2008 õppis koolis 2347 õpilast.
Saaremaa mäss
Saaremaa mäss (ka Saaremaa ülestõus) oli Eesti Ajutise Valitsuse ja mõisnike vastane mäss Saare maakonnas 1919. aasta 16.–21. veebruaril.
Esimene maailmasõda ja Saksa okupatsioon tekitasid Saaremaal raske majandusliku olukorra. Kui piirkond läks sõja järel Eesti Vabariigi koosseisu, siis loodeti, et uus valitsus annab vaesuse ja toidunappuse leevendamiseks maapuuduses talurahvale mõisnike maid. Otsus maareformi arutamine Asutava Kogu kokkukutsumiseni edasi lükata, elanikelt vilja rekvireerimised ja mitmed teised võimude sammud tekitasid inimestes aga pettumuse ja arusaama, et Eesti valitsus on mõisnikesõbralik ja tema peale loota ei saa. Valitsuse- ja mõisnikevastase meeleolu levimisele aitasid kaasa kohalikud enamlusmeelsed inimesed. Enamlaste endi rolli kohta mässu puhkemises on aga avaldatud vastandlikke seisukohti. Mässu otseseks ajendiks sai valitsuse ebapopulaarne otsus sunniviisilise mobilisatsiooniga Saaremaa mehi värvata, et neid Nõukogude Venemaaga sõdivasse Eesti sõjaväkke saata.
Puiatu Erikool
Puiatu erikool suleti 31. augustil 2009. Õpilased, kes vajasid kasvatuse eritingimusi, viidi üle Tapa erikooli, kus seni olid õppinud vaid eritingimusi vajavad vene õppekeelega noored.
Saaremaa mäss
16. veebruaril Kuivastusse kogunenud kutsealuseid mandrile saatma tulnud kolm valitsuse esindajat lasti maha ja hakati ellu viima päev varem paika pandud ülestõusu kava. Eesmärgiks seati Kuressaare vallutamine, mõisnike tapmine ja nende maa rahvale jagamine. Kuressaare poole liikuma asunud väe suurendamiseks korraldasid mässu eestvedajad valdades omapoolse mobilisatsiooni. Mässajad tapsid järgnevatel päevadel veel 20 inimest, neist 19 tsiviilisikut (peamiselt mõisnikud ja nende pereliikmed). 17. veebruaril tegi Kuressaarest saadetud valitsuse väeüksus katse mässajad peatada, kuid pärast lahingut Laimjalas taandus see tagasi linna. Mässuliste grupid jõudsid 18. veebruari õhtuks Kuressaare lähedale Upa külla, kus seati sisse peastaap ja jäädi linna ründamiseks lisavägede ja -laskemoona saabumist ootama. Kuna neil side tagalaga puudus, ei teatud, et sama päeva hommikul oli Muhusse jõudnud mandrilt saadetud karistussalk. 19. veebruari õhtuks saavutasid valitsusväed kontrolli kogu Muhu saare üle ja 20. veebruaril tungisid nad Saaremaale. 21. veebruaril võideti ootamatu rünnakuga umbes tuhande linna piirava mässaja põhijõude Upa ja Vaivere külas, mille järel ülejäänud mässulised laiali läksid.
Gunnar Hultgren
Gunnar Axel Engelbrekt Hultgren (16. veebruar 1902 Eskilstuna – 13. veebruar 1991 Uppsala) oli Uppsala peapiiskop aastail 1958–1967.
Saaremaa mäss
Järgnevatel päevadel hakkasid karistussalklased mässus osalemises kahtlustatavaid arreteerima ja salga ülema Jaan Klaari organiseeritud sõjaväljakohtu kätte viima. Süüdimõistetutele määrati nii surmanuhtlusi, sunnitööd, vanglakaristusi kui ihunuhtlust. Osa inimesi lasti maha ka kohtuväliselt. Karistussalga ja sõjaväljakohtu tegutsemisviisile on tehtud mitmesuguseid etteheiteid. Samal ajal viidi lõpule Saaremaa meeste mobilisatsioon Eesti sõjaväkke. Mässu mõjul muutis valitsus oma agraarpoliitikat ja astus samme mõisamaade talurahvale jagamiseks.
Majandusraskuste ja maaprobleemi kujunemine
Saaremaa maad olid üldiselt väheviljakad ega suutnud ka parematel aastatel kogu saart ära toita, mistõttu imporditi lisavilja sisse. Põllumajanduslikust maast peaaegu pool (ennekõike viljakam ala) kuulus mõisnikele. Üle 80% Saaremaa elanikest tegeles põllumajandusega, kuid neist umbes 2/3–l (peamiselt maatameestel ja vabadikel) polnud endal üldse või piisavalt maad enese äratoitmiseks ja nad pidid lisasissetulekut hankima mõisnike ja jõukamate talumeeste juures palgatööd tehes või muid juhutöid otsides. Osa Saaremaa talurahvast kasutas mõisnikult saadud maad ja maksis selle eest renti. Igal kevadel siirdus hinnanguliselt 6000 – 10 000 saarlast tööle mandrile või laevadele.
Gunnar Hultgren
Ta õnnistas ametisse Eesti Evangeeliumi Luteriusu Kiriku peapiiskopid Johannes Oskar Lauri (29. novembril 1964) ja Konrad Veemi (18. juunil 1972).
Saaremaa mäss
Maailmasõja puhkemine
Suuremad majandusraskused algasid tol ajal Venemaa Keisririigi koosseisu kuulunud Saaremaal seoses Esimese maailmasõja puhkemisega 1914. aastal. Piirati laevaliiklust välisvetes, senised ehitustööd peatati ja mõisnikud vähendasid palgatöö kasutamist. Sõja alguses pehmendas olukorda kohalikele tööd pakkunud sõjaliste kindlustuste rajamine (ehitustegevus kestis kuni 1917. aasta kevadeni). 1915. aastal rekvireeriti sõjaväe tarbeks 40% hobustest, mis raskendas edasist maaharimist. 1916. aasta põllusaak oli vilets ja pärast seda hakkas ka külvipind kahanema. 1917. aasta Veebruarirevolutsiooni järel võimule tulnud Venemaa Ajutine Valitsus kohustas mõisates teorendi asemel raharenti kasutama, kuid ei täitnud maatameeste ja vabadike lootust omale maad saada.
pisi|Saksa sõdur [[Hellamaa kiriku juures (1917–1918)]]
Saksa okupatsioon
Oktoobris 1917 vallutasid Saksa väed Lääne-Eesti saared ning hakkasid omakorda loomi ja toidutagavara rekvireerima. Uus võim likvideeris demokraatlikud omavalitsused ja vangistas mõned selle liikmed, taastas mõisnike „esiisadeaegsed maavaldused ja privileegid“ ning seadis mõisates sisse ihunuhtluse. Uuest režiimist julgustust saanud mõisnikud tõstsid välja ebameeldivaid rentnikke ja suurendasid teistel maksu. 1918. aasta viljasaak oli maaharimisraskuste ja põua tõttu kehv, kuid okupatsioonivõimud nõudsid sellest hoolimata varem kehtestatud viljanormi sisse. Lisaks jäi 1/3 maadest sööti, kuna uus võim oli ajutiselt rekvireerinud seemnevilja ja andis selle tagasi alles juunis. Enam polnud võimalust laevadel ja mandril tööd leida, millega kadus oluline sissetulekuallikas.
Eesti Vabariik
Pärast revolutsiooni Saksamaal ja maailmasõja lõppu andsid Saksamaa esindajad 1918. aasta novembris-detsembris Saaremaal võimu üle Eesti Ajutise Valitsuse esindajatele. Viimased Saksa väeosad lahkusid 6. detsembril. Taas kutsuti kokku 1917. aastal valitud maakonna-, valla- ja linnavalitsused. Maavalitsuse esimeheks sai Timotheus Grünthal, abiesimeheks Mihkel Neps.
pisi|Maavalitsuse esimees [[Timotheus Grünthal]] Otseselt riigivalitsusele alluva organisatsioonina loodi Kaitseliit, mille ülesanneteks kujunesid avaliku korra ja sisejulgeoleku tagamine, sõjaliselt tähtsate objektide valvamine, Saksamaa esindajatelt riigivarade ülevõtmine, vahistatute valvamine, Ajutise Valitsuse kasuks propaganda tegemine, riigivastaste juttude levitajate ja küüdikohustuse mittetäitjate kohtu alla viimine jms. Riigiasutuste ametnikele tehti Kaitseliitu kuulumine kohustuslikuks. Saarte Kaitseliidu osakonda hakkas alates 20. novembrist rajama Johannes Poopuu, kelle sõnul võttis kohalik rahvas teate Saksa okupatsiooni lõppemisest ja Eesti riigi loomisest rõõmuga vastu. Ka Timotheus Grünthali väitel oli inimeste meeleolu iseseisva Eesti Vabariigi suhtes esialgu soodne.
Ajutine Valitsus lõi maakondades ka voliniku ametikoha (Saaremaal sai volinikuks Johan Ainson), kes korraldas võimu ülevõtmist, omavalitsusorganite töö käivitamist ja keskvõimu juhiste rakendamist. Detsembris asendati voliniku ametikoht komissari omaga, kelle ülesandeks sai valvata, et omavalitsused täidaksid keskvalitsuse seadusi ja määrusi. 1919. aasta jaanuaris vahetas Ainsoni sellel ametikohal välja Victor Neggo.
Rahulolematus uue võimu korraldustega
Ametisse astunud Saaremaa maakonnavalitsus teatas 23. novembril Ajutisele Valitsusele, et kohalik rahvas on nii vaeseks jäänud, et uute maksude kehtestamine viiks korratusteni. Saksa ajal määratud, kuid seni maksmata maksud ja rekvireerimata vili otsustati siiski sisse nõuda ja 26. novembril anti valdadele vastav korraldus. Grünthali teatel täitsid inimesed rekvireerimiskorraldust väga vastumeelselt ja kohati tuli vilja kättesaamiseks kasutada politsei abi. Rekvireerimised koos hilisema sundmobilisatsiooniga olevat vähendanud rahva toetust Eesti riigile. Valdadele anti ka käsk osa oma viljatagavaradest linnale ja sõjaväele anda, kuid suure puuduse tõttu seda ei täidetud.
Esines juhtumeid, kus Kaitseliidu liikmed võtsid rahvalt toiduained ära. Toimunust teada saanud kohaliku Kaitseliidu ülem Poopuu keelustas selle. Rahulolematust tekitas Ajutise Valitsuse määrus, millega riigimaksude tasumiseks ja võlakirjade ostmiseks Vene raha enam vastu ei võetud. Hiljem lubati teatud rahatähti küll markade vastu vahetada, aga saarlaste arvates neile kahjuliku kursiga.
Maaküsimus
Nagu Veebruarirevolutsiooni järel, tekkis saarlastel nüüdki lootus, et uus võim annab neile mõisavalduste arvelt maad, mis kohati isegi söötis ja kasutamata seisis. Vabadikud ja maatamehed saatsid kohalikele võimuorganitele, Ajutisele Valitsusele ja Põllutööministeeriumile hulgaliselt palvekirju, kus kirjeldati oma rasket olukorda, tööpuudust ja näljahäda ning paluti olukorra leevendamiseks maad anda. Saaremaa maavalitsus tegi ka omalt poolt Põllutöö- ja Toitlusministeeriumile ettepaneku söötis mõisamaad soovijatele jagada, vajadusel üleriiklikus plaanis Saaremaale erandit tehes. Samasuguseid taotlusi esitasid ka vallavalitsused ja mõiste kontrollkomisjonid. Palved jäeti rahuldamata. Põllutööministeerium olevat maavalitsusele lubanud maaküsimuse lahendada ja ka maavalitsus ise otsis võimalusi töökohti tekitada, kuid mässu alguseks ei oldud midagi reaalset inimestele pakutud. Saaremaal läbi viidud revideerimised näitasid, et 1919. aasta jaanuaris ja veebruaris polnud enam pea ühtegi oma seemneviljaga läbi saada lootvat talu.
Riigivõim piirdus eramõisate riiklikule kontrollile allutamisega ja laostunud mõisate Põllutööministeeriumi valitsemise alla andmisega. Eesti Vabariigi sõjaväe meeleolu ja võitlusvõime tõstmiseks lubati parasjagu Nõukogude Venemaa vastu peetavas sõjas „iseäralist vahvust“ ülesnäidanud ja haavata saanud sõjameestele ning langenute perekondadele riiklikust maatagavarast maad anda. Valitsus oli seisukohal, et põhimõttelisem maaküsimuse üle otsustamine peab jääma tulevikus valitavale Asutavale Kogule. Kuigi mõned poliitikud soovisid, et maareformiga hakkaks tegelema juba tolleaegne rahvaesindusorgan Maanõukogu, jäi peale kodanlike parteide ja Tööerakonna esindajate soov maaküsimust mitte arutada. Leiti, et arvestades üldist meeleolu ja seda, kuidas „rahvast enamluse kihvt läbi imbunud on“, viiks see korratuste ja omavolilise mõistate jagamiseni. Omaalgatusliku mõisate ülevõtmise vältimiseks saatis Saaremaa komissar Neggo laiali hoiatuskirju, kus teatas, et kõik, kes ise maid jagavad, seda teha ähvardavad või teisi selleks üles kutsuvad, antakse kohtu alla ja saavad karistuse. „Lihtsate“ saarlaste jaoks olevat asi arusaamatu olnud: „... anna Mihklile siit, Madisele sealt maalahmakas kätte ja asi tahe. Mis reformi siin vaja või midagi.“
1918. aasta jõulude paiku saatis Ajutine Valitsus Saaremaale kooliõpetajate salga, et tutvustada oma eesmärke ja riiklikku olukorda ning koguda kohapealt informatsiooni. Muhus salgaga liitunud kohalik kooliõpetaja Georg Vilto kutsus aga kõnekoosolekutel üles mõisate varandust üles kirjutama, valve alla võtma ja rahva omanduseks kuulutama ning tema sõnum võeti tervitustega vastu. Kui valitsuse saadikud üritasid Vilto tegevust lõpetada, siis hakati neid pidama parunite käsilasteks ja reeturiteks.
Suhted mõisnike ja sakslastega
pisi|[[Axel Buxhoeveden|Alexander von Buxhoeveden, Saaremaa maamarssal ja Kuivastu mõisnik]] Peaminister Konstantin Päts oli vastutasuks Ajutist Valitsust toetava baltisaksa väeüksuse loomisele andnud lubaduse tagada sakslaste omandi, sealhulgas mõistate, puutumatus. Mõisnikud ise olevat öelnud, et nemad maid ära anda ei kavatse ja see pole ka Asutava Kogu asi. Olevat esinenud juhtumeid, kus mõisnikud küsisid mõisalt maa rentijatelt nende rasket olukorda ära kasutades tavalisest kõrgemat hinda ja jätsid töölistele palku maksmata. Muhu mõisaomanik Alexander von Buxhoeveden olevat taastanud teorendi.
Selliste ideede levikul võis oma osa olla kohalikul ajakirjandusel. Jaan Klaari teatel ütlesid paljud vangistatud mässajad, et olid saanud indu maa tasuta kasutuselevõtmist õhutanud ajalehest „Vaba Saaremaa“. Tööerakonna ja sotsiaaldemokraatide Saaremaa ajalehed kutsusid üles maareformi kiiresti läbi viima ja parunite valdusi maarahvale jagama. Ajalehe „Saaremaa“ lipukiri oli: „Kõik võim ja maa rahva kätte.“ Mõni lugeja võis seda tõlgendada kui üleskutset iseseisvale tegutsemisele. Ühtlasi kõigutas kohalike ajalehtede ja maavalitsuse seisukohtade erinevus Ajutise Valitsuse omadest viimase autoriteeti.
Maakonnavalitsuse ja Victor Neggo vastasseis
Ajutise Valitsuse poolt Saaremaa komissariks nimetatud Victor Neggol tekkis konflikt maakonnavalitusega. Neggo oli 1917. aastal Tööerakonna nimekirjas Saaremaalt Maanõukokku valitud, kuid pärast hoopis parempoolsesse Maaliitu üle läinud. Tööerakondlaste ja sotsiaaldemokraatide juhitud maakonnavalitsus saatis riigivalitsusele protestikirju, kus teatati, et oma käitumisega „Saaremaa rahva usaldust ... kurjasti tarvitanud" Neggo on „maakonna laiemate rahvahulkade“ ja maakonnavalitsuse kui kohaliku rahva esindaja silmis oma usalduse kaotanud ning õõnestab nõnda ka Ajutise Valitsuse autoriteeti. Maakonnavalitsuse liikme Mihkel Nepsi sõnul olevat Siseministeerium vastanud, et „see pole teie asi, teie asi on ainult sõna kuulata“. Komissari kritiseeriti koosolekutel ning tööerakondlaste ja sotsiaaldemokraatide käes olnud kohalikes ajalehtedes. Neggo enda väitel põhjustas vastuseisu kartus, et temast saab tugev vastane eelseisvatel Asutava Kogu valimistel. Grünthali ja Nepsi süüdistas ta keskendumises erakondlik-poliitilistele probleemidele.
Enamlaste ja enamlusmeelsete roll
Hinnanguid enamlaste (ehk bolševike) rollile mässu puhkemises on antud erinevad. Saksa vägede poolt Eestist välja tõrjutud enamlased lootsid pärast Saksamaa kaotust maailmasõjas Punaarmee pealetungi abil oma võimu taastada. Üks Eesti enamlaste liidreid, Viktor Kingissepp, korraldas samal ajal siseriiklikku Ajutise Valitsuse vastast kihutustööd. Ainus kindlalt teada olev Saaremaal tegutsenud bolševike partei aktivist oli Aleksander Valtin. Nõukogude võimu ajal enne Saksa okupatsiooni oli ta Tallinnas loodud „Saarte Maatameeste Seltsi“ juhatuse liige ja nüüd püüdis ta Saaremaal samasugust organisatsiooni rajada, kuid võimud nurjasid selle katse. Ta tutvustas kohalikele oma erakonna vaateid ning ründas kodanliku valitsuse ja sotsiaaldemokraatide poliitikat. Valtinil õnnestus oma seisukohtadega esineda mitmel koosolekul. Saaremaa sotsiaaldemokraatide koosolekul proovisid enamlusmeelsed (nende hulgas võib-olla ka Valtin) endale ebaõnnestunult välja kaubelda kolmandat kohta Astutava Kogu kandidaatide nimekirjas.
pisi|Aleksander Ohak Rohkem leidus Saaremaal inimesi, kes polnud küll otseselt enamlaste parteiga seotud, kuid olid revolutsiooniliselt meelestatud ning toetasid ja propageerisid nende seisukohti. Ülestõusu uurimise erakorralise komisjoni aruandes ja komisjoni liikme Eduard Kübarsepa mälestustes tuuakse vastuhaku ässitajatena välja Saksa okupatsiooni ajal Venemaalt tagasi Saaremaale jõudnud mehi. Timoheus Grünthali mälestuste kohaselt olid paljud tagasipöördunud demobiliseeritud sõjaväelased ja sõjavangid enamliku ilmavaatega. Madrusena Petrogradis Oktoobrirevolutsiooni läbiviimises osalenud Aleksander Ohak oli naasnud Kärla valda, kus ta olevat tutvustanud ümbruskonna noormeestele revolutsiooni ja selle põhimõtteid. Eesti Vabariigi vastast kihutustööd olevat teinud Saksa vägedest maha jäänud sõdur Jakob Stolz.
Maailmasõja ajal Vene armeesse mobiliseeritud Aleksander Koit osales tsaarivõimu kukutamisel Riias Veebruarirevolutsiooni ajal ja pärast oma väeosa likvideerimist jõudis ta 1918. aasta sügisel tagasi koju Kogula valda. Ta olevat inimestele rääkinud, et mõisnike ja rikaste talupoegade huve kaitsvalt Eesti Ajutiselt Valitsuselt maa saamist loota pole ning tuleb luua töörahva valitsus, mis mõisamaad ära jagab, rahva näljasurmast päästab, mobilisatsiooni ja sõja Nõukogude Venemaa vastu lõpetab. Piret Hiie arvates oli Koidul mässu eel kontakt ka Tallinna enamlastega, kuna tema esimene mässukatse toimus samal ajal mässukatsega Tallinnas. Aleksander Valtin väidab oma mälestustes, ei Tallinnaga Koidul ühendus puudus. Samas aga olevat Koit Valtiniga ühendust võtnud. Valtin oli enda sõnul üks esimesi mässumõtetega meeste organisatsiooniga liitujaid ja ta kogus Kuressaares riikliku mobilisatsiooni korralduse kohta infot.
Enamlasi olevat saartel tuntud ennekõike nende loosungi „Rahu, leiba, maad!“ järgi. Kuna Saksa okupatsioon algas seal enne kui enamlased 1917. aastal mandril võimule tulid, siis puudus kohalikul rahval kogemus mitmete nende sammudega, mis mujal suure osa inimestest enamlaste vastu häälestasid: üheparteiline diktatuurivalitsus, poliitiliste vastaste represseerimine, kiriku tegevuse keelamine, mõisamaadest kollektiivmajandite loomine.
Osa mässu teemal mõtteid avaldanud autoreid (sh Victor Neggo, Johannes Ernits, Jaan Maide ) on arvanud, et mäss oli osaliselt või täielikult väljastpoolt enamlaste organiseeritud ja juhitud. Selle seisukoha kinnitusena on välja toodud asjaolu, et mäss puhkes samal päeval kui Punaarmee alustas pealetungi Eesti Vabariigi sõjaväe vastu, ja teadet, et ühe vahistatud mässaja taskust leiti paar päeva varem Petrogradist ostetud trammipilet. Mässu organisaatoriks on nimetatud Saaremaa päritoluga Viktor Kingisseppa, kes oma agentide kaudu Saaremaal kihutustööd tegi või isiklikult Läti poolt sinna saabus. Kogula vallakirjutaja Oskar Wilhelm Paas väitis, et Aleksander Koit oli saadetud eriülesandega Petrogradist Saaremaale.
Mitmed teised autorid pole neid väiteid põhjendatuks pidanud. Valitsuse moodustatud ülestõusu uurimise erakorraline komisjon (koosseisus Jaan Teemant, Eduard Kübarsepp, Aleksander Rosalk) ei leidnud, et mässajad oleks kusagilt väljastpoolt raha või varustust saanud, samuti polevat olnud väljast saadetud agitaatoreid ja „intelligentsemat elementi“, kes mässu oleks juhtinud. Sama kordas Kübarsepp oma hilisemas mälestusteraamatus. Ka ühe anonüümse mässust osavõtnu mulje kohaselt olid juhid „täiesti juhuslikud isikud“, kel „laiem silmaring ja arusaamine puudus“. Kingissepa teatel tegeles ta koos teiste enamlastega Ajutise Valitsuse võimu õõnestamisega küll mandril, aga saartele polnud neil võimalust kedagi saata ja sealne mäss tuli ka bolševikele ootamatult. Aleksander Valtin kirjutas oma mälestustes, ühtegi mässujuhti väljastpoolt ei tulnud ja meri oli mitu kuud ülepääsmatu olnud. Kingissepa osaluse versiooni kritiseeriti kohalikus ajalehes Meie Maa. Kommunistliku Partei Eesti Keskkomitee eitas süüdistusi ja ütles oma avalduses, et kui neil oleks olnud võimalus Saaremaa sündmusi mõjutada, siis oleks nad ülestõusuks sobivama hetke valinud. Jutt Kingissepa viibimisest Saaremaal võis alguse saada juhtumist, kus üks mässulistest tutvustas end Kuressaarega telefoni teel rääkides Viktor Kingissepana.
Mässu puhkemise ühtelangemist Punaarmee pealetungi algusega kommenteerides ütles Kingissepp, et selle päeva panid paika siiski Johan Laidoner ja Konstantin Päts oma otsusega sel ajal Saaremaal mobilisatsioon korraldada. Ka erakorralise uurimiskomisjoni raporti hinnangul oli mässu väliseks tõukeks mobiliseeritud meeste kokkukutsumine. Väidet leitud Petrogradi trammipileti kohta on August Sunila pidanud karistussalga ülema Jaan Klaari väljamõeldiseks, kuna pileti omaniku nime välja toodud pole ja samuti ei leiduvat sellist inimest üheski hilisemas arreteeritute nimekirjas.
Mobilisatsiooni väljakuulutamine
Ülestõusu otseseks ajendiks sai Ajutise Valitsuse otsus korraldada Eesti sõjaväkke (nimetati ka Rahvaväeks) meeste saamiseks Saare maakonnas sunniviisiline mobilisatsioon. Algselt plaanis Eesti Ajutine Valitsus luua omale sõjaväe vabatahtliku mobilisatsiooni teel. Kuna kutse peale tuli kokku vähe mehi ja vahepeal oli Nõukogude Venemaaga sõda puhkenud, siis kuulutati 29. novembril välja üldine sunniviisiline mobilisatsioon. Selle alla kuulusid esialgu 21–24-aastased mehed. Kõrvalehoidjatele nähti 3. detsembri määrusega ette sõjakohtu alla andmine ja kuni 15-aastane sunnitöö. Saaremaa kohta mobilisatsioonikäsku esialgu ei rakendatud, kuid maakonnavalitsuse esimees Timotheus Grünthal ja Kaitseliidu ülem Johannes Poopuu tegid omalt poolt 6. detsembril üleskutse sõjaväkke astuda. Sellele polevat reageerinud aga ükski saarlane. 9. detsembril saatis Ajutine Valitsus Saare maakonnavalitsusele käsu mobiliseerida kõik 21–28-aastased mehed, kuid seda korraldust ei suudetud täita.
Saaremaa mehed ei tahtnud sõdima minna. Oldi sõjategevusest väsinud, eriti äsja koju pääsenud sõjavangid ja demobiliseeritud, kes polevat tahtnud kuuldagi uuest sõjast. Erakorralise uurimiskomisjoni aruande järgi oli üldlevinud arvamus, et "ega väike Eesti jõua Venemaa suurtele jõududele vastu panna". Nappis usku Eesti iseseisvusse ja „kubermanguriiki“, veel 1919. aasta suvelgi avaldasid paljud saarlased erakirjades soovi „tagasi Vene alla“ minna. Olevat ka kardetud, et Eesti sõjaväes koheldakse mehi halvasti, pekstakse ja lastakse maha. Paljud olid seisukohal, et mobilisatsioonikomisjon on jõukamate talude perepoegi väeteenistusest vabastades ebaõiglaselt talitanud.
Riigivõimul puudus tol hetkel reaalne jõud, et saarlasi kuuletuma sundida. Maakonnavalitsuse esimees Grünthal oli oma sõnul juba varakult palunud Ajutist Valitsust 50–100 meest koos mõne kuulipildujaga Saaremaale saata, et sõjariistade toel riigivõimu autoriteeti hoida, kuid Poopuu vahendusel teatati talle detsembri lõpul või jaanuari algul, et Tallinnast mehi ei saa ja läbi tuleb ajada kohalike jõududega.
Mässukatse Kogulas
Esimene mässukatse toimus 1918. aasta detsembris Kogula vallas. Mässu tekkimist võis seal soodustada maakonnavalitsuse ebapopulaarne käsk Kogula valla vilja ülejäägid sõjaväe toitlustamiseks magasiaita ära anda ja ähvardus vajadusel „karmisi abinõusid vilja sissenõudmiseks tarvitusele võtta“. Kogula vallakirjutaja Oskar Wilhelm Paasi mälestuste kohaselt ilmus 14. detsembril vallamajja Aleksander Koit, kes rääkis, et see polevat õige asi, kuidas üks väike grupp sunnib vägivallaga inimestele sõda peale ja vaestest inimestest ei hoolita üldse. Ta olevat öelnud, et Tallinna valitsuse kui parunite ja tagurlaste valitsuse käske ei tule täita ja tegi ettepaneku Valjala maalinnale suur rahvakoosolek kokku kutsuda. Ärritunud sekretär olevat ta selle peale vallamajast välja saatnud. Kogula valla Kaitseliidu ülem Aleksander Mihkelson kuulis samal päeval ühelt kaitseliitlaselt, et Koit kutsus seda meest liituma ööks vastu 15. detsembrit planeeritud väljaastumisega. Mihkelson organiseeris seepeale kaitseliitlaste koosoleku, kus ta selgitas olukorda. Pärast koosolekut tehti ümbruskonnas „demonstreerimiseks“ harjutusi.
Faizal Yusof
Faizal Yusof (ka Faizal Yusup; 1978 – 1. jaanuar 2011 Pusat Rawatan Islam) oli Malaisia näitleja.
Saaremaa mäss
Mässukatse Kogulas
pisi|Aleksander Koit 16. detsembril sai vanemmilitsionäär Ivan Lutter ühe kaitseliitlase kaudu infot, et Koit kavatseb 17. detsembril Kogula valla valitsuse üle võtta ja „punaste valitsuse“ sisse seada. Mihkelsoni sõnul rääkis Koit, et 17. detsembriks on Saaremaal 8 kutseaasta meeste mobilisatsioon määratud ja sel päeval toimub ka ülemaaline enamlaste väljaastumine Ajutise Valitsuse kukutamiseks. Mihkelson kutsus seepeale kaitseliitlased kokku, lasi vallamajast padrunid ära tuua ja selle valve alla võtta.
Ööl vastu 17. detsembrit hakkas Koit koos kümmekonna relvastatud mehega Tõnija külast Kogula vallamaja poole liikuma. Eesmärgiks olevat olnud vallamaja üle võtta, kaitseliitlased arreteerida, viljaandmine maakonnavalitsusele ja armeele nurja ajada ning lõpuks juba suurema salgaga Kuressaare vallutada. Kaasas oli neil Koidu õe õmmeldud punane lipp kirjaga „Maha sõda“. Teel värvati mehi juurde, neist osa vägisi. Mässajatega ühines ka 7 Kogula kaitseliitlast, neist 3 ähvarduste mõjul. Kui Koidu salk sai aga teada Lutteri ja Mihkelsoni organiseeritud Kaitseliidu meeste kogunemisest, siis pidasid ta kaaslased paremaks üritusest loobuda ja mehed läksid laiali.
Faizal Yusof
Ta mängis teleseriaalides "Tiramisu" ja "Manjalara".
Abielust laulja Siti Nordianaga sündis tal poeg.
Saaremaa mäss
Mässukatse Kogulas
Juba sama päeva õhtul alustas Ivan Lutter mässukatses osalenute arreteerimiste ja ülekuulamisele toimetamisega. Ülekuulamiste käigus leiti 21 isikut, kes Kogula vallamaja üle võtma suundusid, 5 meest, kes käisid Võhkla kandis mehi kokku ajamas ja 16 isikut, kes muul moel rahutustest osa võtsid. 21 (teistel andmetel 14 või 16) arreteeritut viidi Kuressaare vanglasse. Kinnipeetud taheti saata Tallinnasse sõjaväljakohtu alla, kuid laeva ja vastava konvoi puudumise tõttu lükati see edasi. Aleksander Koit, kes varjas ennast ja pääses kinnivõtmisest, kuulutati tagaotsitavaks kurjategijaks. Arnold Alliku andmetel jätkas Koit inkognito ja oma mõttekaaslaste abil sõja- ja mobilisatsioonivastast agitatsiooni ja ülestõusuplaanide arutamist.
Uus mobilisatsioonikäsk
7. jaanuari vahearuande järgi oli üle Eesti mobilisatsiooniga saadud 15 399 meest, Saaremaalt aga mitte ühtegi. 8. jaanuaril andis Sisekaitse ülem Ernst Põdder Kuresaare Kaitseliidule korralduse karistussalku moodustada ja nendega väeteenistusest kõrvalehoidjaid arreteerima minna. 10. jaanuaril anti Saaremaal välja uus mobilisatsioonikäsk 21–28-aastastele meestele. Mihhail Õue mälestuste kohaselt kästi mobilisatsiooni alla kuuluvatel meestel minna Kuressaare komisjoni ette end arvele võtma. Muhu kutsealused kogunesid Muhu-Suure valda, kuid tõrkusid sealt edasi minemast. Pärast Grünthali ja Poopuu teadet, et mitteilmujad võivad sõjakohtu poolt karistatud saada, mindi lõpuks siiski Kuressaarde. Seal võeti nad vastu, tehti noomitus ja mehed läksid koju sõjaväkke mineku kutset ootama. Jääolude tõttu ei olnud esialgu võimalik kutsealuseid mandrile saata. Jäädi ootama Muhu väina kinnikülmumist.
Kaitseliidu aktsioonid tekitasid samal ajal inimestes pahameelt. Loona vallas tehtud läbiotsimistest ja vahistamistest kirjutades teatas ajaleht „Saarte Kaja“ 26. jaanuaril, et viimasel ajal ei saa seal enam "oma isiku vabaduse ja puutumatuse" osas kindel olla ja kaitseliitlased võivad igal hetkel, kasvõi keskööl, sisse tungida. Rahva arvates polevat „niisugust aega ... isegi vene ja saksa valitsuse ajal olnud.“
Mihhail Õue mälestuste järgi arutas rühm kutsealuseid jaanuari lõpul Hellamaa valla Lehtmetsa külas võimaliku ülestõusu küsimust. Leiti, et üksi pole võimalik seda teha ja otsustati saata mõned mehed Tallinnasse töölisorganisatsioonide ja enamlastega sidemeid looma, kuid saadikutel ei õnnestunud nendega kontakti saada. Samal ajal käis Tallinnas ka Victor Neggo, kes olevat oma sõnul valitsust puhkeda võiva mässu eest hoiatanud ning soovitanud maata inimestele kasvõi ajutiseltki maad anda ja Saaremaale suurem sõjaväeosa saata, et mobilisatsiooni kindlustada. Olevatki lubatud, et Ernst Põdder tuleb 12. veebruaril 200 ratsamehega Saaremaale mobilisatsiooni läbiviimist tagama.
Osvald Järveotsa (Pištšailo) kohaselt tulid jaanuari lõpus või veebruari alguses kaks meest Järve kõrtsi juurde ja kutsusid seal kokku koosoleku. Nad ütlesid, et varsti tuleb mobilisatsioon parunite sõjaväkke ja soovitasid meestel sinna mitte minna. Veebruari alguses toimus Hellamaal Muhu komandandi loal koosolek, millel osalenud saatsid Rahvaväe Kuressaare komisjonile ametliku kirja, kus nõuti väeteenistusest vabastatud meeste valiku uuesti läbi vaatamist. Koosolekul osalejate meelest oli komisjon sõjaväkke määranud peretoitjaid, sealt vabastanud aga ükskuid jõukamaid mehi, samuti oli vabastatuid Hellamaal vähem kui naabervallas. Nõudmised jäid rahuldamata.