cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Samak Sundaravej
pisi|Samak Sundaravej Samak Sundaravej (tai สมัคร สุนทรเวช; 13. juunil 1935 Bangkok – 24. november 2009 Bangkok) oli hiina päritolu Tai poliitik. 29. jaanuarist 9. septembrini 2008 oli ta Tai peaminister.
Elulugu
Sundaravej oli parempoolne poliitik, kes oli alates oma poliitilise karjääri algusest 1968. aastal tihedates sidemetes sõjaväega. Kõrghariduse omandas ta Thammasati Ülikoolis.
Aastatel 1973–2000 oli ta väikeste vaheaegadega Tai parlamendi liige. Aastal 1979 asutas ta Prachakornthai partei ja oli aastani 2000 selle esimees. Erakonnal oli parlamendis väike, kuid alaline ja püsiv esindatus, mis ulatus eri koosseisudes 29-36 saadikuni.
1983–1986 ja 1990–1991 oli Samak Sundaravej transpordiminister, 1992. aastal aga asepeaminister kindral Suchinda Kraprayooni valitsuses. Hiljem on ta olnud ka Bangkoki kuberner (aastatel 2000–2003).
28. jaanuaril 2008 valis Tai parlament Samaki uueks peaministriks ja järgmisel päeval kinnitas kuningas Bhumibol Adulyadej ta ametisse.
Sundaravej valitsuse liikmed kinnitati kuninga poolt ametisse ja andsid ametivande 6. veebruaril 2008. Uues valitsuses võttis peaminister endale ka kaitseministri portfelli.
Valitsus sattus esimesse tõsisesse poliitilisse kriisi juba juulis 2008 kui konstitutsioonikohus tunnistas välisminister Noppadon Pattama süüdi Kambodžaga rahvusvahelise lepingu sõlmimisel parlamendi eiramises. Opositsioon algatas pärast kohtuotsust ministri vastu umbusaldusavalduse ja sundis Pattama 10. juulil tagasi astuma.
Suurem poliitiline kriis puhkes augustis kui parempoolne opositsioon korraldas pealinnas Bangkokis mitmeid päevi kestnud massimeeleavaldused, mille käigus hõivasid meelevaldajad 26. augustil peaministri residentsi ja riikliku ringhäälingu hoone. Meeleavaldused laienesid ka teistesse linnadesse ja meeleavaldajatega liitunud ametiühingud lubasid 3. septembril jätta valitsusasutused ilma vee, elektri ja transpordiühenduseta. Nõuti Sundaravej ja tema valitsuse tagasiastumist, kuid peaminister keeldus. Samuti keeldus ta täitmast opositsiooni nõudmisi parlamendi laialisaatmiseks. 2. septembril kuulutas ta riigis välja erakorralise seisukorra ja saatis armee pealinna tänavatele korda tagama.
Samak Sundaravej kindlameelsusele andis ootamatu hoobi konstitutsioonikohtu otsus 9. septembrist 2008, kus leiti, et peaministri kandidaadina kokasaates osalemine ja selle eest raha saamine on vastuolus Tai põhiseadusega. Sundaravej pidi vastavalt kohtuotsusele kohe ametist taanduma.
Kohtuotsus ei keelanud siiski Samakil edaspidi peaministri ametisse naasta ja tema partei esitaski ta kaks päeva hiljem, 11. septembril uuesti peaministri kandidaadiks. Kui päev hiljem selgus, et koalitsioonipartnerid ja isegi osa Rahva Võimu Parteisse kuuluvatest parlamendiliikmetest seda sammu ei toeta, taandas partei Samaki kandidatuuri.
Isiklikku
Samak Sundaravej oli abielus finantsisti Surat Sundaravejiga. Neil sündis kaks last.
Funktsionaalharmoonia
Funktsionaalharmoonia on muusikas harmoonia, milles diatoonilise helilaadi astmetele on omistatud teatud ülesanded. Näiteks:
Funktsionaalharmoonias nimetatakse diatoonilise helilaadi I, IV ja V astet põhiastmeteks ning II, VI ja VII astet kõrvalastmeteks.
Kose
Kose Päevakeskus
Päevakeskuses tegutsevad mitmed ringid (näiteks: kabe-malering, laulumängutunnid väikelastele, tervisevõimlemine eakatele) ja seal pakutakse ka sotsiaalteenuseid.
Kose Lasteaed
pisi|Kose Lasteaed öösel
1930. ja 1940. aastatel oli mitmel aastal kahe-kolme kuu jooksul avatud suvelasteaed, mis töötas Kose seltsimajas. Suvelasteaeda leiti kasvatajad kas spetsiaalse koolituse läbinute hulgast või Tallinna Kodumajandusinstituudist. Lastel oli võimalik mängida lasteaia poolt võimaldatud mänguasjadega, kuid söök tuli ise kaasa võtta. Suve lõppedes esitasid lapsed suvega õpitud laule ja luuletusi oma vanematele.
Lasteaed avati Kosel 1954. aastal. Lapsi oli seal alguses 15 ja töötas kaks lasteaiarühma.
1961. aastal avati lasteaed endise kahe rühma asemel nelja rühmaga, mis oli mõeldud sajale lapsele. Sõimerühmad asusid Kehra maantee 5 ja kaks vanemat rühma paiknesid Pikk 8 asuvas vastremonditud majas. Lasteaiatöötajaid oli kahe maja peale kokku 27.
Tänapäeval kasutatavasse majja, mis on ehitatud spetsiaalselt lasteaiaks, kolis tollane Kose Lastepäevakodu 1978. aastal.
2008. aasta sügisel oli Kose lasteaias 6 rühma, kus käis kokku 126 last vanuses 2–7. Töötajaid oli Kose lasteaias 31. 2013. aastal avati Kose Kultuurikeskuse ruumides kaks lisarühma.
Kose kirik
pisi|vasakul|Kose kirik
Katolikuaegne kirik hävis 1482. aasta venelaste süüdatud tulekahjus ja seda asuti taastama hiljemalt Rootsi ajal.
Ülesehitamisel on kiriku põhiplaan jäänud läbi aegade üldiselt samaks, kui välja arvata kiriku põhjapoolne juurdeehitus 1858. aastal (1856–1858 lammutati kiriku põhjaküljel paiknenud käärkamber – selle asemele kerkis suurem leerisaal, mida sai vajadusel kasutada ka kiriku laiendusena).
Uus torn ehitati kirikule 1873. aastal (pühitseti sisse 16. augustil). Torni otsa kaunistab kuldne muna, mille peal paiknevad rist ja kukk-tuulelipp. Kirikutornis on praegu kaks kella, millest vanem pühitseti sisse 22. detsembril 1716. aastal siis veel vanas kirikutornis. Kella kinkis Joh. Knorring Habajalt. Teine kell telliti uue torni tarvis ja seati vanema ning väiksema kella kõrvale 1879. aastal.
pisi|Kose kiriku interjöör Kose kiriku kunstimälestised on ristimisvaagen (15. sajand), vasklühter (17. sajand), kantsel (Tallinna tisleri Tobias Heintze vanema töö 1630. aastast), paest hauaplaat (15. sajand) jm.
1774. aastal kinkis Carl Zoege von Mannteuffel kirikule altariseina. Altariseinal asetses puulaudadele maalitud "Kristus ristil", mis oli vahepeal mitu aastakümmet kinnikaetud praegu kiriku käärkambris paikneva Carl Sigmund Waltheri samasüžeelise maaliga (valminud 1855). 12. aprillil 1859 seati üles leerisaali altarimaaliks mõeldud "Jeesuse haudapanek" (Carl Timoleon von Neffi järgi Otto Zoege von Mannteuffel), mis asub nüüd kiriku lõunaserval.
Kirikus paikneva oreli ehitas 1890. aastal Gustav Normann. Orelile tehti 2002. aastal OÜ Olev Kentsi Orelitöökojas põhjalik remont.
Kiriku kell seati torni 1921. aastal.
Kose kirik on arhitektuurimälestisena kaitse all. Legendi kohaselt on kiriku tornikiivri tipus asuvas munas ruum, milles on laud ja neli tooli.
Kose kalmistu
pisi|280px|Mälestussammas vabadussõjas ja esimeses maailmasõjas langenud Kose kihelkonna meestele
Kose kalmistu on suur kihelkondlik kalmistu, kuhu on maetud nii Kose ja Kõue, aga ka Rae ja Anija valla surnuid. Kalmistu vanem osa paikneb ümber vana kabeli, mis on tänapäeval kasutuses hoidlana matusetarvete ja tööriistade tarvis.
Kalmistu vanimad hauatähised, milleks on paeristid ja üks paekivist hauaplaat, paiknevad vana kabeli läheduses. Hauaplaadil on kirjas nimi Emilie Adelhelt ja selle juurde on surma-aastana märgitud 1826.
Kalmistut ümbritseb maakividest laotud kiviaed, mille lõunapoolses osas on kolm väikest väravat. Peavärav, mille moodustab kolm väravaposti koos nendevaheliste sepistatud väravatega, paikneb kalmistu idaküljes.
Mälestussammas sõjas langenud Kose kihelkonna meestele
Kose kalmistu keskel asub mälestussammas Vabadussõjas ja Esimeses maailmasõjas langenud Kose kihelkonna meestele. Mälestussammas avati 5. juulil 1925. 1941. aastal ausammas lõhuti ning mälestussamba tükid veeti Pirita jõkke. 1989. aastal püstitati Kose Muinsuskaitse Seltsi aktiivsemate liikmete poolt endisele kohale samasugune mälestussammas osaliselt ka originaalsamba tükkidest, mis jõest välja tõmmati. Sammas avati taas 17. juunil.
Rahvastik
pisi|400px|Kose rahvastikupüramiid 2014. aastal Kose alevikus, kui Kose valla keskuses, elas 1. märtsi 2006 seisuga Statistikaameti andmetel 2156 elanikku, mida oli enam kui kolmandik valla rahvastikust.
1. jaanuaril 2014 elas Kosel Rahvastikuregistri andmetel 2034 inimest, mis oli ligi 29% Kose valla elanikest. Seejuures oli valla elanike arv suurenenud 7129 inimeseni, kuna 2013. aasta lõpul ühinesid Kose ja Kõue vald.
Kultuur
pisi|Kose Kultuurikeskuse ja Kose raamatukogu sissepääs
Kose raamatukogu
2004. aastal oli raamatukogus 26 975 raamatut. 2005. aastal tegid 1199 lugejat 15 885 külastust ja sooritasid 30 316 laenutust.
[[Pilt:Kose Noortelava 2009.JPG|pisi|Kose Noortelava pärast omaalgatusliku noortemuusikali "Üks samm sinnapoole" kolmanda etenduse lõppu]] pisi|Noortemuusikali "Suvevärvid" lõpetamine 2010. aastal
Kose Lauluväljak
23. mail 2009 avati laululava taga paiknev Kose Noortelava.
Kose Pasunakoor
Kose Pasunakoor tegutseb juba 1881. aasta kevadest.
Kose Pasunakoori juhendaja on Olev Roosa.
Kose Kammerkoor
Kose Kammerkoor on loodud 12. septembril 1989. Selle juhendajad on Heli Sepp ja Inta Roost. Koor on võitnud Tuljaku võistulaulmisel II koha (2001, 2002) ja III koha (1994, 2007).
Rahvatantsurühm Kirilind
Kirilind on rahvatantsuga tegelev naisrühm, mille algusajaks võib pidada 1971. aasta sügisest. Alates 1973. aastast osa võetud kõigist üldtantsupidudest. Suurimateks saavutusteks on teine koht Vabariiklikul naisrühmade võistutantsimisel (2000), esimene koht ja publiku preemia Maie Orava tantsude võistutantsimisel (2001), kolmas koht Kai Leete tantsude võistutantsimisel (2002 ja 2006) ning kolmas koht Vabariiklikul naisrühmade võistutantsimisel (2003).
Folkansambel Pillipiigad
Kose Muusikakooli folkansambel Pillipiigad tegutses Kosel alates 1987. aasta maist, hiljem on ansambel tegutsenud Tallinnas.
Juhendajad on olnud Juta Helilaid ja Angelika Kadarik.
Kose valla naiskoor Krõõt
Koor loodi 1981. aasta septembris Juta Helilaiu algatusel. Koori praegune dirigent on Tiina Steinberg ning kooris laulab naisi nii Kose vallast kui ka Tallinnast.
Kultuurimälestised
pisi|Kose pastoraadi hoone on arvele võetud [[kultuurimälestisena]] Kose alevikus on kultuurimälestistena arvele võetud peamiselt kirikuga seotud objekte. Lisaks Kose kirikule endale on kaitse all nii kirikuaed, pastoraadi hoone, mõlemad kirikuaia kabelid, kirikuaia piirdemüür väravaga kui ka aias paiknev Otto von Kotzebue haud. Samuti paikneb kirikus hulgaliselt kunstimälestisi. Väljaspool kirikuaeda on kaitse all Kose kalmistu, kalmistul paiknev Vabadussõja mälestussammas ja Pirita jõe äärde jääv II maailmasõjas hukkunute ühishaud.
II maailmasõjas hukkunute ühishaud
Aadressil Pikk 27a asub Teises maailmasõjas hukkunute ühishaud, kuhu on maetud 1941. ja 1944. aasta lahingutes langenuid. 1950. aastal püstitati samasse mälestussammas, mis kujutab endast kaheosalisest alusest, postamendist ja dolomiidist sambast koosnevat obeliski. Samba ülemisse ossa on raiutud viisnurk. Samba esiküljel on eesti- ja tagaküljel venekeelne tekst.
Kose Vallamaja
Vallamaja, milles töötavad volikogu, vallavalitsus ja haldusaparaat, asub Kose alevikus aadressil Hariduse 1.
Tehnilised infrastruktuurid ja maa
pisi|Uue veevärgi paigaldamine koos tee-ehitusega 2010. aastal. [[Kose–Jägala maantee ja selle äärde jääv kergliiklustee]] Alevikus toimib keskküttesüsteem ja küttena kasutatakse valdavalt põlevkiviõli. Kaugkütte teenust pakkus kuni 2013. aasta sügiseni UM Soojus OÜ, mis oli Kose vallale kuuluv osaühing. Siis liideti see teise vallale kuuluva ettevõtte, OÜ Kose Veega.
Kosel paikneb elektri jaotusvõrgu 35/10-kilovoldine alajaam, mis on oluline sõlmpunkt Harju maakonna elektrivõrgus. See piirkonnaalajaam rajati 1971. aastal ning seda uuendati 2015.
Alevik on varustatud ühisveevärgiga. Kose valla vee-ettevõte on OÜ Kose Vesi, mis kuulub täies mahus vallale ja osutab veevarustus- ja kanalisatsiooniteenust lisaks Kosele ka Kose-Uuemõisa ja Ravila alevikus ning Oru, Sepa, Karla, Vardja ja Palvere külas.
2010–2012 viidi läbi Kose aleviku ühisvee- ja kanalisatsiooni rekonstrueerimine, mille käigus vahetati välja vee- ja kanalisatsioonitorustikud ning valmisid veetöötlusjaam ja uus reoveepuhasti.
Kose alevik on üks kümnest suuremast Kose valla asulast ning elamurajoonist, mis on varustatud tänavavalgustusega. Teised on Ravila, Kose-Uuemõisa, Palvere, Oru, Karla, Vardja, Sepa, Männimäe ja Heinamäe (kaks viimast on elamurajoonid Oru külas).
Kose vallas on maa jagatud kolme maksutsooni, millest Kose alevik moodustab ühe tsooni. Maamaks Kose alevikus on 2,0% maa maksustamise hinnast aastas.
Tervishoid
pisi|Hariduse tänav Tervishoiualast abi osutavad Kosel 3 perearsti, kellel on ka harukabinette Kose-Uuemõisas ja Orus. Eriarstide juurde suunatakse elanikke valdavalt Tallinna meditsiiniasutustesse.
Kiirabiteenust osutab Põhja-Eesti Regionaalhaigla kiirabibrigaad, mis paikneb Põhja-Eesti Regionaalhaigla Pulmonoloogiakeskuse tuberkuloosiosakonnas Kose polikliinikus Ravila mnt 29.
Tervishoiukulud Kose valla eelarves on väga väikesed: 2006. aastal oli eelarves tervishoiule ette nähtud 130 000 krooni, mis kulus perearstikeskuste toetamiseks ja eriarsti vastuvõttudele. pisi|vasakul|Vana apteek. Pildistamise hetkel kasutusel Tarbijate ühisuse poena. Foto: [[Kose-Uuemõisa Koduloomuuseum ]]
Apteek
Karl Alfred Ellrich avas Ravila mõisas 1884. aastal oma apteegi. Varsti pärast seda lasi mõis Ravilast ühe maja Kosele vedada, mis ehitati 1888. aastal ümber apteegiks.
Tallinna–Riisipere rongiliin
pisi|Tallinna rong Riisipere jaamas (2008)
Kose
Apteek
20. sajandi alguses asus apteek vana koolimaja ja praeguse raamatukoguhoone kohal, kust pärast esimest maailmasõda koliti uude asupaika (Kehra mnt 6), kus paiknes apteek 2002. aastani. Siis kolis AS Kose Apteek aadressile Pikk tänav 15.
Tallinna–Riisipere rongiliin
Tallinna–Riisipere rongiliin on Elroni opereeritav rongiliin lõpp-peatustega vastavalt Tallinnas Balti jaamas ja Riisiperes.
Kose
Hambaravi
Kosel pakuvad hambaravi võimalust kaks ettevõtet: OÜ Hambaravi Malle Veering (asub samas majas, kus postkontor) ja OÜ Kose Hambaravi (asukohaga Hariduse 2, esimesel korrusel).
Tallinna–Riisipere rongiliin
Liini lõik Vasalemmast Riisiperre oli enne 2019. aastat viimane elektrifitseeritud raudteelõik Eestis, millel alustasid elektrirongid reisjate teenindust 1981. aastal
Kose
Kose sanatoorium
Esimesed haiged võeti Kose sanatooriumisse 25. mail 1966. Tänapäeval kuulub sanatoorium sihtasutusele Põhja-Eesti Regionaalhaigla ja seal on 100 voodikohta.
Tallinna–Riisipere rongiliin
2019. aasta 8. detsembril avati Riisipere ja Turba vahel 6,3 kilomeetri pikkune raudtee lõik kus rongid sõidavad kiirusega 140 km/h ja olles sellega kõige kiireim raudtee lõik Eesti Raudteel.
Kose
Kose sanatoorium
Kose sanatooriumis ravitakse tuberkuloosihaigeid.
Tallinna–Riisipere rongiliin
Alates 1. jaanuarist 2014 liigub mõlemas suunas tööpäeviti 12 ja puhkepäeviti 11 elektrirongi koosseisu.
Kose
Veterinaaria
Veterinaaria alast teenust pakub Priit Koppeli Kose Loomakliinik asukohaga Hariduse 2.
Tallinna–Riisipere rongiliin
Liin läbib 20 peatust: Tallinn (Balti jaam), Lilleküla, Tondi, Järve, Rahumäe, Nõmme, Hiiu, Kivimäe, Pääsküla, Laagri, Urda, Saue, Valingu, Keila, Kulna, Vasalemma, Kibuna, Laitse, Jaanika ja Riisipere.
Kose
Ettevõtlus
pisi|vasakul|Nisupõld aleviku territooriumil
Tallinna–Riisipere rongiliin
Seisuga 1. jaanuar 2014 maksab liini otspunktide vahel täispilet Elroni sõidukaardil 2,25 ja sooduspilet 1,62 eurot. Paberkandjal täispilet maksab 2,50 ja sooduspilet 1,80 eurot. Sõiduaeg on 58–61 minutit.
Kose
Ettevõtlus
Kose aleviku ning ühtlasi ka Kose valla suurimaks tööandjaks on vald (Kose Gümnaasium, Kose Lasteaed jm.).
Tallinna–Riisipere rongiliin
Fakte ajaloost
2008–2013 peatusid Riisipere liini elektrirongid ka Padula raudteepeatuses.
Kose
Ettevõtlus
Aleviku üks suurim tööandja oli Tere AS tütarettevõte AS Kohuke, mis rajati 1996. aastal endistesse Kose Piimaühingu meierei ruumidesse postkontori vastas, kuid mis koliti 2010. aasta suvel Viljandisse. Majandussurutisega kaasnenud raskuste tõttu on Koselt tootmise minema kolinud või pankroti läinud veel mitu ettevõtet.
Tallinna–Riisipere rongiliin
Fakte ajaloost
Seisuga 11. veebruar 2009 maksis liini otspunktide vahel täispilet 25, sooduspilet 15 krooni. Sõiduaeg oli 1 tund 18 minutit kuni 1 tund 21 minutit.
Kuni 2013. aasta lõpuni liikus Riisiperest Tallinna suunas tööpäeviti 9 ja puhkepäeviti 8 koosseisu, Tallinnast Riisiperre iga päev 8 koosseisu.
Kose
Ettevõtlus
Radix Hoolduse OÜ on olmejäätmete veo ja käitlemisega tegelev ettevõte, mis tegutseb Kose, Lääne-Harju, Kuusalu ja Anija vallas.
Tallinna–Riisipere rongiliin
Fakte ajaloost
Peale Turba laiendust sõidab Riisiperre tööpäeviti kaks ja nädalavahetustel üks rong.
Kose
Ettevõtlus
Ecoterm AS on asutatud 1993. aastal. Ettevõtte tegevusalaks on komplektsete automatiseeritud soojussõlmede ja avatavate plaatsoojusvahetite valmistamine.
AS Standard on 1944. aastal asutatud mööblitootja. Mööblit toodetakse kahes tehases, millest üks asub Tallinnas Marja tänaval ja teine Kose-Ristil.
Tallinna–Riisipere rongiliin
Fakte ajaloost
Keila-Haapsalu raudteelõigul sõitsid viimati Turbasse rongid 1995. aastal.
Soome Rahvusooper
pisi alt=Soome Rahvusooperi uus maja|pisi|Soome Rahvusooperi uus maja Soome Rahvusooper ja -ballett (soome keeles Suomen kansallisooppera ja -baletti; rootsi keeles Finlands nationalopera och -balett), endise nimega Soome Rahvusooper (sm Suomen Kansallisooppera) asub Helsingis ning on ainus Soome elukutseline ooperi- ja balletitrupp. Trupp esitab oopereid ja ballette ning annab kontserte.
Stratifikatsioon
Stratifikatsioon ehk stratifitseerumine on millegi kihistumus või kihi(s)tumine.
Soome Rahvusooper
Soome Rahvusooperi koosseisus oli 2018. aastal 111 muusikut, nendest 4 esimest viiulit ja üks kontsertmeister Eestist. Rahvusooperi kooris ning ühtlasi Soome ainsas elukutselises kooris on 50 lauljat. Ooperi juures tegutseb ka 50 lauljaga lastekoor. Rahvusballetis tantsib 80 baleriini. Rahvusooperi alalisel palgal on vaid 7 solisti (2 sopranit, 3 tenorit, 2 bassi), nende hulgas eestlane Koit Soasepp (bass).
Tallinna–Riisipere rongiliin
Fakte ajaloost
Peale Keila-Haapsalu raudteelõigu sulgemist võeti 2004. aastal raudtee rööpad üles ja mitmekümneks aastaks jäi lõpp-peatuseks Riisipere.
Kose
Ettevõtlus
Kosel paikneb ka elektri- ja telekommunikatsioonivõrkude projekteerimise, ehitamise ja hooldamisega tegelev ettevõtte Corle.
AS Kose Agro on Ravila ühismajandist 1993. aasta põllumajandusreformi tulemusel välja kasvanud ettevõte, mille põhitegevuse oli ja on taimekasvatus. Ettevõtte harida on ligikaudu 900 hektarit maad Kose vallas ning osa sellest jääb ka Kose aleviku piiridesse.
Transport
pisi|Kose vaadatuna Tallinna–Tartu maantee suunalt Kohalikud ühistransporditeenused on tihedalt seotud kooliliinidega. Koolipäevadel on bussid kolmel Kose vallas moodustatud liinil 5 korda päevas, koolivaheaegadel 3 korda päevas ja nädalavahetustel ning riiklikel pühadel liiklust ei toimu.
Vesikarikas (perekond)
Vesikarikas (Stratiotes L.) on veetaimede perekond kilbukaliste sugukonnast.
Perekonna tuntuim esindaja on vesikarikas.
Kose
Transport
Bussiliine Tallinn–Kose–Ardu ning Tallinn–Kose–Habaja–Kuimetsa kasutavad Tallinnas ja Kosel tööl ning koolis käivad inimesed.
Alevikku läbivad suuremad teed on Kose–Purila maantee, Kose tee, Kose–Jägala maantee, Kose–Ravila–Nõmbra tee ja Kose sanatooriumi tee.
18. novembril 2013 avati Tallinna–Tartu–Võru–Luhamaa maantee Aruvalla–Kose teelõik (kilomeetrid 26,7–40,0), mis parandas transporditingimusi aleviku ja pealinna vahel. Kose–Ardu–Võõbu neljarealise teelõigu valmimisel 2020. aastal ei läbi Tallinna–Tartu maantee enam Kose-Ristit, vaid kulgeb sellest lõunast mööda.
Keskkonnakaitse ja prügimajandus
Olmejäätmete veoga Kose vallas tegeleb OÜ Radix Hooldus ning jäätmeid ladustatakse Jõelähtme ja Väätsa prügilasse; kuni 1. juuli 2009 leidis kasutust ka Oru lähedal asuv Nõrava prügila, mis on nüüdseks suletud.
Ohtlike jäätmete kogumispunkt asub Kose bensiinijaamas. Samuti on kauplustes on vanade patareide kogumiskonteinerid. Suuregabariidilisi jäätmeid viiakse ära kampaania korras.
Seisuga 1. jaanuar 2008 oli Kosel 6 pakendijäätmete ning 7 paberi- ja papijäätmete kogumiskonteinerit, millele lisandusid veel kooli, lasteaia ja raamatukogu juures olevad konteinerid. Koostöös MTÜ Eesti Taaskasutusorganisatsiooni ja MTÜ Eesti Pakendiringlusega on plaanis pakendijäätmete kogumisvõrku tihendada.
Kose territooriumil asub ka potentsiaalselt keskkonnaohtlikke objekte, mis kuuluvad likvideerimisele, näiteks Kose masuudihoidla.
Suviti on tööl aednik, kes hooldab Kose aleviku haljasaladele istutatud puid-põõsaid ja püsikuid.
pisi|Detsembritorm 2011. aastal kiskumas katust ühelt Kose alevikus asuvalt majalt
Turvalisus
Korrakaitsega tegelevad politsei Kose piirkonna konstaablid, keda abistavad abipolitseinikud ja MTÜ Kose korravalve. Viimasena mainitu on valla ja ettevõtjate koostöös loodud ning osaliselt valla eelarvest finantseeritud asutus, kus töötab 7 teenistujat.
Kose alevikus tegutseb Kaasiku naabrivalve piirkond, mis on üks kahest Kose valla territooriumil moodustatud naabrivalvepiirkonnast.
Kose vallas ei ole ettevõtteid, mis võiksid endast kujutada suurt ohtu ümbruskonnale.
Sport
pisi|600px|Kose alevik õhust
Kose Spordimaja
Kose Spordimaja valmis 1993. aastal Kose kutsekooli viimase ehitusjärguna. Kompleks koosneb ujulast, raskejõustiku saalist, kehalise ettevalmistuse saalist ja abiruumidest.
Kose Tenniseklubi
Kosel asuvad tenniseväljakud, mida haldab MTÜ Kose Tenniseklubi.
Kose Korvpalliklubi
Kose Korvpalliklubi on asutatud 1992. aastal. Klubi korraldab näiteks Kose meistrivõistlusi korvpallis.
Kose Spordikool
Kose Spordikool (tegutseb 1. septembrist 1996) tegeleb kergejõustiku, ujumise ja korvpalliga. Kool allub Kose vallavalitsusele.
Kergejõustikuklubi Kose 2000
Kergejõustikuklubi Kose 2000 tegutseb alates 2000. aastast.
Kose maadlusklubi Võimula
Kose Võimula maadlusklubi on nime saanud Eesti raskejõustiklase Tõnu Võimula (11. september 1871 – 1955) järgi, kes elas Kose kihelkonnas Tuhalas. Klubi alustas tegevust 1998. aastal ja selle all võistles edukalt näiteks Magnus Piirits, kes tuli korduvalt oma vanuseklassis Eesti meistriks. 2014. aasta seisuga on klubi tegevus katkenud.
Karateklubi Daigo
Karateklubi Daigo tegutseb nii Kosel kui ka Tallinnas Sikupilli Keskkoolis.
Kose staadion
pisi|Kose staadion. Kaugemalt paistab Kose ujula 1. juulil 2008 avati ümberehitatud Kose staadion BIG Kuldliiga etapiga.
FC Kose
FC Kose loodi 1999. aasta kevadel Kose-Uuemõisa ja Oru noorte poolt. Meeskond treenis algul Kose Gümnaasiumi staadionil, aga kuna sealsed tingimused olid viletsad, koliti kuni Kose koolistaadioni ümberehitustööde lõpuni Oru kooli staadionile. Pärast seda jätkati treeninguid taas Kosel. Praegu kasutatakse mõlemat staadioni.
Estonian Open
Kosel hakkasid alates 2009. aasta novembrist toimuma ka Eesti meistrivõistlused Rubiku kuubiku lahendamises (teise nimega Estonian Open). Tegemist on esimese sellelaadse võistlusega Eestis, kus püstitatud tulemused võivad saada ametlikult tunnustatud nii Eesti kui ka maailmarekorditena. 2009. aasta võistlusel püstitatud kaks maailmarekordit olid arvatavasti esimesed maailmarekordid, mis kunagi Kose alevikus püstitatud.
Kose alevikuga seotud silmapaistvaid isikuid
pisi|[[Otto von Kotzebue haud Kose kiriku kalmistul]] pisi|[[Mati Kõrts 2009. aastal Kose Noortelaval noortemuusikali "Üks samm sinnapoole" proovis]] Meresõitja-maadeavastaja Otto von Kotzebue (1788–1846) oli Triigi mõisa omanik (Triigi mõis kuulus tol ajal Kose kihelkonda). Ta on maetud Kose kiriku kalmistule.
Eestimaa konsistooriumis tegutses pietistide grupp. Sinna kuulus ka Hermann Johann Heitzig Koselt. Nad andsid välja eestikeelse Uue Testamendi (1715), kirikliku käsiraamatu (1721) jm.
Kose kirikuaeda on maetud Peter August Friedrich von Manteuffel (1768–1842), kes oli Ravila mõisa omanik kokku 63 aastat. Manteuffel suhtus väga sõbralikult talurahvasse, oskas kõiki talutöid ja olevat lasknud endale isegi mõisatallis mõned piitsahoobid anda, et teada saada, mida talupojad ihunuhtluse ajal tunnevad. Rahva seas "hullu krahvina" tuntu avaldas jutukogu "Aiawite peergo walgusel", milles kajastas talurahva elu ja kombeid.
Joachim Cottlieb Schwabe (1754–1800) sündis Kosel pastori pojana. Toimetas 1790. aastail Tallinnas välja antud Eesti-Ma Rahva Kalendrit.
Kose kirikuõpetaja Harald Põld (1874–1939) oli paljude seltside ja ühistute juhatuse esimees, raamatu "Eesti keeleõpetus koolidele" koostaja.
Soome Rahvusooper
Soome Rahvusooper kasutab oma lavastustes arvukalt lepingulisi lauljaid. Ühel hooajal on tavaliselt ühekordne tööleping 20–23 sopraniga (nende hulgas Anna-Liina Võsa), 8 metsosopraniga, 18 tenoriga (nende hulgas Roland Liiv), 14 baritoniga, 4 bassbaritoniga ja 8 bassiga (nende hulgas Andrus Mitt). Soome Rahvusooperi kunstiline juht ja peadirigent oli aastatel 2016–2021 Esa-Pekka Salonen. Ühte või teist ooperit, operetti ja balletti on palgatud juhatama umbes 15 külalisdirigenti, nende hulgas on olnud ka eestlased Eri Klas, Peeter Lilje ja Paul Mägi.
2023. aasta augustist on teatri ooperitrupi kunstiline juht inglane Thomas de Mallet Burgess ja balletitrupi kunstiline juht Javier Torres.
Rahvusooperi sünd
Soome ooperi ajalugu on tihedalt seotud Soome Rahvusooperiga, mis sai alguse 1870. aastal, kui Helsingi Arkadia teatris esitas Suomalainen Seura ooperitrupp esimest korda ooperit soome keeles. Selleks oli Giuseppe Verdi "Trubaduur" ("Il trovatore"). 1872. aastal asutas Kaarlo Bergbom professionaalse rahvusteatri Suomalainen Teatteri, mille koosseisu lisati aasta hiljem lauluosakond Suomalainen Ooppera. Nad esitasid 21. novembril 1873. aastal Viiburis Donizetti ooperi "Lucia di Lammermoor". Seda päeva loetakse Soome Rahvusooperi sünnipäevaks. Huvi ooperi vastu oli Soomes väga tagasihoidlik, mistõttu lõpetas Suomalainen Ooppera 1879. aastal tegevuse. Selleks ajaks oli esitatud 24 ooperilavastuse 450 etendust, millest populaarseimaks oli Gounod' "Faust", mida esitati 55 korda.
Esimesed Soome algupärased ooperid
1891. aastal kuulutas Suomalaisen Kirjallisuuden Seura välja võistluse soome oma ooperi saamiseks, kuid ühtegi tööd ei laekunud. 1896. aastal korraldati uus võistlus. Osales vaid Oskari Merikanto, kelle oopus "Põhjaneiu" ("Pohjan neiti") sai võitja auhinna. See lüüriline ooper oligi esimene soomekeelne rahvuslik ooper ja kanti ette alles 1908. aastal Viiburi laulupeol. 1896. aastal katsetas ooperi komponeerimist ka Soome ajaloo suurimaid heliloojaid Jean Sibelius, kirjutades rootsikeelsele tekstile lavateose "Neiu tornis" ("Jungfrun i tornet"). Oopus ei äratanud aga mingit tähelepanu. pisi|Soome Rahvusooperi asukoht Helsingis
Majandusraskused
1920. aastate alguse majandusraskused jätsid ooperietendused publikuta, kuid operette käis publik innukalt kuulamas. 1925. aastal lõpetas Suomalainen Ooppera majandusraskuste tõttu juba teist korda tegevuse, kuid siis ulatas abistava käe riik. 1926. aastal käivitus Soomes rahaloterii, mille tulust kasutati osa ooperi hinges hoidmiseks. See taastas ooperiteatri Suomalainen Ooppera tegevuse ja üleüldse Soome ooperielu. Trupp esitas põhiliselt saksa romantilist lavamuusikat Carl Maria von Weberi ja Richard Wagneri loomingust, mis tõi publiku teatrisse. Suomalainen Ooppera lõi 1920. aastatel ligi 70 uuslavastust ja oli esmaettekandjaks sellistele rahvuslikele ooperitele nagu Ilmari Krohni "Tuhotulva" (1928), Emil Kauppi "Päiväkummun pidot" (1925) ja "Nummisuutarit" (1930), Väinö Raitio "Jeftan tytär" (1931), "Prinsessa Cecilia" (1936), "Kaksi kuningatarta" (1944) jt. Kuid publik suhtus nendesse teostesse väga külmalt. Publiku soosingu teenisid vaid Aarre Merikanto ja Leevi Madetoja teosed. Merikanto euroopalikus modernistlikus stiilis kirjutatud "Juha" (1922) võitis Soome publiku südame aga alles 1963. aasta lavastusega. Madetoja "Pohjalaisia" (1924) kujunes soomlaste üheks armastatumaks oma ooperiks. Seda nimetati üle poole sajandi soomlaste rahvusooperiks. Alles 1975. aastal läks see auväärne tiitel üle Joonas Kokkoneni ooperile "Viimeiset kiusaukset".
Ooper võitleb operetiga
Operett ilmus ooperiteatri Suomalainen Ooppera mängukavva 1921. aastal, mil esitati Johann Straussi "Die Fledermaus" ("Nahkhiir"). Publik oli vaimustuses, kuid kriitikud mõistsid trupi repertuaarivaliku hukka. Vaatamata kriitikute vastuseisule, esitas trupp üksteise järel suurema osa maailma operetiloomingu tippteostest. 1930. aastad olid aga opereti kuldaastad. Igal aastal võttis trupp mängukavva vähemalt kaks uuslavastust. Kuid paralleelselt operetiga kujunesid 1930. aastatel trupi mängukavas populaarseks vene ooperimuusika tippteosed, nagu Tšaikovski "Jevgeni Onegin" ja "Padaemand" (vene "Pikovaja dama"), Mussorgski "Boris Godunov" ning Rubinsteini "Deemon". Kõige rohkem oli itaalia ooperi kõrval esindatud prantsuse heliloojate looming ("Le postillon de Lonjeumeau", "Faust", "Carmen", "Thaïs", "Les contes d’Hoffmann", "Les huguenots", "Lakmé", "Manon").
Sõjajärgsed aastad
Talvesõjast alates, 1939. aastal sai Aleksandri teatrimaja Helsingi pommitamiste käigus vigastada, kuid taastati kiiresti. Teise maailmasõja aastatel jätkas Suomalainen Ooppera trupp tegevust, kuid keskendus mängukavas põhiliselt operettidele ja esitas üksikuid maailma ooperiliteratuuri tippteoseid nagu "Il barbiere di Siviglia", "Così fan tutte", Gianni Schicchi, "La traviata", "Tosca" ja "I pagliacci". Sõja lõppedes algas soome rahvuslike ooperite komponeerimise kuldne ajajärk. Rahvuslikest heliloojatest tõusis esile Põhjamaade veristliku stiili esindajaks peetud Tauno Pylkkänen, kelle "Mare ja hänen poikansa" (1945), "Simo Hurtta" (1948), "Opri ja Oleksi" (1958) ja eriti "Tuntematon sotilas" (1967) väljendasid sügavaid rahvuslikke tundeid ning meelitasid publiku Aleksandri teatrisse. 1950. aastal võitis Pylkkanen ooperikonkursil "Prix Italia" raadio-ooperiga "Sudenmorsian" III auhinna.
Soome Rahvusooperi nimi
1956. aastal muudeti Suomalainen Ooppera finantseerimise struktuuri. Asutati Suomen Kansallisooppera fond ning Aleksandri teatri nimeks sai Suomen Kansallisooppera. Algusest peale pandi suurt rõhku soome algupäraste ooperite esitamisele ja uute oopuste sünni genereerimisele. Kerkis esile terve koolkond rahvuslikke komponiste, nagu Ahti Sonninen (1914–84), Aaron Justinus Tenkanen (1880–1963) ja Tauno Marttinen (1912–2008). Kolme peale on nad komponeerinud kokku 20 ooperit, millest viit pole esitatud. Suuremat tähelepanu äratasid Marttineni "Tulitikkuja lainaamassa" (1966) ja "Poltettu oranssi" (1975).
Soome rahvusliku ooperiloomingu esitaja
20. sajandi lõpukümnendite ja 21. sajandi alguse rahvuslikust ooperiloomingust on Soome Rahvusooperi esituses publiku ette jõudnud Jukka Linkola "Elina" (1992), "Lieran poika" (1993) ja "Täyttyneiden toiveden maa" (1998). Tähelepanu pälvinud oopereid on komponeerinud ka Kalevi Aho, kelle "Hyönteiselämää" (1996) esitati Soome Rahvusooperis ja "Salaisuuksien kirja" (2000) Savonlinnas. Atso Almila on komponeerinud ooperid "Isontaloon Antti" (2000), "Pohjanmaan kautta" (2002) jt, Kimmo Hakola "Sinapinsiemen" (2001). Ari Hynynen on loonud mitmeid lasteoopereid, nagu "Hamelnin pillipiipari" (1982) ja "Hiiritarina" (1985), nagu ka Tuulikki Kankanpää "Noita Poa" (1981) ja "Prinsessa Ruusunen" (1991). Rahvusooperis esitati ka Kari Tikka "Frieda" (1995) ja Tapio Tuomela "Korvan tarina" (1993) ning "Äidit ja tyttäret" (1999).
Rahvusooperist maailma ooperilavadele
Mitmed soome lauljad, kes alustasid karjääri rahvusooperis, on endale rahvusvahelist nime teinud. Esimene oli metsosopran Aino Ackté, kes oli aastail 1897–1903 Pariisi Grand Opéra primadonna ja aastail 1903–1905 Metropolitan Opera solist. Kahe maailmasõja vahelisel perioodil tegid Euroopa teatrites karjääri sopranid Aune Antti, Lea Piltti ja Aulikki Rautavaara. Pärast Teist maailmasõda on end rahvusvaheliselt tuntuks laulnud baritonid Tom Krause ja Jorma Hynninen, bassid Martti Talvela, Matti Salminen ja Jaakko Ryhänen ning sopranid Karita Mattila ja Soile Isokoski. Noorema põlvkonna lauljatest on rahvusvahelistel teatrilavadel läbi löönud Laura Nykänen, Taru Valjakka, Tommi Hakala, Petri Lindroos, Tuomas Pursio jt. Operetiprimadonna Tamara Lund on esinenud Viini teatris Theater an der Wien, Zürichis ja Amsterdamis.
Uus maja
Uut ooperimaja hakati projekteerima juba 1970. aastatel, kuid ehitustöid alustati alles 1987. aastal. Kuue aasta pärast oli soomlaste ooperitempel valmis ja see läks maksma 780 miljonit marka. Soome Rahvusooperi uus maja avati 30. novembril 1993. aastal selleks puhuks Aulis Sallinenilt tellitud ooperiga "Kullervo", mis oli olnud esiettekandel Los Angeleses. Uue maja originaallavastus oli rootsikeelne Erik Bergmanin "Laulev puu" ("Det sjungande trädet", 1995).
Teatri suures saalis on 1365 kohta. Väikese saali (nimega Aulis Almi) istekohtade arv varieerub olenevalt orkestri suurusest (200–500 publikukohta). Pikka aega oli tegemist Põhjamaade moodsaima teatrimajaga, milles oli võimalik saalide akustikat vastavalt vajadusele muuta.
Soome Rahvusooperi fondi nimi muudeti 1. detsembril 2015. aastal. Sellest lähtuvalt kandus Suomen Kansallisooppera ja -baletti seura nimi üle ka rahvusooperi nimesse.
Stratifikatsioon
Sõna on terminina kasutusel mitmel teadusalal:
Richard Traugott Paul Willberg
Richard Traugott Paul Willberg (10. veebruar/22. veebruar 1896 Ambla – 3. juuli 1974 Schömberg, Saksamaa) oli baltisaksa vaimulik.
Õppis aastatel 1901–1908 Tartus Zeddelmanni Eragümnaasiumis. Võttis aastatel 1915–1918 I maailmasõjast, oli aastal 1918 Saksamaal sõjavangis. Võttis aastatel 1918–1919 osa Vabadussõjast Balti pataljoni koosseisus. Lõpetas aastal 1919 Tallinna toomkooli. Õppis aastatel 1920–1925 Tartu ülikooli usuteaduskonnas. Töötas aastatel 1924–1926 Tartus Walteri eragümnaasiumis õpetajana. Oli Tartus ka prooviaastal.
Lahkus aastal 1927 Saksamaale. Oli aastatel 1927–1932, 1937–1941 ja 1950–1961 kooliõpetajaks ja vaimulikuks Schloss Neubeuernis (Rosenheimi kreisis, Ülem-Baieris, Baieri liidumaal), aastatel 1933–1937 oli ta kirikuõpetajaks Kelheimis Doonau ääres (Kelheimi kreisis, Alam-Baieris, Baieri liidumaal). Aastatel 1941–1944 oli ta Saksa armees ja aastatel 1944–1946 oli ta Nõukogude Liidus sõjavangis. Jäi aastal 1961 emerituuri, elas seejärel Neubeuernis, hiljem Schömbergis (Baden-Württembergi liidumaal), kus ta ka suri.
Isiklikku
Tema isa Johannes Theodor Willberg oli Ambla Maarja koguduse õpetaja.
Kose
Kose alevikuga seotud silmapaistvaid isikuid
Kosel töötas 20. sajandi aluses 45 aastat arstina Jüri Kaupmees (14. jaanuar 1889 – 22. detsember 1966), kes saavutas rahva hulgas erakordse populaarsuse ja oli valitud paljude seltside auliikmeks.
Valve Ventsel (14. aprill 1925 Kadrina – 23. oktoober 2005 Kose) oli luuletaja ja kunstnik.
Aleviku lõunaosast Kose-Ristilt on pärit animaator ja režissöör Riho Unt (sündinud 1956).
Kosel on koolis käinud fotograaf ja alpinist Jaan Künnap.
Ooperilaulja Mati Kõrts lõpetas 1981. aastal Kose Gümnaasiumi (tollel ajal Kose Keskkooli).
Endine Postimehe ajakirjanik ja praegu Diplomaatia peatoimetaja Erkki Bahovski on Kose Gümnaasiumi 29. lennu lõpetaja.
1999 lõpetas 40. lennu koosseisus sama kooli raadio- ja teleajakirjanik Meelis Kompus.
2008. aastal lõpetasid 49. lennu koosseisus lavastaja Mehis Pihla ja ettevõtja Kristel Kruustük.
Alevikus on sündinud ja koolis käinud poliitik ja pedagoog Vallo Reimaa, kes oli ajavahemikus 5. aprill 2007 – 23. jaanuar 2008 Eesti regionaalminister.
Kose aleviku lähedal Liiva külas elab plaadifirma TopTen juhataja, Viru Folgi korraldaja ja harrastusornitoloog Peep Veedla.
Mord Fustang ehk Rauno Roosnurm on elektroonilise tantsumuusika esitaja, kes on tegutsenud peamiselt Põhja-Ameerikas.
Neptunism
Neptunistidele vastandusid plutonistid, kes väitsid, et tardkivimid on moodustunud vedela magma või laava tardumise tulemusel. 19. sajandi algupoolel sai selgeks, et plutonistidel oli õigus.
Neptunistide jalgealune lõi kõikuma siis, kui keemikutele sai selgeks, et kristallid ei pea tingimata formeeruma vesilahustest, vaid nad võivad tekkida ka näiteks silikaatse vedeliku jahtumisel. Pealegi ei ole tardkivimid merevees lahustuvad, mida võiks eeldada, kui toetuda neptunistide hüpoteesile.
Destratifikatsioon
Destratifikatsioon on mingi veekogu (tavaliselt järve või veehoidla) väljakujunenud veekihtide looduslik (näiteks sõltuvalt aastaajast) või kunstlik (inimese kaasabil) segunemine.
Harvem kasutatakse mõistet ka õhukihtide "segunemisest".
Suure-Jaani paisjärv
Suure-Jaani paisjärv on paisjärv Sakala kõrgustiku põhjaosas, Viljandi maakonnas Suure-Jaani linnas.
Kirjeldus
Järve pindala on 5,7 ha, pikkus 608 m, laius 210 m, keskmine sügavus 2,35 m, valgla suurus 10,21 km², kaldajoone pikkus 1562 m ja kõrgus merepinnast 68 m. Järv on paisutatud Ängi ojale.
Limnoloogiliselt tüübilt on tegemist makrofüüdijärve ehk suurtaimerikka järvega, mille vesi on keskmise karedusega ning kihistumata. Järv kuulub Lääne-Eesti vesikonda ja Pärnu alamvesikonda. Järv pole avalik ega avalikult kasutatav veekogu.
Järve kaldal asuvad supelrand, Suure-Jaani kalmistu ja Suure-Jaani kirik. Järvega on ühenduses Nuutre-Kõpu paisjärv, mis paikneb Suure-Jaani linna piirest väljas.
Jaan Vaag
Jaan Vaag (15. juuni 1960 – 27. märts 2012) oli eesti rokkmuusik ja mänedžer.
Tema korraldatud oli Onu Bella ja Vennaskonna ühisturnee, mida kutsuti "Kuldhamba ajastuks".
Tema hüüdnimi Kuldhammas on tulnud sellest, et tal olid kõik hambad kullast.
Šu
Llista de personatges de la mitologia egípcia
Jaan Vaag
Ta oli Helmut Vaagi ja Salme Lauren-Vaagi poeg.
Kesk-Bedfordshire
Kesk-Bedfordshire on tervikomavalitsus Inglismaal Bedfordshire'i krahvkonnas. See moodustati Mid Bedfordshire'i ja South Bedfordshire'i liitmisel 1. aprillil 2009.
Valimised omavalitsuse nõukogusse toimusid 4. juunil 2009. Nõukogusse valiti 66 liiget.
Juhan Luiga
pisi|Juhan Luiga Juhan Luiga (31. märts 1873 Nõo kihelkond – 19. oktoober 1927 Tallinn) oli eesti arst, publitsist ja kultuuritegelane.
Lõpetas 1904 Tartu Ülikooli ning oli 1899–1908 samas õppejõud. Kuulus aastast 1893 Eesti Üliõpilaste Seltsi. Hiljem Tallinnas era-, kooli- ja linnaarst ning Esimese maailmasõja ajal Soomes sõjaväearst. Alampolkovnik/kolonelleitnant (1920). 1921–1927 Eesti Arstide Liidu esimees. Tööerakondlane ja I Riigikogu liige.
Isiklikku
Abiellus aastal 1913 näitleja Erna Villmeriga. Tema vend oli Torma Maarja koguduse õpetaja Michael Luiga.
Looming
Avaldas kirjutisi psühhiaatria, soomeugrilaste usundipsühholoogia, eesti muinasusundi, Eesti ajaloo, kaasaegse poliitika jm kohta. Käsitlenud fantaasiarohkelt muuhulgas Eesti 13.–14. sajandi sündmusi, Lembitut kui rahvajuhti, piiskop Theoderichi tegevust ja Jüriöö ülestõusu. Avaldas mitu artiklit kuukirjas "Eesti Kirjandus", nii: "Eesti muinasusk" (1908), "Põhjavaim" (1911), "Meelehaigus rahvaluules" (1912), "Juhan Leinberg" (1914, ainult lühike sissejuhatus), "Soome sugu usk" (1916 ja 1918). Soomeugrilaste usundi tõlgendamisel rõhutas idapoolset mõju. Eesti muinasaja lõpuperioodi ja Lembitu rolli käsitles Luiga artiklites "Lembitus Wytamas", "Lembitu surm", "Lembitu välispoliitika", "Rattama kalmed", "Läti Hendriku kroonika kriitika".
Ajaloolased on tema kirjutiste suhtes kriitilised olnud. Sulev Vahtre hinnangul on need "luulelennulised, subjektiivsed, allikakriitilises osas nõrgad", Harri Moora arvates on Luiga "tööde tagajärjed täiesti fantastilised" ja lähevad oma modernistliku lähenemisega "peaaegu igast piirist üle, nii et tema töid pole võimalik jaatavas mõttes kasutada".
Luiga arstiteaduslikke uurimistöid ning ka meditsiiniteemade populaarteaduslikke käsitlusi, nagu ka tema tegevust psühhiaatriliste haigete hooldamise ja ravi arendamisel, on hinnatud väga kõrgelt.
Pusku
Pusku on küla Haapsalu linnas Lääne maakonnas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Ridala valda.
Küla järgi on nimetatud siluri Pusku kihid.
John Desmond Bernal
Bernal oli iiri-itaalia-juudi päritolu. Ta oli Londoni Ülikool]]is 1937–1963 füüsika ja 1963–1968 kristallograafia professor ning tegeles uurimistööga röntgenkristallograafia molekulaarbioloogiliste rakenduste vallas. 1937. aastal võeti ta vastu Londoni Kuningliku Seltsi liikmeks.
Aastatel 1923–1933 oli John Bernal Suurbritannia Kommunistliku Partei liige. Pärast kohtumist Nõukogude teadusloolaste ja -filosoofide Nikolai Buhharini ja Boris Hesseniga Londoni konverentsil 1931. aastal sai Bernalist innukas Nõukogude Liidu ja Jossif Stalini toetaja, kelleks ta jäi elu lõpuni. 1930ndate alguses pooldas ta rahu, kuid muutis oma seisukohti Hispaania kodusõja mõjul ning 1939. aastal asus tööle sisejulgeoleku ministeeriumis. Lisaks üldisele tööle teaduse panuse tõstmiseks sõjategevuse suunamisel osales Bernal konkreetsetes uurimustes nagu Saksa pommitamiste mõju analüüs Inglise linnades ning Normandia rannikust põhjaliku ülevaate koostamine enne Normandia dessanti 1944. aastal. Pärast Teist maailmasõda osales Bernal rahuliikumises, toetades Nõukogude Liidu välispoliitilisi algatusi ja kritiseerides USA imperialismi, 1953. aastal anti talle Stalini rahupreemia.
Bernali tuntumate teoste hulka kuuluvad 1929. aastal ilmunud "Maailm, ihu ja kurat", milles ta kirjeldas kosmoseasunduste loomist, inimese keha ja mõistuse muutmist tehnoloogiliste vahenditega ning nende võimalikku mõju ühiskonnale (raamatut hindas kõrgelt üks tuntumaid ulmekirjanikke Arthur C. Clarke), 1939. aastal avaldatud "Teaduse ühiskondlik funktsioon", mida peetakse teaduse sotsioloogia varaseimaks näiteks, ning 1958. aastal trükki jõudnud "Teadus ühiskonna ajaloos", milles Bernal kirjeldas teaduse ja ühiskonna vastasmõju marksistliku teadusfilosoofia positsioonilt.
Isiklikku
Tema poeg Martin Bernal (1937–2013) oli poliitikaajaloolane.
Avoni jõgi (Warwickshire)
thumb|Avoni jõgi [[Stratford-upon-Avonis]] Avon on jõgi Inglismaal. Voolab valdavalt edelasse. Suubub paremalt Severnisse.
Avon voolab läbi Stratford-upon-Avoni.
Rohense
Rohense on küla Haapsalu linnas Lääne maakonnas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Ridala valda.
Milano Internazionale
Football Club Internazionale Milano (tuntud nime all Milano Inter) on Itaalias Milanos asuv jalgpalliklubi, mis mängib riigi kõrgliigas Serie A.
Klubi loodi 1908. aastal, kui ta läks lahku 1899. aastal loodud Milan Cricket and Football Clubist (praegu AC Milan), et ka välismaalased saaksid klubis mängida. Sellest tulebki klubi nimi. Ka tänapäeval kemplevad klubid omavahel.
Poliitilise surve tagajärjel sai 1928. aastal klubi nimeks Ambrosiana, kuna fašistlikule režiimile ei meeldinud rahvusvahelisusele viitav nimi. Et aga fännid jätkasid klubi nimetamist Interiks, siis 1931. aastal muudeti see ära Associazione Sportiva Ambrosiana-Interiks. Pärast Teise maailmasõja lõppu taastati klubi algne nimi.
2006. aastal tunnistati Internazionale Itaalia meistriks pärast Torino Juventuse diskvalifitseerimist kokkuleppemängude tõttu.
Internazionale on ainus Itaalia klubi, mis pole kunagi riigi kõrgliigast välja langenud. Klubi on tulnud 19 korral Itaalia meistriks, võitnud seitsmel korral karika ja viiel korral superkarika. Klubi võitnud Meistrite Liiga või Euroopa karika kolmel korral, viimati 2010. aastal. Lisaks on klubi võitnud kolmel korral UEFA karika, kahel korral Intercontinental Cupi ja ühel korral FIFA Maailma klubide karika.
Klubi kodustaadion San Siro, mida jagatakse AC Milaniga. Internazionale peamine rivaal on AC Milan. Nende kohtumisi nimetatakse derby della Madonnina (ka derby di Milano). Madonnina on Milano toomkiriku tipus olev neitsi Maarja kuju.
Praegune meeskond
''Seisuga 31. jaanuar 2023''
Sobek
right|thumb|Sobek Sobek on egiptuse mütoloogias krokodilli peaga jumal, vete valitseja ning viljakusejumal.
Llista de personatges de la mitologia egípcia
Semidüstroofne järv
Semidüstroofne ehk poolhuumustoiteline järv on järv, millele on iseloomulik keskmine huumusainete, väike mineraalainete ja keskmine biogeensete ainete sisaldus.
Aare Mäemetsa klassifikatsiooni ja uurimistulemuste järgi on Eesti järvedest semidüstroofsed 5,8%.
Rummu (Haapsalu)
Rummu on küla Haapsalu linnas Lääne maakonnas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Ridala valda.
Alfred Grünwald
Alfred Grünwald (16. veebruar 1884 Viin – 24. veebruar 1951 New York) oli Austria libretist. pisi|Alfred Grünwaldi büst
Eluloolist
Alfred Grünwald sündis Budapestist Viini elama asunud juudist mütsivabrikandi Moritz Grünwaldi ja tema naise Emma pojana. Õppis Viini reaalgümnaasiumis. Töötas esialgu isa ettevõttes ja laulis Viini teatrite koorides. Seejärel tegutses teatriagendina ja teatrikriitikuna ajakirja Neues Wiener Journal juures.
Alates 1907. aastast pidas Grünwald vabakutselise libretisti ametit. Alustas 20. sajandi alguses koostööd näitleja ja kirjaniku Julius Brammeriga, kellega kirjutas kahasse esialgu lühilugusid varietee- ja draamateatritele ning ühevaatuseliste teoste tekste. Nendel kirjatöödel oli menu. 1911. aastal Robert Winterbergi operetile "Die Dame in Rot" ('Daam punases') kirjutatud libreto käivitas väga tulemusliku koostöö operettide loomisel.
Operetilibretist
Grünwald kirjutas aastatel 1907–1951 libreto 42 operetile, millest suurem osa valmiski koostöös Brammeriga ning hilisema partneri Fritz Löhner-Bedaga. Loomingu hulgas oli arvukalt esimese maailmasõja järel suurt publikumenu pälvinud teoseid. Grünwald tegi koostööd peaaegu kõigi 20. sajandi esimese kolmandiku väljapaistvate Viini ja Berliini koolkonna operetiheliloojatega, kelle hulka kuulusid Pál Ábráham, Leo Ascher, Edmund Eysler, Leo Fall, Imre Kálmán, Ferenc Lehár, Robert Stolz, Oscar Straus jt. Ta paistis silma selle poolest, et põimis operettide faabulasse aktuaalseid sotsiaalseid probleeme, mida hilisemates lavastustes oli vaja alati asendada, kuna muidu poleks publik nendest kalambuuridest aru saanud. pisi|Alfred Grünwaldi memoriaaltahvel Viini Kolingasse 4 majal
Emigreerumine USA-sse
Natside võimuletuleku järel põgenes Grünwald oma juudi päritolu tõttu Saksamaalt Pariisi ja sealt USA-sse, kus kirjutas tekste lööklauludele ja tegi ameerikapäraseks saksa sõdurilaule. Ta töötas teatriagentuuridele ümber oma seniseid operetilibretosid, et neid teoseid saaks esitada Broadway teatrites. Kirjutas ka lühijutte ja teatriarvustusi. Oli Ameerika Heliloojate, Autorite ja Kirjastajate Ühingu (American Society of Composers, Authors and Publishers, ASCAP) liige. Grünwald sai USA kodakondsuse.