cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Meinhard
Ladinakeelses Henriku Liivimaa kroonikas on tema nimi Meynardus, keskülemsaksa keelses Liivimaa vanemas riimkroonikas Meynart. Tänapäeva saksa keeles kasutatava nimekuju Meinhard von Segeberg on eesti keeles kasutamisel desorienteeriv, kuna von Segeberg ei ole tänapäeva mõttes perekonnanimi, vaid viitab Segebergi kloostrile ja selle täpne vaste oleks Meinhard Segebergist.
Augustiinlaste mungaordu liige Meinhard saabus Liivimaale Väina jõe alamjooksule seal kaubaretketel käivate saksa kaupmeeste kutsel 1184. aastal. Pärast vastava loa saamist Polotski vürstilt, kelle mõjupiirkonda seal elanud liivlased kuulusid, alustas ta nende seas misjonitööd ja asus Ükskülas kirikut ehitama. Esimesteks tema poolt ristitud kohalikeks olevat olnud Ylo ja Viezo-nimelised isikud. 1185. aastal pärast Ükskülasse ulatunud leedulaste rüüsteretke organiseeris Meinhard liivlastele Üksküla ja Holmi kivilinnuste ehitamise vastutasuks lubaduse eest end ristida lasta, mida nad aga pärast ehitiste valmimist ei täitnud. Rajatud linnused olid üldse esimesed kivilinnused Baltikumis.
Meinhard maeti Üksküla kirikusse. 14. sajandi lõpus viidi ta põrm Riia toomkirikusse ja maeti ümber esialgu sealse altari põhjaküljele, hiljem asetati see spetsiaalselt valmistatud nišši. 1883. aastal niši avamisel leiti sealt suhteliselt hästi säilinud kolba ja skeleti jäänused.
8. septembril 1993 kuulutas Lätit külastanud paavst Johannes Paulus II Meinhardi pühakuks.
J. R. R. Tolkien
John Ronald Reuel Tolkien (3. jaanuar 1892 Bloemfontein – 2. september 1973 Bournemouth) oli inglise proosakirjanik, luuletaja, keeleteadlane ja akadeemik, kes on tuntud eeskätt kirjandusteoste "Kääbik ehk Sinna ja tagasi" ja "Sõrmuste isand" autorina.
Tolkieni surma järel avaldas poeg Christopher mitu isa märkmete ja materjalide põhjal koostatud teost, nende hulgas "Silmarillion". See kogum koos "Kääbiku" ja "Sõrmuste isandaga" moodustab laiema tekstikorpuse, mille keskmes on väljamõeldud maailm Arda ja selle piirkond Keskmaa. Sinna kuuluvad proosateosed, poeemid, esseed, fiktiivsed ajalood ja leiutatud keeled. Tolkien ise kasutas selle kohta koondnime Legendaarium.
Kuigi ulmekirjandust viljeleti ka enne Tolkieni, muutus žanr tänu teoste "Kääbik" ja "Sõrmuste isand" laialdasele menule palju populaarsemaks. Seetõttu peetakse Tolkieni kaasaegse ulmekirjanduse teerajajaks ja isaks. 2008. aastal sai Tolkien ajakirjas The Times avaldatud nimekirjas "50 suurimat Briti kirjanikku pärast 1945. aastat" kuuenda koha. Forbesi 2009. aastal koostatud suurima sissetulekuga surnud kuulsuste edetabelis oli Tolkien viiendal kohal.
Elukäik
J. R. R. Tolkien spetsialiseerus Oxfordi ülikoolis keskinglise keele lääne-midlandsi murdele. Ta elas üpris tavapärast ja tagasihoidlikku väikekodanlikku elu – pidas loenguid, kasvatas lapsi, elas Oxfordi äärelinnas ja hoolitses aia eest. Tolkien suri rahus 81-aastaselt. Tema elu oli kahtlemata täis akadeemilist sära, kuid seda väga kitsal erialal, mis pakub tavainimesele üldjuhul väga vähe (kui üldse) huvi. Sellegipoolest sai ta tänu huvile keelte, nende kujunemise ja ajaloo vastu kuulsaks juba oma eluajal.
Tolkieni huvitasid ennekõike muistse Põhja-Euroopa ja vanade anglosakside pärimused. Ta tegeles päevast päeva vanade legendidega. Arvatavasti viis see teda seisundisse, kus ta suutis tunda ja mõelda, nagu seda tehti sajandite eest. Koltunud ürikute kaudu jõudis Tolkienini nende kaugete sündmuste kaja. Kindlasti olid osa legende tuhandete aastate vanused. Nende materjalide keskel viibides ja nende kallal töötades tekkis tal juba tudengipäevil soov luua mütoloogia Inglismaa jaoks. Tänu sellele soovile kirjutas ta teosed "Kääbik" ja "Sõrmuste isand". Mütoloogiat ennast kirjeldab raamat "Silmarillion".
Tolkien töötas eri rahvaste folkloori, muistendite ja müütidega ning kujundas selle materjali oma eesmärkide järgi ümber. Tolkien muutis pärimuslikku materjali, andes kangelastele näod, nimed ja ruumi tegutsemiseks. Lisaks sellele piiritles ta ajalised raamid, hoolimata asjaolust, et võlujõududest tulvil maailmas on aja kulg mitmesuunaline ning täpselt määratletud ajal on vaid dekoratiivne väärtus. Tolkieni raamatutes on kasutatud aastaarve, et muuta kangelaste ajalugu tõelisemaks, kui seda suudavad muinasjuttudes kasutatavad terminid "ammu", "ennemuiste" või "vanasti". Nii valmis salapärane, kõige väiksemate detailideni läbi mõeldud maailm mitmesuguste asukate, sugupuude, erinevate keelte, üksikasjalike kaartide ja isegi oma kalendritega.
Tolkieni muutis piiri fantaasiamaailma ja tegelikkuse vahel õhemaks kui kunagi varem ning see on üks tema üüratu kuulsuse ja populaarsuse põhjuseid. Muinasjutumaailmast sai midagi käegakatsutavat. See maailm eksisteeriks justkui siinsamas kõrval, pruugib vaid harjumuspärasest keskkonnast veidi eemalduda, minna loodusesse ja oledki Keskmaal.
Tolkieni looming ja sellega seostuvad sõnad, pildid ja helid on justkui muster, mida võib igas suunas edasi joonistada. Mustrid tunduvad kummaliselt tuttavad ja omased, sest need on kokku segatud paljude rahvaste kollektiivsest mälust.
Lapsepõlv
J. R. R. Tolkien sündis Lõuna-Aafrikas Bloemfonteini linnas. Tema vanemad olid pärit Birminghamist. Tolkieni isa Arthur Tolkien pärines kuulsast laostunud klaveritootjate perekonnast. Laostumine oli peamine põhjus, miks Arthur Tolkien üritas leida õnne asumaalt. Bloemfontein asus sisemaal, linna ümbrus kubises hüäänidest, huntidest ja metskoertest. Sealne kliima ei sobinud kõigile, nende hulgas ka Tolkieni emale Mabelile, kes igatses tagasi "vanale heale Inglismaale".
1895. aastal sõitis Mabel koos laste John Ronaldi ja tema venna Hilaryga Inglismaale puhkusele. Arthur pidi lõpetama oma töö ja perele järele sõitma, kuid haigestus reumaatilisse palavikku ning suri 38-aastaselt. Mabel jäi lastega oma vanemate juurde Birminghami. Tolkienile meeldis vanavanemate juures ja täiskasvanuna tõdes ta, et kuigi tema nimi on Tolkien, pärinevad tema anded ja kasvatus emapoolsetelt vanavanematelt Suffieldidelt.
Mabel kolis lastega Birminghami lähedale Sarehole'i külla. Seda aega oma elust nimetas Tolkien õnneajaks, kuid see jäi üürikeseks. Sealne vaikne maaolustik, rõõmsad inimesed, kaunid rohelised niidud ja aasad olid tõenäoliselt kääbikute ja Maakonna prototüübid. Mabel hakkas peagi oma poegi õpetama. Tolkien oli andekas laps: juba nelja-aastaselt oskas ta lugeda ja varsti õppis ta ka õigesti kirjutama. Tema lemmiktunnid olid keeled. Ema tutvustas talle juba varastel Sarehole'i päevadel ladina keele algtõdesid. Sõnade kõla ja kuju huvitas poissi samavõrd kui nende tähendus ning ema pani tähele, et poeg on eriti andekas just erinevates keeltes.
Vabal ajal luges Tolkien palju. Tema lemmiklektüür oli Andrew Langi raamatusari "Haldjaraamatud", eriti "Punane haldjaraamat", milles on lugu Sigurdist, kes tappis lohe Fáfniri – see on kummaline ja võimas lugu, mis leiab aset Põhjalas. Sellest sai alguse Tolkieni eluaegne huvi Põhja-Euroopa muistendite vastu.
Tolkien armastas väga loodust ja looduses viibimist. Tal oli sellega tugev tunnetuslik side – taime kuju ja selle puudutus käel huvitasid teda rohkem kui botaanilised üksikasjad. Ta armastas väga puid joonistada, kuid üle kõige meeldis talle puude juures olla. Ta ronis puude otsa, toetus nende vastu ning isegi rääkis nendega.
1900. aasta oli Tolkieni jaoks mitmes mõttes pöördelise tähendusega. Tema ema Mabel koos õe Mayga pöördus katoliku usku. Otsekohe langes nende peale tulihingelistest baptistidest sugulaste viha. Selle olukorra tõttu tekkinud pinge ja rahaline kitsikus mõjusid halvasti Mabeli tervisele. Samal aastal astus Tolkien King Edwardi kooli ning perekond kolis Moseleysse, mis asus Birminghamile lähemal.
1904. aasta aprillis diagnoositi Mabelil tollal ravimatu suhkurtõbi. Ta suri sama aasta 14. novembril 34-aastaselt Rednalis, kuhu pere oli suveks puhkama sõitnud. Tema lapsed John Ronald ja Hilary jäid orbudeks.
Pärast ema surma võttis poisid oma hoole alla kohaliku katoliku koguduse preester isa Francis Xavier Morgan. 1905. aastal leidsid John Ronald ja Hilary peavarju tädi Beatrice Suffieldi juures. Tädi käest said poisid toitu ja ulualust, kuid mitte enamat. Ta ei suutnud vanemateta jäänud laste hingemaailma tunnetada ning põletas kõik Mabelist jäänud isiklikud paberid ja kirjad. 1908. aasta algul kolisid poisid proua Faulkneri juurde.
Faulkneri juures elas kolmaski üüriline: 19-aastane Edith Bratt, kes kaotas oma ema 14-aastaselt. Neiu oli silmapaistvalt ilus, väike ja sale. Edith oli muusikaliselt andekas, kuid kooliharidus puudus tal peaaegu täielikult. Peagi sõbrunesid poisid Edithiga, eriti pidas tüdruk lugu John Ronaldist. Nende romanss muutus tõsisemaks suvel, kui nad läksid koos jalgrattaretkele ja isegi suudlesid. Kui isa Francis noorte vallatustest teada sai, keelas ta neil kohtuda enne, kui John Ronald 21-aastaseks saab, sest siis vabanes ta hooldaja eestkoste alt. Oodata jäi veel kolm pikka aastat. Sellise keelu tagajärjel muutus süütu sõprus traagiliseks armastuseks.
Seejärel sattus Tolkieni kätte Joseph Wrighti teos "Gooti keele aabits". Gooti keel kadus käibelt koos viimaste gootidega, kuid alles jäid kirjalikud fragmendid, mis huvitasid Tolkieni väga. Ta ei õppinud üksnes gooti keelt selgeks, vaid asus leiutama uusi gootikeelseid sõnu, täitmaks lünki allesjäänud puudulikus sõnavaras. Samuti töötas ta väljamõeldud tähestike kallal. Ühest tema kooliaegsest vihikust võib leida kõigi inglise keele tähtede koodsümbolid.
Loomu poolest oli Tolkien rõõmsameelne ja väga elujanuline. Ta armastas väitlusi ja kehalist tegevust, lisaks oli tal hea huumorimeel ja suurepärane oskus leida uusi sõpru. Pärast ema surma lisandus tema iseloomule ka süngem pool – pessimism. Teatavas meeleolus lõi temas välja kurbus ema surma pärast ja teda valdas korvamatu kaotuse tunne, kuid sellised masendushood ei olnud sagedased.
Seda, et Tolkien oli seltsiva loomuga, kinnitab koolis tema ümber koondunud mitteametlik ühendus Teeklubi, millesse kuulujaid ühendasid põhjalikud teadmised keeltest ja kirjandusest. Teeklubi kutsuti ka lühendiga TKBS.
Ülikool
1911. aastal sai Tolkienist Oxfordi Exeteri kolledži õpilane. Ta kohanes uue miljööga kiiresti ja süüvis ülepeakaela üliõpilasellu. Ta mängis ragbit, osales kolledži esseeklubis ja dialektikaseltsis. Ta võttis osa Stapeldoni väitlusseltsi tegevusest ning asutas ka oma seltsi, mille nimeks sai Apolaustikud. Seal tehti ettekandeid, peeti diskussioone ja debatte ning korraldati suuri ekstravagantseid õhtusööke. Tolkien oli kõige õnnelikum oma sõprade seltskonnas, kus hinnati head juttu ja ohtrat tubakat. Tolkien oli väga seltsiv ja ta ei tahtnud ühestki lõbusast sündmusest kõrvale jääda, mistõttu kannatas tema õppetöö.
Üks osa õppekavas ettenähtud programmist pakkus Tolkienile erilist huvi – võrdleva filoloogia valikaine, mis viis ta kokku silmapaistva õpetlase Joseph Wrightiga, kelle vaimustus filoloogia vastu innustas Tolkieni. Tänu Wrightile süüvis Tolkien põhjalikult keele saladustesse.
Tudengipõlves avastas Tolkien enda jaoks soome keele. Ta leidis Exeteri kolledži raamatukogust soome keele grammatika õpiku, mille abil ta uuris "Kalevala" originaalkeelt. Tolkien on öelnud: "Mul oli tunne, et olen leidnud veinikeldri, mis on täis senitundmatute maitsetega suurepäraseid veine." Ta õppis soome keele ära vaid nii palju, et sai läbi töötada osa originaalsest "Kalevalast", kuid selle mõju tema keeleloomele oli märkimisväärne. Ta hakkas looma tugevalt soome keelest mõjutatud keelt, mis hiljem ilmus tema raamatutes kui quenya ehk kõrghaldjate keel. Arvatavasti samal ajal tekkis Tolkienil esimest korda mõte luua Inglismaa oma mütoloogia.
3. jaanuaril 1913 sai Tolkien täisealiseks. Keskööl tõusis ta voodist ja kirjutas Edithile kirja, kus ta uuendas oma armutõotusi. Vastuses teatas Edith, et on kihlunud George Fieldiga – mehega, kelle nimi on üksnes selle fakti pärast ajalukku läinud. Tolkien ei tunnistanud, et on sellest uudisest löödud. Viie päeva pärast kohtus ta Cheltenhami perroonil Edithiga. Sama päeva õhtul tühistas Edith kihluse ja lubas end Tolkienile.
1913. aasta suvesemestril vahetas Tolkien antiikkirjanduse kateedri inglise kirjanduse vastu. Ta spetsialiseerus lingvistilistele uurimustele ja sai enda tuutoriks noore uusmeremaalase Kenneth Sisami. Siis veetis Tolkien kirjutuslaua taga palju rohkem aega kui antiikkirjandust õppides. Iseäranis huvitas teda keskinglise keele läänemidlandsi murre, kuna see oli seotud tema lapsepõlve ja päritoluga. Ta luges läbi mitu vanaingliskeelset teost, mis olid talle seni tundmatud. Nende hulgas oli Cynewulfi anglosaksi religioossete värsside kogumik "Crist". Eriti suurel määral mõjusid talle kaks rida:
"Eala Earendel engla beorthast,
Ofer middangeard monnum sended."
("Ole tervitatud, Earendel, säravaim ingel,
kohal keskmaa, inimestele saadetud.")
"Tundsin kummalist ärevust," kirjutas Tolkien kaua aega hiljem. "Miski oleks nagu minu sees liigutanud, pooleldi unest ärganud. Nende sõnade taga oli peidus midagi väga kauget, kummalist, kaunist ja kättesaamatut, mis jäi vanainglise keele piiridest väljapoole."
Tolkieni eriaine oli vanaskandinaavia keel, mille tõid Islandile 9. sajandil norralased. Ta süüvis Norra saagadesse ning avastas enda jaoks Islandi müütide ja legendide iidse varaaida – poeetilise "Vanema Edda". Selle originaalkäsikiri pärineb 13. sajandist, kuid paljud värsid on veel vanemad, pärinedes Islandi asustamise eelsest ajast. "Vanema Edda" mütoloogilistest värssidest on kõige tähelepanuväärsem "Völuspaa", mis räägib maailma ajaloost alates selle loomisest ning ennustab selle hävingut. See on germaani mütoloogilistest lauludest kõige märkimisväärsem ning pärineb Norra paganlusperioodi lõpust, kui kristlus hakkas vanu jumalaid asendama. Paganlikul kosmosekirjeldusel on elava müüdiga sarnased tunnused, need on aupaklikud ja salapärased. Tolkieni kujutlusvõimele oli see suurepäraseks inspiratsiooniks.
8. jaanuaril 1914 võeti Edith vastu roomakatoliku kirikusse ja kohe pärast seda kihlusid nad Tolkieniga ametlikult. 1914. aasta hilissuvel peatus Tolkien oma tädi Jane'i ja venna Hilary talus. Just seal, maa viljastavas õhustikus, kirjutas Tolkien luuletuse, mille pealkiri on "Ehatäht Earendeli teekond". See luuletus pani aluse Tolkieni enda loodud mütoloogiale.
Kadunud lood
Samal ajal, kui Tolkien kirjutas teost "Earendeli teekonna", oli Inglismaa Saksamaale sõja kuulutanud. Vaatamata üldise patriotismilaine survele otsustas Tolkien sõjaväkke astumisega viivitada ja soovis enne seda vähemasti kraadi ära kaitsta. 1914. aasta jõuluvaheaja algul sõitis Tolkien Londonisse, et osaleda TKBS-i kokkutulekul. Kohe pärast kohtumist hakkas ta luuletusi kirjutama. Esimesed tulemused polnud suuremat väärt, kuid algus oli tehtud. 1915. aasta algul pöördus ta tagasi algsete Earendili värsside juurde ning asus nende teemast laiema taustaga lugu looma. Ta näitas Earendili luuletusi oma sõbrale, kes tahtis teada, millest need õigupoolest räägivad. Tolkien vastas: "Ma ei tea. Püüan välja uurida." See tähendab, et ta ei pidanud end loo autoriks, vaid legendi avastajaks. Selline hoiak saatis teda elu lõpuni.
14. juulil 1916 sammus Tolkien oma kompanii koosseisus lahingusse. Ta ei teadnud veel, et 1. juulil hukkus Rob Gilson, üks TKBS-i liikmetest. 27. oktoobril haigestus Tolkien nn kaevikupalavikku ja 8. novembril pandi ta Inglismaale sõitvale laevale. Rohkem ta sõjategevusest osa ei võtnud.
Sõjas hukkus ka teine TKBS-i liige, G. B. Smith, kes oma viimases kirjas Tolkienile ütles järgmist: "Saagu nii, et sa suudad välja öelda kõik asjad, mida ma olen püüdnud öelda, ka siis, kui mind enam neid ütlemas pole." Tänu nendele sõnadele alustas Tolkien suure tööga, mille peale ta oli juba mõnda aega mõelnud. See oli võimas ja hämmastav ettevõtmine, millele leidub kirjandusajaloos vähe paralleele. Ta hakkas looma uut mütoloogiat.
Idee sai alguse tema keeleloomeharrastusest. Ta avastas, et kui soovib oma loomingus saavutada komplekssust, peab ta keeltele looma ka ajaloo, mille põhjal need saaksid areneda. Samuti ajendas teda soov luua Inglismaa mütoloogia. Ta vihjas sellele juba tudengipäevil, kirjutades "Kalevala" kohta: "Sooviksin, et meil oleks sellest rohkem alles – midagi samalaadset, mis oli kord osa inglastest".
Tolkien tegi eeposega algust, kirjutades odava kaustiku kaanele jämeda sinise pliiatsiga: "Kadunud lugude raamat". Pärast seda hakkas ta kaustikusse kirjutama lugu, mida tänapäeval tuntakse nimega "Silmarillion".
Pärast sõjaväeteenistust naasis Tolkien Oxfordi, kus ta asus tööle abileksikograafina. Ta töötas koos rühmaga, kes nägi päevast päeva vaeva, et koostada kõige laiahaardelisem sõnastik, mida inglise keeles iial koostatud. Kogu selle aja jätkas ta "Kadunud lugude" kirjutamist. Ühel õhtul luges ta Exeteri kolledži esseeklubis ette oma teksti "Gondolini langemine", mille võttis tudengitest publik vaimustusega vastu.
1921. aastal asus Tolkieni perekond elama Leedsi. Leedsi ülikoolis alustas ta tööd inglise keele lektorina. Peres kasvas selleks ajaks kaks poisslast.
Koos kaastöölise E. V. Gordoniga asutas Tolkien Leedsis tudengitele viikingiklubi. Seal kohtuti selleks, et pruukida rohkesti õlut, lugeda saagasid ja laulda naljalaule. Viikingiklubi tegi Tolkieni ja Gordoni õpetajatena populaarseks.
Leedsi aastate jooksul jätkas Tolkien mütoloogia kirjutamist. 1923. aasta suveks oli "Kadunud lugude raamat" peaaegu valmis. Oxfordis ja Leedsis kirjutas Tolkien lood, mis räägivad universumi loomisest, Silmarilide valmistamisest ja sellest, kuidas Morgoth need kaunist Valinori kuningriigist varastas. Töö oli peaaegu valmis, kuid sellest hoolimata ei püüelnud Tolkien lõppeesmärgi poole, vaid hakkas kogu teost ümber kirjutama, nagu ei tahakski teost lõpetada.
1924. aastal sai Tolkien professoriks, olles vaid 32-aastane. Briti ülikoolide praktikas oli see märkimisväärselt varane iga. 1926. aasta algul pöördus Tolkien tagasi Oxfordi, kus ta asus tööle anglosaksi keele professorina.
Kirjandusklubi The Inklings
Kui Tolkien Oxfordi naasis, puudus tema elust midagi väga tähtsat – sügav emotsionaalne ja intellektuaalne side, mis kadus koos TKBS-i purustamisega Somme'i lahingus. Oxfordis õnnestus tal siiski üsna varsti koondada enda ümber mõttekaaslasi, kellega koos asutati Leedsi viikingiklubiga sarnanev kirjandusklubi The Inklings ('söeõgijad'). Klubi eesmärk oli populariseerida islandi kirjanduse lähtekeeles lugemist. Viski ja õlle abil suudeti lugemist elavdada. Sellised koosviibimised lõppesid tihti hilisööl.
Tolkieni sõprade hulgast väärib esiletoomist Clive Staples Lewis, keda sõbrad kutsusid Jackiks. Esialgu võõristasid nad üksteist, kuid õige pea õppisid mehed teineteist hindama ja juba 1927. aasta maiks oli Tolkien Lewise Söeõgijatesse meelitanud. Sellest sai alguse nende pikk ja keerukas sõprus.
1930. aastate alguses moodustus uus rühmitus – The Inklings. See toimus ajal, kui Söeõgijad enam ei kogunenud, sest nende eesmärk oli täidetud – tähtsamad islandi saagad ja lõpuks ka "Vanem Edda" said läbi loetud. Nime The Inklings kandis esialgu kirjandusselts, kus loeti ette ja arvustati avaldamata teoseid. Kirjandusklubi liikmeteks oli hulk sõpru, kes kõik olid ristiusku mehed ning kellest enamus olid kirjandushuvilised. Rühmitus kohtus kas kõrtsis või Lewise suures Magdaleni kolledži elutoas. Keedeti teed, süüdati piibud ning seejärel otsis keegi välja käsikirja ja hakkas seda valjusti ette lugema. Sellele järgnesid arvustused, vahel vaieldi. 1930. aastate lõpuks oli The Inklingsist saanud tähtis osa Tolkieni elust. Ta luges nendel koosviibimistel ette ka seni avaldamata "Kääbiku" käsikirja.
"Maa all urus elas kääbik"
Akadeemiliste tegemiste kõrval oli Tolkieni elus tähtsal kohal laste kasvatamine, mille juurde kuulus ka neile lugude vestmine. Sel viisil kasutas Tolkien oma kujutlusvõimet, millega ta lõi keeruka "Silmarillioni", et luua märksa lihtsamaid lugusid.
Lühijutud, mida Tolkien aastatel 1920–1930 oma lastele mõeldes kirjutas, olid tulvil fantaasiat ja sügavaid tundeid. Samal ajal tegeles ta suurejoonelisemate teemadega, kus ta käsitles vahel Arthuri ja keldi legende, kuid enamasti jäi siiski enda loodud legendide juurde. Trükki ei jõudnud nendest midagi, kui välja arvata üksikud Oxford Magazine'is ilmunud luuletused. Need luuletused näitasid Tolkieni kolleegidele, et talle meeldivad loheaarded ja väikesed kummalised mehikesed. Nad leidsid, et see ajaviide on kahjutu, ehkki pisut lapsik.
Pikka aega ei kirjutanud ta lausest midagi edasi, paari aasta jooksul valmis sellele lisaks vaid Thróri kaart. 1930. aastatel kirjutas ta sellest oma teose "Kääbik". 1937. aastal, varsti pärast raamatu ilmumist, kirjeldas Christopher Tolkien kirjas jõuluvanale raamatu saamislugu: "Issi kirjutas selle hästi ammu ja luges seda Johnile, Michaelile ja mulle talvel õhtuti pärast teejoomist ette, aga lõpp oli hästi kohmakalt kirjutatud ja polnud üldse trükitud. Ta lõpetas selle eelmine aasta ära."
"Kääbik" on lasteraamat. Hoolimata sellest, et raamat loodi mütoloogia ainetel, ei lasknud Tolkien sellel muutuda ülemäära tõsiseks või toonilt täiskasvanulikuks, vaid jäi oma esialgse eesmärgi juurde – valmistada rõõmu oma ja ehk ka teiste lastele.
Raamatut saatis edu, mida Tolkien ise vaevu loota oli julgenud. "Kääbik" ilmus trükis 21. septembril 1937. Esimene väljaanne oli jõuludeks läbi müüdud. Paar kuud hiljem ilmunud Ameerika väljaanne pälvis New York Herald Tribune'i hooaja parima lasteraamatu auhinna. Tolkieni kirjastaja Stanley Unwin mõistis, et tema kirjastamisnimistus on lastekirjanduse menuraamat. Ta kirjutas Tolkienile: "Suured massid loodavad kuulda teilt järgmisel aastal kääbikute kohta uusi lugusid!"
Järgneva arutelu käigus kaaluti avaldada nii "Silmarillioni" kui ka lastele mõeldud lühijutte, kuid lõpptulemusena nõustus Tolkien "Kääbikule" järje kirjutama.
Siis aga juhtus midagi vältimatut. Tolkien ei tahtnud enam "Kääbiku" laadis lugusid kirjutada, vaid soovis jätkata tõsise mütoloogia loomist. Nüüd oli tal see võimalus. Uus raamat oli kindlalt seotud "Silmarillioniga" selle väärika eesmärgi ja lennuka stiili poolest. Tulemuseks oli 16 aastat pühendumist nõudnud "Sõrmuste isand". Tolkieni kirjastaja poeg Rayner Unwin teatas oma isale, et tegemist on "kummalise raamatuga, kuid sellest hoolimata on see suurepärane ja haarav lugu". Ta ei kahelnud hetkekski, et raamat väärib avaldamist tema isa firmas.
Tolkien laenas valmis masinakirjaeksemplari C. S. Lewisele, kes talle pärast selle lugemist kirjutas: "Ma olen rikkalikult täidetud karika põhjani joonud ja vaigistanud oma ammuse janu. Kui see ühtlaselt ülesmäge rühkiv hiilguse- ja hirmulugu kord hoo sisse saab, jõuab see kõrgustesse, mida mina narratiivses kunstis varem kohanud ei ole."
1954. aasta augustis ilmus trükist esimene köide. "Kardan raamatu avaldamist," kirjutas Tolkien oma sõbrale, "võimatu on mööda vaadata sellest mis seal kirjas on. Ma paljastasin oma südame püssitorude ees."
Arvustused olid head ning peagi selgus, et esimese trüki kolm ja pool tuhat eksemplari ei rahulda nõudlust ning poolteist kuud pärast väljaandmist telliti uus trükk. 20. oktoobril 1955 ilmus triloogia viimane osa "Kuninga tagasitulek". Arvamusavaldajad jagunesid selgesti pooldajateks ja vaenlasteks. Müüginumbrid kasvasid hoolimata vaenlaste arvamusest.
Suur muutus müüginumbrites toimus 1965. aastal, mil plahvatas skandaal USA turul avaldatud "Sõrmuste isanda" piraatversiooni osas. Vallandunud dispuut pälvis laialdast huvi ning seetõttu oli Tolkieni nimi ja tema raamatute pealkirjad Ameerikas sestpeale hästi tuntud. Ülikoolilinnakutes hakati teda jumalikult austama. "Sõrmuste isand" sai sadade tuhandete noorte ameeriklaste jaoks otsekui piibliks, mis ületas kõik müügirekordid. Ameeriklaste vaimustus levis kulutulena ka teistesse riikidesse, näiteks kasvas huvi Tolkieni raamatute vastu Suurbritannias. Nii Londonis kui ka mujal riigis hakkasid koos käima Tolkieni seltsid.
Tolkien ise nimetas laialdast entusiasmi oma teoste vastu tema kahetsusväärseks kultuseks. Kuulsus hämmastas teda. Ta kirjutas ühele lugejale: "Kardan, et oma eluajal kultusisikuks saada ei ole sugugi meeldiv. Kuid ma ei leia, et sellest võib ennast täis minna. Vähemasti minul on tunne, et olen väike ja vääritu, kuid isegi väga tagasihoidliku ebajumala nina ei jää viiruki magusast lõhnast päriselt puutumata."
Hilisem elu
Aastad möödusid ja Tolkieni teatavad isikuomadused muutusid üha märgatavamaks. Ta rutakas, viletsa hääldusviisi ja põimuvate lausetega kõneviis üha süvenes. Vanadus oli talle väga raske. Teda kurvastas teadmine, et tema võimed kahanevad. 1965. aastal kirjutas ta: "Mul on raske tööd teha – tunnen end vanana, tuli minu kolde ees on madalaks vajunud." Aeg-ajalt muutis see teda meeleheitlikuks ning viimastel eluaastatel muutus ta kergesti süngeks. See oli alati ta elu ilmestanud. Samas jäi temas nagu enne tugevaks loomuse tahk.
1969. aastal kolis Tolkien koos Edithiga Bournemouthi, kus möödusid naise viimased päevad. Pärast Edithi surma, 22. novembril 1971, pöördus Tolkien tagasi Oxfordi, kus Mertoni kolledž eraldas talle kui oma kolleegiumi auliikmele korteri kolledži majas.
Elu aastatel 1972–1973 oli täiesti Tolkieni maitse järgi. Ta käis sageli Oxfordi lähedal külakeses, kus elas poeg Cristopher oma naise Bailliega. Nende väikeste laste seltsis unustas Tolkien oma tervisehädad ja mured.
Nende kahe aasta vältel tegid Tolkieni õnnelikuks talle osaks saanud auavaldused, mida tuli nii võõrsilt kui ka kodumaalt. 1973. aasta juunis külastas ta Edinburghi ja võttis vastu sealse ülikooli aunimetuse. Temas tekitas sügavat heldimust aasta enne seda toimunud külaskäik Buckinghami paleesse, kus kuninganna ta Briti Impeeriumi Ordu komandöriks nimetas.
Tolkien suri 2. septembril 1973. Tema ja Edithi hauakivil seisab kiri:
"Edith Mary Tolkien, Luthien, 1889–1971 John Ronald Reuel Tolkien, Beren, 1892–1973"
Autasud
2012. aastal avaldatud Nobeli komitee dokumentidest selgus, et 1961. aastal nimetas Tolkieni sõber C. S. Lewis ta Nobeli auhinna kandidaadiks, kuid arutelul jäeti Tolkien kõrvale "kehva proosa pärast".
Teosed
Ulmekirjanduse BAAS-is on 13 Tolkieni teost. Peaaegu kõik need on eesti keelde tõlgitud, enamiku tõlkeid on avaldanud kirjastus Tiritamm.
Alessandro Mancini
Alessandro Mancini (sündinud 4. oktoobril 1975) on San Marino poliitik, alates 1. aprillist 2020 koos Grazia Zafferaniga San Marino kaptenregent. Ta oli kaptenregent ka 2007. aasta aprillist oktoobrini, koos Alessandro Rossiga.
Mancini on Sotsialistide ja Demokraatide Partei liige.
Sündinud 14. juunil
''Siin loetletakse 14. juunil sündinud tuntud inimesi.
Dietrich von Grüningen
Dietrich von Grüningen (1210 – 3. september 1259) oli Liivi ordumeister 1239–1240 ja 1242–1246. Pärines Tüüringist ministeriaalide suguvõsast.
1237. aastal nimetas Saksa ordu kõrgmeister Hermann von Salza ta Liivi ordu meistriks, aga kuna ta oli noor ja vähekogenud, muudeti see otsus ja meistriks sai Hermann Balke.
1238. aastal määrati Liivi ordu asemeistriks ja 1239 ordumeistriks. Kevadel 1240 siirdus Saksamaale ja andis ameti üle asemeister Andreas von Felbenile.
1242. aastal naasis Liivimaale. 1244. aastal alistas Kuramaa. Andis 1246. aastal Liivi ordu maameistri ameti üle Heinrich von Heimburgile.
1249. aastast oli ta Preisimaal ordumeister. 1254. aastast oli ta Saksa ordu kõrgmeistri asemiku kohustustes.
1254. aasta lõpul tegutses ta vahekohtunikuna Liivi ordu ja Riia peapiiskopi vahelises tülis.
Rahvuslik Kontakt
Rahvuslik Kontakt on eesti- ja rootsikeelne ajakiri, mis ilmub Rootsis Stockholmis. See on Rootsi Eestlaste Liidu väljaanne.
Ajakiri asutati 1957. aastal eestikeelsena esialgse nimega Kontakt. Peatselt selgus, et Rootsis juba on samanimeline ajakiri, misjärel sai ajakirja uueks nimeks Rahvuslik Kontakt. Ajakiri ilmus neli korda aastas. 2014. aasta lõpuni oli vastutav toimetaja Rein Asu. Tegevtoimetaja oli 1987. aastani Ahti Pae ja aastail 1987–2014 Mai Raud-Pähn. Kaastoimetaja on olnud Uno Schultz, keeletoimetaja oli Silvi Nemvalts. Toimetus asub Stockholmi Eesti Majas.
2014-2016 oli ajakirja peatoimetajaks Filip Laurits. Alates 2016. aastast on peatoimetajaks Sirle Sööt. Rahvusliku Kontakti toimetusse kuuluvad veel Aho Rebas, Mai Raud-Pähn, Taave Sööt Vahermägi, Kätlin Aare, Evelin Tamm, Liine Jaanivald.
Alates 2015. aastast ilmub ajakiri kord aastas. Ajakiri on eesti- ja rootsikeelne, värviline ning digitaalselt loetav Rootsi Eestlaste Liidu kodulehel www.sverigeesterna.se.
Chongming
thumb|Chongming koos [[Changxingi ja Hengsha saarega]] Chongming (hiina 崇明島 / 崇明岛, Chóngmíng Dǎo) on saar Aasias, kuulub Hiina RV-le. Asub Jangtse suudmes. Pindala 1267 km².
Chongming tekkis 618. aastal veetaseme muutuse tõttu ja on aja jooksul kasvanud.
Koos Changxingi ja Hengsha saarega moodustab Shanghai Chongmingi maakonna. Saarel elab umbes 630 000 inimest (2005).
Saare idaotsa on plaanis rajada 2010. aastaks Dongtani ökolinn. Saart hakkab Shanghaiga ühendama tunnel.
Aleksandr Popov (ujuja)
Aleksandr Vladimirovitš Popov (vene keeles Александр Владимирович Попов; sündinud 16. novembril 1971 Sverdlovsk-45-s) on Venemaa ujuja, neljakordne olümpiavõitja, kuuekordne maailmameister ja 21-kordne Euroopa meister.
Popov võitis nii 50 kui 100 meetri vabaujumise distantsid 1992. aasta olümpiamängudel Barcelonas ja samuti neli aastat hiljem 1996. aasta olümpiamängudel Atlantas.
Kuu aega pärast Atlantat Popovi pussitati Moskvas, mille käigus ta sai siseelundite (nt neeru ja kopsu) vigastusi. Teda opereeriti ja ta paranes nendest vigastustest kolme kuuga. 1997. aasta Euroopa meistrivõistlustel oli Popov jälle võidukas. 1998. aastal valiti ta ROK-i liikmeks.
2000. aasta olümpiamängudel Sydneys kaotas Popov 100 m vabaujumises olümpiakulla hollandlasele Pieter van den Hoogenbandile. thumb|left|200px|Aleksandr Popov [[2008. aasta suveolümpiamängud|2008. aasta OM-il]] Ateenas 2004. aasta olümpiamängudel Popov jäi napilt 100 m vabaujumises finaalist välja olles 0,02 sekundiga Ian Thorpest aeglasem ja jäi esimene finaalist välja. Popovi nimel oli 16 aastat Barcelonas ujutud olümpiarekord 50 m vabaujumise ajaga 21,91, millest Pekingis 2008. aasta olümpiamängudel suutis kiiremini ujuda 11 ujujat.
Hermann Balke
Hermann Balke (ka Hermann Balk või von Balk; surnud 5. märtsil 1239) oli Liivi ordu esimene meister (aastatel 1237–1238).
Aastatel 1219–1230 oli Balke Saksa ordu esimene Saksa orduharu meister (Saksa meister).
Aastal 1230 määrati ta Saksa ordu meistriks Preisimaal.
Sartre-Gymnasium
Sartre-Gymnasium Berliinis on suur gümnaasium Hellersdorfi linnaosas Marzahn-Hellersdorfis. Seal õpib 7.–13. klassis kokku umbes 1400 õpilast ja töötab 80 õpetajat.
Hermann Balke
Aastal 1235 vahendas ta Saksa ordu ja Dobrini ordu ühinemist.
Sartre-Gymnasium
Kool avati 1. augustil 1991 3. Hellersdorfi keskkoolina. 1995. aastal nimetati kool kuulsa prantsuse filosoofi Jean-Paul Sartre'i järgi.
Hermann Balke
1237. aasta juunis nimetati ta Marburgi generaalkapiitlil esimeseks Saksa ordu meistriks Liivimaal. Ta saabus 54–60 orduvennaga samal aastal Liivimaale, kuid lahkus juba septembris Preisimaale. 1238. aasta algul naasis Balke Liivimaale ning 21. aprillil õnnestus tal 200 marga eest vabastada Sigulda ja Võnnu ordulinnused ühe neljandiku kümnise maksmisest Riia piiskopile.
Sartre-Gymnasium
Järjest kasvava õpilaste arvu tõttu lisati koolile järgnevatel aastatel kolm paneelmaja konstruktsiooniga lisaehitist. 1999. aastal hakati ehitama uut koolimaja, kuhu kõik õpilased ja õpetajad mahtuma pidid.
Hermann Balke
7. juunil 1238 sõlmis ta Sjællandi saarel Stensbys Taani kuninga Valdemar II-ga lepingu, millega viimasele loovutati Põhja-Eesti, mille Mõõgavendade ordu oli 1227. aastal enda kätte haaranud.
Hermann Balke lahkus ametist 1238. aasta teisel poolel orduvendade vastuseisu tõttu, mis sai alguse Põhja-Eesti äraandmisega.
Tšuvaši keel
Et tšuvaši keelel on palju sarnaseid jooni soome-ugri keeltega, siis peeti seda keelt veel 19. sajandi lõpu poolegi ekslikult soome-ugri keelte hulka kuuluvaks.
2010. aasta rahvaloenduse andmetel valdas Venemaal tšuvaši keelt 1 042 989 inimest. Sealhulgas Tšuvaššias valdas tšuvaši keelt 697 884 inimest.
Hoolimata suhteliselt suurest kõnelejate arvust loetakse tšuvaši keelt ohustatud keeleks.
2012. aastal ilmus Venemaal 80 nimetust tšuvašikeelseid raamatuid ja brošüüre kogutiraažiga 146 000 eksemplari. 2019. aastal ilmus Venemaal tšuvaši keeles 49 nimetust raamatuid ja brošüüre kogutiraažiga 67 350 eksemplari.
Kirjakeel
Kirjakeel on teada 18. sajandist. Alates 1872. aastast kasutatakse kirillitsat.
Aaped
Tšuvaši aaped ja nende ladinakirjalised vasted (NB! Ei ole transkriptsioon eesti keelde):
Kood
ISO 639-1 kood: cv ISO 639-2 kood: chv
Kaliningradi oblast
Kaliningradi oblast (7. aprill – 4. juuli 1946 Königsbergi oblast) on Venemaa läänepoolseim oblast Läänemere kagurannikul. Vene NFSV ja hilisema Venemaa Föderatsiooni koosseisus on Kaliningradi oblasti ala Teise maailmasõja lõpust, enne sõda moodustas see põhjapoolse kolmandiku Ida-Preisimaast. Regioonis elab umbes miljon inimest, kellest valdava enamuse moodustavad sõjajärgsed vene immigrandid ning oblasti keskuseks on Kaliningradi linn, endise nimega tuntud ka kui Königsberg. Oblast piirneb lõunas Poola ning põhjas ja idas Leeduga ning kuulub Loode föderaalringkonda, kuid on riigi muust territooriumist Leedu ja Valgevenega ära lõigatud. Oblastil on läänes pääs avamerele ja Visla lahele, põhjas Kura lahele, mis on ainuke Venemaa Läänemere aastaringselt jäävaba sadam.
Pinnamood
Pinnamoelt on Kaliningradi oblast valdavalt madal tasandik. Visla lahe rannikul on maapind kohati merepinnast madalamal. Oblasti kaguossa ulatub Balti moreenkõrgustike vöönd ja maapind tõuseb 231 m üle merepinna. Visla ja Kura lahte avamerest eraldavatel Visla ja Kura säärel asuvad suurejoonelised luited.
Kliima
Siinne parasvöötme kliima on rannikuala mereline, siseosas mõõdukalt üleminekuline.
Keskmine temperatuur jaanuaris on −3...–5 °C, juulis +15...+17 °C.
Sademeid on kuni 700 mm aastas. Sademeterikkaimaks piirkonnaks on oblasti kagunurgas kerkiva kõrgustiku läänenõlvad.
Läänemeri
Rannikumeri ja Visla laht ei külmu. Oblasti rannikule jääb kaks maasäärtega avamerest eraldatud mageveelist laguuni – Visla laht ja Kura laht. Esimesest on oblastil ka pääs avamerele (Baltiiski sadam), Kura lahe suue jääb Leedu territooriumile.
Siseveekogud
Suurim oblastisisene jõgi on Visla lahte suubuv Pregolja. Põhjapiiril Leeduga voolab Nemunas (vene keeles Неман, saksa keeles Memel), mis suubumisel Kura lahte moodustab delta. Nimetatud jõed on omavahel ühendatud kanalite süsteemiga (ulatub üle Poola Saksamaale ja Prantsusmaale).
Looduskaitse
Kura säär (Venemaale ja Leedule kuuluv osa koos) on kantud UNESCO maailmapärandi nimistusse.
Rahvastik
Suurim linn on 430 300 elanikuga Kaliningrad (saksa keeles Königsberg). Teised tähtsamad linnad on Tšernjahhovsk (saksa Insterburg), Sovetsk (saksa Tilsit), Neman (saksa Ragnit) ja Baltiisk (saksa Pillau). Kokku on linnu 22 ja aleveid 5. Umbes 80% oblasti elanikest elab linnas, maapiirkonnad on hõredalt asustatud.
Rahvuslik koosseis
Oblasti algsed asukad olid balti hõimude hulka kuuluvad preislased ja leedulased. 13. sajandil vallutasid oblasti alad sakslased ja kohalikud järk-järgult saksastusid. 20. sajandiks oli leedu keele kõnelejaid säilinud vaid Ida-Preisimaa kirde- ja idaosas (Väike-Leedu).
Sakslastest elanikkond põgenes Teise maailmasõja lõpus peale tungiva Punaarmee eest. Paigale jäänud sakslased küüditati 1947. aastal Saksamaale. Nende asemele toodi inimesi Venemaa keskosa oblastitest ja Valgevenest (sõjas enim kannatanud majandusega piirkondadest).
Praegu moodustavad elanikkonnast 86,4% venelased, ukrainlased 3,7%, valgevenelased 3,6%, leedulased 1,1%, armeenlased 1,0% ja sakslased 0,8%. Venelaste arvukus on vaikselt tõusmas, 1979. aastal moodustasid nad 78%. Sakslasi elas Nõukogude ajal oblastis 1000–2000, tänapäeval on mõned sakslased regiooni tagasi pöördunud ning kokku elab oblastis umbes 7500.
Religioon
Vastavalt rahvuslikule koosseisule on valdav religioon õigeusk. Oblastis elavad leedulased on katoliiklased ja seal elanud sakslased olid luterlased.
Ajalugu
''See artikkel keskendub Kaliningradi oblasti ajaloole. Varasema ajalooga tutvumiseks enne 1945. aastat vaata Ida-Preisimaa.'' Otsust siiani Saksamaale kuulunud Ida-Preisimaa jagada Poola ja Nõukogude Liidu vahel arutati juba 1943. aastal Teherani konverentsil. Kui alguses plaanisid liitlased jätta kogu Ida-Preisimaa Poolale kompensatsiooniks kaotatud idaalade eest, aga Stalin nõudis Nõukogude Liidule jäävaba sadamat Läänemerel, millega liitlased nõus olid. Jagamine vormistati Potsdami konverentsil (17.07–02.08), mille järgi Nõukogude Liit sai Ida-Preisi põhjaosa ja lõunaosa läks Poolale (Warmia-Masuuria vojevoodkond).
Pärast Ida-Preisimaa okupeerimist moodustati 1945. aastal Königsbergi erisõjaväeringkond, mis 1946. aastal reorganiseeriti Königsbergi oblastiks (Vene NFSV koosseisus). Hoolimata ametlikust tsiviiladministratsiooni loomisest sõjaväe domineeriv positsioon oblastis püsis. Pärast Nõukogude Liidu ülemnõukogu presiidiumi esimehe Mihhail Kalinini surma 1946. aasta suvel nimetati Königsberg tema auks ümber Kaliningradiks, millele järgnes massiline külade, linnade ja tänavate ümbernimetamine, sihiga saksapärasus regioonist välja juurida. Ka oblasti nimi kohandati vastavalt uuele linnanimele Kaliningradi oblastiks.
Esimesel aastal olid oblastis enamusrahvuseks veel sakslased, keda kohe ümber ei asustatud. Nende arv oli küll kiiresti kukkumas – kui 1946. aastal elas Königsbergis ja selle ümbruses umbes 110 000 sakslast, siis 1947. aasta suvel, mil Nõukogude Liit asustas Ida-Preisimaale jäänud sakslased Saksamaale ümber, oli ümber vaja asustada vaid 30 000 sakslast. Saksa elanikkonna asemele saabusid venelased, ukrainlased jt Nõukogude rahvad.
1960. aastatel arutati ideed luua oblasti Nõukogude Liidu sakslaste jaoks autonoomne ala, aga see idee kunagi reaalsuseks ei saanud. Kuni 1960. aastate lõpuni Lääne-Saksamaa Preisimaa jagamist Poola ja Nõukogude Liidu vahel ei tunnustanud, kuni Brandt tunnustas uut idapiiri nn idalepingutega.
Nõukogude Liidu ajal oli Kaliningradi oblasti näol tegemist eriti tugevasti militariseeritud piirkonnaga, mida kutsuti ka "uputamatuks Nõukogude lennukikandjaks". Suured jäävabad sadamad moodustasid Läänemere sõjalaevastiku põhibaasid. Oblastisse oli Nõukogude lagunemise ajal paigutatud üle 100 000 mehe. Head strateegilist positsiooni kasutati ka ära, et hoida mõjuvõimu Baltikumis, Poolas ja Saksamaal. Samuti oli see peamine sadam, kust saadeti toetussaadetisi Nõukogude Liidu liitlastele kolmandas maailmas.
90. aastatel tabas ka Kaliningradi majanduslik allakäik, tööpuudus ja inflatsioon. Ka tundsid mitmed sakslased regiooni vastu huvi – oblasti nii koliti kui ka investeeriti. Huvi tõusu näitas ka saksakeelse ajalehe avamine 2003. aastast sõlmisid Euroopa Liit ja Venemaa lepingu transiidilepingu, mille järgi saavad isikud oblasti ja Venemaa vahel läbi Leedu liikuda lihtsustatud korras. Kaliningrad püsib ka tänapäeval Venemaa Läänemere laevastiku baasina ning on väga tugevalt militariseeritud ala.
Majandus
Kaliningradi oblastis ehitatakse ja parandatakse vaguneid, kraanasid ja laevu ning pannakse kokku autosid.
Kaevandatakse ja töödeldakse merevaiku (mõnedel andmetel asub seal üle 90% maailma varudest ja toodangust), tselluloosi ning on alustatud nafta ammutamist.
Venemaa ülejäänud osadega peetakse ühendust lennukitega ning maad mööda läbi Leedu ja Valgevene. Aastail 2003–2010 oli käigus laevaliin Peterburi, millel sõitis Georg Ots. Laev sildus esimestel aastatel Kaliningradi Kalasadamas, seejärel aga Baltiiski (endise saksa nimega Pillau) sadamas.
Oblastis on võrreldes ülejäänud Venemaaga head maanteed, mis on kuberner Georg Boosi pärand oblastile. Lõpetati ka Teise maailmasõja ajal pooleli jäänud Berliini–Königsbergi kiirtee oblasti piires, sõita saab Kaliningradist Elblagini. Berliiniga on raudteeühendus.
Haldusjaotus
Kaliningradi oblastis on 13 rajooni ja 8 oblastilise alluvusega linna, mis moodustati 1946. aastal:
Zhao Hongbo
Zhao Hongbo (sündinud 22. septembril 1973 Harbiinis) on Hiina endine iluuisutaja, paarissõitja. Tema partner oli abikaasa Shen Xue. Nad on olümpiavõitjad.
Nooruses sõitis Zhao koos Xie Maomaoga. Nad saavutasid 1991. aasta juunioride maailmameistrivõistlustel 11. koha. Alates 1992 sõitis ta koos Shen Xuega, kes on temast 5 aastat noorem.
Hiina ulatuses saabus edu kiiresti. Aastail 1993–1999 tulid nad igal aastal Hiina meistriks, ainult 1995 jäid teiseks. Kuid esialgu oli Hiina iluuisutamise tase veel nõrk. Iluuisutamise maailmameistrivõistlustel saavutasid nad 1994 21., 1996 15. ja 1997 11. koha. Nad võitsid ka 1996. aasta Aasia talimängud ja see polnud mingi ime, sest sama ja järgmise aasta MM-ilgi edestasid nad kõiki teisi asiaate. 1997 saabus nende esimene arvestatav võit taliuniversiaadil Lõuna-Koreas Mujus, kuid paljud tuntud spordimaad esinesid sel võistlusel alamõõdulise võistkonnaga.
1998. aastal jõudsid Shen–Zhao maailma tippklassi. Nad tulid Hiina meistriteks, 1998. aasta taliolümpiamängudel Naganos 5. kohale ja MM-il Minneapolises 4. kohale. Olümpiamängude kohta tuleb paremaks hinnata, sest seal oli koosseis tugevam ja Shen–Zhao kaotasid MM-il kahele paarile, keda olümpial edestasid.
1999. aastal tulid Shen–Zhao 6. korda Hiina meistriteks. Samuti võitsid nad 1999. aasta Aasia talimängud, mis toimusid Lõuna-Koreas Gangwoni provintsis – tõsi, neil oli ainult 2 konkurenti. Sel aastal peeti Kanadas Halifaxis esimesed nelja maailmajao meistrivõistlused, kus osalesid kõigi maailmajagude parimad iluuisutajad peale eurooplaste. Zhao ja Shen võitsid, kuid USA ja Kanada ei olnud siiski kõige tugevamate paaridega väljas. Maailmameistrivõistlustelt Helsingist said Zhao ja Shen esimese medali: hõbeda Jelena Berežnaja ja Anton Sihharulidze järel, kuid teise Venemaa paari Maria Petrova – Aleksei Tihhonov ees. Kuid sellesama hooaja lõpul iluuisutamise Grand Prix' finaalis Peterburis, kuhu nad ainsate Hiina sportlastena pääsesid, õnnestus neil juba Berežnajat ja Sihharulidzet edestada ja võistlus võita.
2000. aastal tulid Shen–Zhao Nizzas peetud MM-il taas teiseks. Nad kaotasid Petrovale ja Tihhonovile: edestasid neid lühikavas, kuid kaotasid vabakavas. Hooaja lõpul Lyonis toimunud Grand Prix' finaalis kaitsesid Zhao ja Shen eelmise aasta võitu, Berežnaja–Sihharulidze jäid 3. ja Petrova–Tihhonov 4. kohale.
2001. aastal tulid Shen–Zhao 7. korda Hiina meistriteks. Nelja maailmajao meistriteks ei õnnestunud neil Salt Lake Citys tulla: nad kaotasid nii lühi- kui vabakavas Kanada paarile Jamie Sale – David Pelletier. Samal aastal tulid Sale ja Pelletier kodupubliku ees Vancouveris ka maailmameistriteks, järgnesid Berežnaja–Sihharulidze ja Shen–Zhao. Neljandaks jäid Petrova–Tihhonov. Esikolmiku osas oli järjestus samasugune ka Tokios toimunud Grand Prix' finaalis.
2002. aastal tulid Shen–Zhao 8. korda Hiina meistriteks. Nad suutnuks seda veel edaspidigi, aga hiljem nad Hiina meistrivõistlustel ei osalenud. Salt Lake Citys toimunud 2002. aasta taliolümpiamängudel toimus skandaal kohtunike ebaobjektiivse hindamisega, mille tõttu anti välja kaks kuldmedalit: selle said nii Sale–Pelletier kui Berežnaja–Sihharulidze. Nende järel olid Zhao ja Shen kolmandad, edestades Tatjana Totmjaninat ja Maksim Marininit. Petrova–Tihhonov jäid 6. kohale. Shen–Zhao oli esimene Hiina paar, kes võitis iluuisutamises olümpiamedali. Sellele järgnenud maailmameistrivõistlustel, mis toimusid Naganos, ei osalenud kumbki olümpiavõitjapaar ning Shen–Zhao tulid maailmameistriteks Totmjanina–Marinini ees, Petrova–Tihhonov olid 4. kohal. Kanadas Kitcheneris toimunud Grand Prix' finaalis võitsid Sale–Pelletier lühikava ja Berežnaja–Sihharulidze vabakava, kokkuvõttes võitsid kanadalased. Shen–Zhao olid kõigis sõitudes 3. kohal.
thumb|Shen ja Zhao [[2001. aasta Grand Prix' finaalis]] 2003. aastal võitsid Shen–Zhao Jaapanis Aomoris toimunud 2003. aasta Aasia talimängud, kus neil oli 3 konkurenti. Pekingis toimunud nelja maailmajao meistrivõistlustel saavutas Hiina paarissõidus kolmikvõidu, Shen–Zhao võitsid. Maailmameistrivõistlustel Washingtonis tulid Shen–Zhao teist korda maailmameistriteks. Sealjuures kaotasid nad Totmjaninale ja Marininile lühikavas, kuid edestasid neid vabakavas. Petrova–Tihhonov olid pronksil. Ent Peterburis toimunud Grand Prix' finaalis edestasid Totmjanina–Marinin neid mõlemas sõidus, Petrova–Tihhonov olid kolmandad.
2004. aasta MM-il Dortmundis ei õnnestunud neil kolmandat järjestikust maailmameistritiitlit saada, sest Zhao kukkus lühikavas ja nad lõpetasid selle 4. kohal. Vabakavas olid nad küll selgelt parimad, kuid sellest piisas kõigest hõbemedaliks Totmjanina ja Marinini järel. Kuid Grand Prix' finaalis USA-s Colorado Springsis saavutasid Shen–Xue 196,08 punktiga Totmjanina–Marinini (177,30) ees kindla esikoha. Petrova–Tihhonov olid 166,76-ga kolmandad.
2005. aasta MM-il Moskvas jäid Zhao–Shen lühikavas Totmjanina–Marinini ja Petrova–Tihhonovi järel kolmandaks, kuid Zhao asi vigastada ja nad pidid katkestama. Hiina sai siiski kolmanda ja neljanda koha. Ent Pekingis toimunud Grand Prix' finaalis püstitasid Shen–Zhao maailmarekordi nii lühikavas (70,52), vabakavas (136,02) kui kokkuvõttes (206,54). Petrova–Tihhonov jäid 187,32-ga teiseks, Totmjanina–Marinin ei osalenud.
Zhao vigastas uuesti Achilleuse kõõlust ja sellepärast pidi paar suurema osa olümpiahooajast vahele jätma. Alles mõned nädalad enne Torinos toimunud olümpiat said nad jääl harjutama hakata ja see jättis oma jälje nende esinemisele olümpial. Nad olid lühikava järel alles 5. kohal, kuid vabakavaga suutsid tõusta medalile. Niimoodi võitsid nad teist olümpiat järjest pronksmedali. Võitsid Totmjanina–Marinin Zhang Dani ja Zhang Hao ees.