cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ulla (eesnimi)
Nime Ulla nimepäev Eestis on 21. oktoober, Soomes 4. juuli.
Hans Kammler
Hans (Heinz) Friedrich Karl Franz Kammler (26. august 1901 Stettin – ?) oli SS-Obergruppenführer ja Waffen-SS-i kindral ning tsiviilinsener (Dr.Ing.). Tema ülevaatuse all olid SS-i ehitusprojektid. Teise maailmasõja lõpu poole pandi ta juhtima V2-rakettide ja esimeste reaktiivlennukite (Me 262) tootmise programme.
Varajane elu
Hansu isa Franz Kammler oli tema sünni ajal vanemleitnant (Oberleutnant) Saksa Maaväes, hiljem tõusis ta oobersti (vanemohvitser, kolonel) auastmesse jalaväes ning pärast seda sandarmeerias.
1908–1918 käis Hans koolis ja humanitaargümnaasiumis Brombergis, Ulmis ning Danzigis.
Osana oma koolitusest töötas ta alates 1924 kui regierungsbauführer Preisi avaliku teenistuse ehituses. Alates veebruarist 1924 kuni veebruarini 1925 töötas ta ehituse valdkonnas Großsiedlung Zehlendorfis Berliinis. Pärast seda (kuni 1928) projekteeris ja ehitas ta garaaže, töökodasid jms. Ta oli osaline ka asulate ja üksikelamute planeerimisel, osales võistlustel üldistele arengukavadele ja suurehitiste juhtimisele. 4. veebruaril 1928 sooritas ta riigieksami ja nimetati Regierungsbaumeister'iks. Noore arhitekti tugev külg ei olnud mitte niivõrd disain kui suurte ehitusprojektide planeerimise ja töökorralduse protsessid.
Aprillist 1928 kuni märtsini 1931 oli Kammler töötu. Seejärel töötas ta osalise tööajaga ametnikuna Reichsforschungsgesellschaft für Wirtschaftlichkeit, ehitus- ja elamumajanduse valdkonnas.
14. juunil 1930 abiellus ta Jutta Horniga (* 12. aprillil 1908 Naumburgis). Neil oli mitu last.
Ta sai oma doktorikraadi (inseneriteaduste doktor) kraadi 29. novembril 1932 Hannoveri Tehnikaülikoolist.
Weimari vabariigi lõpupoole radikaliseerusid Kammleri vaated, ta astus 1. märtsil 1932 NSDAP-sse (liikmenr. 1.011.855).
Kolmas Riik
Natsidega seltsimine mõjus hästi Kammleri karjäärile. 1931–1933 oli ta vähetasustatud ametnik natsipartei Suur-Berliini Gaujuhatuse ühes inseneritehnikaga tegelevas osakonnas ja SS-is. Aga ta tegeles ka muude töövaldkondadega. SS-iga liitus Kammler 20. mail 1933 (liikmenr. 113.619). Alates 1933 oli ta NSDAP Suur-Berliini Gau elamumajanduse- ja inimasustuse osakonna juht (kuni 1936).
Aastal 1937 pidas ta ettekandeid Berliini politseile. Sel ajal oli ta Riigi Siseministeeriumi nõunik.
Alates 1933 juhtis Kammler NSDAP Riigi Väikeaednike ja maaomanike Liitu, millel oli üle miljoni liikme.
10. oktoobril 1933 asus Kammler tööle Toitlustuse ja Põllumajanduse Riigiministeeriumi. Ta oli juhataja taluasunduste osakonnas VII, see koht kaasas paljud teised olulised tööpostid. Kammler oli kohakaaslusega Ehituslepingute Nõuandekogu juht, Saksa Elamuehituse Akadeemia Senati liige ja ministeeriumi sideametnik kõigi teiste riigiministeeriumide ehitusmääruste asjus. Augustis 1934 nimetati ta ministeeriumi regierungsrat (valitsusnõunikuks).
Kammler viidi 1. juunis 1936 üle Lennunduse Riigiministeeriumi juhtima ehitusosakonda (seal töötas ta kuni 1939). 1. novembril 1936 edutati ta valitsusnõunikuks ehitusasjus (regierungsbaurat) ja 1. juunil 1937 valitsuse ülemnõunikuks ehitusasjus (oberregierungsbaurat). Aastal 1939 sai ta ministeeriumi Ehitusgrupi juhiks.
Töö SS-is ja teise maailmasõja ajal
1. augustil 1940 läks Kammler täiskohaga tööle SS-i Järelevalve ja Majanduse Peaametisse (SS-Hauptamt Verwaltung und Wirtschaft). 1. juunil 1941 liitus ta Waffen-SS-iga ja nimetati SS-i Eelarve ja Ehituse Peaameti (SS-Hauptamt Haushalt und Bauten) ülemaks. Pärast SS-i Majanduse ja Järelevalve Peaameti (SS-Wirtschafts- und Verwaltungshauptamt) asutamist veebruari alguses 1942 oli ta selle juhataja SS-Obergruppenführer Oswald Pohl asetäitja ja sealse C-osakonna (ehitusosakonna) ülem kuni sõja lõpuni.
SS-i Majanduse ja Järelevalve Peaameti Osakond D (SS-WVHA Amt D) haldas koonduslaagrite süsteemi. Kammleri osakond konstrueeris ja ehitas kõik töö- ning hävituslaagrid. Tema käsutuses oli umbes 175 000 koonduslaagrite vangi.
Oma ametikohal vastutas ta ka krematooriumite paigaldamise eest Auschwitz-Birkenausse osana selle laagri muutmisest surmalaagriks. 1942 hilissuvel tellis ta koonduslaagri krematooriumi jaoks tehtud plaanide ülevaatamise, kuna 2650 surnukeha päevas (80 000 kuus) ei tundunud talle piisav.
Ta oli Füüreri Saksa Ehitusplaani peanõunik Saksa Töörinde juhi Robert Ley staabis.
Kättemaksuks Varssavi geto ülestõusule 19. aprillist kuni 16. maini 1943 määras Heinrich Himmler ta jälgima geto lammutamist.
Sõja lõpus oli ta vastutav massiivsete tunnelite ehitamise eest Jonastal. Selle lõpetamata projekti otstarve on siiani ebaselge. See ehitus maksis paljude Buchenwaldi koonduslaagri kinnipeetavate elu.
Kammler ei peatunud lihtsalt koonduslaagri vangide ärakasutamisel. Tema palvel koostas laagriarst SS-Oberführer Joachim Mrugowsky uuringu selle kohta, kuidas töö mõjutab kinnipeetavate efektiivsust.
Relvastusprojektid
Kammleri selge seos relvade arendus- ja tootmisprojektidega ilmnes alles 1942, pärast SS-i Majanduse ja Järelevalve Peaametisse tööleminemist. Varajane tõend sellest oli Oswald Pohli kiri Himmlerile, mis viitab ametitevahelisele memorandumile uusimate relvade tootmisest koonduslaagrites, milles Kammler on üks osalistest.
Albert Speer tegi Kammleri oma Relvastuse ja Laskemoona Riigiministeeriumi esindajaks "erikonstruktsiooniga ülesannete osas", lootes, et Kammler hakkab tööle kooskõlas ministeeriumi peamise ehituskomiteega.
Pärast liitlaste pommirünnakuid Peenemündele (17.–18. augustil 1943, operatsioon "Hydra") sai Kammleri ülesandeks laiendada reaktiivmootorite, hävituslennukite ja Aggregat-4 raketiprogrammi (V2) maa-alust tootmist. 1. septembril 1943 nimetati ta Heinrich Himmleri poolt Reichsführer-SS-i eriesindajaks A4-programmis SS-Obergruppenführer Oswald Pohli alluvuses. Kammleri juhtimisel alustati raketitootmise paigutamist Kohnsteini mäe tunnelitesüsteemi. Albert Speer nimetas pärast sõda, nn "Mittelwerke" tehast Nordhauseni lähedal kui "tõeliselt ainulaadset." Sealne maa-alune tehas oli enneolematu Euroopas ja oli "ületamatu isegi ameerika mõistes". Tehasega kaasnes koonduslaagrikompleks Mittelbau-Dora, kus elasid võõrtöölised tehase ehitamiseks ja tootmisliinidel töötamiseks. Projekt viidi läbi tohutu ajalise surve all vaatamata tagajärgedele selle kallal töötavate võõrtööliste hulgas. Kammleri moto selle ajal oli väidetavalt "Ärge muretsege ohvrite pärast. Tööd tuleb läbi viia võimalikult lühikese aja jooksul".
Märtsis 1944 mõjutas Kammler Hermann Göringi nimetama teda oma esindajaks reaktiivlennukite Messerschmitt Me 262 programmi "eriehitiste" juures. Seega vastutas Kammler erinevate salajaste relvaprojektide tootmisjaamade ehitamise eest, sealhulgas tehased ja testimiskohad Messerschmitt Me-262 ja V2 jaoks, mis tegi temast ühe sõjamajanduse olulisima juhi ja röövis Speerilt paljuski tema mõjuvõimu. Kammler hakkas intrigeerima kogu V2 projekti juhtimise üle. Armee võttis ette mõningaid samme selle vastu – 1. juunil 1944 muudeti armee juhitav tootmine Peenemündes erafirmaks. Selle direktor toodi Siemensi kontsernist.
B8 Bergkristalliga lõi Kammler aastal 1944 ühe suurima ja moodsaima maa-aluse tehase Me-262 hävitajate tootmiseks Austrias St Georgen an der Gusen’is Mauthauseni koonduslaagri lähedal.
Projekt A4 (V2) allus Reservarmeele (Ersatzheer). Pärast atentaati Hitlerile 20. juulil 1944 allutati Reservarmee Heinrich Himmlerile. Himmler veenis Hitleri panema projekti otseselt SS-i kontrolli alla ning 8. augustil 1944 määrati SS-Gruppenführer Kammler kindralmajor Walter Dornbergeri asemele projekti juhiks.
Jaanuaris 1945 määrati Kammler kõigi raketiprojektide ülemaks ja ülendati SS-Obergruppenführeriks (viimane selle auastme saaja). Ta oli ka osaliselt vastutav V2 operatiivse kasutamise eest hetkeni mil rindejoon jõudis Saksamaa piirini.
Kahtla asulakoht
Kahtla rauaaja asula oli muistne asustuskeskus Saaremaal Kahtla ja Üüvere küla territooriumil. Asula hõlmab kaht muinsuskaitsealust asulakohta.
Asulakoht pärineb rauaaja vanemast poolest. Asula jäeti maha meie ajaarvamise alguses mere taganemise tõttu.
Asulat ja kalmeid uuriti aastatel 1976–1979 Vello Lõugase juhendamisel. Kagupoolne varase rauaaja asulakoht avastati aastal 1977. Loodepoolse asulakoha juures paiknevad muistsed kalmed.
Hans Kammler
Arnsberger Waldi massimõrv 1945
Kogu V2-projekti staap asus septembris 1944 Suttropis Warsteini lähedal. Märtsis 1945 läksid läbi lähedalasuva Warsteini iga päev kolonnid sadade võõrtöölistega. Võõrtöölised – mehed, naised ja lapsed – olid kõhnunud ja osa kerjas kohalikelt süüa. Nad olid Volkssturmi järelevalve all ja pidid koostöös kohalike võimudega saadetama ajutistesse võõrtööliste laagritesse Warsteini lähedal. Ekslevate inimeste suure hulga tõttu oli olukord väga segane ja kohalik omavalitsus ei olnud võimeline võõrtööliste küsimust lahendama. Kammler jõudis kohale natuke aega enne 20. märtsi. Ta sõidukid sattusid liiklusummikusse, mis oli tingitud taganevate võõrtööliste suurest hulgast. Lisaks oli Kammler sattunud jalutuskäigu ajal metsas järelevalveta võõrtööjõu laagrile, kus lõkke ääres praeti kana. Kammler oli väga ärritunud ja arvas, et need inimesed kujutavad endast ohtu staabiasutuse ja tsiviilelanikkonna julgeolekule. Kuna kohalik olukord ei tundunud talle hea, käskis Kammler oma alluvatel suurest hulgast võõrtöölistest lahti saada, et taastada kord. Selle Kammleri käsu kohaselt lasksid 21.–23. märtsil 1945 Kammleri alluvad kolmes eri aktsioonis Arnsberger Waldis (ning Warsteinis ja Suttropis) maha 208 võõrtöölist, sealhulgas naisi ja lapsi.
Märtsis 1945, kui USA väed tungisid läbi Saksamaa, anti käsk tappa kõik võõrtöölised Mittelbau-Dora koonduslaagris vältimaks võimalikke julgeolekuriske. Usutakse, et käsk tapmise kohta jõudis Kammlerini, kuid ta ei täitnud seda.
Üldiselt hakkas Kammler pärast Reichi suutmatust saavutada võit NSV Liidu üle vastutama järjest suurema hulga projektide üle, enamik neist on seotud ehitus- ja tehnikateadustega. Koonduslaagrid, massihävitusvahendid (nt krematooriumid Auschwitzis), tehased, orjatöö juhtimine, maa-alused rajatised erinevate eesmärkidel ja tankiehitus, olid vaid mõned tipud tema aastatest SS-i hierarhias. On teada, et ta omas ka otsest järelevalvet mitme projekteerimisbüroo üle ja tal oli otsene kokkupuude mõnede Reichi parimate inseneridega (nt Ferdinand Porsche).
Inimesena iseloomustas üks tema alluvaid teda kui intelligentset, täielikku töönarkomaani, täiesti keskendunud oma tööle, fanaatilise töörütmiga ja kõigi teiste suhtes sama nõudlik. Teda iseloomustati ka kui väga salatsevat, puhtalt autoritaarset, täielikult moraalilagedat isikut, kes sageli kasutas väga radikaalseid ja brutaalseid vahendeid, et sundida alluvaid töötama tema tempos. Pärast sõda on need iseloomujooned loonud palju legende tema sõjaaegse töö kohta, kuid enne seda, lõid nad tee tema karjäärile.
Märtsis 1945, osaliselt Goebbelsi nõuandel võttis Hitler järk-järgult Hermann Göringilt mitmed õigused lennuväe toetuse, hooldamise ja varustamise osas, loovutades need Kammlerile. See kulmineerus just aprilli alguses, mil Kammler edutati füüreri täievoliliseks esindajaks reaktiivlennukite alal.
3. aprillil 1945 käis Kammler viimast korda Adolf Hitleri jutul ja andis talle ilmseid lootusi. "Kammler pidas end suurepäraselt üleval ja paistsid silma tema suured lootused." (Joseph Goebbels, päevaraamatu sissekanne 4. aprillist 1945). Kammler oli punkris bravuurne kindral, kuid ise vihjas Speerile 13. aprillil oma teistsugustest tulevikuplaanidest. Sõda on kaotatud ja oleks parem end nüüd maha müüa. Ta tahtis pakkuda liitlastele uusimat relvatehnoloogiat isikliku vabaduse vastu.
Viimased dokumenteeritud tõendid tema kohta pärinevad sõjaaegsest päevikust, mis on seotud Garmisch-Partenkircheni allaandmisega liitlasvägedele, see mainib Kammlerit ja tema kaastöötajaid. Vastavalt päevikule, saabusid Kammler ja kellele autor viitab kui tema kaastöötajatele Oberammergausse (põhja Garmish-Partenkirchen) 22. aprillil 1945. Päevik viitab "kaastöötajate" arvuks umbes 600 inimest, "hea kvaliteediga" autode ja veoautodega. See saabumine võeti vastu ilmselgelt halvasti ja kohalikel võimudel olnud mitu argumenti Kammleri endaga. Need konfliktid on nimetatud kannetes 23. ja 25. aprilli kohta. Viimane viide Kammlerile, nimetamata otseselt teda, vaid tema "personali", käib 29. aprilli öö kohta – Oberleutnant Burger teatab, et nad olid läinud, samal õhtul, kui Ameerika väed hakkasid ründama Oberammergaud, tehes endale teed Garmishisse ja Austriasse. Seda lahkumist toetab Oberammergau ajalugu kus öeldakse, et Kammler ja "personal" lahkusid just enne Ameerika vägede rünnakut Tirooli.
Surm
Oletusi Kammleri surma kohta:
Preuki avaldus
9. juulil 1945 esitas Kammleri lesk Jutta palve, et ta mees alates 9. maist 1945 surnuks tunnistataks, esitades Kammleri autojuhi Kurt Preuki vande all antud tunnistuse, mille kohaselt Preuk oli isiklikult näinud "Kammleri surnukeha ja viibinud tema matmise juures" 9. mail 1945. Berlin-Charlottenburgi ringkonnakohus otsustas 7. septembril 1948 tema surmaajaks ametlikult 9. mai 1945.
Hilisemas vande all antud tunnistuses 16. oktoobril 1959 märkis Preuk, et Kammleri surmapäev oli "umbes 10. mai 1945", kuid et ta ei tea surma põhjust. Siiski tuleb tunnistada, et paljud endised natsid tegid palju vannutatud avaldusi, mis sobisid nende olukorrale. 7. septembril 1965 teatas Heinz Zeuner (Kammleri sõjaaegne abi), et Kammler suri 7. mail 1945 ja et tema laipa nägid Zeuner, Preuk ja teised. Kõik pealtnägijad, kellega konsulteeriti, teatasid, et surma põhjuseks oli tsüaniidimürgitus. Lisaks annab ta tunnistuse Kammler enesetapu kohta tsüaniidiga, Zeuner väitis varem, et Kammler palus Zeuneril ta maha lasta. Siiski on Zeuneri tunnistus seatud kahtluse alla, sest on teada, et ta on öelnud varem denatsifikatsioonikohtus veebruaris 1948, et ta oli juba 2. mail 1945 USA sõjavangis. Zeuneri tõendid mitmes vannutatud avalduses on hiljem osutunud otseselt vastuolus olevaks avalikustatud dokumentidega.
Oma tunnistuses Kammleri liikumistest väitsid Preuk ja Zeuner, et ta lahkus Linderhof lähedalt Oberammergaust 28. aprillil 1945 tankikonverentsile Salzburgi ja siis Ebenseesse (kus tankiroomikuid valmistati). Vastavalt Preukile ja Zeunerile sõitis ta tagasi Ebenseesse, et külastada oma naist Tirooli piirkonnas, kus ta andis talle kaks tsüaniiditabletti. Järgmisel päeval, 5. mail ütles ta, et lahkub Tiroolist Prahasse.
Kuid Preuki ja Zeuneri tunnistused lähevad vastuollu USA vägede teadaoleva liikumisega Austrias mais 1945. 4. mail 1945 oli USA 103. jalaväepataljon juba Innsbruckis, takistades Kammleri sõitu Ebenseest Tirooli. USA 88. jalaväediviis oli saabunud Itaaliast ja tõkestas kõik teed Tirooli lõunast, samas kui USA 44. jalaväediviisi kehtestas komandopunkti Imsti juures Tiroolis 4. mail 1945 ja omas koos 103ndaga täielikku kontrolli Tirooli piirkonna üle, takistades Kammlerit külastamast abikaasat. Preuk on üsna selge selles, et nad sõitsid kõikjal nii, et see oleks olnud võimatu mööda minna USA kontrollpunktidest.
Veelgi keerulisemaks teeb asja see, et USA 80. jalaväediviis jõudis Ebenseesse 4. mail 1945 ja koonduslaagri vabastasid selle diviisi kaks M-18 tankihävitajat kell 02:50 5. mail 1945. Oleks olnud väga tõenäoline, et Kammler oleks tabatud USA vägede poolt.
Praha
Bernd Ruland on oma 1969. aastal ilmunud raamatus "Wernher von Braun: Mein Leben für die Raumfahrt" esitanud Kammleri surma kohta aga hoopis teistsuguse loo. Vastavalt Rulandile, saabus Kammler Prahasse lennukiga 4. mail 1945 (sel päeval algas Praha ülestõus), misjärel tema ja 21 SS-last kaitsesid punkrit üle 500 Tšehhi vastupanuvõitleja vasturünnaku eest 9. mail. Rünnaku ajal Kammleri aide-de-camp Sturmbannführer Starck tulistas teda, vältimaks sattumist vaenlase kätte. Seda versiooni saab tagasi jälitada Walter Dornbergerini, kes omakorda ütles, et on kuulnud seda pealtnägijalt.
23. aprillil 1945 läks ta Ebenseesse (Austrias). Seal oli tal kohtumine SS-i juhtidega. 4. mail lahkus ta Prahasse. Vastavalt ajakirjanik Gunter d'Alquenile ennustanud Kammler, "et me näeme Prahas midagi". 4. mai õhtul algas Praha ülestõus. 9. mail vallutas Punaarmee Praha.
9. detsembril 1957 Arnsbergis toimus kohtuprotsess Kammleri alluvate üle Arnsberger Wald 20.–22. märtsil toime pandud võõrtööliste massimõrva asjus. Ringkonnakohtu otsuses märgiti, et Kammler oli koos oma käsundusohvitseri ja autojuhiga mais 1945 Prahas ning elas üle Praha ülestõusu ja Saksa vägede kapitulatsiooni. Ta põgenes koos kahe autoga linnast välja. Varsti pärast seda kui ta oli öelnud, et "tal ei ole enam mingit eesmärki" oli ta metsas lõunapool Prahas kinni pidada lasknud. Ta kutsus oma kaaslasi Saksamaale minema ja läks metsa. Veidi aega hiljem oli tema abi ja autojuhti ta leidnud surnuna. Ta oli ilmselt teinud enesetapu kasutades tsüaniidi. Keha maeti kiirustades kohalolijate poolt kohapeal.
Vastuolud
Viimastel aastatel on Kammlerit seostatud kahtlaste natside superrelvadega nagu Die Glocke. Esimene märk selles suunas tuli autor Nick Cookilt, kes oma teoses "The Hunt for Zero Point" (2001) toob esile võimaluse, et Kammler toodi USA-sse koos teiste Saksa teadlastega osana operatsioonist "Kirjaklamber" tema osaluse tõttu arvatavates salajastes Saksa projektides. Joseph P. Farrelli "Reich of the Black Sun" (2005) lisab veel enam kahtlusi tema surma asjaolude kohta, aga Farrelli ainus allikas raamatus "Blunder! How the U.S. Gave Away Nazi Supersecrets to Russia" (1985) on isehakanud ’Briti luure agent' Tom Agoston.
Saint-Hilaire-sur-Helpe
Saint-Hilaire-sur-Helpe on vald Põhja-Prantsusmaal Nordi departemangus Avesnes-sur-Helpe'i kantonis.
pisi|tühi|Saint-Hilaire-sur-Helpe'i raekoda
Tehisintellekt tervishoius
Tehisintellekt tervishoius on tarkvara ja algoritmide kasutamine selleks, et arvutid suudaksid töödelda keerukaid andmeid ja teha meditsiinilisi järeldusi ilma inimeste otsese sekkumiseta. pisi|Röntgenipilt käest, millel on arvutitarkvaraga arvutatud luu vanus Tehisintellekti erinevus traditsioonilisest tehnikast on võime koguda informatsiooni, seda töödelda ning seejärel anda hästi määratletud ja selgitatud teave kasutajatele. Tehisintellektid erinevad inimestest selle poolest, et neile on ette antud eesmärk ja nad ei suuda seda ise kohandada. Samuti võivad nad väga täpselt ennustada, kuid nad ei tea selle ennustamise põhjust.
Tervishoiuga seotud rakenduste peamine eesmärk on analüüsida ennetus- ja ravimeetodeid ja nende tulemusi. Programme on välja töötatud diagnoosimisprotsessidele, raviprotokollide ja ravimite väljatöötamiseks, personaalmeditsiiniks ning patsientide jälgimiseks ja hoolduseks.
Meditsiiniasutused, näiteks The Mayo Clinic, Memorial Sloan Kettering Cancer Center, Massachusetts General Hospital ja National Health Service on välja töötanud algoritme oma osakondadele. Samuti on seda teinud suured tehnoloogiaettevõtted nagu IBM ja Google.
Ajalugu
1960ndatel ja 1970ndatel tehtud arendustöö käigus loodi esimene probleemide lahendamise programm, mida nimetatakse Dendraliks. Kuigi see oli mõeldud rakendustele orgaanilises keemias, andis see aluse järgnevale süsteemile MYCIN. Seda peetakse meditsiinilise tehisintellekti tähtsamaks varasemaks süsteemiks. MYCIN ja teised süsteemid nagu INTERNIST-1 ja CASNET ei saavutanud siiski meditsiinis laialdast kasutamist.
1980ndad ja 1990ndad tõid kaasa mikroarvutite leviku ja parema võrguühenduse. Selle aja jooksul tunnustasid teadlased ja arendajad, et tehisintellekt meditsiinis peab olema kavandatud nii, et see kohaneks andmete puudumisele ja samuti põhineks arstide teadmistel.
Tehnoloogia edusammud, mis on aidanud kaasa tehisintellekti arengule meditsiinis:
Radioloogia
Radioloogia on eriala, mis kasutab piltdiagnostikat, et diagnoosida ja ravida haigusi. Tehisintellekti abil tehtud pilditöötlus aitab arstidel tuvastada isegi väiksemaid erinevusi piltides, tänu millele võidakse tuvastada kasvajaid.
Telemeditsiin
Telemeditsiin on võimalus jälgida pidevalt patsiente, kes kannavad endaga kaasas seadmeid, mis jälgivad muutusi ja annavad selle teabe arstidele edasi.
Tööstus
Tervishoiuettevõtted on omavahel ühendunud põhjusega, et omaksid ligipääsu suuremale terviseandmestikule, mis omakorda võimaldab paremaid rakendamisvõimalusi tehisintellekti algoritmidele. Kuna meditsiinitööstuse tugisüsteemides andmestik on järjest suurenev, siis üha olulisemaks muutub selles tehisintellekti osakaal.
Google
Google DeepMindi kasutatakse, et tuvastada teatud terviseriske, mille andmed on kogutud mobiilirakenduste kaudu.
Statistiliste territoriaaljaotuste nomenklatuur
Eesmärgid
Jaotust kasutatakse Euroopa Liidu piirkondliku statistika kogumisel, koostamisel ja levitamisel. Üldjoontes kasutatakse NUTS I taseme üksusi laiahaardelisemate sotsiaalmajanduslike analüüside jaoks, NUTS II taseme üksusi piirkondlike poliitikate väljatöötamiseks ja NUTS III taseme üksusi üksikasjalikemaks uuringuteks. Samuti on NUTS II taseme piirkondade andmestik võetud aluseks ühtekuuluvusaruannete koostamisel. NUTS III taseme üksusi kasutab Eurostat näiteks maapiirkondade arengu hindamisel.
Ernst III
Ernst III (teisiti loendades ka Ernst IV; 17. detsember 1518 – 2. aprill 1567) oli Braunschweig-Lüneburgi hertsog ja Grubenhageni vürst.
Statistiliste territoriaaljaotuste nomenklatuur
Eesmärgid
Antud nomenklatuuri kasutatakse Euroopa Liidu regionaalpoliitika eesmärkide seadmisel. Tõukefondisest rahasaamiseks abikõlbulikud piirkonnad on määratud NUTS II tasemel ja muud eesmärgid peamiselt NUTS III tasemel. Näiteks on eraldi rahastamisvahendid ette nähtud NUTS II taseme piirkondadele, mille sisemajanduse kogutoodang on väiksem kui 75% Euroopa Liidu keskmisest ja piiriülese koostöö elavdamise raames riigipiiriäärsetele NUTS III taseme piirkondadele.
Ernst III
Abielu ja järglased
9. oktoobril 1547 abiellus hertsog Ernst III Pommeri hertsogi Georg I vanima tütre Margarethega (1518–1569). Sellest abielust sündinud lastest jõudis täisikka vaid üks tütar:
Kuna Ernstil ei olnud poegi, päris pärast tema surma hertsogkonna tema noorem vend Wolfgang. Kui ka tema suri ilma meessoost järeltulijateta, päris hertsogkonna noorim vend Philipp II. Philippi surmaga hääbus Welfide Braunschweig-Grubenhageni liin ja vürstkond ühendati tagasi Braunschweig-Wolfenbütteli vürstkonda.
Statistiliste territoriaaljaotuste nomenklatuur
Eesmärgid
Ühtse klassifikatsiooni väljatöötamise tingis vajadus võrreldavate statistilise andmete järele. Algne 1970. aastatel Euroopa Liidus kasutusele võetud ühtne statistiline klassifikatsioon põhines mitteametlikel kokkulepetel. Õiguslik seisund on NUTS-üksustel Euroopa Liidus alates 2003. aastast.
Põhimõtted
Territoriaaljaotusel on kolm taset: NUTS I, NUTS II ja NUTS III. Varem arvati NUTS-üksuste hulka ka kohalikud haldusüksused (LAU), mille ülemise ja alumise taseme üksused olid vastavalt NUTS IV ja NUTS V taseme üksused. NUTS-jaotusele vastava statistika peavad Eurostatile esitama Euroopa Liidu liikmesriigid. Et statistilised aegread oleks võimalikult püsivad, püütakse vältida territoriaaljaotuse liigituse muutmist sagedamini kui kolme aasta tagant.
Eelistatult kattuvad NUTS-jaotised riikide olemasolevate haldusüksustega. Kui riigis puuduvad sobiva elanike arvuga haldusüksused, moodustatakse NUTS-jaotised külgnevatest haldusüksustest. Selliste mittehalduslike üksuste moodustamisel võidakse arvesse võtta muu hulgas sotsiaalmajanduslikke või kultuurilisi olusid, tegu võib olla ka näiteks saartega. Etteantust väiksema elanike arvuga riik võib tervikuna moodustada ühe statistilise territoriaaljaotise. Üldjuhul on vastava taseme NUTS-jaotised püütud moodustada järgmiste elanike arvu piiride järgi:
Õiguslikult on territoriaalüksuste liigitus määratletud vaid Euroopa Liidu liikmesriikide jaoks. Lisaks neile on Eurostat NUTS-üksused määratlenud kandidaatriikide ja Euroopa Vabakaubanduse Assotsiatsiooni liikmete jaoks, seda asjaosaliste riikidega kooskõlastatult ja Euroopa Liidu liikmesriikidega sarnastel põhimõtetel.
Eesti
Eesti moodustab tervikuna NUTS I ja NUTS II taseme üksuse. NUTS III tasemel jaguneb Eesti viieks.
Vaulx-Vraucourt
pisi|Vaulx-Vraucourt'i kirik
Vaulx-Vraucourt on vald Põhja-Prantsusmaal Pas-de-Calais' departemangus.
Vaulx-Vraucourt asub 24 km Arrasist kagus ja u. 6,4 km Bapaume'ist kirdes, teede D20, D10E ja D36 ristumiskoha ümbruses.
pisi|tühi|
Ajalugu
Valla nimi tuleb 1821. aastal ühte valda ühendatud kahest asundusest. Esimese maailmasõja ajal toimusid külas rasked võitlused. Suured lahingud toimusid piirkonnas 1917. ja 1918. aastal. Neli sõjakalmistut asuvad külas ja selle ümber, seal on Suurbritannia, Kanada, Austraalia ja Uus-Meremaa sõdurite hauad.
Bohuslav Sobotka
Bohuslav Sobotka (sündinud 23. oktoobril 1971) on Tšehhi poliitik, kes oli 29. jaanuarist 2014 kuni 13. detsembrini 2017 Tšehhi peaminister.
Ta oli alates 29. maist 2010 kuni 15. juunini 2017 Tšehhi Sotsiaaldemokraatliku Partei esimees.
Bohuslav Sobotka valiti esimest korda parlamenti 1996. aastal. Aastatel 2002–2006 oli ta rahandusminister.
Põhjamaade üliõpilaskooride festival
Põhjamaade üliõpilaskooride festival (inglise Nordic Student Singers’ Summit; lühendatult NSSS) on iga kolme aasta järel peetav üliõpilaskooride koorifestival ühes Balti- või Põhjamaa linnas.
Pertti Ukkola
Pertti Olavi Ukkola (sündinud 10. augustil 1950 Sodankyläs) on soome endine Kreeka-Rooma maadleja, olümpiavõitja, maailma- ja Euroopa meister.
Pertti Ukkola tuli olümpiavõitjaks 57 kg kaalukategoorias 1976. aastal Montréalis. Samas kaalukategoorias tuli ta 1977. aastal maailmameistriks Göteborgis ja Euroopa meistriks Bursas ning võitis 1975. aastal pronksmedali maailmameistrivõistlustel Minskis. Kuni 62 kg kaalukategoorias võitis ta pronksmedali 1981. aastal Oslo maailmameistrivõistlustel.
Aastal 1977 valiti ta Soome parimaks sportlaseks.
Ta on töötanud ka maadlustreenerina.
Vanaküla külanõukogu
Vanaküla külanõukogu nime on kandnud mitu külanõukogu:
Tõusu tänav
Tõusu tänav on mitmes Eesti asulas: Meie räägime Võsul asuvast Tõusu tänavast. See tee on Kooli tänavst allaminev tee kuhu on kaks kivi ette pandud, selleks, et autod sealt ei sõidaks. Seal on prügikast kuhu saab visata oma jääkaineid. liiklusvahendiga peab olema ettevaatlik. Aitäh tähelepanemast. See on üks kõige järsema kallakuga tänav võsul.
Vaata ka
Võsu alevik
Ikoonikapp
pisi|Kaks ikoonikappi; nende vahel [[Analoog (õigeusk)|analoog ikooniga. Kirik Thessaloníkis Kreekas.]] pisi|Ikoonikapp. Meister Nikita Jermolov, 1614. Vaga Kirill Belozerski ikoon. Dionissi Glušitski, 1424. Kirillo-Belozerski klooster Venemaal. Ikoonikapp on enamasti klaasiga kaetud puidust kapp, millesse on asetatud ikoon, et viimast kaunistada ja kaitsta. Vene, ukraina jmt keeltes on see kiot või kivot, mis tuleb kreekakeelsest sõnast κῑβωτός kibōtos, 'kast, laegas'. Arvi Ränga etnograafiasõnaraamatus on seda nimetatud ka kibotiks.
Ikoonikappe leidub õigeusklike kodudes, kirikutes ja kabelites (vastavalt setude tsässonates). Kirikute ikoonikapid on tavaliselt puunikerdustega rikkalikult kaunistatud.
Karl Erjavec
Karl Viktor Erjavec (sündinud 21. juunil 1960 Aiseaus Belgias) on Sloveenia poliitik ja jurist.
Karl Erjavec sündis Belgias sloveeni immigrantide perekonnas, 1972. aastal pöördusid nad Sloveeniasse tagasi. 1985. aastal lõpetas ta Ljubljana Ülikooli õigusteaduskonna.
Ta oli 3. detsembrist 2004 kuni 21. novembrini 2008 Sloveenia kaitseminister. 2008–2010 oli ta Sloveenia keskkonnaminister. Alates 10. veebruarist 2012 kuni 13. septembrini 2018 oli Karl Erjavec Sloveenia välisminister. Alates 13. septembrist 2018 kuni 13. märtsini 2020 oli ta Sloveenia kaitseminister.
Burgtheater
Burgtheater (eesti keeles 'linnuseteater' või '(k. u. k.) õukonna teater') on Austria pealinna Viini Innere Stadtis aadressil Universitätsring 2 asuv rahvuslik teater. See on saksa kultuuriruumi olulisim teatrimaja, üks tähtsamaid maailmas. See koliti oma praegusesse hoonesse, mis on projekteeritud Gottfried Semperi ja Karl vabahärra von Hasenaueri kavandite järgi, aastal 1888.
Marko Pachel
Marko Pachel (sündinud 25. septembril 1972 Tallinnas) on endine eesti ujuja. Tema treenerid olid Tiit Reiter ja Tõnu Meijel.
Ta võistles 1992. aasta olümpiamängudel Barcelonas, kus sai 100 m rinnuliujumises 19. ja 4 x 100 m kombineeritud teateujumises 15. koha.
Isiklikku
Tema kui tippsportlase pikkus oli 187 cm ja kaal 77 kg. Tema vend on ujuja Raiko Pachel.
Arvo Aun
Arvo Aun (sündinud 19. märtsil 1950 Avinurmes) on eesti kunstnik (naivist ja avangardist), galerist ja matemaatik.
Kunstioskused on ta omandanud omal käel, hiljem on teda juhendanud Renaldo Veeber ja Fideelia-Signe Roots.
Haridus ja töö
Ta lõpetas 1968. aastal Kohtla-Järve 1. Keskkooli ja 1980. aastal Tartu Riikliku Ülikooli matemaatikateaduskonna.
Töötas matemaatikaõpetajana Jõhvis ja Kohtla-Järvel. Aastatel 1999–2005 oli ta Kohtla-Järve Põlevkivimuuseumi direktor. Ta oli Kohtla Kaevanduspargi-muuseumi loomise algataja ja osales selle rajamises. Rahvusvahelise Muuseumide Nõukogu (ICOM) liige. Ida-Virumaa atesteeritud tööstusgiid 2010.
On end täiendanud Napoli ja Campania (2011), Kreeka (2009), Rumeenia (2008), Portugali (2006), Krakówi ja Lõuna-Poola (2004), Hollandi ja Berliini (2002) ning Moskva (2001) muuseumides.
Jaapan jäähokikoondis
pisi|150px|Jaapan koondise võistlusriietus [[2022. aasta jäähoki maailmameistrivõistlused|2022. aasta maailmameistrivõistlustel]] Jaapan meeste jäähokikoondis esindab Jaapant jäähokis rahvusvahelistel võistlustel.
Saint-Remy-du-Nord
Saint-Remy-du-Nord on vald Põhja-Prantsusmaal Nordi departemangus Avesnes-sur-Helpe'i kantonis.
pisi|tühi|Saint-Remy-du-Nordi kirik
Põldsinep
Põldsinep (Sinapis arvensis L) on Euraasiast pärit üheaastane umbrohi. Põldsinepit leidub aedades, tee ääres ja põldudel. Sinepiseemneid kasutatakse vürtsina.
Kasvukohad
Põldsinepit esineb enim põldudel, s.t kultiveeritud maal. Põldsinep konkureerib tugevalt pinnase toitainetega, vähendab teiste põllukultuuride saagikust. Ideaalne muld põldsinepile peaks olema toitaine- ja lubjarikas. On levinud kõikide põllukultuuride, eriti teraviljade hulgas.
Paljunemisorganid
Põldsinep õitseb suvel ja sügisel (maist augustini) ning paljuneb seemnetega, korraga levib 200 kuni 2000 seemet. Tihtipeale õitseb kuni talveni.
Õis
Põldsinepil on tihedad, kuldkollased kännasõisikud. Õisik on moodustunud neljast kroonlehest. Varre tipus on 4 tupplehte, millele kinnitub õisik. Tupplehed levivad horisontaalselt. Neid on 4, need on 4-5 mm pikad, piklikud ja kitsad, rullunud servadega.
Seemned
Seemned idanevad kevadel tavaliselt kuni 2 cm sügavusel. Kõrge õlisisaldus seemnetes tagab nende pika elujõulisuse (rohkem kui 35 aastat). Suve lõpus valminud seemned on ümmargused, 7-12 mm pikad, 1-2 mm jämedad, helepruunid/must-pruunid.
Viljad
Kaunad on sirged või kergelt kumerad, 4-5 cm pikad, 2 mm jämedad, kaetud lühikeste karvadega.
Mõkolajivi lahing
Sündmused
2022. aasta märtsi esimesel nädalal taastasid Ukraina väed kontrolli Kulbakõne sõjaväelennuvälja üle.
Roger Sperry
Roger Wolcott Sperry (20. august 1913 Hartford – 17. aprill 1994 Pasadena) oli USA neuropsühholoog.
Sperry sai 1981. aastal Nobeli füsioloogia- või meditsiiniauhinna seoses "lõhestatud aju" katsetega. Ta jagas auhinda David Hubeli ja Torsten Wieseliga, kes said selle nägemise infotöötlusega seotud avastuste eest.
Haridus
Sperry omandas bakalaureuse ja magistrikraadi (psühholoogias) Oberlini Ülikoolis. Doktorikraadi omandas ta Chicago Ülikoolis zooloogia erialal tunnustatud neuroteadlase Paul Weissi käe all.
Aju juhteteede spetsiifilisus
Chicago Ülikoolis töötades tegeles ta lisaks neurokirurgiliste tehnikate väljatöötmisele ka neuronaalse spetsiifilisuse ja aju juhteteede põhimõtete väljatöötamisega. Nimelt tegi ta aastatel 1941–1946 seeria katseid, kus ta näitas, et rottide aju motoorne süsteem on tugevalt omavahel seotud ega allu siirdamisjärgsele treenimisele. Seega sai kinnitust oletus, et imetajate närvisüsteemis on põhifunktsioonidele vastavad juhteteed on suurel määral ette määratud ja püsivad. Seda teadmist hakati kiiresti arvesse võtma ka inimeste neurokirurgias. Kui varem oli neurokirurgias tavapraktika, et närvide siirdamisel liideti need antagonistliku (vastandtoimega) lihaserühmaga ning patsient suunati intensiivsele motoorsele ümberõppele, siis Sperry ja kolleegide töö viis operatsiooniprotokollides oluliste muutusteni.
Ajupoolkerade funktsionaalne spetsialiseerumine
Sperry kõige olulisem panus neuroteadusse oli ajupoolte spetsialiseerumise uuringud. Nimelt uuris ta kallosotoomia (mõhnkeha läbilõikamise) läbinud „lõhestatud aju” patsiente, kellel mõhnkeha oli läbi lõigatud. Esitades patsientidele mitmeid tajulisi, keelelisi ja motoorseid ülesandeid, jõudis Sperry järeldusele, et kognitiivsed võimed on ajus poolkerade lõikes jaotunud: vasak poolkera töötleb efektiivsemalt analüütilisi, järjestikuseid ja keelelisi protsesse, parem poolkera holistlike, paralleelseid ning ruumilisi protsesse. Sperry ja kolleegide uuringud „lõhestatud aju” alal tõid talle 1981. aastal Nobeli auhinna füsioloogia ja meditsiini alal. ”Lõhestatud aju” uuringutes oli tähtis roll ka Sperry juhendataval Michael Gazzanigal kes viis läbi pöördelise katse kallosotoomia läbinud patsiendi WJ peal. Just Gazzaniga katse WJ-ga oli esimeseks ajupoolkerade funktsionaalse lateralisatsiooni tõendiks, mis innustas Sperryt seda teemat edasi uurima.
Salesches
Salesches on vald Põhja-Prantsusmaal Nordi departemangus Avesnes-sur-Helpe'i kantonis.
pisi|tühi|Saleschesi kirik
Wagna
Wagna on vald (Marktgemeinde) Austrias Steiermargi liidumaal Leibnitzi ringkonnas.
Vana-Rooma linn Flavia Solva asus praeguse Wagna lähedal.
thumb|none|Flavia Solva ja Muri jõe skemaatiline mudel, mis esitab 2004. aasta uurimisseisu (Põhi on üleval)
X-25
pisi Bensen X-25 on Igor Benseni konstrueeritud ja Bensen Aircrafti valmistatud güroplaan. See töötati välja selleks, et muuta USA õhujõudude hävituslennukite katapulteeritavad istmed juhitavateks. Katsetusi alustati 1968; need lõpetati seoses Vietnami sõja lõpuga.
Tatsuya Sakai
Tatsuya Sakai (jaapani keeles 坂井 達弥 Sakai Tatsuya; sündinud 19. novembril 1990 Fukuokas) on Jaapani jalgpallur, kaitsja.
Koondisekarjäär
Jaapani jalgpallikoondises mängis ta aastal 2014 1 mängu.
Eesti Fotopärand
Ühing kasvas välja 2008. aasta lõpul loodud samanimelisest Google'i grupist. Asutamiskoosolek peeti 28. jaanuaril 2010 Eesti Rahva Muuseumis fotonäituse "Tuhande sammuga..." (kuraator Jüri Karm) raames toimunud ümarlaual. Ühingu lõid 7 asutajaliiget, 2018. aastal oli liikmeid 23.
Eesti Fotopärandi eestvedamisel on loodud Eesti Fotograafide Elulooline Andmebaas. Veebruaris 2011 toimunud idufirmade üritusel "Garage48 – Public Services" loodud ajalooliste fotode kaardistamise veebileht Ajapaik.ee kuulub samuti MTÜ-le Eesti Fotopärand.
Kildsann
Kildsann (kirjakeeles ka kildsaun ) oli Lõuna-Eestis (eriti Puhja, Rannu, Otepää ja Tarvastu kihelkonna ümbruses) mihkli- ja mardipäeva vahel tavaks olnud tüdrukute laupäevaõhtune koosviibimine.
Nikolai Järveoja
Nikolai Järveoja (sündinud 10. mail 1950 Põlva rajoonis Värskas) on eesti orienteeruja, treener ja kohtunik.
Haridus
1967. aastal lõpetas Värska Keskkooli. 1974. aastal lõpetas Eesti Põllumajanduse Akadeemia agronoomiateaduskonna.
Töö
1985. aastast töötab Põlva Spordikooli ja Orienteerumisklubi Põlva Kobras orienteerumistreenerina. 2009. aastast on ta V taseme orienteerumistreener.
Sporditegevus
Aastatel 1972–1985 võitis ta orienteerumise Eesti meistrivõistlustel 24 kulda (neist 8 orienteerumisjooksus ja 16 suusaorienteerumises), 11 hõbedat ja 6 pronksi.
1972. aastal tuli Eesti Põllumajanduse Akadeemia võistkonnas Jüriööjooksu võitjaks.
Meistersportlane orienteerumises (1974).
Parika looduskaitseala
pisi|[[Parika järv]] pisi|[[Parika Väikejärv]]
Nikolai Järveoja
Sporditegevus
Korraldanud mitmeid orienteerumisvõistlusi, olnud rajameister ja joonistanud orienteerumiskaarte.
Ta on olnud järgmiste Eestis toimunud orienteerumise tiitlivõistluste peakorraldaja:
Parika looduskaitseala
Parika looduskaitseala on looduskaitseala Võrtsjärve madalikul, Viljandi maakonnas Põhja-Sakala vallas.
Nikolai Järveoja
Sporditegevus
Lisaks olnud paljude orienteerumise Eesti meistrivõistluste peakorraldaja ning 1996. ja 2004. aasta Jüriööjooksu peakorraldaja.
Société nationale des beaux-arts
Société nationale des beaux-arts (lühend SNBA; eesti keeles Kaunite Kunstide Liit) oli nimetus, mille alla koondus kaks prantsuse kunstnike rühmitust, esimene mõnede näituste korraldamiseks 1860. aastate alguses, teine alates 1890. aastast iga-aastaste näituste korraldamiseks.
Parika looduskaitseala
Kaitseala pindala on 2193,1 ha, millest maismaaosa on 2087,6 ha ja veeosa 105,5 ha. Kaitseala eesmärk on kaitsealuste ja rändlinnuliikide ning loodusdirektiivi elupaigatüüpide kaitse.
Société nationale des beaux-arts
1862. aastal asutatud liidu Société nationale des beaux-arts esimeseks esimeheks oli kirjanik Théophile Gautier ja aseesimeheks maalikunstnik Aimé Hirss. Komiteesse kuulusid kunstnikud Eugène Delacroix, Vedaja-Belleuse ja Puvis de Chavannes ning eksponentide seas olid Léon Bonnat, Jean-Baptiste Carpeaux, Charles-François Daubigny, Gustave Doré, Manet. Vahetult pärast Delacroix' surma 1864. aastal korraldas selts tema retrospektiivnäituse 248 maali ja litograafiaga, millega seltsi näituste korraldamine ajutiselt lõppes.
Nikolai Järveoja
Isiklikku
Tema poeg on Mihkel Järveoja.
Société nationale des beaux-arts
1890. aastal äratasid Puvis de Chavannes, Ernest Meissonier, Carolus-Duran, Bracquemond ja Carrier-Belleuse seltsi tegevuse ellu ning pärast nende iga-aastasi ülevaatenäitusi hakati kutsuma nimega "Salon de Champ-de-Mars", mis traditsiooniliselt avati kaks nädalat hiljem kui ametlikud Prantsuse Kunstnike Seltsi organiseeritud Salon de Champs-Élysées' näitused.
Parika looduskaitseala
Kaitseala tuumiku moodustab Parika raba koos Parika järvega, kaitseala põhjaosas asub väiksem Särgla raba ning loodeosas kunagisest metsakuivendusest mõjutatud soovikumetsad.
Société nationale des beaux-arts
Taust
19. sajandi prantsuse kunsti on kirjeldatud kui pidevat võitlust traditsiooniliselt õpetatud kunstnike, keda toetas ametlik poliitika ja kasvava hulga kunstnike vahel, kes eelistasid töötada individuaalselt ja enda riisikol. Ajaloolise situatsiooni hindamine on endiselt isegi sajand hiljem keeruline. Kuid ilmselgelt said ametliku kunsti oponendid jalad alla pärast 2. impeeriumi langemist ja olid olulised prantsuse kultuuripoliitika vabanemisel tunnustatud paigalseisust. Société nationale des beaux-artsi lõhenemist 1890. aastal võib pidada esimeseks setsessiooni manifestatsiooniks üleüldse.
Pärast Esimest maailmasõda
Pärast Esimest maailmasõda 1926. aastal taastati auhind "Puvis de Chavannes", sellele said kandideerida retrospektiivnäitustel Pariisis auhinnatud kunstnikud oma põhitöödega. 20. sajandil toimus näitus Grand Palais's Musée d'Art Moderne'is.
Parika looduskaitseala
Koos Kuhjavere väike-konnakotka püsielupaigaga kuulub kaitseala Parika loodusala nime all Natura 2000 kaitstavate alade võrgustikku.
Société nationale des beaux-arts
Pärast Esimest maailmasõda
Tuntumaid auhinnatud maalikunstnikke
20. sajandi viimase kahe kümnendi jooksul pärast Takanori Oguissi ja François Baboulet' esimeheks olemise ajal said osad jaapani kunstnikud (näit Takaaki Matsuda, Katsufumi Toyota, Kazuko Kobayashi, Hideo Hando, Yoko Tsuishi ja Noboru Sotoyama ) eksponeerida oma kunsti SNBA külalistena.
Parika looduskaitseala
Ajalugu
Kaitseala moodustati 1981, kui kaitse alla võeti Parika raba ja sealsed kaitsealused taime- ja loomaliigid. Kaitseala praegused piirid on määratud 2005. aastal.
Epifütootia
Epifütootia (inglise epiphytotics või epiphytotic disease) on taimehaiguse massiline puhang mingis piirkonnas.
Trikāta ordulinnus
Trikāta ordulinnus (eesti keeles ka Trikati, saksa Trikaten, poola Trykat) oli Liivi ordu linnus Trikātas. Linnus varemed asuvad Lätis Valmiera piirkonnas Trikāta vallas Abuli (läti Abuls, saksa Abbul) jõe paremal ehk põhjakaldal kõrgel kaldaneemikul, mis paikneb jõelooke ja Trikāta järve vahel.
Linnus asus 17 km kaugusel Volmari ordulinnusest idas ja 17 km Riia peapiiskopkonna Smiltene piiskopilinnusest loodes.
Nimekujud
Trikata (Tricatue) nimi ilmus kroonikatesse juba 1208. aasta sügise sündmustega seoses, kui eestlased tegid sinna piirkonda (lätlaste kihelkond) sõjaretke vastuseks ristisõdijate rüüsteretkele Ugandisse mõni nädal varem. Trikāta kuulus lätlaste Tālava maakonda ja kihelkonna vanemaks oli Talibald, Beverini linnuse pealik ja üks tähtsamaid lätlaste mehi Tālavas. Trikāta puhul ei ole Henriku Liivimaa kroonikas kordagi tegemist mitte linnusega, vaid kõige läänepoolsema Tālava kihelkonnaga keskusega Beverinis.
1224 jaotati sakslaste poolt Tālava (Tholowa), Riia piiskop jättis omale 2/3, ordule loovutas 1/3.
Trikāta oli XIII sajandil kõige idapoolsem ordu Vidzeme tugipunkt, edasi kindlustati oma valdusi järjest ida poole – sajandi lõpus rajati Atsele (Koivalinna) ja 1342 Alulinna ordulinnused.
Linnuse algusest kuni orduriigi lõpuni
Mõningatel andmetel juba 1207. või 1208. aastal, Mõõgavendade Ordu esimese meistri Winand von Rohrbachi (Venno) ajal, valiti Trikatas välja linnuse asupaik ja hakati sinna kindlustusi rajama.
1225 peatus Trikatas paavsti legaat Modena Wilhelm, kes seal kogu Talava maakonnast kokkutulnud lätlastele jumala sõna jutlustas. Oletatavast mõeldakse Trikata all jällegi Beverini (Volmarit), kui maakonna keskust.
1281 rajati, nagu ühes kroonikas (Heermeister – Chronik) kirjas, ordumeistri ja peapiiskopi poolt ühiselt Trikatale kirik ja kihelkond. Kirikut nimetati Johannis – Kircheks.
1284 alustas või jätkas linnuse ehitust ordumeister Wilhelm von Schauerburg (Williken de Endorp) koos Riia peapiiskopiga, ja see linnus kuulus edaspidi ordumeistri otsealluvusse. Oletatakse, et seal kohal oli enne lätlaste vana puidust muinaslinnus. Linnusesse asus Trikata piirkonna komtuur ja ka ordumeister külastas linnust sageli.
1429 on Trikatat ürikutes esmamainitud, kui seal asus foogti residents.
1472 on Trikatat iseloomustatud, kui ordumeistrile kuuluvat ala ("unsses eriverdigen meisters luden ime gebeide Trikaten"). Siit saab järeldada, et Trikata kuulus Võnnu komtuurkonda.
1501. aasta novembris tungisid Vene väed tsaar Ivan III korraldusel Liivimaale ja laastasid Tartu stifti, pool Riia stifti, Aluliina, Trikata, Härgmäe, Tarvastu, Viljandi, Laiuse, Põltsamaa jt. piirkondi. Ühtegi linnust nad siiski vallutada ei suutnud.
XVI sajandi I poolest on säilinud kümmekond ordumeistrite poolt Trikatas välja antud dokumenti.
1558. aasta septembri keskel põletasid venelased Trikata linnuse ümbruses. Novembris jäid linnusesse talvelaagrisse osa ordu sõjaväest.
1559. aasta 25. juulil otsustati Riias maapäeval, et 20. augustiks peab kogu Liivimaa sõjavägi kogunema Trikatasse. Tulema pidid Peapiiskopkonna, Saare – Lääne ja Kuramaa piiskopkondade ning orduriigi väed. Reguleeriti nii osavõtvate meeste arvu, kui ka sõjakäigu rahastamist. 13. augustil jõudsid Riiga ja tahtsid suunduda Trikatasse Kuldiga ja Vindavi komtuurid ning Kandava ja Grobina foogtid. 17. septembriks jõuti Võndu, kus Gotthard Kettler valiti ametlikult ordumeistriks. 28. septembril oldi lõpuks Trikatas ja liiguti edasi 5 miili (u. 35 km) Tartu poole Tartu Piiskopkonna piirile. Edasi võideldi Tartu ja Laiuse all, kuid sõjakäik nurjus.
1560. aasta jaanuari algul tungisid venelased Tartu piiskopkonnast Cesvaine, Smiltene ja Trikata peale, ning röövisid ja põletasid ümbruskonnas. 3. aprillil röövisid Trikata ametkonnas Aluliina talupojad, kes olid omakorda venelaste poolt paljaks riisutud. Trikata varustusülem oli orduvasall Wolter van Plettenberg. Aprilli lõpus rüüstasid venelased Helme, Härgmäe ja Trikata piirkonda. Juuni lõpus kogunesid Liivimaa väed uuesti Volmarisse ja liikusid sealt edasi Trikatasse. Kohal oli peapiiskopi vägi ja ordu maamarssal, Kuramaa käskijad ja Sigulda komtuur kokku 400 ratsanikuga. Oodati appi ordumeistrit ja leedulasi. Taheti sooritada sõjakäiku Venemaale, kuid venemeelne hertsog Magnus segas vahele. Samas ei julgetud ka Valgas paiknevaid venelasi rünnata. Samal ajal käisid venelased jälle Trikata ümbruses röövimas. Järgmisel sügisel oli suur nälg Trikatas.
1560. aasta 1. augustil otsustati siiski Trikatast Valga poole liikuda. 2. augustil väike orduvägi ühes kogu sõjalise juhtkonnaga hävines kokkupõrkes Vene peaväega Luke linnuse all. Seal sai surma ka Trikata pealik Frans Lipperheide. Seda sündmust nimetatakse Härgmäe lahinguks.
1560. aasta novembris oli ordumeister Gotthard Kettler sunnitud Trikata ühes 5 teise linnuse ja piirkonnaga pantima Poola kuningale.
1561. aasta novembris alistus Liivimaa Vilniuses Poola kuningale, Trikata linnus läks Poolale ja sinna paigutati leedu väekontingent.
Poola ja Rootsi aeg
1562 panditi Trikata koos mitmete teiste linnustega (Helme, Karksi, Härgmäe, jt.) Poola kuninga Zygmunt II Augusti poolt 120 000 riigitaalri eest Rootsi printsile ja Soome hertsogile Johannile. Viimane seadis nende linnuste üle asehalduriks krahv Johannes von Artzi. Hertsog Johann aga pandi kahtlaste tehingute eest Poola kuningaga oma venna, Rootsi kuninga poolt koduaresti. Trikatas resideeriv asehaldur hakkas vene tsaariga kauplema, et annaks linnused venelastele üle ning end nende kaitse alla, juhul kui üks linnustest talle omandiks jäetaks. Sobing tuli ilmsiks, asehaldur viidi Trikatast Riiga ja hukati seal. Poola kuningas võttis pandilossid enda kätte tagasi.