Mahākāla
Kolm Mahakala Venda
Dhe Tsangi kloostri ehitas 1414. aastal Tiibeti idaossa Gyalrongi Tsongkhapa lähedane õpilane Ngawang Drakpa. Ngawang Drakpa saabus sinnakanti mõttega klooster ehitada, kuid pärast pikka sobiva koha otsimist ta leidis, et ei suuda otsustada, milline koht oleks parim tulevase kloostri rajamiseks. Sel hetkel sööstis suur ronk alla tema poole, napsas ta salli ning lendas sellega minema. Munk kiirustas linnule järele ja lõpuks leidis oma salli rippumas kadakapõõsa harult. Siinkohal on hea teada, et Tiibeti budismis vaadatakse ronka kui Mahākāla kehastust,(sõnumitoojat), kelle nimi tähendab suurt musta. Pidades seda sündmust heaks endeks, otsustas Ngawang ehitada kloostri ümber puu, mis jääks nii kloostri ehitiste loomulikuks osaks. Kloostri ehitamise ajal kohtas Ngawang Drakpa vastuseisu kohalike Böni- järgijate poolt, kes tundsid end ohustatuna budismi levikust Tiibetis. Kõik, mis ehitati päeval, lagunes öösiti ja need ebaõnnestumised kanti bönpode musta maagia arvele. Ühel päeval, kui Ngawang oli just vajunud mõttesse selle probleemi üle, ilmus ronk uuesti ja see rõõmustas munka. Ta kirjutas kirja oma õpetajale Tsongkhapale Lhasasse ja palus abi. Vastuseks oma õpilasele palvele koostas Tsongkhapa sadhana, võimustas selle ja nimetas "Eraklik Võitleja Vadzhra-Bhairava sadhana ning andis siis rongale, kes toimetas selle Ngawangile. Kui viimane kirja sai, asus ta kohe vastavalt õpetustele rituaale läbi viima, mis viiski bönpode alistamisele. See tekst sai hiljem Gelugi kloostrites üheks olulisemaks teoseks ning on säilitanud oma populaarsuse tänapäevani. Kui enamus kloostrist oli valmis, asus Ngawang otsima skulptoreid ehk kujude-meistreid, kes suudaksid luua imeväega võimustatud kuju. Ühel päeval ilmusid kolm mustakarva meest kloostrisse ning peatusid seal veidi aega. Selgus, et need on meistrid Indiast kes nimelt teevad pühi kujusid. See uudis rõõmustas Ngawangi ning ta palus kohe neilt abi kloostri jaoks kujude valmistamisel. Üks neist nõustus aitama ning teised jätkasid oma teekonda. Nagu lubatud, valmistas meister kõik kujud, välja arvatud Mahākāla, mis sai vaid pooleldi valmis kloostri pidulikuks avatseremooniaks. Pidustused koosnesid ka mitmetest rituaalsetest tantsudest ja tseremoonia lõpus soovis Indiast pärit meister esitada enda poolt tantsu kloostri auks. Ta esinemine kütkestas publikut erilise joovastusega. Meister tantsis riiete lehvides, näo ees suur mask ning viis vaatajad lausa transi seisundisse. Tantsu lõppedes hakkas ta keha äkitselt kokku tõmbuma kunimaapinnale jäi vaid hiiglaslik mask ning polnudki enam jälgegi endisest tantsijast. Sellisest asjade pöördest rabatud mungad tormasid templisse, kus pooleldi valmis Mahākāla kuju seisis. Kõigi suurimaks üllatuseks oli Mahākāla kuju juba valmis ja meister oli üheks sulanud jumalusega. Sellega pole see lugu veel lõppenud. Hiljem said nad teada, et nende India kuju-meistri kaks kaaslast, kes astusid ka nende kloostrist läbi, olid samuti kumbki teinud Mahākālale kujud, kahes kloostris ning samal müstilisel viisil sulanud kokku enda tehtud Mahākāla kujuga. Ei võtnud kaua aega munkadel taibata, et see polnud keegi muu kui Mahākāla isiklikult oma erinevates manifestatsioonides, ilmudes kohale kui kloostrite kaitsja. Seepärast oli ta Ngawang Drakpa kloostris Kuuekäeline Mahākāla ja lõi endast vastavalt pooletosina kätega kuju. Samal viisil valmistasid ka teised kaks kujusid, vastavalt Neljakäelisest Mahākālast ja Valgest Mahākālast. Grupina koos nimetatakse neid "Kolm Mahākāla Venda" ja nad on laialdaselt populaarsed Tiibetis.Kuigi Mahākālad kui jumalust austatakse kõikides Tiibeti kloostrites, loetakse vaid Dhe Tsangi kloostris teda sanghas elavaks liikmeks. Seetõttu on senini kombeks annetuste tseremooniatel meenutada valjuhäälselt – ärge unustage musta mehe jagu! Sama, mida iga munk saab, asetatakse annetuseks ka Mahākāla kuju ette. See traditsioon pärineb faktist, et kui nn "Must mees Indiast" oli valmistamas kujusid ja temalt küsiti, mida soovib vastutasuks, kostis ta: "Vaid niipalju, kui antakse mungale".