cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tetracheilostoma carlae
Liik leiti Barbadose saarelt, mis on 431 km² suur. Usutakse, et ta on endeem ja mujal üldse ei ela. Barbados on väga tihedalt inimasustatud ja mets on saarelt suuresti maha raiutud ning nähtavasti ei ole maole sobivat elukeskkonda rohkem kui mõni ruutkilomeeter. Maod elavad Barbadose keskel, saare kõrgeimas osas (saar kerkib 340 meetri kõrguseni merepinnast).
Suurima isendi pikkuseks on mõõdetud 10,4 cm. Keskmine pikkus on 10,0 cm.
Nagu ülejäänud ahassuumadulased, nii ka Leptotyphlops carlae toitub peamiselt termiitidest ja sipelgavastsetest. Madu pole mürgine.
Madu arenes välja metsas ja eeldatavasti vajab ta eluspüsimiseks metsakeskkonda. Ürgmetsa ei ole Barbadosel säilinud. Mao ökoloogiast, levikust ja arvukusest on vähe teada. Ahassuumao perekonnas on hulk liike, mis on kõik eluviisilt sarnased, küllap on samasugune ka Leptotyphlops carlae.
Emasmadu muneb ühe muna, millest kooruv poeg on poole lühem kui täiskasvanud madu. Madu ei saagi oluliselt väiksem olla, sest on teatud mõõtmed, millest väiksem madu ei leia endale sobivat toitu ja see paneb piirid ka täiskasvanud maole, mille sisse vastava suurusega muna peab ära mahtuma. Juuresoleval pildil on madu kujutatud USA veeranddollarilisel, mille läbimõõt on 24,26 mm.
Madu avastati 2008. Alles hiljem selgus, et maailma muuseumides on selle mao kaks varasemat eksemplari, mis pärinevad aastatest 1889 ja 1963, aga need olid määratud ekslikult kuuluvana teise ahassuumaoliiki, mis elab üksnes naabersaarel Martinique'il.
Esimesena määratles mao eraldi liigina ja andis tema teadusliku kirjelduse Pennsylvania Osariigi Ülikooli bioloog S. Blair Hedges, kes nimetas mao oma abikaasa Carla Ann Hassi järgi.
Sydney (Nova Scotia)
Sydney on linn Kanadas Nova Scotia provintsis, Cape Bretoni piirkondliku omavalitsuse keskus. Asub Cape Bretoni saarel.
Isamaa Erakond
pisi|Erakonna Tallinna piirkonna kontor asus Wismari 11, arhitekt [[Erich Jacoby projekteeritud majas]] Isamaa (varem Erakond Isamaa ja Res Publica Liit, lühend IRL; ametlikult ISAMAA Erakond, ka Isamaa erakond ja Isamaa Erakond) on rahvuslik konservatiivne partei, mille algust võib lugeda aastast 1992 (Rahvusliku Koonderakonna Isamaa moodustamisest) ja mis praegusel kujul sündis erakondade Isamaaliit ja Res Publica ühinemisel 2006. aastal.
Erakonnal oli Äriregistri andmeil 18. detsembri 2018 seisuga 8525 liiget. 2020. aasta lõpu seisuga kuulus erakonda 7797 inimest.
Isamaa on Euroopa konservatiivseid, paremtsentristlikke ja kristlik-demokraatlikke erakondi ühendava Euroopa Rahvapartei liige.
Oma põhikirja järgi on erakond "Eestis tegutsev alalhoidliku maailmavaatega aatekaaslaste vabatahtlik liit." Traditsioonilisel parem-vasakskaalal peetakse Isamaa paremtsentristlikuks erakonnaks, erakonna põhikirjas sätestatud alalhoidliku maailmavaate all peetakse üldaktsepteeritult silmas konservatismi.
Päritolu
Liitunute hulgas on järgmised erakonnad ja muud poliitilised ühendused või nende liikmed:
Ajalugu
Ühinemiskavatsusest teatati 4. aprillil 2006. Algselt väljapakutud nimi oli Erakond Eesti Eest. Ühinemise kiitsid 4. juunil 2006 heaks mõlema erakonna üldkogud. Ametlikult registreeriti uus erakond 15. novembril 2006.
25. oktoobril 2006 allkirjastasid veel omavahel ametlikult liitumata Isamaaliit ja Res Publica ühinemislepingu erakonnaga Põllumeeste Kogu.
2007. aasta Riigikogu valimised
IRL kulutas valimiskampaaniaks 19,7 miljonit krooni, sealhulgas
2007. aasta Riigikogu valimistel kogus erakond 98 203 häält ehk 17,9 protsendi valijate toetuse. See tähendas parteile 19 kohta Riigikogus. Võrreldes Isamaaliidu ja Res Publica tulemustega 2003. aasta Riigikogu valimistel kaotati kokku 16 kohta, seda peamiselt Res Publica tugevalt vähenenud populaarsuse tõttu.
2011. aasta Riigikogu valimised
Riigikogu IRLi fraktsioonist arvati välja 2011. aasta lõpus Indrek Raudne.
2015. aasta Riigikogu valimised
IRL sai Riigikogus vaid 14 mandaati ja oli nende valimiste suurim kaotaja. Mandaadi said Juhan Parts, Marko Mihkelson, Margus Tsahkna, Aivar Kokk, Viktoria Ladõnskaja, Urmas Reinsalu, Marko Pomerants, Andres Metsoja, Priit Sibul, Maire Aunaste, Helir-Valdor Seeder, Ken-Marti Vaher, Raivo Aeg ja Jaak Aaviksoo.
Nimemuutus
2. juunil 2018 otsustas IRLi suurkogu erakonna nime muuta Isamaa erakonnaks.
Annetused
2018. aasta lõpus toetas erakonda 50 000 euroga ärimees Margus Linnamäe, tema vend Aivar Linnamäe ja poliitik Reet Roos.
Erakonna suurrahastajaks on ettevõtja Parvel Pruunsild, kes on vahemikus detsembrist 2016 kuni juulini 2022 annetanud oma koduparteile 778 000 eurot, mis on neljandik sel perioodil saadud annetustest. Sellega seoses on esitatud küsimusi ka Pruunsilla mõju osas erakonnale. Endine Isamaa liige Siim Kiisler, kes 2022. aasta kevadel koos teiste parempoolsetega erakonnast välja heideti, on kritiseerinud erakonna uut vasakpopulistlikku suunda ja seostanud seda Pruunsilla mõjuga.
Erakonna juhtimine
2011. aastal teatas Mart Laar kirjas erakonnakaaslastele, et ei kandideeri 2012. aasta jaanuaris toimuva IRL-i suurkogul tagasi erakonna esimeheks. 28. jaanuaril 2012 toimunud uue erakonna esimehe valimistel osalesid Liisa Pakosta, Andres Herkel ja Urmas Reinsalu. Uueks erakonna esimeheks valiti Urmas Reinsalu. IRLi aseesimeheks said Ene Ergma, Juhan Parts ning Tõnis Lukas. Alates 2012 lõpust oli Tõnis Lukase asemel aseesimeheks Margus Tsahkna. Ülejäänud IRLi eestseisuse liikmed olid Tunne Kelam, Liisa Pakosta, Priit Sibul, Siim Kiisler, Helir-Valdor Seeder, Ken-Marti Vaher, Marko Pomerants, Peeter Laurson, Aivar Kokk, Tarmo Kruusimäe, Erki Nool, Sven Sester, Tõnis Palts, Toomas Tõniste, Andrus Saare, Annely Akkermann, Andres Kõiv, Madis Kübar, Kaia Iva.
6. juunil 2015 toimunud suurkogul valiti erakonna esimeheks Margus Tsahkna. Aseesimeesteks valiti Marko Mihkelson, Kaia Iva ja Siim Kiisler.
13. mail 2017 toimunud suurkogul valiti erakonna esimeheks Helir-Valdor Seeder. Aseesimeesteks valiti Viktoria Ladõnskaja, Siim Kiisler ja Andres Metsoja.
20. juunil 2021 valiti erakonna esimeheks tagasi Helir-Valdor Seeder. Eestseisusesse valiti Tõnis Lukas, Urmas Reinsalu, Riina Solman, Priit Sibul, Tarmo Kruusimäe, Sven Sester, Viktoria Ladõnskaja-Kubits, Heiki Hepner, Harri-Juhani Aaltonen, Marja-Liisa Veiser, Aivar Kokk, Juhani Jaeger, Andres Metsoja, Helen Hääl, Siim Valmar Kiisler, Mart Maastik, Kristjan Vanaselja, Kaspar Kokk, Mart Luik ja Indrek Luberg.
Bezau
Bezau on alev ja vald (saksa Marktgemeinde) Bregenzerwaldis Austria Vorarlbergi liidumaal Bregenzi ringkonnas. Bezau on aastaringselt populaarne turismisihtkoht oma läheduse tõttu suusakuurortidele ja matkaradadele. Selle maaliline kirik on ehitatud 1906. aastal ja on pühitsetud pühale Jodokile. Veel üks vaatamisväärsus on kohaliku ajaloo muuseum (Heimatmuseum), mis asub traditsioonilises puidust kodus.
Ajalugu
Bezaud on esmamainitud kui Baezenowe 1249. aastal. Oma kiriku ehitamisega 1497. aastal sai Bezaust autonoomne kogudus. 1656. aastal asutati kaputsiinide klooster. Alates 1806. aastast on Bezaus töötanud Bregenzerwaldi piirkonna ringkonnakohus. 1902. aastal avati 35,32 km pikkune kitsarööpmeline raudtee Bregenzerwaldbahn. See raudtee ühendas Bregenzit Bezauga kuni 1983. aastani.
pisi|tühi|Ajalooline Bregenzerwaldbahn
Maagiline
"Maagiline" on Violina 2010. aastal välja antud eesti- ja ingliskeelne debüütalbum.
Kärevere Kangelaskalmistu
Kärevere kangelaskalmistule Käreveres Tartu vallas on maetud Kärevere lahingus langenud.
Maagiline
Uue plaadi esitluskontsert toimus 21. mail 2010 Tallinnas klubis BonBon.
Ajalugu
Laul "Maagiline päev" osales Violina ja Rolf Juniori esituses konkursil "Eesti Laul 2010", kus sai 17 punktiga kolmanda koha.
2009. aastal saavutas muusikapala "Sellel ööl" (koos Lenna Kuurmaaga) Raadio 2 Aastahiti 2009 Top 40 edetabelis 276 häälega 13. koha. Järgmisel aastal aga anti loole Kuldne Plaat aasta raadiohiti kategoorias.
Igor Levitin
thumb| [[Južno-Sahhalinskis 18. veebruaril 2009]] Igor Levitin (Игорь Евгеньевич Левитин, sündinud 21. veebruaril 1952 Ukraina NSV-s Odessa oblastis Tsebrikovo külas) on Venemaa poliitik, ta oli alates 9. märtsist 2004 kuni 21. maini 2012 Venemaa transpordiminister.
Alates 1970 teenis ta Nõukogude Armees. 1973 lõpetas ta Leningradis sõjaväe raudteeväekooli ja töötas 1973–1976 Odessa sõjaväeringkonnas Dnestri-äärsel raudteel. 1976–1980 teenis ta armee lõunarühmas. 1983 lõpetas ta sõjaväeakadeemia tagala ja transpordi eriala sideinsenerina. 1983–1985 töötas ta BAMil Urgali raudteejaamas sõjaväekomandandina ja osales "kuldse naela" sisselöömises, millega BAM valminuks tunnistati. 1985–1994 töötas ta Moskva raudteel jaama sõjaväekomandandina, pärast sõjaväe sideülema asetäitjana.
1994–1996 kuulus ta Venemaa raudtee reformimise valitsuskomisjoni koosseisu. Komisjoni töö lõppes riikliku raudtee-ettevõtte loomisega.
1996 asutati aktsiaselts Severstaltrans (alates 2008 N-trans), kus Levitin 2004. aastani töötas, sealjuures aastast 1998 peadirektori asetäitjana. Ta vastutas raudteevedude, masinaehituse ja sadamate eest.
9. märtsil 2004 määras Venemaa president ta Venemaa transpordi- ja sideministriks. Alates novembrist 2008 on ta aktsiaseltsi "Aeroflot" direktorite nõukogu esimees. Ta kuulub Ühendatud Lennuehituse korporatsiooni direktorite nõukokku.
Igor Levitin on Venemaa lauatenniseföderatsiooni esimees. Ta on abielus ja tal on tütar.
Alajõe (Peipsiääre)
Alajõe on küla Tartu maakonnas Peipsiääre vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Vara valda.
Helvi Sipilä
Helvi Linnea Aleksandra Sipilä (sünninimi Maukola; 5. mai 1915 Helsingi – 15. mai 2009 Helsingi) oli Soome jurist, poliitik ja diplomaat.
Alates 1960. aastast töötas Helvi Sipilä ÜRO-s. Aastatel 1972–1980 oli ta ÜRO peasekretäri asetäitja.
Soome 1982. aasta presidendivalimistel oli Helvi Sipilä Liberaalse Rahvapartei kandidaat ning sai ühe valijamehe toetuse.
Kõigi aegade suurima soomlase valimisel 2004. aastal hääletas rahvas Helvi Sipilä 62. kohale.
Helvi Sipilä poeg on professor Jorma Sipilä.
Heido Selmet
Heido Selmet (sündinud 16. märtsil 1955 ) on eesti õpetaja ja treener.
Heido Selmet on ka Eesti meistriks tulnud Sikupilli Keskkooli poistevõistkonna korvpallitreener.
Ta mängis filmis "Kevade" Visakut.
Tarbimisühiskond
pisi|Mustal reedel ostlejad, USA Tarbimisühiskonna kohta ei ole kasutusel ühte konkreetset mõistet. Eesti õigekeelsussõnaraamatu kohaselt on tarbimisühiskond "ühiskond, milles kaupu tarbitakse üle tegelike vajaduste". Majandusleksikoni järgi on tarbimisühiskond "ühiskond, milles suunatakse ja ergutatakse tarbimist, et luua sel teel inimestele töötamise motivatsioon, ja milles sotsiaalsete kihtide ja gruppide staatuse iseloomustajaiks on kaupade ja teenuste tarbimine (mida, kui kallist ja kui palju!). Tarbimisühiskonna kaubakäibes on suur osatähtsus nn prestiižikaupadel, mis rõhutab neid tarbivate inimeste kõrget sotsiaalset staatust. Kujutlus tarbimisühiskonnast tekkis USA majandusteadustes 1940.–1950. aastail, millal levis veendumus, et selleaegne tootmistase võimaldab tagada kõigile ameeriklastele suhteliselt kõrge elatustaseme. Tarbimisühiskonna geograafilises laienemises ja aina uute riikide rahvastike liitumises sellega nähakse vahendit arenenud riikide ja arenguriikide vahel poliitiliste ja sõjaliste konfliktide tekkimise vältimiseks."
Ajalugu
Tarbimisühiskond sai alguse 20. sajandi alguses, kui võeti kasutusel kaks uut juhtimisstrateegiat: tarbimisühiskond ja masspropaganda. Pärast teist maailmasõda olid paljud kodumasinad jõudnud masstootmisse. Ennetamaks olukorda, kus inimestel on kõik vajaminev olemas, leppisid paljud ettevõtted kokku, et lühendavad oma toodete eluiga. Seetõttu olid inimesed pidevalt sunnitud ostma uusi tooteid. Tarbimisühiskonda iseloomustavad ka ebavajalikud ja mõtlematud ostud. Oste sooritatakse emotsioonide põhjal ja tihti osutub toode tarbijale kasutuks. Tarbimisühiskonda iseloomustavad impulssostud. Kaubanduskeskused kujundati nii, et igapäevaesemeteni jõudmiseks peavad inimesed läbima impulssostudeks mõeldud kaubavaliku. Televisioon avas täiesti uued kanalid tarbimis- ja poliitmanipulatsioonidele. Reklaamides loodi kaupadele sümbolid ning sellega ärgitati inimesi ostma.
Tarbimisühiskonna mõju
Tarbimisühiskonnale on omane, et toodetakse rohkem, kui tarbida jõutakse. Igas valdkonnas valitseb suur konkurents. Tootjad ja teenuseosutajad konkureerivad omavahel tarbija tähelepanu nimel. Iga päev tuleb tegeleda klientide tähelepanu püüdmisega. Tarbijad konkureerivad omavahel asjade pärast. Tarbijad soovivad omada kõiki enda kaasaegseid ja populaarseid tooteid. Inimesed tunnevad kohustust omada kõige uhkemaid ja uudsemaid tooteid. Tarbimisühiskonna tõttu on muutunud inimeste väärtushinnangud. Populaarsust ei määra haridus ja intelligents, vaid asjad, mida inimene omab. Tihti tehakse tööd ning teenitakse raha eesmärgiga osta uusi tooteid või teenuseid. Ühiskonnale on omane, et asutused, tooted ja informatsioon on kergesti kättesaadavad. Liigne tootmine ja tarbimine mõjub laastavalt nii inimeste rahakotile kui ka loodusele.
Tarbimisühiskonna mõju loodusele
Tarbimisühiskond on viimase 20. aastaga teinud loodusele palju pahandust. Iga aasta tekkib olmejäätmeid Eesti rohkem aastast 2012 kuni 2018 on olmejäätmete hulk Eestis suurenenud seal hulgas ka kodudes tekkinud pakendijäätmed) 22,5%. Iga riik tegeleb olmejäätmetega erinevalt 2017. aasta andmete kohaselt ladestab Serbia ning Bosnia ja Hertsegovina ladestab kogu tekkinud olme jäätmed. See pole kõige parem variant kunagi saab ladestamise pind saab otsa. Teised alternatiivid on jäätmete põletamine millega omakorda võib atmosfääri sattuda gaasid mis muudavad hingatava hapniku mustemaks. Olmeprügiga tegelemisel ei olegi head lahendust. Parim praegu leitud lahendus on taaskasutamine mis on iga aastaga muutunud aktuaalsemaks ning teadlased leiutavad uusi mooduseid, kuidas jäätmeid ümber töödelda, et lõpuks tekiks tarbimisühiskonnast vähem jäätmeid. Jäätmeid tekkib iga aastaga rohkem mis omakorda tähendab, et jäätmeid satub ka loodusesse rohkem. Tarbimisühiskonna suur mõju loodusele on ka toidu toiteväärtuse vähenemine. Veekogudes on rohkem ja rohkem mikroplastikut mida söövad kalad ja linnud ning toiduahela tipus lõpuks ka inimesed. Inimene otseselt plastikut ei söö aga kuna plastikust eraldub erinevaid kemikaale, mis muudab toidu vähem toiteväärtuslikuks.
Mõju loodusele on ka tootmisel mida aasta edasi seda puhtamaks üritataks üritatakse suurte tehaste tootmist saada, kuid praegu ei ole veel suudetud mõju loodusele piisavalt vähendada. Saaks suurte tehaste tööd nimetada jätku suutlikuks. Mingisugusel hetkel saab ka tooraine otsa ning, kui on toodetud liiga palju massi mida ei saa taaskasutada siis ei ole võimalik tehaste tööd nimetada jätkusuutlikuks.
Otto Gustav von Stackelberg
Ta sündis Kuksema ja Roosna-Alliku mõisniku Jürgen Johann von Stackelbergi ja Auguste Eleonora von Engelhardti pojana.
Aastail 1809–1811 oli ta Eestimaa rüütelkonna peamees.
Perekond
Otto Gustav von Stackelberg abiellus 20. augustil 1810 Tallinnas Henriette Elisabeth von Bergiga (1792–1873), kes oli Vaeküla mõisniku ja Eestimaa rüütelkonna peamehe Jakob Georg von Bergi tütar. Abielust lapsi ei sündinud.
Tähtvere
278px|pisi|[[Taara puiestee]] Tähtvere on Tartu linnaosa, mis paikneb Tapa–Tartu raudtee ja Emajõe vahelisel maa-alal Tartu loodeosas. Linnaosa piirid kulgevad järgmiselt: Näituse tänav – Tartu–Tallinna raudtee – linna piir – Emajõgi – Kauna tänav – Tähtvere tänav – Jakobi tänav – Veski tänav.
Linnaosa pindala on 250 ha ja elanike arv 1. jaanuaril 2012. aastal oli rahvastikuregistri andmeil 3023.
2013. aasta 31. detsembri seisuga elas Tähtveres 2989 inimest, neist 1643 naist ja 1346 meest. Tähtvere elanikest 272 olid vanuses 0–6 aastat, 356 vanuses 7–18 aastat, 1766 vanuses 19–64 aastat ja 595 vähemalt 65-aastased. Linnaosa asustustihedus oli 1196 in/km2. Tähtveres elas 3,05% tartlastest.
Ajalugu
Teadaolevalt esimene Tähtvere hoonestamiskava pärineb aastast 1919. See kava oli tavapärane: Näituse tänavaga ristuvad tänavad olid pikendatud üle Tähtvere välja ja nendega olid ristatud uued tänavad.
1923. aastal lülitati Tähtvere mõisa maad Tartu linna koosseisu. Kuus aastat hiljem, 1929. aastal, hakati tollase linnaarhitekti Arnold Matteuse koostatud Tähtvere aedlinna planeeringu järgi Tähtvere linnaosa välja ehitama. Planeering lähtus tolleaegsetest uuematest linnaehitusideedest, mis määravad tänaseni Tähtvere tervikilme.
Suurema osa Tähtvere II maailmasõja eelsetest hoonetest projekteeris Arnold Matteus ja Nikolai Kusmin.
Rida funktsionalistlikke elamuid projekteeris Tähtvere linnaossa 1930. aastatel arhitekt Paul Mielberg.
Alates 1990. aastaist on Tähtvere väljale ehitatud ja koondatud Maaülikooli linnak. Rida selle ülikooli hooneid oli Tähtveres juba varem olemas.
Planeering
Krundid planeeriti suured (1800 m2), mida pidid hoonestama peamiselt mitme korteriga elamud, mis varustatud tolleaegsete mugavustega: vannitoad, veevärk, teenijatuba jne. Taara puiestee oli tänavaäärse hoonestusega, mujal jäeti hoone ette eesaed. Peamiselt planeeriti ehitada kahekorruselisi elamuid.
Põhimotiiviks oli linnaosa läbiva kesktelje – Taara puiestee ja seda lõikava Vikerkaare tänavaga tekitatud geomeetriline joonis.
Tähtvere linnaosa on üks tihedama hoonestusega linnaosi. Mõõtmised on näidanud, et keskmine hoonete (kaasaarvatud abihooned) tsentroidide vaheline kaugus on 25 meetrit.
Hooned
pisi|[[Tartu Katoliku kirik ]] Linnaossa ehitati peamiselt kergkonstruktsioonis hooneid, kuid kuna need on krohvitud, siis mõjuvad nad kiviehitistena. Enamik maju on ahiküttega, kuid hea ruumijaotusega, avarate tubadega.
Haljastus
Tähtvere linnaosas on kruntidel suur aedade osakaal. Mõned tänavad (Taara puiestee, Laulupeo puiestee) on palistatud alleedega. Kreutzwaldi tänava ääres asub suur Tähtvere park.
Puhkamisvõimalused
Tähtveres asuvad
Ühistegevus
Linnaosas tegutseb Tähtvere Selts.
Kaalikas
Kaalikas (Brassica napus ssp. napobrassica) on ristõieliste sugukonna kapsasrohu perekonda kuuluv kaheaastane taim. Kaalikas on arvatavasti saadud kapsa ja naeri ristamisel.
Morfoloogia
Esimesel aastal kasvatab kaalikas lehekodarikuga juurvilja, teisel aastal aga 1–1,5 m pikkuse õisikuvarre, õitseb ja annab seemne.
Suurem osa kaalika juurviljast kasvab tavaliselt mullast välja. Vili on lapiku või ümarlapiku kujuga. Koor on alumisel osal kollane, maapealsel osal hallikas- kuni kollakasroheline või violetjas. Juurvilja sisu on kollane või valge, mahlane ja normaalsetes tingimustes kiududeta.
Lehed on sügavalt lõhestunud, pikarootsulised kaetud vahakirmega, hallikas- või sinakasrohelised.
Õisik on harunev pööris püstise varre otsas. Õied on kollased, sisaldavad rohkesti nektarit.
Vili on kõder. Seemned väikesed, tumepruunid.
Levila
Vana kultuurtaim, mis pärineb Kesk- ja Põhja-Euroopast.
Kasutamine
Kaalika juurikat kasutatakse toorelt, keedetult, küpsetatult, hautatult. Eestis kasvatatakse kaalikat palju.
Toiteväärtus ja biokeemiline koostis
pisi|Kaalika juurikas pisi|Juurika läbilõige
Nova Scotia vapp
pisi Nova Scotia vapp (ametlikult inglise keeles Arms of His Majesty in Right of the Province of Nova Scotia) on Kanada Nova Scotia provintsi vapp.
See on Kanada vanim provintsivapp ja vanim Briti vapp väljaspool Suurbritanniat. Nova Scotia vapi andis kuningas Charles I kasutusse esimese Inglise koloonia jaoks Kanada alal aastal 1625. Vappi kasutasid ka Nova Scotia baronetid. Selle kasutamine lõppes, kui Nova Scotia liitus Kanada konföderatsiooniga 1867. aastal. Vapp võeti uuesti kasutusele 1929. aastal.
Vapil on sinine kaldrist hõbedasel kilbil, ümberpööratud Šotimaa lipp (valge rist sinisel taustal). Kilbi keskel asub keskkilbil Šotimaa vapp, kuldne väli punase lõviga. Kiivriehisena on kujutatud kaht kätt, üks paljas ja teine raudrüüs, hoidmas takjat (Šotimaa rahvuslill) ja loorberipuu oksa. Kiivriehisel on deviis "Munit haec et altera vincit" ('üks [käsi] kaitseb ja teine vallutab'), mis on paigutatud kilbile vastavalt Šoti traditsioonile. Kilbi all olevad lilled lisati siis, kui vapp võeti aastal 1929 uuesti kasutusse.
Maserati Quattroporte
Kokku on valmistatud kuus põlvkonda Quattroportesid.
Quattroporte 1a
Esimese põlvkonna Quattroporte disain põhines Pietro Frua disainitud mudelil Maserati 5000 GT, mille oli lasknud 1961. aastal eritellimusel valmistada Aga Khan IV. 1963. aasta Torino autonäitusel esitleti koos Maserati Mistraliga esimese põlvkonna Quattroportet, teise nimega Tipo 107, mille oli samuti disaininud Frua. Auto varustati mudelitelt Maserati 450S ja Maserati 5000 GT tuntud V8 mootoriga, mille töömahtu vähendati 4136 cm³-ni. Jõuallika võimsus oli 191 kW ja suurim pöördemoment oli 362 Nm, 4000 pöörde juures. Auto varustati kas viiekäigulise ZF S5-325 manuaal- või kolmekäigulise Borg-Warneri automaatkäigukastiga. Auto tippkiiruseks oli sõltuvalt mootorist ja ülekandest kuni 230 km/h.
Quattroporte, mille kere ehitati Maggiora poolt, ja mis pandi kokku ja värviti Vignale poolt Torinos, oli väga luksuslik auto. Istmed olid kaetud Connolly nahaga ja see oli üks esimesi autosid, mille varustusse kuulusid konditsioneer ja elektriaknad. Aastatel 1963–1966 toodeti 260 Quattroportet.
Quattroporte 1a peamisteks konkurentideks olid sellised kiired luksusautod nagu Facel Vega II ja Lagonda Rapide
Quattroporte 2a
1966 uuendati auto välimust ja senine mootor asendati 4,7-liitrise V8-mootoriga, võimsusega 216 kW ja suurima pöördemomendiga 382 Nm 3800 pöörde juures. Autodel asendati ka senine De Dion vedrustus jäiga tagasillaga, mis tagas vaiksema sõidu, eelkõige kehvematel teeoludel.
Esimese põlvkonna Quattroportede omanike hulka kuulusid muuhulgas Leonid Brežnev, Aga Khan IV, Mario del Monaco, Giovanni Volpi, Anthony Quinn, Stewart Granger, Alberto Sordi, Rainier III. Marcello Mastroiannile ja Peter Ustinovile kuulus koguni kaks Quattroportet. Tootmine lõpetati ametlikult 1969, kuid eritellimusel valmistati üksikuid veel aastani 1971. Kokku valmistati 759 esimese põlvkonna Quattroportet.
Quattroporte II (1974–1978)
1974. aasta Torino autonäitusel esitles Maserati teise põlvkonna Quattroportet. Auto põhines Citroën SM-i šassiil, kuna Citroën oli vahepeal ostnud Maserati. Auto disainiti Bertone disainistuudios Nuccio Bertone poolt, ning see on ainuke õhkvedrustuse ja esiveoga Quattroporte. Auto peamiste konkurentidena nähti Fiat 130, Jaguar XJ6, BMW 2800, ning Mercedes-Benz 280. Paraku oli ülemaailmne kütusekriis vähendanud nõudlust sedalaadi autode järele, ning ka Maserati Merakilt pärit suhteliselt tagasihoidlik mootor jäi auto suure kere ja massi jaoks liialt nõrgaks. Kolmeliitrine V6, võimsusega 142 kW ja suurima pöördemomendiga 255 Nm, 4000 pöörde juures, võimaldas auto tippkiiruseks 200 km/h.
1975. aastal esitleti Genfi autonäitusel 3,2-liitrise mootoriga võimsamat versiooni, kuid pärast Citroëni lahkumist Maseratist samal aastal jäi projekti arendamine pooleli. Selleks ajaks oldi valmistatud kuus prooviautot ning järgijäänud osadest ehitati veel seitse autot, mis müüdi maha. Tänaseni on teadaolevalt säilinud vaid viis teise põlvkonna Quattroportet.
Quattroporte III (1979–1990)
1976. aastal esitleti Torino autonäitusel kolmanda põlvkonna Maserati Quattroporte prototüüpi, mis põhines ItalDesigni disaineri Giorgetto Giugiaro disainitud ideeautodel Medici I ja Medici II. Need olid ehitatud Maserati Kyalami põhjale, mis omakorda põhines De Tomaso Longchampil. Auto tootmise initsiaatoriks oli hiljuti firma ülemuseks saanud Alejandro de Tomaso, kes lootis uuest Quattroportest Itaalia autotööstuse vastust Mercedes-Benz 450SEL 6.9-le.
Käsitsi koostatud Quattroportest kujunes koos Aston Martin Lagonda, Bentley Mulsanne ja Rolls-Royce Silver Spiritiga, üks oma aja kallemaid autosid.
1986. aasta Torino autonäitusel esitleti pikendatud kerega Maserati Quattroportet, mille pikkuseks oli 5560 mm. Lisaks pikemale teljevahele oli muudetud ka välimust ja üsna põhjalikult ka auto siseruumi. Autot on kasutatud ka 1987. aasta filmis "Jooksev mees" ("Running man") Arnold Schwarzeneggeriga peaosas.
Maserati Royale
14. detsembril 1986 esitleti Maserati Royale'i, mis oli mõnevõrra muudetud välimusega Quattroporte veelgi luksuslikum, võimsam ja kallim versioon. Royale'i toodeti vaid eritellimusel, ning nelja tootmisaasta jooksul valmistati kõigest 55 autot.
Auto tootmine lõpetati 1990. aastal, kokku valmistati 2141 kolmanda põlvkonna Quattroportet.
Quattroporte III omanike hulka kuulusid Itaalia president Alessandro Pertini, tenor Luciano Pavarotti ja kirjastaja Malcolm Forbes, samuti Maroko, Jordaania ja Brunei valitseva perekonna liikmed.
Maserati Quattroporte III on kujutatud ka filmides "Ristiisa III", "Kärbes" ("The Fly"), "New York Stories", "Rocky III" ja "Rocky V" ja telesarjas "Miami Vice".
Quattroporte IV (1994–2001)
Pärast seda, kui Fiat oli omandanud Maserati ja investeerinud firmasse suuri summasid, toodi 1994. aasta Torino autonäitusel koos uue Maserati Ghibli ja Maserati Shamaliga välja neljanda põlvkonna Quattroporte. Auto disainis Marcello Gandini, ning see baseerus neljaukselisel Maserati Biturbol. Hoolimata sellest, et auto teljevahe oli 5 cm Biturbo omast suurem, oli uue põlvkonna auto senistest Quattroportedest tunduvalt väiksem ja üsna aerodünaamiline (õhutakistustegur 0,31). Eesmootori ja tagaveoga auto algne jõuallikas oli kaheliitrine turbomootor võimsusega 211 kW ja suurima pöördemomendiga 359 Nm 5500 pöörde juures. Seda toodeti Itaalia turu jaoks, kuna Itaalias kehtis toona uutele autodele suurema mootoriga kui 2 liitrit 38% käibemaks tavapärase 18% asemel. Eksporditurgude jaoks oli 2,8 l V6 turbomootor, võimsusega 209 kW ja suurima pöördemomendiga 422 Nm 3500 pöörde juures.
Sisemus oli Quattroportedele omaselt luksuslik ning viimistletud naha ja puiduga, kuid polnud sama ruumikas kui varasemate põlvkondade interjöörid. Quattroporte IV oli ühtlasi esimene Maserati mudel, mille varustusse kuulus ka turvapadi.
1996 lisandus Quattroporte mootorivalikusse ka 3,2-liitrine topeltturboga V8, võimsusega 246 kW ja suurima pöördemomendiga 450 Nm 4400 pöörde juures. See andis auto tippkiiruseks 270 km/h.
Quattroporte Evoluzione
1998. aastal, pärast seda, kui Ferrari oli üle võtnud Maserati ja uuendanud põhjalikult firma tootmiskompleksi, hakati tootma mudelit Maserati Quattroporte Evoluzione. Autol oli muudetud disainielemente nii seest kui väljast, samuti uuendati tehnilist poolt. Armatuurlaualt kaotati ka kuulus Maserati ovaalne kell. Kokku oli vanal Quattroportel ja Evoluzionel 1200 erinevust. Jõuallikatest jäeti alles 2,8-liitrine V6- ja 3,2-liitrine V8-mootor. Autosid nimetati vastavalt mootori suurusele Quattroporte Evoluzione 2800 või Quattroporte Evoluzione 3200.
Neljanda põlvkonna Maserati Quattroporte tootmine lõpetati 2001. aastal.
Quattroporte V (2004–2012)
Viienda põlvkonna Maserati Quattroportet esitleti 9. septembril 2003 Frankfurdi autonäitusel. Pininfarina disainitud mudelit hakati tootma 2004. Auto 4,2-liitrine V8-mootor võimsusega 000 kW (?) ja suurima pöördemomendiga 460 Nm 4250 pöörde juures on sama, mida kasutatakse ka mudelitel Coupé, Spyder, GranSport ja GranTurismo. Ligi kahetonnise auto tippkiirus on 270 km/h ja kiirendus 0–100 km/h on 5,6 sekundit.
Võrreldes eelmise põlvkonnaga on uus Quattroporte kasvanud mõõtmetes ja meenutab seetõttu pigem esimese ja kolmanda põlvkonna Quattroportesid. Mudelile omaselt on sisemus luksuslik, kasutatud on nahka ja puitu.
Sport GT
2005. aasta Frankfurdi autonäitusel esitleti versiooni Quattroporte Sport GT. Autol muudeti ülekannet, väljalaset ja vedrustust samuti välimust. Lisatud on ka 360 mm läbimõõduga komposiitmaterjalist Brembo ketaspidurid. Sport GT sisemuses kasutati sportlikuma mulje loomiseks süsinikkiudu ja Alcantara-nahka.
Executive GT
2006. aasta Detroiti autonäitusel esitleti eriti rikkaliku lisavarustusega Maserati Quattroporte versiooni Executive GT. Mõnevõrra muudeti ka auto välimust.
Quattroporte VI (2013–...)
Uut Quattroportet esitleti 2013. aasta alguses ning 3171 mm teljevahega on ta eelkäijatest pikim ning olles märgatavalt suurem ka Maserati Ghiblist. Mootorivalikus 3,0-liitrised V6 diisel- ja bensiinimootorid ning Quattroporte GTS-il on 3,8-liitrine V8 bensiinimootor.
Praegu peetakse Maserati Quattroporte peamisteks konkurentideks selliseid suuri Saksa autotootjate luksussedaane nagu Audi A8, BMW 7. seeria, Mercedes-Benz S-klass, Mercedes-Benz CLS-klass, samuti Jaguari mudelit XJ. Tõenäoliselt hakkavad Quattroportega konkureerima ka lähiaastatel müüki jõudvad Aston Martin Rapide ja Porsche Panamera.
Briti Columbia lipp
Briti Columbia lipp on Kanada Briti Columbia provintsi lipp. Ülalosas on Suurbritannia lipu kujundus, mille keskele on asetatud kroon, tähistamaks provintsi päritolu Briti kolooniana. Valged ja sinised lained tähistavad Vaikset ookeani ja Kaljumäestikku. Loojuv päike tähistab Briti Columbia asetust Kanada kõige läänepoolsema provintsina.
Briti Columbia lipp võeti kasutusele 14. juunil 1960 Premier W. A. C. Bennetti poolt ning see heisati esimest korda BC Ferriesi laeval Queen of Sidney.
Tallinna–Tartu–Võru–Luhamaa maantee
pisi|Tallinna–Tartu–Võru–Luhamaa maantee Võrumaalpisi|Kiiruskaamera Tallinna–Tartu–Võru–Luhamaa maanteel
Tallinna–Tartu–Võru–Luhamaa maantee (põhimaantee nr 2, rahvusvahelise E-tee (Tallinna–Tartu–Luhamaa maantee) tähis E263) on Eesti pikim maantee pikkusega 284,555 km. Esimesed 5505 m kulgevad Tallinnas ja seega on Transpordiameti alluvuses 279,05 km maanteed. Esimesed 84 kilomeetrit teest on 2+2 I klassi maantee.
Maantee algab Tallinnas Viru väljakult ja lõpeb ristumisel Riia–Pihkva maanteega.
Eesti põhimaanteede kogupikkusest moodustas see maantee 2011. aastal 17,6% ja sealne liiklus moodustas 25,4% põhimaanteede liikluskoormusest.
Tallinna–Tartu–Võru–Luhamaa maanteele paigutati esimesena Eestis statsionaarsed kiiruskaamerad.
Maantee läbib Harju, Järva, Jõgeva, Tartu, Põlva ja Võru maakonda.
Varasem ajalugu
Tallinna ja Tartu vahel kulges sajandeid tagasi looduslik rada, mida mööda kulges ühest linnast teise reisimine mitu päeva. Kartograaf Tõnu Raidi uurimusele tuginedes võib väita, et seda teed kasutati juba enne Jüriöö sündmusi. Kuna 1304. aastal sõlmiti Tartus või Paides Liivimaa ordu ja Riia linna lepitamiseks kogu Liivimaa seisuste vaheline liiduleping, siis pidi Tallinnast ja Tartust Paidesse minev tee juba olemas olema.
Kui keskajal eksisteerisid vaid looduslikud rajad, siis tänapäevases tähenduses teed hakkasid tekkima Rootsi ajal. 1638. aastal viidi Eesti alal sisse riiklik postikorraldus: loodi postiteede ja postijaamade võrgustik. 17. sajandil kulges Tartu ja Tallinna vaheline postitee üle Rakvere. Juba Rootsi ajal olid olemas nii Piibe maantee kui ka Põltsamaa ja Mäo kaudu Tartust Tallinna viiv tee. Tõnu Raidi hinnangul pole nende maanteede kuju hiljem kuigi oluliselt muudetud.
19. sajand
Tallinna–Tartu postitraktil ehk postimaanteel avati reisijate liikluseks Tartu ja Rakvere vaheline teeosa 1. septembril 1830. Kuni 1830. aastani oli vaja Tallinna ja Tartu vaheliseks ühenduseks sõita kuni Tallinna–Peterburi traktil asuva Jõhvi postijaamani, 297 versta ja sealt suunduda Peterburi–Narva–Tartu–Riia postimaanteele. Tallinna ja Tartut ühendavatel maanteedel puudusid algselt postijaamad. Liivimaa rüütelkond asutas Liivimaa kubermangus postijaama Kärde mõisa ja Visusti mõisa Mõisamaa kõrtsi. Eestimaa rüütelkond asutas Eestimaa kubermangus, postijaama Pandivere kõrtsi. Vahemaad olid Tartust Mõisamaale 26 versta, sealt Kärdesse 34 versta. Kärdest oli Pandiveresse 27 versta ja sealt Põdruse postijaamani 28 versta. Tallinna ja Tartu vahemaa vähenes 218 3/4 verstale.
1854. aastal asusid Tallinna–Tartu traktil postijaamad:
Tartu–Võru traktil asusid postijaamad Kuuste, Karilatsi, Tilleoru kõrtsides järgmiste kaugustega:
Tallinna–Paide–Tartu–Võru trakti eksisteerimise periood oli lühike. 1856. aastal, pärast Krimmi sõja lõppu, öeldi üles nii Eesti- kui ka Liivimaa rüütelkondade poolt kõik postijaamad alates Paidest üle Tartu Võruni välja. Liiklus ja postivedu lõpetati 1. jaanuarist 1857. 1857. aastal kinnitas Venemaa keiser Aleksander II postidepartemangu ettepanekud Eestimaa postitraktide osalisest muutmisest ja uute postijaamade avamisest Tallinna–Tartu postimaanteel:
1859. aastal avati Kuritsa postijaam, 1863. aastal viidi Kärde postijaam Vägevale üle. 1863. aastal asusid trakti postijaamad Tallinna–Paide–Tartu teel Arul, Kiisal, Mustla-Nõmmel, Anikülas, Koerus, Vägeval, Kuristal ja Mõisamaal. Tartu–Võru teele rajati Maidla ja Võru postijaam.
Tartu–Võru tee vahemaad:
20. sajand
pisi|1928. aastal ehitatud Kärevere sild, mis kukkus kokku juba kaks päeva pärast selle vastuvõtmist Ajalooliselt oli Eesti jagatud kaheks erinevaks haldusüksuseks: Eestimaaks ja Liivimaaks. Kuna Tartu asus Liivimaal, mille keskus oli Riia, siis suurt vajadust Tallinna ja Tartu vahet käia ei olnud. Tallinna–Tartu maantee muutus Eesti tähtsaimaks maanteeks alles 20. sajandil ja sedagi järk-järgult.
Kuni 1920. aastate keskpaigani lõppes praegune Tallinna–Tartu maantee trass Põltsamaa juures, kust tee suundus Aidu kaudu Piibe maanteele. Põltsamaalt Kärevereni ei läinud enam peatee, vaid kihelkonnatee. Kärevere juures pöördus tee Vasula suunas, kuni kohtus Piibe maanteega. Põhjus seisnes selles, et kuni 1928. aastani ei olnud Käreveres silda ja üle Emajõe pääses vaid paadiga. 1928. aastal ehitatud esimene Kärevere sild kukkus juba kaks päeva pärast selle vastuvõtmist kokku. Tallinna–Mäo–Põltsamaa maantee oli sellel ajal rohkem tuntud kui osa Tallinna–Riia maanteest. Põltsamaalt läks maantee edasi Viljandi suunas, kust liiguti juba läbi Karksi-Nuia Polli piiripunkti.
1930. aastatel plaaniti ehitada uus Tallinna–Riia maantee üle Paide ja Põltsamaa, mis oleks sirgjoones ulatunud Tallinnast Põltsamaani. Tee laius pidi tulema 8 meetrit, tee aluseks graniitkivi ja tee pidi kaetama kruusaga. Viljandimaal pidi tee kulgema otse üle Parika raba ja üle kõrgete orgude. Maanteel oleks võinud sõita kiirusega kuni 150 kilomeetrit tunnis. Kui Tallinnast Paideni kulgev vana tee oli 101 kilomeetrit pikk, siis uus plaan nägi ette lühendada seda 79 kilomeetrini. Kogu Tallinna ja Tartu vaheline trass pidi lühenema 200 kilomeetrilt 176-le. Ehitus algas 1934. aasta detsembris Tallinna juurest ja parimatel päevadel töötas ehitusel ligi 450 inimest. Maantee maksumuseks oli planeeritud 2,4 miljonit krooni, kuid riik selleks piisavaid vahendeid ei eraldanud. Eelarveaastal 1934/1935 eraldati projektile ainult 50 000 krooni. Ehitustöö jätkus siiski vahelduva eduga ja 1940. aastaks oli kuni Assakuni valminud 8 kilomeetrit uut teed.
Kui varem kasutati Tallinna ja Tartu vahel liiklemiseks peamiselt Piibe maanteed, siis 1940. aastate lõpus hakati eelisarendama Mäod ja Põltsamaad läbivat trassi. Praegusest Tallinna–Tartu maanteest sai üleliidulise tähtsusega maantee. Eesti NSV-s olid teised liiduliselt tähtsad maanteed vaid Tallinna–Narva ja Tallinna–Pärnu. Sel ajal oli Tartu maantee kitsas ja käänuline kruusatee, mis tuiskas talviti kinni. 1947. aastal oli tolmuvaba katte all vaid 4,4 kilomeetrit ja sedagi linnade juures.
Mustkatte alla sai kogu trass alles 1960. aastaks. Kuna teekatte alust ei tugevdatud, siis kippus kate lagunema. Olukord paranes mõne aasta pärast, kui trassi hakati suures mahus rekonstrueerima. Teele ehitati korralik muldkeha, mille järel kevadine suurvesi liiklust enam ei takistanud. 1960. aastate algul hakati maanteele tegema ka asfaltbetoonkatet.
Suuremahulisemad ehitustööd toimusid maanteel 1970. aastate ja 1980. aastate algul. Aastatel 1986–1990 ehitati Tallinna ja Jüri vahele Tallinna–Tartu maantee esimene neljarealine kahe eraldatud sõidusuunaga lõik. 1990. aastal alustati Jüri–Vaida teelõigu neljarealiseks ehitamist, kuid Eesti taasiseseisvumisele järgnenud majanduslanguse tõttu jäi ehitustöö 1993. aastal seisma. Ehitust saadi jätkata alles 1997. aastal ning 1998. aastaks jõudis neljarealine maantee Vaidani.
21. sajand
vasakul|pisi|Puurmani liiklussõlme ehitus 2007. aastal Tallinna–Tartu maantee neljarealiseks ehitamine jätkus 2000. aastate alguses vaevaliselt. 2003. aastaks oli valminud neljarealine maantee Vaidast Aruvallani, kuid ilma eritasandiliste liiklussõlmedeta ja kogujateedeta. Suuremad ehitustööd Vaida–Aruvalla teelõigul algasid 2007. aastal, kui Eesti sai hakata kasutama Euroopa Liidu toetusrahasid. Ehituse käigus viidi teelõik vastavusse I klassi nõutele, ehitati välja kogujateed, eritasandilised liiklussõlmed ja kergliiklusteed. 2007. aastal avati liiklusele ka Puurmani liiklussõlm. 2010. aastal valmis Kesk-Eesti tähtsaim liiklussõlm, Mäo liiklussõlm. Ehitustööde käigus viidi 6-kilomeetrine Tallinna–Tartu maantee lõik uuele trassile ning teelõik ehitati neljarealise esimese klassi maanteena.
Tallinna–Tartu maantee neljarealiseks ehitamist jätkati 2011. aastal, kui alustati Aruvalla–Kose teelõigu neljarealiseks ehitamist. I klassi standarditele vastav teelõik valmis 2013. aastal. Projekti raames rajati teelõigule ka Eesti esimene ökodukt. Samal aastal avati liiklusele ka Postimaja liiklussõlm Tartu ringteel. Ehitustööde käigus ehitati Tartu–Võru maantee 2-kilomeetrine lõik neljarealiseks. Maantee laiendamist Võru suunas jätkati 2014. aastal ning juba järgmisel aastal avati 3-kilomeetrine neljarealine teelõik Lemmatsi ja Lennujaama teede vahel. pisi|Ökodukt Tallinna–Tartu–Võru–Luhamaa maanteel 2016. aastal Esimene 2+1 möödasõidualadega lõik Tallinna–Tartu maanteel avatati liiklusele 2017. aastal Annikvere ja Neanurme vahel. 2018. aastal valmis Valmaotsa–Kärevere 2+1 teelõik ja 2019. aastal avati Pikknurme–Puurmani möödasõidualadega teelõik.
2017. aastal algas Eesti ajaloo suurim tee-ehitus, kui alustati Tallinna–Tartu maantee Kose–Võõbu lõigu neljarealiseks ehitamist. Ehitatava lõigu pikkus oli 23 kilomeetrit, mis oli jaotatud kaheks eri ehituslepinguga jupiks. Erinevalt varasematest lõikudest ehitati Kose ja Võõbu vaheline maantee täiesti uuele trassile. Välja ehitati eritasandilised liiklussõlmed, risted ja ökoduktid. Uue lahendusena on maanteel kasutatud samatasandilisi loomade teeületuskohti, kus ulukite lähenemise maanteele tuvastavad spetsiaalsed andurid ja edastavad vastava info muutuva teabega liiklusmärkidele, mis langetavad seejärel piirkiirust. 2020. aasta augustis avatud teelõik oli esimene Eesti, kus saab sõita kiirusega 120 km/h.
2022. aasta septembris avati maantee uus neljarealine Võõbu–Mäo teelõik pooles laiuses.
Täislaiuses avati Võõbu–Mäo lõik 2022. aasta lõpus. Sellega sai I klassi maanteeosa pikkuseks 84 km, mis moodustab ligikaudu poole Tallinna ja Tartu vahel kulgevast maanteest; see teelõik on 2022. aasta seisuga Eesti kõige pikem I klassi maantee.
2022. aasta novembris valmis ka neljarealine teelõik Tartu lähedal Kärevere Kardla vahel.
Sillad maanteel
pisi|[[Assaku viadukt 2020. aastal]] pisi|[[Anna kirikuaed paikneb vahetult maantee kõrval]] pisi|Maantee Mäos pisi|püsti|Maantee Tallinnas Sildade nimistu pärineb Teeregistri andmebaasist
Eesti teaduse tippkeskused
Eesti teaduse tippkeskused (inglise Centres of Excellence in Research) on Haridus- ja Teadusministeeriumi otsustega moodustatud uurimiskeskused (konsortsiumid), mis koosnevad rahvusvaheliselt kõrge tasemega uurimisrühmadest, mis töötavad ühise juhtimise all ja omavad selgelt määratletud ühiseid eesmärke.
Sialeʻataonga Tuʻivakanō
Sialeʻataonga Tuʻivakanō on hariduselt õpetaja. Ta on õpetanud koolis ja töötanud haridusministeeriumis.
Eesti teaduse tippkeskused
2001–2007
2001. aastal moodustati 6 tippkeskust:
2002. aastal lisandus neile veel 4:
Need keskused moodustati perioodiks kuni 2006. aasta lõpuni. Kuna aga uue konkursi väljakuulutamine venis, siis pikendati nende keskuste tööd kuni 2007. aasta lõpuni. Seega oli aastail 2002–2007 Eestis 10 teaduse tippkeskust.
2008–2015
Teaduse eesliinil püsimiseks loodavate tippkeskuste rahastamiseks eraldatakse seitsme aasta jooksul 589 miljonit krooni Euroopa Regionaalarengu Fondist, millele lisandub toetuse saajate omafinantseering ja täiendav toetus Eesti riigilt.
2016–2023
Veebruaris 2016 tegi Sihtasutus Archimedes struktuuritoetuste agentuur rahastamisotsused tegevuse “Teaduse tippkeskuste toetamine teaduse rahvusvahelise konkurentsivõime ning tippkvaliteedi tugevdamiseks” osas. Taotlusvooru laekus kokku 18 taotlust kaheksalt erinevalt teadus- ja arendusasutuselt, millest hindamiskomisjoni ettepanekul rahastatakse viie teadus- ja arendusasutuse kohta kokku üheksat projekti.
Tegevust alustasid järgmised tippkeskused:
Sialeʻataonga Tuʻivakanō
Aastal 1996 valiti ta aristokraatide mandaadiga Seadusandlikku Kogusse. Aastatel 2002–2004 oli ta parlamendi esimees. Aastal 2005 sai ta tööministriks, 2006 haridus-, tööhõive-, noorsoo- ja spordiministriks.
Aastal 2010 valiti ta parlamenti tagasi.
Detsembris 2010 valis parlament Sialeʻataonga Tuʻivakanō salajasel hääletusel peaministriks. Ta on esimene Tonga peaminister, keda ei määranud ametisse kuningas.
3. jaanuaril 2011 nimetas ta ametisse valitsuse, kus ta ise oli lisaks peaministri ametile ka välis- ja kaitseministri ametis.
30. detsembril 2014 andis ametivande eelmisel päeval parlamendis uueks peaministriks valitud ‘Akilisi Pohiva.
Sündinud 27. novembril
''Siin loetletakse 27. novembril sündinud tuntud inimesi.
Ardea
pisi|Vana linnavärav Ardea on linn Itaalias Lazio maakonnas Rooma provintsis Roomast 36 km lõuna pool, Ardea valla keskus.
Marcus Hellner
Esimest korda osales Hellner Rootsi meistrivõistlustel 28. detsembril 2003 Nässjös 10 km vabatehnikas ja tuli 25. kohale. Järgmisel päeval peeti klassikalises tehnikas 10 km jälitussõit ja Hellner tõusis 23. kohale. Esimest korda osales Hellner juunioride maailmameistrivõistlustel samal talvel 2004 Norras Strynis, kus ta jäi igal distantsil kolmandasse kümnesse. Ta saavutas 3. veebruaril klassikalises tehnikas 30 km ühisstardist sõidus 29. koha, 5. veebruaril vabatehnikas 10 km eraldistardist sõidus 26. koha ning 7. veebruaril vabatehnikas 1 km sprindis 21. koha. Sama aasta 23. märtsil osales Hellner Skellefteås Rootsi meistrivõistlustel 15 km klassikas ja tuli 35. kohale.
Järgmisel aastal oli toimunud mõningane areng. 29. jaanuaril 2005 tuli Hellner Rootsi meistrivõistlustel Hudiksvallis 15 km vabatehnikas 11. kohale. Juunioride maailmameistrivõistlustel Soomes Rovaniemis osales ta kahel distantsil: 10+10 km suusavahetusega sõidus tuli ta 21. märtsil 15. kohale ja 10 km vabatehnikas 25. märtsil 28. kohale.
Esimest korda osales Hellner maailma karika etapil 7. märtsil 2006 Rootsis Borlänges 1,5 km vabatehnikasprindis, kus ta saavutas 32. koha. Sellest ajast peale osales ta paljudel maailma karika etappidel Põhjamaades, aga paremat kohta ei saanud tükil ajal. Sel aastal osales ta Rootsi meistrivõistlustel Luleås neljal distantsil. 25. märtsil tuli ta 15+15 km suusavahetusega sõidus 26. kohale, 30. märtsil 15 km klassikas 24. kohale, 1. aprillil 1 km vabatehnikasprindis kvalifikatsioonis 10. ja finaalis 8. kohale ning 2. aprillil vabatehnikas ühisstardist 50 km distantsil 30. koha.
Meeskondlikult osales ta esimest korda maailma karika etapil 19. novembril 2006 Gällivares, kus ta sõitis Rootsi II meeskonnas vabastiili ja saavutas 17. koha. (Nii Eesti kui Rootsi III jäid siiski tahapoole.) Mõningane edenemine toimus pärast aastavahetust. Šveitsis Davosis jõudis ta 3. veebruaril 15 km vabastiilis esimest korda elus punktikohale 19. kohaga, olles ühtlasi edukaim rootslane. 4. veebruaril toimus 4×10 km teatesõit, kus Hellner sõitis Rootsi meeskonnas vabatehnikat ja saavutas 8. koha.
Mõningase üllatusena arvati Hellner, kes oli kõigest ühe korra tulnud maailma karika etapil punktikohale ja Rootsi meistrivõistlustel esikümnesse, Rootsi koondisse 2007. aasta MM-iks, mis toimusid Jaapanis Sapporos. Valik õigustas ennast. Hellner saavutas 28. veebruaril 15 km vabatehnikas 8. koha. 2. märtsil sõideti 4×10 km teatesõit, kus Hellneri kanda oli kolmas vahetus vabastiilis ning Rootsi võitis pronksmedali Norra ja Venemaa järel, kaotus vastavalt 3,5 ja 0,3 sekundit.
Hellner võitis 22. novembril 2008 hooaja maailma karika avaetapil Gällivares 15 km vabatehnikas sõidu. Järgmisel päeval saavutas ta Rootsi meeskonnaga teise koha Norra järel, kusjuures Hellner kaotas Petter Northugile lõpuspurdis 0,2 sekundiga. Saksamaa, Tšehhimaa ja Venemaa jäid maha umbes sekundiga. 7. detsembril kordus sama Prantsusmaal La Clusaz's: Rootsi tuli teiseks, ainult seekord kaotas ankrumees Hellner Northugile 2,2 sekundiga. Sel hooajal saavutas Hellner esimese medali ka Rootsi meistrivõistlustelt, mis toimusid Sundsvallis. Ta tuli 15+15 km suusavahetusega sõidus 29. jaanuaril 4. kohale, kuigi kaotas võitnud Anders Södergrenile ligi 2 minutit, ja 1. veebruaril 15 km vabastiilis Södergreni ja Johan Olssoni järel pronksmedalile, kaotades Södergrenile ligi minuti.
2009. aasta MM-il Liberecis osales Hellner neljal distantsil. 22. veebruaril jäi ta 15+15 km suusavahetusega sõidus 19. kohale (Södergren võitis hõbemedali). 24. veebruaril toimus 1,6 km vabatehnikasprint, kus Hellner tuli kvalifikatsioonis 19. kohale, aga võitles end välja finaali ja sai seal 5. koha (kaksikvõit läks Norrasse). 27. veebruaril toimus 4×10 km teatesõit, kus Rootsi lõpetas 6. kohaga. 1. märtsil sõideti vabastiilis ühisstardist 50 km ja Hellner jäi 27. kohale, olles parim rootslane.
pisi|Marcus Hellner (2010) pisi|Marcus Hellner (2010) 2010 osales Hellner Rootsi meistrivõistlustel Piteås kahel etapil ja võitis need mõlemad: 21. jaanuaril 15+15 km suusavahetusega sõidu ja 24. jaanuaril 15 km vabastiilis sõidu, mõlemad Daniel Rickardssoni ees.