cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ksenoon
Ajalugu
Ksenooni ja teisi väärisgaase peeti kaua aega keemiliselt täiesti inertseteks ning arvati, et need ei suuda moodustada keemilisi ühendeid. Briti Columbia Ülikooli õppejõud Neil Bartlett avastas, et gaasiline plaatinaheksafluoriid (PtF6) oli tugev oksüdeerija, millega hapniku (O2) oksüdeerimisel tekkis dioksügenüülheksafluoroplatinaat (O2+[PtF6]–). Kuna hapnikul ja ksenoonil on peaaegu samasugune ioniseerimisvõime, mõistis Bartlett, et plaatinaheksafluoriid võib oksüdeerida ka ksenooni. 23. märtsil 1962 segas ta mõlemad gaasid kokku ja sai tulemuseks esimese teadaoleva väärisgaasiühendi, ksenoonheksafluoroplatinaadi. Bartlett arvas, et selle koostis oli Xe+[PtF6]–, kuid hilisemad uuringud on näidanud, et tegemist oli ilmselt mitmesuguste ksenooni sisaldavate soolade seguga. Sellest ajast alates on avastatud mitmeid muid ksenooniühendeid, aga ka muid väärisgaase (argooni, krüptooni ja radooni) sisaldavaid keemilisi ühendeid. Aastaks 1971 oli teada üle 80 ksenooniühendi.
Novembris 1989 demonstreerisid IBMi teadlased tehnoloogiat, mis võimaldab manipuleerida individuaalseid aatomeid. Programmis "IBM in atoms" kasutati skaneerivat tunnelmikroskoopi, et moodustada 35 ksenooniaatomist jahutatud niklikristallist substraadil firma kolmetäheline akronüüm. See oli esimene kord, kui aatomeid suudeti sellise täpsusega tasasel pinnal positsioneerida.
Omadused
frame|vasakul|[[Ksenoonvälklamp (vaata ka animeeritud versiooni)]] Ksenooni aatomnumber on 54, mis tähendab, et selle aatomituumas on 54 prootonit. Normaaltemperatuuri ja -rõhu juures on puhta ksenooni tihedus 5,761 kg/m3, mis on ligi 4,5 korda suurem Maa atmosfääri pinnatihedusest (1,217 kg/m3). Veeldatud ksenooni tihedus on kuni 3,100 g/mL, kusjuures maksimaalse tiheduse saavutab see kolmikpunktis. Samadel tingimustel on tahke ksenooni tihedus (3,640 g/cm3) kõrgem kui graniidi keskmine tihedus (2,75 g/cm3). Kui rakendada gigapaskaleid rõhku, on võimalik ksenooni üle viia metallilisse faasi.
Kristallograafiliselt läheb tahke ksenoon rõhu all kuubilisest süngooniast üle heksagonaalsesse süngooniasse ja hakkab metalliseeruma rõhul umbes 140 GPa. Rõhul 155 GPa on ksenoon täiesti metalliseerunud. Metallilises faasis näib ksenoon taevasinine, sest ta neelab punast valgust ja kiirgab teisi nähtavaid sagedusi. Selline käitumine on metallile ebatüüpiline ning selgitatav suhteliselt kitsaste elektronidevaheliste sidemetega metalliseerunud ksenoonis.
Ksenoon kuulub nullvalentsiga elementide hulka, mida nimetatakse väärisgaasideks, varasemas kirjanduses ka inertgaasideks. Ta on inertne enamiku keemiliste reaktsioonide suhtes, sest tema elektronkatte väliskihi orbitaalides on kaheksa elektroni. Selle tulemuseks on stabiilne, minimaalse energiaga konfiguratsioon, kus väliskihi elektronid on tihedalt seotud.
Gaasiga täidetud torus kiirgab ksenoon elektrilaenguga mõjutamisel sinist või lillakat valgust. Ksenoon kiirgab tegelikult spektrijooni, mis katavad kogu optilise spektri, kuid kõige intensiivsemad jooned on sinise valguse sagedusalas.
Leidumus ja tootmine
Ksenooni leidub Maa atmosfääris, kus teda on 87±1 miljardikosa (nL/L) ehk umbes 1 osa iga 11,5 miljoni osa kohta. Võib ka nii öelda, et normaaltingimustes sisaldab tuhat kuupmeetrit õhku kõigest umbes 87 kuupsentimeetrit ksenooni. Samuti leidub teda mõnedest mineraalveeallikatest eralduvates gaasides.
Ärilistel eesmärkidel saadakse ksenooni kaasproduktina õhu eraldamisel hapnikuks ja lämmastikuks. Pärast eraldamist, mis toimub tavaliselt fraktsioneeriva destillatsiooni meetodil kahe destillatsioonikolonniga seadmes, sisaldab selle tulemusel eraldatud vedel hapnik väikseid koguseid krüptooni ja ksenooni. Täiendava fraktsioneeriva destillatsiooni abil võib vedelat hapnikku rikastada tasemeni, kus see sisaldab 0,1–0,2% krüptooni ja ksenooni segu. See eraldatakse hapnikust kas adsorptsiooni teel silikageelile või destillatsiooni abil. Saadud krüptooni-ksenooni segus saab kaks gaasi teineteisest vajadusel eraldada destillatsiooni meetodil. 1998. aastal toodeti kogu maailmas hinnanguliselt 5000–7000 m3 ksenooni. Vähese leidumuse tõttu on ksenoon palju kallim kui temast kergemad väärisgaasid – 1999. aastal maksis Euroopas ksenoon 10 eurot, krüptoon 1 euro ja neoon 20 eurosenti liitri kohta, neist kõigist laiemalt levinud argooni hind jäi alla 1 eurosendi liitri kohta.
Päikesesüsteemis leidub ksenooni lisaks Maa atmosfäärile väga väikestes kogustes ka Päikese atmosfääris, asteroidides ja komeetides. Marsi atmosfääris leidub ksenooni Maa atmosfääriga võrreldes umbes samas kontsentratsioonis. Jupiteri atmosfääris leidub ksenooni ebaharilikult rohkelt – seda on seal 2,6 korda enam kui Päikese atmosfääris. Selle põhjuseid ei ole suudetud siiani selgitada. Üheks võimalikuks selgituseks on väikeste, eelplaneediliste kehade ehk niinimetatud planetesimaalide varane ja kiire teke veel enne kui Päikese udukogu kuumenema hakkas. (Muidu ei oleks ksenoon planetesimaalsesse jäässe kinni jäänud.) Ksenooni vähest leidumust Maal võib selgitada asjaolu, et kvartsis moodustab ksenoon kovalentse sideme hapnikuga ja see vähendas ksenooni eraldumist atmosfääri.
Erinevalt väiksema massiga väärisgaasidest ei teki ksenooni tähtede sees aset leidva tavapärase tähtede nukleosünteesi käigus. Elementidele, mille mass on suurem raua isotoobist massiarvuga 56, tähendab teke tuumasünteesi käigus energiakulu. Nii ei saaks täht ksenooni tootes sellest mingit lisaenergiat. Selle asemel tekib ksenooni supernoovade plahvatamisel oma tuumas leiduva vesiniku ära kulutanud ja asümptootilisse hiiu harusse jõudnud punahiidtähtede aeglaste neutronite püüdmise protsessi ehk niinimetatud s-protsessi käigus, noovade klassikalistes plahvatustes ja selliste radioaktiivsete elementide nagu joodi, uraani ja plutooniumi lagunemisel.
Isotoobid ja isotoopide uuringud
Looduses leiduv ksenoon koosneb kaheksast stabiilsest isotoobist. Rohkem stabiilseid isotoope on veel ainult tinal, millel on neid kokku kümme. Ksenoon ja tina on ainsad elemendid, millel on üle seitsme stabiilse isotoobi. Isotoopide 124Xe ja 134Xe puhul oletatakse, et nad teevad läbi topelt-beetalagunemise, kuid seda pole kunagi suudetud tõestada ja nii loetakse ka neid stabiilseteks isotoopideks.
Novoderevenkovski rajoon
Novoderevenkovski rajoon (vene keeles Новодеревеньковский район) on 2. järgu haldusüksus (munitsipaalrajoon) Venemaal Orjoli oblasti kirdeosas. Rajooni keskus on Homutovo alev.
Ksenoon
Isotoobid ja isotoopide uuringud
Lisaks neile stabiilsetele vormidele on uuritud veel enam kui 40 ebastabiilset isotoopi. Kõige püsivam neist on 136Xe, mis teeb läbi topelt-beetalagunemise poolestusajaga 2,11 × 1021 aastat. 129Xe saadakse 129I beetalagunemisel, mille poolestusaeg on 16 miljonit aastat. 131mXe, 133Xe, 133mXe ja 135Xe tekkivad isotoopidest 235U ja 239Pu tuumalõhustumisel ja neid kasutatakse seetõttu tuumaplahvatuste indikaatorina.
Novoderevenkovski rajoon
Rajoon piirneb kirdes Tula oblastiga, idas Lipetski oblastiga, lõunas Krasnaja Zarja rajooniga, edelas Verhovje rajooniga, läänes Novosili rajooniga ja loodes Korsakovo rajooniga.
Ksenoon
Isotoobid ja isotoopide uuringud
Kahe stabiilse ksenooni isotoobi 129Xe ja 131Xe tuumasid iseloomustavad nullist erineva väärtusega impulsimomendid (spinnid, mis sobivad tuumamagnetresonantsi tekitamiseks). Kasutades ringjalt polariseeritud valgust ja rubiidiumi auru on võimalik nende isotoopide tavapärast spinni polarisatsiooni taset muuta. Selle tulemusel võib ksenooni tuumade spinni polarisatsioon olla üle 50% suurem selle maksimaalsest võimalikust väärtusest, ületades oluliselt paramagneetilise statistika ette kirjutatud soojustasakaalu väärtust (tüüpiliselt on see 0,001% maksimaalsest väärtusest toatemperatuuril isegi kõige tugevamate magnetite puhul). Taoline tasakaalust välja viidud spinnide suund kujutab endast ajutist seisundit, mida nimetatakse hüperpolarisatsiooniks. Ksenooni hüperpolariseerimise protsessi nimetatakse optiliseks pumpamiseks (kuigi see protsess erineb laserites kasutatavast optilisest pumpamisest).
Novoderevenkovski rajoon
Rajooni pindala on 1024,9 km². Elanike arv oli 2012. aastal 10 520, 2009. aastal 12 698 ja 2002. aastal 13 486.
Ksenoon
Isotoobid ja isotoopide uuringud
Kuna 129Xe tuuma spinni kvantarvu väärtus on 1⁄2 ja sellest tulenevalt on tema elektriline kvadrupool võrdne nulliga, ei teki 129Xe tuumal kokkupõrgete ajal teiste aatomitega kvadrupoolseid sidemeid. Nii on võimalik selle hüperpolarisatsiooni toatemperatuuri juures säilitada veel kaua pärast seda, kui laserkiir on välja lülitatud ja leelisaur kondensatsiooni teel eemaldatud. 129Xe spinni polarisatsioon võib püsida mitmeid sekundeid nendes ksenooni aatomites, mis on lahustatud veres, mitmeid tunde gaasilises olekus ksenooni aatomites ja mitmeid päevi sügavkülmutatud tahke ksenooni aatomites. Kontrastina sellele on isotoobi 131Xe spinni kvantarvu väärtus 3⁄2 ja elektriline kvadrupool nullist erinev ning selle hüperpolarisatsioon püsib seetõttu mõnest millisekundist mõne sekundini.
Novoderevenkovski rajoon
Novoderevenkovski rajoonis on 81 asulat, mis kuuluvad ühe linnaasunduse (Homutovo alevi) ja seitsme külaasunduse koosseisu.
Ksenoon
Isotoobid ja isotoopide uuringud
Ksenooni mõned radioaktiivsed isotoobid, näiteks 133Xe ja 135Xe tekivad tuumareaktoris lõhustuva aine neutronkiirguse toimel. 135Xe on olulise tähtsusega fissioonreaktorite töös. Sellel isotoobil on hiiglaslik neutronite ristlõige mõõdus 2,6 × 106 barni, mistõttu see toimib neutronite absorbeerijana ning võib teatud tööperioodi järel aidata ahelreaktsiooni pidurdada või aeglustada. See ksenoon-135 omadus tehti kindlaks esimestes Ameerika Ühendriikide tuumareaktorites, mis ehitati Manhattani projekti raames plutooniumi tootmiseks. Reaktori loojad olid näinud ette võimaluse reaktori reaktiivsuse (lõhustumises osalevate neutronite arvu, mis hakkavad lõhustama tuumakütuse teisi aatomeid) suurendamiseks. 135Xe kogunemine reaktorisse ("reaktorimürgitus") etendas olulist rolli Tšornobõli katastroofis. Kui reaktori vooluga varustamine väheneb või katkeb, võib see kaasa tuua 135Xe kogunemise reaktori tuumas ja reaktori võimsuse olulise vähenemise või isegi seiskumise.
Novoderevenkovski rajoon
Rajooni tähtsamad jõed on Ljubovša ja Gogol.
Ksenoon
Isotoobid ja isotoopide uuringud
Ksenooni radioaktiivsete isotoopide suures koguses eraldumine tuumareaktoritest annab tavaliselt märku kas sellest, et mõranenud kütusevarrastest on välja pääsenud lõhustumisproduktid, või siis sellest, et uraan on lõhustuma hakanud reaktori jahutusvees.
Ksenooni isotoopide sisaldus meteoriitides on väga oluline vahend Päikesesüsteemi tekkeloo uurimisel. Meteoriitide vanuse määramiseks kasutatakse joodi-ksenooni meetodit, mis võimaldab kindlaks teha, kui palju aega jääb nukleosünteesi ja Päikese udukogust tahke objekti eraldumise vahele. 1960. aastal avastas füüsik John Reynolds, et osasid meteoriite iseloomustas teatud isotoopide anomaalia, mis väljendus 129Xe ülekülluses. Ta tegi järelduse, et ksenoon-129 oli radioaktiivse isotoobi jood-129 laguprodukt. Seda joodi isotoopi tekib aeglaselt tuumalõhustumise ja kosmiliste kiirte mõjul tekkinud tuumapurunemise käigus, kuid suurtes kogustes ainult supernoova plahvatustes. Kuna 129I poolestusaeg on kosmoloogilisel ajateljel küllaltki lühike, kõigest 16 miljonit aastat, siis see näitab, et supernoova ning meteoriitide tahkumise vahele (tänu millele 129I sattus sinna lõksu) pidi jääma vähe aega. Järeldati, et need kaks sündmust (supernoova ja gaasipilve tahkumine) pidid aset leidma Päikesesüsteemi varases ajaloos, sest jood-129 isotoop tekkis tõenäoliselt veidi aega enne Päikesesüsteemi ja külvas Päikesest lähtunud gaasipilve isotoope, mis pärinesid teisest allikast. See teine allikas oli supernoova, mis põhjustas tõenäoliselt ka selle gaasipilve kokkuvarisemise.
Samamoodi on ksenooni isotoopide nagu 129Xe/130Xe ja 136Xe/130Xe suhtarvud väga olulised gravitatsioonilise diferentseerumise ja varase degaseerumise mõistmiseks. Näiteks Marsi atmosfääris on ksenooni samas suurusjärgus Maa atmosfääriga: 0,08 miljondikosa, kuid Marsil esineb Maast või Päikesest rohkem isotoopi ksenoon-129. Kuna see konkreetne isotoop tekib radioaktiivse lagunemise tulemusel, siis näib see leid osutavat, et Marss kaotas ühel hetkel suurema osa oma algsest atmosfäärist. Tõenäoliselt juhtus see esimese 100 miljoni aasta jooksul planeedi tekkimisest. Kui tuua siia kõrvale teine näide, siis New Mexico osariigis kaevust eraldunud süsihappegaasist leitud ülemäärane 129Xe arvatakse olevat tekkinud Maa vahevööst pärit gaaside lagunemisel peatselt pärast planeedi tekkimist.
Ühendid
Pärast Neil Bartletti 1962. aasta avastust, et ksenoon on võimeline moodustama keemilisi ühendeid, on leitud ja kirjeldatud mitmeid ksenooniühendeid. Peaaegu kõik avastatud ksenooniühendid sisaldavad fluori või hapniku elektronegatiivseid aatomeid.
Halogeniidid
pisi|Ksenoontetrafluoriidi molekuli mudel pisi|XeF4 kristallid (1962)
Teada on kolm fluoriidi: ksenoondifluoriid (XeF2), ksenoontetrafluoriid (XeF4) ja ksenoonheksafluoriid (XeF6). Ksenoonmonofluoriid (XeF) on teooria kohaselt ebastabiilne ühend. Valdava osa muude ksenooniühendite sünteesil lähtutakse just nendest fluoriididest.
Tahke, kristalliline XeF2 saadakse gaasiliste fluori ja ksenooni segu valgustamisel ultraviolettkiirgusega. Selleks piisab isegi tavalisest päevavalgusest. Ksenoondifluoriidi pikaajaline kõrgel temperatuuril kuumutamine, kasutades katalüsaatorina NiF2, annab tulemuseks ksenoonheksafluoriidi. Ksenoonheksafluoriidi pürolüüs annab naatriumfluoriidi lisamisel tulemuseks kõrge puhtusastmega ksenoontetrafluoriidi.
Ksenoonfluoriidid võivad fluori aatomeid nii vastu võtta kui ka loovutada, moodustades soolasid, mis sisaldavad katioone nagu XeF+ ja Xe2F3+, ning anioone nagu XeF5-, XeF7- ja XeF82-. Roheline, paramagneetiline XeF2+ tekib ksenoondifluoriidi redutseerimisel gaasilise ksenooniga.
Kui ksenoonfluoriide on põhjalikult kirjeldatud, siis teisi ksenooni sisaldavaid halogeniide eriti ei tunta. Ainsaks erandiks on ksenoondikloriid (XeCL2). Ksenoonidikloriid on endotermiline, värvitu, kristalliline ühend, mis laguneb algelementideks temperatuuril 80 °C. Seda saadakse ksenooni, fluori ja ränitetrakloriidi või süsiniktetrakloriidi kõrgsageduslikul kiiritamisel. Siiski on kaheldud, kas XeCL2 on üldse tõeline keemiline ühend või ainult van der Waalsi molekul, mis koosneb nõrgalt seotud Xe aatomitest ja Cl2 molekulidest. Teoreetiliste arvutuste kohaselt on lineaarne molekul XeCL2 vähem stabiilne kui van der Waalsi kompleks.
Oksiidid ja oksohalogeniidid
Teada on kolm ksenooni oksiidi: ksenoontrioksiid (XeO3) ja ksenoontetraoksiid (XeO4), millest mõlemad on plahvatusohtlikud ja väga tugevad oksüdeerijad, ning ksenoondioksiid (XeO2), mis sünteesiti esimest korda 2011. aastal koordinatsiooniarvuga neli. XeO2 saadakse ksenoontetrafluoriidi valamisel jääle. Selle kristallstruktuur lubab seda kasutada räni aseainena silikaatmineraalides. XeOO+ katioon avastati infrapunaspektroskoopia abil tahkest argoonist.
Ksenoon ei reageeri hapnikuga vahetult; ksenoontrioksiid tekib XeF6 hüdrolüüsil:
Baariumperksenaat moodustab kontsentreeritud väävelhappega töötlemisel gaasilise ksenoontetraoksiidi:
Lagunemise vältimiseks jahutatakse tekkinud ksenoontetraoksiid kiiresti ja sellest moodustub kahvatukollane tahkis. See plahvatab temperatuuril −35,9 °C ksenooniks ja hapnikuks.
Teada on mitmeid ksenoonoksüfluoriide nagu XeOF2, XeOF4 (ksenoonoksütetrafluoriid), XeO2F2 ja XeO3F2. XeOF2 tekib hapnikdifluoriidi (OF2) reageerimisel gaasilise ksenooniga madalatel temperatuuridel. Seda on võimalik valmistada ka XeF4 osalisel hüdrolüüsil. Temperatuuril −20 °C disproportsioneerub see XeF2 ja XeO3F2. XeOF4 tekib XeF6 osalisel hüdrolüüsil või XeF6 reageerimisel naatriumperksenaadiga (Na4XeO6). Viimase reaktsiooni käigus tekib ka väike kogus XeO3F2. XeOF4 reageerib tseesiumfluoriidiga (CsF), moodustades XeOF5- aniooni. XeOF3 reageerib leelismetallide fluoriididega – kaaliumfluoriidi (KF), rubiidiumfluoriidi (RbF) ja tseesiumfluoriidiga (CsF), moodustades XeOF4- aniooni.
Muud ühendid
Viimasel ajal on tekkinud huvi ksenooniühendite vastu, kus ksenoon oleks seotud mõne väiksema elektronegatiivsusega elemendiga kui fluor või hapnik, iseäranis just süsinikuga. Nende ühendite stabiliseerimiseks läheb vaja elektrofiilseid rühmi, näiteks selliseid, kus fluor on asendatud. Tänaseks on kirjeldatud palju selliseid ühendeid, teiste seas:
Kolmiklill
Taime kirjeldus
Kolmiklille nimetus tuleneb taime ehitusest – nii lehed, tupplehed kui kroonlehed paiknevad kolmekaupa. Kolmiklille eri liikide kõrgus varieerub 15–45 cm-ni. Pealsed tärkavad risoomist umbes aprillis ning kuhtuvad suve teisel poolel või sügisel.
Ksenoon
Muud ühendid
Teised ühendid, kus ksenoon on seotud väiksema elektronegatiivsusega elemendiga, on F–Xe–N(SO2F)2 ja F–Xe–BF2. Viimast sünteesitakse dioksügenüültetrafluoroboraadist (O2BF4) temperatuuril −100 °C.
Kolmiklill
Taime kirjeldus
Õielehtede värvus varieerub valgest roheliste, kollaste, punakate, roosade, purpurjate toonideni. Dekoratiivsed on ka taimede lehed ja viljad. Paljude liikide õied lõhnavad. Kollase kolmiklille (Trillium luteum) õied on sidrunilõhnalised, renja kolmiklille õied lõhnavad aga seente järgi. Talbjas ja rait-kolmiklill lõhnavad vürtsikalt, roosilõhnaliste õitega on valkjas, longus ja rohekas kolmiklill. Ebameeldivalt lõhnavad näiteks Trillium foetidissimum ja püstine kolmiklill.
Ksenoon
Muud ühendid
Ebatavaline ksenooni sisaldav ioon on tetraksenonokuld(II) katioon (AuXe42+), mis sisaldab Xe–Au sidemeid. Seda iooni esineb ühendis AuXe4(Sb2F11)2. Märkimisväärne on see, et nimetatud ioonis esinevad otsesed keemilised sidemed kahe tavaliselt mittereaktiivse aatomi, ksenooni ja kulla vahel, kusjuures ksenoon toimib seal üleminekumetalli ligandina.
Kolmiklill
Kasvatamine
Kolmiklilled eelistavad varjulisi kasvukohti ja rammusat mulda. Aias kasvatades võiks mulla pH olla pigem nõrgalt happeline. Taimed on külmakindlad, aga meeldivad tigudele. Taimed istutatakse ühele kohale pikemaks ajaks, sest ümberistutamist kolmiklilled ei armasta. Kuigi niiskuslembesed, on kolmiklilled tundlikud lisaks pinnase läbikuivamisele ka liigniiskuse suhtes. Paljundatakse kolmiklilli jagamisega ja seemnetega, kuigi viimaseid tekib harva. Taim laieneb võrdlemisi aeglaselt.
Ksenoon
Muud ühendid
Ühend Xe2Sb2F11 sisaldab Xe–Xe sidet, mis on pikim teadaolev elementidevaheline side (308.71 pm = 3.0871 Å).
Kolmiklill
Kasvatamine
Levinumad liigid on näiteks suureõieline kolmiklill (Trillium grandiflorum), püstine kolmiklill (Trillium erectum), kollane kolmiklill (Trillium luteum) ja raotu kolmiklill (Trillium sessile).
Ksenoon
Muud ühendid
1995. aastal teatas Helsingi Ülikooli juures tegutsenud Markku Räsäneni uurimisrühm, et neil õnnestus valmistada ksenoondihüdriidi (HXeH) ning hiljem veel ksenoonhüdriidhüdroksiidi (HXeOH), hüdroksenoatsetüleeni (HXeCCH) ja teisi ksenoonisisaldusega molekule. 2008. aastal teatas Leonid Khriachtchev koos kolleegidega, et neil õnnestus krüogeenilises ksenoonimaatriksis vett fotolüüsides valmistada ühendit HXeOXeH. Samuti on õnnestunud valmistada deuteriseeritud molekule HXeOD ja DXeOH.
Klatraadid ja eksimeerid
Lisaks ühenditele, kus ksenoon moodustab keemilise sideme, võib ksenoon moodustada ka klatraate, aineid, kus ksenooni aatomid jäävad kinni teise ühendi Bravais' ruumvõresse. Üks näide on ksenoonhüdraat (Xe•5,75 H2O), kus ksenooni aatomid täidavad tühjad kohad vee molekulide ruumvõres. Selle klatraadi sulamispunkt on 24 °C. Sellest hüdraadist on toodetud ka deuteriseeritud versiooni. Sellised klatraathüdraadid võivad kõrge rõhu all tekkida looduslikult, näiteks nagu Vostoki järves Antarktika jääkihi all. Klatraatide tekkimise käigus saab fraktsioneerivalt destilleerida ksenooni, argooni ja krüptooni.
Ksenoon võib moodustada ka endohedraalfullereenühendeid, kus ksenooni aatom on sattunud fullereeni molekuli sisse. Fullereeni kinni jäänud ksenooni aatomit võib jälgida 129Xe tuumamagnetresonantsspektroskoopiat kasutades. Selle tehnika abil võib analüüsida fullereeni molekuli keemilisi reaktsioone, kasutades ära ksenooni aatomi keemilise nihke tundlikkust oma keskkonna suhtes. Samas on ksenooni aatomil fullereeni reaktiivsusele ka elektriline mõju.
Kui ksenooni aatomid on põhiolekus, siis nad tõukuvad teineteisest ega moodusta sidet. Kui ksenooni aatomid ergastuvad, võivad nad moodustada eksimeeri (ehk ergastatud dimeeri), mis püsib kuni elektronide naasmiseni põhiolekusse. See produkt moodustub seetõttu, et ksenooni aatomil on kalduvus täita oma väline elektronkiht ja ta võib lühiajaliselt selle saavutada teiselt ksenooni aatomilt elektroni laenates. Ksenooneksimeeri tavaline eluiga on 1–5 ns ja selle lagunemisel vallanduvad footonid lainepikkusega umbes 150–173 nm. Ksenoon võib moodustada eksimeere ka teiste elementidega, näiteks halogeenide broomi, kloori ja fluoriga.
Johannes Kangro
Johannes Kangro (10. oktoober 1921 Maidla vald, Aidu-Liiva küla – 12. november 1998) oli eesti kunstnik, karikaturist, ajakirjanik ja ühiskondliku elu tegelane.
Johannes Kangro õppis aastatel 1929–1933 Aidu algkoolis, 1933–1935 Maidla algkoolis ja 1935–1936 Lüganuse täien­duskoolis. Tema loomupärane kunstnikuanne aval­dus juba 16-aastaselt, kui ilmusid tema esimesed šaržid avaliku elu tegelastest ajalehes Virumaa Teataja. 17-aastaselt sai ta I auhinna ajakirja Tõu­sev Noorus kirjatööde võistlusel. Edaspidi oli ta nende väljaannete aktiivne kaastööline, eriti satiiriliste pildiseeriate joonistajana. 1939. aastal valiti ta Savala noorteühin­gu juhatuse esimeheks, kuid maanoorte ringi töö katkestas 1940. aasta juunipööre.
Sõja alguses oli ta metsa­vend, seejärel astus Omakaitsesse, teenis Piirivalves ja lõpuks teenis 20. eesti diviisis, kus osales sõjas alates Sinimägedest kuni Saksamaani ja sai ka rindel haavata. Sõja lõppedes koduteel sattus ta koos paljude teistega tšehhide kätte, kus huk­kus palju kaaslasi. Kangrol õnnestus küll sealt eluga pääseda, kuid edasi järgnesid vangilaagriaastad. Algul Saksamaal ning hiljem Venemaal Vorkuta koonduslaagri söekaevanduses, kust vabanes 1946. aastal.
1949. aastal sai temast Maidla kolhoosi raamatupidaja ja sporditöö organisaator. Temast kujunes Kiviõli ümbruse spordielu hing ja spordiühingu Jõud spordielu korraldaja. Ta oli ka spordiühingu Jõud auliige. Ta andis koos hilisema Tallinna linnapea Ivar Kallioniga välja satiirilehte Nõges, juhendas Kiviõli Pio­neeride Maja kunstiringi ja õpetas Maidla lastele joonistamist. Samuti oli ta suur eksliibriste huviline, tema alga­tusel asutati 1976. aastal Kohtla-Järve Eks­liibrise Klubi.
1987. aastal oli ta Eesti Muinsuskaitse Seltsi asutava kogu liige. Ta oli ka kauaaegne Põlevkivimuuseumi kodu-uurimisringi esimees ja kroonik.
Johannes Kangro suri 12. novembril 1998 ja ta on maetud Lüganuse kalmistule.
Meditsiiniline test
Meditsiiniline test on meditsiiniline protseduur, mida tehakse haiguste, haigusprotsesside, vastuvõtlikkuse avastamiseks, diagnoosimiseks või jälgimiseks või ravikuuri määramiseks. Meditsiinilised testid, nagu füüsiline ja visuaalne läbivaatus, piltdiagnostika, geneetiline testimine, keemiline ja rakkude analüüs, mis on seotud kliinilise keemia ja molekulaardiagnostikaga, tehakse tavaliselt meditsiiniasutuses.
Pildiraamat
pisi|Maailma esimese arvukate piltidega lasteraamatu, [[Jan Komenský "Orbis sensualium pictuse" kordustrükk 18. sajandist]] pisi|[[Wilhelm Buschi pildiraamatuid õelatest marakrattidest Maksist ja Mooritsast on eesti keeleski korduvalt avaldatud]] Pildiraamat on verbaalset ja visuaalset teksti kombineeriv raamat, milles juhtivaks elemendiks on pildid. Enamasti on pildiraamatu adressaadiks laps, kuid järjest enam ilmub ka kogupere- või üksnes täiskasvanutele loodud pildiraamatuid. Pildi ja sõna osakaal võib suurel määral varieeruda, kusjuures pildi-sõna kombinatsioonid võivad olla põhimõtteliselt lõputud. Pildiraamatuga on lähedalt seotud koomiks ja graafiline romaan.
Meditsiiniline test
Eesmärgi järgi
Meditsiinilisi teste võib liigitada nende otstarbe järgi, millest kõige tavalisemad on diagnoosimine, sõelumine ja hindamine.
Pildiraamat
Pildiraamatu ajaloost
Esimeseks lasteraamatuks peetakse aastal 1658 ilmunud entsüklopeedilist pildiraamatut "Orbis sensualium pictus" ("Nähtav maailm piltides"), mille autoriks oli tšehhi pedagoog ja õpetlane Jan Amos Komenský. Pildiraamatud hakkasid laiemalt levima alates 18. sajandi lõpust, mil hakati ülitama spetsiaalselt lastele mõeldud kirjandust. Pildiraamatu areng on tugevalt sõltunud trükitehniliste võimaluste arengust. Esialgu kasutati raamatute illustreerimiseks puu- ja vaselõikeid ning puugravüüre. Sellisel juhul oli piltide ja sõnalise teksti ühendamine leheküljepinnal suhteliselt keerukas. Esimesed värvipildid ilmusid raamatutesse 1830. aastatel. 1930. aastatel kasutusele võetud ofsettrükk andis olulise tõuke tänapäevaste pildiraamatute väljakujunemisele. 21. sajandil on pildiraamatud kasvav trend, ulatudes kommertseesmärgil masstiražeeritud väljaannetest kõrge kunstilise tasemega innovatiivsete trükisteni. Tuntumad pildiraamatute autorid läbi aegade on nt Heinrich Hoffmann, Wilhelm Busch, Beatrix Potter ja Maurice Sendak.
Pildiraamat eesti (laste)kirjanduses
19. sajandil kasutati nii eesti algupäraste kui tõlkeliste lasteraamatute illustratsioonidena trükikodades leiduvaid anonüümseid klišeesid. Esimeseks eesti lasteraamatute illustraatoriks peetakse Karl August Hindreyd, kellelt ilmus 1906 kolm pildiraamatut "Pambu Peedu", "Piripilli Liisu" ja "Seene Mikk". Sõjaeelses Eesti Vabariigis oli 75% lasteraamatutest illustreeritud, kõige viljakamaks illustraatoriks kujunes Richard Kivit. Illustraatoritena olid tuntud ka Hando Mugasto, Natalie Mei, Karl August Hindrey jt. Pärast sõjaaegset ning -järgset kiratsemist ilmus viiekümendatel ja kuuekümnendatel juba uus illustraatorite põlvkond: Asta Vender, Silvi Väljal, Edgar Valter, Heldur Laretei jt. Kitsamas mõttes pildiraamatuid ilmus nõukogude perioodil suhteliselt vähe, eredamaid näiteid on neist nt Silvi Väljali "Jussikese seitse sõpra" (1966) ning Jaan Tammsaare illustreeritud pildiraamatud.
Alates 20. sajandi lõpust ja 21. sajandi algusest on hulk autoreid keskendunud pildiraamatute loomisele või illustreerimisele, sh Edgar Valter, Henno Käo, Piret Raud, Katrin Ehrlich, Marja-Liisa Plats jpt. Rikkalikult on ilmunud pildiraamatuid väikelastele, aimeraamatuid, eksperimenteerivaid pildiraamatuid ning koguni Pilteepos Kalevipoeg.
Meditsiiniline test
Sõelumine
Sõeluuring on meditsiiniline test või testide seeria, mida kasutatakse haiguse esinemise avastamiseks või prognoosimiseks riskirühma kuuluvatel isikutel, näiteks elanikkonna, perekonna või tööjõu hulgas. Sõeluuringuid võib teha haiguse levimuse jälgimiseks, epidemioloogia juhtimiseks, ennetamiseks või puhtalt statistilistel eesmärkidel.
Sõeluuringute näideteks on näiteks TSH taseme mõõtmine vastsündinu veres osana vastsündinute sõeluuringust kaasasündinud hüpotüreoosi suhtes, kopsuvähi kontrollimine mittesuitsetajatel, kes puutuvad reguleerimata töökeskkonnas kokku passiivse suitsuga, ja PAP-testide tegemine emakakaelavähi ennetamiseks või varajaseks avastamiseks.
Seire
Mõningaid meditsiinilisi teste kasutatakse ravi kulgemise või ravivastuse jälgimiseks.
Meetodi järgi
In vitro teste võib liigitada vastavalt uuritava proovi asukohale, sealhulgas:
Vereanalüüsid
Avastamine ja kvantifitseerimine
Füüsilise läbivaatuse käigus tehtavate testide eesmärk on tavaliselt mingi sümptomi või tunnuse avastamine ning sellisel juhul nimetatakse testi, mis tuvastab sümptomi või tunnuse, positiivseks testiks ja testi, mis näitab sümptomi või tunnuse puudumist, negatiivseks testiks, nagu allpool eraldi punktis täpsemalt kirjeldatakse. Sihtaine, rakutüübi või muu konkreetse üksuse kvantifitseerimine on näiteks enamiku vereanalüüside tavaline väljund. See ei vasta mitte ainult sellele, kas sihtolend on olemas või puudub, vaid ka sellele, kui palju seda on. Vereanalüüside puhul on kvantifitseerimine suhteliselt hästi määratletud, näiteks antud massikontsentratsioonina, samas kui enamiku teiste testide puhul võib olla kvantifitseerimine samuti, kuigi vähem määratletud, näiteks märk "väga kahvatu", mitte "veidi kahvatu". Samamoodi on radioloogilised kujutised tehniliselt kvantifitseeritud kudede radioloogilise läbipaistmatuse määramiseks.
Eriti anamneesi võtmisel ei ole selge piir tuvastava või kvantifitseeriva testi ja pigem kirjeldava teabe vahel. Näiteks küsimusi, mis puudutavad üksikisiku elukutset või sotsiaalset elu, võib pidada testideks, mida võib pidada positiivseks või negatiivseks riskiteguritee olemasolu suhtes, või neid võib pidada "ainult" kirjeldavateks, kuigi viimased võivad olla vähemalt sama olulised kliiniliselt.
Positiivsed või negatiivsed
Testide klassifitseerimine kas positiivseks või negatiivseks annab binaarse klassifikatsiooni, mille tulemusel on võimalik teostada Bayesi tõenäosuse ja testide tulemuslikkuse mõõdikuid, sealhulgas tundlikkuse ja spetsiifilisuse arvutusi.
Pidevad väärtused
Teste, mille tulemused on pideva väärtusega, nagu enamik vereväärtusi, võib tõlgendada sellisena, nagu nad on, või neid saab teisendada binaarseks, määratledes piirväärtuse, kusjuures testitulemusi nimetatakse positiivseks või negatiivseks sõltuvalt sellest, kas saadud väärtus on piirväärtusest suurem või väiksem.
Tõlgendamine
Patognoomilise märgi või sümptomi leidmisel on peaaegu kindel, et sihtseisund on olemas, ja sine qua non märgi või sümptomi puudumisel on peaaegu kindel, et sihtseisund puudub. Tegelikult ei ole seisundi esinemise subjektiivne tõenäosus siiski kunagi täpselt 100% või 0%, mistõttu testide eesmärk on pigem hinnata seisundi või muu olemuse testijärgset tõenäosust.
Enamik diagnostilisi teste kasutab põhimõtteliselt võrdlusrühma, et määrata kindlaks tulemuslikkuse andmed, näiteks ennustusväärtused, tõenäosussuhted ja suhtelised riskid, mida seejärel kasutatakse üksikisiku testijärgse tõenäosuse tõlgendamiseks.
Üksikisiku jälgimise testide puhul võib järgnevate testide tõlgendamisel kasutada võrdlusalusena selle isiku varasemate testide tulemusi.
Riskid
Mõned meditsiinilised testimisprotseduurid on seotud terviseriskidega ja nõuavad isegi üldnarkoosi, nagu näiteks mediastinoskoopia. Teised testid, nagu vereanalüüs või papa-test, on vähe või üldse mitte otseselt riskantsed. Meditsiinilistel testidel võivad olla ka kaudsed riskid, näiteks testimisega kaasnev stress, ning (potentsiaalselt) valepositiivse testitulemuse järelkontrollina võivad olla vajalikud riskantsemad testid. Lisateabe saamiseks pidage nõu mis tahes testi määrava tervishoiuteenuse osutajaga (sh arstid, arstiabi ja meditsiiniõed).
Frasin
Frasin (saksa keeles Frassin) on linn Rumeenias Suceava maakonnas. Linn asub ajaloolises Bukoviina piirkonnas, maakonnakeskusest Suceavast ligikaudu 35 km lääneedelas. Frasin paikneb kohas, kus Suha jõgi suubub Moldova jõkke.
Ksenoon
Gaaslahenduslambid
pisi|Ksenoonkaarlamp pisi|Kosmosesüstik Atlantis ksenoonlampide valguses
Meditsiiniline test
Näidustused
Teabehäire on kognitiivne eelarvamus, mis paneb tervishoiuteenuse osutajad tellima teste, mis annavad teavet, mida nad reaalselt ei oota või ei kavatse kasutada meditsiinilise otsuse tegemiseks. Meditsiinilised testid on näidustatud siis, kui nende abil saadud teavet kasutatakse. Näiteks ei ole mammograafiline sõeluuring näidustatud (meditsiiniliselt ebasobiv) naise puhul, kes on suremas, sest isegi kui rinnavähk leitakse, sureb ta enne vähiravi alustamist.
Frasin
Frasini on esmamainitud 1785. aastal. Linnaõigused sai Frasin 2004. aastal.
Meditsiiniline test
Näidustused
Lihtsustatult öeldes sõltub see, kui palju on mingi test inimesele näidustatud, suuresti sellest, kui suur on selle inimese netohüvitis. Testid valitakse siis, kui oodatav kasu on suurem kui oodatav kahju. Netohüvitist võib ligikaudselt hinnata järgmiselt:
Frasin
Frasinis on sündinud kirjanik ja ajakirjanik Radu Mareș (1941–2016).
Meditsiiniline test
Näidustused
, kus:
Ksenoon
Gaaslahenduslambid
Kõrgel rõhul töötavatel, lühikese kaarega ksenoonkaarlampidel on värvitemperatuur, mis on üsna lähedane keskpäevasele päikesevalgusele ja seetõttu kasutatakse neid kunstpäikesena. Pärast seda, kui need lambid esimest korda 1940. aastatel kasutusele võeti, hakati neid kasutama filmiprojektorites lühema elueaga süsinikkaarlampide asemel. Neid kasutatakse kõige tüüpilisemates 33 mm filmiprojektorites, aga ka IMAX-projektorites ja uutes digitaalprojektorites. Samuti leiavad ksenoonkaarlambid rakendamist autotuledes, kallimates taktikalistes taskulampides ja muudes spetsiaalsetes kasutusvaldkondades. Need kaarlambid on lühikese lainepikkusega ultraviolettkiirguse suurepäraseks allikaks ja nende valguskiirgus läheneb intensiivsuselt infrapunavalgusele, mis võimaldab neid rakendada mõningates öövaatlussüsteemides.
UEFA Intertoto karikavõistlused
UEFA Intertoto karikavõistlused (ametlikult UEFA Intertoto Cup) oli suveperioodil Euroopa jalgpall iklubide vahel peetav võistlus.
Meditsiiniline test
Näidustused
Mõned täiendavad tegurid, mis mõjutavad otsust, kas meditsiiniline test tuleks teha või mitte, olid järgmised: testi maksumus, täiendavate testide kättesaadavus, võimalikud häired järgnevale testile (näiteks kõhu palpeerimine, mis võib esile kutsuda soole aktiivsust, mille helid segavad järgnevat kõhu auskultatsiooni), testi tegemiseks kuluv aeg või muud praktilised või administratiivsed aspektid. Diagnostilise testi võimalikku kasu võib kaaluda ka mittevajalike testide ja sellest tulenevate ebavajalike järelmeetmete ja võimalik, et isegi juhuslike leidude ebavajaliku ravi kulude suhtes.
UEFA Intertoto karikavõistlused
Intertoto karikavõistlused toimusid alates aastast 1961 jalgpalli spordiennustuste firmade toetusel, et need saaksid oma tööd ka suvel jätkata. Aastast 1995 korraldas võistlusi UEFA, ja võitjad said pääsu UEFA karikavõistlustele. Pärast 2008 hooaja pääsevad klubid, kes varem osalesid Intertoto karikavõistlustel, otseselt UEFA Euroopa Liigasse.
Meditsiiniline test
Näidustused
Mõnel juhul ei ole tehtavatest testidest eeldatavasti mingit kasu uuritavale isikule. Selle asemel võivad tulemused olla kasulikud statistika koostamiseks, et parandada teiste isikute tervishoiuteenuseid. Patsiendid võivad anda teadliku nõusoleku meditsiiniliste testide tegemiseks, mis toovad kasu teistele inimestele.
Patsiendi ootused
Lisaks eespool nimetatud meditsiiniliste testide olemusega seotud kaalutlustele võivad patsientide seas tekkida väärarusaamad ja põhjendamatud ootused ka muude asjaolude tõttu. Nende hulka kuuluvad: Erinevatel laboratooriumidel on erinevad normaalsed referentsvahemikud; testide kordamisel saadakse veidi erinevaid väärtusi; "normaalne" on määratletud spektri kaudu piki kellakõverat, mis tuleneb populatsiooni testimisest, mitte "ratsionaalsete, teaduspõhiste, füsioloogiliste põhimõtete" alusel; mõnikord kasutatakse teste lootuses, et midagi ilmneb, et anda arstile aimu konkreetse haiguse olemusest; ja pilditehnoloogilised testid alluvad ekslikule inimlikule tõlgendamisele ja võivad näidata "juhuslikke kasvajaid", millest enamik "on healoomulised, ei põhjusta kunagi sümptomeid ja ei vaja edasist hindamist", kuigi arstid töötavad välja suuniseid, kuidas otsustada, millal juhuslikke kasvajaid diagnoosida.
Aruandluse ja hindamise standard
QUADAS-2 läbivaatamine on kättesaadav.
Ksenoon
Gaaslahenduslambid
Plasmateleri iga kambrike sisaldab ksenooni ja neooni segu, mis konverteeritakse elektroode kasutades plasmaks. Selle plasma vastasmõju elektroodidega tekitab ultravioletseid footoneid, mis siis omakorda ergastavad ekraani esipinda katvat fosforit.
Pisuhänd (ajakiri)
Pisuhänd : huumori ja pilke album, oli väliseesti huumoriajakiri, mis ilmus 1946. aastal Rootsis Stockholmis.
Selle tegevtoimetaja oli Edgar V. Saks, kunstnikud olid Arnold Sirkel, Aleksander Ristmägi, Henn Arvo ja Eduard Ole.
Ksenoon
Laserid
1962. aastal avastas ettevõtte Bell Laboratories uurimisrühm ksenooni lasertoime ja leidis hiljem, et seda oli võimalik parandada, lisades töötavale ainele heeliumi. Esimene eksimeerlaser kasutas ksenooni dimeeri (Xe2), mille elektronkiirega ergastamisel tekkis stimuleeritud kiirgus ultravioletse lainepikkusega 176 nm. Eksimeerlaserites (täpsemalt küll eksiplekslaserites) on kasutatud ka ksenoonkloriidi ja ksenoonfluoriidi. Ksenoonkloriidiga töötavat eksimeerlaserit on rakendatud näiteks dermatoloogias.
Pisuhänd (ajakiri)
Ajakirja andis välja kirjastus Välis-Eesti Förlag Förening U. P. A.
Ksenoon
Meditsiin
Meditsiinis leiab ksenoon mitmekülgset kasutust, nii silmakirurgias (seadmetes) operatiivkirurgias ksenooni sisaldava inhalatsioonianesteetikumi komponendina kui ka radioloogias ksenooni-vahendatud kompuutertomograafias (Xe-CT) jm.
Pisuhänd (ajakiri)
Hind oli 1,50 kr.
Ajakirja ilmus vaid üks number.
Ksenoon
Meditsiin
Käimas on mitmed uuringud ksenooni-narkoosigaasi kohta hapnikupuuduse käes kannatavate vastsündinute teraapias.
Katsed hiirtega, kellele manustati elektrišokiteraapia järgselt sobival hetkel ksenoon-narkoosigaasi näitavad, et gaas võib takistada värskete häirivate mälestuste talletumist.
Ksenoonanesteesia
1939. aastal testisid Albert R. Behnke jun. ja Yarbrough allveelaevaga sukeldujatel mitmeid gaasisegusid ja tuvastasid, et ksenoon ei ole kõlbulik nimetatud valdkonnas kasutamiseks, kuid järeldasid, et seda saaks kasutada anesteesias.
1941. olevat Lazarev Venemaal uurinud ksenoonanesteesiat.
Esimeseks hiirtel läbi viidud ksenoonanesteesia kohta avaldatud uurimuseks peetakse J. H. Lawrence'i 1945. aastal avaldatud raportit.
Esimese kirurgilise ksenoonanesteesia läbiviijaks 1951. aastal peetakse Stuart C. Cullenit.
Ksenoon narkoosigaasina
Ksenooni kasutamine anesteesias kiideti heaks esmalt Venemaal (2000), siis Saksamaal (2005) ja 2007. aastal ülejäänud Euroopas.
Narkoosigaasi tootmine
Ksenooni tootmine ulatub hinnanguliselt 6 miljoni liitrini aastas, millest narkoosigaas moodustab ligi 12% ja leiab rakendust peamiselt Venemaal.
Kaubi kaasik
Kaubi kaasik (ka: Nopsi kaasik) on kaitsealune kaasik Valga maakonnas Tõrva vallas.
Ksenoon
Narkoosigaasi tootmine
Ksenooni saadakse küll hapniku töötlemise kõrvalsaadusena, kuid see on üsna energiakulukas protsess.
Kaubi kaasik
Kaasik võeti aastal 1974 kaitse alla (Kaubi kaasiku kaitseala; pindala 2 ha).
Ksenoon
Narkoosigaasi tootmine
Erinevalt dilämmastikoksiidist ei ole ksenoon kasvuhoonegaas ja nii peetakse seda üldiselt keskkonnasõbralikuks anesteetikuks.
Ike Barinholtz
pisi|Ike Barinholtz ([[2018)]] Isaac "Ike" Barinholtz (sündinud 18. veebruaril 1977 Rogers Parkis) on Ameerika Ühendriikide näitleja.
Ksenoon
Narkoosigaasi tootmine
Atmosfääri sattunud ksenoon pöördub tagasi oma algallikasse (ksenooni leidub atmosfääris), seega peetakse käesolevala ajal vähetõenäoliseks, et see avaldaks negatiivset keskkonnamõju.
Seotud kulud
Ksenooni peamiseks miinuseks on kõrge hind võrreldes muude anesteetiliste ainetega. 1999. aastal Jaapanis tehtuduuringu kohaselt maksis 70 kg kaaluva 40-aastase mehe neljatunnine üldanesteesia ksenooniga 356 USA dollarit, samal ajal kui selle tulemuse saavutamine dilämmastikoksiidi ja isofluraani kasutades läks maksma ainult 52 USA dollarit. Siiski on ksenooni langev hind laiendanud selle kasutamist ja 2000. aastate keskel hakati ksenooni sisaldavaid anesteetikuid kasutama ka Euroopas. Esimese ksenooni sisaldava anesteetiku LENOXe tõi Euroopas turule firma Air Liquide. Prantsusmaal viidi esimene ksenoonanesteesia läbi detsembris 2007 Nîmes'i Ülikooli haiglas.
Ksenooni kulu on operatsioonide lõikes varieeruv, pikemaid operatsioone selle meditsiinigaasiga peetakse tasuvamateks, nii võib ühe inimese koletsüstektoomia käigus olla ksenooni kulu 15,6 liitrit, märkimisväärse osa saab rasva sisaldavad koed.
Ksenooni ei manustata üksikainena kuna tema anesteetiline võimekus on liiga nõrk. Seda manustatakse koos opioididega nagu fentanüül ja sufentaniil.
Anesteetilise potentsiaali võimalik molekulaarne alus
Ksenooni täpseid molekulaartasandi toimeid on vähe uuritud ja neid ei tunta.
Uurijad on välja pakkunud kaks võimalikku mehhanismi.
1) Arvatakse, et osadel loomadel kutsub esile narkoosiseisundi selle anesteetikumi kuhjumine raku membraanstruktuurides, toime kesknärvisüsteemis paiknevatele retseptoritele (uuringute alusel: tõenäoliselt N-metüül-D-aspartaadi retseptor ehk NMDA retseptor
Ksenoon mõjutab mitmeid eri retseptoreid ja ioonikanaleid. Nii nagu paljude multimodaalsete sissehingavate anesteetikute puhul, on need ksenooni mõjud tõenäoliselt teineteist täiendavad. Ksenoon on NMDA retseptorite antagonist. Teistest meditsiinis kasutatavatest NMDA retseptorite anatagonistidest eristub ksenoon neurotoksilise mõju puudumisega, samuti suutlikkusega pidurdada ketamiini ja dilämmastikoksiidi neurotoksilist toimet.
Toetudes hüpoksia-isheemia loommudelitele arvatakse, et tänu ksenooni toimele nimetatud retseptoritele, toimib ksenoonanesteesia (ksenooni sissehingamine), võrreldes käibelolevate meditsiinigaasidega, südame- ja närvisüsteemi rakkudele säästvalt.
Erinevalt ketamiinist ja dilämmastikoksiidist ei stimuleeri ksenoon dopamiini eraldumist naalduvast tuumast. Sarnaselt dilämmastikoksiidi ja tsüklopropaaniga aktiveerib ksenoon kahe pooriga kaaliumi ioonkanali TREK-1. Seotud kanal TASK-3, mida sissehingatavad anesteetikud samuti mõjutavad, ksenooni mõjule ei reageeri. Ksenoon blokeerib nikotiin-atsetüülkoliini retseptorid α4β2, mis aitab kaasa epiduraalanalgeesia saavutamisele hiirtel.
2) Arvatakse, et ksenoon blokeerib efektiivselt ka rakumembraani Ca2+ ATPaasid. Selle mõju saavutab ksenoon sidudes ennast ensüümi hüdrofoobse pooriga ja takistades sellega ensüümil aktiivsete konformatsioonide moodustamise.
Ksenooni minimaalne alveolaarne kontsentratsioon on 40 aasta vanusel inimesel 72%, mis muudab selle anesteetikuna dilämmastikoksiidist 44% tugevamaks. Nii saab ksenooni kasutada koos hapnikuga sellistes kontsentratsioonides, mis vähendavad hüpoksia riski.
Soovimatud kõrvaltoimed
Paljude patsientide jaoks soodsatele omadustele lisaks evib ksenoon-narkoosigaas ka mõningaid soovimatuid kõrvaltoimeid:
Jahutusteraapia
Suurbritannias Bristoli St. Michaeli haiglas lisati kevadel 2010 ksenooni õhusegule, mida manustati ajukahjustuse ohuga erakorralise keisrilõikega sündinud vastsündinule.
Ksenoonravi kasutamisel alandatakse samaaegselt lapse kehatemperatuur 33,5 °C.
Ksenooni lisamine oli edukas (ajukahjustust õnnestus vältida) ja selle tulemusel anti luba analoogsete juhtumite puhul kliiniliste katsete läbiviimiseks.
Radioloogia
Radioaktiivse isotoobi ksenoon-133 (133Xe) gammakiirgust võib kasutada kompuutertomograafias näiteks südame, kopsude ja aju uurimiseks. 133Xe on kasutatud ka verevoolu kiiruse mõõtmiseks.
Kõrge aatommassi tõttu sobib ksenoon kontrastainena kasutamiseks ka röntgenfotograafias. Selleks lisatakse ksenoonile krüptooni. Samuti tuleb ksenooni kontsentratsioon olla alla 35%, vastasel juhul hakkab ta toimima narkootikumina.
Teadusuuringud
Katsetes kannuskonna (Xenophus) munaraku emarakkude ja inimese kloonitud 5-HT3A retseptoritega, blokeeris ksenoon ka 5-HT3 retseptorid (serotoniini). Kuigi sellel mõjul puudub nii anesteetiline kui ka antinotsiseptiivne toime, aitab see vähendada anesteesiast tingitud iiveldust ja oksendamist.
Sport
Spordis on kasutatud ksenooni dopingainena.
Ksenooni ja hapniku segu sissehingamine aktiveerib HIF-1-alpha transkriptsioonifaktori tootmise, mis omakorda viib erütropoetiini tootmise kasvuni. See hormoon suurendab omakorda punaste vereliblede arvu ja sportlaste sooritusvõimet. Venemaal on ksenooni sel eesmärgil sisse hingatud vähemalt alates 2004. aastast. 31. augustil 2014 lisas Maailma Antidopingu Agentuur (WADA) ksenooni ja argooni keelatud ainete ja meetodite nimestikku, kuigi ei ole veel olemas usaldusväärset testi, mille abil nende ainete kuritarvitamist kontrollida.
Spektroskoopia
Ksenooni aatomi suure ja paindliku välise elektronkihi tõttu muutub tuumamagnetresonantsi spekter vastavalt ümbritsevatele tingimustele, mistõttu saab seda kasutada keskkonna keemiliste tingimuste mõõtmiseks. Nii on tuumamagnetresonantsspektroskoopias näiteks võimalik eristada vees lahustunud ksenooni, hüdrofoobsetes lahustites lahustunud ksenooni ja teatud proteiinidega seotud ksenooni.
Hüperpolariseeritud ksenooni saavad kasutada pinnateadlased. Tavaliselt on pindu tuumamagnetresonantsspektroskoopia abil raske iseloomustada, sest näidise pinnalt lähtuvad signaalid jäävad aine enda märksa arvukamate aatomituumade signaalide varju. Tahkete pindade tuumaspinne on aga võimalik valikuliselt polariseerida, kandes neile üle spinnide polarisatsiooni hüperpolariseeritud gaasiliselt ksenoonilt. See muudab pinnasignaalid piisavalt tugevaks, et neid mõõta ja eristab neid aine seest lähtuvatest signaalidest.
Muud kasutusvaldkonnad
Tuumafüüsikas kasutatakse ksenooni mullikambrites, sondides ja muudes rakendustes, kus läheb vaja kõrge molekulmassiga inertset ainet. Tuumarelva testimisel eraldub kõrvalproduktina radioaktiivseid ioone ksenoon-133 ja ksenoon-135. Salajaste tuumakatsetuste kindlakstegemiseks mõõdetakse just nende isotoopide leidumust, näiteks on seda tehtud riikide nagu Põhja-Korea puhul.
vasakul|pisi|Ksenooniga töötava ioonmootori prototüübi testimine NASA laboratooriumis
Vedelat ksenooni kasutatakse kalorimeetrites gammakiirte mõõtmiseks, aga ka vahendina hüpoteetiliste nõrgalt vastastikmõjustuvate osakeste (WIMP) kindlakstegemiseks. Kui WIMP põrkab kokku ksenooni tuumaga, siis peaks sealt vabanema piisavalt energiat, et vallanduksid ionisatsioon ja stsintillatsioon. Vedel ksenoon sobib sellisteks katseteks oma suure tiheduse tõttu, mis muudab interaktsiooni tumeainega tõenäolisemaks.
Ksenoon on eelistatud kütus kosmosesõidukite ioonmootorites, kuna sellel on oma aatommassi kohta madal ionisatsioonipotentsiaal. Samuti on ksenoonil omadus säilitada kõrge rõhu all vedel olek toatemperatuurile lähedastel temperatuuridel, võimaldades samal ajal enda kiiret ja lihtsat tagasimuutmist gaasiks, et toita mootorit. Ksenooni inertsus tagab keskkonnasõbralikkuse ja põhjustab ioonmootorile vähem erosiooni kui teised kütused nagu elavhõbe või tseesium. Esimest korda kasutati ksenooni 1970. aastatel satelliitide ioonmootorites. Hiljem on ksenooni kasutatud NASA kosmosesondi Deep Space 1 ja Euroopa Kosmoseagentuuri satelliidi SMART-1 kütusena, samuti NASA kosmosesondi Dawn kolme ioonmootori kütusena.
Analüütilises keemias kasutatakse perksenaate oksüdeerijana. Ksenoondifluoriidi rakendatakse räni söövitamisel, iseäranis mikroelektromehaaniliste süsteemide (MEMS) tootmisel. Vähivastast preparaati 5-fluorouratsiili saab toota, pannes ksenoondifluoriidi reageerima uratsiiliga. Samuti kasutatakse ksenooni proteiinkristallograafias. Kui avaldada proteiini kristallile rõhku 0,5–5 megapaskalit (5–50 atmosfääri), kinnituvad ksenooni aatomid peamiselt hüdrofoobsetesse avaustesse, andes sageli tulemuseks kõrge kvaliteediga, isomorfse, raske aatomiga derivatiivi, mida saab kasutada faasiprobleemi lahendamiseks.