Eetika_ja_filosoofia_piirid
3. Alused: hea elu
Ilma psühholoogiata võib jõuda päris kaugele. Eetiliste dispositsioonide kujunemine on inimestel looduslik, kuigi vajab kasvatust ja kätkeb konventsiooni. Väljaspool eetilisi kaalutlusi elada ei ole loomulikum, nagu Thrasymachos arvas. Enamik inimesi samastab end mingite eetiliste kaalutlustega ning leiab, et heas elus on nende jaoks koht. Me tahame lapsi nii kasvatada, et nad õpiksid mõnesid eetilisi mõisteid, ja peame seda heaks ka lastele, sest me saame nende heaolust nii aru ning meil on vähe alust arvata, et nad väljaspool ühiskonna eetilisi institutsioone oleksid õnnelikumad. Mõned inimesed võivad küll olla väljaspool neid õnnelikumad, kuid isegi selleks on vähe võimalust, kui neid väljaspool eetikat kasvatada. Sellepärast on meil alust kasvatada lapsi eetilise maailma sees, ja kui see õnnestub, hakkavad nad ise maailma samamoodi nägema. Kui leppida sellega, et Sokratese küsimusele vastamisega ei saa oma elu uuendada, siis sellest saab küsimus, kuidas me peaksime elama. Ühel tasandil saame anda eetilise vastuse oma eetilise elu alusel. Küsimus on, kas ühiskonda tuleb eetiliselt taastoota, ja ühiskonna seest on meil sellele vastus. Siin on ainult valik mingi ja mitte mingi eetilise elu vahel. Aga eetilises elus on palju võimalusi kasvatuseks, ühiskondlikuks otsuseks, võib-olla isegi isiklikuks uuenemiseks, mitmekesisust, ebasidusust, enesekriitika vahendeid. Tänapäeva ühiskonnas on seda võib-olla rohkem kui kunagi varem, see muudab moraalifilosoofia rolli. Mitmes olulises suhtes ei saa ükski tänapäevane arutelu jagada antiikautori vaadet. Kui palju see puudutab kogu ettevõtmise loogilist kuju? Kui eetilist elu tuleks õigustada igale inimesele või seda saaks õigustada ainult igale inimesele, siis eetiline väärtus peaks kätkema mõnes mina seisundis. Aga kui sellest eesmärgist loobuda, kas see oleks ikka nii? Sageli arvatakse, et tänapäeva eetika erinebki Vana-Kreeka omast selle poolest, et seal läheneti asjale nii. Seda ideed seostatakse kriitikaga, et kreeka eetika on parandamatult egoistlik. Üks argument on niisugune. Aristotelese vooruslik inimene soovib teha vooruslikke asju. Aga see, mida motiveerib soov, on suunatud naudingule, ja naudingupüüdlus on egoistlik. Ainuke teistsugune motiiv on kohusetundes. Eetiline motiiv vastandub egoistlikule, järelikult eetika peab puudutama kohustust, mitte soove, mis kätkevad hea elu elamises. (Selline vaateviis on moraali vaate eriti kontsentreeritud ja toores versioon.) Peaaegu kõik selle argumendi eeldused on väärad. On väär ja isegi ebasidus eeldada, et iga soov sihib naudingut, ja see oleks väär isegi juhul, kui iga soovi täitmine viiks naudinguni (mis pole ka tõsi). Ja kui olekski tõsi, et iga soov sihib naudingut, siis ei saaks tugineda tervemõistuslikule eeldusele, et eetilised motiivid ja naudingu otsimine on vastandid. Eetilised motiivid sihiksid siis teatud laadi naudingutele. Mõned neist viivadki naudingule, ja David Hume leidiski, et voorusliku inimese tunnus on heldete tegude nautimine. Üks ilmne põhjus, miks kõik minu soovid ei sihi minu naudingut, on see, et mõned minu soovid sihivad asjade seise, milles mina ei osale. Kõik need ei ole altruistlikud või heatahtlikud, mõned on pahatahtlikud või frivoolsed, näiteks testamendis. Joon ennast ja teisi puudutavate soovide vahel ei vasta üldse joonele soovide ja kohustuste vahel. (Mõned moralistid leiutavad kohustused iseenda ees, mis julgustavad pikaajalist investeerimist või pesevad soovi raha.) Isegi kui meil siin vääritimõistmist ei ole, tundub, et egoismisüüdistus on mingil kujul alles. Eetilised dispositsioonid on dispositsioonid soovida teatud asju, reageerida inimestele ja nende tegudele teatud moel, kasutada näiteks kohustuse mõistet jne, pidada teatud tulemusi õiglaseks jne. Subjekt osaleb tõenäoliselt suhetes, ja muidugi küsib ning otsustab, kuidas toimida. Ükski neist mõistetest, ka mitte tema soovid, ei kätke iseenesest egoismi. Aga Sokratese küsimus kätkeb mõtlemist nendest dispositsioonidest enestest ja nende suhestamist hea eluga. Isegi kui dispositsioonid ei ole iseenesest minale suunatud, kaalub Sokratese küsimuse üle mõtlev subjekt ikkagi omaenda head elu. Tundub, et egoism on jälle tagasi.