cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
August Rebanes
Ta oli 8-klassilise haridusega. Enne Teist maailmasõda töötas ta autojuhina. Teisest maailmasõjast võttis ta osa Eesti Laskurkorpuse koosseisus, saades korpuse tagala staabiülemaks ja tõustes alampolkovniku auastmesse.
Aastatel 1950–1953 töötas ta Eesti NSV Ministrite Nõukogu Autotranspordi Valitsuse ülemana. Aastatel 1953–1954 töötas ta Eesti NSV autotranspordi ja maanteede ministri I asetäitjana, aastatel 1954–1958 ministrina.
Ta oli aastast 1945 NLKP liige.
August Rebanes suri 28. juunil 1967 ja ta maeti 30. juunil 1967 Metsakalmistule.
Õunaku laht
Õunaku laht asub Hiiumaa kagurannikul. Läänes külgneb laht Kassariga ning idas Salinõmme poolsaare ja Saarnaki laiuga.
Lahes asub mitu laidu ja rahu. Neist suurim on Ruserahu.
Mats Piho
Mats Piho (sündinud 20. jaanuaril 1990 Võrus) on eesti suusahüppaja.
2008. aastal sai ta juunioride maailmameistrivõistlustel suusahüpetes 14. koha.
Global Association of International Sports Federations
Global Association of International Sports Federations (GAISF, 2017. aastani SportAccord) on rahvusvaheliste spordialaliitude ja muude spordiorganisatsioonide katusorganisatsioon.
Tihnik
Tihnik (ka padrik, rägastik) on väga tiheda ja raskesti läbipääsetava puittaimestikuga ala, mets või võsa.
Landseer
Landseer on Kanadast pärinev koeratõug.
Tõug on saanud nime kunstnik Sir Edwin Landseeri (1802–1873) järgi, kes kujutas seda tõugu koera mitmel teosel.
Tõustandardis puuduvad kirjed koera käitumise/iseloomu kohta.
Mārtiņš Lapa
Mārtiņš Lapa ehk Lapas Mārtiņš (30. september 1846 Kārķu vald – 21. aprill 1909 Riia) oli eesti päritolu Läti luuletaja ja publitsist, saksa ja eesti keelest tõlkija, noorlätlane.
Fricis Brīvzemnieks
Fricis Brīvzemnieks (pärisnimi lätipäraselt Fricis Treilands, läti vana kirjaviisi järgi Brihwsemneeks-Treuland, 1. november 1846 Aizpute kreis Rokaiži – 15. september 1907 Riia) oli läti folklorist, noorlätlane, publitsist, luuletaja ja tõlkija. Teadlasena kogus ja avaldas palju folklooriteoseid.
Ta sündis Rokaiži mõisa omaniku Treulandi peres. Tema ema suri varakult ja teda kasvatas vanaema, kes oli suur läti folkloori asjatundja. Aastatel 1859–1862 õppis ta Aizpute kreisi saksa koolis, 1864–1866 Gorki maamõõtmise koolis. Pärast kooli lõpetamist tahtis ta edasi õppida Peterburi Mäeinstituudis, kuid ei läbinud konkurssi ja 1867 alustas tööd Moskvas geodeesia osakonnas. Sel ajal tutvus ta Krisjanis Valdemarsi ja Krišjānis Baronsiga ning kirjutas slavofiilseid teoseid.
Aastatel 1866–1887 elas ta Venemaal, õppis Moskva Ülikoolis ja tegi koostööd ülikooli loodusteaduste, antropoloogia ja etnograafia seltsiga.
Fricis Brīvzemnieks on maetud Riias Lielie kapis.
Võivaku tiik
Võivaku tiik (ka Kallaku veehoidla, Kallaku tiik ja Mudiste tiik) on tiik Sakala kõrgustiku põhjaosas, Viljandi maakonnas Põhja-Sakala vallas Võivaku külas.
Tiik asub Imavere – Viljandi – Karksi-Nuia maantee ja endise maanteetrassi vahelisel alal 87 m kõrgusel merepinnast. Tiigist voolab välja kraav, mis suubub umbes 700 m kaugusel Pelda ojasse.
Puhastatud tiik avati supluskohana 2009. aastal.
Eesti kommunistliku liikumise ajalugu
Eesti kommunistliku liikumise ajalugu on ülevaade Eesti vasakpoolse sotsiaaldemokraatliku ja bolševistliku liikumise tegevusest 20. sajandil.
Sotsiaaldemokraatliku liikumise algus
Sotsialism jõudis Eestisse kolmes eri harus: Läti üliõpilaste kaudu Riiast, kus marksistlik kirjandus Saksamaalt levis ja kust ta Tartusse edasi tungis (vt. Mihkel Martna); teiseks Vene üliõpilaste kaudu, kes poliitilistel põhjustel pealinnade ülikoolidest välja saadeti ja siis Tartusse jõudsid (vt. Mihkel Pung); kolmandaks Vene tööliste kaudu, kes samuti poliitilistel põhjustel Venemaa tööstusekeskustest välja aeti ja kellest mõned Tallinnasse sõitsid, kus sajandivahetusel suuremad töökohad ehitati ja õppinud töölistel tööd leidus. 19. sajandi lõpul ja 20. sajandi alguses rajati puidu- ja paberitööstusi ning peamiselt Tallinna suured masina- ja laevaehitustehased. Eesti „sotsialismi isaks“ peetakse maalermeister Mihkel Martnat, kes levitas saksa kontaktide kaudu saadud sotsiaaldemokraatlikke ja töölisliikumise ideid Tallinnas ja ka Tartus eesti üliõpilaste seas juba 1880. aastatel. Tartu Ülikooli venestamine 1890. aastatel tõi Tartusse palju üliõpilasi Venemaalt, kellest paljud olid sisse võetud pahempoolsetest ideedest kuni anarhismi ja enamluseni. 1901. aastal lõid eesti sotsialistid omale Tallinna, Konstantin Pätsi lehe „Tallinna Teataja" ümber tuumiku, kus toimetuse liikmeteks oli kolm sotsialisti: M. Pung, Otto Münther ja Eduard Vilde ning kaastöölised ka M. Martna, Aavik, dr. Alver jt.
Kuni 1905. aastani oli Venemaa keisririigis igasugune poliitiline tegevus keelatud. Eesti sotsiaaldemokraatide liikumine lõhenes 1905. aasta suvistepühal Tartus, kus toimunud salajasel koosolekul tõstatati küsimus, kas asutada omaette sotsiaaldemokraatlik erakond, mis Vene parteiga oleks ühenduses föderalistlikul alusel, või töötada ühises organisatsioonis VSDTP-ga. Enamus pooldas esimest varianti, need, kes vähemusse jäid, lahkusid ning moodustasid 1907. aastal Eesti Sotsiaaldemokraatliku Tööliste Partei.
Eestimaal tegutsenud sotsialistid jagunesid pärast seda tsentralistideks, kes kuulusid 1898. aastal asutatud illegaalse Venemaa Sotsiaaldemokraatliku Töölispartei kohalikesse organisatsioonidesse, mille juhid olid Mihhail Kalinin ja Friedrich Leberecht (1883–1938) ning föderalistideks (Eesti Sotsiaaldemokraatlik Tööliste Ühisus), keda juhtis 1903. aastal Tartus asutatud ajalehe Uudised peatoimetaja Peeter Speek. 20. sajandi alguses tekkis Venemaa Sotsiaaldemokraatlikus Tööliste Parteis (VSDTP) enamlaste ja vähemlaste kõrvale kolmas vool, föderalistid, kelle eesmärk oli Venemaa ümberkujundamise föderatiivseks vabariigiks ja vähemusrahvuste autonoomia. Föderalistid pooldasid VSDTP ülesehitust rahvuslike parteide föderatsioonina, nähes tulevikus ka Venemaad föderatiivse vabariigina, kuhu Eesti kuulunuks ühe osariigina. Tsentralistid pidasid aga õigeks vahetut kuulumist VSDTP-sse ning partei tsentraliseeritud struktuuri säilitamist.
1905. aasta 17. oktoobri manifestiga andis Venemaa keiser Nikolai II puhkenud revolutsiooni ohjeldamiseks 17. (31). oktoobri manifestiga alamatele kodanikuõigused. 1905. a. manifesti alusel asutasid föderalistid esimese Eesti sotsialistliku partei, Eesti Sotsiaaldemokraatliku Tööliste Ühisuse. Eesti enamlased ja vähemlased jätkasid VSDTP-s. Nad asutasid 1907. aastal VSDTP Eesti allorganisatsiooni, millest pärast enamlaste lahkumist sai iseseisva Eesti Sotsiaaldemokraatliku Tööliste Partei (1917) eelkäija.
Reduktiivjõud
Reduktiivjõud on keemiline energia, mida organism kasutab biosünteesiprotsessides süsiniku jmt elemendi redutseerimiseks.
Eesti kommunistliku liikumise ajalugu
Kommunistliku liikumise algus
Sotsiaaldemokraatia vasakpoolne liikumine marksism hakkas Eestis poolehoidu võitma 19. sajandi lõpul, kui asutati marksistlikke ringe. 20. sajandi algul hakkas ka VSDTP Eestis oma allorganisatsioone moodustama suuremates tööstuslinnades Tallinnas, Narvas, Tartus ja Pärnus.
Reduktiivjõud
Üldiselt on reduktiivjõu kandjaks nikotiinamiidadeniindinukleotiidfosfaadi redutseerunud vorm (NADPH), bakteritel on reduktiivjõuks redutseerunud nikotiinamiidadeniinnukleotiid (NADH).
Kaljajõgi
Kaljajõgi (ka Kaljaoja, Kalja oja) on jõgi Saare maakonnas Saaremaa vallas. Jõe pikkus on 8,8 km. Jõe valgla suurus on 37,5 km².
Reduktiivjõud
Reduktiivjõud kui keemiline energia tekib esmaselt foto- ja kemosünteesis.
Loomad, seened ja enamik baktereid loovad reduktiivjõu orgaanilise aine oksüdatiivse katabolismi vaba energia varal.
Eesti kommunistliku liikumise ajalugu
Kommunistliku liikumise algus
Nõukogudeaegse versiooni kohaselt oli Eesti sotsiaaldemokraatliku liikumise, eriti selle VSDTP-le orienteeritud Tallinna komitee tekkes silmapaistev osa Mihhail Kalininil, kes 1901–1904 töötas Tallinnas, Balti Raudtee Peatehastes. Omaenda andmeil oli Mihhail Kalinin Dvigateli tehases aastatel 1902–1904 ainus venelane tehases. 1902 ühinesid Tallinna töölisringid Kalinini juhtimisel ja Friedrich Leberecht juhtimisel Venemaa Sotsiaaldemokraatliku Töölispartei (VSDTP) Tallinna organisatsiooni, mille eesotsas oli Tööliste Keskring, mis oligi VSDTP Tallinna organisatsiooni aluseks. VSDTP organisatsioon oli ülevenemaaline ja rangelt tsentraliseeritud põrandaalune partei ja sotsialistide eesmärk oli isevalitsuse kukutamine relvastatud võitlusega.
1903. aastal tekkisid VSDTP grupid tööstusettevõtetega linnades Tartus ja Narvas ning seejärel Pärnus. 1903. aastal hakkas Tartus ilmuma Peeter Speegi ja Mihkel Martna ajaleht Uudised, mis toetas sotsiaaldemokraatiat. Tartu ajalehe Uudised ümber koondusid sotsiaaldemokraadid–föderalistid. Föderalistid pidasid oluliseks rahvuslikkust, nad propageerisid sotsialismi ja rahvusluse sünteesi, rõhutasid Venemaa riikliku korralduse reformimisel ja sotsiaaldemokraatliku partei ülesehitamisel autonoomia ja föderalismi põhimõtete rakendamise vajadust. Nad pooldasid tolerantsust ja pluralismi ning partei juhtimise demokraatlikke meetodeid. 1904. aasta lõpul moodustati VSDTP Tallinna komitee, mis rajas sideme VSDTP KK Välismaa Büroo, VSDTP Peterburi Komitee ja Riia sotsiaaldemokraatidega, Eestis moodustatud sotsiaaldemokraatlikud organisatsioonid moodustati Venemaa VSDTP allorganisatsioonidena. 1905. aasta revolutsiooni eel kuulus nendesse 250 sotsiaaldemokraati.
Eesti 1905. aasta revolutsioonis
Pärast 1905. aasta revolutsiooni kasvas Eesti sotsiaaldemokraatlike organisatsioonide liikmete arv tuhatkonnani, nende seas oli erimeelsusi: menševikud ei pooldanud võimu haaramiseks ja muudatuste tegemiseks relvastatud ülestõusu.
27. novembril 1905 alustas Tartus tööd ligi 800 delegaadiga maalt ja linnast üle-eestiline rahvaesindajate kongress, mis aga lõhenes kohe kaheks – radikaalseks ja mõõdukaks tiivaks. Kongressi radikaalne tiib, kes pidasid oma koosoleku aga Tartu Ülikooli aulas ("Aula") (äärmuslikud vasakpoolsed (nn radikaalsed sotsialistid) ja äärmuslikud parempoolsed (nn radikaalsed rahvuslased), mida juhatas Jaan Teemant kutsus üles tsaarivalitsuse kohesele kukutamisele, mõõdukas ("Bürgermussekoosolek") tiib, mida juhtis Jaan Tõnisson, keskendus ülevenemaalistele ja taktikalistele probleemidele ning tõstsid esile kultuurilise ja poliitilise autonoomia küsimused Balti provintsides.
1905. aasta rahutuste ajal moodustati Tallinnas novembri lõpul Tallinna Tööliste Saadikute Nõukogu, mille esimees oli Nikolai Janson, ööl vastu 11. detsembrit vahistati VSDTP Tallinna komitee peaaegu täies koosseisus aga politsei poolt. 1905. aasta revolutsioonisündmuste ajal moodustati ka VSDTP Narva komitee. Pärast 1905.–1906. aasta revolutsioonisündmusi karmistas keisririigi valitsus poliitilisi repressioone ning saatis enamik poliitiliselt aktiivseid sotsiaaldemokraatliku liikumise aktiviste saadeti asumisele Venemaa Siberi osasse või olid nad sunnitud emigreeruma Venemaa keisririigist (N. Janson, P. Speek jt).
2.–4. märtsil 1907 toimunud VSDTP Eestimaa organisatsioonide Terijoe konverentsil saavutasid bolševikud võidu menševike üle ning toimus VSDTP lõhenemine.
1908. aasta jaanuaris vahistati politsei poolt jällegi täies koosseisus VSDTP Tallinna komitee, mille liikmeid süüdistati "Vene riigis kehtiva seadusliku riigikorra kukutamise katses ning selle asendamises demokraatliku vabariigiga", milleks süüdistatavad kogunesid komiteede ja rajoonide koosolekutele ja kokkusaamistele, korraldasid rahalisi korjandusi partei vajadusteks, pidasid sidet VSDTP KK Peterburis, asutasid põrandaaluseid trükikodasi, kus andsid välja eestikeelset ajalehte "Võitleja" ja venekeelset "Reveli Sõjalist lendlehte" (vene "Ревельский Военный листок"), samuti üleskutseid ja proklamatsioone. Süüdistatavaid karistati pikaajaliste sunnitöökaristustega.
Poliitiline aktiivsus taastus alles pärast 1910. aastaid, kui Peterburi kubermangu kuulunud Narvas asutati Jaan Anvelti poolt töölisajaleht Kiir. Ajalehe Kiir ümber koondunud VSDTP V. Lenini (bolševike) suuna pooldajad omasid tihedaid sidemeid VSDTP Peterburi Komitee ja ka VSDTP bolševike fraktsiooniga Riigiduumas.
28. (15. vkj) juunil 1914 peeti Narva lähistel Paemurru metsas VSDT(b)P Eesti organisatsioonide Narva konverentsil otsustati luua üle-eestiline organisatsioon ilma menševiketa ning asuti võitlema natsionalismiga ja eraldumispüüetega sotsiaaldemokraatlikus liikumises.
Bledi järv
Bled (sloveeni keeles Blejsko jezero) on järv Sloveenias Julia Alpides Bledi linna lähedal.
Eesti kommunistliku liikumise ajalugu
Eesti 1905. aasta revolutsioonis
1916. aastal moodustati VSDT(b)P Tartu (Komitee)organisatsiooni juhtorgani baasil ajutine VSDTP Eesti organisatsioonide keskus, 1916. aasta oktoobris moodustati VSDT(b)P Tartu komitee baasil VSDT(b)P Põhja-Balti organisatsioonide büroo, kuhu kuulusid Tartu komitee liikmed: Kazimir Rimša (Rimscha) (büroo esimees), Vladas Rekašius (büroo sekretär), Aleksander Blaufeld, А. Sisask, K. Jeremejev.
Bledi järv
Piirkond on populaarne turismisihtkoht. Järv asub 35 km kaugusel Ljubljana Jože Pučniki lennujaamast.
Eesti kommunistliku liikumise ajalugu
Eesti kommunistid 1917. aasta Veebruarirevolutsiooni aegu
pisi|Jaan Sihver 1917 valiti VSDT(b)P Tallinna komitee (Ревельский комитет РСДРП(б)) / VSDT(b)P Põhja-Balti oblastikomitee (Северо-Балтийский областной комитет РСДРП(б)), mille esimeheks määrati Julius Rossfeldt ja asetäitjaks Ivan Rabtšinski, liikmed olid Stepan Papkov ja Ivan Jegorov. Pleenumite vaheajal juhtis selle tegevust VSDT(b)P Põhja-Balti büroo (Северо-Балтийская бюро РСДРП(б)).
Bledi järv
Järves asub saar, millel paikneb mitu hoonet, sh kirik, kus peetakse tihti laulatusi.
Eesti kommunistliku liikumise ajalugu
Eesti kommunistid 1917. aasta Veebruarirevolutsiooni aegu
VSDT(b)P Põhja-Balti oblastikomitee organiseeris lisaks töölissaadikute nõukogudele ka Eestimaa Maatameeste Nõukogu ja Eestimaa Maatameeste Keskbüroo (Центральное бюро безземельных Эстоний), mille juhiks sai Jaan Sihver. Suuremates tööstusettevõtetes moodustati samuti VSDT(b)P komiteed (vt Engelbert Strauch).
Bledi järv
pisi|left|Bledi järve saar
Eesti kommunistliku liikumise ajalugu
Eesti kommunistid 1917. aasta Veebruarirevolutsiooni aegu
1917. aasta märtsis toimunud VSDT(b)P komiteede ja organisatsioonide loomise järjeks oli 29.–30. ( 16.–17. vkj ) aprillil 1917 toimunud I VSDT(b)P Põhja-Balti organisatsioonide kongress, milles osales 23 parteiorganisatsiooni (sh 12. aprillil 1917 moodustatud VSDT(b)P Rakvere komitee, mille juhtivaks tegelane Udukülast pärit Julius Bergmann ).
VSDT(b)P Põhja-Balti oblasti komitee nimetati VSDT(b)P Eestimaa komiteeks (Эстляндский комитет РСДРП(б)). Valiti ka VSDT(b)P Eestimaa oblasti büroo (Эстляндское областное бюро РСДРП(б)) koosseisus Jaan Anvelt, Vladimir Velman, I. Jegorov, Hendrik Suuder ja Johannes Heintuk.
Eestimaa Kubermangu Ajutise Maanõukogu valimise järel toimus Tallinnas Estonia teatrisaalis 15. juulil (2. juuli vkj) 1917. aastal Tallinna Eesti Liidu ja Eesti Keskliidu korraldatud Eesti Rahvuskogu kongress kus saadikuteks olid maaelanikkonda esindavad Maanõukogu valijamehed ning linnavolikogude, ühiskondlike organisatsioonide ja Eesti nõukogude esindajad. Üldpoliitilistes küsimustes ilmnesid kokkutulnute vahel suured erimeelsused ja sotsialistliku ja kommunistliku meelsusega saadikud, kes moodustasid 800 kohalolijast ligi poole, ja sotsialistid-enamlased, vähemlased ja sots.-revolutsionäärid, radikaal-sotsialistid ja tööerakondlased lahkusid saalist. Kohalejäänud väljendasid soovi kindlustada õiguskorda ja vastustada võimu taotlevaid tööliste ja saadikute nõukogusid. 16.–17. juulil (3.–4. juulil vkj) toimus Tallinnas Estonia kontserdisaalis Eesti rahvuskongressi kogunemine. Kongressil võeti vastu otsus „Eestimaa tulevase korralduse kohta“, milles taotleti rahvastele enesemääramisõigust, Venemaal demokraatliku föderatiivse vabariigi loomist.
Eesti kommunistid 1917. aasta kaksikvõimu ajal
Eestimaa Nõukogude I Kongressil 1917 Tallinnas moodustati võimuorgan, millesse kuulusid 7 bolševikku VSDT(b)P-st, 7 esseeri, 4 menševikku ja 1 menševik-internatsionalist. EN Täitevkomitee esimees oli Jaan Anvelt.
8. augustil (ukj) 1917. Petrogradis alanud VSDT(b)P VI kongressil esindasid Eestimaa kubermangu bolševikke VSDT(b)P Põhja-Balti komitee saadikud Ivan Rabtšinski ja Kovvi. Kongressil esitasid nad ülevaate olukorrast Eestimaa bolševike tegevusest Eestis.
Augustis 1917 toimunud Tallinna ja Narva linnavalitsuse valimistel võitsid nõukogude esindajad. Sel aastal oli Eestis peale kommunistide veel kaks sotsialistlikku erakonda: Eesti Sotsiaaldemokraatlik Tööliste Partei ja Eesti Iseseisev Sotsialistlik Tööliste Partei. Moodustati Eesti Punakaardi väeosad 1. Tallinna kommunistlik polk, mille juht oli Andrei Põld.
Narvas oli juba pärast 1917. aasta Veebruarirevolutsiooni valitud Ants Dauman Narva linnapeaks, pärast seda Narva linnanõukogu esimeheks ja oktoobris 1917 Narva Sõja-revolutsioonikomitee esimeheks.
26. septembril 1917 toimunud Tartu Tööliste ja Sõjaväelaste Saadikute Nõukogu Täitevkomitee ümbervalimised, kus bolševike saadikud said 22 kohta 35-st.
Eesti kommunistid 1917. aasta oktoobrirevolutsioonis
1917 Tallinnas sotsialistlike parteide ja tööliste nõukogude korraldatud Eesti Nõukogude II Kongressil valiti 4. novembril ( 22. oktoober vkj ) Eestimaa Nõukogude Täitevkomitee ja 40 liikmeline Eestimaa Sõja-Revolutsioonikomitee relvastatud riigipöörde ettevalmistamiseks ja läbiviimiseks, mille esimees oli Ivan Rabtšinski, asetäitja Viktor Kingissepp ja sekretär V. Milanov. pisi|Viktor Kingissepp pisi|Hans Pöögelmann 1917 kuulutas Eestimaa Sõja-Revolutsioonikomitee end kõrgeimaks võimuks Eestimaa kubermangus, nagu seda oli teinud Petrogradis Oktoobrirevolutsiooni korraldanud Petrogradi Sõja-Revolutsioonikomitee, kes oli kõrvaldanud relva ähvardusel Aleksandr Kerenski juhitud Venemaa Ajutise Valitsuse. Eestimaa Nõukogude Täitevkomitee alustas kodanluse vara natsionaliseerimisega ja kuulutas välja sellekohased dekreedid. Natsionaliseeriti 24 000 km² maad, kõik pangad, tehastes ja vabrikutes seati sisse tööliskontroll, likvideeriti seisused ja seisuslikud privileegid.
28. novembril 1917 kuulutas Eestimaa Kubermangu Ajutine Maanõukogu ennast kõrgeimaks võimuks Eestis. Praktilist mõju sel sammul ei olnud.
Detsembris 1917 kuulutas Naissaarel paiknenud 90 madrusega garnisoni välja Naissaare Nõukogude Vabariigi.
Detsembris 1917 alustasid bolševikud ka maa natsionaliseerimist, 10. detsembril suundusid Tallinna punakaartlaste salk Mihkel Aitsami juhtimisel Püssi mõisa selle natsionaliseerimiseks ja mõisamaade kollektiviseerimiseks. Mõis konfiskeeriti ning anti kohaliku mõisakomitee valdusse. 11. detsembril viidi läbi mõisa tagasivõtmine, mille käigus tapeti M. Aitsam ja R. Imberg ja J. Kalmus, kes maeti 22. detsembril Tallinnas pidulikult.
1917. aastal toimunud Ülevenemaalise Asutava Kogu valimistel, millel osalesid ka Eestis paiknevate Venemaa sõjaväeosade sõdurid, said bolševikud 40,4% häältest ning Asutavasse kogusse valiti Jaan Anvelt, Rudolf Vakman, Hans Pöögelmann ja Ivan Rabtšinski, kes kõik kuulusid VSDT(b)P Eesti organisatsioonidesse ning Maata- ja Väiketalupoegade Nõukogu Täitevkomiteesse. Mitte ühelgi valimisel kogu maailmas ei ole kommunistid vabadel valimistel saanud suuremat toetust kui 1917. aasta Asutava Kogu valimistel Eestis.
31. jaanuaril 1918 saatis Tallinna Tööliste ja Soldatite Saadikute Nõukogu selle linnavolikogu laiali ning võttis tema funktsioonid endale. Linnavalitsust nad siiski üle võtta ei jõudnud.
Eestimaa Nõukogude Täitevkomitee 1. veebruaril (19. jaanuaril vkj) 1918 Eesti Töörahva Kommuuni Konstitutsiooni projekti, mille kohaselt kuulus ETK autonoomse oblastina Vene SFNV koosseisu.
Eesti kommunistid Saksa okupatsiooni aegu
23. veebruari hilisõhtul otsustasid VSDT(b)P Eestimaa Komitee ja Eestimaa Nõukogude Täitevkomitee evakueeruda Nõukogude Venemaale, kuigi veel eelmisel päeval oli rahvale teatatud, et «ainult üle praeguse valitsuse surnukehade võiks teine võim valitsema pääseda».
24. veebruaril 1918 enne Tallinna langemist Saksa vägede kätte põgenesid Eestimaa Nõukogude Täitevkomitee liikmed koos Balti laevastikuga Soome kaudu Nõukogude Venemaale (vt Balti laevastiku Jääretk). Tallinna Nõukogu Täitevkomitee ja Eestimaa Nõukogude Täitevkomitee esimehe asetäitja, VSDT(b)P Eestimaa büroo liige ja Tallinna Linnavalitsuse esimees Voldemar Vöölmann ei lahkunud linnast, nagu tegid tema enamlastest VSDTP parteikaaslased. Voldemar Vöölmann püüdis linnavalitsust töös hoida, kuni Saksa okupatsioonivõimud temalt 4. märtsil linna asjaajamise üle võtsid. Talle järgnes ametisse pandud Tallinna ülembürgermeistina Erhard Arnold Julius Dehio.
Narvas, kuhu Saksamaa keisririigi väed ei olnud veel jõudnud, organiseeriti linna kaitsekomitee, kuhu kuulusid Narva Linna Nõukogu Täitevkomitee esimees Ants Dauman, linna kaitsekomitee ja sõjalise osakonna ülem K. Žarnovetski (1881–1942) ning Petrogradist saabunud komissar K. Peterson.
19. mail 1918 moodustati Nõukogude Venemaal Petrogradis VK(b)P Eesti Osakondade Keskkomitee, mille esimeheks valiti Jaan Anvelt. 15. juunil 1918 võeti vastu otsus moodustada Venemaale evakueerunud kommunistlikest väeosadest Punaarmee eesti väeosad.
Eesti kommunistid Eesti Vabadussõja aegu
, Eestimaa Ajutine Revolutsioonikomitee, Eesti kütiväed
Eestimaa Kommunistlik Partei Eesti Vabariigis
Sisekaitseülema määrusega oli enamlike organisatsioonide tegevus Eestis alates 1918. aasta detsembrist keelustatud, pärast Eesti Vabadussõja edukat lõppu ja Tartu rahulepingu sõlmimist likvideeriti ka selle ajani VK(b)P Eesti sektsioon ja moodustati formaalselt iseseisev Eestimaa Kommunistlik Partei ja Tallinnas 5. novembril 1920 peetud kongressil asutati illegaalselt Eestimaa Kommunistlik Partei, mis aga tegutses siiske de facto Kominterni sektsioonina. Kongressil moodustati EKP Keskkomitee, mis juhtis EKP tööd kongresside vahel ja mille juhtorgan oli EKP Illegaalne Büroo.
Samal kongressil otsustati liitumine Kominterni ehk Kommunistliku Internatsionaaliga, tunnistades end organisatsiooniliselt Kominterni sektsiooniks. Kongressil vastu võetud programmis määrati kindlaks erakonna lähemad ülesanded:
Kommunistlik töölisterühm I Riigikogus
1920. aasta suvel toimunud Kominterni II kongress Moskvas leidis, et Kominterni Eesti sektsiooni tegevuse tõhustamiseks tuleb põrandaalune töö ühendada avalikuga. Kominterni kongressi otsuse kohaselt kavandati kommunistide kaasatöötamine parlamentides, nõukogudes ja omavalitsustes, kuid vastavalt Kominterni sisejuhenditele ei muudetud mingil määral partei senist suhtumist neisse organitesse kui ajutistesse. Kongressi otsustes dikteeriti: "proletariaadi ülesanne on kodanluse riigimasin õhku lasta, ta ära hävitada ja temaga ühes ka parlamentlised asutused".
Kominterni II kongressi otsustest lähtudes otsustas EKP osaleda 1920. aasta novembris toimuvail I Riigikogu valimistel.
Kuna enamlike organisatsioonide tegevus oli Eestis sisekaitseülema määrusega keelustatud Vabadussõja ajast 1918. aasta detsembrist, siis kasutas kommunistlik partei ära "võõrast lippu" ja liitus ametiühinguliikumisega. Kiiresti võtsid nad oma kontrolli alla suurima, töölisametiühinguid koondava Eestimaa Ametiühisuste Kesknõukogu. EAK nimekirjades I Riigikogu valimistel osalenud kommunistidest valiti Tallinna Ametiühisuste Kesknõukogu nimekirjadest Riigikogusse EAK esimees Johannes Vanja, asjaajaja Johannes-August Allikso ja liige Jaan Santa ning Tallinna Metallitööliste Ametiühisuse abiesimees Johannes Soans ja Rapla ametiühingutegelane Jaan Reinberg. Kuid juba 7. jaanuaril (riigikogu 3. tööpäeval) kuulutasid nad end avalikult Eesti Riigikogu Kommunistliseks Töölisterühmaks.
Riigikogusse valitud enamlaste esindajad olid enamuses madala haridustasemega, vaid mõnel nende Riigikogu töös osalenud enam kui 20 saadikust oli lõpetatud gümnaasium, siis kõik kõnede tekstid oli ette valmistanud EKP Keskkomitee poliitiline büroo ja illegaalselt Eestis viibiv Viktor Kingissepp. 1921. aasta aprillis arreteeris kaitsepolitsei aga põrandaaluse EKP Keskkomitee kulleri ja politsei kätte sattusid Viktor Kingissepalt Johannes-August Alliksole saadetavad järjekordsed juhised Riigikogu kommunistliku fraktsiooni tegevuse kohta.
Kommunistlike saadikute juures läbi viidud läbiotsimiste käigus leiti materjale, mis neid põrandaaluste ja illegaalse riigivastase tegevusega seostas. Eriti saatuslikuks sai Allikso arhiveerimiskirg: ta oli alles hoidnud kõik EKP Keskkomitee büroolt ja Kingissepalt tulnud juhised, samuti koopiad kõigist põrandaalustele edastatud kirjadest.
3. mail 1922 tabasid kaitsepolitsei ja kaitsevägi ühisoperatsiooni käigus ning hukkasid sõjakohtu otsusega EKP Keskkomitee büroo tegeliku juhi Viktor Kingissepa. 19.–27. maini 1924 toimunud 115 protsess nõrgendas tugevasti ka Riigikogu kommunistlikku rühma. Kohus mõistis süüdi mitu saadikukandidaati, samuti neli Riigikogu liiget: Sergei Andrejevi, Eduard Käo, Adolf Leevaldi ja Johannes Vanja. Nende kõrvaldamine Riigikogust ei toimunud aga kohe, vaid alles pärast nende edasikaebuse läbivaatamist. Jaan Tomp mõistetigi kokkuvõttes õigeks ja ta osales Riigikogu töös kuni selle laialiminekuni.
Kirjanik Eduard Laaman iseloomustas tolleaegset Eestimaa Kommunistlikku Parteid (varjunime J. Saar all) järgmiselt: :
Agitatsioon
EKP avaldas hulka legaalseid ja illegaalseid ajakirju. Niipea kui üks kinni pandi, hakkas see jälle ilmuma uue nime all. Nii ilmusid 1919–1925 ajakirjad Töö, Rõhutute hääl, Edasi, Uus ilm, Tallinna tööline, Noor tööline, Kommunist, Noor Proletaarlane, Kiir, Tööline, Uus Meie Hääl, Töö täht, Töörahva hääl, Töö lipp, Teadete Leht, Sõna, Säde, Meie sõna ja Meie Leht.
1924. aasta 1. detsembri riigipöördekatse
29. novembril 1924 moodustati EKP Keskkomitee ja kommunistide noorsoo-organisatsiooni EKNÜ Keskkomitee ühiskoosolekul järjekordne Sõja-Revolutsioonikomitee, mille esimees oli V. Klein Venemaalt saadud materiaalsel ja moraalsel toel korraldas EKP 1. detsembril 1924 riigipöördekatse, mis samal päeval maha suruti. Seejärel vahistati ja mõisteti pikaks ajaks vangi hulk selles osalejaid. Osa kommuniste põgenes Nõukogude Liitu, kus neist 1938. aasta paiku paljud hukati kui kodanlikud natsionalistid.
EKP liikmeskonna suurus oli 1934. aastal 387 liiget. Aastal 1939 oli sinna jäänud kõigest 133 isikut. Vahepeal oli NSV Liidus hukatud 254 eesti kommunisti.
Variorganisatsioonid Eesti poliitikas
Moskvas 1921, 22. juunist – 12. juulini peetud Kominterni III kongressi otsusega loobuti nõukogude võimu kehtestamiseks avalikust konfrontatsioonist demokraatlike riikide valitsustega ning valiti "võitlusviisiks" osalemine riikide poliitilises esindusorganites kasutades selleks legaalseid poliitilisi väljundeid. 1922. aasta jaanuaris avaldas EKP illegaalne keskus proklamatsiooni töölistele Töörahva Ühise Väerinna moodustamiseks.
I Riigikogu valimistel 1920 osales Eestimaa Kommunistlik Partei variorganisatsioonina Tallinna Ametiühisuste Kesknõukogu ja sai 5 kohta Riigikogus.
II Riigikogu valimistel 1923 osales Eestimaa Kommunistlik Partei variorganisatsioonina Töörahva Ühine Väerind ning sai 10 kohta 100-st Riigikogus.
III Riigikogu valimistel osales Eestimaa Kommunistlik Partei variorganisatsioonina Eesti Tööliste Partei, III Riigikogus oli 6 saadikut (5,8 %) Eesti Tööliste Parteist.
IV Riigikogu valimistel osales Eestimaa Kommunistlik Partei variorganisatsioonina Eesti Tööliste Partei, IV Riigikogus oli 6 saadikut (6,2 %) Eesti Tööliste Parteist.
V Riigikogu valimistel osales Eestimaa Kommunistlik Partei variorganisatsioonina valimisliit Pahempoolsed töölised ja kehvikud, V Riigikogus oli 5 saadikut (5,2 %) Pahempoolsete tööliste ja kehvikute valimisliidust.
1938. aasta amnestia
1938. aasta amnestiaseaduse alusel vabanesid pärast 14 aasta pikkust vangistust riigivastaste kuritegude eest süüdimõistetud, sh. Johannes Lauristin, Oskar Sepre, Arnold Veimer, Hendrik Allik, Aleksander Resev, Hermann Arbon, Paul Keerdo, umbes 100 inimest.
NSV Liidu SARKis, Punaarmees ja sõjaväeluures
Aleksander Kukk, Viktor Kingissepp, Johannes Käspert, August Kork, Johan Ludri, Johannes Raudmets, Johan Lepik (Jaan Lepik), Harald Tummeltau, Karl Rimm, Karl Tikk, Otto Riks )Petrogradi Tšekaas), Aleksander Riks (Petrogradi Tšekaas), Eduard Otto (Petrogradi Tšekaas), Aleksander Jea, Roman Birk (Tšekaas ja GPU ning OGPU-s), Gustav Krela (ru), brigaadikomissar Voldemar Ulmer (Волъдемар-Иоханнес Августович Улъмер) (NSV Liidu SARKi Piirivalve ja Sisevägede Peavalitsuse ülema Mihhail Frinovski asetäitja ja operatiivsekretär ), *riikliku julgeoleku leitnant Aleksander Aksel (1898–1937) (Аксель Александр Гансович) (Leningradi ja Leningradi oblasti Siseasjade Valitsuse 3. osakonna operatiivvolinik ) ja Eduard Aksel (NKVD); Arkadi Kadakas (1903–1938) (Кадакс-Шютц Аркадий Юрьевич) (NSV Liidu Siseasjade Rahvakomissariaadi juhtivkoosseisu täienduskooli uurija), Sergei Saks (NSV Liidu sõjamerejõudude Kaspia laevastiku ülem), Mihkel Tombah (1986–1938) (Томбах Михкель Адольфович), (Punaarmee Suurtükiväevalitsuse osakonnaülem), Friedrich Sikka, (623. kütipolgu ja Kroonlinna merekindluse maaväe ülem), Aleksander Inno (Kuldvere) (Petrogradi Jalaväekooli ja Internatsionaalse Sõjakool ülem), Oskar Martinson, (1900–1938) (Мартинсон Оскар Вольдемарович), (Punaarmee staabi luureosakonna jaoskonnaülem), major Mart Meier (1902–1938) (Мейер Март Борисович), Petrogradi SvrStaabi IV osakonna ülema asetäitja ja Taga-Baikali sõjaväeringkonna Luureosakonna jaoskonnaülem), Maria Laskovitš-Kuibõševa (1902–1938) (Ласкович-Куйбышева Мария Иосифовна) (NSV Liidu sõjaväeluure masinakirjabüroo tõlk), Mihhail Lorberg (Лорберг Михаил Константинович) (Mihhail Kalinini abikaasa Jekaterina Kalinina (sünd Lorberg) vend, töötas Vladivostokis vahilaeva komandörina).
Teadaolevad Eesti päritoluga sõjaväeluurajad Nõukogude teenistuses: Johannes Käspert, Voldemar Puss, Aleksander Kukk, Richard Vennikas , Genrih Gofberg , August Kork , Paul Oras , Fjodor Sudakov , Harald Tummeltau , Bernhard Beek , Edvin Bidder , Johann Herman , Helene Kullman , Oskar Martinson , Mart Meier , Pavel Paulus , Karl Rimm , Grigori Ivanovitš Semjonov , Karl Tikk , Karl Trakmann (Тракман Карл Густавович) (1887–) Max-Alfred Trakmann.
August Pess ; Jaan Birkenfeldi, Jaan-Alfred Tõltõn , läti Alfreds Tiltiņš, vene Тылтынь Альфред Матисович, Luurevalitsuses 1922. aastast, Maria Tõltõn ka Mary Martin sünd. Lätis, Dobeles nimega Maria Emma Martin Schul Jüri t. – (eelmine abikaasa, arreteeriti Soomes spionaaži eest ja suri vanglas Soomes), Jaan Žigur (Жигур Ян Матисович) (1895–1938), 1. detsembri mässukatses 1924. aastal osaleja, 1925–1926 Punaarmee Luurevalitsuse 3. osakonna ülema abi, 1926 Punaarmee Luurevalitsuse 3. osakonna ülema asetäitja, 1926–1927 sõjaline nõunik Hiinas.
Eesti kommunistide saatus NSV Liidus
17. detsembril 1926 NSV Liidus läbi viidud rahvaloenduse andmetel oli NSV LIidus eestlasi 154 666, 1930. aastail alanud poliitiliste repressioonide käigus NSV Liidus asunud eestlaste suhtes toimusid arvuliselt suuremad repressioonid Eestiga piirnevates Leningradi oblasti ja Leningradi linna eesti kogukondades, mida viidi läbi NSV Liidu SARKi Leningradi valitsuse juhi Leonid Zakovski (läti päritolu tšekisti õige nimi Henriks Stubis Ernesti p) (1894–1938 ) juhtimisel.
1937. aastal kulmineerus pärast 1924. aasta ebaõnnestunud riigipöördekatset tekkinud eesti kommunistide sisemine võimuvõitlus, ning Jaan Anvelti ja Hans Pöögelmanni vastaste kohta alustati NSV Liidu Siseasjade Rahvakomissariaadi Petrogradi valitsuses kriminaalmenetlust spionaažis ja terroristlike aktide ettekavatsemise süüdistusega. Menetluse raames süüdistati isikuid, selles, et nad kogusid luureandmeid eesti kommunistide kohta Petrogradis ning edastasid neid läbi Jakob Palvadre eesti luureorganitele, samuti kavandasid Kominterni eesti sektsiooni juhtide Anvelti ja Pöögelmanni vastu terroristlikke akte. Vandenõu sai nime "Fontannikud" (фонтанники), kuna eesti poliitemigrandid Leningradis omasid kogunemiskohta Leningradi linnas Fontanka tänaval.
Antud olematu vandenõu ehk nn Fontannikute süüasjas süüdistatavatele mõisteti vabaduskaotuslikud karistused ning hiljem täiendavalt "kõrgeim karistusmäär":
14. veebruaril 1938 hukati osa süüdimõistetuid Karjalas Medvežogorski piirkonnas Sandarmohi lähedal
Peale Leningradis asunud vandenõukeskuse "avastas" NSV Liidu Siseasjade Rahvakomissariaadi Novosibirski oblasti valitsus ka vandenõus osaleva grupi Novosibirski oblastis, mille juht oli Lääne-Siberi krai Raadiokomitee esimees (Я. Я. Пельдемаа).
EK(bolševike)P 1940–1941
, EKP KK Sekretariaat, Eestimaa Kommunistliku Partei piirkondlikud asutused
Pärast 1924. aasta 1. detsembri riigipöördekatse mahasurumist keelustati Eestis kommunistide tegevus. 1938. aastal siiski varem vangistatud poliitvangid amnesteeriti, välja arvatud 1924. aasta riigipöördekatsest osavõtnud. Põrandaaluste kommunistide arv küündis Eestis enne 1940. aasta juunit 120–130 inimeseni. Pärast juunipööret tühistas Johannes Varese valitsuse sisekaitseülem Harald Haberman Eestimaa Kommunistliku Partei keelustamise 4. juulil 1940.
Et suurendada kiiresti EKP liikmeskonda, võttis ÜK(b)P Poliitbüroo 10. märtsil 1941 vastu otsuse ÜK(b)P allorganisatsiooni ajutise vastuvõtmise korra. Nii anti võimalus soovitajatena esineda Nõukogude Liidust saabunud kommunistidel. Sama korra alusel võis parteisse vastu võtta ka isikuid, kes olid Eestisse saabunud Nõukogude Liidust.
8. oktoobril 1940 nimetati EKP ümber Eestimaa Kommunistlikuks (bolševike) Parteiks (EK(b)P) ja ÜK(b)P Keskkomitee otsusega sai EK(b)P Üleliidulise Kommunistliku (bolševike) Partei allorganisatsiooniks.
Sellel liikmeskonna kiire suurendamise ajal liitus parteiga ka "soovimatuid inimesi". Juba 1940. aasta novembris-detsembris toimus parteipiletite vahetamise käigus ridade puhastus. Parteist heideti välja 500–600 inimest.
EKP juhtimisel natsionaliseeriti 680 ettevõtet: need, kus töötas üle 20 töötaja, ja need, kus oli vähem töötajaid, kuid töö oli tugevalt mehhaniseeritud. Igasse ettevõttesse määrati komissar ja töölistele ühistel põhimõtetel palgad.
EK(b)P 1941–1944 nõukogude tagalas
Teise maailmasõja aegu kuulus EKP-sse ligikaudu üheksasada liiget, kellest 90% asus Venemaa tagalas.
EK(b)P 1944–1952
1944–1947 tegutses Moskvas ÜK(b)P KK Eesti büroo. Üleliidulise büroo tegevuse eesmärk oli nõustada ja kontrollida kohaliku parteiosakonna (see tähendab EK(b)P) juhtkonna tegevust ja lojaalsust keskvõimule. Sageli arutati olulised küsimused enne läbi ÜK(b)P KK Eesti büroos ja alles seejärel EK(b)P KK büroos.
1952. aastal ÜK(b)P Kongressil vastuvõetud otsuse kohaselt muutis ÜK(b)P ja 1953. aastal ka (EK(b)P) nimetuse Eestimaa Kommunistlikuks Parteiks.
EKP vastutas kõigi ettevõtete natsionaliseerimise, tuhandete inimeste küüditamise ja muusuguse represseerimise, talude kollektiviseerimise ja Eesti venestamise eest. Kuigi käsud nendeks operatsioonideks tulid Moskvast, jäi EKP hooleks plaanide väljatöötamine ja täitmine.
1. jaanuaril 1945 oli EK(b)P nimekirjas ainult 2409 liiget. 1946. aasta lõpuks 8. Eesti Laskurkorpus demobiliseeriti, samuti tuli NSV Liidu tagalast Eestisse tagasi suur osa sinna evakueeritud inimestest ning Eestisse tuli ka hulk Venemaa eestlasi ja teiste NSV Liidu rahvaste liikmeid.
EKP 1952–1990
1953. aasta 1. jaanuaril oli EK(b)P nimekirjas 22 320 ja 1959. aasta 1. jaanuaril 30 516 liiget. 1988. aastal oli EK(b)P nimekirjas 112 925 liiget.
Partei lagunemise eel oli EKP liikmeid saja tuhande ringis, mis oli umbes viieteistkümnendik Eesti elanikest. Eestlaste osakaal EKP liikmeskonnas oli sel ajal 40% ja 55% vahel. Poole sajandiga käis EKP liikmeskonnast läbi veerand miljonit eestlast.
Pärast NLKP Keskkomitee büroo 14. detsembri 1987 salajast otsust natsionalismi ilmingute kohta Eestis, Lätis ja Leedus järgnes 5. jaanuaril 1988 vastav otsus EKP Keskkomitee büroolt, mille kohaselt tuli "paljastada ja kritiseerida Eesti kodanluse ja tema liitlaste kiskjalikku olemust, valge terrori initsiaatoreid ja läbiviijaid, kodanliku Eesti iseseisvuse loosungi olemust: "Kellele iseseisvus, kellele ike," Eesti kodanluse 20 aasta juhtimise tegelikke tulemusi, kodanliku Eesti reaktsioonilisi tegelasi, müüti kodanliku Eesti õitsengust, Eesti kodanluse koostööd fašistidega, metsavendade tegevust ja Nõukogude Eesti ajaloo võltsijaid".
Selle plaani täitmist arutasid ning koostasid realiseerimisplaani EKP KK büroo liikmed Karl Vaino (EKP KK I sekretär), Arnold Rüütel (Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidiumi esimees), Bruno Saul, Gennadi Aljošin, Ganjušov, Rein Ristlaan (EKP KK ideoloogiasekretär), Artur Bernhard Upsi, Karl Kortelainen (Eesti NSV Riikliku Julgeoleku Komitee esimees), Liiv, Ain Soidla ja Indrek Toome (Eesti NSV Ministrite Nõukogu esimehe I asetäitja).
17. detsembril 1987 oli EKP KK büroo istung, millel kinnitati eespool toodud NLKP KK määruse täitmise esmaste ürituste plaan ja otsustati 22. detsembril 1987 kokku kutsuda ENSV parteiaktiivi nõupidamine ideoloogiaküsimuses.
EKP tegevus taasiseseisvumises
16. juunil 1988 vahetus EKP juht. EKP Keskkomitee esimeseks sekretäriks valiti Vaino Väljas. EKP KK XI pleenumil 9.–10. septembril 1988 asus EKP eestimeelne juhtkond toetama rahva püüdlusi taastada Eesti iseseisvus. Sama aasta 16. novembril juhatas Vaino Väljas Eesti NSV Ülemnõukogu erakorralist istungjärku, mis võttis vastu Eesti NSV suveräänsusdeklaratasiooni ja konstitutsiooniparandused.
EKP XX kongressil 23.–25. märtsil 1990 jagunes EKP kaheks. EKP vastuvõetud programmis nähti Eestit iseseisva demokraatliku riigina. Samuti andis kongress ajaloolis-poliitilise hinnangu partei varasemale tegevusele. Võeti vastu avaldus iseseisva EKP loomisest. Osa delegaate (vähemus) aga ei toetanud kongressi dokumente, sest tahtsid, et Eesti jääks NSV Liidu osaks. Need delegaadid moodustasid eraldi partei – EKP (NLKP platvormil). Seda parteid tunti Ööpartei nime all. 1991. aasta augustis selle tegevus keelustati. EKP XXI kongressil 26. jaanuaril 1991 võeti vastu EKP põhikiri ja sellega oli iseseisev EKP konstitueerunud. 6. juunil 1991 registreeriti iseseisev Eestimaa Kommunistlik Partei Eesti Vabariigi Ülemnõukogu presiidiumis. 28. novembril 1992 muudeti partei nimi Eesti Demokraatlikuks Tööparteiks (EDTP).
Võrgustikuteooria
Võrgustikuteooria on matemaatiline idee, mis tegeleb analüüsi võtetega, et uurida elementide omavahelisi seoseid või suhteid. Võrgustikuteooriat kasutatakse, kuna graafiliselt lähenemine aitab lihtsustada probleemi ning kuvab seda uurijale lihtsamini mõistetavamas võtmes. Võrgustikuteooria seega on laialdaselt kasutuses sotsiaalteadustes. Definatsioonid Bondy ja Murdi 1976 (lk 8-58) järgi:
Võrgustikuteooriat kasutatakse sotsiaalteadustes nii inimeste kui ka ettevõtete vaheliste seoste uurimiseks. Näiteks Cortés Ángel ja Eretalay uuring aastal 2022 kasutas teooriat, et uurida 2008. aasta kriisi ning seal tekkinud süsteemset riski. Kuna ettevõtted olid tihedas seoses ehk seoste kaalud olid suured, läksid paljud ettevõtted ühel ajal pankroti. Ettevõtted ühendati uurimustöös nende aktsia hindade muutuste kaudu. Ettevõtted, mis on omavahel tihedas seoses, käituvad sarnaselt ning reageerivad tugevamalt enda lähedaste organisatsioonide muudatustele. Samas ettevõtted, mis on vähem seotud, ei reageeri nii tugevalt, kui üldse. (Cortés Ángel ja Eretalay 2022) Võrgustikuteooria teise sotsioökonoomilise rakenduse näiteks saab tuua Wassermani ja Fausti 1994 (lk 64-65) aasta raamatus välja toodud juhu, kus pandi kokku erinevate riikide vahelised diplomaatilised suhted ja imporditud kaup. Sellest järeldati, et riigid mille vahel on palju diplomaatilisi kontakte (nii häid kui ka halbu) kauplevad omavahel rohkem. Võrgustikuteooria võimaldab siduda väga erinevat liiki andmeid, näiteks diplomaatilised suhted, mis on andmestikus, kui esinduste arv teises riigis, kui ka materiaalsed suhted nagu kütuse import. Võrgustikuteooria võimaldab panna diplomaatilised suhted ja impordid samale skaalale ning võrrelda ja joonistada välja need suhted.
Viited: Bondy, J. A., Murty, U. S. R. (1976). Graph theory with applications, New-York, Elsevier Science Publishing. Cortés Ángel, A. P.,Eratalay M. H.,(2022). Deep diving into the S&P Europe 350 index network and its reaction to COVID‑19. Journal of Computational Social Science, https://doi.org/10.1007/s42001-022-00172-w Wasserman, S., Faust, K. (1994). Social network analysis: Methods and applications. Cambridge, Cambridge university press.
Mäksa mõisa kalmistu
pisi|Kalmistul asub Mäksa Essenite kabel Mäksa mõisa kalmistu on kalmistu Võnnu kihelkonnas Tartumaal, tänapäevase haldusjaotuse järgi Mäksa külas Kastre vallas Tartu maakonnas.
Kalmistu jääb Mäksa mõisa südamest linnulennult umbes 600 meetrit kagusse.
Kalmistu rajasid mõisa tollased omanikud Essenid tõenäoliselt ajavahemikul pärast mõisa ostmist kuni Otto Reinhold von Esseni surmani 1863. aastal.
Kalmistule maetute üldarv pole teada.
Kalmistu kabel
Kalmistul paikneb uusgooti stiilis matusekabel, mis on eraldi kultuurimälestis.
1931. aasta Euroopa meistrivõistlused Kreeka-Rooma maadluses
1931. aasta Euroopa meistrivõistlused Kreeka-Rooma maadluses toimusid Tšehhoslovakkias Prahas.
Ernests Dinsbergs
Ernests Dinsbergs ehk Ernests Dinsberģis (vana ortograafia järgi Dünsberga Ernsts; 24. jaanuar 1816 Ventspilsi kreis – 30. aprill 1902 Riia) oli läti pedagoog, luuletaja ja publitsist, sadakonna teose autor, koostaja ja tõlkija.
Aastatel 1838–1878 töötas ta õpetajana Kubelė koolis. Osales noorlätlaste liikumises, töötas ajalehtedes Majas Viesi ja Pēterburgas Avīzes.
Anton Aunma
Anton Aunma (sündinud 19. jaanuaril 1972 Tallinnas) on eesti maalikunstnik.
Tartu Kunstikooli lõpetas Aunma 1993. aastal kunstilise kujundamise erialal. Lõputööks oli maaliseeria "Tartu vaated". 1997. aastal sai ta Tartu Ülikooli sisse eripedagoogika erialal. Ta töötab Tartu Vanglas kriminaalhooldusametnikuna.
Kunstnik on tegutsenud vabakutselisena maalides maastikke, linna- ja merevaateid, vaikelusid ning akte. Kunstniku põhiliseks tehnikaks on olnud õlimaal, kuid vähesel määral on Aunma loonud ka akvarelle, tempera- ja akrüülmaale.
Valitsusside asutus
Valitsusside asutus oli Riigikantselei haldusalas tegutsenud riigiasutus.
Valitsusside asutuse põhiülesanne oli tagada riigiasutustele eriside ning teostada signaalluuret. Valitsusside asutus loodi Eesti NSV RJK Valitsusside Sidekeskuse erisideliinide ülevõtmiseks ning riigiasutuste vaheliste sideliinide väljaehitamiseks.
Valitsusside asutuse põhiülesanneteks oli Vabariigi Valitsuse, valitsusasutuste, valitsust teenindavate asutuste ning vajaduse korral kohaliku omavalitsuse asutuste sidealasel teenindamisel erisidega kindlustamine, teatavatele tarbijatele edastatava informatsiooni konfidentsiaalsuse tagamine, elekterside turvalisuse tõstmiseks vajalike meetmete väljatöötamine ning avaliku korra ja turvalisuse tagamise vajadusel üldkasutatavale elektersidevõrgule alternatiivsete võimaluste loomine, iseäranis side korraldamine eriolukorras ning erakorralises seisukorras.
2000. aasta lõpul otsustati luua Teede- ja Sideministeeriumi haldusalas olev Riigi Infokommunikatsiooni Sihtasutus, millele anti üle Valitsusside asutuse vara ja lepingud. Valitsusside asutuse signaalluureüksus liideti Teabeametiga.