cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Metaphysics
Agentsuse teooria
Aga selles tegevuse- ja tegijakäsituses on kaks metafüüsilist mõistet, mis pole mujal looduses rakendatavad. Esimene on mina või isiku mõiste: see ei ole lihtsalt asjade või sündmuste kogum, vaid iseliikuv olend. Sest tema tegevust põhjustab isik, mitte mõni tema osa ega miski, mis on tema sees. Aga me ei tea, et inimene on midagi enamat kui kogum füüsilisi asju ja protsesse, mis toimivad samade seaduste järgi nagu teisedki füüsilised asjad ja protsessid. Kui selle teooria vajadused kõrvale jätta, siis pole mingit alust arvata, et tema käitumise päritolu on nii eripärane või et selle mõistmist tuleks otsida eripärasest metafüüsilisest vallast. Teiseks, see tegevusekäsitus kätkeb erakorralist põhjustamiskäsitust, mille järgi tegija, kes on substants, mitte sündmus, saab sellegipoolest olla sündmuse põhjus. Tõepoolest, kui ta on vaba tegija, siis ta saab sündmust (oma tegu) põhjustada, ilma et miski muu seda põhjustaks. See tähendab, et tegija on mõnikord põhjus, olemata eelnev piisav tingimus. Selline põhjusekäsitus on tavalisest filosoofilisest põhjusemõistest nii erinev, et tal peaks olema koguni teine nimi: põhjustamise asemel peaks ehk rääkima algatamisest või sooritamisest.
Nii et need on kahtlased käsitused, olgugi et nad on terves mõistuses nii juurdunud. Fatalismiteooriast leiame metafüüsilisi kaalutlusi, mis paistavad need täielikult välistavat. Võib-olla me peaksime siin, nagu mujalgi metafüüsika, rahulduma raskuste avastamisega, vaadates, mis on ja mis ei ole kooskõlas veendumustega, mis meil juhtumisi on, ja saades nii palju rahuldust kui suudame arusaamisest, et kust me ka ei alusta, maailm on saladuslik, ja meie, kes me püüame sellest aru saada, on veelgi salapärasem. Selline arusaamine tekitab teatud määral õigustatud tunde, et ma olen tark, olgugi et ma saan oma teadmatusest täielikult aru.
Peatükk kuus: Saatus
Me kõik kaldume valu, ohu ja raske kaotuse hetkedel mõtlema fatalistlikult: see, mis konkreetsel hetkel juhtub, on vältimatu, me ei saa seda ära hoida. Mõnikord me leiame end meist sõltumatutest olukordadest, millest meie olemine ja saatus nii põhjalikult sõltuvad, et fatalismimõte on ülekaalukas ja mõnikord lohutav. Sõduritel olevat mõnikord niisugused mõtted. Võib-olla kalduks sellistele mõtetele igaüks, kui ta mõtleks, kui vähe ta on ise teinud, et jõuda sinna, kus ta praegu on, kui palju tema saatus on sõltunud asjaoludest ja kui palju tema elu on määranud juhused. Kui meil üldse on vabadus oma saatust kujundada, mis on kahtlane, siis ainult kitsal rajal. Kõik tähtsad asjad on otsustatud ükskõiksete asjaolude, kokkusattumuste ja juhuslike kohtumistega. Kui otsida, siis on see näha, kuid vähesed otsivad. Saatus on teinud meid selliseks, et me peame head oma saavutuseks ja halva paneme süüks maailmale, mitte iseendale, ning vaevalt mõtleme ebaisikulisest saatusest, mis mõlemat suvaliselt määrab.
Fatalism ja determinism
Determinism on teooria, et kõik sündmused on nende põhjuste tõttu vältimatud. Mõnikord püütakse seda eristada fatalismist, öeldes, et fatalismi järgi juhtuvad mõned sündmused kõigest hoolimata, st hoolimata põhjustest. Aga sel juhul on vaevalt kunagi olnud mõni fatalist.
Fatalism on uskumus, et kõik, mis juhtub, on vältimatu. See, kes pooldab üleüldise põhjuslikkuse teesi ning järelikult kogu inimkäitumise põhjusliku determineerituse õpetust, peab olema fatalist. Neid kaht teooriat saab küll sõnaliselt eristada, aga järjekindel determinist peab olema fatalist. See, et mõned deterministid ei ole fatalistid, ei näita mitte niivõrd suurt erinevust determinismi ja fatalismi vahel kui alandust, mida fatalism võib tuua, ning lohutust, mida sellest möödahiilimine võib pakkuda.
Fatalism tuleviku ja mineviku suhtes
Fatalism on see, kes usub, et see, mis juhtub, on ja on alati olnud vältimatu. Ta arvab, et see, mis tulevikus juhtub, ei olene temast, kuigi ta ei tea, mis juhtub. Fatalist mõtleb seega tulevikust nii, nagu me kõik mõtleme minevikust. Me oleme kõik minevikufatalistid. Me teame mineviku kohta nii mõndagi, aga tulevik on tume, ja seetõttu on meil kiusatus sellele külge pookida "võimalusi". Fatalist paneb sellele kiusatusele vastu. Ta suhtub tulevikku nii, nagu meie suhtume minevikku.
Fatalismi allikad
Fatalistlik mõtteviis tuleneb tavaliselt teoloogilistest ideedest või sellest, mida me peame teaduse ja loogika eeldusteks. Kui Jumal on kõikteadja ja kõikvõimas, siis pole raske oletada, et ta on korraldanud nii, et kõik juhtuks, nagu juhtub, et ta teab juba kõiki tuleviku üksikasju ning meil jääb üle ainult vaadata, kuidas asjad välja rulluvad. Ka ilma Jumalat mängu toomata ei ole raske seda oletada, et tulevik saab mineviku eeldusel olla ainult ühte moodi. Ja on ka loomulik eeldada, et on olemas tõekorpus tuleviku kohta, ja juhtub kõik see, mida see ette näeb.
Fatalistlikul vaatel on tohutud järelmid. See võimaldab vaadelda kõiki asju sama häirimatult nagu mineviku õudusi, teeb ükskõikseks teiste laidu ja heakskiidu suhtes ning vabastab süütundest. See tõotab täieliku arusaamise võimalikkust ja kõrvaldab kiusatuse näha asju inimese kurjuse ja moraalse vastutuse vaatevinklist. See mõte viib üleva aktsepteerimiseni kõige suhtes, mida elul ja loodusel on pakkuda, ja kuigi see vähendab uhkust, ülendab see tundeid, avab südant ja laiendab mõistmist.
Jumalik kõigeteadmine
Oletame, et Jumal on olemas ja on kõikteadja. Ta teab kõike, mis on tõsi. Ta teab iga propositsiooni kohta, et see on tõene või et see on väär. Ja oletame, et Jumal mõnikord teatab mõnele inimesele või kõigile midagi sellest tõest. Siis tekivad prohvetid, kes kuulutavad mingeid sündmusi ette, ja hiljem need leiavadki aset.
Osmo lugu
Oletame, et Jumal ilmutas teatud faktid valitud kirjutajale, kes (õigesti) uskudes, et need tulevad Jumalalt, pani need kirja. Tuli välja, et need on tavalise inimese Osmo elusündmused. Kirjutaja andis need välja raamatuna "Osmo elu". Raamatule ei pööratud tähelepanu, sest sisu oli tähtsusetu. Kirjutajagi imestas, miks Jumal talle kõike seda teatas. Keskkooliõpetaja Osmo leidis selle raamatu raamatukogust. Ta leiab sealt oma senise elu ja tulevase elu, ja kõik läheb nii, nagu raamatus kirjas.
Neli küsimust
Osmo võttis erakorraliste asjaolude tõttu omaks fatalismi. Mitte päris täielikult, sest ta siiski püüdis saatust ninapidi vedada. Siiski hirmutas teda just veendumus, et kõik on õige.
Miks temast sai fatalist või peaaegu fatalist? Ainult sellepärast, et olid tõesed väited tema mineviku ja tuleviku kohta, ja ta hakkas mõnesid neist uskuma, sealhulgas tuleviku kohta. Teda ei mõjutanud teoloogilised ideed, eeldused põhjusliku determinismi kohta ega muu sarnane. Osmo fatalismi alused olid ainult loogilised ja epistemoloogilised. Ta ei kahtlustanudki, et Jumal on nende väidete algallikas. Ja igatahes ta ei arvanud, et Jumal paneb teda tegema seda, mida ta teeb. Teda puudutas ainult see, et keegi näis kuidagi teadvat, mida ta on teinud ja tulevikus teeb.
Milles tema fatalism seisnes? Osmo ei uskunud, et teatud asjad juhtuvad temaga, mis ka ei oleks. See ei ole loogiliselt sidus. Ta ei arvanud, et tal oleks lennuõnnetuse oht isegi juhul, kui ta lennukisse ei lähe. Kui keegi usub, et teatud tulevikusündmus juhtub, siis ta ei kahtle, et toimuvad ka selle sündmuse toimumiseks tarvilikud sündmused. Väljend "mis ka ei oleks", mida mõned filosoofid on kasutanud fatalismi hõlpsaks ja isegi lapsikuks ümberlükkamiseks, on fatalismi kirjelduses väga ebasobiv. Osmo fatalism on lihtsalt arusaamine, et raamatus kirjeldatud asjad on vältimatud.
Muidugi me oleme selles mõttes kõik mõnede asjade suhtes fatalistid, ja metafüüsiline küsimus on see, kas seda hoiakut tuleks laiendada kõigele. Homme päike tõuseb, ja ükskord ma suren. Fatalismi küsimus on lihtsalt: millised, kui üldse mingid, sündmused on välditavad? Fatalist vastab: mitte ükski, ja polegi kunagi olnud.
Kas tema uskumus oli tõendeid arvestades õigustatud? Muidugi oli. Kui Osmo loeb oma tuleviku elu kirjeldust, oleks mõttetu talle öelda, et tulevikus on ikkagi alternatiivseid võimalusi. Osmo kahtleb ainult selles, kas need väited saavad tõesed olla. Aga tema kogemus tõestab ükshaaval kõik väited. Iga kord kui ta püüab mõnd sündmust ära hoida, see ebaõnnestub. See absoluutne ebaõnnestumine hoolimata kõigist jõupingutustest peab varem või hiljem viia mõttele, et ebaõnnestumine oli ette määratud. Ükski vägi ei saa teha tõest väidet vääraks.
Kas see uskumus on meie tõendeid arvestades õigustatud? Kas fatalism on tõene? Küsimus on selles, kas meie asjaolud on oluliselt erinevad kui Osmo omad. Meie muidugi oma elulugu niimoodi lugeda ei saa. Sellest on kahju, sest siis oskaksid kas või suurmeeste vanemad oma lapsi paremini hinnata. Aga sellel pole meie enda fatalismi seisukohast tähtsust. Tähtis on see, et kahest kaalutlusest, mis Osmo fatalismi seletavad, (1) on olemas tõeste väidete kogum tema elu kohta, 2) ta sai teada, mis need on, ja hakkas neid uskuma) on filosoofiliselt asjassepuutuv ainult esimene. Osmo vaatekoha kehtivuseks sellest piisab. See, et Osmo neid väiteid luges ja uskuma hakkas, ei muuda midagi kirjeldatu vältimatuses. Piisab nende väidete tõesusest. Ja igaühe puhul on sellised väited olemas.
Vastuväited
See mõte on inimesi algusest peale piinanud ja hirmutanud, ja filosoofid, kellel on mõnikord olnud rohkem uhkust kui taipu ja tõearmastust, on püüdnud seda kõikvõimalikel viisidel lammutada. On vähe usuartikleid, millega peaaegu igaüks nõustub, aga üks neist on kindlasti usk nende kalliks peetud vabasse tahtesse. Iga argument saatuse doktriini vastu, kui nõrk see ka poleks, võetakse kohe omaks, just nagu fatalismi ümberlükkamine nõuaks ainult selle eitamist põhjenditega, mis lastki vaevalt veenaksid.
1. Tulevikku ei saa ette näha ega tõestada, et on olemas jumal, ja isegi kui jumal on, siis ei saa tõestada, et ta saab inimeste vabu tegusid ette teada.
Aga see ei puutu asjasse, fatalismi tees ei rajane ennustamise teoorial ega teoloogial.
Aga fatalism ei väidagi seda.
See on kõige tavalisem fatalismi ümberlükkamine. Aga kui tugev on väide, et midagi saab teha, kui tegelikult seda ei tehta? Keegi pole kunagi muutnud tõest väidet vääraks. Kui mingit sündmust on kõigest väest püütud ära hoida, aga see ikkagi juhtub, siis on alust kahelda, kas seda sai ära hoida. Tõsi küll, veel suurem pingutus oleks aidanud. Aga tõsi on see, et seda ei tehtud, ja seda ei saaks vääraks teha.
4. Fatalismi argument põhineb modaalsuste segiajamisel. Sellest, et miski on tõsi, järeldub ainult, et selle eitus on väär, mitte et selle eitus on võimatu.
Jutt ei ole loogilisest võimatusest, vaid vältimatusest. See on seotud inimvõimetega. Keegi ei saa muuta tõest vääraks, isegi kui see on kontingentselt tõene.
Star Trek: Enterprise
"Star Trek: Enterprise" (kahel esimesel hooajal "Enterprise") oli "Star Treki" teemaline teleseriaal.
Metaphysics
Vastuväited
5. Võib-olla oleks parem loobuda eeldusest, et väited on tõesed enne sündmusi, mille kohta need käivad. Tulevik on võimalikkuste vald, ja neid me ei nimetaks tõesteks ega vääradeks.
Aga see on väljamõeldis, millel pole muud alust kui püüd fatalismist lahti saada. Kaalul on välistatud kolmanda seadus, mida me ei taha tulevikule laiendada. Aga muutub ainult ajavorm. See, et väidet on tagantjärele lihtsam teada, ei sea kahtluse alla selle tõesust, vaid näitab tuttavat epistemoloogia fakti. Me ei saa end saatusest vabastada, tehes välistatud kolmanda seadusele erandeid, nagu me ei saa vaest inimest rikkaks teha, kirjutades tema hoiuraamatusse numbreid juurde. See seadus ei jäta tõese ja väära vahele nagi, kuhu oma vabadus riputada, ja see ei ütle aja kohta midagi.
Star Trek: Enterprise
Seriaal kestis neli hooaega aastatel 2001–2005, kokku tehti 98 jagu.
Sisu
Tegevus algab aastal 2151, üle saja aasta enne sarja "Star Trek" tegevust.
Dirhami sadam
pisi|Dirhami sadam pisi|Dirhami sadam Dirhami sadam (sadama kood: EE DIR) on sadam Dirhamis.
Star Trek: Enterprise
Laeva meeskond
Laevaks on NX-01 Enterprise, esimene Maa Tähelaevastiku alus, mis on suuteline saavutama kiiruse Warp 5.
Metaphysics
Võitmatu saatus
Nii et me ütleme iga asja kohta, et see ei saanudki teisiti minna. Ja see on lohutus nii õnnes kui ka hädas. Me ei kiida ega laida saatust, ei nuta selle pärast, mis oli, ei kaeba selle pärast, mis pidigi juhtuma, ei tee moraaliotsustusi.
Jõgeva maakond (1949–1950)
Jõgeva maakond oli Eesti NSV haldusüksus, mis eksisteeris aastail 1949–1950.
Metaphysics
Võitmatu saatus
Kas me peame siis jõude istuma, jälgides toimuvat osavõtuta, panemata oma jõudu ja headust proovile, panemata kätt külge? Sellele küsimusele peab igaüks ise vastuse leidma. Mõned raiskavad oma elu ära ja parem, kui nad poleks üldse elanud. Teised teevad palju, ja mõne elu särab nagu täht. Seda me teadsime niikuinii. Aja jooksul saame teada, milline inimene olla on meie saatus.
Ripaal
Ripaal on jõgede ökoloogiline sügavusvöönd, mis ulatub jõe kalda veepiirist kuni põhjataimestiku lõpuni. Angloameerika kirjanduses mõistetakse ripaalivööndi all jõe kalda piirkonda veepiirini (ehk hõlmamata jõe veelist osa).
Dirhami sadam
Sadama geograafilised koordinaadid on.
Metaphysics
Peatükk seitse: Ruum ja aeg
Tundub, et sõnad "ruum" ja "aeg" käivad millegi kohta, aga võimatu on tavalisel kombel öelda, mis need on. Kui iga reaalne olend peab eksisteerima ruumis või ajas või ehk mõlemas, kuidas siis aja ja ruumi enesega on? Kas need ei ole reaalsed olendid? Kui ei ole, siis ju on kõik ajas ja ruumis eksisteeriv mittereaalne. Eriti aega on filosoofid pidanud hämaraks, mõistatuslikuks ja isegi mõistetamatuks. Saladuslik on olnud aja liikumine, aja möödumine. Kui me räägime millegi liikumisest, siis me eeldame aega, sest muutus saab toimuda ainult aja jooksul. Kuidas siis aeg saab liikuda? Mässates aja möödumise mõiste ja sellest tulevate raskuste vastu, on paljud metafüüsikud kuulutanud aja mittereaalseks, illusoorseks. See väide on metafüüsikutele peaaegu iseloomulik. Nad räägivad igavikust, mis mitte ei liigu lõputult, vaid on omamoodi ajatus, kus pole muutumist, kõdunemist ega suremist.
Jõgeva maakond (1949–1950)
Viljandimaast lahutati Põltsamaa linn ning Lustivere, Pajusi ja Põltsamaa vald.
Metaphysics
Ruumi- ja ajamõistete vahelised sarnasused
On sõnu, mida saab kergesti mõistetavalt kasutada nii ruumi- kui ka ajasuhete kirjeldamiseks: "koht", "kaugus", "kohalolu", "pikkus", "ulatus", "osad". Füüsilisel esemel on mõlemat laadi pikkus ja mõlemat laadi osad.
Jõgeva maakond (1949–1950)
Nimetatud haldusüksused liideti uueks maakonnaks.
Metaphysics
Ruumi- ja ajasuhete võrdlus
Ruumi- ja ajasuhete erinevused pole nii suured, nagu võiks arvata.
Dirhami sadam
Sadama territoorium hõlmab 44 000 m2 maa-ala ja 65 000 m2 veeala.
Ripaal
Ripaalile järgnevat põhjataimestikuta sügavusvööndit nimetatakse mediaaliks.
Metaphysics
Ruumi- ja ajasuhete võrdlus
Ruumi ja aja asemel räägitakse kohtadest ja aegadest ning ruumi- ja ajasuhetest. See aitab vältida ruumi ja aja pidamist veidrateks tohutu suurteks nähtamatuteks substantsideks.
Dirhami sadam
Sadamas on 5 kaid üldpikkusega 331 m. Suurim sügavus kai ääres on 4,3 m.
Metaphysics
Mõned võrdlevad näited
Sageli väidetakse, et ükski objekt ei saa olla korraga kahes kohas, kuigi ta võib olla ühes kohas mitmel ajal. Ta võib jääda sinna mingiks ajavahemikuks, ja ta võidakse ära viia ning hiljem tagasi tuua. Esmapilgul tundub, et midagi sarnast ei saa olla ümberpöördult: objekt ei saa olla korraga olla kahes kohas ja teda ei saa mingisse aega tagasi tuua. Siis oleks tegu kahe objektiga. Aga objekt saab olla ühes kohas kahel ajal ainult juhul, kui ta hõivab kogu vahepealse aja, olgu siis samas kohas või teises kohas, ja tal peab olema teatud ajaline pikkus. Muidu oleks jutt kahest, mitte ühest objektist. Nüüd, objekt saab olla kahes kohas ühel ajal, kui ta hõivab ka vahepealse ruumi. Siin on kiusatus vastu väita, et kummaski kohas on ainult üks osa. Aga kui üks objekt on mitmel ajal ühes kohas, siis on tegu selle erinevate ajaliste osadega. Nii et võrdlus on täielik.
Dirhami sadam
Suurim võimalik laev: pikkus 90 m, laius 12 m, süvis 3,7 m.
Metaphysics
Ruumis ja ajas edasi-tagasi liikumine
Vaatleme objekti O, mis eemaldub oma kohast ja tuleb jälle tagasi. O on ajal 1 kohas 1 ja ka ajal 2 kohal 1; ta kestab ajast 1 ajani 2, kuid siis (millalgi selles ajavahemikus) on ta kuskil mujal, mitte kohas 1. Iga niisugune objekt liigub ruumis edasi-tagasi.
Nüüd vahetame ruumi- ja ajaterminid ära. O on kohas 1 ajal 1 ja ka kohal 2 ajas 1; ta ulatub kohast 1 kohani 2, kuid seal (kuskil selles ruumivahemikus) on ta mõnel muul ajal, mitte ajal 1. Kas see kirjeldus käib millegi kohta? Jah, niisugune on näiteks maavärin. Maavärin liigub ajas edasi-tagasi. Võidakse vastu väita, et siin on mitu objekti või et maavärin polegi objekt. Aga tal on asukoht ajas ja ruumis, tal on omadused, nagu purustavus, ja tal võib olla isegi nimi. Ja ruumis liikumine ei hävita asja identsust, ja pole ka põhjust öelda, et ajas liikumine seda teeks. Analoogiad tunduvad päris täielikud.
Ajaränd
Ajarännu puhul liigutakse ajamasinaga mööda "ajajõge". Aga selliseid lugusid ei saa mõista ajas edasi-tagasi liikumisena. Nende ebasidusus tuleb välja, kui öeldakse, varsti, st hilisemal ajal, leitakse end elavat varasemal ajal. Kujutlus varasemasse aega "naasmisest" on lihtsalt kujutlus tolle aja sündmuste taastoimumisest. Õigemini, see on kujutlus, et kõik peale iseenda on täpselt samamoodi, nagu siis oli. Võib muidugi kujutleda maailma kauges minevikus, aga mõttetu on kujutleda ennast selle tunnistajana. See ei ole sidus kirjeldus.
Aeg ja muutumine
Alati on arvatud, et ruum ja aeg on väga erinevad selle poolest, kuidas nad on kaasatud asjade muutlikkusse. Aega on alati peetud liikumise ja muutumise olemuslikuks koostisosaks, ruumi mitte. Niisugune vaade annab aga tunnistust eelarvamustest. Tavaliselt mõeldakse ajalisest liikumisest ja muutumisest. Tekkimisest ja hävimisest mõeldakse kui sündmustest ajas. See ei välista täpselt analoogseid sündmusi ruumis. Millegi liikumise all mõeldakse tavaliselt, et ühel ajal on ta ühes kohas ja teisel ajal teises kohas. Ja see on sama mis öelda, et ta ühes kohas on ühel ajal ja teises kohas teisel ajal. Kohavahetus on nii ajaline kui ka ruumiline liikumine. Muutumisest räägitakse ka siis, kui miski mingis ajavahemikus omandab ja kaotab omadusi ja suhteid, nii et tema ajalised osad on erinevad. Aga miks mitte öelda, et asi omandab ja kaotab omadusi ja suhteid ruumivahemikus, nii et tema ruumilised osad on erinevad? Näiteks traat võib olla ühes otsas sinine ja teises punane jne. See on ruumiline muutumine. Kuskil ta vahetab värvi, järk-järgult või järsku.
Ruumiliste ja ajaliste asukohtade vahetamine
Tundub aga, et siin on suur raskus, sest tundub, et asjad vahetavad ruumilist asukohta, kuid mitte ajalist asukohta.
Asjad saavad ruumilist asukohta muuta ainult aja möödudes, sest see võtab aega. Ajalise asukoha vahetamine tähendaks, et ühes kohas on A B suhtes tulevikus ja teises kohas on A B suhtes minevikus. A võib olla näiteks orkaan, mis liigub järk-järgult, ja B kellalöök kuskil. Siin on muidugi jälle kiusatus pidada orkaani mitmest sündmusest koosnevaks. Et see näide töötaks, ongi tarvis ruumivahemikku, kahte kohta, kus orkaan on olemas. Analoogia on täielik.
Peatükk kaheksa: Aja ja ruumi suhtelisus
Enamasti arvatakse, et aeg on suur jõgi. Sellepärast arvataksegi, et ajamasinaga saab nagu paadiga üles- ja allavoolu sõita. Arvatakse, et aeg voolab nagu jõgi, konstantse kiirusega ja ainult ühes suunas. Jõgi kulutab asju, ja asjad vananevad ajas. Jõel on kauge allikas, ja lõpuks voolab see ookeani. Filosoofid ja teoloogid on mõelnud aja algusest ning voolamatust igavikust, kuhu see suubub. Ruumi mõeldakse suure liikumatu anumana, kus kõik on laotunud ja sisaldub. Asjad liiguvad ruumis nagu kalad järves.
Aeg ja liikumine
Aja mõiste on lahutamatu muutumise mõistest. "Aja möödumist" kujutletakse nagu liiva voolamist liivakellas, varju pikenemist päikesekellas või vananemist. Ööpäev on "aja hulk", mida on tarvis Maa üheks pöördeks. See on eksitav. Tuleks öelda, et üks ööpäev on järjestikuste päikesetõusude vaheline ajaline kaugus. Ajalised suhted ei ole mitte aja jõe taustal, vaid taevakehade reeglipäraste korduvate liikumiste taustal. Et sündmustele ja nende toimumise ajale osutada, võtame suvalise ajalise lähtepunkti.
Konkreetsed ajad
Nii nagu ajal kui lõputul, nähtamatul ja käegakatsutamatul asjal, ei ole reaalset olemist, ei ole reaalset olemist, kuigi filosoofid ja teised sageli kohtlevad neid kui identifitseeritavaid asju.
Kui me osutame kohtadele, siis me osutame füüsilistele esemetele, võttes arvesse nende ruumilisi suhteid. Ruumilised asukohad on puhtsuhtelised. Sama lugu on aegadega.
Aja suund
Me mõtleme, et ajal on fikseeritud suund nagu noolel või jõel. Tulevik on paratamatult ees ja minevik on paratamatult taga. Aga aja suuna omistamine ei põhine mitte aja metafüüsilisel omadusel, vaid teatud protsesside pöördumatusel, seega objektide muutumisel. Mõnedel muutumistel ei ole niisugust fikseeritud järjestust. Kella saab tagurpidi käima panna. Teistel muutumistel on fikseeritud ja muutumatu suund. Praetud muna ei saa muutuda tooreks ja koorde tagasi minna. Väidetav aja suund on ainult mõnede, mitte kõikide ajaliste protsesside (asjade seisundite vaheliste suhete) omadus. Kui kõik protsessid oleksid pööratavad, siis ei viitaks miski ajale omasele suunale.
Peatükk üheksa. Aja möödumine
Aega ruumist eristavaks on peetud aja möödumist ehk seda, et kõik asjad pidevalt liiguvad ajas. Me ütleme, et tuleviku asjad tulevad lähemale, jõuavad kätte ja hakkavad jälle kaugenema. Need väljendid eeldavad, et miski liigub, aga mitte nii, nagu tavalised asjad liiguvad. Selleks et niimoodi liikuda, piisab sellest, et olla ajas. See aja möödumine on nii hämmastav, veider ja absurdne, et mõned mõtlejad on teinud järelduse, et see on illusioon, nii et aeg ise on mittereaalne. Platon nimetas aega igaviku muutuvaks kujutiseks. Reaalne on ainult igavik, kus ei ole muutumist, saamist ega kõdunemist. Igavene ja muutumatu Jumal näeb maailma ajalise mõõtmena igavikku. Miski ei teki ega hävi, vaid lihtsalt on.
Sündmused on olemas ja üks on teisest varasem või need on üheaegsed. Ruum ja aeg on muutumatud, ja kõigel on nendes koht, neil on ruumilised ja ajalised suhted. Asjad liiguvad ruumis, aga ruum ise ei liigu. Asjad liiguvad ajas, aga aeg ise ei liigu.
Ei saa siiski eitada, et asjad ajas tunduvad olemasollu minevat, läbi olemasolu minevat ja olemasolust lahkuvat. Kui metafüüsika kuulutab selle illusiooniks, siis ta peab seda näitama. Inimeste jaoks on aja möödumine möödapääsmatu. Inimestel on nii seesmine määratus eksisteerida kui ka aru, et mõista, et nende eksisteerimise aeg on piiratud. Iseenda möödumine läbi aja on sellepärast kohutav. Inimene saab aru, et tema lõpp läheneb.
Puhas saamine
Nimetame puhtaks saamiseks möödumist ajas, mis tundub kõigi asjadega toimuvat juba sellepärast, et need on ajas. Kõik teised muutumised ja saamised eeldavad seda, see ei eelda ühtki teist. See on lihtsalt vanemaks saamine, võetuna lahus muust muutumisest.
Selle mõtte kummalisus
Selline möödumine või muutumine tundub nii kummaline, et seda kas eitatakse või püütakse seda teisiti väljendada.
Puhas saamine ei ole mitte ainult mittevaadeldav muutumine, vaid on ühitatav igasuguse vaadeldava muutumisega ning isegi järeldub sellest. Millegi vanemaks saamine on puhtaprioorne, see järeldub lihtsalt ajas olemisest. Edasi, iga sündmus on muutumine, ja imelik on mõelda sündmusi endid muutuvatena. Aga sündmused on ajas ja neil on kestus. Kestes saavad nad vanemaks ja pärast lakkamist jäävad lõputult minevikku kaugenevateks nagu kõik muu. Ja lõpuks, mineviku asjade pidev kaugenemine ja tuleviku asjade lähenemine on kummalist laadi möödumine, sest sellele ei saa mõttekalt kiirust omistada. Nendel kaalutlustel on ahvatlev kuulutada asjade möödumine illusiooniks ning öelda, et miski tegelikult ei muutu selles mõttes. Ja kui aja möödumine või voolamine on aja mõiste jaoks olemuslik, siis selle eitamine tähendaks üldse ajas olemise eitamist. See järeldus on niikuinii paljudele metafüüsikutele meeldinud, aga vaevalt on see kooskõlas ühe inimkonna kõige fundamentaalsema veendumusega. Kui kummaline ja saladuslik aja möödumine ka pole, on see surmamõistetu jaoks kohutav.
Aeg ja jõgi
Aja möödumist ei maksa võrrelda jõe voolamisega. Jõgi voolab kindla kiirusega, aga aja möödumisele ei saa kiirust omistada. Jõe voolu saab peatada, kiirendada ja aeglustada, aja puhul on mõttetu sellest rääkida. Kui inimesed ütlevad, et aeg seisab paigal, siis nad peavad silmas, et kõik peale aja seisab paigal. Ja kui räägitakse aja kiirenemisest või aeglustumisest, siis on jutt millegi muu kiirenemisest või aeglustumisest.
Tabamatu olevik
"Aeg" ja "ruum" ei ole asjade nimed ega tähista kummalisi olendeid, mis voolavad, laienevad, tõmbuvad kokku. Aja ja ruumi asemel tuleks rääkida asjade- ja sündmustevahelistest ajalistest ja ruumilistest suhetest. Ja need suhted ei muutu. Kogu maailma ajalugu, sealhulgas tulevikku, tuleb vaadelda fikseeritu ja muutumatuna.
Sündmuses minevikulisus või tulevikulisus ei ole fikseeritud ja muutumatu. Oleviku asjad tunduvad pidevalt käest libisevat. See, mis elust järele on jäänud, tundub pidevalt kokku tõmbuvat, ja juba elatu kasvavat. Küllap sellepärast vanad inimesed tegelevadki nii palju minevikuga ja mõtlevad vähe tulevikule.
Aja möödumise ehk puhta saamise filosoofilist probleemi võib sõnastada nii. Kui kõigi sündmuste ajalise eelnevuse suhted on täielikult kirjeldatud, siis me ikka veel ei tea, millised neist on minevikus ja millised tulevikus. Ja need omadused tunduvad olevat muutuvad. Ja see tundub olevat vastuolus ajakäsitusega, mida enamik filosoofe pooldab, nimelt et kõik väited aja kohta saab taandada väidetele sündmustevaheliste ajaliste suhete kohta. Üks võimalus sellest raskusest mööda saada on mõista olevikku kui teatud kindlat muutumatut hetke ning siis vaadata, kas sündmus toimub enne või pärast seda. Aga see lahendus ei tööta, sest me ei tea, kas fikseeritud olevikuhetk on praegu. Ja see muutub. Teine võimalus on siduda sündmuste ajalist võrgustikku nendest rääkimise aktiga: "praegu toimuv varjutus". Aga see "praegu" räägib üksnes sündmuste üheaegsusest ega aita aja möödumist mõista. Pealegi me ei tea, kas see rääkimise akt on olevikus. Kolmas võimalus on öelda, et olevik ei olegi ajamõiste, vaid psühholoogiline mõiste, mis räägib "näivast olevikust" (William James): öeldes, et sündmus toimub praegu, lihtsalt suhestatakse sündmus selle teadvustamisega. Aga siin tuleb jällegi küsida, kas see teadvustamine toimub olevikus. Nii et me pole ikkagi lahti saanud olevikumõistest ja oleviku tabamatusest.
Tundub, et aja möödumine jääb lahendamatuks mõistatuseks: seda ei saa kirjeldada viisil, mis ei vii absurdini. Ajalisi suhteid ei saa taandada objektidevahelistele suhetele. Muidu võiks mõelda, et maailm koosneb lõpututest asjadest ja sündmustest, mis on lihtsalt ruumis ja ajas laiali laotatud. Seda takistab aja möödumise ja oleviku põgususe taandumatuna tunduv müsteerium.
Peatükk kümme: Põhjustamine
Igaüks saab aru, mis on põhjustamine. Metafüüsika ei lisa sellele midagi juurde. Peaaegu igasugune arusaam sellest, mis toimub, sõltub põhjuslike seoste tajumisest. Mõnikord on küll põhjusi raske kindlaks teha, aga harva on asi filosoofilise arusaamise puudumises. Sõnastada seda arusaamist aga ei osata. Filosoofid pole kokku leppinud, kuidas seda teha, ja võib-olla see polegi võimalik. Siiski tasub proovida, sest vaevalt on metafüüsikas fundamentaalsemat küsimust. Kui mõni filosoof analüüsib põhjustamist valesti, siis võib arvata, et suurem osa tema filosoofiast on väär. Niisiis, mida me väidame, kui ütleme, et mingid asjad on põhjus ja tagajärg? Näited tuleb võtta igapäevaelust, mitte teadusest, sest tavainimene saab just tavaelus põhjuslikkusest aru.
Substantsid, seisundid ja seisundimuutus
Niisugused näited nagu "Telliskivi lõhkus akna", "Tulekahju sai alguse hõõguvast sigaretist" ja "Nael tegi rehvi sisse augu" näitab põhjustena objekte ehk substantse. Aga see ei ole rangelt võttes tõsi. Akna purunemist ei põhjusta mitte telliskivi kui niisugune, vaid telliskivi mõju aknale, ja see on seisundimuutus. Põhjusteks ei ole substantsid, vaid muutused nendes. Sama käib tagajärgede kohta. Kõigis tüüpilistes põhjuse ja tagajärje olukordades põhjuslikud seoses substantside muutuste või seisundite vahel, ja ainult kaudselt subjektide endi vahel. Substantsid on selles kontekstis lihtsalt käegakatsutavad asjad; seisundeid ja muutusi omistatakse substantsidele, nad on substantside predikaadid. Nii et väited kujuga "A põhjustas B" on vähemalt kõige tavalisemas mõttes väited, mis seovad substantside muutusi. Aga kuidas on lood näiteks väidetega "Õhupalli hoidis õhus vesinik" ja "Jää ei sulanud sellepärast, et seda hoiti külmikus? Siin väidetakse põhjuslikku seost, aga tundub, et mängus ei ole mitte muutused, vaid muutuste puudumine: õhupall püsib õhus, jää ei sula. Need näited illustreerivad seda, et muutuse asemel võib olla ka püsimine. Põhjuslikkus on mängus ka siis, kui muutusi hoitakse ära. Ühes näites põhjustab õhupallis oleva vesiniku seisund, et ta on õhust kergem, selle, et õhupall püsib õhus. Teises näites põhjustab see, et jää jääb külmaks, selle, et ta ei sula.
Põhjuste paratamatu seos oma tagajärgedega
Milles seisneb põhjuse ja tagajärje seos? Põhiliselt on vaieldud selle üle, kas põhjused kutsuvad tagajärjed paratamatusega esile või on tegu lihtsalt nende faktiise koosesinemisega. Kas põhjuste koosesinemine teistsuguste tagajärgedega, kui tegelikult esinevad, oleks mõistuse jaoks absurdne? Kas nii lihtsalt ei juhtu või nii ei saa juhtuda? Vaidlus on nii kaua püsinud nähtavasti sellepärast, et seda on peetud ideoloogia ja debati vaimus. Paratamatuse pooldajad on kasutanud argumendina lihtsalt paratamatuse rõhutamist, paratamatuse vastased aga on kasutanud argumendina paljusid asjassepuutumatuid seiku, näiteks et paratamatus pole empiiriliselt vaadeldav ja et empiirilised teadused sellist arusaama ei eelda. Pole mõtet poolt- ja vastuargumente ära tuua, sest paratamatu seose teooria alternatiive saab otseselt ja otsustavalt kontrollida. Võtame põhjusliku seose mis tahes analüüsi, mis põhjuslikule seosele ei viita, ja vaatame, kas saame välja mõelda vastunäite, kus asjad käivad nii, nagu analüüs ette näeb, aga põhjuslik seos puudub.
Olgu A, B, C jne tegelike asjade tegelikud muutused ja seisundid. Võtame tüüpilise tõese väite "A on B põhjus". A ja B peavad olema konkreetsed muutused, mitte muutuste liigid. Küsimus ei ole nüüd selles, kas siin on põhjuslik seos, ega selles, kust me teame, kas siin on põhjuslik seos, vaid selles: kui eeldada, et A on B on põhjus ning see on teada, mida see siis tähendab?
Pidev ühendus
Kas see tähendab näiteks lihtsalt, et A ja B on meie kogemuses pidevalt ühendatud, nii et B alati järgneb A-le? Ei, sest A ja B on ainukordsed muutused. Siin on kiusatus öelda, et B on A põhjus, kui A-le vahetult järgneb B ning A sarnastele asjadele järgnevad sarnastel asjaoludel B sarnased asjad. Mida sarnasus siin tähendab? Kui see ei ole absoluutne sarnasus, siis on sarnasusel astmed, ja öeldu ei pea paika, nii et see ei saa olla analüüs tõesele väitele, et A on B põhjus. Kui aga võtta sarnasuse asemel sarnasus relevantses suhtes, siis osutub, et need relevantsed suhted ei ole midagi muud kui olukorra need jooned, mis on põhjuslikult seotud.
Põhjused kui tarvilikud ja piisavad tingimused
Iga muutus toimub arvukates ja lõputult keerulistes tingimustes. Mõned tingimustest on põhjuslikud tingimused, st puutuvad sellesse muutusesse (on sellised, et ilma nendeta muutus poleks toimunud), mõned mitte. Küsimus on nüüd selles, mis eriline seos muutusega on põhjuslikel tingimustel. Kõige loomulikum oleks öelda, et põhjuslikud tingimused on need, ilma milleta muutus poleks toimunud, st muutuse tarvilikud tingimused. Siis võiks proovida põhjuslikkust defineerida nii: muutuse või püsiva seisundi B põhjus A on aset leidnud tingimuste seast nende kogum, millest igaüks on B asetleidmiseks tarvilik. Siis ka rohkem tarvilikke tingimusi pole, nii et A on B piisav tingimus. Nüüd võib sõnastada nii: muutuse või püsiva seisundi B põhjus A on aset leidnud tingimuste seast nende kogum, millest igaüks on B asetleidmiseks tarvilik ja kõik koos võetuna on B asetleidmiseks piisavad. Aga tarvilikku tingimust ja piisavat tingimust saab defineerida võimatuse kaudu: see, et A on B jaoks tarvilik, tähendab, et B-l on ilma A-ta võimatu aset leida; see, et A on B jaoks piisav, tähendab, et A-l on võimatu aset leida ilma B-ta.
Põhjuslik paratamatus
Senine analüüs ei väljenda mingit väga tavalist arusaama sellest, mis on põhjus, aga sõnade tavatarvitus ongi mõnikord ebatäpne. Enamiku inimeste meelest on muutuse põhjus mingi üks silmatorkav, uus või kellegi kontrolli all olev tingimus. Asi on ilmselt selles, et teisi tingimusi peetakse enesestmõistetavateks. Neid ei jäeta mainimata mitte sellepärast, nagu nende põhjuslikku rolli eitataks, vaid sellepärast, et neid eeldatakse. Filosoofiliselt pole vahet, kas öelda, et teiste tingimuste eeldusel põhjustas tagajärje üks tingimus, või et see tingimus oli koos teiste tarvilike tingimustega põhjuseks.
Paratamatus kui hädavajalikkus
Teatud mõttes ei ole ükski konkreetne tingimus ühegi konkreetse muutuse toimumiseks tegelikult tarvilik ja ükski konkreetne tingimuste komplekt ei ole konkreetse muutuse jaoks kunagi piisav. Siis tuleks välja, et muutustel polegi põhjusi. Näiteks tiku tõmbamine pole tiku süttimiseks tarvilik, sest tikk võib süttida ka kuuma pinnaga kokku puutudes. Ja tingimuste kogum ei pruugi olla piisav, sest veega kokkupuutumine võib süttimise ära hoida. Aga see vastuväide ei arvesta, et jutt oli konkreetse sündmuse tegelikest tingimustest.
Põhjustamine ja aeg
Tagajärjed ei saa põhjustele ajaliselt eelneda. Paistab, et selles kunagi ei kahelda, kuigi selle metafüüsiline seletus pole kuigi ilmne. Kas tagajärjed peavad põhjustele ajaliselt järgnema? Kas põhjused ja tagajärjed ei või aset leida üheaegselt? Filosoofid pole neid küsimusi päriselt lahendanud. Tundub, et raskused tulevad suuresti aja loomusega seotud probleemidest. Midagi saab siiski kindlalt öelda.
Tundub, et tagajärg ei pea põhjusele järgnema, nad võivad olla ka üheaegsed. Mõnikord nad isegi algavad ja lõpevad üheaegselt, näiteks kui mootor veab autot (see pole küll tähtis, võib-olla hakkab mootor enne liikuma, aga pärast on põhjus ja tagajärg ikka üheaegsed). Kas siis põhjus ja tagajärg on alati üheaegsed? Vaevalt küll, sest muidu poleks põhjuslikku ahelat ega muutuse seletust eelnevate muutuste abil. Kui me aga ütleksime, et tagajärjed alati eelnevad põhjustele, siis toodud näide oleks vastunäiteks.
Siis saab põhjusliku seose defineerida nii. Väljend "A oli B põhjus" tähendab: A ja B leidsid aset; ja A oli tegelikult, aga ainult tegelikult aset leidnud tingimuste kogususes see tingimuste komplekt, mis oli selline, et iga tingimus neist oli B asetleidmiseks tarvilik ja kogu komplekt oli B toimumiseks piisav; ja B järgnes ajaliselt A-le või oli A-ga üheaegne.
Kui kord põhjuslikkusest aru saadakse, siis parandab see tohutult arusaamist peaaegu kõigest, mis kuulub metafüüsika alla.
Jumal
Religioosne usk jumalatesse pole vist kunagi põhinenud puhtmetafüüsilistel alustel. Usklikke on igal pool ja paljudes kultuurides on kõik usklikud, aga metafüüsiline arusaam on suhteliselt vähestel. Mõnes kultuuris pole üldse metafüüsikat, nagu näiteks vanas Iisraelis. Tundub, et usk jumalatesse põhineb inimeste soovidel ja lootustel, eriti neil, mis on seotud enesesäilitamisega. Inimestel, nagu teistelgi loomadel, on sügav tahe elada, ja peamiselt see annabki mõtte ühest päikesetõusust teiseni elamisele. Ent erinevalt teistest olenditest on inimesed võimelised täielikuks ja kohutavaks arusaamiseks, et nad vältimatult kaovad. Selle vastu nad loomulikult tõrguvad. See saab talle vaevalt tunduda muuna kui absoluutse katastroofina, kõige lõpuna, kuigi teiste surmasse ta saab suhtuda kui paratamatusse. Tõenäoliselt osaliselt selle hirmu tõttu inimesed pöörduvadki jumalate poole, kelle võimuses on surm ära võita. Religioosse usu allikad on kahtlemata keerulisemad, aga igal juhul tundub, et need pole spekulatiivses arus, vaid tahtes. Need, kellel on usk, lasevad harva metafüüsilistel kaalutlustel seda endalt ära võtta, ja need, kel usku pole, pöörduvad harva metafüüsilistel kaalutlustel. Igal pool, kus on olnud filosoofia, on olnud sügavaid mõtlejaid, kes on püüdnud leida jumalatesse või jumalasse mõistuspärase uskumise metafüüsilist alust. Isegi kui religioon ei ole õieti mõistuse, vaid usu asi, saab filosoof vaevalt küsimata jätta, kas see ei või olla ka mõistuse asi ja kas Jumala olemasolu ei saa ka näidata.
Maailma olemasolu
Juhtub olema nii, et miski on olemas, näiteks maailm, ja kuigi keegi tõsiselt ei oleta, et see võiks mitte nii ei olla, et võiks üldse mitte midagi olla, tundub ometi, et iseenesest pole selles midagi paratamatut. Maailma mitteolemasolu on täiesti arusaadav ja selles pole midagi absurdset. Küllaldase aluse printsiibi järgi peaks maailma olemasolul olema alus, kui mõista maailma all kõike peale Jumala, kui Jumal on olemas. Sellest ei järeldu, et maailmakõiksusel peab olema otstarve või eesmärk, sest seletus ei pea olema teleoloogiline. Kui väita, et igal asi peab olemas olema millegi tõttu, siis on imelik, öelda, et see maailma kohta ei kehti. Võib ju öelda, et maailm on mingis mõttes puhas juhus, et pole lihtsalt mingit alust, miks üks või teine maailm peaks eksisteerima, ja sama hästi võib öelda, et maailm eksisteerib oma loomuse tõttu. Aga on vähemalt väga imelik ja meelevaldne eitada, et sellel maailmal peab olema küllaldane alus, olgu siis temast enesest sõltumatu või mitte, eeldades samal ajal, et mis tahes muul olemasoleval asjal on alus.
Tuletame meelde seda kera, mis me metsast leidsime. Vaevalt saab kahelda, et selle olemasolul peab olema seletus. Ja mitte sellepärast, et me ta metsast leidsime. Pole tähtis, kus ta on, küsimus on selles, miks ta üldse olemas on. Võtame nüüd mõttes metsa ära, ikkagi on see kontingentne asi ja ta peab olema olemas millegi muu tõttu kui ta ise. Võtame nüüd mõttes ära kogu muu maailma, ikkagi jääb see kehtima. Ja isegi siis, kui me oletame, et midagi muud pole kunagi olnud ega saa olema, nii et kera moodustab kogu füüsilise universumi. Kui iga üksiku asja olemasolul peab olema alus, siis see ei loe, kas teised asjad on olemas. Pole tähtis, kas see asi on suur (nagu maailm) või väike.
Alguseta olemasolu
See, kui kaua asi on olemas olnud, pole vastus küsimusele, miks ta on olemas. Isegi kui öelda, et ta on alati olemas olnud. Kui ka asi pole kunagi tekkinud, jääb ikkagi küsimus, miks ta olemas on. Ka maailma puhul saab küsida, miks on alati olnud miski, mitte eimiski. Ja kui küllaldase aluse printsiip on hea printsiip, siis peab olema vastus.
Loomine
Kiputakse arvama, et loomine on loomine ajas, nii et kui maailmal ei olnud algust ajas, siis Jumal ei saanud teda luua. Aga loomine on olemuslikult sõltuvus, isegi kristlikus teoloogias. Looja ja loodu võivad olla mõlemad igavesed.
Kui maailm on Jumala loodu, siis seda tulebki mõista nii, et maailma olemasolu sõltub Jumalast ning ta ei saaks Jumalat sõltumatult olemas olla. Kui Jumal on igavene, siis saab ka maailm igavene olla, kuigi ei pruugi.
Jumal
Nii et meil on tugev metafüüsiline alus väita, et Jumal kui kõige looja ("taeva ja maa looja") on olemas.
Kui maailma olemasolul peab olema alus, siis see peab olema kas maailmas eneses või väljaspool seda. Kui maailmas, siis ta eksisteerib oma loomuse tõttu, st on paratamatu olend. Siis ei oleks muidugi Jumalat tarvis. Aga see ei ole usutav, sest miski ei viita sellele, et ta oleks olemas oma loomuse tõttu, ja paljud asjad viitavad vastupidisele. Tõepoolest, see, mis on olemas oma loomuse tõttu, peab olema paratamatu ja sõltumatu. Aga me võime väga hästi kujutleda, et maailm hävib või et teda polekski kunagi olnud, ja selles pole midagi absurdset. Isegi kui oletada, et miski on alati olemas olnud ega lakka kunagi olemast, siis sellest ei järeldu, et ta eksisteerib oma loomuse tõttu. Kõigel maailmas paistab olevat lõplik kestus. Isegi kui mõni asi maailmas on igavene, siis ta ikkagi saab hävida. Hea küll, oletame, et iga asja puhul maailmas on see nii; kas see peab ka siis maailma kui terviku puhul ka nii olema? Loogiliselt on võimalik, et kaduvate asjade kogusus ise ei ole kaduv. Tervik ei pea jagama oma liikmete puudusi. Aga see ei ole ikkagi usutav. Ka maailma puhul ei viita miski sellele, et ta oleks hävimatu. Pole mingit raskust kujutleda, et maailma pole üldse olemas olnudki. Nii et paistab, et kui maailm üldse olemas on (ja see on üsna kaheldamatu) on kontingentne, siis ta sõltub millestki muust. ee, millest maailm sõltub, peab olema olemas oma loomuse tõttu või mitte. Nüüd on kaks võimalust: kas sõltuvuse ahel on lõpmatu või lõpeb millegagi, mis on olemas oma loomuse tõttu. Ent esimene on võimatu, sest see ei anna küllaldast alust, miks üldse miski on olemas. Nii et maailm peab lõppkokkuvõttes sõltuma millestki, mis on olemas oma loomuse tõttu.
"Iseenda põhjus"
See, et miski on iseenda põhjus ehk iseenda olemasolu põhjus, ei tähenda, et ta tekitab iseennast, mis oleks absurdne. See tähendab lihtsalt, et ta on olemas iseenda loomuse tõttu, nii et ta ei saa tekkida ega hävida. Ükskõik kas selline olend on olemas, midagi absurdset selles idees ei ole.
"Paratamatu olend"
Olendit, mille olemasolu ei sõltu millestki peale tema enda, võib nimetada ka paratamatuks olendiks: ta ei ole kontingentne, nii et ta on hävimatu. Tõepoolest, kui miski on olemas oma loomuse tõttu, siis ta ei saa mitte olemas olla. Selles mõistes on leitud raskusi, aga asi on selles, et seda on teiste mõistetega segi aetud. Kui on mõttekas rääkida võimatust olendist (mille loomus on nii tõttu ta on mitteolemasolev), miks siis mitte paratamatust olendist. Ja kui on mõttekas öelda, et miski on häviv, siis on ka mõttekas öelda, et miski on hävimatu.
"Algpõhjus"
Kriitikud on öelnud, et algpõhjust ei pruugi olla, sest universumi ajalugu moodustav põhjuste ja tagajärgede jada saab olla lõputu või algusetu ning peab olema lõpmatu, kui universumil pole ajalist algust. Siin on aga algpõhjuse mõistet valesti aru saadud. Algpõhjuse all ei mõelda ajaliselt esimest põhjust. Jumal kui algpõhjus ei ole olend, kes kunagi pani kõigele alguse, vaid esmapõhjus, mitte teisene põhjus, kellest oleneb kõigi teiste taevaste ja maiste asjade olemasolu. Lihtsalt Jumal on looja ülalpool selgitatud mõttes. Maailm võib sellegipoolest olla igavene, algusetu. Nagu öeldud, pole isegi mitte lõpmatu vanus millegi eksisteerimise põhjus. Kuuvalgus oleks päikesevalgusest sõltuv ka siis, kui ta oleks alati olnud.
Maailma loomus
Kõik seni maailma kohta öeldu kehtiks ka siis, kui maailm koosneks ainult pisimast liivaterast. Paljud aga on leidnud, et maailma ja tema osade loomus viitavad selgelt "üleloomulikule käele", eesmärgiga olendile, kes on maailma kujundanud, isegi kui ta pole seda loonud. Maailm ei ole liivatera, liivaterade vms kuhi ega kaos, vaid sisaldab korda ja harmooniat, rääkimata salapärast ja keerukusest, mida teadus vaevalt hoomab. Mõned maailma asjad, eriti organismid, tunduvad olevat eesmärgipärase ehitusega, ja see paneb kahtlema selles, et maailm on füüsikaliste jõudude vastastikuse toime juhuslik ja ettekavatsemata tagajärg. Charles Darwini tööde põhiline tähtsus seisnebki põhiliselt selles, et ta kaitses veenvalt teesi, et organismide ehitus on ainult näiliselt eesmärgipärane. See ei ole aga ilmne. Iga elusolendi võimed ja ehitus on täiesti sobivad tema eluviisile. Võidakse muidugi öelda, et organismi eesmärgid tulenevad tema varustusest, mitte varustus eesmärkidest, nii nagu võidakse öelda, et inimene läheb kalale ainult sellepärast, et tal on spinning kaasas, mitte et tal on spinning kaasas sellepärast, et ta läheb kalale, aga see tundub kunstlik, isegi kui evolutsiooniteooriat kõiges tunnustada. Siit algab teleoloogiline jumalatõestus. Selle variantidele on ühine, et maailma, eriti organismide eesmärgipärasena paistvast konstruktsioonist püütakse järeldada üleloomuliku loova olendi olemasolu.
Ahelaid (laev)
Ahelaid oli endine Eesti Merelaevanduse ja seejärel Saaremaa Laevakompanii parvlaev, mis ehitati 1986. aastal Riia Laevatehases. Riia Laevatehas ehitas Eesti Merelaevandusele kokku neli Laid-tüüpi jääklassiga parvlaeva. Ahelaid sai nime Väinameres asuva Ahelaiu järgi.
Laev ehitati Riias 1986. aastal ning nagu sageli Nõukogude ajal, oli laeval ka ülesanne sõja puhuks, mil see pidi olema võimeline armee jaoks tanke vedama. Sellest seeriast ehitas Riia Laevatehas Eesti Merelaevandusele ka parvlaevad Vohilaid (1983), Harilaid (1985) ja Kõrgelaid (1987). Ahelaid sõitis Rohuküla-Heltermaa, mõnikord ka Rohuküla-Sviby liinil.
Saaremaa Laevakompanii müüs Ahelaiu mais 1999 Kanadasse Newfoundlandi ja Labradori provintsi. Seal kandis Ahelaid ajutiselt nime Hull 100. Seejärel sai laev nimeks Nonia.
Laeva remont ja kaasajastamine nõudis Kanada riigilt väga suuri kulutusi. Kui laeva ostuhind oli 1999. aastal 1,2 miljonit Kanada dollarit, siis remondikuludega koos kujunes laeva hinnaks ligi 19 miljonit Kanada dollarit. Veebruaris 2013 otsustas provintsivalitsus Noniast loobuda, sest selle edasise uuendamise ja terviseohtliku asbesti eemaldamise kulud oleksid olnud liiga suured.
Detsembris 2013 müüdi laev 76 222 dollari eest vanarauaks. Ostja teatas kavatsusest laev 2014. aasta jooksul lammutada. Tegelikult lammutati vaid laeva peatekist kõrgemal asuv tekiehitis, ülejäänud laevast sai tööplatvorm.
Wilhelm Lander von Sponheim
Wilhelm Lander von Sponheim (ka Lander von Spanheim) oli Saksa ordu liige Preisimaal 14. sajandil.
Wilhelm pärines Reinimaalt, tema arvatav vennapoeg Siegfried Lander von Sponheim oli Liivi ordu maameister.
Wilhelmi kohta on teada, et ta oli Preisimaal mitmel pool majandusametnik. 1349. aastal on teda esimest korda märgitud rüütelvennana Danzigis, kümme aastat hiljem oli ta samas veinikeldri ülem (Kellermeister), seejärel hobustemarssal, metsnik (Waldmeister) ja uuesti veinikeldri ülem. 1370. aastal oli ta kalameister Putzigis (Puckis), 1375–1394 jahumeister Danzigis. 1395. aastal on märgitud teda veel metsnikuna Elbingis (Elblag), seejärel teated temast lõppevad.
San Sebastián
"San Sebastián" tähendab hispaania keeles 'püha Sebastianus (püha Sebastian)'.
Seda nime kannab mitu kohta:
Vohilaid (laev)
Vohilaid oli Väinamerel esimene laid-tüüpi parvlaev. Laev valmis Riia laevatehases ning lipp heisati 31. detsembril 1983. Aastail 1984–1998 sõitis Vohilaid Rohuküla-Heltermaa liinil. Enne 1990. aastate lõppu lammutati laev pärast suuremate, mugavamate ja ökonoomsemate, kuigi vanemate laevade soetamist. Vohilaiu sõsarlaevad on lammutatud.
Kuigi need parvlaevad olid üldiselt tsiviilkasutuses, nähti seda tüüpi laevade puhul ette võimalus sõjamasinate veoks. Nii näiteks on ka Hiiumaa Muuseumis oleval mudelil kiri, mis märgib mahutavuseks 18 militaarveoautot Gaz 66. Militaarse sünnipära tõttu oli ka laeva reisijateruum askeetlik. Laevale lubati 120 reisijat, mis on hiljem liinil sõitnud St.Ola ja Regulaga võrreldes ligi neli korda vähem.
Vohilaiu makett on suure tõenäosusega kingitud toonasele Hiiumaa Rajooni Rahvasaadikute Nõukogu Täitevkomiteele, kust see Hiiumaa Muuseumi kogusse saadi.
Hellamaa laht
Hellamaa laht asub Hiiumaa idarannikul Vohilaiu ja Tähva nina vahel Hellamaa küla juures. See on osa Hari kurgust.