cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Giacomo Puccini
Lapsepõlv ja noorus Luccas
14-aastaselt mängis Puccini mitmes linna kirikus orelit, šokeerides kogudusi vahel sellega, et põimis oma improvisatsioonidesse rahvalaule ja populaarseid ooperimeloodiaid, näiteks Verdi "Rigolettost". Et teenida endale ja nooremale vennale Michelele tubaka ostmiseks lisaraha, näppas ta orelitest mõned viled ja müüs need maha. Varguse varjamiseks tuli tal siis mängida sellises helistikus, kus puuduvaid vilesid vaja polnud. Vahel sai ta klaverimängijana tööd trahterites, lähedastes kuurortides ja bordellides. Kuigi Giacomo oli ooperite, sealhulgas ka Verdi ooperitega tuttav partituuride kaudu ning tundis arvatavasti paljusid rahva hulgas levinud populaarseid muusikapalu, oli esimene terviklik ooperielamus talle tõeliseks vapustuseks ja ilmutuseks. Esimene ooper, mida ta laval nägi, oli Giuseppe Verdi "Aida". Etendus toimus 11. märtsil 1876 Pisas, umbes 30 kilomeetri kaugusel Luccast. Kuna rongipileti jaoks raha ei jätkunud, kõndis 18-aastane Giacomo ooperi nägemiseks jala koos sõpradega Pisasse ja tagasi koju. Nagu ta aastaid hiljem meenutas, kulutas see käik tal paari kingi, kuid avas akna muusikamaailma (l'aprirsi di una finestra sul mondo della musica). Pärast muusikaõpinguid Luccas õnnestus tal 1880. aastal tänu ema sugulaselt saadud laenule ja riiklikule abirahale minna Milano konservatooriumi kompositsiooni õppima.
Milano
Puccini oli ka üliõpilasena võrdlemisi hooletu, elas koos vend Michelega tormilist tudengielu ja sai trahvi põhjuseta puudumiste eest, kuid kirjutas õpingute ajal palju muusikat. Tema instrumentaal- ja vaimulik muusika pärineb peamiselt õpinguperioodist Luccas ja Milanos. Neist teostest tuntuim on 1880. aastal Lucca õpingute lõpetamiseks ja Milano konservatooriumi astumiseks kirjutatud missa, mida tuntakse nime all "Messa di Gloria". Tema õpetajate hulgas oli itaalia ooperihelilooja Amilcare Ponchielli, kelle teostest on tuntuim "La Gioconda". Üks kaasõpilastest ja toakaaslastest oli sõber ja rivaal Pietro Mascagni, ooperi "Talupoja au" tulevane autor. Viimaseks koolitööks Milano konservatooriumis sai 1883. aastal komponeeritud "Sümfooniline capriccio" ("Capriccio sinfonico"), millel oli suur edu.
Puccinil polnud raha uue libreto tellimiseks ega mingeid väljavaateid. Ema oli järjekindel nagu alati, utsitas poega igale uksele koputama ja kirjutas mitmele mõjukale isikule, paludes neilt soovituskirju ja abi. Kuigi Puccinil polnud asjasse eeilist usku, saabus esimene väike võit, kui Puccini endine õpetaja Ponchielli tutvustas ja soovitas teda Giulio Ricordile, Itaalia suurimale muusikakirjastajale, kirjastuse Casa Ricordi omanikule.
Ka ooperi libretist Fontana ei olnud nõus alla andma. Fontanal oli sidemeid aristokraatidest muusikasõprade salongides ning ta oskas metseenidelt raha küsida. Tänu sellele õnnestuski "Le Villi" 1884. aasta 31. mail Milanos Dal Verme teatris lavale tuua. Emale, kelle tervis oli veebruaris ootamatult halvenenud, kirjutas Puccini headest uudistest alles 13. mail, kui oli esietenduse toimumises täiesti kindel.
Nii publik kui ka kriitikud võtsid ooperi vaimustusega vastu. Giulio Ricordi tellis Puccinilt "Le Villi" laiendatud versiooni ja uue ooperi "Edgar". Leping Ricordi kirjastusega andis 26-aastasele heliloojale väikese regulaarse sissetuleku. Puccini ise kibeles tagasi Luccasse ema haigevoodi äärde. Albina Puccini suri 1884. aasta 17. juulil 54-aastaselt maovähki. See tõukas Giacomo pikaks ajaks masendusse, tema kirjast õele Rameldele võib lugeda: "Ükskõik milliseid triumfe kunst mulle toob, ilma kalli emata ei tee see mind õnnelikuks" Millalgi 1884. aasta hilissuvel või sügisel, kuid hiljemalt 1885. aastal Luccas viibides armus Puccini Elvira Gemignanisse (neiupõlvenimega Bonturi), kellest sai hiljem tema abikaasa. Kuid toona oli Elvira abielus Puccini kunagise koolikaaslase kaupmees Narciso Gemignaniga, kellega tal oli kaks last. 1886. aasta 22. detsembril sündis Elvira ja Puccini poeg Antonio. Kui rasedus hakkas välja paistma, põgenes Elvira kodust Puccini juurde, võttes kaasa tütar Fosca. Nende painajalik ja vahel koguni vägivaldne kooselu kestis Puccini surmani, kokku ligi 40 aastat.
1889. aastal tuli Milano La Scalas lavale Puccini teine ooper "Edgar", kuid see ei saavutanud loodetud menu. Ebakindel otsinguteperiood jätkus. Kirjastaja Ricordi aga ei kaotanud usku Puccini andesse ja jätkas tema toetamist.
Torre del Lago
Puccini vältis rahvamasse, avaliku tähelepanu keskpunkti sattumine oli talle ebameeldiv või koguni hirmutav. Maailmalinnadest saadetud kirjades kurdab ta sageli, et oleks parema meelega Torre del Lagos, käiks jahil ja mängiks sõpradega kaarte. Vahel sattus ta vaimustusse mõnest eriti üksildasest ja raskesti ligipääsetavast paigast. Nõnda ostis ta villa Chiatris ja Abertones ning Torre della Tagliata Lõuna-Toscana rannikul Orbetellos Ansedonias.Vaimustus lahtus siiski kiiresti, kui selgus, et seal polnud võimalik püsivalt elada praktilistel põhjustel, nagu postiühenduse aeglus, teede puudumine ja raskused toiduvarude täiendamisel.
Elvira tundis end Torre del Lagos pagendatuna, ta ei armastanud maaelu eraldatust ega Puccini suitsetavat ja kaarte mängivat sõpruskonda. Sama ebameeldiv oli ka sagedane üksiolek Puccini välisreiside ajal ning uute lavastuste ettevalmistusperioodidel. Külaelanikud võõristasid Elvirat algusest peale kui naist, kes oli abikaasa ja poja maha jätnud. Lisaks oli Elvira nõudlik ja kaldus süngusele. Külas levisid jutud, et tal on kuri silm. Kõige selle tõttu vajas Elvira oma sugulaste toetust ja mõni neist viibis alati Torre del Lagos, kuigi Puccinile Elvira sugulased ei meeldinud.
"Boheem"
1896. aastal Torinos esietendunud "Boheemil" oli küll mõningane publikuedu, kuid kriitikud ei võtnud ooperit kuigi soosivalt vastu. Seda peeti ebateatraalseks ja unustusele määratud teoseks. Ajalugu näitas siiski, et just sellest ooperist sai üks Puccini esitatumaid teoseid.
"Tosca"
1900. aastal tuli Roomas lavale "Tosca". Veristlikus "Toscas" tõi Puccini oma muusikasse palju uusi elemente, selle teine vaatus sisaldab ekspressionistlikke jooni. "Tosca" sai kriitikute poolt hävitava hinnangu, kuid publik võttis selle ülimalt hästi vastu. Kiiresti võeti ooper repertuaari terves Itaalias ja ka mujal Euroopas.
Kriis. "Tütarlaps kuldsest läänest"
Pärast "Madama Butterflyd" tuli uut ooperit kaua oodata. Suurt rolli mängisid selles nii 1903. aastal toimunud autoõnnetuse tagajärjed kui ka Puccinil samal aastal avastatud diabeet. Nendele põhjustele lisandus Puccini tööstiiliga harjunud libretistitandemi ühe liikme Giuseppe Giacosa surm 1906. aastal. Eelkõige juhtisid Puccini tähelepanu töölt kõrvale eraeluskandaalid. 1884. aastast peale oli Puccinil olnud suhe abielus naise Elvira Bonturi Gemignaniga. Neil oli ühine laps, keda oodates Elvira oma mehe juurest lahkus ning Puccini juurde elama kolis. Puccinil oli järgmise 18 aasta jooksul küll rohkesti armukesi, kuid suhe Elviraga ei katkenud. Kui Elvira abikaasa Narciso Gemignani 1803. aastal suri, nõustus autoõnnetusest toibuv Puccini oma 17-aastase poja emaga abielluma. Lisaks Elvirale soovisid sellist lahendust ka Puccini õed ning kirjastaja Ricordi. Puccini abiellus Elviraga 1904. aastal. Selleks ajaks oli ühelt poolt läbi Elvirale kui lesele kohustuslik kümnekuuline leinaaeg ning teiselt poolt oli õnnestunud maha rahustada Puccinit mahajätmise tõttu skandaaliga ähvardav armuke.
1909. aastal toimus Puccini lähikonnas ooperi mõõtu tragöödia. Pärast autoõnnetust oli majja võetud teenijatüdruk Doria Manfredi, kelle ülesandeks oli Puccini eest hoolitseda. 1908. aasta lõpu poole hakkas Elvira neiut kahtlustama seksuaalsuhtes oma mehega. Elvira luuras Puccini järele ning väitis, et oli oma silmaga üht nende kokkusaamist näinud. Pärast tüli abikaasa Pucciniga lasi Elvira neiu lahti ning sõimas teda avalikult hooraks. Puccini ise põgenes Rooma ja püüdis olukorda leevendada kirjadega Doriale ja tema emale, kinnitades kirjades Doria emale, et nende vahel ei ole midagi keelatut juhtunud. Doria, kes ei suutnud Elvira rünnakuid, skandaali ja klatši enam taluda, mürgitas end 1909. aasta 23. jaanuaril ning suri pärast viis päeva kestnud agooniat. Algul pidas külarahvas tema surma põhjuseks halvasti õnnestunud nurgatagust aborti, kui aga Manfredide perekonna soovil tehtud lahkamine näitas, et Doria oli surnud neitsina, pöördus avalikkus Elvira vastu. Manfredide perekond kaebas Elvira kohtusse. Elvira mõisteti laimus ja vaenamises süüdi ning viieks kuuks vangi. Puccinil soovitati abikaasast lahutada, sest skandaal jõudis rahvusvahelisse ajakirjandusse. Puccini palgatud advokaadil õnnestus Manfredide perekond suure kompensatsiooni abil siiski lepitada, nii et Elvira pääses vanglasse minekust. Üks võimalikke vastuseid tragöödia algpõhjuste kohta tuli ilmsiks alles mõni aasta tagasi. 2007. aastal välja ilmunud kirjade põhjal oli Puccinil tollal tõepoolest uus armastatu, kuid selleks oli Doria Manfredi nõbu Giulia.
1910. aastal tuli New Yorgis lavale "Tütarlaps kuldsest läänest". 1912. aastal tabas Puccinit uus raske kaotus – suri tema kirjastaja ja kauane nõuandja Ricordi.
"Pääsuke"
Seoses ooperi "Tütarlaps kuldsest läänest" Viini esietenduse ettevalmistusperioodiga viibis Puccini 1913. aastal Viinis. Talle tehti ettepanek kirjutada klassikaline Viini operett, milles muusikanumbrid vahelduksid kõnedialoogidega. Puccini ei hinnanud operetižanri eriti kõrgelt ning uus teos "Pääsuke" valmis lõpuks siiski retsitatiivide, mitte kõnedialoogidega. Esietendus pidi toimuma Viinis, kuid I maailmasõja sündmuste tõttu jõudis "Pääsuke" lavale hoopis Monte Carlos. Ooper sai esietendusel 1917. aastal suure menu osaliseks, kuid järgmistel aastakümnetel esitati seda võrdlemisi harva.
Suur tiikpuu
Suur tiikpuu (ladina keeles Tectona grandis) on Kagu-Aasias levinud heitlehine puuliik, mis kuulub tiikpuu perekonda.
Põhilisteks levialadeks on India, Tai, Indoneesia, Jaava ja Birma. Sissetoodud liigina kasvab Malaisias, Filipiinidel, Aafrika troopilistes metsades ning Kesk-Ameerikas. Puit on tule- ja happekindel, samuti on vastupidav putukatele ja seentele.
Kirjeldus
Tiikpuu kasvab tavaliselt 30–40 meetri kõrguseks ja 1,0–1,5 meetri jämeduseks. Oksavaba tüve võib puul olla kuni 25 meetri ulatuses. Malts- ja lülipuit on teineteisest kergesti eristatavad – maltspuit on kollakas-hall ning kitsas. Värskelt lõigatuna esineb lülipuidu pinnal suur värvikõikumine – see võib olla kollane, roheline, punane. Hiljem valguse ja õhu toimel puidu värvus ühtlustub tumepruuniks. Tihtipeale esineb lülipuidus tumedaid, peaaegu musti triipe, mis muudavad puidu veel atraktiivsemaks. Värskelt lõigatud puul on omapärane lõhn ning katsudes tundub see rasvane.
Giacomo Puccini
"Triptühhon"
1918. aastal leidis Puccini pärast pikki aastaid otsinguid uue loomejõu ja kirjutas "Triptühhoni", kolmest ühevaatuselisest ooperist (traagiline "Mantel", melanhoolne "Õde Angelica" ja koomiline "Gianni Schicchi") koosneva teose. "Triptühhon" tuli lavale New Yorgis ja sai publiku suurepärase vastuvõtu osaliseks. Kolmest ooperist on populaarseim koomiline "Gianni Schicchi", eelkõige selles leiduva aaria "O mio babbino caro" tõttu. Puccini ise pidas kõige õnnestunumaks "Õde Angelicat".
Viareggio
1920. aastal avati Puccini villa lähedal turbavabrik. Turbatootmisega kaasnev lõhn ning vabrikumüra sundisid Puccinide perekonna Torre del Lagost lahkuma. Nende uueks elupaigaks sai mõned kilomeetrid eemal mere ääres asuv Viareggio, mis oli tol ajal juba üsna tuntud kuurortlinn. Puccini oli seal varem palju kordi villat üürinud, kuid nüüd lasi ta Viareggiosse maja ehitada. Viareggios on loodud suurem osa ooperist "Turandot" ning sealt alustas Puccini ka oma viimaseks jäänud reisi Brüsselisse operatsioonile.
Viimased eluaastad ja surm. "Turandot"
Uue ooperi ainese otsingul langes valik Carlo Gozzi muinasjutule "Turandot". Töö ooperiga algas 1920. aastal ning esietendus oli planeeritud 1925. aastaks. Puccini töötas pikkamisi, teda ei rahuldanud ooperi libreto ning sobiva lahenduse leidmine võttis aega. Lisaks hakkas ta tervis halvenema. Palju aastaid kestnud diabeet oli organismi kurnanud. Nägemine nõrgenes, nii et jahil käies ei saanud Puccini enam korralikult sihtida. Et ta võiks endiselt oma saagi üle uhke olla, laskis keegi teine temaga samal hetkel.
Juba 1923. aasta lõpus hakkas Puccini kurtma valu sügaval kurgus ja köha. Seni polnud ahelsuitsetajast Puccini ebamugavustundele kõris ja sagedastele kurguhaigustele erilist tähelepanu pööranud. Esialgu seletati valusid sellega, et ühel õhtusöögil oli Puccinil pardiluu kurku kinni jäänud. Ei Puccini enda arst ega hiljem külastatud Firenze spetsialist märganud midagi murettekitavat. 1924. aasta sügisel oli Puccini juba väga ärevil. Ta läks teise Firenze professori juurde konsultatsioonile. Pärast läbivaatust ei selgitatud talle tema olukorda eriti täpselt, küll aga konstateeris professor ebaharilikku turset epiglottise ehk kõripealise all. Muretsev poeg Antonio kiirustas seejärel ise Firenzesse ja kuulis arstilt, et tegemist on vähiga, mida ei ole võimalik eemaldada. Puccinile endale ja Elvirale tegelikku olukorda ei avaldatud, kuid Puccini enesetunne oli nii halb, et ta uuris kõiki võimalusi, kuidas oma seisundit parandada. Itaalia arstide soovitusel otsustas ta sõita Brüsselisse doktor Ledoux' kliinikusse, ühte vähestest kohtadest, kus tegeleti uudse ja eksperimentaalse ravimeetodi, kiiritusraviga. Puccini võttis pooliku partituuri kaasa ning alustas 4. novembril reisi. Esmalt sõideti autoga Pisasse raudteejaama, sealt edasi rongiga Milanosse ja Brüsselisse. Pucciniga koos reisisid Brüsselisse Antonio ja Casa Ricordi esindaja Clausetti, haigestunud Elvira jäi Milanosse. Reisil oli Puccinil mitu verejooksu, ta sülitas verd ning püüdis seda varjata, visates veriseid taskurätte rongiaknast välja. Kahest järgust koosnev teraapia algas 7. novembril ning selle esimene etapp oli võrdlemisi kergelt talutav. Puccini pidi iga päev teatud aja kandma raadiumi sisaldavat kaelust. Pärast protseduuri võis ta kliinikust lahkuda, käia einestamas, sõpradega kinos ja ooperis. Tema enesetunne paranes ja vereköhimine lakkas. Operatsioon määrati 24. novembriks. Puccini oli selle tulemuste suhtes skeptiline, kuid lootis siiski paranemist. Operatsiooni käik oli järgmine. Puccinile manustati esmalt morfiini, sest tema halva üldseisundi tõttu oli protseduuri vältel võimalik kasutada ainult kohalikku tuimestust novokaiiniga. Hingamise võimaldamiseks tehti trahheostoomia ja sisestati tehtud avausse kummitoru. Seejärel kasvaja isoleeriti ning sellesse torgati 7 radioaktiivset nõela, mis pidid kõrri jääma 7 päevaks. Operatsioon kestis 3 tundi ja 40 minutit. Puccini suutis kanderaamilt ilma abita tõusta ja voodisse heita ning kolme päeva pärast paranes tema seisund märgatavalt. Ime näis olevat sündinud ja ka doktor Ledoux oli kindel, et tema kuulus patsient on päästetud. Äkiline pööre halvemuse poole toimus 28. novembri õhtul. Kell 18.00 tabas tugitoolis istuvat Puccinit infarkt ja ta kaotas teadvuse. Lisaks algas verejooks. Doktor Ledoux eemaldas otsekohe kõrist nõelad. Ta süstis patsiendile morfiumi ja lahkus kliinikust nii vapustatult, et sõitis koduteel autoga ühe jalakäija surnuks. Öösel Puccini seisund halvenes ja hommikul kutsuti kliinikusse apostellik nuntsius Belgias, monsignore Micara, kes toimetas sakramendid. Puccini suri 29. novembril kell 11.30.
Stiilist
Alates "Manon Lescaut'st" lõi Puccini omamoodi sünteesi Verdi ja Wagneri stiilidest. See väljendub mitmel moel. Ka Puccini ooperid on läbikomponeeritud tervikud, mitte eraldi soolonumbrite ja ansamblite järgnevused. Samuti kasutas Puccini teose struktureerimisel Wagneri ooperistiili meenutavaid juhtmotiive. Verdilt võttis Puccini üle häälekäsitluse ja meloodia lihtsuse. "Boheemist" alates ei kartnud Puccini enam lavale tuua tavaliste inimeste lihtsaid probleeme, mis teda enim inspireerisid.
Puccini ja autod
Vähesed teavad, et tänu Puccinile ehitati Itaalias esimene maastikuauto. Maestro oli parandamatu autode armastaja, 1901. aastal ostis ta oma esimese auto, Milano maailmanäitusel nähtud De Dion-Boutoni, kuid juba 1903 vahetas ta selle Clement Bayardi vastu välja. Selle autoga sõitis Puccini Torre del Lago ja Viareggio vahet. Tõenäoliselt liiga suure kiiruse tõttu sõitis Puccini 1903. aastal koos oma perega teelt välja; teised jäid terveks, kuid Puccini sai raskelt viga. Sellest seigast hoolimata jätkas helilooja autode kollektsioneerimist ning vahetas neid väga tihti. Kõik need autod olid linnas ja maanteel sõitmiseks sobivad, kuid ei kõlvanud jahipidamiseks. Selle tõttu pöördus Puccini 1919. aastal itaalia autotootja Vincenzo Lancia poole, et see talle rasketes maastikutingimustes sõitmiseks ühe auto ehitaks. Paari kuu möödudes saigi uus "maastikuauto" valmis ja seda hakati müüma peadpööritava hinnaga (35 000 liiri); maestro oli sellest autost nii vaimustatud, et ostis neid veel kaks. Sama autoga võttis Puccini 1922. aastal sõpradega ette suure Euroopa-reisi, mille marsruut oli järgmine: Cutigliano, Verona, Trento, Bolzano, Innsbruck, München, Ingolstadt, Nürnberg, Frankfurt, Bonn, Köln, Amsterdam, Haag ja siis tagasi Itaaliasse. 1922. aastal ostetud Lambda oli viimane Puccini auto; sellega sõitis ta 1924. aastal Pisa rongijaama, et sealt rongiga Brüsselisse saatuslikule operatsioonile sõita.
Ljubov Rimm
Ljubov Rimm (sünninimi Ljubov Mutt; 10. september 1894 Aruküla, Tuhalaane vald – 29. juuli 1976 Viljandi) oli eesti päritolu Nõukogude Liidu luuraja, 1930. aastatel Nõukogude spiooni Richard Sorge rühma liige Shanghais.
1925. aastal tutvus Moskvas elav Ljubov Mutt Tööliste ja Talupoegade Punaarmee Staabi IV (Luure) Valitsuse juhtivametniku Karl Rimmiga, kellega ta kolm aastat hiljem abiellus. 1931. aastal värbas NSV Liidu Relvajõudude Kindralstaabi Luure Peavalitsuse juht Jānis Bērziņš Nõukogude sõjaväeluuresse tööle ka Karl Rimmi vastse abikaasa Ljubovi.
Aastatel 1930–1935 oli Karl Rimm Zelman Klaasi nime all luuretööl Hiinas Shanghais, kus ta kuulus Nõukogude sõjaväeluure residendi Richard Sorge juhitud rühma. Peatselt järgnes talle sinna Berliini kaudu luuretööle ka Ljubov Rimm. 1935. aastal naasid Rimmid vahelejäämise kartuses Moskvasse.
Karl ja Ljubov Rimm arreteeriti suure terrori käigus 11. detsembril 1937. Karl Rimm mõisteti süüdi "kontrrevolutsioonilises terroriorganisatsioonis osalemises" ja hukati 22. augustil 1938. Ljubov Rimmile mõistis NKVD Erinõupidamine 20. aprillil 1939 kaheksa aastat vabadusekaotust. Voroneži sõjatribunal rehabiliteeris Ljubov Rimmi 23. aprillil 1957, misjärel ta asus elama Viljandisse.
Ljubov Rimm suri Viljandi keskhaiglas 29. juulil 1976. aastal maksavähki ning ta maeti Viljandi Metsakalmistule.
Mikrokeskkond
Mikrokeskkond on makrokeskkonna osa, mille moodustavad tarbijad/kliendid, toorainega varustavad ettevõtted ning konkureerivad ettevõtted ehk siis kõik, kellega ettevõte seotud on.
Matteo Salvini
pisi Matteo Salvini (sündinud 9. märtsil 1973 Milanos) on Itaalia poliitik, ta kuulus paremtsentristlikku valimiskoalitsiooni Lega Nord. Ta on 1. juunist 2018 kuni 5. septembrini 2019 Itaalia siseminister ja ühtlasi Itaalia asepeaminister. 2004–2018 oli ta Euroopa Parlamendi liige.
Ta on õppinud Milano ülikooli ajalooteaduskonnas, kuid ta pole ülikooli lõpetanud.
Mikrokeskkond
Viited
Market environment
Ingrit Kala
Ingrit Kala (sündinud 17. detsembril 1968 Räpinas) on setu rahvakultuuri edendaja ja eesti orienteeruja.
Ta lõpetas 1986. aastal Värska Keskkooli ja 1991. aastal Tartu Ülikooli kehakultuuriteaduskonna.
Aastatel 1991–2007 töötas ta Värska Gümnaasiumis kehalise kasvatuse õpetajana, 2007–2009 õppealajuhatajana. 2006. aastast on ta OÜ Kurveri juhatuse liige. 2011. aastast on ta ka Seto Käsitüü Kogo tegevjuht ja juhatuse liige.
Aastatel 1986–2017 on ta võitnud Eesti meistrivõistlustel orienteerumises 17 kulda (neist 5 orienteerumisjooksus, 8 rattaorienteerumises ja 4 suusaorienteerumises), 21 hõbedat ja 17 pronksi.
Ta on Värska Orienteerumisklubi Peko liige.
Isiklikku
Tema abikaasa Raul Kudre on omavalitsustegelane ja orienteeruja, nende tütred on orienteerujad Daisy Kudre ja Doris Kudre.
Jonušava
pisi|Jonušava Jonušava (ka Janušava) on Leedu linna Kėdainiai läänepoolne linnaosa. Jonušava piirneb Janušava külaga. Seal asuvad luteri kirik ja Kėdainiai autobussijaam.
Ajalugu
Aastal 1629 saabusid Kėdainiaisse Saksamaalt lahkunud luterlased, kes asusid elama Kėdainiai mõisa ümbruesse Jonušavasse. Nad rajasid oma turuplatsi ning aastal 1648 andis Władysław IV Waza neile oma vapi ja õiguse valida oma bürgermeistreid. Jonušavasse ehitati ka luteri kirik, mis on siiani säilinud.
Linnaosa hakkas kiiremini kasvama Nõukogude perioodil, mil sinna rajati ka viie- ja üheksakorruselisi korterelamuid.
Mariss Jansons
pisi Mariss Ivars Georgs Jansons (14. jaanuar 1943 Riia – 30. november 2019 Peterburi) oli läti ja Vene dirigent.
Mariss Jansons sündis Riias kuulsa dirigendi, NSV Liidu rahvakunstniku Arvīds Jansonsi pojana. Tema ema Iraida Jansons oli juudi päritolu ooperilaulja, kes sünnitas poja Saksa okupatsiooni ajal peidupaigas, kus ta varjas end pärast seda, kui tema vend ja isa olid Riia getos hukkunud.
Mariss õppis lapsepõlves isa käest viiulimängu. 1946. aastal võitis isa Arvīds Jansons teise koha riiklikul konkursil ja Jevgeni Mravinski kutsus ta oma assistendiks Leningradi Filharmooniasse. 1956. aastal ühines perekond isaga ja Mariss asus õppima Leningradi Riikliku Konservatooriumi muusikakooli. Selle lõpetamise järel õppis ta alates 1962. aastast Leningradi Riiklikus Konservatooriumis klaverimängu ja dirigeerimist Nikolai Rabinovitši juhendamisel ja täiendas end aastatel 1969–1972 Viinis Hans Swarowsky ja Salzburgis Herbert von Karajani juhendamisel.
Pärast võitu dirigentide konkursil Berliinis 1971. aastal kutsus Herbert von Karajan Mariss Jansonsit oma assistendiks Berliini Filharmoonikute juurde, kuid Nõukogude võimud keelasid selle ära. 1985. aastal sai ta Leningradi Filharmoonia Sümfooniaorkestri peadirigendi assistendiks.
Aastatel 1979–2002 oli ta Oslo-Filharmonieni muusikaline juht, 2003–2019 Baieri Raadio Sümfooniaorkestri peadirigent ja 2004–2015 Kuningliku Concertgebouworkestri peadirigent.
Ta tegi koostööd paljude tipporkestritega, sealhulgas Berliini Filharmoonikute, Londoni Sümfooniaorkestri ja Viini Filharmooniaorkestriga.
Aprillis 1996 sai ta Oslos kontserdi ajal raskekujulise infarkti.
Aastatel 2006, 2012 ja 2016 oli ta Viini uusaastakontserdi dirigent.
Alates 1995. aastast õpetas ta Peterburi konservatooriumis dirigeerimist ja juhatas üliõpilaste sümfooniaorkestrit. Jansonsil oli korter Peterburis. Tal oli Läti ja Venemaa kodakondsus.
Orgita raudteepeatus
pisi|[[Rapla–Virtsu raudtee kaart. Orgita raudteepeatus asub Pühatu ja Märjamaa peatuste vahel]] Orgita raudteepeatus oli raudteepeatus Rapla–Virtsu raudteel; tänapäevase haldusjaotuse järgi Rapla maakonnas Märjamaa vallas Orgita külas. Peatus tegutses üksnes liini algusaastatel ja asus 24.1 km kaugusel Rapla raudteejaamast.
Messier 76
Messier 76 (ka M76 ja NGC 650/651) on planetaarudu, mis asub Perseuse tähtkujus.
Planetaarudu avastas 5. septembril 1780 Prantsuse astronoom Pierre Méchain, kes teatas avastusest Charles Messierile. Messier vaatles seda sama aasta 21. oktoobril ning lisas selle oma kataloogi. M76 on üks kõigest neljast Messier' kataloogi planetaarudust. New General Catalogue's on sellele antud kaks tähistust, sest varem arvati, et see on kaks erinevat objekti.
Messier 76 asub Maast 2500 valgusaasta kaugusel ja selle diameeter on ainult 1,2 valgusaastat.
Castello Baradello
pisi|Vahitorn thumb|250px|Pildi paremas servas olev Castello Baradello Como linna kohal Castello Baradello on Itaalia põhjaosas oleva Como linna kõrval asuval 430 meetri kõrgusel mäel paiknev kaitserajatis.
Ajalugu
Loss võttis enda alla antiikse asula Comum Oppidum asukoha ehk Como algse asukoha, mille ajalugu ulatub tagasi 1. aastatuhandesse eKr. Tegemist oli ka ühe viimase Bütsantsi tugipunktiga piirkonnas - Como alistus langobardidele aastal 588. Loss taastati Lombardia Liiga sõdade ajal keiser Friedrich I Barbarossa abiga (kes elas seal 1158. aastal ). Aastal 1178 kinkis Friedrich I lossi ametlikult Como kodanikele.
Aastal 1278 suri kindlustuses Milano valitseja Napoleone della Torre, kes oli sinna peale Desio lahingut Milano peapiiskop Ottone Visconti poolt vangistatud.
Peale Como vallutamist aastal 1335 taastas Milano valitseja Azzone Visconti kindlustuse ja laiendas seda ning ehitas lisaks veel teisegi lossi (Castello della Torre Rotonda ehk "Ümara torni loss", mis on praeguseks hävinenud) ja tsitadelli.
Peale seda kui lossi varemed olid kuulunud munkadele ja seejärel eraisikutele, restaureeriti see aastal 1971.
Kirjeldus
Lossi kõige paremini säilinud element on nelinurkne torn, mille mõõtmed selle alumises otsas on 8,2 x 8,35 meetrit ja mis on 27,5 meetrit (teistel andmetel 35 meetrit ) kõrge. Kunagi olid tornil ka gvelfide tüüpi (ehk tavapärased nelinurksed) sakmed.
6. sajandist pärinevad ka Püha Nikolause kabel ja väiksem nelinurkne torn (4,4 x 4,15 meetrit), mida kasutati kastellaani elukohana.
Ramygala vald
Ramygala vald (leedu keeles Ramygalos seniūnija) on 2. järgu haldusüksus (vald) Leedus Panevėžysi rajoonis.
Valla pindala on 23 787 hektarit. 2011. aasta seisuga elas vallas 3698 inimest. Valla keskus on Ramygala linn (2011. aasta seisuga 1581 elanikku). Vallamaja asub aadressil Vadoklių g. 10. Vallavanem on Valdas Chirv.
Aastal 2008 liideti vallaga üks varem Velžysi valda kuulunud küla.
pisi|Vallamaja pisi|Aukštadvaris pisi|Barklainiai I pisi|Barklainiai kalmistu ja kabel pisi|Butkiškiai pisi|Garuckai pisi|Glebauskai pisi|Jutkiškis pisi|Bistrampolise kabel Kučiais pisi|Masiokai pisi|Uliūnai kalmistu pisi|Aukštadvarise mõisa varemed Aukštadvarise huutoris
Lisaks küladele on vallas ka mitmed huutorid:
Tartu Mill
pisi|Tartu Veski tööstushooned (juuni 2012) Tartu Mill AS (2010. aastani AS Tartu Veski) on Eesti kapitalil põhinev nisu- ja rukkijahutootja, mis asub Tartus aadressil Väike-Kaar 33.
Firma eelkäiaks oli 1885. aastal aadressil Tiigi tn. 61 George Riiki poolt loodud auruveski. 1908. aastal veski uueks omanikuks sai Felix von Berg, kes kingis seda Liivimaa Põllumajanduse Tarvitajate ja Tootjate Ühistule 1910. aastal. 1927. aastal veski uueks omanikuks sai Peeter Jänes ning 1940. aastal seda natsionaliseeriti. Tiigi veski kuulus Jahu ja Leivakombinaadile.
1941. aastal ettevõte praegusel territooriumil oli ehitatud Tartu Elevaator, selle juurde veski ning viljatornide alla olid rajatud varjend ja veinikelder. 1944. aastal elevaatori aluseid sambaid olid õhitud taganevad Saksa vägede poolt. 1947. aastal elevaator taastati.
1959. aastal Tartu Elevaatori ja Tiigi veski (mida nimetati ümber Veski nr 1) baasil oli moodustatud Tartu Teraviljasaaduste Kombinaat. Aastal 1961 nisujahu tootmiseks ehitati juurde väike Veski nr 2. 1972. aastal oli ehitatud elevaatori teine korpus, 1985. aastal uus rukkijahuveski ehk Lembitu veski ning Veski nr 2 oli suletud.
1994. aastal Tartu Viljasalve veskid, elevaatori ja laohooned oli erastatud ühistu Tartu Viljasalve poolt ning 1996. aastal kogu tegevus aadressil Tiigi tänav 61 oli lõppenud.
2000. aastal ühistu Tartu Viljasalve poolt oli asutatud ettevõtte AS Tartu Veski, aktsiad olid müüdud Saksamaa firmadele. 2001. aastal ostis 50% aktsiaid OÜ Veskimehed.
Kuuekümne töötajaga jahuveskis töödeldakse aastas ligikaudu 110 tuhat tonni peamiselt kodumaist toiduteravilja.
Koos Läti tütarettevõttega moodustas 2019. aasta müügikäive 164 miljonit eurot, mis hõlmab nisu- ja rukkijahu, pasta, erinevate helveste ja  jahusegude ning loomasööda müüki.
Olles seadnud oma prioriteediks rahuolu tarnijast kliendini ning panustades tootmise efektiivsuse tõstmisse ja tehnoloogia uuendamisse on Tartu Mill grupp suurim ja kaasaegseimal tehnoloogial põhinev teravilja ümbertöötleja ja pastatootja Baltikumis.
Mäesuusatamine 1992. aasta taliolümpiamängudel
Mäesuusatamine 1992. aasta taliolümpiamängudel Albertville'is toimus 9.–22. veebruaril.
Slaalom
22. veebruar 119 võistlejat
Suurslaalom
18. veebruar 131 võistlejat
Ülisuurslaalom
16. veebruar 118 võistlejat
Kiirlaskumine
9. veebruar 55 võistlejat
Teiste hulgas katkestasid Paul Accola (Šveits), Marc Girardelli (Luksemburg) ja Leonhard Stock.
Alpi kahevõistlus
10. ja 11. veebruar 66 võistlejat
Teiste hulgas katkestasid austerlased Stefan Eberharter, Günther Mader ja Hubert Strolz (5 väravat enne lõppu) ning Marc Girardelli (Luksemburg).
Slaalom
20. veebruar 63 võistlejat
Suurslaalom
19. veebruar 69 võistlejat
Petra Kronberger (Austria) kukkus ja katkestas.
Ülisuurslaalom
18. veebruar 59 võistlejat
Kiirlaskumine
15. veebruar 30 võistlejat
Alpi kahevõistlus
12. ja 13. veebruar 40 võistlejat
Õnnewalaja
Õnnewalaja oli satiirileht, mis ilmus 1908. aastal Tallinnas.
Väljaandjad olid Bernhard Mäns ja Juhan Luiga, toimetaja Georg Eduard Luiga.
Illustraatorid olid Otto Krusten ja Karl Merilaid-Schnell (pseudonüümiga R. Sõnnikuhark).
Ajalehel oli 8 lehekülge, seda trükiti Tallinnas J. A. Paalmanni trükikojas ning ajalehte ilmus ainult 1 number.
Võltsitud maailm
Võltsitud maailm on Jüri Lina laiekraanifilm, mis on tehtud Andrei Tarkovski laadis.
Filmi moto pärineb taani filosoofilt Søren Kierkegaardilt: ”On kaks moodust ennast tüssata lasta. Esimesel juhul usutakse seda, mis ei ole õigus. Teisel juhul aga keeldutakse tõde tunnistamast.”
Narva Aleksander Nevski kirik
Narva Aleksander Nevski kirik oli Narva linnuse õues asunud puukirik.
Pühale Aleksander Nevskile pühitsetud kirik ehitati 1859. aastal Narva linnuse lääneõuele Narva majutatud 92. Petseri jalaväepolgu ajateenijate jumalakojaks. Esimese maailmasõja alguses, 12. augustil 1914, lahkus polk Narvast, kirik lõpetas tegevuse, ikonostaas ja kirikuvara anti aga 1925. aastal üle Narva Iveri Jumalaema Kristliku Naistöö Ühingu komiteele kloostri kiriku tarbeks. Hoone hävines Teises maailmasõjas 1944. aastal.
Rändraamatukogu
Ehitus
Rändraamatukoguna võib kasutada mitmesuguseid mootorsõidukeid, aga ka veoloomi. Kõige sagedamini on raamatukoguks ümber ehitatud buss või paikneb spetsiaalne üksus veoauto kerel. Harvem on kasutusel paadid, laevad, trammid vms. Loomi kasutatakse transpordivahendina peamiselt arengumaades, eelkõige kaameleid või eesleid.
Mõned näited: Sõiduplaaniga määratakse kindlaks raamatubussi peatused ja konkreetsed nädalapäevad ning kellaajad, millal raamatukoguteenus on kättesaadav. Sageli on võimalik meelepärast kirjandust raamatukogu põhikogust ette tellida.
Ajalugu
19. sajandi lõpul hakati rändraamatukoguteenust osutama ka Ameerika Ühendriikides.
Kahe maailmasõja vahel võeti mitmel pool maailmas järjest uusi raamatubusse kasutusele, pärast II maailmasõda algas rändraamatukogude kiire areng. Mobiilsed raamatukogud saavutasid populaarsuse tipu 20. sajandi keskpaigas.
Saksamaal käitas esimest regulaarset raamatubussi Wormsi linnaraamatukogu aastatel 1925–1928.
Soomes alustas rändraamatukogu sõitmist vahetult enne I maailmasõda Vantaa piirkonnas.
Venemaal alustas esimene raamatubuss ringsõite 2003. aastal Volgogradis.
Soome raamatuautopäevad
Alates 1992. aastast korraldatakse Soomes iga kahe aasta tagant eri paigas raamatuautopäevi.
Eesti Filatelist
Eesti Filatelist (ka Eesti filatelist) oli algselt väliseestlaste poolt välja antud ja siiani Eestis ilmuv filateelia jätkväljaanne.
Väljaanne ilmub ebaregulaarselt 1955. aastast. Esimesed kümme aastat anti seda välja New Yorgis, kümme aastat hiljem anti ajakirja toimetamine alates 11. numbrist üle Eesti Filatelistide Ühingule Rootsis. 12. kuni 35. numbrini oli ajakirja toimetaja Elmar Ojaste. Tema eestvõttel lisati alates 12. numbrist artiklite lühikokkuvõtted inglise keeles, hiljem avaldatigi artikleid kahes või kolmes keeles. 35. numbris 1993. aastal avaldati kõigi seni ilmunud numbrite sisukorrad.
Esimesed 35 köidet andis välja New Yorgi Eesti Filatelistide Selts (köited 11–35 koos Eesti Filatelistide Ühinguga Rootsis).
Fotoonika
Nimetus "fotoonika" väljendab vähima valgusosakese footoni abil toimivat tehnoloogiat, nagu elektroonika tähendab laengukandjate elektronidega toimivat tehnoloogiat.
Fotoonika hõlmab valguse tekitamist, tuvastamist, levimist, mõõtmist ja manipuleerimist. Seda nii elektromagnetlainete nähtavas piirkonnas kui ka lähedastel lainepikkustel ultravioletis ja infrapunases.
Pelagius II
Pelagius II oli paavst 579–590. Ta oli 63. paavst.
Fotoonika
Fotoonika valdkonda kuuluvad näiteks laserid, valgusdioodid, optiline andmeside nii optilistes kiududes kui ka õhu kaudu, valguse abil toimivad salvestusseadmed (CD, DVD), kuvamisseadmed nagu ekraanid, valgusmodulaatorid, projektorid, fotod, hologrammid ning palju muud.
Pelagius II
Pelagius oli "Liber Pontificalise" järgi pärit Roomast. Ta oli idagoot Winigildi (Unigild) poeg.
Paavstiks saamine
Pelagius II sai "Liber Pontificalise" järgi paavstiks 26. novembril 579 ilma Bütsantsi keiser Tiberios II tunnustuseta, kuna langobardid piirasid samal ajal Roomat.
Fotoonika
Fotoonika alguseks võib lugeda esimese laseri ehitamist 1960. aastal. Valdkond arenes jõudsalt koos pooljuhtvalgusallikate (LED-dioodide), optiliste kiudude ja võimendite arenguga 1970ndatel. Fotoonikaseadmed on juba lahutamatu osa meie argistest tehnikaseadmetest ning järgmise põlvkonna arvutuskiibid kasutavad valgust üha enam infokandjana. Oleme liikumas elektroonika ajastust fotoonika ajastusse.
Pelagius II
Suhted langobardidega
Pelagius II valiti paavstiks ajal, mil Itaaliat rüüstasid langobardid.
Fotoonika
Fotoonika ja kiudoptiline telekommunikatsioon
Kaasaegne kiire internetiühendus on saanud teoks tänu optiliste signaalide saatmisele ja vastuvõtmisele telekommunikatsioonikaablites. Võrreldes elektriliste signaalidega elektrikaablites, võimaldavad optilised kiud edastada suuremat andmehulka ning on seejuures häirekindlamad. See tähendab, et edastusvigu tekib vähem.
Pelagius II
Suhted langobardidega
Ta saatis diakon Gregoriuse Konstantinoopolisse, et paluda sõjalist abi langobardide vastu.
Keiser Tiberios II oli sõjas Pärsiaga ega saatnud Itaaliasse vägesid. Ta soovitas paavsti delegatsioonil anda langobardi vürstidele altkäemaksu ja otsida abi Frangi valitsejatelt.
Oktoobris 580 saatis paavst Auxerre' piiskopile Aunariusele abipalve, otsides frankide toetust langobardide vastu ja soovides, et frangid ei sõlmiks langobardidega liitu. Paavst saatis Aunariusele ka reliikviaid, kuid ta ei saanud piiskopilt vastust.
Paavst palus eksarh Deciusel tulla appi, kuid eksarh kinnitas, et ta ei suuda Roomat kaitsta.
4. oktoobril 584 taotles paavst oma saadiku Gregoriuse kaudu keiser Maurikioselt tulutult Itaaliasse abivägede saatmist.
Aastal 585 saavutasid eksarh Smaragdus ja Austraasia kuningas Childebert II langobardidega vaherahu.
Suhted Konstantinoopoli patriarhiga
Pelagius II ajal algas vaidlus Konstantinoopoli patriarhiga tiitli "oikumeeniline patriarh" kasutamise üle.
Paavst keeldus aastal 588 tunnustamast Konstantinoopoli sinodi akte, kuna patriarhi Johannes IV-t nimetati "oikumeeniliseks". Paavst kutsus diakon Gregoriust katkestama osadust patriarhiga.
Suhted Hispaania piiskoppidega
Pelagius II ajal aastal 589 toimunud Toledo kirikukogul tunnustasid läänegoodid kristlust.
Suhted Itaalia piiskoppidega
Pelagius II katsus Grado piiskopi Elijaga lõpetada skismat, mis oli tekkinud seoses Kolme peatüki tüliga. Ta saatis 585 piiskopile 3 kirja. Viimase kirja oli koostanud Gregorius, milles paavst selgitas kolme taunitud teoloogi (Theodoros Mopsuestiast, Theodoretos Cyrrusest ja Ibas Edessast) teoloogiat.
Kui läbirääkimised jäid edutuks, taotles paavst eksarhilt sõjalist abi. Eksarh vangistas uue piiskopi Severuse, viis ta Ravennasse, kuid aasta hiljem lubas piiskopil piiskopkonda tagasi pöörduda.
Liturgilised otsused
Pelagius II kinnitas kirjas piiskop Gaudentiusele, et usklikud, kes on ristitud Issanda nimes, tuleb ristida Kolmainu vormeli järgi.
Ta soosis vaimulike seas tsölibaati.
Aastal 583 oli olemas paavsti erakabel.
Ordinatsioonid
Pelagius II ordineeris "Liber Pontificalise" järgi 48 piiskoppi, 28 preestrit ja 7 diakonit. Tema ajast on teada 3 kardinali.
Misjon
Pelagius II lähetas Gregoriuse Britanniasse angleid ristima, kuid roomlased ei soovinud Gregoriuse lahkumist Roomast.
Munkluse edendamine
Pelagius II lubas langobardide eest Rooma põgenenud beneditkiini munkadel rajada Lateraani basiilika juurde kloostri.
Kristlik eetika
Pelagius II muutis "Liber Pontificalise" järgi oma kodu vaestele ja eakatale mõeldud hooldekoduks.
Pelagius II kultuuriloos
Pelagius II ajal renoveeriti Roomas mitmed hooned, sealhulgas Rooma Peetri kirik ja San Lorenzo fuori le Mura kirik, kus asub teda kujutav mosaiik. Ta on esimene paavst pärast Felix IV, kellest on säilinud kaasaegne kujutis.
Ta kattis "Liber Pontificalise" järgi Peetruse haua kullatud hõbeplaatidega.
Ta lasi "Liber Pontificalise" järgi taastada Hermese katakombid.
ISO 3166
ISO 3166 on ISO standard, mis reguleerib riike, maid, sõltuvaid territooriume, geograafilisi piirkondi ja haldusüksusi tähistavaid koode.
Standard koosneb kolmest osast:
Chris Paul
Christopher Emmanuel Paul (sündinud 6. mail 1985) on USA korvpallur, kes mängib korvpalliliigas NBA, kus esindab meeskonda Phoenix Suns.
NBA karjäär
Chris Paul alustas NBA karjääri New Orleans Hornetsis, kuhu ta valiti 2005. aasta NBA draft'i 4. valikuna. Pärast kuut hooaega New Orleansis siirdus Paul Los Angeles Clippersi ridadesse, kus veetis samuti kuus aastat. Seejärel kaks hooaega Houston Rocketsis ja ühe Oklahoma City Thunderis mänginud Paul vahetati 2020. aasta novembris Phoenix Sunsi, kus mängib praeguseni.
USA rahvuskoondis
Paul on USA rahvusmeeskonna koosseisus tulnud kahekordseks olümpiavõitjaks: 2008. aastal Pekingis ja 2012. aastal Londonis. Lisaks tuli Paul USA koondisega 2006. aastal Jaapanis peetud korvpalli maailmameistrivõistlustel pronksile.
Guy Scott
Guy Lindsay Scott (sündinud 1. juunil 1944) on Euroopa päritolu Sambia poliitik. 28. oktoobrist 2014 kuni 25. jaanuarini 2015 oli ta Sambia presidendi kohusetäitja.
Enne seda oli ta alates 23. septembrist 2011 Sambia asepresident ja võttis presidendi kohustused üle pärast president Michael Sata surma. Ta oli oma ametiajal Musta Aafrika ainus valgenahaline president.
Scott ei saanud ise uutel presidendivalimistel kandideerida, sest tema vanemad ei olnud sündinud Sambias.
Menoikeus vanem
Menoikeus vanem oli vanakreeka mütoloogias Teeba ülik, kuningas Kadmose tütre Ino poja Pentheuse poeg. Tema esimesest pojast Kreonist sai samuti Teeba kuningas; tema tütrest Iokastest sai Teeba kuninganna. Kreoni pojad olid Menoikeus noorem ja Haimon.
Pühatu raudteejaam
pisi|Pühatu [[jaamahoone aastal 2009]] pisi|[[Rapla–Virtsu raudtee kaart]] Pühatu raudteejaam oli raudteejaam Rapla–Virtsu raudteel; tänapäevase haldusjaotuse järgi Rapla maakonnas Märjamaa vallas Pühatu külas.
Jaam asus 18,7 km kaugusel Rapla raudteejaamast.
Paanikahoog
Paanikahoog on tugev ja järsku tekkiv hirmu-, ärevus- või paanikatunne, mis tekib ilma nähtava vallandava tegurita ja süveneb paari minuti jooksul. Paanikahoog kestab tavaliselt mõne minuti, enamasti alla poole tunni, raskematel juhtudel ka mitu tundi.
Sümptomid
Paanikahoo ajal võivad esineda järgnevad sümptomid:
'''
Tekkepõhjused
Paanikahool võib olla erinevaid tekkepõhjusi: foobiad, kanepi suitsetamine, erinevad bioloogilised põhjused (posttraumaatiline stressihäire, hüpoglükeemia, obsessiiv-kompulsiivne häire), hüperventilatsiooni sündroom ning ravimidoosi vähendamine või ärajätmine. Paanikahäiret võivad põhjustada keemilise tasakaalu häired peaajus, stressi tekitavad sündmused ja pärilikkus. Paanikahäire võib tekkida igas vanuses, kuid sagedamini tekib see hilises puberteedieas või kahekümnendates-kolmekümnendates eluaastates.
Diagnoosimine
Kuigi paanikahoog on paanikahäire keskseks mõisteks, ei tähenda selle ühekordne esinemine veel psüühikahäire olemasolu, kuid on kindlasti märgiks sellest, et tuleks tähelepanu suunata oma vaimsele tervisele ja heaolule.
Ravi
Paanikahäiret saab edukalt ravida. Ravi peamiseks eesmärgiks on vähendada paanikahoogude esinemissagedust ning raskust. Ravi alustatakse eneseabivõtetest. Kui sümptomid püsivad, võib arst soovitada ka ravimeid ja/või psühhoteraapiat (nt kognitiiv-käitumisteraapia). Psühhoteraapia puhul viiakse enamasti läbi 8 kuni 12 seanssi. Teraapia raames võib nõustaja anda erinevaid ülesandeid, nt. lõdvestumisharjutuste tegemine, päeviku pidamine, probleemsete olukordade analüüs ning järkjärguline kokkupuude ärevust tekitavate situatsioonide/tegevustega. Ravimitest on paanikahäire puhul kasutusel antidepressandid ning vajadusel lisaks rahusti ja/või uinuti. Ravimite mõju võib olla tuntav alles 2 kuni 8 nädalat peale ravi algust, medikamentoosne ravi võib kesta kuni 1 aasta.
Eneseabivõtteid paanikahoo korral
Oluline on mõista ärevust ja selle põhjust.
Keskendumine hingamisele aitab vähendada paanikahoogu, hingata tuleks lõõgastavalt ja rahulikult.
Keha lõõgastus, näiteks massaaž aitab toime tulla paanikahooga.
Kehaline füüsiline aktiivsus ennetab paanikahoogude teket.
Tervislik toitumine ja tasakaalustatud toit ennetab hoogude teket, paanikahoogude tekke võimalust suurendab alkoholi ja kofeiini tarbimine ning suitsetamine.
Euphantos
Euphantos (kreeka Εὔφαντος; 4. sajand eKr) oli vanakreeka filosoof, Megara koolkonna esindaja, ajaloolane, poeet ning tragöödiakirjanik, kes oli pärit Olynthose linnast Chalkidike poolsaarel.
Euphantose kohta ei ole palju teada. Diogenes Laertios nimetab teda Eubulidese õpilase ning Vana-Makedoonia kuninga Antigonos I õpetajana. Viimase auks kirjutas ta ka teose "Kuninglikkusest" (vanakreeka Περὶ βασιλείας), mis oli laialt tuntud. Samuti olid võistlustel edukad tema kirjutatud tragöödiad.
Athenaios viitab Euphantose ajalooteosele oma "Õpetatud meeste pidusöögi" VI raamatus ning seda seoses Ptolemaios III-ga, mis tekitab vastuolu Euphantose arvatavate eluaastatega. Kuigi Diogenes Laertiose väitel elas Euphantos kaua, siis antud viite puhul võib oletada eksimust hilisemal ümberkirjutamisel ning tegelikult on Euphantos viidanud enda kaasaegsele kuningale Ptolemaios I-le. Teiseks võimaluseks on see, et kuningas Ptolemaios III ajal elas Egiptuses teine Euphantos, kes on muuhulgas tõlkinud egiptuse keelest ka Porphyriose teoses "Loomsest toidust hoidumisest" osundatud palve.
Kergejõustik 2000. aasta suveolümpiamängudel
thumb|ANZ-i staadion thumb| 2000. aasta suveolümpiamängude kergejõustikuvõistlused peeti 22. septembrist kuni 1. oktoobrini Austraalias Sydneys ANZ-i staadionil. Programmi 46 võistlusel osales 2134 sportlast 193 riigist, neist 22 ala oli naistele ja 24 ala meestele. Naiste teivashüpe ja vasaraheide olid olümpiakavas esimest korda. Lisaks oli naiste käimist pikendatud kümnelt kahekümnele kilomeetrile.
ANZ-i staadion ehitati varem poolsada aastat vanale mürgiste jäätmete prügimäele. Kemikaali Agent Orange toodeti seal muu hulgas Vietnami sõja ajal. Greenpeace'iga koostati juhised jäätmete kõrvaldamiseks enne ehituse algust.
Staadion konstruktsioon ehitati klaasist, terasest ja plastikust, mis peaks meenutama kosmoselaeva. See oli olümpiaajaloo seni suurim staadion, mahutades 110 000 istekohta – 9000 rohkem kui neli aastat varem Atlantas.
Doping
Nendel mängudel oli kergejõustikus ametlikult neli dopingujuhtumit.
200 m jooks
Finaal: 28. september Osavõtjaid: 67 Riike: 50 Maailmarekord: 19,32 Michael Johnson, USA (1. august 1996, Atlanta) Olümpiarekord: 19,32 Michael Johnson, USA (1. august 1996, Atlanta) Olümpiavõitja 1996: 19,32 Michael Johnson, USA (1. august, 1996 Atlanta) Ametlikud tulemused: Eeljooksud-Veerandfinaal-Poolfinaal-Finaal <br style="clear:both;" />
800 m jooks
Finaal: 27. september Osavõtjaid: 61 Riike: 46 Maailmarekord: 1.41,11 Wilson Kipketer, Taani (24. august 1997, Köln) Olümpiarekord: 1.42,58  Vebjørn Rodal, Norra (29. juuli 1996 Atlanta) Olümpiavõitja 1996: 1.42,58  Vebjørn Rodal, Norra (29. juuli 1996 Atlanta) Ametlikud tulemused: Eeljooksud-Poolfinaal-Finaal <br style="clear:both;" />
1500 m jooks
Finaal: 29. september Osavõtjaid: 41 Riike: 26 Maailmarekord: 3.26,00 Hicham El Guerrouj, Maroko (14. juuli 1998, Rooma) Olümpiarekord: 3.32,53 Sebastian Coe, Suurbritannia (11. august 1984, Los Angeles) Olümpiavõitja 1996: 3.35,78 Noureddine Morceli, Alžeeria (3. august 1996, Atlanta) Ametlikud tulemused: Eeljooksud-Poolfinaal-Finaal <br style="clear:both;" />
10 000 m jooks
Finaal: 25. september Osavõtjaid: 34 Riike: 19 Maailmarekord: 26:22.75 Haile Gebrselassie, Etioopia (1. juuni 1998, Hengelo) Olümpiarekord: 27.07,34  Haile Gebrselassie, Etioopia (29. juuli 1996, Atlanta) Olümpiavõitja 1996: 27.07,34  Haile Gebrselassie, Etioopia (29. juuli 1996, Atlanta) Ametlikud tulemused: Eeljooksud-Finaal <br style="clear:both;" />
Maraton
Finaal: 1. oktoober Osavõtjaid: 100 Riike: 66 Maailmarekord: 2:05.42 Khalid Khannouchi, Maroko (24. oktoober 1999, Chicago) Olümpiarekord: 2:09.21 Carlos Lopes, Portugal (12. august 1984, Los Angeles) Olümpiavõitja 1996: 2:12.36 Josia Thugwane, LAV (4. august 1996, Atlanta) Ametlikud tulemused: Finaal <br style="clear:both;" />
4 × 100 m teatejooks
* Ei jooksnud finaalis
Finaal: 30. september Osavõtjaid: 168 Riike: 40 Maailmarekord: 37,40 USA (8. august, 1992 Barcelona) Michael Marsh, Leroy Burrell, Dennis Mitchell, Carl Lewis Maailmarekord: 37,40 USA (21. august 1993, Stuttgart) Jon Drummond, Andre Cason,  Dennis Mitchell,  Leroy Burrell Olümpiarekord: 37,40 USA (8. august, 1992 Barcelona) Michael Marsh, Leroy Burrell, Dennis Mitchell, Carl Lewis Olümpiavõitja 1996: 37,69 Kanada (3. august, 1996 Atlanta) Robert Esmie, Glenroy Gilbert,  Bruny Surin,  Donovan Bailey Ametlikud tulemused: [https://www.worldathletics.org/competitions/olympic-games/27th-olympic-games-6951910/results/men/4x100-metres-relay/round-1/result 1. voor]-Poolfinaal-Finaal <br style="clear:both;" />