cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kategooriad
Ühenduse järgi ja ühenduseta öeldavad
"Kategooriate" aine on ühenduseta öeldavad. Seejuures jätab Aristoteles välja sünkategoreemid (näiteks eessõnad, asesõnad ja sidesõnad). Ka koopula jääb välja. Teda huvitavad ainult need öeldavad (üksikterminid ja üldterminid), millel on korrektses subjekt-predikaatlauses subjekti või predikaadi koht ja mis midagi tähistavad. Ühendusega öeldavad on "Organonis" "Kategooriatele" vahetult järgneva teose "De interpretatione" teema. Öeldavate ühendamise võimalusi arutati juba Platoni Akadeemias ning seda küsimust puudutab ka Platoni dialoog "Sofist" (262–264), mis valmis ajal, mil Aristoteles oli Akadeemia liige. Sealsete mõtete kohta Aristoteles otseselt seisukohta ei võta.
Subjekt (hypokeimenon)
Hypokeimenon on see, mis moodustab üksiku eseme muutumatu sisu. Tänav võib olla märg või kuiv, rahvast täis, kauge, hästi ligipääsetav või hästi valgustatud, ta on ikka (see) tänav. Sõna hypokeimenon võib tõlkida "subjektiks", "substraadiks" või "aluseks olevaks". Aluseks olev hõlmab ka indiviidi need tunnused, mis regulaarselt leiduvad ka teistes sama liiki indiviidides. Alusoleva näited on üks kindel üksik inimene, näiteks Sokrates, ja üks kindel üksik hobune. Niisuguse aluseks oleva kohta võib nüüd (laiemas mõttes) midagi öelda, nagu näiteks "Sokrates on inimene" ja "Sokrates kõnnib". Aluseks olevale vastab lause grammatiline alus ja väite loogiline subjekt. Ontoloogiliselt on ta omaduste ja tunnuste kandja. Aluseks olev on jagamatu ja arvult üks, üksik asi tervikuna. Järelikult ei saa teda ennast ühegi muu asja kohta (tunnusena) preditseerida. Mõiste sügavam analüüs koos vormi ja mateeria eristusega (hülemorfism) leidub Aristotelese hilisemas teoses "De generatione et corruptione" (I 4, 319b6–320a7).
Neli oleva liiki (2. peatükk)
Aristoteles eristab nelja liiki olevat (on). Nende eristamiseks kasutab ta kahte liigitusalust:
Kimrõ rajoon
Kimrõ rajoon on 2. järgu haldusüksus Venemaal Tveri oblasti idaosas. Piirneb lõunas Moskva oblastiga. Rajooni läbib Volga jõgi.
Kategooriad
Neli oleva liiki (2. peatükk)
Iga asi, mis on olemas (iga olev ), on seega aluseks olevatega kahes suhtes, nii et olev jaguneb neljaks liigiks:
Kimrõ rajoon
Rajoonis on 1 alev (Belõi Gorodok) ja 417 maa-asulat. Halduskeskus Kimrõ ei kuulu rajooni.
Halduslikult jaguneb rajoon 1 linnaasunduseks ja 13 külaasunduseks:
Kategooriad
Neli oleva liiki (2. peatükk)
Selles nelikjaotuses kätkeb Aristotelese olevakäsituse tuum. "Kategooriates" visandab ta selle alused ning mujal, eriti "Metafüüsikas", arendab ta seda edasi. See, mida ei saa millegi muu kohta öelda, on iseseisev, konkreetne, üksik, piiritletud asi, mis on oleva alus. See on omaduste kandja. Väites ei saa seda tähistada predikaat. Seevastu mittesubstantsiaalsed omadused, nagu näiteks haigus, teadmine ja värvused, on olemas ainult sõltuvalt, üksikutes substantsides. Liigid (eidos, ladina species) ja sood (genos) aga ei ole üksikutes substantsides, vaid neid ainult öeldakse üksikute asjade kohta. Mingi inimese kohta saab ütelda, et ta vastab inimese definitsioonile; inimese liigi kohta saab öelda, et ta vastab eluka soo definitsioonile. Liik (species infima) ei ole liikideks jagatav. Ta hõlmab vähemalt ühe indiviidi, millel on sellele liigile vastav liigierisus. Ka substantside liigid ja sood on olemas ainult juhul, kui on olemas vastavad üksikud asjad. Et substantside liikidel ja sugudel saab väidetes olla samasugune koht nagu üksikutel substantsidel ning nad on ka üksikutest substantsidest tuletatud, nimetab Aristoteles 5. peatükis üksikuid substantse esmasteks substantsideks ning substantside liike ja sugusid teisesteks substantsideks.
Kimrõ rajoon
2010. aastal oli rahvaarv 13 190. Neist 11 967 venelased, 189 ukrainlased, 87 tatarlased ja 72 armeenlased.
Kategooriad
Neli oleva liiki (2. peatükk)
Nelikjaotuse tõlgendamisel valmistab erilist raskust üksikute omaduste suhe üldiste omaduste ja indiviididega, eriti küsimus, kas need on omaette entiteedid Aristoteles ütleb: "subjektis olevaks aga ütlen seda, mis millessegi mitte osana kuuluvana ei saa olla ilma selleta, milles ta on" (2. peatükk, 1a24–25). Traditsiooniline tõlgendus, mida pooldab John Lloyd Ackrill (1963), formuleerib siin "lahutamatusreegli", mille järgi üksikut omadust ei ole enam olemas, kui vastavat omaduse kandjat ei ole enam olemas. Probleem on selles, et omadused on midagi üldist. Traditsioonilise tõlgenduse järgi on üldine omadus üksikus kandjas individualiseeritud. Sokratese tarkus ei ole sama mis Platoni tarkus. Lahutamatusreegel peab tagama, et ei eeldataks Sokrateses individualiseeritud tarkuse kõrval eraldi olemasolevat üldist tarkuse entiteeti. Vaidluse algatas Gwilym Ellis Lane Owen teesiga, et individualiseerimisest räägitakse ainult niivõrd, kui vaadeldavad omadused ei ole piisavalt spetsifitseeritud. Ent iga omaduse puhul on kujutletav, et see saab teises subjektis korduda. See valge, mis Sokratese habemes võib leiduda ka mõnes teises habemes. Kui kordumist ei ole, on tegu teise värvusega. Sellele käsitusele räägib vastu see, et ruumilis-ajaline individuaalsus on korratavusega põhimõttelises vastuolus Kolmanda tõlgenduse annab Michael Frede, kes vaatleb üksikut omadust aktsidentsina, mis on omaette entiteet, kui üldse on asju, milles ta saab olla. Kui on habemeid, saavad need olla ka Sokratese habeme valge kandjad. Tõenduseks toob Frede muu hulgas koha "Kategooriate" 5. peatükist: "Või jälle, värvus on kehas, sellepärast ka mingis kehas, sest kui ta ei oleks mingis üksikus, siis ka mitte kehas üldse." (2b1–3). Frede järgi on värvus midagi üldist, mille subjektiks on iga kord mingi üksik asi. Indiviidis esinevat omadust saab käsitada ka omaduse või tunnuse infima species'ena (liikimoodustava erisusena). Christof Rapp peab võimalikuks nii traditsioonilist kui ka Frede tõlgendust.
Indiviid, liik ja sugu: 3. peatükk
3. peatükis nendib Aristoteles, et väide millegi kohta, mis ei ole aluseks olev, kehtib ka sellele aluseks oleva kohta. Kui näiteks öeldakse, et inimesed on elukad, siis ka mingi inimene on elukas. Aristoteles kirjeldab siin "öeldavuse" suhet. Tuleb tähele panna, et selline järeldus ei ole õige, kui tegu on näiteks "poeg olemise" suhtega, küll aga "järglane olemise" suhte puhul.
Aristoteles viitab ka sellele, et eri sugudesse kuuluvatel liikidel on erinev liigierisus. Nii võib elukate seas eristada kõndivaid, kahejalgseid, lendavaid ja veeelukaid. Teadmise sool aga peavad olema teised eristused. Teiselt poolt, elukatele rakendatavaid eristusi saab rakendada ka lendavatele elukatele ja veeelukatele. Mõned kommentaatorid heidavad Aristotelese ette, et ta ei tee selget vahet soo ütlemisel liigi kohta ja liigi ütlemisel indiviidi kohta, nähes esimesel juhul sisalduvus-, teisel juhul kuuluvussuhet. Sellele saab vastu väita, et sugusid ja liike ei tule vaadelda mitte hulkade ja alamhulkadena, vaid vaid omaette struktuuridena, umbmäärase üldisena. Teine vastuväide on see, et Aristoteles ei räägi siin mitte predikatsioonidest, vaid indiviidide nimetustest (määravatest kirjeldustest) ning nende implikatsioonidest või konnotatsioonidest.
Kategooriate nimekiri (4. peatükk)
Aristoteles loetleb kümme "öeldavate" (legomena) liiki, nn kümme kategooriat. Ilma ühenduseta öeldav tähistab Aristotelese järgi kas substantsi, kvantiteeti, kvaliteeti, suhet, kohta, aega, asendit, omamist, tegevust või talumist (1b 25–27).
"Toopikas" selgitab Aristoteles ka ühenimelisuse ja kaasnimelisuse kohta predikaatide süstemaatikas. Ühes kategoorias olevad väljendid (indiviid, liik, sugu) on kaasnimelised, aga näiteks hüve on ühenimeline. "Tuleb ka vaadata predikaatide sugusid sõna järgi, kas nad on kõikidel juhtudel samad; sest kui nad ei ole samad, siis on selge, et öeldav on ühenimeline. Nii näiteks on hea toidus see, mis tekitab naudingut, arstikunstis aga see, mis tekitab tervist, hinge puhul aga see, et ta on mingisugune, nagu näiteks mõistlik, vapper või õiglane; samamoodi ka inimese puhul. Mõnikord on hea aga millalgi, nagu näiteks õigel ajal; sest heaks öeldakse seda, mis on õigel ajal. Sageli aga mingipalju, nagu näiteks mõõduka puhul; sest ka mõõdukat nimetatakse heaks. Nii et hea on ühenimeline." (I 15, 107a 3–11) Siin on esiplaanil kategooriate keeleloogiline funktsioon sofismide paljastamisel.
Et "Kategooriates" nimetatakse esimest kategooriat ousia'ks, ei ole rõhk enam mitte keeleanalüüsil, vaid oleva selgitamisel. Seejuures on oluline roll esmase ja teisese substantside eristamisel, millest hilisemates teostes enam juttu ei ole. Substantsi mõiste on metafüüsikas keskne, kusjuures esmast substantsi analüüsitakse sügavamalt alles Aristotelese küpsemas filosoofias mateeria ja vormi ning võimalikkuse ja tegevuse eristuse abil. Sõna "olev" erinevate kasutamisviiside uurimisel hilisemates teostes (Metafüüsika V 7, 1017a 22–30; VI 2, 1026a 33; VII 1, 1028a 10–13) piiritletakse olevat kategooriatega (horistai to on, Metafüüsika VII 3, 1029a 21). Aristoteles räägib seal otsesõnu oleva kategooriatest ehk predikaatidest (kategoriai tou ontos; Metafüüsika V 28, 1024b 13; IX 1, 1045 b 28; Füüsika III 1, 200b 28). Kategooriad aitavad analüüsida olevat, niivõrd kui seda öeldakse. "Iseenesest olevaks aga öeldakse kõike seda, mida tähistavad predikatsiooni kujud [τὰ σχήματα τῆς κατηγορίας; kategooriad]: sest nii mitmeti kui [iseeneses olevaks] öeldakse, nii mitmeti nad tähistavad." (Metafüüsika V 7, 1017a 22–24.) See vahetu ontoloogiline seos ei ole "Kategooriates" veel nii ühemõtteline.
Tõlgendusloos on omistatud kategooriatele selles teoses erinevaid otstarbeid. Antiikkommentaatorite arvamuste mitmekesisus, millest Simplikios räägib, on võrreldav uusaja kommentaatorite omaga. Simplikiose järgi olid olemas arvamused, et kategooriad on tähistavad väljendid (phōnai sēmainousai), väljenditega tähistatavad asjad (sēmainomena pragmata) või mõtted (hapla noēmata). Simplikios ise lükkas kõik need positsioonid tagasi kui ühekülgsed. Kooskõlas Porphyriosega sõnastas ta kategooriate otstarbe nii: need on kõige lihtsamad asju tähistavad väljendid kui asju tähistavad, mitte kui lihtsalt keelevormid. Olulise panuse uusaegsesse diskussiooni kategooriate üle andis 19. sajandil Friedrich Adolf Trendelenburg, kes vastupidi Simplikiosele rõhutas seost grammatiliste funktsioonidega lauses. Hermann Bonitz seevastu mõistis kategooriaid puhaste olemisviisidena. Otto Apeltil on esiplaanil keeleloogilised ütlusviisid. Ta nimetas kategooriaid predikaatide sugudeks. Franz Brentano jälle pidas kategooriaid "ülimateks mõisteteks" või "positiivsete predikaatide kõrgeimateks mõisteteks", nii et neil oli tema arvates oma reaalsus. Kategooriate reaalsuse kontseptsiooni vastu astus välja Martin Heidegger: "Kategooriad ei ole "reaalsed mõisted", vaid vahvärk, millesse kõik reaalsed mõisted on sisse kantud. Mitte asju nende tegelikkus laadis ei kirjeldata seal ega juba kindlaks määratud soomõisteid (γένη!), vaid sugude võimalikkuse tingimusi." Kategooriad kuuluvad oleva olemise tasandile, need on "määratlused, mis on igale olemisele juba aluseks, mis iga olev peab olema, et olla." Kategooriate topelttähendust (semantiliselt ütlusvormina ja ontoloogiliselt tegelikkussisuna) tõstab esile Ingemar Düring: "Need on tööriistadeks liikumise ja muutumise liikide liigitamisel; need kirjeldavad olemise erinevaid vorme või avaldusi ja ühtki kategooriatest ei saa taandada mõnele teisele kategooriale ega ühisele ἀρχή-le [arché = algupära]." Andreas Graeser ütleb, et kategooriad on "tähendusklassid, asjade loomulikud klassid", millel on nii keeleloogiline kui ka ontoloogiline sisu. Seda rõhutab ka Klaus Oehler: "Nagu kõikjal Aristotelesel, nii on kategooriate analüüsis keelelise väljenduse uurimine suunatud põhjapanevatele loogikalistele ja noemaatilistele [tunnetusteoreetilistele] struktuuridele ning lõpuks ka selle jaoks fundamentaalsetele ontilistele antustele.“ Michael Frede eristas "Kategooriates" ja "Toopikas" sõna "kategooria" kolme kasutamisviisi: 1) kategooriad kui predikatsioonid, 2) mingi predikatsiooni predikaatide klassid ja 3) oleva kõrgeimad klassid; viimane tähendus leidub ainult "Kategooriates".
Kategooriate põhjapanevat tähtsust Aristotelese filosoofias näitavad paljud kategooriate loendid eri teostes. Klaus Oehler on koostanud nimekirja üle 60 loendist, kus mainitakse vähemalt kolme kategooriat. Klassikaline näide on hüve struktureerimine "Nikomachose eetika" I, 6: "Edasi, hüvest räägitakse sama mitmeti nagu olevast (seda öeldakse nii selles, mis, nagu näiteks jumal ja aru, missuguses, [nagu näiteks] voorused, kui paljus, [nagu näiteks] õige mõõt, selles, mis on millegi suhtes, [nagu näiteks] kasulik, ajas, [nagu näiteks] õige hetk, kui ka kohas, [nagu näiteks] [hea] elukoht, ja muus sellises), nii et on selge, et ei saa olla mingit ühist ja ühte üldist, sest sellest ei räägitaks kõikides kategooriates, vaid ainult ühes." (EN 1096a)
Substants (5. peatükk)
Ousia mõistet analüüsides eristab Aristoteles nüüd – vastavalt teise peatüki loogikale – esmast substantsi (prōtē ousia) ja teisest substantsi (deutera ousia). "Teisesteks substantsideks öeldakse neid liike, millesse esmaselt substantsideks öeldavad kuuluvad, samuti ka nende liikide sugusid. Näiteks mingi inimene kuulub liigi poolest inimesse, liigi sugu on elukas." (2a 15–18). Aristoteles teeb substantside kohta öeldava omaduste kohta rea tähelepanekuid:
Aktsidentsid
Iga asi, mis on subjektis, on Aristotelesel aktsidentaalne omadus. Need võivad olla üksikud või üldised (vt ptk 2: oleva liigid). Need omadused on ülejäänud üheksa kategooriat. Nad on ontoloogiliselt sõltuvad mõnest (esmasest) substantsist, st nad ei saa iseseisvalt olemas olla, vaid nad on seesolemise seoses. Peamisi omadusi kvantiteeti, kvaliteeti ja suhtes olevat arutatakse sarnasel moel "Metafüüsika" mõisteleksikonis (Metafüüsika V 13, 14, 15). See on üks tõendeid selle kohta, et teooria, mida Aristoteles arendab "Kategooriates", on aluseks ka hilisemates teostes, kuigi üksikasjadelt ja vaatepunktilt pisut modifitseerituna.
Kvantiteet (6. peatükk)
"Mingipaljuks nimetatakse seda, mis on lahutatav koostisosadeks, millest kumbki või igaüks on loomu poolest miski üks ja miski see. Ja hulk on mingi mingipalju, kui ta on loendatav, ning suurus, kui ta on mõõdetav. Ja hulgaks öeldakse seda, mis on võimalikkuses lahutatav mittepidevaks, suuruseks seda, mis [on lahutatav] pidevaks." (Metafüüsika V, 1020 7–11. "Kategooriates" sellist definitsiooni veel ei ole.) Aristoteles alustab kohe eristusega, et mõni mingipalju on diskreetne, mõni pidev. Diskreetsed asjad on loendatavad. Nende hulka kuulub ka kõne, mis koosneb silpidest. Pidevate asjade, nagu joon, pind, keha või aeg ja koht, osadel on ühine piir. Mingipaljud võivad lisaks olla nii, et nende osadel on üksteise suhtes asend, või olla ilma ruumilise seoseta, kuid selle asemel järjestusega, nagu aeg, arvud ja kõne.
Mingipalju üks tunnus on see, et sellel pole vastandit. Kaheküünrane ja kolmeküünrane on määratletud, neile ei saa moodustada midagi kontraarset. Samuti ei ole mingipaljul rohkemat ega vähemat, sest ta on määratletud. Mingipalju hulka ei kuulu suur ja väike, varem ja hiljem, sest need on millegagi seoses ja kuuluvad suhtes oleva kategooriasse; sest näiteks hirsitera võib nimetada suureks ja mäge väikeseks. Mingipalju kõige kindlam tunnus on see, et ta on kas võrdne või ebavõrdne. Omadused, nagu näiteks värvus, ja olekud (kvantiteedid), ei ole võrdsed ega mittevõrdsed, vaid sarnased või mittesarnased.
Suhtes olev (7. peatükk)
Suhtes olevad nõuavad mingit seost. See käib niisuguste võrdlevate sõnade nagu "suurem" ja "kahekordne" kohta. Ent ka niisuguseid asju nagu seisund, taju, teadmine ja asend nimetab Aristoteles suhtes olevateks, sest need mõisted saavad tähenduse alles suhte kaudu millegagi. Teadmine on teadmine millegi kohta, asend on asend millegi suhtes. Suhtes olevad võivad olla kontraarsed, nagu teadmine ja mitteteadmine. Nad võivad ka väljendada rohkemat ja vähemat (intensiivsust). On aga ka suhtes olevaid, mille kohta see ei käi. Näiteks ei saa rääkida rohkem või vähem kahekordsest.
Üks suhtes oleva tunnus on pöördvastavus, näiteks isanda ja orja või kahekordse ja poole vahel. See juures tuleb tähelepanu pöörata mõistelisele täpsusele. Nii näiteks ei ole lind ja tiib pöördvastavad, küll aga tiivuline ja tiib. Pöördvastavust ei saa väljendada, kui ei valita õiget suhtetasandit: näiteks saab küll rääkida inimese orjast, kuid mitte orja inimesest. Suhtes olev peab väljendama suhtele eriomast. Mitte kõik suhtes olev ei ole üheaegne, sest teatav või tajutav on juba enne olemas, kui seda teatakse või tajutakse.
Suhtes oleva alla ei käi üksikud substantsid, ka mitte nende osad, kuigi iga substants on millegagi suhtes. Kui öeldakse, et see mägi on väike (või suur), siis suhtes olev on väiksus, mitte üksik mägi. Aga selleks et substantsi kohta mõnd suhtes olevat saaks öelda, peab substants teada olema.
Tõlge
1a Ühenimelisteks [Ὁμώνυμα; ekvivookseteks] öeldakse neid, millel ainult nimi on ühine, sellele nimele vastav olemuse logos [λόγος τῆς οὐσίας; definitsioon ] aga erinev, nagu näiteks elukas [ ζῷον ] [on] nii inimene kui ka kujutis, sest nendel on ainult nimi ühine, aga sellele nimele vastav olemuse logos on erinev, 1a5 sest kui keegi selgitaks, mis on kummagi puhul elukas olemine, siis ta omistaks kummalegi eri logose.
Kaasnimelisteks [συνώνυμα; univookseteks] öeldakse aga neid, millel on nii nimi ühine kui ka sellele nimele vastav olemuse logos sama, nagu näiteks elukas [on] nii inimene kui ka veis, sest mõlemat nimetatakse ühise nimega elukas ning ka 1a10 olemuse logos on sama, sest kui keegi omistaks kummalegi logost, mis on kummagi puhul elukas olemine, siis ta omistaks sama logose.
Kõrvalnimelisteks [παρώνυμα; denominatiivseteks] aga öeldakse neid, millel on millestki ainult sõnalõpu poolest [τῇ πτώσει] erinevatena nimetus nime järgi, nagu näiteks kirjaoskusest kirjaoskaja ja 1a15 vaprusest vapper.
Zōon
Sõnal ζῷον on kaks tähendust: 1) 'elusolend (elukas)'; 2) '(mitte ainult elusolendi, vaid mis tahes eseme) pilt, kujutis, joonistus, figuur, skulptuur, maal, ornament'. Teine tähendus pärineb esimesest.
Homōnymos
Sõna homōnymos tähistab juba Homerosel ühe nimega eri inimesi või esemeid. Platon kasutab seda idee ning selles osalevate üksikute asjade ühetaoliseks nimetamiseks. Sofistikat kritiseerides osutab Platon ka ühenimelisusele kui võimalike argumendivigade allikale. Ta nimetab ka asjade nimetusi ühenimelisteks (homonüümseteks; Politikos 258 a1). Speusippose skeemi järgi on "homonüümne" sõna, mida kasutatakse eri asjade kohta eri tähenduses (Simplikios, CAG VIII, In Arist. Cat. la 12). Aristoteles kasutab sõna homōnymos kord traditsioonilises filosoofiaeelses tähenduses, kord Platoni ja Speusippose uues tähenduses (Metafüüsika 7, 10. 1035b 1–2), kord omaenda uues tähenduses, mille ta võtab kasutusele "Kategooriate" 1. peatükis. Ühenimelised on sealses näites olemuslikult erinevad asjad, millel on ühine tähistus. Teisal nimetab ta selliseid asju juhuslikult ühenimelisteks (apo tychēs homōnyma; Nikomachose eetika I 4. 1096b 26). Vastavaid ühiseid nimesid nimetab Aristoteles mitmeti öeldavateks (pollachōs legomena, multivookseteks; näiteks Toopika I 15. 106a 9–10). Sõnal on erinevad semantilised funktsioonid. Teistsuguseid ühenimelisi asju (ning nende mõisteid ja väljendeid) nimetab ta ühtemoodi öeldavateks, mis erinevad ainult astmeliselt, järjestatult; ta nimetab neid sõna õiges mõttes mitmeti öeldavateks (Toopika II 3. 110b 16; Metafüüsika 4, 1. 1003b 5–6.). Peale metafooride (Toopika IV 3. 123a 27–28; VI 4. 140a 8–9) ja analoogia kaudu (kat' analogian) seotud mõistete (De generatione animalium. 11. 715b 20; Füüsika. VII 4. 249a 23–24; Nikomachose eetika 14. 1096b 26) on need eelkõige ühe põhitähendusega (pros hen) lähedase tähendusega terminid (Metafüüsika 7, 4. 1030b 3; 2. 1003a 331). Organonis käsitleb Aristoteles nimetuste mitmetähenduslikkust väärade definitsioonide ja eksijärelduste põhjusena (Toopika VI 2. 139a 19–20; 10. 148a 37f.; Teine analüütika II 13. 97b 29–30).
Ho kata tounoma logos tēs ousias
Fraas "nimele vastav olemuse logos" (ὁ κατὰ τοὔνομα λόγος τῆς οὐσίας) on tekitanud küsimusi.
Fraaside kata tounoma ja tēs ousias ehtsust 1. peatükis on küsimärgi alla pandud. Paistab, et varasemad kommentaatorid (Dexippos, Simplikios) lähtusid tekstist, kus neid ei ole. Küsimus on oluline sellepärast, et logos tēs ousias (nagu ka horismos) on Aristotelesel termin, mis tähistab definitsiooni. Selle kasuks, et logost tulebki siin mõista definitsioonina, on öeldud, et vastanduse puhul nimega ütlebki Aristoteles definitsiooni kohta lihtsalt "logos". Sarnastel puhkudel ütleb Aristoteles "Toopikas" lihtsalt "logos" (heteros gar ho kata tounoma logos autōn (I 15. 107a 20); synōnyma gar hōn heis ho kata tounoma logos (VI 10. 148a 24)). Kui tēs ousias on hilisem lisandus, siis võib-olla on tahetud rõhutada, et jutt ei ole nime, vaid olemise definitsioonist.
Pole selge, kas silmas on peetud definitsiooni lähima soo ja liigierisuse kaudu, nii et jutt on ainult niisuguse definitsiooniga asjadest, või tuleb definitsiooni mõista laiemalt. Antiikkommentaatorid pooldavad viimast, oletades, et sellepärast vältiski Aristoteles siin sõna horismos. Kitsas mõttes mittedefineeritavad asjad on näiteks kõige kõrgemad sood (kategooriad) ja indiviidid. Ent Aristoteles ei räägi ei kategooriate ühenimelisusest ega pärisnimede kandjate ühenimelisusest. Jaakko Hintikka arvab, et jutt on lihtsalt tähenduse selgitusest, Gwilym Ellis Lane Owen peab ilmseks, et tegu võib olla lihtsalt parafraasiga, nagu logost on mõistetud "Toopika" I raamatu 15. peatükis. "Kategooriates" võib siiski olla tegu kitsama tähendusega.
Ühine nimi
Antiikkommentaatorid saavad ühisest nimest nii aru, et tegu võib olla päris- või üldnime, tegusõna, sidesõna või isegi eessõnaga. Porphyriose järgi võib see olla mis tahes lauseosa. Simplikiose järgi pannakse lauseosale määrav artikkel ette, nii et sellest saab nimi. Tänapäevase käsituse järgi saab jutt olla ainult predikaadisõnadest, sest ühine nimi peab olema asendatav definitsiooniga.
Anu Korb
Haridus
Ta lõpetas 1969. aastal Tallinna 10. Keskkooli ja 1974. aastal Tartu Riikliku Ülikooli.
Kategooriad
Kaasnimelised
Kaasnimelised on asjad, millel on ühine nimi ja ühine definitsioon (logos).
NLKP 24. kongress
pisi|NLKP 24. kongressi puhul välja antud Nõukogude Liidu [[postmark]] '''NLKP 24. kongress''' toimus Moskvas 1971. aasta 20. märtsist kuni 9. aprillini.
Kategooriad
Kaasnimelised
Asjad võivad olla ühtaegu ühenimelised ja kaasnimelised, kui üks nimi käib kummagi kohta eri tähendustes ja teine nimi käib mõlema kohta samas tähenduses. Sellepärast võib rääkida kaasnimelisuse astmetest: mida spetsiaalsem on ühine nimi, seda tihedam on asjadevaheline seos ja seda kõrgem on kaasnimelisuse aste. Näiteks kui nimeks võtta "substants", siis on kõik substantsid kaasnimelised. Kaasnimelisuse alus on ühine vorm. Ühiste asjadega vormidel (ja ühiste allutatud vormidega vormidel) on kattuvus logoses. Nime, asja ja vormi seos on Aristotelesel täpsemalt kirjeldatud kui Platonil.
NLKP 24. kongress
Aruandekõnedega esinesid Nõukogude Liidu Kommunistliku Partei peasekretär Leonid Brežnev ja NLKP Keskrevisjonikomisjoni esimees Gennadi Sizov.
Kategooriad
Kõrvalnimeline
Asi on kõrvalnimeline, kui ta on saanud nime teise asja järgi ning on selle asjaga suhtes, mida väljendab teistsugune sõnalõpp.
Kõrvalnimelisuse seos on mõisteloogiline. Näiteks nimetatakse kedagi terveks tema tervise tõttu. Kõrvalnimelisel peab olema nimi millegi muu, näiteks lisaomaduse põhjal, nii et tema nimi peab erilise omaduse juurde kuuluvast nimisõnast erinema ainult sõnalõpu poolest. Näiteks nimetatakse inimest kirjaoskajaks, kui tal on lisaomadus vallata kirjaoskust. Kõrvalnimelisus seob "Kategooriates" omadussõnu abstraktsete nimisõnadega ja põhjendab vastavate asjade kuuluvust ühesse ja sellessesamasse kategooriasse. 2. kuni 10. ning 1. kategooria suhte ja "olemise" tähenduste vahelise suhte selgitamiseks kõrvalnimelisuse mõistet "Kategooriates" ei kasutata. Asja nimi võib olla millestki tuletatud ka juhul, kui sellel, millest ta on tuletatud, pole nime või see nimi ei sarnane asja nimega (8. peatükk), aga sel juhul pole tegu kõrvalnimelisusega.
NLKP 24. kongress
Direktiivid Nõukogude Liidu rahvamajanduse arengu kohta 9. viisaastakul aastatel 1971–1975 esitas NSV Liidu Ministrite Nõukogu esimees Aleksei Kossõgin.
Kategooriad
Kõrvalnimeline
Erinevad kõrvalnimelised saavad nime erinevate suhete põhjal millegi ühe ja sellesamaga. Neid määratleb suhe sellega.
NLKP 24. kongress
Kongress valis NLKP Keskkomitee ja NLKP Keskrevisjonikomisjoni uued koosseisud.
Kategooriad
Kõrvalnimeline
Need näited illustreerivad substantsi suhet teiste kategooriate olevatega. Aristoteles jõuab järeldusele, et "oleva" kõik alltähendused peavad olema suhtes põhitähendusega, milleks on ousia (substants). Kõik ütlused olevate kohta saab tõlkida ütlusteks substantsi kohta. Substants on teiste kategooriate suhtes primaarne. Tänu sellele on võimalik ka esimene filosoofia, ühtne teadus olevast, mis uurib olemise kõige üldisemaid printsiipe. Substantsi loomulikule eelnevusele oleva korras vastab substantsi loogiline eelnevus olemisemõiste tähendusmitmekesisuses. Mõiste keskne tähendus ja loogiline eelnevus kuuluvad kokku. Pros hen legesthai (ühe suhtes üteldud olemine) on Aristotelese järgi võimalik alati siis, kui üks osa on terviku kehastus ja printsiip. Nõnda on substants seotud teiste kategooriate olevatega. Substants on küll üks olev teiste seas, aga on ühtlasi teiste kategooriate olevate olemise alus ja printsiip. Olevad moodustavad sõltuvusrea, mille esimene liige on substants. Nagu Metafüüsika 1 näitab, on see Aristotelese jaoks ka kosmoloogiline tõsiasi. Selleks et selgitada "oleva" tähendust, on tarvis alustada "substantsi" tähenduse selgitamisest; sellepärast on kõige oleva kui oleva uurimine ühtse teaduse, nimelt esimese filosoofia asi. Seda ühte, millega paljud on seotud, nimetab Aristoteles esimeseks (prōton). Nii on substants esimene olev oleva paljuses. Et sõnad ei ole enam mängus, on siin tegu kõrvalnimelisuse (paronüümia) laiendusega.
Kõrvalnimelisus oleks just nagu ühenimelisuse ja kaasnimelisuse vahepealne. Ühenimelisuse korral on suhe juhuslik ja lõtv, kaasnimelisuse puhul on isegi definitsioon ühtne. Kõrvalnimelisuse (paronüümia) korral on tähenduste paljus allutatud ühtsele printsiibile (mõistele), nii et tekib korrastatud mitmetähenduslikkus.
Erinevus homonüümiast, sünonüümiast ja paronüümiast
Ühenimelisus, kaasnimelisus ja kõrvalnimelisus erinevad homonüümiast, sünonüümiast ja paronüümiast selle poolest, et need ei käi mitte sõnade, vaid asjade kohta. Asjad on ühenimelised, kui sama nimi käib kummagi kohta eri tähendustes; asjad on kaasnimelised, kui sama nimi käib mõlema kohta samas tähenduses.
Need mõisted on siiski selles mõttes keelest sõltuvad, et nad on defineeritud mingi nime suhtes.
Üldised või üksikud asjad?
Aristotelese tekstist ei paista ilmnevat, kas ühenimelisus on üksikute asjade või liikide vahel. Tõenäoliselt sobisid talle mõlemad. Seda kinnitab asjaolu, et üldist ja üksikut olevat hakkab Aristoteles eristama alles 2. peatükis.
Kehtivusalused
Ühenimelisus seob keeleliselt seda, mis asjaliselt on lahus, ühise nime konventsionaalse kasutamise alusel. Kaasnimelisus seob asjaliselt, objektiliselt, ühelaadse vahekorra tõttu sama nimega. Kõrvalnimelisuse puhul on tegu oleva sõltuvusega, mis peegeldub vastavate keeleliste väljendite sõltuvuses. Kehtivusalus on ühenimeliste puhul ainult inimeste tarvitus, seega pragmaatiline; kaasnimeliste puhul objekt, seega semantiline; kõrvalnimelise puhul keeleline vahend, seega süntaktiline. Välja jääb suhe, kus logos on erinev ja ka keeleline vahend on erinev, näiteks suurepärane : voorus.
Tõlge
Nendest, mida öeldakse, öeldakse ühtesid ühenduse järgi ja teisi ilma ühenduseta; ja need, mida öeldakse ühenduse järgi, on näiteks: inimene jookseb, inimene võidab; need aga, mida öeldakse ilma ühenduseta, on näiteks: inimene, veis, jookseb, võidab.
1a20 Olevatest öeldakse ühtesid mingi subjekti [ ὑποκειμένου ] kohta, aga nad ei ole mingis subjektis, nii nagu inimene öeldakse subjekti kohta, mingi inimese kohta, aga ta ei ole üheski subjektis; teised aga on subjektis, aga neid ei öelda ühegi subjekti kohta (subjektis olevaks aga ütlen seda, mis millessegi mitte osana kuuluvana 1a25 ei saa olla ilma selleta, milles ta on), nagu näiteks mingi kirjaoskus on subjektis, hinges, seda ei öelda aga ühegi subjekti kohta, ja mingi valge on subjektis, kehas, sest iga värvus on kehas, aga ühegi subjekti kohta seda ei öelda; kolmandaid aga öeldakse subjekti kohta ja 1b nad on subjektis, nagu näiteks teadmine on subjektis, hinges, ja seda öeldakse subjekti kohta, kirjaoskuse kohta; neljandad aga ei ole subjektis ja neid ei öelda subjekti kohta, nagu näiteks mingi inimene või mingi hobune, 1b5 sest kumbki neist ei ole subjektis ja kumbagi ei öelda subjekti kohta; ühesõnaga, jagamatuid ja arvult ühtesid ei öelda ühegi subjekti kohta, aga miski ei takista mõnedel olla subjektis, sest mingi kirjaoskus on nende seas, mis on subjektis.
Ühendus
Sõna symplokē 'ühendus' ("läbipõimitus") kasutab Platon (Sofist 262), kus ta ütleb, et lause ei ole lihtsalt nimede või tegusõnade nimekiri, vaid tekib nime ja tegusõna ühendusest. Seda mainib ka Aristoteles (De interpretatione, 16a9–18, 17a17–20).
Siin on ühenduse järgi öeldavate näited ainult väitlaused ja ühenduseta öeldavate näited ainult üksikud sõnad. Aga 4. peatükis ta ütleb, et ühenduseta öeldav tähistab midagi, mis on mingis ühes kategoorias; siis "valge inimene" nähtavasti ei ole ühenduseta, vaid ühenduse järgi. Ühenduseta öeldav võib koosneda ka mitmest sõnast, sest "Lykeionis" ja "agoraal", mis ta toob kohakategooria näiteks (2a1), ei ole kreeka keeles ühesõnalised. Kui 4. peatükis öeldu on ühenduseta öeldava definitsioon, siis ei ole 2. peatüki näited esinduslikud. Kui aga ühenduse järgi mõeldavate all mõeldakse ainult sõnade rühmi või lauseid, siis on 4. peatükis jäetud kahe silma vahele, et üks sõna võib ühendada eri kategooriaid ja sõnarühm võib tähistada midagi ühes kategoorias olevat. Liittähendusega üksiksõnadest ta räägib teoses De interpretatione 5., 8., ja 11. peatükis.
Subjektis olemine ja subjekti kohta öeldud olemine
Substantsid on olemas iseseisvalt, nendes kui subjektides on kvaliteedid, kvantiteedid jt mittesubstantsid. Liike ja sugusid öeldakse üksikute asjade (ja sugude ja liikide) kohta. Aristoteles eristab:
Subjektis olemine
Subjektis olemise selgitus on napp: "subjektis olevaks aga ütlen seda, mis millessegi mitte osana kuuluvana ei saa olla ilma selleta, milles ta on" (1a24–25). "Millessegi kuulumine" on ka seesolemine, kuid see on nähtavasti mõeldud tavakeelest juba tuttava väljendina. Vanakreeka keeles öeldakse küll näiteks, et soojus on vees ja julgus on Sokrateses, aga kõikide mittesubstantside kohta tavakeeles ei öelda, et nad on mõnes substantsis. Küllap võib seda, mida Aristoteles öelda tahab, sõnastada nii: A on B-s (Aristotelese keeles) siis ja ainult siis, kui
Lahutamatuse nõudest tuleneb Ackrilli arvates, et üksikutes substantsides saavad olla ainult üksikud mittesubstantsid: heldus ei saa olla substantsis Kalliases, sest heldus saab olla Kalliaseta. Kalliases on ainult mingi heldus, Kalliase heldus. Valge on kehas, sest iga mingi valge on mingi keha valge. Selleks et teatud omadus oleks teatud substantsiliigis, ei piisa sellest, et mõnel või kõigil seda liiki substantsidel on see omadus, ega ole tarvis, et see oleks kõigil seda liiki substantsidel, vaid et iga mingi see omadus oleks mõnel mingil seda liiki substantsil.
Subjekti kohta öeldud olemine
Aristoteles ei selgita, mida tähendab "öeldakse millegi kohta", kuid ilmselt ta eristab igas kategoorias üksikuid ("mingeid") asju ning nende liike ja sugusid. Ta eeldab, et igal asjal on ainulaadne koht mingis kindlas sugupuus. See, mida üksiku asja X kohta öeldakse, on see, mida saab öelda vastuseks küsimusele "Mis asi X on?", nimelt liik (näiteks inimene, heldus), sugu (näiteks elukas, voorus) jne. Need on sugupuus otseselt kõrgemal. Aristoteles ei väida otseselt, et on olemas loomulikud liigid, ega seda, et on ainult üks õige liigitusskeem.
Kaiu kolhoos
Kaiu kolhoos oli kolhoos Rapla rajoonis Juuru külanõukogus. Kolhoosi keskasula oli Kaiu. Kolhoosi pindala oli 14 900 ha.
Kategooriad
Subjekti kohta öeldud olemine
Kui helduse kohta öeldakse voorust, siis küll lause "heldus on voorus", kus "heldus" on alus, on tõene. Aga "subjekt helduse kohta öeldakse voorust" ei käi nimede "heldus" ja "voorus" kohta ega maini neid. Kui A on subjekt B-s, siis B on substants, aga sõna "subjekt" ei tähenda siin 'substantsi' ega 'metafüüsilist substraati" (ega ka grammatilist alust), vaid on silt selle jaoks, mille kohta miski on öeldav või milles miski on. Kui 2b15 öeldakse, et "esmased substantsid on kõikidele muudele asjadele subjektid", siis lisatakse selgituseks, et "kõiki muid asju preditseeritakse nende kohta või nad on nendes".
Kasutamine allpool
Siinses nelikjaotuses tehtud eristusi kasutatakse ülejäänud peatükis põhiliselt 5. peatükis (substantsi kohta). Üksikuid (mingeid) ning nende liike ja sugusid eristab Aristoteles allpool ainult substantside puhul. Alates 4a10 ta küll mainib ka üksikuid mittesubstantse, kuid vastavates peatükkides mitte. Pole selge, miks ta ei räägi näiteks esmastest ja teisestest kvaliteetidest.
Tõlge
1b10 Kui ühte preditseeritakse [κατηγορῆται] teise kui subjekti kohta, siis kõike seda, mida öeldakse selle kohta, mida preditseeritakse, öeldakse ka subjekti kohta, nagu näiteks inimest preditseeritakse mingi inimese kohta ja elukat inimese kohta, järelikult preditseeritakse elukat ka mingi inimese kohta, 1b15 sest mingi inimene on nii inimene kui ka elukas.
Neil [sugudel], mis on erisugused ja üksteisele mitte alluvad, on erinevat liiki ka liigierisused, nagu näiteks elukal ja teadmisel, sest eluka liigierisused on neljajalgne, tiivuline, veeline ja kahejalgne, teadmisel aga pole ühtki neist, 1b20 sest teadmine ei erine teadmisest selle poolest, et ta on kahejalgne; üksteisele alluvate sugude puhul aga miski ei takista, et liigierisused oleks samad, sest kõrgemaid preditseeritakse madalamate kohta, nii et needsamad liigierisused, mis on sellel, mida preditseeritakse, on ka subjektil.
Öeldavuse transitiivsus
Aristoteles ütleb, et öeldavuse suhe on transitiivne. Ta ei erista üksiku suhet oma liigiga ja liigi suhet oma sooga.
Tõlge
1b25 Nendest, mida öeldakse ilma mingi ühenduseta, tähendab [σημαίνει] igaüks kas substantsi [οὐσίαν] või kvantiteeti [ποσὸν; kui palju, mingipalju] või kvaliteeti [ποιὸν; missugune, mingisugune] või suhet [πρός τι; millegi suhtes] või kohta [ποὺ; kus, kuskil] või aega [ποτὲ; millal, millalgi] või asendit [κεῖσθαι] või omamist [ἔχειν] või tegevust [ποιεῖν] või talumist [πάσχειν]. Aga substants on üldiselt öeldes näiteks inimene, hobune; kvantiteet näiteks kaheküünrane, kolmeküünrane; kvaliteet näiteks valge, kirjaoskaja; suhe 2a näiteks kahekordne, pool, suurem; koht näiteks Lykeionis, agoraal; aeg näiteks eile, mullu; asend näiteks lamab, istub; omamine näiteks kängitsetud, relvastatud; tegevus näiteks lõikamine, põletamine; talumine näiteks lõigatavaks olemine, põletatavaks olemine. 2a5 Aga ühtki öeldutest ennast ei öelda iseenesest mingis jaatuses või eituses, vaid jaatus või eitus tekib nende omavahelisest ühendusest; tundub ju, et iga jaatus on kas tõene või väär, sellest aga, mida ei öelda mitte mingi ühenduse järgi, ei ole mitte miski tõene ega väär, 2a10 nagu näiteks inimene, valge, jookseb, võidab.
Kommentaar
Nimetused, mida Aristoteles oma kümne kategooria kohta kasutab, on grammatiliselt heterogeensed. Ka näited on heterogeensed. Inimene on substants ja lõikamine on tegevus, kuid kirjaoskaja ei ole kvaliteet ja kängitsetud ei ole omamine.
Kuigi kategooriad ei käi väljendite, vaid asjade kohta, oli need asjad võimalik üles leida ainult pannes tähele, mida öeldakse. Üks võimalus asju liigitada on eristada küsimusi, mida võib millegi kohta küsida, ning täheldada, et vastusevõimalused igale küsimusele on piiratud ning tavaliselt saab üks vastus vastata ainult ühele küsimusele. (Siiski ei ole vanakreeka küsisõnade ja Aristotelese kategooriate vahel üksühest vastavust.) See seletab mõnede kategooriate nimetusi ja näidete vormi. Küsimusi küsitakse substantsi kohta. Teistes teostes ütleb Aristoteles sageli substantsi kohta "mis [see] on", mille vastus ongi substantsi nimi (vrd 2b31). See ei tähenda, nagu ta uuriks väljendeid, mitte asju. See, et küsimusele "missugune?" vastab "helde", kuid mitte "jookseb", näitab lihtsalt, et heldus on teistmoodi asi kui jooksmine.
Peale "Kategooriate" loetleb Aristoteles kümme kategooriat veel ainult "Toopikas" (1. raamat, 9. peatükk). Ta alustab nimest "mis [see] on" substantsikategooria kohta. Ta ütleb: "sest kõik propositsioonid nende kaudu tähistavad kas seda, mis on, või kvantiteeti või kvaliteeti või mõnd muud kategooriat. Ja siit on selge, et see, kes tähistab seda, mis mingi on, tähistab mõnikord substantsi, mõnikord kvantiteeti, mõnikord kvaliteeti, mõnikord mõnd muud kategooriat. Iga kord, kui ette on pandud inimene ja öeldakse, et ettepandu on inimene või elukas, siis öeldakse, mis [see] on ja substantsi; ja iga kord, kui ette on antud värvus valge ja öeldakse, et etteantu on valge või värvus, siis öeldakse, mis [see] on, ja tähistatakse kvaliteeti. Samamoodi, kui on ette antud küünra suurus ja öeldakse, et etteantu on küünra suurus, siis öeldakse, mis [see] on, ja tähistatakse kvantiteeti." Siin käib "mis [see] on" igasse kategooriasse kuuluvate asjade kohta. Sellepärast ta peab esimese kategooria kohta ütlema "substants".
Need kaks asjade rühmitamise viisi viivad sama tulemuseni. Esimesel juhul eeldatakse, et vastused eri küsimustele ei kattu, teisel juhul eeldatakse, et ükski asi, mida defineeritakse, ei satu mitme kõrgeima soo alla. Esimesel juhul eeldatakse, et antud küsimuste nimekiri katab kõik võimalikud küsimused, teisel juhul eeldatakse, et antud kõrgeimate sugude nimekiri katab kõik kõrgeimad sood. Ainult teine meetod jaotab üksikud asjad kategooriatesse, sest esimesel juhul liigitatakse ainult asju, mida üksikute asjade kohta öeldakse. On ka väidetud, et üksikud asjad ei kuulugi Aristotelese kategooriate alla, sest sõna "kategooria" ise tähendab predikatsiooni või predikaati. Ent substants jne on ise viimsed predikaadid, aga asjad, mis nende alla kuuluvad, ei pruugi ise olla preditseeritavad.
Aristoteles ei selgita, miks ta on valinud just niisugused võtmeküsimused, ega näita, et tema kõrgeimate sugude nimekiri on ammendav ning ükski asi ei kuulu mitme kõrgeima soo alla. Teistes teostes ta mainib kategooriatest rääkides tavaliselt kolme kuni viit kategooriat, lisades sageli "ja teised". Ühes kohas ta püüab näidata, et olev ei saa olla sugu ning seega peavad olema taandumatult erinevad oleva sood (Metafüüsika 998b22).
Aristoteles nähtavasti ei kahtle, et me oskame öelda, kuidas saab antud küsimustele vastata ning mis on iga asja definitsioon soo ja liigi järgi. Kui ta otsib antud kategooria eritunnuseid (4a10, 6a26, 11a15), siis ta ei püüa pakkuda kategooriateks jaotamise tunnuseid, vaid eeldab, et me juba teame, millised asjad on selle kategooria all. Ta eeldab ka, et me oskame öelda, millised sõnad või väljendid tähistavad asju, mis kuuluvad ainult ühte kategooriasse. Ta ei selgita "liigi", "predikaadi" jne tähendust, ega ütle, et need käivad asjade kohta, mis ei kuulu kategooriatesse.
Aristoteles ei süstematiseeri kategooriaid. Tõsi küll, substants on esmane kategooria. "Metafüüsikas" (1088a22) ta väidab, et suhte kategooria on substantsi kategooriast kõige kaugem.
Aristoteles ei ütle "Kategooriates", mis kategooriate teooriast kasu on. "Kategooriates" ei räägi ta ka sellest, et olevat öeldakse mitmeti vastavalt kategooriatele. Sellest räägib ta "Metafüüsikas" (1017a22–30, 1028a10–20, 1030a17–27) ja "Esimeses analüütikas" (49a7).
Tõlge
2a13 Substants on kõige rangemalt ja kõige esmasemalt ja kõige enamalt öelduna [ esmane substants ] see, mida ei öelda mingi subjekti [(ὑποκειμένου)] kohta ja mis ei ole mingis subjektis, näiteks mingi inimene või mingi hobune. Teisesteks substantsideks öeldakse neid liike, millesse esmaselt substantsideks öeldavad kuuluvad, samuti ka nende liikide sugusid. Näiteks mingi inimene kuulub liigi poolest inimesse, liigi sugu on elukas [(ζῷον)]. Neid substantse öeldakse teisesteks, näiteks inimene ja elukas.
Vlatadoni klooster
pisi| Vlatadoni klooster (kreeka keeles Μονή των Βλατάδων Moní ton Vlatádon) on Konstantinoopoli oikumeenilise patriarhi otsealluvuses stauropegiaalne klooster Thessaloniki linnas Kreekas.
Kategooriad
Tõlge
2a19 Öeldust on ilmne, et subjekti kohta öeldava nii nimi kui ka logos peavad subjekti kohta preditseeritama. Näiteks "inimene" öeldakse subjekti, mingi inimese kohta, ja preditseeritakse muidugi nime (sest preditseerid ju "inimest" mingi inimese kohta) ja ka inimese logost preditseeritakse mingi inimese kohta (sest mingi inimene on ju ka inimene), nii et subjekti kohta preditseeritakse nii nime kui ka logost. Subjektis olevatel ei preditseerita enamasti subjekti kohta ei nime ega logost. Mõnikord ei takista miski nime preditseerimist subjekti kohta, logost aga on võimatu preditseerida. Näiteks subjektis, kehas, olevat valget preditseeritakse subjekti kohta (sest keha öeldakse valgeks), aga valge logost keha kohta mitte kunagi ei preditseerita.
2a35 Kõiki muid asju kas öeldakse subjektide, esmaste substantside kohta või nad on nendes subjektides. See on ilmne juhtude käsitlemisest. Näiteks elukat preditseeritakse inimese kohta, sellepärast ka mingi inimese kohta, sest kui seda ei preditseeritaks ühegi kohta mingitest [2b] inimestest, siis ka mitte inimese kohta üldse. Või jälle, värvus on kehas, sellepärast ka mingis kehas, sest kui ta ei oleks mingis üksikus, siis ka mitte kehas üldse. Nii et kõiki muid asju kas öeldakse esmaste substantside kohta või nad on nendes subjektides. Kui esmaseid substantse ei oleks, siis oleks mingil asjal muude seast võimatu olla.
Vlatadoni klooster
Vlatadoni klooster ehitati 14. sajandil. See on ainus säilinud bütsantsiaegne klooster Thessalonikis ja kuulub 1988. aastast UNESCO maailmapärandi nimistusse.
Kategooriad
Tõlge
2b8 Teisestest substantsidest on liik rohkem substants kui sugu, sest ta on esmasele substantsile lähemal. Sest kui keegi peab ütlema esmase substantsi kohta, mis ta on, siis on teadaolevam ja kohasem öelda liik kui sugu. Näiteks on mingi inimese kohta teadaolevam öelda, et ta on inimene, kui et ta on elukas (sest esimene on mingi inimese kohta iseloomulikum, viimane üldisem), ja mingi puu kohta öeldes on teadaolevam öelda, et see on puu, kui et see on taim. Edasi, sellepärast, et esmased substantsid on kõikidele muudele asjadele subjektid ja kõiki muid asju preditseeritakse nende kohta või nad on nendes, öeldakse neid kõige rohkem substantsideks. Nii nagu esmased substantsid on teiste asjade suhtes, on ka liik soo suhtes, sest liik on soo subjekt. Sest sugusid preditseeritakse liikide kohta, liike ümberpöördult sugude kohta ei preditseerita. Nii et ka sellepärast on liik rohkem substants kui sugu.
2b23 Liikide endi seas, nende seas, mis ei ole sood, ei ole ükski rohkem substants kui teine. Sest ei ole kohasem öelda mingi inimese kohta, et ta on inimene, kui mingi hobuse kohta, et ta on hobune. Samamoodi ka esmaste substantside seas ei ole ükski rohkem substants kui teine. Sest mingi inimene ei ole rohkem substants kui mingi veis.
Õigusega öeldakse aga pärast esmaseid substantse kõigi ülejäänute seas substantsideks ainult liike ja sugusid, sest kõige seas, mida preditseeritakse, tähistavad ainult need esmaseid substantse. Sest kui keegi selgitab mingi inimese kohta, mis ta on, siis on tal sobiv ära tuua liik ja sugu, kusjuures ta teeb seda arusaadavamalt, öeldes, et ta on inimene, kui öeldes, et ta on elukas. Aga kui ta toob ära midagi ülejäänu seast, siis on see äratoomine võõras, nagu näiteks kui ta toob ära, et ta on valge või jookseb või muud sarnast, nii et õigusega öeldakse ülejäänute seas ainult neid substantsideks. Edasi, esmaseid substantse [3a] öeldakse kõige rangemas mõttes substantsideks, sest nad on kõigi teiste subjektid. Aga nii nagu esmased substantsid suhtuvad kõigesse muusse, suhtuvad esmaste substantside liigid ja sood kõigesse ülejäänusse, sest kõike ülejäänut preditseeritakse nende kohta: sa ütled mingit inimest kirjaoskajaks, järelikult ütled ka inimest ja elukat kirjaoskajaks; samamoodi ka teiste puhul.
Aga kõigile substantsidele on ühine, et nad ei ole subjektis. Esmast substantsi ju ei öelda subjekti kohta ja ta ka ei ole subjektis. Teiseste substantside kohta on aga niimoodi ilmne, et nad ei ole subjektis: inimest küll öeldakse subjekti, nimelt mingi inimese kohta, aga subjektis ta ei ole, sest inimene ei ole mingis inimeses; nii nagu ka elukat öeldakse subjekti, nimelt mingi inimese kohta, aga elukas ei ole mingis inimeses. Edasi, subjektis olevate puhul ei takista küll miski, et nime mõnikord subjekti kohta preditseeritaks, logost preditseerida on aga võimatu. Teiseste substantside puhul aga preditseeritakse subjekti kohta nii logost kui ka nime, sest sa ju preditseerid mingi inimese kohta nii inimese kui ka eluka logost. Nii et substants ei ole nende seas, mis on subjektis. See ei ole aga substantsile eriomane [ἴδιον], vaid ka liigierisus on nende seas, mis ei ole subjektis; sest kuigi inimese kui subjekti kohta öeldakse nii kõndivat [πεζὸν] kui ka kahejalgset, ei ole nad subjektis, sest ei kõndiv ega kahejalgne ei ole inimeses. Selle kohta, mille kohta öeldakse liigierisust, preditseeritakse ka liigierisuse logost, nagu näiteks kui inimese kohta öeldakse kõndivat, siis öeldakse inimese kohta ka kõndiva logost, sest inimene on kõndiv. Ja ärgu viigu meid segadusse substantside osad, mis on subjektides kui tervikutes, nii et me oleksime millalgi sunnitud ütlema, et need ei ole substantsid: me ei öelnud ju subjektis olevate kohta, et nad kuuluvad millessegi osadena.
Nii substantsidele kui ka liigierisustele on omane, et kõike nendest koosnevat öeldakse kaasnimeliselt: kõiki nendest koosnevaid kategooriaid [predikaate] öeldakse ju kas indiviidide või liikide kohta. Esmasest substantsist ei koosne ju mitte ükski kategooria [predikaat], sest seda ei öelda mitte ühegi subjekti kohta; teiseste substantside seast öeldakse liiki indiviidi kohta ning sugu nii liigi kui ka indiviidi kohta; [3b] samamoodi preditseeritakse ka liigierisusi nii liikide kui ka indiviidide kohta. Ja esmased substantsid võtavad vastu [ἐπιδέχονται] liikide ja sugude logost ning liik soo oma (sest seda, mida öeldakse preditseeritava kohta, öeldakse ka subjekti kohta); samamoodi võtavad ka liigid ja indiviidid vastu liigierisuste logost; kaasnimelised olid aga need, millel on nii nimi ühine kui ka logos sama. Nii et kõike substantsidest ja liigierisustest koosnevat öeldakse kaasnimeliselt.
Paistab aga, et iga substants tähistab seda midagi. Esmaste substantside puhul on vaieldamatu ja tõene, et need tähistavad seda midagi; tähistatav on ju indiviid ja arvult üks. Teiseste substantside puhul näib nimetuse kuju järgi, et need samamoodi tähistavad seda midagi, kui öeldakse inimest või elukat; kuid see pole tõsi, vaid need tähistavad pigem mingit kvaliteeti (sest subjekt pole üks, nagu esmane substants, vaid inimest ja elukat öeldakse mitme kohta); aga nad ei tähista lihtsalt mingit kvaliteeti, nagu valget, sest valge ei tähista mitte midagi muud kui kvaliteeti, liik ja sugu aga määratlevad substantsi kohta kvaliteedi, sest nad tähistavad, missugune mingi substants on. Sooga tehakse laiem [πλεῖον] määratlus kui liigiga, sest see, kes ütleb elukat, hõlmab rohkem kui see, kes ütleb inimest.