cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Pagryžuvyse mõis
Romantistlik peahoone valmis aastal 1858, selle lasi ehitada Jeronimas Pšeciševskis. Hoone projekteeris leedu arhitekt Fulgencijus Rimgaila. Esimese maailmasõja ajal asus mõis rindel, mõisakompleks sai sel ajal märkimisväärselt kannatada. Pärast sõda mõis võõrandati ja anti jesuiitidele, kes rajasid sinna kloostri.
Seagripp Eestis
Eestis on tervisekaitseinspektsiooni nakkushaiguste laboris registreeritud 774 uue gripi haigusjuhtu. Kinnitamata andmeil oli kodusel ravil hulk gripi põdejaid kellele jäeti labori uuringud tegemata. Kokku on Eestis uude grippi surnud 21 inimest.
Krooni valuutavahetuspunkti rööv
Sündmust on peetud Eesti suurimaks raharööviks.
Pagryžuvyse mõis
Aastal 1951 rajati peahoonesse tuberkuloosisanatoorium, selle juurde kuulus ka mõisa park. Aastast 2006 on see Aukštelkė pansionaadi filiaal.
pisi|Pagryžuvyse mõisa pesuköök
Lisaks peahoonele on säilinud veel kaks maja, kus elasid mõisniku perekonnaliikmed, ait, pesumaja-köök, kaks halvas seisukorras lauta. Ka on säilinud mõisa juures asuv park. See rajati aastail 1840–1863 ja asub kahel tasandil: peahoone juures ja Gryžuva jõe kaldal. Pargi territooriumil asub ka Pagryžuvyse linnamägi.
Beedenbostel
Beedenbostel on vald Saksamaal Alam-Saksi liidumaal Celle kreisis.
Valla pindala on 7,82 km². 31. detsembril 2015 elas seal 993 inimest.
Beedenbostel kuulub Lachendorfi ühisvalda.
Pildid näituselt
"Pildid näituselt" on vene helilooja Modest Mussorgski klaveripalade tsükkel (süit), mis on kirjutatud aastal 1874. Ta lõi selle sõbra, arhitekti ja kunstniku Viktor Hartmanni mälestuseks.
See heliteos on näide sellest, kuidas helide abil on võimalik n-ö pilte maalida. Autor sai teose kirjutamise idee Hartmanni akvarellide ja joonistustuste näitust külastades. Ta kirjutas selle klaveripalade tsüklina, hiljem seadis selle orkestrile prantsuse helilooja Maurice Ravel. Nüüdisaegsema, elektroonilise variandi on loonud jaapanlane Isao Tomita.
Tsükkel algab nn jalutuskäigu teemaga, mis pisut muudetuna kordub teoses viiel korral. Sellega loob helilooja pildi näitusesaalis ühe pildi juurest teise juurde jalutamisest. Esmalt esitab teema trompet ja siis ühineb sellega kogu vaskpillirühm.
Teoses on 10 osa, millest igaüks kujutab üht pilti:
Shin Bet
Shin Bet (heebrea keeles שירות הביטחון הכללי , Šerut ha-Bitaẖon haKlali) on Iisraeli siseluureamet (sarnaselt briti MI5, Venemaa FSB ja USA FBI-ga).
Ameti moto on "Magen veLo Yera'e" (heebrea keeles: מגן ולא יראה, sõna-sõnalt: "Kaitsja, keda ei nähta" või "Nähtamatu kilp").
Einmanni mõis
pisi|Einmanni mõisa peahoone esikülg pisi|püsti|Einmanni mõisa peahoone portikus
Einmanni mõis (saksa keeles Korps) oli rüütlimõis Järvamaal Järva-Jaani kihelkonnas. Tänapäevase haldusjaotuse järgi jääb endine mõisasüda Lääne-Virumaale Kursi külla.
Arhitektuuriliselt oli tegemist piirkonna omanäolisema lahendusega, mille kujundasid ansambli keskmes paiknev puidust klassitsistliku fassaadilahendusega härrastemaja ning mõisahoovi piiravad sammastega aidahoone ja tall-tõllakuur. Saksa kunstiajaloolase ja mõisaarhitektuuri uurija Carl Emil Ludwig von Lorck (1892–1975) sõnadel on Einmanni mõisahoone näol tegemist klassitsismiajastu arhetüübiga, mida võib lugeda siinses mõisaarhitektuuris 1800. aasta paiku viljakaks kujunenud ehitusperioodi alguseks.
Märkimisväärne on ka mõisa omanike lugu, kelle hulgast võib lisaks baltisakslastest aadlisuguvõsadele leida eestlastest perekonna Kurbergi, kelle viimase mõisaomaniku poja literaat Erik Thomsoni mälestused lubavad rekonstrueerida mõisa eluolu.
Omanike lugu
Einmanni mõis on piirkonna üks vanimaid mõisaid: selle teke seostub juba aastaga 1432, mil 26. aprillil jagas ordumeister Cisse von dem Rutenberg praeguse mõisasüdame kohal paiknenud maavalduse Hans Corpesile koos õigusega nüüdisajaks kaartidelt kadunud Rabijärvest (Rappijerwe) kala püüda. "Lenda, mu väike hobune, õitsvale Järvamaale, aga siis mine tagasi üksi.
Sest siin ma tahan elada ja surra, puhata ja unistada ja olla õnnelik,"
Kurbergid
Pärast Karl Friedrich Theodor von Baggehufwudti surma ostis 1873. aastal mõisa Laitse mõisnik Alexander Eggers, kelle järeltulijatelt ostis mõisa avalikul müügil vaid paar aastat hiljem eesti soost apteeker Jakob Kurberg, kellest sai 1884. aastal lisaks ka Saiakopli ja 1886. aastal Moe mõisa omanik. Kurbergi lapselapse Erik Thomsoni mälestuste kohaselt elas perekond kokkuostetud mõisatest just viimases, see tähendab Moe mõisas, mistõttu kandis Einmanni eest enamjaolt hoolt vaid mõisavalitseja. Kui varem oli mõisa majandustegevus olnud pigem tagasihoidlik ja traditsiooniline ehk peamiselt viljakasvatusele orienteeritud, asuti sajandi teisel poolel, ilmselt just Kurbergide omandiajal, varasemast rohkem tähelepanu pöörama ka taimekasvatusele, nuumhärgade pidamisele ja turbatootmisele. 1893. aasta Adolf Wilhelm Krögeri aadressraamatu kohaselt toodeti mõisas sel ajal ka piiritust – teatavasti oli just Jakob Kurbergi ajal Moe mõisa vanast viinaköögist välja arendatud moodne tehas, mille toodang ületas mitu korda Eestimaa keskmise ning kus oli piiritusega samaaegselt võimalik toota ka õlut.
Perekonna rikkusest hoolimata ei võtnud kohalik aadel Kurberge kui omasuguseid – lisaks kolmele mõisale omati nii kohvikuid, restorane kui ka õllepoode Tallinnas ja Tapal. On arvatud, et selle põhjuseks oli perekonnapea komme kanda lihtsaid maavillaseid ülikondi, ent tõenäolisem oli siiski baltisakslaste üleüldine tõrjuvus eestlastest mõisaomanike suhtes.
Ehkki 1919. aastal kuulutati mõis Eesti Vabariigi poolt maareformiga riigi omandiks, jagati see aasta hiljem Vabadussõja teenete eest Jakobi poeg Evald Kurbergile, kel oli lisaks endisele mõisasüdamele võimalik kasutada ka 100 hektari ulatuses ümberkaudseid maa-alasid. Mõisa viimaseks omanikuks oli enne perekonna Saksamaale ümberasumist viimase tütar Martha Thomson.
Üldiseloomustus ja kirjeldus
Baggehufwudtide omandiaja alguses väljakujunenud mõisaansamblit võib iseloomustada sõnadega "praktiline" või "kasulik", mis ennekõike tähendab seda, et 1820.–1830. aastatel ette võetud ehitus- ja haljastustööde puhul arvestati peamiselt kolme kriteeriumi: viieliikmelise pere tegelikke vajadusi, ümbritsevat looduslikku keskkonda ning varasematel sajanditel loodud teedevõrgustikku. Kui mitmetesse teistesse samal ajal rajatud Eestimaa mõisasüdametesse püstitatud hoonete arv kasvas tihtipeale kümnetesse ning mõisaomaniku elu- ja esindushooneni jõudmiseks tuli põhimaanteelt pöörata selleks eraldi rajatud pikale puuderidadega palistatud sirgele teele, võeti Einmanni mõisaansambli väheste hoonete ja tagasihoidliku suurusega haljasalade rajamisel arvesse juba olemasolev poolkaareliselt kulgev vana maantee, mille mõlemalt küljelt peahoone ette suubuvat teed kasutati ära tekitamaks muljet sinna spetsiaalselt rajatud cour d'honneur 'ist ehk pidulikust auhoovist.
Tekkinud auhoov kujutas endast lihtsat muruväljakut, kuhu istutati selle ilmestamiseks liiliaid ja üksikuid akaatsiapuid. Kui tavapäraselt piirasid auhoovi ääres paiknenud mõisa peahoonet sellega sümmeetriliselt paigutatud ait ja sõiduhobuste tall, asusid Einmannis mõlemad hoone taga – tegemist oli ainulaadse lahendusega, mida on Eestimaal esinenud vaid vähestes mõisates. Tallihoone lähedusse püstitati mõisateenijate jaoks ka väike kellamaja, mille kella helistades anti kõikidele teada tööaja ametlikust algusest ja lõpust. Aidahoone lähedale jäi ka veel üks teine väikeehitis: mõisa kaevumaja, mis on oma ehitusajalt seostatav aga hoopis perekond Kurbergidega. Erik Thomsoni sõnul oli tegemist pere lemmikehitisega, kuhu armastati ühispildi tegemise jaoks alati koguneda.
Aidahoone kõrvale rajati von Baggehufwudtide ajal veel ka suur aiaga eraldatud puu- ja köögiviljaaed, mis kujutas endast tüüpilist baltisaksa aeda, kus pandi rõhku mitut liiki marjapõõsaste ja õunapuude kasvatamisele: ainsana olid aiast puudu kirsid, millele ei olevat pinnas sobinud. Ehitistest paigutati aia ühte serva kolme võlviga maakividest jääkelder, teise serva rajati kahekorruseline teenijatemaja ning sepi- ja puutöökoda. Jääkeldri lähedusse rajati ka väikene tiik, mis ümbritseti kasepuude, paplite ja türgi liiliatega. Perekond Kurbergide omandiajal ehitati sajandi teisel poolel teenijatemaja kõrvale 2,5 meetri kõrguse graniitkivist müüriga ühendatud suur köetav kasvuhoone, mis Thomsoni mälestuskirjanduse järgi olevat olnud Eestimaa üks suuremaid ja ilusamaid omalaadseid ehitisi, kus kasvatati viinamarju, virsikuid, aprikoose, ploome ja pirne, aga ka mitut sorti palme, kaktusi, lilli ja muid dekoratiivtaimi.
Puu- ja köögiviljaaia taga paiknes suur vabakujunduslik park, mille keskmesse rajati suur tehislik tiik. Puuliikidest istutati parki kaski, pärni, vahtraid, tammesid, hobukastaneid, pajusid, papleid, astelpajusid, lehiseid ja kuuski. Aia ja pargi piirile ehitati sajandi teisel poolel kaasaegne viinavabrik koos nuumhärgade talliga, mis eraldati ülejäänud pargialast puitvitstest punutud lihtsa aedikuga. Teatavasti olevat sealt igal aastal turule saadetud ligi sada härga.
Aia teise serva, esiväljakult tagasi maanteele suubuva puiestee äärde kavandati sajandi esimeses pooles ka vabakujunduslik pargipuistu, kuhu lasti istutada nii kaski, kuuski, papleid, pärni, vahtraid, leppi kui mände. Erik Thomsoni sõnul istutas tema vanaisa Jakob oma omandiajal sinna veel lisaks rea pärnasid, millest osa oli ta paigutanud ka peahoone tagusele väljakule, et kaitsta elutube kõrvetava päikese eest. Sissesõidu allee äärde, pargipuistu ja maantee servale püstitati samuti ka mõisa valitsejamaja, millest üle tee rajati sajandi keskpaigas karjakastell, kus oli võimalik pidada tööhobuseid ja veiseid ning hoida tööriistu ja heina. Teised vajalikud majandushooned nagu magasiait, rehi, kuivati ja kaks tuulikut rajati mõisasüdamest veidi eemale, vana maantee äärde jäänud looduslikule kõrgendikule.
Gintalaičiai
Gintalaičiai on küla Leedus Skuodase rajoonis Ylakiai vallas Guntinase jõe ääres. Külas on Gintalaičiai kalmistu.
VIII-XIII sajandil kasutusel olnud Gintalaičiai muinaskalmed on muinsuskaitse all.
Einmanni mõis
Välislahendus
Mõisa peahoone on pikk ühekorruseline hoone, mis paikneb soklikorrusel, mille ehitamine sõltus otseselt maastiku reljeefist – tagafassaadilt vaadatuna moodustab krohvitud soklikorrus hoonele justkui teise korruse. Nii nagu tavaliselt ühele vanabalti tüüpi mõisamajale omane, katab ka Einmanni mõisa puidust härrastemaja seintest kõrgem kelpkatus, ehkki antiigiihaluse vaimus on hoone katus kavandatud aga tunduvalt madalama ja laugemana. Katuse all paikneb jõuline, profileeritud ja tugevalt eendatud karniis, mis on kogu hoone ulatuses kaunistatud hammaslõikega, mille vahele on asetatud puidust rosetid. Mõisamaja fassaadipind on kaetud lihtsa rõhtlaudisega, ainult selle nurkadel paiknevad laiad nurgaliseenid, millele on asetatud nurgakvaadreid imiteerivad kattelauad. Aknad on hoonel suured, kuueruudulised, olles ümbritsetud karniisilaudadega, ja järgivad esifassaadis kindlat rütmi. Katusel paikneb ka neli väikest segmentkaarset akent, mis hoone esiküljel algselt puudusid.
Lihtsale puidust põhikehandile lisab võlu esifassaadi keskel kergelt eenduv sammasportikus, mille kolmnurkviilu ümbritseb sarnane profileering ja hammaslõige, mis paikneb ka mõisamaja räästa all. Viilualune peakarniisi friis hammaslõike all on kaunistatud triglüüfidega, mille allservas on kujutatud ka guttuleid ehk ehistilgakesi. Hammaslõikelist frontooni kannavad 4 Toscana orderis krohvitud sammast – nüüdisajal on neljast sambast aga alles ainult kaks.
Sammaste vahele jääb kaunis kahepoolne peauks, mille ülaosas paikneb hammaslõikelise karniisiga ääristatud kolmeosaline valgmik. Mõlemad kahepoolsed uksetiivad on guttuleid omava vahekarniisiga jaotatud kaheks tahveldiseks: alumine tahveldis on kanneelleeritud, ülemise tahveldise allosas paiknevad guttulid, üleval aga väikesed rosetid. Algselt poolitas uksepooli ka lihtne vahesammas, ent see on hävinud. Peaukse üheks märkimisväärsemaks elemendiks oli ka ukselink, millel oli kujutatud madu ühe kala allakugistamise hetkel.
Sajandi teisel poolel, võimalik, et just Kubergide omandiaja alguses ehitati mõisamaja vasakpoolsele otsafassaadile suur, osaliselt klaasitud historitsistlik veranda, mille domineerivamaks elemendiks oli pseudogooti neliksiir – hiljem on see ehitatud kinniseks juurdeehitiseks. Erik Thomsoni mälestustest selgub, et verandal olid algselt kollased, sinised ja violetsed aknaklaasid, mis tekitasid veranda põrandale kauneid värvimänge, pakkudes maja elanikele palju rõõmu. Otsafassaadis ühendas veranda seinu puittala, mis oli keskelt tugevdatud vertikaalse prussiga. Soklil kasutati seinade ühendamiseks puitrinnatist, mille saelõikeline ornament olevat meenutanud algselt balustreid. Kinniehitatud veranda esiküljel paikneb aga seni veel madal puidust trepp, mis laskub parki. "'Veranda oli meie lemmikkoht, kus olla. Suviti me sõime siin, aga ka istusime kui meil aega oli, lugesime, tegime tööd või nautisime looduse ilu, ilusaid vaateid siit aeda ja ka vanu, ilusaid ümbritsevaid puid. Kuidas vanad kasepuud kaunistasid aiatiiki karedas või lumes ja kuidas härmas puud paistsid päikesepaistes vastu taevasinist. Suvel, kui puud olid rohelised, ilusatel soojadel suve-eelsetel õhtutel kui ööbik laulis või kuumadel päevadel või päikesetõusul kui esimesed kiired jõudsid verandale – alati oli siin tore, ka pääsukesed elasid verandatoa ülemises nurgas,' on veranda võludest kirjutanud Jakob Kurbergi lapselaps Erik."
Siseplaneering
pisi|260x260px|Einmanni mõisa põhiplaan. Ruumijaotus Erik Thomsoni mälestuste järgi: 1 – esik, 2 – söögituba, 3–4 – teenijate toad, 5 – köök, 6 – esik, 7 – köök, 8 – kaminatuba, 9 – saal, 10 – magamistuba, 11 – kabinet, 12 – nurgatuba, 13 – verandatuba, 14 – veranda, 15–16 – külalistetoad Peauksest läbi minnes tervitas üht Baggehufwudtide, või hiljem ka Kurbergide, külalist kõigepealt raske klaasuks, millel seisis gooti kirjas lause "Jumal kaitse meie maja ja meie majja sisenemist ja väljumist". Läbi klaasukse jõuti kõigepealt väikesesse esikusse, kuhu oli ehitatud kolm seinakappi, milles hoiti talviste kaarikusõitude jaoks sooje rõivaid. Ühes kapis olevat Thomsoni sõnul hoitud veel 20. sajandi esimestel aastakümnetel Põhjasõja-aegset väikest kahurit, mis hiljem olevat annetatud ka Eesti Sõjamuuseumile. Vasakpoolse seinakapi kõrval paiknes esikus ka kitsas trepp, kust oli võimalik minna hoone lakakorrusele – trepi käsipuusse oli nimelt ka sisse raiutud aastaarv 1820, mis aitab kinnitada hoone ehitusaega. Väikesest esikust paremale minnes sattus külaline söögituppa, seejärel oli tal võimalik anfilaad süsteemi kohaselt kõndida teenijatubadesse ja vanasse köögiruumi, mille paiknes väike sahver, kuhu oli erinevate hoidiste tarbeks paigutatud veel Kurbergide ajal paigutatud suur riiul. Väikese köögitoa kõrval paiknes kitsas esik, kust oli võimalik trepi kaudu minna kas keldrikorrusele või liikuda teise, suuremasse köögiruumi. Keldrikorrusele minnes tervitas külalist keskkoridor, millest mõlemale poole jäid erinevad majandusotstarbelised võlvitud lagedega toad, kus tehti süüa, hoiti tooraineid ning pesti pesu. Mõnes toas elasid aga ka teenijad.
Peakorrusele jäädes oli Einmanni tulnud külalisel võimalik kaminatoast läbi minnes astuda suurde saali, et ette võtta mõni tantsupartii. Esinduslikus saalis paiknesid kahte seina vastakuti asetatud kõrged empiirstiilis kahhelahjud, mille sarnaseid olevat veel leidunud ka Narvas bürgermeister Johann Christoph Schwartzi majas ja Palmse mõisas."'Saaliakende vahel on kaks kõrget, ent kitsast peeglit, mis olid algselt Moe mõisas mu lapsepõlves. Aga me tõime need peeglid endaga kaasa kui Einmanni kolisime, samuti ka pehme saalimööbli, mis algselt oli üldsegi pärit Tapa mõisast. Kaminatoapoolses seinas paiknes väike must klaver ja tšello, mille mu ema andis onu Wolly'le, kui ta veel noor oli. Akende ees olid väikesed palmid koos väikeste kikkapuu põõsastega,' annab Erik Thomson mõisamaja esinduslikuma ruumi sisustusest teada oma mälestustes."Saalist edasi vasakule liikudes oli võimalik läbi suure magamistoa liikuda perepea kabinetti, mille akna all paiknes suur kirjutuslaud ning selle vastasseinas suur raamaturiiul. Hoone lõunapoolse osa viimaseks toaks oli väike nurgatuba, mille kõrval paiknes väike pime esik, kust laskus veel teinegi trepp keldrikorrusele. Hoone põhjapoolsele osale tagasi liikudes jäi jalutuskäigu esimeseks peatuseks suur verandatuba, kus olevat ka kummitanud – Erik Thomson mõisamajas elades seal aga kedagi kummitamas siiski ei märganud. Edasi astudes oli külalisel lõpuks võimalik heita kas külalistetuppa puhkama või liikuda sealt tagasi esikusse, et jätta perekonnaga hüvasti.
Ait ja sõiduhobuste tall
pisi|Einmanni mõisa aidahoone Peahoone kõrvale ehitatud kõrvalhooned ehk ait ja selle vastas asuv sõiduhobuste tall-tõllakuur vastavad oma arhitektuuriliselt lahenduselt peahoone kujundusele: mõlema madala viilkatusega kaetud hoone keskel kõrgub kuuele Toscana sambale toetuv kolmnurkfrontoon, mille taha on asetatud kaks kõrge kaarega ust. Algselt oli nii aida- kui ka tallihoone katuse all räästakarniis, mis viilude külgedel oli asendatud kujundatud konsooltaladega. Aknad mõlemal hoonel puudusid – akende asemel paiknesid esifassaadis petikaknad, ehkki viiludes ja otsafassaadidel olid aknad siiski olemas.
Valitsejamaja
Mõisa valitsejamaja kujutas endast lihtsat vanabalti tüüpi kelpkatusega kivihoonet, mille keskmes paiknes massiivne mantelkorsten. Katus oli kaetud laastuga ning selle all paiknes kitsas profileeritud karniis. Laka valgustamiseks paiknesid katusel lisaks ka kaks väikest poolkaarset lakaakent, esifassaadi aknad olid see-eest aga kõrged ja kuueruudulised, andes ilmselt tunnistust hilisemast ümberehitusest. Hoone peauks asetses hoone keskel ning selle ülaosas oli valgmik.
Kaevumaja
Peahoone taga pargipoolsel osal paiknenud kaevumaja kujutas endast historitsistlikus stiilis puitsalvega kaevu, mille kohal paiknes neljale faasitud puitsambale toetatud laastukattega viilkatus. Katuse viilutippudes paiknes rikkalik šabloonlõikega ehispits, mis andis ehitisele romantilise hõngu. Kaevumaja katusealusesse osasse oli diagonaalselt ristuvatest laiadest puitprussidest ja tugikäppadest kujundatud vahvärgilaadne karkass, mille vahesid täitis samuti ehispits.
Viinavabrik ja nuumhärgade tall
Mõisa viinavabrikust on nüüdisajal alles pool: esialgu kujutas see endast suurt kahekorruselise põhikorpusega telliskivihoonet, millele liitusid vasakult ühekorruselised pikendused ning paremal pikk nuumhärgade tall. Hoone eri osad olid kaetud lamedate, alt üleulatuvate räästastega viilkatusega, mille konsooltalade otsad ja sarikajalad olid kujundatud. Üldiselt omas hoone kas väikeseid nelinurkseid või lamedate kaartega aknaid, teisel korrusel ja viiludes paiknesid paariti asetatud kõrge kaarega aknad. Erilised olid põhikorpuse esiküljele paigutatud aknad, mis olid kõrged ja kaetud tiheda ruudustikuga. Algselt paiknes selle katuseharjal ka väike neljatahuline puittornike, mis on hävinud. Viinavabriku kõrge neljatahuline korsten on alles, ehkki selle profileeringuga hammaskarniis on korstna ülaosas hävinud.
Rehi
Mõisa rehi kujutab endast pikka eriliste arhitektuuriliste tunnusteta kõrge kelpkatusega maakivihoonet, mille esifassaadi keskel paiknevad kolm üksteisest eraldatud laia kahepoolset ust. Hoone seinapinda katab õhuke krohvikiht. Algselt oli hoone katus laastust, hiljem on see asendatud eterniidiga.
Tuulikud
Kahest mõisakompleksi kuulunud hollandi tuulikust on võimalik kirjeldada vaid seda, mille varemeid on siiani võimalik maastikus näha. Säilinud tuuliku puhul on tegemist kõrge, krohvitud paekiviehitisega, mille igal korrusel paikneb üks väike ruudukujuline lameda kaarega aken. Ehitise teeb omapäraseks selle soklikorrus, mis on piiratud laia, kaheksatahulise sokliga, kus paiknevad kõrged kaaravad. Algselt paiknes soklikorruse kohal ka puidust teenindusrõdu, ent see on hävinud. Säilinud koonusja ehituskehandi ülaosas on aga alles algselt sinna kavandatud laiade karniiside vahele asetatud petikniššidega ehisvöö.
Seisukord ja kasutamine
Pärast 1940. aastat, mil Kurbergid II maailmasõja hirmus Saksamaale elama siirdusid, anti endine mõis Tamsalu sovhoosi töötajate käsutusse, kelle hooletu käe all kaotas mõisasüda juba aga paari aastakümnega oma esialgse ilu. Eestimaa mõisate inventariseerimise järel kirjutati 1983. aastal mõisaansambli korrastamiseks väljaantud dokumendis järgnevalt: "maja pole aastaid näinud remondimeest ja maalrit, soklikorruselt pudeneb krohvi, osa aknaidki on laudadega kinni löödud... Lohakuse ja minnalaskmisega ollakse just nagu harjunud. Aida seisukord pole sugugi parem, sõiduhobuste talli muserdavad hilisemad ümberehitused, tuuliku varemed muutuvad talv-talvelt järjest töntsimaks. Ka park, mõisaansambli omaaegne ilmestaja, on risustatud ja metsistumas. Raske on selles "neegrikülas" ära tunda üht endisaegse Järvamaa omapärasemat ja kaunimat mõisasüdant". Mõisaansambli halvast seisukorrast hoolimata kinnitati aga siiski mõisa peahoone, ait, tall-tõllakuur, tuulik, mõisakaev ja park 1998. aastal riiklikeks mälestisteks. Ettepanekuid mõisa peahoone ja aida kaitse alla võtmiseks tehti juba ka 1979. aastal, mil mõisahoone ja ait olid tunduvalt paremas seisus, ent hoonete kaitse alla võtmiseni tollal ei jõutud.
Seni pole pärast inventariseerimist avaldatud dokumendis kirjeldatud mõisaansambli seisukorras midagi muutunud: hooned on suuremas osas kasutuseta ja lagunevad. Lisaks peahoonele ja aidale seisavad veel püsti rehi, valitsejamajast teisele poole maanteed rajatud karjakastell ning ka endine teenijatemaja, mida kasutatakse elamuna. Ülejäänud hooned on kas varemetes või juba hävinud. Kursi–Kerguta maanteelt mööda sõites jääb Einmanni mõisaansambel täiesti märkamatuks, kuna mõisa sissesõidutee on kinni kasvanud ning endine auhoov ja park metsistunud.
SmartLynx Airlines Estonia
SmartLynx Airlines Estonia on ettevõtte SmartLynx Airlines Eestis tegutsev tütarettevõte.
Ettevõte alustas tegevust 2012. aastal. Tollal oli ettevõttel üks emaettevõtte lennuk. 2019. oktoobri seisuga osutab ettevõte teenuseid üheksa Airbus A320-200 lennukiga.
2015. aasta juuni seisuga töötas tütarettevõttes 40 inimest.
Emuri jõgi
Jõgi lähtub kirde poole voolates Emur Shanist, möödub Xilinjist lääne poolt ning pöördub itta. Jõe suue asub Albazinost allavoolu. Suudme koordinaadid on 53°20' N, 124°05' E.
Mustjas pilvik
Mustjas pilvik (Russula adusta) on pilvikuliste sugukonda pilviku perekonda kuuluv laialt levinud söögiseen.
Kübar on noorelt valge või valkjashall. Vananedes muutub pähkel- kuni tumehallikaspruuniks.
Mustjas pilvik on kupatatult söödav.
Ta on Eestis väga sage, eriti Põhja-Eestis.
Communicorp
Communicorp Group Ltd. on 1989 Iirimaa ettevõtja Denis O'Brieni asutatud Iirimaa meediaettevõte.
Ettevõte omab Eesti raadiogrupi AS Trio LSL aktsiaid.
Hahn (Laekvere)
Hahn (saksa keeles Hahn a. d. H. Ladigfer, ‘Hahn Laekvere kojast’), varem ka Hane, Haen ja Han oli Rostockist pärit kaupmehe- ja aadlisuguvõsa.
Ajalugu
Hahnede kohta on teateid XV sajandist, mil Rostocki ülikoolis õppis Petrus Hane (suri pärast 1473). Suguvõsa liin algab XVI sajandi lõpul Rostockis elanud Joachim Hanega (suri pärast 1597), kes kuulus linna raadi. Tema noorem poeg oli Joachim Hane (u 1580−enne 1637), kes sai 1630. aastal Rootsi kuningalt Gustav II Adolfilt Ingerimaal Ostrovo mõisa, kuid pöördus tagasi kodumaale Mecklenburgi. Viimase poeg Ernst Haen (Hahn) (1621–1701) rändas XVII sajandi keskpaiku Eestimaale Tallinnasse ja valiti selle raadi; temast sai suguvõsa Tallinna liini rajaja. Tema pojapoeg Michael Hahn (1697–1750) omandas immissiooni Laekvere mõisale ja rajas Hahnide Laekvere liini. Tema poeg insener-kapten Ernst Hahn (1737–1809) tõusis 1786. aastal teenistuse kaudu Venemaa aadliseisusse ja sai perekonnanimeks von Hahn. Viimase järeltulijad pidasid Laekvere mõisa 1876. aastani. Suguvõsa suri ilmselt meesliinis välja 1917. aastal.
Hahnid rüütelkonna matriklis
Wilhelm August von Hahn (1802–1868) immatrikuleeriti Eestimaa rüütelkonna matriklisse 1864. aasta 9. märtsil (vkj).
Venus del espejo
„Venus peegliga“, ka „Rokeby Venus“, „Venuse tualett“, „Venus ja Cupido“, on hispaania kunstniku Diego Velázqueze (1599–1660) teos.
Tegemist on ainsa meie päevini säilinud Velázqueze maalitud naisaktiga.
Hispaania iseseisvussõja ajal varastasid maali Prantsuse sõdurid Godoy paleest kunstilise rüüstamise raames ja see läks Briti maalikunstniku George Augustus Wallise kätte, kes töötas Hispaanias William Buchanani agendina. , oluline kunstikaupmees, kes tõi maali 1813. aastal Inglismaale.
Enne teose omandamist Rahvusgalerii poolt oli maal Morriti kogus (Rokeby Park, praeguse Durhami krahvkonna territooriumil), millest ka tuntus kui „Rokeby Venus“.
Aleksandriit
pisi|Nils Gustaf Nordenskiöld Aleksandriit on ortorombilise kristallistruktuuriga mineraal, krüsoberulli erim.
Aleksandriidi keemiline valem on BeAl2O4.
Aleksandriidi värvus varieerub päevavalguses tumerohelisest kuni smaragdroheliseni, kunstlikus valguses violetsest kuni purpurseni.
Avastamine
Ühe versiooni järgi andis aleksandriidile nime Soome mineraloog Nils Gustaf Nordenskiöld. Legendi järgi leidis Nordenskiöld 1834. aasta 17. aprillil ühe ebatavalise kivi. Kuna samal päeval sai täisealiseks Venemaa tsaar Aleksander II ning kivis põimusid Vene impeeriumi lipuvärvid, siis otsustas ta tsaari auks anda kivile nimeks aleksandriit.
Arvatavasti oli kivi siiski juba varem tuntud Indias, Tseilonil (tänapäevase nime järgi Sri Lankal).
Leiukohad
Aleksandriidi tuntuim leiukoht on Tokovaja jõe setetes, mis avastati 1832. aastal. See oli pikka aega ainus koht, kust aleksandriiti leiti. Hiljem leiti aleksandriiti ka Brasiilia puistangmaardlatest, Sri Lankalt ja Madagaskarilt. Harvemad leiukohad on India, Lõuna-Aafrika Vabariik, Tasmaania ja Austraalia.
Suurimad aleksandriidikivid
Briti Muuseumis (London) on 43 ja 27,5 karaadi raskused aleksandriidid (Sri Lankalt). Smithsoni Instituudis (Washington) on aleksandriit, mis kaalub 65,7 karaati (samuti Sri Lankalt). Viimast peetakse ka suurimaks.
Värvus
pisi|318x318px|Sõrmus aleksandriidikiviga Aleksandriit on kalliskivide maailma omamoodi "kameeleon". Aleksandriit muudab värvust sõltuvalt valgusest (päevavalgus või kunstlik valgus). Sellise efekti tekitab asjaolu, et aleksandriidi kromofoorid (Cr2+, Fe2+, Fe3+) neelavad valgust kahes spektriosas (410 ja 590 λm lainepikkusel) ning mineraali värvus sõltub spektri punasest ja rohelisest lõigust. Silm on päikesevalguses roheliste kiirte suhtes tundlikum, mispärast tundub kristall hallikas-rohelisena. Elektrivalguses on pikalaineline (punane) kiirgus tugevam ja mineraal tundub punane. Tehisaleksandriidid muudavad tugevamalt värvi kui looduslikud aleksandriidid.
Sünteetiline aleksandriit
Sünteetilist aleksandriiti toodeti esimest korda 1960. aastal. Sünteetilise aleksandriidi keemilised ja füüsilised omadused on samasugused nagu looduslikul aleksandriidil. Ehkki sünteetilised mineraalid on üldjuhul odavamad kui looduslikud, on sünteetiline aleksandriit siiski üks kallimaid sünteetilisi vääriskive.
Hind ja väärtus
Väärtuse järgi jaotatakse kalliskivid nelja klassi. Vääriskivi koht selles süsteemis sõltub traditsioonidest, moest ja kalliskivivarust. Aleksandriit kuulub teise klassi koos oranžide, kollaste ja rohekate safiiri teisenditega, musta väärisopaali ja väärisjadeiidiga. Looduslik aleksandriit on haruldane ja kallis. Kvaliteetne aleksandriit võib maksta umbes 15 000 dollarit. Üle ühekaraadiste aleksandriitide hind võib olla 50 000 kuni 70 000 dollarit karaadi kohta. Enamik aleksandriite on siiski alla ühe karaadi.
Esoteerika
Aleksandriit on seotud südametšakraga ning aitab reguleerida vereloomet ja tugevdada veresooni. Aleksandriit on koos kasvatatud pärli ja kuukiviga juunikuu sünnikivi.
Scare Force One
"Scare Force One" on Soome bändi Lordi seitsmes stuudioalbum, mis ilmus 2014. aasta sügisel.
2013. aasta detsembris teatas bänd YouTube'i video kaudu, et nende uue albumi initsiaalid on SFO. Täielik nimi avalikustati 31. juulil 2014.
Albumi esitluskontsert toimus Helsingi klubis The Circus 1. novembril 2014.
Bänd tegi albumi tarbeks 28 demo, millest plaadi jaoks valiti 10. Albumi salvestus algas 2014. aasta juulis Finnvoxi stuudios Helsingis ning jätkus Spede Pasaneni endises suvilas Lapimaal Muonios.
Album on ilmunud ka vinüülplaadina. Jaapanis ilmus album koos boonuslooga "I'm So Excited", mis on ansambli Pointer Sisters loo kaver.
Vitālijs Orlovs
pisi|Vitālijs Orlovs Vitālijs Orlovs (sündinud 30. mail 1964 Jēkabpilsis) on Läti arst ja poliitik. Ta on rahvuselt karjalane. Ta kuulub parteisse Koosmeel ja ühendusse Koosmeele Keskus.
Ta lõpetas 1993. aastal Riia Meditsiiniinstituudi neuroloogina.
2002. aastal valiti ta Inimõiguste Eest Ühtses Lätis nimekirjas seimi liikmeks. 2006., 2010., 2011. ja 2014. aasta parlamendivalimistel valiti ta seimi liikmeks Koosmeele Keskuse nimekirjas. 2018. aasta parlamendivalimistel valiti ta taas seimi liikmeks.
Raņķi
Raņķi on küla (vidējciems) Lätis Kuldīga piirkonnas, Raņķi valla halduskeskus. Küla asub Venta jõe kaldal.
Raņķi on tekkinud endise Raņķi mõisa (Ranken) keskuse juurde. Külas on raamatukogu. Aastail 2009–2021 kuulus küla Skrunda piirkonda.
Aastal 2015 oli külas 168 elanikku, aastal 2021 oli elanikke 157.
pisi|tühi|Vesiveski hoone
Eldingen
Valla pindala on 56,71 km². 31. detsembril 2015 elas seal 2020 inimest.
Eldingen kuulub Lachendorfi ühisvalda.
Ajalugu
Eldingeni on esmamainitud 1231. aastal. Dokument kinnitab Eldingeni (Elthinge) kiriku ostmise naaberkloostri poolt.
1543. aastal muutus küla protestantlikuks. Eldingi isandate asupaigana – mitme vaba mõisa ja kirikuga – elas see 30-aastase sõja üle.
Ellen Vilbaste
Ellen Vilbaste (aastani 1921 Koppel, aastani 1935 Vilberg) (4. märts 1893 Tartu – 14. veebruar 1974 Kolga-Jaani) oli eesti aednik ja etnobotaanik, Eesti esimene õpetatud naisaednik.
Elukäik
Ta sündis ehitusettevõtja ja nädalalehe Olevik väljaandja Karl Koppeli ning ajakirjanik Marie Koppeli perekonnas. Ellen Vilbaste õppis 1902–1912 Tartu Puškini-nimelises Tütarlaste Gümnaasiumis, seejärel, 1912–1913 Abja lähedal Liplapi talu aiatöö kursustel. 1913. aastal astus Berliin-Dahlemi Kõrgemasse Aiatöö Akadeemiasse. See kool oli üks neist vähestest õppeasutustest, kus naistel oli tol ajal võimalik aednikukutset omandada. Olles 1914 praktikal Potsdamis Sanssousi keiserlikes aedades, algas esimene maailmasõda ja temalt kui Vene tsaaririigi alamalt nõuti Saksamaalt lahkumist. Tal õnnestus koju jõuda suurte raskustega. Teda toetas ja aitas rahaliselt perekonna hea tuttav, kirjanik Eduard Vilde.
1915. aastal töötas aednikuna Petrogradi Peeter Esimese nimelises Botaanikaaias, kus juhatas paljundusosakonda ja juhendas hiidvesiroosi (Victoria regia) kasvatamist. Vilbaste esimesi katsetusi teaduslikus uurimistöös juhendas kuulus vene botaanik ja maadeuurija professor Komarov. Vilbaste oli esimene naisaednik Petrogradi Botaanikaaia ajaloos. Oktoobrirevolutsiooni puhkedes ja 1918 tekkinud kaoses hävisid botaanikaaia kasvuhooned ja taimekultuurid ning Vilbaste põgenes punase terrori eest Eestisse. Eestis asus Vilbaste aednikuna tööle Tartu Ülikooli Maarjamõisa aeda, kus töötas aastatel 1918–1922. Ühtlasi jätkas ta vabakuulajana erialase hariduse omandamist Tartu Ülikooli põllumajandusosakonnas 1920–1923.
1921. aastal tutvus ülikoolis õppiva matemaatika-loodusteaduskonna kooliõpetajast üliõpilase Gustav Vilbergiga (aastast 1935 Vilbaste) ja sama aasta jõulude ajal laulatati nende abielu Viljandi Jaani kirikus praost Jaan Lattiku poolt. Pärast abiellumist jäi Ellen Vilbaste koduseks ja pühendus laste kasvatamisele, kuid abistas meest Eesti taimede sedelkataloogide koostamisel ja herbariseerimisel. Ka avaldas aiandusalaseid kirjutisi ja nõuandeid mitmes naistele mõeldud ajakirjas ja ajalehes.
Aastatel 1925–1927 oli Vilbaste Kundas Virumaa Rahvaülikooli juhataja abi ning aianduse- ja kodumajanduse õpetaja. Pärast 1936. aastat töötas ta lühikest aega oma õemehe kolonel Jüri Hellati Viljandimaa Raudna vallas asuva Kannikmäe talu puuviljaaias, kuid 1938 pakuti Vilbastele aednikukohta Põltsamaa tehaste puukoolis. Seal töötas ta lühikest aega, sest 1940. aasta algul kutsus Viljandi aiaäri ja puukooli omanik A. Kelch seoses repatrieerumisega Saksamaale Vilbaste oma valduste järelevaatajaks.
Eesti okupeerimise järel Nõukogude Liidu poolt 1940. aasta suvel natsionaliseeriti A. Kelchi aiandid ja kohalikud võimud taunisid seal Vilbaste edasitöötamist. Tekkinud segastes ja ärevates oludes pidas ta paremaks Viljandist lahkuda ning asus tööle Õisu mõisa aednikuna ja koorejaama juhatajate kooli instruktorina. Samas töötas ta teise maailmasõja ajal alates 1941. aastast. Kolme keele valdajana oli ta ühtlasi ka tõlgiks.
Kuna sõja jätkudes kaotati Õisus aedniku koht ja Vilbastel oli raskusi laste koolitamisega, siirdus ta 1942. aastal uuesti Põltsamaale, kust aga lahkus 1944 kevadel sugulaste Kannikmäe tallu Viljandimaal. Sinna rajas ta puukooli, et 1940. aasta külmal talvel hävinud puuviljaaedu istutusmaterjaliga varustada. Samal ajal töötas ta 1945–1947 Polli Aianduse ja Mesinduse Instituudis teaduri ja õpetajana. Pärast Kannikmäe talu kuulutamist kulaklikuks majapidamiseks oldi sunnitud sealt lahkuma ja nii aed kui ka puukool hävisid peagi.
Aastatel 1947–1948 oli Vilbaste Peasordi Viljasalve Eesti Vabariikliku Kontori agronoom ning 1948–1951 Viljandi Köögivilja, Söödajuurvilja ja Kartuli Sordivõrdlus Katsepunkti juhataja. 1951–1952 töötas ta Kurvitsa aiandussovhoosis ning 1952–1955 mitmes majandis aedniku või agronoomina. Riikliku pensioni saamiseks puuduvate tööaastate saamiseks oli ta Viljandi Jaani kirikus paiknenud suure materjalide lao öövalvur.
Töötas 1966–1972 Nigula Riiklikul Looduskaitsealal: koostas Eesti taimedest herbaariumi, lisades sellele taimepärimuslikud tekstid ning korraldas sellega rändnäituse "Kodumaa taimed rahva käsitluses" looduskaitseala tutvustamiseks ja looduskaitse propageerimiseks. Näitus oli külastajaterohke ja pälvis tähelepanu vabariigi paljudes linnades põllumajandusnäitustel, muuseumides ja koolides.
1972. aastal haigestus Ellen Vilbaste raskelt ja suri 14. veebruaril 1974. Ta puhkab Viljandi Metsakalmistul.
Isiklikku
Oli abielus Gustav Vilbastega. Neil olid pojad Gustav Vilbaste, Juhan Vilbaste ja Henn Vilbaste ning tütar Hele.
Eesti Autoriõiguste Kaitse Organisatsioon
Eesti Autoriõiguste Kaitse Organisatsioon on mittetulundusühing, mille eesmärk on kaitsta filmi-, muusikaautorite ja -tootjate õigusi ja huve Eestis. Ühing kanti Äriregistrisse 1999. Ühingu varasem nimi oli Eesti Filmilevitajate Liit. Ühingu tegevdirektor on Erik Mandre.
Wien Hauptbahnhof
Wien Hauptbahnhof on Austria pealinna Viini peamine raudteejaam.
Viido Paomets
Viido Paomets (sündinud 3. veebruaril 1937) on eesti insener ja ettevõtja.
1955. aastal lõpetas ta Haapsalu 1. Keskkooli hõbemedaliga. 1960. aastal lõpetas Tallinna Polütehnilise Instituudi energeetikateaduskonna tööstusettevõtete ja -seadmete elektrivarustuse eriala.
1960. aastatest töötas ta Hans Pöögelmanni nimelise Elektrotehnika Tehases juhtivspetsialistina, hiljem (1980. aastatel) peatehnoloogi asetäitjana. 2000. aastatel oli ta AS Tondi Elektroonika peainsener. 1998. aastast on ta Eesti volitatud insener.
1990. aastate alguses oli ta üks AS-i Mikrel asutajaid, mis 1994. aastal erastas RAS Tondi Elektroonika. Viido Paometsale kuulus 12,12 protsendi suurune osalus Tondi Elektroonika aktsiatest. Aastatel 2006–2008 kuulus ta Äripäeva andmetel Tondi Elektroonika AS aktsionärina Eesti rikaste TOP 500 hulka.
Jahusirmik
Jahusirmik (Cystolepiota) on šampinjoniliste sugukonda kuuluv perekond seeni.
Bassel Khartabil
Elulugu
Khartabil sündis Damaskuses ja kasvas Süürias, kus ta on spetsialiseerunud vaba tarkvara arendamisele. Ta on tarkvarafirma Aiki Lab kaasasutaja ja tehnoloogiadirektor (chief technology officer, CTO) ning oli Süüria arheoloogia ja kunstiajalooga tegeleva uuringufirma Al-Aous tehnoloogiadirektor. Ta on juhtinud Creative Commonsi projekte Süürias ning osalenud Mozilla Firefoxi, Wikipedia, Opencliparti, Fabricatorzi ja Sharismi arendamises. Khartabili peetakse üheks põhiliseks eestvedajaks Süüria interneti avamisel ning Süüria rahvale internetiligipääsu ja vabade teadmiste võimaldamisel.
Üks Khartabili viimaseid töid on olnud antiikaegse Palmyra linna virtuaalne 3D-rekonstruktsioon ja reaalajas visualiseerimine ning projekti arendamine Fabricatorziga veebipõhises programmeerimisvõrgustikus Aiki Framework. Projekt on omandanud veelgi suurema väärtuse, kuna Khartabili vangistamise järel vallutas Palmyra ISIS, kes on hävitanud linnas mitmeid ajaloolisi mälestusmärke.
Augustis 2017, selgus, et Bassel oli surma mõistetud ja hukatud 3. oktoobril 2015.
Isiklik elu
Bassel Khartabil arreteeriti paar päeva enne abiellumist juristi ja inimõigusaktivisti Noura Ghaziga. Abielu sõlmiti hiljem samal aastal, kui Khartabil oli vanglas. Nad kohtusid esmakordselt 2011. aasta aprillis Doumas, naastes demonstratsioonilt.
Tunnustus
Ajakiri Foreign Policy asetas 2012. aastal edetabelis "Top Global Thinkers" Khartabili koos Rima Daliga 9. kohale kui rahumeelse Süüria revolutsiooni pooldajad.
2013. aastal pälvis Bassel Khartabil Index on Censorshipi digivabaduse preemia (Digital Freedom Award).
1963. aasta NSV Liidu meistrivõistlused vehklemises
1963. aasta NSV Liidu meistrivõistlused vehklemises toimusid  8.–17. augustil Moskvas osana III rahvaste spartakiaadist.
Tulemused
Võistkondadest oli edukam Moskva Vene NFSV ja Ukraina ees, Eesti oli üheksas.
Plaksutamine
pisi|Mees plaksutamas Plaksutus on löökheli, mis tekib kahe tasase pinna (näiteks inimeste või loomade kehaosade) kokkulöömisel. Inimesed plaksutavad peopesaga, sageli kiiresti ja korduvalt, et avaldada tunnustust või heakskiitu (vaata aplaus), kuid ka rütmis, kasutades keha kui löökpilli, mis sobitub muusika, tantsu, laulude, käemängude ja plaksutamismängude helidega.
Mõni inimene lööb peopesa ühe käe seljale, et näidata kiireloomulisust või entusiasmi. Kõrvalseisjad võivad seda tegu ebasobivaks pidada.
Plaksutamist kasutatakse paljudes muusika vormides. Üheks näiteks on gospel. Flamenkos ja sevillanas, kahes Hispaania muusikažanris, nimetatakse plaksutamist palmaks ja see on sageli rütmi seadjaks ning on laulude lahutamatu osa. Elektrooniliselt loodud kunstlik plaksutamine on levinud elektroonilises ja popmuusikas.
VKG Elektrivõrgud
VKG Elektrivõrgud OÜ on Eesti elektrijaotusettevõte; ühtlasi valdusettevõtte Viru Keemia Grupp üks tütarettevõtteid.
Enne 2006. aasta juulit kandis ettevõtte nime AS Narva Elektrivõrk (ka Narva Elektrivõrgud).
Robert Walter
Robert Walter (20. mai 1903 Kodavere – 20. jaanuar 1974 Gestorf) oli Eesti vaimulik.
Õppis aastatel 1911–1921 Tallinna Toomkoolis. Tartu Ülikooli usuteaduskonnas õppis ta aastatel 1921–1926, lõpetas ülikooli teoloogiamagistri astmega. Aastal 1927 oli ta ajateenistuses Eesti sõjaväes. Aastatel 1927–1928 oli ta õpetaja eragümnaasiumis. Prooviaastal oli ta Tallinnas. Ordineeriti õpetajaks 17. märtsil 1929.
Peter Kürten
pisi|Politseifoto Peter Kürtenist 1931. aastal Peter Kürten (26. mai 1883 Mülheim am Rhein – 2. juuli 1931 Köln) oli Saksamaa sarimõrvar, kes oli tuntud ka Düsseldorfi vampiiri ja Düsseldorfi koletisena.
Robert Walter
Oli aastatel 1929–1939 Sisemisjoni Ühingu (Arbeitsgemeinschaft für Innere Mission) teenistuses. Oli aastatel 1930–1933 Tallinna Kopli koguduse hooldajaõpetaja ning aastatel 1933–1939 Tallinna Niguliste koguduse 2. pihtkonna õpetaja.
Peter Kürten
Kürten sündis Mülheimis, ent tema 13-liikmeline perekond kolis peagi Düsseldorfi, kus nad elasid ühetoalises korteris. Kürteni isa oli alkohoolik ja vägivaldne, millest Kürten kiiresti eeskuju võttis. Oma esimesed mõrvad sooritas ta enda sõnul üheksa-aastaselt, uputades kaks mängukaaslast Reini jõkke.
Robert Walter
Põgenes aastal 1939 Saksamaale. Oli aastal 1940 Poggenburgis (Lubani linnaosa, praegu Żabikowo, Lubońi linnaosa Poznańi maakonnas Suur-Poola vojevoodkonnas). Aastatel 1941–1945 oli ta Poseni (Poznańi) Diakonissimaja pastor, lisaks oli ta aastatel 1941–1945 Wehrmachti teenistuses. Aastatel 1946–1956 oli ta pastor Hannoveri Püha Markuse kirikus, aastatel 1956–1968 oli pastor Hannoveri lähedal Birkenhofis. Jäi aastal 1968 emerituuri. Aastatel 1947–1969 oli ta kaastöötaja evangeelses abistamisseltsis. Suri aastal 1974 Gestorfis (Springe linnaosas Hannoveri regioonis).
Peter Kürten
Edaspidi pani ta toime mitmesuguseid kuritegusid, muuhulgas vargusi, väljapressimisi, kehavigastuste tekitamisi ja süütamisi. 1913. aastal tappis ta sissemurdmise käigus üheksa-aastase tüdruku. Aastatel 1925–1929 pani ta toime kokku 24 süütamist. Veebruarist novembrini 1929 sooritas ta Düsseldorfis ja selle ümbruses mitmeid mõrvu ja seksuaalrünnakuid.
Mustatööline
Mustatööline (ka musta töö tegija, õpetamata tööline) on töötaja, kes pole saanud omal alal mingisugust väljaõpet ; õppimata tööd ehk musta (ja sageli füüsilist rasket) tööd tegev inimene. Mustatöölisele vastandub oskustööline.
Robert Walter
Isiklikku
Tema isa Paul Ferdinand Walter oli Kodavere ja Alatskivi koguduse õpetaja, onu August Reinhold Johannes Walter oli Jämaja Kolmainu koguduse õpetaja, vend Johannes Walter oli Kodavere Mihkli koguduse õpetaja.
Peter Kürten
22. aprillil 1931 mõisteti ta Düsseldorfis mõrvade eest üheksakordselt surma ning lisaks 15 aastaks sunnitööle seitsme mõrvakatse eest. Kürten giljotineeriti sama aasta 2. juulil ning tema aju kasutati teadusuuringutes. Pärast teist maailmasõda sattus Kürteni kolp USAsse ning on tänapäeval eksponeeritud kurioosumite muuseumis.
Priit Veebel
Priit Veebel (aastani 1937 Friedrich Webel; 12. september 1910 Tallinn – 24. juuli 1944 Tallinn) oli eesti pianist, helilooja, arranžeerija ja dirigent.
Õppis Tallinna Reaalkoolis ja aastatel 1924–1928 (teistel andmetel 1923–1927) Tallinna Konservatooriumis Peeter Ramuli klaveriklassis.
1926. aastal moodustati Tallinna reaalgümnaasiumis üheksaliikmeline Vivo Band, mis kahanes peagi septetiks. Veebel mängis seal klaverit. Trumme mängis Gustav Ernesaks, viiulit Ernesaksa tädipoeg Eevalt Turgan.
Kui Kurt Strobel asus 1930. aastal oma orkestriga restorani Dancing Palace Gloria lavale, mängis selles Veebel, kes jäi kuni Strobeli Saksamaale lahkumiseni 1939. aastal. 1937. aastal kinnitas haridusministeerium viie Strobeli orkestri muusiku, sealhulgas Veebeli kutseliseks muusikuks registreerimise.
24. novembril 1936 korraldati Estonia kontserdisaalis Veebeli korraldamisel Eesti esimese džässikontsert. Mitmed kavas olnud lood olid Veebeli arranžeeritud.
1930. aastal osales pillimehe rollis Eesti esimeses plaadile salvestatud heliga filmis "Kuldämblik" (režissöör Boris Jaanikosk, operaator Konstantin Märska).
1942. aastast töötas Veebel Estonia teatris – algul kontsertmeister-repetiitorina, seejärel kuni oma surmani ka balletidirigendina, juhatades Eduard Tubina "Kratti". “Krati” dirigendipuldis oli ta ka 9. märtsil 1944, kui teater sai pommitabamuse. Higine Veebel pääses põlevast majas vaid frakis ja lakk-kingades. Tookord saadud külmetus põhjustaski tema haiguse ägenemise ja peatse surma.
Authie jõgi
Authie ([o.ti]; pikardi: Eutie; (lääneflaami: Otie)) on jõgi Põhja-Prantsusmaal, mille kulg ületab Pas-de-Calais' ja Somme'i departemangud. Selle läte on Coigneux' küla lähedal. See voolab läbi Doullensi, Auxi-le-Château, Nempont-Saint-Firmini ja Namponti linnade, suubudes lõpuks Bercki lähedal La Manche'i.
Selle ühtlane voog on inimkonda paljude sajandite jooksul ligi meelitanud, arendades põllumajanduskeskkonda, mis on endiselt valitsev. Authie orus, kus on palju linnu, külasid, kloostreid ja losse, on jõe kallastel rikkalik arhitektuuripärand, samas kui jõesuu moodustab Fort-Mahon-Plage'i ja Bercki vahel Picardie suudmealadele tüüpilise lahe. Piirkonnas elutseb mitmekesine taimestik ja loomastik.
Etümoloogia
Nime Authie päritolu ei ole kindlalt kindlaks tehtud. Võimalus on eelkeldi sõna *atur, tähendusega "jõgi". Ladina keeles oli see tuntud kui Alteia.
Paljud veeteede nimed, nagu Adour, pärinevad keldi mõistest alt, tähendusega "sügav" ja mis võib viidata jõesängi järsule küljele. Teine soovitus tuleneb ladinakeelsest sõnast attegia, mis tähistab iga jõe ääres elavaid kalurite ja metsameeste rühmi.
Jõe kulg
Authie saab alguse Coigneux'st 131 m kõrgusel, möödub Authie linnast ja liigub lääneloode suunas, lähtudes piirkonna jõevoolude (Somme, Canche) üldisest tektoonilisest orientatsioonist. See saab oma esimese märkimisväärse lisajõe Quilliene'i Thièvresis. Seejärel läheb jõgi Doullensi, kus sellesse suubub selle peamine lisajõgi (Grouche), millele järgneb Auxi-le-Château ning seejärel Argoules ja Nampont Crécy metsast põhja pool, enne kui Fort-Mahon-Plage'i ja Bercki vahel La Manche'i suubub. Marquenterre'i sisenedes, väikeste lisajõgede, eriti Fliersi tulemusena kaldub Authie kagu suunas ja moodustab seejärel Groffliersi juures estuaari. Selle säng eraldab vahetult pärast Auxi-le-Châteaud Somme'i ja Pas-de-Calais' departemangud.
left|thumb|250px|Authie [[Mézerollesi juures]]
Authie lõikab lääne poole kaldu laiale platoole, millel on Artois ja Ponthieu; väike kiht pleistotseeni põhjamuda katab tulekivi savi ja kriidialust. Kriit ilmub sellesse lõikava rannikuäärse jõeoru nõlvadele, samas kui oru põhi koosneb alluuviumist.
Jõeäärne profiil on üsna järjepidev ja seda iseloomustab väike keskmine kalle (1%), intensiivsem Doullensist ülesvoolu (2,3%) ja mitte rohkem kui 0,4% Dompierre-sur-Authiest allavoolu, muutes Authie aeglase vooluga ojaks.
Jõesängi võib jagada mitmeks lõiguks:
Jõgikond
thumb|upright=1.5|Authie valgla
Authie saab kasu väga sirgjoonelisest valglast (1305 km²), mis vastab Artois' orule, kus jõgi kogub sümmeetrilise põhilisajõgede võrgu. Orul on asümmeetriline profiil, kus laugenõlvaline paremkallas vastandub järsunõlvalisele vasakkaldale. See sümmeetria puudumine tuleneb nõlvade erinevast tundlikkusest külmadele ilmadele, mis on seotud kvaternaari jäätumisperioodide külmumis- ja sulamistsükliga. Lõuna- või idapoolsed nõlvad on sel viisil tugeva kallakuga, erinevalt laugetest nõlvadest, mis on suunatud põhja või lääne poole. Doullensist ülesvoolu ulatub see vesikond orgu piiravatest antiklinaalidest kaugemale, kahjustades Somme'i ja Canche'i jõe vesikondi. Alamjooksul on jõe keskmine laius 10–15 m. Selle keskmine looduslik kalle on 1:1000, kuid seda kompenseerib 22 paisu olemasolu.
Kogu vesikond ulatub üle mitme piirkonna, Ponthieu ja Amiénois jõesängist lõunas ning Montreuil ja Ternois põhjas. See hõlmab täielikult või osaliselt 156 või 157 linna territooriumi (73 või 74 Somme'i, 83 Pas-de-Calais' departemangus) kokku 75 200 elanikuga (28 500 Somme'i, 46 700 Pas-de-Calais' departemangus), keskmise asustustihedusega vaid 57 in./km². Asustustihedus on orus kõrgem kui sellega külgnevatel platoodel. Ainult kuues linnas vesikonnas on rohkem kui 2000 elanikku.
Hüdroloogia
right|320px|Authie igakuised arvud