Otsustusvõime_kriitika
Tõlge
Tuleb märkida, et meile täiesti arusaamatul moel oskab kujutlusjõud mitte ainult märke mõistete jaoks mõnikord isegi pika aja pärast meenutada, vaid ka reprodutseerida eseme pilti ja kuju lugematu arvu eri liiki või ka üht ja sedasama liiki esemete seast; ja ka, kui meelemõistus tegeleb võrdlustega, oskab ta tõenäoliselt tõesti, kuigi mitte teadvustamiseks piisavalt, üht pilti teise peale langeda lasta ja paljude sama liiki piltide kattuvuse põhjal leida keskmise, mis on kõikidele ühiseks mõõduks. Keegi on näinud tuhandet täiskasvanud meesisikut. Kui ta tahab nüüd otsustada normaalsuuruse üle, mida tuleb võrdlemise teel hinnata, siis laseb (minu arvates) kujutlusjõud suure arvu pilte (võib-olla kõik need tuhat) üksteise peale langeda; ja kui mul on lubatud seejuures rakendada optilise kujutamise analoogiat, ruumis, kus enamik neist kokku langeb, ja kontuuri sees, kuhu on kõige tugevamalt värvi peale kantud, siis saab tajutavaks keskmine suurus, mis on nii kõrguse kui ka laiuse poolest kõige suuremate ja kõige väiksemate kehakujude välispiiridest ühekaugusel; ja see on ilusa mehe kehasuurus. (Täpselt sellesama võiks saada, kui kõik tuhat ära mõõta, nende pikkused omavahel ja laiused (ja paksused) omaette kokku liita ning summa tuhandega jagada. Aga kujutlusjõud teeb täpselt sedasama dünaamilise efekti abil, mis niisuguste kujude sagedasest haaramisest sisemeele elundile sugeneb.) Kui nüüd otsida sarnasel moel selle keskmise mehe jaoks keskmist pead, selle jaoks keskmist nina jne, siis on see kuju aluseks ilusa mehe normaalideele maal, kus see võrdlus tehakse; sellepärast peab neegril paratamatult nendel empiirilistel tingimustel olema teistsugune kuju ilu normaalidee kui valgel, hiinlasel teistsugune kui eurooplasel. (Teatud tõugu ilusa hobuse või koera eeskujuga käiks asi täpselt samamoodi.) – See normaalidee ei ole tuletatud kogemusest võetud proportsioonidest kui kindlatest reeglitest, vaid alles selle järgi saavad otsustuste tegemise reeglid võimalikuks. See on kõikide üksikute, mitmesugusel moel erinevate indiviidide kaemuste vahel hõljuv pilt kogu liigi jaoks, mille loodus seadis aluseks oma sünnitistele sellessamas liigis, mis ei paista aga olevat üheski indiviidis täielikult saavutatud. See ei ole sugugi mitte kogu ilu algkuju selles liigis, vaid ainult vorm, mis moodustab igasuguse ilu möödapääsmatu tingimuse, seega pelgalt õigsuse liigi kujutamisel. See on, nagu nimetati Polykleitose kuulsat "Dorüfoori" ["Odakandjat"], reegel [kaanon] (täpselt samaks otstarbeks saadi omas liigis kasutada ka Myroni lehma). See ei saa just sellepärast ka sisaldada midagi spetsiifiliselt iseloomulikku; sest muidu ei oleks see liigi normaalidee. Selle esitus ei meeldi ka mitte ilu tõttu, vaid lihtsalt sellepärast, et see ei ole vastuolus ühegi tingimusega, ainult millel seda liiki asi saab ilus olla. Esitus on pelgalt akadeemiliselt õige. (Märkus. Osutub, et täiuslikult korrapärane nägu, mida maalikunstnik tahaks endale modelliks paluda, on tavaliselt mittemidagiütlev: sest see ei sisalda mitte midagi iseloomulikku, niisiis on pigem liigi idee, kui väljendab isikule iseloomulikku. Seda laadi iseloomulikku, mis on liialdatud, st mis normaalideed (liigi eesmärgipärasust) ennast kahjustab, nimetatakse karikatuuriks. Ka näitab kogemus, et need täiesti korrapärased näod reedavad sisemuses tavaliselt ka ainult keskpärast inimest; oletatavasti (kui võib eeldada, et loodus väljendab välimuses sisemuse proportsioone) sellepärast, et kui ükski meelemõistuse annetest ei ületa seda proportsiooni, mis on vajalik, et moodustada lihtsalt veatut inimest, siis ei maksa oodata midagi sellest, mida nimetatakse geeniuseks, milles loodus paistab oma tavalistest meelemõistusjõudude suhetest hälbivat üheainsa kasuks.)