cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
2010. aasta Paul Kerese mälestusturniir
pisi|180px|[[Olav Sepp, võitnud 2010. aastal Paul Kerese mälestusturniiri]]
2010. aasta Paul Kerese rahvusvaheline mälestusturniir oli Paul Kerese mälestusfestivali raames Tallinnas peetud suurmeistrinormiga põhiturniir klassikalises males.
Turniiril kasutati ajakontrolli 90 minutit partiile, millele lisandus 30 sekundit igale käigule.
Turniiri lõpptabel
1. rm Olav Sepp (Eesti) 7 punkti 9-st, 2.–4. rsm Meelis Kanep (Eesti), rsm Šarūnas Šulskis (Leedu) ja rsm Kaido Külaots (Eesti) 5,5 p, 5. rm Aleksandr Volodin (Eesti) 5 p, 6.–9. rm Arturs Neikšāns (Läti), rm Ilmārs Starostīts (Läti), rm Artjom Smirnov (Venemaa) ja rm Tarvo Seeman (Eesti) 3,5 p, 10. fm Andrei Šiškov (Eesti).
Velikije Luki
Velikije Luki on linn Venemaa Pihkva oblasti lõunaosas Lovati jõe ääres, Velikije Luki rajooni halduskeskus.
Ajalugu
Linna on esmamainitud 1166. aastal (Luki Lovati jõel). 1211 ehitati sinna kindlus. 1406. aastast kannab linn nime Velikije Luki, Vene riigi koosseisu kuulub alates 1478. aastast. Liivi sõja päevil paiknes seal Ivan IV peakorter. 1580. aastal vallutati linn Poola-Leedu vägede poolt. 1583. aastal taastati Vene võim. 17. sajandi algul vallutati linn Vale-Dmitri I, seejärel Vale-Dmitri II vägede poolt. 1611. aastal purustati linn täielikult; see taastati 1619. aastal.
Teise maailmasõja ajal 1941–1942 peeti linna lähedal ägedaid lahinguid. 1942. aasta lõpus piirati linn koos 7000 Saksa sõduriga sisse, 1943. aasta jaanuaris õnnestus Punaarmeel linn sakslastelt tagasi võtta. Lahingutes hukkus, sai haavata või jooksis üle tuhandeid Eesti Laskurkorpuse võitlejaid.
Virbi tänav Tallinnas kandis aastatel 1979–1995 Velikije Luki nime.
Leka (Albaania kroonprints)
Elu
Prints Leka sündis 1939. aasta 5. aprillil kell 3.00 Tiranas kuningas Zog I ja kuninganna Geraldina pojana.
Kuninganna valis poja vaderiks kuningas Faisali.
Ema mälestuste järgi aetas isa voodi servale pronksist püstoli, pani lapse käe selle peale ja ütles albaania kombe kohaselt poollauldes: "Ole tugev ja vapper, nagu olid su esiisad."
7. aprillil pidi Leka Itaalia vägede sissetungi tõttu koos isa ja emaga eksiili minema.
Kuninglik perekond põgenes läbi Kreeka, Türgi ja teiste maade ning Prantsusmaa Suurbritanniasse, kus kuningas Zog 1940–1946 organiseeris vastupanu.
Kui sai selgeks, et Albaaniasse naasta ei õnnestu, asus perekond Egiptuse õukonna ametlikul kutsel elama Aleksandriasse teiste endiste monarhide juurde, kellele Faruk oli varjupaika pakkunud.
1952 tõugati Egiptuse kuningas Faruk troonilt ning kuninglik perekond lahkus maalt. Leka õpingud jäid pooleli. Lahkumise ajendiks oli ka Zogi halb tervis. Kuninglik perekond ja kaaskond kolisid Prantsusmaale. Alates 1955. aastast elasid nad Cannes’is.
Leka lõpetas keskkooli Šveitsis Villars-sur-Olloni École des aigles'is. 1956 astus ta Suurbritannias Sandhursti kuninglikku sõjaväeakadeemiasse, mille ta lõpetas leitnandina 1959. Neid teadmisi kavatses ta rakendada kodumaa vabastamise ettevalmistamisel.
Edasi õppis ta Sorbonne'is õigusteadust ja majandust.
9. aprillil 1961 suri Pariisis tema isa kuningas Zog I. Enne surma määras ta oma järglaseks Leka. 15. aprillil 1961 andis prints Leka vande albaania rahvuslaste kogu (Albaania Rahvuskogu eksiilis) ees, mis koosnes kogu maailmast kohale tulnud endistest kuningriigi kõrgetest aukandjatest. Seda peeti 1928. aasta põhiseadusele vastavaks tseremooniaks, millega Lekast sai albaanlaste kuningas. Vandetõotuses oli muuhulgas öeldud: "Mina, Leka I, albaanlaste kuningas, vannun hetkel, mil ma asun Albaania kuningriigi troonile ja võtan enda kätte kuningliku võimu, kõigeväelise Jumala nimel kaitsta riigi ühtsust, sõltumatust ja oma maa territoriaalset terviklikkust (...) Minu isa on surres jätnud mulle raske päranduse. Olles igas punktis ustav tema tahtele ja avaldustele, mis ta on teinud kogu oma pagulasaja vältel, kordan ma pühalikult, et riigi põhiseadusliku vormi valik jääb rahvale, kui tal on rõõm end demokraatlikes vormides vabalt väljendada."
1962 lahkus Leka Prantsusmaalt ja asus elama Madridi. Sealt hakkas ta organiseerima rahvuslaste opositsiooni.
Hispaaniat pidas Lekat piisavalt kommunismivastaseks riigiks. Francisco Francolt sai ta (nagu ka Bulgaaria kuningas Simeon II) diplomaatilise immuniteedi, mis võimaldas tal reisida omaenda kantseleis välja antud passiga.
2. ja 3. juulil 1972 koondas Leka kõik eksiilis olevad Albaania poliitilised parteid konverentsile, mida tuntakse Madridi konverentsi nime all. Konverentsil osalesid Legaalsuse Liikumise Organisatsioon (O. K. L. L.), Rahvusrinne (Balli Kombëtar), Agraarpartei, Albaania Liit (Bashkimi Shqiptare), Talupoegade Partei (Partija Katundare), "Albaania heroism" (Heroizma Shqiptare) ja Prizreni liiga eksiilis ning vaatlejatena Komitee Vaba Albaania Nimel, Kultuuriühing Vatra ja Sõltumatu Rahvusrinne. See konverents konkretiseeris Tirana stalinistliku režiimi vastase ühisrinde loomise.
8. oktoobril 1975 abiellus Leka Biarritzis ilmalikul tseremoonial noore austraallanna Susan Barbara Cullen-Wardiga. oktoobril õnnistasid abielu Hispaanias Toledo lähedal Illescas albaania islami vaimulikkonna, õigeusu kiriku ja katoliku kiriku esindajad ning anglikaani kiriku vaimulik. Kohal viibisid kuninganna Geraldine, kes kandis väikest tiaarat ja kahvatusinist kleiti, Egiptuse kuninganna Farida, Bulgaaria kuninganna Margarita ning Vene suurvürst ja suurvürstinna. Arvukate külaliste seas oli arvukalt albaania pagulasi. Pruut kandis traditsioonilist albaania pilmarüüd, kuningas kandis Albaania kuningliku armee mundrit Skandervegi ordu särbiga.
Susan sündis Sydneys Waverlys 28. jaanuaril 1941. Tema isa Allan Robert Cullen-Ward oli rikas maaomanik. Tema ema Phyllis Dorothia Murray-Prior oli pärit inglise maa-aadli perekonnast, olles kuningas Edward I järglane 22. põlves.
Aastal 1976 asutas Leka Etnilise Albaania vabastamise nõukogu ning asus ülemjuhatajana juhtima Etnilise Albaania vabastamise armeed.
1977 hakkas ta intensiivsemalt välja astuma Tirana stalinistliku valitsuse vastu.
Jaanuaris 1979 otsisid politseinikud Leka elukoha läbi. Tegemist oli renoveeritud kindlusega, mida valvasid raskelt relvastatud albaanlastest kordnikud, kes ootasid võimalust liituda vabastusarmeega. Läbiotsimisel leiti relvaladu, mida Leka nimetas relvakollektsiooniks.
Hispaania kuningas Juan Carlos I andis Leka käsutusse Boeingu, et ta oma kaaskonnaga riigist lahkuks, sest teda kahtlustati tulirelvade salajases sissetoomises. Leka pooldajad arvasid, et väljasaatmise põhjuseks oli lääneriikide surve Euroopa Ühendusse astuda soovivale Hispaaniale. Kardeti, et Albaania valitsuse kukutamine võib destabiliseerida Jugoslaaviat. Leka enda arvates oli asi Hispaania Kommunistliku Partei surves ja soovis rahustada Jugoslaavia presidenti Josip Broz Titot. Leka ei süüdistanud väljasaatmises Juan Carlost.
Leka ja Susan peatusid lühikest aega Rodeesias. Egiptuse president Anwār as-Sadāt pakkus neile varjupaika. Lõpliku varjupaiga leidsid nad Lõuna-Aafrika Vabariigis Johannesburgis.
26. märtsil 1982 sündis Lõuna-Aafrika Vabariigis Sentonis või Johannesburgis Leka ja Susani poeg Leka Anwar Zog Reza Baudouin Msiziwe, kes kannab Albaania printsi tiitlit. Nime sai ta isa, Anwār as-Sadāti ja Belgia kuninga Baudoin I järgi.
Aprillis 1997 tegi Leka esimese visiidi Albaaniasse. Kui ta läks külastama isa sünnipaika Matis, piirasid teda tuhanded poolehoidjad. Kuningal ja tema kaaskonnal, kes sõitis viie 1960. aastate Mercedesega, kulus Tiranast 100 km kaugusele Burreli sõiduks kolm tundi. Autokolonniga liitusid peale ihukaitsjate politseinike veel poolehoidjate sõidukid. Kogu teel tervitati teda väikerelvade kogupaukudega.
Leka püüdis 1997 asjatult taastada Albaanias monarhiat. Referendumil, mida pooldas rojalistide partei Legaliteti, ei kiitnud rahvas monarhia taastamist heaks, kuid tema troonile asumise poolt anti 30% hääli. Leka oli alati lubanud troonile asuda ainult juhul, kui referendum selle heaks kiidab. Rahutuste tõttu oli Leka sunnitud Albaaniast lahkuma.
Üks Tirana kohus mõistis Leka tagantselja süüdi relvastatud ülestõusu õhutamises.
6. veebruaril 1999 tühistas president Nelson Mandela Leka diplomaatilise immuniteedi, mis oli saadud 1991, ja 5. veebruari õhtul otsiti maja läbi ning konfiskeeriti hulk relvi. Peidikus oli üle 70 relva ja 14 000 laengut laskemoona. Relvade seas olid Kalašnikovi automaadid AK47, granaadiheitjad ja jalaväemiinid. Ekskuningas veetis nädalalõpu vahi all. Kommenteerides NATO õhurünnakuid Jugoslaaviale, ütles ta: "Te ei saa vallutada maad õhujõududega (...) Ainus võimalus maa vallutada – see on seitsmeteistkümneaastased, relv käes." Kosovo albaanlaste probleemide ainsaks võimalikuks lahenduseks pidas ta enesemääramist.
Kui Leka sai juunis 2002 amnestia, naasis ta 28. juunil 2002 koos emaga ja oma perekonnaga Albaaniasse. Lennujaamas tervitasid teda vähem kui 500 pooldajat. See oli vähem, kui oli loodetud. Leka ütles: "Ma tänan albaania rahvast ja parlamenti selle eest, et nad andsid mulle võimaluse kodumaale tagasi pöörduda."
Albaania politsei leidis tema kohvritest 90 relva. Need olevat olnud trofeed ja kingitused, kuid nende hulgas olid ka mõned uued granaadid ja üks Kalashnikovi automaat.
Leka asus elama villasse Tiranas valitsuse lähedal.
Isiklikku
Leka pikkus oli 206 cm. Kui ta elas Hispaanias, tunti teda Balkani Rambo (el Rambo de los Balcanes) nime all.
Aasnelk
Aasnelk (Dianthus superbus) on nelgiliste sugukonda nelgi perekonda kuuluv rohttaim.
Aasnelk on mitmeaastane rohttaim, mis kasvab kuni 90 cm kõrguseks. Lehed on rohelised kuni rohekashallid, sihvakad ja kuni 8 cm pikad; ulatuvad varrest rõhtsuunas 20–30 cm kaugusele.
Nimetus
Esimesena kirjeldas aasnelki teaduslikult Carl von Linné 1754. aastal. Antiik-Kreekas pühendati aasnelk oma kauniduse tõttu armastus-, ilu- ja viljakusejumalanna Aphroditele. Taime ladinakeelne perekonnanimi tähendab 'jumalik lill' ja liigiepiteet 'uhke, suurepärane'. Saksakeelne nimetus Prachtnelke tähendab eesti keelde tõlgituna 'tore nelk'. Tallinna turul on seda lille kutsutud ka metsanelgiks.
Väliskuju
pisi|Pildi kirjeldus Aasnelk on tavaliselt 40–90 cm kõrge ja tema õie suurus ulatub 3–5 cm. Õied avanevad peene varre tipus. Oma väliselt kujult sarnaneb aasnelk kõige enam nõmmnelgi roosaõielise vormiga. Teistest nelgilistest on taim eristatav oma roosakaslillade õite poolest.
Õitsemine
Aasnelk õitseb juunist septembrini. Õitseaega pikendab see, kui närtsinud õied vahetult pärast äraõitsemist eemaldatakse, kui seemned ei ole veel valminud. Metsaalustel kasvavad lilled õitsevad seejuures 4–5 nädalat hiljem kui niitudel kasvavad taimed.
Rikkalikumalt on aasnelgil õisi siiski suve esimesel poolel.
Kanissaare
Kanissaare (saare keeles 'ilussaar') on sumbküla Saare maakonnas Saaremaa vallas. Lääne poole asuvad Kanissaare naaberkülad Ula küla ja Talila küla, idas Pöide-Keskvere küla. Kanissaare alal leidub ka Sitme sadam, kus Kanissaare elanikud ning suvitajad kuni Orissaareni välja ujumas käivad. Küla kõrgeim punkt on Kabelimägi, kus Kanissaare elanikud käivad uut aastat vastu võtmas.
Aasnelk
Vars
Varred on paljad, sõlmekohtadest paksenenud ja 30–60 (90) cm kõrged. Vars on taimel nõrk ja pikk, mistõttu lamandub taim kergesti, kui mõni muu taim ei ole teda toetamas. Õitega varsi on enamasti üks, harvemini mitu. Vars on alusel tõusev, lihtne või ülemises osas harkjalt harunenud.
Kanissaare
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Pöide valda.
Aasnelk
Paljunemine
pisi|Aasnelgi seemnetega levi Aasnelk paljuneb nii suguliselt kui ka vegetatiivselt Vegetatiivsel paljunemisel peajuure abil ei ole taime elus nii suur roll kui seda on sugulisel paljunemisel. Vananev peajuur hakkab keskelt lagunema ja see jaguneb maapealseid võsusid moodustavateks osadeks. Vanemad jäävad tütartaimedega seotuks kaheks aastaks. Ühe taime kohta võib aasta jooksul tekkida üks tütartaim. Seda moodi levides on aasnelgi levimiskiiruseks 0,01 m/aastas. See paljunemisviis risoomiga on harva avalduv, kuid mängib rolli populatsiooni uuenemisel ja säilimisel.
Kanissaare
Talud
Kanissaares on aastast 2006 17 talu:
Aasnelk
Paljunemine
Sugulisel paljunemisel on peamiseks paljunemisviisiks seemnetega levi. Seemned valmivad augustis ja vabanevad kuprast järk-järgult, olles ligikaudu 2,5 mm pikad, lamedad ja värvuselt tumedad. Seemnetel ei ole erilisi levimisvahendeid ja seega langevad nad kergesti ja taime lähedusse. Seega on seemnetega levivad tütartaimed üpris emastaime läheduses (u 1 m). Seemnetega on aasnelki kõige kergem paljundada: kui külvata seemned kevadel või sügisel, hakkab taim õitsema juba teisel aastal. Kui katta seemned turba- või liivakihiga, suureneb seemnete idanemine; kui hoida seemneid 4 kraadi juures 3 kuud, on võimalik saavutada 100% idanemine.
Aasnelk paljuneb ka putuktolmlemise teel. Eestis esinevad tolmeldajatest võrköölane (S. rivularis), tähtöölane (A. bractea) aga ka näiteks nelgiöölane (H. compta). Nelgiöölased toituvad öösiti nelgi nektarist, samal ajal neid tolmeldades. Nelgiöölane muneb aasnelgi õitesse ka oma vastsete munad, pärast koorumist elavad vastsed kupras ja toituvad aasnelgi seemnetest. Lille lõhn näib olevat tugevaim õhtusel ajal, meelitades ligi tolmeldajaid. Eksperimendid on ka näidanud, et lõhestunud levik kutsub esile ka lillede suurema tolmeldamise. Arvatavasti on võimalik ka isetolmlemine sama taime piires, kuna kultuuris kasvatatud üksiktaim viljub.
Kanissaare
Ajalugu
Legendide järgi oli Kanissaar 16. sajandil üksik saar, mille nimi oli Kaunissaar. Seoses maakoore kerkimisega ühines Kaunissaar Tornimäega. 1640. aastatel oli Kaunissaarel 16 talu ning 13 vabadikku. Teise maailmasõja ajal 5. oktoobril 1944 toimus Väikese väina dessant ning Kanissaare ja tema naaberküla Ula sattusid Vene miinipilduja tule alla. Külade majad oli tehtud palgist ja roost, mispärast majad väga lihtsalt maha põlesid. Kanissaare külas põles maha üks maja, aga Ula küla põles suuremas osas maha. Samuti hävis venelaste miinipilduja tule all Keskvere küla. Keskvere küla põlemise tõttu süttis üks Kanissaare maja, kuid järsu tuulepöördumise tõttu, suudeti päästa ülejäänud küla tule edasi kandumisest. 1948. aastal algasid kolhoosid ning 1949. aastal tekkis esimene kalurikolhoos, Kaunissaare kolhoos. 1953. aastal liideti Kaunissaare kolhoosiga Ula ja Talila kolhoosid ning tekkis Randlase kalurikolhoos.
Aasnelk
Globaalne levik
Aasnelk on levinud Kesk-Euroopas- ja Ida-Euroopas, Kaukaasias, Lääne-Siberi aga ka Ida-Siberi keskosas, Kaug-Idas, kohati Kesk-Aasias, Mongoolias, Hiinas ja Jaapanis, vaid Kaug-Põhjas mitte. Euroopas levib aasnelk paljudes riikides tulnukliigina (nt. Soome. Soome levis ta Teno ja Kemijoki jõe vahendusel pärast jää taandumist.
Levila lõunaosas kasvab ta mägedes kuni 2400 m kõrguseni ehk kuni alpiinse vööndini.
Levik Eestis
Eestis on aasnelk kolmest pärismaisest nelgiliigist suurim ja üks sagedamini peetav aialill. Hiiumaal kasvab ta kohati üsna tavalise taimena peamiselt idaranniku laidudel ja seal leidub kohti, mis värvuvad nelgiõitest roosakaks ja lõhnavad lilleaiana. Üldiselt leidub aasnelki Eestis paiguti, peamiselt Põhja-Eestis ja Loode-Eestis niitudel, puisniitudel ja võsastikes.
Põhja-Eesti levilast on Tallinnast ida poole jääv osa suures osas hävinenud, seal esinevad veel vaid jäänukpopulatsioonid. Lõuna-Eestis on aasnelk levinud hajusalt. On teada, et varem on aasnelk olnud suure levikuga Tartu ümbruses, kus aga viimasel ajal on palju populatsioone hävinud. Samas on säilinud sama linna ümbruses ka mõned suuremad populatsioonid. Aasnelk levib Eestis oma loodepiiril.
Aasnelk ei hakka mitte igal sammul silma, kuna kasvab kohati ja vähesel arvul koos. Harva võib kohata ka aasnelgi valgeõielist vormi.
Kasvuks sobiv pinnas
Aasnelk kasvab hästi tavalistel ja kuivadel pinnastel täisvalguses, aga kuumas kliimas eelistab ta poolvarju. Kasvab kuivadel niitudel, puisniitudel, loopealsetel. Kasvukohal kasvab hõredate mätastena.
Aasnelk eelistab kasvuks nõrgalt happelisi kuni nõrgalt aluselisi muldi. Kõige paremad tingimused selle taime kasvuks tagavad lämmastikuvaesed ja lubjarikkad mullad. Konkurentsi tingimustes talub aasnelk mõõdukalt nii stressi kui ka häiringut ning eelistab kasvukohana näiteks väheviljaka mullaga rohumaid, kus konkurentsi piirab mõõdukas kogus stressi ja häiringut. Samuti talub taim mõõdukalt niitmist, karjatamist ja tallamist.
pisi|Aasnelgi õis
Looduskaitse
Eesti ohustatud liikide punase nimestiku järgi kuulub aasnelk ohustatud liikide hulka, kuna selle arvukus on vähenemas. Aasnelgi peamised ohutegurid on ehitustegevus, aga ka karjatamise ja niitmise katkemisel tekkiv karjamaade ja muude kasvukohtade võsastumine. Samuti ohustab aasnelki liigne noppimine, kuna tegemist on dekoratiivse taimega. Eestisse tuuakse aasnelgi seemneid sisse teistest riikidest, nendest seemnetest kasvatatud taimed võivad aga metsistuda ja ohtu seada siinse aasnelgi populatsioonide genotüübi. Kuigi liik tervikuna ei ole ohus, on ta siiski kaitse all paljudes piirkondades, sealhulgas Soomes ja Lätis. Venemaal on aasnelk looduskaitse all 14 oblastis, millest põhjapoolseim on Murmanski ja lõunapoolseim Belgorodi oblast ning idapoolseimad Tjumeni ja Tšeljabinski oblast. Aasnelki loetakse eriti ohustatud liikide sekka Rootsis, Austrias, Slovakkias; Rumeenias haruldane; Norras ja Ungaris tähelepanu vajav; Šveitsis ohuväline liik ning Saksamaal, kus Põhja-Saksamaal on liik kadunud, liigitub ta ohualtiks. Leedus on aasnelk määratletud kui eriti ohustatud liik, Taanis haruldane ja Poolas ohualdis liik.
Aasnelgi putukkahjuriteks on Eestis nelgiöölane (H. compta), lõuna-tähnikvõrkliblikas (C. pullatella) ja võrköölane (S. rivularis). Võrköölane ja nelgiöölane on ühteaegu aasnelgi tolmeldajateks kui ka kahjuriteks. Nimelt toituvad vastseeas need putukate klassi kuuluvad liigid aasnelgi kupras elades tema arenevatest seemnetest.
Aasnelgi ümberasustamise taluvuse kohta on erinevaid andmeid. On andmeid, et aasnelk talub hästi ümberasustamist, õitseb ka savikatel pindadel ligikaudu kuus aastat ja võib ümberasustusaladel edukalt paljuneda. Teisal on aga täheldatud, et ümberasustatud taimed realiseerivad oma kasvupotentsiaali mõne aastaga, ei levi edasi ja hääbuvad. Sellest võib järeldada, et aasnelk ei kannata ümberasustamist teistele aladele. Eestis on teda juba mitmel pool ehitustegevuse tõttu ka ümber asustatud. Üks selliseid juhtumeid oli näiteks 2005. aastal Tartus, kus aasnelk istutati ümber Ihastest Anne haruldaste taimede mikrokaitsealale. Seire põhjal on hiljem tõdetud, et ümberasustamine oli rahuldav – enamik aasnelgitaimi on uues kasvukohas normaalselt kasvanud ja paljunenud.
Kokandus
Aasnelgi noored lehed on söödavad. Parem on neid enne söömist keeta. Neist saab ka teed teha. Õied sisaldavad eeterlikke õlisid ja magusat nektarit, 44 mg õie kohta. Seepärast loetakse aasnelk meetaimede sekka ja teda külastavad rahuldaval määral ka mesilased. Taim sisaldab küll mürgiseid saponiine, aga mitte tervisele ohtu kujutaval määral.
Kasutamine meditsiinis
Hiinas on aasnelki ravimtaimena kasutatud juba 2000 aastat. Taim on kibedamaitseline toonik, mis ergutab seedimist, sisikonda ja urineerimist. Samuti langetab aasnelk vererõhku, palavikku ja ravib bakteriaalseid infektsioone. Koos salveiga kasutatakse seda ka menstruatsioonide esilekutsumiseks.
Le Havre
Le Havre on sadamalinn Prantsusmaal Normandia piirkonnas Seine-Maritime'i departemangus. Asub La Manche'i väina ääres Seine'i jõe suudmes.
Linn kuulub 2005. aastast UNESCO maailmapärandi nimistusse.
Aleksandr Blok
pisi|Nõukogude Liidu [[postmark, Aleksandr Blok, 1984 (Michel 5010, Scott 4880)]] Aleksandr Aleksandrovitš Blok (Александр Александрович Блок; 28. november (vkj. 16. november) 1880 Peterburi – 7. august 1921 Petrograd) oli vene luuletaja.
Elukäik
Bloki emapoolne vanaisa oli Peterburi ülikooli rektor Andrei Beketov. Isa, õigusteaduse professor Varssavis, hülgas pere varsti pärast poja sündi. Poiss kasvas oma ema suguvõsas boheemlaste seas. Esimesed luuletused kirjutas ta 5-aastaselt. Suved veetis ta vanaisa mõisas, millest 8 km kaugusel asus Dmitri Mendelejevi kodu. 1903 abiellus Blok Mendelejevi tütre Ljubov Mendelejevaga ja pühendas talle oma elu jooksul kaheksasada luuletust.
Aastal 1906 lõpetas ta Peterburi ülikooli ajaloo-keeleteaduskonna.
Juba oma esimese luulekoguga tõusis ta vene sümbolismi silmapaistvaimaks esindajaks. Erinevalt paljudest filosoofidest ja kirjanikest saabus tunnustus väga kiiresti. Juba eluajal võrreldi teda Aleksandr Puškiniga ja 20. sajandi algust vene luules nimetati Bloki ajaks.
Tema loomingust kumab läbi suurte muutuste möödapääsmatus Venemaal, ent milles see seisnes, seda ta täpselt ei teadnud. Ta polnud kommunist, ent aktsepteeris Oktoobrirevolutsiooni ja keeldus emigreerumast.
Leo I
Leo I nime all on tuntud mitu valitsejat:
Aleksandr Blok
Looming
Luulekogud:
Näidendid:
Poeemid:
Leo II
Leo II nimelisi valitsejaid oli mitu:
Ansamblimuusika
Ansamblimuusika on muusika liik, mida esitavad ansamblid.
Ansamblimuusika võib olla kirjutatud (vastavalt esitajate arvule) duole või duetile, triole või tertsetile, kvartetile, kvintetile, sekstetile, septetile või oktetile.
Suurematele koosseisudele kirjutatud muusikat nimetatakse koori- või orkestrimuusikaks.
Angers
Angers on linn Prantsusmaal Pays de la Loire'i piirkonnas, Maine-et-Loire'i departemangu keskus. Asub Maine'i jõe ääres.
Ajalugu
Angers'st on leitud 400 000 aasta vanune kivist tööriist. Väga palju on neoliitikumist pärinevaid arheoloogilisi leide. Keltide asula vallutasid roomlased, kes andsid linnale nimeks Juliomagus. 16. sajandini oli Anjou hertsogiriigi pealinn. thumb|Maison d'Adam, Angers' vanim hoone thumb|Angers' loss Angers' vanalinn kuulub UNESCO maailmapärandi nimistusse.
Angers' lossi hakati ehitama 11. sajandil. 13. sajandil sai see osaks linnamüürist koos 17 torniga.
Haridus
Linnas on kaks ülikooli: 1373 asutatud katoliiklik Université Catholique de l'Ouest ja 1356 asutatud riiklik Angers' Ülikool. linnas asub ka École supérieure des sciences commerciales d'Angers.
Sjælland
Nimi
Nimi (algselt (Sælland) tähendab 'Hülgemaa', sest saare rannikul olid tohutud hüljeste asurkonnad. Vanas taani keeles seostati sõnu sæl 'hüljes' ja sjæl 'hing', sest hülgeid peeti kadunud meremeeste hingedeks.
Rahvastik
Taani pealinn Kopenhaagen asetseb Sjællandi idarannikul. Teised tuntumad linnad on kunagine piiskoppide residents Roskilde, kus asub Roskilde toomkirik, ja Helsingør.
Sjællandil elab 2,49 miljonit inimest (2011), neist suurem osa Kopenhaagenis ja selle ümbruses.
Loodus
Sjællandi rannad on põhiliselt madalad ja liivased, kuid on mõned erandid, sealhulgas lubjakiviklindid Stevnsklinti juures ning saviklindid.
Saarel on künklik moreenmaastik ooside, moreentasandike ja muude moreentekkeliste pinnavormidega.
Närvisüsteem
Enamikul loomaliikidel koosneb närvisüsteem kesknärvisüsteemist (KNS) ning piirde- ehk perifeersest närvisüsteemist (PNS). Kesknärvisüsteemi kuuluvad pea- ja seljaaju. Perifeerne närvisüsteem koosneb ülejäänud närvidest ja närvirakkude kogumikest väljaspool kesknärvisüsteemi (ganglionid). Perifeerne närvisüsteem jaguneb somaatiliseks, autonoomseks ehk vegetatiivseks (ANS) ja enteerseks närvisüsteemiks (ENS). Somaatiline närvisüsteem vastutab retseptoritelt saadud info kesknärvisüsteemi juhtimise eest (aferentne ehk sensoorne osa) ning kesknärvisüsteemist info lihaste, liigeste, mõningate näärmete või muude efektororganite suunas saatmise eest (eferentne osa). Autonoomne närvisüsteem reguleerib silelihaste, südamelihase, kopsude ja näärmete tööd. Autonoomne närvisüsteem ei ole inimese tahtliku kontrolli all ning jaguneb omakorda sümpaatiliseks ja parasümpaatiliseks närvisüsteemiks. Sümpaatilise närvisüsteemi ülesanne on valmistada organism ette tegutsemiseks, parasümpaatiline närvisüsteem juhib organismi taastumist. Enteerne närvisüsteem hoiab enda kontrolli all seedetrakti talitlust.
Teadusvaldkonda, mis uurib närvisüsteemi talitlust, nimetatakse neurobioloogiaks või neuroteadusteks.
Närvisüsteemi rakuline ehitus
Närvikude koosneb kahte tüüpi rakkudest: närvirakkudest ehk neuronitest ja gliiarakkudest.
Närvirakud
Närvirakk on peamine infotöötlust vahendav rakutüüp närvisüsteemis. Tüüpilisel närvirakul on neli talitluslikult erinevat osa : Sünapsid on struktuurid, kus närvirakud vahetavad omavahel informatsiooni. Sünapsid võivad olla kas keemilised või elektrilised. Keemilistes sünapsides konverteeritakse närviimpulss ümber virgatsaine erituseks, mida omakorda tuvastab järgmine närvirakk läbi rakumembraanis paiknevate virgatsainete retseptorite. Elektrilistes sünapsides kandub närviimpulss otse üle järgmisse närvirakku. Sünapside abil moodustavad närvirakud elektrokeemilisi signaale juhtivaid närvivõrgustikke, mis töötlevad informatsiooni ning hoiavad kudede talitlust kontrolli all. Närvisüsteem mõjutab teisi kudesid (nt lihaskude, sisenõrenäärmed jt) virgatsainete, troofiliselt signaalide või hormoonide abil.
Gliiarakud
Gliirakkudel on närvisüsteemis mitmesuguseid tugifunktsioone. Kesknärvisüsteemis on kolme tüüpi gliirakke: Perifeerse närvisüsteemi põhiline gliiarakk on Schwanni rakk, mis ümbritseb perifeerseid närvijätkeid müeliinikihiga.
Võrdlev anatoomia ja närvisüsteemi evolutsioon
pisi|350px|Selgroogsete närvisüsteemi põhilised alajaotused Närvisüsteem esineb suuremal osal hulkraksetel loomaliikidel, kuid selle keerukus võib liigiti olla väga erinev. Närvisüsteemid võivad koosneda kõigest mõnesajast närvirakust (nt ümarussid), kuid närvirakkude hulk võib küündida kuni saja miljardi närvirakuni (inimene). Närvisüsteem puudub vaid mõnel lihtsa kehaplaaniga loomariigi hõimkonnal, nt käsnadel, plaatloomadel ja mesozoa 'l. Lihtsaimaks närvisüsteemi vormiks on difuusne närvivõrk, mis esineb radiaalsümmeetrilistel loomadel (kiireliste põhikond) nagu kammloomad ja ainuõõssed. Ülejäänud loomaliikidel on närvisüsteem tsentraliseeritum, st närvirakud moodustavad keskse aju ja selgmise või kõhtmise närvisamba ning nendest lähtuvad närvijuhteteed.
Närvirakud tekkisid evolutsiooni käigus esimest korda Ediacara aegkonnas elanud ussilaadsetel organismidel orienteeruvalt 550–600 miljonit aastat tagasi.
Neuronite prekursorid käsnades
Kuigi käsnadel puuduvad närvirakud, on nende genoomis mitmeid sünaptiliste valkude ning muude närvirakkude talitluseks oluliste geenide homolooge. Vaatamata asjaolule, et käsnadel puudub rakkudevaheline sünaptiline signaaliülekanne, kommunikeerivad käsnarakud omavahel läbi kaltsiumilainete ja muude rakkudevaheliste signaalide, mis vahendavad lihtsamaid reaktsioone, nt kogu keha kokkutõmbumine.
Kiireliste närvisüsteem (radiaalsümmeetrilised loomad, ld Radiata)
Ainuõõssete hõimkonda (Cnidaria) kuuluvatel meduusilaadsetel ja kammloomade hõimkonda (Ctenophora) kuuluvatel liikidel on närvisüsteemiks difuussed närvivõrgud, mis on lihtsaim närvisüsteemi vorm. Ainuõõssetel on närvivõrk jagunenud ühtlaselt üle terve keha. Kammloomadel on närvivõrk kontsentreerunud suuõõne ümbrusesse. Närvivõrgud koosnevad sensoorsetest neuronitest, mis reageerivad keemilistele, puute- ja visuaalsetele signaalidele; motoorsetest neuronitest, mis põhjustavad kehaseina kokkutõmbeid; ning interneuronitest, mis töötlevad sensoorsetelt neuronitelt tulenevat informatsiooni ja edastavad selle motoorsete neuronite gruppidele. Vahel on interneuronid klasterdunud ganglionitesse.
Kiirelistel on närvisüsteemi areng oluliselt vähem struktureeritud kui kahekülgsetel loomadel (ld Bilateria). Erinevalt kahekülgsetest loomadest on kiirelistel embrüonaalse arengu jooksul vaid kaks lootelehte: endoderm ja ektoderm. Neuronid arenevad välja ektodermaalsete eellasrakkude alapopulatsioonist, millest arenevad lisaks neuronitele peaaegu kõik muud ektodermaalse päritoluga rakutüübid.
Kahekülgsete loomade närvisüsteem (ld Bilateria)
Enamik tänapäeval elavatest loomaliikidest, sealhulgas ka inimene, kuulub kahekülgsete hulka.
Lülijalgsete närvisüsteem
Lülijalgsetel (ld Arthropoda) (nt putukad ja vähilaadsed koorikloomad) koosneb närvisüsteem peaganglionidest ja kõhtmistest ganglionidest moodustunud ventraalajust.
Selgroogsete närvisüsteem
Selgroogsete, sealhulgas inimeste, närvisüsteem jaguneb kesknärvisüsteemiks ja perifeerseks närvisüsteemiks.
Kesknärvisüsteem koosneb peaajust ja seljaajust. Peaaju paikneb selgroogsetel koljuõõnes, seljaaju lülisambakanalis. Kesknärvisüsteemi kaitseb ajukelme, mis koosneb kolmekihilisest membraanide süsteemist (nt tugev väline membraan – aju kõvakest). Peaaju kaitseb kolju, seljaaju isoleerivad füüsiliste vigastuste eest lülisamba- ehk selgroolülid.
Oota mind ära
"Oota mind ära" on Sõpruse Puiestee 2007. aasta sügisel ilmunud kolmas album.
Närvisüsteem
Inimese närvisüsteem
pisi|350px|Inimese närvisüsteemi joonis
Inimese kesknärvisüsteem koosneb pea- ja seljaajust. Inimese perifeerse närvisüsteemi moodustavad 12 kraniaalnärvide paari ja 31 seljaajunärvide paari.
Närvisüsteemi talitlus
Närvisüsteemis aset leidvad protsessid vastutavad kõigi psüühiliste protsesside eest.
Albert Burmeister
Albert Burmeister (1. august 1870 Tula kubermang, Venemaa Keisririik – 6. jaanuar 1940 Laura, Petserimaa) oli eesti maletaja.
Närvisüsteem
Närvisüsteemi areng
Närvisüsteem areneb välja ektodermaalsest lootelehest.
Närvisüsteemi haigused
Häireid närvisüsteemi talitluses võivad põhjustada geneetilised defektid, füüsiline trauma, infektsioonid, vananemisega kaasnevad kõrvalnähud või keemilised mürgid. Neuroloogilisi häireid klassifitseeritakse probleemi anatoomilise regiooni, düsfunktsiooni tüübi ning probleemi põhjuse alusel. Närvisüsteemi häired liigitatakse kesknärvisüsteemi häireteks ja perifeerse närvisüsteemi häireteks. Närvisüsteemi häireid saab klassifitseerida järgmistesse kategooriatesse :
Toompuiestee
Toompuiestee on tänav Tallinna kesklinnas.
Toompuiestee algab Tõnismäelt, kulgeb kaarjalt piki Toompea läänekülge, läbib Kelmiküla asumi ja lõpeb Balti jaama ees.
Ajalugu
Toompuiesteed nimetati algul Kastani promenaadiks (saksa keeles Kastanienpromenade, Kastanienallee), alles 1882. aastal kinnistus Toompea promenaadi ehk Toompuiestee (saksa keeles Dom-Promenade, Dompromenade, Dom Vorstadt Promenade; vene keeles Вышгородскій бульваръ) nimi. 14. aprillist 1961 kandis Toompuiestee Juri Gagarini auks Kosmonaut Gagarini puiestee nime ja 26. aprillist 1961–1989 Gagarini puiestee nime. Toompuiestee Balti jaama poolne osa Tallinnas on kandnud kuni 15. maini 1935 ajalooliselt nime Vaksali puiestee (saksa keeles Bahnhofstraße, Bahnstraße, Bahnhofpromenade, Vauxhallstraße; vene keeles Вокзальный бульваръ). pisi|Algne Balti jaama vaksalihoone Balti raudtee Balti jaama vaksal avati 1870. aastal (arhitekt Rudolf von Knüpffer), kuid ehitustööd lõppesid alles 1871. 1941. aastal pani taganev Punaarmee jaamahoone põlema, ent hoone taastati 1945. aastal osaliselt. Aastail 1965–1967 ehitati Balti jaama hoone täielikult ümber.
1958. aasta sügisel asus Luise tänav 1 hoonesse Tallinna Kalandustehnikum ning 1962. aastal anti Toompuiestee 3 maja kalandustehnikumi käsutusse.
Hoone Toompuiestee 4 ehitamiseks omandas Tallinna Toompea Kaarli kogudus 1. aprillil 1939 kinnistu, millel asus varem Ado Tõllassepa maja. Uue hoone projekti tegi arhitekt Artur Pärn ja 7. septembril 1939 pandi pidulikult nurgakivi ning maja valmis 1. jaanuaril 1940. Pärast 1940. aasta juunipööret hoone natsionaliseeriti ja baaside lepingu alusel paigutati hoonesse Nõukogude sõjaväeasutused. Pärast II maailmasõja algust asus majja Eesti Omavalitsuse Sisedirektooriumi Tallinna prefektuur ning Eesti julgeolekupolitsei ja SD.
Anna Ahmatova
pisi|Anna Ahmatova (1922). Portree autor [[Kuzma Petrov-Vodkin]] Anna Andrejevna Ahmatova (sünninimi Gorenko; vene keeles Анна Андреевна Ахматова; 23. juuni (11. juuni) 1889 Bolšoi Fontan (Odessa lähedal) – 5. märts 1966 Domodedovo) oli vene luuletaja.
Toompuiestee
Ajalugu
1993. aastal tagastati hoone Toompea Kaarli kogudusele ning hoones alustasid tegevust koguduse laulukoorid, pühapäevakool, noored ja diakooniarühm. Suuremat osa hoonest kasutab Tallinna Hambapolikliinik.
Anna Ahmatova
Teda peetakse vene kirjanduse hõbedase ajastu hingeks ja suurimaks vene poetessiks. Tema hilisemale loomingule pani pitseri Stalini hirmuvalitsus, mille ajal tal endal oli avaldamiskeeld, tema poeg ja abikaasa vangistati ning paljud tema sõbrad kaotasid elu.
Päritolu
Tema isa Andrei Andrejevitš Gorenko oli pärilik aadlik, sõjalaevastiku eru-mehaanikainseneri, kes hiljem, pärast Peterburi kolimist, sai kolleegiumiassessor, eriülesannetega ametnik Venemaa Keisririigi Riigikontrollis. .
Anna ema Inna Erazmovna Strogova oli kauges suguluses Anna Buninaga, keda peetakse esimeseks vene poetessiks. Oma esivanemaks ema liinis pidas Ahmatova Suurhordi khaani Ahmati, kelle nime järgi ta hiljem moodustaski oma pseudonüümi.
Elulugu
pisi|Anna Gorenko sünnikanne. Odessa Riiklik Arhiiv
Lapsepõlv ja noorpõlv
Anna Gorenko sündis 23. juunil 1889 Bolšoi Fontani külas Odessa lähedal (praegu rajoon Odessas) sõjalaevastiku eru-mehaanikainseneri perekonnas kuuest lapsest kolmandana. Perekond kolis aga juba 1890 Tsarskoje Selosse Peterburi lähedal, kus Anna kasvas 16. eluaastani sotsiaalselt privilegeeritud ümbruses. Hiljem kirjeldas ta lapsepõlvemälestusi parkidest, hipodroomist ja vanast raudteejaamast. Lapsepõlve meenutades kirjutas poetess ("Коротко о себе"): "Minu esimesed mälestused on Tsarskoje Selost; parkide roheline, niiske toredus, karjamaa, kuhu hoidja mind viis, hipodroom, kus kappasid väikesed kirjud hobused, vana vaksal ja miski muu, mis hiljem läks "Tsarskoje Selo oodi". Iga suve ma veetsin Sevastopoli lähedal, Streletskaja lahe kaldal, ja seal ma sain sõbraks merega. Kõige võimsam mälestus neist aastatest on vana Chersonesos, mille lähedal me elasime."
Ahmatova on meenutanud, et lugema õppis ta Lev Tolstoi aabitsa järgi. Viieaastaselt, kuulates, kuidas õpetaja tegeles vanemate lastega, õppis ta prantsuse keelt rääkima.
Suvekuud veetis perekond enamasti Sevastopolis Musta mere ääres, kus teda julguse ja omapäisuse pärast hakati kutsuma metsikuks tüdrukuks. . Tema enda sõnul: "Ma sain hüüdnimeks "metsik tüdruk", sest ma käisin paljajalu, hulkusin ilma mütsita jne, viskusin paadist avamerre, suplesin tormi ajal ja päevitasin nii, et nahk tuli ära, ja šokeerisin kõige sellega Sevastopoli provintsipreilisid."
Varakult õppis ta koolis ka prantsuse keelt. Oma esimesi luuletusi ei kirjutanud ta Gorenko nime all, sest tema isa kartis oma hea maine pärast; ta valis pseudonüümiks Ahmatova, mis tema sõnul on tuletatud tema väidetava bulgaarist esivanema khaan Ahmati järgi.
Toompuiestee
Ajalugu
Toompuiestee 24A Toompargis asus Üleliidulise Vabatahtliku Spordiühingu (ÜVSÜ) Tööjõureservide Eesti Tööjõureservide staadion.
Anna Ahmatova
Lapsepõlv ja noorpõlv
Anna õppis kohalikus Marija gümnaasiumis. Septembris 1911 kirjutas ta Tsarskoje Selo lütseumi 100. aastapäeva auks luuletuse "Tumedanahkne poiss hulkus mööda alleesid, mis vihjab noorele Aleksandr Puškinile. Juba selles luuletuses ilmneb Ahmatovale tüüpiline metonüümiatehnika: kuigi ta Puškinit ega Lütseumi otseselt ei maini, saab esemete tüüpiliste omaduste järgi selgeks, keda ja mida silmas peetakse.
Peterburist leidis tulevane poetess eest "servakese" Puškini ajastust; talle jäi meelde "trammieelne, hobuste, konkade" Peterburi, "kõmisev ja kribisev, pealaest jalatallani silte täis riputatud". Nagu kirjutas Nikita Struve: "Suure vene aadlikultuuri viimase esindajana kogus Ahmatov endasse kogu selle kultuuri ning muundas muusikaks".
Aastal 1910 abiellus ta luuletaja Nikolai Gumiljoviga, keda ta tundis juba oma kooliajast ning kes oli temaga kaua ja meeleheitlikult kurameerinud. Järgnesid ühised reisid Pariisi ja Itaaliasse, millel ta kohtas muu hulgas kunstnik Modiglianit, kelle joonistused Ahmatovast said hiljem kuulsaks ning oli tunnistajaks vene balletitantsijate triumfile Lääne-Euroopas. Itaalia maalikunst ja arhitektuur avaldasid talle sügavat muljet.
pisi|Ahmatova 1915. aastal koos oma abikaasa Nikolai Gumiljovi ja poja Leviga
Enne revolutsiooni
Ahmatovast, Gumiljovist ja Ossip Mandelštamist said akmeismi kesksed esindajad. "Tsunftid" nende luuletajate ümber olid vastuvooluks sümbolismile, mille teispoolsuse, metafüüsilise metafoorikale akmeistid vastandasid oma iga "maise asja" poeesia ning otsustava siinpoolsuse. Ahmatova luuletustele oli seetõttu omane lihtne ja tabav keel. Erinevalt sümbolistide "esoteerilise" auraga kohtumistest olid akmeistide kokkusaamised pigem "töötoad", kus muu hulgas töötati välja uusi luuletehnikaid.
Puškini kõrval leidis Ahmatova oma luule juured akmeismi eelkäijalt Innokenti Annenskilt, samuti prantsuse sümbolistilt Paul Verlaine'ilt ning noorelt Vladimir Majakovskilt.
Pärast Peterburi naasmist õppis Ahmatova kirjanduslugu ja kirjutas luuletused, mis läksid tema esimesse luulekogusse "Õhtu" (Вечер, 1912). Need olid eelkõige armastusluuletused, milles ta kirjeldas lahusolekut, muret ja armuvalu, nagu näiteks luuletuse "Песня последней встречи" (Laul viimsest kohtumisest) viimases stroofis: "Это песня последней встречи. / Я взглянула на темный дом. / Только в спальне горели свечи / Равнодушно-желтым огнем." (See on laul viimsest kohtumisest. / Ma vaatasin pimedat maja. / Ainult magamistoas põlesid küünlad / ükskõikselt kollase leegiga.)
Ta kasutas oma lakoonilistes, nappides luuletustes argikeelt, milles tunnetele žestidega vihjati. Vasak kinnas, mis kogemata tõmmatakse paremasse kätte, hakkab väljendama väliselt rahulikuks jääva minategelase meeleheidet ja segadust: "Так беспомощно грудь холодела, / Но шаги мои были легки. / Я на правую руку надела / Перчатку с левой руки." (Nii abitult jahtus rind, / kuid mu sammud olid kerged. / Ja ma tõmbasin paremasse kätte / kinda vasakust käest.)
Oktoobris 1912 sündis Ahmatova ainus poeg Lev. Juba 1914 ilmus Anna Ahmatova teine raamat "Palvehelmed" (Четки), mis hoolimata maailmasõja alguses kujunes väga menukaks, nagu ka juba esimene luulekogu. Kogu "Palvehelmed" sisaldas ka jaanuaris 1914 kirjutatud luuletust pühendusega Aleksandr Blokile, mis andis tunnistust Ahmatova tihedast sidemest sümbolistliku luuletajaga, mida ta ikka ja jälle nimetas platooniliseks, "eksklusiivselt poeetiliseks". Ka Blokil on rida luuletusi, mis on pühendatud Ahmatovale (näiteks "Анне Ахматовой", Anna Ahmatovale). Nad kohtusid esimest korda 1913. Kui sümbolist meeliskles oma luuletustes naiselikkuse ja ilu üle, valis Ahmatova oma harjumuslikult kokkuhoidliku, kaine stiili: "Я пришла к поэту в гости. / Ровно полдень. Воскресенье. / Тихо в комнате просторной, / А за окнами мороз." (Ma tulin luuletajale külla. / Täpselt keskpäev. Pühapäev. / Vaikne on avaras toas. / Akna taga on pakane.) Aga vahetult enne seda "Palvehelmestes" trükitud luuletus ("Гость", Külaline, jaanuar 1914) räägib õrnast kohtumisest mehega, kelle kirjeldus sobib Blokiga. Need vastavused on mõnikord tekitanud oletuse, et kahe luuletaja suhted olid intiimsemad kui ametlikult teada.
Ka järgmine luulekogu "Белая стая" (Valge kari) sattus ilmudes (1917) ajalooliselt rahutusse aega. Oktoobrirevolutsiooni alguse kaos kahandas raamatu müügimenu.
Repressioonid Nõukogude Liidu algusaegadel
Pärast Oktoobrirevolutsiooni töötas Ahmatova raamatukoguhoidjana põllumajandusinstituudis.
Aastatel 1919—1921 levisid seoses Petrogradi blokaadiga korduvalt kuuldused Ahmatova surmast.
Aastatel 1922–1940 tema luuletusi enam ei trükitud, sest need olid kommunistlike võimukandjate jaoks ühiskondlikult liiga väherelevantsed, liiga privaatsed. "Suures nõukogude entsüklopeedias" oli kirjas, et tema luuletused on üle koormatud religioossete-müstiliste ja erootiliste motiividega, millega ta noorsugu mürgitab. Tema varasemad teosed levisid ainult samizdatis. Lev Kopelev kirjutas tema kohta: "Tema värsid jäid mällu pidama, neid toodi vastavalt meeleolule üha jälle välja (...) Tol ajal oldi veel valmis tunnistama, et ka klassivaenlased ja lepitamatud maailmavaatelised vastased võivad olla isetud, õilsameelsed ja vaprad. Seesugune "liberaalne optimism" ei olnud veel surmapatt, ei olnud veel süütegu."
Anna Ahmatova abikaasa Gumiljov, kellest ta 1918 end lahutada laskis, lasti 1921 väidetava kontrrevolutsioonilise tegevuse eest maha. "Не бывать тебе в живых,/ Со снегу не встать./ Двадцать восемь штыковых,/ Огнестрельных пять." (Ei ärka sa enam ellu,/ lumelt ei tõuse./ Kakskümmend kaheksa täägiga,/ tulirelvaga viis.)
1930. aastast kuni sõja alguseni
Nii tema poeg Lev kui ka tema abikaasa Punin vangistati 1930ndatel mitu korda. Poeg saadeti pärast algset surmaotsust asumisele ja alles aprillis 1956, kolm aastat pärast Stalini surma, lasti ta lõplikult koju. Kokku veetis ta laagrites poolteist aastakümmet. Ahmatova abikaasa Punin suri 1953 laagris.
Poja vangistuse ajal veetis Ahmatova palju aega omaste järjekordades vangla ees. "Reekviemisse", mida ta sel ajal hakkas kirjutama ja mis on üksainus kaebelaul Stalini terrori vastu, kirjutas ta eessõna asemel järgmise lühikese proosateksti: "Kohutavatel ježovštšina aastatel veetsin ma seitseteist kuud vanglajärjekordades Leningradis. Kord "tundis" keegi mind kuidagi "ära". Siis ärkas minu järel seisev naine, kes ei olnud minu nime muidugi kunagi kuulnud, meile kõigile omasest tardumisest ja küsis minult kõrva sisse (seal rääkisid kõik sosinal): "Aga kas te seda suudate kirjeldada?" Ja mina ütlesin: "Suudan." Siis libises üle selle, mis oli olnud tema nägu, midagi naeratuse taolist."
Ahmatovale olid need aastad lõputu õudusunenägu. Ta arvestas alati sellega, et tema poja surmaotsus viiakse täide. Sõbrad kadusid, sealhulgas tema kauaaegne teekaaslane Ossip Mandelštam, kes oma ülekuulamiste ajal Lubjankas 1934 kirjutas oma luuletused Stalini kohta üles isegi oma piinamiste täideviijatele. Sellegipoolest ei saadetud teda Siberisse Gulagi, vaid Stalin, kellele Mandelštam oleks sel ajal surnuna olnud ohtlikum kui elavana, püüdis teda isoleerida, kuid ellu jätta. Mandelštamid saadeti pagendusse Voronežisse, 400 km Moskvast lõuna poole, ja 1937 tohtisid nad naasta Moskva oblastisse, kuigi mitte pealinna endasse. Sama aasta sügisel külastasid Mandelštamid Ahmatovat Lenigradis Fontannõi Domis, kus nad pidid magama tema toa diivanil, sest neil ei olnud oma ulualust. Ahmatova kirjutas selle viimase mõlema külaskäigu ajal luuletuse Ossip Mandelštamile, keda ta pidas otsekui kaksikvennast. Luuletus rääkis Leningradist – linnast, mida nad mõlemad armastasid.
Kuni 1964. aastani oli tal väljasõidukeeld.
Looming
Anna Ahmatova avaldas oma esimese luuletuse 1911 ja esimese luulekogu 1912. aastal, teise luulekogu 1914. aastal («Четки»), kolmas luulekogu 1917. aastal («Белая стая»), 1921. aastal («Подорожник»), 1922. aastal luulekogumiku «MCMXXI».
Noorena oli Ahmatova akmeist (kogud «Вечер», 1912, «Чётки», 1914). Ahmatova luule iseloomulikud jooned on ustavus olemise kõlbelistele alustele, tundepsühholoogia peen mõistmine. 20. sajandi üldrahvalike tragöödiate mõtestamine, mis on seotud isiklike tragöödiatega, luulekeele kaldumine klassikalise stiili poole.
Autobiograafiline poeem "Reekviem" (Реквием; 1935–1940; avaldatud 1987) on üks esimesi 1930ndate repressioonide ohvritele pühendatud luuleteoseid.
Pärast 1922. aastat avaldatud Anna Ahmatova luulekogumikud allutati nõukogude tsensuurile ja 1946. aastal kuulutati Ahmatova teosed ÜK(b)P KK määrusega "sotsialistliku ülesehitustöö ideaalidele mittevastavaks" ning keelustati. Tema luulekogud, mis ilmusid 1922–1966, ei vasta täiel määral autori tahtele.
"Kangelaseta poeemis" (Поэма без героя; 1940—1962, täielikult avaldatud 1976) püüdis Ahmatova rekonstrueerida vene kirjanduse hõbedast ajastut.
Peale luuleteoste on Ahmatova kirjutanud artikleid Puškini loomingust ja mälestusi kaasaegsetest.
Anna Ahmatova teoseid hakati jälle avaldama alles 1959. aastal ja ilma eeltsensuurita avaldati tema teoseid 1980ndate lõpust. Esimene küllalt täielik ja teaduslikult kommenteeritud postuumne väljaanne oli: Анна Ахматова. Стихотворения и поэмы, Л., 1976. Под редакцией академика В. М. Жирмунского. Большая серия Библиотеки поэта.
Anna Ahmatova luuletused on tõlgitud paljudesse keeltesse.
Isiklikku
Anna Ahmatova esimene abikaasa oli vene luuletaja Nikolai Gumiljov, nende poeg Lev Gumiljov oli tuntud ajaloolane ja etnograaf. Hiljem oli Ahmatova abielus Vladimir Šileiko ja Nikolai Puniniga.
Retseptsioon
Tõlkija Ignati Mihhailovski, kes teda hästi tundis, kirjutas tema kohta: "... ma jälgisin tahtmatult, kõrvalpilguga, millise veendumuse ja peenima kunstiga lõi Ahmatova oma legendi — otsekui ümbritses end tugeva magnetväljaga. Nõiakatlas kees pidevalt leem eelaimustest, kokkusattumustest, oma ennetest, saatuslikest juhustest, salajastest kuupäevadest, mittekohtumistest, kolmesaja-aastastest pisiasjadest. Katel oli lugeja eest varjul. Ent kui ta poleks igavesti keenud, kas oleks siis Ahmatova saanud mis tahes hetkel sealt ammutada, panna ootamatu luulelise väe kõige tähtsusetumassegi üksikasja? Kõige paremini on selle kohta öeldud tema värssides: "Когда б вы знали, из какого сора/ Растут стихи, не ведая стыда…" (Kui te teaksite, millisest prahist/ kasvavad luuletused, häbile võõrad)".
Mastogloiameri
Mastogloiameri on mõnikord eristatav periood Läänemere arengus alates Antsülusjärve ja ookeani vahele ühenduse tekkimisest Taani väinade kohal (umbes 8300–8200 a eKr) kuni kogu Läänemere nõo vee soolaseks muutumiseni (umbes 7000 a eKr).
Nime sai Mastogloiameri ränivetikate perekonna Mastogloya järgi.
Tänapäeval ei peeta põhjendatuks Mastogloiamere eraldi väljatoomist. Mastogloiameri on üleminekufaasiks Antsülusjärve ja Litoriinamere vahel. Teda peetakse Litoriinamere kõige varasemaks staadiumiks.
Mastogloiameri tekkis seetõttu, et ookeani taseme tõustes ujutati Dana jõgi üle, moodustades Suur-Beldi ja Kadetrinneni väina, kustkaudu soolane vesi pääses Läänemerre.
László Papp
László Papp (25. märts 1926 – 16. oktoober 2003) oli Ungari poksija.
Võitis keskkaalus 1948. aastal Londoni, 1952. aastal Helsingi ja 1956. aastal Melbourne'i olümpiamängudel kuldmedali, olles kaasaegsete olümpiamängude ajaloos esimene poksija, kes on tulnud kolmekordseks olümpiavõitjaks.