Robert_Solomon
Armastuse põhjendid
Nüüd veel kahtlastest ja perverssetest armastuse põhjenditest. Tavaliselt apelleerivad need mingil määral suhtele, kuid sisaldavad palju enesepettust, või kui ei, on nad seda perverssemad. Paljud neist on neurootilised. Näiteks võib noor naine süstemaatiliselt armuda abielumeestesse, kes oma peret maha ei jäta. Üks armastuse põhjend sellistel juhtudel on suhte turvalisus, mis tuleb aja ja pühendumise piiratusest. Ebatavaliselt kogenud ja taibukas naine võib selle endas toimiva põhjendina ära tunda, kuid see oleks tõesti haruldane. Sama lugu on äratundmisega, et armastatu rahuldab neurootilisemaid vajadusi: vajadust olla karistatud, soovi hoolitseda haletsusväärse inimese eest, vajadust mängida kellegagi Jumalat; need on mõned süngemad armastuse põhjendid, mis võivad toimida, ilma et neid kunagi tunnistataks. Need ei pruugi olla head põhjendid, kuid ka haige suhe ei ole ilma põhjenditeta. Armastus võib tekkida ka armukadedusest, ja tõeliselt perverssetel juhtudel on armukadedus armastuse ainus põhjend. Tavalisel juhtumil ei ole A-l huvi B vastu, kuni B huvitub C-st. Asi on rivaliteedis ja sel pole B-ga pistmist. Siiski tuleb pisut armukadedust (mis tavaliselt põhineb kergesti lahendataval arusamatusel) suhtele kasuks, sest ta tuletab meelde suhte kontingentsust. Selles ei ole midagi perversset. Pisut armukadedust võib ka armastajale armastatu voorusi ja külgetõmbavusi meelde tuletada, tähelepanu taasfokuseerides. Ka selles ei ole midagi perversset. Üks armukadedusarmastuse variant on Stendhali kirjeldatud amour par pique, mida käsitleb Jon Elster: "Armukadedus soovib kardetava rivaali surma. Seevastu piquei all kannatav mees soovib, et tema rivaal elaks, ja üle kõige soovib olla tema triumfi tunnistajaks." Rivaliteet eelneb armastusele, kui see üldse on armastus, ja armastus kestab ainult nii kaua, kuni kestab rivaliteet. Armastatul ei ole sellega pistmist. On ka armastus kartusest. Stendhal ütleb: "armastuse rõõmud on alati proportsionaalsed kartusega", ja François de La Rochefoucauld' järgi lakkab armastus niipea, kui ta lakkab lootmast või kartmast. Lihtne juhtum on kartus olla maha jäetud. Kõik muud põhjendid võivad olla närbunud, kuid mõte jälle üksik olemisele või mõtte kohtamistel käimisele või mõte vajadusele otsida uut üürikorterit on piisav, et suhet koos hoida. Võib tõsiselt kahelda, kas selline suhe väärib armastuse nime. Karta võidakse ka lahkuminekut, sellega kaasnevat vaenulikkust või teise tunnete haavamist. Võidakse väita, et kartust haavata teise tundeid ei saa lahutada kiindumusest ja hoolimisest, olgu siis armastusega, kuidas on. Seevastu vaenulikkuse kartus, halvemal juhul füüsilise vägivalla kartus, on problemaatilisem. Sellised kartused võidakse armastusega segi ajada ja võib-olla võivad nad isegi arvastust esile kutsuda. See on perversne ja kohutavalt ennastpettev armastuse põhjend. Armastus võib tekkida ka ebakindlusest (kirg suhte alguses on kindlasti seotud ebakindlusega). Ebakindlus pole sama mis kartus. Pidev armastuse provotseerimine armukadedusega, mis on võib-olla kõige pahelisem (sest ta on nii manipulatiivne ja alandav) võistlusliku ebakindluse vorm, võib suhte alguses, kui vastastikused ootused on nii otsustamata, olla külalt süütu. Armastuse jätkudes on see aga takistus, kui mitte sabotaaž. Vältimatut ebakindlust tekitab teadmine, et me ei õpi kunagi tundma oma armastatut, tema varjatud unistusi ja kartusi, et armastus on kontingentne ja mitte kunagi tingimusteta. Aga see ei ole perversne. Ka armastus kohusetundest on kahtlane põhjend, kuigi enamikus heades suhetes on selle jälgi. Abielu toob kaasa kohustused, ja see ei riku armastust, vaid annab armastusele viljaka pinnase ja kasvamisruumi. Korraldatud abielu puhul eelneb kohustus armastuse võimalikkusele. Solomon ei sea küsimärgi alla niisuguseid abielusid kui viljakat pinnast armastuse kujunemiseks. (Korraldaja tarkuse usaldamine võib ise olla armastuse hea põhjend.) Perversne on äärmuslik juhtum, mille korral armastust ennast käsitatakse ainult kohustuse kaudu. Võib-olla kunagi oli armastus, aga nüüd on jäänud ainult kohustus. Võib-olla aetakse kohustus armastusega segi. (Võib-olla teeb seda Immanuel Kant.) Abielutõotus sisaldab armastuse tõotust. Isegi kui pidada oma emotsioonide valimist mõeldavaks (nagu Solomon erinevalt enamikust teistest filosoofidest teeb), tundub armastuse tõotamine vastuolulisena. Saab tõotada hoiduda armastust ohustavatest tegevustest, saab tõotada kultiveerida armastuseni viivaid tingimusi, saab isegi tõotada võtta omaks hoiakud ja vaatenurgad, mis on armastuse koostisosad, või püüelda nende poole. Kuigi armastuse tõotamine peaks juhtima tähelepanu võimalusele "armastust valida", on ta niisugusena ebausutav, ja tunne, et ollakse kohustatud armastama, on hoopis teine asi kui armastamine. Armastus võib olla teiste emotsioonide, näiteks vihkamise mask. Vihkamisel on armastusega palju ühisjooni, sealhulgas "jagatud identiteet". Vihkamine võib olla ka armastuse mask. Armastus võib olla ka kadeduse, salavimma või isegi põlguse mask. Kas see, kes kasutab armastust niisuguste emotsioonide maskina, sõltub enesepettuse ulatusest ja loomusest ning sellest, kas on teisi (võib-olla piisavaid) armastuse põhjendeid. Mõte, et sama inimene võib sama inimest ühtaegu vihata ja armastada, tundub enamikule filosoofidele absurdsena, kuigi on ilmne, et mõnikord nii on. "Segatud tunded" ei tekita erilisi filosoofilisi paradokse. Ka enesepettus on filosoofide meelest absurdne, kuigi ta on tavaline, eriti armastuses. Mõte, et armastuse põhjendid võivad olla teadvustamata ja tunnistamata, võimaldab palju müsteeriume ja süüdistusi. Ent mõnikord on armastuse põhjendid täpselt need, mis nad näivad olevat. Siiski võivad kõige tähtsamad põhjendid olla kõige raskemini äratuntavamad või tunnistatavamad. Kõigi nende kahtlaste armastuse põhjendite hädade tuum on umbes selles, et nad ei võta armastust inimese armastamisena suhte raames. Mõte, et me armastame konkreetset inimest kui niisugust, kogu inimest, või kõike inimeses, on kahtlane. Kui aga armastuse fookus on väga piiratud, siis on tegu fetišismiga. Kuigi kunagi ei armastata kogu inimest, on ometi nii, et selleks et nautida tarkust või rindu, tuleb hinnata kogu inimest.