cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Mari Boine
thumb|Mari Boine, 2006 Mari Boine (sündinud 6. novembril 1956 Põhja-Norras Gámehisnjárgas Kárášjohka vallas) on saami päritolu Norra muusik, kes on tuntud eeskätt vanade joigude ning uuema rokk- ja džässmuusika kokkusulatajana.
Elukäik
Boine vanemad olid saamid, kes teenisid elatist lõhepüügi ja talupidamisega. Ta kasvas üles looduse keskel, kuid sai mõjutusi eeskätt oma lestaadiuslikest kristlastest perelt ning tunnetas, et tema rahvast diskrimineeritakse. Nii näiteks peeti traditsioonilises saami joiu stiilis laulmist peeti kuratlikuks. Kohalik kool, kus Boine õppis, peegeldas hoiakuid, mis erinesid suuresti tema perekonna hoiakutest. Koolis toimus õpetamine ainult norra keeles.
Rassismivastasus
Kui Boine vanemaks sai, hakkas ta mässama eelarvamusliku suhtumise vastu temasse kui alamasse saami naisesse Norra ühiskonnas. Raamatuke, mis oli kaasas CD-ga "Leahkastin", oli illustreeritud ja täis rassistlikke fotoallkirju nagu "Saamid on kohustatud osalema antropoloogilisel mõõtmisel", "Tüüpiline saami naine", ning lõpeb fotoga Boinest endast väikese tüdrukuna, pealkirjaga "Mari, üks tahumatutest saami tüdrukutüüpidest".
Kui Peter Gabrieli plaadifirma RealWorld andis 1990. aastal välja Boine albumi "Gula Gula", oli esikaanel pilt kaugel põhjas asuvast tundrast ja lumekaku silmast. Kummalisel kombel ei olnud kaanel ei albumi ega Mari Boine enda nime, vaid albumi tagaküljel oli kirjas nimi Mari Boine Persen, identifitseerides teda nime Persen järgi pigem norralase kui saamina. 2007. aastal, kui Boine'i enda plaadifirma Lean albumi uuesti välja andis, oli kaanel nimi Mari Boine, tema saamipärane perekonnanimi, ning foto temast saami rahvarõivastes, kujutades teda kui šamanistlikku saami tantsijat, samas kui valge taust – nagu lumekakk algsel väljalaskel – viitab lumele.
Boine oli esinema kutsutud ka Lillehammeri olümpiamängude avatseremooniale, kuid ta keeldus, kuna arvas kutse olevat ainult tühja viisakusavalduse vähemusrahvustele.
Muusikaline stiil
Olles põlatud vähemusrahvusest, põhineb suur osa Boine lauludest just sellel kogemusel. Näiteks on lugu "Oppskrift for Herrefolk" ("Retsept härrasrahvale") tema läbimurdelisel albumil "Gula Gula" norra keeles, mitte saami keeles, nagu teised lood, ning räägib otseselt diskrimineerimisest ja vihkamisest, irooniliselt soovitades viise vähemuse mahasurumiseks: "Kasuta piiblit ja kärakat ja tääki" ; "kasuta seadust iidsete õiguste vastu".
Teised Boine lood on positiivsemad, käsitledes tihti Lapimaa looduse ilu ja metsikust. "Gula Gula" nimilugu palub kuulajal meeles pidada, et "maa on meie ema".
Boine laulab rahvalikus stiilis, kasutades joodeldavat joiuhäält, saateks erinevad instrumendid. "Gula Gula" albumil kasutatud instrumentideks on trumm, kitarr, elektriline bassklarnet, dozo n'koni, ganga, savinõu, darboka, tamburiin, seemnekõristid, simbel, klarnet, klaver, raamtrumm, droontrumm, dultsimer, saas, buzuki, ülemheliflööt, kellad, bass, quena, paaniflööt ja tšarango.
Alates 1990. aastaist on Mari Boine välja andnud mitmeid omakeelseid kogumikke ning esinenud koos paljude tuntud muusikutega (sealhulgas Jan Garbarekiga).
Retseptsioon
Rootsworld kirjeldas intervjuus 2002. aastal Boinet kui "mitteametlikku saami kultuuri saadikut". The Guardian oma F&M esitusloendis 2010. aastal tutvustas lugu "My Friend of Angel Tribe" järgnevalt: "Norra saami laulja Boine selle pehme, melanhoolse ja ülimalt lummava looga."
Johnny Loftus, arvustades Boine 2002. aastal ilmunud albumit "Gávcci Jahkejuogu" ("Kaheksa hooaega"), kirjutas: "Boine tundub olevat olnud inspireeritud, töötades koos produtsendi Bugge Wesseltoftiga terve kogu lugude juures, kasutades oma vaheldumisi paindlikku ja intiimset, vihast ja ebamaist vokaali tujukates, džässimõjutustega elektroonilistes seadetes. Kuigi selles oli teatavat klišeelikkust, ütles Loftus, toimis see hästi, ning järeldas: "Boine hääl, alguses jäädes kitarri varju, tugevneb üle elektroonilise rütmi, kuni tema joig vallutab elektroonika täielikult ning saab täielikult vastutavaks loo sügava, jaheda atmosfääri eest. Vaatame, kuidas süntesaator sellega hakkama saab."
Auhinnad
2003. aastal pälvis ta Põhjamaade Nõukogu muusikaauhinna. Ta löödi rüütliks, saades Norra Kuningliku Püha Olavi I klassi ordeni oma kunstilise mitmekülgsuse eest 18. septembril 2009. 7. oktoobril 2012 sai Boinest riigistipendiaat – riikliku rahastusega artist. See on kõrgeim au, mis võib kultuuritegelasele Norras osaks saada.
Blue Suede Shoes
"Blue Suede Shoes" on laul, mille kirjutas 1955. aastal Carl Perkins ning mis on tänapäeval üks tuntumaid rockabilly-laule.
Johnny Cash kohtas sõjaväes teenides ühte mustanahalist kaasvõitlejat õhujõududest, kes nimetas oma vormikingi "sinisteks seemisnahast kingadeks" (blue suede shoes). Cash soovis, et Perkins kirjutaks neist kingadest laulu.
4. detsembril 1955 märkas Carl lava lähedal tantsimas ühte paari – ilusat tüdrukut ja poissi, kes kandis siniseid seemisnahast kingi. Poiss hoiatas tüdrukut, et too tema kingadele ei astuks ("Don't step on my suedes!"), mille peale Carl imestas, et poiss hindab oma kingi rohkem kui tüdrukut. Samal õhtul kirjutas Carl oma idee paberkotile.
Laulu esimesed sõnad pärinevad klassikalisest lastelaulust ("It's one for the money, two for the show, three to get ready..."), millele Carl mõtles otsa "...go, boy, go!", kuid muutis selle Sam Phillipsi soovil ära nii: "...go, cat, go!".
Carl salvestas singli Sun Recordsis 19. detsembril 1955 ja see anti välja 21. jaanuaril 1956.
Algul müüs singel "Blue Suede Shoes" kehvasti, kuid kuna Carl esitas seda regulaarselt raadiosaates "Big D Jamboree", võitis lugu ajapikku suurt populaarsust.
Peagi sattus Carl aga ränka autoõnnetusse, mille tõttu ta enam tükk aega esineda ei saanud, ja laulust sai Elvis Presley hitt. Laulu võib kuulda ka Elvise 1960. aasta filmis "G.I. Blues".
Peale Carl Perkinsi ja Elvis Presley on laulu esitanud lugematul arvul artiste.
Ajakirja Rolling Stone 2004. aastal koostatud 500 kõigi aegade parima laulu edetabelis jõudis lugu Carl Perkinsi esituses 95. kohale ja Elvis Presley esituses 423. kohale.
Suigu Evangeeliumi Kristlaste Vabakogudus
Suigu Evangeeliumi Kristlaste Vabakogudus on EEKBKL-i kuuluv vabakogudus, kes hoonena kasutab Suigu Evangeeliumi kristlaste palvelat.
Eellugu
Parasmaa inimeste heinamaad piirnesid Suigu ümbruse maadega ning Parasmaa rahvas käis suvel siin heina tegemas. Suvised heinalised olid ühtlasi ka misjonärideks, kes tõid ärkamise Suigu maile. Siin ühines ärkajatega ka talusulane Andres Tetermann, kellest hiljem, aastatel 1911–1920, sai Eesti Baptistide Koguduse Liidu esimees. Suigus sai kooskäimise paigaks Kukema talu. Kõnelejateks olid siis Kukema peremees Andres Tilk, samuti sulane Andres Tetermann ja Kooli talu peremees Hendrik Pavelson. Rahvast käis koos palju.
Viie taluperemeeste ettevõtmisel valmis Kukema talu koolipoolsele servale 1897. aastal väike palvemaja. Koos käidi pühapäeviti. Kuna palvemaja asus Pärnu-Jaagupi ja Tori kihelkonna piiril ning siinsed talupidajad olid siia elama asunud Tori aladelt, kinkisid ehitajad palvela Tori kirkikule. Sealne kirikuõpetaja pani palvemajas maksma oma korraldused. Seega tunnistas kirik siinse palvela luteri palvemajaks. Palvela kirikule kinkimise eesmärgiks oli arvatavasti kirikuga vastuollu sattumise ärahoidmine.
Kujunemine
Suigu äratusliikumises osalejad, vaatamata kiriklikus palvemajas käimisele, ei ühinenud täielikult luteri kirikuga. 20. sajandi 20. aastatel said Suigu noored Pärnu noortega tuttavaks ning Pärnust hakati Suigus palvetundides käima. Ärkamisliikumisest kujunes siis pikkamööda Evangeeliumi Kristlaste kogudus. Esimene Eesti Evangeeliumi Kristlaste kogudus asutati Tallinnas 1905 aastal ja selle esimene esimees aastatel 1905–1944 oli Karl Leobolt Marley.
1920. aastatel usuelu Suigus elavnes. Siin asutati 1923. aasta suvel ka oma laulukoor, kus oli 10–12 lauljat ja koori juhatas Johannes Tilk (Kingu talust). Kokkusaamised toimusid palvemajas ka nädala sees. Peale palvemaja peeti kokkusaamisi ka Kingu talu suures rehetoas ja Kooli talus. 21.–23. augustini 1926 toimus Kingu talus Pärnu Evangeeliumi Kristlaste koguduse maaliikmete konverents. 1930. aastal moodustati Suigus Pärnu Evangeeliumi Kristlaste Vabakoguduse osakond ja selle juhatajaks valiti Jaan Lohu. 11. septembril 1936 liitusid Suigu usklikud aga Tallinna Evangeeliumi Kristlaste Vabakogudusega ja Suigu jäi selle osakonnaks. Liitumise ajal oli liikmeid 30 ringis, sealjuures peale Suigu ka Pärnu-Jaagupi alevikust.
Palvela
Pärast Tallinna vabakogudusega ühinemist otsustasid Suigu usklikud omale korraliku palvela ehitada. Ehituseks vajalik raha palvela kassasse saadi kokku mitmel viisil. Korraldati teeõhtuid, laulu- ja mängukoori esinemisi ning saadi usklikelt annetustena. Alguses pakuti välja kaks asukohta, kuhu palvela ehitada. Plaaniti ehitada kas Kingu talu väravasse, tema praegusse asukohta või Lohu talu maa peale, vastu Reieli talu piiri. Hiljem tuli juurde veel kolmaski koht, Jaan Martensi maale. Maaomanik oli nõus müüma 0,5 ha maad, kuid seda küllaltki kõrge hinnaga – 150 krooni eest. Hiljem selgus, et seda maatükki polnudki võimalik müüa kuna puudus kaart. Väljapakutud asukohtade suhtes oli nii pooldajaid kui ka vastuseisjaid. Lõpuks valiti välja maatükk Lohu talu maal, kuhu alustati ehitusmaterjalide kohalevedu. Peagi leidis ümbruskonna rahvas, et õigem on maja Kingu talu maale ehitada ning alustati ehitusmaterjalide ümbervedamist. Ehituse projekt telliti arhitekt Märt Meriväljalt. Vundamendi tegemise algust tähistaval üritusel 1939. aastal kõneles Tallinna Evangeeliumi Kristlaste Vabakoguduse vanem K. L. Marley. Maja oli ette nähtud kiviehitisena. Ehituseks vajaminevad tsementkivid valati kohapeal. Seinte ladumine algas 1940. aasta kevadel. Puitmaterjal osteti Tammistest. Hoonet ehitasid Juhan Kuusik, Kustav Lõo ja Artur Lohu Pärnu-Jaagupist ning kohalikud mehed Madis Tilk ja Martin Lohu. Ehitusmeister oli Juhan Kuusk ja järelevalvearhitekt Siimann. Sügiseks saadi maja katuse alla. Okupatsiooni ja sõjasündmuste tõttu seiskus töö ehitusel 1941. aastal. Järgmisel aastal jätkus sisemiste tööde tegemine. Neli ahju ehitas hoonesse vilunud ahjumeister Martin Lohu. Sisetöödega jõuti lõpule sama aasta sügiseks ning palvela avamine toimus 6. septembril 1942.
Palvelast ilma
Organistiks harjutas end Martin Lohu. Orel osteti palvelasse Tori Vikersaare talust. See ehitati ümber.
13. aprillil 1945 avanes Suigu usklikel võimalus asutada iseseisev kogudus. Seda võimalust ka kasutati ja kogudus registreeriti Suigu Evangeelsete Kristlaste Vabakoguduse nime all. Usuelu Suigu palvelas katkes 1963. aasta 8. septembri koosolekuga. Kehtiv nõukogude võim usku ei sallinud. Jaan Lohu, kui eluaegne kogudusevanem, pidaski oma viimase kõne palvela 21. aastapäeval. Kõne teemaks oli "Hea osa". 13. septembril 1963 võeti palvela koguduselt ära. "Tehti ülevõtmise akt ja taheti, et mina alla kirjutan, mina keeldusin. See muidugi asja ei muutnud. Palvela oli läinud." (Jaan Lohu päevik, lk. 177). Pärast seda nõudis nõukogude võim uste sulgemist ning hoone võõrandamist senistelt omanikelt. Kolhoos tegi hoonele ümberehitusi ja hakkas seda kasutama viljahoidla ja elamuna. Pärast palvela sulgemist valitsuse poolt liideti kogudus formaalselt Pärnu Immaanueli kogudusega ja lubati Suigu koguduse liikmetel Pärnus koosolekutel käia. Kogudus aga tegutses edasi ning kogunemised toimusid vaheldumisi ümbruskonna kodudes 28. augustini.
Uued tuuled
Seoses Eesti liikumisega iseseisvuse taastamise suunas avanes kogudusel võimalus palvela 16. veebruaril 1988 tagasi saada. Algas taastamine. Poole aasta pärast oli hoone korras ja see avati uuesti 28. augustil 1988.
Praeguseks on kogudusel ligi 40 liiget. Koos käiakse pühapäeviti ja kirikupühadel. Alates 1989. aastast töötab koguduse juures ka pühapäevakool. Siin õpetavad lapsi Anu Tilk, Marje Tilk, Virve Lohu, Tiiu Lohu ja Eduard Kakko. Kool käib koos iga kahe nädala tagant.
Juhan Toomsar
Juhan Toomsar, ka Johan Toomsar (enne nime eestistamist Tomson; 15. september 1893 Taali, Pärnumaa – 29. juuni 1941 Tallinn ) oli Eesti sõjaväelane (kolonelleitnant), Sõjavägede Staabi II osakonna luureohvitser, töötas 1939–1940 Harju sõjaväeringkonna staabis, VR II/3.
Karl Soonpää
Karl Johannes Soonpää VR II/3 (kuni 13. veebruarini 1939 Karl Johannes Soonberg; 2. märts 1895 – 15. juuni 1944 Elva lähedal) oli Eesti poliitik ja riigiametnik.
Ta õppis Tartu ülikooli usuteaduskonnas ja põllumajandusteaduskonnas, mille lõpetas 1926. aastal.
Karl Soonpää osales poliitikas alates 1926. aastast. Algul esindas ta Asunikke ja seejärel alates 1932. aasta parteiühinemisest Ühinenud Põllumeeste Erakonda. Ta oli III, IV ja V Riigikogu liige, töö- ja hoolekandeminister (9. detsembrist 1927 kuni 4. detsembrini 1928) ja seejärel kuni 9. juulini 1929 põllutööminister.
Karl Soonpää osales Vabadussõjas leitnandina ja sai Vabadusristi.
Alates 26. juulist 1929 oli ta riigikontrolör.
Karl Soonpää kuulus nende väheste kõrgete riigitegelaste hulka, kes pääsesid 1941. aasta juuniküüditamisest. Ta oli 14. juuni varahommikul oma tuttavatelt teada saanud, et Elva raudteejaama on koondatud suur hulk kahtlasi raudteevaguneid. Soonpää võttis kodust jalgratta ja pages, pärastlõunal lahkus talust tema abikaasa Antonie koos lastega. Karl Soonpää varjus koos mõne omakandimehega metsadesse. 22. juunil saadi teada Saksamaa sõjast NSV Liidu vastu ja mehed varjasid end kuni sakslaste tulekuni 1941. aasta juulis.
Saksa okupatsiooni algul oli Karl Soonpää Tartu maavalitsuse põllumajandusosakonna juhataja, 1942. aastal aga taas kodustel talutöödel. Ta oli Elva valla põllumajandusjuht, Eesti Põllumajandusliidu Elva vallaosakonna juhataja ja Omakaitse rühmaülem.
Karl Soonpää hukkus juunis 1944, kui üritas öösel Elva lähedal metsas koos kahe mehega kinni võtta Nõukogude diversante.
Ta suri 49-aastaselt. Matusetalitus toimus 19. juunil 1944 Elva kalmistul.
Isiklikku
Tema vend oli Leo Soonpää.
George Lazenby
thumb|right|George Lazenby George Robert Lazenby (sündinud 5. septembril 1939) on Austraalia filminäitleja.
Teaduslik uurimistöö
Teaduslik uurimistöö (inglise scientific research) on metoodiline, süstemaatiline ja loominguline tegevus uute teadmiste saamiseks ning nendele teadmistele uute rakendusalade leidmiseks. Teaduslikule uurimistööle kehtivad kindlad standardid. Erinevates teadusharudes võivad need standardid teatud määral erineda. Näiteks reaalteadustes ja humanitaarteadustes kasutatakse sageli erinevaid uurimismeetodeid. Teadusliku uurimistöö raames viiakse läbi uurimusi ja uuringuid, mille tulemused avaldatakse kas eraldiseisva teosena või teadusartiklina teadusajakirjas.
Ajalooline koolkond
Ajalooline kool põhineb Gustav Hugo ja Friedrich Carl von Savigny kirjutistel.
Ajaloolise seaduste kooli peamiseks eesmärgiks oli, et seadus ei oleks vaid juhuslik kogum võimude poolt kirja pandud norme, vaid inimeste tõekspidamiste väljendus sarnaselt keele ja tavadega. Seadus pidavat põhinema "rahva vaimul" (Volksgeist).
Kuigi autorid võivad seadusi mõjutada, arenevad need tavaliselt siiski orgaanilisel kombel läbi aja ilma võimuorganite sekkmuiseta. Alalises muutumises olevad praktilised vajadused mängivad selles orgaanilises arengus väga suurt rolli.
Saksa ajalooline koolkond jagunes romanistideks ja germanistideks. Romanistid, kelle hulka kuulus ka Savigny, arvasid, et Volksgeist tulenes Rooma õigusest. Germanistid, nagu Karl Friedrich Eichhorn, Jakob Grimm, Georg Beseler, Otto von Gierke, nägid Saksa seadusi Saksa enese volkgeisti väljendusena.
Ajaloolise koolkonna liikmed rajasid ka võrdleva õigusteaduse akadeemilise distsipliinina.
Nicola Abbagnano
Nicola Abbagnano [nik'oola abbanj'aano] (15. juuli 1901 Salerno – 9. september 1990 Milano) oli itaalia eksistentsialistlik filosoof.
Elulugu
Ta oli Antonio Alotta õpilane.
Alates 1936. aastast oli ta Torino Ülikooli professor.
Eksistentsialism
Abbagnani arendas välja eksistentsialismi algupärase versiooni.
Abbagnano järgi on eksistents olemise otsing. Eksistentsiaalsed otsused on katse leida olevikus mineviku ja tuleviku ühtsust.
Abbagnano järgi on kõik senised eksistentsialismi vormid "negatiivse eksistentsialismi" variandid: võimalikkuse asemel on neis võimatus või siis potentsiaalsus, mis on determineeritavus. Selle asemele pakub ta transtsendentaalsel võimalikkusel põhineva "positiivse eksistentsialismi". Eksistents ei vaja mingit piiritlevat "horisonti", sest eksistents on iseenda horisont, iseenda olemisvõimalikkus. Eksistents avaldub kohustuses (impegno), otsuses (decisione), valikus (scelta) ja ustavuses (fedeltà), mis on eksistentsiaalsed, mittesubjektiivsed moodused. Eksistents on nende mooduste ühtsus. Eksistents on "transtsendentne". Eksistents on Abbagnano järgi püsiv suhe olemisega, nii et eksistentsiaalsed aktid transtsendeerivad olemisse. Seetõttu on eksistents "reaalne", mitte abstraktne.
Filosoofia ajalugu
Abbagnano on uurinud keskaja, renessansi ja uusaja filosoofiat ning andnud välja filosoofia sõnastiku.
Paul Saagpakk
Paul Friedrich Saagpakk (2. september 1910 Mustjala vald, Saaremaa – 23. veebruar 1996 Kuressaare) oli eesti keele- ja kirjandusteadlane, leksikograaf ja publitsist.
Elulugu
Paul Friedrich Saagpakk oli väikekaupmehe poeg.
Ta lõpetas 1928. aastal Saaremaa Ühisgümnaasiumi reaalharu ja 1935. aastal Tartu Ülikooli inglise filoloogina cum laude (õppis ka loogikat, pedagoogikat, psühholoogiat ja rahvaluulet). 1936 oli ta Briti Nõukogu stipendiaat Southamptoni Ülikooli juures, 1943 vabakuulaja Helsingi Ülikoolis ja 1944–47 õppis Uppsala Ülikoolis. 1947 kaitses ta filosoofialitsentsiaadi kraadi Uppsala Ülikoolis väitekirjaga "Hugh Walpole, social critic" ning 1966. aastal filosoofiadoktori kraadi inglise kirjanduses ja võrdlevas kirjandusteaduses Columbia Ülikoolis väitekirjaga "Psychopathological elements in British novels from 1890 to 1930". Üliõpilasena töötas ta Eesti-Inglise Ühingus, tegi 1932 Saaremaal antropoloogilisi mõõtmisi ning uuris 1933–34 Tartu laste intelligentsust.
1935–40 oli Paul Saagpakk Tallinnas Gustav Adolfi Gümnaasiumi, 1936–37 Riikliku Inglise Kolledži ja 1938–40 Tallinna Rahvaülikoolide Seltsi Erakolledži inglise keele õpetaja. Ta oli Keeltekooli üks asutajaid ja 1940–41 juhataja. 1941 oli ta Lutheri vabriku laohoidja abi, hilissuvel arreteeriti ja oli 9 kuud vanglas.
1943. aasta sügisel põgenes Saagpakk Soome ja sealt 1944 Rootsi. 1945–46 oli ta Uppsala Ülikooli stipendiaat ja inglise raamatukogu juhataja, samuti rahvaülikooli (Kursverksamheten) inglise keele lektor. Sealt läks ta 1946 USA-sse, kus oli 1946–48 Newarki Riikliku Õpetajate Kolledži saksa keele lektor ja Rutgersi Riikliku Ülikooli õppejõud, 1948–58 New Jerseys Uppsala kolledži abiprofessor, 1964–68 Massachusettsi Ülikooli inglise kirjanduse lektor, 1968–81 professor, ühtlasi 1969–70 Fulbrighti uurimisstipendiaat Helsingi Ülikooli juures. Aastast 1981 Massachusettsi Ülikooli emeriitprofessor. Saagpakk pidas loenguid ka Helsingi, Uppsala, Freiburgi ja Yale'i ülikoolis. Helsingi Ülikoolis töötades algatas ta Helsingi ja Massachusettsi ülikoolide vahelise üliõpilaste vahetusprogrammi. Aastast 1983 käis ta korduvalt Eestis, 1995 naasis Eestisse.
Niiske von Lipwig
Niiske von Lipwig (inglise keeles Moist von Lipwig) on inglise kirjaniku Terry Pratchetti välja mõeldud tegelaskuju, kes on raamatute "Postiteenistus" ja "Rahategu" peategelane.
Niiske pärineb Pratchetti järgi Überwaldist Lipwigi linnast. Tema noorus oli raske ning peagi asus ta endale elatist teenima petisena, peamiselt pangatšekkide, juveelide ja muu sellesarnase võltsijana. Teda aitas sealjuures asjaolu, et ta oli välimuselt ilmetu ning oskas ennast edukalt maskeerida. "Postiteenistuses" väitis ta end olevat 26-aastane. Lipwig tabati Ankh Morporki linnas Albert Spangleri valenime all ning ta poodi. Kuid linna türann, patriits Vetinari, otsustas siiski ta elu säästa ning tegi talle ülesandeks uuesti käima panna Ankh Morporki postiteenistus. Pärast võitlust klaksikompanii omaniku Sirus Kullatisega see tal ka õnnestus. Muuhulgas tõi Lipwig käibele postmargid.
Paul Saagpakk
Elulugu
1950 oli Saagpakk New Yorgi Eesti Täienduskooli asutajaid. Ta pidas loenguid väliseestlaste kultuuritegevusest, eesti keelest ja kirjandusest.
Niiske von Lipwig
Raamatus "Rahategu" saab Lipwigist Ankh Morporki Kuningliku Panga ja Mündikoja juht. Ta viib läbi eduka rahareformi, millega Ankh Morporkis hakkab käibima paberraha.
Paul Saagpakk
Elulugu
Paul Saagpaku pärandist makstakse stipendiume üliõpilastele, toetusi kirikute restaureerimiseks ja Eesti tutvustamiseks välismaal.
Niiske von Lipwig
Lipwigil on suhe Adora Belle Kallikesega, kellega ta raamatus "Rahategu" on ka kihlatud.
Paul Saagpakk
Teadustöö
Paul Saagpakk avaldas teadustöid inglise kirjanduse, eesti keele ja kirjanduse alalt, keeleuuendusest ja ortograafiast (ilmunud peamiselt USA teaduslikes väljaannetes ja eesti pagulasajakirjades). Tema elutööks sai mahuka eesti-inglise sõnaraamatu koostamine (I osa ilmus New Yorgis 1955, tervikteos Yale'i Ülikooli väljaandena 1982). Ta oli Eesti Keele ja Kirjanduse Instituudi (Stockholmis) asutajaliige, New Yorgi Eesti Haridusseltsi, Ülemaailmse Eestlaste Ühingu ja Eesti PEN-klubi juhatuse liige, New Yorgi Eesti Täienduskooli rajajaid, Eesti Teadusliku Ühingu Ameerikas, Eesti Teadusliku Seltsi Rootsis, Modern Language Associationi jts organisatsioonide liige.
Langenegg
Geograafia
Langenegg asub Bregenzerwaldis, Bodeni järvest kagus. Selle pindalast 38,6 % on kaetud metsaga ja 54,6 % on põllumajandusmaa. Geograafiliselt moodustab vald "pika nurga", sellest ka nimi Langenegg (saksa: Egg ≈ Eck(e) = nurk). Vald on Saksamaa-Austria ühisprojekti Nagelfluhkette rahvuspargi liige.
Ajalugu
Habsburgid valitsesid Vorarlbergi linnu osaliselt Tiroolist ja Kaugemast Austriast. Aastatel 1805–1814 kuulus see Baierile, siis taas Austriale. Langenegg on Vorarlbergi osa alates selle asutamisest 1861. aastal. Paik oli osa Prantsuse okupatsioonitsoonist aastatel 1945–1955.
thumb|Hubertuse kabel
Kultuur
Hubertuse kabel Hälisbühlis ehitati 1992. aastal.
Kihelkonnakirik Unserer lieben Frau (Maarja) ehitati 1775. aastal barokkstiilis.
Sennerei Langenegg (Langeneggi meierei) tekkis 1978. aastal kolme meierei liitumisel, mis ehitati aastatel 1900, 1947 ja 1952. Sellel meiereil on 30 piimatarnijat (umbes 450 lehmaga) ja see on Käsestrasse Bregenzerwaldi osa – Bregenzerwaldi põllumajandustootjate, piimameeste, käsitööliste ja gastronoomide partnerlus, mille eesmärk on väikesemahuline põllumajandus, kohalike toodete mitmekesisus ja Vorarlbergi juustukultuur.
center|thumb|550x550px|Panoraamvaade Finkenbüheli niidule Langeneggis
Eesti naiste jalgpallikoondis
Eesti naiste jalgpallikoondis on Eesti jalgpalluritest koosnev riigi esindusnaiskond, mille liikmed valib välja koondise peatreener ning mida haldab Eesti Jalgpalli Liit (EJL). Enim väravaid (40) on löönud Anastassia Morkovkina.
Peatreenerid
Koondise peatreener oli 2009. aastast inglane Keith Boanas. Koondise peatreener on olnud ka Indrek Zelinski. 2018–2021 oli peatreener Jarmo Matikainen. 2022. aastast on peatreenerid Anastassia Morkovkina ja Sirje Roops.pisi|Koosseis Türgi vastu, 7. aprill 2018
Murgab
Murgab on mitme koha nimi:
The Villages
The Villages on kohaliku võimuorganita asula (ehk Census-Designated Place) Ameerika Ühendriikides Florida osariigis Sumteri maakonna kirdeosas, ulatudes ka üle maakonna piiride Lake'i ja Marioni maakonda.
Asula on planeeritud (master-planned community) ja suuresti vanusepiiranguga (age-restricted), asudes ligi 70 kilomeetrit Orlandost loodes.
Villages on pidevalt suure kasvuga, Ameerika Ühendriikide Rahvaloenduse Büroo andmetel on see riigi kõige kiiremini kasvav asula. Ameerika Ühendriikide 2010. aasta rahvaloenduse järgi oli elanike arvuks 51 442, 31. märtsil 2019 hinnati Villagesi elanike arvuks 122 460.
1960. aastatel hakkas Kesk-Lääne ärimees Harold Schwartz (1910–2003) müüma tänasel Villagesi alal posti teel maatükke, kuni 1968. aastal posti teel kinnisvara müük riikliku seadusega keelati, mispeale 1970. aastate alguses hakkas ta koos äripartner Al Tarrsoniga tegelema maa-arendusega neile kättejäänud maal. Nad rajasid Sumteri maakonnas, maantee US27 äärde treileripargi, mis sai nimeks Orange Blossom Gardens, kus hakati müüma maju pensionäridele.
Morse otsustas võtta eeskuju Arizonas pensionäridele loodud Sun City kogukonnast, mille elanikele pakuti ka mitmeid mugavusteenuseid, ning Orange Blossom Gardensisse rajati hoopis ehitama maju, restorane, ujulaid ja golfiväljakuid. 1986. aastal müüs Morse juba üle 500 maja aastas. 1992. aastal sai The Villages kogukonna uueks nimeks.
Kooskõlas 1995. aastal vastu võetud riikliku Housing for Older Persons Actiga peab vähemalt 80 protsendil Villagesi majadest elama vähemalt üks 55-aastane või vanem isik. Alla 19-aastased tohivad Villagesis elada ainult kolmes allüksuses (subdivision), nn pereüksustes (family unit). Muidu tohivad alla 19-aastased (näiteks elanike lapselapsed) Villagesi külastada maksimaalselt 30 päeva kalendriaastas.
2018. aastal oli The Villagesi elanike keskmine vanus 67,4 aastat. Villagesis elab kõige rohkem sõjaveterane kui üheski USA kogukonnas, kus ei ole sõjaväebaase.
Kogukonnas oli 2019. aasta veebruari seisuga 50 golfiväljakut. Villagesi elanikele on reklaamitud, et nad saavad mängida "tasuta golfi kogu elu" (free golf for life). Tegelikult kuulub "tasuta golf" Villagesi elanike makstavate mugavustasude hulka. Tasuta saavad elanikud mängida golfi 38 üheksarajalisel väljakul, kus maksta tuleb ainult golfiautoga sõitmise eest. Lisaks on ka 12 klubiväljakut (kaks 18-rajalist ja ülejäänud 27-rajalised). Ka nendel on kõik Villagesi elanikud automaatselt liikmed, kuid mängimine on tasuline.
Peale golfi on Villagesis ka kolme liiki spordikeskuseid:
Lisaks on spordikeskustest eraldi 11 parki, koeraparki ja terviserada, softball 'i-väljakud, polostaadion, kaks vibulaskmisklubi ja puutöökoda. Villagesis tegutseb ligi 2700 klubi, millest populaarseimad on asukohapõhised klubid (selle põhjal, kus elanik üles kasvas), tantsuklubid, genealoogiaklubid, üksikute klubid, spordiklubid, Beatlemaniacide klubi ja aiandusklubid. Öised üritused toimuvad kolmel linnaväljakul: Lake Sumter Landing's Market Square, Spanish Springs Town Square ja Brownwood Paddock Square'il.
Aprillis 2015 avati 1000 pealtvaatajat mahutav Sharon L. Morse Performing Arts Centeri hall, kus on mänginud näiteks Frankie Avalon, Willie Nelson, The Beach Boys, Jerry Lewis ja Chubby Checker.
Iga aasta aprillis toimub Villagesis spordiüritus "The Villages Senior Games", kus ligi 2000 elanikku võistlevad jooksuvõistlustes, tennises, korvpallis, bowling 'us, võrkpallis, pickeball 'is, vehklemises, laskmises ja muudel aladel. Iga vanuseklassi viis parimat kutsutakse võistlema Florida Senior Gamesile.
Villages on suure valimisaktiivsusega, valimas käib tihti ligikaudu 80% elanikest. Villagesi elanikud kalduvad poliitiliselt rohkem paremale: elanike hulgas on kaks vabariiklast iga demokraadi kohta, ka parteitud kalduvad pigem paremale. 2016. aasta presidendivalimistel hääletas ligi 70% elanikest Donald Trumpi poolt, valimisaktiivsus oli 78%. Villagesi on külastanud paljud prominentsed vabariiklased, näiteks Dick Cheney, Mitt Romney, Sarah Palin, Mike Huckabee, Ben Carson ja Mike Pence.
Valter Palm
Valter Palm (10. detsember (vkj)/ 23. detsember 1905 Mahtra, Juuru kihelkond, Harjumaa – 3. november 1994 Lake Worth, Florida) oli eesti poksija. Ta alustas poksimist 1922. aastal Tallinna Spordis, tema treener oli Arkadi Harlampijev.
Palm oli kokku seitsmekordne Eesti meister: kergekeskkaalus (kuni 147 naela ehk 66,7 kg) aastatel 1923–1924, 1926 ja 1927 ning keskkaalus (kuni 160 naela ehk 72,6 kg) aastatel 1925, 1928 ja 1929. Ta kuulus 10 korda Eesti koondisse.
Palm osales kergekeskkaalus (kuni 147 naela ehk 66,7 kg) 1924. aasta Pariisi olümpiamängude poksivõistlustel, kuid kaotas 1. ringis oma kohtumise hilisemale hõbemedalivõitjale Héctor Méndezele (Argentina) ja jäi edasisest medaliheitlusest välja ning 1928. aasta Amsterdami olümpiamängude poksivõistlustel, kuid kaotas 2. ringis oma kohtumise hilisemale hõbemedalivõitjale Raúl Landinile (Argentina) ja jäi edasisest medaliheitlusest välja.
Palm osales kergekeskkaalus (kuni 147 naela ehk 66,7 kg) 2. Euroopa meistrivõistlustel (Berliin, 1927), kuid kaotas 1. ringis oma kohtumise hilisemale hõbemedalivõitjale Gustave Rothile (Belgia) ning jäi edasisest medaliheitlusest välja.
Palm läks 1929. aastal USA-sse. Ta oli 1931. aastal harrastajate Kuldkinda võistluste ühe haruvõistluse võitja.
Elukutselisena
Palm poksis maist 1930 kuni jaanuarini 1932 elukutselisena ning pidas kokku 23 kohtumist. Ta võitis neist 19 (neist 9 nokaudiga) ja kaotas 2 (neist 1 nokaudiga) kohtumist ning 2 kohtumist jäi viiki.
Tartu lahing (1224)
Tartu lahing (ka Tartu piiramine, Tarbatu lahing või piiramine, Tharbata lahing või piiramine) toimus 1224. aastal (algusega 15. augustil), kui Riia piiskopi ja Mõõgavendade ordu väed piirasid end Tartu linnuses kaitsvaid novgorodlasi ja kohalikke ugalasi. Pärast pikka piiramist vallutati linnus tormijooksuga ja tapeti peaaegu kõik seesolijad. Selle lahinguga kaotasid Vene vürstid oma valdused Eestimaal ja suruti lõplikult maha 1222/1223. aastal alanud mandrieestlaste ülestõus.
Eellugu
1223. aasta alguses, pärast Taani võimu kukutamist Eestimaa põhjaosas, puhkes ka Sakalas ja Ugandis ülestõus Mõõgavendade ordu võimu vastu. Novgorodist ja Pihkvast kutsuti abiväed, mis paigutati linnustesse. Võimalik, et sakalased ja ugalased andsid sellega end Vene vürstide võimu alla. .
Nõrgenenud ordu lubas edaspidi Eestimaal vallutatavatest aladest jätta 2/3 Riia ja Eestimaa piiskopile, mis kindlustas nende liitumise sõjaga ülestõusnud eestlaste ja venelaste vastu. Augustis taasalistatigi Sakala. Vastusena tugevdasid Vene vürstid Tartu ja Otepää linnuseid uute jõududega. Varsti pärast seda, 1223. aasta lõpupoole, saatis Eestimaal endale alluvat vürstiriiki luua sooviv Novgorod Tartusse endise Koknese vürsti Vjatško koos 200-mehelise kaaskonnaga. Talle anti võim Tartu ja teiste piirkondade üle, mida ta suudab vallutada. Läti Henriku sõnul võtsid sakslaste vastu tuge ootavad tartlased ta rõõmuga vastu. Vjatško asus nende toel aktiivselt oma võimuala laiendama, nõudes ümberkaudsetest maakondadest maksu ja rüüstates vastuhakkajaid Vaigas, Virumaal, Järvamaal ja Sakalas. Osa ümberkaudsete maakondade eestlasi asus Tartusse Vjatško teenistusse.
Pärast jõulupühi kavatsesid riialased minna Tartut piirama, kuid viimasel hetkel otsustati siiski Harjumaale tungimise kasuks. Ugandis käinud riialastele alluvate latgalite ja liivlaste väiksemad sõjasalgad seal edu ei saavutanud. Pärast 1224. aasta lihavõtteid, 14. aprilli, käisid Tartu all orduväed, kuid pärast 5-päevast edutut linnuse piiramist loobuti üritusest ja pöörduti maad rüüstates tagasi. Samal ajal, aprillis, jõudsid Riiga piiskopid Albert ja Hermann koos suure hulga ristisõdijatega. Juuliks oli kogu Eestimaa peale Vjatško võimuala taas riialaste ja Taani kontrolli alla läinud.
Piiskopid läkitasid Vjatško juurde saadikud, paludes tal loobuda tartlaste toetamisest. Vjatško keeldus ja teatas, et novgorodlased ja Vene vürstid on andnud Tartu linnuse koos selle juurde kuuluvate maadega talle põlise donatsioonina ja lubanud teda riialaste eest kaitsta. Vjatško enesekindlust toetas ka Tartu linnuse tugevus, Henrik nimetab seda isegi kõige tugevamaks Eestimaal. Enne ülestõusu seal elanud orduvennad olid linnust hoolega kindlustanud ning täitnud ambude ja muu relvastusega, mis nüüd tartlaste ja venelaste kätte sattusid. Vjatško oli kaasa toonud hulga vibukütte, lisaks ehitati võitluseks valmistudes "saarlaste kunsti järgi" kiviheitemasinaid ja teisi sõjariistu. See võib tähendada, et Tartus viibis ka saarlasi. On hinnatud, et linnuses võis sel ajal olla kokku üle 1000 mehe.
Piiramine
Pärast läbirääkimiste ebaõnnestumist kutsus Albert kokku sõjaväe piiskopi meestest, orduvendadest, ristisõdijatest, Riia kodanikest ja kaupmeestest, liivlastest ja latgalitest. Koguneti Ugandi lõunapiiril Kaagjärve ääres, kus peeti nõu ja palvetati. Osa väest saadeti ette, et see piiraks Tartu linnuse sisse ja käiks sõjaväele vajaliku moona hankimiseks Virumaal "vastuhakkajaid" rüüstamas. Peavägi jõudis kohale 15. augustil. Ehitati suur hulk kiviheitemasinaid, millega visati linnusesse tulist rauda ja tulepotte, ja kaheksa päevaga püstitati kõrge piiramistorn, mille ees hakati siilideks ja sigadeks kutsutud kaitsekatuste all linnusevalli õõnestama. Kaevamistööle määrati pool kogu sõjaväest, osa kaevama ja teised varisenud mulda ära vedama. Nii tekitati ruumi piiramistorni järkjärguliseks linnusele lähemale nihutamiseks. Linnuse kindlustustel olijaid lasti ammunooltega, samuti kuhjati selle juurde suur puuvirn ja süüdati põlema. Kaitsjad vastasid rünnakutele oma kiviheitemasinate kasutamise ning ammuküttide ja vibumeestega. Päeviti võideldi, öösiti aga "korraldati mänge ja karjumisi", et vastastele mitte rahu anda.
Veelkord saadeti Vjatško juurde läbirääkijad, kes lubasid tal oma meeste ja varaga puutumatult lahkuda, kui ta nõustub eestlastest lahku lööma. Novgorodi abiväe tulekule lootev Vjatško lükkas pakkumise tagasi. Vahepeal levis piirajate laagris kuuldus, et lähenemas on maakonnas rüüstamas käinud venelased ja osa väest tõttas neile lahinguvalmilt vastu. Venelasi siiski ei tulnud, mehed pöördusid tagasi ja võitlus jätkus.
Piiramine venis pikale, aga Vjatško ei alistunud. Lõpuks otsustati ristisõdijate juhi Fredehelmi ettepanekul teha katse linnus tormijooksuga vallutada. Ta põhjendas seda vajadusega "kurjategijatele" kätte makstes sel moel teisi vastuhakkajaid hirmutada, sest varasematel piiramistel oli alati vastastele elu ja vabadus kingitud. Esimesena linnusesse jõudjat lubati ülendada suure auga ja tasuks anda talle hobuseid ning suursuguseim vang peale Vjatško, kes otsustati üles puua. Järgmisel hommikul tehti valmis suured puude kuhjatised ja alustati rünnakut, kuid see nurjus. Pärastlõunal tegid eestlased kindlustisse ava, mille kaudu veeretati piiramistorni süütamiseks alla põlevaid rattaid ja loobiti neile puid peale. Piirajatel õnnestus need tulekolded kustutada ja hoopis ise põlema panna linnuse värava tõstesild, mis oli arvatavasti piiramistorni ründamiseks alla lastud. Värava kaitsmiseks kogunesid venelased selle taha.
Seejärel hakkasid sakslased eesotsas rüütel Johannesega mööda valli üles ronima. Üksteist üles aidates vallutati linnuse kaitsesein ja tungiti läbi eestlaste tehtud avause sisse. Neile järgnesid latgalid ja liivlased. Ülejäänud vägi jäi välja, et põgenejatel mitte pääseda lasta. Piirajad tapsid kõik linnuses olnud mehed ja ka mõned naised, krooniku teatel kokku 1000 inimest. Kõige kauem kaitsesid end venelased, kuid lõpuks langesid ka nemad. Ainus ellu jäetud mees oli üks Vladimiri-Sudzdali vürsti vasall, kes läkitati Novgorodi ja Suzdalisse toimunust sõna viima. Võitjad said saagiks sõjariistu, hobuseid ja muud vara ning ellujäetud naisi ja lapsi. Vallutatud linnus pandi põlema ja võitjad lahkusid Liivimaale. Samal ajal oli Pihkvasse jõudnud suur Tartule appi saadetud Novgorodi sõjavägi, mis linnuse vallutamisest ja selle kaitsjate tapmisest kuuldes tagasi pöördus.
Lahingu mõjud
Riialaste võit Vjatško üle avaldas ümbruskonna valitsejale tugevat muljet. Henriku kroonika järgi "haaras hirm riialaste ja sakslaste ees kõiki naabermaid". Riiaga sõlmisid rahuleppe peale Novgorodi ja Pihkva ka leedulased, semgalid, kuralased ja saarlased. Seejuures lasid saarlased vabaks 1222. pantvangi võetud Riia piiskopi venna Theoderichi. Tartu vallutamisega oli Eestimaal toimunud ülestõus lõplikult maha surutud. Ugandi koos poole Vaigaga läks nüüd Hermanni võimu alla, kes lasi Otepääle linnuse ehitada ja läänistas Ugandi maid oma vasallidele. Mõõgavennad said oma valdusse Sakala koos Nurmekunna, Mõhu ja teise poolega Vaigast. Läänemaalased ja varbolased andsid end Riia piiskopi võimu alla. Kuna Harjumaad koos Varbolaga pidas endale kuuluvaks ka Taani, siis nende osas lõplikku otsust ei langetatud. Kingitusi tõid Riiga ka järvalased ja virulased.
Tartu langemist peeti varasemas Eesti ajalookirjutuses muistse vabadusvõitluse lõpuks Mandri-Eestis. See piir oli tinglik, kuna vastuhakke esines siin-seal ka hiljem. Eestimaa maakondadest oli 1224. aasta lõpuks välisvõimudest selgelt sõltumatu vaid Saaremaa.
1224. aasta sündmustest jäi Andres Tvauri arvates maha venepärastest hõbeesemetest koosnev Tartu I aare, mis taasleiti 1915. aastal.
Hierro
pisi Hierro (hispaania El Hierro; eesti keeles on kasutatud ka nimekuju Ferro) on saar Kanaaride saarestikus.
Pindala 278 km². Saar on mägine, kõrgem tipp on Pico de Malpaso 1501 meetrit. Kuulub Hispaaniale.
Et Hierro on Kanaaride läänepoolseim saar, on Hierro meridiaan leidnud kasutamist algmeridiaanina. Hierro on ka Kanaaride lõunapoolseim saar. Oktoobris 2011 purskas tema lõunatipust 3 km kaugusel veealune vulkaan, mis lühikest aega ulatus ka üle merepinna.
Liibüa kõrb
pisi|Mäed Liibüa kõrbes, 2005 Liibüa kõrb (araabia الصحراء الليبية) on kõrb Aafrikas, osa Saharast.
Pinnamood
Liibüa kõrbes asuvad Uveinati mäed. Ülejäänud osas on ta tasandik, kus asub madalaid astanguid ja nõgusid. Esineb ulatuslike liivakõrbeid.
Sademed, niiskus
Liibüa kõrbes sajab vähe vihma. Seal sajab 100–180 mm aastas talviste vihmadena. Talviseid vihmu esineb ka rannikust kaugemal, kuid harva. Ka esineb Liibüa kõrbes mõnikord mussoonvihmu suvel. Aga oaasides ja Niiluse orus, kus sademeid mõõdetakse, on keskmine sademete hulk reeglina 1–10 mm aastas.
Taimestik, oaasid
Liibüa kõrbes on vähe taimi, peamiselt nõgudes. Ka loomi elab vähe, siiski jätavad nad liivale jälgi.
Liibüa kõrbes esineb põhjavett. Kohati imbub see allikate ja kaevude kaudu maapinnale. Nii asub kõrbes nõgude ahelik, kus paiknevad Kharjah, Dākhilah, Baḩarīyah ja Farāfirah oaas, ka asuvad kõrbes Sīwah’ oaas, Al-Kufrah oaas ja Wādī an-Naţrūn. Seevastu Qaţţārah nõos on vesi soolane, mistõttu seal on vaid soolakuid ja soid.
Varem on Liibüa kõrbes olnud niiskem kliima, kasvanud rohkem taimi ja elanud rohkem inimesi. Kuid rikkalikku vihma pole olnud ei holotseenis ega pleistotseenis. Näib, et varases holotseenis oli niiskem periood, mil kõrbes sadanud vihm moodustas järvi paljudes Liibüa kõrbe piirkondades, kuid sellest ei piisanud, et järved oleks üle ajanud ja jõgede kaudu Vahemerre või Niilusesse äravoolu omanud. Vanad jõesängid on liiva täis tuisanud ja seal pole miljoneid aastaid läbivoolu olnud. On oletatud, et varaholotseenis võis Liibüa kõrbes sadada 100–200 mm aastas. Igatahes Niiluse vasakpoolsetes lisajõgedes voolas vett hiljemalt Neljanda Dünastia ajal: see uhtus ära püramiidiehitajate hooneid. Ka kahjustas vihm tollal põletamata savist hooneid, neid läbi leotades, mida tänapäeva kliimas ei juhtu. Näib aga, et Keskmise Riigi ajast peale on Liibüa kõrbes olnud tänapäevasega sarnane kliima. Vaid oaasides on vett vähemaks jäänud, kuna põhjavesi on ära voolanud ja ära kulunud.
Tammiku mõis (Simuna)
pisi|Tammiku mõisa ümberehitatud peahoone Tammiku mõis (saksa keeles Tammik) oli rüütlimõis Simuna kihelkonnas Virumaal. , tänapäeva Tammiku küla lähedal Väike-Maarja vallas Lääne-Viru maakonnas.
Mõisast on teateid alates 1526.
Valgjärve
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Valgjärve valda.
Asukoht
Valgjärve küla paikneb Põlva maakonna lääneosas. Valgjärvele lähimad suuremad keskused on Otepää linn (11 km edelas) ja Kanepi alevik (15 km kagus). Valgjärve naaberkülad on Abissaare läänes, Aiaste kagus, Kooli edelas, Pikareinu kirdes ja Puugi loodes. Valgjärve ja Abissaare küla vahelist piiri märgib Kavatsi kraav, Pikareinu küla suunas Vallimägi, Puugi külast eraldab Valgjärve küla Valgjärve põhjakallas, Aiaste külast Oinamäe mets, Kooli külast Tamme külla ning Aiaste külla suunduvad kõrvalmaanteed.
Ajalugu
Vanimatele inimtegevuse jälgedele Valgjärvel ja selle lähiümbruses Pikajärve ja Vana-Otepää külas viitavad järvede (Valgjärv, Pikajärv, Vahejärv) lähistel asuvad kivikalmed ja kääbas. Seni teada olevad vanimad kirjalikud andmed Valgjärve mõisa ja küla kohta pärinevad keskajast.
Selli mõis
Selli mõis, ka Seli mõis (saksa keeles Sellie) oli rüütlimõis Simuna kihelkonnas Virumaal. , tänapäeva Selli küla lähedal Jõgeva vallas Jõgeva maakonnas.
Mõis rajati 17. sajandi lõpul Piibe mõisast eraldatud alast.
Dehüdrokloreerimine
Dehüdrokloreerimine on keemiline reaktsioon, mille tulemusena eemaldatakse ühendist vesinik ja kloor või vesinikkloriid.
Dehüdrokloreerimise näitena on toodud 1,2-dikloroetaani lagundamine vinüülkloriidiks ja vesinikkloriidiks.
CH2ClCH2Cl → CH2=CHCl + HCl
Carl Orff
pisi|Carl Orff thumb|right|Carl Orffi büst Carl Orff (10. juuli 1895 München – 29. märts 1982 München) oli saksa helilooja ja muusikapedagoog.
Carl Orff sündis Baieris sõjaväelase peres ning sai muusikahariduse Müncheni Muusikaakadeemias. Pärast selle lõpetamist töötas Müncheni väikeses teatris kontsertmeistrina.
1925. aastast kuni surmani õpetas Orff lapsi Münchenis Güntheri-nimelises muusika- ja tantsukoolis (Güntherschule München), mille asutaja oli saksa pedagoog Dorothee Günther.
Carmina Burana
Orffi tuntuimaks heliteoseks on kantaat orkestrile, koorile ja solistidele "Carmina Burana (kantaat)" (1937). Kantaadi pealkiri tähendab tõlkes "Beuerni laulud" ning selle tekstideks on 13. sajandi Saksamaa tudengite ja mässumeelsete õpetlaste kirjutatud ladina- ja ülemsaksakeelsed värsid, mis käsitlevad saatuse heitlikkust ja ajaliku elu rõõme. Tekstid olid kogutud Baierimaal Beuernis asuvas benediktlaste kloostris, kuigi tõenäoliselt pärinevad nad mujalt. "Carmina burana" muusikale on omane väga lihtne ja kergestimõistetav harmoonia. Sugereerivalt ja dramaatiliselt rütmilised osad, kus kasutatakse suurt löökpillirühma, vahelduvad laulvamate ja meloodilisematega, andes omapärasel viisil edasi keskaja maailma sünguse ja lustlikkuse vastuolulisust. Seda muusikat on kirjeldatud ka kui barbaarset ja paganlikku. Orff ise nägi teose esituse juures ette ulatuslikku lavalist vaatemängu tantsude, efektsete kostüümide, dekoratsioonide, valgus- ja püroefektidega.
"Carmina burana" moodustab triloogia "Trionfi" koos helitöödega "Catulli Carmina" ("Catulluse laulud") ja "Trionfo di Afrodite" ("Aphrodite triumf").
Lisaks on Orff kirjutanud muinasjuttooperid "Kuu" (1939) ja "Tark naine" (1943), muusikalise tausta tragöödiale "Antigone" (1949), muusika Shakespeare'i komöödiale "Suveöö unenägu" (1964) ning ooperi või (autori enda määratluse järgi) muusikalise etenduse "Aegade lõpu komöödia" (1972).
Muusikapedagoogikas on tuntud tema "Koolitöö" (1930–1935), mis oli kirjutatud esitamiseks algajatele muusikaõpilastele.
Vissi (Kanepi)
Vissi on küla Põlva maakonnas Kanepi vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Valgjärve valda.
Küla on esimest korda mainitud 1582. aastal (nimega Wiesth). Küla oli 19. sajandil jagatud Vana-Prangli, Vastse-Prangli ja Raanitsa mõisate vahel. Raanitsa mõisale kuulus külas kõrts, mis suleti 1914. aastal.
Küla kuulus Kambja kihelkonda.
Ohakvere mõis
Ohakvere mõis (saksa keeles Ahagfer) oli rüütlimõis Jõhvi kihelkonnas Virumaal.
Mõis rajati 1621 Jõhvi mõisast eraldatud alast.
Aleksandr Kuprin
Ta mobiliseeriti 16. oktoobril 1919 Gattšinas Vene kodusõja ajal kui ta endine tsaariarmee ohvitser (porutšik) Nikolai Judenitši juhitud Loodearmeesse. Ta määrati Narvas toimetama Loodearmee juures ilmuvat ajalehte Prinevski krai ("Приневскiй край"), lehetoimetus asus Narvas Koidula tänav majas nr 8.
Pärast Vabadussõja lõppu töötas ta venekeelses ajalehes Svoboda Rossii («Свобода Россiи») Tallinnas, hiljem aga emigreerus Helsingisse ja seejärel 4. juulil 1920 Prantsusmaale Pariisi.
Mälestuse jäädvustamine
26. oktoobril 2003 avati Narvas tema mälestustahvel.
Isiklikku
1937. aastal läks koos temaga tagasi NSV Liitu abikaasa Jelizaveta Moritzovna Kuprina (Елизавета Морицевна Куприна).
1958. aastal läks NSV Liitu tagasi ka tema tütar Ksenija Kuprina, kes töötas A. S. Puškini nimelises teatris Moskvas.
FC Bestra
FC Bestra oli Viljandis tegutsenud jalgpalliklubi.
Klubi kandis kuni 2010. aasta oktoobrini nime JK Liverpool Pub, Viljandis tegutseva pubi Liverpool pub järgi. Nimest loobuti, kuna seda ei peetud noortetöö jaoks sobivaks ja klubi ei olnud pubiga seotud. Uus nimi tuli sponsorfirma AS Bestra Engineering nimest. Aastal 2006 hakkas klubi mängima IV liiga lõunapiirkonnas. Saavutati neljas koht ja jõuti üleminekumängudele, mis võideti, ning klubi pääses III liigasse.
2010. aasta hooajal oli JK Liverpool Pub ainus ühegi kaotuseta klubi, tänu sellele nimetas ajakiri Jalka klubi aasta meeskonnaks.
2011. hooajal mängisid FC Bestra mängijad JK Viljandi Tulevikus, Viljandi Tuleviku mängijad Meistriliiga klubis FC Viljandi. Viljandi JK Tulevik alustas mängimist Eesti meistrivõistluste II liigas Lõuna/Lääne piirkonnas senise Viljandi JK Tulevik II meeskonna asemel ja Viljandi JK Tulevik II meeskond Eesti meistrivõistluste III liiga Lõuna piirkonnas FC Bestra asemel.
Anne Kalling
Anne Kalling (neiupõlvenimega Anne Ivask; 16. oktoober 1938 Rakvere – 8. oktoober 2011) oli eesti tõlkija ja toimetaja. Ta tõlkis peamiselt itaalia, aga ka prantsuse keelest.
Elukäik ja haridus
Anne Kalling õppis Rakvere 1. Keskkoolis ja lõpetas Tallinna 20. Keskkooli. Aastail 1957–1962 õppis ta Tartu Riiklikus Ülikoolis prantsuse keele erialal, tema diplomitöö (1962) käsitles tegelasi kirjeldavate sõnade sünonüümikat Guy de Maupassanti romaanides "Une vie", "Mont-Oriol" ja "Fort comme la mort". Ta täiendas end 1966–1968 Moskva Riikliku Ülikooli aspirantuuris.
Töökäik
Kalling töötas prantsuse keele õpetajana Tallinna 1. Keskkoolis ja itaalia keele õpetajana mitmes erakõrgkoolis. Aastail 1969–1993 oli ta Teadusliku Tehnikaraamatukogu bibliograaf. Ta töötas ka prantsuse- ja itaaliakeelse giidina.
Roger Moore
Enne Bondi rolli saamist oli tema karjääri ülemaailmseks läbimurdeks saanud 1961. aastal eetrisse läinud telesari "Pühak", kus ta kehastas peategelast Simon Templari. Sari "Pühak" jooksis kuus hooaega, mille vältel valmis 118 osa.
Pärast "Pühaku" lõppemist jõudis Roger Moore kaasa teha kahes mängufilmis. Seejärel mängis ta koos Tony Curtisega kultuslikuks saanud sarjas "Kelmid ja pühakud" (1971/72), mida tehti kokku 24 osa. Lord Brett Sinclairi rolliga selles sarjas sai temast ka tolle aja kõrgeima palgaga seriaalinäitleja maailmas.
Toila mõis
Toila mõis (saksa keeles Toila) oli rüütlimõis Jõhvi kihelkonnas Virumaal. Tänapäeval jääb kunagine mõisasüda Toila valla Valaste küla territooriumile. Toila alevik jääb 5 km ida poole.
Mõis rajati 17. sajandil.
Mõis koos selle juures asuva Toila paljandiga on andnud nime Toila kihistule.