Teadusrevolutsioonide_struktuur
I. Sissejuhatus: Ajaloo roll
See raamat püüab visandada uut teaduspilti, tehes eksplitsiitseks mõned uue teadusajalookirjutuse järelmid. Esiteks, paljude teaduslike küsimuste puhul jätab meetod kui niisugune teadlasele võimaluse jõuda erinevate vastusteni, mis on omavahel ühitamatud. Vastuse määravad tõenäoliselt teadlase eelnev uurimiskogemus, juhused uurimise käigus ja isiklik eripära. Mõnikord toimivad need tegurid ka teadlaste kogukonna puhul. II peatükis tuleb juttu sellest, kuidas enamiku teaduste algusaegadel võistles omavahel hulk vaateid, milleni jõuti samade vaatluste põhjal samade meetoditega. Eri koolkondi ei eristanud mitte erinevad meetodi puudujäägid, vaid maailmanägemise ja teadusetegemise viisid. Vaatlus ja kogemus, mis peavadki võimalikke järeldusi kõvasti piirama, et tegu oleks teadusega, ei määra ära konkreetseid uskumusi, vaid alati lisandub isiklikust ja ajaloolisest juhusest tulenev komponent. Hoolimata sellisest suvalisusest ei saa teadlaste rühm töötada ilma omaksvõetud uskumuste komplektita. Tõhus uurimine on vaevalt võimalik, kui kogukond ei arva, et on leidnud kindlad vastused niisugustele küsimustele nagu: mis on universumi fundamentaalsed koostisosad, kuidas nad interakteeruvad omavahel ja meeltega, milliseid küsimusi on nende kohta õige esitada ja milliste tehnikate abil vastuseid otsida. Vähemalt küpsetes teadustes on vastused sellistele küsimustele teadlaste väljaõppe kaljukindel osa. Sellise range ja jäiga väljaõppe tõttu juurduvad need kindlalt teadlaste teadvusse. Paljuski seletab see normaalse uurimistöö erilist tõhusust ja suunda. III, IV ja V peatükis kirjeldatakse normaalteadust kui pingelist ja pühendunud katset toppida loodus professionaalsest haridusest saadud mõistelistesse sahtlitesse ning küsitakse, kas uurimistöö saaks toimuda ilma selliste sahtliteta, mis on küll ajaloolise päritolu ja mõnikord edasise arengu poolest mingil määral suvalised. VI, VII ja VIII peatükis uuritakse suvalisuse mõju teaduse arengule. Normaalteaduses, mille raamidesse enamik teadlasi enamiku aega vältimatult jääb, eeldatakse, et teadlaste kogukond teab, missugune maailm on. Teaduse edu tuleb suurel määral teadlaste valmidusest seda eeldust (mõnikord kõrge hinnaga) kaitsta. Näiteks surutakse fundamentaalsed uuendused sageli alla, sest need õõnestavad põhieeldusi. Kuivõrd aga nendes eeldustes on midagi suvalist, tuleb normaalteaduse loomusest, et uuendusi ei saa väga kaua alla suruda. Mõnikord paneb normaalne probleem, mis peaks olema lahendatav teadaolevate reeglite ja protseduuridega, vastu korduvatele rünnakutele rühma kõige võimekamate liikmete poolt, kelle pädevuses see on. Teistel juhtudel lakkab normaalteaduse tarbeks konstrueeritud seade oodatud viisil töötamast. Ilmneb anomaalia, mida hoolimata korduvatest jõupingutustest ei õnnestu kõrvaldada. Kui normaalteadust tabavad niisugused või teistsugused korduvad ebaõnnestumised, siis ei saa teadlaste kogukond enam kõrvale hoida anomaaliatest, mis õõnestavad teaduspraktika olemasolevat traditsiooni. Siis algavad erakorralised uuringud, mis viivad lõpuks uute eeldusteni, teaduspraktika uue aluseni. Neid erakorralisi episoode nimetatakse selles raamatus teadusrevolutsioonideks. IX ja X peatükis on juttu teadusrevolutsioonide loomusest ning uuritakse tuntumaid ja ilmekamaid revolutsioone, mida seostatakse Mikołaj Koperniku, Isaac Newtoni, Antoine Lavoisier' ja Albert Einsteini nimega. Igaüks neist nii-öelda muutis maailma, milles teadust tehakse. Muutused uurimistöö eeldustes ja maailmapildis ning nendega enamasti kaasnevad vaidlused on teadusrevolutsioonidele iseloomulikud. Raamat väidab, et need esinevad ka paljudes teistes episoodides, mis ei ole nii ilmselt pöördelised; need toimuvad lihtsalt väiksemas ringis, Maxwelli võrrandid olid sama pöördelised ja neile osutati samasugust vastupanu. Asjatundjad, kelle pädevusalale uus teooria tungib, peavad senise töö üle vaatama, eelneva teooria rekonstrueerima ja eelnevad faktid ümber hindama. Seda ei saa teha üks inimene ega üleöö. Uus teooria ei ole tavaliselt lihtsalt lisandus teadmistele, sellepärast teadusajaloolastel ongi olnud raskusi avastuse defineerimisega (nende sõnavaras on see isoleeritud sündmus). Et normaalteadus sisaldab eeldusi ka selle kohta, missuguseid entiteete ei ole olemas, siis võib revolutsioonilist mõju avaldada ka millegi (näiteks hapniku või röntgenikiirte) avastamine; see ei ole lihtsalt uute asukate lisandumine teadlaste maailma, vaid nõuab ka traditsiooniliste katseprotseduuride ülevaatamist ning uut arusaama seni tunnustatud entiteetidest. Teadusliku fakti ja teooria vahel ei ole selget piiri (või kui, siis ainult konkreetse normaalteadusliku traditsiooni raames), sellepärast muudabki uut laadi entiteetide avastamine ka teooriat. Raamatus mõistetaksegi teadusrevolutsiooni niimoodi laialt, sest autor peab oluliseks niisuguste avastuste sarnasust Koperniku pöördega. XI peatükis tuleb jutuks, miks õpikutraditsioonis oli teadusrevolutsioone nii raske näha. XII peatükk kirjeldab uue ja vana normaalteadusliku traditsiooni pooldajate vahelist revolutsioonilist võistlust. See on ainuke ajalooline protseduur, mis viib mõne teooria kõrvaleheitmise või omaksvõtmiseni (Kuhni kontseptsioonis on see kinnituse või falsifikatsiooni alternatiiv). XIII peatükis küsitakse, kuidas teadusrevolutsioonid saavad olla ühitatavad teaduse progressiga, mis paistab olevat teaduse ainulaadne omadus. Vastus ainult visandatakse, sest see nõuab teadlaste kogukonna lähemat uurimist.