Eetika_ja_filosoofia_piirid
3. Alused: hea elu
Ei saa siiski öelda, et see vastus on mõeldud ainult neile, kes moraalisüsteemis sees on, et nad oleksid julgemad, taipaksid rohkem ja oskaksid paremini lapsi kasvatada. Aristotelese järgi võib vooruslik elu viia heale elule halvasti kasvatatud inimese, isegi kui ta sellest ise aru ei saa. Kui inimene on ravimatu ja ei saa diagnoosist päriselt aru, on ta sellegipoolest haige. Kuigi Aristotelese vastus igaüht ei aita, on see siiski vastus igaühele. Halva inimese kohta me ei ütle lihtsalt, et ta on ohtlik nuhtlus või statistiliselt ebaharilik, vaid et tal on puudu mõned inimese tunnused, mis inimestele tüüpilist elu elavatel olenditel peavad olema. Ja Aristotelese filosoofia seisukohast on oluline öelda, et asi on selle inimese heas elus ja huvides, ta saab oma huvidest valesti aru, ja see ongi tema vea põhiline sümptom. Arusaam, et inimene eksib selles, mis on tema tõelised huvid, on inspireerinud palju kirjandust ja palju umbusku. Kirjutanud on sellest enamasti Georg Wilhelm Friedrich Hegeli ja Karl Marxi järgijad poliitilises kontekstis ja umbusk nende vastu on suuresti põhjendatud, sest apelleerides inimeste tõelistele huvidele sageli sunnitakse inimesi tegutsema nende "näiliste" huvide vastaselt. Ent seda kriitikat pole tingimata õige suunata tõeliste huvide mõistele. Inimest ei tule tingimata sundida oma tõelist huvi järgima. Siis on aga tarvis põhjendust, miks me peaksime järgima tema tõelist huvi. Kui subjektil lihtsalt puudub info, mis tema soove muudaks, siis ei ole tõeliste huvide mõistet tarvis. Sama lugu on siis, kui inimene teeb mõtlemisvigu; kuigi pole selge, millisel juhul on tegu tõesti puhtalt mõtlemisveaga. Paljud filosoofid leiavad, et on irratsionaalne eelistada varasemat rõõmu ainult sellepärast, et see on varasem. Teised jälle leiavad, et rõõmu "lähedus" kuulub praktilise mõtlemise mõõtmete hulka. Kõige tõsisemad tõeliste huvide küsimused tekivad siis, kui subjekti viga seisneb soovides ja motiivides, mida ta kaalutlemisel arvestab, või selles, et ta ei usu seda, mida ta ratsionaalselt peaks uskuma. Näiteks me eeldame, et nooruk, kes tahab end tappa, ei tegutse oma tõelistes huvides. Tema suutmatus näha, mis on tema huvides, on ise sümptom. Aga ei saa öelda lihtsalt, et muutus on kellegi tõelistes huvides, kui selle muutuse tulemusel ta tunnistab, et see oli tema huvides; näiteks ajupesu korral see ei ole nii. Nende raskuste tõttu võidakse pidada tõeliste huvide mõistet parandamatult subjektiivseks või ideoloogiliseks. Probleem jääb siiski alles, sest me ei saa iga seisundi kohta öelda, et inimesele oleks nii parem, nagu näiteks "tal oleks parem, kui ta oleks surnud". Tundub, et ka kõige skeptilisem käsitlus nõuab mingeid piiranguid, ja nähtavasti tuleb ajupesu jms välistada. Loomulik ettepanek oleks öelda, et kui inimene algul ei tunnista, et mingi muutus oleks tema huvides, ja muutuse tulemusena tunnistab, et see oli tema huvides, siis see näitab, et muutus oli tõesti tema huvides, ainult tingimusel, et tema vaate muutumist seletatakse mingi üldise võimetusega, mis tal algul oli ning mille see muutus kõrvaldas. Sellel subjekti võimetusel peavad olema mingid üldisemad järelmid. Ja selle võimetuse puudumine peab olema oodatav inimese tõhusa toimimise osana. Inimese toimimise normatiivse kontseptsiooni tõttu räägitaksegi enesetapuplaanide korral ravist ja sümptomist. Aga miks siis mitte lihtsalt öelda, et muutus on inimese tõelistes huvides, kui see viib ta inimese normaalsele toimimisele lähemale? Asi on selles, et inimese huvide juures ei ole mitte kõik vajalik tema inimlikuks toimimiseks, mitte kõike ta ei vaja. Inimene vajab võimeid (sealhulgas motivatsioonimustrid) püüelda mõnede asjade poole, mis on tema huvides. Et tõeliste huvide mõiste ei oleks puhtideoloogiline, on tarvis mingit veateooriat, mis näitab, miks inimesed oma tõelisi huvisid ei tunnista. Aristotelese järgi on igal asjal ideaalne toimimise vorm, mis on kooskõlas teiste asjade omadega. Kõik inimese voorused peavad harmooniliseks minaks kokku sobima. Inimloomuse kõrgeimad avaldused (intellektuaalne uurimine) peab kokku sobima kodanikuvoorusega. Aristotelesel ei õnnestunud seda hästi näidata. Ja ta ei teinud ka kuigi palju, et näidata, miks inimesed oma tõelisi huvisid ei tunnista. Ta küll kirjeldab mitmesuguseid halbu inimesi, kusjuures realistlikumalt kui "Riigis", kus need kipuvad olema karikatuursed äpardised. Aristoteles saab aru, et halb inimene võib näiteks tõhusalt mõistust kasutada, et püüelda oma arvatava kasu poole; ta ütleb, et see inimene on halvasti kasvatatud, nii et ta on harjunud püüdlema valet laadi naudingu poole. Aga Aristotelese järgi on igal (meessoost tervel vabana sündinud) inimesel seesmine pürgimus vähemalt kodanikuvoorusega elu poole, ja Aristoteles ei näita, kuidas halb kasvatus selle rikub ja kuidas halvasti kasvatatud inimese tõelistes huvides on olla teistsugune inimene. Kui see ei õnnestu Aristotelesel, kelle järgi iga looduslikku liiki asi püüdleb täiusele, siis ammugi mitte meil. Evolutsioonibioloogial ei õnnestu paremini näidata, et eetiline elu toob igale inimesele hea elu. Mitte et see ütleks, et mingi üks eetilisele elule vaenulik ("kiskjalik") vastus on kõigile õige. See tulemus ei oleks "evolutsiooniliselt stabiilne seisund" (John Maynard Smith). Evolutsioonibioloogiat ei huvita otseselt indiviidi heaolu, vaid kohasus. Sotsiobioloogia saab paremal juhul eetikale öelda, et teatud institutsioonid või käitumismustrid ei ole inimühiskonnas realistlikud; praegu pole sotsiobioloogia selleks piisavalt arenenud.