Metafüüsika_7
Olevat öeldakse mitmeti
Väljend, et midagi öeldakse mitmeti (legetai pollachōs) (miski on multivookne), on viis, kuidas Aristoteles ütleb, et mingil sõnal või sõnaühendil on mitu tähendust. Aristoteles ei pane rõhku sõnade ja asjade (kasutamise ja mainimise) eristamisele, kuigi ta mõnikord räägib otsesõnu sõnast. Siin on jutt sellest, et sõnal "olev" või "on" on mitu tähendust. Aristoteles viitab V raamatu 7. peatükile. Tolles peatükis eristatakse sattumuslikult olevat, iseenesest olevat, tõene olevat ning võimalikkuses või tegelikkuses olevat. Kõrvale võib jätta tõene oleva, mida arutatakse peatükkides VI 4 ja VIII 10, ning võimalikkuses oleva ja tegelikkuses oleva eristuse, mida arutatakse peatükkides VIII 9–10. Paistab, et võib kõrvale jätta ka sattumuslikult oleva, mida on arutatud ja tagasi lükatud peatükkides VI 2–4, ning et mõeldud on iseenesest olevat. Käesolev peatükk seostab ju olemise multivooksuse vahetult kategooriate paljusega, nagu ka iseenesest oleva kirjeldus V raamatu 7. peatükis (1017a22–27): "iseenesest olevaks aga öeldakse kõiki neid, mida tähistavad predikatsioonikujud [kategooriad] [või: mis tähistavad predikatsioonikujusid]; sest nii mitmeti kui neid öeldakse, nii mitmeti olemine tähistab. Kuna aga preditseeritavatest mõned tähistavad seda, mis [see] on, mõned mingisugust, mõned mingipaljut, mõned suhtes olevat, mõned tegevust või talumist, mõned kus olevat, mõned millal olevat, siis igaühe puhul neist tähistab olemine sedasama mis igaüks neist; sest ei erine üldse see, et inimene on terve olev, ja see, et inimene on terve, ega see, et inimene on kõndiv või lõikab, sellest, et inimene kõnnib või lõikab, samamoodi ka muu puhul." (Sama seos leidub ka paljudes teistes kohtades, kus olemise multivooksust mainitakse, nt Füüsika 185a21: "alguses on kõige kohasem, kuna olevat öeldakse mitmeti, [kindlaks teha,] kuidas ütlevad [seda] need, kes ütlevad, et kõik on üks, kas kõik on substants või mingipalju või mingisugune"; Hingest 410a13: "Jällegi, kuna olevat öeldakse mitmeti (sest see tähistab kord seda miskit, kord mingipaljut või mingisugust ja midagi muude eristatavate predikaatide [kategooriate] seast), kas hing [koosneb] kõikidest või mitte?"; Nikomachose eetika 1096a24; "Edasi, hüvest räägitakse sama mitmeti nagu olevast (seda öeldakse nii selles, mis, nagu näiteks jumal ja aru, missuguses, [nagu näiteks] voorused, kui paljus, [nagu näiteks] õige mõõt, selles, mis on millegi suhtes, [nagu näiteks] kasulik, ajas, [nagu näiteks] õige hetk, kui ka kohas, [nagu näiteks] [hea] elukoht, ja muus sellises), nii et on selge, et ei saa olla mingit ühist ja ühte üldist, sest sellest ei räägitaks kõikides kategooriates, vaid ainult ühes." Et kategooriad liigitavad "olevaid", st olemasolevaid, siis peab Aristoteles olevate all silmas ilmselt olemasolevaid. "Kategooriate" järgi on "olemasoleval" nähtavasti kaks tähendust, sest seal öeldakse, et kõike muud preditseeritakse esmaste substantside kohta, ning tehakse järeldus, et kui esmaseid substantse poleks olemas, siis poleks olemas ka midagi muud (2b5–6). Selleks et teised asjad oleksid olemas, peab neid tõeselt preditseeritama mõne esmase substantsi kohta, aga esmased substantsid peavad olema olemas kuidagi teisiti. Nii et olemasolemise ühes, esmases tähenduses on olemas esmased substantsid, teises teised asjad. Näiteks see, et mingi värvus on olemas, tähendab, et on olemas mõni esmane substants, millel on see värvus. Aga kui tahta seda teooriat laiendada tulemuseni, et "olemisel" on nii palju tähendusi, kui on kategooriaid, tuleb võib-olla öelda, et ka preditseerimise "on-il" on palju tähendusi (iga kategooria puhul oma). Aristoteles seda otseselt kuskil ei ütle, aga tema keelekasutuses tähendab "mingi substants on X" sedasama mis "mingile substantsile kuulub X", ja tundub, et "Esimeses analüütikas" ta ütleb, et "kuulumisel" on iga kategooria puhul erinev tähendus (49a6–10): "Millegi kuulumist millelegi ja millegi tõest preditseerimist millegi kohta tuleb võtta sama mitmeti, nagu kategooriad jagunevad [διῄρηνται]." G. E. L. Owen (sarnaselt ka Christopher Kirwan ) on seletanud asja nii, et seda, et miski kuulub millelegi, saab vastavalt kategooriale parafraseerida nii, et miski on millegi kvaliteet, kvaliteet jne. Ent siin jääb kahe silma vahele, et selles uues sõnastuses on kuulumine implitsiitselt sees, lisandub ainult kategooria. Võib-olla Aristoteles ei pannud seda tähele. Igatahes pole selge, kas ta tahtis öelda, et "kuulumise" tähendus on kategooriati erinev, või et kõigi kategooriate puhul kasutatakse sama väljendit. Konteksti tõttu on viimane palju tõenäolisem. Ja isegi kui Aristoteles tahtis siin öelda, et "kuulumise" tähendus on kategooriati erinev, on V raamatu 7. peatükist näha, et kui ta ütleb, et olevat öeldakse nii mitmeti, kui on kategooriaid, siis ta ei pea silmas mitte seda. Ta uskus küll seda, et koopulal "on" on kaks tähendust. "Kategooriates" ta eristab kahesugust predikatsiooni: ühe puhul preditseeritavat asja öeldakse subjekti kohta, teisel juhul väidetakse, et ta on subjektis. Teistes teostes esineb see eristus teises sõnastuses. Esimesel juhul ütleb predikaat, mis subjekt on, ja nii see on juhul, kui predikaat on subjekti liik või sugu või võib-olla liigierisus. Sellise predikatsiooni subjekt võib olla mis tahes kategooriast, ja predikaat on siis samast kategooriast. Seda nimetatakse tavaliselt olemuslikuks predikatsiooniks. Aristoteles selgitab seda "Toopikas" (103b27–39) nii: "Ja siit on selge, et see, kes tähistab, mis [see] on, tähistab kord substantsi, kord mingipaljut, kord missugust, kord midagi muude predikaatide [kategooriate] seast. Sest kui pannakse ette inimene, siis ta ütleb, et ettepandu on inimene või elukas, ta ütleb, mis [see] on, ja tähistab substantsi; kui pannakse ette valge värvus, siis ta ütleb, et see on valge või värvus, ta ütleb, mis [see] on, ja tähistab mingisugust. Samamoodi, kui pannakse ette küünrane suurus, siis ta ütleb, et ettepandu on suuruselt küünar, ta ütleb, mis [see] on, ja [103b35] tähistab mingipaljut. Samamoodi ka muu puhul, sest igaüks neist, öeldagu teda tema enda kohta või sugu tema kohta, tähistab seda, mis [see] on." Teine predikatsioonitüüp on aktsidentaalne predikatsioon ehk sattumuslik predikatsioon. Kõiki teisi predikatsioone, mida Aristoteles "Organonis" tunnistab, nimetatakse sattumuslikuks, ja ta väidab, et need kõik taanduvad ühele esmasele juhtumile, milles subjekt on substantsi kategoorias ja predikaat on mingis muus kategoorias. Seega on lihtsatel juhtudel kas subjekt substants ja predikaat mittesubstants (sattumuslik predikatsioon) või subjekt ja predikaat on ühes kategoorias (olemuslik predikatsioon). Kõik teised predikatsioonid saab analüüsida lihtsate predikatsioonide kombinatsiooniks. Seda eristust iseloomustab Aristoteles eri kohtades erinevalt. Näiteks kirjeldab ta olemuslikku predikatsiooni sageli nii, et predikaat esitab subjekti substantsi (olemuse). Sama tavaline kirjeldus on see, et predikaat ütleb, mis subjekt "iseenesest" (kath' hauto). Sellepärast on loomulik oletada, et eristus sattumuslikult oleva ja iseenesest oleva vahel V 7 alguses (1017a7–8) ongi sattumusliku ja olemusliku predikatsiooni eristus. Aga siis on ütlus, et substants on X, kus X on mittesubstants, sattumuslik predikatsioon, ja sattumuslikke predikatsioone käsitletakse hoopis peatüki alguses (1017a8–22). Ent seal pole sõnagi sellest, et vastaval "on-il" oleks predikaadi iga kategooria puhul erinev tähendus. Seda öeldakse hoopis iseenesest olemise kohta. Nii et katse selgitada olemise multivooksust olemise kui kuulumise ekvivooksuse kaudu hästi ei tööta. Jääb küll jõusse eristus olemasolemise esmase ja teisese tähenduse vahel, milles esmases tähenduses on olemas esmased substantsid ja teiseses tähenduses asjad, mida neile preditseeritakse. Pole aga selge, kuidas seda arusaama laiendada seletuseks, miks olemine peab olema igas kategoorias erinev.