Jumalakogemus
Peatükk üks: "Jumal" ei ole pärisnimi
Hartile tundub, et absoluutselt veendunud ateist lihtsalt ei ole märganud paljusid väga ilmseid asju. See ei ole süüdistus ega etteheide. Miski võib olla väga ilmne, kuid siiski väga arusaamatu, kui meil puudub selle tõlgendamiseks vajalik mõistegrammatika. Ja see oleneb tavaliselt ainult ajaloolistest või isiklikest asjaoludest. Asi võib olla ajastule omastes kujutlemisvahendites või inimese kultuuris või hariduses, mis võimaldab tal näha tähendust seal, kus teised näevad juhuslikku korratust. Kui kirjata kultuuris kasvanud inimene leiaks mahajäetud linna, kus hukkunud tsivilisatsioon on oma ajaloo, kirjanduse, filosoofia ja muusika säilitanud suures hävimatus raamatukogus, siis raamatud ei tähendaks tema jaoks midagi. Kunagi siis kas tema või mõni tema kaasmaalane taipaks raamatute printsiipi, ja isegi siis tuleks raamatutest arusaamisega veel palju vaeva näha. Ühtepidi võttes ei ole tänapäeva ateisti ja suurte teistlike traditsioonide jutu vahel nii suurt kuristikku. Kui oleks, siis oleks võib-olla palju lihtsam. Tänapäeva avalikke vaidlusi usu ja uskmatuse üle peetakse sageli ilusiooniga, et mõlemad pooled kasutavad samu sõnu samas tähenduses. Teistpidi võttes võib lahutatus olla palju suurem. Võib osutuda, et raamatukogu on maha jätnud rahvas, kes oli leidjatega üsnagi sarnane. Võib-olla tänapäeva ateismi ja teistliku traditsiooni näol on tegu täiesti ühismõõdutute maailmadega või vähemalt täiesti ühismõõdutute maailmamõistmistega. Võib-olla ateistil puudub eksistentsikogemus. Võib-olla siiski raskus ei ole nii äärmuslik. Hart usub, et on olemas inimloomuse universaalne inimloomuse grammatika, mis võimaldab ületada kõik mõistelised ja kultuurilised arusaamatused, ning inimese ratsionaalsuse seisukohast nii fundamentaalsed ühised kogemusvormid, et ilma nendeta ei saa üldse mõtelda ega rääkida. Need teevad võimalikuks kõik teised kogemused ning võimaldavad ja inspireerivad kõiki aru saavutusi. Kui alustada sellelt tasandilt, siis on vastastikune arusaamine alati põhimõtteliselt võimalik, kui ainult jätkub head tahet. Hart püüab selgitada, kuidas traditsioonilised arusaamad Jumalast heidavad valgust neile kogemustele ja kuidas need kogemused heidavad valgust neile. Hart ei pea tõelist filosoofilist ateismi intellektuaalselt kehtivaks ega selgeks ja veenvaks, vaid fundamentaalselt vääraks reaalsusevaateks, mida võimaldab ainult traagiline uudishimu puudumine väi ägedalt otsusekindel tahe uskuda absurdi. Hart on veendunud, et usul Jumalasse on induktiivselt nii palju tugevam alus kui uskmatusel, et tõeline filosoofiline ateism on ebausk, mida sageli toidab infantiilne soov elada maailmas, mis on proportsionaalne enda lootuste või mõistelise piiratusega. See väide on piiratum, kui esialgu paistab. Formaalses "jumalatuses", et kõigi usudogmade tagasilükkamises ja keeldumises uskumast Jumalat, keda need kirjeldavad, ei ole midagi intellektuaalselt põlgusväärset. Võib väga hästi teha järeldusi, et maailmas on liiga palju kannatusi, et uskuda heasse, armastavasse ja õiglasesse Jumalasse. See on afektiivne, mitte rangelt loogiline positsioon, kuid mitte arusaamatu, ja selles on teatud ülev moraalne puhtus, Harti meelest on see sügavalt veenev, ja iga inimene saa ise otsustada, kas ta leiab, et konkreetse usundi vastus sellele kurjuse probleemile on adekvaatne või usutav. Hart ei leia ka sügavat loogilist vastuolu agnostilises eemalhoidmises teoloogiatest ja vaimsetest praktikatest. Need kas tunduvad usutavad või mitte. Ateism on ilmse unustus selles mõttes, et kui saadakse aru, mis on tegelik Jumala definitsioon enamikus suurtes usutraditsioonides, ning järelikult saadakse aru, mis järeldub eitamisest, et nõnda defineeritud Jumal on olemas, siis ei saa tagasi lükata lihtsalt Jumala reaalsust, sattumata äärmisse absurdsusse. Ainuke täiesti mittevastuoluline alternatiiv õigesti mõistetud Jumalasse uskumisele on mingit laadi materialism või füsikalism või naturalism. Naturalism, õpetus, et pole midagi peale füüsikaliste nähtuste, ja kindlasti mitte midagi üleloomulikku, on korrigeerimatult ebasidus arusaam, mis on lõpuks eristamatu puhtmaagilisest mõtlemisest. Arusaama, et loodus on kinnine, täiesti eneseküllane süsteem, ei saa looduse süsteemi seest ei deduktiivselt ega empiiriliselt verifitseerida. See on metafüüsiline (looduseväline) järeldus. Ta ei saa end oma terminite piirides isegi defineerida, sest loomulike seletuste piisavus ei ole identifitseeritav loodusnähtus, vaid meelevaldne otsustus. Naturalism ei saa olla midagi enamat kui juhatav eelarvamus, kindlakstehtud printsiip aonult selles mõttes, et seda tuleb kaitstamatult eeldada suurema reaalsusevaate pärast. See on puhtformaalne reegel. Ja kui naturalismil on õigus ning teadvus on olemuslikult materiaalne ning on tekkinud paljalt loodusliku valiku teel, siis pole põhjust uskuda, et meie vaim teab, mis on reaalsuse kui terviku kohta tõsi. Tekib paradoks: kui naturalism on reaalsuse pildina tõene, siis see on filosoofilise käsuna paratamatult väär. Ja naturalismil on väga ebapiisav seletusjõud. Ta ei seleta ega saagi seletada looduse olemasolu. Olemasolu ei ole loodusnähtus. See eelneb loogiliselt igale füüsikalisele põhjusele. Miski sellest ei tee ateismi lõplikult kriitikat mitte kannatavaks. Kui universum ei sõltu teispoolsest allikast, siis ei ole alust omistada mõistusele erilist autoriteeti. Kui usutakse mõistuse reaalsesse jõusse, siis on mõttekas uskuda Jumalasse, sest kui usutakse Jumalasse, siis ollakse õigustatud uskuma mõistusesse. On mõttekas uskuda mõistusesse ja Jumalasse, ja võib-olla on mõttetult mõttekas uskuda mitte kummassegi, kuid on väga vastuoluline uskuda ainult ühesse neist. Aus ja eneseteadlik ateism peaks end uhkelt tunnistama heroilise irratsionalismi kvintessentsiaalseks väljenduseks, puhtalt ja ekstaatiliselt absurdseks usuettevõtteks, võidutsevaks usalduseks, et kõik asjad on absurdsed. Aga enamik meist teab seda niigi. Kui Jumalat ei ole, siis universum on absurdne. Ta on hiilgav, kohutav, kaunis, õudne, kuid tähendusetu. Õnneliku elu saladus on siis seda mitte tähele panna või sellest mitte liiga palju hoolida. Mõned õndsad vaimud isegi oskavad seda nautida.