cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kaasomand
Kõigil kaasomanikel on kaasomandile õigus. Kaasomanike osad ühises asjas on võrdsed, vastupidine peab olema kindlaks määratud kas siis vastava lepinguga või sätestatud seaduses.
Kaasomand võib tekkida:
Juhul kui on vajalik asja korras hoidmine või säilitamine on igal kaasomanikul selleks õigus ilma teistelt kaasomanikelt küsimata, kuid ta võib teistelt kaasomanikelt nõuda vajalike kulutuste hüvitamist võrdeliselt nende osadega. Käsutamise puhul kuulub see õigus igale kaasomanikule ainult tema mõttelise osa ulatuses. Seda võib siis kaasomanik müüa, kinkida, pantida, kuid kaasomanik ei või võõrandada asja ühtegi reaalset osa teistelt küsimata.
Kolmandate isikute suhtes on kaasomanikul kõik omaniku õigused, ta esineb kui terve asja omanik.
Ükski kaasomanikest pole kohustatud jääma püsivalt omanikuks, vaid võib igal ajal nõuda kaasomandi lõpetamist. Kaasomandi lõpetamisel jagatakse asi vastavalt kaasomanike kokkuleppele. Jagamisviisideks võib olla:
asja müümine ühele kaasomanikest, kes teistele nende osad siis välja maksab;
Kaasomanike õigusjärglaste suhtes kehtivad kaasomanike kokkulepe ja enamuse otsus ühise kinnisasja valdamise ja kasutamise korra kohta, samuti kokkulepe kinnisasja kaasomandi lõpetamise keelu kohta, kui need on kantud märkusena kinnistusraamatusse.
Malietoa Tanumafili I
pisi|Malietoa Tanumafili I umbes 1900. aastal Susuga Malietoa Tanumafili I (1879–1939) oli Samoa valitseja (Malietoa).
Malietoa Tanumafili I abikaasa oli Momoe Lupeuluiva Meleiseā ja neil sündis viis last:
Mustvee lipp
Mustvee lipp on Jõgeva maakonnas asuva Eesti linna Mustvee lipp.
Lipp on kinnitatud 21. juunil 1993.
Lipu kirjeldus
Mustvee lipuks on ristkülikukujuline kangas, mida läbib horisontaalne valge laineline joon, sellest üles jääb sinine ning alla must väli. Lipuväljade laius ülalt alla on vastavalt 4; 1 ja 2 ühikut. Laine sügavus 1/2 ühikut.
Lipu laiuse ja pikkuse suhe on 7:11 ning normaalsuurus 105×165 cm.
Lobi
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Vihula valda.
Külas tegutseb Lobi Muuseum.
Lobil elab filmilavastaja Kristjan Svirgsden.
Külast itta jääb Koolimäe laht ja läände Käsmu laht. Küla ise jääb tervikuna Lahemaa rahvuspargi territooriumile.
Keraamikute loend
''Siin on loetletud keraamikuid. Eesti keraamikud on loetletud ka Eesti keraamikute loendis.''
Martin Knutzen
Martin Knutzen (14. detsember 1713 Königsberg – 29. jaanuar 1751 Königsberg) oli saksa filosoof.
Ta oli Christian Wolffi ja Alexander Baumgarteni õpilane ja Immanuel Kanti õpetaja, kes tutvustas talle Newtoni füüsikat ja Leibnizi õpetust. Ta oli Königsbergi ülikooli erakorraline loogika- ja metafüüsikaprofessor. Kantist oli ta vaid kümmekond aastat vanem ning professoriks sai ta juba 21-aastaselt.
Kuigi ta oli eluajal kuulus, püüdes ühendada pietismi ja Christian Wolffi õpetust, on ta tänapäeval tuntud ainult asjatundjatele. Knutzenil oli oluline osa Immanuel Kanti ja Johann Georg Hamanni kujunemises. Nii Kant kui ka Hamann on teda nimetanud "kuulsaks Knutzeniks". Kantile jäi Knutzen alatiseks "pühaks", kuid ta ei maini Knutzenit üheski oma teoses.
Elulugu
Knutzeni vanemad olid kaupmees Hagen Knutzen ja tema abikaasa Constantina Knutzen (sündinud Rump). Pärast vanemate varajast surma võtsid poisi enda hoolde sugulased, kes koolitasid teda kihelkonnakoolis. Aastal 1726 immatrikuleeriti Knutzen Königsbergi ülikooli. Peale filosoofia- ja ajalooõpingute kuulas ta filosoofiat ja matemaatikat eeskätt Christian Friedrich Ammonilt, füüsikat Johann Gottfried Texkelt ning teoloogiat Abraham Wolfilt ja Franz Albert Schultzilt. Aastal 1733 sai Knutzen ülikoolilt magistrikraadi.
Aastal 1735 kutsuti Martin Knutzen Königsbergi Ülikooli erakorraliseks loogika ja metafüüsika professoriks. Aastal 1744 nimetati Knutzen lossiraamatukogu adjunktiks ja Königsbergi ülikooli akadeemilise kolleegiumi üleminspektoriks.
Kunstiajalugu
Kunstiajalugu on kunstiteaduse osa, mis tegeleb arhitektuuri, kujutava kunsti ja tarbekunsti ajaloolise arengu uurimise, teoste kirjeldamise, süstematiseerimise ning analüüsiga.
Martin Knutzen
Elulugu
Knutzen huvitus peale filosoofia loodusteadustest ning õpetas füüsikat, astronoomiat ja matemaatikat (õigupoolest luges ta filosoofia kõigist valdkondadest ja naabervaldkondadest; Kant, kes asus ülikoolis õppima 1740, kuulas tema juures üldfilosoofiat, loogikat, praktilist filosoofiat, loomuõigust, psühholoogiat, loodusfilosoofiat, õpetust eksitustest; madalamat ja kõrgemat matemaatikat, infnitesimaalarvutust ja astronoomiat ning osales Knutzeni asutatud "Füüsikalis-teoloogilises seltsi" dispuudiharjutustes, nii et ta võlgneb Knutzenile peaaegu kõik oma filosoofia- ja matemaatikateadmised).
Kunstiajalugu
Kunstiajalugu uurib kunsti arengut, käsitledes seda ajalooliste etappide kaupa – vanaaja kunst, keskaja kunst, uusaegne kunst – ja kunstivoolude järgi.
Martin Knutzen
Elulugu
Newtoni õpetuse uurimine pani Kmutzeni kahtlema Leibnizi ja Wolffi ettemääratud harmoonias; ta kaitses mehaanilise põhjuslikkuse rolli füüsiliste esemete liikumises. See mõjutas Kanti hilisemat õpetust: too püüdis lepitada vaimset autonoomiat mehaanika reaalsusega.
Kunstiajalugu
Kunstiajalugu on kunsti uurimine ajaloolises ja stiililises kontekstis; see tähendab žanri, disaini, formaati ja stiili. Uuring hõlmab maalikunsti, skulptuuri, arhitektuuri, keraamikat, mööblit, ja muid dekoratiivesemeid.
Martin Knutzen
Elulugu
Knutzenil ja Kantil, kes mõlemad olid pietistid, olid väga tihe isiklik-sõbralik läbikäimine, mis sai alguse sellest, et Kant jäi Knutzenile üliõpilaste läbikatsumisel silma. Peale usuküsimuste põhjaliku arutamise juhatas ta Kanti sisse mehaanika ja optika uurimisse. Tema rikkalik loodusteadlik raamatukogu, kust Knutzen Kantile algul Newtoni teoseid, hiljem Kanti soovi kohaselt ka teisi raamatuid laenutas, oli Kantile suureks abiks traktaadi "Mõtted elusjõudude tõesest hindamisest" kirjutamisel ning mõjutas Kanti hilisemat, kriitikate perioodi mõtlemist.
Kunstiajalugu
Terminina, kunstiajalugu (olles kunstiajaloo tootja) hõlmab mitmeid meetodeid kujutava kunsti õppimiseks; tavaliselt vihjates kunstiteostele ja arhitektuurile. Distsipliini aspektid tihti ka kattuvad. Nagu  kunstiajaloolane Ernst Gombrich kunagi märkis, "kunstiajaloo valdkond on väga sarnane Caesar-i Galliaga, mis on jagatud kolme ossa, mida okupeerivad kolm erinevat, kuigi mitte tingimata vaenulikku gruppi: (i) asjatundjad, (ii) kriitikud, ja (iii) akadeemilised kunstiajaloolased".
Martin Knutzen
Elulugu
Knutzen oli 1741. aastast kirjavahetuses Euleriga.
Kunstiajalugu
Distsipliinina on kunstiajalugu eristatud kunstikriitikast, mis tegeleb relatiivse kunstilise väärtuse kehtestamisega individuaalteoste suhtes, samal ajal võttes arvesse sarnase stiiliga tõid või sanktsioneerides tervet stiili või dünaamikat; ja kunstiteooria või "kunstifilosoofia", mis on seotud kunsti fundamentaalidega. Üks selle uurimisvaldkonna harudest on esteetika, mis hõlmab  ülevuse mõistatuse uurimist ja ilu olemuse kindlaksmääramist. Tehniliselt on kunstiajalugu aga hoopis midagi muud, sest kunstiajaloolane kasutab ajaloolist meetodit, et vastata nendele küsimustele: Kuidas hakkas kunstnik tööd looma?, Kes olid patroonid?, Kes olid tema õpetajad?, Kes oli publik?, Kes olid tema jüngrid?, Millised ajaloolised jõud on kujundanud kunstniku loomingut ja Kuidas ta ja tema looming, omakorda mõjutavad kunstilisi, poliitilisi ja sotsiaalüritusi? Siiski on küsitletav, kui paljudele taolistele küsimustele on võimalik rahuldatavalt vastata, samas arvestamata põhilisi küsimusi kunsti olemuse kohta. Praegune distsiplinaarne vahe kunstiajaloo ja kunstifilosoofia (esteetika) suhtes aga sageli takistab seda küsimust.
Kunstiajalugu ei ole aga ainult biograafiline ettevõtmine. Kunstiajaloolased tihti kehtestavad oma õpinguid individuaalobjekte kontrollides. Seega püüavad nad vastata ajalooliselt spetsiifilistel viisidel, küsimustele nagu: Millised on selle stiili peamised omadused? Mis tähendust see objekt edasi annab?, Kuidas see visuaalselt funktsioneerib?, Kas kunstnik täitis oma eesmärgid hästi?, Millised sümbolid on kasutusel?, ja kas see toimib diskursiivselt?
Martin Knutzen
Teosed
Knutzeni peateosed on "Systema causarum efficientium" (Toimivpõhjuste süsteem"; räägib toimivatest põhjustest 1745. aastal) ja "Elementa philosophiae rationalis methodo mathematica demonstrata" (Ratsionaalse filosoofia elemendid tõestatuna geomeetrilisel meetodil; 1747).
Kunstiajalugu
Distsipliini ajalooline tugi on pidulik, ilusate loomingute kronoloogia, mis on komiteeritud publiku, religioossete või rikaste indiviidide poolt Lääne-Euroopas. Selline reegel jääb ka üpris silmapaistvaks, nagu on näidatud kindlate esemete poolt kunstiajaloo käsiraamatutes. Siiski, alates 20. sajandist on tehtud pingutusi, et uuesti defineerida seda distsipliini, lisada rohkem ebaläänelikku kunsti, naiste poolt tehtud kunsti ja rahvuslikku loovust.
Martin Knutzen
Teosed
Hinge ja keha vahekorda iseloomustas ta Descartesi influksiteooriat ning Leibnizi ettemääratud harmoonia kontseptsiooni kombineerides.
Kunstiajalugu
Kunstiajaloo uurimine ja õpetamine
Kunstiteaduse esiisaks peetakse Johann Joachim Winckelmanni (1717–1768), kelle põhiteos "Vana aja kunsti ajalugu" ("Geschichte der Kunst des Alterthums") ilmus 1764. Kunstiajaloo uurimine ja õpetus olid Euroopas esialgu tihedalt seotud klassikalise filoloogia, muinasteaduse ja esteetika ning teoloogiaga. Kunstiteadus kujunes iseseisvaks distsipliiniks alles järgneva, 19. sajandi teisel poolel. 1873. aastal kogunes Viinis esimene rahvusvaheline kunstiajaloo kongress, mille resolutsioonis seati eesmärgiks rajada korralised kunstiajaloo õppetoolid kõigis ülikoolides. Esimene kunstiajaloo õppetool rajati Bonni ülikoolis 1860. aastal ja seal hakkas tööle Anton Springer.
Martin Knutzen
Teosed
Samuti kuulub talle inglise deismi vastane "Philosophischer Beweis von der Wahrheit der christlichen Religion" (Kristliku religiooni tõesuse filosoofiline tõestus; 1747).
Aastal 1744 avaldas Knutzen filosoofilis-spekulatiivse kirjutise samal aastal ilmunud komeedist.
Knutzeni kirjutistel olid suured tiraažid.
Hübriid
pisi|[[Muul (loom)|Muul on hobusemära ja eeslitäku järglane]] pisi|Nõiapuu hübriid Hamamelis x intermedia Hübriid (tuleb ld sõnast hybrida 'segavereline'; ka ristand, värd, ristsugutis, bastard) on ristumise või ristamise tagajärjel geneetiliselt (genotüübilt) suhteliselt erinevatest vanemorganismidest alguse saanud järglane. Tavaliselt kuuluvad need vanemorganismid taksonoomiliselt eri taksonitesse, mis ekstreemjuhul võib tipneda ka sugukondadevahelise ristumisega (näiteks pärlkanalaste puhul). Põhimõtteliselt võib väita, et isegi liigisisestelt genotüüpidelt suhteliselt erinevate organismirühmade (autbriiding) kõik järglased on hübriidid. Protsessi, mille tagajärjel tekivad hübriidid, nimetatakse hübridisatsiooniks.
Hübriidide aretus on väga levinud põllumajanduses ja loomakasvatuses. Näiteks mitmed hübriidtaimed annavad võrreldes algupäraste liikidega märksa suuremat saaki (heteroos) ja võivad olla vastupanuvõimelisemad haigustele.
Eesti pärismaiste taimede seas esineb perekondadevahelise hübriidina näiteks jäneskastiku (Calamagrostis epigeios) ja rand-luidekaera (Ammophila arenaria) vaheline hübriid balti luidekastik (x Ammocalamagrostis baltica), mis on vähemalt osaliselt fertiilne.
Lähedaste liikide looduslikke hübriide esineb paljude liikide puhul, ent enamasti väikese sagedusega; seejuures on hübriidid sageli fertiilsed (järglaste andmise võimelised). Mida erinevamad on vanemad, seda harvem on hübridiseerumine ning seda suurema tõenäosusega on hübriidid steriilsed (suguvõimetud).
Flagstaff
Flagstaff (navaho Kinłání) on linn Ameerika Ühendriikides Arizona osariigis, Coconino maakonna halduskeskus.
Flagstaffi pindala on 164,8 km² ja elanike arv 2006. aastal oli 58 213.
Flagstaff on tuntud talispordikeskus. Linna lähedal on Suure Kanjoni rahvuspark. Läbi linna kulgeb ajalooline Route 66.
Varem põhines linna majandus puidu-, raudtee- ja rantšotööstusel. Tänapäeval on linna majanduses olulisel kohal turismiga seotud ettevõtted ning teadusasutused, nagu Põhja-Arizona Ülikool, Lowelli Observatoorium, USA Mereväeobservatooriumi Flagstaffi jaam ja USA Geoloogiateenistuse uurimiskeskus.
Gaza tsoon
Gaza tsoon (ka Gaza sektor) on üks kahest araablaste Palestiina lahusasuvast osast (teine on Jordani Läänekallas). See on rannariba Vahemere kagurannikul, piirneb põhjas ja idas Iisraeliga ning edelas Egiptusega.
Tsooni pindala on 360 km². Pikkus on umbes 40 km, laius 6–14 km. Maismaapiiri pikkus on 62 km, sellest Iisraeliga 51 km ja Egiptusega 11 km. Rannajoon on 40 km pikkune.
Elanike arv oli 2017. aasta juulis hinnanguliselt 1 795 183, 2008. aasta juuli hinnangul 1 500 202. 2004. aastal oli seal 1 145 100 elanikku.
Rahvastiku tihedus on 4167 in/km². Gaza tsoon kuulub formaalselt tervikuna Palestiina omavalitsuse administratsiooni alla. Alates Gaza lahingust juunis 2007 hoiab Gaza tsooni enda kontrolli all radikaalne islamirühmitus Ḩamās.
Aastatel 1967–2005 valitses Gaza tsooni Iisrael. Vastavalt Oslo lepetele hoiab Iisrael enda kontrolli all Gaza tsooni õhuruumi ja territoriaalvett, maapiiri Iisraeliga põhjas ja idas ning merepiiri läänes. Koostöös Egiptuse ja Euroopa Liiduga hoiab Iisrael videolülituse kaudu kaudselt enda kontrolli all ka inimeste liikumist lõunapiiril Egiptusega.
Vee- ja elektrivarustus ning telekommunikatsioonid sõltuvad Iisraelist.
Gaza tsoonis paikneb Palestiina araablaste suurim linn ja omavalitsuse keskus Gaza, mille järgi piirkond on nime saanud.
Ajavöönd
Gaza sektoris kehtib Ida-Euroopa aeg, suvel Ida-Euroopa suveaeg.
Kaugekõnekood
Palestiina kaugekõne-maakood on 970, kuid seda saab kasutada ainult araabia maadest helistades. Kõik kõned läbivad Iisraeli telekommunikatsioonivõrgu, mistõttu alati töötab Iisraeli maakood 972. Gaza tsooni helistades lisatakse prefiks 082.
Loodus
pisi|Gaza liivarand Nagu kogu ajaloolise Palestiina Vahemere rannik, koosneb Gaza tsoon liivast ja luidetest. Ainult 14% pindalast on põllumajanduslikult kasutatav maa.
Kõrgeim punkt on Abu 'Awdah (105 m üle merepinna) tsooni kagunurgas.
Aasta keskmine sademete hulk on 150–450 mm. Põhjavett on rikkalikult.
Rahvastik
Elanike arv oli 2008. aasta hinnangul 1 500 000. Aastal 2004 oli elanikke 1 145 100, 2007. aasta juuli hinnangul 1 481 080. Elanike arv kahekordistub praeguse kasvutempo juures umbes iga 15–20 aasta tagant.
Sündimus on üks suuremaid maailmas. Üle poole rahvastikust on nooremad kui 15-aastased.
Keskmine eluiga on väiksem kui Jordani Läänekaldal ja Iisraelis. 1990ndate teisel poolel oli see meestel 70,4 ja naistel 73,4 aastat.
Päritolu
Umbes 60% elanikest on esimese araabia-Iisraeli sõja ajal 1948 praeguse Iisraeli territooriumilt saabunud põgenikud ja nende järeltulijad.
Asustus
Rahvastiku tihedus on 4167 in/km² (2007. aasta juulis hinnanguliselt 4118 in/km²). Gaza tsoon on üks tihedamini asustatud piirkondi maailmas.
Gaza tsoonis on järgmised linnad:
Kuni augustini 2005 oli Gaza tsoonis juudi enklaavis 21 juudi asundust umbes 8500 elanikuga.
Majandus
Sisemajanduse kogutoodang on hinnanguliselt 770 miljonit USA dollarit, elaniku kohta 600 USA dollarit.
Ametlikult on käibel Iisraeli uus seekel, faktiliselt Egiptuse nael.
Ajalugu
pisi|Vana postkaart Gaza piirkonna elanikega pisi|[[Gaza linna turulinnaosa (sūq)]] pisi|Vaade [[Gaza linnale (2007)]] pisi|250px|[[Via Maris (lilla) ja teised Levandi kaubateed 1300. aasta paiku e.Kr]] Viimase 3500 aasta jooksul on Gaza ajalugu kujundanud tema asend Põhja-Aafrikat Levandi viljaka maaga ühendaval teel. Ta oli strateegiliselt tähtis Egiptuse kuningatele ja paljudele hilisematele riikidele, mis piirkonda valitseda tahtsid. Seetõttu on ta korduvalt olnud suurte sõjakäikude keskmes. Gaza tsooni peamaantee Şalāḩ ad-Dīni tee on üks maailma vanemaid. Seda on kasutanud Vana-Egiptuse kuningate ja Aleksander Suure väed, ristisõdijate ratsavägi ning Napoleon.
Vanaaeg
Gaza piirkond oli vanaajal oluline kaubanduskeskus Aafrika, Aasia ja Euroopa piirialal. Läbi Palestiina viis kaubatee Via Maris.
Gaza linna on esmamainitud 15. sajandil eKr.
Kui mererahvad 12. sajandil eKr ründasid Egiptust, hõivasid selle ala vilistid ning tegid sellest oma asuala keskuse.
Alates 8. sajandist eKr vahetus piirkonnas võim kiiresti. Ala oli vaheldumisi Egiptuse, Assüüria ja Uus-Babüloonia võimu all.
6. sajandi lõpust eKr oli piirkond Pärsia võimu all.
Aleksander Suur vallutas ägedat vastupanu osutava Gaza linna 332 eKr pärast kolm kuud kestnud piiramist. Seejärel tapsid tema väed kõik linna meessoost elanikud. Piirkonda valitsesid hiljem Ptolemaiosed Egiptusest ja Seleukiidid Süüriast.
1. sajandil eKr vallutas piirkonna Rooma riik. Roomlased ehitasid Gaza linna taas üles, nii et ta puhkes jälle õitsele.
Keskaeg
Pärast Yarmūki lahingut 636 vallutasid linna araablased.
11. sajandil vallutasid piirkonna ajutiselt ristisõdijad.
12. sajandil hõivasid selle Egiptuse mamelukid.
Uusaeg
1517. aastal langes mamelukkide riik Osmanite riigi võimu alla.
Pärast Esimest maailmasõda Osmanite riik lagunes ning piirkond kuulus Rahvasteliidu Briti Palestiina mandaatala alla.
1948–1967
Iisraeli riigi väljakuulutamisest 1948 kuni Kuuepäevase sõjani 1967 haldas piirkonda Egiptus, kuigi ta seda ei annekteerinud.
Suessi kriisi ajal 1956 vallutas Gaza tsooni Iisrael ning okupeeris seda ajutiselt, kuni see jälle Egiptuse kätte langes.
1967–2005
Kuuepäevases sõjas 1967. aastal vallutas Iisrael Egiptuselt muu hulgas Gaza tsooni.
Iisrael rajas Gaza tsooni mitu juudi asundust (Neẕarim, Kefar Darom, Gush Qatif). Need hõlmasid 40% Gaza tsooni pindalast ja seal elas 8000 asunikku. Gaza tsooni araablastest elanikel ei olnud neile asundustele ligipääsu ning nad lõikasid ära tee randa ja põldude juurde.
Alates Gaza-Jeeriko leppest oli Gaza tsoon valdavalt Palestiina omavalitsuse all.
Alates Teise intifāḑah ' väljakuulutamisest 1994. aastal oli Iisraeli ja Palestiina vahel korduvaid veriseid kokkupõrkeid. Gaza tsoon on endiselt islamistliku Ḩamāsi kants.
2004. aastal viisid Iisraeli relvajõud läbi operatsiooni Vikerkaar relvade salakaubaveo tõkestamiseks.
2005
Iisraeli peaminister Ariel Sharon alustas 2005 pärast pikaajalisi sisepoliitilisi tülisid nn Sharoni plaani järgi tagasitõmbumist Gaza tsoonist, mis hõlmas kõikide juudi asunduste likvideerimist piirkonnas. Knessetis oli see plaan saanud 60 poolt- ja 47 vastuhäält. Sellise enamuse saamiseks pidi Sharon toetuma opositsiooni, sealhulgas Tööpartei häältele, sest tema enda partei oli selles küsimuses lõhenenud ning mõned selle saadikud hääletasid vastu.
15. augustil 2005 algas Gaza tsoonist tagasitõmbumine keeluga Iisraeli tsiviilisikutele Gaza tsooni siseneda ja seal viibida. 21 piirkonnas paikneva juudi asunduse asunikule anti alguses 48-tunnine tähtaeg piirkonnast lahkumiseks. Seejärel algas Iisraeli vägede väljaviimine. Mõne päevaga lahkuti juudi asundustest. Majad lammutati, et anda need alad araablastele üle. 12. septembri hommikul 2005 lahkus Kisufimi piiripunkti kaudu Gaza tsoonist viimane Iisraeli sõjaväekonvoi. Sellega lõppes Iisraeli 38 aastat kestnud sõjaline kohalolek Gaza tsoonis. Palestiina araablased tähistasid seda paugutamise ja tuututavate autode rongidega. Mitmes juudi asunduses süütasid araablased sünagoogi, mis oli ainsa hoonena püsti jäetud.
Järgnes verine võitlus araabia klannide vahel ning Ḩamāsi ja Fataḩi vahel. Hukkus sadu tsiviilisikuid. Infrastruktuuri väljaehitamine takerdus.
Sagenesid raketirünnakud Iisraeli territooriumile. 25. detsembril 2005 andis Ariel Sharon vägedele korralduse raketirünnakuid Iisraeli linnadele takistada. Selleks oli ette nähtud 2,5 km laiune tsoon Gaza tsooni põhjaosas, kuhu Palestiina araablastel oli sissepääs keelatud. 27. detsembril 2005 kutsus Iisraeli armee selle "turvatsooni" elanikke valjuhääldite ja lendlehtedega üles sealt lahkuma.
2007
Juunis 2007 jõudsid Palestiina juhtivate poliitiliste rühmituste, islamistliku Ḩamāsi ja mõõdukama Fataḩi vahelised pinged uude haripunkti. 14. juunil 2007 läks kontroll Gaza tsooni üle Ḩamāsi kätte.
Selle konflikti tagajärjel valitseb Gaza tsooni faktiliselt islamistlik Ḩamās eesotsas Ismā‘īl Hanīyah'ga. Ḩamāsil on kavas rajada oma riik, mida hakataks valitsema šariaadi kohaselt. 30. juulil kutsus Hanīyah Gaza tsooni üle 40 välismaa ajakirjaniku.
19. septembril 2007 kuulutas Iisraeli Ehud Olmerti valitsus Gaza tsooni "vaenulikuks alaks", viidates sagenevatele raketirünnakutele. Kaitseminister Ehud Baraki sõnul ei piisanud selleks enam õhurünnakutest rakettide oletatavate asupaikade pihta ja maavägede lühiedasitungidest. Enne Gaza tsoonile suure rünnaku alustamist proovitavat Ḩamāsi nõrgestamiseks alternatiivseid meetmeid. Need nägid ette kütuse ja elektriga varustamise vähendamist ning kaubavahetuse ja piiriületusvõimaluste piiramist, vältides aga humanitaarkriisi. ÜRO peasekretär Ban Ki Moon kutsus seepeale Iisraeli üles oma otsust veel kord kaaluma, viidates sellele, et Iisraelil on kohustused tsiviilelanike ees ning inimõigusi tuleb austada. Palestiina president Maḩmūd ‘Abbās nimetas seda otsust meelevaldseks, kuna seetõttu peaks 1,5 miljonit Palestiinlast vastutama araablaste tegude eest, mida nemad ei ole korda saatnud.
2008
23. jaanuaril 2008 lõhkasid sissid mitusada meetrit Gaza tsooni ja Egiptuse vahelisest piirimüürist Philadelphi koridorist. Julgeolekujõud ei suutnud piiri ületamist takistada. Kümned tuhanded Palestiina araablased valgusid Egiptuse Põhja-Siinai kubernerkonda. Piirilinna Rafaḩi Egiptuse osast sai koht, kust käidi leiba jm kaupu ostmas. Egiptuse arstide liit saatis üle piiri 20 tonni ravimeid; julgeolekujõud lubasid neil saata üle piiri veel miljoni naela eest ravimeid. USA avaldas avatud piiri pärast muret; Egiptus kinnitas, et piir suletakse lähipäevil. Kairos avaldas 2000 inimest meelt Gaza tsooni elanike toetuseks. Politsei sulges peatänavad ja sadu demonstrante võeti kinni. Iisraelist hakkasid kostma hääled, et Gaza tsooni elanike varustamine tuleb jätta Egiptuse õlule, nagu see Kuuepäevase sõjani 1967 oli olnud.
2007. aastast on Gaza tsoon rühmituse Ḩamās kontrolli all. 19. detsembril 2008 kuulutas Ḩamās juunis 2008 Iisraeliga sõlmitud vaherahu Gaza piirkonnas lõppenuks. Gaza tsoonist hakati tulistama rakette Iisraeli linnade pihta. 27. detsembril alustas Iisrael operatsiooni "Sulatina" õhuvägede rünnakuga arvatavate Ḩamāsi juhtide asupaikade ja ühendusteede pihta. 3. jaanuaril 2009 algas Iisraeli tanki- ja jalaväe sissetung Gaza tsooni. 4. jaanuariks oli õhurünnakutes hukkunud umbes 460 inimest, nende seas mitu Ḩamāsi juhti, kuid ka palju lapsi ja naisi.
Kirbla kihelkond
pisi|Kirbla Püha Nikolause kirik
Kirbla kihelkond (lühend Kir; saksa keeles Kirchspiel Kirrefer) oli kihelkond Läänemaal ja Eestimaa kubermangu Haapsalu kreisis.
Piirkonna ajalugu
pisi|[[Haapsalu kreis, Eestimaa kubermangus. Liivimaa atlas (1798)]] Kirbla kihelkond eraldati Lihula kihelkonna idapoolsetest aladest arvatavasti 14.–15. sajandil. 1728. aastal liideti Kirbla kihelkond taas Lihula kihelkonnaga, kuigi säilis kaks kirikumõisa ja kihelkonnakeskust kirikutega. Enamik allikaid vaatleb kihelkondi siiski eraldiseisvatena.
Kihelkonnakirikuks oli Kirbla kirik.
Kirbla kihelkonna mõisad
Kihelkonnas paiknes 8 mõisat – 1 kirikumõis, 5 rüütlimõisast peamõisat koos 1 kõrvalmõisaga ning 1 poolmõis. Eelnevale lisaks oli seal üks karjamõis.
Kihelkonna alad tänapäeval
Pindalalt väga väike Kirbla kihelkond jääb tänapäeval Lääne maakonna ja Pärnu maakonna aladele. Enamik kihelkonna aladest kuulub Lääneranna valda, väike põhjapoolne ala kuulub Lääne-Nigula valda.
Muike
Muike on küla Lääne-Viru maakonnas Haljala vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Vihula valda.
Nadezhda Neynski
Nadezhda Neynski (esimesest abielust Nadezhda Mihaylova; sündinud 9. augustil 1962 Sofias) on Bulgaaria poliitik. Ta oli aastatel 1997–2001 Bulgaaria välisminister.
Ta sündis 1962. aastal Sofias, kus lõpetas ka keskkooli. 1985. aastal lõpetas ta filoloogina Sofia ülikooli. Aastatel 1986–1988 töötas ta vabakutselise ajakirjanikuna.
Isiklikku
Ta abiellus 1983. aastal Kamen Mihayloviga, abielust sündis kaks tütart; 2006. aastal abielu lahutati.
3. oktoobril 2009 abiellus ta Bulgaaria saatkonnas Madridis Svetlin Neynskiga.
Vaskvitriol
pisi|Vaskvitriol pisi|Vaskvitrioli kristallid pisi|Monokristall, mida kasvatati umbes kaks kuud Vaskvitriol ehk vasksulfaat-5-vesi ehk vasksulfaat pentahüdraat, mille keemiline valem on CuSO4·5H2O, on vask(II)sulfaadi vesilahusest kristalliseeruv sinine keemiline ühend.
Seda kasutatakse näiteks taimekahjurite tõrjeks.
Vaskvitriol esineb mineraal kalkantiidina.
Vase vees lahustuvad ühendid on mürgised, ärritavad ja keskkonnale ohtlikud.
Keemilised omadused
Vasksulfaat reageerib endast aktiivsemate metallidega.
CuSO4 + Zn → ZnSO4 +Cu
CuSO4 + Mg → MgSO4 + Cu
CuSO4 + Sn → SnSO4 + Cu
3CuSO4 + 2Al → Al2(SO4)3 + 3Cu
Mõned metallid on aktiivsemad nagu näiteks magneesium ja alumiinium. Nad kaasavad ühe reaktsiooniga ka teise, mille käigus tekib hüdroksiid ja vabaneb ka vähesel määral vesinikku.
Singapuri saar
thumb|Saare asukoha kaart Singapuri saar asub rannikulähedases meres Malaka poolsaarest lõunas.
Ta on Malaka poolsaarest eraldatud Johore väinaga. Singapuri saare pindala on 544 km². Kõrgeim punkt ulatub 165 meetrini.
Singapuri saar koos ümberkaudsete väiksemate saartega kuulub Singapuri Vabariigile.
Saarel asub Singapuri linn.
Underoath
Underoath on kristlik post-hardcore ' i (varem metalcore) ansambel, mis pärit Ameerika Ühendriikide Florida osariigi Ocalast.
Tihti stiliseeritakse ansambli nime kirjapilti, kirjutades seda Underøath, UnderOath või UnderOATH. Bänd on kogunud suure hulga populaarsust nii kristlikes kui ka mittekristlikes ringkondades.
Ajalugu
Underoath asutati 1998. aastal Dallas Taylori magamistoas. Bänd läks Takehold Recordsi alla ning 1999. aastal lasti välja debüütalbum "The Act of Depression", millele järgnes aasta hiljem nende teine album "Cries of the Past".
Bändi tollane stiil oli üpriski omapärane võttes mõjutusi nii black metal ' ist ja grindcore ' st kui ka meloodilisest death metal ' ist.
2001. aastal, mil Takehold Records osteti ära Tooth & Nails Recordsi poolt, läks Underoath üle Tooth & Nails Recordsi tütarfirma Solid State Recordsi alla.
26. veebruaril 2002 ilmus album "The Changing of Times", mis sai vanadelt Underoathi fännidelt palju kriitikat, kuna stiilimuutus oli üpriski suur: lood olid lühemad ja meloodilisemad ning kadunud oli suures osas endiste albumitelt pärit eepilisus ja metalne kõla. Hoolimata sellest, et paljud vanemad austajad kadusid ära olid "The Changing of Timesi" müüginumbrid kõvasti suuremad, kui kahe eelmise albumi omad. Stiilimuutuse põhiliseks põhjuseks peetakse liikmete vahetumist. Bändi kuulajad jagavad ansambli ajaliselt tihti kaheks: vanaks ja uueks Underoathiks. Vana Underoathiga peetakse silmas kahte esimest albumit ja uue Underoathiga kõike, mis tulnud pärast seda.
2003 pidi Underoath turnee "Vans Wraped Tour" pooleli jätma, kuna Dallas Taylor lahkus bändist, sest bändiliikmete vahel oli suhtlemisprobleeme. Nagu Taylor on hiljem intervjuudes paljastanud, paluti tal lahkuda ja seda paljuski oma naise traagilise surma pärast autoõnnetuses ning Taylori võimetuses sellega leppida, samuti tragöödiast tulenevate suhtumisprobleemide tõttu. Sellest õnnetusest räägib albumi "Cries of the Past" nimilugu. Samast juhtumist räägib ka lugu "It's Dangerous Business Walking Out Your Front Door", mis jutustab loo, kuidas mees sõidab sihilikult enda armastatu surnuks, et viimane saaks jumalaga omavahel olla.
Star Trek: Ülestõus
Tegevustik
Kapten Picard saab teate, et tema alluv Data, kes on lähetatud admiral Dougherty juurde, on aru kaotanud. Data on pantvangi võtnud uurimisjaama meeskonna, kes jälgis varjatult algelist ühiskonda planeedil. Saabunud Picard avastab, et admiral Dougherty ja So'nari rassi esindaja Ru'afo püüavad tegelikult planeedilt selle asukaid salaja minema viia. Samuti selgub, et planeedil on eriline kiirgus, mis aitab kudedel uueneda ehk tegemist on nooruse allikaga. Admiral Doughertyl aga on oma plaanid, mis ei lähe kokku föderatsiooni ametliku poliitikaga ning kapten Picard alustab võitlust.
Underoath
Ajalugu
Kui bänd läks tuurile koos Atreyuga, siis kasutati ajutiselt vokaalina Winter Solstice'i solisti Matt Tarpeyd. Hiljem aga võeti bändi Spencer Chamberlain, kes on ansambli laulja tänapäevani. Enne oli ta metalcore-bändis This Runs Through. Spencer Chamberlainiga eesotsas on ilmutatud juba kolm albumit, milleks on "They're Only Chasing Safety", "Define the Great Line" ja "Lost in the Sound of Separation".
Mustoja
Mustoja on küla Lääne-Viru maakonnas Haljala vallas.
Olga Mikk-Krull
Olga Mikk-Krull (kuni 1911. aastani Olga Mikk, aastatel 1911–1924 Olga Olak, aastast 1961 Olga Vahtrik; 15. mai 1887 Tallinn – 21. juuli 1980 Tallinn) oli eesti laulja (sopran).
Perekond ja lapsepõlv
Olga Mikk-Krulli isa David Mikk oli sepp ja lukksepp, kuid mängis harrastusena ka viiulit. Ema Julie Mikk oli õmbleja, kuid esines ka "Lootuse" seltsi asjaarmastajate trupis näitleja ja lauljana, minnes hiljem üle "Estonia" seltsi näiteringi. Kodune musitseerimine oli perekonna armastatud ajaviide. Kui Olga oli kaheaastane, lahutasid ta vanemad abielu, sest nende temperamendid olid liiga erinevad ja tekitasid perekonnas ületamatu vastuolu. Pärast lahutust kolis Olga koos emaga elama Lühikesse jalga, mille läheduses asus tolleaegne Tallinna saksa teater. Vaid kolmeaastasena viis ema teda teatrisse ning teatri mängimine ja laulmine said väikese tüdruku lemmikajaviiteks. Juba väga varakult hakkas ta esinema ka kodustel muusikaõhtutel ja koolipidudel ning esimese romansi "Suve viimane roos", õppis selgeks juba nelja-aastaselt. Kooliteed alustas tüdruk kaheksa-aastasena inglanna M. Fitz-Geraldi neljaklassilises algkoolis ja jätkas seda hiljem Tallinna Kõrgemas Tütarlastekoolis, mille lõpetas 1905. aastal.
Muusikaõpingud
Nooditundmist õpetas Olga Mikk-Krullile tema onu, Eduard Bornhöhe, klaverit õppis ta algul kaks aastat noore organisti Theodor Tederi juures, hiljem Tallinna Kõrgema Tütarlastekooli perioodil juba ristiisa Konstantin Türnpu juhendusel. Ristiisa muretses talle tihti priipääsmeid ja võttis kontsertidele kaasa. See periood noore neiu elus oli muusikalises mõttes väga huvitav ja arendav.
Elu suursündmuseks kujunes Peterburis elava õe Josephine külastamine. Peterburis õnnestus tüdrukul käia Maria Teatris ja näha "Fausti" ja kuulda Fjodor Šaljapinit ennast. Sellest kustumatust elamusest tekkis noorel neiul kindel veendumus, et ta läheb ka Peterburi õppima. See unistus saigi teoks aastatel 1906–1908 algul Eva Starringu ja hiljem alates 1908. aastast Alma Fohströmi juures. Varanduseta vanemad ei saanud Olga õpinguid toetada, seega tuli tal teha paralleelselt koduõpetajatööd ühe Maria Teatri baleriini perekonnas. Kohanemisega oli raskusi, võõras keel ja lisatöö ei lubanud korralikult õpingutele keskenduda. Pealegi üritas Starring temast metsosopranit koolitada. Alles teisel õpinguaastal, kui ta oli koduõpetaja tööst loobunud, muutusid õpingud järjekindlamaks ja kui Fahström oli ta tegeliku häälerühma "lüüriline sopran" välja selgitanud, ka kasutoovamaks. Õe kaudu oli ta tihedas kontaktis konservatooriumiga, külastas õpilasõhtuid ja ooperistuudio etendusi, seal tutvus ta ka Eesti tulevaste tuntud muusikategelaste Juhan Aaviku, Mart Saare ja Peeter Südaga.
Olga kogu õpinguteaega saatis majanduslik kitsikus ja 1910. aastal, kui Paul Pinna tegi talle ettepaneku tulla Estoniasse, võttis ta selle vastu, et õpinguteks raha koguda. 1914. aastal alustas Olga taas lauluõpinguid Maria Tiisiku juures, kus õppis kolm aastat.
Teatritöö
12. augustil 1910 kirjutas lauljatar alla Estonia teatri üheaastasele lepingule. Teater asus toona Väikesel Tartu maanteel, ruumid olid seal äärmiselt kitsad. Garderoobe oli vaid kaks, üks meestele, teine naistele. Lava oli talvel täiesti kütmata ja polnud kuigi mugav õhukeses riietuses lavale astuda. Tema esimeseks rolliks Estonias oli Stella Franz von Suppé operetis "Modell". Järgnesid rollid operettides: Robert Planquette'i "Corneville'i kellad", Karl Zelleri "Mäekaevur", Johann Strauss II "Kevade õhk", Franz Lehàri "Lõbus lesk", Arthur Sullivani "Mikaado" ja Georg Jarno "Metsaülema tütar".
Esimese ooperirolli tegi ta 1911. aastal Albert Lortzingi "Salakütis" parunessina. 1912. aastal Olga haigestus ja oli sunnitud teatrist eemal viibima viis pikka aastat. Teatrisse naasis ta alles 1918. aastal koorilauljana, sest kartis ennast solistiks pakkuda. Nimelt olid kaks toonast primadonnat teatri juhatuse liikmete abikaasad ja Olga pelgas, et solistiks teda ei võeta. Kuid kooris lasti tal laulda vaid 1919. aastani ja 1923. aastal tõusis ta juba ooperiprimadonna seisusse Aida rolliga Giuseppe Verdi ooperis "Aida". 1926. aastal andis Mikk-Krull koos Benno Hanseniga menuka kontserdi Stockholmis, 1929. aastal esines Riias ja 1930. aastal Helsingis.
1933. aastal teatris tekkinud intriigid sundisid Olga Mikk-Krulli sealt lahkuma. Lahkumisetenduseks ja tema 20-aastase lavategevuse tähistamiseks sai Charles Gounod' "Faust" (Margarete roll). Seejärel tegi lauljanna viis aastat teatris rolle koosseisuväliselt. 1938. aastal määrati Olga Mikk-Krullile pension ja ta jäi teatrist kaheks aastaks täiesti kõrvale, kuni 1940. aastal tuli tagasi, töötades edaspidi rõivalaos, raamatukogus, keskjaamas ja etteütlejana. Lõplikult lahkus ta teatrist alles 1958. aastal. Estonia teatri 50. aastapäeva puhul määrati Mikk-Krullile personaalpension.
Isiklikku
1911. aastal abiellus Olga Mikk ajakirjaniku ja muusikakriitiku Paul Olakuga. 1924. aastal lahutas ta Olakust ja abiellus muusik Arkadius Krulliga. 1926. aastal sündis neil tütar Pia-Astrid. 1932. aastal lahutas Olga ka Krullist ja 73-aastasena, 1961. aastal abiellus Filip Vahtrikuga.
Metsiku
Metsiku on küla Lääne-Viru maakonnas Haljala vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Vihula valda.
Küla tekkis Haljala kihelkonnas Metsiku mõisa aladele, algul oli selle nimi Koduvere (Koddofer). Mõisa kadudes nimetati küla mõisa järgi.
Külas asutati 1872. aastal Danel Pruhli eestvedamisel Eesti esimene talupoegade loodud laenuraamatukogu.
Metsiku külast on pärit ajaloolased Peeter Tarvel ja Enn Tarvel.
Ludwig van Beethoven
Ludwig van Beethoven (arvatavasti 16. detsember 1770 Bonn – 26. märts 1827 Viin) oli saksa klassitsistlik helilooja ja pianist, kolmest Viini klassikust noorim. Tema elu lõpu heliloomingus on ka palju romantistlikku.
Algselt jõukas, kuid vanaisa Lodewijk van Beethoveni surma järel vaesunud perekonnas elanud Ludwig pidi juba kümneaastaselt rahapuudusel koolist lahkuma. Esimene muusikaõpetaja oli tema isa Johann, kes tahtis oma pojast teha imelast. Heliloomingut hakkas Beethoven õppima 12-aastaselt Christian Gottlob Neefe juures. Kuid Bonn jäi talle väikseks ning 16-aastaselt läks ta Viini, et õppida Wolfgang Amadeus Mozarti juures. Pärast esimest lühikest reisi Viini läks Beethoven sinna taas 21-aastaselt, et õppida Joseph Haydni juures, ning jäigi sinna.
Viinis tõid talle pianisti- ja heliloojakuulsuse kontserdid ehk akadeemiad, mida Beethoven ise korraldas. Varakult hakkas aga halvenema tema kuulmine. Esimesed märgid sellest ilmnesid juba aastal 1796, neli aastat enne esimest akadeemiat. 1814. aastal kuulis ta juba nii halvasti, et pidi suhtlemiseks kasutama kõnelustevihikuid. 1820. aastast oli helilooja täiesti kurt. Kurtus, aga ka ebaõnnestunud naiseotsingud ja kohtuvaidlused vennapoja hooldusõiguse pärast põhjustasid heliloojas masendust. Enne surma 56-aastaselt oli Beethoven sedavõrd populaarne, et eelviimase akadeemia lõpetas viiekordne ovatsioon ja helilooja matustele tuli austust avaldama erinevatel andmetel 10 000 – 20 000 inimest.
Vierwaldstättersee
Järve läbib Reussi jõgi, selle väljumiskohas asub Luzerni linn.
Ludwig van Beethoven
Beethoven on kirjutanud üheksa sümfooniat, viis klaverikontserti, 32 klaverisonaati, kaks missat, oratooriumi "Kristus Õlimäel", ooperi "Fidelio", hulgaliselt kammer- ja klaverimuusikat ning üle saja laulu. Paljudes tema teostes valitseb heroiline ja pateetiline meeleolu, samas on tema muusikas tavaline ka lüürilisus. Vormi poolest järgib ta klassikalisi traditsioone. Samas on näiteks tema sümfooniatele iseloomulikud suuremad dünaamilised kontrastid, pikemad kestused ja suuremad orkestrikoosseisud kui tema klassikutest eelkäijate omadele.
Vierwaldstättersee
Vierwaldstättersee on suuruselt neljas järv Šveitsis ning paikneb nelja kantoni (Uri, Schwyz, Unterwalden ja Luzern) piiril.
Ludwig van Beethoven
Noorus Bonnis
pisi|vasakul|püsti|Beethoveni sünnikodu Bonnis, kus praegu asub tema muuseum Ludwig van Beethoven sündis 1770. aastal, olles pere kolmest imikueast vanemaks kasvanud pojast vanim. Ludwigi nime kandis ka tema kaks aastat varem sündinud, kuid varsti pärast sündi surnud vend. Ludwig van Beethoveni esimesed aastad möödusid küllaltki jõukas perekonnas, ehkki tema isa Johanni õukonnatenori töökoht oli tagasihoidlik ning ellusuhtumine kergemeelne. Ludwigi ema oli majateenija ja koka tütar. Perekonna majandusliku edu aluseks olid Ludwigi vanaisa Lodewijk van Beethoveni rahalised toetused. Pärast Lodewijki surma 1773. aastal tekkisid perekonnas aga tõsised raskused: Johanni madalat palka ja kõrtsiskäimiskirge ei korvanud ka Lodewijki vara mahamüümine.
pisi|Ludwigi vanemad: Johann van Beethoven ja [[Maria Magdalena van Beethoven|Maria Magdalena Keverich]] Ludwig van Beethoveni lapsepõlv ei olnud kerge: teda kasvatasid teenijatüdrukud, sest ema tervis oli kehv. Samuti pidi viimane tegelema Ludwigi väiksemate vendadega. Ludwig paistis lapsepõlves silma oma kinnisuse ja keskendatuse poolest, samas tunti ka tema tulist kiindumist inimestesse, kirglikku suhtumist ümbritseva elu sündmustesse ning tema huumorimeelt ja tihtiesinevat naeru.
Vierwaldstättersee
Järve lõunakaldal on Rütli aas, mida traditsiooniliselt peetakse Šveitsi Konföderatsiooni asutamispaigaks.
Ludwig van Beethoven
Noorus Bonnis
Beethoven õppis kohalikus algkoolis, kust pidi aga 10-aastaselt rahapuudusel lahkuma ega saanudki rohkem formaalset üldharidust. See-eest täiendas ta end ise: ta luges palju, õppis koos enamarenenud kaaslastega, õppis selgeks ladina, prantsuse ja itaalia keele ning tõlkis ladina keelest Cicero kõnesid. Beethoveni esimene muusikaõpetaja oli tema isa, kes õpetas talle viiuli- ja klaverimängu. Johann Beethoven tahtis oma pojast teha Mozarti-sarnast imelast, seejuures läks ta mõnikord ka üle piiri. Näiteks esitles ta 1778. aastal toimunud kontserdil, kus seitsmeaastane Beethoven mängis klaverit, teda kui kuueaastast. Samuti pani Johann oma poja juba nelja-aastaselt lukustatud tuppa tundide kaupa viiulit või klaverit harjutama.
Muusikaharidus
Beethovenil oli lapsepõlves järgemööda mitu õpetajat, kellega jäi koostöö lühikeseks. Esimene õpetaja pärast isa oli eakas õukonnaorganist Gilles van den Eeden, kelle juures sai 8-aastane Beethoven õppida tasuta. Nendest tundidest on teada vaid asjaolu, et Eeden pidi Beethovenit sundima käsi ja keha rahulikult hoidma. Järgmine õpetaja oli draama- ja ooperinäitleja, oboe- ja flöödimängija, skandaalne Tobias Pfeiffer. Pfeiffer oli Johann Beethoveni joomakaaslane, kes unustas tihtipeale kõrtsis olles Ludwigi muusikatunnid ära. Kui see öösel meelde tuli, äratas ta Ludwigi üles ning pani ta poolunise ja nutvana klavessiini taha istuma. Need tunnid kestsid mõnikord hommikuni. Orelimängu õpetasid Beethovenile kaks munka: kõigepealt Willibald Koch ja siis keegi Hanzmann. Neist esimene viis Beethoveni orelimängu nii kõrgele tasemele, et poiss võis asendada oma õpetajat kirikus.
Juba lapsepõlves tekkis Beethovenil lai tutvusringkond, kui tema isa külastasid mitmed õukonnamuusikud. Beethoveni silmaring laienes tänu lugemiskirele, samuti kuulis ta palju kaasaegsete heliloojate, seal hulgas Haydni, Mozarti ja Carl Philipp Emanuel Bachi muusikat. Beethoven matkas isaga palju Bonni ümbruses, külastades sealseid asulaid ja losse.
pisi|vasakul|150px|Christian Gottlob Neefe 1782. aastal hakkas Beethoven õppima kontrapunkti ja generaalbassi kunsti Christian Gottlob Neefe juures, kes oli Bonni rahvusliku teatri muusikajuht. Tänu temale sai Beethoven külastada teatrit süstemaatiliselt ning isegi töötada seal. Neefe kuulus oma vaadete ja tegevuse laadi poolest silmapaistvate 18. sajandi valgustajate hulka. Tema esteetilised vaated sarnanevad Beethoveni hilisemate mõtteavaldustega, mistõttu on alust otsida mõjutusi ka õpetaja mõttemaailmast. Muusikas pidas Neefe tähtsaimaks tunnete ja kirgede edasiandmist nende arengus.
Kui Neefe suure vaevaga lõpuks kuurvürsti kapelli tööle sai (kalvinistina oli ta katoliiklikus Bonnis intriigide sihtmärgiks), võttis ta kohe Ludwigi oma abiliseks. Hea organistina asendas Beethoven sageli Neefet oreli taga. Kirikus eelistas ta harilikele saatepartiidele improviseerimist, mis kutsus esile üldise vaimustuse. Neefe kiitis küll Beethoveni ohjeldamatut fantaasiat, kuid kurtis tema halva enesevalitsemise, vähese distsipliini ja kultuurituse üle. Neid omadusi lootis ta parandada, õpetades tundma suuri heliloojaid. Koos uurisid nad läbi tol ajal veel vaid kitsamates ringkondades tuntud Neefe õpetaja Johann Sebastian Bachi "Hästi tempereeritud klaviiri". Lisaks uurisid nad teiste seas Beethovenile väga suurt mõju avaldanud Händeli, Mozarti, Haydni ja C.P.E. Bachi loomingut.
Esimene reis Viini
Bonnis oli vahepeal oma tegevuse lõpetanud rahvuslik teater. See-eest käisid seal külalistrupid Böömimaalt ja Prantsusmaalt. Böömimaa trupi esituses kuulis Beethoven Christoph Willibald Glucki oopereid "Alceste" ja "Orpheus ja Euridice" ning Prantsuse trupi esituses prantsuse koomilisi oopereid. Samuti mõjutas Beethovenit vanakreeka (Homeros, Plutarchos), saksa (Schiller, Goethe, Klopstock) ja inglise (Shakespeare) kirjandus.
1789. aasta sügisel astus Beethoven Bonni Ülikooli filosoofiateaduskonda, kus kuulas loogika, metafüüsika ja kreeka kirjanduse loenguid. Neil aastatel kirjutas Beethoven kaks kantaati keisrite auks: ühe Joseph II surma puhul ja teise just troonile tõusnud Leopoldi auks. Neist esimest näitas Beethoven Joseph Haydnile, kes peatus Bonnis teel Londonist Viini. Haydn hindas kantaati kõrgelt ning Beethoven läks 1792. aastal uuesti Viini, kus tema õpetajaks sai just Haydn. Oma sünnilinna ei naasnud Beethoven enam kunagi.
Bonnis veedetud aastate jooksul kirjutas Beethoven peamiselt klaveri- ja kammermuusikat. Tema esimene teos on 1782. aastal loodud "Variatsioonid Dressleri marsi teemale", järgmisel aastal kirjutas ta kolm klaverisonaati. Lisaks sellele pärinevad temalt muuhulgas veel kolm klaverikvartetti, trio klaverile, flöödile ja fagotile, hulgaliselt laule ja puhkpillimuusikat: puhkpillioktett, duetid klarnetile ja fagotile ning kahele flöödile. Perioodi ulatuslikumad teosed on aga kaks keisrikantaati.
Esimene Viini periood
Beethoven saabus Viini vähese rahaga, tema esimene korter oli niiske ja külm ning asus poolkeldrikorrusel. Põhilisteks muredeks olid küttepuude ja riiete hankimine ning juuksuris käimine.
Beethoveni oodatud koostöö Haydniga kestis vaid aasta, sest viimane läks siis Londonisse. Samuti ei paelunud need tunnid Haydnit, kes soovis tegeleda sümfooniate ja oratooriumide kirjutamisega, mitte lihtsate ja igavate kontrapunktiharjutustega. Ka oli Beethoven raevunud, kui ta avastas koos singspielide-looja Johann Schenkiga, kui lohakalt oli Haydn parandanud kontrapunktiharjutustes vigu. Lisaks kõigele ei sobinud ka nende maailmavaated.
Beethoveni järgmisteks õpetajateks said kontrapunktiasjatundja Johann Georg Albrechtsberger ja Antonio Salieri. Neist esimesele ei meeldinud Beethoveni kangekaelsus. Albrechtsberger on hiljem öelnud: "Ta ei õppinud ega õpigi midagi selgeks." Salieriga, kes suhtus Beethovenisse täie sümpaatiaga, olid suhted aga paremad. Beethoven omandas siis itaalia ooperi bel canto stiili, kuigi oma loomingus taotles õpilane pigem dramaatilist väljendusrikkust. Beethoveni hea suhtumine Salierisse jäi alles ka pärast nendevahelise koostöö lõppemist.
29. ja 30. märtsil 1795 tuli leskede ja orbude heaks korraldatud "akadeemial" teiste seas esiettekandele Beethoveni Klaverikontsert nr 2 op. 19. Salieri dirigeerimisel esitatud teost pidi Beethoven mängima poole tooni võrra kõrgemalt, sest nii palju madalamalt oli sealne klaver häälestatud. Beethoven sai ülesandega hakkama, kuigi teose finaalosa oli valminud vaid päev varem.
Sama aasta 16. detsembril toimus veel üks "akadeemia", mille korraldas Joseph Haydn. Vaatamata omavahelistele pingetele kutsus ta sinna ka Beethoveni. Ettekandele tulnud Beethoveni teine klaverikontsert võeti taas vastu suure menuga. 1795. aastal kirjutas ta muusikat Viini kunstnike balli jaoks – säärane au tabas vaid tuntumaid heliloojaid. Sellest aastast pärinevad veel kolm triot op. 1 klaverile, viiulile ja tšellole, mille esmaväljaande tellis endale enam kui sada muusikaharrastajat.
Pärast triumfe tegi Beethoven kontsertreisi Prahasse, Berliini, Bratislavasse ja Besti. Kuigi Beethoven ei jäänud Berliini publikuga rahule, oli reis üldjoontes edukas.
Kui Napoleon 1796. aastal Itaalias Austria väed purustas, saabus Viini suur hulk Itaaliast pärit sakslastest põgenikke. Nende seas olid ka viiuldaja Andreas Romberg ja tema tšellistist vend Bernhard. Nemad korraldasid 1798. aastal akadeemia, kuhu kutsusid ka Beethoveni kui publikumagneti. Helilooja kuulsust ja head majanduslikku seisu oli aasta varem kindlustanud kirjastus Artaria, kus avaldati mitmeid tema töid.
Viini esimese perioodi jooksul kirjutatud teostest on tähtsaimad klaverisonaadid. Kolmes esimeses nummerdatud sonaadis (op. 2; 1796) ilmnevad juba helilooja iseloomulikud jooned. Järgneva kolme aasta jooksul andis Beethoven välja veel kolm klaverisonaati (op. 10), viiulisonaadi (op. 12), kolm keelpillitriot (op. 9), trio klaverile, klarnetile ja tšellole (op. 11) ning rondo klaverile (op. 51, nr 1).
Kontserdikorraldaja ja pedagoog
Alates 1800. aastast hakkas Beethoven julge otsusena ise korraldama kontserte, õieti akadeemiaid. Need olid tol ajal vähemalt neli tundi pikad. Beethoveni korraldatud kontsertidel oli ta ise solist, esitades peamiselt enda teoseid. Näiteks kanti esimesel Beethoveni korraldatud akadeemial ette kaks aariat Haydni "Loomisest", üks Mozarti sümfoonia ning Beethoveni üks kammerteos, klaverikontsert, sümfoonia ja klaveriimprovisatsioon. Akadeemiate eesmärk oli tutvustada oma loomingut ja teenida sellega raha. Viimase akadeemia korraldas Beethoven 1824. aastal.