cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Mark I
Tanki relvastus ja soomus
Tanki külgi kattev 8 mm soomus kaitses tanki väiketulirelvade eest, kuid ei suutnud kaitsta meeskonda soomust läbistavate K-padrunite eest. Samuti oli tank abitu jalaväe granaadirünnakute vastu.
Osalemine sõdades
Mark I sai tuleristsed Prantsusmaal Somme'i lahingus 1916. aastal, kui sama aasta suveks suudeti valmis ehitada 49 tanki ning vedada need üle mere Prantsusmaale. 15. septembri koidikul hakkasid Flersi küla juures ühte ritta paigutatud masinad vaenlase poole liikuma, nende kiirus oli alla viie kilomeetri tunnis.
Tuumatalv
Tuumatalv on pikaajaline globaalne kliima jahenemine, mida põhjustavad hüpoteesi järgi pärast tuumasõda laialdaselt levivad massiivsed tulekahjud. Hüpotees põhineb arusaamisel, et sellised tulekahjud võivad lennutada tahma stratosfääri, kus see võib blokeerida otsese päikesevalguse jõudmist maapinnale. Spekuleeritakse, et sellest tulenev kliima jahenemine tooks kaasa laialdase viljasaagi ikalduse ja näljahäda. Tuumatalve stsenaariumide arvutimudelite väljatöötamisel kasutavad teadlased Hamburgi pommitamist ja II maailmasõja Hiroshima tuletormi näitena.
Mark I
Osalemine sõdades
31 tanki ei läinud tehniliste probleemide tõttu käima või seiskus õige pea pärast rünnaku algust, alles jäänud 18 masinast said kaheksa vaenlase mürsutabamuse ning kaks süttisid põlema – tõenäoliselt mootoririkke või mõnel muul tehnilisel põhjusel. Siiski suutsid kaks masinat vaenlase kaitsepositsioonidest murda läbi ning hõivata vastase tugipunkti. Üks jäi sinna pidama, teine aga suundus rindejoone taha asuvasse külla.
Tuumatalv
Üldine
Tuumatalv (algul katsetati ka mõistet “tuumavidevik”) võeti teadusliku kontseptsiooni mõistena kasutusele 1980. aastatel. See toimus pärast seda, kui varasem hüpotees, et tulekera tekitatud NOx heitkogused laastaks osoonikihi, olid kaotamas usutavust. Nii hakati uurima tulekahjudest tekkiva tahma võimalikke kliimamõjusid. Mudelstsenaariumides eeldati, et tahmapilved moodustuvad linnade, naftatöötlemistehaste ja tuumarajatiste juurde pärast seda, kui need on tabamuse saanud. Hinnati võimalikke tahma koguseid ning seejärel modelleeriti nende tahmapilvede kliimamõjusid. Mõiste "tuumatalv" oli neologism, mille 1983. aastal lõi Richard P. Turco viidates ühemõõtmelisele arvutimudelile, mis loodi "tuumavideviku" idee uurimiseks. Sellel 1D-mudelil leiti, et tahma ja suitsu püsib aastaid atmosfääris põhjustades tõsist temperatuurilangust kogu planeedil.
Pärast 1991. aasta Kuveidi nafta tulekahjude prognooside nurjumist, mille hüpoteesi koostas propageerinud klimatoloogide peamine meeskond, möödus kümmekond aastat, ilma et sellel teemal oleks ilmunud uusi materjale. Hiljuti on sama 1980. aastate silmapaistvate modelleerijate meeskond hakanud taas avaldama arvutimudelite tulemusi. Need uuemad mudelid annavad samu üldisi järeldusi kui nende vanad, näiteks 100 tuletormi süttimine, mis on kõik võrreldava intensiivsusega vaadeldud tulemustega Hiroshimas 1945. aastal, võiks toota "väikese" tuumatalve. Selliste tuletormide tagajärjel lennutatakse tahm (täpsemalt must süsinik) Maa stratosfääri, andes kasvuhoone vastase efekti, mis alandaks maa pinnatemperatuuri. Alan Robocki mudeli sellise jahenemise tõsidus viitab sellele, et 100 neist tuletormidest võiksid alandada globaalset kliimat umbes 1 °C (1,8 °F), välistades suures osas inimtekkelise globaalse soojenemise ulatuse järgmise umbes kahe või kolme aasta jaoks. Robock ei ole seda modelleerinud, kuid on spekuleerinud, et selle tagajärjel tekiksid ülemaailmsed põllumajanduse ikaldused.
Mark I
Viited
British Heavy Tanks of World War I
Tuumatalv
Mõju kliimale
Ameerika geofüüsikalise liidu aastakoosolekul 2006. aasta detsembris esitatud uuringust selgus, et isegi väikesemahuline piirkondlik tuumasõda võib globaalset kliimat häirida vähemalt kümme aastat. Piirkondliku tuumakonflikti stsenaariumi korral, kus kaks lähistroopilises vastasseisus asuvat riiki kasutaksid kumbki 50 Hiroshima suurust tuumarelva (mõlemas umbes 15 kilotonni) suuremates elanikkonna keskustes, vabastatakse teadlaste hinnangul koguni viis miljonit tonni tahma, mis toodaks Põhja-Ameerika ja Euraasia suurtel aladel, sealhulgas enamikus teraviljakasvatus piirkondades, mitme kraadi võrra kliima jahenemist. Kliima temperatuuri langus kestaks aastaid ja uuringute kohaselt võib see olla "katastroofiline".
Osoonikihi õhenemine
pisi|Nõukogude tuumatalve uuringud: Kolmemõõtmeline globaalse tsirkulatsiooni mudel, 1983 Tuumaplahvatused tekitavad suures koguses lämmastikoksiide, lagundades nende ümber olevat õhku. Seejärel tõstetakse need termilise konvektsiooni abil ülespoole. Stratosfääri jõudes on lämmastikoksiidid võimelised katalüütiliselt lagundama atmosfääri selles osas olevat osooni. Osoonikihi õhenemine kasvatab maapinnale jõudva ultraviolettkiirguse hulka. Michael J. Millsi jt 2008. aasta uuring, mis avaldati ajakirjas Proceedings of the National Academy of Sciences, leidis, et Pakistani ja India vaheline tuumarelvavahetus praeguste arsenalide abil võib tekitada peaaegu globaalse osooniava, põhjustades inimestel terviseprobleeme ja keskkonna kahjustusi vähemalt kümneks aastaks. Arvutimudelil põhineval uuringus vaadeldi kahe riigi vahelist tuumasõda, milles osales 50 Hiroshima suurust tuumaseadet, mis põhjustasid massilisi linnatulekahjusid ja lasksid stratosfääri umbes 50 miili (80 km) ulatuses umbes viis miljonit tonni tahma. Tahm neelab ümbritsevate gaaside soojendamiseks piisavalt päikesekiirgust, suurendades stratosfääri osoonikihi lagunemist, mis kaitseb Maad kahjuliku ultraviolettkiirguse eest. põhjapoolkera kõrgetel laiuskraadidel on osooni kadu kuni 70%.
Harilik metsvits
Harilik metsvits (Lysimachia vulgaris) on nurmenukuliste (süsteem APG II järgi mürsiineliste) sugukonda metsvitsa perekonda kuuluv mitmeaastane taim.
Kirjeldus
Maapealse varre kõrgus on 25–100, harva 120 cm. Metsvitsa lehed on süstjad ja paiknevad varrel kas paarikaupa vastakult või männastena. Varre allosas on lehtede asemel pruunikad soomused.
Kollased õied moodustavad püstise varre tipuosas liitõisiku. Õis on 20–23 mm läbimõõdus, radiaalsümmeetriline. Õievalem on K5C5A5G1. Emakas asub õiepõhjast kõrgemal. Õied on homogaamsed, mis tähendab, et tolmukad ja emakas saavad ühel ajal suguküpseks. Õitseaeg kestab juunist augustini.
Viljaks on viieosaline kupar. Seemned selles on umbes 1 mm pikkused.
Seemned võivad levida mitmel viisil. Loomad võivad neid koguda ning peita urgudesse, kus seemned idaneda ja kasvama minna võivad. Tuul võib seemneid laiali puhuda. Kui seeme vette kukub, võib ta nädal aega vees ujuda ja ikkagi idanemisvõime säilitada.
Kasvukoht ja levila
Kasvukohana eelistab metsvits (liig)niiskeid muldasid. Näiteks leidub teda lodudes, soode ligidal ja veekogude kaldail.
Levila ulatub Euroopa metsavööndis Vahemere maadest kuni Põhja-Aasiani. Eestis on metsvits sage.
Kasutamine
Rahvameditsiinis on metsvitsa kasutatud skorbuudi, kõhulahtisuse, palaviku ja haavandite raviks. Toimeained on askorbiinhape ja saponiinid.
Assuani saar
Assuani saar on saar Niiluse 1. kärestikust allavoolu.
Saare pikkus on umbes 1200 m, laius umbes 400 m. Saar on kaljune, ulatub umbes 12 m üle jõepinna. Kuulub Egiptusele.
Sergei Ivanov
thumb|Sergei Ivanov (2016) thumb|Sergei Ivanov paraadil 9. mail 2005 Sergei Borissovitš Ivanov (vene Сергей Борисович Иванов; sündinud 31. jaanuar 1953 Leningradis) on Venemaa poliitik ja endine NSV Liidu RJK ja FSB töötaja (kindralpolkovnik).
Sergei Ivanov oli 2001–2007 Venemaa kaitseminister. Aastatel 2005–2007 oli Ivanov asepeaminister, 15. veebruarist 2007 kuni 2008. aasta maini esimene asepeaminister, sellest ajast jälle asepeaminister.
Karjäär
1970–1975 õppis ta Leningradi Riikliku Ülikooli filoloogiateaduskonnas inglise ja rootsi keelt. Ta valdab mõlemat keelt vabalt.
1976. aastal suunati ta KGB kursustele ja asus tööle KGB vastuluure osakonda, 1979. aastast NSV Liidu Riikliku Julgeoleku Komitee Esimeses peavalitsuse keskaparaadis, Moskvas.
Sergei Ivanov töötas 1981–1983 NSV Liidu saatkonnas Suurbritannias 2. sekretärina, kust saadeti 1983. aastal välja, ja 1984–1990 Helsingis NSV Liidu saatkonna sekretäri ametikohal, tema tegelik tööandja oli aga NSV Liidu RJK välisluure, kus ta tegutses poliitilise luure liinis.
1998. aastast töötas ta Venemaa Föderatsiooni Föderaalse Julgeolekuteenistuse asedirektorina.
15. novembril 1999 nimetati ta Vladimir Putini ettepanekul Venemaa julgeolekunõukogu sekretäriks. Samal aastal sai ta kindralleitnandi auastme. 2000. aasta novembris läks ta ametlikult erru.
28. märtsil 2001 sai temast Venemaa kaitseminister ja esimene tsiviilisik selles ametis, ta oli kaitseminister kuni 2007. aasta veebruarini.
2007. aasta veebruarist kuni 2008. aasta maini oli Ivanov Venemaa peaministri 1. asetäitja ja pärast seda maist 2008 Venemaa peaministri asetäitja.
Ivanovi on peetud Putini lähedaseks liitlaseks. Samuti peeti teda üheks kahest president Putini soosikust järglase kohale Venemaa presidendi ametipostil. Putin valis järglaseks teise soosiku Dmitri Medvedevi.
25. mail 2008 ei kinnitanud uus president Dmitri Medvedev Ivanovi enam Venemaa julgeolekunõukogu liikmeks.
22. detsembril 2011 määrati Sergei Ivanov Venemaa Föderatsiooni presidendi administratsiooni personaliülemaks. 2016. aasta augustis vahetas Ivanovi sel kohal välja Anton Vaino.
Sergei Ivanov ja Eesti
2007. aasta juuli keskel kirjutas Reuters anonüümsetele allikatele toetudes, et Ivanov andis pärast pronksiööd korralduse vähendada Eestit läbivat kaubatransiiti. Korraldus hõlmas metallide, kivisöe ja nafta transiiti.
Transiidiekspert Raivo Vare ei näinud sellises salajases korralduses midagi üllatavat. "Ma olen veendunud, et me ei saa selle korralduse kohta näha ühtegi juriidilist dokumenti, kuid on põhjust uskuda, et selline korraldus tuli," rääkis Vare Postimehele.
19. novembril 2009 külastas Venemaa asepeaminister Sergei Ivanov Eestit. Ivanov käis koos Eesti kaitseministri Jaak Aaviksooga vaatamas Tallinna Kalevi ja Moskva CSKA korvpallikohtumist Tallinnas.
Isiklikku
Ivanov on abielus. Tema abikaasa Irina sündis 1953 Moskvas ja lõpetas ülikooli majanduse alal. Neil sündisid pojad Aleksandr (suri 2014) ja Sergei. Kumbki poeg ei läbinud ajateenistust armees. Poeg Aleksandr Ivanov oli pankur, poeg Sergei Ivanov on ALROSA president.
20. mail 2005 sõitis Aleksandr Ivanov Moskvas Lobatševski tänaval Volkswagen Bora roolis olles surnuks 68-aastase Svetlana Beridze, kes ületas teed ülekäigurajal. Ivanovi kriminaalasi lõpetati kuriteokoosseisu puudumise tõttu; meedias kahtlustati kuriteo kinnimätsimist. Pärast seda ütles Sergei Ivanov intervjuus, et õnnitles poega kriminaalasja lõpetamise puhul ja et tema ei mõjutanud seda otsust mingil viisil. Aleksandr uppus 3. novembril 2014 Araabia Ühendemiraatides puhkusel olles.
Veneetsia laht
thumb|Veneetsia lahe asend Aadria meres Veneetsia laht (ka Venezia laht) on laht Aadria mere põhjakaldal.
Laht piirneb läänes Po deltaga ja idas Istra poolsaarega. Lahe loodekaldal asub Veneetsia laguun.
Indikaatorliik
Indikaatorliik ehk tunnusliik on bioloogiline liik, mis on tundlik keskkonnategurite muutuste suhtes. Näiteks iseloomustab indikaatorliigi olemasolu (ja ka tema suhteline arvukus) vastava ökosüsteemi, koosluse vm. seisundit, olgu seal siis haiguspuhang, saastumisnähud, liikidevaheline konkurents, kliimamuutus jne.
Indikaatorliike kasutatakse bioindikatsioonis ja nad moodustavad olulise osa bioindikaatoreist.
Nõuded esinduslikule indikaatorliigile
W. N. Harmani järgi peaks indikaatoriliigid vastama järgmistele nõuetele :
Keskkonnaruum
Keskkonnaruum on maksimaalne loodusvarade ja globaalse ökosüsteemi (biosfäär) kasutamise tase, mida maakera elanikkond saab kasutada, ületamata Maa keskkonna taluvusvõimet ja kahjustamata globaalset võrdõiguslikkust.
Terminit juurutas eriti hollandlane J. B. Opschoor.
Ähijärve Peräjärv
Peräjärv (ka Ähijärve Peräjärv, Ähi Perajärv, Pärajärv, Perajärv) on järv Võrumaal Antsla vallas Ähijärvest 900 meetrit lõunakagu pool.
Ю
Ю (ю) on kirillitsa täht, mis hääldub /ju/.
Vene keel
Vene tähestikus on see eelviimane täht.
Sellega märgitakse foneeme /ju/ või (pärast palataliseeritud konsonanti) foneemi /u/.
Louis XVII
thumb|[[Dofään Louis-Charles. Alexander Kucharsky maal 1792.]] Louis XVII (sündinud Louis-Charles, 27. märts 1785 – 8. juuni 1795) oli monarhistide jaoks Prantsusmaa ja Navarra kuningas 1793–1795. Tegelikku võimu polnud tal korrakski. Tema vanemad olid Louis XVI ja Marie-Antoinette.
Ta oli Normandia hertsog, pärast oma vanema venna Louis Josephi surma 4. juunil 1789 dofään ja 3. septembrist 1791 kuni monarhia kaotamiseni 21. septembril 1792 kuninglik prints.
Kuningapaari laste kasvatajaks määrati Gabrielle de Polastron, Polignaci hertsoginna, kes oli kuningakojas väga mõjukas ja keda peeti kuninganna Marie-Antoimette'i parimaks sõbrannaks.
Ernst Raudne
pisi|Ernst Raudne poegadega Ernst Raudne (1377 – 10. juuni 1424) oli 1386–1406 üks Habsburgide soost Austria hertsogitest, seejärel kuni surmani Steiermargi, Kärnteni ja Kraini valitseja. Ta oli esimene valitseja, kes kasutas Rudolf IV poolt leiutatud ertshertsogi tiitlit. Ta oli keiser Friedrich III isa, kes oli ta poeg teisest abielust Masoovia Cymburgisega, kellega tal oli üheksa last. Lapsena oli ta Albrecht III regentvalitsuse kaitse all, täiskasvanuna oli ta ise aga üks noore Albrecht V regentidest. Oma valdused jättis ta poegadele Friedrich V-le ja Albrecht VI-le.
Hüüdnime "Raudne" sai ta tegelikult alles peale surma.
Louis XVII
Louis XVII ammeks valiti Agathe de Rambaud. Alain Decaux kirjutas:
Wilhelm (Austria)
Wilhelm von Habsburg (umbes 1370 – 15. juuli 1406) oli Austria hertsog ning Steiermargi, Kärnteni ja Kraini valitseja. Koos vend Leopold IV-ga oli ta ka Tirooli ja Austria regent.
Louis XVII
Louis XVII oli monarhistide silmis Bourboni dünastia juht pärast oma isa, kuningas Louis XVI hukkamist. Pärast vabariigi väljakuulutamist anti ta 3. juulil 1793 kingsepa õpipoisiks. Sel ajal nimetati teda Louis Capet'ks dünastia rajaja Hugh Capet' järgi. See oli mõeldud osalt solvamisena, sest kuningad ei kasutanud perekonnanimesid. Ka tema isa poole pöördusid revolutsionäärid Louis Capet' nimega.
Ta suri 10-aastasena tuberkuloosi: ärahirmutatuna, pimedas ruumis, täis kirpe ja lutikaid, olemata aasta otsa riideid vahetanud. Tema väljaheiteid ei viidud välja ja kambris oli väljakannatamatu hais. Tema õe Marie-Thérèse'i hinnangul olid tema vaimsed võimed pöördumatult kahjustatud.
Monarhistide jaoks sai Prantsusmaa kuningaks tema onu Louis XVIII, Louis XVI vend. Kui Louis XVIII 1814 ka tegelikult võimule sai, võttis ta austusest vennapoja vastu endale just selle järjekorranumbri. Samuti toimis Napoleon III, kes respekteeris nii reaalselt mitte valitsenud Napoleon I poega Napoleon II-na.
Pärast monarhia taastamist hakkas eriti Euroopas, kuid ka mujal maailmas välja tulema inimesi, kes nimetasid iseennast imekombel pääsenud dofääniks. Kõige tuntum pretendent oli Karl Wilhelm Naundorff, kuid kokku oli neid sadakond. Poliitilist mõju polnud neist ühelgi, erinevalt näiteks Vale-Dmitritest, kes tegutsesid kakssada aastat varem.
Protogalaktikad
Protogalaktikad on gaasipilved, millest tekivad galaktikad.
Arvatakse, et tähetekke kiirus galaktika evolutsiooni sellel perioodil määrab, kas kujuneb spiraalgalaktika või elliptiline galaktika: aeglasema tähetekke puhul kujuneb spiraalgalaktika.
Pürksi
Pürksi ehk Birkas on küla Lääne maakonnas Lääne-Nigula vallas.
Enne 2017. aasta Eesti omavalitsuste haldusreformi oli küla Noarootsi valla halduskeskus.
Pürksi küla koosseisus on ka ajaloolise Kulani küla maad.
Pürksis asuvad Noarootsi Gümnaasium, Noarootsi Kool, lasteaed, vallavalitsus, postkontor ja pood. Seal on ka Pürksi ja Farmi bussipeatus.
Tiiu Aro
Tiiu Aro (sündinud 18. juunil 1952 Kuressaares, tollase nimega Kingissepas) on eesti arst ja poliitik.
Pürksi
Pood
Pürksi Pood OÜ (varem Österby Talupood OÜ) asutati 5. märtsil 2013. Pood läks pankrotti aprillis 2016.
Tiiu Aro
Aastatel 1996–1999 oli Tiiu Aro Eesti sotsiaalminister, esindades Eesti Koonderakonda (Tiit Vähi kolmandas valitsuses (2. detsember 1996 kuni 17. märts 1997) ja Mart Siimanni valitsuses (17. märts 1997 kuni 25. märts 1999)).
Pürksi
Pood
2020. aastast asub pood aadressil Pürksi keskus 8, kus renoveeritud hoones asub ka Noarootsi lokaal.
Tiiu Aro
Aastatel 1999–2009 oli Tiiu Aro Tervisekaitseinspektsiooni peadirektor ja 2010–2017 Tervisekaitseinspektsiooni, Tervishoiuameti ja Kemikaalide teabekeskuse ühendamisel loodud Terviseameti peadirektor.
Alates 23. oktoobrist 2017 on Tiiu Aro Eesti Reformierakonna liige. Aastatel 2017 kuni 2021 oli ta Saaremaa vallavolikogu esimees, esimene Saaremaa valla ajaloos.
Riigikogu liikme Johannes Kerdi volituste lõppemise järel tema surma tõttu 4. märtsil 2021 asus Tiiu Aro 6. märtsil 2021 tööle XIV Riigikogu liikmena. Ta oli Riigikogu sotsiaalkomisjoni liige. Tema volitused lõppesid 18. juulil 2022, kui ametisse astus Kaja Kallase teine valitsus.
Isiklikku
Tiiu Aro on abielus endise Riigikogu liikme, ajakirjaniku ja juristi Tõnu Kõrdaga. Varem olnud abielus kardioloogi ja kardiokirurgi Toomas Aroga.
FC Soccernet
FC Soccernet on 2001. aastal asutatud Eesti jalgpalliklubi, mis peab kodumänge Kalevi staadioni kunstmurul. Klubi asutati jalgpalliportaalis Soccernet.ee kohtunud jalgpallihuviliste poolt.
Bremen
Bremen (eesti keeles on mööndav ka nimekuju Breemen) on linn Saksamaal, mis moodustab koos Bremerhaveni linnaga iseseisva Bremeni liidumaa. Bremen asub Weseri jõe ääres, 70 km kaugusel jõe suudmest.
FC Soccernet
Koosseis hooajal 2012
Väravavahid
Bremen
Ajalugu
Bremenit on esmamainitud 782. aastal. 787. aastal asutas Karl Suur Bremeni piiskopkonna ja linn sai Põhja-Euroopa ristiusustamise keskuseks. 1260. aastal sai Bremenist hansalinn.
FC Soccernet
Koosseis hooajal 2012
Kaitsjad
Poolkaitsjad
Ründajad:
Mänguvormid
Klubi on alates asutamisest kasutanud sporditarvetetootja Uhlsport vorme.
Täheteke
Täheteke on protsess, mille käigus molekulipilved muutuvad tähtedeks.
Praegu arvatakse, et molekulipilvede tuumad (eriti suure tihedusega piirkonnad) muutuvad gravitatsiooniliselt ebastabiilseks, fragmenteeruvad ja hakkavad kollapseeruma. Osa gravitatsioonienergiast, mis kollapsis vallandub, kiiratakse välja infrapunakiirgusena, osa energia arvel tõuseb objekti tuuma temperatuur.
Albrecht VI (Austria)
thumb|right|Albrecht VI. Miniatuur troonil istuvast valitsevast [[roosikrantsiga talle valmistatud palveraamatuga.]] Albrecht VI (1418–1463) oli Habsburgist Austria hertsog ning Steiermargi, Kraini ja Kärnteni kaasvalitseja koos oma vanema venna Friedrich V-ga. Ta soovid olid aga suuremad ja nii püüdis ta 1462 oma keisrist venda Steiermargis Grazi kindluses piirates sundida oma valdusi temale loovutama. Kuid tema muidu halva õnnega vend pidas siiski vastu ning vaid aasta hiljem Albrecht suri, misjärel vendade ühisvaldused läksid Friedrichile.
Raskustekk
Raskustekk on spetsiaalne tekk, mis seest täidetud raskust lisavate elementidega, tavaliselt plastgraanulitega või klaaspärlitega, mis tekitab ühtlaselt jaotunud raskuse abil kallistava efekti ning mõjub magajale ärevust leevendavalt ja lõdvestumist soodustavalt. alt=Dormeo raskustekk|pisi|Dormeo raskustekk 5,4kg Raskustekk toimib DTP (Deep Touch Pressure) või DPS (Deep Pressure Stimulation) põhimõttel ning seda kasutatakse tihti tegevusterapeutide poolt sensoorse integratsiooniravi ajal patsientidel. Tavaliselt kasutatakse seda autismi, sensoorse töötluse häirete, ärevuse ja depressiooni sümptomite leevendamisel. Tekis kasutatavate raskuselementide materjal ja kogus on varieeruv. Mõned tekid on täidetud tavapärase puuvillaga, kuhu on lisatud vastav kogus raskuselemente, mis sarnaneb rohkem traditsioonilise tekiga. Tekke on erineva suuruse ja raskusega ning neid saavad kasutada nii lapsed, teismelised kui ka täiskasvanud. Täiskasvanutele mõeldud raskustekid kaaluvad 4–14 kilogrammi. Imikute puhul ei soovitata raskustekki kasutada. Suurem osa raskustekke on ühes tükis ning mittepestavad, kuid on ka pestava väliskattega tekke.
Otstarve
Raskustekid on kasulikud kõigile, kel on uneprobleemid. Tekk surub õrnalt kasutaja kehale, hoides teda öösel paigal. Kehale mõjuv surve aitab vähendada kortisooli, mis on keha peamine stressihormoon, ning soodustab õnnetunnet tekitava serotoniini tootmist. Raskustekid võivad sümptomeid leevendada ka unetuse, kroonilise valu või rahutute jalgade sündroomi all kannatavatel inimestel. Tootjate soovituse järgi on sobiva teki valimisel oluline kasutaja ja teki kaalu suhe. Tekk tuleks valida kasutaja kaalu järgi ning võiks moodustada sellest umbes 10 protsenti. Raskustekid ei sobi kõigile. Mõned võivad tunda teki raskuse all klaustrofoobiat.
9. mai
9. mai on Gregoriuse kalendri 129. (liigaastal 130.) päev. Juliuse kalendri järgi 26. aprill (1901–2099).
Jaan Usin
Jaan Usin VR II/3 (12. august 1887 Kihelkonna vald, Saaremaa – 19. august 1941 Muhu väin) oli Eesti sõjaväelane (mereväekapten, 1940), Peipsi Laevastiku Divisjoni ülem.
Teenistuskäik
Hukkus laeval Merikaru Muhu väinas.
Kyoga järv
thumb|Kyoga järv Kyoga järv on järv Uganda keskosas.
Kyoga järve pindala on 1720 km². Ta on umbes 200 km pikk ja väga sopilise kaldajoonega. Järve valgla on 75 tuhat km². Ta asub merepinnast 914 m kõrgusel. Järve suubub Valge Niilus, mis voolab välja Victoria järvest, suubub Kyoga järve, voolab temast välja ja suubub Alberti järve. Järve kaldal asub Soroti linn.
Kyoga järvest pisut põhja pool asub Kwania järv. See on väiksem, aga sügavam kui Kyoga järv. Sellest voolab välja lühike jõgi, mis suubub Valgesse Niilusesse.
Järve keskmine sügavus on umbes 4 m, suurim 5,7 m. Vee juurdevoolu reguleerib Nalubaale hüdroelektrijaam.
Järve need piirkonnad, mille sügavus on väiksem kui 3 meetrit, on täielikult kaetud vesiroosilehtedega. Soostunud kallastel kasvavad papüürus ja vesihüatsint. Papüürusest on moodustunud ujuvad saared, mis ujuvad Kyoga alaliste saarte vahel.
Kyoga järves elutseb 46 kalaliiki ja arvukalt krokodille.
Tugevad vihmad tõstsid aastail 1997–1998 järvevee erakordselt kõrgele. Selle tulemusena rebenesid vesiroosid, mille suuri lehti järjest ülespoole kisuti, järve põhjast lahti, nad kuhjusid äravooluavasse ja ummistasid selle, mistõttu järve veetase tõusis veelgi kõrgemale ning Kyoga ja Kwania järv ühinesid. 2002. aasta seisuga oli üle ujutatud 580 km² kaldaäärseid alasid ja see oli sundinud inimesi ümber asuma. Egiptuse valitsus eraldas Ugandale 13 miljonit USA dollarit tagastamatut abi ummistusega võitlemiseks, aga 2007. aasta seisuga oli väljavool järvest endiselt suuresti blokeeritud.
Talisuplus
pisi|Triatloniklubi Trismile korraldatud talisuplus Tartus Anne kanalis pisi|Talisuplus Tartus Anne kanalis Eesti Vabariigi 95. aastapäeval pisi|Talisuplus Tartus Anne kanalis
Talisuplus on suplus veekogudes nullkraadi lähedasel veetemperatuuril.
Talisuplemise ajaloost
Juba Vanas-Roomas harjutati lapsi magama kütmata ruumides, et neid ette valmistada tulevaseks sõjamehe elukutseks. Roomlased kasutasid välibasseine aastaringselt. Samuti kasutasid Vana-Rooma arstid külmas vees kümblemist ravivahendina. Filosoof Seneca harrastas 1. sajandil eKr ujumist külmas Tevere jões.
Tulenevalt kiriku vastuseisust keskajal Euroopas talisuplusega ei tegeletud, sest enda avalikku paljastamist peeti amoraalseks. Uuesti hakati sellega tasapisi tegutsema alles 18. sajandil. Kuid ka veel siis tauniti rannas suplemist kõvasti. See olevat amoraalne, sest mehed-naised satuksid seal kokku, ja ka ebahügieeniline, sest tol ajal lasti kõik reoveed otse linnade juurde vette.
Talisuplus raviviisina
1. sajandil eKr ravis Bitüüniast pärit ja Roomas tegutsenud kuulus arst Asklepiades külmaveevannidega paljusid haigusi. 23 eKr ravis keiser Augustuse ihuarst Antonius Musa keisri nõrka tervist suplustega külmas Gabii järves.
Massilia kreeklasest arst Charmis sai 1. sajandil eKr kuulsaks külmaveeraviga. Ta mõistis hukka eelnevad arstid ja kuumaveevannid ning veenis inimesi hoopis talvekülmaga suplemas käima. Selle ravimeetodi pooldajaid tunti nimetuse all psychrolutes, sageli lõpetasid nad oma orgiastilise tantsu jääkülma veega basseini hüpates.
Talisuplus Eestis
pisi|vasakul|Talisuplus Nelijärve Purgatsi järves 1972. aastal Kuna keskajal kirik rannas suplemist ei soodustanud, ei ole sellest ajast ka Eestis toimuva talisupluse kohta teateid. Näiteks veel 1810 seisis Haabersti rannas spetsiaalne suplusvanker, kus sees sai ennast privaatselt lahti riietuda ja siis koos vankriga end vette lükata. 19. sajandist on teateid eesti baptistide poolt korraldatud talvistest ristimistest looduslikes veekogudes.
Kindlad kirjalikud andmed Eestis harrastatavast talisuplusest on Eesti Spordilehes 1926 ilmunud teade: "On veesportlasi, kes oma lemmikala talvelgi hooletusse ei jäta. Enne jõulu, kui natuke soojemad ilmad, võis supelusmajas kentsakat pilti näha. Pool basseini on jääst vaba, seal ujuvad inimesed. Vahetevahel hüppab mõni tornist… Samal ajal ujusid mehed kui ka naised suurima mõnuga."
Nõukogude okupatsiooni ajal levis Eestisse ka ukraina talisupluse praktiku ja koolkonna rajaja Porfiri Ivanovi õpetusi.
Tänapäeval leidub Eestis arvestatav hulk talisuplejaid, kellest osa on liitunud vastavatesse klubidesse. Korraldatakse ka talisupluse võistlusi.
Uhniv
Uhniv (Угнів; poola Uhnów) on linn Ukraina Lvivi oblastis Tšervonohradi rajoonis.
Uhnivi on esmamainitud 1360. aastal, linnaõigused sai 1462.
Elanike arvult on Uhniv Ukraina väikseim linn. 2021. aasta seisuga oli seal 952 elanikku. Ukraina 2001. aasta rahvaloenduse andmetel oli Uhnivi elanikest ukrainlasi 98,20% ja venelasi 1,20%.
Eastbourne
Eastbourne on linn Inglismaal Ida-Sussexi krahvkonnas La Manche'i ääres.
Eastbourne'ist sai 19. sajandil tuntud kuurortlinn.
Linnal on raudteeühendus Londoniga.
Heinrich von Heimburg
Heinrich von Heimburg (ka Hinnenberg) oli Liivi ordu maameister aastatel 1246–1248.
Heinrichi isa oli tõenäoliselt Lupold von Heimburg. Ta pärines Ida-Saksimaalt Heimburgist Halberstadti lähedalt. Tema suguvõsa kuulus esialgu ministeriaalide hulka. 13. sajandi alguses oli see üks Saksi hertsogkonna mõjukamaid.
Anno von Sangerhausen
Anno von Sangerhausen (nimetatud ka Anno Sangerhausenist, Sangerhauseni Anno) oli Liivi ordu maameister ja Saksa ordu kõrgmeister 13. sajandil.
1254. aastal nimetati Sangerhausen Liivi ordu maameistriks. Kuid juba kaks aastat hiljem lahkus ta sellest ametist ning valiti järgneval, 1257. aastal, Saksa ordu kõrgmeistriks. Sel ametikohal oli ta kuni 1273. aastani.
Neuma
Neuma (kreeka keelest νεύμα, neuma 'märk', ka 'viibe') on noodikirja märk, mida kasutati keskajal meloodia kirjapanemiseks.
Neumakiri oli abiks tuntud meloodiate mälu järgi esitamisel, see ei anna täpset informatsiooni helikõrguse, helivältuse ja rütmi kohta.
Algseid joonekujulisi neumasid nimetatakse hironoomilisteks neumadeks (kreeka keeles cheir 'käsi + nomos 'seadus'), juba Vana-Kreekas tuntud sõna cheironomia tähendas tantsu juhtimist käemärkide abil. Keskajal tähistas see dirigeerimispraktikat, kus koorijuht (cheironomicus) näitas meloodia kulgu käemärkide abil. Ühe hüpoteesi kohaselt on neumamärgid osalt nende käemärkide graafiline kujutamisviis.
Ajalugu
Esialgu ei vajanud gregooriuse laul noodikirja, tegemist oli suulise muusikakultuuriga koos kõigi selle iseärasustega. Kristliku muusika tekkeajal oli olemas väljakujunenud Vana-Kreeka noodikiri, aga kuna see ei läinud kasutusse, peab arvama, et selle järele polnud vajadust. Kuni 800. aastani ei leidu kirjalikus materjalis üleskirjutatud meloodiaid peale mõne üksiku juhusliku katse ja ühtki laiemalt levinud noodikirjasüsteemi ei eksisteerinud.
Väitesse, nagu oleks neumakiri leiutatud 9. sajandil, tuleb siiski suhtuda ettevaatlikkusega. Neumade päritolu kohta on olemas järgmised hüpoteesid:
Vajadus noodikirja järele hakkas tekkima pärast 750. aastat, mil rooma liturgiat ja kirikulaulu sooviti levitada kogu Frangi riigis (varem oli seal olnud kasutusel vana-gallia liturgia). Suure hulga uute ja võõrapäraste meloodiate õppimisel ja meeldejätmisel oli vaja mälu toetada ning alates 8.–9. sajandist ilmusid liturgilistesse käsikirjadesse tekstide kohale esimesed märgid, mis tähistasid ühest kuni kolmest-neljast noodist koosnevaid meloodiaelemente.
Esimene periood 800–1050
Hironoomilised neumad ilma noodijoonteta, kirjutati enamasti teksti kohale, aga on ka eraldi või teksti kõrvale kirjutatud märke. Neumad olid Euroopa eri piirkondades erineva kujuga, kuid nende põhitüübid olid üldiselt samad. Paralleelselt oli olemas adiastemaatiline ja diastemaatiline noodikiri. Adiastemaatilises neumakirjas kirjutatakse kõik märgid enam-vähem samale kõrgusele teksti kohale ning taastada selle järgi meloodia liikumist tuginemata hilisematele paralleelvariantidele on praktiliselt võimatu. Diastemaatiline neumakiri võtab sümboolselt arvesse helikõrgusi, kõrgematele helidele vastavad märgid kirjutatakse kõrgemale, aga kõrgused on ligikaudsed ega võimalda samuti meloodiat üheseltmõistetavalt rekonstrueerida. Diastemaatiline neumakiri võtab ka rohkem ruumi, nii et see võidi sageli ruumipuudusel kõrvale jätta. Üksikutes käsikirjades on märgitud neumade juurde helikõrgused tähtnimetustega (nn digraafiline notatsioon).
Teine periood 1050–1200
Neumad märgiti noodijoontele, mis muutis neumakirja üheselt loetavaks. Esimene katse märkida kõrgusi oli tehtud juba 9. sajandi traktaadis "Musica enchiriadis", aga see jäi erandlikuks. Algselt oli kasutusel vaid üks punane joon, mis tähistas nooti fa, hiljem lisandus kollane joon ut jaoks. Noodijoonestiku leiutajaks peetakse Guidot Arezzost, ta võttis kasutusele 4 noodijoont (üksteisest tertsi kaugusel), kus tooni tähistas nii joon kui joonte vahe. Esialgu märgiti ta noodijoontele veel joonneumasid, kuni 12. sajandil hakati kasutama kvadraatneumasid, mis märkisid täpsemalt helikõrgusi. See reform langes kokku kunstipärase polüfoonia tekkimisega, mis vajas eriti täpset ja kompaktset noodikirja. Muutus oli järkjärguline, samal ajal jätkati vanemate neumakirjakujude kasutamist.
Kolmas periood alates 1200
Jõudis lõpule kaht erinevat tüüpi neumakirja kujunemise protsess, mis oli alanud juba 12. sajandil. Suurest hulgast regionaalsetest neumakirjaviisidest kujunes kaks piirkondadeülest neumakirja tüüpi – kvadraatnotatsioon ja gooti notatsioon, nn kabjanaelakiri (saksa Hufnagelschrift). Kvadraatnotatsioon kujunes Kesk-Prantsusmaa neumakirjade baasil ning levis Lääne- ja Lõuna-Euroopas ning Skandinaavia maades. Metzi neumade ja Saksamaa neumade baasil arenes gooti notatsioon, mis oli valdav peaaegu kogu saksakeelses piirkonnas ja mujal Kesk-Euroopas, sealhulgas Liivimaal (gooti notatsiooni kõrval kohtas neis piirkondades ka kvadraatnotatsiooni, eelkõige tsistertslaste ja dominiiklaste muusikakäsikirjades). Tähtsaim muutus, mis iseloomustab mõlemat tüüpi, oli üksiknoodi tähtsuse tõus – neumadele ilmusid noodipead.
Diakon
Diakon on luterliku, õigeusu, nelipühi, katoliku kiriku ja vanade idakirikute abivaimulik. Naissoost diakonit nimetatakse diakonissiks.
Alamdiakonit nimetatakse õigeusu kirikus hüpodiakoniks.
Eesti Sotsialistide-Revolutsionääride Partei
Eesti Sotsialistide-Revolutsionääride Partei (lühend ESRP) oli 1917. aasta suvel Venemaa Sotsialistide-Revolutsionääride (esseeride) Parteist eraldunud eesti sotsialistide iseseisev partei.
Ülevenemaalise sotsialistide-revolutsionääride (esseeride) partei loosungiks oli “maa ja vabadus”, samas oli aga esseeride partei oli väheseid Vene poliitilisi jõude, kes vähemalt sõnades tunnustas rahvaste enesemääramisõigust ja föderatsiooniprintsiipi riigi ülesehituses. thumb|Hans Kruus Lahkulöömise põhjuseks olid liiga erinevad olud arenenud kapitalismiga Eesti ja talupoegliku Venemaa vahel. thumb|Gustav Suits thumb|Johannes Semper pisi|Villem Ernits
Juhtkond ja aktivistid
Loodud Eesti Sotsialistide-Revolutsionääride Parteisse kuulusid peale juhi Hans Kruusi, veel Gustav Suits, Johannes Semper, Jaan Kärner, Villem Ernits, Hugo Reiman, Erich Joonas, Hugo Raudsepp, Karl Freiberg, Erast Meister, kes asutasid Eesti Sotsialistide-Revolutsionääride Partei ning valisid Hans Kruusi Eesti Sotsialistide-Revolutsionääride Partei Keskkomitee esimeheks.
Eesti SRP Keskkomiteesse kuulusid Gustav Suits jt.
1917. aasta revolutsioonisündmustes osalesid ka B. Maaser ja Tallinna Linnavolikogu aseesimeheks valitud Jaak Ümarik.
Tegevus 1918. aastal
Jaanuaris 1918 avaldasid esseerid ajalooliselt esimese programmilise Eesti iseseisvuse kava brošüüris "Eesti Töövabariik", autoriks Gustav Suits. Samal ajal andis Hans Kruus Nõukogude Venemaa valitsuse rahvusasjade rahvakomissarile Jossif Stalinile Petrogradis üle memorandumi Eesti iseseisvusest ja Eesti Töövabariigi loomise kavast. Stalin pidas arutelu vääriliseks üksnes nõukogude vabariigi väljakuulutamist Eestis, kuid ütles, et sellega pole kiiret.
Asutava Kogu valimised
Eesti Asutava Kogu valimistel 1919. aasta aprillis said esseerid 120 kohast seitse ja nad moodustasid seal kõige pahempoolsema rühma. Asutava Kogu tribüünilt esines Kruus mitmel korral prokommunistlike avaldustega ja terava kriitikaga valitsuse aadressil ning nõudis kõige radikaalsemat maareformi. Avalikkuse tähelepanu pälvis tema ennustus nõukogude võimu maksmapanekust Eestis revolutsioonilisel teel, mida kõneleja hiljem kvalifitseeris “deklaratiivseks ütlemiseks”.
Dr. No
"Dr. No" on esimene James Bondi film, mis esilinastus aastal 1962.
Eesti Sotsialistide-Revolutsionääride Partei
Asutava Kogu valimised
Asutava Kogu valimistel 1919. aastal valiti ESRP nimekirjast Asutavasse Kogusse: Hans Kruus, Andres Loorits, Johannes Semper, Hugo Raudsepp, Jaan Kärner, Erich Jonas, Theodor Kolk, Jaan Piiskar, Aleksander Janson, Karl Freiberg.
Dr. No
Sisu
Salaagent 007 saadetakse Jamaicale, et uurida MI6 agendi 006 John Strangwaysi ja tema sekretäri salapärast mõrva. Seal satub ta ohtlike seikluste keerisesse, üritades leida salapärase hiina päritolu arsti dr. Julius No baasi. Dr. No plaanib oma aatomienergiaga varustatud Crab Key saarelt segada Ameerika rakettide starti.
Eesti Sotsialistide-Revolutsionääride Partei
Asutava Kogu valimised
Eesti Sotsialistide-Revolutsionääride Partei keskkomitee asus 1919. aastal Tallinnas, Kinga tänav 7. Eesti Sotsialistide-Revolutsionääride Partei keskkomitee häälekandjad olid ajalehed: Töörahwa Wõitlus, Wõitlus, Töö ja Wõitlus ja ajakirjad.
Tegevus Vabadussõjas
Vabadussõja ajal oli Eesti SRP juht Hans Kruus ühenduses Eesti iseseisvuse vastase VK(b)P Eesti Osakondade Keskkomitee juhiva liikme Viktor Kingissepaga, kellega arutas rahu sõlmimist Nõukogude Venemaaga.
Heinrich von Dincklage
Heinrich von Dincklage (ka Dincelaghe, Dinstelage) oli Liivi ordu maameister aastatel 1295–1296.
Ta pärines tõenäoliselt Vestfaalist Dinckelagede suguvõsast. Tema teenistuskäigu kohta ordus pole midagi teada peale selle, et ta oli umbes aasta Liivi ordu maameister.
Guajaana rannikumadalik
Guajaana rannikumadalik on madalik Lõuna-Ameerika kirdeosas Guyana, Suriname ja Prantsuse Guajaana põhjaosas. Paikneb Guajaana mägismaa idaosa jalamil Atlandi ookeani rannikul Orinoco jõe delta ja 4. põhjalaiuskraadi vahel. Madaliku laius ulatub mõnest kilomeetrist kuni 200 km. Selle moodustavad mere- ja alluviaalsetted, kohati esinevad kristalsed kivimid, mis moodustavad kõrgustikke.
Rannad on sirged rannavallidega. Suurte veerohkete jõgede suudmealad on limaanid.
Demarkatsioon
Demarkatsioon on piiristus, piirjoone määramine sõlmitud lepingute alusel.
Skellefteälven
thumb|240px|Skellefteälveni kaart Skellefteälven ehk Skelledeatnu on jõgi Rootsi põhjaosas.
Jõe pikkus on 410 km, valgala pindala 11 731 km².
Jõge kasutatakse energia saamiseks, jõel on mitu hüdroelektrijaama. Jõe suudmes asub Skellefteå sadam.
Lyon
Lyon on linn Prantsusmaal, Auvergne-Rhône-Alpesi piirkonna, Lyoni metropoli ja Rhône'i departemangu keskus. Asub Prantsusmaa idaosas, Rhône'i ja Saône'i jõe ühinemiskohas. Lyon on elanike arvult (513 000) Prantsusmaa kolmas linn.
Lyoni kohal asus roomlaste asula Lugdunum. thumb|tühi|Lyon Rhône'i kallastel
Lyonis asuvad Interpoli ja Euronewsi peakorter.
Paljajalujalatsid
alt=Paljajalujalanõud|pisi|Paljajalujalatsid pisi|Fivefingers
Paljajalujalatsid ehk kergjalatsid on jalanõud, mis võimaldavad näiliselt kõndida paljajalu. Jalatsi eesmärk on jalga kaitsta keskkonnaolude eest, kuid mitte piirata jala liikumist, ehk lasta toimida jalgadel nagu looduses jalatsiteta.
Paljajalu kõndimine on kasulik, kuna siis on inimese rüht loomulikus asendis ja keharaskus jaotub jalatallale ühtlaselt. Paljajalu kõndides teevad kõik lihased tööd, et inimest püsti hoida. Samuti jalatalla närvide stimulatsiooni kaudu saab inimese aju signaale, et igal pinnasel ei ole võimalik ühtmoodi astuda. Kõndimisel on võimalik varbaid välja sirutada ja tõugata ja astumisel tasakaalu hoida. See on kõige loomulikum ja tervislikuma liikumise viis.
Paljajalujalatsiteks kvalifitseeritakse jalanõud, mis vastavad kindlatele nõuetele.
Tänapäeval on paljajalujalatseid eri tegumoega. On olemas jalatsid, mida ei pruugi visuaalsel vaatlusel liigitada paljajalujalatsiteks, kuigi loetletud tingimused on täidetud. Samuti on olemas varvikutaolised jalanõud, mille varvastel on omaette kojad, mis kõik kokku moodustavad jalanõu.
19. jaanuar
19. jaanuar on Gregoriuse kalendri 19. päev. Juliuse kalendri järgi 6. jaanuar (1901–2020 ).
Ovrutš
Ovrutš (ukraina Овруч) on linn Ukrainas Žõtomõri oblastis, Korosteni rajoonis. Ovrutši kesklinn asub Valgevene piirist umbes 11 km kaugusel, Žõtomõrist ligikaudu 120 km põhjas.
Ajalugu
Ovrutšit on esmamainitud 946. aastal 1641. aastal andis Poola kuningas Władysław IV Waza Ovrutšile linnaõigused. 1793. aastal läks linn Teise Poola jagamise tulemusel Venemaa Keisririigi võimu alla.
2022. aasta augusti alguses pani Eesti välisminister Urmas Reinsalu Ukraina Žõtomõri oblastit külastades taastatavale Ovrtutši lasteaiale nurgakivi. Lasteaed avati juunis 2023.
Ovrutšist on pärit antropoloog ja keeleteadlane Vladimir Bogoraz.
Rahvastik
Ukraina 2001. aasta rahvaloenduse andmetel oli Ovrutši elanikest ukrainlasi 89,94%, venelasi 7,27%, valgevenelasi 1,47%, juute 0,50% ja poolakaid 0,27%.
Fabian Gottlieb von der Osten-Sacken
Lapsepõlv ja noorus
Fabian Gottlieb von der Osten-Sacken sündis Kuramaa Sarkanmuiža (Rothof; Vindavi lähedal) mõisast pärit Tallinna garnisoni kapteni, parun Wilhelm Ferdinand von der Osten-Sackeni (u 1700–1754) ja Hedwig Eleonore von Udami (1712–1778) pojana. Fabian Gottlieb kaotas kaheaastaselt isa ja nende pere elas üsna kehvades tingimustes. Pärast õpinguid Tartu ülikoolis astus ta 1766. aastal allohvitserina (podpraporštšik) Koporje musketäripolku.
Sõjamehekarjäär
Aastal 1769, Vene-Türgi sõja ajal, osales ta Hotini blokaadis ja teistel sõjalistel operatsioonidel. Samal aastal ülendati ta praporštšikuks ja veidi hiljem teiseks leitnandiks.
Aastatel 1770–1773 võitles ta Suvorovi vägedes Poolas.
1786 sai ta leitnantpolkovniku auastme ja määrati Moskva grenaderipolku. Seal teenis ta kuni 19. juulini 1789. Seejärel suunati ta Rostovi Musketärirügementi. Selle väeosa koosseisus võttis ta osa Vene-Türgi sõjast. Pruti jõe lahingute ja Focşani vallutamise eest anti talle Püha Vladimiri ordeni 4. klass. Hiljem tõestas ta end ka Izmaili vallutamisel. Suvorov nimetas teda üheks vapraimaks sõduriks Izmaili all.
10. augustil 1792 ülendati Osten-Sacken polovnikuks ja määrati Tšernigovi musketäripolku Poolas. Lahingu eest Vilniuse lähedal kingiti talle kuldmõõk graveeringuga vapruse eest. 28. septembril 1797 sai temast Jekaterinoslavli grenaderipolgu komandör ja kindralmajor. 1799. aasta 11. juulil ülendati ta kindralleitnandiks. Pärast esimest Zürichi lahingut 4. juunil 1799 langes ta prantslaste kätte vangi ning teda peeti Nancys kinni kuni 1801. aastani.
Napoleoni sõjad
Pultuski ja Eylau lahingu eest anti parun von Osten-Sackenile Püha Vladimiri ordeni 2. klass (8.04.1807) ja Preisi Punase Kotka orden. Üsna pea pärast seda oli ta sunnitud erru minema. Pärast seda, kui Napoleon I oli tunginud Venemaale, naasis Osten-Sacken armeesse. Ta asus juhtima tagavarakorpusi Volõõnias. Ta sai ülesandeks kaitsta riigi lõunapiire võimalike Saksi ja Austria vägede rünnakute eest. Volkovõsski lahingus lõi ta prantslasi ja sundis neid piirideni taganema. Pärast seda vallutas ta Varssavi hertsogkonna ning ühendanud väed krahv Mihhail Miloradovitšiga vallutas ka Varssavi. Hiljem oli ta ka edukas võitluses prints Józef Antoni Poniatowski vägede vastu. Hiilgava poola sõjakäigu eest anti Osten-Sackenile Püha Aleksander Nevski orden.
Fabian Wilhelm von Osten-Sacken võttis osa ka Sileesia armee sõjakäikudest Gebhard Leberecht von Blücheri juhatuse all ja osales ka Katzbachi lahingus. Pärast seda lahingut ülendati ta jalaväekindraliks (14.08.1813) ja ta sai Preisi Musta Kotka orden (31.8.1813). Teenete eest Leipzigi lahingus anti talle Püha Georgi ordeni 2. klass (8.10.1813). Tema juhatuse all võitis Vene armee ka Brienne lahingu ja selle eest sai ta Püha Andrease ordeni (1814). Mitmel puhul juhatas ta Blücheri asemel ise Sileesia armeed.
19. märtsil 1814 määrati Fabian Gottlieb von der Osten-Sacken Pariisi kindralkuberneriks. Napoleoni sajapäevase võimuperioodi ajal võitles Osten-Sacken Michael Andreas Barclay de Tolly juhatuse all.
Hilisem elu
Nikolai I võimuletuleku järel määrati Osten-Sacken Uglitski jalaväepolgu ülemaks. Polk nimetati hiljem ümber Osten-Sackeni polguks. 22. augustil (ukj 3. septembril) 1826, keiser Nikolai I kroonimisel, ülendati krahv Fabian Gottlieb von der Osten-Sacken feldmarssaliks. 22. septembril 1830 anti talle 1. klassi Püha Vladimiri orden.
Novembriülestõusu ajal määrati ta Kiievi, Podoolia ja Volõõnia sõjakuberneriks. Kiire ja efektiivse tegutsemise eest andis keiser talle 27. oktoobril (8. novembril) 1832 Venemaa vürstitiitli. Tema adjutandiks aastatel 1832–1835 oli Alexander Blaramberg (1802–1859), hilisem kindralmajor ja Peterburi politseimeister.
Tema õde Charlotte Luise von der Osten-Sacken (sünd. 1753) oli Theodor Oldekopi abikaasa.
Leopold I (Austria hertsog)
Aastal 1326 suri Leopold ootamatult.
Kihnu Püha Nikolai kirik
Koguduse ajaloost
1. märtsil 1848 asutati saarel õigeusu kogudus, kuhu kuulus aasta lõpuks 266 meest ja 322 naist. Kõigist Eesti kihelkondadest olid Kihnu elanikud üksmeelselt usku vahetamas. 1848. aastaks oli Kihnus õigeusklikke 89,5% saare elanikkonnast. Järgnevatel aastakümnetel kuulusid peaaegu kõik kihnlased sünnijärgselt õigeusu kirikusse. Riia ja Miitavi piiskop Filaret (Gumilevski) pühitses luterliku kirikuhoone kohalike õigeusklike teenistuste pidamiseks. Alates 19. novembrist 1858 toimetati jumalateenistusi Kihnu mõisa peahoones. Kihnu Püha Nikolai koguduses oli 1890. aastal 928, 1916. aastal 1227 ja 1935. aastal 1204 liiget. Ilmselt on koguduseliikmetena arvestatud ka Kihnus sündinud ja mandrile või mujale siirdunud kihnlasi. Nõukogude ajal oli kogudusel oma preester aastatel 1944–1962 ja 1966–1972.
Kiriku ajaloost
Kihnu põhjatipu kõrgemal liivasel kaldal olnud kabel, mis pärimuse kohaselt hävis Põhjasõja ajal toimunud tulekahjus. Vanakiriku mäelt on leitud ka tolleaegne matmispaik. Rootsi ajal jõudis saarele luterlik kirikureform. Saare keskele ning üsna praeguse kiriku lähedale ehitati uus kabel, mis 1624. aastal sai Tõstamaa abikirikuks.
Kihnu uus kivikirik valmis 1786. aastal.
Ümberehitatuna õigeusu kirikuks
Kihnu luteri kiriku ümberehitamine õigeusule sobivaks hooneks toimus aastatel 1857–1862. Hoonet laiendati, kellatornile lisati väike sibulkuppel ja muudeti interjööri. Ümberehitatud kiriku pühitsesid Riia ja Miitavi ülempiiskop Platon I ja ülempreester Aleksander Poletajev 12. märtsil 1862 püha Nikolai auks.
See on üks vähestest õigeusu kirikutest Eestis, mis ehitati algselt luterlikuks sakraalhooneks. Kiriku ehitusstiil on historitsistlik ning olemus lihtne, kesktelje suhtes sümmeetriline valgeks krohvitud maakivihoone. kiriku pikkus 23 m ja laius 11 m. Läänepoolses küljes paiknev neljatahuline kellatorn on kaetud telkkiivriga. Torni kõrgus on 40 m.
Uuendamistöid teostati kirikus juba 1893. aastal. Kirikut ümbritsev paeplaatidega kaetud maakividest aed koos selles paikneva värvilistest tellistest väravaga ehitati 20. sajandi algul. Kellatorni uuendati EAÕK algatusel 2012. aastal, kui paigaldati vaskplekist katusekate ja kullati tipurist. 2013. aastal restaureeriti värav ja aknad. 2014. aastal kaeti pikihoone katussamuti vaskplekiga, paigaldati ka uus sadeveesüsteem ja piksekaitse.
Õigeusu koolid
Usuvahetusliikumise algjärgus 25. aprillil 1845 andis Venemaa keiser välja korralduse (ukaasi), mis nägi ette õigeusu kirikute juures kihelkonnakoolide loomist. Kihnu rajati õigeusu kihelkonnakool 1849. aastal ja abikool 1878. aastal. Need töötasid sel kujul 1919. aastani.
Pius XI moodustatud piiskopkonnad
Paavst Pius XI moodustatud piiskopkonnad Aafrikas, Aasias, Euroopas, Lõuna-Ameerikas, Põhja-Ameerikas ja Okeaanias.
Lepna
Lepna on alevik Lääne-Viru maakonnas Rakvere vallas.
Lepnat on esimest korda kirjalikult mainitud 1241. aastal (Lippanal). 19. sajandil rajati Lepna alale Rakvere mõisale kuulunud Lepna ja Tobia karjamõis. 1920. aastail tekkisid mõisa tükeldamise tagajärjel Lepna-Eesküla, Lepna-Mätliku ja Lepna-Taaravainu küla.
Nõukogude ajal asus Lepnas Energia kolhoosi keskus, millega hiljem liitus Lasila sovhoos.
Laialehine neiuvaip
Laialehine neiuvaip (Epipactis helleborine) on käpaliste sugukonda neiuvaiba perekonda kuuluv lill.
Laialehine neiuvaip on mitmeaastane rohttaim. Ta kasvab 20–100 cm kõrgeks. Vars on õõnes. Varre alaosas on 4–10 cm pikkused ovaalsed lehed. Maa all on risoom, milles taim talvitub.
Taime välimus võib palju varieeruda ja selle põhjal on eristatud mitu alamliiki.
Ta hakkab õitsema mai lõpus ja võib õitseda augusti lõpuni. Õied on roosad kuni rohekad ja neil on orhideedele tüüpiline ehitus. Taime tolmeldavad kõige sagedamini herilased. Vili on kupar, mis avaneb augustis või septembris ja puistab välja imetillukesed seemned, mis võivad tuulega väga kaugele lennata.
Taime võib leida puisniitudelt ja segametsadest Euraasiast ja Põhja-Aafrikast. Ta on sisse viidud ka Põhja-Ameerikasse. Ta eelistab kasvada metsaservadel ja rohumaadel valgustatud või poolvarjus kohtades lubjarohkel pinnasel, aga lubja osas ta ei ole väga nõudlik ja kasvab vahel ka seal, kus pinnases lupja pole.
Eestis leidub laialehist neiuvaipa hajusalt üle kogu riigi.