Eetika_ja_filosoofia_piirid
5. Eetikateooria stiilid
Eetikateooriaks on mõtet nimetada teooriat selle kohta, mis eetiline mõtlemine ja praktika on, millest kas tuleneb põhiliste eetiliste uskumuste ja printsiipide test või siis see, et niisugust testi ei saa olla. Juttu tuleb esimest liiki, positiivsest eetikateooriast. Kaks-kolmkümmend aastat tagasi oli tavaks eristada eetikateooriaid metaeetika teooriatest. Esimesed väidavad sisuliselt, mida tuleks teha, kuidas peaks elama, mis on väärtuslik jne. Teised puudutavad nende väidete staatust; kuidas neid kehtestada, kas nad on objektiivsed ja mis mõttes jne. Mõte oli selles, et metaeetika teoorial ei ole eetilisi järelmeid. Selle eristusega seostusid veel kaks ideed. Esiteks metaeetika peab olema keelelise suunitlusega (keeleline arusaam filosoofiast pole moraalifilosoofias olnud kuigi viljakas); eeldati, et peab saama eristada keelelisi vahendeid ja asju, mida öeldakse (analoogia analüütilise ja sünteetilise eristusega). Teiseks, filosoofia ei peaks sisaldama eetilisi väiteid ja peaks piirduma metaeetikaga. Aga näiteks George Edward Moore lubas endale "Principia Ethicas" tegelda mõlemaga, kuigi ta eristas seda, mis on headus, ja seda, mis asjad on head, ja just jutt viimasest avaldas teistele muljet. Aga Moore'il oligi niisugune vaade, et headust saab avastada intellektuaalse vahetegemisega, mis haakub ka filosoofiaga. Aga kui keegi arvab, et filosoofia esmane ülesanne on analüüs, ja sisulisi eetilisi otsustusi tehakse hoopis teistmoodi, siis ta ei näe põhjust, miks need otsustused peaksid filosoofiasse kuuluma, ning püüabki need välja jätta. Tänapäeval ei peeta eetilise ja metaeetilise eristust enam nii veenvaks või oluliseks. Peetakse ilmseks, et see, mida arvatakse eetika aineks, peab ise mõjutama seda, millised aktsepteeritavuse või sidususe testid on kohased, ning nende testide kasutamine peab mõjutama sisulisi tulemusi. Ümberpöördult, ühtede või teiste testide ja argumendimustrite kasutamine toob kaasa mingi seisukoha selle kohta, mis on eetikamõtlemine. Teooria, mis sisaldab nii vaateid selle kohta, mis on eetikamõtlemine ja kuidas see peab toimuma, kui ka sisulisi järelmeid, ongi positiivne eetikateooria. Aga mõned vaated eetika sisule ja loomusele toovad kaasa, et teste ei ole. Kõige äärmuslikum ütleb, et mingil eetilisel positsioonil olemine seisneb lihtsalt mingi positsiooni valikus ja selle juurde jäämises. Seda võiks nimetada negatiivseks eetikateooriaks. Seda aga tuleb eristada teooriast eetikamõtlemise loomuse kohta, mis jätab lahtiseks, kas selliseid teste saab olla. Võidakse olla veendunud, milline teooria tuleb anda eetilise kohta, kuid jääda skeptiliseks nende testi võimalikkuse suhtes. Ja on keerulisemaid võimalusi, mille järgi mõnedel kultuurilistel asjaoludel võivad olla testid, teistel mitte. Williamsi teooria ongi selline, ja seda võiks ka mitte nimetada eetikateooriaks. Eetikateooriatel on sellise vaate sidumus, et filosoofia saab määrata, kuidas eetikas saab mõelda, kas või negatiivselt, et kuigi palju ei saagi. Filosoofid, kes ütlevad, et filosoofia ei saa määrata, kuidas peaks eetikas mõtlema, peavadki tavaliselt seda silmas. Williams aga tahab öelda, et eetikas saab mõelda igatmoodi, kui ajaloolised ja kultuurilised asjaolud pole seda võimatuks teinud, aga filosoofia ei saa kuigivõrd määrata, kuidas seda peaks tegema. Williamsi vaade on filosoofilise eetika suhtes skeptiline, kuid see skepsis puudutab rohkem filosoofiat kui eetikat.