cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Elamisõigus Euroopa Liidus
Pöörddiskrimineerimise olukorra kujunemine ELi kodaniku vaba liikumise õiguse realiseerimisel
ELi kodakondsus ei ole samaväärne liikmesriigi kodakondsusega, vaid täiendab viimast. See annab isikutele õigused, mis kehtivad üle terve ELi. Väljakujunenud ja läbiva kohtupraktika kohaselt peavad liikmesriigid järgima liidu õigust. Üldine reegel on, et ELi kodanik või tema mittekodanikust kaaslane koos temaga võib kehtiva passi olemasolul viibida liikmesriigis kuni kolm kuud.
Liikmesriikidel on riiki sisemise lubamisel ja viibimisaja määramisel ulatuslik kaalutlusõigus, kuid ikkagi on vastuvõtval riigil kohustus järgida, et tema riigisisese õiguse normid sisaldavad kriteeriume, mis ei lähe vastuollu sõnaga "hõlbustama" isiku enda perekonnaliikmetega sõltuvussuhete kohta kasutatud sõnade tavatähendusega, ning mis ei võta nimetatud sättelt selle kasulikku mõju.
ELi kodaniku ja tema perekonnaliikmete vaba liikumist ning teiste liikmesriikide territooriumil kehtiva elamisõiguse taotlemist reguleerib direktiiv. Samuti kehtib see ELi kodaniku mittekodanikest pereliikmete suhtes. Direktiiv näeb ette teatud nõuded ELi kodanikele ja nende perekonnaliikmetele, kui soovitakse vastuvõtvas liikmesriigis elada kauem kui kolm kuud. Selleks tuleb tõendada, et elamisluba taotlev perekonnaliige kuulub direktiivis kajastatud mõistete pereliige ja soodustatud isik alla.
Pereliikmed on direktiivi ja EK kohtupraktika koostoimes ka ELi kodaniku mittekodanikust (samasooline) abikaasa ning erisooline elukaaslane, kellega ei ole vastuvõtva liikmesriigi õigusaktide kohaselt registreeritud kooselu sõlmitud ("muu pereliige"). Samad põhimõtted kehtivad nii vastuvõtvasse liikmesriiki sisenemisel kui ka kodakondsusjärgsesse riiki tagasipöördumisel.
ELi liikmesriik võib vabalt otsustada, kas lubada oma riigisiseses õiguses samasooliste isikute abielu või anda elamisluba abieluvälisele elukaaslasele. Samas ei või riik EK seisukohalt keelduda elamisloa andmisel tunnistamast teises liikmesriigis sõlmitud taolist seaduslikku abielu ega tohi keelduda elamisloa andmisest põhjendusel, et tegemist on samasooliste abieluga või registreerimata erisooliste elukaaslastega.
Analüüsitud kohtuotsused on tehtud eelotsusetaotluse alusel. Selline taotlus võimaldab liikmesriikide kohtutel saada kohtuvaidluste lahendamisel EK-lt abi liidu õiguse tõlgendamisel või ELi õigusakti kehtivuse üle otsustamisel. Samas peab arvestama, et EK ei lahenda siseriiklikku kohtuvaidlust, mis jääb siseriikliku kohtu pädevusse. Seejuures on EK otsus siiski siduv ka teistele siseriiklikele kohtutele, kes lahendavad sarnast probleemi.
Autorid arvavad, et liikmesriikide ainupädevuses olevate õigusnormide andmise õigust seeläbi ei kahandata, sest lahendatakse sisuliselt paikse ELi kodaniku vaba liikumise ja õigusega elada vabalt ELi piires seonduvat. ELi kodaniku liikumisvabadust võib autorite veendumusel aga piirata ka kodakondsusriigist "üheotsapiletiga" pöörddiskrimineerimisest tingitud pererände põhjustel väljakolimise sund.
Tiiu Otsus
Tiiu Otsus (aastani 1968 Tiiu Pajo; sündinud 22. augustil 1945 Viljandis) on eesti muusikapedagoog ja koorijuht.
Otsus lõpetas koorijuhtimise erialal 1967. aastal Tartu Muusikakooli (õpetaja Roland Laasmäe) ja 1973 Tallinna Riikliku Konservatooriumi (Arvo Ratassepa klass). Ta on täiendanud end mitmel kursusel, sh „Muusikaõpetus Euroopa kultuurikontekstis” (2003).
Asutas 1971 koos Vaike Uibopuuga Tartu Ülikooli Kammerkoori ja oli 1971–1981 selle dirigent.
1996–2000 oli ta vabariikliku muusikaõpetuse ainenõukogu liige. On kirjutanud artikleid muusikahariduse teemal.
Eesti Muusikaõpetajate Liidu liige (1997).
Startup Hub
Startup Hub (bränditud kirjapilt sTARTUp HUB, inglise keele sõnadest start-up ja hub, 'iduettevõtlus' ja 'kesksõlm, jaotur') on Tartu kesklinnas asuv tehnoloogiaettevõtete kogukonnakeskus, mis toob kokku nii alustavad kui ka edasijõudnud ettevõtted, pakkudes neile kontoripinda.
Lisaks kontoripindadele asus sTARTUp HUBis koostöötamisala, mis toimis lauarendi põhimõttel ning oli eelkõige suunatud alustavatele ettevõtetele. HUBis asuvad avatud köögid, koosolekuruumid ja lõõgastumisalad. Esimesel korrusel asus kõigile avatud sTARTUp Lounge, mis oli nii tööpind kui kohtumispaik ning ühtlasi keskuse ürituste peamine toimumispaik.
Hubi ettevõtted ja ajalugu
sTARTUp HUB avas uksed 2015. aasta septembris Garage48 HUB Tartu nime all. sTARTUp HUBi asutajaks on EstBANi president, .Contriberi asutaja ning tegevjuht Rein Lemberpuu.
sTARTUp HUBi koostöötamisalal töötas 2018. aasta märtsi seisuga ligi 40 inimest 22 eri ettevõttest, nende hulgas GoWorkabit, Startup Estonia, Planetway Europe, Trialpha, Tebo, DigiVikings, Wikimedia Eesti ja Funderbeam. Lisaks koostöötamisala ettevõtetele rendivad sTARTUp HUBis kontoriruume Pipedrive, Evocon, Carto, Fractory, MatchMySound, RateChain, Helmes, Airily ning Seire.
Iduettevõtluse kogukonnakeskus on 2015. aastast pidevalt uuenenud ning aastatel 2017-2019 oli keskuse esimesel korrusel sTARTUp Lounge, mis oli sTARTUp HUBi peamine ürituspind.
Roll iduettevõtluse ökosüsteemis
sTARTUp HUB ja SPARK HUB kuuluvad ettevõtte .Contriber alla ning moodustavad Tartu iduettevõtluse baastaristu. Mõlemas ettevõtluskeskuses töötab kokku rohkem kui 500 inimest 50 erinevast ettevõttest. Keskustes on 2018. aastaks toimunud ligi 200 ettevõtlusega seotud üritust, et tuua kokku ettevõtlusmaastikul tegutsevad inimesed ning vahetada üksteisega kogemusi, ideid ja kontakte.
2017. aastal algatati sTARTUp HUBi eestvedamisel inkubatsiooniprogramm .Cocoon (eesti keeles "kookon") Programmi võeti vastu kaheksa varajases staadiumis ettevõtet ja programmi kestvuseks oli kolm kuud. KOOKONis osalenud ettevõtted said endale kontoripinna sTARTUp HUBis ning kogenud püsimentori, kellega kohtuti vähemalt kaks korda kuus. Programmis osalesid alustavad ettevõtted Festera, SmartVent, Canese, ExtendLaw ja Cody.
Hiljem on programm suunanud fookuse startupi juhtide mentordamisele ning programmis osaleb nii eesti kui ka välismaa iduettevõtete juhte. Programm kestab 1 aasta ning koosneb ülenädalastest mentorkohtumisest või -kõnest ning 3-4 korda aastas toimuvad sTARTUp Hubis või SPARK HUBis üritused, kuhu nii osalejad kui ka mentorid üle Euroopa kokku tulevad.
sTARTUp HUBi eesmärgiks on panustada Tartu iduettevõtluse arendamisse ning seetõttu osaleb kogukonnakeskus Eesti suurima ärifestivali sTARTUp Day korraldamisel, samuti osales sTARTUp HUB partnerina Eesti ja Läti Interreg-projektis SpaceTEM, mille raames korraldatakse 2018. aastal kosmose-teemaline häkaton Riias ning 2019. aastal Tartus.
Alan Bean
Bean lendas esimest korda kosmosesse Apollo 12 pardal, mis oli teine Kuule maandunud missioon. Teisel lennul osales ta 1973. aastal kui ta määrati Skylabi teise mehitatud missiooni komandöriks. Bean lahkus mereväest 1975. aastal ja NASAst 1981. aastal, et tegeleda kunstiga ja maalis mitmeid Kuu-missioone kujutanud maale. Alan Bean oli Apollo 12 viimane elusolev liige.
Vormsāte
Vormsāte (ka Vormsāti, vanasti Dižvormsāte) on küla (mazciems) Lätis Kuldīga piirkonnas Nīkrāce vallas.
Küla asub valla lõunaosas merepinnast 80 meetri kõrgusel Šķērveļise jõe kaldal. Vormsāte jääb valla keskusest Dzeldast 4,4, endisest piirkonnakeskusest Skrundast 21 ja Riiast 168 kilomeetri kaugusele.
Küla on kujunenud endise Dižvormsāte mõisa (Groß-Wormsahten) keskuse juurde. Aastail 2009–2021 kuulus küla Skrunda piirkonda.
Aastal 2005 oli külas 10 elanikku.
pisi|tühi|Vormsāte mõisa häärber
Sauste mõis
Ajalugu
pisi|150px|Dellingshauseni suguvõsa vabahärravapp Sauste küla kohta on teateid 1450. aastast, mil see kuulus Lodedele. Selle Virumaa võimsa vasallisuguvõsa kätte jäi valdus XVII sajandi alguseni. Tönnis von Wrangelli ajal 1618. aastal on esimest korda nimetatud mõisa. Wrangellid jäid omanikeks 1779. aastani, mil mõisa omandas Hans Wentzel von Tiesenhausen. Seejärel vahetusid omanikud sagedasti; mõisavaldajateks olid Nolckenid, Dolstid, Ungern-Sternbergid, Hasslegrenid ja Walterid.
1818. aastal ostis mõisa vabahärra Friedrich Adolf von Dellingshausen (1769–1839), kelle järeltulijad majandasid mõisa 1919. aastani; Sauste ja Aaspere mõisal olid edaspidi ühised omanikud. Viimane omanik enne võõrandamist oli Eestimaa rüütelkonna peamees vabahärra Eduard Julius Alexander von Dellingshausen (1863−1939).
Viljar Viljamäe
Viljar Viljamäe (17. jaanuaril 1938 Ahja vald Tartumaa – 13. märts 2009 Haapsalu) oli eesti karikaturist ja fotograaf.
1957. aastal lõpetas Ahja Keskkooli ja 1959. aastal Tartu Vabariikliku Meditsiinilise Kõrgkooli.
Pärast kooli lõpetamist asus elama Haapsallu, kus töötas velskrina kuni 1974. aastani. Edasi töötas Lääne Kaluri varietee direktorina. 1993. aastast töötas fotograafina ja oli Haapsalu fotoklubi organisaator. Tema fotosid on kasutatud trükiste kujundamisel.
Joonistas karikatuure, mida avaldas alates 1970. aastatest pseudonüümiga WIL ajakirjas Pikker ja ajalehes Töörahva Lipp.
Europos Parkas
Europos Parkas (ka Euroopa park, Euroopa Keskpunkti Muuseum) on vabaõhumuuseum Leedus Vilniuse rajoonis Joneikiškėsi külas. Muuseum on keskendunud nüüdisaegse kunsti eksponeerimisele. Muuseumi eksponaadid rõhutavad ja viitavad koha erilisusele: Euroopa geograafilisele keskpunktile. See muuseum on Leedu üks külastatavamaid kohti.
Muuseumis on muu hulgas näha maailma suurimat kunstiteost: LNK Infopuud.
Akadi keel
Akadi keel (ka assüüria-babüloonia keel või babüloonia-assüüria keel ) on väljasurnud keel, mis kuulus afroaasia keelkonda semi keelte hulka. Akadi keelt kõneldi Mesopotaamias (tänapäeva Iraagis ja Süürias) umbes 3. aastatuhandel eKr kuni 100 pKr. Keel sai oma nimetuse Akadi linnriigi järgi, millest sai pealinn, kui kuningas Sargon I rajas aastal 2350 eKr Akadi riigi. Akadi keel on maailma vanim kirja pandud semi keel.
Akadi keele ajalugu
Akadi keel hakkas kirjakeelena arenema paralleelselt aglutineeriva sumeri keelega ning mõlemat keelt pandi kirja sumeri kiilkirjas. Sumeri ja akadi keel olid ülesehituselt täiesti erinevad ega ole olnud omavahel seotud. III aastatuhande I poole varajastes sumeri tekstides kohtab aga rohkesti akadikeelseid isikunimesid ja vastastikuseid laene. Mõlemad keeled avaldasid teineteisele suurt mõju, kuid sumeri keel oli nii III aastatuhandel kui ka II aastatuhande I poolel esmaseks kirjakeeleks, milles jäädvustati nii tähtsaimad kirjandusteosed kui ka dokumendid. Akadi impeeriumi ajal (2334‒2154 eKr) jäi akadi keel kasutatavuselt sumeri keelele alla, kuigi tõenäoliselt võis akadi keelt kõnekeelena rääkivate inimeste hulk olla juba suurem. Pärast Uus-Sumeri riigi lõppu (2004 eKr) hakkas akadi keel tasapisi sumeri keelt kõnekeelena välja tõrjuma ning umbes 2000‒1800 eKr sai akadi keel kogu Lõuna-Mesopotaamias ainuvalitsevaks keeleks. Samal ajal jäi tähtsaima kultusliku kirjakeelena pikaks ajaks kasutusele sumeri keel.
Jonas Höckflycht
Jonas Höckflycht (1668-1702) oli Rootsi sõjaväelane ja mereväekapten, kes osales Põhjasõjas.
Elulugu
Jonas Höckflycht sündis 1668. aastal Paul Höckflychti ja Garin Gyllenpatroni perre Skindstorpis Östergötlandis.
Akadi keel
Akadi keele areng
Akadi keel jaguneb geograafilise ja ajaloolise eristuse põhjal mitmeks dialektiks:
Vanaakadi (u 2500–1950 eKr)
Kõige varasemad tekstid pärinevad 27.‒24. sajandist eKr. II aastatuhande alguseks eKr oli vanaakadi keelest tekkinud kaks dialekti – assüüria ja babüloonia keel. Vanaakadi keeles on säilinud mõningaid kirjandusteoseid, kuninglikke raidkirju ja arvepidamisdokumente.
Vanababüloonia (Lõuna-Mesopotaamia, umbes 1950–1530 eKr) ja vanaassüüria (Põhja-Mesopotaamia, umbes 1950–1750 eKr)
Säilinud on kirjandusteoseid ("Gilgameši eepos", "Atrahasis"), erakirju, arvepidamisdokumente, kuninglikke raidkirju, seadusi (Lipit-Ištari koodeks, Ešnunna seadused, Hammurapi koodeks), loitse ja hümne.
Keskbabüloonia (umbes 1530–1000 eKr) ja keskassüüria (umbes 1500–1000 eKr)
Sellest ajast on säilinud erakirju, arvepidamisdokumente, Kesk-Assüüria seadusi ning valitsejate raidkirju ja rituaalseid tekste. Sel ajastul kujunes akadi keelest rahvusvaheline keel, mida kasutati kogu Lähis-Idas ja mujalgi. Akadi keeles pidasid kirjavahetust Egiptuse, Hetiidi impeeriumi ning paljud Foiniikia ja Palestiina valitsejad.
Uusbabüloonia (umbes 1000–625 eKr) ja uusassüüria (umbes 1000–600 eKr)
Akadi keele kujud, mis olid kasutusel Uus-Babüloonia ja Uus-Assüüria riigis. Uusbabüloonia keel oli kasutusel umbes 1000–625 eKr, uusassüüria keel aga umbes 1000‒600 eKr. Neis võib märgata tugevat aramea keele mõju.
Hilis-Babüloonia (umbes 625–0 eKr)
Akadi keele kuju, mis oli kasutusel pärast seda, kui Uus-Babüloonia riigi olid vallutanud pärslased, ja mida kõneldi kuni meie ajaarvamise alguseni. Seejärel hääbusid kiilkiri ja akadi keel nii kõne- kui ka kirjakeelena. Hilisbabülooniakeelsed tekstid pärinevad ajavahemikust 625 eKr – 1. sajand pKr. Neis on tunda tugevat aramea keele mõju.
Standardbabüloonia (umbes 1500–0 eKr)
Standardbabüloonia keel oli tehiskeel, mis põhines vanababüloonia dialektil. Seda kasutasid assüürlased ja babüloonlased teatud kirjalikes dokumentides, põhjuseks oli kahe riigi suur kultuurivahetus.
Jonas Höckflycht
Elulugu
1702. aastaks oli ta enda juhatuse alla saanud jahi nimega ,,Vivat, " millega ta osales reididel Vene positsioonide vastu Peipsi järve ääres. Ühel sellisel reidil puhuti ta laev Oudovasse, kus ta läks oma meestega rannale ning tungis ühte mõisa. Seal mõisas pakkusid naisterahvad tema sõduritele süüa, kuni lõpuks saabus üks venelaste ratsasalk, mis nad sealt minema kihutas. Rootslased taandusid oma laevadele ning alustasid Vene kahurite ja lotjadega tulevahetust.
8. novembril 1702 saadeti Höckflycht oma laevaga luureretkele, kuid piirati Vene laevade poolt ümber.
Jonas Höckflycht oli sunnitud end oma laevaga õhku laskma.
Isiklik elu
Jonas Höckflycht abiellus Charlotta Susanna Hård af Segerstadiga. Neil oli kaks last: Brita Catharina ja Margaretha Charlotta Höckflycht.
Akadi keel
Foneetika
Mõned Akadi kiilkirja glüüfid:
Akk cuneiform
Akadi keeles võib sõnatüve muuta lõpmatul hulgal viisidel, et moodustada omavahel seotud, kuid erineva tähendusega sõnu. Sõna algvorm koosneb kolmest kaashäälikust, muutmisel arvestatakse tüve kaashäälikutele lisatud täishäälikuid ja ka prefikseid ja sufikseid. Näiteks:
Täishäälikud
Erinevalt paljudest teistest semiidi kirjakeeltest kirjutati akadi keeles peale kaashäälikute ka täishäälikuid, kasutatakse häälikuid a, e, i, u ja nende pikem hääldus kirjutati pikkusmärgiga ehk ā, ē, ī, ō, ū.
Kaashäälikud
Keeles puudusid kaashäälikud f, v, c, x, y.
Lause süntaks
Akadi keele sõnajärg oli subjekt-objekt-verb (SOV). See eristas akadi keelt paljudest teistest muistsetest semi keeltest, kus sõnajärg oli verb-subjekt-objekt (VSO). Oletatakse, et selle põhjustas sumeri keele mõju, kus sõnajärg oli samuti SOV. On tõendeid, et sumeri ja akadi keele rääkijad olid tihedas keelekontaktis, moodustades ühise kogukonna umbes 500 aasta vältel, seetõttu võisid keeled muutuda sarnaseks.
Keelenäiteid
Awīl-um šū šarrāq – See mees on varas.
Erbēt šarrū dannūtum ša ālam īpušū abūya – Neli kuningat, kes ehitasid linna, on mu isad. Salīmātum ša awīl Ešnunna – Valitseja Ešnunna liitlased.
Awīl-um ša māt-am i-kšud-Ø-u – Mees, kes vallutas selle maa.
Yoko Takahagi
Yoko Takahagi (jaapani keeles 高萩 陽子 Takahagi Yōko; sündinud 17. aprillil 1969) on Jaapani endine jalgpallur, kaitsja.
Koondisekarjäär
Jaapani naiste jalgpallikoondises mängis ta aastatel 1986–1991 31 mängu.
Abja linavabrik
Abja linavabrik oli 1992. aastani Abjas tegutsenud linatöötlemisettevõte.
Abja linavabrik oli esimese soojaveeleotusega toorlinavabrik Venemaa Keisririigis. Eesti Ajalooarhiivi nimistus on vabriku tegevuse lõpuaastaks märgitud 1997, kuid seda tuleb ilmselt lugeda ekslikuks, sest 1997. aastal toimus ettevõtete ümberregistreerimine, mille käigus tollal vabrikut hallanud ettevõte AS Lina kanti ümber äriregistrisse. Vabriku tegevuse seisukohalt ei mänginud 1997. aasta seega enam mingit rolli.
pisi|Abja linavabrik 1920. aastatel, vaade läänest
Ida-Saksamaa jalgpallikoondis
pisi|Koondise embleem pisi|Koondise liikmed oma viimases mängus Saksa DV koondisena 1990. aastal Saksa DV jalgpallikoondis oli Saksa Demokraatliku Vabariigi rahvuskoondis jalgpallis.
Abja linavabrik
Nimed
Abja linavabrik on tegutsenud järgmiste juriidiliste isikutena:
Ida-Saksamaa jalgpallikoondis
Koondis tegutses aastatel 1952–1990.
Abja linavabrik
Nimed
Aastatel 1911–1940 olid omandisuhted segased, neisse ei suutnud selgust tuua ka vabriku pankrotimenetlus. Linavabriku nime ja juriidilist vormi muudeti korduvalt.
Halliste Linaharimise Ühisus
Seni ilmunud kirjanduses leidub Abja linavabriku asutamise kohta erinevaid andmeid: asutamisaastatena on välja toodud ajavahemikku 1910–1914. Ametlikes teadetes Kaubandus-Tööstuskojale on antud ettevõtte esimeseks tegutsemisaastaks 1913. Ettevõtte rajamise juures mängisid põhirolli Mats Kissa ja Halliste Põllumeeste Selts. Palu talu peremehe, hilisema Abja linavabriku juhatuse liikme Christian Arro väitel oli just Mats Kissa see, kes Halliste ja Karksi kihelkonna põllumeestel mõtte liikuma pani, et lina paremaks töötlemiseks ja selle eest kõrgema hinna saamiseks tuleks luua uutel põhimõtetel töötav vabrik. Kissale määrati kopsakas toetusraha ning ta saadeti välismaale toorlinavabrikute ehituse ja tootmisega tutvuma.
Ida-Saksamaa jalgpallikoondis
Koondise koosseisus kõige rohkem mänge mänginud mees oli Joachim Streich, kes lõi ka kõige rohkem väravaid.
Abja linavabrik
Halliste Linaharimise Ühisus
Kuna soojaveeleotusega toorlinavabrik oli Venemaal ainulaadne, toetas vabriku asutamist ka valitsus – vabriku ehituseks anti ehitusmaterjale, teaduslike katsete tegemiseks võimaldati asutada laboratoorium ja umbes viie aasta jooksul lubati maksta iga-aastast abiraha. Vabriku töö käivitamiseks loodi Halliste Linaharimise Ühisus, mille põhikiri kinnitati 6. novembril 1912. Põhikirja järgi oli loodud ühisuse eesmärk kodumaa linatööstuse edendamine ja täiendamine.
"Et asutatud ühisus kui ka kawatsetav wabrik esimene sellesarnanae tolleaegses suurel Wenemaal oli, siis ei wõtnud põhikirja kinnitamine kaua aega. Wene põllutöö ministeerium, ära tundes linakaswatuse ja harimise suurt tähtsust, määras omalt poolt wabriku ehitamise toetuseks 25000 rubla."
6. detsembril 1912 avaldati ajalehes Sakala ülevaade Halliste Linaharimise Ühisuse asutamiskoosolekust, kus ühisuse juhatusse valiti J. von Stryk, Hans Ots, Mart Gross, M. Järve ja J. Weisson (Valgesoo). Vabrikut hakkas juhtima juhatuse esimees, kelleks 1915. aastal oli Hans Ots. Vabrikule pakuti välja kolm võimalikku asukohta: Õisu mõisat, Kahvre talu raudtee ääres ja Abja-Vanamõisas asuvat Tümpsi renditalu. Välja valiti neist viimane, kuna Tümpsi talu oja vesi sisaldavat vähem lupja kui Kahvre talu või Õisu mõisa juures olevate ojade vesi, mistõttu oli Tümpsi talu oja vesi linaleotamiseks sobivaim.
Päewaleht kirjutab 1913. aasta suvel: "Halliste linaharimise-wabriku ehitamisega loodetakse sügiseks nii kaugele jõuda, et lina härimiseks juba wastu wõtma hakatakse. Linaleod ehitatakse raud betoonist, ehitamine algab neil päewil. Wabrik läheb 100.000 rubla maksma ja wõib aastas 2000 kaalu linu ära harida."
Halliste Linaharimise Ühisuse tegevus oli algaastatel edukas. 1914. aastaks oli osa vabriku peahoonetest ja tööliste elumajadest valmis, samal aastal alustati linavabrikus tootmistegevust, esialgu küll väikeses mahus. Esimese maailmasõja algusega saabusid ühisusele aga raskemad ajad. 28. juulil 1914 kutsuti Mats Kissa I järgu maakaitseväelasena sõjateenistusse. Ehkki töö vabrikus jätkus, tuli silmitsi seista mitmete ebameeldivustega, kuna 1917. aasta revolutsioon Venemaal mõjutas sündmusi ka Halliste kihelkonnas. 1918. aastal puhkes linavabrikus tulekahju, milles sai kannatada peahoone katus: "Ka tuleõnnetus tabas wabrikut, maha põles osa wabriku päähoone katusest. Et see aga kaunis kõrgelt kinnitatud oli, ei saadud ka siin suurt ainelist kahju."
Osaühing Halliste Linaharimise Ühisus
1918. aastal muudeti Halliste Linaharimise Ühisus osaühisuseks, mille osatähed olid tuhanderublased. Koguteoses "Pärnumaa" nimetatakse seda "väga ebaõnnestunud sammuks", sest uute jõudude juurdetulek oli takistatud; laiemad ringkonnad – tarnijad – jäid eemale.
1927. aastal kirjutati Päevalehes ühisuse osaühisuseks muutmisest nõnda: "1918. a. Muudetakse ühisuse põhikirja. Endisest koperatiivühisusest saab osaühisus. Wabriku asutamise päewil tehtud wõlg üle 100.000 rubla tasutakse rahakursi langemisel kerge waewaga. Ühisus tunneb oma jalgealuse wäga kindla olewat, mille tõttu suur tung ühisuse liikmeks astuda. Peakoosolek teeb aga ühes põhikirja muutmisega otsuseks – uusi liikmeid mitte enam wastu wõtta. Seda otsust tuleb wäga wähe kaalutuks, täieliseks eksisammuks lugeda. Abja wabriku liikmete arw oleks sel ajal mitme saja peale tõusta wõinud. Järgnesid head põllumajanduse aastad, ja kui wabrikut uute osakondade juurdeehitamisega laiendada tarwilikuks loeti, oleks selleks tarwilise kapitali kokkusaamine suurema hulga liikmete keskel põhikapitali suurendamise waralhõlbus olnud. Senine liikmete kogu arwas aga paremaks seda laenude waral teha. Ja nii algas uute laenude tegemine ja kõrgete protsentide maksmine."
Eesti Vabariigi loomise järel kinnitati ühisuse põhikiri uuesti 13. veebruaril 1920. 28. oktoobril 1922 otsustati Halliste Linaharimise Ühisuse koosolekul anda Mats Kissale üleüldine voli, millega peeti silmas ilmselt üleüldist voli vabriku, mitte ühisuse üle. Abja Värnitsa- ja Linatööstuse Ühisus registreeriti Viljandi-Pärnu Rahukogus 30. oktoobril 1923 (kontrolli päevaleht 14.02.1932) ning selle põhikiri avaldati 24. novembril 1923. 30. detsembril 1923 otsustati Halliste Linaharimise Ühisuse koosolekul, et ühisuse tegevuse jätkajaks saab Abja Värnitsa ja Linatööstuse Ühisus, mis on osaühisus ja mille osanikeks on kõik endised Halliste Linaharimise Ühisuse liikmed.
Abja Värnitsa ja Linatööstuse Ühisus
1920. aastate alguses saatis Abja Värnitsa ja Linatööstuse Ühisuse tegevust edu, mistõttu hakati vabriku tegevust ulatuslikult laiendama. Christian Arro iseloomustas vabriku tegevust 1924. aastal nõnda: "11 aasta jooksul on Abja wärnitsa ja linatööstuse ühisuse wabrik, hoolimata sellest, et umbes 5 aastat sõjamöllus kaduma läinud, suutnud niikaugele wälja areneda, et ta praegu terwet kodumaad wärnitsaga wõib warustada, lõwiosa piimakarja pidajatele tarwis minewast ostujõu toidust linaseemne kookide näol anda, 125.000 puuda linawarsi walmis linaks ümber töötada ja kaunis suure ulatusega ümbruskonna põllumeeste jahu- kui ka lauaweski tarwidused täita. Wabriku produktsioon on praegu nii suur, et temal öö-päewa jooksul, kui kõik osakonnad käimas, ümmarguselt ühe miljoni marga wäärtuses tooresainet tarwis läheb."
Ado Lill
Ado Lill (18. juuli 1932 Räpina – 21. detsember 2018 Tallinn ) oli eesti maalikunstnik ja graafik, kunstnikuna iseõppija.
Abja linavabrik
Abja Värnitsa ja Linatööstuse Ühisus
1919. aastal ehitati vabriku juurde värnitsa valmistamise osakond, 1920. aastal lauavabriku osakond ja 1921. aastal alustas tegevust moodsa sisseseadega jahuveski. Kui selgus, et 135 hobujõuline aurukatel ei suuda enam kõiki osakondi korraga käima panna, muretseti 1923. aastal uus, 275 hobujõuga aurukatel. Samal aastal laiendati suurel määral värnitsa valmistamise osakonda – endisele linaseemnete pressimise osakonnale ehitati juurde linaseemnete ekstraheerimise osakond. Samaaegselt vabriku tööstuse ruumide laienemisega käis pidevalt ka kontoriruumide, tööliste majade ja kontoriruumide ehitus Täie koormatuse juures oli vabrik tollal suuteline tarvitama 15 kitsarööpmelise raudtee vagunit toormaterjali päevas, andes tööd 150 kätepaarile. Väidetavalt oma juhtide süü läbi sattus vabrik aga 1920. aastate teisel poolel nii raskesse olukorda, et see takistas toormaterjali kokkuostu. Pahaendeline pööre olevat tunda olnud juba 1926. aastal, kui võlgade, toormaterjali juurdeveo vähenemise ja võistlejate tekkimise tõttu vabrikus raskusi tekkis. Lisaks sai Abja linavabrik 1920. aastatel kannatada mitmes vabriku territooriumil toimunud tulekahjus.
Ado Lill
Lill õppis aastatel 1952–1957 Tartu Riiklikus Ülikoolis õigusteadust, töötas juristina (mh ka Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidiumis) ja oli alates 1988. aastast vabakutseline kunstnik.
Abja linavabrik
Abja Värnitsa ja Linatööstuse Ühisus
5. oktoobril 1925 toimus linavabrikus suur plahvatus, milles sai surma üks ja vigastada kuus inimest.
Ado Lill
Lill alustas abstraktsete maalide loomist 1960. aastatel ning kujunes 1980. aastatel juhtivaks abstraktseks ekspressionistiks. 2000. aastate alguses pöördus ta figuratiivsuse poole. Tema maalide peamiseks ainestikuks oli erootiline ja mitmetähenduslik naisakt, mille puhul inspireerisid kunstnikku 19. sajandi aktimaalijate eksklusiivsusest kantud teosed ning samal ajaperioodil tegutsenud poeedi Pierre Louÿs' luule.
Abja linavabrik
Abja Värnitsa ja Linatööstuse Ühisus
29. novembril 1927 puhkes tulekahju Abja linavabriku kuivatusruumis.
Ado Lill
Lille töödele on iseloomulik suurepärane värvitunnetus ja jõuline koloriit. Lille graafika jaguneb kaheks: groteskne ja kriitiline ühiskonna allegooria, ning pornograafiliste sugemetega erootilised tööd. Ta viljeles aastakümneid aktijoonistust.
Toomas Alatalu
Toomas Alatalu (aastani 1951 Toomas Kärp ; sündinud 23. augustil 1942 Rakveres) on Eesti ajaloolane, politoloog ja poliitik.
Ado Lill
Lill oli 1988. aastast Eesti Kunstnike Liidu ja 1992. aastast Eesti Maalijate Liidu liige.
Toomas Alatalu
Haridus- ja töökäik
Alatalu lõpetas 1960. aastal Pärnu 4. Keskkooli ja 1965. aastal Tartu Riikliku Ülikooli ajaloo-keeleteaduskonna. 1963 alustas kolumnistina ajalehes Edasi ja rajas ülikooli Rahvusvaheliste Suhete Ringi. 1977. aastal kaitses ta Leningradi Riiklikus Ülikoolis filosoofiakandidaadi kraadi. Töötas õppejõuna Tartu Riiklikus Ülikoolis ja Tallinna Pedagoogilises Instituudis. Aastatel 1967–1978 tegi ta televisioonipäraseid analüüsisaateid "Rahvusvaheline panoraam", juhtis Eesti Televisioonis laste- ja noortesaateid "Mis on uudist?","Maailm meie ümber".
Abja linavabrik
Abja Värnitsa ja Linatööstuse Ühisus
Nende asjaolude tõttu langes vabrikus tööliste arv 150-lt 15-le ja 1927. aasta aprillis kavatseti vabrik isegi määramata ajaks sulgeda.
Raskustest hoolimata avati Abja linavabriku juures 1926. aastal uus õliosakond. Ulatuslik ehitustöö ja vabriku tegevuse laiendamine käis Abja Värnitsa ja Linatööstuse Ühisusel üle jõu, mistõttu tekkisid peagi võlad. Mats Kissa oli vabriku direktorina seetõttu 1927. aastal isegi eeluurimise all. Mats Kissa eeluurimise oleku ajal (26. veebruar 1927 – 6. juuli 1927) oli ühisuse prokuristiks Jaan Sossi ja asjaajaja-direktoriks Leopold Kampmann. Leopold Kampmann lahkus asjaajaja-direktori kohalt 18. november 1928 ja Jaan Sossi volitused lõppesid 1929. aastal.
Toomas Alatalu
Poliitiline tegevus
Alatalu kuulus aastatel 1966–1990 NLKP-sse, 1967. aastal võeti ta Moskva nõudel maha Tartu komsomolijuhi ametist. Aastatel 1999–2005 kuulus ta Keskerakonda ja 2005–2009 Rahvaliitu.
Abja linavabrik
Abja Värnitsa ja Linatööstuse Ühisus
10. aprillil 1930 teatas OÜ Abja Linavabrik Mats Kissa isikus Kaubandus-Tööstuskojale, et "Abja Värnitsa ja Linatööstuse Ühisus on alles ametlikult lõpetamata, kuigi tema tegewuse jatkamine on üle läinud O.Ü. Abja Linavabrikule".
Toomas Alatalu
Poliitiline tegevus
1992. aastal valiti ta valimisliidu Kindel Kodu nimekirjas VII Riigikogu ja aastal 1995 valimisliidu Koonderakonna ja Maarahva Ühendus nimekirjas VIII Riigikogu liikmeks. Oli 1993–1999 Balti Assamblee Presiidiumi liige. Aastatel 2003–2007 oli ta X Riigikogu liige.
Alatalu kuulus aastatel 2009–2018 Sotsiaaldemokraatlikku Erakonda. Ta kandideeris 2019. aastal Riigikogu valimistel parteituna Vabaerakonna nimekirjas. Toomas Alatalu on Eesti Rooma Klubi liige.
Abja linavabrik
Võlad ja probleemid linavabriku juhtimisega
1929. aasta Sakala toob võlgade tekkimise põhjusena ära fakti, et ehitustegevuse rahastamiseks lubas ühisuse koosolek teha kinnisvarale obligatsioone, mida vabriku juhatus ka kasutas. Peagi oli ühistu kinnisvara aga koormatud palju suuremate obligatsioonidega kui üldkoosolekul otsustatud oli. Kogu ühisuse kinnisvara panditi ja müüdi lühikese aja jooksul. Suurimaks võlausaldajaks oli Eesti Pank, kuid oli ka teisi asutusi ja eraisikuid. Vabrik oli majanduslikult nii halvas seisus, et isegi töölised pidid oma teenistust kohtu teel nõudma. Vabriku pankrotieelse olukorra avalikuks tulemise järel hakati vabriku olukorras süüdistama juhatust ja direktorit. Vabriku direktor Kissa ja juhatuse liikmed võeti isegi vahi alla, kuid vabastati hiljem kautsjoni vastu.
1926. aastal andis AS Rotermanni tehased võlanõude Abja Linavabriku vastu kohtusse. Kuna kogu linavabriku kinnisvara oli Eesti Pangale panditud ja võla kättesaamiseks oli vähe lootusi, pöörati nõue ka käendajate vastu ja nende vara määrati müügiks. Linavabriku juhatus võttis kõik abinõud tarvitusele, et päästa, mis päästa annab. Kuna linavabrikuga oli seotud umbes poolsada talunikku, oleks nii paljude talunike laostumine olnud piirkonnale katastroofiline. Viimaks võttis Eesti Pank usaldusväärsete käendajate leidmisel AS Rotermanni võla üle. Peeti läbirääkimisi Eesti Panga ja hiljem ka Pikalaenu Pangaga, et see võla tähtaegu 20 aasta peale pikendaks nii, et võlgnikud saaksid raha osade kaupa maksta.
Toomas Alatalu
Isiklikku
Tema isa oli Peep Kärp (1913–2003), ema Linda Alatalu (Tandru, 1921–2013), kasuisa Paul Alatalu (1903–1979).
Abja linavabrik
Võlad ja probleemid linavabriku juhtimisega
1928. aastal oli Pikalaenu Panga käes viis Halliste Linakasvatuse ja Linaharimise Ühisuse/Abja Värnitsa ja Linatööstuse Ühisuse obligatsiooni aastatest 1922–1926. Kolmele obligatsioonile oli alla kirjutanud H. Ots ja Kristjan Arro, ühele H. Ots ja Mart Gross, ühele Märt Gross ja Peeter Nõges.
Toomas Alatalu
Isiklikku
Aastatel 1965–1991 oli Toomas Alatalu abielus Kadi Alataluga (sündinud 1942). Epp Alatalu (sündinud 1966), Riin Alatalu (sündinud 1968) ja Siim Alatalu (sündinud 1978) on nende lapsed.
Abja linavabrik
Võlad ja probleemid linavabriku juhtimisega
Kuna võlga polnud võimalik kätte saada, määras Viljandi-Pärnu rahukogu 8. augustil 1928 kinnisvara, mis koosnes maatükkidest Tümpsi nr 1 koos osadega korteri kasarmumaast nr XIV ja Kõrtsi Kille nr III-st ühes selle peal olevate hoonete, ehituste, masinate ja vabriku sisseseadega, oksjonile. Oksjoni toimumise ajaks määrati 26. jaanuar 1929, aga see jäi pidamata.
Toomas Alatalu
Isiklikku
1995. aastast on ta abielus Eva Alataluga (sündinud 1944).
Abja linavabrik
Võlad ja probleemid linavabriku juhtimisega
Uus oksjon toimus 25. mail 1929, mis on 21 päeva pärast OÜ Abja Linavabrik registreerimist. Pikalaenu Pank ostis kogu kinnisvara hinnaga 103 000 krooni. Viljandi-Pärnu rahukogu kinnitas oksjoni tulemuse 8. augustil 1929, lugedes sellega võlad tühistatuks. Selle tagajärjel jäid väiksemad võlausaldajad oma rahast lihtsalt ilma. Esitati küll proteste, kuid need jäid rahuldamata. Üheks erandiks sai Abja Värnitsa- ja Linatööstuse endise töötaja Leo Berggrünfeldti juhtum. Berggrünfeldt, kes varem sai oma palgavõla katteks vaid 36 kr ja 50 senti, sai 1932. aastal Pikalaenu Panga käest valitsuse rahast veel 600 krooni kahjutasu.
Kohtuprotsess juhatuse üle
1932. aasta algul toimus Viljandi-Pärnu rahukogus suur kohtuprotsess Abja linavabriku juhatuse üle. Linavabriku direktorit ja juhatuse liikmeid Christian Arrot, Märt Grossi, Märt Kuumi, Hans Otsa, Peeter Nõgest ja Hans Kuuset süüdistati selles, et nad olevat võltsinud vabriku äriseisu isikliku kasu saamise eesmärgil ning omastanud nende kätte usaldatud ühistu raha dividendide näol. Kaebealuseid kaitses viis kohalikku advokaati: J. Leesment, H. Kuusner, A. Tõnisson, Reimann ja Böhtlingk.
Osanike eest olevat püütud vabriku tõsist olukorda varjata, samal ajal nendelt uusi lisakindlustusi nõudes. Sellise tegevusega viidi pankrotti 30 põllumeest. Tunnistajad avaldasid ülekuulamisel äärmist pahameelt juhatuse liikmete vastu. Kuna kohtus ei saadud võltsimise fakti kindlaks teha, järgnes õigeksmõistev otsus, kusjuures vabriku pankrotti minemise peapõhjusena toodi välja asjaolu, et vabrik sai linahindade langemisest välisturgudel määratu suuri kahjusid, mis tegi edasitöötamise võimatuks. Läbi vaatamata jäeti ka osanik Reisiku tsiviilnõue üle miljoni sendi ulatuses.
Halliste Linakasvatamise Ühing
Halliste Linakasvatamise Ühing asutati 1925. aastal. Põhikirjale, mis valitsusele saadeti, on alla kirjutanud H. Ots, H. Kuuse ja M. Kissa. Viljandi-Pärnu rahukogu resolutsioon ühingu asutamise kohta on 20.05.1925. Vahepeal on toimunud kaks koosolekut Abja linavabriku ruumides (12.09.1926 ja 3.03.1927, otsused puudutavad seda, et kohustuste eest vastutab ühing oma rahaga, ja põhikirja muudatus). 4. aprillil 1929 on ühing saatnud Siseministeeriumile teate, et peakoosoleku otsusega on ühing likvideeritud.
Halliste Linakasvatajate Ühingu likvideerimine otsustati juba 16. detsembril 1928 ja Siseministeerium kinnitas likvideerimise. Protsessimine likvideerimise ja maksujõuetuks tunnistamise pärast algas juba 1929. aasta lõpus, kui advokaat Martin Kass püüdis tõestada, et ühing on maksujõuetu ega suuda võlgu tasuda. Esimene protsess kestis 1930. aasta jaanuari lõpuni. 22. jaanuaril 1930 on Kohtupalati tsiviildepartemang kinnitanud protokolli, millega ühing tunnistati maksujõuetuks ja likvideeriti lõplikult. Pärast seda määrati ühingu võlgadega tegelejaks konkursivalitsus, mis on 1933. aastal koostanud Halliste Linakasvatajate Ühingu lõppbilansi ning määranud ühingu liikmetele rahalise lisavastutuse, mille pärast uuesti kohtusse mindigi.
1936. aastal, kui osanikelt võlgade katteks endiselt raha sisse nõuti, esitas rida kohtu poolt osanikeks peetavatest kohtu otsuse peale erikaebusi, väites, et nad pole üldse liikmed olnudki. Osad küll tunnistasid liikmeks olekut, kuid väitsid, et ühingu koosolekutel vastu võetud otsused pole seaduslikud ja seega ka kohustuslikud. Paljud liikmed süüdistasid ühisuse endisi juhatuse liikmeid Peeter Lammast (hiljem Laite), Mart Kirikut, Martin Ludrit ja Jaan Teetsovit, kelle läbi ühisus väidetavalt 10 000 krooni ulatuses kahju kannatas. 1936. aastal määras Kohtukoda liikmeks olekut järgmiste dokumentide põhjal: ühingu juhatuse protokollid, ühingu liikmete arveraamat, ühingu- ja reskontroraamat. Kohtuasi läbis mitu instantsi, otsused lisavastutuse asjus olid järgmised: Viljandi ringkonnakohus jättis 28/30. aprillil 1936 kaebuse tagajärjeta; kohtukoda jättis 1. oktoobril 1936 kaebuse tagajärjeta; Riigikohus tühistas 12. oktoobril 1937 kohtukoja otsuse ja saatis selle tagasi ringkonnakohtusse otsustamiseks teises kohtukoosseisus; kohtukoda tühistas 19. jaanuaril 1938 ringkonnakohtu eelmise otsuse, saates selle arutamiseks tagasi ringkonnakohtusse.
Osaühing Abja Linavabrik
Segaduste ajal vabriku kohtuprotsessidega tekkis grupp talupidajaid, kes kavatsesid luua uue ühingu, võlad tasuda ja tootmise taas käima panna. Uue osaühingu asutajateks said ametlikult Leo Sepp, Oskar Roger, Martin Ludri ja Karl Unt. . Osaühingu nimekirjas oli 66 osanikku, kellest 60 olid eraisikud ning 6 asutused või ühingud.
1928. aasta detsembris esitati palve siseministrile OÜ Abja Linavabrik registreerimiseks ja 15. detsembril 1928 lubas kaubandus-tööstusminister tegevuse avada.
4. mail 1929 registreeritud OÜ Abja Linavabrik ostis võlgadest vaba endise Abja Värnitsa ja Linatööstuse Ühisuse kinnisvara Pikalaenu Pangalt tagasi.
1930. aastad olid Abja Linavabriku töös küllaltki edukad selles mõttes, et tegevust laiendati tunduvalt. Lisaks varasemale 25 töölisega töölisvahetusele alustas vabrikus nõudluse rahuldamiseks 1930. aastal tööd teinegi töölisvahetus seitsme töölisega ning 1932. aastal pandi tööle villakraasimise ja -ketruse osakond.
Vabriku juhatajaks oli sel perioodil endiselt Mats Kissa. Kuni 1939. aastani töötas vabrikus õlimeistrina ka Mats Kissa onupoeg Ants (Hanz Franz) Kissa ja vabrikus hakkas tööle ka Mats Kissa poeg Erik Kissa.
Abja linavabriku töö 1940–1992
Eesti okupeerimise järel kuulutati Eesti Nõukogude Sotsialistlikuks Vabariigiks. 1940–1941 natsionaliseeriti suur osa tööstusettevõtetest, sh Abja linavabrik (14.08.1940). Abja linavabriku natsionaliseerimise akt koostati 20. augustil 1940. Ettevõtte pidajateks 1940. aastail olid komissar Valentin Wuks, tehniline juhataja Mats Kissa ja raamatupidaja Heino Karist.
11. ja 12. detsembril 1940 revideeris natsionaliseeritud vabrikut Riigikontrolli Rahvakomissariaadi Teedeosakond, kes muu hulgas fikseeris järgmist: pisi|Abja linavabriku varemed 2011. aastal (foto: Raimo Ilsjan) Vabriku töötamise kohta aastatel 1941–1944 on vähe andmeid. Enamikus allikates märgitakse vabriku töö taaskäivitumise ajaks 1944. aastat, millest jääb mulje, et tööd vabrikus ajavahemikul 1941–1944 ei toimunud. Selles osas on erandlikuks allikaks Riina Kiveste uurimistöö "Abja Toorlinavabrik aastail 1940–1945". Kiveste väidab oma töös, et vabriku toodang moodustas aastail 1940–1945 vaid 10% 1979. aasta toodangust. Sellest võib järeldada, et vabrik mingil määral töötas. Toodangu vähesuse põhjustena toob Kiveste välja toormaterjali ja töökäte puuduse. Ehkki töölisi oli neil aastatel vabrikus 40, oli tööjõud enamuses kvalifitseerimata. Juhtiva personali moodustasid vaid raamatupidaja ja vabriku valdaja Kissa. . Samuti annab võimaliku vihje linavabriku tööst Aleksander Puumetsa seletuskiri ENSV Riigikontrolli Ministeeriumile aastast 1956. Seletuskirjas väidab Puumets, et viis aastal 1941 või 1942 Abja linavabrikusse töötlemiseks lina.
Esimene katse linavabrikut 1941. aastal hävitada ebaõnnestus, kuna sakslaste arvutused olid ebatäpsed ja pomm langes linavabriku hoonetest umbes 1,5 kilomeetri kaugusele. Teine vabriku hävitamise katse 1944. aastal tekitas aga suurt kahju. Taganevad Saksa väed süütasid vabriku põlema, tulekahjus hävis peaaegu kogu vabrik. Tootmisjäätmed ja toodang olid hästisüttivad ja seetõttu ei suudetud midagi päästa. Vähem sai kannatada vaid katlamaja. pisi|Abja linavabriku varemed 2011. aastal (foto: Raimo Ilsjan) 1944. aastal läks Abja linavabrik Estolinavillatrusti alluvusse. Nõukogude võimu aastail muutus vabriku alluvus ja nimetus üle kümne korra. Vabrik allus Eesti NSV Kergetööstuse Ministeeriumile, NSV Liidu Varumisministeeriumile, tootmiskoondisele "Lina", NSV Liidu Agrotööstuskomiteele, Nõmme sovhoosile jne. Abja linavabrik oli juhtiv linavabrik Eesti NSV-s. 1961. aasta märtsis liideti juurde Viljandi toorlinavabrik, 1965. aastal Tartu, 1976. aastal Vändra ja 1980. aastal Karula vastuvõtupunkt. Vaatamata alluvusele, ettevõtte laienemisele või koondamisele olid tema peamisteks tootmistegevusteks linavarte esmane töötlemine, linaõle tööstuslik leotamine, linaluude pressimine jm.
Nõukogude perioodil oli linavabrikutes probleemiks suur tööjõupuudus (ja -voolavus), seda eriti insener-tehnilise kaadri osas. Sarnased probleemid esinesid ka Abja linavabrikus. Vabriku tööliste raamatutest ilmneb, et suurim oli voolavus lihttööliste osas – sagedasti kestis töösuhe vaid mõne kuu, mida ei saa tõenäoliselt seletada ainult hooajaliste tööliste palkamisega. Insener-tehnilise kaadri osas oli tööjõuvoolavus veidi väiksem. Ometi võivad probleemid tööjõu voolavusega ja väljaõppinud tehnilise personali puudus anda vihje, miks üritati iga hinna eest kinni hoida kogemustega väljaõppinud töötajatest. Kvalifitseeritud tööjõu pidev puudus võis olla põhjuseks, miks vabriku varasem juhataja Mats Kissa pääses küüditamisest, samal ajal kui mitmed tema sugulased küüditati.
Salme Vainlo järgi töötas Mats Kissa Nõukogude okupatsiooni ajal veidi aega linavabrikus käitise juhatajana. Arhiiviallikaist selgub, et pärast sõda asus Kissa vabrikusse tööle 9.10.1944 ja lahkus töölt 30.06.1945. Vainlo oletab, et võib-olla ei tahtnud ta töötada reaametnikuna, kelle õlule veeretati salamisi raskeid ülesandeid. pisi|Abja linavabriku kontorihoone 2011. aastal (foto: Raimo Ilsjan) 1959. aastal iseloomustab Ivi Juursalu oma diplomitöös "Eesti NSV linatööstuse geograafia" Abja linavabrikut järgmiselt: "Olles toodangult väikseim linavabrik vabariigis, on ta oma fermentilise linaleotamise poolest üks ainulaadsemaid kogu NSV Liidus". Ehkki Abja linavabrikus oli tööliste töötasu suurim kogu Eesti NSV linatööstuses, elasid linavabriku töölised põhiliselt vabrikule kuuluvates vanades, 1924. aasta paiku ehitatud elamutes, mille korterid koosnesid peamiselt ühest toast ja köögist. 1960. aasta algul ehitati juurde kaks nelja korteriga elamut ja ühiselamu. Ühe vana kuuri kapitaalremondi nime all ehitati Linavabriku külla ka kauplus. Vabriku klubis ("lossis") tähistati regulaarselt igasuguseid sündmusi.
1960. aastate lõpuni töötas Abja linavabrik kasumiga. 1. maist 1971 ühendati Eesti NSV Kergetööstuse Ministeeriumi tootmiskoondis «Lina» alluvusse Abja, Võru ja Põlva linavabrikud. Abja linavabrikust sai Võru tsehh. Aksel Tiidebergi järgi algas just sel ajal vabriku töös allakäik. Tsehhina töötas vabrik siiski 1992. aastani, mil tegevus lõpetati.
Hooned
Linavabrik ehitati aastatel 1913–1914, koos tootmiskorpusega ehitati ka kontorihoone ja abihooned, sealhulgas töökoja hoone ja linaseemnete ladu. Vabadussõja ajal alustati vabriku laiendamisega: 1919. aastal alustas tööd jahuveski ja värnitsa osakond, 1920. aastal lauavabrik (saeveski), 1923. aastal rekonstrueeriti katlamaja. 1925. aastal leidis vabrikus aset suur tulekahju, mis nõudis mahukat taastamist. 1935. aastal hävis tulekahjus vabriku katlamaja sisseseade, katlamaja rekonstrueeriti.
Abja linavabriku algne kompleks koosnes mitmest üksteise külge ehitatud tootmishoonest: katlamaja, linaropsimise ja -leotamise osakonnad, värnitsaosakond. Valdavalt oli tegemist ühekorruseliste viilkatustega hoonetega, mille hulgast tõusis esile muudest hoonetest kõrgem katlamaja. Tootmishooneid ümbritsesid abihooned: kontorihoone, töökojad, laod, saeveski jne. Vabriku sissesõidu ees on ühekorruseline ristkülikulise põhiplaaniga historitsistlik tellistest kontorihoone. Vabrikuhoonete sisemist lahendust muudeti pidevalt 1920. ja 1930. aastate laiendamiste ning juurdeehituste käigus.
Ehitusmaterjal
1914. aastal valminud linavabriku tootmishoone vundament oli laotud maakividest, seinad punastest tellistest. Algne kandekonstruktsioon tootmishoonetes oli nii monoliitsest raudbetoonist kui puittaladel. Katus oli algul sileplekist ja osaliselt keraamilisest kivist. .
Väliskujundus ja iseloomulikud detailid
Nii tootmishoone kui abihoonete, sealhulgas kontorihoone, on laotud dekoratiivsest punasest tellisest, seejuures on nii kontori kui vabrikuhoonete puhul iseloomulikud historitsistlikud tornikesed hoonete nurkades, samuti poolkaarekujuline ehisfrontoon harja tipus. Aknaid ümbritses dekoratiivne raamistus, otsafassaade kaunistab esimese korruse kõrgusel horisontaalne vertikaalselt laotud kividest vahefriis. Ehitusaegsed aknad olid ajastule iseloomulikult tiheda jaotusega. Vabrikuhoonete aktsendi moodustas ümbritsevatest tootmishoonetest veidi kõrgem sihvaka täiskelpkatuse ja tiputornikesega hooneosa, mille kõrge katuse all asus veepaak. Sama hooneosa iseloomustavad kõrged kitsad vertikaalsed aknad alumises ja suured kaaraknad hoonekehandi ülemises osas.
Inseneri loss
pisi|Inseneri lossi varemed 2008. aastal (foto: Raimo Ilsjan) Vabriku taga paikneb omaniku villa, niinimetatud Inseneri loss. Aastatel 1922–1924 ehitatud hoone arhitekt oli Heerwagen Münchenist, hoone ehitasid saksa töölised. Kõrge kivikatusega hoone on elavalt liigendatud, nurgad dekoreeritud sõõrmotiividega (sarnast motiivi võib ümbruskonna majadel veel näha). Esimesel korrusel olid kabinet, elutuba, kaks saali, veranda ja söögituba ning kolm magamistuba, teisel korrusel kaks külalistetuba, peosaal ja teenijatoad. Saalides oli pähklipuumustriga tammeparkett. Elutoas tammepuust lagi, muud laed olid kaunistatud kipsornamentidega. Kamin oli kaetud Meissneri portselanist kividega ja fuajee laes oli kasutatud klaasi. Maja juurde kuulus garaaž koos autojuhikorteriga ja Prantsuse stiilis aed.
Hooned pärast Nõukogude okupatsiooni
pisi|Abja linavabriku varemed 2011. aastal. Pildil on näha Nõukogude okupatsiooni ajal tehtud ümberehitused valge silikaattellisega. (Hooned on ehitatud kõrgemaks ja laed-katused asendatud). (Foto: Raimo Ilsjan) Aastail 1976–1978 laiendati tootmist ja rajati mitu arhitektuurselt väheväärtuslikke mahukaid juurdeehitisi ENSV Kergetööstuse Ministeeriumi Konstrueerimisbüroo projekti järgi. Nõukogudeaegsete ilmetute juurdeehitiste seinamaterjaliks oli silikaattellis, katusekatteks eterniitplaadid. Algsel kujul säilis kontorihoone eksterjöör, mille ehitusaegne plekk-katus asendati Nõukogude perioodil eterniitkatusega. Põhjaliku rekonstrueerimise tagajärjel on kõik hooned oma algse sisekujunduse kaotanud.
Eva Repková
pisi|Eva Repková (2009)
Repková on Europopa Maleliidu üks viiest viitsepresidendist.
Maletajana on ta tulnud 1991. aastal Tšehhoslovakkia ja kolmel korral Slovakkia (2003, 2010, 2013) naiste malemeistriks. 1995. aastal tuli ta Halles naisjuunioride maailmameistrivõistlustel teiseks.
Ta abiellus Liibanoni maletaja Fadi Eidiga ja esindas aastatel 1997–2001 rahvusvahelistel malevõistlustel Liibanoni. Repková on tulnud kahel korral Araabia maade naiste malemeistriks (1998. aastal Agadiris ja 2000. aastal Beirutis). Aasia naiste meistrivõistlustel on ta võitnud kaks hõbemedalit (1997, 1998).
Repková on mänginud 9 naiste maleolümpial – Tšehhoslovakkia (1992) ja Slovakkia (1996, 2004–2010, 2014) naiskonna koosseisus.
Ta sai FIDE-lt 1995. aastal naiste suurmeistri ja 2007. aastal rahvusvahelise meistri nimetuse.
Noorte Reporterite Klubi
Esimene koosseis komplekteeriti Tallinna koolide vanemate klasside õpilastest konkursi korras. Selle 12-liikmelise koosseisu moodustasid Leo-Henn Humal (10.kk), Ago Künnap (10.kk), Eeva Kiisel (20.kk), Tiit Made (21.kk), Rein Parisvä (17.kk), Maie Pflug (20.kk), Malle Pajor (20.kk), Reet Rootare (7.kk), Maire Tara (20.kk), Tiia Vaino (20.kk), Ants Vain (20.kk) ja Enn Tiits (20.kk). Klubi presidendiks valiti 29. aprillil 1958 Raadiomajas (Kreutszwaldi 14) toimunud esimesel töökoosolekul Enn Tiits ja tema asetäitjaks Tiit Made.