cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Laste vaesus
Vaesteks loetakse need lapsed, kelle elatustase on nende elukoha miinimumtasemest madalam. Arengumaades, kus vastavad tasemed on madalamad ning orbe on palju, on laste vaesuse tagajärjed tõsisemad.
ProSpecieRara
ProSpecieRara on pärismaise elustiku, sealhulgas vanade koduloomatõugude kaitsega tegelev fond Šveitsis.
Laste vaesus
Hinnanguliselt elab maailmas 385 miljonit last absoluutses vaesuses. UNICEFi andmetel:
Scripps Institution of Oceanography
Scripps asutati 1903. aastal kui merebioloogia labor. 1912. aastal lülitati see California Ülikooli koosseisu ja nimetati ümber Scrippsi bioloogiauuringute institutsiooniks. 1925. aastast kannab nimetust Scripps Institution of Oceanography. Kui 1960. aastal avati Califonia Ülikool San Diegos, lülitati Scripps selle koosseisu.
ProSpecieRara
Fondil on loomapark Sauvabelini järve ääres.
Laste vaesus
Definitsioon
pisi|300x300px| [[Tänavalapsed Filipiinidel]] Enamikus riikides määratletakse lapsi kui alla 18-aastasi inimesi, samas toimub bioloogiline üleminek lapsepõlvest täiskasvanuikka puberteedi alguses. Lapsepõlve lõpu kultuuriline määratlemine on keerulisem ja selles võetakse arvesse selliseid tegureid nagu tööleminek, kooli lõpetamine ja abielu ning ka seisust, sugu ja rassi.
August Pulsti õpistu
August Pulsti õpistu on Viljandis Pärimusmuusika Aidas tegutsev vabahariduskool. Koolis õpetatakse ka pärimusmuusikaga seotut. Kool on nimetatud eesti vanavarakoguja ja muusikategelase August Pulsti järgi.
Scripps Institution of Oceanography
Scrippsi struktuur
Scrippsi struktuur jaguneb kolmeks teadussektsiooniks:
Laste vaesus
Definitsioon
Rahvusvahelise Lastefondi (CFI) definitsioon põhineb puudulikkusel (materiaalsete tingimuste ja teenuste puudus), tõrjutusel (õiguste ja turvalisuse eitamine) ja haavatavusel (kui ühiskond ei suuda lapsi ohtude eest kaitsta). Ka teised heategevuslikud organisatsioonid kasutavad sellist mitmemõõtmelist lähenemisviisi laste vaesusele, määratledes seda majanduslike, sotsiaalsete, kultuuriliste, füüsiliste, keskkonnaliste ja emotsionaalsete tegurite kombinatsioonina. Need määratlused näitavad, et laste vaesus on mitmetahuline, see sõltub laste hetkelistest ja muutuvatest elamistingimustest ning keha, vaimu ja tunnete keerukad vastasmõjud on asjasse kaasatud.
Laste vaesuse mõõtmine
pisi|350x350px| Poiss peseb Kambodžas räpases lombis söögiriistu Kõige lihtsam on laste vaesust kvantifitseerida, kehtestades selleks absoluutse või suhtelise rahalise künnise. Kui pere sissetulek ei ületa seda künnist, loetakse selle pere lapsed allpool vaesuspiiri elavateks. Absoluutse vaesuse künnised on fikseeritud ja neid ajakohastatakse üldiselt vaid hinnamuutuste korral, kuid suhtelise vaesuse künnised määratakse elanikkonna tegeliku sissetuleku põhjal ja need kajastavad tarbimise muutusi. Absoluutse vaesuse künnis on rahahulk, mida on tarvis kindla koguse kaupade ja teenuste ostmiseks ning üldiselt kajastab iga künnis vähimat sissetulekut, mida on tarvis elu põhivajaduste rahuldamiseks. Samas on tähtis silmas pidada, et ka peres, kus teenitav sissetulek on üle kindlaksmääratud künnise, võidakse siiski otsustada mitte kulutada raha laste vajadustele. Teatud organisatsioonid, näiteks Maailmapank ja Rahvusvaheline Valuutafond, kasutavad arengumaade vaesuse mõõtmiseks absoluutse vaesuse künnist 1 USA dollar päevas. Alates 1960. aastatest on USA vaesuses elavate inimeste kindlakstegemiseks kasutanud absoluutset vaesuse künnist, mis on kohandatud vastavalt pere suurusele ja koosseisule.
Euroopa ja paljud teised arenenud riigid kasutavad suhtelist vaesuse künnist, tavaliselt 50% riigi keskmisest sissetulekust. Suhteline vaesus ei tähenda tingimata, et lapsel puuduks midagi, vaid näitab pigem ebavõrdsust ühiskonnas. Laste vaesus, mõõdetud suhteliste künnistega, paraneb vaid siis, kui madala sissetulekuga pered saavad majanduslikest edusammudest rohkem kasu kui paremal järjel olevad pered. Sissetuleku künniste põhine laste vaesuse määr varieerub olenevalt sellest, kas mõõdetakse suhtelist või absoluutset vaesust ja milliseid künnispiire rakendatakse. Suhtelist mõõtmist kasutades on vaesuse tase USA-s palju kõrgem kui Euroopas, kuid kui kasutada absoluutset mõõtmist, on mõnes Euroopa riigis vaesus suurem. Väidetakse, et kasutades sissetulekut ainsa künnisena, ignoreeritakse laste vaesuse mitmemõõtmelist aspekti, mis hõlmab tarbimisvajadusi, juurdepääsu ressurssidele ja võimet suhelda ühiskonnas turvaliselt ja ilma diskrimineerimiseta.
Bristoli teadlaste 2003. aastal tehtud uuring üritas pakkuda teaduslikku alust ränga majandusliku puuduse mõõtmiseks piisava toidu, ohutu joogivee, korralike kanalisatsioonirajatiste, tervishoiu, peavarju, hariduse ja informatsiooni taseme põhjal. Igale näitajale omistati mõõdetavad väärtused, mida kasutati vaesuses elavate laste hulga kindlakstegemiseks. Mõõdetavateks väärtusteks olid: kehapikkused ja -kaalud, mis olid üle 3 kõikumisnäitaja võrra rahvusvahelisest mediaanist allpool, lapsed, kellel oli juurdepääs ainult jõgedele ja muule pinnaveele, juurdepääsu puudumine tualettruumidele, kaitsesüstimiste puudumine, juurdepääsu puudumine meditsiinilisele nõustamisele, elamine eluruumides, kus ühe toa kohta elas rohkem kui viis inimest, koolis mittekäimine ning ajalehtede ja muu meedia kättesaamatus. 1,8 miljardist arengumaade lapsest 56% olid vähemalt ühest nendest väärtustest madalamal. Saharast lõunasse jäävates Aafrika riikides ja Lõuna-Aasias kasvas see arv suuremaks kui 80%, kõige rohkem olid mõjutatud nende alade maapiirkonna lapsed.
Jacques Zegers
Jacques Zegers (sündinud 25. juunil 1947) on Belgia laulja.
1984. aasta Eurovisiooni lauluvõistlusel esindas ta Belgiat lauluga "Judy Et Cie".
Laste vaesus
Laste vaesuse mõõtmine
"Noorte elude" projekt uurib laste vaesuse muutuvat olemust, jälgides 15 aasta jooksul neljas riigis (Etioopias, Peruus, Vietnamis ja Indias) ligi 12 000 last, kes on valitud kajastama mitmesuguseid kultuurilisi, poliitilisi, geograafilisi ja sotsiaalseid taustu. Iga kolme-nelja aasta tagant koguvad teadurid andmeid laste ja nende perede tervise, alatoitumise, kirjaoskuse, teenuste kättesaadavuse ja muude vaesuse näitajate kohta. Nende nelja riigi kohta on olemas aruanded, milles võrreldakse 2002. aastal saadud algandmeid 2006. aasta andmetega. Peruu, Vietnam ja India on selle aja jooksul näidanud majanduskasvu ja vaesuse vähenemist, kuid maa- ja linnapiirkondade ning eri etniliste gruppide vahel valitseb endiselt suur ebavõrdsus. See on eriti ilmne Indias, suuruselt teises miljardäride arvuga riigis, mis on ka koduks 25%-le maailma vaestest. Ka Etioopia, üks maailma vaesemaid riike, on näidanud väikest majanduskasvu ja vaesuse vähenemist. Ebavõrdsused on endiselt olemas: poiste puhul on alatoitumus rohkem tõenäoline kui tüdrukutel ja maapiirkondades on absoluutset vaesust rohkem, kuigi linnapiirkondades on suhteline vaesus suurem. Need andmed koguti enne 2008. aasta põudasid ja hiljutist toiduainete hinnatõusu, mis on tõsiselt mõjutanud Etioopia võimet toita oma elanikke.
Põhjused
Tuumikperekondade arvu vähenemist, abieluväliseid lapsi, teismeea rasedusi ja üksikemade arvu kasvu peetakse samuti peamisteks vaesuse ning naiste ja nende laste hoolekandest sõltuvuse põhjustajateks. Soovimatust rasedusest sündinud lastel on suurem tõenäosus vaesuses elada; lapse kasvatamine nõuab märkimisväärseid ressursse, seega suurendab iga lisanduv laps vanemate ressursside vajadust. Üksikvanemaga pered on üldiselt vaesemad kui paaride kasvatatavate lastega pered. Ameerika Ühendriikides on kuus kümnest pikaajaliselt vaesest lapsest elanud üksikvanemaga peredes ja 2007. aastal oli üksikemade juhitud leibkondades elavatel lastel viis korda suurem tõenäosus vaesuses elada kui abiellunud vanemate juhitud leibkondades elavatel lastel.
Mõju
Laste vaesuse mõju erineb sotsiaal-majanduslik-geograafilistest aspektidest lähtuvalt.
Laste vaesuse otsesed mõjud on
Arenenud riigid
Ka arenenud riikidel on tõsine probleem laste vaesusega. Kui kõik Ameerika Ühendriikide 16,7 miljonit puudust kannatavat last koondataks ühte kohta, moodustaksid nad suurema linna kui New York. Paljud avaldatud uuringud on näidanud tugevat seost lapsepõlve vaesuse ja täiskasvanuks saamisel saavutatud tulemuste vahel hariduse, tervise ja sotsialiseerumise, viljakuse, tööturu ja sissetuleku vallas. Kindlad tõendid viitavad sellele, et madala sissetulekuga vanemate lastel on suurem oht probleemide tekkeks intellektuaalses ja käitumuslikus arengus. Paljudes uuringutes on järjepidevalt leitud tugevaid negatiivseid seoseid varases lapsepõlves kogetud vaesuse ja õppeedukuse vahel. Lisaks on vaesuses elavatel lastel suurem oht omandada käitumuslikke ja emotsionaalseid probleeme (näiteks impulsiivsus ja raskused kaaslastega läbisaamisel) ning perekondlik vaesus on seotud suurema teismeea raseduse riskiga, suhteprobleemidega eakaaslaste seas ja madalama enesehinnanguga. Sellised käitumised suurendavad vaesuses kasvanud laste tõenäosust jääda vaesusse.
Samuti on lapseea vaesus esimesel kolmel eluaastal seotud ebakvaliteetse toitumuse ja kehva motoorikaga; seevastu on vaesus seotud ka laste ülekaalulisusega – vanemaks saades on vaestel lastel suurem tõenäosus kogeda kroonilisi terviseprobleeme, näiteks astmat ja aneemiat. Need mõjud peegeldavad tõenäoliselt vaesusega seotud probleeme, mille hulka kuuluvad ebakvaliteetne toitumine, halvad elamistingimused, halvad naabruskonnad, piiratud juurdepääs kaupadele ja tegevustele ning antud teguritest tulenev psühholoogiline stress.
Teiste uuringute käigus on leitud, et laste vaesuse ja hiljem täiskasvanueas madalama toimetuleku vaheline suhe on võrdlemisi väike. Ühes süstemaatilises analüüsis mõjutas perekonna sissetulek vaid "vähesel määral" teismeliste raseduse ja meeste töötuse tõenäosust.
Arengumaad
paremal|pisi|250x250px| Teetööliste lapsed [[India|Indias Rishikeshi lähedal]] Laste vaesuse suhtelist mõõdet kasutades kogevad arengumaal vaesuses kasvavad lapsed rohkem raskusi kui enamikus arenenud riikides vaesuses elavad lapsed. Vaesus nendes riikides on seisund, mida tavaliselt iseloomustab inimese põhivajaduste tõsine puudulikkus (ÜRO, 1995). Hinnanguliselt elab kolmandik kõigist arengumaade lastest (~ 674 miljonit) vaesuses, kõige kõrgemad tasemed on Lõuna-Aafrika ja Lõuna-Aasia maapiirkondades (üle 70%). Sõda, haigused, korruptsioon, ressursside nappus ja karmid keskkonnatingimused kimbutavad paljusid nendest riikidest, süvendades nende vaesust. Need tegurid on peamisteks surmapõhjusteks, mis omakorda toob kaasa suurema hulga üksikvanemaid ja orvuks jäänud lapsi. Kõik ÜRO liikmesriigid välja arvatud Ameerika Ühendriigid ja Lõuna-Sudaan on ratifitseerinud 1989. aasta lapse õiguste konventsiooni, mille eesmärk on vähendada eri riikides laste vaesuse vähendamiseks oluliste õiguste rikkumisi. UNICEFi 2009. aastal avaldatud ülevaates leiti, et alla viie aastaste suremus oli vähenenud, vähem esines laste alatoitumist, suurenenud oli imetamine, paranenud olid veesüsteemid ja juurdepääs haridusele. Samuti väidetakse ülevaates, et vaatamata nendele edusammudele sureb endiselt iga päev 24 000 last enamasti ennetatavate haiguste tõttu, 150 miljonit 5–14-aastast last on seotud lapstööjõuga ja 100 miljonit põhikooliealist last jäävad koolihariduseta. Elanikkondades valitseb endiselt suur ebavõrdsus: maapiirkondade neiud ja lapsed kannatavad kehva tervist, haridust ja ellujäämist sagedamini kui noormehed ja linnaelanikud. Märkimisväärsete arengumaade laste vaesuse vastu võitlemise katsete hulka kuuluvad Brasiilia Bolsa Familia algatus (jõuab 12 miljoni leibkonnani) ja Lõuna-Aafrika lastetoetus (7 miljonit leibkonda). Mujal on lastespetsiifilisi sotsiaalkaitsepoliitikaid ja -programme vähe ning institutsioonid, mis peaksid neid ellu viima, on sageli puudulikud.
Vaesuse tsükkel
Vaesuse tsükkel on nähtus, kus perekond püsib mitmete järjestikuste põlvkondade jooksul vaesuses. Selle tõttu on laste vaesuse vähendamine olnud peaaegu kõigi valitsuste tähelepanu keskpunktis. Vaestele pakutava hariduse kvaliteedi parandamine on enamiku arvates parim viis tsükli katkestamiseks. Lapse kasvukeskkonna parandamine, tervishoiule juurdepääsu tagamine ja rahaliste stiimulite pakkumine (kas hüvitisskeemide või maksude vähendamise näol) on kõik välja pakutud tsükli katkestamise viisidena.
Kuie hiiemägi
Kuie hiiemägi on hiiemägi Järvamaal Järva-Jaani kihelkonna Kuie külas.
Laste vaesus
Laste vaesuse kaotamine
UNICEF võitleb suuremate riiklikke sotsiaalkaitse investeeringute eest ja toetab valitsuse pingutusi vaesuse vähendamise kulgemise jälgimises ja täheldamises.
Probleemi juured peituvad järgneva koosmõjus:
Tartu piiramine (1657)
Tartu piiramine 1657. aastal toimus 1656.–1658. aasta Vene-Rootsi sõja käigus. Pärast seda, kui Vene väed 1656. aastal olid Tartu linna piiramisega vallutanud, püüdsid rootslased 1657. aasta augustis linna tagasi vallutada, kuid katse ebaõnnestus.
Laste vaesus
Laste vaesuse kaotamine
Tulemus: piirkonna kõige haavatavamate lasteni ei jõua hüvitised, millele neil on õigus.
Tartu piiramine (1657)
Rootsi 5000–7000-mehelise väe eesotsas oli kindral Magnus De la Gardie, Vene 800-mehelist garnisoni juhtisid vürst Ivan Hilkov ja M. Krõlov. Piiramine kestis kaks nädalat.
Laste vaesus
Laste vaesuse kaotamine
UNIFEC teeb vaesuse kaotamise eesmärgil, kooskõlastatult säästva arengu 1. eesmärgiga, koostööd piirkonna valitsuste ja teiste partneritega, et 2030. aastaks vähendada laste vaesust poole võrra ning tugevdada sotsiaalkaitsesüsteeme, et kahandada vaesuse mõju laste elule.
Tartu piiramine (1657)
Eduka vastupanu eest andis tsaar Aleksei Mihhailovitš 25. detsembril 1659 vürst Hilkovile autasuks kuldse atlasskasuka, peekri ja palgatõusu 160 rubla.
Tartu piiramine oli Rootsi vastupealetungi algus. Linn jäi siiski venelaste kätte sõja lõpuni ning Vallisaare vaherahuga ka pärast sõda, Tartu tagastati rootslastele alles Kärde rahuga 1661. aastal.
Harilik kuldkann
Harilik kuldkann (Helianthemum nummularium) on kuldkanni perekonda kuuluv taimeliik.
Ta on madalakasvuline väikeste lehtedega ja kollaste õitega taim.
Teda leidub niitudel, meil eriti Põhja- ja Lääne-Eestis.
Välislingid
pisi|Harilik kuldkann.
Pierre Rapsat
Pierre Rapsat (28. mai 1948 – 20. aprill 2002) oli Belgia laulja.
1976. aasta Eurovisiooni lauluvõistlusel esindas ta Belgiat lauluga "Judy Et Cie".
Niin & Näin
Niin & Näin (eesti keeles 'nii ja naa') on 1994. aastal Tamperes asutatud Soome filosoofia-ajakiri.
Peatoimetaja
Peatoimetaja on ajakirjandusväljaande (ajalehe, ajakirja, tele- või raadiokanali) toimetuse, tõlkebüroo või kirjastuse juht.
Ajakirjanduses on peatoimetaja ülesanne suunata toimetuse sisulist tööd; ehkki organisatsiooni struktuuris võib olla ka temast kõrgemal seisvaid juhte, ei tohi need toimetuse ajakirjanduslikku töösse otseselt sekkuda.
Jakob Livenström
frame|right|Fotograaf Jakob Jobso-Livenström (paremalt esimene) 1896. aastal Paides oma pere keskel. Pereliikmete nimed ja sugulusastmed on paraku teadmata. Foto: Eesti Filmiarhiiv Jakob Livenström (Jakob Livenstroem, kuni 1876. aastani Jakob Jobso; 29. aprill / 11. mai 1830 Põltsamaa – 23. detsember 1901 / 5. jaanuar 1902 Paide) oli koolmeister, kirjamees ja üks esimesi eestlasest fotograafe.
Lapsepõlv
Jakob Jobso sündis Vana-Põltsamaa valla Kamari küla Liivoja talu peremehe Hansu ja tema naise Triino pojana. Perekonnanime Livenström võttis Jakob Jobso kultuuritegelasena kasutusele 1876. aastal oma sünnikoha järgi.
Tema venna Mart Jobso ühest tütrepojast sai kirjanik Oskar Luts ja teisest filmimees Theodor Luts, vend Hans Jobso abiellus aga Kristinite suguvõsa noorikuga, kust kasvas välja terve fotograafide Kristinite dünastia.
Noorusaeg
Jakob Jobso vanemad pidasid laste korralikku haridust oluliseks. Noormees valmistus mitmes koolis koolmeistriametiks ning töötas kooliõpetajana Viljandimaal Sürgaveres, Rõika-Meleski klaasivabriku juures, Tartumaal Kambjas ja Virumaal Väike-Maarjas.
Kambjas elades tõlkis ta ilukirjandust. Neli saksa keelest tõlgitud veidi haledasisulist, samas õpetlikku jutustust tõid talle kuulsust kirjamehena. Need jutustused olid "Kuida Krahw Hindrik Eihkenwels Jummalatundmisele sai" (1855), "Willem Molnau, temma hirmsad teud, ello ja surm" (1867), "Martin Braun ja temma tru Pudel, ehk Weupputus Reini jöe äres" (1867) ja "Hohrosi lossi preili ja Rütter Mojaan" (1867).
Tee fotograafia juurde
1867. aastaks oli Jakob Jobso loobunud koolmeistriametist ning leidnud tee fotograafia juurde. Selleks ajaks oli tal suur kuuelapseline pere, ammendunud karjäär ning aeg oli elus edasi liikuda ja proovida midagi uut. Luhtunud katsest omandada teadmisi päevapilditegemise kunstist iseseisvalt raamatute abiga, suundus ta 1870. aasta paiku oma kulu ja kirjadega Münchenisse fotograafia kursustele.
Tegevus fotograafina
1870. aastaks oli Jakob Livenström tuntud eelkõige rändfotograafina. Samal aastal avas ta oma esimese fotoateljee Lätimaal Volmari (praegune Valmiera) lähedal Kauguri mõisas. Peagi aga tegevusloa puudumise tõttu ateljee suleti. 1884. aastal avas ta Viljandis oma esimese statsionaarse ateljee ja kahe aasta pärast teise Märjamaal. Märjamaal asuva ateljee oli ta aga sunnitud 1887. aastal sulgema, kuna Liivimaal Viljandis töötamise luba ei andnud õigust pildistada Eestimaal. Livenström sai aga loa tegutsema hakata Paides. 1889. aastaks oli Livenströmil taas kaks fotoateljeed: üks Viljandis "Suurekooli uulitsal Kondori majas", teine Paides "Kirsi majas tisler Leinbergi vastas". Pärast Jakob Livenströmi surma päris tema Paide fotoateljee vennapoeg, Viljandi ateljee oli ta juba eluajal andnud oma pojale Aleksandrile. Jakob Livenström puhkab Reopalu kalmistul.
Panus Eesti fotoajalukku
Livenströmi üks olulisemaid panuseid Eesti fotoajalukku on tema suur hulk Eesti ärkamisaja tegelaste fotosid, sealhulgas Aino Tamme, Lilli Suburgi, Villem Reimani, Friedrich Kuhlbarsi, Gustav Blumbergi, Jaan Tammani, Andres Renniti, Mihkel Kampmaa ja Mats Tõnissoni fotod. Lisaks on tähelepanu saavutanud Livenströmi suured grupipildid ning välisvaated Põltsamaa lossist ja Paide lossivaremetest. Tema tööde tehniline külg jätab küll soovida – fotod pole kuigi teravad ega kontrastsed –, kuid see muudab need maalilisemaks. Kuid samas pööras ta suurt tähelepanu fotode korrektsele esitusele: kõik fotod asetsevad tugevatel alustel, on pruunides toonides ning varustatud autori signatuuri ja kohanimega. Sageli leidub fotode tagaküljel ka kaunistusi või tekste.
1. Suurtükiväepolk
1. Suurtükiväepolk (kirjutati ka 1. Suurtükiväe Polk) oli Eesti Rahvaväe suurtükiväeüksus. Polgu ülem Eesti Vabadussõjas oli kapten Hugo Kauler.
Polgu formeerimine algas sõjaministri käsul 21. novembrist 1918. 1. suurtükiväepolgu välipatareid võitlesid Vabadussõjas peamiselt Narva, Tartu ja Viljandi suundades. Osaleti ka Landeswehri sõjakäigul.
1924. aasta 15. märtsil formeeriti üksus ümber "1. Diviisi Suurtükiväeks", mis koosnes 1. suurtükiväegrupist asukohaga Narvas ja 2. suurtükiväegrupist asukohaga Rakveres. 1. suurtükiväepolgu patareid nr. 1, 2 ja 3 jäid 1. diviisis püsima ka pärast Vabadussõda. Hiljem kuulusid nad 1. suurtükiväegrupi koosseisu samade numbrite all.
Eellugu
1. suurtükiväepolgu eelkäijaks oli 1. Eesti suurtükiväebrigaad. ilmus Eesti diviisi ülema alampolkovnik Johan Laidoneri käsk 1. Eesti suurtükiväebrigaadi formeerimiseks ning sellest sündmusest ja kuupäevast hakati lugema ka 1. suurtükiväepolgu põlvnemist. Suurtükiväebrigaadi ülemaks määrati kindralstaabi alampolkovnik Andres Larka. 1. Eesti suurtükiväebrigaadi tegevus jagunes kaheks perioodiks: esimesel perioodil lõpetas üksuse tegevuse Eesti tööliste ja sõjaväelaste täidesaatev komitee, teisel Saksa okupatsioonivõimud.
Moodustamine
Saksa okupatsiooni lõppedes novembris 1918 valmistusid okupatsiooniväed peatselt Eestist lahkuma. Novembri teisel poolel alustas Eesti Ajutine Valitsus 1. jalaväediviisi formeerimist. Suurtükiväe üksusena pidi diviisi koosseisu kuuluma 1. suurtükiväepolk. Polgu esialgne koosseis pidi tulema kolmedivisjoniline, igas divisjonis kaks neljasuurtükilist patareid ehk polgus kokku kuus patareid 24 välisuurtükiga. Patareidel oli iseseisev majandus.
Suurtükiväelaste koondamine
pisi|püsti|[[Hugo Kauler, 1. suurtükiväepolgu formeerija ning ülem Vabadussõjas]] Suurtükiväelaste, eriti ohvitseride kokkukogumine algas Tallinnas novembri keskel kapten Hugo Kauleri initsiatiivil. Tema poolt peetud "nimekirjas ja alalolevate sõjaväelaste päevaraamatu" järgi olid juba 16. novembril 1918 kohal polgu ülem kapten Kauler, ajutine majandusülem leitnant Richard Lessel (endine 1. Eesti suurtükiväebrigaadi 4. patarei ülem) ja endine diviisi staabi ametnik Erik Dannenberg.
21. novembril määras sõjaminister Andres Larka kapten Kauleri 1. suurtükiväepolgu ajutiseks ülemaks. Samal päeval ilmus polgu esimene päevakäsk ning algas üksuse formeerimine. Seda päeva on loetud Eesti suurtükiväe kolmanda formeerimise alguspäevaks ja iseseisva Eesti riigi suurtükiväe sünnipäevaks üldse. Rahvusliku suurtükiväe loomise esimene katse oli toimunud Vene ja teine Saksa võimu ajal.
Anton Dzerožinski
Anton Dzerožinski (vene keeles Антон Фёдорович Дзерожинский; 3. jaanuar 1867 – 13. august 1949 Stockholm) oli Venemaa ja valgekaartlaste sõjaväelane (Venemaa polkovnik ja valgekaartlaste kindralleitnant (1919)).
1. Suurtükiväepolk
Suurtükiväelaste koondamine
Alates 21. novembrist 1918 ilmus polku ohvitsere, arste, ametnikke, allohvitsere, kirjutajaid, velskereid, sõdureid. Suur osa oli neid, kes olid varem teeninud 1. Eesti suurtükiväebrigaadis. Isikkoosseis kasvas iga päevaga: 1. detsembril oli polgus 19 ohvitseri, 2 arsti, 2 ametnikku ja 68 sõdurit; 6. detsembril aga juba 28 ohvitseri, 2 arsti, 2 ametnikku ja 158 sõdurit.
Anton Dzerožinski
Enne Esimest maailmasõda teenis kapten Anton Dzerožinski Tallinnas 23. jalaväediviisi 89. Valgemere jalaväepolgu 8. roodu komandörina.
1. Suurtükiväepolk
Relvastuse hankimine
Suurtükkide saamiseks pöörduti Soome poole. Sealt, tänu soomlaste vastutulelikkusele, toodi 1918. aasta detsembri esimesel poolel Tallinna vanu Vene 87 mm välikahureid M1895. Novembris peeti läbirääkimisi ka sakslastega, kellelt sooviti osta nende suurtükid ja laskemoon. Seejuures peeti silmas eriti neid Saksa patareisid, mis seisid Eesti idapiiri kaitsel Narva all.
Sõjaministri käsul lähetas polguülem Kauler 24. ja 26. novembril Narva 9 ohvitseri 1. suurtükiväepolgust (leitnandid Georg Leets, Herman Maim, August Rattiste, Artur Tenno; nooremleitnandid Edvin Luha, Georg Nieländer, Karl Rostfeldt; lipnikud Martin Grossholm ja Karl Terras). Nende ülesandeks oli patareide formeerimine sakslastelt ülevõetud suurtükkidest. Kuid sakslased suurtükke ei andnud. 1. suurtükiväepolgu ohvitserid võtsid 28. novembril "jalameestena" osa Joala lahingust, kus leitnant Georg Leets sai kahe püssikuuliga esimesena Vabadussõjas haavata.
Anton Dzerožinski
Detsembrist 1918 oli ta Loodearmee Pihkva vabatahtlike korpuse komandör polkovnik.
1. Suurtükiväepolk
Relvastuse hankimine
pisi|77 mm Saksa välikahur M1916 Nii luhtusid lootused suurtükkide ülevõtmiseks sakslastelt Narvas. Rakveres õnnestus patareil nr. 3 küll 9. detsembril maalt lahkuvatelt sakslastelt kavalusega kätte saada kaks 77 mm välikahurit M1916 koos 168 mürsu ja tehnilise varustusega, üldiselt tuli aga esialgu piirduda Soomest saadud vananenud tüüpi Vene suurtükkidega.
Vabadussõja algusega muutus vajadus suurtükiväe järele rindel üha suuremaks ning patareide formeerimist alustati kiirendatud korras. pisi|76 mm Vene M1902
Anton Dzerožinski
3. jaanuarist 1919 oli ta Põhjakorpuse korpuseülema kohusetäitja.
1. Suurtükiväepolk
Organisatsioon
1. jaanuaril 1919 oli 1. suurtükiväepolgu struktuur järgmine:
Vabadussõja jooksul muutus polgu koosseis patareide arvult mitu korda. 18. veebruaril 1919 viidi patareid nr. 4 (leitnant Maim) ja nr. 6 (leitnant Lessel) 2. suurtükiväepolgu koosseisu; samal ajal tulid 2. suurtükiväepolgust asemele patareid nr. 4 (nooremleitnant Artur Raag), nr. 5 (nooremleitnant August Rose) ja nr. 6 (nooremleitnant Johannes Remmel). 21. märtsil läks patarei nr. 6 (nooremleitnant Remmel) 3. suurtükiväepolku ja 7. aprillil viidi patarei nr. 5 (nooremleitnant Rose) 2. suurtükiväepolku. Asemele tulid 17. juunil ümberformeerimiselt naasnud patarei nr. 5 (kapten Karl Tiitso) ja patarei nr. 6 (leitnant Gustav-Karl Kromel).
7. augustil 1919 nimetati kõik patareid diviisides Sõjavägede Ülemjuhataja päevakäsuga nr. 435 "välipatareideks" (tollases keelekasutuses "väljapatareid") ja nad said omale uued numbrid. 1. suurtükiväepolgu patareid nr. 1–6 nimetati ümber välipatareideks nr. 1, 2, 3, 4, 5 ja 6.
7. oktoobril 1919 lahkusid polgust välipatarei nr. 4 (leitnant Raag), välipatarei nr. 5 (kapten Tiitso) ja välipatarei nr. 6 (leitnant Kromel). Asemele tulid 17. oktoobril välipatarei nr. 16 (leitnant Helmut Vilipus), 19. novembril välipatarei nr. 17 (leitnant Alvin Adler) ja 1. detsembril välipatarei nr. 15 (kapten Osvald Einer). 13. jaanuaril 1920 lahkus polgust välipatarei nr. 16 (leitnant Vilipus) ja 10. aprillil välipatarei nr. 15 (kapten Einer) – mõlemad läksid 3. suurtükiväepolgu koosseisu. Asemele tulid 10. veebruaril 1920 Ingeri patarei (nooremleitnant Luik, hiljem alamkapten Kutanen) ja Balti patarei (leitnant Georg Meyendorff).
Seega võitles Vabadussõjas 1. suurtükiväepolgu koosseisus erinevatel aegadel kokku 18 patareid. Polgu patareid panid sõja ajal aluse 2. ja 3. suurtükiväepolgule 1. ja 2. diviisis.
Tabel 1. suurtükiväepolgu allüksuste formeerimisest ja tegevusest Vabadussõjas:
Patarei nr. 1
pisi|püsti|vasakul|Leitnant [[Oskar Palu, patarei nr. 1 ülem]] 1. suurtükiväepolgu patarei nr. 1 formeeris teisi patareisid ja formeerus ise Tallinnas kuni 26. detsembrini 1918. 29. novembril määrati patarei nr. 1 ülemaks leitnant Oskar Palu ja kästi tal "viibimata" asuda patarei formeerimisele endistes Aafrika kasarmutes. Patarei vanemohvitseriks määrati leitnant Hans Miller, nooremohvitseriks alamleitnant Georg Nieländer. Patarei nr. 1 kujunes alul otsekui tagavarapatareiks – temasse koondati kõik suurtükiväelased-sõdurid, sinna toodi kokku ka suurtükiväeline varustus, hobused.
26. detsembril sõitis patarei nr. 1 koos I divisjoni ülema kapten Herbert Bredega Tallinnast välja ja jõudis kell 11.00 Aegviidu jaama. Patarei avas esimest korda tule 28. detsembril Pruuna mõisa (saksa keeles Tois) juurest Tapa jaama pihta, lastes välja 22 granaati. Pärast tulistamist sai patarei käsu sõita Aegviidu jaama, sealt ennast peale laadida ja sõita Raasiku jaama. Sellega jäi patarei nr. 1 rinde reservi.
2. jaanuaril 1919 määras diviisiülem patarei 1. jalaväepolgu alluvusse. Üksus asus tulepositsioonile Rummu mõisa piirkonda, jäädes sinna kuni üldpealetungi algamiseni 6. jaanuaril. Patarei tulistas mitmel korral vastast Kiiu mõisas, Narva maantee piirkonnas ja taludes maantee ümbruses. Üldpealetungi algamisel tegutses Narva maantee suunas, toetades tulega Narva sihis edasi tungivaid jalaväeosi.
pisi|Patarei nr. 1 positsioonil Narva-Jõesuus veebruaris 1919 Kohtla küla juures sattus patarei 16. jaanuaril vaenlase soomusrongi ja selle dessandi tule alla, kuid asus silmapilkselt positsioonile ja kihutas mõne tabava pauguga minema nii soomusrongi kui ka dessandi. 20. jaanuaril jõudis üksus Narva alla ning asus positsioonile Pähklamäe mõisa juures, kus talle usaldati raudtee–Riigiküla vaheline sektor.
2. veebruaril eraldas patarei oma II rühma Narva-Jõesuusse, kus toetas 1. jalaväepolgu osade pealetungi Kallivere, Vanaküla ja Feodorovka piirkonnas. Siin lõhkes laskmisel üks suurtükk ja üks suurtükiväelane sai käest haavata. 5. veebruaril lõhkes laskmisel veel üks suurtükk, haavates kahte meest. 15. veebruaril liikus Narva-Jõesuusse ka I rühm.
Kuni 19. juunini püsis patarei Narva-Jõesuu piirkonnas, kus toetas tulega jalaväeosade pealetunge ida pool Narva jõge ja lõi sealjuures tagasi mitmed vaenlase kallaletungid Eesti vägede positsioonidele. Alates 10. maist viis patarei läbi korralisi õppuseid, 4 tundi päevas. 21.–27. mail võttis II rühm alamleitnant Nieländeri juhatusel osa dessantoperatsioonist Koporje lahes. Dessandi jooksul lasi see rühm ainult 1 šrapnelli Gobuši küla pihta. 10. juunil sai patarei omale uued Inglise 84 mm suurtükid.
pisi|vasakul|Patarei nr. 1 võitluste ajal [[Landeswehriga]] 19. juunil laaditi üksus Narvas rongile ja saadeti samal päeval ühes 1. jalaväepolgu osadega sakslaste vastu Võnnu alla. 22. juunil oli patarei Volmaris. Patarei tegi kaasa Landeswehri sõja, võttes Rondenpoisi juures osa Kuulipilduja mäe ja Jegeli jõe lahingutest. Tegutses 1. ja 6. jalaväepolgu osadega ning kulutas seejuures 1596 šrapnelli ja 288 granaati. Jõudis Riia alt Narva-Jõesuusse tagasi 14. juulil 1919.
15. juulil liikus patarei Koskolovosse Luuga lahe piirkonnas ja sealt tulepositsioonile Velikino mõisa, kust tulistas vastase positsioone Babinskoje ja Glubokoje järvede vahel. Kuni 22. oktoobrini toetas 1. jalaväepolgu osade tegevust Babinskoje, Glubokoje ja Kopenskoje järvede joonel.
22. oktoobril liikus patarei Koporje lahe piirkonda admiral Johan Pitka käsutusse toetama Ingeri polgu ja 4. jalaväepolgu tegevust diviisi vasakul tiival Krasnaja Gorka operatsioonis. 10. novembril jõudis üksus Velikino mõisa tagasi ja tegutses järvedevahelises piirkonnas kuni novembri keskpaigani. 15. novembril õnnestus vaenlasel kallaletung järvede vahel, patarei taandus koos jalaväega Fitinka–Feodorovka piirkonda. Tulepositsioonil Keikino juures püsis patarei sõja lõpuni, toetades 4. jalaväepolku tema tegevusel. Viimased lasud tegi patarei 28. detsembril 1919 Feodorovka piirkonnas.
Patarei nr. 2
pisi|püsti|Staabikapten Jaan Tõnisson, patarei nr. 2 ülem 12. detsembril 1918 määrati 1. suurtükiväepolgu patarei nr. 2 ülemaks staabikapten Jaan Tõnisson, vanemohvitseriks staabikapten Vilipus ja nooremohvitseriks lipnik Kingo. 12. detsembril kell 15.00 sai kapten Tõnisson käsu patarei formeerimine kiiresti läbi viia. Töö kestis kogu õhtu ja öö. Juba järgmisel päeval, 13. detsembril kell 10.00 oli patarei formeeritud. See laaditi rongile ja saadeti kell 17.00 Viru rindele. Patarei koosnes 3 ohvitserist, 103 sõdurist, 40 hobusest, 4 suurtükist (üks 76,2 mm M1902 ja kolm vananenud tüüpi 87 mm M1895), kaasas 170 mürsku, 2 telefoniaparaati, 1,5 km traati, 5 vankrit, 1 väliköök, 3 püssi, 10 labidat ja 10 kirvest.
Olles positsioonil Rägavere mõisas, võeti patarei poole kilomeetri kauguselt vaenlase püssitule alla. Patarei avas omakorda pealetungivate ahelike pihta kartetšitule. Patarei ülem käis ühe suurtüki juurest teise juurde, juhendas ja õpetas – mehed olid alles paari päeva eest patareisse tulnud ja koostöö oli veel nõrk, samuti olid neile võõrad vanad 1895. aasta suurtükid. Vahepeal olid Eesti 4. jalaväepolgu osad mõisast lahkunud. Vaatamata kriitilisele olukorrale andis patarei ülem kapten Tõnisson rahulikult käske, saatis kogu laskemoona ja varustuse minema ning lahkus patareiga alles siis, kui oli katnud ühe suurtükiga patarei üldist taganemist. Kell 15.00 jõudis patarei Rakverre, kus leidis eest sinna taganenud 5. jalaväepolgu osad.
Perioodil 14. detsembrist 1918 kuni 1. jaanuarini 1919 toetas patarei 5. jalaväepolgu osi taandumislahingutes Rakvere alt kuni Jägala jõe jooneni. Alates 5. jaanuarist võttis patarei osa pealetungilahingutest 5. jalaväepolguga ja liikus lahinguid lüües Narva poole üle Vetla, Lehtmetsa, Rägavere, Tapa, Vinni, Mõdriku, Nurkse, Oandu, Võrnu, Ereda, Tammiku, Vasavere, Metsküla ja Samokrassi.
pisi|vasakul|Patarei nr. 2 kahur positsioonil Väike-Soldina mõisa juures. Paremalt esimene patareiülem kapten Tõnisson, paremalt teine polguülem kapten Kauler 7. jaanuaril langes Aegviidu jaamas patarei kätte kaks vaenlase poolt mahajäetud 76,2 mm suurtükki. 18. jaanuaril asus üksus tulepositsioonile Narva juures Väike-Soldina mõisas. Narvast saadi jälle juurde kaks punastelt võetud 76,2 mm kahurit M1902, nii et nüüd oli kogu patarei varustatud moodsate kiirlaskekahuritega. Kuni 1. augustini 1919 asus patarei Väike-Soldina mõisa juures, kust tulistas Narva jõe idakaldail tegutsenud vastase jalaväeosi, patareisid, soomusronge ja soomusautosid.
Erika Roger
Erika Roger (aastani 1973 Erika Valdson; sündinud 18. jaanuaril 1950 Tartus) on Eesti suusataja, Ruth Rogeri ema
1. Suurtükiväepolk
Patarei nr. 2
4. augustil liikus patarei Luuga jõe joonele ja asus tulepositsioonile Novopätnitskoje juurde, kust augustis, septembris ja oktoobris tulistas peamiselt vastase positsioone Jurkino, Padoga ja Lutski külade piirkonnas.
Erika Roger
Lõpetas 1968 Tartu 1. keskkooli ja 1975 maaparanduse erialal EPA.
1. Suurtükiväepolk
Patarei nr. 2
pisi|Välipatarei nr. 2 positsioonil Narva ees novembris ja detsembris 1919. Kiikriga vaatlemas patarei ülem kapten Tõnisson 17. novembril asus patarei uuele positsioonile Sala küla juures, kust tegutses vaenlase vastu Zahonje, Žabino, Kuzmino piirkonnas. Sellel tulepositsioonil püsis patarei sõja lõpuni ja lõi palju kordi tulega tagasi punaste vihaseid kallaletunge Eesti vägede positsioonidele Luuga jõe läänekaldal. Sõja lõpu poole kaebas kapten Tõnisson: "Suurtükkidel pole vinte peaaegu et enam olemas, kuid tulistab siiski heade tagajärgedega edasi." Viimased 11 lasku tegi patarei 2. jaanuaril 1920 Koškino küla pihta.
Fotojäädvustusele patarei nr. 2 positsioonist kirjutas kindralmajor Aleksander Tõnisson 26. veebruaril 1920: "Viru väerinna kõige hiilgavam patarei. Kindralmajor Tõnisson. 26.2.20."
Erika Roger
Sportlasena
Alustas 1961 Linda Ojastu suunamisel kergejõustikutreeninguid, 1962 jätkas suusatreeningutega, teda on juhendanud Aado Pind, Agnes Nopasson ja Herbert Abel.
1. Suurtükiväepolk
Patarei nr. 3
pisi|püsti|vasakul|Leitnant [[August Rattiste, patarei nr. 3 ülem alates 28. jaanuarist 1919]] 1. suurtükiväepolgu patarei nr. 3 formeerus rindel rühmade kaupa staabikapten Heinrich Laretei ja leitnant August Rattiste juhatusel. Staabikapten Laretei sai Viru rinde juhatajalt kindralmajor Aleksander Tõnissonilt 9. detsembril 1918 käsu patareid formeerima asuda. Ohvitsere ja mehi saadi osalt 1. suurtükiväepolgust, osalt 4. jalaväepolgust. Hobused andis patareile 5. jalaväepolk, kaks välikahurit saadi lahkuvatelt sakslastelt. 10. detsembril kell 18.00 oli I rühm valmis ning sõitis, koosseisus 3 ohvitseri, 30 meest, 20 hobust ja 2 suurtükki, öösel Narva poole. 12. detsembril kell 08.00 jõudis rühm Raudna külla, kust tulistas Rannu küla idapoolset osa, kuhu vastane püüdis sisse tungida, ja lasi seejuures välja 52 mürsku. Nii oli 1. suurtükiväepolgu patarei nr. 3 kõigist välipatareidest esimene, kes Vabadussõjas vaenlase pihta tule avas.
Patarei nr. 3 teise rühma formeerimisele asus leitnant Rattiste Rakveres 10. detsembri hommikul. Suurtükkideks sai II rühm omale kaks 87 mm välikahurit M1895, mis olid saadetud Rakverre 1. suurtükiväepolgust. Mehed ja hobused andis 5. jalaväepolk. 11. detsembril sõitis rühm Rakverest Rägavere mõisa, kuhu jõudis kell 22.00. Rühmas oli 2 ohvitseri, 34 sõdurit, 21 hobust, 2 suurtükki, 235 mürsku, 5 vintpüssi ja 150 püssipadrunit. Rühm asus 12. detsembril 5. jalaväepolgu ülema käsul tulepositsioonile Vaeküla Liiva kõrtsi juurde, kust tulistas samal päeval Ulvi ja Põlula mõisaid, lastes neile 95 mürsku. Siin vahetas rühma välja Tallinnast kohale jõudnud patarei nr. 2.
pisi|Patarei nr. 3 laskemoonavarjend Riigiküla lähedal. Paremal esiplaanil patareiülem leitnant Rattiste Rakvere juurest alustas patarei nr. 3 koos jalaväeosadega taandumist Tallinna poole, pidades kogu aeg lahinguid ülekaaluka vaenlasega. Taandumine kestis kuni Kaberla külani Jägala jõe lähedal. Vastupealetungi alates 6. jaanuaril 1919 tegutses patarei nr. 3 koos 4. ja 5 jalaväepolguga ning 2. soome kompaniiga. Narva alla jõudes asus patarei tulepositsioonile Mustajõe ja Auvere küladesse. 28. jaanuaril lahkus patareiülema kohalt staabikapten Laretei; uueks patareiülemaks sai leitnant Rattiste.
Pääsusilma tee
pisi|Pääsusilma tee
1. Suurtükiväepolk
Patarei nr. 3
12. veebruaril asus patarei Narva linna, kust liikus 10. märtsil Tõrvajõe küla juurde. Seal tegutses patarei 1. jalaväepolgu osadega kuni 29. juunini, misjärel liikus uuele tulepositsioonile Väike-Soldina mõisas. 29. juunil läks patarei nr. 3 Narva jõe idakaldale ja asus positsioonile V.-Sala mõisa lähedal, kust 8. augustil vahetas positsiooni Dubrovka küla juurde. 13. augustil seati üles 2 suurtükki Väike-Soldina mõisas tegevuseks lennukite vastu. 14. augustil sai patarei Loodearmeelt 84 mm Inglise välikahurit M1904, andis need 19. augustil tagasi ja sai need uuesti 23. augustil.
Pääsusilma tee
Pääsusilma tee on tänav Tallinnas Pirita linnaosas Kose asumis.
1. Suurtükiväepolk
Patarei nr. 3
Kuni 21. novembrini tulistas patarei punaste positsioone Jamburgi ja Aleksandrovskaja Gorka piirkonnas. Novembri keskel algasid pealetungile asunud vaenlasega ägedad lahingud, patarei tulistas päevad läbi. 22. novembril murdsid punased Loodearmee osadest läbi ja sundisid ka Eesti väeosi uuele kaitsejoonele asuma; patarei nr. 3 lasi päeva jooksul välja 757 mürsku ja lahkus rühmade kaupa uuele positsioonile Kobõljaki kõla lähedal. Järgmine päev, 23. november, kujunes üksusele eriti raskeks: vastane ründas suurte jõududega, ent otsustaval hetkel lasi patarei 21 minuti jooksul välja 627 mürsku ja päästis olukorra.
Kuni sõja lõpuni püsis patarei nr. 3 positsioonil Kobõljaki juures, kust tulistas vaenlase osi Jamburgi maantee ja raudtee piirkonnas. Viimased lasud tegi patarei 31. detsembril 1919.
Patarei nr. 4
pisi|püsti|Leitnant [[Herman Maim, patarei nr. 4 ülem]] 1. suurtükiväepolgu patarei nr. 4 formeerimine algas Tallinnas 20. detsembril 1918. Patareiülemaks ja formeerijaks oli leitnant Herman Maim. 8. jaanuaril sõitis patarei nr. 4 Tartu suunal tegutsenud 2. jalaväepolgu käsutusse, kuhu jõudis 10. jaanuaril 1919. Patarei toetas 2. jalaväepolku 27. jaanuaril alanud kiirel ja edukal tiibmanöövril, võttes osa paljudest lahingutest Võru, Vastseliina, Petseri, Irboska ja Pihkva ümbruses.
Intelligentne organisatsioon
Organisatsiooniline intelligentsus on ettevõtte oskusära kasutada ettevõttes olemasolevaid teadmisi ning rakendada need ettevõtte eesmärkide saavutamiseks (Yaghoubi et al. 2011a: 1415; Albrecht 2003b: 10).
1. Suurtükiväepolk
Patarei nr. 4
Patarei nr. 4 toetas agaralt Petseri vallutamist 4. veebruaril 1919, võttes juba eelmisel päeval tabava tule alla Petseri jaama ja Piusa jõe ülekäigud. Ägedas tulevõitluses kihutati minema vastase suurtükipatarei ning 4. veebruaril Petseri jaamast ka vaenlase soomusrong.
Intelligentne organisatsioon
Organisatsiooniline intelligentsus ei võrdu ettevõttes töötavate inimeste intelligentsuste summaga. Intelligentse organisatsiooni üheks tunnuseks on see, et saavutatu ei ole kunagi piisav ning alati on ruumi täiustumiseks ja arenemiseks (Khoshamooz, Chegini 2013: 22; Halal 1998: 23). Intelligentsed organisatsioonid on võimelised iseseisvalt ja pidevalt tõstma ning säilitama nii enda intelligentsust kui ka materiaalseid ressursse.
1. Suurtükiväepolk
Patarei nr. 4
Veebruari keskel 1919 viidi patarei 2. suurtükiväepolku, kus tegutses välipatareina nr. 10. Üheks silmapaistvamaks episoodiks oli lahing 1919. aasta kevadel Vastseliina juures, kus patarei surmas lühikese aja jooksul 200 punaarmeelast. Pärast Vabadussõda viidi patarei 2. diviisi koosseisu. 18. veebruaril 1919 viidi 1. Suurtükiväepolgu patareid nr. 4 (leitnant Hermann Maim) ja nr. 6 (leitnant Richard Lessel) 2. suurtükiväepolgu koosseisu; 2. suurtükiväepolgust viidi 1. Suurtükiväepolku asemele patareid nr. 4 (nooremleitnant Artur Raag), nr. 5 (nooremleitnant August Rose) ja nr. 6 (nooremleitnant Johannes Remmel).
Patarei nr. 5
pisi|püsti|vasakul|Kapten [[Johannes Roska, III divisjoni ja patarei nr 5 ülem]] 1. suurtükiväepolgu III divisjoni ja ühtlasi ka patarei nr. 5 ülemaks määrati 6. detsembril 1918 kapten Johannes Roska. Patarei formeerimine pidi esialgse kava järgi toimuma Tartus. Kuna sealt aga suurtükke ei leitud, alustati 18. detsembril 1918 patarei formeerimist Tallinnas. Patareisse määrati ka leitnant Georg Leets. 26. detsembril kell 8 lahkus patarei Tallinnast rongiga Viljandisse, 2. diviisi ülema käsutusse. Kohale jõudis üksus 27. detsembril kell kaks, relvadeks neli 87 mm suurtükki. Viljandis viidi läbi õppusi ja laskeharjutusi. Patareid kasutati esialgu rühmade kaupa lahus: kapten Roska ühe rühmaga Karksi suunal ning leitnant Leets teise rühmaga Kärstna piirkonnas. Esimesed lasud vaenlase pihta tegi I rühm Morna juures 4. jaanuaril ja II rühm Kärstna all 6. jaanuaril.
Intelligentne organisatsioon
John Beckfordi raamatu kohaselt on postmodernistlike ettevõtete (ettevõte kui masin) aeg jõudnud lõpusirgele, maailm muutub liiga kiiresti, et selle lähenemisega sammu pidada. Intelligentne organisatsioon kasutab informatsiooni väärtust ja vabastab inimeste potentsiaali ning võimekuse. Intelligentne organisatsioon on süstemaatiline, põhinedes neljale osale, mis on omavahel vastastikku toimivad ja teineteisest sõltuvad: Oluline on süsteemi terviklikkus ja väärtusloome, mitte süsteemi üksikute osade toimimine. Kirjeldatud süsteemide kogum võimaldab intelligentsel organisatsioonil edukalt suhelda sise- ja väliskeskkonnaga ning täita kolme eesmärki samaaegselt: Intelligentse organisatsiooni käsitlus on alguse saanud õppiva organisatsiooni kontseptsioonist. P. Sydänmaanlakka käsitluses kahe mõiste definitsioonid: Võrreldes mõlemat definitsiooni, siis ühise joonena mõlemad organisatsioonid õpivad, tulevad mingile uuele teadmisele, kuid õppiv organisatsioon on seejuures pigem juba toimunule reageeriv, (reaktiivne) sellega kohanev ja muganduv, intelligentne aga proaktiivne, veel toimumata muutusi ennetav.
Intelligente organisatsioon on käsitlus ja nägemus, kui ideaalsest organisatsioonist. Intelligentset organisatsiooni iseloomustab efektiivsus, õppimine ja töötajate heaolu. Võtmetähtsusega on nimetatud dimensioonide balansseerimine. Intelligente organisatsioon on võimeline uuenema pideva protsessina, võimeline ette nägema muutusi ja õppima kiiresti (kiiremini, kui konkurendid). Lisaks eeltoodule on intelligentse organisatsiooni kontseptsiooni uueks suunaks ületada ratsionaalne intelligentsus ja õppida kasutama emotsionaalset ja vaimset intelligentsust. Intelligente organisatsiooni puhul peaks kõik loetud punktid olema rakendatud ja omavahel hästi kokku sobima. Juhtimist peaks käsitlema, kui teenust (funktsioon), mille eesmärgiks on töötajate edukus. Eestvedamine, mentorlus, juhendamine on perspektiivid millesse, intelligente organisatsioon on valmis investeerima.
Pääsusilma tee
Pääsusilma tee sai nime 13. juunil 1958. Tänav on nime saanud sealsetel heinamaadel kasvanud pääsusilmade järgi.
Ebersdorf (Steiermark)
Ebersdorf on vald (Gemeinde) Austrias Steiermargi liidumaal Hartberg-Fürstenfeldi ringkonnas.
Intelligentne organisatsioon
Intelligentse organisatsiooni tunnused
Intelligentse organisatsiooni tunnused on samalaadselt ajas arenenud, nagu selle mõistegi. Allpool toodud viis intelligentse organisatsiooni tunnust (Wagner-Marsh, Conley 1999, viidatud Lefter et al. 2008: 45 vahendusel).
1. Suurtükiväepolk
Patarei nr. 5
31. jaanuaril võeti Pedeli mõisa juures vaenlaselt kaks 76,2 mm välisuurtükki M1902, millest formeeriti kohapeal poolpatarei 5. patarei juurde. 14. veebruaril viidi patarei 2. suurtükiväepolgu koosseisu, kus toetas lahingutes 3. ja 6. jalaväepolgu osi.
Intelligentne organisatsioon
Intelligentse organisatsiooni tunnused
1. Tugev eesmärgi tajumine.
1. Suurtükiväepolk
Patarei nr. 5
Märtsi algul toodi patareisse uued 84 mm Inglise välikahurid M1904. Märtsis tegutses üksus 3. jalaväepolguga Stakelni, Egle, Vizemhofi, Kureli, Karula, Kolksi, Taivola, Hargla ja Vastsemõisa juures. Aprillis toetas I rühm Tallinna kaitsepataljoni lahingutes Hopa, Vana-Laitsna, Muženeki, Apekalnsi ja Mõniste piirkonnas ja 6. jalaväepolgu osi Vigandi, Turna, Härgmäe ja Kureli juures. Maikuus tegutses patarei Võrumaal Rõuge piirkonnas, kust mai lõpul arenes laiaulatuslik pealetung ja läbimurre Marienburgi, Alt-Schwanenburgi, Laudona ja Kreuzburgi suunas Väina jõeni, millest patarei võttis tulemusrikkalt osa koos 1. ja 2. ratsapolguga ja 1. jalaväepolgu 1. pataljoniga.
Ebersdorf (Steiermark)
pisi|tühi|Ebersdorfi kihelkonnakirik
Soome-Novgorodi sõjad
Vene kroonikates Novgorodi vaenlaste kohta kasutatud termini "jeem" (емь) tähenduse osas ei täielikku üksmeelt ja kuigi etümoloogiliselt tuleneb see soome keele sõnast Häme, võidi sellega viidata ka mitmele erinevale rahvale. Mõned "jeemidena" tähistatud rühmad võisid olla kas Häme elanikud, läänemeresoomlased üldiselt või Laadoga järve põhjakaldal elanud karjalaste alarühm, kes põlvnes juba varem sinna piirkonda rännanud läänemeresoomlastest. Siiski on levinud arvamus, et "jeemide" all mõeldi kroonikates hämelasi.
Intelligentne organisatsioon
Intelligentse organisatsiooni tunnused
2. Individuaalse arengu soodustamine.
3. Avatus ja usaldus. Eksimustest õpitakse ja neid ei varjata.
4. Võimustamine. Soodustatakse töötajate õppimist ja otsuste langetamist, et suurendada töötajate vastutust ja pühendumist. Kui töötajad samastavad end ning enda eesmärke ettevõtte omadega, siis suurendab see töötajate panust organisatsiooni edu tagamisel.
Soome-Novgorodi sõjad
Varajased arengud
Ainsad teadaolevad "jeemide" ja novgorodlaste vahelisi sõdu käsitlevad kirjalikud allikad sisalduvad keskaegsetes Vene kroonikates. Venelastel oli "jeemidega" sagedasi konflikte alates 11. või 12. sajandist. Idapoolsed soomeugrilased vadjalased, Korela rahvas (tõlgendatud kas kui karjalasi üldiselt või täpsemalt Laadoga järve edelakaldal elanud karjalasi) ja isurid olid kroonikate järgi kõik Novgorodi liitlased, kes olevat võidelnud "jeemide" vastu isegi ilma Novgorodi otsese seotuseta (võimalik, et seda tänase Soome kesk- ja idaosas asunud alade kontrollimise üle). See territoriaalne vaen avaldus iga-aastastes karistusretkedes, mida iseloomustas vastashõimu asunike halastamatu kohtlemine.
Intelligentne organisatsioon
Intelligentse organisatsiooni tunnused
5. Võimalus näidata töötajatel, mida nad tunnevad. Intelligentses organisatsioonis on töötajad nemad ise, tegutsevad spontaanselt, käituvad loovalt ning väljendavad oma tujusid.
Soome-Novgorodi sõjad
Varajased arengud
Vaenutegevuse võimalik varaseim mainimine pärineb Laurentiuse leetopissist, kus möödaminnes mainitakse, et Novgorodi vürst Vladimir Jaroslavitš sõdis aastal 1042 "jeemidega". "Jeeme" mainitakse ka Nestori kroonikas, mille järgi maksid nad Novgorodile tribuuti, kuid hiljem kaovad nad allikatest.
Intelligentne organisatsioon
Intelligentse organisatsiooni tunnused
1. Organisatsioon omab selget visiooni ja strateegiat (jagatud töötajatega).
1. Suurtükiväepolk
Patarei nr. 5
pisi|vasakul|Patarei nr. 5 suvel 1919. Keskel patarei ülem kapten Roska Juuni ja juuli möödusid patareile vaikselt Lätis Golgovski ja Kropenhofi mõisas. 7. augustil nimetati üksus välipatareiks nr. 17. Augustis ja septembris toetas patarei 1. ratsapolgu ning 6. ja 8. jalaväepolgu osi lahingutegevuses Marienhauseni suunas. 16. oktoobril viidi patarei raudteed pidi Valka ja paigutati Seehofi ja Pedeli mõisa. Oktoobri lõpul laaditi üksus uuesti rongile ja saadeti Alūksnesse 3. jalaväepolgu ülema käsutusse; patarei rühmad asusid seal positsioonile Malopi ja Tarvasi mõisa juurde.
Intelligentne organisatsioon
Intelligentse organisatsiooni tunnused
2. Organisatsiooni struktuur toetab uuendusi (vastavad meeskonnad, protsessid).