cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Suisapäisa
"Laululahing"
"Laululahingu" eelvooru registreerumiseks salvestati etteantud laulude seast "Aeg ei peatu". Koor alustas võistlust saatesarja esimeses eelvoorus 29. märtsil koos Tallinna Ülikooli meeskoori ja Emajõe Laulikutega. Saates esitati laulud "Vaikus on kuldne" (Kollane Allveelaev G), "Unistus" (The Sun) ning saatekülalise Maarja-Liis Ilusaga "Kohtumine". Žürii otsusel pääsesid nad järgmisesse vooru. Saatesarja kolmandas poolfinaalis 10. mail esitati laulud "Vaid üks pilk" (algselt Doris Troy, eesti keeles Fix), "Soovide maa – see on muusika" (Ele Kõlar ja Kaja Kõlar & Admiral) ning saatekülalise Hannaliisa Uusmaga "Absoluutselt". Finaali pääses Suisapäisa tänu telefonihääletusel kogutud 5993 häälele, edestades Konguta segakoori (5390 häält) ja Pärnu kammerkoori (3659 häält). Saatesarja finaal toimus 17. mail 2008. Saates esitati laulud "Tänav, pink ja puu", "Tule metsa" (Ruja) ja Tanel Padariga "Võta aega". Telefonihääletusega kogus Suisapäisa ülekaalukalt 26 038 häält. Teised finalistid said 15 376 häält (HaleBopp Singers) ja 12 455 häält (Nuku- ja noorsooteatri segakoor).
Rahvusvahelised festivalid
Pärast saatesarja sõitis Suisapäisa auhinnareisile kooride olümpiale (World Choir Games) Austriasse Grazi, kus võideti kuldmedal folkloori ja hõbemedal segakooride kategoorias.
2010. aastal osales Suisapäisa Taani Põhjamaade koorifestivalil "International Choir Competition 2010".
Seltsielu
Koori eestvedamisel toimusid 20. juunil 2009 Türil "Lahingukooride mängud 2009", mille võitis segakoor Sõpruskond.
Masbate
pisi|400px|Masbate on kaardil tähistatud numbriga 5. Masbate on Filipiinidele kuuluv saar.
Masbate pindala on 3270 km². Saar on künklik, kõrgusega kuni 697 meetrit. Saar on bumerangikujuline ja tema lõunakülge jääb suur laht.
Masbate saare suurim asula on Masbate, mis asub saare kirderannikul. Suuremad asulad on veel Cataingan idarannikul, Cawayan lõunarannikul, Balud edelarannikul ja Aroroy põhjarannikul. Linnad on omavahel maanteega ühendatud.
Halduslikult kuulub Masbate Bicoli piirkonda. Masbate moodustab koos Ticao ja Buriasega Masbate provintsi.
Looduslikult on saar kaetud troopiliste metsade ja niitudega.
Saareelanike peamised tegevusalad on põllumajandus ning kalapüük. Kasvatatakse maisi, riisi, tubakat, suhkruroogu ja kookospalme.
Araablased
pisi|[[Maria Gażycz, "Araablanna" (1889)]]
Araablased on semiidi päritolu rahvas, kes iidsest ajast elas Araabia poolsaarel. Alates 7. sajandist segunesid araablased islami levitamise käigus nende poolt vallutatud alade elanikega, kes suurelt jaolt assimileeriti.
Araablase tunnuseks peetakse enamasti seda, et tema emakeel on araabia keel. On siiski erandeid: näiteks juute, kelle emakeel on araabia keel, ei nimetata tavaliselt araablasteks.
Usund
Araablased on enamasti sunniidi muslimid, kuid nende seas on ka palju šiiite (peamiselt Iraagis, Jeemenis, Süürias ja Liibanonis) ja kristlasi (peamiselt Liibanonis, Süürias ja Egiptuses). Kristlastest araablased kuuluvad enamasti idakirikutesse (näiteks nestoriaanid ja Süüria õigeusu kirik). Seetõttu ei saa religiooni araablase tunnusena kasutada. Pealegi olid araablased ka näiteks 5. sajandi Meka elanikud.
Levik
Sageli arvatakse, et kõigi araablaste ühine esivanem on Aabraham (araabia keeles Ibrahim) või et kõik araablased põlvnevad Araabia poolsaarel elanud inimestest, kuid ka see ei pea paika.
Sageli peetakse araablasi mitte üheks rahvuseks, vaid kultuuriliseks ühenduseks. Aluseks on see, et enamik araablasi on araablaste poolt alistatud rahvaste (sealhulgas aramealaste, egiptlaste, berberite, Lähis-Ida helleniseeritud elanike ja Põhja-Aafrika romaniseeritud elanike) järeltulijad.
Riigid, kus domineerivad araablased, on Maroko, Mauritaania, Alžeeria, Tuneesia, Liibüa, Egiptus, Sudaan, Saudi Araabia, Palestiina Riik (Jordani jõe Läänekallas ja Gaza sektor), Jordaania, Liibanon, Süüria, Djibouti, Somaalia, Iraak, Kuveit, Jeemen, Katar, Bahrein, Araabia Ühendemiraadid ja Omaan.
Araablaste üldarvuks maailmas hinnatakse 200 miljonit. Kõige rohkem elab neid Egiptuses (66,8 miljonit 2001. aastal). Eestis elas 2021. aasta rahvaloenduse andmetel 489 araablast (367 meest ja 122 naist). Neist 11 olid Eesti kodanikud.
Keskajal nimetati araablasi saratseenideks. Araablased on valitsenud mitmes Lõuna-Euroopa osas: Pürenee poolsaarel, Sitsiilias, Maltal ja Küprosel. Maltal räägitavat keelt (malta keelt) peetakse araabia keele murdeks.
Vincennes
Vincennes [vin'senn] on linn Prantsusmaal Val-de-Marne'i departemangus, Suur-Pariisi osa, üks Pariisi tihedasti asustatud äärelinnu.
Linna territoorium asub 47–69 meetri kõrgusel üle merepinna.
Purus
Purus on jõgi Lõuna-Ameerikas, Peruu ja Brasiilia territooriumil.
Jõgi voolab kogu ulatuses metsasel tasandikul loodesse, lookleb tugevalt. Suubub paremalt Amazonasesse.
Puruse pikkus on 3210 km.
Puruse ääres asuvad Alerta ja Canutama. pisi|400px|left|Amazonase jõgikond
Raadi küla
Raadi on küla Võru maakonnas Võru vallas.
Aastatel 1991–2017 (kuni Eesti omavalitsuste haldusreformini) asus küla Vastseliina vallas.
Květa Pacovská
Květa Pacovská (28. juuli 1928 Praha – 6. veebruar 2023) oli tšehhi kunstnik ja paljude lasteraamatute illustreerija.
Raadi küla
Raadis asub ajaloolise mantelkorstnaga varemetes vennastekoguduse palvemaja.
Külale pani nime mõisnik Carl von Liphart, kes oli just ostnud Raadi mõisa ning kolis osa oma talurahvast Põhjasõja ja katku laastatud Võrumaale.
Penalti
thumb Penalti on jalgpallis 11 meetri kauguselt löödav karistuslöök.
Karistusalas reeglite tõsise rikkumise eest määratakse penalti ehk karistuslöök, mis rikkumise asukohast sõltumata sooritatakse penalti märgilt, 11 meetri kauguselt väravast. Palli võib lüüa otse väravasse. Löögi sooritamise ajal ei tohi karistusalas olla kedagi peale väravavahi ja lööja. Kui seda reeglit rikub kaitsev meeskond ja pall läheb väravasse, siis värav loeb.
Korduslöök võidakse määrata aga juhul:
Kui penaltivääriline rikkumine leiab aset poolaja või mängu lõppedes, tuleb mänguaega pikendada, kuid mitte rohkem kui löögi sooritamiseks vajalik:
Viigiga lõppenud karikamängudes, kus mängu tulemus otsustatakse penaltitega, võivad penalti löömise reeglid olla vastavalt sarja reglemendile teistsugused.
Aleksander Doilov
Aleksander Doilov (22. jaanuar 1877 Narva – 10. juuni 1947 Viljandi) oli Eesti arst.
Lõpetas 1903 Peterburi Sõjaväemeditsiinilise Akadeemia.
Osales Vene-Jaapani sõjas, Esimeses maailmasõjas ja Vabadussõjas. Kaitseliidu Narva maleva sanitaarpealik. Arstide Koja nõukogu liige. 16. veebruaril 1940 valiti ta Narva linnanõunikuks.
Haapsipea
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Alatskivi valda.
Eve Luik
Eve Luik (sündinud 5. oktoobril 1949) on eesti kunstnik.
1480
1480. aasta
Sakala
Sakala oli muinasmaakond praeguse Edela-Eesti ja Põhja-Läti alal. Maakonna peamised keskused olid Viljandi ja Leole linnused.
Sakalat on mainitud 13. sajandi alguse kirjalikes allikates (ladina keeles, kujul Saccala, Sackala,Saccele, Saccale, maakonna elanikud Sackalanenses, Saccalanenses), ennekõike Henriku Liivimaa kroonikas, mis kirjeldab maakonna vallutamist Riia piiskopi ja Mõõgavendade ordu poolt Liivimaa ristisõja ajal. Selle käigus paistsid sakalased silma ühe sõjaliselt tugevama ja poliitiliselt juhtivama jõuna Eesti alal. Sõjategevus algas 1208. aastal. Kuigi maakond määrati Riia piiskopi võimu alla juba 1212. aastal sõlmitud rahuleppega, alistati Sakala korduvate ülestõusude tõttu lõplikult siiski alles 1223. aastal.
Nimi
Sakala nime vasteid on nähtud murdesõnades sakas:sakkad ("känd") ja sakkama ("kände juurima"). Nii võib maakonna nime teke (sarnaselt näiteks kohanimedega Põltsamaa ja Nurmekund) olla seotud maaviljelusega. Teisalt on oletatud Sakala pärinemist isikunimest. Järelliide -la märgib kohta või vähendust ehk deminutiivi.
Ulatus ja sisemine jaotus
Muinasmaakondade, sh Sakala olemuse kohta on tänapäeva ajaloolaste seas levinud kaks erinevat vaadet. Traditsioonilise arusaama kohaselt oli tegu muinaskihelkondade (kui suveräänsete üksuste) poliitilise ja sõjalise liiduga. Sellest tulenevalt võis maakond vastavalt liitlassuhete muutumisele kasvada või kahaneda. Uuema arusaama järgi olid maakonnad pigem sarnase keele ja kultuuriga ning naabermaakondadest looduslikult eraldatud piirkonnad, kus asunud kihelkonnad või linnusepiirkonnad võisid, aga ei pruukinud omavahel koostööd teha.
Sakala piirnes idas Võrtsjärve, Väikese Emajõe ja Ugandiga, põhjas Navesti jõe ning Nurmekunna ja Alempoise väikemaakondadega ning lõunas arvatavasti Säde jõest põhja pool asuva metsa- ja sooalaga, mis eraldas seda Tālava latgalite asualast. Maakonna ulatus lääne suunas on ebaselge, see võis lõppeda Sakala kõrgustiku serval, aga võib-olla ulatuda ka mereni. Sakala põllumajandusliku maa kogusuuruseks on hinnatud 3000 adramaad, mis vastab ligikaudselt ka majapidamiste arvule. Ühe majapidamise keskmine elanike arv oli arvatavasti 6–9 inimest.
Sakala sisemise territoriaalse jaotuse kohta on ajalooallikates vähe teavet. Seda võib seletada Lõuna-Eestile omane hajus asumislaad, mis tingis külakogukondade ja kihelkondliku jaotuse suhtelise ebamäärasuse ja nõrkuse. Kirjalikes allikates on selgelt ära toodud vaid ühe, Alistekunna muinaskihelkonna nimi, mida uurijad üksmeelselt Hallistega seostavad. Lisaks hilisemale Halliste kirikukihelkonnale on sellesse kuuluvaks peetud ka Karksi kirikukihelkonna ala ja Ruhja ümbrust Lätis. Samas on Raul Vaiksoo oletanud, et Karksi oli eraldi kihelkond. Üsna kindlaks peetakse Viljandi ja Lõhavere linnuste kui maakonna peamiste keskuste ümber olnud kihelkondade olemasolu. Esimene hõlmas lisaks hilisemale Viljandi kirikukihelkonnale tõenäoliselt ka Kõpu kirikukihelkonna idaosa, teine asus Suure-Jaani kirikukihelkonna maadel.
Paistu, Helme ja Tarvastu kirikukihelkondade territooriumil on võimalikuks peetud nii ühe suure kui kolme väiksema muinaskihelkonna olemasolu, aga ka võimalust, et Paistu oli eraldi, aga Tarvastu ja Helme moodustasid ühise kihelkonna. Kuna Paistut on ühes 16. sajandi allikas kutsutud Paistekunda, on Enn Tarvel välja pakkunud, et muinasaegne kihelkond võis just seda nime kanda. Henriku kroonikas on mainitud Võrtsjärve-äärset kihelkonda, mida Tarvel peab vastavaks hilisemale Tarvastule (võib-olla koos Helmega). Sakala kõrgustiku ja mere vahele jääva hõreda (või isegi olematu) asustusega soise ja metsase piirkonna, hilisema Saarde kirikukihelkonna ning Pärnu jõest kuni Laigaste nina ja Lemmejõeni ulatuva rannaala staatuse küsimuses pole uurijad ühtsele järeldusele jõudnud. Oletamisi on Saardet üksi või kogu mereni ulatuvat ala (mõnikord nime Saarkunda all, tuletatuna mõnedest 16. sajandi allikatest, mis kasutavad nimekuju Sarkund) peetud eraldi kihelkonna või Alistekunna tagamaana Sakala osaks või määratlemata kuuluvusega alaks, aga ka (vähemalt osaliselt) Metsepole või Soontagana alla kuuluvaks territooriumiks.
Maakonna moodustumine
Evald Tõnissoni hinnangul, kes eeldas, et maakonnad olid kihelkondade liidud, võisid Eesti ala maakonnad hakata tekkima keskmisel rauaajal ja põhiosas välja kujuneda nooremal rauaajal. Sakala on moodustunud kahest (või isegi kolmest) erinevast hõimurühmast – Sakala lõunaosas on elanud mulgikeelne, põhjaosas põhjaeesti keskmurret (ja võib-olla ka läänemurret) kõnelev rahvastik. Kuna maakonna põhjaosast, Suure-Jaani kihelkonnast, varaseid muistiseid ei teata, võidi see alles alates 11. sajandist koloniseerida Pilistvere või Põltsamaa suunalt, aga võib-olla ka läänest tulnud inimeste poolt. Nii on oletatud, et Suure-Jaani ala oli algselt omaette väikemaakond, mis liitus Sakalaga (eeldusel, et Sakala oli kihelkondade liit) muinasaja lõpul ja jäi selle keskuse Viljandiga lõdvalt seotuks. 13. sajandi alguses võis Sakalale sõjalis-poliitiliselt olla lähenemas ka Nurmekund.
Sõjad riialaste, liivlaste ja latgalitega (1208–1215)
Pärast Otepää linnuse mahapõletamist riialaste, liivlaste ja latgalite poolt 1210. aasta suvel tegid eestlased sõjakäigu Võnnu linnuse, Mõõgavendade ordu tugipunkti vastu. Kuigi Henriku kroonika nimetab sellest osavõtjaid vaid üldnimetusega "eestlased", on peetud tõenäoliseks, et tegemist oli ugalaste ja sakalaste väega. Kui Võnnu piiramise ajal kuuldi, et linnuses olijate päästmiseks lähenevad liivi üliku Kaupo abijõud, otsustasid eestlased taanduda. Neid jälitama asunud vastaste väele korraldati Ümera jõe ääres aga varitsus ja võideti neid lahingus.
1210. aasta jõulupühade ajal riialaste poolt organiseeritud rüüsteretk Läänemaale tõi kaasa läänemaalaste ühinemise ugalaste ja sakalaste sõjalise liiduga. 1211. aasta 19. jaanuari ja 17. veebruari vahel tungiti üksteisega kooskõlastatult Liivimaale. Samal ajal olid omakorda sõjakäiku kavandamas riialased, kes kogunesid koos liivlaste ja latgalitega Asti järve äärde. Seal kohtuti sakalaste ja ugalaste väega, mis neid nähes põgenes. Üks mahajäänu andis teada samal ajal toimuvast läänemaalaste sõjaretkest ja kristlaste vägi otsustas pöörduda tagasi oma linnuseid kaitsma.
17. veebruari ja 9. märtsi vahel korraldasid riialased hästi ettevalmistatud sõjakäigu Viljandi linnuse vastu. Kaasavõetud piiramisrelvastuse abil rünnati linnust 6 päeva, kuni seesolijad lubasid ristiusu vastu võtta. Sõlmitud rahuleppe kohaselt lasti linnusesse preestrid, kes seda pühitsesid, kuid ristimise läbiviimine lükati tulevikku. Rahu kinnitamiseks andsid Viljandi vanemad pantvange ja piirajad lahkusid. Kristjan Oadi arvates tähendas viljandlaste alistumine varem nende võimu all olnud Sakala põhja- ja lõunaosa iseseisvumist. Tema arvates haarasid põhjasakalased millalgi pärast seda oma võimupiirkonda ka Alempoise ja Nurmekunna.
Henriku kroonika kohaselt ütlesid sakalased tehtud rahu aga peagi üles, valmistudes sõja jätkamiseks. Oadi hinnangul jäid viljandlased järgnevatest võitlustest siiski kõrvale. Kaupo, Võnnu orduvendade juht Bertold ja piiskopi sõjasulased oma vägedega tegid kiire rüüsteretke Sakala lähimasse kihelkonda (võimalik, et Tarvastu-Helme piirkonda). Järgnes mitu sakalaste vasturetke. Kõigepealt laastas üks vägi Asti järve ja Ümera vahelist ala, seejärel tungis teine Lembitu ja Meeme juhtimisel Ümera piirkonda, kus muuhulgas riisuti seal preestriks olnud Läti Henriku vara ja süüdati tema kirik. Lembitu nimetamine näitab, et kui varem võis sõjategevusest osa võtta vaid osa Sakalast, siis nüüd astus sõtta ka sõjakäikudest otseselt mittepuudutatud maakonna põhjaosa. Hiljem rüüstasid eestlased Brasla jõe piirkonnas Idumeas, millele Kaupo oma väega vastas Sakala lõunaosa rüüstamise ning Owele ja Purke linnuste põletamisega.
Peagi rüüstasid ugalased ja sakalased taas latgalite aladel, tappes teiste seas palju Russini kaaskondlasi. Enne lahkumist tehti ka edutu katse vallutada Beverini linnust. Beverini ülikute Paike ja Dote abipalve peale otsustati Riias korraldada sõjakäik varasematest retkedest kõrvale jäänud Sakala põhjaossa. Kohale jõudes oma laagri Lembitu küla juurde püstitanud vägi tegi sealt kolme päeva jooksul ümbruskonda, sh ka Nurmekunda, rüüsteretki, mille käigus Paike ja Dote tapeti. Neljandal päeval süüdati põlema linnus, tõenäoliselt Leole, ja liiguti tagasi. Hiljem suundus Alistekunda rüüstama Beverini latgalite salk. Selle peale otsustasid Henriku kroonika kohaselt kõigepealt Alistekunna ja siis ka teised Sakala ülikud rahu paluda. Kristjan Oadi tõlgenduses piirdus see rahulepe siiski ainult lõunasakalastega. Riialastele anti pantvange ja anti lubadus end ristida lasta.
1212. aasta alguses saadeti Riiast alistunud sakalaste juurde preester, et viia läbi ristimist. Samal ajal, kuuldes, et Vene vürstid on Eestimaal sõjakäigul, kogusid sakalased ja ugalased omakorda sõjaväe. Viljandis ristimist alustanud preester otsustas seepeale koos oma kaaskonnaga lahkuda, kuid sõjasalk eesotsas Lembituga asus neid jälitama, sai kätte ja tappis nad. Pärast seda tungis sakalaste-ugalaste vägi pihkvalaste sõjakäigul olekut ära kasutades Pihkva linna ja rüüstas seda.
Pärast neid sündmusi katkestati sõjategevus levima hakanud katku ja nälja tõttu. Lepiti kokku 3-aastases vaherahus ja selles, et Sakala kuni Navesti jõeni jääb piiskopi võimu alla ja kohustub vastu võtma ristiusu. Sakalaste alistumine jäi siiski suuresti formaalsuseks ja ristimist seal läbi viia isegi ei üritatud. Vaherahu ajal, 1213. aasta alguses tabas Sakalat aga leedulaste rüüsteretk.
Veidi hiljem osales osa sakalasi saarlaste juhitud sõjalises aktsioonis Riia vallutamiseks. Samal ajal kui saarlased asusid linna piirama, tungisid sakalased koos ugalastega latgalite ja läänemaalased Turaida liivlaste alale, et takistada nende appiminekut riialastele. Sakalased ja ugalased piirasid mõnda aega Autine linnust ning piinasid surnuks kättesaadud Trikāta üliku Talibaldi. Saarlastel Riiat vallutada aga ei õnnestunud.
Aabraham
pisi|[[Rembrandti maal, millel on kujutatud ingli sekkumist Iisaki ohverdamisesse Aabrahami poolt]] Aabraham (heebrea keeles "paljude rahvaste isa") (heebrea keeles אַבְרָהָם ;  araabia keeles  ابراهيم ; algne nimi Aabram, hbr. keeles "ülev isa") oli esimene ja tähtsaim Piibli patriarh. Ta oli Terahi poeg.
Sakala
Maakonna ristimine
Talibaldi tapmisele järgnes latgalite kättemaksuretkede seeria Ugandisse, mille mõjul ugalased andsid end riialaste võimu alla ja lubasid end ristida lasta. Peljates järgmisi sõjakäike enda vastu tulevat, järgisid sakalased nende eeskuju. Sakala ristimine viidi läbi arvatavasti suve lõpul või sügise alguses. "Teiste eestlaste metsikuse tõttu" preestrid kohapeale elama jääda siiski veel ei söandanud.
1216. aastal kavandasid saarlased uut katset Riia ründamiseks, kuhu seekord kaasati ka Polotski vürst. Eestlased (tõenäoliselt taas sakalased, ugalased ja läänemaalased) pidid seejuures jälle ründama latgaleid ja liivlasi. Vürsti ootamatu surma tõttu jäi plaan aga teostamata. Hiljem samal aastal suundus Sakalasse riialaste sõjavägi, mis Sakala ülikute nõuandel liikus edasi Harjumaale ja rüüstas seal. 1217. aasta jaanuaris osalesid Sakala ülikud teejuhtidena riialaste sõjakäigus Järvamaale.
Aabraham
Nimi "Aabram" (Abram) on heebreakeelne sõnamäng sõnast Ibrim 'heebrealased' ning see kõlab nagu "Ülistatud Isa".
Hiljem sai Aabram nimeks "Aabraham" (Esimene Moosese raamat 15; araabia keeles Ibrahim).
Sakala
Ülestõus (1217)
pisi|[[1969. aasta septembris avatud Lõhavere mälestusmärk "Sakalamaa kaitsjatele 1217–1223"]] Veebruaris-märtsis kogusid novgorodlased ja pihkvalased suure väe, millega liitusid lisaks saarlastele ja harjulastele ka juba ristitud sakalased. Üheskoos piirati Otepää linnust ning seal olnud riialasi ja ugalasi, kuni nad alistusid. Piiskopi ja ordu väed pidid linnuse maha jätma ja Liivimaale pöörduma. Nende lüüasaamine Ugandis pani kahtluse alla ka teised Eestimaal saavutatud sõjalised edusammud. Piiskop Alberti sakalastele tehtud ettepanek omavahelist rahu kinnitada lükati tagasi ja sakalased valmistusid sõja jätkamiseks.
Aabraham
Aabrahamil on tähtis koht aabrahamlikes religioonides judaismis, kristluses ja islamis, kus teda peetakse usuisaks. Ta oli üks tähtsamaid tegelasi religiooni ajaloos.
Sakala
Ülestõus (1217)
Enne lahingut Liivimaalt lahkunud piiskop Albert koos Eestimaa piiskopi Theodericiga pidas eestlaste ja Vene vürstide liitu riialastele väga ohtlikuks ning kohtudes Taani kuninga Valdemariga kutsusid nad teda appi, lubades vastutasuks Eestimaa, sh Sakala, kuningale jätta. 1219. aastal sekkuski Valdemar Eestimaa jagamisse, vallutades Revala ja tehes Toompea linnusest oma tugipunkti.
Kesklahe
Kesklahe on küla Tartu maakonnas Peipsiääre vallas.
Sakala
Riialaste alluvuses (1218–1222)
1219. ja 1220. aasta alguses osales sakalasi abiväena riialaste sõjakäikudes Järva-, Viru- ja Harjumaale, millega ka need maakonnad alistati. Kahe viimase retke ajal tegutsesid sakalased riialaste sõjaväes eraldi üksusena: Virumaal määrati neile rüüstamiseks maakonna lääneosa, Rebala kihelkond, ja Harjumaal maakonna põhjaosa, kusjuures vanemate käsust üle astudes rüüstati ka Revalat.
Kesklahe
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Alatskivi valda.
Sakala
Riialaste alluvuses (1218–1222)
Kuna riialased ei soovinud täita lubadust Eestimaa kuningale üle anda, tekkis neil 1220. aastal Taaniga konflikt. Valdemar otsustas kompromissina lubada Sakala ja Ugandi koos Kesk-Eesti väikemaakondadega ordule, jättes Riia ja Eestimaa piiskopi maade jagamisest välja. Kui Riias kuninga pakkumisest teada saadi, mõjutas Zemgale piiskop Lippe Bernhard omakorda orduvendi sellest leppest taganema. Peagi lubas piiskop Albert aga taas Eestimaa Taani kuningale jätta, kuna Valdemar oli hakanud takistama piiskopi värvatud ristisõdijatele laevade andmist. Ometi asusid tõenäoliselt juba 1220. aastal Sakala linnustesse orduvennad.
Aabraham
Andmed Aabrahami kohta pärinevad ainult Esimesest Moosese raamatust. Otsustada võib kohanimede ja etnonüümide järgi ning 1. Moosese raamatus kirjeldatud juriidiliste ja sotsiaalsete praktikate järgi võrdluses arheoloogiliste leidudega. Mõned uurijad on järeldanud, et Aabraham pidi elama millalgi 2. aastatuhandel eKr. Esimese Moosese raamatu järgi oli Aabraham pärit Uri piirkonnast Lõuna-Mesopotaamiast. Tõenäoliselt oli ta suure poolnomaadliku sugukonna pea. Millegipärast liikus sugukond põhja poole ning asus elama Haarani lähedale. Haaranis tuli Aabrahamile Jumala kutse jätta kodumaa ning minna uude kohta, mida Jumal pidi talle näitama.
Jumal tõotas Aabrahamile: Ma teen sinust suure rahva. See oli Jumala leping Aabrahamiga, et tõotus läheb täide, kui Aabraham kuuletub Jumalale ja asub uude kohta. See oli esimene leping, mille Jumal Iisraeli rahvaga tegi. Sellest lepingust sai Iisraeli rahvas alguse.
Sakala
Riialaste alluvuses (1218–1222)
1221. aastal jõudis Andreas Sunesen, kuninga esindaja Eestimaal, otsusele, et riialastega tülis olemine on ohtlik ja et neile tuleb osaliselt järgi anda. Sunesen lubas seni formaalselt Taanile kuuluvas Sakalas ja Ugandis tunnustada ordu ilmalikku ja Riia piiskopi vaimulikku võimu. Hiljem kinnitas selle otsuse ka Valdemar.
Aabraham
Aabraham pidas oma lepingutingimusest kinni. Tema ja tema sugukond lahkus Haaranist ning rändas läbi Süüria Kaananimaale ehk piirkonda, mida praegu kutsutakse Iisraeliks. Sellest sai Iisraeli tõotatud maa kõikideks tulevasteks aegadeks.
Kui Aabraham ja tema sugukond olid Kaananisse elama asunud, uuendas Jumal oma lepingut ning tõotas, et annab Aabrahamile järglasi. Et Aabraham ja tema õde ja naine Saara, kes oli lastetu, olid juba üsna vanad, kahtlesid nad, kas nad kunagi lapse saavad. Aabraham nimetas oma pärijaks Elieseri Damaskusest. Seejärel võttis Saara talle ümmardaja Haagari, kes sünnitas Ismaeli. Kuid Saara nõudel ajas Aabraham nii Haagari kui Ismaeli minema. Kui Ismael oli sündinud, sai Saara, kellel oli juba lakanud olemast see, mis naistele muidu on omane, käima peale, ja sünnitas Iisaki. See poeg pidi Esimese Moosese raamatu järgi olema pärija, kelle läbi leping jätkub.
Pärast Saara surma abiellus Aabraham Ketuuraga, kellel sündis veel palju lapsi. Need teised lapsed said oma pärandiosa, kui nad suureks kasvasid, ja nad saadeti Kaananimaalt ära, et nad elaksid mujal. Ainult Iisak päris tõotatud maa. Pärast Iisaki surma läks maa tema pojale Jaakobile, kelle nime Jumal muutis Iisraeliks. Aabraham suri 175-aastaselt. Ta maeti Saara kõrvale.
Jumala lepingut Aabrahamiga taaskinnitati Iisaki ja Jaakobiga. Sellepärast pidas Iisraeli rahvas end Jumalaga erilises vahekorras olevaks: iisraellased olid Aabrahami, Iisaki ja Jaakobi Jumala rahvas.
Ka Uues Testamendis austatakse Aabrahami väga, kuid tema tähtsust nähakse teisiti. Teda peetakse kõikide Jumalasse uskujate isaks, kuuluvad nad siis Iisraeli või mitte. Aabrahamile antud tõotused on kristlaste meelest täidetud Jeesuses Kristuses ning Jeesuse järgijaid hüütakse uueks Iisraeliks.
Sakala
Ülestõus (1223–1224)
Mõistes, et oma jõududest riialastele vastu seismiseks ei piisa, kutsusid sakalased sarnaselt ugalastega nüüd Vene vürste appi. Saabunud abiväed paigutati linnustesse ning neile jagati kingitusi ja sakslastelt võetud vara. See võis ühtlasi tähendada, et sakalased tunnistasid Novgorodi ja Pihkva ülemvõimu enda üle. Sakalased läkitasid saadikud Riiga teatama, et nad soovivad küll rahu sõlmida, aga ristiusku enam vastu võtta ei kavatse. Seda rahupakkumist vastu ei võetud. Lisaks tegid sakalased ettepaneku vangide vahetamiseks ja sellega jäädi nõusse. Riialaste käes pantvangiks olnud Sakala ülikute pojad vahetati vangi võetud orduvendade ja kaupmeeste vastu üks-ühele põhimõttel. Võitluseks valmistudes ehitati linnuseid tugevamaks ja õpiti orduvendadelt saagiks saadud ambude kasutamist.
Aabraham
Aabrahami ja Haagari poega Ismeli peetakse araablaste esiisaks. Koraani järgi taastas islam Aabrahamis ainujumalausu, mis oli vahepeal ununenud.
Islami pärimuse järgi aitas Aabraham oma pojal Ismaelil ehitada Kaabat, pühamut Meka Suure mošee keskmes. Islami järgijatele on Kaaba pühim paik maa peal.
Sakala
Ülestõus (1223–1224)
Nõrgenenud ordus mõisteti, et üksinda on tekkinud situatsioonis raske midagi saavutada, ja pöörduti toetuse saamiseks piiskopi leeri poole. Sealt nõuti varem kehtinud vallutatud alade jaotamise põhimõtte – 1/3 maadest ordule, 1/3 Riia piiskopile ja 1/3 Eestimaa piiskopile – taastunnustamist. Ordu leppis selle tingimusega ja piiskopimehed liitusid sõjaga ülestõusnute vastu.
Oletatavalt märtsis saigi teoks piiskopi vasallide ja orduvendade ühisretk Sakalasse. Kaasa kutsuti ka liivlasi ja latgaleid. Viljandi juurde jõudes tungisid neile kallale linnusest väljunud sakalased, kellega mõnda aega võideldi ja siis taanduti, asudes ümbruskonda rüüstama. Lemmit Mark on seda mõneti ebamäärast kroonikakohta tõlgendanud eestlaste suure võiduga lõppenud lahinguna, Sulev Vahtre hinnangul sakalased selget ülekaalu ei saavutanud, kuna vastastel võimaldati pärast lahingut vabalt edasi liikuda ja külasid rüüstata. Osa kristlaste väest liikus Leole linnuse alla ja piiras seda kolm päeva, teine osa käis samal ajal Nurmekunnas rüüstamas. Linnust vallutamata pöörduti seejärel Liivimaale tagasi.
Peagi korraldasid sakalased koos ugalaste, Kesk-Eesti väikemaakondade eestlaste ja oma Vene abijõududega omakorda rüüsteretke Tālava, Metsepole ja Turaida aladele. Sõjakäigult naasvat väge asusid jälitama orduvennad, piiskopimehed, äsja Riiga jõudnud ristisõdijad, liivlased ja latgalid. Vaenupooled kohtusid Ümera jõe ääres, kui eestlased olid parajasti üle silla teisele kaldale minemas. Puhkenud lahingus sai eestlaste vägi lüüa ja ellujäänud põgenesid.
Pärast võitu Ümeral otsustati Riias teha uus katse kaotsiläinud alade tagasivallutamiseks. Sihtmärgiks valiti Viljandi, ülestõusu peamine keskus. Suur riialaste, liivlaste ja latgalite vägi suundus Sakalasse ja asus 1. augustil piirama Viljandi linnust, mille kaitsjad pärast kahenädalast piiramist alla andsid. Riialased lasid sakalastel oma vara maha jättes tervelt linnusest lahkuda, kui need olid lubanud edaspidi kristlase kohustustest kinni pidada, venelastest abivägi poodi aga teiste Eestimaal olevate venelaste hirmutamiseks ja võib-olla ka eestlaste ja venelaste vahel lõhe tekitamiseks üles. Võidukas vägi liikus Viljandist kohe edasi Leole linnuse alla. Seal alistusid sakalased Viljandi saatuse kordumist kartes kiiresti, nõustudes samuti loobuma kogu linnuses olnud varast. Sellega luges kroonik sakalaste "nurjatu hõimu" taasalistatuks ja vägi pöördus tagasi.
1223. võttis Tartus võimu oma kätte Novgorodist saadetud vürst Vjatško, kelle teenistusse asus ka osa sakalasi. 1224. aasta augustis vallutasid riialased Tartu linnuse ja surusid sellega ülestõusu lõplikult maha. Pärast seda leppisid riialased omavahel kokku vallutatud alade jagamises, mille järgi Sakala koos Nurmekunna, Mõhu ja osaga Vaigast läks ordule. Sakala linnustesse enam kohalikke ei võetud ja neile kehtestati kümnis.
Sakala nime hilisem kasutamine
Sakala maakonnanimena pärast 13. sajandit püsima ei jäänud, kuid on oletatud, et sellest võivad pärineda mitmel pool Eestis esinevad Sakla nimed (neis on toimunud sisekadu). Leo Tiik on arvanud, et Saaremaa Sakla nimi tuleneb selle esmaasuka Sakala päritolust, Hiiumaa Sakla oma aga kas Saaremaa Saklast või samuti Sakalast pärit esmaasukast. Peeter Päll peab usutavaks, et kui muinasmaakonna nimetraditsioon poleks katkenud, oleks ka selle nimi tänapäeva jõudnud kujul Sakla. Hiljem on Henriku Liivimaa kroonika nimekuju järgi tuletatud nt ajalehe Sakala, Sakala kõrgustiku, korporatsioon Sakala jm nimed. 1928. aastal esitati Riigikogule eelnõu Viljandi maakonna ümbernimetamiseks Sakalaks. Riigikogu juhatus küsis selles asjus nõu Tartu Ülikoolilt, mille esindajad olid mõttega üldjoontes päri. Vastav seadus jäi siiski vastu võtmata.
Kärsa
Kärsa on kahe küla nimi:
1490
1490. aasta (MCDXC) oli 15. sajandi 90. aasta.
Hans Sulg
Hans Sulg (26. september 1886 Põltsamaa – 30. november 1946 Tartu) oli eesti arst.
Lõpetas Tartu ülikooli 1913, Eesti Üliõpilaste Seltsi vilistlane.
Osales Vabadussõjas, 1920–1940 ja 1942–1944 Narva linnaarst. Arstide Koja nõukogu liige.
Kuningvere
Kuningvere on küla Tartu maakonnas Peipsiääre vallas.
Lemlelised
Lemlelised (Lemnaceae) on konnarohulaadsete seltsi sugukond.
Kuningvere
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Alatskivi valda.
Lemlelised
Cronquisti süsteemi järgi kuulusid lemlelised seltsi Arales. APG III süsteemi (2009) järgi käsitletakse sama rühma nimetuse all Lemnoideae konnarohulaadsete seltsi võhaliste (Araceae) sugukonna alamsugukonnana.
Lemlelised on väga lihtsa ehitusega taimed: neil puudub tõeline vars või lehed, kuid neid asendavad ümarjad või väikese mõõga kujulised moodustised, mis ujuvad kas veepinnal või kohe veepinna all.
Enamasti paljunevad lemlelised vegetatiivselt, mõnikord moodustuvad ka väikesed õied. Näiteks ühel lemliku perekonda kuuluval liigil on maailma kõige väiksem õis – see on 0,3 mm pikk.
Eestis esineb kõige sagedamini väikest lemlet (Lemna minor).
Pärtel
Pärtel on eesti mehenimi, mugandus nimedest Bartholomeus ja Berthold.
Seisuga 2019. aasta 1. jaanuar oli Eestis eesnimi Pärtel 180 mehel. Pärtel oli Eestis levikult 462. mehenimi. Pärtel oli keskmiselt 14 aasta vanune (mediaanvanus oli 9). Kõige populaarsem on eesnimi Pärtel vanuserühmas 5–9, kus neid oli 10 000 elaniku kohta 5,87 ning Viljandi maakonnas, kus neid oli 10 000 elaniku kohta 2,55.
Uisk (perekonnanimi)
Uisk on eesti perekonnanimi.
Pandud neljas mõisavallas Järva- (Uisck), Saare- ja Viljandimaal. 2019. aasta 1. jaanuari seisuga on perekonnanimi Uisk Eestis 21 mehel ja 22 naisel.
Tabina
Tabina on küla Võru maakonnas Võru vallas.
Aastatel 1991–2017 (kuni Eesti omavalitsuste haldusreformini) asus küla Vastseliina vallas.
Kontaveit
Algse kirjaviisiga Kontawid, pandud ainult Vändra mõisavallas Vändra kihelkonnas Pärnumaal. 2019. aasta 1. jaanuari seisuga on perekonnanimi Kontaveit Eestis 7 mehel ja 10 naisel.
Narva 6. Kool
'''Narva 6. Kool''' on põhikool Narvas aadressil Kerese 22 endise Narva Peetri kooli hoones. Kooli õppekeel on vene keel.
Alates 31. juulist 1959 kuni 1. septembrini 2001 tegutses kool '''Narva 6. Keskkoolina''', 1. septembrini 2014 tegutses kool gümnaasiumina ja 1. septembrini 2015 asus hoones aadressil Kreenholmi 25. 2015/16. õppeaastast liideti kool Narva Peetri kooliga.
Suurhans
Suurhans on eesti perekonnanimi.
Algne kirjaviis Surans. Pandud ainult Torgu mõisavallas Jämaja kihelkonnas Saaremaal. Nimede eestistamisel määrati sellenimelistele isikutele uueks perekonnanimeks Pärtel, Raitma, Soodla ja Suurmets. 2019. aasta 1. jaanuari seisuga on perekonnanimi Suurhans Eestis 38 mehel ja 40 naisel.
Sutte
Sutte ehk Sute ehk Sutõ on küla Võru maakonnas Võru vallas.
Aastatel 1991–2017 (kuni Eesti omavalitsuste haldusreformini) asus küla Vastseliina vallas.
1977. aastal liideti Sutte külaga Imaru.
Kõdesi
Kõdesi on küla Tartu maakonnas Peipsiääre vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Alatskivi valda.
Georges Canguilhem
Georges Canguilhem (4. juuni 1904 Castelnaudary, Aude – 11. september 1995 Marly-le-Roi) oli prantsuse filosoof ja arst, kes eriti tegeles bioloogiafilosoofiaga.
Ta tegeles normaalse ja patoloogilise vahekorra uurimisega ning kirjutas ülevaate bioloogia kui teaduse eripärast, rõhutades vitalismi rolli bioloogias. Ta töödel oli tugev mõju Michel Foucault' ja Louis Althusser'i vaadetele, ise aga sai mõjutusi Jakob von Uexkülli töödest.
Üks ta õpilasi oli Gilbert Simondon.
Tahukas (ansambel)
Tahukas oli 1970. aastatel Viljandi kultuurimaja juures tegutsenud ansambel.
Ansamblis mängisid tolleaegsed Viljandi koolide õpilased, kellest hiljem kujunesid tuntud muusikud, sealhulgas Aarne Saluveer ja Neeme Punder.
Laanemetsa
Laanemetsa ehk Lannamõtsa on küla Valga maakonnas Valga vallas.
Aastatel 1992–2017 (kuni Eesti omavalitsuste haldusreformini) oli küla Taheva valla halduskeskus.
1479
1479. aasta
Laanemetsa
Külas asub Laanemetsa ohvrikivi.
1479
Sajandid: 14. sajand - 15. sajand - 16. sajand
Aastakümned: 1420. aastad 1430. aastad 1440. aastad 1450. aastad 1460. aastad - 1470. aastad - 1480. aastad 1490. aastad 1500. aastad 1510. aastad 1520. aastad
Laanemetsa
Külas asub 1855. aastal ehitatud Laanemetsa Peeter-Pauli kirik.
Loodus
Laanemetsa küla lõunapiir kulgeb mööda Koiva jõge. Jõgi on ühtlasi küla kohal Eesti-Läti piiriks.
An Essay on Free Will
Autor jõuab järeldusele, et vastupidi üldtunnustatud seisukohale ei ole vaba tahe ja determinism ühitatavad (inkompatibilism).
Laanemetsa
Loodus
Küla piiresse jäävad teiste seas Aheru järv, Räimi järv ja Laanemetsa Savijärv. Aheru järve kaitstakse Aheru järve hoiuala koosseisus.
Looduskaitse alla on võetud ka Oore männikud ja Laanemetsa park. Pargis asuvad kaitsealused Laanemetsa pärn ja Laanemetsa tamm.
An Essay on Free Will
Eessõna
Olemasolevas kirjanduses ei arutata adekvaatselt järgmist argumenti: "Kui determinism on tõene, siis meie teod on loodusseaduste ja kauge mineviku sündmuste järelmid. Aga meist ei sõltu, mis toimus enne meie sündi, ja meist ei sõltu ka see, millised on loodusseadused. Sellepärast nende asjade järelmid (sealhulgas meie olevikuteod) ei sõltu meist." Raamat kaitseb seda argumenti ja uurib selle järelmeid. Richard Taylori raamatust "Action and Purpose" pärineb "pilt" inimestest, millest osaliselt pärinevad autori kõige põhilisemad veendumused vaba tahte kohta.
Peatükk I. Probleemid ja kuidas nendele läheneda
Ei ole ühtainust filosoofilist vaba tahte probleemi, vaid palju filosoofilisi probleeme vaba tahte probleeme. Autor väidab, et ta lahendab "fatalismi" ehk kontingentsete tulevikusündmuste probleemi.
Vaba tahte ja determinismi probleemi on raske rahuldavalt sõnastada. Varem küsiti, kas inimese tahe on vaba või kas inimese tegusid valitseb range põhjuslik paratamatus. Aga see sõnastus eeldab, et vaba tahe ja determinism on ühitamatud, millega paljud tänapäeva filosoofid ei nõustu. Paljud filosoofid leiavad koguni, et vabast tahtest järeldub determinism. Peaaegu kogu väärtuslik kirjandus vaba tahte ja determinismi probleemist Thomas Hobbesist saadik on rääkinud sellest eeldusest. Seetõttu sõnastab autor probleemi sellest lähtuvalt, jagades selle ühitatavuse probleemiks ja traditsiooniliseks probleemiks (kas meil on vaba tahe). Kui vaba tahe ja determinism on ühitatavad, siis traditsioonilist probleemi ei ole. Raamatus väidetakse, et ühitatavuse probleemi õigest lahendusest ei järeldu traditsioonilise probleemi mitteolemasolu.
Kasutades väljendit "vaba tahe" ei eelda autor, et on olemas tahe kui võime. Vaba tahte olemasolu all peab ta silmas, et kui inimesel tuleb valida ühitamatute teguviiside vahel, siis on igaühte neist ta saab (on tema võimuses) ellu viia. Ka sellel saamisel pole definitsiooni, kuid mõiste on küllalt selge. See saamine erineb järgmisest kolmest mõistest. i) Moraalne või juriidiline lubatavus. ii) Füüsiline võimalikkus. Sellest ei järeldu võimuses olemine: kui ma olen toas, millest väljapääsemine oleneb protseduurist, mille tulemus on määramatu, siis väljapääsemine pole minu võimuses. iii) Episteemiline võimalikkus. "On võimalik, et Castro korraldas Kennedy mõrva." iv) Põhjuslik võime, näiteks prantsuse keelest arusaamine, erinevalt prantsuse keelt rääkida oskamisest: üks on dispositsiooniline ja reaktiivne, teine algatab muutusi. (Autor väldib mõisteanalüüsi, sest ta ei usu selle edukusse, ja mõisteanalüüs toetub niikuinii intuitsioonile. Autor eristab ainult mõisteid ega väida midagi analoogilist.) v) Oskus.
Autor väidab, et vaba tahe ja determinism on ühitamatud. Seda teesi on mugav nimetada inkompatibilismiks ja ühitatavuse teesi kompatibilismiks. Pehme determinism on determinism pluss kompatibilism, kõva determinism on determinism pluss inkompatibilism, libertarism on inkompatibilism pluss tees, et meil on vaba tahe; autor ei kasuta neid ega soovita neid kasutada, et eri probleemide erinevust mitte ähmastada. Autor väldib ka väljendit "põhjuslikkusevastane vabadus" ehk "kontrakausaalne vabadus", sest selle mõiste puhul ei ole asi mitte põhjuslikkuse, vaid determineerituse puudumises (ega loodusseaduse rikkumises). Inkompatibilist ei usu loodusseaduste rikkumisse: ta usub, et vaba tahe nõuab indeterminismi, just sellepärast, et ta usub, et me ei saa loodusseadusi rikkuda. Inkompatibilismi võiks ehk kirjeldada teesina, et vaba tegu on põhjuslikkuseväline (mitte põhjuslikkusevastane).
Inkompatibilism ei ole analüütilises filosoofias populaarne, kuid sellel on ja on olnud pooldajaid. Inkompatibilismi kasuks räägib lihtne argument (järelmiargument): "Kui determinism on tõene, siis meie teod on loodusseaduste ja kauge mineviku sündmuste järelmid. Aga meist ei sõltu, mis toimus enne meie sündi, ja meist ei sõltu ka see, millised on loodusseadused. Sellepärast nende asjade järelmid (sealhulgas meie olevikuteod) ei sõltu meist." Kompatibilismi kasuks räägivad paradigmaatilise juhtumi argument (vaatleb vaba teo paradigmaatilisi juhtumeid), konditsionaalianalüüsi argument (väiteid, mis omistavad tegijatele võime teisiti toimida, tuleb analüüsida maskeeritud konditsionaalidega, mis osutuvad determinismiga ühitatavateks) ja Mindi argument (samastab indeterminismi juhusega ning väidab, juhuslikult aset leidev tegu ei saa olla tegija kontrolli all ning seega ei saa olla vaba; Mindi argumendi pooldajad jõuavad järeldusele, et vabast tahtest järeldub determinism). Autor väidab, et need argumendid ei kehti. Ja teisi tõsiseltvõetavaid argumente kompatibilismi kasuks tema arvates ei ole. Näide mittetõsiseltvõetavast argumendist. Vaba tahte ja determinismi vastuolu oletamine on sunni segiajamine põhjuslikke seadustega determineerimisega, sest millegi tegemine vabast tahtest on sunnita tegemine, ja põhjuslike seaduste determinismi järgi käitumine ei ole sunnitud olemine. Autor vastab, et see argument ajab vabatahtliku tegutsemise segi vaba tahtega tegutsemisega. Näiteks inimene on toas täiesti vabatahtlikult ja ta ei taha kuskile minna, aga ta ei saakski minna, sest ta ei saaks uksest välja.
Oletame, et vaba tahe ja determinism on ühitamatud. Kumba aktsepteerida? Autor väidab, et vaba tahte tagasilükkamisel on vähemalt kaks huvitavat järelmit. Esiteks, siis ei ole järjekindel vaagida tulevasi teguviise: neid pole ju võimalik ellu viia. Teiseks, ja see on palju tähtsam: siis tuleb eitada moraalse vastutuse olemasolu: inimest saab pidada tehtu eest moraalselt vastutavaks ainult juhul, kui ta oleks teinud teisiti. Aga Harry Frankfurt on esitanud sellele teesile veenvaid vastuväiteid. Autor näitab, et sellegipoolest on tõsi, et moraalne vastutus on võimalik ainult juhul, kui meil on vaba tahe.
Determinismisse uskumiseks on kahesugused põhjused. Esiteks, võidakse uskuda, et teadus on näidanud, et determinism on tõene. Autor väidab, et teadus on pigem näidanud, et determinism on väär. Teiseks, võidakse uskuda, et determinism on mõistustõde, mis järeldub küllaldase aluse seadusest. Autor väidab, et küllaldase aluse seadus pole vastuvõetav, sest sellest järeldub modaalsuste erinevuse kollabeerumine. Peale determinismi on nõrgem tees, et inimesed on nagu arvutid, mis on täielikult määratud oma mineviku olekute ja oleviku sisenditega. See tees on vaba tahtega ühitamatu parajasti siis, kui determinism on ühitamatu; sellel ei ole ilmset vastuolu loodusteadusega; väidetavalt on teaduses andmeid selle kasuks (neid ei ole). Autor jõuab järeldusele, et ei füüsika ega puhas mõistus determinismi ei toeta ning teadus ei toeta ka teesi, et inimesed on praktiliselt determineeritud.
Mis põhjendeid on vaba tahte kasuks? Introspektsioon ei aita, ka mitte empiiriline uurimine. Ainuke argument on see: kui pole vaba tahet, siis pole moraalset vastutust.
Peatükk II: Fatalism
Kas on mingit alust arvata, et kõik tulevikusündmused või mõni nende tähtis ja huvitav klass on meie jaoks tugevalt vältimatu? See tähendaks, et meie valikud tulevikku ei mõjuta. Selline arvamus tähendaks põhjuse ja tagajärje reaalsuse eitamist. Nii et pole mingit alust. Selle kasuks on kaks filosoofilist argumenti. 1. Haigena ei ole mul mõtet arsti kutsuda, sest arst ei saa mind aidata: ma kas saan terveks või ei saa; kui ma ei saa terveks, siis arst ei saa mind aidata; kui ma saan terveks, siis arst ei saa mind aidata, sest ma ei vaja abi. 2. Olgu E mis tahes sündmus, mis võib juhtuda. Loogika teoreemist järeldub, et emb-kumb järgmistest propositsioonidest peab olema tõene:  kui ma püüan sündmust E ära hoida, siis see toimub; kui ma püüan sündmust E esile kutsuda, siis see ei toimu. Sellepärast on kas E või E mittetoimumine minu jaoks tugevalt vältimatu. Mõlemad argumendid on sofismid.
Kui uskumus, et tulevikus toimuv on vältimatu, on uskumus, et kõik või kõik mingisse tähtsasse klassi kuuluvad tulevikusündmused on nõrgalt vältimatud, siis on see usk juhuslikusse, tähendusetusse ja hämmastavalt ebatõenäolisse kogumisse või lihtsalt ebausk. Kui uskumus, et tulevikus toimuv on vältimatu, on uskumus, et kõik või kõik mingisse tähtsasse klassi kuuluvad tulevikusündmused on tugevalt vältimatud, siis see usk ei põhine mitte millelgi või põhineb sofistikal.
Fatalist ei ole autor kõnepruugis tugev ega nõrk "inevitabilist". Tugev inevitabilist jaatab, et kui Julius Caesar oleks 14. märtsil laevaga Hispaania poole teele asunud, siis ta oleks 15. märtsil mõrvatud; seda ei jaata ei fatalist ega nõrk inevitabilist. Nõrk inevitabilist jaatab seda, et kui Caesar oleks ennustaja hoiatust tõsiselt võtnud, siis ta oleks 15. märtsil mõrvatud (fatalist ei jaata seda). Fatalist usub, et kuna Caesar ei läinud Hispaania laevale, siis ta ei oleks saanud seda teha; ja kuna Caesar ei võtnud ennustaja hoiatust tõsiselt, siis ta poleks saanud seda teha. Asi on selles, et fatalist peab loogiliseks või mõisteliseks tõeks, et kui tegija midagi tegelikult teeb, siis see on ainus asi, mida ta saab teha, ja kui tegija tulevikus midagi teeb, siis see on ainus asi, mida ta saab teha. Kui on hea põhjend uskuda, et fatalism on tõene, siis on see väga tähtis tees, sest tundub, et meie moraalse vastutuse mõiste on niisugune, et me peame isikut oma teguviisi eest moraalselt vastutavaks ainult juhul, kui me usume, et ta oleks saanud teisiti toimida. Ja tundub, et meie kaalutlemise mõiste on niisugune, et me saame kaaluda üksteist välistavaid teguviise ainult juhul, kui me saame neid kõiki sooritada. Sellepärast peab fatalismi pooldaja pidama kõiki moraalse vastutuse omistusi ebaõigeteks ning hoiduma tuleviku teguviiside kaalumisest, kui ta on järjekindel. Aga kaalumine ja vastutuse omistamine on nii tähtsad, et on raske kujutleda inimese elu ilma nendeta. Ja paistab, et needsamad asjaolud näitavad ka, et pole mingit alust arvata, et fatalism on tõene. Kui fatalism on tõene, siis moraalse vastutuse omistused ja jutt kaalumisest on mõisteliselt vigased. Autor ei pea koherentseks oletada, et selliste järelmitega tees on tõene, kuid ei hakka oma seisukohta raamatus põhjendama, sest see vajaks vestlust.
Autor ei pea argumente fatalismi kasuks vettpidavateks ning põhjendab oma seisukohta, kuid ei pretendeeri näitamisele, et fatalism on väär, sest võib olla teisi argumente.
Oletame, et hullumeelne ütleb: "Ma olen Napoleon," ja teine hullumeelne ütleb samad sõnad. Kas nad väidavad või väljendavad ühte ja sedasama asja (propositsiooni, et ollakse Napoleon)? Või oletame, et mingil hetkel ma usun, et olen suremas, ja aastaid hiljem usun jälle, et olen suremas. Kas ma usun sama asja (propositsiooni, et olen suremas) või eri asju? Autori arvates saab mõlemal juhul vastata ainult, et propositsioonid on erinevad. Hullumeelsete puhul peetakse Napoleoniks eri isikuid, ja suremas olemise puhul sisaldavad uskumused komponente, mille poolest nad üksteist välistavad. Isegi kui ma viie sekundise vahega ütlen, et olen väsinud, siis ma väljendan eri propositsioone.
Esimene argument fatalismi kasuks räägib tegija võimest muuta propositsiooni vääraks. Võtame propositsiooni S, et ma ajan homme habet. Oletame, et S on praegu tõene. Aga tundub, et kui propositsioon on konkreetsel hetkel tõene, siis ta on alati tõene. Aga siis ma ei saa muuta propositsiooni S vääraks. Järelikult ma ei saa hoiduda homme hommikul habet ajamast. Aga see argument eeldab, et see, et ma homme hommikul habet ajan, on tõene. Aga kui see ei peaks tõene olema, siis analoogne argument ütleb, et ma ei saa seda tõeseks muuta, nii et ma ei saa homme hommikul habet ajada. Ja siis ma igal juhul ei saa valida kahe teguviisi vahel. Üldiselt, kui keegi tegelikult tulevikus mingil viisil toimib, siis ta saab toimida ainult sellel viisil, ehk fatalism on tõene. Filosoofid, kelle meelest see mõttekäik on veenev, ei hakka tavaliselt fatalistideks, vaid leiavad, et see sunnib valima fatalismi ja mõne peaaegu sama eemaletõukava alternatiivi vahel (nagu näiteks kolmanda tõeväärtuse omaksvõtmine).
Lerna järv
Lerna järv oli järv, mis paiknes Argolises tänapäeva Myloi valla maa-alal. Vald asub Peloponnesose idakaldal Argolída lahe ääres ja tema keskus asub tänapäeval 6 kilomeetrit maakonnakeskusest Argosest lõunas.
Lerna oli mageveelaguun, mida eraldasid Egeuse merest luited. Pronksiajal oli tema läbimõõt 4–7 kilomeetrit. Lerna järv oli veel Athenaiose ajal tuntud puhta ja maitsva vee poolest.
An Essay on Free Will
Peatükk II: Fatalism
ei kehti. Aga tark fatalist arutleb võib-olla hoopis nii. Sa möönad, et S oli eile tõene. Aga sinust ei sõltu, mis eile tõsi oli. Sellepärast ei ole sinu võimuses muuta fakti, et sa homme ajad habet. Arutlusvorm on järgmine: Autorit see argument ei veena. Sõna "eile" tuleb mõista esimeses ja teises lauses ühtemoodi. Et see sõna esimeses lauses midagi tähendaks, tuleb seda mõista stipuleeritud tähenduses. Sellepärast tuleb ka teises lauses seda nii mõista. Ja autori meelest pole alust arvata, et see lause siis tõene oleks. Minu võimuses ongi teha tõeks, et S oli alati tõene. Ja kui see kõlab imelikult, siis on selles süüdi fatalist, kes leiutas sõna "alati" imeliku tähenduse.