cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
1. detsembri riigipöördekatse
Eeluurimisvangla
thumb|Endise Vene tänava eeluurimisvangla hoone Vene tänav 25 12 mässulist saadeti vallutama Vene tänava eeluurimisvangla, et vabastada hiljuti vangistatud 149 kommunisti. Nemad pidid olema mässuliste esimesed abijõud, ning nende relvastamiseks saadeti Tondilt teele auto. Kui mässajad kuulsid sõjakooli vallutamise läbikukkumisest, loobusid nad kaasvõitlejate vabastamisest ja põgenesid.
Toompea võimuasutused
Tõnismäe ääres asuvasse korterisse kogunenud kolm löögimeest said ülesande rünnata endise siseministri Karl Einbundi korterit aadressil Kaevu tänav 1, et ta ära tappa, see aga ebaõnnestus ründajate oskamatuse ja puuduliku juhtimise tõttu. Aknast sisse visatud granaat lendas tagasi ja plahvatas tänaval, mispeale löögimehed põgenesid. pisi|left|Toompea loss Teine, 17-meheline löögirühm kogunes Rahukohtu tänava salakorteris ja ründas Toompea lossi, kus asusid Riigikogu, Riigivanema ja Vabariigi Valitsuse ruumid. Löögirühm jaotati kaheks osaks. Üks lööksalk tungis riigivanema korterisse, mis asus Aleksander Nevski katedraali taga, kuid riigivanem Friedrich Akelil õnnestus tagaukse kaudu eluruumist lahkuda. Tapeti vahisõdur Jaan Bergson, vahikomando taganes. Kommunistid ei julgenud neile järgneda, küll aga tapsid koristaja Marta Grünbergi, kes oli tööle jõudnud. Samal ajal sõitis tööle Tallinna Toomkooli inspektor Eduard Grünwald koos autojuht Heinrich Burmeisteriga. Mõlemad tapeti.
Siis jõudsid kohale kindralmajor Ernst Põdderi, kolonel Karl Partsi ja kolonel Oskar Raudvere juhitud kaitsjad. Osa kommuniste põgenes, Toompea lossi lõksu jäänud aga hüppasid akendest välja Schnelli tiiki, enamiku neist tabas leitnant Johannes Ambose juhitud komando.
Balti jaam
Balti jaama koos 5. politseijaoskonnaga ründasid 16 mässajat, teiste seas Jaan Anvelt, kes oma kätega tappis konstaabel Mihkel Nuti. Tapeti ka osakonnaülem Herman Ubin. Samal ajal jõudis kohale teedeminister Karl Kark. Kolm sabotööri olid proovinud õhku lasta Mustjõe silda Aegviidul, mispeale minister otsustas ise sinna sõita. Kui ta autost välja astus, tabasid teda kohe kommunistide kuulid ja ta suri kohapeal.
Kell 8.15 jõudsid nooremallohvitseride koolist kohale kolonelleitnant Hermann Rossländeri juhitud kadetid, kes vallutasid jaama; samal ajal põgenes Anvelt. Rossländer sai surmavalt haavata, seepeale võttis juhtimise üle major Karl Ainson, teda aitas nooremleitnant Järv. Jaam vallutati tagasi ja neli mässulist võeti elusalt vangi. Jaamast põgenedes kohtas Anvelt juhuslikult kaptenmajor Karl Sterni ja tappis ta kohapeal.
1. detsembri hommikul kella 10 aegu oli mäss Tallinnas maha surutud. Mässajate jälitamine kestis aga veel mitu päeva. Irus varjasid end Arnold Sommerling, Eduard Ambos ja Osvald Piir, kes said 5. detsembril politseiga peetud tulevahetuses surma. Tallinnas Vilmsi tänava majas nr 50 varjasid end Georg Kreuks, Vladimir Bogdanov ja Rudolf Pälson, kes said surma 7. detsembril politseiga peetud tulevahetuses.
Pärnu
Pärnus oli mässu organisaatoriks kooliõpetaja Jaan Rea, kes oli Eestimaa Kommunistliku Partei Pärnumaa komitee juht. 29. novembril peeti Pärnus aadressil Kuninga 18 asunud majas võitlussalkade juhtide nõupidamine. 30. novembril jõudis Pärnusse Reale appi Aleksander Sipria (1886–1938). Võitlussalgad koondati konspiratiivkorteritesse aadressidel Laatsareti 2, Aisa 68, Laadaplats 18, Kaevu 14, Lille 37 ja Lina 19 ning Tamme 1, kus asusid staap ja relvaladu. Et loodetud saja mässaja asemel saadi kokku ainult 40, koondati need kõik öö jooksul Lina tänava staapi. Relvastuseks oli neil 10 revolvrit ja 20 vintpüssi. Esialgu oli kavas kõigepealt vallutada ja neutraliseerida 3. diviisi õppekompanii, seejärel hõivata politseijaoskonnad, Pärnu Linnavalitsus, Pärnu raudteejaam, Pärnu postkontor ja üle võtta sild, hiljem tuua mässajate poole üle 6. jalaväerügemendi revolutsiooniliselt meelestatud kompaniid ja kuulutada Pärnus välja nõukogude võim. Mässu oodates olevat mässajad endale Pärnu linna kõrgemaid ametikohti jaotanud ja koguni tülli läinud, kuni üks mässujuhtidest nad maha rahustanud, öeldes, et niikuinii võtavad Venemaalt tulevad seltsimehed paremad kohad endale". Mässajate väikese arvu tõttu muudeti plaani ja otsustati kõigepealt hõivata 6. rügemendi punaste kompaniide kasarmud ja tuua mehed ülestõusnute poole üle ning seejärel isoleerida õppekompanii ja võtta võim üle. Et jääda politseile märkamatuks, otsustasid mässajad minna Räämalt Pärnusse paatidega üle jõe, vältides silda. Nii saadetigi kaks mässajat teisele kaldale paadisadamasse paate tooma. Aga paatide kohaletoimetamine võttis liiga kaua aega ning samal ajal toimus 6. rügemendis juba äratus. Riigipöörajad põgenesid Niidu metsa, et oodata teateid Tallinnast järgmise plaani väljatöötamiseks. Postkontoris töötas üks mässajatest, kes tõi riigipöörajatele teated metsa. Kui saabus teade Tallinnas riigipöördekatse läbikukkumisest, saatis Rea vastavalt konspiratsioonireeglitele kõik mässajad laiali. Ta peitis end Niidu metsas suure õõnsa kase sisse ning hiljem põgenes koos Sipriaga NSV Liitu. Arvatavasti sattusid mõlemad suure terrori ajal Jossif Stalini põlu alla ja hukati 1938. aastal.
Sillad
Et takistada valitsusvägede Tallinna toomist, lasti õhku Vasula sild Tartu ja Tapa vahelisel raudteel ning hiljem Mustjõe sild Aegviidu lähedal Tapa–Tallinna raudteel.
NSV Liidu relvajõud
NSV Liit oli kogunud Eesti piirile väeüksusi tagavaraõppuste sildi all. NSV Liidu laevad dessantväelastega seisid Tallinna lähistel Soome lahel. Plaani kohaselt pidi abi kohale kutsutama Tallinna peapostkontorist pärast selle vallutamist.
NSV Liidu asutused Eestis
Tallinnas asusid Nõukogude Liidu transiidifirmad Dobroflot ja Tsentrosojuz, nende firmade töötajate sildi all tulid riigipöördekatsest osavõtjad Eestisse.
3. jaanuaril 1925 vabastasid Eesti võimud NSV Liidu saatkonna 1. sekretäri Isaac Sokolovitzi, kes oli vangistatud 1. detsembri hommikul, kui ta tahtis saatkonda tagasi minna. Tal oli kaasas nimekiri, kellele ja kui palju ta oli öösel maksnud riigipöördekatses osalemise eest. Raha olevat ta saanud Kominterni peakorterist Moskvas. Nõukogude Liidu valitsus ähvardas katkestada diplomaatilised suhted Eestiga, kui Sokolovitzit ei vabastata.
Mässust osavõtnute karistamine
Pärast riigipöördekatse mahasurumist kuulutas valitsus kogu riigis välja sõjaseaduse ning kindral Johan Laidoner nimetati Sõjavägede Ülemjuhatajaks. Riigivanem Friedrich Akel ütles Riigikogus 1. detsembril 1924: "Selleks pidas Vabariigi Valitsus tarvilikuks sõjaväelist võim koondada ühe isiku kätte. Aluseks on Vabariigi Valitsusel selleks olnud põhiseaduse § 80, mis küll mitte tähttähelt, kuid siiski sisu järele Vabariigi Valitsusele minu arvates selle õiguse annab." Sellega tunnistas Friedrich Akel ise oma seaduserikkumise üles. Sõjaseaduse kehtestamine kinnitati Riigikogu poolt, kuid sõjavägede ülemjuhataja nimetamine mitte. Ülestõusuga seotud isikute suhtes rakendus sõjakohtu määrustik, eriti nende osas, kes olid püüdnud maksvat riigikorda kukutada, loata relva kandnud, tapnud, röövinud jne. Sõjakohus (sõjaväljakohus) langetas otsuseid lihtmenetluse korras. Otsused olid kas surmanuhtlus või õigeksmõistmine. Välikohtute otsustel lasti maha 97 isikut.
Mässust osavõtnute saatus Nõukogude Liidus
Jaan Anvelt pääses põgenema Venemaale. Tema oponendid eesti kommunistide hulgas, kes kritiseerisid mässu blankistlikku läbiviimist, represseeriti. Kuid ka Anvelt ja Rudolf Vakmann sattusid hiljem Stalini põlu alla ja Suure terrori ajal nad hukati.
15. mail 1938 hukati ka Lasnamäe lennuväljalt põgenenud aviomotorist Alfred Kaat.
Eesti sündmustel oli Venemaal suur poliitiline järelkaja. Ülestõusu nurjumise eest vastutavaks peeti Kominterni täitevkomitee esimeest Grigori Zinovjevit, keda paljud tippkommunistid olid senini pidanud Lenini järglaseks. Detsembrimässu ebaõnnestumise tõttu kaotas Zinovjev oma reputatsiooni ning tähtsuse parteis.
Mässajate omaste abistamine
Et paljude mässajate perekonnaliikmed olid jäänud toitjata, asutati nende abistamiseks poliitilistel põhjustel abitarvitajate olukorda sattunutele abiandmise komitee, mille käsutusse riigikassast määrati 1 miljon marka. Abistatavate seas olid ka enne 1. detsembrit 1924 arreteeritud kommunistide perekonnad. Toetusi anti välja kohalike omavalitsuste kaudu. Ainuüksi Tallinnas abistati 40 perekonda. Teiste seas anti toetust sõjakohtu otsusel hukatud leitnant Rätsepa abikaasale.
Riigipöördekatse mahasurujate autasustamine
Valitsus otsustas anda kümnele mässu kangelaslikule mahasurujale Vabadusristi, kuigi see ei olnud põhiseadusega kooskõlas. Autasu said Johan Laidoner, Johan Unt, Hermann Rossländer (postuumselt), Rudolf Aaman (Aimla), Richard Brücker (hiljem Jaak Kõu), Rudolf Kaptein, August Keng, Alfred Klemmer (Kivinurm), Albert Pesur ja August Schaurup (Saarup).
Riiklikud matused
4. detsembril toimusid riigipöördekatse mahasurumisel hukkunud 21 inimese matused. Matuseteenistusel Tallinna Kaarli kirikus teenisid Eesti Evangeeliumi Luteriusu Kiriku piiskop Jakob Kukk ja Eesti Apostlik-Õigeusu Kiriku metropoliit Aleksander. Ülempreester Anton Laar rääkis vabadusvõitlusest. Riigivanema ja Vabariigi Valitsuse nimel kõneles riigivanema asetäitja, rahaminister Otto Strandman, Riigikogu nimel Jaan Tõnisson. Viimasena kõneles siseminister Theodor Rõuk.
Kirstud viidi vankritel mööda Kaarli puiesteed Vabaduse väljakule. Sealt pöördus üks 9 puusärgiga rongkäik läbi Harju tänava Balti jaama poole: kolonelleitnant Hermann Rossländer, kapten-major Karl Stern, nooremleitnant Helmuth Viiburg, nooremleitnant Oskar-Martin Punisson ja kadett Aleksander Tomberg viidi Laiuse õigeusu kalmistule, kadett Aleksander Teder viidi Tartu sõjaväekalmistule, kadett August Udras viidi Vastseliina kalmistule, piirivalvur Johannes Kruusmann viidi Märjamaa kalmistule ning Toomkooli inspektor Eduard Grünwald viidi Kopli kalmistule. Puusärke kandsid ohvitserid ja kadetid õlgadel, vaid Sternil oli vanker, mille järel kõndis kindral Johan Laidoner. Leinarong peatus ka Raekoja platsil ohvitseride kasiino ees, kus orkester mängis kasiino aknalt "Jumal sull' ligemal". Balti jaamas asetati puusärgid kolmele vagunile.
Teine rongkäik läks mööda Kaupmehe tänavat praegusele Siselinna kalmistule (Vana-Kaarli kalmistule ja sõjaväekalmistule). Teeääred olid kõikjal täis leinavaid pealtvaatajaid, akendel oli küünlaid, lipud olid pooles vardas, kirikukellad helisesid ja kalmistu kohal tiirlesid lennukid. Kaarli surnuaiale asetati välissaadikute, korporatsioonide, koolide, linnade ja teenistujate liitude poolt kokku 40 pärga.
Hinnanguid
1. detsembril 1925 pidas Viljandi linnapea Jaan Vares kõne, kus ta ütles: "Oleksid 1. detsembril 1924 kommunistid võitnud, siis oleksid saksa mõisnikud oma mõisad uuesti tagasi saanud, 700-aastane orjus oleks uuesti pääle hakanud ja seda veel hullemini kui enne."
"Ülestõusu ettevalmistamisel ja läbiviimisel tehtud vigade tõttu läks kodanlusel korda Tallinna proletariaadi kangelaslik ülestõus maha suruda. Need vead said võimalikuks seetõttu, et EKP Keskkomiteesse oli pugenud maskeeritud reetur Anvelt, kes teadlikult ignoreeris marksistlik-leninistlikku õpetust relvastatud ülestõusust."
1. detsembri ohvrite mälestuspäeva tähistamine
Kuni 1934. aastani tähistati 1. detsembri ohvrite mälestuspäeva igal aastal; seejärel hakati Kaitsevägede Staabi ülema korraldusel seda tähistama iga viie aasta järel.
Riigipöördekatse mahasurujate represseerimine Nõukogude Liidus
Aastatel 1940–1942 mõistsid NKVD tribunalid surma kaksteist 1. detsembri riigipöördekatse mahasurumisega seotud ametiisikut, sealhulgas riigivanem Friedrich Akeli.
Mälestusmärgid
Rahvasuus Tondipoiste ausambaks kutsutud mälestusmärk püstitati 1928. aastal neljale Sõjavägede Ühendatud Õppeasutuste sõjakooli kadetile, kes hukkusid 1924. aasta 1. detsembri riigipöördekatse käigus – Aleksander Tederile, August Udrasele, Arnold Allebrasele ja Aleksander Tombergile. Monumendi autor oli kujur Amandus Adamson ning seda peeti üheks võimsamaks mälestusmärgiks Eestis. Samba vundamendi läbimõõt oli 20 m ja graniidist postamendi kõrgus üle 8 m. Monumenti ilmestasid 4 bareljeefi (1,5 elusuuruses portreereljeefid), pärg ning skulptuur. Figuraalse grupi kõrgus oli 2,5 m. See kujutas kadetti, kes hoiab põlvel oma haavatud sõpra. Monumendi hävitas Nõukogude okupatsioonivõim 1941. aastal. thumb|Mälestusmärgi taasavamine 15. mail 2009 Mälestusmärgi taastamise mõtte algatas erukolonelleitnant Jaak Haud (Kaitsekolledži ülema kohusetäitja aastatel 1993–1997) kodanikualgatuse korras 2002. aastal. Tallinna Linnavalitsus otsustas ausamba algses asukohas taastada. Uue skulptuuri tegemise konkursi võitis Jaak Soans. Monumendi kõik osad taastati vanade fotode alusel täies mahus. Lisati kaks mälestustahvlit. Mälestusmärgi pidulik taasavamine toimus Tallinna päeval, 15. mail 2009.
1. detsembril 1974 avati Tallinnas skulptor Matti Variku ja arhitekt Allan Murdmaa loodud 1924. aasta 1. detsembri ülestõusu mälestusmärk Balti jaama juures nende mälestuseks, kes 1. detsembri riigipööret üritasid. Monument lammutati 1990. aastate algul kolmeks osaks, mis asuvad praegu Eesti Ajaloomuuseumi Maarjamäe lossi tagahoovis. Rahva hulgas käis ringi nali, et see on maailmas ainus mälestusmärk, millel kõik ülestõusust osavõtnud peal on.
Kujutamine kunstis
16. oktoobril 2008 esilinastus Tallinnas 1. detsembri riigipöördekatse teemaline mängufilm "Detsembrikuumus". Filmi režissöör on Asko Kase, stsenaristid Mihkel Ulman ja Lauri Vahtre.
2006. aasta Rahvaste Ühenduse mängud
2006. aasta Rahvaste Ühenduse mängud olid 18. mängud, mis toimusid 15.–26. märtsini Melbourne'is Austraalias. See oli suurim spordivõistlus, mis on kunagi Melbourne'is peetud, jättes varju isegi 1956. aasta olümpiamängud.
Mängudel võisteldi kokku 16 spordialal, millest 12 olid individuaal- ja 4 võistkondlikud alad. Kokku jagati välja 247 komplekti medaleid.
White Hart Lane
White Hart Lane oli jalgpallistaadion Tottenhamis Põhja-Londonis. Staadion asus mõneminutilise jalutuskäigu kaugusel samanimelisest raudteejaamast. Käigutee kauguses raudteejaamast piki White Hart Lane'i tänavat asub veel ka kergejõustiku ja ragbistaadion White Hart Lane Community Sports Centre. Staadionile lähim metroojaam oli Seven Sisters.
White Hart Lane kuulus klubile Tottenham Hotspur. Staadion mahutas 36 310 inimest. Staadionil oli 4 tribüüni, üks igas servas, ja tribüünid olid nimetatud ilmakaarte järgi.
Staadion rajati tegevuse lõpetanud aiandi asemele. Staadion avati 4. septembril 1899 mänguga, kus Tottenham võitis 4:1 Notts Countyt.
White Hart Lane'il peeti ka Inglismaa jalgpallikoondise mänge. Näiteks 15. augustil 2001 alistas Inglismaa seal 2:0 Hollandi jalgpallikoondise.
Staadionil peeti ka poksimatše. Neist kõige tuntum peeti 21. septembril 1991, kui Michael Watson sai WBO tiitlimatši viimases, 12. raundis Chris Eubankiga poksides eluohtliku peavigastuse, mille tõttu ta oli 40 päeva koomas ja päris terveks ei saanudki.
1995/96 peeti väljakul ameerika jalgpalli klubi Londoni Monarchs kohtumisi, kuigi staadion polnud piisavalt suur ja klubi pidi liigalt NFL Europe saama eriloa nõutavast väiksemal väljakul mängimiseks.
Aastal 2019 kolis Tottenham uuele staadionile, mis ehitati peaaegu täpselt samasse kohta, kus varem oli asunud White Hart Lane.
Rekordid
Tottenhami suurim võit White Hart Lane'il oli 1960, kui Inglismaa karikavõistlustel võideti Crewe Alexandra 13:2.
Klubi suurim kaotus staadionil oli 0:6. Tottenham Hotspur kaotas Lane'il selle seisuga kõrgliiga kohtumises Sunderlandile 19. detsembril 1914 ja Arsenalile 6. märtsil 1935.
Heinrich Plater
Heinrich Plater oli Liivi ordu liige ja Dünaburgi komtuur aastatel 1513–1525.
Plateri vanemad pole teada, kuid ta oli suguluses tolleaegse maamarssali Johann von dem Broele genannt Plateriga. Ta sündis Marki krahvkonnas Westhemmerdes.
Peale selle, et ta oli Dünaburgi komtuur, pole Platerist sisuliselt rohkem midagi teada.
Arheofüüt
Nüüdisaja ja varasema aja piir on ühelt poolt kokkuleppeline, olles seotud kirjalike allikate ilmumisega taimede kohta. Teiselt poolt on see seotud uusaja algusega, mis erinevates kultuurides algaski erineval ajal. Arheofüütide puhul loetakse Lääne-Euroopas piiriks ligikaudu 16. sajandit. Eestis on piiriks taime siia jõudmine enne 17. sajandit, teise allika järgi ligikaudu 18. sajand.
Arheofüütide hulka kuuluvad mitmed vanad umbrohud, mis on sisse toodud koos mõne kultuurtaime kasutuselevõtuga. Näiteks on Eestis selliseks liigiks rukkilill.
OPPO
OPPO (OPPO Electronics Corp.) on Hiina koduelektroonikaettevõte, mille peakontor asub Hiinas Dongguanis. Ettevõte põhilised tootegrupid on MP3-mängijad, kaasaskantavad meediapleierid, LCD-telerid, DVD/Blu-ray-mängijad ja mobiiltelefonid.
USAs California osariigis asuv OPPO Digital Inc. on OPPO tütarettevõte ja on tuntud oma skaleerivate DVD-/Blu-ray-mängijate poolest.
Johann Vincke von Overberg
Johann Vincke von Overberg (surnud 1501 või 1502) oli Liivi ordu liige ja Dünaburgi komtuur 1495–1501.
Johanni vanemad pole teada, kuid ta oli ordumeister Heidenreich Vincke von Overbergi sugulane. Nagu temagi, pärines ta Vestfaalist Marki krahvkonnast Kameni lähistelt.Tema emapoolsed sugulased olid orduvennad Johann von Mengede ja Ernst von Mengede-Osthofid ning Johann ja Friedrich Wolthus von Hersed.
Enne Dünaburgi komtuuriks saamist pole Johanni elust sisuliselt midagi teada. Tema surm oli küllaltki kurioosne, kuna ta tapeti Leedu ülemmarssali notari poolt. Roima toimumise ajal olid Liivi ordu ja Leedu aga ühises sõjas Moskva vastu ning tõsisemaid tülisid maade vahel polnud. Vinckele võis saatuslikuks saada mõni lokaalne konflikt, mida Dünaburgi ja Leedu alade vahel ikka ette tuli.
Väegrupp C
Väegrupp C (saksa keeles Heeresgruppe C) oli Teise maailmasõja ajal Saksa armees teeninud väeüksus.
Ajalugu
Moodustati 26. augustil 1939 Maini-äärses Frankfurdis. Väegrupp paigutati läänerindele Maginot' liini vastu. Pärast Maginot' liinist läbimurdmist ja Prantsusmaa alistumist viidi väegrupp 1940. aasta juuni jooksul tagasi Saksamaale. Enne kallaletungi Nõukogude Liidule nimetati väegrupp ümber väegrupiks Nord.
Moodustati uuesti 21. novembril 1943 samaaegselt Oberbefehlshaber Südwestiga. Väegrupi juhatus moodustati Oberbefehlshaber Südi (Luftwaffe) staabist ja saadeti Itaaliasse. Väegrupp kapituleerus 2. mail 1945.
Allunud armeeüksused
Septembris 1939: Oktoobris 1939: Jaanuaris 1940: Juulis 1940: Septembris 1940: Novembris 1940: Jaanuaris 1941: Mais 1941: Detsembris 1943: Aprillis 1944: Augustis 1944: Novembris 1944 Märtsis 1945:
Eesti Infotehnoloogia ja Telekommunikatsiooni Liit
Eesti Infotehnoloogia ja Telekommunikatsiooni Liit (lühend ITL) on vabatahtlik organisatsioon, mille peaeesmärk on ühendada Eesti infotehnoloogia- ja telekommunikatsiooniettevõtteid, arendada nende koostööd Eesti suundumisel infoühiskonda, esindada ja kaitsta liikmesettevõtete huvisid ning väljendada nende ühiseid seisukohti. ITL-i kuuluvate ettevõtete käive moodustab üle 70% Eesti IKT-sektori kogukäibest.
Liidu eesmärgiks on teha Eesti IKT-ettevõtete tegutsemine lihtsamaks: soodustada IKT sektori äri Eestis, pakkuda lisandväärtust Eesti majandusele ning hõlbustada ettevõtetevahelist koostööd.
Põhilised tegevussuunad on info- ja kommunikatsioonitehnoloogia (IKT) valdkonna populariseerimine, erialase hariduse edendamine ja seadusandluse parandamine.
ITL on liikmete huvide paremaks kaitsmiseks liige järgmistes organisatsioonides – DIGITALEUROPE, Eesti Kaubandus-Tööstuskoda, Eesti Tööandjate Keskliit, Eesti Maksumaksjate Liit.
Ajalugu
2005. aasta kevadel otsustati muuta liidu nimi Eesti Infotehnoloogia ja Telekommunikatsiooni Liiduks, et liidu liikmeteks saaksid lisaks ettevõtetele astuda ka teised organisatsioonid ja haridusasutused.
Loe lisaks: IKT ettevõtjad on organiseeritult koostööd teinud 30 aastat
Tegevused
ITL-i põhitegevus on jagatud valdkondade vahel. Valdkondadele pannakse alus ITL-i tegevuskavast lähtudes ja iga valdkonda juhib ITL-i juhatuse liige.
ITL-i ametlike seisukohtade kujundamiseks liikmesettevõtteid puudutavates või huvitavates küsimustes võib valdkonna juurde moodustada nõukodasid. Nõukodadel on aruandekohustus juhatuse ees ning juhatus võib volitada nõukodasid vastu võtma ja väljendama seisukohti ITLi nimel. Konkreetsete ülesannete, projektide ja ürituste läbiviimiseks võib moodustada vastutava nõukoja juurde toimkondi. Nõukojal on aruandekohustus valdkonnajuhi ees ja toimkonnal on aruandekohustus nõukoja esimehe ees.
ITL-i prioriteetsed valdkonnad:
Liidu juhtimine
ITL-i presidendid:
ITL-i tegevjuhina on töötanud Tarmo Osman (2003–2004), liidu tegevmeeskonda juhtis aastatel 2005–2021 Jüri Jõema, septembris 2021 asus tegevjuhina tööle Doris Põld.
ITL-i tegevmeeskond tegutseb liidu kontoriruumis Ülemiste tehnoloogialinnakus aadressil Lõõtsa 2b, Tallinn. Aastatel 2007–2019 asus kontor aadressil Lõõtsa 6, Tallinn, enne seda oldi Rahvusraamatukogu ruumides.
Liikmed
Oktoobris 2007 kuulus ITL-i 38 liiget, 2023. aasta juulikuu seisuga on liikmeid 126:
Eesti IKT klaster
Eesti IKT klaster on osa ITL-ist. 2009. aastast tegutsev Eesti IKT klaster on IKT-sektori ettevõtete rahvusvaheliselt tunnustatud koostöövõrgustik ja tugi äri arendamiseks. Klastri eesmärk on aidata riikidel ja organisatsioonidel jõuda maailmatasemel digitaalsete ühiskondadeni.
Klastri fookuses on kolm valdkonda:
Ühisalgatused
Anonüümsete telefonimüügi kõnede hea tavaga ühinenud mobiiltelefoniteenuse pakkujad: Elisa Eesti AS, Tele2 Eesti AS, Telia Eesti AS. Hea tava allkirjastati 2018. aastal.
ITL-i hea tava turvalise tarkvara arendamisel loodi 2022. aastal.
Kelnase
Kelnase on küla Harju maakonnas Viimsi vallas. Asub Prangli saare põhjaosas. Külas asub Kelnase sadam.
Eesti Infotehnoloogia ja Telekommunikatsiooni Liit
ITL-i auhinnad
Eesti Infotehnoloogi ja Telekommunikatsiooni Liit annab juba aastast 1998 välja aasta tegija, aasta teo, aasta idee ja aasta läbimurdja auhinda, millega soovib tunnustada ja esile tõsta kõige rohkem Eesti IKT valdkonda mõjutanud isikuid ja ettevõtteid. Välja on antud ka aasta piduri ja IKT sektori eestkõneleja auhinnad.
Koostöös Haridus- ja Noorteametiga (enne 2020. aastat Haridus- ja Infotehnoloogia Sihtasutusega) antakse igal kevadel välja Ustus Aguri stipendiumi, mis on mõeldud ühe andeka avalik-õigusliku ülikooli doktorandi õpingute toetamiseks infotehnoloogia ja telekommunikatsiooni valdkonnas. Stipendiumiga tunnustatakse ühtlasi Ustus Aguri panust Eesti infoühiskonna arengusse.
Kelnase
Administratiivselt kuuluvad Kelnase alla ka Keri saar ja mitmed väiksemad laiud Pranglist läänes nagu Allikari, Rohukari, Seinakari, Tursakari jt.
Eesti Infotehnoloogia ja Telekommunikatsiooni Liit
Üritused
ITL on korraldanud infotehnoloogia ja telekommunikatsiooni valdkonnas projekte, millest tuntumad olid teabemess "Kontakt", foorum "Visioonist lahendusteni" ja suveüritus "OK-fest".
Kelnase
Küla lääne- ja põhjaosa jäävad Prangli hoiuala territooriumile.
Eesti Infotehnoloogia ja Telekommunikatsiooni Liit
Üritused
Telekommunikatsiooni- ja infotehnoloogiafoorum "Visioonist lahendusteni" on aasta tippsündmus paljudele nende valdkondade spetsialistidele nii Eestis kui ka lähiriikides. Kuna Eesti on infotehnoloogiliste edusammude poolest kuulsust kogunud, siis on foorumi esinejate hulgas alati leidunud maailma tuntumate ettevõtete juhte, kes on tutvustanud oma ettevõtte edu tagamaad. Foorumil on tekkinud ka suhteid, millest on abi olnud kohalike projektide elluviimisel. Foorumil on esinenud Eesti president Lennart Meri, Oracle'i asepresident Pier Carlo Falotti, Nokia asepresident Stefan Widomski, Telia asepresident Hans Golteus, Hewlett-Packardi asepresident Alex Sozonoff, Rootsi endine peaminister Carl Bildt, Microsofti Põhjamaade ja Baltimaade juht Jens Moberg, TeliaSonera asepresident Erik Hallberg, Vodafone ülemaailmse tarbijatoodete üksuse direktor Jeronen Visser ja teised.
RockIT on infotehnoloogia ja telekommunikatsiooni valdkonna ettevõtjate suurüritus, mis sai alguse 2009. aastal. Eesti Infotehnoloogia ja Telekommunikatsiooni Liit algatas Rock IT selleks, et tuua sektori inimesi kokku ka väljaspool töökeskkonda ja internetti.
Sportlik ITL
ITL-i liikmesettevõtetele korraldatakse spordiüritusi. 2011. aastast peetakse jalgpalliturniiri, 2013. aastal lisandus tenniseturniir. Hiljem on hakatud mõõtu võtma ka korvpalli-, rannavolle- ja lauatennisevõistlustel. Kõikide turniiride ja võistluste eestvedajateks on ITL-i liikmesettevõtete aktiivsed töötajad.
Endosümbioos
Endosümbioos on kooselu vorm, kus endosümbiont elab peremeesorganismi kehas või rakus.
Paljud endosümbioosid on "vältimatud" – see tähendab, et ei endosümbiont ega peremeesorganism ei saa ilma teiseta elada, näiteks maotud mereussid, kes saavad eluks vajalikud toitained oma endosümbiootilistelt bakteritelt. On ka endosümbioose, mis võivad ühele osapoolele olla kahjulikud.
Üldiselt on aktsepteeritud, et eukarüootse raku teatud organellid, eriti mitokondrid ja plastiidid (kloroplastid) pärinevad bakteriaalsetelt endosümbiontidelt. Seda teooriat kutsutakse endosümbiootiliseks teooriaks.
Teooria varasemaid arendajaid oli Ivan Wallin; teooriat on tuliselt populariseerinud Ameerika Ühendriikide bioloog Lynn Margulis.
Neofüüt (botaanika)
Neofüüt ehk uustulnukas on tulnuktaim, mis on sisse toodud viimastel sajanditel – Eestis pärast 18. sajandi keskpaika.
Neofüüdiks on Eestis näiteks väikeseõiene lemmalts, pajulehine enelas, niitjas mailane jpt.
Tulnuktaim
Tulnuktaim (ehk adventiivtaim) on inimese poolt tahtmatult sisse toodud taimeliik (võõrliik). Tulnuktaimi leidub kasvamas enamasti inimtekkelistes kasvukohtades (teeveertes, sadamais, raudteejaamades, prahipaikadel jm).
Tulnuktaimed erinevad kultuurtaimedest ja neist, mis on tahtlikult sisse toodud. Samuti erinevad nad pärismaistest taimedest kui neist, mille levitamisel pole inimene osalenud.
Tulnuktaimed võivad uues paigas olla väga püsivad. Sissetoomise aja järgi jaotatakse nad arheofüütideks ja neofüütideks. Kui tulnuktaim kasvab uues paigas väga lühikest aega (nt küll kasvades, kuid suutmata paljuneda), siis nimetatakse teda juhutulnukaks.
Mihhail Preobraženski
Mihhail Timofejevitš Preobraženski (vene keeles Михаил Тимофеевич Преображенский; 4. oktoober (vkj) / 17. oktoober 1854 Vabalninkas – 25. september 1930 Leningrad) oli vene arhitekt ja arhitektuuriõppejõud, alates 1887. aastast akadeemik.
Preobraženski on eelkõige tuntud oma sakraalehitiste poolest, mille silmapaistvaimad näited Eestis on tema 1892. aasta projekti järgi rajatud Pühtitsa kloostrikompleks Ida-Virumaal ja aastatel 1894–1900 ehitatud Aleksander Nevski katedraal.
Robert Pattinson
pisi|Robert Pattinson (2011) Robert Douglas Thomas Pattinson (sündinud 13. mail 1986 Londonis) on inglise näitleja, modell, muusik ja produtsent.
Pattinsoni isa importis USA-st uunikumautosid, tema ema töötas modelliagentuuris. 12-aastaselt alustas ta ka ise modellitööd, kuid neli aastat hiljem oli ta sunnitud selle lõpetama, sest talle ei pakutud enam tööd. Ise nimetas ta selle põhjuseks, et pärast murdeiga hakkas ta liiga mehelik välja nägema. Paralleelselt alustas ta esinemist näitlejana ja näitlejakarjäär läks järjest paremini.
Pattinson mängib kitarri ja klaverit ning kirjutab ka ise muusikat. Filmis "Videvik" esitab ta kaks laulu, millest ühe kaasautor on ta ise. Filmis "Kuidas olla" (2008) esitab ta kolm oma laulu. Pattinson on öelnud, et muusika on tema tagavaraplaan juhuks, kui tema näitlejakarjäär peaks ebaõnnestuma.
Ta on mänginud veel filmides "Little Ashes" (2008), "Mäleta mind" (2010), "Vesi elevantidele" (2011), "Bel Ami" (2012) ja "Cosmopolis" (2012).
Isiklik elu
2009. aasta suvel tekkis Pattinsonil suhe "Videviku saaga" kaasstaari Kristen Stewartiga. 2012. aasta juulis oli Stewartil aga afäär temast 19 aastat vanema Rupert Sandersiga. Pärast seda läksid nad lahku, aga veel sama aasta oktoobris said jälle kokku. Lõplikult läksid Stewart ja Pattinson lahku 2013 maikuus.
September 2014, algas Pattinsonil suhe Briti laulja FKA Twigs'iga. Käisid kuulujutud, et paar oli kihlatud. Nad läksid lahku 2017 aasta suvel.
Papüürus
pisi|Tühi papüürus Papüürus on paks paberisarnane kirjutusmaterjal, mida saadakse papüürus-lõikheina (Cyperus papyrus 'e ) säsist.
Papüürust õpiti esimest korda valmistama 4000 aastat eKr ja sellest kujunes üks Vana-Egiptuse tähtsamaid ekspordiallikaid. Vaaraod muutsid papüürusetootmise monopoliks ja valvasid selle valmistamise saladust kiivalt. Pärast paberi laialdasemat levikut hakkas papüüruse valmistamine alla käima ja hääbus.
Papüüruspaberi valmistamise kunst taasavastati alles 20. sajandil. Papüüruspaberi lehe valmistamiseks lõigati pilliroo vartes sisalduv säsi õhukesteks, umbes 40 cm pikkusteks ribadeks, niisutati neid veega ja asetati üksteise kõrvale kõvale alusele nii, et ribade ääred kattusid. Nende peale lisati kindla nurga all teine kiht ribasid. Veel märjad ribad tambiti üheks leheks kokku ning kuivatati seejärel pressi all. Pärast kuivamist siluti papüüruslehte ümara kõva esemega (näiteks kiviga).
Et papüürus oli väga habras ja õrn materjal ega kannatanud murdmist ja õmblemist, ei saanud sellest valmistada raamatuid ning kirjutatut hoiti rullidena. Olgugi et esimesel aastatuhandel oli papüürus Põhja-Aafrikas, Aasias ja Vahemere maades laialdaselt levinud, on väljastpoolt Egiptust säilinud väga vähe papüürusürikuid. Selle põhjuseks on, et papüüruspaber on väga niiskustundlik, läheb kergesti hallitama ja hävib. Egiptuse kuiv kliima on papüüruse säilimiseks sobilik ning seetõttu on sealt leitud ka mitme tuhande aasta vanuseid papüürusrulle
Donets
Donets [don'ets] (vene keeles Северский Донец Severski Donets, ukraina keeles Сіверський Донець) on Doni parempoolne ja suurim lisajõgi.
Donets algab Venemaalt Belgorodi oblastist 200 meetri kõrguselt ja suubub Doni jõkke Rostovi oblastis, läbides vahepeal Ukrainas Harkivi, Donetski ja Luhanski oblasti. Ta suubub Doni jõkke 218 km kaugusel selle suudmest 5,5 meetri kõrgusel üle merepinna. Seega on jõe langus 195 meetrit ehk 0,18 m/km. Keskmine vooluhulk suudmes on 200 m³/s. Väikese languse tõttu on voolukiirus väike ja mõnes kohas peaaegu puudub: kõige väiksem Tšuhujivis 15 cm/s ja kõige suurem Lõssõtšanskis 141 cm/s.
Jõe ääres asuvad Belgorod, Vovtšansk, Izjum, Rubižne, Lõssõtšansk, Sjevjerodonetsk ja Kamensk-Šahtinski.
Jõe pikkus on 1053 km, valgla 98 900 km². Donetsi valglas on üle 3000 jõe, millest 425 on üle 10 ja 11 üle 100 kilomeetri pikad. Üle tuhande neist suubuvad vahetult Donetsi.
Jõe laius on enamasti 30–70 meetrit, mõnel pool kuni 200 meetrit, veehoidlas 4 kilomeetrit. Jõe sügavus on väga ebaühtlane: kärestikel 0,3 meetrit, hauakohtades 10 meetrit. Seetõttu on jõest laevatatav ainult 222 kilomeetrit kuni Donetskini (selles vahemikus on 6 lüüsi), ehkki 18. sajandi alguses oli ta märksa kaugemale laevatatav.
Donets on jääs tavaliselt detsembri keskpaigast märtsi lõpuni. Jääkate on keskmiselt 20–50 cm paks. Suurvesi on Donetsis lume sulamise ajal veebruarist aprillini. Sel ajal võib veetase jões tõusta 3–8 meetrit.
Kambyses II
pisi|Kambyses II pilt 1553. aasta teoses "Promptuarii Iconum Insigniorum" Kambyses II (vanapärsia 𐎣𐎲𐎢𐎪𐎡𐎹; Kambūjia, pärsia کمبوجیه; umbes 558 – 522 eKr) oli Vana-Pärsia ehk Ahhemeniidide impeeriumi valitseja (kuningate kuningas) aastatel 530–522 eKr. Ta oli Kyros II (Kyros Suure) poeg. Ta on peamiselt tuntud Egiptuse vallutajana.
Kambyses esineb esmakordselt allikates 539 eKr, kui Kyros Babüloni vallutas. Seda sündmust tähistavas Kyrose silindris on teda isa kõrval märgitud seoses Marduki auks läbi viidud usuliste kombetalitustega. Mõni aasta hiljem on teda nimetatud Babüloni kuningaks, kuid tegelikult olid ta võimupiirid ilmselt väga väikesed. Tõenäoliselt oli ta isa asehaldur Mesopotaamias. Alles 530 eKr, vahetult enne isa surma, nimetati ta üheselt troonipärijaks ning kui Kyros oma viimasele sõjaretkele suundus, määras ta Kambysese oma kaasvalitsejaks. Kui ta Kesk-Aasias hukkus, saigi Kambysesest Pärsia valitseja. Pärast mitmeaastast ettevalmistamist tungis Kambyses 525 eKr Egiptusse. Pärast paarikuust kampaaniat oli kogu riik tema kätte langenud, samaaegselt alistusid talle ka Vahemere ääres elavad liibüa hõimud ja sealsed kreeka kolooniad. Et oma võimu Egiptuses legitimeerida, kuulutas Kambyses end vaaraoks ja väitis, et on viimase vaarao tütrepoeg, samuti Egiptuse jumalate Ra, Horose ja Osirise kehastus. Formaalselt rajas ta Egiptuse 27. dünastia, mis kestis kuni aastani 404 eKr. Egiptuses veetis Kambyses kolm aastat, otsustades vallutada ka Nuubia. Kuid tema sõjaretk sinna kukkus täielikult läbi, enamik sõjaväest hukkus ning Egiptuses ja Pärsias puhkesid mässud. Egiptuse ülestõusu surus Kambyses kohe maha, kuid seejärel, olles teel suruma maha Pärsias puhkenut, mille algatas ta vend Bardia, ta hukkus.
Tema surma asjaolud on jäänud mõistatuslikuks, Herodotos, kelle jutustus on peamiseks allikaks Vana-Pärsia ajaloo kohta, väidab, et ta läks hulluks ja tegi enesetapu, teised allikad aga, et ta hukkus õnnetusjuhtumi läbi. Igal juhul puhkes impeeriumis segadus ning mõnda aega valitses pealinna Pasargadaed end Kambysese vennaks nimetav mees, kes Herodotose andmetel oli aga hoopis maag Gaumata, sest Kambyses olevat oma venna juba enne Egiptuse kampaania algust mõrvata lasknud.
Trükitüüp
pisi|Trükitüübid tekstiks laotuna Trükitüüp on käsiladumisel ja täheladumismasinal ladumisel (vt Ladumine) kasutatav metallist või plastist risttahukas, mille otsapinnal on tähe või mõne muu märgi reljeefne peegelpildis kujutis. Trükkimisel kaetakse see trükivärviga ja trükitavale materjalile kandub päripidine kujutis.
Viited
Tipo de letra Літера
Karo kakutu pettai
thumb|Karo kakutu pettai (petai) Karo kakutu pettai (võru keeles 'karu katkutud mänd') on looduskaitsealune põlispuu, mänd Põlvamaal, Põlva vallas, Aarna külas Kähri–Koorvere tee ääres.
Männi kõrgus on 20 m, ümbermõõt 3,6 m.
Vähikatk
Vähikatk on vesihallikulaadsete seltsi kuuluva vähikatkuseene (Aphanomyces astaci) põhjustatud jõevähkide haigus.
Vähikatku nakatunud vähid surevad haigusse mõne nädala jooksul. Eksperimentaalselt on tõestatud, et ka Austraalia, Uus-Guinea ja Jaapani mageveevähid olid tundlikud vähikatkuseene suhtes.
Eestisse jõudis vähikatk 1896. aastal, misjärel on esinenud mitmeid suuri vähikatkupuhanguid.
Rooma leping
Rooma leping on rahvusvaheline leping, mis allkirjastati 1957. aastal ja millega loodi 1. jaanuarist 1958 Euroopa Majandusühendus. Lepingu algne nimetus oli Euroopa Majandusühenduse asutamisleping, kuid Maastrichti lepinguga kustutati sõna "majandus-" ning muudetud redaktsioonis on seega lepingu nimi "Euroopa Ühenduse asutamisleping".
Lepingu sõlmisid Prantsusmaa, Lääne-Saksamaa, Itaalia, Belgia, Holland ja Luksemburg.
Alavuse linn
Alavus on linnaks nimetatav omavalitsusüksus Soomes Lääne-Soome läänis Lõuna-Pohjanmaa maakonnas.
Linna territooriumil on 60 järve, kokku on linnas veekogusid 52 km².
Aleviks nimetati 1974. ja linnaks 1977. aastal. 2013 liideti Alavusega Töysä vald.
Peamised majandusharud on metsandus ja põllumajandus.
Alavuselt on pärit arhitekt Josef Stenbäck.
Külad
Linna haldusalas on järgmised külad: Alavuse kirikuküla, Asema, Jokivarsi, Kaukola, Kontiainen, Kätkänjoki, Lapinkylä, Pollari, Rantatöysä, Sapsalampi, Seinäjärvi, Sulkava, Sydänmaa, Taipale, Vetämäjärvi, Timanttimaa, Kuivaskylä, Salonkylä, Kattelus, Sääskiniemi.
Elanike arvult on suuremad asulad Alavuse kirikuküla (4050), Alavuse jaamapiirkond (1397), Töysä kirikuküla (942) ja Tuuri (760).
Põltsamaa
pisi|Droonivideo Põltsamaa jõest ja ordulinnusest 2021. aasta oktoobris Põltsamaa on linn Jõgeva maakonnas Põltsamaa vallas Põltsamaa jõe ääres.
Maolävis
thumb|Maolävis on tähistatud numbriga 6 Maolävis ehk kardia ehk mao kardia ehk alumine söögitorusfinkter (kõnekeeles maolukk; ladina keeles cardia ventriculi, cardia, pars cardiaca) on see mao osa, kus kahekihiline söögitorulihastik läheb üle kolmekihiliseks maolihastikuks. Maolävis kujutab endast mao sissekäiku.
Põltsamaa
Esimesed ülestähendused Põltsamaa kohta pärinevad 1234. aastast. Aastatel 1570–1578 oli Põltsamaa Liivimaa kuningriigi pealinn. Seal resideeris hertsog Magnus. 18. sajandi II poolel kujunes Põltsamaa Põhja-Liivimaa valgustusliikumise keskuseks. Põltsamaa külje alla rajati esimene Vene keisririigi eratrükikoda ja seal ilmus esimene eestikeelne ajakirjandusväljaanne. 19. sajandi teisel poolel oli Põltsamaa üks rahvusliku ärkamisaja keskusi: seal hakati rajama Eesti Aleksandrikooli ning õmmeldi esimene sinimustvalge lipp, mis õnnistati hiljem Otepääl.
Maolävis
Maolävise avanemise ja sulgumisega pärast suutäie läbiminekut on neelamine lõppenud.
Põltsamaa
Linna õigused sai Põltsamaa 30. juunil 1926. Teises maailmasõjas hävis ligikaudu 75% linna hoonetest. Aastatel 1950–1962 oli Põltsamaa samanimelise rajooni keskus. Põltsamaa linna omavalitsuslik staatus taastati 1991. aastal. Kuni 2017. aasta kohalike omavalitsuste haldusreformini oli Põltsamaa linn iseseisev omavalitsusüksus. Viimane Põltsamaa linnapea oli Jaan Aiaots. Pärast haldusreformi kuulub linn Põltsamaa valla koosseisu.
Maolävis
Ebapiisav sulgumine (kardiapuudulikkus) võimaldab toidumassil maost tagasi voolata või (sagedamini) maohappel söögitorru sattuda (gastroösofageaalne refluks). Võimalik tagajärg on reflukshaigus, mis umbes 10 protsendil haigetel võib viia refluksösofagiidi tekkeni. Osalise tervenemise korral võib tekkida Barretti sündroom (Barretti söögitoru).
Põltsamaa
Esiajalugu
Põltsamaalt on teada vanemast rauaajast pärinev asulakoht (Põltsamaa asulakoht).
Maolävis
Teiselt poolt võimaldab maolävise lühiajamine avanemine röhitsemist ja oksendamist.
Põltsamaa
Esiajalugu
Põltsamaa (saksa keeles Oberpahlen) asus 13. sajandini Mõhu muinasmaakonnas. Täpsemad andmed varasema inimasustuse kohta on lünklikud. Midagi võib välja lugeda kohalike aardeleidude põhjal. Näiteks 1939. aasta sügisel tuli Põltsamaa linna loodepiiril päevavalgele viikingiaegne kogukas mündiaare. Aarde noorim münt, Samaniidide dünastia emiiri Nasr ibn Ahmadi dirhem on löödud aastal 329 hidžra järgi, mis vastab kristliku ajaarvamise 940.–941. aastale.
Maolävis
Maolävise toonus võib välis- ja sisemõjude toimel suureneda või väheneda. Toonust suurendavad maosisu tavalisest suurem pH (vähem maohapet), toidu suurem valgusisaldus ning gastrointestinaalsed peptiidhormoonid gastriin, motiliin ja substants P. Toonust vähendavad rasvased toidud, piparmündiõli, mõnuained šokolaad ja kohv ning alkohol ja nikotiin. Ülekaalu korral võib sulgurlihase iseenesest piisava toonuse korral kõhusisese rõhu tõttu maolävis avaneda.
Erinevalt maolävise kui funktsionaalse üksuse lihasbaasist ei ole üleminek söögitoru lameepiteelilt mao silinderepiteelile kindlalt piiritletud. Nii ei ole ka maolävisenäärmed (teata maonäärmete rühm) paljudel imetajatel seotud maolävisega.
Põltsamaa
Ajalugu enne Liivi sõda
Algne linnus oli ruudukujuline kastell, mille ümber kaevati Põltsamaa jõega ühenduses olevad vallikraavid. Kastelli müüride algne kõrgus oli kolm meetrit, peagi kõrgendati seda aga viie meetrini.
Keskaegse Põltsamaa linnuse ehitusloost ja eluolust puuduvad kirjalikud andmed – seetõttu tugineb enamik ehitise varasematest kirjeldustest ehitusarheoloogilistele uuringutele.
Vähestest kirjalikest allikatest on teada, et Liivi ordu ja Moskva suurvürstiriigi vahelise sõja (1501–1503) käigus põletati Põltsamaa linnus ja alev 1502. aastal Vene vägede poolt maha. Sellele on osutanud Balthasar Russow oma "Liivimaa kroonikas".
Vene-Liivi sõja algetapi 1558. aastal võtsid Moskva tsaaririigi väed Pavel Petrovitš Zabolotski juhtimisel Põltsamaa oma kontrolli alla 1558. aasta oktoobris ja andsid selle 1571. aastal üle hertsog Magnusele.
Liivimaa kuningriigi pealinn
Liivi sõja ajal, 1570. aastal, kuulutas Vene tsaar Ivan Julm Holsteini hertsog Magnuse – Taani kuninga Frederik II noorema venna ja Saare-Lääne piiskopi – Liivimaa kuningaks. Kuningas Magnuse residentsiks sai Põltsamaa linnus ning tema sõjalaager paiknes lähimal künkal, mis kannab siiani Kuningamäe nime. 1572. aasta sügisel piirasid linna kaks korda Rootsi väed, kuid tulemusteta. 1574. aasta suvel rüüstasid Põltsamaad Rootsi teenistuses olevad liivimaalaste salgad. 1578. aasta veebruaris anti linn hertsog Magnuse alluvuses oleva Liivi garnisoni poolt üle rootslastele. 1578. aasta suvel, pärast nädalat kestnud piiramist, võtsid linna üle taas vürst Ivan Golitsõni juhitud Vene väed.
1582. aastal sõlmitud Jam-Zapolski vaherahuga andis Moskva tsaaririik Põltsamaa üle Rzeczpospolitale. Poola ajal (1582–1621) oli Põltsamaa staarostkonna keskus.
Põhjasõja ajal, 1703. aastal, purustasid venelased asula uuesti. pisi|Põltsamaa plaan [[18. sajandist. Johann Christoph Brotze kogust]]
18. sajandi õitseng
1773. aastal ühendati Tartu kreisist lahutatud Põltsamaa kihelkond, Pilistvere ja Kolga-Jaani kihelkond Pärnu kreisiga.
Hilisem periood
Kuni 1917. aastani kandis linn saksakeelset nime Oberpahlen ('Paala jõest ülalpool'). Varem on ka kasutatud venekeelseid nimesid Оберпален, Верпель, Полчев, Воробьин-город.
1925. aasta Põltsamaa "majaomanikkude ja teiste elanikkude" koosolek pooldas alevi muutmist linnaks, täpsemalt "Paala linnaks". 1926. aastal sai Põltsamaa linnaõigused. Põltsamaa Linnavalitsus asus aadressil Veski tänav 2.
Põltsamaa linna omavalitsuslik staatus kinnitati 1991. aastal.
Asend
pisi|Põltsamaa jõgi Põltsamaal Põltsamaa linn asub Põltsamaa jõe keskjooksul, Kesk-Eesti moreentasandikul. Kogu maa-ala reljeef on tasane, absoluutkõrgus kõigub 56–63 m vahel merepinnast, langedes jõe voolu suunas. Ainus kõrgem punkt on linna külje all asuv Kuningamägi (absoluutne kõrgus 67 m). Aluspõhjaks on alamsiluri adavere lademe dolomitiseerunud lubjakivi, mis lasub 1,0–4,0 m sügavusel maapinnast, pinnakate koosneb ülempleistotseeni moreenidest.
Geograafiliselt paikneb Põltsamaa Kesk-Eestis Tallinna–Tartu ja Võhma–Mustvee maantee ristumiskohal. Linna ümbritseb rõngasvallana Põltsamaa vald. Asetsedes Jõgevast 30 kilomeetri kaugusel, on Põltsamaa Jõgeva maakonna läänepoolne keskus. Põltsamaalt Tallinna on 127 ja Tartusse 59 kilomeetrit. Lähimad raudteejaamad asuvad Võhmas (25 km) ja Jõgeval.
Linna pindala on 6,0 km². Põltsamaa jõgi jagab linna kaheks võrdseks osaks, suuremad ehitised ja keskus jäävad jõe äärde. Nii põhja-lõuna kui ka ida-lääne suunas on linna ulatus umbes 2,5 km. Kirdes piirneb linn Tallinna–Tartu maanteega, muudes suundades peamiselt põldudega.
Põltsamaa on aedlinlik asula, koosnedes põhiosas ühe- ja kahekorruselistest väikeelamutest. Ringtee ümbrusse on ehitatud kuni viiekorruselisi kortermaju, ülejäänud korruselamute rühmad paiknevad linna äärtes ega mõjuta oluliselt üldpilti. Juhusliku arengu tulemusena puudub linnalik tihedus ja eristuv keskus.
Põltsamaa territooriumil on järgmised jõesaared: Roosisaar, Kiriklasaar, Lillesaar, Saunasaar ja Naistesaar. Roosisaart ja Kiriklasaart ühendab Kiisamauru veskitamm.
Rahvastik
Rahvuslik koosseis (2011): 98,0% eestlasi (2000. aastal 97,44%).
Rahvaarv oli 2011. aasta rahvaloenduse andmetel 4188. Seisuga 1. jaanuar 2010 oli elanike arv arvestuslikult 4272 (rändega) ja rahvastikuregistri järgi 4666.
Ettevõtlus
pisi|[[Kultuurimälestiseks arvatud elamu-ärihoone Põltsamaal]] Põltsamaa ettevõtluses on esindatud ligi 30 tegevusharu. Ülekaalukalt kõige rohkem on kaubandusega tegelevaid äriühinguid. Enamasti on nende puhul tegemist väikeettevõtetega.
Suurimad Põltsamaa ettevõtted on järgmised:
Osa ettevõtetest on koondunud 1992. aastal loodud Põltsamaa Ettevõtjate Liitu, mille president on Andres Vään.
Hariduselu
pisi|[[Põltsamaa Ühisgümnaasiumi Lille tänava koolihoone]] Esimesed ülestähendused Põltsamaal tegutsenud koolidest pärinevad 17. sajandist. Aastatel 1638–1806 jagas koolitarkust Põltsamaa saksa kool, kus õppisid vaid saksa lapsed. Koolis õpetati lugemist, kirjutamist, arvutamist, usuõpetust ja ladina keelt. Lisaks sai veel õppida geograafiat, ajalugu ja looduslugu.
Eestikeelset kooliharidust pakkus esimeste hulgas 17. sajandi lõpul asutatud Põltsamaa köstrikool. Näiteks 1687/88 õppis koolis 22 last. Põhjasõja ajal lõpetas kool tegevuse. Uuesti avati köstrikool 1737. aastal. 1784/85 õppis seal 25 õpilast.
1805. aastal avati Põltsamaal elementaarkool, mis töötas 1889. aastani. Õpetus toimus koolis saksa keeles. Rahvas nimetas kooli selle kauaaegse juhataja nime järgi Kapi kooliks. Elementaarkoolis õppis ka Karl August Hermann.
Põltsamaa Ühisgümnaasium avati Põltsamaal 17. detsembril 1917. Esimesed seitse aastat kandis see nime Põltsamaa Reaalgümnaasium. Kool tegutses algul Pajusi mnt 1 koolimajas. 1921. aastal kolis see aga riigistatud Uue-Põltsamaa mõisahoonesse. 1967. aastal valmis koolimaja aadressil Veski 5.
Lasteaiad
Põltsamaa kesklinnas paikneb Lasteaed Mari, mis valmis 19. märtsil 1973. Esialgu kandis asutus nime Põltsamaa Lastepäevakodu nr 3. 1991. aastal nimetati lasteaed ümber Lastepäevakoduks nr 2. 1992. aastal otsustas linnavalitsus lasteaia sulgeda. Protestiks selle vastu korraldas lasteaia tollane direktor Aide Kirs koostöös lastevanematega linnavalitsuse ees piketi. Sündmus leidis kajastamist ka üleriigilises meedias. Piketi tulemusena otsustas linn lasteaia sulgemisest loobuda. 1. juulist 1999 kannab lasteaed nime Lasteaed Mari. Lasteaias on 6 rühma, rühmade nimed on Maasikmari, Kirsimari, Kibuvitsamari, Pohlamari, Vaarikmari ja Pihlamari. Lasteaia sümbol on maasikas.