cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
The Killers
pisi|The Killers kontserti andmas (2006) The Killers on USA rokk ansambel. Ansambli asutasid 2002 Brandon Flowers ja Dave Keuning. Ansambli nimi on võetud New Orderi laulu "Crystal" (2001) videoklipist, kus nime all "The Killers" esineb fiktiivne ansambel.
Juuni 2013
2013. aasta juuni algas laupäeval ja lõppes 30 ööpäeva pärast pühapäeval.
Allee efekt
Allee efekt (vanemas kirjanduses ka Allee reegel, Allee printsiip; inglise Allee effect) on seaduspära, mille kohaselt kolooniatena elavate loomade iive alaneb nii väga väikese kui ka väga suure asustustiheduse korral.
Gimli Glider
pisi|Gimli Glider 2008. aastal Gimli Glider on nimi, mis anti Air Canada Flight 143 lennukile Boeing 767.
23. juulil 1983 lõppes Boeing 767 kütus poolel teel Montrealist Edmontoni (Kanada) kõrgusel 12 500 meetrit (41 000 jalga). Kütuse vajalikust väiksema koguse põhjustas tankimisel mõõtesüsteemide muutuse tõttu tehtud viga (üleminek naeltelt kilogrammidele). Väga kogenud meeskonnal, kapten Robert Pearsonil (üle 15 000 lennutunni) ja esimesel ohvitseril (first officer) Maurice Quintalil (üle 7000 lennutunni) õnnestus planeerida (inglise keeles glide) ja maanduda Kanada kuninglike õhujõudude endises baasis Gimlis Manitobas. Lennukis oli 61 reisijat ja 8 meeskonnaliiget. Ohvriteta lõpplahendusele aitas kaasa kapten Pearsoni 10 aastat purilennukitega lendamise kogemust ja kaaspiloot Quintali väljaõpe Gimli lennuväljal.
Väätsa vald (Türi kihelkond)
Väätsa vald (saksa keeles Gemeinde Waetz; 1913–1917 Romanovi vald) oli vald Türi kihelkonnas Järvamaal. Vallamaja asus Väätsa külas. Vald moodustati 1866. aastal.
1939. aasta vallareformiga läks valla maa-ala uue Väätsa valla koosseisu, välja arvatud Prääma asunduse ja Purdi metskonna Paide metsandiku kvartaalide nr. 66 ja 67 maa-alad, mis läksid Paide valda.
Issoudun
Issoudun [issu'dün] on linn Prantsusmaal Indre'i departemangus. Ta on departemangu alam-prefektuur (sous-prefecture) ehk ringkonna halduskeskus. Linn on ka samanimelise kantoni keskuseks.
Linna territoorium asub 122–161 meetri kõrgusel üle merepinna.
Tema linnapeaks on André Laignel Sotsialistlikust parteist (PS).
pisi|tühi|Issouduni plaan ja teda ümbritsevad vallad
Vicente Blasco Ibáñez
pisi|Vicente Blasco Ibáñez Vicente Blasco Ibáñez (29. jaanuar 1867 – 28. jaanuar 1928) oli hispaania kirjanik ja stsenarist. Ta lavastas ka filme.
Journeyman
"Journeyman" on Eric Claptoni üheteistkümnes stuudioalbum, mis ilmus 1989. aasta novembris. Siin on väga palju elektroonilist soundi ning tunda on 1980-ndate roki mõjutusi. Aga plaadil on ka mõned bluusilood, nagu “Before You Accuse Me”, "Running on Faith" ja "Hard Times". Plaat on kaverite ja originaalide segu, kus domineerivad Jerry Lynn Williamsi laulud.
Hans-Dietrich Genscher
pisi|Hans-Dietrich Genscher (1978) Hans-Dietrich Genscher (21. märts 1927 Reideburg – 31. märts 2016 Wachtberg) oli Saksamaa poliitik. Ta on olnud Saksamaa Liitvabariigi siseminister, välisminister ja asekantsler.
Genscher oli 22. oktoobrist 1969 kuni 16. maini 1974 Saksamaa siseminister ning 17. maist 1974 kuni 17. septembrini 1982 ja pärast kahenädalast vaheaega uuesti 4. oktoobrist 1982 kuni 17. maini 1992 välisminister ja asekantsler. Ta oli kõige kauem ametis olnud välisminister ja asekantsler Saksamaal. 1991. aastal oli ta Euroopa Julgeoleku- ja Koostööorganisatsiooni (OSCE) esimees.
Journeyman
Albumit ennast saatis mõõdukas edu. See jõudis edetabelis Billboard 200 16. kohale, kuid müüginumbrid olid head ja see oli esimene Claptoni sooloplaat, mis ületas topelt plaatinaplaadi normi. See on ka mehe enda üks lemmikplaate ja lemmiklugu sellelt plaadilt oli “Old Love”, mille Clapton kirjutas koos Robert Crayga ning kus nad jagavad võrdselt ka kitarripartiisid. .
Hagenthal-le-Bas
Hagenthal-le-Bas on vald Ida-Prantsusmaal Haut-Rhini departemangus.
pisi|tühi|Kirik Hagenthal-le-Basis
Johannes Matvei-Kaarep
Johannes Kaarep (kuni 1935. aastani Johannes Matvei; 12. juuli 1886 – 11. septembril 1948) oli eesti kirjaprohvet.
1920. aastal tuli ta usulisele veendumusele ja veetis kolm nädalat Seevaldi vaimuhaiglas. 1921. aastal töötas Kaarep Toitlusministeeriumis Karja ja Kalanduse Osakonnas asjaajajana.
1922. aastal kutsuti ta Pärnu Maavalitsuse liikmeks. Samal ajal sai ta enda sõnul Jumalalt käsu kirjutada ja kirjastada raamat "Jumal räägib", mis ilmus 1000 eksemplaris, millest üle 800 saadeti tasuta eesti rahva juhtidele ja ajakirjanikele. 1928. aastal sai Kaarep samasuguse käsu kirjutada teine raamat "Mispärast tahate teie surra?" . Raamatus esitatakse arvukalt paralleele Eesti ajaloo ja Vana Testamendi sündmuste vahel.
1932. aastal ilmus tal raamat "Eluummikust väljapääsutee". Raamatus hüüti rahvast meeleparandusele ja kutsuti vastu võtma Jumala armu Jeesuses Kristuses.
Johannes Matvei ennustas, et 1933. aastal voolab kõikjal veri, sest Kristuse tulemine olevat ligi, Eesti jääb siiski sõjamöllust puutumata ; Jumal olevat selle palvetamise mõjul edasi lükanud.
Kirjas 27. novembril 1939 riikide juhtidele ja rahvastele ütles Johannes Kaarep muu hulgas: "See on Eesti rahvale ülesnäidatud suur au sellega, et Jumal määras suure N. Vene riigi ja 182 miljonilise rahva Eesti riigi piiride füüsiliseks kaitsjaks. – ühe väärsuse, vastastikuse usalduse ja lugupidamise alusel. Sellest tingituna Eesti rahvas peab olema Jumalale tänulik ja tervitama Eestisse saabunud N. Vene sõjaväe juhte ja sõdureid; kui Jumalast saadetud Eesti riigi kaitsjaid ja kui võrdseid kaasvõitlejaid üldise rahu eest. Selle käsusõna sain Jumalalt Teile kirjutamiseks Eestis, Harku vallas Kuldala talus 4. novembril 1939. aastal."
Ta nõudis Litzmannilt ja Mäelt Eesti lipu pühitsemist, mille siis tema kui Kuningate Kuninga esindaja isiklikult uue Eesti Vabariigi valitsuse esindajale pidi üle andma.
Johannes Kaarepil oli asunikutalu Haabersti asunduses, mille talle olevat kinkinud Jumal. Johannes Kaarep on maetud Rahumäe kalmistule
Ninasarviklased
Ninasarviklased (Rhinocerotidae) on kabjaliste seltsi kuuluv imetajate sugukond.
Kirjeldus
Nägemine on ninasarvikul keskpärane, kuid haistmine ja kuulmine suurepärased. Nad on paksunahalised nagu elevandidki. Vaatamata oma kehakaalule suudavad ninasarvikud galopeerida sama kiiresti kui hobune.
Liigid
pisi|Suurusvõrdlus elavate kui ka väljasurnud ninasarviklaste vahel Sugukonda kuulub viis retsentset liiki. Neist kaks liiki (valge-ninasarvik ja must-ninasarvik) elavad Aafrikas ja kolm Aasias.
Sel on kaks alamliiki – põhjapoolne (Ceratotherium simum cottoni) ja lõunapoolne (Ceratotherium simum simum). Kuni 4,4 m pikk, 2 m kõrge ja kaalub 3–4 tonni. Valge-ninasarvikud toituvad peamiselt rohust, nende ülamokk on lai.
3–3,7 m pikk, 1,5–1,7 m kõrge ja kaalub 1–2 tonni. Must-ninasarvikud toituvad põõsaste ja puude okstest; nende ülamokk on kitsas ja terav.
On kolmest Aasias elavast liigist kõige suurem, olles kuni 4 m pikk ja kaaludes kuni 4 tonni. Tal on üks sarv ja sügavate vagudega hall nahk, mis meenutab soomusplaati. Elavad metsades ja toituvad rohust, lehtedest ja oksadest.
On natuke väiksem kui india ninasarvik, samuti hall, kuid pehmema nahaga, kuigi ka see näeb välja, nagu oleks ta soomustatud.
Väikseim, tema pikkus ei ületa 3 meetrit ja ta kaalub umbes ühe tonni. Erinevalt teistest Aasia ninasarvikutest on temal kaks sarve ja ainsa liigina on tal karvane nahk.
Väljasurnud liigid
Pleistotseenis elas karvane ninasarvik (Coelodonta antiquitatis).
Eluviis
Ninasarvikud elavad 3- või 4-liikmeliste perekondlike rühmadena ja liiguvad rohtu süües aeglaselt mööda savanni.
Van Bureni maakond (Iowa)
Van Bureni maakond (Van Buren County) on maakond Ameerika Ühendriikides Iowa osariigis.
Maakonna halduskeskus on Keosauqua.
Ajalugu
Maakond moodustati 7. detsembril 1836. See sai nime president Martin Van Bureni järgi.
Rahvastik
Arvestuslik rahvaarvu muutus (1. juuli seisuga) :
Lemförde
Lemförde on vald Saksamaal Alam-Saksi liidumaal Diepholzi kreisis.
Valla pindala on 6,95 km². 31. detsembril 2015 elas seal 3105 inimest. Vald asub Dümmeri järve ääres, umbes 15 km Diepholzist lõunas.
Lemförde on ka valdade ühenduse Samtgemeinde Altes Amt Lemförde keskus.
Kobersdorf
Kobersdorf on vald (Marktgemeinde) Austrias Burgenlandi liidumaal Oberpullendorfi ringkonnas.
Kobersdorf asub Kesk-Burgenlandis ning jaguneb Kobersdorfi, Lindgrabeni ja Oberpetersdorfi ringkondadeks. Vald asub Austria viimase kustunud vulkaani Paulibergi jalamil keset Naturpark Landseer Berget.
Ajalugu
Kobersdorf kuulus koos ülejäänud Burgenlandiga kuni 1920./21. aastani Ungari kuningriiki. Pärast Esimese maailmasõja lõppu anti Ungari läänepiiri äärne ala Saint-Germaini ja Trianoni rahulepingutega Austriale. Alates 1921. aastast kuulub linn Burgenlandi liidumaasse.
Kobersdorf oli üks Burgenlandi juudi Siebengemeinden. Selle 1860. aastal ehitatud sünagoog on seitsmest kogukonnast ainus, mis on alles. Alates taastamisest on seda kasutatud mälestusteenistusteks.
Kobersdorf on olnud turulinn alates 1973. aastast.
300px|thumb|right|Vaade linnusele õhust
Kultuur ja maamärgid
Kobersdorfi palee (Schloss Kobersdorf) on kuulus etenduste poolest, mis seal igal aastal juulis toimuvad. Alates 2004. aastast on neid juhtinud Wolfgang Böck ja enne seda oli lavastajaks Rudolf Buczolich. Hooajal 2006 oli lavastuseks "Kolmekrossiooper". Wolfgang Böck mängis Väitsa-Mackie rolli.
Kauļi (Amata vald)
Kauļi on küla (mazciems) Lätis Cēsise piirkonnas Amata vallas. Aastail 2000–2021 kuulus küla Amata piirkonda.
Kauļi asub valla keskosas merepinnast 196 meetri kõrgusel. Küla jääb valla keskusest Ģikšist 2 ja Riiast 84 kilomeetri kaugusele.
Külas asub Kauļi bussipeatus. Külast lõunas soostunud lohus asub Kauļi järv. Külas asuvad Lejaskauļi muinaskalmed ehk Kalmistuküngas on riikliku kaitse all olev arheoloogiamälestis.
Aastal 2007 oli külas 11 elanikku.
Kuprava
Kuprava (latgali Kuprova) on küla (lielciems, endine alev) Lätis Balvi piirkonnas, Kuprava valla halduskeskus. Läbi Kuprava voolab Bolupe jõgi.
Astrid Tuisk
Astrid Tuisk (sündinud 30. oktoobril 1968) on eesti folklorist, kes tegeleb põhiliselt Siberi eestlaste ning laste- ja noortepärimusega.
Alates 1990. aastast töötab ta Eesti Kirjandusmuuseumis, olles Eesti Rahvaluule Arhiivi teadurina tänapäeva ja lastefolkloori töörühma juht.
Alates 1996. aastast on ta Akadeemilise Rahvaluule Seltsi liige, 2017. aastast ühenduse "Eesti Elulood" juhatuse liiga ning 2020. aastast Society for the History of Childhood and Youth ning Eesti Muuseumiühingu liige.
Kuprava
Kuprava tekkis 1920. aastatel Gulbene-Abrene raudtee ääres asunud Kuprava jaama juurde. Aastal 1935 oli seal 74 elanikku. Aastal 1971 ehitati Kupravasse drenaažitorude tehas, mille Venemaalt pärit töölistele ehitati kuus viiekorruselist paneelmaja. Aastal 1974 sai Kupravast alev. Aastal 1989 oli alevis 1500 elanikku. Aastal 1992 tehas suleti, ühtlasi kaotas Kuprava alevi staatuse. Aastatel 2009–2021 kuulus küla Viļaka piirkonda.
Tänapäeval on tehasehooned kasutuseta, korterelamutest on osaliselt asustatud vaid kolm.
Ülem-Reini ringkond
pisi|300px|Ülem-Reini ringkond 16. sajandi algul.
Ülem-Reini ringkond (saksa Oberrheinischer Reichskreis) oli Saksa-Rooma riigi ringkond, mis loodi aastal 1500 endise Ülem-Lotringi hertsogkonna ja suurema osa Reini Frangimaa territooriumil, sealhulgas Švaabimaa Alsace'i piirkond ja Burgundia Savoia hertsogkond.
Paljud ringkonna riigid Reini jõest läänes annekteeriti 17. sajandil kuningas Louis XIV juhtimisel Prantsusmaa poolt, vallutus pitseeriti 1678/79. aasta Nijmegeni rahuga.
Koosseis
Ringkond koosnes järgmistest riikidest:
Drymarchon
Drymarchon on maoperekond.
Klassifikatsioon
Perekonda Drymarchon klassifitseeritakse roomajate andmebaasis järgmised maoliigid :
Levila
Need maod on levinud Ameerika Ühendriikide lõunaosas, Kesk ja Lõuna-Ameerikas.
Välislingid
Selles artiklis on kasutatud prantsuskeelset artiklit fr:Drymarchon seisuga 03.01.2014.
Mihhail Šolohhov (jõelaev)
Mihhail Šolohhov (vene keeles Михаил Шолохов) on nelja tekiga Dmitri Furmanov-klassi (projekt 302 esimene seeria ) Venemaa jõereisilaev, mis on ehitatud VEB Elbewerften Boizenburg/Roßlau laevatehases Saksamaal 1985. aastal. Laeva saksa tüübinimetus on BiFa 129M, Binnenfahrgastschiff 129 meetrit, moderniseeritud. Laev sai nime vene romaanikirjaniku Mihhail Šolohhovi auks.
Ajalugu
Kiil pandi laevale tehasenumbriga 384 VEB Elbewerften Boizenburg/Roßlau laevatehases ning laev anti Doni ääres Rostovis asuvale Volga-Doni Laevakompaniile (ГП Волго-Донское речное пароходство МРФ РСФСР) üle 1985. aastal. Riigiettevõte Volga-Doni Laevakompanii ja hiljem eraettevõte OAO Volgo-Donskoje Parohodstvo (ОАО Волго-Донское пароходство) on kasutanud jõelaeva Mihhail Šolohhov enne ja pärast täielikku moderniseerimist 2001. aastal Volgal, Donil ja Neeval välismaa turistide jaoks. 27. aprillil 2012. aastal sõidab laev Doni äärsest Rostovist Peterburi, et seal suvel välisturistidega töötada.
Juhtumid
3. septembril 2012 põrkasid öösel Peterburist Moskvasse sõitev Mihhail Šolohhov ja puksiir kokku Rõbinski veehoidlal Karagatši saare lähistel.
Dragunov (snaiperrelv)
Dragunov (ametlikult vene keeles Сна́йперская Винто́вка систе́мы Драгуно́ва образца́ 1963 года, Snaiperskaja Vintovka sistemõ Dragunova obraztsa 1963 goda (SVD-63); GRAU indeks 6V1) on Nõukogude Liidu poolautomaatne täpsusvintpüss, mis kasutab padrunit 7.62×54mmR.
Dragunov konstrueeriti jao toetusrelvaks, kuna ründevintpüsside ja püstolkuulipildujate kasutuselevõtuga olid väiksemad üksused kaotanud võimekuse vastast pika distantsi pealt kahjutuks teha. Dragunovi snaiperrelv töötati välja aastatel 1957–1963, sellega samal konkursil osalesid ka Sergei Gavrilovitš Simonovi ja Aleksandr Konstantinovi disainid, kuid valituks osutus Jevgeni Dragunovi püss. Pärast pikaajalisi katsetusi eri tingimustes jõudis Dragunovi relv kasutusse juulis 1963. Esialgu väljastati 200 püssi ning kuna nendega oldi rahul, hakati relva Ižmašis (hilisemas Kalašnikovi kontsernis) masstootma.
Pärast seda sai Dragunov mitme riigi, mh kolme Varssavi Lepingu Organisatsiooni maa sõjaväe standardseks jaotoetusrelvaks. Hiina töötas Hiina-Vietnami sõja ajal saadud mudelite põhjal välja enda koopia (Tüüp 79 ja Tüüp 85). Iraan töötas omakorda Hiina Tüüp 79 põhjal välja enda klooni (Nakhjir 3).
Beinwil (Solothurn)
Beinwil on vald Šveitsis Solothurni kantonis Thiersteini ringkonnas.
Liudvinavase vald
Liudvinavase vald (leedu keeles Liudvinavo seniūnija) on 2. järgu haldusüksus (vald) Leedus Marijampolė omavalitsuse territooriumil.
Valla pindala on 168 km². 2011. aasta seisuga elas seal 5135 inimest. Valla keskus on Liudvinavase alev (2011. aastal elas seal 966 inimest). Vallamaja asub aadressil Vytauto g. 6, vallavanem on Jolanta Maceikienė.
pisi|Dovinė park pisi|Netičkampise hüdroelektrijaam pisi|Narto Naujiena kalmistu pisi|Avikilai pisi|Bukta
Rugāji
Asula nimi tuleb seal elanud möldri nimest. Rugājis on katoliku ja õigeusu kirik. Lisaks sellele asuvad asulas veel raamatukogu, kool ja kultuurimaja. Lisaks asub seal veel Rugāji piirkonna administratsioon. Aastal 2006 oli külas 547 elanikku, aastal 2015 aga 585 elanikku.
pisi|tühi|Rugāji õigeusu kirik
Max Frisch
pisi|Max Frisch (1961) pisi|Max Frisch Šveitsi 20-[[Šveitsi frank|frangisel mälestusmündil (2011)]] Max Rudolf Frisch [maks friš] (15. mai 1911 Zürich – 4. aprill 1991 Zürich) oli Šveitsi kirjanik.
Christer Fuglesang
Arne Christer Fuglesang (sündinud 18. märtsil 1957 Stockholmis) on Rootsi füüsik ja Euroopa Kosmoseagentuuri (ESA) astronaut. Ta valiti astronaudiks 1992. aastal ja tema esmalend oli STS-116, mille ajal sai ta esimeseks rootslaseks kosmoses.
Christoffer Andersson
pisi|Christoffer Andersson Christoffer Tobias Andersson (sündinud 22. oktoobril 1978 Nybros) on Rootsi jalgpallur (kaitsja või poolkaitsja).
Ta on mänginud Rootsi klubides Helsingborgs IF ja Halmstads BK, Norra klubis Lillestrøm SK ning Saksamaa klubis Hannover 96.
Rootsi jalgpallikoondises mängis ta aastatel 2000–2006 kokku 24 korda.
Dernice
Dernice on vald Itaalias Piemonte maakonnas Alessandria provintsis. Dernice asub Curone ja Borbera jõe orgude vahelisel mäeharjal.
600 meetri kõrgusel merepinnast asuva Dernice asustustihedus on keskmiselt inimest ruutkilomeetri kohta.
Dernice piirneb järgmiste omavalitsusüksustega: Borghetto di Borbera, Brignano-Frascata, Cantalupo Ligure, Garbagna, Montacuto, San Sebastiano Curone.
Dernice halduspiirides asuvad järgmised asulad: Bregni, Cascina Carano, Gropparo, Montebore, Parogna, Poggiolo, Vigana, Vigoponzo.
Simon Kjær
Simon Thorup Kjær (sündinud 26. märtsil 1989 Horsensis) on Taani jalgpallur, kes mängib keskkaitsjana Itaalia kõrgliiga klubis Milan ja Taani jalgpallikoondises. Ta on koondise kapten.
2009. aastal valiti Kjær Taani aasta jalgpalluriks.
Koondisekarjäär
Esimese värava lõi ta koondis särgis 22. märtsil 2013 MM-i valikmängus Tšehhis vastu.
Ta on esindanud Taanit koondises 2010. ja 2018. aasta maailmameistrivõistlustel ning 2012. aasta Euroopa meistrivõistlustel.
Tuhm nigerik
Tuhm nigerik (Naucoria melinoides, sünonüüm Alnicola melinoides) on kandseente hulka kuuluv seeneliik.
Seent on leitud ka Eestist.
Seen on mittesöödav.
Admiral Adam Johann von Krusensterni mälestustuba
Admiral Adam Johann von Krusensterni mälestustuba on aastal 1995 asutatud muuseum, mis asub Väike-Maarja vallas Kiltsi asulas Kiltsi mõisas. Muuseum avati 9. novembril 1995, kui admiral Krusensterni sünnist möödus 225 aastat.
Moraalne kahju
Moraalse kahju liigid
Moraalse kahju liigid on eelkõige valu ja kannatus. Kuna kohtud kasutasid sõnu „valu“ ja „kannatus“ peamiselt koos, eristamata neid selgelt, siis on saanud sõnapaarist termin, kuid tegelikult on nende tähendused erinevad. „Valu“ on kehaosa kahjustus, mida inimene tunneb närvide ja aju kaudu, ning „kannatus“ tähendab häda, mida ta tunnetab vaimselt. Hingelise valu ja kannatuste väljendamise viisid võivad olla näiteks solvumine, hirm, alandustunne, härm, hingepiin või märkimisväärsed elukondlikud ebamugavused.
Moraalseks kahjuks loetakse ka isiku heaolu langust, mis on põhjustanud inimese tegevuste ja elukorralduse piirangutest. Näiteks lennuõnnetuse järel tekkinud majanduslikud probleemid tema eraelus või äritegevuses loetakse aga siiski varalise kahjuna. Tihti on raske defineerida, kas tegu on mittevaralise või varaliseks kahjuks.
Moraalse kahju hüvitamine
Eesti Vabariigi põhiseaduse § 25 järgi on igaühel õigus talle ükskõik kelle poolt õigusvastaselt tekitatud moraalse ja materiaalse kahju hüvitamisele. Selline paragrahv ei anna aga piisavalt selgust, millal kahju tekib, millal kahju on põhjustanud vastutav isik (põhjuslik seos) ning milline peaks olema hüvitis. Põhiseaduse paragrahvile 25 ei saa otseselt viidata mittevaralise kahju hüvitamise nõudes, ehkki enne võlaõigusseaduse jõustumist on seda kohtupraktikas esinenud.
Kahju heastamist võib nõuda ainult siis, kui on põhjuslik seos teoga, mille eest isik vastutab. Mittevaralist kahju saab heastada ka siis, kui näiteks meedias esitatud valeteave lükatakse ümber või väljaandja avaldab paranduse. Vabanduse palumist abinõuna võlaõigusseadus ette ei näe, kuid kahju tekitanud isiku moraalse kahju hüvitamise nõude lahendamisel võib kahju tekitanud isiku õigustus olla oluline. Põhimõtteliselt võib kohus käsitleda ka kannatanu vabandust kui kaitset laimamise põhjustatud mittevaralise kahju eest.
Põhjusliku seose hindamine võib olla faktiline või normatiivne. Kui ilma varasema sündmuseta ei oleks hilisemat sündmust toimunud, siis on tegu faktilise põhjusliku seosega.
Objektiivne mõõtmine pole võimalik, kui tegu on valu ja kannatusega. Juhtudel, kui seadus näeb rikkumise korral sõnaselgelt ette mittevaralise kahju hüvitamise, peaks kannatanu tavaliselt eeldama moraalset kahju.
Kahju hüvitamisega seotud rahasumma kohta on peaaegu võimatu anda juhiseid, kuna see sõltub konkreetsetest vigastustest ja konkreetsetest asjaoludest. Kõiki asjaolusid arvesse võttes määrab kohus mittevaralise kahju suuruse oma sisemise veendumuse alusel. Järelikult peaks kannatanu tõendama harilikult ainult kahju tekitanud isiku õigustatud huvi rikkumist, mitte aga moraalse kahju olemasolu ja ulatust.
Moraalse kahju rahaline kompenseerimine
Rahaline kompenseerimine tuleb kõne alla järgmistel juhtudel:
Ural (arvuti)
Ural on Nõukogude Liidus aastatel 1959–1971 toodetud elektronarvutite seeria.
Esimene elektronavuti Eestis oli Urali seeria esimene mudel Ural-1 ning see paiknes TÜ arvutuskeskuses.
Urali esimene mudel töötati välja aastatel 1954-1955 Moskva Kalmõkovi nimelises arvutitehases, seeriatootmise läks see Penza arvutitehases. Aastatel 1957-1961 toodeti mõlemas tehases seeria esimest mudelit kokku 183 eksemplari.
Urali nimest on tuletatud eesti keelde sõna "raal", mis on jäänud kasutuselt alla sõnale "arvuti".
Ural-1
Tartu Riiklikus Ülikoolis 2. novembril 1959 käivitatud Ural oli Eesti esimene elektronarvuti. Sellel arvutil oli käsustikus 29 käsku, kiiruseks 100 tehet sekundis, sisselugemine perforeeritud filmilindilt 4500 arvu minutis ja mälu 1024 36-bitist sõna. Ural paigaldati seks tarbeks asutatud TÜ arvutuskeskuse majja Ülikooli tänav 18a, kus paiknes hoone vasakus tiivas esimesel korrusel. Arvuti võttis enda alla 90–100 m2 põrandapinda.
Lisaks valikule Eesti esimese elektronarvuti detailidest säilitatakse Tartu Ülikooli arvutimuuseumis raali nimeplaati, mis kannab järjekorranumbrit 117.
Ural-4
Ural-4 jõudis Tartusse 1963. aasta maikuus ning asendas Ural-1 arvuti, mis kingiti 1965. aasta augustis Nõo Keskkoolile arvutiõpetuse läbiviimiseks. Ural-4 paigutati varem TÜ sõjalise algõpetuse kateedrile kuulunud ruumidesse Tõnissoni tänaval praeguses EÜS-i majas ning võttis enda alla kogu saali.
Moldova vürstiriik
Moldova (moldova: Цара Молдовей, rumeenia: Moldova) on ajalooline piirkond ja endine vürstiriik Ida-Euroopas, mis vastab territooriumile Ida-Karpaatide ja Dnestri jõe vahel.
Esialgu sõltumatu ja hiljem autonoomne riik, eksisteeris see 14. sajandist aastani 1859, kui see ühines Valahhiaga, et luua moodne Rumeenia riik; eri aegadel sisaldas riik Bessaraabia (koos Budžakiga) ja Bukoviina piirkondi. Moldova lääneosa on nüüd Rumeenia osa, idaosa kuulub Moldova Vabariiki, samas põhja- ja kaguosa on Ukraina territooriumid. thumb|[[Neamți kindlus]]
thumb|[[Suceava kindlus]]
Keskaeg
14. sajandi lõpul üritas Ungari kuningas Károly I pärast kumaanide võimu langust laiendada oma valdust ja katoliku kiriku mõju idasuunas ning korraldas Phynta de Mende juhtimisel kampaania (1324). Aastatel 1342 ja 1345 olid ungarlased võidukad lahingutes mongolite-tatarlaste vastu; konflikt lahenes Kuldhordi khaani (1342–57) Džanibeki surmaga aastal 1357. Poola kroonik Jan Długosz mainib moldovlasi (valahhide nime all), kes olid ühinenud aastal 1342 kuningas Poola kuningas Władysław I sõjakäiguga Brandenburgi margi vastu.
Aastal 1353 saadeti Dragoș, valahhi knjaz Marmaatias, kuningas Lajos I poolt looma kaitseliini Kuldhordi mongolite vägede vastu Sireti jõel. Selle sõjakäigu tulemusena tekkis Ungari vasall, keskusega Baias (Târgul Moldovei või Moldvabánya). thumb|left|Moldova läbi aegade Bogdan Întemeietorul, veel üks valahhi vojevood Marmaatiast, kes oli Ungari kuninga soosingust välja langenud, ületas aastal 1359 Karpaadid, võttis Moldovas kontrolli, ja suutis Moldova Ungari kontrolli alt välja viia. Tema riik ulatus põhjas Tšeremoši jõeni, samas kui Moldova lõunaosa oli ikka veel mongolite-tatarlaste poolt okupeeritud. thumb|[[Căpriana klooster (1429)]] Pärast esialgset resideerimist Baias viis Bogdan Moldova pealinna Siretisse (see jäi sinna, kuni Petru kolis selle Suceavasse; lõpuks koliti see Alexandru Lăpușneanu ajal, aastal 1565 Iașisse). Suceava ümbrus, mis laias laastus vastas tulevasele Bukoviinale, moodustas ühe kahest uue riigi haldusüksusest, Ţara de Sus ('ülemine maa'), samas kui ülejäänu, Pruti jõe mõlemal kaldal, moodustas Ţara de Jos ('alumine maa').
Olles ebasoosingus Poola ja Ungari lühikese liidu ajal (viimane oli ikkagi riigi ülemisand), nõustus Bogdani järglane Lațcu usku vahetama ja 1370. aasta paiku katoliiklaseks hakkama, kuid tema žest jäi tagajärjetuks. Vaatamata ametlikult õigeusku jäämisele ja kultuuriliselt Bütsantsiga seotusele sattusid Mușati dünastia vürstid pärast 1382. aastat konflikti Konstantinoopoli patriarhiga kontrolli pärast äsjaloodud Moldova metropoliitide nimetamisel; patriarh Antonios IV kehtestas Moldovale isegi anateemi pärast seda, kui Roman I saatis tema poolt nimetatu tagasi Bütsantsi. See kriis lahendati lõpuks Moldova vürsti Alexandru I kasuks. Siiski jäi religioonipoliitika keeruliseks: kui usuvahetus muusse usku kui õigeusk oli tõrjutud (ja vürstidele keelatud), oli Moldovas märkimisväärselt katoliiklikke kogudusi (sakslased ja madjarid), samuti mittekalhedoonlikke armeenlasi; pärast 1460. aastat võttis riik vastu hussiitidest põgenikke (Ciuburciu ja võibolla Huși asutajad).
Kuigi Alexandru I tõsteti aastal 1400 ungarlaste poolt troonile (Mircea I abiga), nihutas ta oma lojaalsuse Poola suunas (eelkõige Moldova vägede kaasamisega Poola poolel Grünwaldi lahingus ja Marienburgi piiramisel) ja pani oma valiku Valahhiat valitsema. Tema valitsemine oli üks kõige edukamaid Moldova ajaloos, kuid nägi aastal 1420 ka esimest vastasseisu osmanitürklastega Cetatea Albăs ja hiljem isegi konflikti poolakatega. Alexandru pikale valitsemisele järgnes sügav kriis, kui tema järglased võitlesid üksteisega pärilussõdades, mis tükeldas riigi kuni Bogdan II mõrvamiseni ja Petru III Aroni esilekerkimiseni aastal 1451. Siiski oli Moldova edasise Ungari sekkumise objekt pärast seda, kui Ungari kuningas Mátyás I kukutas Aroni ja tagas trooni Alexăndrelile Suceavas. Petru Aroni valitsemine tähistas ka Moldova lojaalsuse algust Osmanite riigile, kui valitseja nõustus sultan Mehmed II-le andamit maksma.
Hiliskeskaeg
thumb|[[Baia lahing (1467) Moldova vürsti Ștefan cel Mare ja Ungari kuninga Mátyás I vahel]] Stefan kuulus Mușatini suguvõsasse, mis valitses Moldovat pikka aega. Tema isa Bogdan II oli vürst olnud aastatel 1449–1451, kuid seejärel haaras võimu Stefani onu Petru Aron, kes ei suutnud oma võimu Moldova üle aga lõplikult kindlustada ja pidas pidevaid kodusõdu oma sugulastega. Stefan suutis ta lõpuks alistada.
Ștefan cel Mare ajal, kes asus aastal 1457 troonile ja saavutas seejärel Poola kuningas (1447–1492) Kazimierz IV-ga kokkuleppe, jõudis riik oma kõige hiilgavamasse perioodi. Ștefan blokeeris Baia lahingus Ungari sekkumised, tungis aastal 1471 Valahhiasse ja tõrjus Osmanite repressioone suure võiduga (1475. aasta Vaslui lahing); ohutundest Poola ambitsioonide pärast ründas ta ka Galiitsiat ja seisis vastu Poola kättemaksule Cosmini metsa lahingus (1497). Siiski pidi ta aastal 1484 Chilia (Kilija) ja Cetatea Albă (Bilhorod-Dnistrovskõi), kaks peamist kindlust Budžakis, Osmanitele loovutama ja aastal 1498 pidi ta nõustuma Osmanite süseräniteediga, kui oli sunnitud jätkama andami maksmist sultan Bayezid II-le. Pärast Hotini ja Pokuttja võtmist tegi Ștefani valitsemine ka lühiajalise Moldova laienemise Transilvaaniasse: Cetatea de Baltă ja Ciceu said aastal 1489 tema läänideks.
Varauusaeg ja renessanss
thumb|[[Hotini kindlus Dnestri jõel, põhjapiiril]]
Bogdan III ajal kinnitati Osmanite ülevõimu vorm, mis kujunes kiiresti kontrolliks Moldova siseasjade üle. Petru IV Rareș, kes valitses 1530. ja 1540. aastatel ja põrkus Habsburgide monarhiaga oma ambitsioonide pärast Transilvaanias (kaotades piirkonna valdusi Juraj Utišinović Martinuševićile), sai Pokuttjas Poolalt lüüa ja sellega nurjus tema püüe viia Moldova Osmanite võimu alt välja – riik kaotas Benderi Osmanitele, kes lisasid selle oma Silistra ejaletile.
Järgnes sügav kriisiaeg. Moldova peatas oma müntide väljaandmise u 1520. aastal, vürst Ștefăniță ajal, kui seisis silmitsi varade kiire kahanemisega ja Osmanite valitsuse kasvavate nõudmistega. Sellised probleemid muutusid endeemiliseks, kui riik, kistuna Suurde Türgi sõtta, Osmanite riigi seisaku mõjul kannatas; ühel hetkel, 1650. ja 1660. aastatel, hakkasid vürstid tuginema valerahale (tavaliselt valeriigitaalrid, nagu need oleks välja andnud Eustatie Dabija). Majanduslangusega kaasnes suutmatus säilitada riigi struktuure: feodaalset Moldova sõjaväge ei kutsutud enam kokku ja valitsejate vähesed sõdurid olid elukutselised palgasõdurid, nagu seimeni.
thumb|left|[[Trei Ierarhi klooster Iașis, selles asus Academia Vasiliană, aastal 1640 asutatud kõrgem kool]] thumb|left|Aastal 1600 sai [[Mihai Vapper Valahhia, Transilvaania ja Moldova vürstiks]]
Siiski jäid Moldova ja sarnaste mõjutustega Valahhia mõlemad Osmanite riigile tähtsateks sissetulekuallikateks ja suhteliselt õitsvateks agraarmajandusteks (eriti vilja ja kariloomadega varustajatena – viimane oli eriti oluline Moldovas, mis oli hõredalt asustatud karjamaade riik). Peagi seoti enamus ressursse Osmanite majandusega, kas kaubandusmonopolide kaudu, mis kaotati alles aastal 1829 pärast Adrianoopoli rahu (mis ei mõjutanud kõiki valdusi otseselt), või otseste maksude tõstmise kaudu – ühte nõudsid Osmanid vürstidelt, teist nõudsid vürstid maarahvalt. Maksud olid võrdelised Osmanite nõuetega, kuid ka kasvava tähtsusega vürstide nimetamise ja karistamisega Osmanite poolt valimiste eel bojaaride ja bojaaride nõukogu poolt – Sfatul boieresc (venitamine pretendentide konkursis, mis tähendas ka võlausaldajate kui altkäemaksuandjate sekkumist). Maksusüsteemi lisati varsti maksud nagu văcărit (kariloomamaks), mille esmakordselt kehtestas Iancu Sasul 1580. aastatel.
Pakutud majanduslikud võimalused tõid kaasa märkimisväärse Kreeka ja Levanti rahastajate ja ametnike sissevoolu, kes asusid tugevasse võistlusse kõrgbojaaridega õukonda nimetamise nimel. Kuna mõisasüsteem kannatas majanduskriisi puhangute ja palgatöö puudumise all (mis tähendab, et ametiisikud said ise oma sissetuleku üle otsustada), muutus vürstliku ametissenimetamise saavutamine bojaari karjääri peamiseks eesmärgiks. Sellised muudatused tähendasid ka vabade talupoegade kadumist ja pärisorjuse kasvu, samuti kiiret langust alambojaaride tähtsuses (traditsiooniline institutsioon, mis varsti marginaalseks muutus ja paremal juhul linnarahvastikku sulas); kuid see tähendas ka kiiret liikumist turumajandusele, mis põhines välisvaluuta vahetusel. Pärisorjus kahekordistus vähem arvukate orjade arvelt (robi), mis koosnes rändavatest mustlastest ja kinnipüütud nogaidest.
thumb|left|Moldova läbi aegade
Konflikt vürstide ja bojaaride vahel ähvardas tulla erakordselt vägivaldne – viimased, kes sageli kaebasid Osmanite õukonnas, et vürstid täidaksid selle nõudmisi, olid pinnuks silmas valitsejatele nagu Alexandru Lăpușneanu ja Ioan III. Ioan Vodă mäss Osmanite vastu lõppes tema hukkamisega (1574). Riik langes poliitilisse kaosesse, koos sagedaste Osmanite ja tatarlaste sissetungide ja rüüstamistega. Muşati dünastia nõudmised kroonile ja järgluse traditsioonilisele süsteemile lõppesid ebaseaduslike valitsemiste tulemusena; üks usurpaatoritest, Ioan Iacob Heraclid, oli protestantlik kreeklane, kes õhutas renessanssi ja püüdis Moldovas sisse viia luterlust.
Aastal 1595 langes Movilă dünastia bojaaride troonile tõusmine Ieremia Movilă isikus kokku Rzeczpospolita sagedaste Osmanite- ja Habsburgide-vastaste sõjakäikude algusega Moldova territooriumilt (vaata Moldova magnaadisõjad), ja pretendentide vahelist konkurentsi Moldova troonile õhutasid kolm võistlevat riiki.
Valahhia vürst Mihai Vapper, olles eelnevalt võtnud Transilvaania, kukutas aastal 1600 ka vürst Ieremia Movilă ja sai esimeseks vürstiks, kes valitses Moldovat, Valahhiat, Transilvaaniat; episood lõppes, kui Poola vallutas maa kuni Bukarestini, kuid lõpetas varsti, kui puhkes Rootsi-Poola sõda, ja taastati Osmanite võim. Poola pealetung peatati Osmanite poolt 1620. aasta Țuțora lahingus, siis lõppes ka Gaspar Graziani valitsemine.
Järgnenud suhtelise rahu perioodil valitses jõukamalt ja mainekamalt Vasile Lupu, kes võttis aastal 1637 trooni kui bojaaride nimetatu ja hakkas võitlema oma rivaali Gheorghe Ştefaniga, samuti Valahhia vürsti Matei Basarabiga – kuid tema sissetung Valahhiasse kasakahetmani Bogdan Hmelnitski toel lõppes katastroofiga Finta lahingus (1653). Mõni aasta hiljem okupeeriti Moldova kaheks lühikeseks ajavahemikuks Osmanite-vastase Valahhia vürsti Constantin Șerbani poolt, kes põrkas kokku esimese Ghica dünastiast valitseja Gheorghe Ghicaga. 1680. aastate alguses sekkusid Moldova väed Gheorghe Duca juhtimisel Paremkalda-Ukrainas ja abistasid Mehmet IV Viini lahingus, et kannatada vaid Suure Türgi sõja mõjusid.
Fanarioodid (1711–1822)
thumb|Moldova ja [[Valahhia vürstiriigid aastal 1782, itaallase G. Pittori kaart, geograaf Giovanni Antonio Rizzi Zannoni]] thumb|[[Iași piiramine ja vallutamine aastal 1788 Vene armee poolt]]
17. sajandi lõpus muutus Moldova Venemaa Keisririigi lõunasse laienemise sihtmärgiks, mille juhatas sisse Peeter I Vene-Türgi sõjaga (1710–1711); vürst Dimitrie Cantemiri asumine Peetri poolele ja avalik Osmanite-vastane mäss lõppes kaotusega Stănileşti juures, provotseerides sultan Ahmet III reaktsiooni ja ametlikult loobumise vürstide kohalike valikute tunnustamisest, kehtestades selle asemel süsteemi, mis tugines üksnes Osmanite heakskiidul – fanariootide ajastu juhatas sisse Nicolae Mavrocordati valitsemine.
Lühikesi ja sageli vägivaldselt lõppenud fanariootide valitsemisi tähistasid tavaliselt poliitiline korruptsioon, intriigid ja kõrged maksud, samuti Habsburgide ja Vene armeede episoodilised sissetungid sügavale Moldova territooriumile; sellest hoolimata tehti valgustusajastust innustatult ka katseid seadusandluse ja halduse uuendamiseks (nagu Constantin Mavrocordati otsus muuta avalikud ametid palgaliseks, bojaaride pahameeleks, ja pärisorjuse kaotamine aastal 1749, samuti Scarlat Callimachi koodeks), ja täheldati Osmanite nõudmiste vähenemist pärast Vene anneksiooniohu reaalseks muutumist ja talupoegade laine väljarännet naabermaadesse parema elu otsingutel. Osmanite kontrolli mõju muutus vähemmärgatavamaks ka pärast 1774. aasta Küçük Kaynarca rahu, mis võimaldas Venemaal sekkuda Osmanite õigeusklike alamate kasuks – viies Moldova bojaaride palvekirjade kampaaniateni vürstliku poliitika vastu.
Aastal 1712 võtsid Osmanid Hotini ja see sai kaitsesüsteemi osaks, mida Moldova vürstid pidid hoidma, samuti ala islami kolonisatsiooniks (lazide kogukond).
Killustumine
thumb|Moldova vürstiriik, 1793–1812 (oranž)
Aastal 1775 kaotas Moldova Habsburgidele oma loodeosa, mis sai tuntuks kui Bukoviina. Moldova jaoks tähendas see nii olulist territoriaalset kaotust kui ka suurt karjakaubanduse äravoolu (kuna piirkond asus kaubateel Kesk-Euroopasse).
1792. aasta Iași rahu sundis Osmanite riiki loovutama kõik oma valdused, mis praegu on Transnistria, Venemaa Keisririigile, mis tegi Venemaa kohaloleku märkimisväärsemaks, andes talle ühise piiri Moldovaga. Selle esimene mõju oli Moldova idaosa (Bessaraabia) loovutamine aastal 1812 Venemaa Keisririigile.
Orgaaniline reglement, 1848. aasta revolutsioon
thumb|left|Iași, [[Kultuuripalee (Iaşi)|Moldova vürstipalee.]]
thumb|right|Iași, [[Copou park|Lõvide obelisk (1834), pühendatud Orgaanilisele reglemendile.]]
Orjus
Orjus (rumeenia: robie) oli osa sotsiaalsest korrast Moldova vürstiriigi loomise eelsest ajast kuni orjuse kaotamiseni järk-järgult 1840. ja 1850. aastatel. Enamus orje olid mustlased (romad). Oli ka tatarlastest orje, arvatavasti vangid sõdadest nogaide ja krimmitatarlastega. Orjuse institutsiooni on esmakordselt tõestatud 1470. aasta Moldova dokumendis, millega vürst Ștefan cel Mare vabastab Oană, tatarlasest orja, kes oli põgenenud Jagelloonide Poolasse.
Orjuse täpne algus pole teada, kuna see oli tavaline praktika keskaegses Euroopas. Nagu Bütsantsiski, olid mustlased riigi, bojaaride või kloostrite orjad. Ajaloolane Nicolae Iorga seostas mustlaste saabumist 1241. aasta Mongolite sissetungiga Euroopasse ja pidas nende orjust ajastu jäänukiks; ta uskus, et rumeenlased võtsid mustlased orjadeks mongolitelt ja säilitasid nende staatuse nende töö kontrollimiseks. Teised ajaloolased arvasid, et mustlased orjastati, kui nad vangistati lahingutes tatarlastega. Vangide orjastamise praktika võidi samuti üle võtta mongolitelt. "Tatari orjade" identiteet on tundmatu, nad võisid olla kinnipüütud Kuldhordi tatarlased, polovetsid või tatarlaste ja polovetside orjad. Kuigi on võimalik, et mõned mustlased olid orjad või mongolite või tatarlaste abiväed, tuli enamus neist Doonaust lõuna poolt, demonstreerides, et orjus oli laialt levinud praktika. Tatari orjad, arvulises vähemuses, sulandusid lõpuks mustlaste hulka.
Orjuse kaotamine viidi läbi pärast noorte revolutsionääride kampaaniat, kes võtsid omaks Valgustusajastu liberaalsed ideed. Aastal 1844 kehtestas Moldova vürst Mihail Sturza seaduse kiriku ja riigi orjade vabastamiseks. 1850. aastatel sai liikumine toetuse peaaegu kogu Rumeenia ühiskonnalt. Detsembris 1855, pärast vürst Grigore Alexandru Ghica ettepanekut, võttis Diivan vastu Mihail Kogălniceanu ja Petre Mavrogheni koostatud seaduse; seadus vabastas kõik orjad maksumaksjate (kodanike) staatusse.
Toetust abolitsionistidele kajastas 19. sajandi keskpaiga rumeenia kirjandus. Mustlaste orjuse teema muutus liberaalsete ja romantiliste haritlaste kirjandusteoste teemaks, paljud neist tegutsesid abolitsionistlikus kampaanias. Rumeenia abolitsionistlik liikumine oli mõjutatud ka palju suuremast liikumisest musta orjuse vastu Ühendriikides ajakirjanduse kaudu ja Harriet Beecher Stowe Onu Tomi onnike tõlke kaudu. Theodor Codrescu poolt tõlgituna ja esmakordselt aastal 1853 Iașis avaldatuna, nime all Coliba lui Moşu Toma sau Viaţa negrilor în sudul Statelor Unite din America ("Onu Tomi onnike ehk mustade elu Ameerika ühendriikide lõunaosariikides"), oli see esimene Rumeenias avaldatud Ameerika romaan. Eessõnas oli orjuse uuring Mihail Kogălniceanu poolt.
Ühinemine Valahhiaga
thumb|Moldova (oranž) pärast 1856. aastat
Venemaa domineerimine lõppes järsult pärast Krimmi sõda, kui Pariisi rahu pani kaks vürstiriiki Euroopa suurriikide eestkoste alla (üheskoos Venemaa ja Osmanitega olid võimu jagamisega seotud Suurbritannia ja Iirimaa Ühendkuningriik, Austria keisririik, Prantsuse keisririik, Sardiinia kuningriik ja Preisi kuningriik). Austria ja Osmanite vastasseisu ja Briti ükskõiksuse tõttu arutati radikaalsete aktivistide nõutud ühinemisprogrammi intensiivselt. Septembris 1857, arvestades, et kaimakam Nicolae Vogoride oli Moldovas toime pannud valimispettuse, lubasid suurriigid kahel riigil kokku kutsuda ad hoc diivanid, mis pidi otsustama uue põhiseadusliku raamistiku üle; tulemuseks oli ülekaalukas toetus liidule, kui liberaalse ja neutraalse riigi loomisele. Pärast eestkostjariikide juhtide täiendavaid kohtumisi jõuti kokkuleppele (Pariisi konventsioon), millega pöörati täitmisele piiratud liit – eraldi valitsused ja troonid, vaid kahe ühise organiga (kassatsioonikohus ja Focșanis paiknev Keskkomisjon); see nägi ka ette, et seadustesse viiakse kõigi eesõiguste lõpetamine ja Moldovale antakse tagasi piirkonnad ümber Bolgradi, Cahuli ja Izmajili.
Kuid konventsiooni unustati panna, kas kahel troonil võib olla sama isik, mis võimaldas Partida Naţionalăl tutvustada mõlemas riigis Alexandru Ioan Cuza kandidatuuri. 17. jaanuaril (vkj. 5. jaanuaril 1859) valiti ta Iașis valijaskonna poolt Moldova vürstiks. Pärast tänavasurvet palju konservatiivsemale valijaskonnale Bukarestis valiti Cuza ka Valahhias (5. veenruaril/24. jaanuaril). Täpselt kolm aastat hiljem, pärast diplomaatilisi missioone, mis aitasid eemaldada vastuseisu tegevuselt, millega liidust loodi Ühendatud vürstiriigid (moodsa Rumeenia alus) ja Cuzast tehti domnitor (kõik õiguslikud küsimused täpsustati pärast vürsti asendamist Karl von Hohenzollern-Sigmaringeniga aprillis 1866 ja sõltumatu Rumeenia kuningriigi loomisega aastal 1881) – see lõpetas ametlikult Moldova vürstiriigi olemasolu.
Sõjavägi
Ștefan cel Mare valitsemise ajal kandsid kõik põllumehed ja külaelanikud relvi. Ștefan põhjendas seda, öeldes, et "iga mees on kohustatud kaitsma oma isamaad"; Poola krooniku Jan Długoszi järgi, kui keegi leiti ilma relvata, mõisteti ta surma. Ștefan reformis armeed, arendades mehi maaga vabast talurahvast răzeşi (s.o. mingi vabatalu väikemaaomaniku sugulane) jalaväeks (voinici) ja kergeratsaväeks (hânsari) – tehes end vähem sõltuvaks bojaaridest – ja tutvustas oma armeele kahureid. Kriiside ajal oli Väike armee (Oastea Mică) – mis koosnes umbes 10 000 –12 000 mehest – valmis vaenlasega tegelema, samas Suurde armeesse (Oastea Mare) – mis võis ulatuda 40 000 meheni – värvati kõik vabad talupojad, vanemad kui 14 aastat ja küllalt tugevad kandma mõõka või kasutama vibu. Seda juhtus harva, kuna selline levée en masse oli laastav nii majandusele kui ka rahvastiku kasvule. Vaslui lahingusse pidi Ștefan kutsuma Suure armee ja värbama ka palgasõdureid.
Keskajal ja vararenessansis tuginesid moldovlased kergeratsaväele (călărași), mis kasutas tatarlaste omaga sarnast löö-ja-jookse taktikat; see andis neile suure mobiilsuse ja ka paindlikkuse, juhul, kui nad leidsid, et kasulikum on jalastuda ja võidelda jalameestena, nagu see juhtus aastal 1422, kui 400 ratsavibumeest olid saadetud Moldova isandale, Jagelloonide Poolale Teutooni rüütlite vastu appi. Nähes vaenlast, taandusid ratsavibumehed lähedalasuvasse metsa ja maskeerisid end lehtede ja okstega; Jan Długoszi järgi, kui vaenlane sisenes metsa, said nad kaela "noolerahe" ja said lüüa. Raskeratsavägi koosnes aadlist, nimelt bojaarid ja nende ihukaitse, viteji ("vaprad", väikeaadel) ja curteni – õukonna ratsavägi (kõik nimeliselt Väikese armee osad). Sõja ajal olid bojaarid kohustatud ustavussuhte feodaalsüsteemi kohaselt varustama vürsti vägedega vastavalt oma mõisavalduse suurusele.
Muud väed koosnesid elukutselistest jalaväelastest (lefegii), kes täitsid raskejalaväe rolli, ja plăieşi, vabad talupojad, kelle roll oli piiri valvata: nad valvasid mäekurusid ning olid ette valmistunud varitsema vaenlast ja võitlema viivitamiseks.
Vürsti puudumisel läks juhtimine Mare Spătar kätte (suur mõõgakandja – sõjaväeline amet) või Mare Vornic kätte (umbes riigikuberner; tsiviilamet vojevoodi järel, mille täitis vürst ise). Vägede varustamine oli traditsioon-hiljem-seaduseks-tehtud nende maade asukate kohustus, kus sõdurid parasjagu asusid.
Moldovalaste (samuti valahhide) sõjaline lemmikdoktriin (kaitse)sõdades oli põletatud maa taktika koos edeneva vaenlase ahistamisega, kasutades löö-ja-jookse taktikat, ning side- ja varustusliinide häirimisega, millele järgnes suuremahuline varitsus: nõrgenenud vaenlane tuli meelitada kohta, kus see leiab end raskesti või võimatult kaitstaval positsioonil. Järgneb üldpealetung, sageli laastavate tulemustega. Purustatud jäänuseid, mis kunagi oli vaenlase armee, jälitati tihedalt ja ahistati kogu teel piirini ja mõnikord ka selle taha. Tüüpiline näide selle stsenaariumi edukast töötamisest on Vaslui lahing.
15. sajandi lõpu poole, eriti pärast püsside ja kahurite edu, muutusid riigi sõjaväes domineerivaks palgasõdurid. Osmanite riigi seisakuaja tekitatud majanduslike nõudmistega oli vägesid vähendatud ja selles olid vaid palgasõdurid nagu seimeni.
1829. aasta Adrianoopoli rahuga sai Moldova taas lubada endale vägesid, mis ei tegutsenud enam abivägedena Osmanite range järelevalve all, ja neil olid punane sinise kohal vimplid (vaata Moldova lipp). Taastunud olemasolu Mihail Sturza ajal oli suur sümbol ja rahvuslaste koondumispunkt, mis aitas kaasa 1848. aasta Moldova revolutsioonile.
Laevastik
Varaseim meenutus Moldova sõjalaevastikust leidub seoses Aron Vodă valitsemisega, kes kasutas seda, et aidata Valahhia valitsejal Mihai Vappral saavutada kontroll Doonau Chilia haru ja Dobrudža üle.
Adrianoopoli rahu pakkus Moldovale enesekaitse mereväe, mis koosnes kaiik-alustest. Kahuritega relvastatud kuunarid ehitati esimest korda 1840. aastatel. Koos patrullimisega Doonaul tegutsesid need ka lisajõgedel, Siretil ja Prutil.
Geograafia
thumb|Moldova füüsiline kaart
Geograafiliselt on Moldova piiratud Karpaatidega läänest, Tšeremoši jõega põhjast, Dnestri jõega idast ning Doonau ja Must meri lõunast. Pruti jõgi voolab ligikaudu keskelt läbi põhjast lõunasse.
15. sajandi lõpu Moldovast, pindalaga ligikaudu 97 000 km2, paikneb suurem osa ja endise vürstiriigi tuumik Rumeenias (47,5%), järgnevad Moldova Vabariik (30,5%) ja Ukraina (22%). See kujutab 88% Moldova Vabariigi pindalast, 19,5% Rumeenia pindalast ja 3,5% Ukraina pindalast.
Piirkond on peamiselt künklik, mäeahelikuga läänes ja tasandikuga kagus. Moldova kõrgeim koht on Ineu mäetipp (2279 m), mis on ka piirkonna läänepoolseim punkt.
Ajalooline rahvastik
Kaasaegsed ajaloolased eeldasid 15. sajandil Moldova vürstiriigi rahvastikuks (ajalooliselt tuntud kui moldovlased) vahemikus 250 000 – 600 000 inimest, aga ulatuslik uuring viidi esimest korda läbi aastatel 1769–1774.
Aastal 1848 elas 1775. aastal Habsburgide poolt annekteeritud loodeosas, Bukoviinas 377 571 inimest; aastal 1856 elas 1812. aastal Venemaa poolt annekteeritud Moldova idaosas, Bessaraabias 990 274 inimest, samas elas Moldova lääneosas 1859. aastal 1 463 927 inimest.
Linnas
Suuremad linnad (viimase rahvaloenduse järgi) Moldova piirkonnas olid:
Haridus
thumb|[[Academia Mihăileană oli esimene moodne kõrghariduse institutsioon Moldovas]]
Aastal 1562 asutati Iași lähedal Cotnaris niinimetatud Schola Latina (Ladina Akadeemiline Kolledž), kool, mis tähistas organiseeritud humanistlike haridusinstitutsioonide algust Moldovas.
Esimene kõrgema õppe instituut, mis tegutses Rumeenia territooriumil, oli Academia Vasiliană (1640), mille vürst Vasile Lupu asutas kui Ladina ja slaavi keelte kõrgema kooli, sellele järgnes aastal 1707 Vürstlik Akadeemia. Esimene kõrghariduse struktuur rumeenia keeles loodi 1813. aasta sügisel, kui Gheorghe Asachi pani aluse inseneride klassile, selle tegevus leidis aset Kreeka Vürstlikus Akadeemias.