cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ekvatoriaal-Guinea
Loodus
Umbes kolmandik riigi territooriumist on metskatteta. Kasvab peamiselt troopiline vihmamets, Mbini rannikul on mangroove. Muldadest on valdavalt vihmametsa puna-kollased punamullad. Kokku on 19 kaitseala, sealhulgas kolm rahvusparki.
Äärmuspunktid
Kõige põhjapoolsem punkt on Bioko saarel, idapoolseim punkt on Gaboni piiri idapoolses servas, lääne- ja lõunapoolseim punkt on Annobónil.
Kliima
Ekvatoriaalne kliima on edelamussoonide tõttu väga niiske. Keskmine temperatuur on 24–28 °C ning sajab üle 2000 mm aastas (kuni 9000 mm aastas).
Juunist augustini on Río Munil kuiv ja Biokol niiske; detsembrist veebruarini on vastupidi. Annobónil on vihm ja udu igapäevased nähtused, pilvitut päeva ei ole seal kunagi registreeritud.
Elustik
Ekvatoriaal-Guineas elab 184 liiki imetajaid (neist 23 on eriti ohustatud, sealhulgas šimpans, gorilla ja drill on ohustatuimad), 172 liiki linde (neist 5 liiki on eriti ohustatud), 91 liiki roomajaid ja 29 liiki kahepaikseid.
Õigussüsteem
Kohtusüsteem on kolmeastmeline, kõrgeim kohus on Ülemtribunal.
Kehtib 1991. aasta põhiseadus, mida täiendati 1995; 2011 toimus põhiseaduse parandamise referendum.
Naiste valimisõigus kehtestati 1963. aastal.
Haldusjaotus
Riik jaguneb kaheksaks provintsiks (provincia):
thumb|Ekvatoriaal-Guinea provintsid
Diplomaatilised suhted
Ekvatoriaal-Guinea liitus Ühinenud Rahvaste Organisatsiooniga 12. novembril 1969.
Majandus
Ekvatoriaal-Guinea on nafta- ja gaasivaru kasutuselevõtmise tõttu olnud viimasel kümnel aastal üks maailma kiireima majanduskasvuga riike (1997 oli kasv rekordiline – 151,4% ka 1998–2001, 2003 ja 2004 oli maailmas esikohal). Tööstus moodustab riigi SKT-st 90,6%.
Haritavat maad on 4,6% riigi territooriumist.
Maantee kogupikkus on 2880 km (2002), teed on halvas seisukorras. Väljavedu (2005. aastal 6,7 miljardi USA dollari eest) ületab sisseveo (1,9 miljardi USA dollari eest) üle kolme korra. Välja veetakse peamiselt naftat, metanooli, kakaod ja puitu. Sisse tuuakse kõige rohkem naftatooteid ja masinaid. Turism tõi sisse 14 miljonit USA dollarit.
Enne iseseisvumist rajanes Ekvatoriaal-Guinea majandus kakao tootmisel, mis oli ühtlasi ka peamine ekspordiartikkel ning valuuta allikas. 1959. aastal oli riik Aafrika rikkaim. Iseseisvumise järel võimule saanud diktatuur mõjus majandusele laastavalt. Kakao tootmine vähenes diktaator Francisco Macías Nguema võimu ajal 36 000 tonnilt peaaegu olematuks. Kui Francisco Macías Nguema kukutati riigipöördega 1979. aastal ning võimule sai Macíase nõbu Teodoro Obiang Nguema Mbasogo, hakati taastama ka vahepeal hävinud majandust, kuid kakao tootmine pole seniajani endises mahus taastunud. 2000. aastal näiteks toodeti kakaod 4800 tonni, mis on vaid viiendik kunagisest.
1996. aastal avastati riigis suured naftavarud, mida asuti välisfirmade abiga kiiresti ekspluateerima. 2002. aastal toodeti toornaftat 220 000 barrelit päevas. 2004. aastal aga juba 360 000 barrelit päevas. 2004. aastast alates on Ekvatoriaal-Guinea Musta Aafrika kolme suurima naftatootja hulgas. SKP elaniku kohta oli 2005. aastal 50 200 USA dollarit, millega riik jääb alla vaid Luksemburgile. Siiski jõuab sellest rikkusest tavakodanikuni vähe. Kuna riiki valitseb diktaator Teodoro Obiang Nguema Mbasogo, siis saavad naftatuludest suurimat kasu kõrgemad riigiametnikud ja sõjaväelased.
Enamus inimesi elab endiselt ilma puhta vee ja elektrita.
Rahvastik
pisi|Bubi lapsed Mandrialal Mbinis on peamine etniline rühm fangid, kes moodustavad 85% riigi rahvastikust. Rannikul ja rannikulähedastel saartel elab väiksemaid rahvusrühmi. Biokol elavad peamiselt bubid. Nii fangid kui ka bubid kõnelevad bantu keeli. Eurooplasi elab alla 1000 inimese. Peaaegu pool rahvastikust elab linnades, ligi kolmandik kahes linnas – pealinnas Malabos (Bioko saarel) ja Batas (Mbinis).
Keskmine vanus Ekvatoriaal-Guineas oli 2011. aastal hinnanguliselt veidi üle 19 aasta (meestel 18,5 aastat). Rahvastikukasvu kiirus on 2,607 protsenti aastas. Imikusuremuskordaja on 75,18, millega riik on maailmas 15. kohal.
Ekvatoriaal-Guinea suurimad linnad on Bata (132 235 elanikku 2001. aasta rahvaloenduse järgi), Malabo (132 440, 2001) ja Ebebiyín (19 515, 2001).
Haridus
Francisco Macíase režiimi ajal oli haridus märkimisväärselt nõrgal tasemel. Ükskõik millist haridust said väga vähesed lapsed. President Teodoro Obiangi ajal langes kirjaoskamatus 73 protsendilt 13 protsendile ja põhikooliõpilaste hulk on tõusnud 65 tuhandelt (1986) üle 100 000 (1994). Haridus on tasuta ja kohustuslik 6–14-aastastele.
Riigis on üks ülikool.
87% alates 15-aastastest elanikest on kirjaoskajad.
Tervishoid
Ekvatoriaal-Guinea innovatiivsel malaaria kontrolliprogrammil on olnud tugev mõju malaariasse haigestumisele.
1000 inimese kohta on hinnanguliselt 0,3 arsti ja 1,92 haiglavoodikohta.
Kultuur
Kultuur on suures osas mõjutatud iidsetest rituaalidest ja lauludest.
Riigi ametlikud keeled on hispaania, prantsuse ja portugali keel. Annobóni saarel kõneldakse põhiliselt annoboni keelt.
Sport
Aafrika Jalgpallikonföderatsioonis kuulub riik kesktsooni (UNIFAC). Ekvatoriaal-Guinea jalgpallikoondis mängis Eesti jalgpallikoondisega sõprusmängu 6. juunil 2009 A. Le Coq Arenal, mille Eesti võitis 3:0. Ekvatoriaal-Guinea korraldab 2012 Gaboniga kahasse Aafrika rahvaste karikavõistlused jalgpallis, mis on ühtlasi esimene osavõtt nendest maailmajao tiitlivõistlustest.
Ekvatoriaal-Guineast on pärit tuntud ujuja Eric Moussambani.
Religioon
Ekvatoriaal-Guineas on levinuim usund kristlus (93% elanikkonnast), sealhulgas enamik roomakatoliiklasi, väga väike osa on protestante. 5% elanikkonnast jaguneb hõimuusunditele ja 2% jaguneb moslemite ja baha'i usu vahel.
Kristlike piiskopkondade moodustamine
10. oktoobril 1855 moodustas Pius IX Ekvatoriaal-Guinea apostelliku vikariaadi.
12. mail 1904 moodustas Pius X Malabo apostelliku vikariaadi.
9. august 1965 moodustas Paulus VI Rio Muni apostelliku vikariaadi.
15. oktoobril 1982 moodustas Johannes Paulus II Malabo peapiiskopkonna ja Ebebiyini piiskopkonna.
Rälby
Rälby (`räälbi, rootsi `räälbü, kohalikus pruugis Rälbi (`räälbi) või Rälbe (`räälbe)) on küla Vormsi vallas Lääne maakonnas.
Nimi
Küla kohta kasutati aastal 1526 nime Reuelbue, aastal 1540 Reualbwͤ, aastal 1566 Räffle by, aastal 1637 Räffwalby ja aastal 1689 Rewell By. Aastail 1977–1997 kandis küla ametlikult nime Rälbi.
Rootsi kohanimedes tähendab liigisõna by küla. Nime algusosa seletatatakse mitut moodi: kas häälduslikult väga lähedase Tallinna saksa- ja rootsikeelse nimega Reval, Revel või rannamadalat ehk leetseljakut märkiva sõnaga revel, Vormsi murdes rävul. Carl Russwurm tuletab viimast eelistades nii linna kui ka küla nime sõnast revel, viidates leetseljakute rohkusele Eesti rannavetes. Paul Johansen peab seevastu usutavaks, et Tallinna mõjukad isikud on rootsi ümberasujaid suunanud Vormsi idaossa, seega on Rälby nime saanud Tallinna järgi. Per Wieselgren toetab seda seletust, lisades, et kui lähtuda üksnes rootsi sõnast revel, tuleks kõiki Rewal- või Räffle-kujulisi vanu nimevariante pidada kas rahvaetümoloogiaks või üleskirjutajate ja ametnike väärassotsiatsioonideks. Ka E. Lagmani arvates on Johanseni seletus usutav, kuna Vormsi asustamise ajal olid seal levinud siirdnimed.
Külas on Rälby bussipeatus.
Rälbysse jääb osa Vormsi maastikukaitsealast.
Erik Knutsson
thumb|200px|Kuningas Erik Knutssoni portree hauaplaadil Varnhemi kirikus thumb|200px|Kuningas Erik Knutssoni haud Varnhemi kirikus Erik Knutsson ehk Erik X (sünniaasta teadmata, surnud 10. aprillil 1216) oli Rootsi kuningas alates 1208 kuni surmani.
Erik oli kuningas Knut Erikssoni poeg. Tema ema nimi on teadmata.
Teda nimetatakse tänapäeval ka Erik X-ks, kuigi eluajal nimetati teda Erik II-ks.
Kuningas Eriku esimeseks jarliks oli Folke. Just tema toetajaid kõrgaadli seast hakati hiljem nimetama folkungarideks. Seda poliitilist rühma või erakonda ei tohi segi ajada folkungite ehk Bjälbo suguvõsaga. Folke langes ise juba Gestilreni lahingus juulis 1210.
Paavst Innocentius III saatis 1216. aastal kuningas Erikule kirja, milles teatas, et on võtnud Rootsi oma kaitse alla, ja kinnitas Erikule valitsemisõiguse mitte üksnes Rootsis, vaid ka nendes maades, mis olid vallutatud paganatelt. Varem oli Innocentius III olnud kuningas Sverker Karlsson noorema poolel. Paavsti kirja ei jõudnud aga Erik lugeda, kuna ta suri enne kirja saabumist 10. aprillil 1216 Näsi kindluses Visingsöl äkilisse palavikku. Ta on maetud Varnhemi kloostrikirikusse.
Kuningas Eriku valitsemisajast on vähe teada, kuid Västgöta seaduste kuningaraamatus seisab, et Erik oli ”hea aasta kuningas”. See tähendab, et tema valitsemise ajal olid head saagiaastad. Lippu, mida Erik kasutas lahingus Gestilreni all, säilitas seadusekuulutaja Eskil Magnusson Skaras. Eskil kinkis lipu 1219 austusavaldusena teda külastanud Islandi seadusekuulutajale Snorri Sturlusonile.
Naine ja lapsed
Ta abiellus 1210 Taani printsessi Rikissaga, kes oli kuninga Valdemar I ja Novgorodi Sofia tütar. .
Nende ühised lapsed:
Leta Stetter Hollingworth
Leta Hollingworth (sünninimi Leta Anna Stetter; 25. mai 1886 – 27. november 1939) oli Ameerika psühholoog, kelle tööd peetakse psühholoogias teedrajavaks 20. sajandi alguses. On leitud, et Hollingworth andis olulise panuse nii naiste psühholoogiasse, kliinilisse psühholoogiasse kui ka hariduspsühholoogiasse. Ta on tuntud tänu oma tööle erivajadustega lastega.
Lapsepõlv
Leta A. Stetter sündis 25. mail 1886 USA Nebraska osariigi Dawesi maakonnas Chadroni linna lähedal. Ta oli Margaret Elinor Danley (1862–1890) ja John George Stetteri (1856–1943) pere kolmest lapsest esimene. Kui ta oli kolmene, suri tema ema pärast kolmanda lapse sünnitust. Pärast seda lahkus isa pere juurest ning jättis Leta koos õdedega vanavanemate – Samuel Thomas Danley (1833–1898) ja Mary (1838–1904) – kasvatada. Kümme aastat hiljem abiellus Leta isa ning võttis lapsed kaasa Valentine'i Nebraskasse. Leta kirjeldas kodust elu negatiivselt, kuna pidi kokku puutuma alkoholismi ja vaimse vägivallaga. Kool oli ainus põgenemistee koduvägivallast. Leta käis Valentini Keskkoolis, kus ta oli oma klassi priimus ning kus ta avastas oskused ja huvi kirjutamise vastu. Tänu tema intelligentsusele, vaimukusele ja huumorile palgati ta 15-aastaselt kohalikku ajalehte tööle. 1902. aastal lõpetas Leta keskkooli ja lahkus kodust.
Bakalaureusekraad
Kui ta oli kõigest 16-aastane, läks ta õppima Nebraska Ülikooli Lincolnis, kus tal läksid õpingud hästi. Ta oli toimetaja kolmes kohalikus ajalehes. Ülikooliõpingute ajal tutvus ja kihlus ta Harry Hollingworthiga, kellega abiellus 31. detsembril 1908. Harry Hollingworth kolis New Yorki, et lõpetada magistriõpingud Columbia Ülikoolis ja lõpetada oma doktorikraad James Cattelli juhendamisel. Leta jäi Nebraskasse, et lõpetada bakalaureuseõpingud. Ta lõpetas Phi Beta Kappa kiitusega 1906. aastal ja sai ühes bakalaureusekraadiga osariigi õpetaja sertifikaadi. See lubas tal õpetada inglise keelt ja kirjandust igas Nebraska riigigümnaasiumis.
Karjääri algus ja abielu
Ta alustas oma karjääri õpetamisega kahes Nebraska osariigi gümnaasiumis. Esimene neist oli DeWittis, Harry Hollingworthi kodukohas. Pärast mitut aastat koolides töötamist kolis ta New Yorki, kus tema kihlatu kirjutas Cattelli juhendamisel doktoritööd. Nad abiellusid 31. detsembril 1908. Leta Hollingworthi plaanis õpetada New Yorgis, kuid varsti avastas, et linna seadused ei lubanud abielus naistel õpetada. Ta jätkas kirjutamist ja mattis ennast majapidamistööde alla, mistõttu oli ta ühel hetkel igavuses, pahane ning tal hakkas kujunema depressioon. Tema jaoks oli raske kannatada asjaolu, et hoolimata tema haridusest ei saanud ta majanduslikult pere heaolusse panustada. 1911. aastal suutis noor abielupaar kokku hoida raha õppemaksu jaoks. Õnneks julgustas abikaasa teda astuma Columbia Ülikooli, kus ta läbis haridus- ja sotsioloogiakursuseid. 1913. aastal sai ta magistrikraadi Columbia Ülikoolis  ja alustas 1914. aastal tööd Binet' intelligentsustestiga. Tänu heale tööle sai temast peagi Bellevue haiglas psühholoogialabori juhataja. Hollingworth jätkas oma akadeemilist teekonda, et õppida hariduspsühholoogiat Edward L. Thorndike'i juhendamisel.
Huvid kliinilise psühholoogia vallas
Pärast magistrikraadi saamist hariduses hakkas ta tööle Clearing House for Mental Defectives'is. Tema tööülesandeks oli läbi viia Binet' intelligentsusteste. Ta õpetas end ise teste kasutama. Avalik Teenistus asus testide läbiviijaid superviseerima ning sealjuures nõudsid, et läbiviijad läbiksid eksami, et tõestada enda oskusi. Hollingworthil läks hästi, tänu millele sai temast esimene psühholoog riigiametnikuna New Yorgis. Edasi läks ta tööle Bellevue haiglasse. Talle pakuti kohta psühholoogialabori juhina. Ta lõpetas oma doktoritöö Columbias Edward L. Thorndike'i juhendamisel, samal ajal säilitades töökoha psühholoogilise nõustajana New Yorgi politseis. 1916. aastal sai ta PhD kraadi. Peagi pärast lõpetamist pakuti talle õpetajakohta Columbia Õpetajate Kolledžis, kuhu ta jäi tööle elu lõpuni.
Kuigi Hollingworthi alustas õpetamist, jätkas ta ka tööd Bellevue haiglas. Seal aitas ta luua kliinilist klassifikatsiooni teismelistele. Ta oli seotud kliinilise psühholoogi eetiliste juhiste väljatöötamisega ja kliinilise psühholoogi väljaõppe ühtsete standardite väljatöötamisega. Lisaks õpetamisele treenis ta ka kliinilisi psühholooge ja oli Bellevue erivajadustega laste kooli direktor.
Intelligentsustestid, vaimselt mahajäänud ja erivajadustega lapsed
1920. aastal nihkus Hollingworthi huvi lastele, eriti vaimsete eripäradega lastele. Tänu Lewis Madison Termanile ja tema kaastöötajatele olid 1930-ndateks intelligentsustestid ja võimete järgi grupeerimine jõudnud riigikoolidesse. Terman uskus, et intelligentsuse testimine on hädavajalik, et avastada andekaid lapsi. Nii saab neile pöörata erilist tähelepanu, et aidata neil rakendada kogu potentsiaali, saamaks täisväärtuslikeks ühiskonna liikmeteks. Hollingworth uskus, et andekate ja tavaliste laste harimist on vaja eristada. Kuigi Hollingworth uskus idee olulisusesse, ei pakkunud Terman välja konkreetseid lahendusi, kuidas õppekavu võiks andekate laste jaoks kohandada. Seega sai Hollingworthist aktiivne andekate laste jaoks mõeldud hariduslike strateegiate arendaja. Suur enamus tema tööst toimus samal ajal kui Termanil ja kuigi nad kunagi ei kohtunud, austasid nad üksteist väga.
Kuigi paljud Hollingsworthi ja Termani seisukohad kattusid, ei nõustunud nad ühes olulises punktis. Terman uskus, et intelligentsus on pärilik omadus, seega keskendus ta vaid selle defineerimisele ja kirjeldamisele. Hollingworth tunnistas pärilikkuse olulisust, kuid sealjuures uskus, et keskkonnal ja harimisel on oma mõju intelligentsuse potentsiaalile. Tänu sellele uskumusele, oli Hollingsworth rohkem huvitatud sellest, kuidas andekaid lapsi paremini kasvatada ja harida.
Tema töö Binet' intelligentsustestide tegemisega Clearing House'is valmistas teda ette tööks nii andekate kui ka vaimselt mahajäänud lastega. Tänu tööle vaimse puudega lastega, avastas ta, et tegelikult on paljudel neist normaalne intelligentsus. Sellegipoolest oli nendel lastel teismeeas kohanemisprobleeme. Tänu sellele avastusele keskendus ta rohkem seesugustele lastele. Ta avaldas sellel teemal mitu raamatut: "The Psychology of Subnormal Children" (1920, "Special Talents and Defects" (1923) ja "The Psychology of the Adolescent" (1928).  Viimasest raamatust sai järgneva paarikümne aasta jooksul populaarne õpik. Mitmed väljaanded pidasid õpikut tähtsaks ning avaldasid väljavõtteid peatükist võõrutamise kohta. Lisaks kirjutas ta raamatud "The Problem of Mental Disorder"(1934) ja "Psychology of Special Disability in Spelling" (1918). Lisaks kirjutas ta õpikuid enda õppeainete jaoks Columbia ülikoolis.
Alates 1920. aastatest hakkas ta rohkem tööle andekate lastega. Hollingworth leidis, et vaimse häirega lastest ainult vähestel olid probleemid seotud kohanemisprobleemidega. Tema sõnul tuleb aga andekus haridus- ja keskkonnateguritest, mistõttu ta uskus, et on olemas kindlaid viise, kuidas toime tulla andekusega ja kuidas harida andekaid lapsi. "Andekas Laps", mille kirjutas Hollingworth 1926. aastal, kirjeldab tulemusi Hollingworthi uuringust, kus ta hindas andekate laste perede tausta, psühholoogilisi-, temperamendi-, sotsiaalseid- ja füüsilisi omadusi. Samuti hõlmab raamat katset luua õppekava, arendamaks 50 seitsme- kuni üheksa-aastasi lapsi üle 155-punktilise IQ-skooriga. Tema viimane raamat oli "Lapsed üle 180-punktise IQ-ga", mis avaldati 1942. aastal, mille tegelikult lõpetas tema abikaasa pärast tema surma. Raamat kirjeldas kuidas paljudel kõrge IQ-skooriga lastel on tihti kohanemisprobleeme, mis tulenevad nii intellektuaalse stimulatsiooni puudusest kui ka vanemlikust hooletusse jätmisest. Hooletusse jätmine tulenes tollasest suhtumisest, kus arvati, et targad lapsed saavad ise enda eest hoolt kanda. Hollingworth töötas välja selliste inimestega töötamise meetodi, kus rõhutati lapsega igapäevase kontakti säilitamse olulisust. Nende lapse andekust tuleb võimalikult varakult avastada, samuti ei tohiks neid eraldi hoida teistest lastest ja eakaaslastest.
Hollingworthi esimene longituuduuring algas 1922. aastal New Yorgis, kus ta uuris viitkümmet üle 155-punktilise IQ-ga seitsme- kuni üheksa-aastast last. Lapsi uuriti kolme aasta jooksul. Üheks uuringu eesmärgiks oli saada võimalikult hea üldpilt laste kohta: koguti informatsiooni tausta, pere, psühholoogilise seisundi, füsioloogia, temperamendi ja sotsiaalsete omaduste kohta. Uuringu teine eesmärk oli saada teadmisi selle kohta, milline oleks selliste õpilaste jaoks parim õppekava. Selle uuringu tulemused on avaldatud tema raamatus " Andekad lapsed" (1926). Järgmise 18 aasta jooksul lisas ta juurde informatsiooni uuringus osalejate elukaaslaste ja laste kohta.
Teine eksperiment andekate lastega toimus 1936. aastal. Uuringus kasutati esimese uuringuga sarnast valimit, kuid seekord pöörati rohkem tähelepanu rassilisele heterogeensusele, mis mudeldati tavalise New Yorgi riigikooli järgi. Lapsed värvati kooli Speyeri Koolist, mis sai hiljem tuntuks kui "Leta Hollingworthi tarkade laste kool". Uuringus kasutatud õppekava oli "Tavaliste asjade evolutsioon". Ta avastas, et lapsed soovivad avastada enda ümber olevat maailma. Seega koosnes õppekava toidu, riiete, peavarju, transpordi, tööriistade, ajaplaneerimise ja suhtlemise kohta õppimisest.
Hollingworthi viimase andekate laste uuringu avaldas pärast tema surma 1942. aastal tema abikaasa. Tegu oli longituuduuringuga kaheteistkümne lapsega, kelle IQ oli kõrgem kui 180. See algas 1916. aastal pärast tööd Binet' testidega. Ta avastas lapse, kelle IQ oli 187, mille tõttu ta otsis järgneva 23 aasta jooksul üles veel 11 sarnaste vaimsete võimetega last. Kuna Hollingworth teadis, et ta ei ela nii kaua, kuni kõik uuringus osalenud lapsed täiskasvanuikka jõuavad, koostas ta raamistiku, mille abil tulevikus saaks töö lõpule viia. Üle 180-punktilise IQ-ga inimestel on tugev soov privaatsusele, nad jagavad harva enda kohta isiklikku informatsiooni, kardavad olla sildistatud "erilisena" ja neile ei meeldi, kui nendele või nende perele pööratakse tähelepanu. Hollingworth saavutas osalejate konfidentsiaalsuse, mistõttu oli tema töö eeskujuks edaspidistele sarnastele uuringutele. Uuringu tulemustena selgus, et paljud eriti andekad lapsed kannatavad kohanemisprobleemide all. Põhjusteks on täiskasvanutepoolne valesti kohtlemine ning intellektuaalse väljakutse puudumine. Täiskasvanud ei arvesta sageli selliste lastega piisavalt, kuna arvatakse, et sellised lapsed on iseseisvad. Samuti murti uuringuga müüt, nagu oleksid erilised lapsed kohmakad, õrnad või ekstsentrilised.
Hollingworth oli esimene, kes kirjutas andekatest lastest ulatusliku raamatu, samuti oli ta esimene, kes õpetas kõrgkoolis kursust andekatest lastest. Lisaks oli ta esimene, kes uuris lapsi, kelle IQ skoor küündis kõrgemale kui 180.
Naistepsühholoogia
Columbias õppides hakkasid Hollingworthi huvitama tollal levinud väärarusaamad naistest. Thorndike nõustus teda juhendama väitekirjaga funktsionaalsest perioodilisusest, mis keskendus ideele, et naised on menstruatsiooni ajal psühholoogiliselt häiritud. Thorndike'il oli Hollingworthi tööle oluline mõju, kuna ka Thorndike ise oli verieeruvuse hüpoteesi toetaja. Varieeruvuse hüpotees postuleeris, et kuna meeste seas on nii psühholoogiliste kui füsioloogiliste omaduste varieeruvus suurem, siis meeste seas on rohkem teatud omaduse äärmusi, samal ajal kui naistel on rohkem sama omaduse keskmisi väärtuseid (Shields, 1982). Hollingworthi eesmärgiks oli tõestada, et variatiivsuse hüpotees on väär ja et äärmused ei baseeru mitte sool, vaid kultuurilistel teguritel. Ta uskus, et kaasasündinud erinevuste asemel mängivad nähtuses rolli ühiskonna poolt tekitatud soorollid. Kuigi Hollingworthi uurimistöö erines Thorndike'i huvidest, lõpetas ta oma doktorantuuri Thorndike'i juhendamise all. Väitekiri keskendus varem populaarsele uskumusele, et naiste vaimne võimekus väheneb menstruatsioonide ajal. Uuringu jaoks registreeris ta iga päev kolme kuu jooksul nii meeste kui naiste tulemusi erinevates kognitiivsetes, tajulistes ja motoorsetes ülesannetes. Tema uuring tõestas, et varasem uskumus naiste kohta ei vasta tõele. Doktorikraadi saamisel 1916. aastal võttis Hollingworth vastu Thorndike'i pakkumise õpetada Columbia Õpetajate Kolledžis.
Lisaks oli Hollingworth huvitatud levinud arusaamast, et intelligentsus on suurel määral päritud ning et naised on meestest intellektuaalses tasemes madalamad. Ta uskus, et naised ei saavuta kõrgeid positsioone naistele seatud sotsiaalsete rollide tõttu, mitte sellepärast, et naised oleksid meestest intellektuaalselt halvemad.
Selleks, et põhjalikumalt uurida variatiivsuse hüpoteesi, tegi Hollingworth eksperimendi väikelastega, kuna nad ei olnud veel mõjutatud keskkonna teguritest, mis võivad mõjutada täiskasvanutevahelisi erinevusi. Hollingworth leidis, et keskkondlikud tegurid lasevad meestel valida rohkemate võimaluste seast enda oskustele sobivat ametit. Samal ajal, kui naistele nähti ette koduperenaise rolli, mis ei lasknud neil enda intelligentsust proovile panna. Seesuguse ühiskonnast tuleneva soorolli tõttu võivad ajapikku naiste intelligentsuse skoorid väheneda. Uuringu jaoks kogusid Hollingworth ja Helen Montague tuhandelt vastsündinult poisilt ja tuhandelt vastsündinud tüdrukult erinevaid andmeid. Nad mõõtsid kümmet anatoomilist omadust ja leidsid, et kuigi poisid olid veidi suuremad kui tüdrukud, ei leidunud sugude vahel variatiivsuses erinevusi.
Hollingworth uskus, et peamiselt tema oli selle taga, et Thorndike muutis oma uskumusi nõnda, et hakkas pidama keskkondlike tegureid kaasasündinud teguritest olulisemaks. Samuti oli Hollingworth selle taga, et Terman muutis oma nativistlikku positsiooni sugudevahelistes erinevustes intelligentsuse uurimisel, kuna Hollingworth näitas, et meeste seas on rohkem neid, keda peetakse andekaks just sotsiaalsete normide tõttu.
Surm ja pärand
Leta Hollingworth suri 27. novembril 1939 (53-aastaselt) kõhukelmevähki. Teda hinnatakse kui enda uuritavatele pühendunud teadlast. Ta rõhutas uuringus osalejatega otsese kontakti hoidmise olulisust. Samuti tuntakse teda 20. sajandi esimese kahe kümnendi teadustööde tõttu, mis aitasid muuta ühiskonna suhtumist naistesse.
223
223. aasta
Sajandid: 2. sajand - 3. sajand - 4. sajand
Aastakümned: 170. aastad 180. aastad 190. aastad 200. aastad 210. aastad - 220. aastad - 230. aastad 240. aastad 250. aastad 260. aastad 270. aastad
Aastad: 218 219 220 221 222 - 223 - 224 225 226 227 228
Printsess Mary, Gloucesteri ja Edinburghi krahvinna
Printsess Mary, Gloucesteri ja Edinburghi krahvinna (25. aprill 1776 Buckinghami palee, London – 30. aprill 1857 Gloucester House, London) oli Briti kuningliku perekonna liige ja George III 11. laps (4. tütar).
Printsess Mary isa oli valitsev Inglismaa kuningas George III ja ema kuninganna Charlotte. Mary lapsepõlv ja noorusaastad oli äärmiselt kaitstud ning ta veetis enamuse ajast vanemate ja õdede-vendadega.
1796. aastal, kui Madalmaade kuningapere oli Londonis eksiilis, armus 20-aastane Mary Madalmaade prints Fredericki, kuid George III ei lubanud neil enne Mary vanemaid õdesid abielluda. Frederick suri 1799. aastal sõjaväes infektsiooni tagajärjel.
22. juulil 1816 abiellus Mary oma isa vennapoja, prints William Frederickiga. Laulatus toimus Saint Jamesi palee kabelis ning pulmapäeval andis Mary vend, prints-regent George William Frederickile kõnetlusvormeli Tema Kuninglik Kõrgus.
Paar asus elama Bagshot Parki. Pärast William Fredericki surma kolis Mary White Lodge'i Richmond Parkis. Mary ja William Fredericki abielu oli lastetu.
Printsess Mary suri 30. aprillil 1857 Gloucester House'is Londonis ning maeti 8. mail 1857 Saint George'i kabelisse Windsori lossis.
Mary oli George III ja kuninganna Charlotte'i viimane elusolev laps. Ta suri 81-aastaselt.
Ḩamad ibn ‘Īsá Āl Khalīfah (1872–1942)
pisi|Ḩamad ibn ‘Īsá Āl Khalīfah Šeik Ḩamad ibn ‘Īsá Āl Khalīfah (araabia keeles حمد بن عيسى آل خليفة; elas 6. veebruar 1872 – 20. veebruar 1942 ) oli Bahreini monarh (ḩākim) alates 1932 kuni surmani.
Ta oli eelmise valitseja ‘Īsá ibn ‘Alī Āl Khalīfah' teine poeg (vanem vend suri 1893) ning nimetati troonipärijaks ja asevalitsejaks ametlikult 26. mail 1923. Troonile tõusis Ḩamad pärast isa surma 9. detsembril 1932 ja krooniti 9. veebruaril 1933.
7. veebruaril 1940 asutas ta Bahreini kõrgeima autasu, kolmeklassilise Āl Khalīfah' ordeni.
Hariduse omandas ta eraõpetajate juhendamisel. Enne valitsejaks saamist oli ta 1920–1929 Al-Manāmah' kuberner.
Suurbritannia autasustas teda kahe ordeniga: 3. juunil 1921 India impeeriumi ordeniga, mis andis talle õiguse kanda tiitlit Sir, ja 1. jaanuaril 1935 India tähe ordeniga.
Kersleti
Kersleti (varem ka Kärrsläti, rootsi Kärrslätt (`tšärr`slett, `kärr`slett)) on küla Vormsi vallas Lääne maakonnas.
Nimi
Küla kohta kasutati aastal 1540 nime Kyrresleven, aastal 1565 Kyrffveslett, aastal 1598 Kirchiesletz by, aastal 1615 Kirckslätt ja aastal 1627 Kyrkslätt. Kersleti nimi on mugandatud rootsi nimest Kärrslätt. Nimi on algselt kaheosaline, aga seda on raske tõlgendada. Tagumise osa tähenduses ollakse üksmeelsel arvamusel, et see lähtub sõnast slätt ehk tasandik. Vaid 1540. aastal alamsaksa kirjapanija on selle ekslikult sidunud sõnaga leven ehk elu. Algusosa tähenduses arvamused erinevad. Carl Russwurm, Paul Johansen ja E. Lagman peavad kogu nime Soomest Uusimaalt pärinevaks siirdnimeks, mis tuli kaasa rootsi ümberasujatega. Padise kloostril oli Uusimaal ja ka Kyrkslättis aastail 1335–1407 valduseid. Soomes on vallanimi Kyrkslätt (soome Kirkkonummi) juba 1330 kirja pandud kujul Kirkeslæth, Kyrkioslæth. Lagmani järgi on Kyrkslätt Vormsi asukate suus muutunud järgmiselt: kyrk › kärk ja slätt › hlēt ning k on kaashäälikute vahel assimileerunud kujule Kählet või Kälet. Tegemist on suupärasema nimega, lisaks tähendab kärr rootsi keeles sood. Per Wieselgren seevastu hülgab siirdnime teooria ja üritab seletusi leida taimenimetustest, viidates ürdile körvel, vanarootsi kirvil, kyrvil, mis tähendab aed-harakputke. See taim seal küll esineb, aga seda tuntakse seal teistsuguse nimetuse all.
Transport
Külas asub kaks bussipeatust, Fällarna teerist ja Kärrslätt.
Loodus
Küla asub Läänemere kaldal. Selle kõige põhjapoolsem osa on Kärrsläti neem. Rannaäärne ala kuulub Väinamere hoiuala koosseisu.
Külas asub Kersleti järv, mis jääb Vormsi maastikukaitseala territooriumile.
Kersletis asub looduskaitsealune Vargsteini kivi ehk "Hundikivi".
Nukufilm
Nukufilm on animatsiooni liik, kus liikumine salvestatakse faasinihkega nuku liigutamisega. pisi|Ladislaw Starewiczi nukufilm "The Ant and the Grasshopper" Animatsiooni tegemine toimub stiilis liigutamine-stopp-võte-liigutamine-stopp-võte- ... Ingliskeelse termini stop-motion animation otsene tõlge ongi "liikumine-seis hingestamine".
Nukufilmi tegemine on jätkuv-lineaarne protsess, liigutusi ei saa enam hiljem animatsiooni keskele-vahele teha. Erinevus joonisfilmist just selles järjestikulisuses peitubki, sest joonisfilmis saab kaadreid liikumise piltidele "vahele" joonistada.
Nukufilm on üks stoppkaaderanimatsiooni alaliike, kus liikumise illusioon saavutatakse objekti järk-järgult liigutamise ja pildistamisega. Kui stoppkaaderanimatsioon on igasuguse liikumise järk-järgult pildistamine ja filmiks monteerimine, siis nukufilm tegeleb ainult nukkude või nukulaadsete objektide hingestamisega. Realistliku liikumise saavutamiseks tuleb objekt liikuma panna kiirusega 24 kaadrit sekundis.
Esimeseks nukufilmikatsetuseks võib lugeda Albert. E. Smithi ja J. Stuart Blacki 1898. aastal tehtud nukufilmi "The Humpty Dumpty Circus", kus akrobaatidest ja loomadest koosnev mänguasjade tsirkus ärkab ellu.
Esimene pioneer ja suurim algusaegne Euroopa nukufilmi tegija oli Ladyslaw Starewitz (1892–1965), kelle käe all valmisid esimesed konkreetseid lugusid jutustavad nukufilmid. Väga kuulus on Krõlovi valmi järgi filmitud lugu "Ritsikas ja sipelgas" (1911). Starewitz alustas dokumentaalfilmide tegemist putukatest ja sealt edasi hakkaski kasutama oma eelnimetatud nukufilmid päris putukaid – idee poolest kasutas putukate kehasid ja jalgadeks traati. Oma eksperimentide tulemusena jõudis juba nii-öelda õigete nukufilminukkude valmistamiseni, kus nahka oli kasutatud nahaks ja traati tegelaste luude asemel, et saaks vajalikust kohast väänata ja saavutada poosid, mis nukkude ilmestamiseks vajalik.
Nukufilmi loomise tehnikad
Selle meetodiga vormitakse filmi jaoks vajaminevad nukud valmis ja hakatakse manipuleerima nuku osi liigutades ja välja vahetadas. Nuku tegemise juures peab arvestama sellega, et nuku liigesed peavad olema realistlikult animeeritavad ja iga näoilme jaoks on vaja voolida uus nägu. Nukke valmistatakse nii käsitsi kui ka 3D-prinditakse. 3D-printimise juures modelleeritakse nukud valmis arvutis, prinditakse välja ja viimistletakse. See meetod lubab nukufilmis kasutada rohkem liigutusi ja näoilmeid, kulutades vähem aega nukkude valmistamisele.
Tuntud näited tänapäevast on 3D-prinditud film “Caroline” (2009, režissöör Henry Selick).
Animeerida saab ka olemasolevaid objekte, nagu mänguasju.
Esimene film, kus tegelastena kasutati mänguasju, ja samas ka vanim säilinud stoppkaaderfilm, on 1898. aasta film “The Humpty Dumpty Circus” (režissöörJ. Stuart Blackton ja Albert E. Smith).
Nukud joonistatakse paberile ja lõigatakse välja. Populaarne näide on "South Park", enne kui nad läksid üle digitaalanimatsioonile.
Ajalugu
pisi|Howard Mossi stoppkaader lühinukufilm "Mary and Gretel" 1916. aastast Stoppkaader sai alguse 19. sajandi lõpus koos filminduse arenguga. Prantslasest režissöör Georges Méliès avastas juhuslikult, et kui filmikaamera töö filmimise ajal peatada ja taaskäivitada, saab filmile püüda katkendlikku liikumist. Esimene film, kus seda tehnikat animatsiooni eesmärgil kasutati, oli 1898. aasta filmis “The Humpty Dumpty Circus” (režissöör J. Stuart Blackton ja Albert E. Smith). Nad kasutasid Blacktoni tütre puidust mänguasju.
1920. aastatel hakkas USA-st pärit filmikunstnik Willis O'Brien eksperimenteerima eri materjalidest nukkude ehitamisega. Ta ehitas nukkudele puidust karkasse ja kattis nad kummi ja riietega. Hiljem hakkas ta kasutama metallist liigestega karkasse. Nendega oli võimalik saavutada paindlikum liikumine. Seda tehnikat kasutati ära fantaasiafilmide tegemiseks. Nt 1933. aasta film “King Kong”, kus suur ahv animeeriti kasutades O’Brieni nukke ja stoppkaadrit. Stoppkaaderanimatsiooni kasutamine eriefektide loomiseks kestis kuni 1993. aastani. Pärast seda hakkas filmitööstus liikuma digitaalsete efektide poole.
Kuigi esimesed näited savianimatsioonist pärinevad 20. sajandi algusest (Edwin Porteri lühifilm “Fun in a Bakery Shop”, 1902), muutus savianimatsioon populaarseks alles 1950. aastatel Arthur Clokey “Gumby” sarjaga. pisi|[[Evolutsiooniteooria|Evolutsiooniteooriat tutvustav nukufilm "Fifty Million Years Ago" (1925)]] Fabrikatsioon ehk nukkudele varuosade valmistamine animatsiooni eesmärgil sai samuti alguse 20. sajandi alguses. Selle tehnika tegi aga populaarseks Tim Burton 1993. aastal filmiga “The Nightmare Before Christmas”. See oli ka esimene kultuuriliselt tähtis film, mis oli animeeritud täielikult stoppkaadris. Nukkude ehitamisel kasutati traadist karkasse, liigutavate liigestega ning erinevate peade vormimisega. Hiljem kasutas Tim Burton nukke, mille näo osi sai manipuleerida tänu mehhanismidele, mis nuku näo sisse ehitati.
2009. aastal tuli välja Laika stuudio film “Caroline”. See film oli esimene stoppkaadris animeeritud film, kus kasutati 3D-prinditud nukupäid.
Eesti nukufilm
Eesti esimene nukufilm oli 1958. aastal Elbert Tuganovi lavastatud "Peetrikese unenägu".
Eestis toodab nukufilme OÜ Nukufilm. Stuudio on tegutsenud 1957. aastast ja on üks suuremaid nukufilmile spetsialiseerunud stuudioid Ida- ja Põhja-Euroopas. Esimesed tähtsamad nukufilmirežissöörid olid Elbert Tuganov ja Heino Pars. Heino Pars on filmisarja "Operaator Kõps" autor. OÜ Nukufilm on pälvinud palju tunnustust ja auhindu.
2001. aastast tegutseb MTÜ Nukufilmi Lastestuudio.
Adeele Kisant
Adeele Kisant (12. märts 1890 – 4. aprill 1998 Läänemaa Haapsalu ) oli eesti pikaealine.
7. jaanuaril 1998 oli Adeele Kisant vanim elusolev eestlane.
Sündinud 3. mail
''Siin loetletakse 3. mail sündinud tuntud inimesi.
American Airlinesi lend 587
American Airlinesi lennu 587 traagiline õnnetus juhtus 12. novembril 2001, mil Airbus A300-605R tüüpi reisilennuk kukkus alla Belle Harbori elamurajooni New Yorgis. Lennuk alustas lendu John F. Kennedy rahvusvahelisest lennujaamast ja suundus Dominikaani Vabariigi Las Americanasi rahvusvahelisse lennujaama. Lennukis viibis 260 inimest: 2 pilooti, 7 meeskonnaliiget ja 251 reisijat. Kõik lennukis viibijad said surma, lisaks 5 maapealset töötajat.
Õnnetus
Kell 09.01 sai lend 587 loa liikuda lennurajale 31L. Japan Airlinesi lend 47 (Boeing 747-400) sai kell 09.06 samuti loa liikuda rajale. Paar minutit hiljem võeti American Airlinesi pilootidega ühendust, et nad sõidaksid lennu 47 järel stardirajani välja. Lennuraja ääres seistes kontrollis esimene ohvitser lennuki tüüri. Selgus, et kõik toimis. Kell 09.11 sai Boeing 747-400 loa stardiks. Samal ajal hoiatas lennujuht lendu 587, et Japan Airlinesi lennu järel oli tekkinud keerisjälg (õhukeeris) ja et nad takseeriks end lennurajale 31L valmis. Kell 09.13 startis lennuk ja sai käsu tõusta 5000 jalani ja hiljem 13 000 jalani. Tõustes lennukõrguseni hakkas kapten tundma märke, et keerisjälg ei olnud nende eest kadunud. Sellest väljumiseks üritas esimene ohvitser pedaalidega tüüri liigutada paremale ja vasakule, kuid kell 09.16 käis kõva mütsatus. Paugu tagajärjel oli vertikaalstabilisaator lennuki küljest ära murdunud. Enne kokkupõrget maaga eraldusid mõlemad lennuki mootorid tugevate jõudude tõttu.
Ohvrid
Tabel 1. Hukkunud reisijate arvud
BC Rakvere Tarvas
BC Rakvere Tarvas on korvpallimeeskond, mis osaleb Alexela Eesti Korvpalli Meistriliigas ja Paf Eesti-Läti Korvpalliliigas.
Nõmme Kalju FC
Nõmme Kalju FC on 1923. aastal asutatud ja 1997. aastal taasasutatud Eesti jalgpalliklubi Nõmmel Tallinnas, mis mängib Premium liigas. Nõmme Kalju on kahekordne Eesti meister, esimest korda tuldi meistriks 2012. aasta hooajal.
Ajalugu
Nõmme spordiselts Kalju asutati 20. detsembril 1922. Järgmisel aastal loodi jalgpalliklubi Kalju, mis tegutses edukalt kuni II maailmasõja alguseni. Kalju asutajateks olid kaks elukutselist maadlejat Aleksander Šneider ja Mart Liiv. Klubi mängis Hiiu staadionil.
Taasasutamine
Nõmme jalgpalliklubi Kalju jätkas tegevust 1997. aastal, mil hakati mängima Eesti meistrivõistluste tugevuselt neljandas III liigas. Taasasutajad olid endine Eesti rahvuskoondise treener Uno Piir ja Õhtulehe noorte jalgpalliklubi president Anton Siht.
Kuno Tehva ajastu
2002. aastal liitus Kaljuga selle praegune president Kuno Tehva ja klubi eesmärgiks võeti professionaalse jalgpalliklubi loomine. 2005. aastal tõusis klubi II liigasse ja 2006. aastal Esiliigasse. 2007. aastal alistati Meistriliiga üleminekumängudes Kuressaare ning Nõmme Kalju esindusmeeskond tõusis 2008. hooajaks Eesti meistriliigasse. Klubi uueks eesmärgiks seati Eesti meistriks tulemine 5 aasta jooksul ning noorte jalgpalli igakülgne arendamine.
Meistriliigas saavutati debüüthooajal 4. koht, mis andis õiguse mängida Balti liigas. Kalju ründaja Ingemar Teever oli 23 tabamusega liiga edukaim väravalööja. Kalju rannajalgpallimeeskond tuli oma ala meistriks. Aprillis 2009 jõudis Kalju karikafinaali, mille kaotas penaltiseerias Florale. . Flora karikavõit tähendas samas, et Kalju pääses uude eurosarja UEFA Euroopa Liiga 1. kvalifikatsioonivooru 2008. aasta hooaja neljanda koha alusel. Kurioosumina läheb ajalukku 14. juulil 2009 peetud Meistriliiga kohtumine FC Kuressaare ja Nõmme Kalju vahel. Kalju jäi teenitud võidupunktidest ilma, sest saatis väljakule üheaegselt neli nõndanimetatud võõrmängijat, mistõttu sai Kuressaare esiti kirja 2:– võidu. Et aga Kuressaare meeskonnas mänginud Elari Valmas ei oleks tohtinud madalamates liigades teenitud kaartide tõttu kohtumises kaasa teha, kanti mõlemale meeskonnale protokolli kaotus. 31. augustil lõpetati leping senise peatreeneri Karel Voolaiuga ning sõlmiti kolmeaastane leping endise Levadia peatreeneri Igor Prinsiga.
2012. hooajal krooniti Nõmme Kalju esindusmeeskond Eesti meistriks, võideti FIFA Fair Play auhind ning Nõmme Kalju valiti Tallinna elanike poolt Tallinna aasta meeskonnaks. Noorteliigades osales kokku 24 Nõmme Kalju noortevõistkonda ja noorte U-17 Eliitliigas tuli Nõmme Kalju järelkasvumeeskond Eesti noortemeistriks. 2013 liigahooaja lõpetas Nõmme Kalju hõbemedaliga, tehes eduka hooaja Euroopas, alistades Meistrite Liiga eelringis Soome klubi HJK ning samuti mängiti Tšehhi klubi Plzeňi Viktoria ja Ukraina hiiu Dnipropetrovski Dniproga, kellele tuli alla vanduda. Kalju duubelmeeskond Nõmme Kalju II võitis kindla eduga Esiliiga B ning tõusis Esiliigasse, Eesti jalgpalli tugevuselt teisele astmele.
Nõmme Kalju tegevjuht on Ehte Eamets.
Praegune koosseis
''Seisuga 10. märts 2021''
Mängijate rekordid Meistriliigas
''Uuendatud seisuga 5. november 2016. Aktiivsed mängijad on paksus kirjas.''
Marfa Žurova
Marfa Žurova (7. juuli 1888 Venemaa Pihkva oblast – 1997 Harjumaa Karjaküla) oli Eesti pikaealine.
Aastatel 1995 –1997 oli Marfa Žurova Eesti vanim elanik.
Tallinna Kalev (korvpalliklubi)
Korvpalliklubi Tallinna Kalev/Audentes on Eesti korvpalliklubi Tallinnas.
1920. aastal loodi Tallinnas Eesti Spordiseltsi Kalev poolt korvpalliklubi Kalev, mis oli praeguse korvpallivõistkonna Tallinna Kalev eelkäija.
Tulemused meistriliigas
Hooajal 2011/2012 moodustati TTÜ/Kalevist tagasi kaks võistkonda: TTÜ KK ja Tallinna Kalev. Tallinna Kalev saavutas 6. koha. Järgmistel hooaegadel olid kohad 8. ja 5.
Hooajal 2014/2015 kandis võistkond nime TLÜ/Kalev, peale põhiturniiri kaotati veerandfinaalis Tartu Ülikool/Rockile mängudega 0:3 ja jäädi 8. kohale. Järgmisel hooajal võideti veerandfinaalis Pärnu Sadamat 3:1, kuid poolfinaalis kaotati Tartu Ülikool/Rockile 1:3. Kolmanda koha mängudes kaotati Avis Raplale ja jäädi neljandaks.
2016/2017 toimunud hooajal jäädi põhiturniiri järel veerandfinaalis alla Tartu Ülikool/Rockile 0:3 ning saavutati kokkuvõttes 6. koht. Hooajal 2017/2018 mängiti nime all Tallinna Kalev/TLÜ ja saavutati põhiturniiril 6. koht. Veerandfinaali mängudes Avis Utilitas Raplaga jäi peale Rapla meeskond tulemusega 3:2.
2018/2019 toimunud turniiril saadi põhiturniiril 3. koht, veerandfinaalis mängiti võidukalt Tartu Ülikool/Rockiga ning seejärel poolfinaalis TalTechiga (mängud 3:0) ning jõuti finaali, kus tunnistati BC Kalev/Cramo paremust. Kaotati mängudega 0:3, kuid võideti hõbemedalid (Eesti mängijatest said medalid Janar Talts, Karl-Johan Lips, Kaido Saks, Leemet Böckler, Mario Paiste jt). Koroonaviirusest tingitud eriolukorra tõttu lõpetati 2019/2020 hooaeg enneaegselt ning Eesti meistreid välja ei kuulutatud. Hooajal 2020/2021 saadi põhiturniiril 7. koht, veerandfinaalis kaotati Pärnu Sadamale mängudega 0:2.
Hooajal 2021/2022 oli võistkonna nimi Tallinna Kalev ja osalemine põhiturniiril lõppes 7. kohaga. Veerandfinaalis oli TalTech/Optibet mängudega 3:1 Kalevist edukam ja Tallinna Kalev jäigi kokkuvõttes 7. kohale. 2022/2023 hooajal on meeskond meistriliigas mängimas nime all Tallinna Kalev /Audentes.
Bata Živojinović
pisi|Bata Živojinović (2008) Velimir "Bata" Živojinović (5. juuni 1933 Koraćica küla – 22. mai 2016 Belgrad) oli Serbia näitleja ja poliitik.
Näitlejana kogus ta populaarsust 1970. aastatel tehtud Teise maailmasõja teemalistes filmides (näiteks "Valter kaitseb Sarajevot", 1972).
1990. aastal valiti ta Serbia parlamenti. Osales 2002. aasta septembri-oktoobri presidendivalimistel, esindades Sotsialistlikku Parteid ja kogudes 119 052 häält (3,27%).
Sündinud 4. mail
''Siin loetletakse 4. mail sündinud tuntud inimesi.
Ardabīl
pisi pisi|Ardabili vaip (1539–1540) on maailma vanim teadaoleva valmistusajaga vaip Ardabīl on linn Loode-Iraanis Ardabīli provintsi ja Ardabīli maakonna keskus. Asub 25 km kaugusel Aserbaidžaani piirist 1351 m kõrgusel platool. Linnast läänes asub Sabalāni mägi.
Linnas on šeik Safī ad-Dīn Ardabilī haud ja hauakompleks, mis 2010. aastast kuulub UNESCO maailmapärandi nimistusse.
Ardabīl on tuntud siiditootmise ja sealsete pärsia vaipade poolest, mida peetakse ühtedeks parimateks.
Suurem osa linna elanikest on aserbaidžaanid.
Šakotis
pisi|Šakotis Šakotis (leedu keeles šakotis, poola keeles sękacz – 'kuusepuukook'; otsetõlkes 'haruline' ) on Poola-Leedu traditsiooniline vardas küpsetatud kook. Šakotise koostisosad on või, muna, jahu, suhkur ja koor. Kooki küpsetatakse pöörleval vardal kas ahjus või lahtise tule kohal.
Ajalugu
Koogi valmistamine levis rahva hulgas Poola-Leedu ühisriigi Rzeczpospolita ajal (1569–1791). Šakotis 'e päritolu seostatakse ühelt poolt Itaalia päritolu Poola kuninganna Bona Sforzaga ja teisalt jatvingidega. Kui balti hõimude hulka kuulunud jatvingid asustasid Podlaasia ala keskajal, siis Bona Sforza oli kuningas Zygmunt I abikaasa 1518–1548 ja oli tuntud riigi majanduse reformijana.
Šakotis 'ele on andnud nime tema iseloomulik kuju, mis tõlkes tähendab "mitmeharuline puu". Enamasti on ta kooniline ja meenutab välimuselt kuuske. Koogi küpsetamine on aja- ja töömahukas protsess. Tule kohal pöörlevale vardale kinnitatud koonusele kantakse kihtidena tainas. Keskmise koogi küpsetamiseks kulub pool tundi.
Kooki võib serveerida nii, nagu ta küpsetamisel jääb, või kaunistatuna šokolaadi ja suhkrust lilleõitega. Šakotis on üks tähtsamaid magustoite Leedu pidulaudadel, eriti pulmades või pühade ajal.
Kui 2006. aasta Euroopa päeval korraldati Austria algatusel Viinis Café Europe, siis valiti Leedu esindusmaiustuseks šakotis.
Ingrid Isotamm
Ingrid Isotamm (sündinud 3. mail 1979) on eesti näitleja.
Isotamm lõpetas 1997. aastal Palamuse Keskkooli ja 2001 Viljandi Kultuurikolledži näitleja erialal (III lend, juhendaja Andres Noormets).
Aastatel 2002–2011 oli Isotamm Eesti Nukuteatri näitleja. 2003. aastal osales ta Moldova tantsuprojektis Gender.
Isotamm on mänginud teleseriaalides "Kerge elu", "Keskea rõõmud", "Kättemaksukontor", "Kodu keset linna", "Buratino tegutseb jälle" ja "Saladused".
Isiklikku
Tema elukaaslane on Andres Dvinjaninov.
Mullakannikas
Mullakannikas on eesti perekonnanimi.
Seda perekonnanime on pandud ainult Küti mõisavallas Viru-Jaagupi kihelkonnas Virumaal ja tänapäeval selle perekonnanimega inimesi ei ole.
Söderby
Söderby (sööderbi, rootsi sö́ödär`büü, kohalikus pruugis Serbe (`seerbe)) on küla Eestis Lääne maakonnas Vormsi vallas.
Küla kohta kasutati aastal 1540 nime Suderbw, aastal 1565 Södherby ja aastal 1689 Sörby. Aastail 1977–1997 kandis küla ametlikult nime Söderbi. Naaberkülad Norrby ja Söderby on nime põhjal arvatavasti rajatud samal ajal. Rootsi norr + by tähendab nimelt Põhjaküla, söder + by aga Lõunaküla''.
Külas asuvad Söderby bussipeatus ja Hosby bussipeatus.
Roy Strider
pisi|Roy Strider esinemas semiootika kevadkoolis 2010 pisi|Roy Strider esitlemas raamatut "Punane ja must"
Roy Strider (hääldus [roi straider]; sünninimi Raul Sillaste; sündinud 10. septembril 1974) on publitsist, poliitik, kaitseliitlane, muusik ja aktivist. Strider on Eesti Kirjanike Liidu liige.
Haridus
Roy Strideril on põhiharidus.
Töö
Roy Strider on Kaitseliidu ratsaüksuse eestvedajaid.
Strider on töötanud Eesti Kunstiakadeemia õppejõuna ja pidanud loenguid Tartu Ülikooli orientalistika seminaris. Ta oli Põlva maakonnalehe kultuuritoimetaja. Ta on Eesti ökoriigi idee eestvedaja ja Tiibeti toetustegevuste koordinaator Eestis. Oli Amnesty Internationali Eesti grupi liige.
Ta on töötanud suhtekorraldusfirmas Otsa Konsultatsioonid. 2000. aastal asus tööle suhtekorraldusfirma Bridges & Partners tegevdirektorina. Ka oli ta sama firma projektijuht ja juhatuse liige. Ta oli Arnold Rüütli valimiskampaania juht 2001. aasta presidendivalimistel.
Strider on bändi Vennaskond kitarrist ja bändi Blind basskitarrist.
Tegevus aktivistina
2010. aastal viibis Mehhiko-Guatemala piiril asuva Chiapase osariigi territooriumil aset leidvas sõjalises konfliktis Zapatistide Rahvusliku Vabastusarmee (EZNL) poolt sõltumatuks deklareeritud territooriumil.