cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Liibüa
Loodus
Suurem osa Liibüa territooriumist on 200–600 m kõrgune lavamaa, mida liigestavad suured madalikud. Kõrbed, poolkõrbed ja kuivstepid katavad ligikaudu 98% riigi pindalast. Taimkatet leidub vaid Vahemere ranniku loode- ja kirdeosas.
Kuu keskmine õhutemperatuur on juulis 26–29 kraadi, jaanuaris 11–13 kraadi.
Liibüa kõrbetes on kohti, kus aastaid ei saja. Sademeterohkeim piirkond on riigi kirdeosa.
Püsiva vooluga jõgesid ei ole. Põhjavee varu on suur.
Majandus
Naftasektor annab Liibüale 95% ekspordituludest, 80% valitsuse tuludest ja 25% SKT-st. SKT elaniku kohta on üks Aafrika suuremaid (2010. aasta hinnangul 13 800 USA dollarit). Ühiskonna madalamate kihtideni jõuab sellest aga väike osa. Põllumajandusolud on viletsad, mistõttu Liibüa impordib kolmveerandi oma toidust.
2011. aasta algul oli Liibüa maailma riikidest 17. naftatootja, Aafrika riikidest aga kolmas. Liibüa naftatoodang moodustas umbes 2% maailma tarbimisest. Umbes 85% naftatoodangust müüdi Euroopasse.
Liibüa naftatoodang, mis on küündinud kuni 1,6 miljoni barrelini päevas, kuivas 2011. aastal puhkenud kodusõja tõttu kokku vähem kui 100 000 barrelile päevas. Asjatundjate arvates võtab tootmise viimine taas vähemalt miljoni barrelini päevas aega aasta või mitugi.
Liibüa on OPEC-i liige.
Liibüa taotleb alates 2004. aastast Maailma Kaubandusorganisatsiooni liikme staatust.
Ajalugu
Liibüa alad idaosa moodustas antiikajal viiest linnriigist koosnev linnriikide ühenduse Pentapolis, lääneosa aga kolme linnriigi ühendus Tripolis, rajatud kas foiniiklaste või kreeklaste poolt. Liibüana mõisteti esmalt kogu Aafrikat peale Egiptuse, hiljem aga Egiptusest läänes asuvat ala. Alade põlisrahvaks olid berberid, kes on ajalooliselt kõnelnud mitmesuguseid berberi keeli, mis moodustavad ühe haru afroaasia keeleperekonnast. pisi| Liibüa alad liideti Rooma keisririiki Rooma provintsina ning Liibüas asuv Leptis Magna tõusis Rooma impeeriumis erilisse ausse 193. aastal, kui Rooma keisriks tõusis Roomast pärit Septimius Severus. Rooma keisririigi ajal võis Aafrikas rääkida kolmest tõelisest suurlinnast – Kartaagost, Leptis Magnast ja Aleksandriast. Julius Caesari ajal olid sealsed alad ka korraks ühte provintsi liidetud – Africa proconsularis, kuid hiljem sai Tripolisest Tripolitaania, Pentapolisest aga Kürenaika. Kolmas osa tänasest Liibüast, berberite ala Fezzan püsis pikemat aega iseseisvana. 4. sajandil eksisteerisid Rooma Kürenaika aladel provintsid Libya Inferior ja Libya Superior.
Rooma impeeriumi allakäigule järgnesid aladel vandaalide 5. sajandi rüüsteretked ning seejärel Bütsantsi võim, millele järgnes araablaste vallutus 7. sajandil. 647. aastal alistasid ja vallutasid kaliif Uthmani kalifaadi väed Egiptuse kuberneri Abdullah ibn al-Sa’adi juhtimisel kohaliku Bütsantsi asevalitseja Gregorios, kes langes sõjas ning algas islami periood Liibüas. pisi|vasakul|Araablaste kalifaadi laienemine: {{legend|#a1584e|[[Muḩammad (622–632)}} {{legend|#ef9070|Neli esimest kaliifi (Rashidun, 632–661)}} {{legend|#fad07d|Umaijaadid (661–750)}}]] Kalifaadi ajal järgnes paar sajandit kestnud kultuuriline õitseng, kuid liiga suureks aetud kalifaat hakkas lagunema, mis tähendas igasuguse stabiilsuse kadumist. 9. ja 10. sajandil tekkisid Kalifaadi äärealadel iseseisvad riigid (Saffariidide, Tuluniidide, Samaniidide ja Hamdamiidide riik) ja 9. sajandil hakkasid esimesed piirkonnad kalifaadist lahku lööma. 10. sajandil see protsess kiirenes veelgi, seda tingis riigi liiga suur ulatus. 11.–12. sajandil moodustasid valdava osa islamimaailma elanikkonnast (või vähemalt poole) juba muslimid. Islamimaailm oli selleks ajaks jagunenud selgelt eristuvateks kultuurilisteks piirkondadeks nagu al-Džazīra (Araabia poolsaar), al-Šām (tänapäeva Süüria, Palestiina Riik, Jordaania, Liibanon ja Iisrael), Egiptus, Iraak, al-Magrib (Egiptusest lääne poole jääv Põhja-Aafrika), Andaluusia (Hispaania ja Portugal), Khurāsān (Iraan ja Kesk-Aasia) ja Sind (India lääneosa ja Pakistan). pisi|Fatimiidide kalifaadi alad oma suurimas ulatuses Aglabiidide dünastia riik hõlmas 9. sajandil suure osa tänasest Alžeeriast, Tuneesiast ja Tripolitaaniast. Fatimiidid suutsid 10. sajandil allutada kogu Põhja-Aafrika. Tripolitaania sunniitliku Aglabiidide dünastia ja Ziriidide dünastia valitsetud aladele tungisid Egiptusest šiiitlik Fatimiidide dünastia mis tõi aga 11. sajandiks Liibüa aladele pideva kodusõja, Fatimiidide saadetud Banu Hilali beduiiniklanni ründas sunniitlike berberite Ziriidide dünastiat, kes oli hõivanud Tripolitaania. Ziriidide dünastia hiilgehetk oli 11. sajandil, kui ühine riik sisaldas nii tänast Marokot, Alžeeriat, Tuneesiat kui ka Liibüa lääneosa. pisi|vasakul|Osmanite impeerium, aastail 1481–1683 12. sajandil rüüstasid Liibüa rannikut Sitsiilias kanda kinnitanud normannid, kes 11. sajandil hõivasid Lõuna-Itaalia ning Fatimiidide kalifaadile allunud Sitsiilia emiraadi. 11. sajandi Lõuna-Itaalia mandriosa võimud värbasid normanni palgasõdureid, kes olid viikingite kristlikud järeltulijad; normannid Roger I juhtimisel vallutasid Sitsiilia moslemitelt.
Almohaadide dünastia suuts 12. sajandil allutada kogu Aafrika põhjaranniku Egiptusest läänes. 13. sajandil tegutsenud Hafsiidide dünastia valitses jälle Alžeeria, Tuneesia ja Tripolitaania alasid.
Osmanite võim laienes Liibüale aastaks 1551. 16. sajandiks oli suurem osa Põhja-Aafrika rannikust, eriti Alžeeria ja Liibüa muutunud tõeliseks piraatide paradiisiks.
Aastatel 1711–1835 valitses vormiliselt Tripolitaaniat, aga sisuliselt peaaegu kogu praegust Liibüat Albaaniast pärit Karamanli dünastia, kuni Osmanid nende võimule lõpu tegid.
Aastatel 1911–1912 peetud Itaalia-Türgi sõja tulemusel lõppes Osmanite võim Liibüas, sealsetest provintsidest said Itaalia kolooniad.
Benito Mussolini lubas, et Itaalia saab võimu Vahemere üle. Koloniaaljõupingutused Aafrikas algasid 1920. aastatel, kui Itaalia Põhja-Aafrikat (Africa Settentrionale Italiana ehk ASI) vaevas kodusõda, sest araabia rahvastik keeldus Itaalia koloniaalvõimust. Mussolini saatis marssal Rodolfo Graziani juhtima karistusoperatsiooni Araabia rahvuslaste vastu. Araabia vastupanuliikumist juhtis Omar Al-Mukhtar. Pärast vaherahu 3. jaanuaril 1928 ehitati Vahemerest Al-Jaghbub oaasini okastraataed vastupanuliikumisele tähtsate varustusteede läbilõikamiseks. Kohe pärast seda alustas koloniaaladministratsioon üleüldist Jebel Akhdari inimeste küüditamist mässajatele kohalike elanike toetuse takistamiseks. Rohkem kui 100 000 inimese sunnitud ränne lõppes Suluq ja Al-'Aghela koonduslaagrites, kus kümned tuhanded viletsates tingimustes hukkusid. Arvatakse, et surnud liibüalaste arv – tapetud kas võitluses või nälja ja haiguste poolt – oli vähemalt 80 000 ja kuni pooled olid Kürenaika inimesed. Pärast Al-Mukhtari kinnipüüdmist 15. septembril 1931 ja tema hukkamist Benghazis vastupanu hääbus. Piiratud vastupanu Itaalia okupatsioonile tihenes Kürenaika emiiri šeik Idrisi ümber. pisi|Itaalia impeerium, 1940 1918–1923 eksisteeris Itaalia võime trotsiv Tripolitaania vabariik, mille üle Rooma suutis kehtestada võimu alles 1930. aastateks ja 1934. aastal ühendasid Itaalia võimud Tripolitaania, Kürenaika ja Fezzani ühiseks Liibüa kolooniaks.
Suurbritannia valitsusega toimusid läbirääkimised Liibüa koloonia piiride täpsustamiseks. Esimesed läbirääkimised algasid aastal 1925 piiri määramiseks Liibüa ja brittide valduses oleva Egiptuse vahel. Läbirääkimiste tulemusel sai Itaalia varem määratlemata territooriumi. Aastal 1934 küsis Itaalia valitsus jälle territooriume Liibüale, seekord brittide valduses olevalt Sudaanilt. Suurbritannia võimaldas Itaalial saada mõned territooriumid Sudaanilt Liibüaga liitmiseks.
Teise maailmasõja ajal, aastatel 1941–1942 langesid Tripolitaania, Kürenaika Briti ja Fezzan Prantsuse vägede kätte ning Itaalia kaotas sealsed asumaad 1943. aastaks. pisi|püsti|Mu‘ammar al-Qadhdhāfī, 2009 1951. aastal andsid Prantsusmaa ja Suurbritannia võimu üle endisele Tripolitaania emiirile ja Senussiidi islamiordu juhile, kellest sai iseseisva Liibüa esimene ja seni ka viimane kuningas Idris I. Liibüa – Ühendatud Liibüa Kuningriigi, kolm osa Tripolitaania, Kürenaika ja Fezzan säilitasid oma valitsused 1963. aastani. 1952. aastal kui valiti Liibüas esimest korda parlamenti, saavutas Tripolis edu opositsiooniline Kongressipartei, mujal riigis aga valitsusmeelsed jõud, valitsus keelustas kõik parteid ja pagendas Kongressipartei juhid.
1969. aastal, kui Idris andis enamiku võimust oma venna kroonprints Hasan as-Sanussi kätte ja siirdus ravile Türki, kukutati kuninga võim sõjaväelise riigipöördega ning võimule tõusis kolonel Mu‘ammar al-Qadhdhāfī.
2011. aasta Liibüa kodusõjas tapeti al-Qadhdhāfī segastel asjaoludel.
Kultuur
Liibüa tuntumate lauljate seas on Ayman Alatar, Ahmed Fakroun, Nasser el-Mizdawi ja Hamid Al-Shairi.
Riigi rahandus
Riigi rahandus (public finance) on orienteeritud maksudele ja riigi rahavoo (eelarve laekumiste ja kulutuste) juhtimisele.
Kollino
Kollino on küla Võru maakonnas Antsla vallas.
Anne Conway
pisi|Anne Conway Anne Conway (neiupõlvenimega Finch; 14. detsember 1631 – 1679) oli inglise filosoof, kelle filosoofiaalased tööd mõjutasid tugevasti Gottfried Leibnizit. Ta oli vikontess.
Elukäik
Anne sündis alamkoja spiikri Sir Henry Finchi peres.
1651 . aastal abiellus ta Edward Conwayga.
Anne vaadete kujunemist mõjutasid Jitsaq Luria kabalistlik koolkond ja kveekerid, keda tollal põlati.
Anne pooldas teodiiket.
Ta kirjutas ühe teose, mis avaldati postuumselt. Selle pealkiri oli "Kõige iidsema ja moodsama filosoofia printsiibid".
Avalik sektor
Avalik sektor ehk esimene sektor (ka riiklik või riigisektor) on osa majandusest, mis on seotud valitsuse rahaliste ülekannetega. Kontrolli funktsiooni teostab valitsus monetaar- ja fiskaalpoliitikaga. Avaliku sektori tuumaks on riik. Avalik sektor tegeleb valitsemise ja haldamisega. Avaliku sektori põhiülesanne on riikliku julgeoleku ja sotsiaalse heaolu kindlustamine. Avalik sektor on laiem mõiste, mis hõlmab nii riiklikud kui ka avalik-õiguslikud institutsioonid.
Institutsionaalsest aspektist on avalik sektor see osa majandusest, kuhu kuuluvad riigi- ja munitsipaalasutused, -fondid ja -ettevõtted.
Avaliku sektori funktsioonid
Teise grupi moodustavad funktsioonid, mis on tähtsad suuremate inimkoosluste või ühiskonna kui terviku seisukohast: keskkonnakaitse; demograafilise situatsiooni mõjutamine; tervishoiuteenused; haridusteenused; sotsiaalse kaitse võrk, mis hõlmab pensionisüsteemi, garantiisid seoses tööpuuduse ja õnnetusjuhtumitega; kultuur.
Avalikud organisatsioonid on niisiis organisatsioonid, mis tegelevad avaliku huvi elluviimisega.
Andres Saal
Andres Saal ( Selja (Kaseküla) – 23. juuni 1931 Los Angeles, USA) oli eesti kirjanik, ajakirjanik, fotograaf, kartograaf ja etnoloog. Eduard Bornhöhe kõrval on ta üks tuntumaid ajaloolise jutustuse esindajaid Eesti kirjanduse ajaloos.
Avalik sektor
Avaliku sektori funktsioonid
Avaliku sektori organisatsioone peetakse üldiselt vanadeks organisatsioonideks. Läbi sajandite on neil säilinud suhteliselt muutumatu hierarhia, struktuur ning ranged (protseduuri)reeglid.
Andres Saal
Andres Saal oli talupidaja poeg.
Avalik sektor
Avaliku sektori funktsioonid
Oma alguse said avalikud organisatsioonid asjaolust, et poliitikud pidid hoolitsema hääleõiguslike elanike huvide efektiivse rahuldamise eest. Seega tekkisid avalikud organisatsioonid järgmiselt: poliitikud rahva esindajatena otsustasid, mida tuleb teha, ning et vastuvõetud otsuseid paremini ellu viia, loodi teatud struktuurid. Nendeks saidki avalikud poliitikute otsuseid ellu viivad asutused ehk valitsusasutused. Erinevalt erasektorist on avaliku sektori asutustes tegevus avalik.
Andres Saal
Saal lõpetas Selja vallakooli ja Tori kihelkonnakooli, sooritas 1880 Tartu Õpetajate Seminaris vallakooli õpetaja eksami ning õppis 1886–90 Tartu Ülikoolis vabakuulajana ajalugu, filosoofiat ja keeli. Erilist huvi tundis ta filosoof Gustav Teichmülleri ja ajaloolase Richard Gustav Gotthard Hausmanni loengute vastu.
Avalik sektor
Avaliku sektori suuruse hindamine
Kõige enam kasutatakse avaliku sektori suuruse hindamiseks riigi kulude suhet sisemajanduse koguprodukti (SKP). Selle näitaja saamiseks tuleb liita kõik riigi- ja kohalikest eelarvetest ning eelarvevälistest fondidest aasta jooksul tehtud kulud ning jagada saadud summa SKP-ga.
Andres Saal
1884. aastal kutsuti Saal kaastööliseks ajalehte Olevik, kus töötas 1889. aastani, 1889–92 pidas ta Tartus kauplust. 1892–93 õppis ta Saksamaal fotograafiat ja trükiasjandust, seejärel töötas Oleviku trükikojas.
Indoneesias
1897. aastal lahkus Andres Saal taas Eestist ja täiendas end Saksamaal. 1898 siirdus ta (lühipeatusega Itaalias) tollasesse Hollandi Ida-Indiasse (praegu Indoneesia), kus elas 22 aastat, tegeldes tsinko-, foto- ja kartograafiaga.
1898–1902 töötas ta Surabaya firmas E. Fuhri & Co reproduktsioonifotograafia, tsinkograafia ja valgustrüki osakonna juhatajana. 1902–11 oli ta Hollandi koloniaalarmee topograafiateenistuse fotograaf ja fotoosakonna juhataja Batavias (tänapäeval Indoneesia pealinn Jakarta). 1911–12 käis ta puhkuse- ja õppereisil Euroopas ning 1912–16 töötas Batavias fotoateljee juhatajana. 1916–18 veetis ta Hollandis, 1919–20 ootas Jaaval töötuna pensionit.
1920. aastast oli Saal pensionil ja elas Hollywoodis.
Tööväline tegevus
Saal reisis palju, tutvus Indoneesia ajaloo, elanike, looduse ja kultuuriga. Selle perioodi kirjutistes ilmus trükis üle 120 nimetuse, osa küll Saksamaal, kuid mitmed tutvustasid Indoneesiat ka eestlastele. Säilinud on kümneid avaldamata käsikirju. Publitsistika kõrval kirjutas Saal kolm ajaloolist jutustust, millest kaks – "Valge vanne" ja "Valgus hommikust" – kõnelevad indoneeslaste vabadusvõitlusest, kolmas – "Priiuse ja isamaa eest" – aga buuridest. Selle tutvustustöö tõttu oli Indoneesia 19. sajandi lõpul ja 20. sajandi algul Eestis üks tuntumaid Idamaadest.
Ehkki Saal töötas peamiselt eurooplaste keskel ja pidi Hollandi armee ametnikuna osalema kõrgkihi seltskonnaelus, suhtus ta Jaava põlisasukatesse sümpaatiaga ning pidas nende "laiskust" eurooplaste heaks töötamisel iselaadi vastupanuks võõramaalaste võimule. Ta oli aktiivne seltsielus, käis vastuvõttudel kindralkuberneri juures ning korraldas ka ise koos abikaasaga külalisõhtuid. Samas pühendas ta tööle armee topograafiateenistuse fotoateljees küllalt tähelepanu, et pälvida rahvusvahelist tunnustust. Saal luges laialdaselt, süvenedes Idamaade kultuuri, eriti kirjandusse ja filosoofiasse. Olaf Klaasseni ja Martin Halliku hinnangul võib teda pidada Eesti üheks esimeseks polüglotiks: Saal valdas eesti keele kõrval ka saksa, vene, inglise, hollandi, prantsuse, malai, indoneesia ning vähemal määral ka hiina ja sanskriti keelt. Kirjandusmuuseumi arhiivis on säilinud tema kogutud balikeelseid tekste palmilehtedel.
Lisaks Indoneesia tutvustamisele Eestis tutvustas Saal ka Eestit Indoneesias.
Eesti kirjanduses
Saali kümmekonnast ajaloolisest jutustusest on menukaimad ja ka ajaloolise tausta poolest tugevaimad triloogia moodustanud "Vambola", "Aita" ja "Leili", kus käsitletakse eestlaste ja liivlaste muistset vabadusvõitlust. "Vambola" tegevus toimub 1209–1212. Peategelane Vambola on Soontagana vanema poeg, kes tegutses ajajärgul, mil toimus eestlastele edukas Ümera lahing. Saali järelromantismi laadis jutustused mõjutasid suuresti rahvusliku meelsuse arengut ning tema jutustuste tegelaste nimed – Aita, Hilda, Leili, Vaike, Vambola jmt – said nii populaarseks, et nendega ristiti eesti lapsi veel mitu põlvkonda hiljemgi.
Saali sulest ilmus ka ajalooülevaateid, reisikirju, Buuri sõjast rääkiv romaan ning Idamaade olusid ja kultuuri tutvustavaid artikleid. Oma seiklusjuttudega tõi Saal lugejatele lähemale muistse vabadusvõitluse, teadvustas selle olemasolu, kujundas saksavastaseid hoiakuid ja kasvatas rahvuslikku meelsust. Saali mitmekülgne looming on suuremas osas koondatud Tartus 1926–1936 Eesti Kirjanduse Seltsi välja antud 6-köitelisse "Valitud kirjatööde kogusse".
Teadustöö
Ajaloolised uurimused "Päris ja prii" I–II (Rakvere, 1891–93) ning "Üleüldine isamaa ajalugu" (Rakvere, 1893) ei saavutanud küll professionaalset taset, kuid levisid rahva hulgas laialdaselt. Lisaks varem omandatud saksa, vene, inglise, prantsuse ja hollandi keelele omandas Saal Indoneesias ka malai keele, mis võimaldas saavutada hea kontakti Jaava põliselanikega. Ta uuris nende eluolu ja kombeid ning tutvustas neid ka oma sünnimaal. Jaaval elades avaldas Saal eesti ajalehtedes Kagu-Aasia ajaloo ja rahvateaduse ainelisi kirjutisi ja reisikirju (Emajõelt ekvaatori alla. // Olevik 1897/98; Kirjad Jaava saarelt. // Samas 1901/02 jm) ning kasutas sama ainest ka oma proosateostes. Erialases perioodikas avaldas ta ka fotograafiaalaseid uurimusi.
Isiklikku
Tema abikaasa Emilie Rosalie Saal (1871–1954) oli Peterburis kunsti õppinud. Reisides koos oma abikaasaga Ida-India saartel valmistas Emilie sadu akvarelle ja maale troopilistest taimedest ja viljadest ning tema töid hindasid muuhulgas kõrgelt näiteks Hollandi Kuningliku botaanikaaia teadlased.
Tal oli tütar Regina ja poeg Leo.
Mälestuse jäädvustamine
1997. aastal paigaldati Tori kalmistule skulptor Mati Karmini kujundatud Andres Saali büst. Arhitekt oli Tiit Trummal.
Avalik sektor
Avaliku sektori suuruse hindamine
Veel üks võimalus avaliku sektori suuruse hindamiseks on vaadata, kui suur osa riigis aasta jooksul toodetavatest kaupadest on toodetud riigiettevõtetes, st kui suur on riigi roll tootjana.
Lisaks eeltoodud võimalustele hinnatakse avaliku sektori suurust ka avalikus sektoris hõivatute osakaalu järgi.
Küürvaal
Küürvaal ehk pikkloibvaal (Megaptera novaeangliae) on vaguvaallaste sugukonda kuuluv vaalaline.
Küürvaalad on suhteliselt jässakad ja suure peaga. Täiskasvanud isendite kehapikkus on 12–16, harva kuni 18 meetrit. Nende loivad on pikad, moodustades kuni veerandi kehapikkusest.
Toituvad peamiselt vähilaadsetest, peajalgseist, limustest ja väikestest kaladest.
Kuni 1960. aastateni olid küürvaalad ühed enimkütitud vaalad. 1966. aastal keelati küürvaalade püük ja sestsaadik on nende arvukus kasvanud.
Küürvaalad on tuntud oma erakordselt pikkade ja vaheldusrikaste laulude poolest, mille otstarvet ja tähendust pole teadlased lõpuni selgitada suutnud.
Küürvaal Läänemeres
Läänemeres on küürvaal harv eksikülaline, kuid 1851. aastal ajas torm Allu saare randa 9,7-meetrise surnud küürvaala. Vaal viidi Tallinna, kus seda raha eest näidati. Hiljem ostis Peterburi Teaduste Akadeemia vaala 850 rubla eest ära. Vaala skelett on seal siiani säilinud.
Varėna
Varėna (, poola Orany) on linn Leedus endise Alytuse maakonna aladel, Varėna rajooni ja Varėna valla keskus. Linn asub merepinnast 136 meetri kõrgusel Merkysi jõe kaldal. Linnas asub Vilniuse–Marcinkonysi raudtee Varėna raudteejaam.
Linnas on raamatukogu, postkontor ja kultuurimaja. Haridust annavad kaks keskkooli ja erikool. Vaatamisväärsusteks on Girežerise linnamägi ja 1933. aastal ehitatud katoliku kirik.
Ajalugu
Linn tekkis 1862 Varssavi–Vilniuse-Peterburi raudtee äärde, kus asus Varėna raudteejaam. Sealne asula kandis algselt nime Varėna II. 1891. aastal põles Varėna I maha ja paljud sealsed elanikud asusid elama raudtee äärde, aidates uuel asulal nii aleviks kujuneda. 1894. aastal kujunes asula raudteesõlmeks, kui rajati Alytusesse suunduv raudteeharu. Esimese maailmasõja ajal hävis Alytuses üle Nemunase viiv raudteesild ja kuna Varėna jäi Poola piiridesse, Alytus kuulus aga Leedule, siis see raudteeharu demonteeriti.
9. septembril 1942 hukkasid saksa okupatsiooniväed sealses sünagoogis 831 Varėna juuti. 1946. aastal asustati ligi 2000 sealset poolakat ümber praeguse Poola aladele.
1946. aastal sai Varėna II linnaõigused. 1980. aastal liideti Varėna I ja Varėna II ühiseks asulaks, mis hakkas kandma nime Varėna. 1994. aastal eraldati sellest Varėna I alad, mis hakkasid kandma nime Senoji Varėna.
Elanikkond
2011. aasta rahvaloenduse andmetel oli Varėna elanikest leedulasi 91,87%, poolakaid 5,17% venelasi 1,68%, valgevenelasi 0,97%, ukrainlasi 0,22%.
Tuntud elanikke
pisi|püsti|Varėnas on sündinud helilooja ja kunstnik Mikalojus Konstantinas Čiurlionis
Mähkli
Mähkli on küla Võru maakonnas Antsla vallas.
Kivimit moodustavad mineraalid
pisi|Roosakvarts Kivimit moodustavad mineraalid on mineraalid, mis moodustavad kivimi koostisest suurema osa ja mida kasutatakse kivimi klassifitseerimiseks.
Mõnikord arvatakse kivimit moodustavate mineraalide hulka need mineraalid, mida on kivimis üle 5% selle koostisest. Kivimit moodustavaile mineraalidele vastanduvad aktsessoorsed mineraalid, mis esinevad kivimis juhuslikult või ei moodusta sellest märkimisväärset osa.
Tähtsamad kivimit moodustavad mineraalid on:
Illustrious
thumb|250px|HMS Illustrious Tallinnas 2007. aastal thumb|HMS Illustrious Tallinnas (2009; detail) HMS Illustrious (R06) (ehitatud 1976–1981 Swan Hunteri laevatehases) oli Suurbritannia lennukikandja. Illustrious oli Suurbritannia kuningliku sõjalaevastiku Royal Navy lipulaev alates 4. augustist 2005 kuni 2007. aastani.
2014. aastal kanti laev maha ja 2016. aastal müüdi Türki vanametalliks.
Laeva kodusadam oli Portsmouth.
See oli viies briti merevägede sellenimeline laev.
2007. aasta mai lõpus ja 2009. aasta juuni lõpus peatus HMS Illustrious Tallinna sadamas.
Laeva üldandmed
thumb|HMS Illustrious Pikkus: 194 m
Laius: 36 m
Veeväljasurve: 20 600 t
Kiirus: 28 sõlme
Sootaguse (Alutaguse)
Sootaguse oli küla Puujala küla kõrval Iisaku kihelkonnas, praegu osa Puhatu külast Alutaguse vallas.
Sootaguse on vana küla, kandes algselt nime Saientack. Pärast Liivi sõda (1586) oli külal 1/2 adramaad. Praegune küla asukoht paikneb 5 kilomeetri kaugusel Kuremäest. Nime on saanud küla Soompea külast lähtudes. Soompeale järgneb soo, sellele küla ja nimeks Sootaguse. Külas leidub muistseid kääpaid. 1938. aastal elas külas 138 elanikku.
Piisi
Piisi on küla Võru maakonnas Antsla vallas.
Barnsley FC
Hooajal 1909–10 kaotas Barnsley FA Cupi finaalis kordusmängus Newcastle Unitedile 2:0 (esimene mäng lõppes 1:1 viigiga). Ülejärgmisel hooajal võitis klubi karika, alistades finaalis (taas kordusmängus) West Bromwich Albioni (esimene mäng - viik 0:0).
Gujarat
Gujarat on India läänepoolseim osariik. Piirneb loodes Pakistaniga, põhjas Rajasthani osariigiga, idas Madhya Pradeshi osariigiga, kagus Maharashtra osariigiga ja läänes India ookeaniga. Gujarati rannikul asub Dadra ja Nagar Haveli ja Damani ja Diu liiduterritoorium.
Barnsley FC
Klubi koduväljak on Oakwell, mis mahutab 23 287 inimest.
Praegune koosseis
''Seisuga 1. juuli 2019''
Gujarat
Giri metsa rahvuspargis on säilinud viimane looduslik lõvide populatsioon Aasias.
Gujarati osariik loodi 1. mail 1960, kui Bombay osariik keelepiiri järgi kaheks jaotati (lõunapoolsest osast sai Maharashtra osariik).
26. jaanuaril 2001 tabas Gujarati maavärin magnituudiga 7,9, milles hukkus 25 000 inimest.
Suuremad linnad on Ahmedabad, Surat, Vadodara, Rajkot, Bhavnagar ja Jamnagar.
Gujarati ametlik keel on gudžarati keel, mida räägib 85% elanikest.
Champaner-Pavagadhi arheoloogiapark kuulub UNESCO maailmapärandi nimistusse.
Haldusjaotus
Gujarat jaguneb 33 ringkonnaks: Ahmedabadi, Amreli, Ānandi, Aravalli, Banaskantha, Bharūchi, Bhāvnagari, Botādi, Chhota Udepuri, Dāhodi, Devbhoomi Dwarka, Gāndhīnagar, Gir Somnathi, Jāmnagari, Jūnāgadhi, Kheda, Kachchhi, Mahisagari, Mehsana, Morbi, Narmada, Navsāri, Panchmahali, Pātani, Porbandari, Rājkoti, Sabarkantha, Surati, Surendranagari, Tapi, The Dangsi, Vadodara ja Valsādi ringkond.
Välislingid
🇮🇳
Vilgud
Vilgud on ülitäiusliku lõhenevusega silikaatse koostise ja monokliinse süngooniaga mineraalid.
Vilgud on tähtsad kivimit moodustavad mineraalid. Nad tekivad magma kristalliseerumise või moondeprotsesside käigus.
Laiemalt levinud vilgud on:
Hermann Walter
pisi|Hermann Walter Hans Herrmann Eduard von Walter, tuntud eelkõige kui Hermann Walter (ka Herman Walter; vene Герман Эдуардович Вальтер; 3. november (21. oktoober vkj) 1864 Härgmäe – 3. jaanuar 1902 (21. detsember 1901 vkj) Kotelnõi saar (Uus-Siberi saarte kõige suurem saar)  oli arst-bakterioloog ja zooloog (ornitoloog), Eduard von Tolli reisikaaslane ja laevaarst.
Hermann Walter sündis Johann Eduard Herrman ja Johanna Margaretha Elisabeth von Walteri (sündinud vabapreili Krüdener) pojana.
Ta õppis 1883-1891 Tartu ülikoolis meditsiini ning sai arstiteaduse doktoriks (dissertatsiooni kuupäev 8.05.1892). 1890ndatel sõbrunes ta Eduard von Tolliga. Hellenurmes käisid nad koos jahil.
Aastatel 1900–1902 osales Hermann Walter laevaarstina Eduard von Tolli ekspeditsioonil kuunaril "Zarja". Sannikovi maad otsinud ekspeditsiooni käigus suri ta 3. jaanuaril 1902 ilmavaatluse ajal. Walter maeti Kotelnõi saare Walteri neemele kaks päeva hiljem. Aasta pärast jäi arvatavalt sama saarerühma kandis teadmata kadunuks ka von Toll.
Puka vallas Soontaga külas Aakre Saeveski paisjärve ääres on Hermann Walteri mälestussammas (rajatud 1901, paekivist). Mälestussamba asukoha valiku motiiv on teadmata. Hermann Walteri vend oli Soontaga jahimetskonnas metsaülem.
Hermann Walteri auks said nime Walteri väin, Walteri neem Kotelnõi saarel ja Walteri platoo Laptevite meres.
Veeökosüsteem
pisi|[[Estuaar ja rannikuvesi on veeökosüsteemi osad]] Veeökosüsteem ehk akvaatiline ökosüsteem on veekeskkonnaga seotud ökosüsteem. Seal elavad elukooslused on sõltuvad nii üksteisest kui ka nende elukeskkonnast – veest.
Veeökosüsteemid on keskkonna jaoks mitmes mõttes tähtsad. Neis toimub aineringlus, nad puhastavad vett, nad takistavad üleujutusi ja vähendavad nende mõju, neis läheb pinnavesi uuesti ringlusse, nad moodustavad elukeskkonna paljudele eluvormidele. Veeökosüsteeme kasutavad inimesed puhkamiseks ja eriti tähtsad on veeökosüsteemid turismi jaoks.
Veeökosüsteemi seisund halveneb, kui surve temale ületab veeökosüsteemi taluvusvõime. Surve ökosüsteemile võib olla nii füüsikaline, keemiline kui bioloogiline. Füüsikalised muudatused hõlmavad veetemperatuuri, veevoolu ja valgustatust. Keemilised muudatused hõlmavad bioaktiivsete toitainete, hapnikku tarbivate ainete ja mürkainete ökosüsteemi juurdetuleva koguse muutumist. Bioloogilised muudatused hõlmavad olemasolevate liikide hävitamist ja võõrliikide sissetoomist. Sealjuures on väga oluline inimasustuse suuruse muutumine.
Rimmi
Rimmi on küla Võru maakonnas Antsla vallas.
Külas asub Rimmi püha mänd.
Carl Schmitt
Carl Schmitt (11. juuli 1888 – 7. aprill 1985) oli saksa õigusteadlane ja politoloog.
Ta oli üks konservatiivse revolutsiooni mõttevoolu toetajaid ja arendajaid, 1933. aastal aga astus Schmitt natsionaalsotsialistliku partei (NSDAP) liikmeks. Ta jäi selle liikmeks sõja lõpuni ega vabandanud avalikult selle pärast kunagi.
"Die Diktatur"
1921. aastal sai Schmitt Greifswaldi ülikooli professuuri ning avaldas seal essee "Die Diktatur" ("Diktatuur"), milles analüüsis äsja rajatud Weimari vabariigi aluseid ning rõhutas presidendi ametit. Schmitti arvates suudab diktatuur väljendada rahva tahet seadusandlikust organist paremini. Diktatuur võib tegutseda otsustavalt, samas kui parlamendis esinevad paratamatult arutelud ja kompromissid.
Schmitt oli arvamusel, et kiireks ja otsustavaks tegevuseks võimeline valitsus sisaldab paratamatult diktatuuri elemente. Eriolukord (Ausnahmezustand) vabastab täidesaatva võimu seda tavaliselt siduvatest õiguslikest piirangutest. Suveräänsust määratleski Schmitt kui eriolukorra kehtestamise pädevust.
"Der Begriff des Politischen"
Kölnis kirjutas Schmitt oma kuulsaima teose "Der Begriff des Politischen" ("Poliitilise mõiste"), milles arendas välja teooria poliitikast kui erilisest huvisfäärist.
"Die Nomos der Erde"
1950. aastas esitas Schmitt oma käsitluse rahvusvahelistest suhetest. Ta lõi omapärase mõiste nomos, mis olevat rahvuse poliitilist ja sotsiaalset korda ruumiliselt nähtavaks tegev vahetu vorm. Nomos olevat mõõt, mille järgi maad jaotatakse ja ümber paigutatakse; samuti poliitiline, sotsiaalne ja religioosne kord, mille see protsess määrab. Schmitt rõhutas nomose vägivaldset iseloomu. Nomose vorm ei olevat mitte riigi territoorium, vaid "suurruum" (Grossraum). Suurruum hõlmas Schmitti järgi lisaks territooriumile õiguslikult sõltuvaid kolooniaid, aga ka mitteformaalseid impeeriume ja riikide konglomeraate.
Mõju
Carl Schmitti ideed on mõjutanud näiteks Giorgio Agambeni ja Jacques Derridad.
Homogeenne süsteem
Homogeenne süsteem on ainult ühest faasist koosnev süsteem.
Tõelised lahused ja gaaside segud on enamtuntud homogeensed süsteemid.
Suur osa keemilisi reaktsioone on homogeensed reaktsioonid, see tähendab, et toimuvad homogeenses segus (lahuses).
Homogeense süsteemi vastand on heterogeenne süsteem. Nende kahe vahepealsed on kolloidsüsteemid (kolloidlahused).
Vaktsineerimine
pisi|[[Anna Ancher, "Vaktsineerimine" (1899)]]
Vaktsineerimine (vaccinatio) ehk immuniseerimine ehk kaitsepookimine on vaktsiini(de) viimine organismi (naha, suu, nina kaudu), näiteks immuunsuse esile kutsumise eesmärgil.
Vaktsineerimise all peetakse harilikult silmas vaktsiinide manustamist loomadele (sh inimestele, lindudele ja kaladele).
Vaktsineerimise all võidakse inglise keelt kõnelevates maades mõelda ka teatud vastumürkide manustamist.
Taimede immuunsuse modifitseerimist seletatakse teisiti, neile tõvekindluse geenide sisestamise tulemusel saadakse geenmuundatud organism.
Elusate (inaktiveerimata) vaktsiinidega vaktsineerimist ei soovitata lümfisüsteemi vaegtalitluse seisundite korral.
Roomajate vaktsineerimine
Madude vaktsineerimise kohta on vähe andmeid. Eksperimendi käigus manustati teksase lõgismadudele (Crotalus atrox Baird & Girard ) inaktiveeritud paromüksoviiruse suspensiooni – serokonversioon (seropositiivsus – veres määratavas koguses antikehi) oli alguses mõnedel katseloomadel tuvastatav, 296 päeva pärast vaktsineerimist olid enamiku madude proovid seronegatiivsed.
Inimeste vaktsineerimine
Inimeste vaktsineerimise eesmärgiks on nakkushaiguste ennetamine ja seisneb antigeeni (aktiivne immuniseerimine vaktsiini manustamisega) või vastavate antikehade (passiivne immuniseerimine immuunglobuliini manustamisega) viimisega organismi.
Magadan
Magadan (vene keeles Магадан) on linn Venemaal, Magadani oblasti keskus. Asub Ohhoota mere Taui lahe kaldal. Geograafilised koordinaadid on 59°34'N, 150°48'E.
Magadan on suur sadamalinn, linnas on ka masina- ja metallurgiatööstus. Magadan on kullakaevanduste keskus.
Rahvastik
Väljarände tõttu on Magadani rahvaarv tunduvalt vähenenud, kuid viimasel ajal ületab sisseränne väljarände. Sisseränne toimub põhiliselt Magadani oblastist.
Elanike arvu areng:
Linna haldusalasse kuuluvad ka Sokoli (49 km keskusest, 4700 elanikku) ja Uptari (41 km keskusest, 2000 elanikku) alev.
Heaoluökonoomika
Heaoluökonoomika (inglise welfare economics) on majandusteooria haru, milles uuritakse seda, kuidas majandustegevus peaks olema korraldatud saavutamaks suurimat hüve hulka ning sotsiaalset õiglust.
Heaoluökonoomika kaks põhiteoreemi
1) Konkurentsiturgudel tekib hinnamehhanismi toimel selline ressursside jaotus, mille korral ei ole võimalik ressursse niiviisi ümber jagada (tootmist või tarbimist muuta), et kellegi olukord paraneks ilma, et kellegi teise olukord samal ajal halveneks.
2) Me võime saavutada mis tahes soovitud Pareto-efektiivse jaotuse, kui me jagame rikkuse inimeste vahel teatud viisil ümber ning laseme seejärel hinnamehhanismil toimida.
Fennoskandia
thumb Fennoskandia on Soome geoloogi Wilhelm Ramsay poolt kasutusele võetud nimi, millega ta tähistas geoloogiliselt terviklikku ala Põhja-Euroopas, kuhu kuuluvad Soome, kogu Karjala, Koola poolsaar ja suurem osa Skandinaavia poolsaarest.
Roosiku
Roosiku on küla Võru maakonnas Antsla vallas.
Hristo Stoichkov
Hristo Stoichkov (kuni 2012. aastani soovitatud transkriptsiooni järgi Hristo Stoičkov; bulgaaria keeles Христо Стоичков; sündinud 8. veebruaril 1966 Plovdivis) on Bulgaaria endine jalgpallur, ründaja.
1994. aastal nimetati Stoichkov Euroopa parimaks jalgpalluriks.
Hispaanias kutsuti teda hüüdnimega El Pistolero.
CSKA Sofia
Stoichkov liitus Bulgaaria kõrgliiga klubiga CSKA Sofia 1984. aastal. Sofiaga tuli ta kolm korda Bulgaaria meistriks ja võitis neli korda karikat.
1989–90 hooajal lõi ta 30 liigamängus 38 väravat. Sellega oli ta Euroopa parim väravakütt ja võitis Euroopa kuldsaapa.
Sofia meeskonnas lõi Stoichkov kuue aasta jooksul 112 väravat 169 mängus.
Barcelona
Barcelonaga tuli ta viis korda Hispaania meistriks, neist neli korda järjestikustel aastatel, ja võitis ka 1992. aasta Euroopa karika. 1994. aastal valiti ta Euroopa parimaks jalgpalluriks.
1996–97 hooajal tuli ta Barcelonaga Euroopa karikavõitjate karika võitjaks.
Hilisemad aastad
Samuti on Stoichkov mänginud veel Itaalia klubis Parma. Pärast Barcelonat siirdus ta tagasi vanasse koduklubisse CSKA Sofia. Stoichkov esindas veel klubisid nii Saudi Araabias, Jaapanis kui ka Ameerika Ühendriikides.
Koondisekarjäär
Aastatel 1986–1999 mängis Stoichkov Bulgaaria jalgpallikoondises 83 mängu ja lõi 37 väravat.
Ta tegi oma debüüdi koondise rivistuses 23. septembril 1987 Belgia vastu. Oma esimese värava lõi ta sõpruskohtumises Katariga, kui Bulgaaria kaotas 3:2.
1994. aasta maailmameistrivõistlustel lõi Stoichkov kuus väravat, millega oli turniiri parim väravakütt. Ta aitas Bulgaarial jõuda poolfinaali ja valiti Romário ja Roberto Baggio järel MM-i kolmandaks parimaks mängijaks.
1996. aasta Euroopa meistrivõistlustel lõi ta kolmes mängus kolm väravat.
Stoichkov lõpetas koondisekarjääri 1997. aastal.
Heterogeenne reaktsioon
Heterogeenne reaktsioon on keemiline reaktsioon tahke aine või vedeliku pinnal. Reaktsioonid gaasi ja vedeliku, gaasi ja tahke aine ning vedeliku ja tahke aine vahel on heterogeensed. Heterogeense reaktsiooni korral on reageerivad ained harilikult adsorbeerunud, mistõttu nende reaktsioonide kineetika on keeruline. Märkimisväärne mõju reaktsiooni kiirusele on tahke faasi pindalal. Olulise osa heterogeensetest reaktsioonidest moodustavad reaktsioonid tahketel katalüsaatoritel, see on heterogeenne katalüüs.
Heterogeensele reaktsioonile vastandub homogeenne reaktsioon.
Gary Lineker
Gary Winston Lineker (sündinud 30. novembril 1960) on Inglismaa endine jalgpallur, ründaja.
Koondisekarjäär
Inglismaa jalgpallikoondises mängis ta aastatel 1984–1992 81 mängu ja lõi 48 väravat.
Don't Believe the Truth
"Don't Believe the Truth" on Oasise kuues stuudioalbum, välja antud aastal 2005. Kõik ansambli liikmed osalised lugude kirjutamises. Esmakordselt pärast "(What's the Story) Morning Glory?" ilmumist sai mõni Oasise album kiitva vastuvõtu osaluseks ja paljude arvates märkis "Don't Believe the Truth" bändi tagasipöördumist vana kvaliteedi juurde.
Heterogeenne süsteem
Heterogeenne süsteem on füüsikalis-keemiline süsteem, mis koosneb vähemalt kahest faasist.
Heterogeenne süsteem on mitteühtlane süsteem, mis koosneb mitmest üksteisest piirpindadega eraldatud homogeensest osast, mis erinevad üksteisest koostise ja omaduste poolest. Heterogeenset süsteemi moodustavad komponendid on põhimõtteliselt üksteisest mehaaniliselt eraldatavad.
Heterogeensed on näiteks paljud metallide sulamid, suspensioonid ning vedelik ja selle kohal olev küllastunud aur.
Heterogeense süsteemi vastand on homogeenne süsteem. Nende kahe vahepealsed on kolloidsüsteemid (kolloidlahused).
Vladimir Kolokoltsev
pisi|Vladimir Kolokoltsev (2020) Vladimir Kolokoltsev (vene keeles Владимир Александрович Колокольцев; sündinud 11. mail 1961 Nižni Lomovis Penza oblastis) on Venemaa jurist ja poliitik. Ta on 21. maist 2018 Venemaa siseminister.
Ta sündis aastal 1961 Nižni Lomovis Penza oblastis töölisperekonnas. Ta on töötanud laadurijuhina, seejärel pumbamasinistina. Aastal 1979 kutsuti ta sõjaväkke, ta teenis NSV Liidu ja Afganistani piiril paiknevates piirivalvekordonites.
1982. aastal asus ta Moskvas akrediteeritud välisriikide diplomaatiliste esinduste kaitseks miilitsaosakonda siseasutuste organite teenistusse. Aastal 1985 astus ta Komsomoli 60. aastapäeva nimelisse NSV Liidu Siseministeeriumi Kõrgemasse Poliitkooli, mille lõpetas 1989. aastal kiitusega.
1992. aastal siirdus ta kriminaaluurimisosakonda Moskva Siseasjade Keskdirektoraadi kriminaaluurimisosakonna 2. jao vanemuurijaks. 1993. aasta alguses määrati ta Moskvas 108. miilitsajaoskonna ülemaks.
1995. aastal määrati ta Keskhaldusringkonna 2. ringkonna siseasjade direktoraadi kriminaaluurimise osakonna juhatajaks. 1997. aastal sai temast Moskva RUOP (organiseeritud kuritegevuse vastase võitluse piirkondliku valitsuse) 4. piirkondliku osakonna juhataja Venemaa siseministeeriumi haldusalas. Aastal 1999 määrati ta Venemaa siseministeeriumi organiseeritud kuritegevuse vastase võitluse peadirektoraadi organiseeritud kuritegevuse vastase võitluse keskasutuse piirkondliku operatiivjuurdlusbüroo Kagu administratiivse ringkonna piirkondliku operatiivjuurdlusbüroo juhiks.
2001. aastal määrati ta Venemaa siseministeeriumi Kesk-Föderaalse ringkonna peavalitsuse operatiivotsingu büroo 3. osakonna juhatajaks. 2003. aastal määrati ta büroo juhataja asetäitjaks. 2007. aasta jaanuaris määrati ta Orjoli oblasti siseasjade büroo juhatajaks. Piirkonnas töötamise ajal esitati süüdistused kahele esimesele asepresidendile Vitali Kotšujevile ja Igor Sošnikovile, samuti mitmele piirkondliku administratsiooni üksuse juhile. Samuti arreteeriti ja karistati vangistusega mõned organiseeritud kuritegevuse nn Vorobjovskaja rühmituses aktiivsed osalejad. 2009. aasta aprillis määrati ta Venemaa siseministeeriumi kriminaaluurimise osakonna juhataja esimeseks asetäitjaks.
7. septembril 2009 määrati ta Venemaa presidendi määrusega Moskva siseasjade peavalitsuse juhatajaks. Kolokoltsev asendas vallandatud Vladimir Proninit. Varem, 28. aprillil eemaldati Pronin ametist pärast seda, kui Tsaritsõno siseasjade osakonna juhataja Deniss Jevsjukov tulistas Moskva supermarketis. Umbes neli kuud enne Kolokoltsevi ametisse määramist täitis siseasjade peavalitsuse juhataja ülesandeid ajutiselt esimene asetäitja Aleksander Ivanov.
10. juunil 2010 anti talle miilitsa kindralleitnandi auaste.
Vene Föderatsiooni presidendi 24. märtsi 2011. aasta määrusega anti talle politsei kindralleitnandi auaste ja ta määrati Venemaa Moskva siseministeeriumi peadirektoraadi peadirektori ametikohale.
Vene Föderatsiooni presidendi 21. mai 2012. aasta määrusega määrati ta Vene Föderatsiooni siseministriks ning tema juhtimisel jätkus korrakaitsesüsteemi reform.
6. aprillil 2018 lisati ta Venemaa presidendi Vladimir Putini lähedaste 17 Venemaa ametnike ja 7 ärimehe hulka, nn USA Kremli nimekirja, kellele on kohaldatud USA poolt sanktsioonid.
Isiklikku
Ta on abielus ning on poja ja tütre isa.
Bonn
Bonn on linn Saksamaal Nordrhein-Westfaleni liidumaa lõunaosas. Asub Reini jõe ääres 20 km Kölnist lõunas.
Ühena Saksamaa vanimatest linnadest pidas Bonn aastal 1989 oma 2000. aastapäeva, kus tähistati esimese Rooma laagri asutamist Reini jõe äärde aastal 12 eKr.
Ajalugu
Bonn on üks Saksamaa vanemaid linnu. Aastal 11 eKr ehitasid Rooma sõdurid silla üle Reini jõe ja asutasid sinna tugipunkti. Samas kohas oli juba varem olnud ubilaste asula. Pärast lüüasaamist Teutoburgi lahingus jäi Bonn roomlaste piirikindluseks, kus asus 7000 leegionäri.
13. sajandist alates asus Bonnis Kölni kuurvürstide residents.
Aastal 1794 vallutasid linna Napoleoni väed. Aastal 1815 läks Bonn Preisimaa koosseisu. Pärast esimest maailmasõda oli Bonn okupeeritud Briti ja seejärel Prantsuse vägede poolt 1926. aastani.
Teises maailmasõjas hävis 30% Bonni hoonetest. Linna okupeerisid Briti väed. 3. novembril 1949 sai Bonnist Saksamaa Liitvabariigi ajutine pealinn 1990. aastani. Kuigi pealinnaks pretendeerisid ka näiteks suurlinnad Frankfurt ja Stuttgart, otsustas Lääne-Saksamaa toonane kantsler Konrad Adenauer pealinnaks teha just Bonni, sest tema nägemustes pidi tulevikus taasühineva Saksamaa pealinnaks saama just Berliin. Kui Frankfurt või Stuttgart oleks pealinnaks saanud, oleks võinud toetus Berliini uuesti pealinnaks saamisele väheneda.
Pärast Saksamaa taasühinemist sai Berliin uuesti pealinnaks. Algul plaaniti valitsus jätta Bonni, kuna Berliini ajalugu oli liiga tugevalt seotud Saksa keisririigi, Weimari vabariigi ja Kolmanda Reichiga, ning Bonn asub lähemal Euroopa Liidu peakorterile Brüsselis. 20. juunil 1991 korraldati liidupäeva hääletus, kus võeti häältega 338:320 vastu otsus kolida valitsus üle Berliini. Valitsuse Bonni jäämist pooldasid eelkõige nooremad ning Lõuna- ja Lääne-Saksamaa saadikud, vastu olid vanemad ning põhja- ja idaosa saadikud.
Kompromissiks lubati siiski osadel ministeeriumidel (näiteks kaitse- ja põllumajandusministeeriumil) jääda Bonni. Tänapäevalgi tegutsevad Berliinis ainult nende ministeeriumide tippjuhid, 18 000 riigiametnikust töötab Bonnis veel ligi 8000. Ehitustööde vajaduse tõttu Berliinis asusid Saksamaa liiduvalitsus ja Bundestag 1999. aastani Bonnis.
Sigulda piirkond (2009–2021)
Sigulda piirkond oli 1. järgu haldusüksus Lätis.
Arvestuslikel andmetel oli 1. jaanuaril 2011 Sigulda piirkonna elanikest lätlasi 86,09%, venelasi 8,95%, valgevenelasi 1,36% ja muudest rahvustest inimesi 3,60%.
Piirkond moodustati 2003. aastal, kui liideti Sigulda linn ning Sigulda ja More vald. Kuulus 2009. aastani Riia rajooni. 2009. aastal liideti piirkonnaga Allaži vald. 2021. aastal moodustati senisest Sigulda piirkonnast, Mālpilsi ja Krimulda piirkonnast ning Inčukalnsi piirkonna Inčukalnsi vallast uus Sigulda piirkond.
Kvaløya
Kvaløya on saar Norras Troms og Finnmargi maakonnas Tromsø vallas. Saare pindala on 737 km², mis teeb sellest Norra põhiosa suuruselt viienda saare. See on ühendatud Tromsøyaga idast Sandnessundi silla kaudu, Ringvassøyaga põhjast Kvalsundi tunneli kaudu, Sommarøyga läänest Sommarøy silla kaudu. Sommarøy, edelarannik, on oma suurepärase maastikuga populaarne puhkusepiirkond.
Kvaløya on mägine saar. Vähemalt kümme mäge on kõrgemad kui 700 m ja kolm ulatuvad kõrgemale kui 1000 meetrit, millest kõige kõrgem on Store Blåmann (1044 m). Samuti leidub seal väikesi fjorde, mis jaotavad saare peaaegu kaheks või kolmeks osaks. Rystraumen on fjord, mis lahutab Kvaløya mandrist. Ryøya on saar Rystraumeni keskel, kus elavad muskusveised. See on ainuke muskusveiste populatsioon Põhja-Norras.
Hauho
Hauho on küla Soomes Kanta-Häme maakonnas Hämeenlinna linnas, 2008. aastani Hauho valla kirikuküla.
Hauho maakividest kirik on ehitatud 16. sajandi alguses.
Geirangerfjorden
pisi|Geirangeri fjordi asukohakaart Geirangerfjorden ehk Geirangeri fjord on fjord Norra lääneosas Møre og Romsdali maakonnas Sunnmøre piirkonnas, linnulennult 200 km Bergenist kirdes ja 280 km Oslost loodes.
Fjord on 15 kilomeetri pikkune ja 0,6–1,3 km laiune. Ta on üks Storfjordeni harudest, ulatudes kaugemale sisemaale kui ükski teine haru. Ta ulatub umbes 100 km kaugusele mandri sisemusse. Tema tippu suubub Geirangelva jõgi.
Fjordi tipus, kus Geirangelva fjordi suubub, asub Geirangeri küla ja suudmes Hellesylti küla. Nende vahel liigub parvlaev.
Fjord tekkis umbes 2,5 miljonit aastat tagasi jõgede uuristustöö tulemusena, aga jõgede töö oli tühine jääajal toimunud liustike kulutustööga võrreldes. Fjordide asukohta tekkisid liustikud, mis ulatusid mereni, aga pärast jääaja lõppu, kui liustikud ära sulasid, tungis nende sängi merevesi. Fjord on V-kujulise ristlõikega ja väga sügav. Paljudes kohtades pole fjordi ääres mingit rannariba, vaid kaljud tõusevad sügavikust suurtesse kõrgustesse.
Geirangerfjordeni kaljuseinad on kohati kuni 1400 m kõrgused. Fjordi kallastel asub mitu juga. Kõige tuntumad joad kannavad rahvasuus nimesid Seitse Õde ja Kosilane ning nad asuvad üle fjordi teineteise vastas. Seitsme Õe kõrgus on 250 meetrit ja ta on Norra kõrguselt 39. juga.
Turistid külastavad ka Kotkateed (norra keeles Ørneveien), kus teel on 11 serpentiini ja neist ülemiselt avaneb fjordile kena vaade.
Fjordi kaldal on laviiniohtlikke alasid. Talvel esinevad lume-, suvel kivilaviinud.
Esimesed inimesed saabusid Geirangerfjordeni kanti juba 10 tuhat aastat tagasi, kohe pärast jääaja lõppu. Need inimesed olid randava eluviisiga ja nende elus oli tähtsal kohal metsikute põhjapõtrade küttimine.
Kõigest hoolimata on fjordi kaldal tähtis olnud põllumajandus, sest kliima on pehme ja suvel paistab päike peaaegu ööpäev läbi. See võimaldab saaki saada isegi vahemerelistelt taimedelt, näiteks aprikoosipuudelt.
Pehme kliima ja elupaikade suure muutlikkuse tõttu (sealhulgas endised põllumaad, mis praeguseks maha jäetud) kasvab fjordi ääres palju taimeliike ja elab palju loomaliike, sealhulgas põhjapõder, põder, hirv, metskits, polaarrebane, ilves, kobras, lemming, pringel ja üle saja linnuliigi. Paljud neist loomadest ja taimedest on kaitse all.
Fjordi staatust maailmapärandina ohustavad plaanid vedada üle fjordi elektriliin.
Rocca al Mare kaubanduskeskus
pisi|Õhuvaade [[Haabersti asumile. Foto keskel on näha Saku Suurhall ja Rocca al Mare kaubanduskeskus.]] Rocca al Mare Kaubanduskeskus on kaubanduskeskus Tallinnas Haabersti linnaosas, mis avas uksed 1998. aastal, olles tollal esimene ja suurim omataoline ostukoht Eestis.
Geirangerfjorden
Oletatakse, et fjordi kaldal paiknev Åkerneseti mägi võib varsti erosiooni tõttu fjordi variseda. See põhjustaks tsunami, mis kümmekonna minuti jooksul tabaks mõlemat fjordi kaldal olevat küla, samuti nende vahel olevaid talusid, mis on küll enamjaolt mahajäetud.
Rocca al Mare kaubanduskeskus
2005. aastal omandas Rocca al Mare Kaubanduskeskuse Citycon Oyj – kaubanduskeskuste arendamisele ja haldamisele spetsialiseerunud kinnisvarainvesteerimisfirma.
Citycon Oyj juhtimisel avati 1. oktoobril 2008 Rocca al Mare keskuse esimene uuendatud osa. Keskust on sealt alates korduvalt renoveeritud. Selles on enam kui 54 000 ruutmeetrit äripinda ning umbes 170 rentnikku, tasuta garderoob ning üle 1300 parklakoha. Keskus asub aadressil Paldiski mnt 102.
Kaubanduskeskuse arhitekt on Meeli Truu (1946–2013).
Avalik haldus
Avalik haldus on täidesaatva riigivõimu tegevus. Avalik haldus keskendub riigi tegevuse korraldamisele, selle institutsionaalsele aspektile.
Õigusalases kirjanduses on tüüpilised järgmised avaliku halduse määratlused: