Platon
"Politeia" 10. raamat
"Politeia" 10. raamatu põhiteema on mimees kui asjadest kujutiste tegemine. Tehakse midagi, mis pole päris asi, vaid ainult asja kujutis. Seda teeb nii luule kui ka kujutav kunst, aga Platon räägib mimeetilise luule pagendamisest ideaalsest linnast. Mimees on tõest väga kaugel, kuigi jääb mulje, nagu luuletajal oleks teadmine. Mimeetiline luule apelleerib hinge madalamale osale, aidates õõnestada mõistuse võimu. Luule ei anna teadmist, vaid toob ainult indiviidile ja kogukonnale psühholoogilist ja eetilist kahju. Kui tavaline ese on oma idee (eidose) jäljendus, siis maal sellest jäljendab üksnes seda, kuidas see ese teatud nurga all paistaks. Platonil loob siin erandlikult ideid jumal, kuigi teistes teostes on ideed igavesed ja keegi ei loo neid. Eestpoolt jäi mulje, et ainult filosoofid on tuttavad ideedega, siin vaatavad tavalised käsitöölised voodi idee peale, et valmistada füüsilist voodit. Platon võrdleb mimeesi kujutavas kunstis peegli hoidmisega looduse ees: maailm reprodutseerub selles mehaaniliselt. Maalikunstnik ei tee reaalset asja, vaid ainult kujutise. Kui võrrelda maali voodist voodiga ja voodi ideega, siis see on reaalsusest kahe käigu kaugusel. Sellise kujutise tegemiseks ei ole tarvis teadmist reaalsetest asjadest, mille kujutis see on. Platon väidab, et ka luulelised jäljendajad alates Homerosest jäljendavad vooruse ja kõikide muude asjade kujutisi ega haara tõde (Politeia 600e). Nad teevad üksnes inimeste elu kujutisi, ja selleks pole tarvis teada, mis on elus hea ja halb. Pole ka tõendeid, et mõni hea luuletaja oleks olnud eetikas või poliitikas pädev. Mõned aga ütlevad, et hea luule autor peab neid asju teadma, millest ta kirjutab, muidu ta ei saaks hästi luuletada (Politeia 598d-e). Platon ütleb, et hea luule seisneb kujutiste tegemises ja sellepärast saab vabalt ilma teadmiseta läbi. Hinge kõrgem osa kasutab mõtlemist ning kaalub, mis on kokkuvõttes hea, aga mimeetilise luule kujutised rahuldavad hinge madalamat osa, mis on lapsik, ohjeldamatu ja emotsionaalne ning reageerib päriselu ja fiktsiooni sündmustele mõõdutult. Näiteks kui keegi meie lähedastest sureb, siis üks meie osa kaalub, mis on parim, ning soovib tundeid ja käitumist vaos hoida. Teine osa kipub ohjeldamatult kaeblema. See on hoiakute konflikt nagu optilise illusiooni puhul. Luule mõjutab meid emotsionaalselt allpool mõistuspärase soovi ja otsustuse tasandit. Seda laadi sündmused, mis annavad mimeetilisele luulele, eriti tragöödiale, kõige menukama sisu, sisaldavad äärmuslikke emotsioone ja nende ajel tehtud tegusid. Nii et mimeetilisele luulele on loomupärane apelleerida meie madalamale osale, mis kaebleb, ning edendab seda mõistuspärase ja hüve otsiva osa arvelt, kuigi terves hinges peaks viimane valitsema. Mimeetiline luule rikub väheste eranditega ka korralikke inimesi. Me elame kannatustele väga kaasa ja kiidame luuletaja heaks, sest ta tekitas meis niisuguseid tundeid (Politeia 605c). Kunsti tekitatud distants uinutab meid hindama positiivselt reaktsioone, mida me päriselus peaksime vältima. Vähesed saavad aru, et teiste inimeste kannatuste nautimine kandub paratamatult meie enda kannatustele üle, ja kui haletsev osa saab teiste kannatustest toitu, siis on raske seda ohjes hoida, kui me ise kannatame (606b). Me hindame oma kaastunnet kangelase kannatuste suhtes positiivselt sellepärast, et need pakuvad meile naudingut. Selle asemel et pidada väärtuslikuks seda, mis on meie otsustuse järgi parim, hakkame väärtustama reaktsioone, mis juhtuvad olema meile meeldivad, ja Platoni väitel võib selline harjumus rikkuda meie kiindumuse sellesse, mis on reaalses elus mõistuspärane ja hea. Platonil on siin palju eeldusi, aga üks on see, mis on figureerinud tänapäevastes vaidlustes televisiooni ja filmi psühholoogilise mõju üle: kui me naudime millegi kujutist näideldud jutustuses, siis suureneb meie kalduvus tegutseda või reageerida päriselus samamoodi. Mimees on otsekui läbipaistev: millegi poeetilise kujutise nautimine või heakskiitmine ei ole reaalselt erinev asja enda nautimisest või heakskiitmisest. (Aristoteles aga ütleb "Poeetikas", et mimeesi nautimine on inimestele loomulik.) Et luule esitab end petlikult teadmisena ja kahjustab inimese vaimu, siis Platon pagendab selle oma ideaalsest riigist. Alguses on küll jutt sellest, et välistatakse mimeetiline luule, kuid lõpuks paistab, et mõeldud on kogu luulet, ja nähtavasti näidatakse, et kogu luule on mimeetiline, kuigi kritiseeritakse peamiselt Homerost ja traagilisi luuletajaid. Platon teeb ettepaneku jätta alles hümnid jumalalatele ja euloogiad headele inimestele (607a), sest need kujutavad õiget eetilist arusaama ja nende abil saab kodanikel õiget iseloomu kasvatada. Platon mainib vana tüli luule ja filosoofia vahel (607b). Luule eesmärk on nauding ja mimees, aga kui ta oskab põhjendada, miks ta on kogukonnale ja inimese elule kasulik, võib ta oma koha tagasi saada. Kui filosoofid sellist põhjendust ei kuule, siis nad kasutavad nagu loitsu, et mitte tagasi langeda lapsikusse luulekirge (608a). Samamoodi hoidutakse eemale inimesest, kellesse ollakse armunud, aga kelle seltskond ei mõju hästi.