cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Liocichla bugunorum
Välimus
Liocichla bugunorum on väike (22 cm), peamiselt oliivhalli sulestiku ja musta pealaega vilbaslane. Noka ja silma vahel on oranžkollast, tiibadel on kollased, punased ja valged laigud. Saba on must ja punase tipuga, ning sabaaluse kattesuled on karmiinpunased. Jalad on roosad ja nokk on tüvikuosas must ja tipus valkjas. Linnuvõrguga püüti kinni teinegi, kahvatum isend, kes oli arvatavasti emane. Häält on kirjeldatud flöötivana ja teiste lindude häältest eristuvana.
Levila ja elupaik
Kõik vaatlused on tehtud 2 km kõrgusel põõsaste ja väikeste puudega mäenõlvadel, üks vaatlus tehti vana metsa servas. Jaanuaris on vaadeldud väikeseid salkasid, maikuus on täheldatud paare, kokku hinnanguliselt 14 isendit. Arvatavasti on igal paaril oma territoorium, mida ta pesitsemise ajal kaitseb. Praegu on liiki teada ainult ühes kohas, teda võib aga leiduda mujalgi Arunachal Pradeshis või Bhutanis.
Kuigi ta ei vaja elupaigaks metsa, vaid saab hakkama põõsastikus, peetakse teda ohustatud liigiks, eriti arvestades plaane rajada kiirtee läbi tema ainsa teadaoleva elupaiga.
2016. aastal hindas BirdLife International ta äärmiselt ohustatud liigiks.
Carl Fischer
Carl Fischer (meistrimärk CF) oli kullassepp Narvas 1815–1823.
Psüühikahäire
Psüühikahäire, ka vaimse tervise häire, psühhiaatriline häire on käitumises või mõtlemises väljenduv muster, mis põhjustab vaevusi ja/või kahjustab isiklikku toimimist. Häire omadused võivad olla püsivad, korduvad või esineda ühekordse episoodina. Mitmed häired omavad sümptomeid ja tunnuseid, mis ka sama haiguse piires võivad igal konkreetsel juhul väga palju erineda. Häirete põhjused on sageli ebaselged. Häireid defineeritakse selle abil, kuidas inimene käitub, tunneb, tajub või mõtleb. Diagnoosimisel arvestatakse ka inimese kultuuriliste ja usuliste veendumuste ja sotsiaalsete normidega.
Maailma Terviseorganisatsiooni arusaama kohaselt sõltub psüühikahäire sisu konkreetse ühiskonna sotsiaalsetest, kultuurilistest, majanduslikest ja õiguslikest iseärasustest.
Psüühiliste haiguste ravi ja toetusvõimalused on väga mitmekesised. Tänapäevane ravi psüühiliste haiguste leevendamisel lähtub kolmest tugisambast: ravimid, psühhoteraapia ja psühhosotsiaalne rehabilitatsioon. Haiguse kulg ja prognoos on paremad, kui kasutada kombineerituna kõiki kolme.
Haigusest taastumine tähendab tihtipeale koos haigusega elus toimetulekut. See tähendab, et ühelt poolt on haiguse sümptomid raviga kas kadunud või sellisel määral taandunud, et ei sega oluliselt inimese igapäevast elu. Teiselt poolt on inimene õppinud vaatamata haigusele võimalikult iseseisvalt toime tulema ning elab mõtestatud ja tähendusrikast elu.
Psüühikahäired klassifitseeritakse RHK-10-s diagnoosikoodidega, mis algavad F-tähega: F0–F9.
Montagne d'Ambre'i rahvuspark
pisi|[[Antomboka joastik]] Montagne d'Ambre'i rahvuspark on rahvuspark Madagaskaril Diana piirkonnas Joffreville'i lähedal.
Pargi pindala on 226,36 km² või 182 km².
Parki pääseb sisse Joffreville'i kaudu.
Montagne d'Ambre on mägimets keset ümbritsevat kuiva ala. Seal on joad, kraatrijärved ja mitmekesine elustik.
Elustik
Pargis on troopiline vihmamets. See on üks Madagaskari suurima elurikkusega kohti.
Seal kasvab palju õlipuid Olea ambrensis, Olea capensis subsp. macrocarpa ja Olea lancea.
Paljasvili
thumb|[[Ploomipuu paljasvili]] Paljasvili on vili, mis on tekkinud ainult sigimikust. Paljasvili esineb ülemise sigimikuga liikidel, näiteks luuviljalistel.
Jüri bensiinijaama tee
Jüri bensiinijaama tee (registrinumbriga 11332) on 0,9 km pikkune kõrvalmaantee Rae vallas.
Tee läbib Lehmja, Pildiküla ja Kurna küla. Tee saab alguse Järveküla–Jüri tee üheksandal kilomeetril, kuid hargneb peagi. Mõlemad harud lõpevad Tallinna–Tartu–Võru–Luhamaa maantee kaheteistkümnendal kilomeetril, kuid üks haru läheb tunneli kaudu eelnimetatud tee alt läbi. Teele jääb 1 truup. Bussipeatusi teele ei jää.
Tee on asfaltkattega. Tee klass on V. Liiklussagedus teel on 500–1000 autot ööpäevas. Kiiruspiirangute ja teevalgustuse kohta andmed puuduvad.
Leukippos (mütoloogia)
Leukippos oli Messeenia kuningas, Perierese ja Gorgophone poeg. Ta lubas oma tütred Hilaeira ja Phoibe naiseks oma poolvenna Aphareuse poegadele Idasele ja Lynkeusele, kuid tema teise poolvenna Tyndareose pojad Kastor ja Polydeukes röövisid neiud. Peigmeeste kokkupõrkes said Kastor ja Lynkeus surma, Polydeukes loobus maapealsest elust vabatahtlikult ning ka Idas ei tahtnud enam Leukippose tütardega abielluda.
Leukippose tütarde röövimist on maalinud Peter Paul Rubens. Antiikkirjanduses kujutasid seda Theokritos ja Ovidius.
Eesti Spordiselts Kalev
Kalev asutati 6. juunil (vkj 24. mail) 1901 kui Tallinna Jalgrattasõitjate Selts "Kalev". Selts on kandnud ka nime Eestimaa Spordiselts Kalev.
Esimehed
pisi|300px|[[Kalevi spordiplatsi väravatorn]] Esimene esimees oli Ferdinand Karlson ja aseesimees Konstantin Päts. [[Kalevi spordiplatsi asukoht 1928. aasta Tallinna plaanil|300px|pisi]]
1901–1939
Kalev taheti ellu kutsuda kultuuri-teaduse seltsina, kuid kuna võimud kahtlustasid poliitilist tegevust, alustati jalgrattaseltsi nime all. Liikmeteks astusid ka mitmed tuntud inimesed – kirjastaja Gustav Pihlakas, kirjanik Eduard Vilde, advokaat Jaan Teemant abikaasaga jt. Nooremad liikmed korraldasid kohe esimese rattavõistluse Tallinnast Jõelähtmeni ja tagasi. Seltsi liikmete jaoks oli tähtis sümboolika – telliti mütsimärgid ja rattanumbrid sinimustvalgetes värvides, mis vihjas Kalevi seltsi tegelikele eesmärkidele. Selts asutas oma koori (140 liikmega) ja sümfooniaorkestri, rajati liuväli Gonsiori aeda, korraldati male turniir, mängiti kurni.
Põhikirja muudatuse ettepanekut tegutseda kõigil spordialadel Eestimaa kubermangu piires võimud ei kinnitanud. Seepeale moodustati oma liikmetega 27. mail 1913 uus ühendus – Eestimaa Spordiselts Kalev koos kõigi varade üleandmisega. Uuele seltsile ja selle põhikirjale saadi kuberneri heakskiit. pisi|Eesti Spordiselts Kalev liikmemärk (1931)
1911. aastal alustas spordiselts Pirita jõe äärde maja ehitamist. Hoone projekteeris arhitekt Karl Burman. Hoone arhitektuur oli mõjutatud Põhjamaade juugendi rahvusromantikast. Materjalina kasutati ümarpalke. Merepoolse fassaadi viilu ülalosas oli päikesesümbol. Interjööris oli kesksel kohal hoone saal ja trepikoda, mis kaunistati pannoodega. Pannood lõid neli kunstnikku, teoste inspiratsiooniallikad olid Kalevipoeg või Eesti muinasaeg. August Jansen maalis kolmefiguurilise kompositsiooni "Kalevipoeg kivi viskamas", Aleksander Uurits maalis kaks paljufiguurilist pannood Muinas-Eesti teemadel – "Jahilt tulek" ja "Kandlehelid", Peet Areni panuseks oli kolm viikingilaevu kujutavat pannood. Kui Nõukogude väed lahkusid 1941. aasta augustis Tallinnast, siis panid nad seltsimaja põlema.
Vabadussõja alguspäevil pöördusid kalevlased sõjaminister Andres Larka poole palvega saada luba võitlussalga moodustamiseks. Mõnepäevase õppuse järel mindi Leopold Tõnsoni juhtimisel juba lahingusse. 20. detsembril 1918 formeeriti Tallinna spordiseltsi Kalev liikmetest Kalevlaste Maleva, mis tegi kaasa kogu Vabadussõja. Üksus kannab praegu Kalevi jalaväepataljoni nime.
1920. aastatel sai tänapäevase Viru Keskuse ja Tallinna kaubamaja A-korpuse vahele jäänud suurest spordiplatsist Kalevi aed, kuhu 1924. aastal ehitati uhke puidust väravatorn. 1920. aastal loodi korvpalli klubi Kalev, korvpallimeeskonna Tallinna Kalev eelkäija.
1940–1991
1940. aasta 2. oktoobril likvideeriti Tallinna "Kalev" ja Üleliidulise Kehakultuuri- ja Spordiselts Dünamo võttis "Kalevi" Gonsiori tänava kodu ja vara enda valdusse. 1944. aasta 4. jaanuaril moodustati Moskvas Eesti NSV A/Ü Kesknõukogu presiidiumi koosolekul "Kalev"- ENSV Ametiühingute Spordiselts "Kalev" ning 24. septembril alustas tööd "Kalevi" Kesknõukogu, mille asukohaks sai Tõnismäel asuv Tallinna töölisvõimla Pärnu maantee 41. 1948. aastal valmisid Suvorovi puiestee ääres ENSV Ametiühingute Spordiselts "Kalev" tenniseväljakud ja klubihoone. 1948. aastal asutati TPI spordiklubi ja avati Kalevi Pirita Jahtklubi. 1949. aastal loodi "Kalevi" Tallinna Tenniseklubi. 1955. aasta 12. juuli avati Tallinnas Komsomoli-nimeline staadion.
1965. aastal avati Kalevi siseujula ja loodi Kalevi Tallinna ujumiskool ning avati TPI staadion. 1969. aasta 21. juunil avati Pirita Velodroom. 1970. aastal avati Kääriku spordihoone. 1971. aastal pälvis "Kalev", Eesti NSV Spordikomiteelt täiskasvanute, noorte ja juunioride meistrivõistluste põhjal, edukaima spordiühingu tiitli. 1975. aastal avati Tallinnas TPI spordihoone.
1982. aastal arvati VSÜ Kalev loodud üleliidulise ametiühingute spordiühingu Trud koosseisu koos kõikide teiste liiduvabariikide spordiühingutega. ENSV Ametiühingute Nõukogu presiidiumi otsusega 8. aprillist 1982 nimetati ühing üleliidulise a/ü vabatahtliku spordiühingu Trud Eesti Vabariiklikuks Spordiorganisatsiooniks "Kalev". Liikmeid oli 1985. aastal umbes 233 000.
1991. aastal peeti KSÜ Kalevi pleenum, mis otsustas moodustada KSÜ Kalevi baasil iseseisva Eesti Spordiseltsi Kalev. thumb|Eesti [[tantsupidu Kalevi Keskstaadionil]] Seltsile kuulub Kalevi Keskstaadion.
1992–...
1998. aastal astus Eesti Spordiselts Kalev Eesti Spordi Keskliitu. Pärast Eesti Spordi Keskliidu ja Eesti Olümpiakomitee ühinemist 2001. aastal kuulub Kalev Eesti Olümpiakomitee koosseisu. Spordiselts ühendab 9 piirkondlikku organisatsiooni, 10 spordikooli ja rohkem kui 20 spordiklubi. Eraisikutest liikmete arv on üle 15 000. Kalevi põhieesmärk on edendada sporti kõigil tasanditel – nii tippsporti kui ka noorte- ja tervisesporti.
Bougouni
Bougouni on linn Malis Sikasso piirkonnas. Ta on Bougoni cercle'i keskus. Bougoni asub Bamakost 170 kilomeetrit lõunas ja Sikassost 210 kilomeetrit läänes.
Linnas elavad põhiliselt fulbed ja bambarad.
Bougouni on rajatud Prantsuse kolonisatsiooni ajal, mil ta oli Bougouni cercle 'i keskus. Esimeseks juhiks oli leitnant Gouraud. Linnas hoiti koloniaalajast pärit arhiivi, mis hävis tulekahjus 1991. aastal.
Bougounil on alates 1985. aastast sõpsuslinn Aurillac Prantsusmaal.
Rüüsvili
thumb|[[Punane sõstar|Punase sõstra viljad]] Rüüsvili on vili, mille tekkimisest on osa võtnud lisaks sigimikule ka teised õieosad, kõige sagedamine õiepõhi. Esineb alumise sigimikuga liikidel, näiteks sõstardel.
Mandritevaheline ballistiline rakett
pisi|Maailma esimene MBR [[R-7 Semjorka]] Mandritevaheline ballistiline rakett (MBR; inglise keeles intercontinental ballistic missile, ICBM) on juhitav ballistiline rakett, mille lennukaugus on vähemalt 5500 km. MBR on mõeldud vastase strateegiliselt oluliste teistel mandritel asuvate objektide hävitamiseks tuumalaengutega. Suurem osa tänapäevasid kontinentidevahelisi militaarrakette on varustatud mitme lõhkepeaga, mis võimaldab rünnata korraga mitut erinevat sihtmärki. Esimesed väljatöötatud MBR-id olid ebatäpsed, mis võimaldas neid kasutada vaid suure pindalaga sihtmärkide, näiteks linnade pommitamiseks. Teise ja kolmanda põlvkonna ICBM rakettide konstruktsioonis oli tehtud olulisi täiustusi, mis võimaldasid edukamalt tabada väiksemaid sihtmärke.
Teine maailmasõda
Esimese riigina alustas mandritevaheliste ballistiliste rakettide väljatöötamist Saksamaa. 1942. aasta suvel Wernher von Brauni juhtimisel sai alguse "Project Amerika" A9/A10 raketi arendamiseks. Projekti nimeks sai "Project Amerika", kuna rakett A9/A10 oli mõeldud New Yorgi ja teiste Ameerika Ühendriikide linnade hävitamiseks. A9/A10 oli plaaneritud kaheastmeliseks vedelkütusega raketiks kaaluga 100 tonni ning lennukaugusega ligikaudu 5000 km. Kuigi tänapäevase klassifikatsiooni järgi oleks A9/A10 keskmaarakett, oli see välja töötatud kui mandritevaheline. Osade allikate kohaselt katsetasid sakslased raketti 8. ja 24. jaanuaril 1945, kuid raketi sõjalise kasutuseni ei jõutud. Pärast Saksamaa kaotust said Ameerika Ühendriigid ja Nõukogude Liit oma valdusse raketi A9 valmistamise dokumentatsiooni ja visandeid.
Külm sõda
Kohe pärast teise maailmasõja lõppu hakkasid nii Ameerika Ühendriigid (USA) kui ka Nõukogude Liit MBR-e välja töötama. Projekt põhines sakslaste visanditel ja dokumentidel. Ameerika Ühendriikides alustati 1946. aastal programmi Convair RTV-A-2 Hiroc, mille raamides arendati kaugmaa (hiljem mandritevahelisi) ballistilisi rakette. 1948. aastal tehti kolm edukat prototüübi katsetust, kuid hiljem kaotas Ameerika Ühendriikide õhuvägi (USAF) huvi programmi vastu ning see suleti. See programm sai hiljem aluseks USA esimese MBR-i väljatöötamisele.
Nõukogude Liit arendas mandritevaheliste ballistiliste rakettide programmi esialgse eesmärgiga teha võimalikuks sihtmärkide hävitamine Euroopa raames. 1953. aastal alustas Nõukogude Liit Sergei Koroljov juhtimisel MBR-ide tootmist, mille lõhkepeadeks olid vesiniku- ehk termotuumapommid. Riiklik tellimus aitas kaasa kiirele rakettide arendamisele ning 1957. aastal toimusid NSV Liidus esimesed rakettide katsetused. Esimesed kaks katsetust ebaõnnestusid – ühel juhul plahvatas laeng 400 km sihtmärgist eemal. Esimene edukas katsetus toimus 21. augustil 1957, rakett läbis 6000 km ning sellest sai maailma esimene MBR. 1959. aastal võeti Nõukogude Liidus kasutusele rakett R-12 Dvina, mis sai aluseks uuele eraldi väeliigile – NSV Liidu strateegiline raketivägi. 1962. aastal võeti kasutusele R-16, mille modifikatsioon sai esimeseks Nõukogude statsionaarsel stardialusel baseeruvaks raketiks ning esimeseks raketiks maailmas, mis paiknes statsionaarsel stardiplatvormil. Samasuguse stardimeetodiga oli ka R-7, millega 4. oktoobril 1957 viidi kosmosesse esimene Maa tehissatelliit Sputnik 1. Esimese inimese, Juri Gagarini lend kosmosesse 12. aprillil 1961 toimus modifitseeritud kanderaketiga R-7 Vostok. Viimane, moderniseeritud R-7 versioon on siiani kasutusel Vene kosmoselaevade Maa orbiidile toimetamiseks.
USA jätkas MBR raketi arendusprogrammi 1953. aastal, kuna NSV Liit alustas oma esimese termotuumapommi väljatöötamist ja testimist. Programmi jätkati tegelikult alles pärast 1954. aastat, kuna SM-65 Atlas programm oli saanud kõrgeima riikliku eelistuse. Atlas A esimene start toimus 11. juunil 1957, lend kestis umbes 24 sekundit, seejärel rakett plahvatas. Esimene edukas SM-65 Atlase lend toimus 28. novembril 1958. Atlase esimene lõhkepeaga varustatud versioon, Atlas D, kuulutati toimivaks 1959. aasta jaanuaris Vandenbergis. Esimene tegelik katsetus viidi läbi 9. juulil 1959 ning 1. septembril võeti rakett relvastusse.
Edaspidi sai prioriteediks tahkekütusega mandritevaheliste ballistiliste rakettide väljatöötamine. USA lennuvägi võttis relvastusse esimese tahkel kütusel töötava MBR – LGM-30A. Tahkel kütusel töötavate MBR-ide eelised (hoolduse ja ladustamise lihtsus ja ohutus, pidev stardivalmidus) olid sedavõrd suured, et 1960-ndatel asendas USA täies mahus vanad vedelkütusel töötavad raketid Atlas ja Titan üle 800 LGM-30A rakettidega. Edaspidi pole USA uuemate vedelkütusel töötavate rakettide arendamise ja väljatöötamisega tegelenud.
Et saada kogemust tahkekütuse kaugmaarakettide valdkonnas, alustati Nõukogude Liidus 1959. aastal kolmeastmelise tahkekütusraketi RT-1 väljatöötamist. Esimene Nõukogude tahkel kütusel töötav MBR RT-2 võeti relvastusse 1968. aastal.
1972. aastal peetud strateegiliste relvade piiramise läbirääkimiste (SALT) tulemusena sõlmitud leping kohustas nii Nõukogude Liitu kui ka USA-d jätma MBR-ide arvu olemasolevale tasemele. Järgnenud läbirääkimised (SALT II) kestsid 1972–1979 ning nende tulemusena olid Nõukogude Liit ja USA otsustanud olemasolevate MBR-ide arvu veelgi vähendama. SALT II polnud USA senatis ratifitseeritud, kuid selle tingimusi täitsid ausalt mõlemad osapooled kuni 1986. aastani, kui USA president Reagani administratsioon loobus igasuguste tingimuste täitmisest Nõukogude Liitu pakti rikkumise tõttu ning algatas oma strateegilise kaitse initsiatiivi raames ICBM programmi alusel rakettide MX ja Midgetman relvastusse võtmise.
Oluliseks etapiks MBR raketitehnoloogia arendamises oli raketi mitu jagunevat lõhkepead. Selliste süsteemide esimestel variantidel ei olnud individuaalselt juhitavaid lõhkepeasid. Kasu mitmete väikeste lõhkepeade kasutamisest ühe suurema asemel seisnes selles, ei see muutis efektiivsemaks nende kogupurustusjõu suurematel pindaladel ning raskendas oluliselt vastase raketitõrje tööd. 1970. aastal töötati Nõukogude Liidus välja rakett R-36, millel oli kolm lõhkepead.
Samal aastal võeti USA-s relvastusse esimesed Minuteman III kompleksid, millel oli suur eelis – tehti võimalikuks lõhkepeade juhtimine individuaalsetel trajektooridel, mis võimaldas hävitada mitu sihtmärki korraga. Rakett oli varustatud spetsiaalse jaotamisplokiga, mis suunas lõhkepäid õigele kursile järjekorras.
Nõukogude Liidus võeti kasutusele esimesi mobiilseid mandritevahelisi ballistilisi rakette: TEMP-2S (ratasšassiil, 1976) ja RT-23UTTH (raudteepõhine, 1989). USA-s töötati samuti analoogsete komplekside arendamisel, kuid ühtki neist ei võetud relvastusse.
Mandritevaheliste ballistiliste rakettide arendamise eriliseks suunaks oli "üliraskete" rakettide väljatöötamine Nõukogude Liidus, "üliraskete" rakettidena võeti relvastusse täiustatud vedelkütusraketid R-36 (1967. aastal) ning selle hilisemat modifikatsiooni R-36M (1975. aastal). Nõukogude Liidus alustati 1976. aastal RT-23 arendamist, 1972. aastal töötati USA-s välja rakett MX, mis võeti relvastusse 1986. aastal. NSV Liidus võeti RT-23 modifikatsioon RT-23UTTH relvastusse 1989. aastal. R-36M2, mis võeti relvastusse 1988. aastal, on kõige võimsam ja kõige raskem militaarne rakett ajaloos: selle kaal on 211 tonni, lennukaugus kuni 16 000 kilomeetrit ning raketi lõhkepeas on eraldi kümme tuumalaengut.
Külma sõja järel
1991. aastal sõlmisid Nõukogude Liit ja USA lepingu START I (strateegilise relvastuse vähendamise leping), et vähendada endi kasutuses olevate MBR-ide ja tuumalõhkepeade arvu. Vastavalt sellele lepingule pidid USA ja Nõukogude Liit järgneva seitsme aasta jooksul vähendama oma MBR-ide arsenali nii palju, et mõlemal poolel jääks alles kuni kuus tuhat ühikut. Vastavalt lepingule oli samuti rangelt keelatud ballistiliste ja muude rakettide tootmine, arendamine, nende katsetamine ja muud tegevused. Kõik mobiilsed raketikompleksid pidid pidevalt paiknema ainult kindlaksmääratud ja piiratud aladel, nende piirkondade nimed ja geograafilised koordinaadid pidid olema teada. See leping kehtis kuni 5. detsembrini 2009.
Levimus
Maailma esimene mandritevaheline ballistiline rakett R-7 läbis katsetused 21. augustil 1957 Nõukogude Liidus ning võeti relvastusse 1960. aastal. Ameerika Ühendriikide mandritevaheline ballistiline rakett SM-65 Atlas läbis katsetused 1958. aastal ning see võeti relvastusse aasta varem kui R-7, 1959. aastal. Praegusel ajal omavad mandritevahelisi ballistilisi rakette Venemaa, USA, Suurbritannia, Prantsusmaa ja Hiina.
Iisrael, vastates küsimustele mandritevaheliste rakettide omamise kohta, järgib sama poliitikat, mis seoses tuumarelvadega – Iisraeli riik ei kinnita ega ka eita selliste rakettide omamist. Seega on tekkinud olukord Iisraelile topeltkasulik: riik ei ole ühinenud rahvusvahelise lepinguga, mis kontrollib raketitehnoloogia levikut ning samal ajal hoiab oma tegelikust sõjalisest võimsusest lähipiirkonna riike teadmatuses.
Mandritevaheliste ballistiliste rakettide arendustöid teevad veel India, Pakistan ja Põhja-Korea, kusjuures:
Koostöös Iisraeliga alustas Lõuna-Aafrika Vabariik 1980-ndatel mandritevahelise ballistilise raketi RSA-3 arendamist, et vajadusel osutada vastupanu Nõukogude bloki riikidest lähtuvatest võimalikest rünnakutest, kuid loobus selle relvastusse võtmisest apartheidi režiimi lõpu järel riigis.
Vastavalt mõnede sõltumatute vaatlejate arvamusele, arendab Iraan kasutades kosmoseprogrammi uusi tehnoloogiaid, mis võimaldavad välja töötada oma mandritevahelist ballistilist raketti. Näiteks Iraani kosmoseprogrammi kanderakett Safir-2 on võimeline suborbitaalsel trajektooril viima lõhkekeha 4000-4500 kilomeetri kaugusele.
Mõnede luureagentuuride andmetel arendab ka Põhja-Korea oma mandritevahelist ballistilist raketti. Põhja-Korea paigutas väidetavalt edukalt satelliidi kosmosesse 12. detsembril 2012, kasutades 32 meetri pikkust Unha-3 raketti. USA väitel oli see tegelikult viis testida oma MBR-i.
2014. aasta juulis teatas Hiina mandritevaheliste ballistiliste rakettide uusima generatsiooni arendamisest. Dongfeng-41 (DF-41), mille lennukaugus on 12 000 kilomeetrit ning ulatub Ameerika Ühendriikide territooriumini. Ala analüütikud arvavad, et DF-41 rakett on varustatud MIRV tehnoloogiaga.
Tööpõhimõte
Ballistilisi rakette lastakse reeglina mööda trajektoori, mis on võimalikult lähedal optimaalsele, arvestades kõrguse suurenedes muutuvat õhutihedust ja gravitatsioonijõudu. Enamasti stardivad raketid vertikaalses asendis, et tulla võimalikult kiiresti välja atmosfääri tihedamatest kihtidest, kuna õhu vastupanu ületamiseks kasutatakse kuni 17–20% raketi mootori võimsusest. Kui rakett on pärast troposfääri läbimist saavutanud kindla liikumiskiiruse vertikaalsuunas, hakkab ta vaikselt üle minema vertikaalsest liikumissuunast sihtmärgi suunas kallutatud liikumisele, mis saavutatakse spetsiaalse tarkvara mehhanismi, aparatuuri ja juhtimisorganite abiga.
Kui mootor lõpetab töötamise, siis raketi pikisuunaline telg saavutab kaldenurga, mis vastab tema maksimaalsele lennukaugusele. Selline nurk on ligikaudu 45 kraadi ning väheneb raketi kiiruse suurenedes. Näiteks kui raketi kiirus on 7 km/s ning on vaja liikuda 9000 km kaugusele, siis kaldenurk on 26 kraadi ning kiirust säilitatakse maksimaalse võimaliku täpsusega näidu juures, mis tagab raketi jõudmise sellele konkreetsele kaugusele.
Kui lend toimub optimaalse trajektooriga mandritevahelisele kaugusele, siis rakett tõuseb kõrgusele üle 1000 km ning see on nähtav radaritel ka väga suurel kaugusel. Seetõttu võidakse reaalsetes lahingutingimustes kasutada oluliselt rohkem energiat kasutavaid trajektoore, mille maksimaalne kõrgus on vähendatud kümnete kilomeetriteni.
Pärast mootori seiskumist teeb rakett kogu oma ülejäänud lennu vaid inertsi abil, enamasti peaaegu rangelt elliptilise trajektooriga. Trajektoori tipul jõuab rakett oma minimaalse liikumiskiiruseni. Ballistiliste rakettide trajektoori tipp-punkt asub enamasti mitmete sadade kilomeetrite kõrgusel maapinnast, kus atmosfääri väikese tiheduse tõttu praktiliselt täielikult puudub õhutakistus.
Selles trajektoori osas, kus rakett liigub alla, maa poole, raketi lennukiirus suureneb järk-järgult lennukõrguse vähenemise arvelt. Edasisel langemisel läbib rakett järgmised tihedamad atmosfäärikihid tohutu kiirusega. Seejuures kuumeneb ballistilise raketi pinnamaterjal tohutult ning kui ei võeta teatud turvameetmeid, siis võib toimuda raketi iseeneslik hävimine, lõhkemine.
Võib eristada järgmisi lennuetappe:
Tuginemise meetod
Vastavalt tuginemise meetodile saab mandritevahelisi ballistilisi rakette jaotada järgmiselt:
Esimesest tuginemismeetodist loobuti juba 1960. aastate alguses, kuna see ei vastanud turvalisuse ja varjatuse nõuetele. Tänapäevased maa-alused statsionaarsed laskeseadmed tagavad väga kõrge kaitsetaseme tuumaplahvatusel ning võimaldavad piisavalt usaldusväärselt varjata stardikompleksi töövalmidust. Ülejäänud kolm varianti on mobiilsed, seega on neid oluliselt raskem tuvastada, kuid see püstitab märkimisväärseid piiranguid rakettide suurusele ja kaalule.
Mootorid
Mandritevaheliste ballistiliste rakettide varasemad variandid kasutasid vedelikul põhinevaid rakettide mootoreid ning seetõttu vajasid pikaajalist tankimist raketikütuse komponentidega vahetult enne laskmist. Raketi õhku laskmise ettevalmistus võis võtta mitmeid tunde, samas püsis rakett laskevalmina väga lühikest aega. Juhul kui kasutati krüogeenseid komponente (R-7), oli stardikompleksi varustus liiga suurte mõõtmetega. Kõik see vähendas oluliselt selliste rakettide strateegilist väärtust. Tänapäevased mandritevahelised ballistilised raketid kasutavad tahke kütuse mootoreid või vedelikuga töötavaid raketimootoreid kõrge keemistemperatuuriga komponentidega ning ampulliseeritud tankimisega. Sellised raketid tuuakse tootja tehasest transport-käivituskonteinerites, mis võimaldab säilitada neid pidevalt laskevalmina kogu nende tööea vältel.
Näitajad
Mandritevahelise ballistilise raketi lasketäpsus on eriti oluline näitaja, kuna lasketäpsuse kahekordne suurendamine võimaldab kasutada viis korda vähem võimsat lõhkekeha. Lasketäpsus on piiratud navigatsioonisüsteemi täpsusega ning geofüüsikalise informatsiooni olemasoluga. Kõige täpsematel ballistilistel rakettidel on tõenäoline täpsuse viga alla 100 meetri, isegi mandritevahelise kauguse korral.
Kasutamine rahu ajal
Venemaal ja USA-s kasutatakse oma tööea ületanud rakette kanderakettidena, et viia kosmose objekte madalatele Maa-lähedastele ringorbiitidele. Näiteks USA mandritevaheliste ballistiliste rakettide (Atlas ja Titan) abiga teostati Gemini ja Mercury kosmoselaevade kosmosesse laskmist. Nõukogude ballistilisi rakette RS-18, RS-20 ja R-29RM kasutati kanderakettide Dnepr, Strela, Rokot ja Shtil väljatöötamiseks.
Peter Janzen
Peter Janzen (meistrimärk PJ) oli kullassepp Narvas 1818–1833.
Tagavere (Lääne-Nigula)
Tagavere (18. sajandi kaartidel Taggawer) on küla Lääne maakonnas Lääne-Nigula vallas.
Kuni oktoobrini 2013 kuulus küla Taebla valda.
Ta piirneb põhjas Jalukse ja Keedika külaga, idas Vidruka ja Väänla külaga, lõunas Võntküla ja Nigula külaga ning läänes Koela ja Uugla külaga.
Tagavere küla juures oli Tagavere mõis (Takfer).
Esivere
Esivere on küla Pärnu maakonnas Lääneranna vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Lääne maakonda Hanila valda.
Esivere külas asuvad Kurevere dolokivimaardla, Rõuste tuulepark ehk Esivere I tuulepark, Esivere tuulepark ja Tooma tuulepark.
Gustav Friedrich Laupmann
Gustav Friedrich Laupmann (meistrimärgid GFL ja GL) oli kullassepp Narvas 1786–1810.
Michael Browne
Kardinal Michael Browne (6. mai 1887 Grangemokler – 31. märts 1971 Rooma) oli dominiiklaste ordumeister aastail 1955–1962.
Friedrich August Klingstein
Friedrich August Klingstein (meistrimärk FAK) oli kullassepp Narvas 1777–1807.
Sooba jõgi
Sooba jõgi on Salme jõe läänepoolne ots, mis suubub Ariste lahte. Varem, kui Salme jõe ida- ja lääneosa vahel puudus ajutiselt läbivool, oli Sooba jõgi keskkonnaregistris eraldi jõena. Sooba jõe keskkonnaregistri kood oli VEE1700001. Registrisse kuulunud jõeosa pikkus oli 2,7 km ja selle lähe arvati Üüdibe külla.
Koguvili
Eristatakse kogupähkleid, -luuvilju, -marju ja -kukkurvilju.
Friedrich Gotthard Laupmann
Friedrich Gotthard Laupmann (meistrimärk FGL) oli kullassepp Narvas 1819–1837.
Paul Heider
Paul Heider (21. juuni 1868 Adamsthal – 25. jaanuar 1936 Troppau) oli teoloog ja Saksa ordu kõrgmeister 1933. aastast kuni surmani.
Konsool (tugevusõpetus)
Konsool on ainult ühe otsaga kinnitatud jäik konstruktsioonielement, näiteks tala või sõrestik.
Kui rakendada konsoolile omakaal, siis tala kannab koormuse üle toele, kus see võtab vastu paindemomendi ja nihkepinge. Konsoolne konstruktsioon võimaldab teha ripnevaid ehitisi ilma täiendava välise toestuseta, vastupidi konstruktsioonidele, mis on toetatud mõlemast otsast ning kus on koormus rakendatud tugede vahele, nagu võib näha toetatud tala juures tavalist post-sillus meetodit.
Konsoole saab ehitada ka fermidest või paneelidest.
Andreas Frühwirth
pisi|Andreas Frühwirth Kardinal Andreas Franz Frühwirth (21. oktoober 1845 Sankt Anna am Aigen – 9. veebruar 1933 Rooma) oli dominiiklaste ordumeister aastail 1891–1904.
Gillian Anderson
Gillian Leigh Anderson (sündinud 9. augustil 1968 Chicagos) on Emmy ja Kuldgloobusega pärjatud filminäitleja, kelle tuntuimad rollid on FBI agent Dana Scully Ameerika Ühendriikide seriaalis "Salatoimikud" ja Lady Dedlocki osa BBC seriaalis "Bleak House".
Elulugu
Gillian sündis Edward ja Rosemary Andersoni peres. Mõni aeg pärast tema sündi kolis pere Puerto Ricosse, 15 kuud hiljem siirduti aga Londonisse. Tal on noorem õde Zoe ja vend Aaron, kes põeb raskekujulist närvihaigust.
Karjäär
Eesti telekanalitel on lähiminevikus näidatud tema kui ühe peaosatäitjaga 17-osalist kriminaaldraamat-õudusseriaali "Langus" (The Fall, 2013–2016) ja temaga kõrvalosas filmi "Vildakas maja" (Crooked House, 2017).
Isiklikku
Aastatel 1994–1997 oli ta abielus filmikunstnik Clyde Klotziga, kellega neil on tütar Piper (sündinud 1994). 2004–2006 oli ta abielus dokumentaalfilmilavastaja Julian Ozanne'iga.
Abbottabad
Abbottabad (urdu keeles ایبٹ آباد‎) on linn Pakistani Loodepiiriprovintsis 100 km kaugusel Rāwalpindist, Abbottabadi ringkonna keskus. Geograafilised koordinaadid on 34° 09′ N, 73° 13′ E.
1998. aasta rahvaloenduse andmetel oli linnas 27 915 elanikku.
Asukoha tõttu romantilises orus ning puhtuse tõttu peetakse Abbottabadi Pakistani linnade seas üheks ilusamaks. Abbottabadi hüütakse õppeasutuste rohkuse tõttu koolide linnaks.
1853. aastal asutatud linn on saanud nime oma rajaja, Suurbritannia maaväe majori James Abbotti järgi.
2011. aasta 2. mail tapsid USA eriväelased Abbottabadi linnas Usāmah ibn Lādin'i.
Malemäng
"Malemäng" on ameerika maalikunstniku John Singer Sargenti (1856–1925) maal, millel on jäädvustatud idamaises koloriidis oja kaldal lesivaid maleharrastajaid.
Maal asub New Yorgi Harvardi klubis. Maali hinnatakse 12,5 miljonile USA dollarile.
Sargent oli kirglik maletaja. Oma reisidel oli tal alati kaasas malekomplekt. Maali "Malemäng" lõi Sargent 1907. aastal ühel suvereisil Põhja-Itaalias Valle d'Aosta piirkonnas. Rekvisiidid ja idamaised kostüümid oli tal Londonist kaasa võetud. Kunstiteadlased on kindlaks teinud, et maalil kujutatud mees oli Sargenti lakei Nicola d'Inverno. Maalil kujutatud naise osas kindlat seisukohta ei ole. On arvatud, et see võis olla kunstniku üks õe- või vennatütardest. pisi|200px|left|Sargenti maal "Magus jõudeolek" Samasse ajaperioodi (umbes 1907) kuulub Sargenti veel teinegi malemängijaid kujutav maal "Magus jõudeolek".
Lõu oja
Lõu oja (ka Lõu jõgi) on oja Saaremaal Saaremaa vallas Ansekülas ja Lõu külas.
Oja on mitteavalik veekogu.
Oja keskkonnaregistri kood on VEE1167300.
Roberto Carlos
pisi|Roberto Carlos (2011) Roberto Carlos da Silva Rocha (sündinud 10. aprillil 1973 Garças) on Brasiilia jalgpallikoondise endine kaitsja.
Carlos on tuntud oma jooksukiiruse ja tugeva löögi poolest. Ta suudab 100 m joosta 10,6 sekundiga ja palli audist visata 36 m kaugusele.
Enamiku oma karjäärist mängis Roberto Carlos Hispaanias Madridi Realis vasakkaitsjana. Madridis on ta neljal korral tulnud Hispaania meistriks ja võtnud kolmel korral UEFA Meistrite Liiga. Meistrite Liigas mängis ta üle 100 mängu. Tema viimane klubi oli Mahhatškala Anži.
Pärast jalgpallurikarjääri lõppu on ta olnud Türgi klubide Sivasspori (2013–2014) ja Akhisar Belediyespori (2015) ning India klubi Delhi Dynamos FC (2015–2016) peatreener.
Koondisekarjäär
Roberto Carlos osales Brasiilia jalgpallikoondises kolmel korral jalgpalli maailmameistrivõistlustel ja 2002. aastal tuli maailmameistriks.
Roberto Carlose esimene suurvõistlus oli 1993. aasta Copa America Ecuadoris. Alagrupis viigistas Brasiilia 0:0 Peruu jalgpallikoondisega ja kaotas 2:3 Tšiili jalgpallikoondisele. Viimases mängus oli vaja võita Paraguay jalgpallikoondis ja sellega saadigi hakkama, koguni 3:0. Brasiilia tuli alagrupis Peruu järel teiseks, edestades Paraguayd väravate vahega. Veerandfinaal Argentina jalgpallikoondise vastu lõppes 1:1 ja järgnes penaltiseeria, kus kumbki meeskond realiseeris esimesed 5 penaltit (Roberto Carlos lõi neljandana). Kuuendal penaltil Brasiilia eksis ja Argentina pääses poolfinaali. Samamoodi, penaltiseeria 6. penaltiga võitis Argentina poolfinaalis Colombia jalgpallikoondist ja finaalis võitis ta ka külaliseks kutsutud Mehhiko jalgpallikoondise 2:1.
Esimese värava Brasiilia eest lõi Roberto Carlos 6. juunil 1995 Liverpoolis Jaapani jalgpallikoondise vastu. See oli viimane värav 3:0 võidetud mängus.
1995. aasta Copa Americal Uruguays võitis Brasiilia alagrupis kõik mängud. Veerandfinaalis kohtuti taas Argentinaga ja taas lõpetas mängu penaltiseeria. Seekord lõpetas Brasiilia võiduga 4:2 ja Roberto Carlos realiseeris esimese löögi. Poolfinaalis võideti külaliseks kutsutud USA jalgpallikoondis 1:0. Finaal Uruguay jalgpallikoondise vastu lõppes 1:1, Roberto Carlos mängis kogu kohtumise ja sai kollase kaardi. Penaltiseerias lõi Roberto Carlos esimesena ja tabas, aga meistriks tuli Uruguay tulemusega 5:3.
1996. aasta suveolümpiamängudel USA-s Atlantas pidas Roberto Carlos kaasa kõik Brasiilia mängud algusest lõpuni, välja arvatud veerandfinaalis, kus ta ilmses edus 86. minutil välja võeti. Alagruppi alustas Brasiilia 0:1 kaotusega Jaapanile, aga järgnesid 3:1 võit Ungari jalgpallikoondise ja 1:0 võit Nigeeria jalgpallikoondise üle. Ungari vastu sai Roberto Carlos juba 3. minutil kollase kaardi ja see polnudki mängu esimene kollane kaart. Ungari kaotas kõik mängud, ülejäänute vahel tekkis surnud ring. Alagrupist läks võitjana edasi Brasiilia Nigeeria ees. Veerandfinaalis alistas Brasiilia Ghana jalgpallikoondise 4:2, aga poolfinaalis kaotas lisaajal Nigeeriale 3:4. Pronksimängus võideti 5:0 Portugali jalgpallikoondis. Nigeeria tuli olümpiavõitjaks.
1997. aasta Copa Americal Boliivias võitis Brasiilia alagrupis kõik mängud. Veerandfinaalis alistati Paraguay 2:0 ja poolfinaalis Peruu koguni 7:0. Finaalis väljakuperemeeste vastu mängis Roberto Carlos algusest lõpuni ja Brasiilia võitis 3:1.
Maailmameistrina kutsuti Brasiilia 1997. aasta Konföderatsioonide Karikavõistlustele Saudi Araabiasse. Roberto Carlos ei osalenud avakohtumises, kus Brasiilia võitis Saudi Araabia jalgpallikoondise 3:0, aga ülejäänud mängudes osales algusest lõpuni. Alagrupis viigistas Brasiilia veel Austraalia jalgpallikoondisega 0:0 ja võitis 3:2 Mehhiko. Poolfinaalis võideti 2:0 Tšehhi jalgpallikoondis ja finaalis 6:0 Austraalia.
1998. aasta MM-il Prantsusmaal osales Roberto Carlos kõigis Brasiilia mängudes algusest lõpuni. Alagrupis alistas Brasiilia Šotimaa jalgpallikoondise 2:1 ja Maroko jalgpallikoondise 3:0 ning siis, kui edasipääs oli juba kindel, kaotas Norra jalgpallikoondisele eduseisust 1:2. Brasiilia võitis Norra ees alagrupi. Seejärel alistas Brasiilia Tšiili 4:1, veerandfinaalis Taani jalgpallikoondise 3:2 (11. minutil sai Roberto Carlos kollase kaardi), poolfinaalis pärast 1:1 lõppenud normaal- ja lisaaega penaltiseerias Hollandi jalgpallikoondise 4:2 (Roberto Carlos lööma ei pidanud) ning pääses finaali, kus kaotas Prantsusmaa jalgpallikoondisele 0:3.
1999. aasta Copa Americal Paraguays võitis Brasiilia alagrupis kõik mängud. Viimane alagrupimäng Tšiili vastu lõpetati 85. mängul paksu udu tõttu. Veerandfinaalis alistati Argentina 2:1, poolfinaalis külaliseks kutsutud Mehhiko 2:1 ja finaalis Uruguay 3:0. Roberto Carlos mängis finaali kaasa algusest lõpuni.
2002. aasta MM-il võitis Brasiilia alagrupis kõik kohtumised. Alagrupp mängiti Lõuna-Koreas. Algul alistati 2:1 Türgi jalgpallikoondis ja 4:0 Hiina jalgpallikoondis. Hiina vastu lõi Roberto Carlos avavärava ja valiti kohtumise parimaks mängijaks. Sellega oli Brasiilia edasipääsu alagrupist taganud ja viimases mängus (5:2 Costa Rica jalgpallikoondise vastu) teda vaja ei olnud. Ülejäänud mängudes osales ta algusest lõpuni. Brasiilia alistas Belgia jalgpallikoondise 2:0, veerandfinaalis Inglismaa jalgpallikoondise 2:1, poolfinaalis Türgi 1:0 ja finaalis Saksamaa jalgpallikoondise 2:0 ning tuli maailmameistriks.
2006. aasta MM-il Saksamaal võitis Brasiilia alagrupis kõik kohtumised. Algul alistati Horvaatia jalgpallikoondis 1:0 ja Austraalia 2:0. Sellega oli Brasiilia edasipääsu alagrupist taganud ja viimases mängus (4:1 Jaapani vastu) teda vaja ei olnud. Ülejäänud mängudes osales ta algusest lõpuni. Brasiilia alistas Ghana 3:0, aga kaotas siis veerandfinaalis Prantsusmaale 0:1 ja langes välja.
Pärast maailmameistrivõistlusi teatas Roberto Carlos rahvuskoondisest lahkumisest. Ta pidas Brasiilia koondis kokku 125 mängu ja lõi 11 väravat.
Aastal 2004 valis Pelé ta maailma kõigi aegade 125 parima jalgpalluri nimekirja FIFA 100.
Major
Major on kaptenist kõrgem ja kolonelleitnandist madalam sõjaväeline auaste maaväes ja õhuväes. Mereväes vastab majorile kaptenmajori auaste.
Eesti Kaitsevägi
Eesti Kaitseväes on major kõige madalam vanemohvitseri auaste.
Eesti Vabadussõja ajal Eesti sõjaväes majori auastet ei eksisteerinud. Tänapäeva majori auastmele vastas tollane kapteni auaste, kuna tänapäeva kapteni auastmele vastas tolleaegne alamkapteni sõjaväeline auaste. Majori (kaptenmajori) auastmele võis ülendada ohvitsere, kes teenisid IX (pataljoni ülem) ja X (üksiku kompanii ülem) astme ametikohal.
Majori auastmele vastav põhiametikoht kaitseväe maismaaüksuste rahuaegsetes koosseisudes on üldjuhul üksikkompanii (ei allu pataljonile, vaid otse suuremale üksusele või väekoondisele) ülem, ka pataljoni või brigaadi staabiohvitser.
Kaseküla
{{See artikkel| on külast Pärnumaal; Tartumaal asunud endise küla kohta vaata artiklit Kaseküla (Tartumaa)}; Siberis Tomski oblastis asuva samanimelise küla kohta vaata artiklit Kaseküla (Tomsk).}}
Kaseküla on küla Pärnu maakonnas Lääneranna vallas.
Paine
Paindeks nimetatakse tugevusõpetuses varda deformatsiooni, mille tulemusena varda telg kõverdub. Kui paindemoment on ainsaks sisejõu komponendiks põikpinnal, siis räägitakse, et tegemist on puhtpaindega. Enamasti aga tekivad varda põikpindadel koos paindemomentidega ka põikejõud. Sel juhul on tegemist põikpaindega. Kui paindemomendi tasand läbib ühte varda põikpinna keskpeatelgedest, siis räägitakse otsepaindest. Vastasel juhul on tegemist vildakpaindega.
Altafjorden
Altafjorden (põhjasaami Álaheaivuotna) on Norra mere laht Lapimaa põhjarannikul.
Lahe pikkus on 38 km, sügavus kuni 488 m. Asub Alta vallas.
Luciano Floridi
pisi|Luciano Floridi. Luciano Floridi (sündinud 16. novembril 1964) on itaalia filosoof. Ta töötab Oxfordi Ülikoolis.
Michael von der Heide
pisi|right|Michael von der Heide Michael von der Heide (sündinud 16. oktoobril 1971 Amdenis) on Šveitsi laulja.
Ta Šveitsi 2010. aasta Eurovisiooni lauluvõistlusel prantsuskeelse lauluga "Il pleut de l'or". Oma poolfinaalis sai ta kahe punktiga viimase, 17. koha.
Friedrich Mentz
Friedrich Martin Mentz (meistrimärk FM) oli kullassepp Narvas 1690–1698.
Karuse
Karuse on küla Pärnu maakonnas Lääneranna vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Lääne maakonda Hanila valda.
Karusel asus aastatel 1931–1968 Rapla–Virtsu kitsarööpmelise raudtee Karuse raudteejaam. Nõukogude ajal oli küla Karuse kolhoosi keskasulaks.
Karuse lähedalt saavad alguse Karuse–Kalli ja Karuse–Nehatu tee.
Karuse Margareeta kirik asub tänapäeval Kinksi küla territooriumil.
Kause
Kause on küla Pärnu maakonnas Lääneranna vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Lääne maakonda Hanila valda.
Jelgava
Jelgava (eesti ajal. Miitavi, saksa Mitau, Mittau) on linn (aastast 1573) Lätis Zemgales Lielupe keskjooksul.
Linn on 1. järgu haldusüksus, millel on vabariigilinna (republikas pilsēta) staatus. See on Zemgale ajalooline keskus.
Arvestuslikel andmetel oli 1. jaanuaril 2011 Jelgava elanikest lätlasi 55,7%, venelasi 28,9%, valgevenelasi 5,6%, ukrainlasi 2,8%, poolakaid 2,0%, mustlasi 1,6%, leedulasi 1,4% ja teistest rahvustest inimesi 2,0%.
Linna järgi on nimetatud Pirgu lademe Jelgava kihistu.
Ajalugu
Miitavi linn kujunes 1266. aastal Liivimaa ordu maameistri Konrad von Manderni asutatud Lielupe jõe ja selle kõrvalharu Driksa poolt moodustatud saarele ehitatud Miitavi ordulinnuse ümber. Miitavi ordulinnus kujunes seejärel Liivi ordu maameistri ja Miitavi komtuuride residentsiks.
Liivimaa ordu lagunemise järel 16. sajandil oli Miitavi Kuramaa hertsogiriigi pealinn ja Kuramaa hertsogi residents. Linnale andis linnaõigused hertsog Friedrich Kettler 1617. aastal. Linnavalitsus – Jelgava raad, koosnes kahest bürgermeistrist, kes vaheldumisi üle kahe aasta täitsid linnapea ülesandeid, ning kahest kohtufoogtist ja 8 raehärrast.
Erikub
Erikub on atoll Mikroneesias, osa Marshalli saarte Rataki ahelikust.
Jelgava
Ajalugu
Poola-Rootsi sõdade ajal vallutasid Rootsi väed kuningas Gustav II Adolf linna 1621. ja 1623. aastal.
Põhjasõjas vallutasid Poola kuninga sõltlase Kuramaa hertsogiriigi pealinna Rootsi väed Karl XII juhtimisel ja 1705. aastal ka Vene tsaaririigi väed.
Aastal 1772 valmis Jelgava loss. 1775. aastal asutati Jelgavas, Kuramaa ja Zemgale viimase hertsogi Peter von Bironi algatusel Academia Petrina, esimene ülikool Läti aladel.
Kuramaa liitmise järel Venemaa keisririigiga 1795. aastal nimetati Miitavi Kuramaa kubermangu kubermangulinnaks.
Jelgavas asuvad Vene õigeusu kiriku algselt 1778. aastal ehitatud ja aastatel 1890–1892 keiser Aleksander III annetatud rahaga ümber ehitatud Jelgava Püha Siimeoni ja Püha Anna katedraal; roomakatoliku kiriku 1906. aastal ehitatud Jelgava Süüta Neitsi Maarja katedraal; luteri usu Jelgava Püha Kolmainu kirik ja Jelgava Püha Anna kirik. 19. sajandi lõpus rajati endise Ģintermuiža mõisa juurde psühhoneuroloogiahaigla.
Pärast Läti iseseisvumist laienes linna territoorium tunduvalt – linna maaga liideti mitme linna ümbritsenud mõisa territooriumid, sealhulgas ka Ozoli mõis ja selle jahilossi ümbrus.
Johann Mother
Johann Mother (meistrimärk IM) oli kullassepp Narvas 1695–1700.
Möldri oja
Möldri oja (ka Möldri jõgi) on oja Saaremaal.
Oja on mitteavalik veekogu.
Final Fantasy Agito XIII
Final Fantasy Agito XIII (ファイナルファンタジー アギトXIII, Fainaru Fantaji Agito Sātīn) on Fabula Nova Crystallise kogumikust mäng mobiiltelefonile ja PSP-le.
Möldri oja
Oja pikkus on 8,4 km. Suubub Möldri külas merre.
Möldri oja keskkonnaregistri kood on VEE1167400.
Final Fantasy Agito XIII
Tegelased
Praeguseks on teada 12 tegelast.
Tehumardi peakraav
Tehumardi peakraav on peakraav Saaremaa vallas Saaremaal. Peakraavi suubumiskoht Salme jõkke on 1,5 km kaugusel viimase suudmest.
Peakraav on mitteavalik veekogu.
Tehumardi peakraavi keskkonnaregistri kood on VEE1166800.
Urmas Nemvalts
Urmas Nemvalts (sündinud 4. augustil 1968) on eesti karikaturist, kes on tuntud "Mürakarude" koomiksi autorina.
Karjäär
1986. aastal ilmus ajalehe Edasi veergudel esimene Nemvaltsi karikatuur.
Peale sõjaväest naasmist 1989. aastal pakkus Nemvalts oma pilte väga aktiivselt peaaegu kõigile väljaannetele, mis Eestis tollel ajal ilmusid. Tema pilte avaldati rohkem Maalehes, Põlva Koidus ja Pikris. Üksikuid pilte trükiti ka näiteks ajalehtede Rahva Hääl ja Eesti Aeg veergudel.
Alates 1994. aastast töötab Nemvalts ajalehes Postimees karikaturistina.
1998. aastal hakkasid ilmuma mürakarude koomiksiribad, mis jõudsid järgmisel aastal Nemvaltsi esimese raamatu lehekülgedele. Koomiks "Mürakarud" asendus 2008. aasta sügisel koomiksiga "Linnaloom", kuid "Mürakarude" koomiksit hakati uuesti avaldama leheveergudel 2010. aastal.
Nemvalts on ka maailmarekordiomanik: 1997. aasta suvel Tartus Postimehe päeval joonistas ta maailma suurima karikatuuri. Selleks oli Tartu Raekoja seinale tõmmatud suur lina, kuhu ta maalis karikatuuri tõstuki abil.
Rahvusvahelistel võistlustel ja näitustel on Nemvalts osalenud 2003. aastast.
Looming
thumb|Nemvaltsi karikatuur endast Nemvaltsi karikatuurid ja koomiksiribad ilmuvad regulaarselt kuuel päeval nädalas ajalehes Postimees.
Alates 2003. aastast on karikatuure ja koomiksiribasid ilmunud paljude rahvusvaheliste konkursside albumites Eestis, Itaalias, Türgis, Hispaanias, Serbias, Lõuna-Koreas, Saksamaal, Uruguays, Prantsusmaal, Slovakkias, Jaapanis, Poolas, Kanadas ja Brasiilias.
1999 alustas Nemvalts kord aastas ilmuva kalendri "Mürakarud" koostamist.
Ta on kirjutanud ka teleseriaalidele sketše, illustreerinud raamatuid ja Erkki Kõlu anekdootide CD ümbriseid.
Karikatuurikogumikud
pisi|Eestikeelse Vikipeedia 10. aastapäevaks loodud kujutis. Urmas Nemvalts, 2012
Heinrich Johann Gustavson
Heinrich Johann Gustavson (meistrimärk HIS, 1720 Kuressaare – 1774) oli kullassepp Narvas 1746–1747 ja Vaivaras alates 1747, Tallinna kaasmeister alates 1755.
Ta oli Kuressaare kullassepa Arnold Gustavsoni poeg, õppis Riias Jacob Happachi juures, veetis rännuaastad Moskvas, Peterburis ja Riias, oli 1745 sell Narva meistri Ludolf Ludersi juures.
Varsti pärast Narva kodanikuks ja meistriks saamist asus Gustavson elama väljapoole Narva piire Vaivara mõisa, töötades seal pööningujänesena krahv Karl von Sieversi kaitse all vaatamata Narva kullasseppade tsunfti vastuseisule. Kuni Tallinna kaasmeistriks vastuvõtmiseni kasutas ta oma teostel ainulaadset liiliakujulist Vaivara "linnamärki", mis oli ilmselt inspireeritud Sieversite perekonnavapist.
Kuramaa
pisi|300px|Balti hõimude ajaloolised piirkonnad Lätis: [[Kurzeme, Zemgale, Augšzeme ehk Seloonia (läti k. Sēlija, leedu k. Aukšzemė), Vidzeme, Latgale ]]
Kinksi
Kinksi on küla Pärnu maakonnas Lääneranna vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Lääne maakonda Hanila valda.
Kuramaa
pisi|300px|Balti hõimude ajaloolised piirkonnad [[Leedus: Žemaitija ehk Samogitia, Aukštaitija, Väike-Leedu, Suvalkija ja Dzūkija]] Kuramaa on Läti ja oli Vana-Liivimaa läänepoolseim ajalooline piirkond, mis hõlmab Kura poolsaare ning sellest lõuna ja ida poole jäävad Läti alad.
Kuramaa on ümbritsetud läänest Läänemerega ja põhjast Liivi lahega. Lõunas piirneb ta Leeduga, idas Vidzeme (Läti-Liivimaa) ja Zemgalega (Semgalliaga). Mõnikord arvatakse Kuramaa hulka kuuluvaks ka Zemgale ja Seloonia.
Kinksi
Kinksi külas asub 13. sajandil ehitatud Karuse kirik.
2011. aasta sügisel leiti Läänemaalt Kinksi küla maadelt muinasaegsest asulakohast arvatava leivaküpsetusahju leelohust hõbeaare.
Kuramaa
Rahvastik ja asustus
Kuramaa tähtsaimad linnad on Liepāja, Ventspils, Jelgava, Kuldīga, Tukums, Talsi ja Saldus. pisi|