cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Love's Vision
Omaduste armastamine või isikute armastamine?
Seda mõtet ähmastavad filosoofid, kes eeldavad motivatsiooni ülelihtsustatud mudelit, et igasugune nauding või muusugune huvitatus millestki taandub automaatselt kõige jämedale omakasule. Näiteks Immanuel Kant arvas, et suguiha teeb inimese pelgaks asjaks, millega rahuldatakse teise inimese himu: et sugutung ei ole suunatud teisele inimesele kui inimesele, vaid tema sugupoolele, siis on tegu inimsuse alandamise printsiibiga. Mõnikord on see tõesti nii, aga miks eeldada, et see alati nii on? Soov seksiks kellegagi koos tõelise huviga ihaldatava inimese kui inimese vastu (ihaldatakse ju seksuaalset tegevust (ja eeldatavasti muud tegevust) just temaga) tundub olevat vähem laiduväärselt esemestav kui näiteks Missy omanike soov nautida Missy läikivat karva või mõnd muud sama ligitõmbavat karva. Kujutame lihtsustamiseks ette väärtustamise skaalat, mille ühes otsas on puhastele objektidele, teises otsas subjektidele kohane väärtustamine. Tundub, et esimeses osas on väärtustamine pigem instrumentaalne, esemed on tavaliselt vahetatavad funktsionaalsete ekvivalentidega, või kui mitte, tundub see fetišismi või veidra sentimentaalsusena, kui just asjal pole oma lugu. Tavaliselt väärtustatakse objekti omadusi, mitte objekti ennast. Selline väärtustamine on tavaliselt tingimuslik, ja sellest saab lahti öelda, kui näiteks leitakse, et seda on üleväärtustatud, või kui ta kaotab oma väärtuslikud omadused. Teuses otsas on aga on indiviidi erilisele väärtusele reageerimine, mis täielikul juhtumil on pigem temaga samastumine kui tema väärtuse hindamine. Kanti mõte, et inimesi tuleb võtta kui omaette eesmärke, räägibki sellest: neid tuleb võtta nii, et neil on vajadused, soovid ja huvid, mis on tähtsad, nii nagu minu omadki, (oma vajadusi tohin ma sellegipoolest soosida). Sellest armastuse jaoks ei piisa, kuid see on tarvilik. Selline väärtustamine on sügavalt mitteinstrumentaalne, ja osalt sellepärast öeldaksegi, et inimeste armastamine peaks ideaalis olema isetu. Olgu sellega kuidas on, aga see sõna viib vist pigem segadusse. Tegelikult on armastuses ju ikka mingid oma huvid mängus, see pole täiesti isetu, aga see ei anna kuigi tugevat põhjendit järelduseks, et säärane armastus ei ole tõeline. Kui Dante naudib Beatrice võlu või ilu, siis see küll ei näita, et ta teda päriselt ei armasta või et tema armastusel on vajakajäämisi. (Tõsi küll, kui teda huvitaksid ainult need Beatrice omadused, ja kui oleks nii, et kui ta need kaotaks või kui end pakuks keegi, kellel need on suuremal määral, siis Dante jätaks Beatrice maha, siis võiks öelda, et tema armastus pole tõeline. Veel hullem lugu oleks siis, kui ta ei hindaks ka neid omadusi nende endi pärast, vaid ainult sellepärast, et teised neid väärtustavad ja ta naudib nende kadedust.) See aga, et armastaja naudib armastatu ja suhte omadusi ning tahab, et suhe kestaks ja armastatu õitseks, osalt sellepärast, et see rikastab tema elu ja suurendab tema heaolu, ei ütle selle kohta, kas armastus on tõeline, midagi erilist.
Nii et selleks et näidata, et inimese väärtustamise ja tema omaduste väärtustamise vahel on sügav pinge, ei piisa näitamisest, et väärtustamisel on pigem objektidele kohaseid ja pigem subjektidele kohaseid vorme. See on probleemiks ainult siis, kui saab näidata, et need väärtustamise vormid võistlevad omavahel. Igatahes pole see ilmne.
Juhused ja veidrused
McTaggart leiab, et armastada kedagi kogu elu sellepärast, et noorena olid tal ilusad silmad, on väga suur asi väga väiksel põhjusel, aga kui see põhjustab tõesti armastuse, siis ei saa seda sellepärast hukka mõista, see lihtsalt on olemas; see paistab näitavat, emotsioon on suunatud isikule sõltumata tema omadustest ning omadused ei õigusta emotsiooni, vaid emotsioon lihtsalt tekib omaduste abiga. Autor ütleb, et McTaggartil on õigus, et tõeline armastus on suunatud isikule, kuid ta eksib selles, et see on ühitamatu suunatusega isiku omadustele. On ju ka võimalik hinnata omaenda vaatekohast omaenda häid omadusi, ja see ei tähenda, et oldaks endast võõrandunud või esemestataks ennast laiduväärselt. Need kaks väärtustamise vormi julgustavad teineteist. Mida ligitõmbavamad on armastatu omadused, seda rohkem me temaga samastume; ja mida rohkem me samastume, seda rohkem on meil armastatu omaduste jaoks tähelepanu ja taipu, mida on esimese isiku vaatekohast kergem omandada, nii et me näeme teda suuremeelsemalt ja hindavamalt. See, et kedagi armastatakse tema omaduste pärast, ega see, et omadusi endid väärtustatakse, et tegelikult ei armastata mitte inimest, vaid omadusi.
Ajalugu ja püsivus
On siiski ka teine põhjus miks mõte, et armastus on suuresti reaktsioon aktsidentaalsetele omadustele, tundub inimestele mõnikord ebausutava või ohtlikuna. Nimelt on paljud neist ka omadused, mida armastatu võib kaotada. Paljud nõustuksid William Shakespeare'iga, et armastus ei muutu, kui armastatu muutub (sonett 116). Öeldakse: kui armastus on suuresti reaktsioon muutuvatele omadustele, siis on raske näha, miks armastus ei peaks muutuma, kui need omadused muutuvad; muutumine on isegi ratsionaalne kohustus. Sellel põhinebki ebapüsivuse probleem.
Mida saab öelda armastuse nägemisteooria kaitseks? Tuleb eristada kaht probleemi. Esiteks, kas nägemisteooria saab põhjendada ratsionaalset nõuet, et armastaja armastaks armastatut edasi, kui see oma ligitõmbavad omadused kaotab? Teiseks, kas nägemisteooria nõuab, et sel juhul armastaja lakkaks armastatut armastamast? Pole ju selge, et on olemas ratsionaalne nõue, et armastatut armastataks isegi siis, kui tema omadused muutuvad. Kuigi antiratsionalistid mõnikord kaebavad, et ratsionalistlikud armastuseteooriad teevad armastuse vastuvõetamatult, sidudes selle kontingentsete omadustega, peavad nad armastust fundamentaalselt mitteratsionaalseks, eitades implitsiitselt sellise ratsionaalse nõude olemasolu. Isegi kui koll, et ratsionalistliku teooria järgi võib armastus hääbuda, kui armastatu kaotab armastust äratavad omadused, tundub, et see pole nii kole kui antiratsionalistliku teooria puhul ilmuv koll, et armastus ei ole reaktsioon armastatu omadustele, mille järgi tuleb välja, et armastus võib vabalt hääbuda sõltumata sellest, kas omadused säilivad. Sellepärast ütlebki Harry Frankfurt (ja peaks ütlema iga antiratsionalist), et ta ei saa tagada, et naine oma meest edasi armastab. Nii et nägemisteooria pooldaja, kes eitab edasiarmastamise ratsionaalset nõuet, on selles asjas ühel meelel antiratsionalistidega.
Võib tunduda, et ka ebatäielikkuse teesist tuleneb, et pole üldse mitte mingitel asjaoludel ratsionaalset nõuet kedagi armastada. See tees räägib rangelt võttes siiski ainult armastatu omadustest ning jätab põhimõttelise võimaluse, et Beatrice väärtuslikud omadused pluss mõni teine asjaolu (näiteks see, et Dante juba armastab teda) võib tekitada Dantele ratsionaalse kohustuse Beatricet armastada. Ja see, et mõnikord öeldakse: "Mis, sa ei armasta teda enam? Hull oled!", tõendab vähemalt mingil määral, et võib olla nõue edasi armastada. Pigem seostataks hullust siiski mahajätmisega, sest seda saab tahtlikult kontrollida. Nii et pole päris selge, kas ratsionaalne armastamise kohustus on olemas. Igatahes on vaevalt põhjust arvata, et armastuse nägemisteooria lubaks ainult ühte vastust sellele küsimusele.
Nägemisteooria peab sellepärast muretsema ainult sellepärast, kas see teooria ei nõua, et Dante lakkaks Betricet armastamast, kui Beatrice oma omadused kaotab. Kuigi pole tagatist, et meid armastatakse edasi, kui me vananeme ja muutume, teame ka seda, et paljud armastavad armastatut ka siis, kui ta on oluliselt muutunud. Me kiidame seda püsivust heaks ning arvame, et armastus nõuab midagi niisugust. Nii et kui sellest teooriast tuleneks, et ebapüsivus on ratsionaalselt nõutav, oleks see ebausutav ja ebameeldiv.
Mõnesid eluta asju austatakse kunagiste omaduste pärast. Näiteks mõni raamat on teistest väärtuslikum, sest see kuulub esmatrükki. Võib küll vastu väita, et sellised sentimentaalsed kiindumused on irratsionaalsed. Aga kuigi on selge, et see reegel võib olla mõistlik ainult instrumentaalse väärtustamise puhul, pole üldse selge, et see peaks kehtima igasuguse väärtustamise puhul. Igatahes oleks seda raske veenvalt tõestada inimeste puhul. Nad ju käsitavad end objektidele, kelle süvaloomus on püsida läbi aja ning areneda narratiivselt ja kes hindavad oma väärtust sellise enesekäsituse järgi. Asjad ei pea end oma mineviku tõttu tähtsaks, inimene aga võib vabalt end kõrgemalt väärtustada sellepärast, et ta kunagi oli ilus või tegi tähtsa avastuse. Ja pole selget alust, miks me peaksime teiste väärtust hindama sügavalt erinevalt sellest, kuidas nad ise end käsitavad ja väärtustavad.
Ebapüsivuse probleemi väljatoojad kipuvad segi ajama aktsidentaalsed omadused ja ebapüsivad omadused ning eeldavad, et kui Dante armastus Beatrice vastu põhineb tema ilul, siis ta peab armastusest lahti ütlema, kui Beatrice enam ilus ei ole. Dantele jääb aga igal juhul alles põhjend, et Beatrice oli ilus, ja tal ilmuvad ka uued väärtused, mille pärast teda armastada.
Armastuse nägemisteooria peab nähtavasti tunnistama, et olukorras, kus kõik armastuse järelejäänud alused põhinevad minevikus olnud omadustel, ei püsi armastus muutumatuna, kuigi see võib püsida ja võib-olla peaks püsima. Derek Edyvane arutab Iris Murdochi juhtumit. Ebapüsivuse probleemiga seoses omistatakse ratsionalistlikule armastusteooriale seisukoht, et kui Murdochi abikaasa John Bailey armastas teda eeskätt tema filosoofiliste võimete pärast, siis ta oleks pidanud Murdochit armastamast lakkama, kui too põdes Alzheimeri tõbe. Ja see on intuitsiooniga vastuolus. Aga armastuse nägemisteooria seda ei väida. Aga see ei tähenda, et sellises olukorras peaks jätkuma romantiline armastus. Nagu Mark Delaney ütleb, pole selge, mida see siin tähendaks. Delaney arvates peaks romantilise armastuse asendama armastav sidumus. Mõte, et armastus peaks olemuslikult muutumatuna säilima ka siis, kui armastatu kaotab kõik ligitõmbavad omadused, paistab tegevat armastusest meelevaldse, isegi neurootilise kiindumuse. Sel juhul pole armastajat armastatu kui konkreetne isik kunagi huvitanud. Kas tõesti armastaja peaks jääma lojaalseks ka juhul, kui armastatu muutub väga kurjaks? Võib mõelda, et sel juhul reedetaks eelnev pühendumus, nii et armastus nõuaks varasema armastuse hävitamist. Igatahes, kuigi ebapüsivuse probleemi saab vältida viidates minevikus olnud omadustele, ei tähenda see, et armastus ei tohiks üldse muutuda, kui armastatu muutub.
Kokkuvõte
See, et inimesel on noorest peast ilusad silmad, on tõesti liiga väike põhjus tema armastamiseks, ja kui see on ainus põhjus, siis on tegu fetišismiga. Ent mis tahes omaduste komplekt oleks väga väike põhjus, sest sellest ei piisa, et kedagi peaks armastama. Aga see ei tähenda, et need omadused poleks armastuse õigustus. Armastusele on lihtsalt omane keskenduda konkreetsetele inimestele.
Ei ole suurt pinget inimeste armastamise ja omaduste väärtustamise vahel. Tavaliselt inimesed samastavad end oma ligitõmbavate aktsidentaalsete omadustega ja peaaegu kõik tahavad väga, et teised peaksid vähemalt mõnda tema omadust ligitõmbavaks ja ihaldatavaks. Meie vaadeldavad omadused mõjutavad ka meie enesekäsitust. Mõned inimesed tahavad küll väga, et neid armastataks, ja kui me kardame, et meie omadused ei ärata armastust, siis me võime ka soovida, et meid armastataks hoolimata puudustest. Et igaühel on pisutki ebakindlust, siis enamik inimesi, kui mitte kõik, kogeb seda soovi, vähemalt aeg-ajalt. Aga vähemalt enamasti jääb see teiseseks sooviks, mis võtab võimust ebakindluse hetkedel. Kuigi inimesed mõnikord ütlevad, et nad tahavad, et neid väärtustataks, ihaldataks või armastataks "tingimusteta", peab autor usutavamaks, et iga inimene soovib tegelikult seda, et ta oleks nii ligitõmbav ja väärtuslik, et keegi armastaks teda mõistlikult ja õigustatult selle pärast, milline inimene ta on. Armastajal on muidugi armastatule teistsugune vaade kui armastatul endal. Inimese omadusi on mõnikord kergem näha inimesel endal, mõnikord teisel inimesel. Väline vaatleja võib näha, et inimene, kes peab end kohmakaks ja häbelikuks, on võluv ja ihaldusväärne, või et inimene, kes peab end võluvaks, on tüütu. Võib ka olla, et ma näen ja kinnitan, et armastatu on võluv, ilus, vaimukas või kaastundlik, nagu ta ise loodab, olgugi et ta on ebakindel. Kõik see on täiesti kooskõlas mõttega, et tavaliselt käsitab ja hindab armastaja armastatus samu asju, mida armastatu isegi. Erinevalt sellest, mida ütleb David Vellemant, ei ole sügavat lõhet inimese väliselt nähtavate omaduste ja tema seesmise mina vahel, nii et esimeste väärtustamine võiks teise varju jätta ning takistada teise inimese subjektiivsusega samastamist. Lõhe on hoopis inimese omaduste vahel, nii nagu tavaliselt paistavad inimestele, kellel on liiga palju iseendaga tegemist, kes on liiga hajali, ja kellel on liiga kiire, et mitte piirduda pealiskaudse pilguga, ja tegelikele omadustele, mis avanevad poolehoidvale vaatajale, kes on valmis vaatamiseks aega võtma.
Sissejuhatus
Inimestele on loomuomane, et nad loodavad elult palju: et see päästab meid või muudab meie elu, teeb meid täielikeks, täitunud inimesteks, täidab meie iseloomu, elu, hinge augud. Ja kui selgub, et armastus ei täida neid lootusi, siis mõned vihastavad armastuse peale ning ütlevad, et see on pettus, see on väärtusetu. Mõlemad hoiakud on ebamõistlikud. Vaevalt annab armastus meile kõike, aga millekski ta on ometi hea.
Ka moraali seisukohast küsitakse, kas armastus on hea või halb, ja unustatakse, et ta on midagi vahepealset. On tugevad põhjendid näha armastust moraalse emotsioonina, aga see ei tähenda, et ta ärgitaks ainult moraalset käitumist või et ta ei võiks motiveerida selgelt amoraalseid tegusid. Armastus võib küll motiveerida nägema armastatut läbi roosade prillide, aga me ei tohiks armastust ennast läbi roosade prillide vaadata.
Armastus on tõeliselt moraalne nähtus, mis tekitab moraalile tõelisi ohte.
Armastuse ohud: kas armastus on amoraalne emotsioon?
Üks argument moraali seisukohast armastuse vastu on järgmine. Moraali põhifunktsioon on ohjeldada inimese loomulikke, spontaanseid kirgi ja tunge, mis muidu hävitaksid ja tekitaksid kaost. Armastus oma ülitugevate tunnetega on just selline emotsioon, mida moraal peab ohjeldama. Nii et armastuse loomulik kalduvus on moraalivastane. Armastuse potentsiaalselt lõhkuvad kired ja tungid ei taba ainult kõrvalolijaid, vaid ka armastatut. Armukadedus, omanditunne ja ebakindlus ajendavad sageli emotsionaalset ja füüsilist julmust. Platoni "Phaidroses" öeldakse, et armastaja armastab poissi heatahtlikkuseta nagu näljane toitu, nagu hunt lambukest. Platon lahmib, sest armastus või seksuaalne kirg ei ole alati niisugune, kuigi sageli on. Siiski ei ole ohus mitte niivõrd armastaja kuivõrd kõrvalseisja, kelle vajadustele ja huvidele armastatu on pime, nii et ta ei märka oma naabri häda. Martha Nussbaum märgib, et armastajatel pole kujutlusvõimet, et mõista kellegi teise häda. Michael Ondaatje romaanis "Inglise patsient" ja filmis on juttu kõrbeuurijast, kes kirglikust armastusest kaaslase naise vastu reedab sõjasaladuse, et vaenlane jõuaks Kairosse. Nii püüab ta päästa armastatu elu, ja moraalikaalutlused ei lähe talle korda, nagu teisi inimesi polekski olemas. Eriti filmi on kritiseeritud selle pärast, et seda on peetud tema tegu õigustavaks. Thomas Hurka ütleb, et isiklik on seal tähtsam kui poliitiline, ja see on amoraalne, ja filmis näidatakse seda mitte ainult andestavana, vaid muusika järgi ka inspireerivana; mitte vastutustundetuna, vaid sügava ja imelise armastuse märgina. Igatahes on tema tegu väga romantiline, ja meie ühiskonnas peavad paljud seda ideaalseks käitumiseks. Nagu märgivad Aaron Ben-Ze'ev ja Ruhama Goussinsky, omistatakse romantilisele armastusele nagu religioossele usule viimne tähtsus ja ka viimne õigustatus, armastus kui motiiv on ühiskonnas kiiduväärne, armastus on ainus vaieldamatu ideaal.
Teise pildi järgi on armastus fundamentaalselt erapooletu. Need kaks pilti moraali kohta on omavahel seotud: kirgi peetakse kaootilisteks ja destruktiivseteks suuresti sellepärast, et nad sisaldavad ja julgustavad erapoolikust. Nii et armastuse moraalituse oht tuleb nii sellest, et ta on ebamõistlik kirg, kui ka sellest, et ta kätkeb õigustamatut erapoolikust. Robert Ehmani järgi on eesõigus ja tähelepanu, mille armastaja annab armastatule teiste arvel, kellel võib olla isegi suurem moraalne pretensioon, alati amoraalne. See laieneb ka sõprusele. Armastuse väärtussüsteem lubab olla erapoolik ja isegi julgustab seda. Seega tundub, et romantiline armastus ja sõprus võivad teha meid halvemateks inimesteks.
Armastuse õiglus
"Armastus on see äärmiselt raske taipamine, et miski peale iseenda on reaalne." Iris Murdoch, "The Sublime and the Good"
Kuidas siis armastus on moraalne nähtus?
Sõpruses ja romantilises armastuses on kohustused, mis sarnanevad moraalsete kohustustega. Me püüame olla head sõbrad, head armastajad, head abikaasad, ning kiidame end, kui see õnnestub, ja tunneme süüd ja häbi, kui ei õnnestu. Need suhted kätkevad ja sisaldavad voorusi: kaastunnet, tundlikkust, ausust, lojaalsust, otsusekindlust ja vähemalt mõnikord julgust. Need vabastavad meid enesekesksusest ja nartsissismist. Armastus aitab tõeliselt taibata, et maailm on suurem kui mina, teised on sama reaalsed kui mina. John Banville'i romaani "The Sea" jutustaja tuletab meile meelde, et esimene armastusekogemus on sageli veelahe inimese moraalses arengus. Nagu moraalgi, kutsub armastus subjekti iseendast välja, nõudes, et ta koondaks tähelepanu teiste, mitte iseenda huvidele, soovidele ja heaolule. See keelab enesekesksuse ning nõuab tähelepanelikkust, empaatiat ja hoolimist. Ta ajendab meid nägema maailma teise inimese vaatekohast. Nagu moraalgi, võib armastus nõuda ohvreid, mis ei ole meeldivad ega kerged; seda on rõhutanud nii Friedrich Nietzsche kui ka C. S. Lewis, kes ütleb, et Erose eesmärk ei ole õnn: armastaja oleks pigem õnnetu koos armastaruga kui õnnelik ilma temata. Siiski ei kogeta ohvreid, mida armastus nõuab, alati ohvritena: tõelise ja tugeva armastuse puhul vaigistavad "meie" nõuded "mina" nõuded.
Sageli seostatakse moraalset erapooletust ja ebaisikulisust ja peaaegu alati aetakse need segi. Mõte, et armastus konkreetse inimese vastu nõuab ebaisikulisust, on sügavalt ekslik, küll aga nõuab armastus sageli erapooletust, nimelt õiglast meelt, mis jätab kõrvale kallutatuse ja eelarvamused ning vaatab inimest tähelepanelikult ja lahtiste silmadega ning võtab tema vajadusi ja huvisid sama tõsiselt nagu enda omasid. Vähemasti nõuab armastus, et me püüaksime võitu saada erapoolikusest iseenda suhtes. Armastusega kaasnev keskendunud ja pühendunud tähelepanu on sügavalt moraalne nähtus, sest see võimaldab inimest täielikult tunnustada ja võtab selle eesmärgiks. Selle märk on lein. Inimene ei saa kõiki leinata, sest muidu ta ei saa subjektina toimida. Ometi on iga inimese surm sügav ja traagiline kaotus, ja kui armastatu sureb, siis kogetakse selle suurust täielikult. Siis jäävad elu teised aspektid kõrvale. Ja nii see peakski olema, sest kui inimene sureb, siis peab olema keegi, kes seda, mis juhtus, täielikult tunnustab. Armastus avab akna reaalsusele, võimaldades kogeda seda, mille eest me oleme tavaliselt kaitstud, sest oleme sellest võõrandatud. Selline moraalne suhe on väga erinev moraalsest suhtest võõrastega: moraalsed kohustused täidetakse suuresti lihtsalt sellega, et nad jäetakse rahule. Mõnes olukorras on see parim, mida saab teha: me austame neid, hoides distantsi ja hoidudes sekkumast nende oma hüve taotlemisse. Suhted võõrastega on armastuse seisukohast parimal juhul jämedad simulaakrumid ideaalsest eetilisest suhtest tõeliste armastajate vahel. Ma lihtsalt ei tunne võõrast nii hästi, et teda tõeliselt moraalselt kohelda. Ma ei saa osaleda tema ettevõtmistes iga isegi neid julgustada, sest ma ei tea, mis need on. Kui ta kannatab, võin ma ehk tunda abstraktset kaastunnet, kuigi seegi eeldab tema tundmist, kuid mul ei saa tema kannatusega olla tõelist empaatiat, sest ma kujutlen teda parimal juhul ainult abstraktse inimesena. Nagu ütleb Aldo Leopold, me saame olla eetilised ainult millegi suhtes, mida me näeme, tunneme, mõistame, armastame või millesse me muul moel usume.
Aga armastussuhted ilmutavad abstraktsuse vastandit. Ideaalis himustab armastaja armastatut tundma õppida seda enam, mida enam ta teda tunneb. Martha Nussbaum ütleb, et teist inimest ei saa tõeliselt mõistma õppida üldise kirjelduse järgi, vaid tarvis on ühist kogemust ning tunnete, mõtete ja tegude intiimse vastuvõtlikkuse kultiveerimist usalduse läbi, mis tuleb aja jooksul. Selleks et austada kellegi autonoomiat, jättes ta rahule, ei ole tema kohta tarvis teada. Selleks et olla tähelepanelik, nagu armastus nõuab, on tarvis palju teada. Vaadates inimese peale armastusega, oleme tema suhtes täiesti õiglased. Ja õiglust tuleb mõista otseses mõttes: armastaja vaatab armastatut õiglaselt, st adekvaatselt ja suuremeelselt, rahuldumata pinnapealsete tõlgendustega nagu võõraste puhul. Iris Murdoch, kes on mõjutatud Platonist, ütleb, et moraalseks saamine on valgustumine, õppides ületama seda ennast tähtsustavate ja lohutavate soovide ja unistuste kangast, mis ei lase näha, mis on endast väljaspool, ja nägema tõde maailma kohta; ülesanne on hakata nägema maailma niisugusena, nagu see on; ilma selleta pole moraal võimalik, sest teod ja valikud pole muidu võimalikud; valida saab ainult maailmas, mida moraalse kujutlusvõime ja pingutuse tulemusel nähakse; lõpuks omandatakse õiglane ja armastav pilk indiviidi reaalsusele, millel moraal põhineb. Kujutlusvõimet kasutatakse maailmaga ühinemiseks, mitte maailmast põgenemiseks; moraali autoriteet on tõe, reaalsuse autoriteet. Armastus peaks olema lahutamatu õiglusest ja selge nägemine austusest reaalse vastu.
Armastussuhe hõlmab ka seda, et armastatust tehakse partner oma plaanide kujundamisel ja elluviimisel; armastatu heaolu peetakse lahutamatuks omaenda heaolust; armastatu mõtteid, otsustusi ja arvamusi võetakse oma kaalutlustes tõsiselt; hoolitakse sellest, kuidas armastatu mind hindab ja mida ta minust mõtleb, ning püütakse end vastavalt parandada; soovitakse, et armastus oleks vastastikune; suhte olemasolu ja tähtsust tunnistatakse avalikult. Kõik need väljendavad seda, et armastatu individuaalsust ja individuaalset väärtust võetakse tõsiselt. Sellega, et inimene tehakse oma ettevõtmistes ja püüdlustes partneriks, avatakse end talle ja orienteeritakse oma elu tema ümber, tunnistatakse kõige fundamentaalsemal kombel tema kui indiviidi väärtust ja tähtsust, ning kaudselt, kuid ikkagi sügavalt, inimsuse enda väärtust ja tähtsust.
Armastus, moraal ja konflikt
See, et armastus nõuab silmade avamist ja teise inimese nägemist sellisena, nagu ta on, ning tema nägemine eelduste ja eelarvamusteta on tugev argument selle kasuks, et armastus on sügavas mõttes moraalne nähtus. Õigus on Iris Murdochil ja teistel, kes näevad armastuses võimsat moraalset jõudu, emotsiooni, mis on tõeline reaktsioon inimeste väärtusele. Maailmas, kus hüved ja eesmärgid on vältimatult omavahel vastuolus, on täiesti võimalik, et sügavalt moraalset hoiakut esindav emotsioon motiveerib moraalselt õigustamatuid, isegi sügavalt amoraalseid tegusid. See on osa igapäevasest reaalsusest. Võib-olla Murdoch on armastuse võimaluste suhtes liiga optimistlik. Asi on võib-olla selles, et ta on Sigmund Freudi tugeval mõjutusel inimeseks olemise suhtes väga pessimistlik, leides, et inimesed on pidevalt enesepettus ning suudavad harva, kui üldse, maailmaga pilvitus episteemilises kontaktis (objektiivsus ja isetus pole Murdochi järgi inimestele loomulikud). Sellistel eeldustel tundub mõistlik arvata, et soovitav on mis tahes emotsioon või jõud, mis suudab inimeste tähelepanu neilt enestelt ära pöörata. Armastus on muidugi enamasti soovitav, aga mõnikord võib armastus ka reaalsuse õiget taipamist takistada. Ükski nägemisviis ei vii tagatult alati tõe juurde. Erinevates olukordades sobivad paremini erinevad vaatekohad, aga uskumuste moodustamine on lõpuks ikkagi õnnemäng, nagu ka ülejäänud elu.
Ka David Velleman pooldab suuresti Murdochi mõjul pisut ühekülgset ja lõppkokkuvõttes ekslikku arusaama armastuse moraalsest loomusest. Velleman rõhutab seda, kuidas tõeline vaatamine nõuab armastajalt oma mina ületamist, paljudest oma soovidest loobumist ja vastutust sõltumatu reaalsuse eest, mis teeb ta emotsionaalselt haavatavaks ja avab omamoodi valgustusele. Kõik see ning väide, et suurem reaalsus, millest armastaja teadlikuks saab, hõlmab sageli mitut inimest, mitte ainult armastatut, tundub õige. Aga sellest ei tohiks Vellemani kombel järeldada, et armastuse erapoolikus on illusioon või vähemalt õhuke pealispind sügavama ja kõikjale ulatuva erapooletuse kohal. See paneb teda tegema väga ebausutavaid märkusi Williamsi uppuva naise juhtumi kohta.
Velleman usub küll, et mehe armastus oma naise vastu teeb teda tundlikumaks tema häda vastu, kuid ei usu, et see teeks teda vähem tundlikuks teiste hädasolijate vastu. Ta ütleb oma kogemuse järgi, et armastatu kannatus teeb teda tundlikuks ka kõikide teiste analoogse kannatuse suhtes. Sellepärast tundub talle veider see mõte, et keegi ilmutab armastust oma laste vastu sellega, et tal on teiste laste jaoks vähem kaastunnet. Velleman ei taha küll öelda, et oma laste armastamine peaks tingimata kaasa tooma armastuse teiste laste vastu: oma lapsi näeb ta võrreldamatut väärtust eriliselt väljendavatena, seda väärtust aga tunnistab ta, või peaks tunnistama universaalseks. Williamsi loos peaks Vellemani järgi mees küll päästma oma naise, kuid põhjustel, millel pole olemuslikult pistmist armastusega.
Erich Fromm ütleb: kui ma kedagi armastan, siis ma armastan temas kõiki, armastan maailma, armastan elu, sealhulgas iseennast.
Autor leiab, et see on kõigest tore fantaasia. Autor nõustub, et mõnedel juhtudel laieneb kaastunne teistele inimestele. Aga kui armastatu heaolu, isegi elu on kaalul teiste heaolu või elu vastu, oleks absurdne oodata, et armastajal hooliks kõigist ühtemoodi. Hoolimine võib küll laieneda väga paljudele, aga mitte alati, ja kui see nii pole, siis pole armastus selle pärast puudulik. Meie maailmas inimene ei saa olla valmis reageerida võrdselt kõigile, kui just pole nii, et tal pole erilist kalduvust reageerida mitte kellegi suhtes.
Velleman ei usu, et vanem saaks armastust oma laste vastu näidata sellega, et tal on teiste laste vähem kaastunnet. Kas jutt on sellest et vanem tunneb teiste laste vastu vähem kaastunnet kui oma laste vastu, või sellest, et ta tunneb teiste laste vastu vähem kaastunnet, kui ta tunneks siis, kui ta poleks lastevanem? Seda viimast muidugi keegi ei arva. Aga esimene väide on süütu, muidugi on see nii. Kui Velleman selles kahtleb, siis ta kaitseb väidet, et heale lapsevanemale ei ole omane tunda rohkem kaastunnet oma laste vastu kui teiste laste vastu. Autori arvates ei tule järeldada mitte seda, et armastus peab olema fundamentaalselt erapooletu, sest moraal on erapooletu, vaid seda, et kuna armastus on moraalne, siis on nägemisviise, mis on moraalsed ja ometi sügavalt erapoolikud.
Võib küll vastu väita: kuidas saab armastus olla sügavalt moraalne, kui see võib moraalselt eksiteele viia? Kuigi teatud olukordades on toimijal ainult üks moraalne valikuvõimalus, sest alternatiivid on liiga kulukad või muul põhjusel lubamatud ja võib-olla isegi mõeldamatud, pole põhjust oodata, et see on alati nii; tavaliselt on valida mitme võimaluse vahelt. Ometi eeldavad filosoofid tavaliselt, et igas olukorras on üks moraalselt nõutav reaktsioon ning peavad usutavaks, et on olemas üksainus ühtne moraali vaatekoht, mida sageli samastatakse ebaisikulise vaatekohaga, mida utilitaristid ja teised peavad moraalselt otsustavaks ja autoriteetseks. William James kirjutab töös "The Moral Philosopher and the Moral Life", et moraalifilosoofi eesmärk on leida asjadevaheliste moraalsete suhete ühtne püsiv süsteem, aga niikaua kui maailm ei taandu ühtseks ja eetikaväited tunduvad ebapüsivad, see ei õnnestu. James ise jõuab järeldusele, et õige tegu on see, mis rahuldab nii paljude inimeste nõudmised kui võimalik. Ent kuigi sellisel vaatel põhinevaid lahendusi enamik inimesi enamasti pooldaks, on vähe põhjust arvata, et kõik need oleks eetiliselt õiglased, ning kanda maha nende inimeste huvid, kellel puudub tähtsates asjades enamus. James ise ütlebki, et tegu oleks kompromissiga ja tõeliselt moraalses maailmas oleks alati võimalik vastu tulla kõikide eelistustele. Sellepärast ei ole tõeliselt moraalsed teod inimlikult võimalikud. Soov, et maailmas ei ole konflikte või et kõik näilised konfliktid oleks pinnapealsed ja sügavamal tasandil lahendatavad, on arusaadav. Et aga moraalikonfliktide puhul on mängus olulised nõudmised, siis ei saa loota, et neid saaks elegantselt ja täiesti rahuldavalt lahendada. Arvatavad lahendused on peaaegu kindlasti mingil määral lihtsustused või vaikivad midagi maha. Iris Murdoch ütleb, et filosoofi traditsiooniline inspiratsioon ja ühtlasi traditsiooniline pahe on uskuda, et kõik on üks. Vastumürgi seostab Murdoch armastusega: tähelepanu peab suunduma väljapoole iseendast, kes taandab kõik väärale ühtsusele, ja võime tähelepanu niimoodi suunata on armastus. Tuleb vältida teooriaid ja teooriaeelseid sidumusi, mis sunnivad meid pidama armastust puhtmoraalseks või pidama armastust ja moraali üheks ja sellekssamaks. Mõlemal eeldusel on lihtsuse voorus, ja mõlemad haaravad osa tõest, kuid kumbki pole adekvaatne keeruka ja moraalselt segase maailmaga, milles me elame.
Kaks hoiakut inimese väärtuse suhtes
Kohtumine inimesega on silmitsiolek objektiga, millel saavad olla mitut laadi väärtused, sealhulgas see, et ta on ühtlasi subjekt, kellel on vaatekoht maailmale. Need vaatekohad on metafüüsiliselt erinevad ega taandu üksteisele. Et ühel inimesel ei saa olla teise inimese omadusi, siis ühe inimese valu ei saa tõeliselt korvata kellegi teise kasuga. Inimesi tuleks kohelda omaette eesmärkidena, nii et üht inimest ei saa teise vastu vahetada, nagu on lubatav ja mõistlik teha enamiku väärtuskandjatega. See aitab seletada, miks väiksema arvu inimeste ohverdamine suurema arvu inimeste heaks tekitab kahjutunnet ning jätab taandumatu moraalse jäägi. Inimese ohverdamine on maailma hävitamine, ja seda ei saa korvata.
Inimeste väärtuse kohta on võimalikud kaks hoiakut. Ebaisikuline hoiak tunnistab, et kõigil inimestel on enam-vähem ühesugune õigus elule ja heaolule. See hoiak nõuab hoidumist kellegi asjade nii lähedalt tähelepanemist, et see võiks ohustada võrdsust. Isiklik hoiak keskendub konkreetsetele inimestele, püüdes väikest arvu inimesi täielikult hinnata, teisi välja jättes. Mõned inimesed tuleb seada esiplaanile. See ei eita, et kõik on fundamentaalselt võrdsed, sealhulgas väärivad sellist lähedast tähelepanu, kuid ei kutsu meid seda ellu viima, sest see poleks ühitatav inimese väärtuse täieliku tunnustamisega.
Ebaisikulise hoiaku keskne emotsioon on avarameelne huvitu heategelikkus, isikulise hoiaku keskne emotsioon on armastus. Kumbki ei taandu teisele. Ühel inimesel ei saa need korraga täielikult olla. Mõlemad on siiski kehtivad ja arusaadavad reaktsioonid inimeste väärtusele. Need on ühe ja sama üldise väärtuse tunnustamise viisid, ja kumbki kehastab kehtivat taipamist mida teine täielikult ei haara.
See aitab seletada moraalidilemmade olemasolu. Võtame näiteks juhtumi, kus tuleb valida, kas päästa üks või viis võõrast inimest. Paljud peavad ilmseks, et tuleb maksimeerida päästetavate arvu. See on moraali vaatekoht. Ometi ei oleks päriselus valik nii lihtne. Oletame, et toimija tabab ühe võõra pilgu, ja valides viis, peab ta tollele selja pöörama. Või oletame, et pärast tuleb seda valikut selgitada surra lastu perekonnale. John Taurek esitas argumendi selle kasuks, et moraali seisukohast pole valik nii kindel. Tema meelest oleks kõige parem visata kulli või kirja, nii et igaühel oleks võrdsed võimalused ellu jääda; summeerida ei ole tarvis, sest kellegi kaotus ei ole selle pärast suurem, et veel neli inimest sureb koos temaga. See kaalutlus on ebaisikulisest vaatekohast mõttetu. Isiklikust vaatekohast on see kaalutlus arusaadav. Ludwig Wittgenstein ütleb, et kogu maa ei saa kannatada rohkem kui üksainus hing, ja Graham Greene ütleb, et arvud ei saa kannatust suurendada, sest üks keha võib mahutada kogu kannatuse, mida maailm võib tunda. Taurek peab silmas, et viis inimest ei moodusta metafüüsilist ühikut, millel on viis korda suurem õigus päästetud saada.
Sarnased reaktsioonid on mängus uppuva naise näites, kus ohus ei ole mitte võõras, vaid armastatu. Ebaisikulisest vaatekohast vahet ei ole, kui teisel kaalukausil on viis inimest. Siin on aga intuitsioonide konflikt levinum, ja enamik nendest, kellel intuitsioonide konflikti ei ole, kipub Williamsiga nõustuma, et armastatu tuleks kõhklematult päästa. Ent ka siin on mõlemad reaktsioonid arusaadavad. Ometi on ebaisikuline hoiak siin paljudele eemaletõukav, sest sel juhul tundub, et subjekt ei hooli tegelikult kuigi palju mitte kellestki. Siin ei ole asi ainult inimeste piiratud empaatia- ja samastumisvõimes. Tõelise hoolimisega teisest kaasneb empaatia, mis nõuab kellegi teise vaatekohale asumist, mis tähendab, et kellegi vaatekohale jäetakse asumata. Isegi jumalasarnane olend, kellel pole inimese psühholoogilist piiratust ei saaks samal ajal kõigi vastu empaatiat tunda.
Ainus viis kannatust tõeliselt mõista on mõista seda konkreetse kannataja vaatekohast, millest tõsine kannatus tundub kõige olulisema asjana maailmas. Inimesele, kes tõsiselt kannatab, pole mõtet hakata rääkima, kui tühine on see kannatus maailma asjade seas (William Boyd, "Üks inimsüda").
Võimatus kõrvaldada nende võistlevate vaatekohtade erinevust on võib-olla üks neist moraalifaktidest, millele on väga raske täielikult näkku vaadata.
"See metsik ainult ühe keha vahtimine": monogaamia versus promiskuiteet
Pinge nende kahe hoiaku vahel mõjutab oluliselt küsimust, kas ja mil määral me leiame, et armastussuhted peaks olema eksklusiivsed. Sageli arvatakse, et seksuaalne ja romantiline armastus peaksid olema väga eksklusiivsed: vähemalt korraga peaks olema ainult üks armastatu. Sõprus on samuti eksklusiivne, kuid palju vähemal määral. Kui romantiline armastaja alustab romantilist armastust kellegi teisega, siis monogaamia pooldajate järgi ta reedab; sõpruse puhul see tavaliselt nii ei ole.
Armastuse nägemisteooria järgi on mingil määral eksklusiivsust armastusele oluline, see on üks põhilisi asju, mis isiklikku ja ebaisikulist hoiakut eristab. Aga armastuse nägemisteooria ei nõua, et romantilised armastused oleksid monogaamsed. Esiteks, eksklusiivsus ei pea olema maksimaalne. Teiseks, eksklusiivsus ei pea olema seksuaalne, vaid võib käia ka näiteks kooselamise, ühise majapidamise, laste kohta. Meie ühiskonnas peetakse küll enamasti kõige tähtsamaks seksuaalset eksklusiivsust. Kolmandaks, see, mis on tavaline, pole sama mis see, mis on eetiliselt nõutav. Kas seksuaalse omanditunde ja armukadeduse puudumine näitavad, et armastus on puudulik? Kui armastaja soovib seksuaalsuhteid mitme partneriga või tal pole midagi sellest, kui tema armastatu seda soovib, siis kas selles on midagi moraalselt kahtlast? Küsimus on lahtine. Armastuse nägemisteooria peab sobima ka monogaamia pooldajatele, kuid see on ühitatav väitega, et on lubatav ja mõistlik omada mitut seksuaalpartnerit korraga, ja võib olla isegi mitut romantilise armastuse partnerit korraga.
Jääb siiski kahtlustus, et promiskuiteedi pooldajate positsiooni ja armastuse nägemisteooria üldise vaimu vahel on paratamatult sügav pinge. Armastatu on armastaja nägemisvälja keskmes, kuid nägemisväljal on ainult üks kese; ometi on ilmselt võimalik armastada mitut inimest: paljudel vanematel on mitu last, ja see ei vähenda armastust iga lapse vastu. Sama lugu on sõprusega, kuigi näiteks Michel Montaigne leidis, et täielik sõprus saab olla ainult ühe inimesega. See tundub autorile ebausutav, kuid viitab sellele, et siin tuleks kujutleda kontiinumit, mille ühes otsas on monogaamia ja teises otsas promiskuiteet. Montaigne nõuab sõpruselt liiga palju, kuid inimese väärtuse kõige täielikum ja võimsam tunnustamine ja jaatamine oleks pühenduda sellele ühele inimesele, välistades kõik teised. Nii nagu enamik inimesi püüab leida mõistlikku tasakaalu armastuse ja ebaisikulise moraali nõuete vahel, püütakse armastuse vallas leida tasakaal eksklusiivse armastuse nõudliku ideaali ja isikliku hoiaku mahutavama väljenduse vahel, mis väldib fanaatilist, obsessiivset pühendumist üheleainsale inimesele. Inimesed on ajaloolised olendid. Armastatu ei pea alati olema nägemisvälja keskmes; tarvis on, et ta saaks piisavalt tähelepanu. Kui armastaja ei koonda tähelepanu kunagi mulle või teeb seda harva, siis ta ei armasta mind. Aga ta ei pea kogu aeg mind vaatama, minust mõtlema, keskenduma minule. Ja pole ilmne, miks ta ei võiks vahepeal vaadata kedagi teist, mõelda kellestki teisest, keskenduma kellelegi teisele. Nii on ju vanemate ja laste puhul. Lihtsalt nägemisväljal on korraga üks kese. Aga tundub, et siis võib olla ka mitu armastatut, kui just ei näidata, et romantilise armastuse puhul ei tohi pilk kunagi keskenduda kellelegi teisele. Tundub, et eksklusiivsuse ideaal pärineb suuresti armunud olekust. On hakatud arvama, et armastus peabki alati olema niisugune. Armunud olek on erutav, nauditav ja kinnitav. Ja valitsev romantiline ideoloogia julgustab nägema armastust armunud olemise pikendusena, just nagu algne kogemus tõotaks alalist jätku. Selline ootus pole mõistlik. Obsessioon pole määratud säilima. Kuigi see ei ole mõistlik, väljendab see teatud reaktsiooni inimeste väärtusele, mistõttu see tundub arusaadav ja ligitõmbav, isegi kui me oleme romantilise ideoloogia suhtes skeptilised. Väga vähesed inimesed kogevad seda spontaanselt ja püsivalt ilma kunagi kõrvale eksimata. Peaaegu igaühel on millalgi romantilisi, seksuaalseid või muidu häirivaid mõtteid teistest inimestest, kui pühendunud ta ka poleks monogaamse armastuse ideaalile. Kui ta seda ideaali tunnistab püüab ta seda alati järgida, nii nagu ta tõesti tunneks seda, mida ideaal käsib. Mitte ainult tema teod, vaid ka tunded järgivad suurelt jaolt ideaali. On kerge aru saada, miks armastaja tahab anda armastatule kõik või vähemalt valib ideaalile äratuntavalt lähedase, kuid vähem nõudliku käitumismustri.
Viimane argument ütleb, et erinevalt promiskuiteedist on monogaamia läbi proovitud ja vähemalt töötab. Aga neis ühiskondades, kus monogaamia on seksi väljakuulutatud norm, aktsepteeritakse seda alati ebapuhtal kujul ja poolikult, truudusetus on tavaliselt laialt levinud. Võib-olla lõpuks selgub, et töötab ametlik monograafia koos mõistliku ulatusega varjatud promiskuiteediga. Pessimist inimloomuse suhtes võib nii öelda. Idealistlikum inimene küsib, kas me ei saa kuidagi lepitada avalikke moraaliideaale vaadetega, mida me eraelus järgime.
Igatahes tundub ikka veel lahtine, kas eksklusiivsus ja truudus seksi suhtes väljendavad kõige paremini armastuse eksklusiivsuse rolli nende elus. Nii monogaamia kui ka promiskuiteedi pooldajad väljendavad arusaadaval kombel kiindumust väärtustesse, mis on sügavalt seotud kiindumusega ja austusega teatud väärtuste suhtes, mis on sügavalt seotud konkreetse inimese ja inimsuse väärtusega. Valik tuleb teha vastavalt iseloomule ja sellele, millist iseloomu tahetakse. Ja tuleb tunnistada, et kummagi valiku puhul läheb midagi olulist kaduma.
Kokkuvõte
Oht, et armastus võib inspireerida amoraalsust, võib panna mõned soovima, et armastus ja selle kired inimloomusest välja aetaks. Aga kui see olekski võimalik, on kaotused võib-olla suuremad, kui kriitikud taipavad.
Võib-olla peaks isegi möönma, et inimene, kes elab kogu elu täielikult ebaisikulise hoiaku järgi, on teatud liiki moraalipühak. võib küll olla, et see pühadus parasiteerib armastusel ja sellega kaasnevatel kogemustel. Seda, et inimesed on väärtuslikud, on tal võimalik teada ainult väärtust otseselt kogedes. Järelikult vajab ta armastajate kogemust. Sel juhul on isiklik hoiak teatud mõttes fundamentaalsem ebaisikulisest hoiakust ja eelneb sellele. Seega vajavad inimesed moraalisubjektidena armastust, mitte ainult moraalse motivatsiooni allikana, vaid ka moraaliteadmise allikana.
järelsõna: Üldise ja üksiku vahel
Potentsiaalsete konfliktide olemasolu ei tähenda, et igaühe praktiline elu on tingimata täis lahendamatuid dilemmasid. Üksikud subjektid, kellel ei vea, on silmitsi lepitamatute nõuetega, mis viivad traagilistele tagajärgedele ja piinarikkale, kui mitte talumatule kahjutundele. Enamikul subjektidel ei ole dilemmat ja kriisi, vaid ebamäärasus ja ebakindlus. Subjektil tuleb leida tasakaal võistlevate nõuete vahel. Pole põhjust arvata, et on olemas kindel õige, ratsionaalne arusaam selle kohta, mis see tasakaal on. Mõte, et on olemas üksainus arusaam voorusest ja väärtusest, mis annaks konfliktis olevate väärtuste tasakaalustamise küsimustele selged ja täpsed vastused, on sellegipoolest ahvatlev. Iris Murdochi ("The Sovereignty of Good") meelest teab hea inimene, kas ja millal kunst või poliitika on tähtsam kui perekond, näeb, kuidas voorused on omavahel seotud. Autor ei taha seda optimistlikku visiooni täielikult tagasi lükata. Rutakas oleks järeldada, et väära vastust kunagi ei ole. Kuigi mõistlikul toimijal on õigustatavaid alternatiive, ei tähenda see, et kõik kõlbab. Mõnel juhtumil, kui palju on kaalul või mõni moraalikaalutlus on eriti sundiv, võib olla ainult üks õigustatav või lubatav alternatiiv. Näiteks kui satutakse inimesele, kellel on suur kannatus ja häda, siis on sageli raske mitte näha amoraalsena otsust abi andmata jätta, isegi kui motiiviks on teenida suuremat hüve. Pühendumine ebaisikulisele hüvele ei õigusta mõne inimese teadlikku ohvriks toomist ega tema õiguste rikkumist. Seda ei õigusta ka pühendumus konkreetsele inimesele. Moraalne keeld kohelda inimesi ilma minimaalsegi austuseta nende kui indiviidide ja omaette eesmärkide vastu kehtib võrdselt kõigile indiviididele olenemata nende pühendumuse loomusest.
Moraalisubjekte võib kujutleda mingi sportmängu mängijatena. Võistkonnad vastavad vaatekohtadele. Spordi puhul on järsk vastandus: see, mis on ühe võistkonna jaoks võit, on teise jaoks kaotus. Kõigil mängijatel on palju ühist, näiteks reeglid on kõigil samad. Võib ka olla üldtunnustatud, milles seisneb voorus, näiteks mis on osav või muljetavaldav mäng. Mõtet, et moraal võib olla universalistlik, nii et moraaliuniversum on selles suhtes ühtne, ei ohusta idee, et on mitu vaatekohta, millest tulenevad võistlevad nõuded, ega mõistlik skepsis nõuete tasakaalustamise küsimuse ühtse vastuse suhtes. Selles mõttes tundub usutav, et moraal võib moodustada omamoodi ühtsuse ning niivõrd kui selle moodustavad reeglid, on need reeglid üldsiduvad. Tundub aga tõenäoline, et selle piires on mitmesugused õigustatavad lähenemised, kuidas võistlevatele väärtustele reageerida ning tasakaalustada konfliktis olevaid nõudmisi, mitte üksainus õige elumuster, mida kõik moraalsed või ratsionaalsed toimijad peavad järgima. Võib-olla Murdoch muud ei mõelnudki, aga igatahes jääb mulje, et tema järgi on üksainus viis, kuidas voorused on omavahel seotud, ja tark toimija näeb seda. Autori meelest ei ole maailmas mitte üheainsa hüve erinevad avaldused, vaid palju hüvesid, mis on sageli omavahel konfliktis. Moraalsete ja ratsionaalsete toimijatena tahame, et toimijad saaksid üksteise tegudest aru saada ja õigustatuna näha. See aga ei tähenda, et me tahaksime, et kõik käituksid ühtemoodi; maailm oleks siis palju igavam. Samamoodi, ma küll tahaksin, et teised saaksid aru, mida ma oma armastatus leian, tahan ma ka hõivata ainsa vaatekoha, millest tema kõige paremad omadused tõesti näha on. (Ja kindlasti ma ei tahaks, et minu armastatu näeks teisi inimesi armastaja pilguga.) Ma tahaksin, et teistel oleks põhimõtteliselt võimalik näha põhjendeid, millel ma armastan, kuid ei taha, et teised neid hindaksid samamoodi nagu mina.
Armastada ei saa üldiselt, vaid ainult konkreetseid inimesi. Ja pole mõistuse mustamine, kui öelda, et mõistus üksinda ei saa otsustada, millistele inimestele armastust keskendada, ega seda, kuidas ma peaksin tasakaalustama armastuse vaatekohtadest tulevad nõuded teistest praktilistest vaatekohtadest, sealhulgas võistlevatest moraalsetest vaatekohtadest tulenevate nõudmistega. Teatud maani viib mõistus, ja edasi tuleb otsustada ja ühtlasi avastada, missugune inimene tahetakse olla.
Armastus on mõistuse ja mõistusetuse vahepeal, samuti üksiku ja üldise vahepeal. Ta paigutab konkreetse inimese nägemisvälja keskmesse ning muudan sellega väga minu elu, teeb selle teistsuguseks kui teistel. Teineteisele silma vaadates näevad armastajad eri asju. Mõnikord öeldakse, et kõige ühinenumad armastajad ei ole mitte need, kes vaatavad teineteisele silma, vaid need, kes vaatavad koos midagi kolmandat. Ent teineteisele silma vaadates jagatakse seda kogemust, et nähakse oma armastatut.
Fundamentaalne kogemus armastuse partikulaarsusest ning maailmast isoleeritusest armastuse läbi võib olla väga lähedal sellele, mis on inimkogemuses tõeliselt ühine ja eriomaselt inimlik. Lahutades meid üksteisest, ühendab armastus meid kõiki.
Retseptsioon
Natasha Mckeever (2012) kiidab Jollimore'i värsket lähenemist armastusele. Puudusena märgib ta ainult seda, et romantilise armastuse kui sõpruse vormi spetsiifikat pole piisavalt selgitatud. Jollimore'i teooria heidab valgust abielutõotusele: see võiks tähendada tõotust vaadata armastatut armastuse nägemisega.
Irene McCullin (2012) peab raamatu suurimaks saavutuseks väljakutset traditsioonilistele arusaamadele ratsionaalsusest, mis kipuvad seda samastama distantseeritud erapooletu hoiakuga. Ta heidab ette seda, et Jollimore ei seleta piisavalt seda, et eriti just isikud väärivad armastust, ja seda, et iga isik väärib erilist väärtustamist.