cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Constantius II
Sisetülid
15. märtsil 351 kodusõja ajal Sirmiumis viibides ja kavandades Magnentiuse vastaseid sõjakäike läänes, nimetas Constantius alamkeisriks impeeriumi idaosas Constantius Galluse, vanema kahest 337. aasta veresaunas säästetud sugulasest. Ta andis Gallusele abikaasaks oma õe Constantina.
Gallus resideeris peamiselt Antiookias. Seal läks ta kiiresti vastuollu kohalike ülikutega, sest eiras oma tahte läbisurumiseks Senati otsuseid ja lasi mitmed aristokraadid süüdi mõista maagia praktiseerimises, mis võimaldas tal nende vara konfiskeerida. Galluse poliitika viis selleni, et kohalikud aristokraadid korraldasid vandenõu ja üritasid asendada ta endale vastuvõetava valitsejaga. Vandenõu aga paljastati ja Gallus vastas veriste kohtuprotsessidega, lastes hukata kõik vandenõulased.
Constantius oli ruttu aru saanud, et Gallus ei ole piisavalt usaldusväärne ega võimekas. Esmalt oli ta vähendanud Gallusele alluvate leegionide hulka, 354. aastal pärast vandenõud otsustas aga kutsuda Galluse läände enda juurde aru andma. Kui Gallus keeldus tulemast, meelitas Constantius teda lubadusega ülendada ta Augustuseks. See meelitus toimis. Teel Constantiuse juurde Milanosse tegi ta aga veel ühe saatusliku vea – korraldas Konstantinoopoli hipodroomil kaarikute võiduajamise ja kroonis selle võitja; õigus seda teha oli aga ainult ülemkeisril ehk augustusel, kelleks Gallust veel polnud nimetatud. See süvendas veelgi Constantiuse kahtlusi Galluse suhtes ja ta lasi tema teele jäävatest linnadest isegi garnisonid ära viia, et Galluse mõju sõjaväe üle vähendada.
Tänase Sloveenia aladele jäävas Poetovio linnas Gallus arreteeriti ja viidi Pola linna, kus Constantiuse ametnikud ta üle kuulasid. Constantius mõistis oma alamkeisri surma, muutes küll hiljem oma meelt. Kahjuks ei jõudnud keisri uus korraldus õigeaegselt pärale ja Gallus hukati.
Claudius Silvanus
11. augustil 355 tõusis Gallias väidetavalt keisri vastu üles väejuht Claudius Silvanus, kes oli alates 353. aastast juhtinud Gallia piiride kaitsmist germaanlaste rünnakute eest. Tegemist oli sama Silvanusega, kes reetis 351. aastal kodusõjas Mursa Majori lahingu eel usurpaator Magnentiuse ja tuli oma meestega Constantiuse poole üle.
Õukonnas ei sallinud paljud mõjukad aristokraadid Silvanust ja pidasid teda potentsiaalseks ohuks. Hilisemad ajaloolased on arvanud, et Silvanus ei üritanudki 355. aastal võimu haarata, vaid teave olematust mässust söödeti keisrile ette õukondlaste poolt, kes soovisid kindralist vabaneda.
Igal juhul saatis sel ajal Milanos viibinud Constantius Galliasse täiendavad väed ratsaväekindral (magister equitum) Ursicinuse juhtimisel, kellel oli ühtlasi kaasas keisri kiri Silvanuse tagasikutsumiseks. Kirjas ei sisaldunud ühtegi viidet väidetavale mässule. Ei ole teada, kas Silvanus oleks keisri korraldustele allunud või mitte, sest peatselt pärast kirja üleandmist lasi Ursicinus väidetava usurpaatori mõrvata.
Julianus Apostata
thumb|Julianuse kujutisega kuldmünt
Pöördudes sõjakäikudelt läänes tagasi oma valdustesse idas, vajas Constantius nüüd esindajat läänes. 6. novembril 355 nimetas ta Milanos uueks tseesariks noorema 337. aasta veresaunas säästetud sugulastest, Constantius Galluse poolvenna Claudius Julianuse, ja naitis ta oma õe Helenaga.
Erinevalt oma poolvennast oli Julianus võimekas valitseja ja väejuht, kes tõrjus edukalt tagasi germaani hõimude rünnakud keisririigi piiridele. Tema kasvav populaarsus hakkas siiski peatselt Constantiust häirima ja keiser asus otsima võimalusi noore tseesari positsiooni nõrgendamiseks. Veebruaris 360 pöördus idapiiril pärslaste rünnakute all vankuv Constantius II Julianuse poole nõudega saata osa Gallia vägedest talle Mesopotaamiasse appi. Julianuse väeüksused, keda sõdimine kaugel kodumaast ja kohutavates ilmastikutingimustes ei paelunud, tõstsid mässu ja kuulutasid Julianuse Pariisis uueks keisriks.
Juunis 360 vallutasid Constantius II ustavad väed Julianuselt Aquileia linna, kuid Julianuse väed piirasid selle peatselt uuesti sisse. Kevadeks 361 jõudsid Julianuse väed Doonau jõeni. Constantiusel ei jäänud üle muud kui pärslastega idapiiril rahu sõlmida ja suunduda läände, et usurpaator alistada. Seda õnnestus tal teha alles 361. aasta teisel poolel. Impeerium seisis nüüd uue kodusõja lävel, kuid sõjalise kampaania keskel Constantius haigestus ja suri.
Surm
Keiser Constantius II haigestus sügisel 361, olles oma vägedega teel läände usurpaator Claudius Julianuse vastu. 3. novembril 361 suri ta 44-aastaselt Kiliikias Tarsuse lähistel Mopsucrenaes nõrgestatuna palavikust.
Constantius II mõistis, et surm ilma seadusliku troonipärijata paiskaks keisririigi aastateks võimuvõitluse keeristesse ja tunnistas seetõttu mässulise tseesari Julianuse vahetult enne surma oma seaduslikuks järeltulijaks.
Pilvisus
pisi|350px|Pilvisuse optiline paksus seisuga aprill 2001 Pilvisus on nähtaval taevaosal esinev pilvede hulk, mis määratletakse vaatluspunktis kindlatel kellaaegadel ning mis näitab, kui suurt osa taevast katavad pilved. Pilvisus väheneb troposfääri keskmises ja ülemises osas ning suureneb maapinna lähedal – sellest tulenevalt eristatakse üldpilvisust (kõik pilveliigid) ja madalat pilvisust (kiht-, kihtrünk- ja kihtsajupilved). Pilvede katvus on suurem pooluste ja ookeanide kohal. Pilvisus on oluline kliimat kujundav tegur.
Hindamine ja vaatlusviisid
pisi|0/8 – selge, 1/8 – päiksepaisteline, 2/8 – peaaegu selge, 3/8 – kergelt pilvine, 4/8 – poolpilvine, 5/8 – küllaltki pilvine, 6/8 – tugevalt pilvine, 7/8 – peaaegu pilvine, 8/8 – täielikult pilvine, 9/8 – taevas pole jälgitav Pilvisust hinnatakse tavaliselt kaheksandiksüsteemis oktades. 8/8 tähistab, et taevalaotus on täielikult pilvedega kaetud ja 1/8 tähendab, et ilm on päiksepaisteline. Pilvisust võib hinnata ka protsentides. Pilvisuse hindamisel jälgitakse eraldi madalate pilveliikide hulka. Madalate pilvede hulka kuuluvad kihtrünkpilved (Sc) ja kihtpilved (St). Pilvevaatlusi on võimalik läbi viia kahel viisil. Esimene võimalus on, et pilvevaatlust viivad läbi ilmavaatlusjaamades meteoroloogid. Teine võimalus on, et pilvevaatlus teeb spetsiaalne satelliit, mis edastab andmed maapealsesse keskusse.
Ilmajaamades kogutud vaatlusandmed on enamasti täpsemad ja andmestik on suurem. Vaatlusi on läbi viidud pikema perioodi jooksul, kuid ilmajaamad paiknevad ebakorrapäraselt ning nende põhjal on raske teha globaalseid järeldusi. Samuti võib ilmavaatlejal olla raskusi keskmiste (kõrgrünkpilvede ehk Ac ja kõrgkihtpilvede ehk As) või ülemiste pilveliikide (kiudpilvede ehk Ci, kiudkihtpilvede ehk Cs ja kiudrünkpilvede ehk Cc) määramisel. Satelliitidelt saadud andmed on regulaarsed, kajastavad globaalset pilvekatvust, mõõdavad troposfääri ülemise kihi õhurõhku ja optilist tihedust, kuid sealt saadud andmete põhjal on keeruline määratleda madalate pilvekihtide suurusjärku. Esineda võib katkestusi ja vastuolusid andmejadas, mis on seotud iga satelliidi erinevast kalibreerimisest. Üldiste järelduste tegemine kahe eri tüüpi vaatlusviisi andmestiku põhjal on keeruline, kuna mõlema puhul võib esineda eksimusi, näiteks on sünoptiliste vaatlusandmete põhjal suurenenud madalate pilvede hulk ookeanide kohal, samal ajal kui satelliitidelt saadud andmete järgi on vähenenud madalate pilvede hulk nii mandri kui ka ookeanide kohal.
Mõju kliimale
Lisaks sademete kogusele mõjutavad pilved ka Maale jõudvat päikesekiirguse hulka (hajutades või tagasi peegeldades). Madalad ja kõrged pilveliigid mõjutavad kliimat isemoodi. Ülemise kihi pilveliikidel (Ci, Cs, Cc) on maakerale nõrk soojendav mõju, sest sedasorti pilved on võrdlemisi õhukesed ja külmad. Nende albeedo on madal, lastes läbi Maale jõudvat lühilainelist päikesekiirgust ja peegeldades vähesel määral pikalainelist kiirgust. Madalad pilveliigid (Sc, St) on optiliselt tihedamad ning neil on suurem albeedo. Seda tüüpi pilved on suhteliselt soojad ja kiirgavad suuremates kogustes pikalainelist kiirgust kui ülemise kihi pilved, sellest tulenevalt on madalatel pilvedel maakerale jahutav mõju.
Muutused troposfääris ja seos pilvedega
Pilveliigid vajavad tekkimiseks erinevaid tingimusi, seega on need head indikaatorid troposfääris asetleidvatele muutustele. Madalad pilved on tugevas seoses troposfääri alumise osa tasakaaluga. Keskmised pilved ilmuvad, kui troposfääris on õhukihtide üksteise peale libisevad liikumised või kerged kihtidevahelised konvektiivsed liikumised. Kihtsajupilved (Ns) tekivad kõrgkihtpilvede tihenemisel soefrondi ees, see on seotud tsüklonaalse tegevusega. Rünkpilved moodustuvad õhu konvektiivsel liikumisel, kui õhu vertikaalne stratifikatsioon on selleks soodne, õhutemperatuuri vertikalne gradient kõrguse kasvades on suurem adiabaatilistest gradientidest troposfääris. Perioodil 1988–2004 suurenes veeauru sisaldus troposfääri all- ja ülaosas, seda nii maismaa kui ka ookeanide kohal. Lisaks sellele suurenes ajavahemikul 1979–2010 suhteline õhuniiskus troposfääri ülaosas. Need muutused on seotud atmosfääri üldise temperatuuri tõusuga, mis on põhjustatud ookeanide veetemperatuuri tõusust. Ookeanide veetemperatuuri tõus põhjustab suuremat aurustumist, mis mõjutab hüdroloogilist tsüklit, pilvede tekkimist, energiabilanssi ja ekstreemseid ilmastikunähtusi.
Aerosoolide mõju
Aerosoolide mõju pilvedele ja sademetele on uuritud ligi pool sajandit. Alates 1990. aastast on aerosoolide sisaldus atmosfääris suurenenud Aasias, Lõuna-Ameerikas, Austraalias ja Aafrikas. Vähenenud on Euroopa ja USA kohal.
Heitgaasidest ja tulekahjudest pärinevad aerosoolid mõjutavad pilve mikrofüüsikat. Antropogeensed aerosoolid mõjutavad tuumakeste rohkust pilves, mille ümber moodustuvad piisakesed. Kui veesisaldus pilves muutub, siis suureneb väiksemate piisakeste arvukus pilves. Väiksemate piisakeste põrkumise ja ühinemise tõenäosus on väiksem. See võimaldab uutel veetilkadel juurde tekkida, sest pilves on jätkuvalt ruumi, nii suureneb veekogus pilves, mis mõjutab pilve võimet tagasi peegeldada päikesekiirgust ning sademete Maale langemise algust. Edasilükkunud sademete algus pikendab pilve eluiga ja sellest tulenevalt suureneb pilvekatvus, mis omakorda mõjutab maakera kliimat. Täheldatud on pilvisuse suurenemist 5% ulatuses, mis on tingitud aerosoolidest, mõjutades oluliselt hüdroloogilist tsüklit ja kliimat. Eraldi tuleks vaadelda lennukikütuse põlemisel ning selle õhkupaiskumise tagajärjel moodustunud kondensatsioonijälgi ehk joonpilvi (Cirrus tractus), mis suurendavad kõrgete pilvede hulka. Kondensatsioonipilved on samasuguse optilise tiheduse ja mikrostruktuuriga nagu teised kiudpilvedki. Teadaolevalt mõjutavad joonpilved energiabilanssi nagu teised kõrgkihi pilveliigid, kuid vähe on uuritud joonpilvede eluiga. Kondensatsioonipilved võivad ühineda tavaliste kiudpilvedega ja nõnda suurendada kõrgete pilveliikide hulka taevas. Märgatud on ülemiste pilveliikide arvukuse suurenemist tiheda lennuliiklusega piirkondades, seda kinnitavad nii sünoptilised vaatlus- kui ka satelliitidelt pärinevad andmed.
Pilvisuse muutus Euroopas ja mujal maailmas
Aastail 1971–2009 tehtud vaatluste põhjal on täheldatud pilvisuse vähenemist ligikaudu 0,4% dekaadi kohta, peamiselt on vähenenud keskmiste ja kõrgemate pilveliikide arvukus. Pilvisus on vähenenud Euraasias (Hiinas, Tiibeti platool), Aafrikas ja Lõuna-Ameerikas. Viimase poole sajandi jooksul on üldine pilvisus suurenenud Euroopas. Madal pilvisus vähenes tunduvalt perioodil 1936–2000, kuigi üldine pilvisus suurenes. Madalate pilvede hulk vähenes ennekõike kihtpilvede (St) ja kihtsajupilvede (Ns) arvelt. Suurenes vertikaalse arenguga peamiselt rünksaju- ja rünkpilvede hulk.
Pilvisuse ja päikesekiirguse muutus Eestis
Tartu Tõravere observatooriumi andmeil võib viimase poole sajandi jooksul eristada kahte perioodi. Esimesel poolel täheldati Eestis päikesekiirguse vähenemist, millele järgnes vastupidise nähtusega periood. Need muutused on kõige rohkem mõjutatud pilvisusest, atmosfääri tsirkulatsioonist ja aerosoolide osakaalust õhus. Need näitajad on mõjutatud Eesti geograafilisest asukohast. Eesti jääb Atlandi ookeanilt itta liikuvate tsüklonite teele, mis mõjutavad kohalikku ilma. Päikesekiirguse kõige suuremaks mõjutajaks tuleks siiski pidada pilvisust, eriti optiliselt tihedaid pilvi. Talvel on ilmsiks tulnud seos madalate pilvede ja NAO-indeksi vahel (North Atlantic Oscillation ehk Põhja-Atlandi ostsillatsioon). Lisaks pilvisusele mõjutavad päikesekiirguse jõudmist Maale ka atmosfääris leiduvad aerosoolid, kuid nende roll Eestis võrreldes pilvedega on siiski märkimisväärselt väike. Päikesekiirgus suudab Eestis muuta temperatuuri soojemaks ainult maist augustini.
Kaneelaldehüüd
thumb|Kaneelaldehüüd Kaneelaldehüüd ehk 3-fenüülprop-2-enaal on küllastumata aldehüüdide klassi kuuluv aine keemilise valemiga C6H5-CH=CH-CHO.
See ühend annab kaneelile iseloomuliku maitse ja lõhna. Looduslikult esineb ainult transkaneelaldehüüd. Kaneelipuu koorest saadud eeterlikes õlides on kaneelaldehüüdi umbes 90%.
Kaneelaldehüüdi ekstraheerisid esimesena Jean-Baptiste Dumas ja Eugène-Melchior Péligot 1834. aastal kaneeliõlist. Laboratoorselt sünteesis seda esimesena Luigi Chiozza 1856.
Kaneelaldehüüd on kollane õline veest viskoossem vedelik, mis lõhnab tugevalt kaneeli järele. Kontsentreeritud kaneelaldehüüd ärritab nahka ja on suures koguses mürgine, kuid ükski teadusasutus ei nimeta seda ainet vähki tekitavaks ega pikaajalisel kasutamisel tervist kahjustavaks. Enamus kaneelaldehüüdist väljutatakse kehast kaneelhappe kujul koos uriiniga.
Ujumise lühiraja maailmameistrivõistlused
Ujumise lühiraja maailmameistrivõistlused korraldab Rahvusvaheline Ujumisföderatsioon ja need peetakse 25-meetrises basseinis. Neid võistlusi korraldatakse iga kahe aasta tagant.
Aldersyde
Aldersyde on asula Lääne-Austraalias.
Viirelaid
Viirelaid on 87 hektari suurune saar laid Muhu kagurannikul Suures väinas, kuuludes Muhu valda Võiküla küla koosseisu. Saare rannajoone pikkus 6,77 kilomeetrit.
Maromokotro
Maromokotro on mägi Madagaskaril, saare kõrgeim tipp. Asub saare põhjaosas Mahajanga provintsis vulkaanilist päritolu Tsaratanana mägedes. Geograafilised koordinaadid on 14°4′ S, 48°54′ E.
Viirelaid
Nimi
Vanadel merekaartidel on saare nimi Paternoster – meieisapalve järgi. Laiu eestikeelne nimi on tuletatud linnunimetusest "viires".
Asend
Saar asub Suures väinas, 3,9 km Kuivastust ja 4,1 km Virtsust.
Maromokotro
Kõrgus 2876 m.
Viirelaid
Loodus
Viirelaid on madal (kuni 4,5 meetrit üle merepinna), tasane ja võsastunud. Saar kuulub Väinamere hoiuala koosseisu ja on looduskaitse all.
Ajalugu
Viirelaid on meresõitjatele ammu tuntud orientiir, mis juhatab lõuna poolt tulijaile teed Viire kurgu kaudu Väinamerre. Saart on esmamainitud 1556. aastal.
Maromokotro
Mäe läänenõlvul on looduskaitseala.
Viirelaid
Ajalugu
Saare kirdeosas paikneb Viirelaiu tuletorn. Saarele ehitati esimene meresõidu tähis 1836. Puidust meremärk valmis 1857. aastal ja tuletorn 1881. aastal. Tänapäeval asub laiul puhkekompleks.
Saarel on elanud majakavahid ja nende pered.
Viirelaiule ja meresõidule viitab ka tuntud rahvalaul "Viire takka".
Ambulatoorne ravi
Ambulatoorne ravi ehk mittestatsionaarne ravi on nende patsientide ravi haiglas või väljaspool, kelle olukorra puhul pole hospitaliseerimine vajalik.
Järjest rohkemate meditsiiniliste konditsioonide korral pole haiglaravile paigutamine tarvilik.
Samuti saab ka paljusid meditsiinilisi uurimusi teha ambulatoorselt, sealhulgas vereteste, röntgeneid, endoskoopiaid ja isegi pindmiste elundite biopsiaid.
Dimítrios Partsalídis
1934. aastal valiti ta Kavala linnapeaks. Sellega oli Kavala esimene linn Kreekas, mis sai endale kommunistist linnapea.
Grammos-Vitsi lahingus purustati kommunistliku Kreeka sõjajõud ning Partsalídis oli sunnitud minema 28. augustil eksiili. Hiljem naasis Kreekasse. Vahistati sõjaväelise hunta poolt oktoobris 1971 koos Charalambos Drakopoulosega. 1978. aastal avaldas oma memuaarid.
Pühak
Pühak on püha isik; legendaarne inimene või ajalooline isik, keda austatakse, kelle usklikkus ja vagadus avalduvad erilisel viisil ning kelle kaudu jumal maailmas toimib. Õigeusu ja katoliku kirikus on pühakud (ka kaitsepühakud ehk patroonid) inimeste eestkostjaks jumala ees.
Eri religioonides on pühakutel eri tähendusi.
Antarktis
Antarktis on Maa lõunapoolust ümbritsev manner. Antarktis paikneb lõunapoolkeral Antarktika maailmajaos ja seda ümbritseb Lõuna-Jäämeri.
Pühak
Kristluses
Kiriklikus traditsioonis nimetatakse pühakuteks (ladina keeles Sanctus ja Sancta, lühendatult S.; kirikuslaavi keeles Святый ja Святая, lühendatult Св.) enamasti neid isikuid, keda kirik on pühakuks kuulutanud (kanoniseerinud). Kanoniseeritud pühakute arv ulatub tuhandeteni.
Reformatsioon kaotas katoliiklusele omase pühakute kultuse ning luterluses ja muudes protestantlikes kristluse harudes pühakuid selles mõttes ei ole.
Antarktis
Antarktis on pindalalt (14,0 miljonit ruutkilomeetrit) mandrite hulgas eelviimasel kohal (Austraalia on väikseim).
Pühak
Kristluses
Vrd ka apostel, märter.
Eesti kirjakeeles
Eesti keeles oli pühaku varasem nimetus "sant" (<Sancta, Santa, Saint), kasutusel ilmselt ka kerjusmunga kohta.
Antarktis
Antarktis on keskmiste näitajate poolest külmim, kuivim, tuuliseim ja kõrgeim kontinent. Antarktis on kõrb, sest ta rannikupiirkonnas langeb kõigest 200 mm sademeid aastas ning sisemaal veelgi vähem.
Pühak
Eesti kirjakeeles
Pühakute nimed on eesti keeles kasutusel kahes versioonis. Vanem, katoliikluse ajast pärinev versioon on kasutusel eesnimede, kalendriliste tähtpäevade ja pühakodade nimedes (Jaan, Peeter, Kadri jne). Uuem, reformatsiooniajast pärinev versioon lähtub piiblitõlgetest (Johannes, Peetrus, Katariina jne). Õigeusklikel setudel on katoliikluse aegsed pühakute nimed kasutusel kalendriliste tähtpäevade nimetustes (piitrepäiv, jaanipäiv jne) ja osaliselt ka pühakodade nimedes; eesnimedena on kasutusel Vene õigeusu kiriku pühakute nimedest mugandatud nimed: Petra (< Петр < Peetrus), Ivvo (< Иван < Johannes) jne.
Antarktis
Antarktisel ei ole püsielanikke, kuid uurimisjaamades töötab aasta läbi umbes 1100–4400 inimest.
Pühak
Budismis ja hinduismis
Budismis ja hinduismis on väga palju pühakuid. Avataara on (hinduismis) inimeseks kehastunud jumal. Bodhisattva on (budismis) isik, kes on loobunud isiklikust vabanemisest ning pühendunud kõigi olendite vabastamisele. Budismis on pühaku üldnimetus arhat. Kombe kohaselt on pühad ka kõik austusväärsed õpetajad (gurud).
Antarktis
Ainult külmale vastupidavad taimed ja loomad saavad sellel mandril elada. Nende hulka kuuluvad pingviinid, loivalised, ümarussid, loimurid, lestalised, vetikad, samblikud, samblad jt.
Müüdid ja spekulatsioonid Terra Australise kohta pärinevad juba antiikajast. Antarktise avastas Fabian Gottlieb von Bellingshauseni ja Mihhail Lazarevi juhitud ekspeditsioon. Pärast avastamist jäi manner 19. sajandi lõpuni suuresti hüljatuks karmide keskkonnatingimuste, ressursside puudumise ja isoleerituse tõttu.
pisi|Tüüpiline Antarktise kõrbemaastik pisi|Satelliidifoto Antarktisest pisi|Antarktise reljeef šelfiliustiketa ([[USGS-i andmed)]]
Nimi
Antarctica nime kasutas lõunamandri tähistamiseks esimest korda šoti kartograaf John George Bartholomew 1890. aastatel. Antarctica on ladinapärane kuju vanakreeka sõnast ἀνταρκτικός antarktikos (ἀντ- ant- + ἀρκτικός arktikos), st Arktika ehk põhja vastassuunas olev. Põhjasuunale omakorda andis nime põhjataeva heledaim täherühm Suur Karu (ἄρκτος arktos – karu, ἀρκτικός arktikos – karulähedane, põhja) ehk Suur Vanker. Eesti keeles nimetatakse Antarktikaks maailmajagu, mandri eristamiseks kasutatakse nime Antarktis.
Avastamislugu
pisi|vasakul|Terre Australle, prantsuskeelne kaart aastast 1583 Uskumus kauge lõunas asuva mandri (see pidi tasakaalustama põhjapoolkera maamassiive) Terra Australise olemasolust ulatub Ptolemaiose aegadesse (1. sajand pKr). Lõunas asuva suure maa illustratsioonid olid kaartidel tavalised kuni 18. sajandini, näiteks Türgi meresõitja ja kartograafi Piri Reisi kaardil. Isegi 17. sajandi lõpus, pärast Lõuna-Ameerika ja Austraalia avastamist, uskusid geograafid, et manner on tegelikust oluliselt suurem.
Euroopa päritolu kaartidel näidati hüpoteetilist maad, kuni James Cooki laevad ületasid lõunapolaarjoone jaanuaris 1773 ja uuesti jaanuaris 1774. Kuigi Cook jõudis Antarktisele lähemale kui varasemad meresõitjad, ei näinud ta mandrit oma silmaga. Cooki laevad jõudsid jaanuaris 1773 Antarktise rannikust umbes 120 km kaugusele, kuid pidid raskete jääolude tõttu tagasi pöörduma.
Esimese dokumenteeritud maabumise Antarktisel sooritas John Davis 7. veebruaril 1821, kuid mõni ajaloolane kahtleb selle sündmuse toimumises.
Ameeriklaste 1838–1842 toimunud ekspeditsiooni käigus avastati detsembris 1839 Balleny saartest lääne pool asuv Antarktise osa, mida tänapäevani kutsutakse Wilkesi maaks.
Maadeavastaja James Clark Ross möödus 1841 piirkonnast, mida tänapäeval tuntakse Rossi merena, ja avastas Rossi saare (mõlemad said James Rossi järgi nime 1841. aastal). Ta purjetas mööda suurest liustikust, mis nimetati hiljem tema järgi Rossi šelfiliustikuks. Vulkaanid Erebus ja Terror said nimed James Rossi ekspeditsioonis osalenud laevade nimede järgi.
Nimrodi ekspeditsiooni liikmed tõusid esimesena Tannatt Edgeworth Davidi juhtimisel 1907. aastal Erebuse tippu ja jõudsid esimesena magnetilise lõunapooluseni. Ekspeditsiooni juht Ernest Shackleton ja veel kolm rühma liiget ületasid esimesena Rossi šelfiliustiku ja läbisid mööda Beardmore'i liustikku Transantarktika mäestiku.
Roald Amundseni juhitud ekspeditsioon jõudis esimesena geograafilisele lõunapoolusele 14. detsembril 1911. Kuu aega hiljem jõudis lõunapoolusele ka Robert Falcon Scotti juhitud rühm, mille kõik liikmed hukkusid tagasiteel. Pärast Scotti rühma jõudsid järgmised inimesed (kelleks olid transpordilennukiga maandunud Ameerika Ühendriikide mereväelased) lõunapoolusele alles 1956. aastal.
Richard Evelyn Byrd juhtis mitut lennureisi Antarktisesse 1930.–1940. aastatel. Teda tunnustatakse mehhaniseeritud maatranspordi kasutuselevõtmise eest mandril ning põhjalike geoloogiliste ja bioloogiliste uurimistööde eest.
Geograafia
pisi|vasakul|300px|[[Antarktika poolsaare tüüpiline maastik fjordide, kõrgete rannikumägede ja saartega]] pisi|Antarktise kaart pisi|Suurimad šelfiliustikud 2007. aastal {{Legend|#cc0000|Rossi (472 960 km²)}} {{Legend|#215eba|Filchner-Ronne (422 420 km²)}} {{Legend|#73d216|Amery (62 620 km²)}} {{Legend|#edd400|Larsen C (48 600 km²)}} {{Legend|#f57900|Riiser-Larseni (48 180 km²)}} {{Legend|#75507b|Fimbuli (41 060 km²)}} {{Legend|#c17d11|Shackletoni (33 820 km²)}} {{Legend|#7377c5|George VI (23 880 km²)}} {{Legend|#1a3c6e|Lääne (16 370 km²)}} {{Legend|#2b5d0a|Wilkinsi (13 680 km²)}} pisi|Antarktise reljeef hüpsomeetrilises värvingus ([[USGS-i andmed)]] pisi|Jäämassiivide erinevad liikumiskiirused ookeani poole
Antarktis on meie planeedi lõunapoolseim manner, mis asub asümmeetriliselt ümber lõunapooluse. Manner on ümbritsetud Lõuna-Jäämerega, mida kõik geograafid ookeanina ei tunnusta. Seetõttu võib sama hästi väita, et Antarktist ümbritsevad Vaikse, Atlandi ja India ookeani lõunapoolsed osad või maailmamere lõunapoolsed veed. Mandri kogupindala on 14,0 miljonit ruutkilomeetrit, millega ta on kontinentide hulgas eelviimasel kohal (Austraalia on väikseim). Rannajoone pikkus on ligi 17 968 km ja sellele on iseloomulikud mitmesugused jäämoodustised. Jäävaba ehk kaljurannikut on kokku umbes 900 km (5% kogupikkusest). Levinuim rannikutüüp (44%) on šelfiliustik ehk veepinnal ujuv kinnisjää. Umbes 38% Antarktise rannikust moodustab aluspõhjale toetuva mandriliustiku serv ning ülejäänud 13% on jäävoolude või oruliustike ookeanisse ulatuvad servad ja otsad.
Transantarktika mäestik jagab mandri kitsamas osas kaheks: väiksemaks Lääne- ja suuremaks Ida-Antarktiseks, mis moodustab kolmveerandi mandri kogupindalast.
Mandrijää liigub kiirjalt ookeani suunas, sisemaal kiirusega mõni meeter, šelfiliustikes kuni 2000 m aastas. Antarktise paljud liustikud, mis moodustavad umbes 10% mandrijää mahust, toidavad šelfiliustikke, millest suurimad on Rossi (pindala 472 960 km²) ja Filchner-Ronne šelfiliustik (422 420 km²).
Lääne-Antarktis on kaetud jääkilbiga. Globaalse soojenemise tõttu on tekkinud väike, kuid reaalne oht, et jääkilp võib laguneda. Selle sulamisel võib maailmamere pind tõusta mitme meetri võrra geokronoloogilisel skaalal suhteliselt lühikeses vahemikus (võib-olla mõne sajandi jooksul). Lääne-Antarktis on mandri idaosaga võrreldes liigestunum – suurem osa jääalusest pinnast asub allpool meretaset.
Ida-Antarktis asub Transantarktika mäestiku ja India ookeani vahel ning hõlmab järgmisi piirkondi: Coatsi maa, Kuninganna Maudi maa, Enderby maa, Mac. Robertsoni maa, Wilkesi maa ja Victoria maa. Peaaegu terve regioon asub idapoolkeral. Ida-Antarktis on enamjaolt kaetud jääkilbiga.
pisi|vasakul|Erebus, tegevvulkaan [[Rossi saarel]] Vinson (4892 m) on Antarktise kõrgeim mäetipp. See asub Ellsworthi mägedes. Sisemaal ja mandrit ümbritsevatel saartel on veel palju mägesid. Rossi saarel asub maakera lõunapoolseim tegevvulkaan. Tuntud on ka vulkaan Deceptioni saarel, mis sai kuulsaks võimsa purske tõttu 1970. aastal. Väiksemad pursked esinevad küllalt sageli ja viimastel aastatel on täheldatud ka laava voolamist. 2017. aastal avastasid teadlased Lääne-Antarktise riftiorust jääkilbi alt 91 uinunud vulkaani kõrgusega 100–3850 meetrit (varem oli teada 47 vulkaani).
Järved
Antarktisel on hinnanguliselt tuhandeid mandrijää alla jäänud järvi (neist on avastatud üle 150). Neist suurim on 1996. aastal avastatud Vostoki järv (pindala ca 14 000 km²), mis asub Venemaale kuuluva Vostoki polaarjaama all. Algul arvati, et järvevesi on olnud ligi 4 km paksuse jääkatte all muust maailmast isoleerituna pool kuni mitu miljonit aastat, kuid hiljutised uuringud näitavad, et jääalustes järvedes toimub jää suure surve tõttu aeg-ajalt veevahetus neid ühendavate jõgede abil.
7. veebruaril 2008 alustas NASA uurimisrühm missiooni Ida-Antarktikas asuva Untersee järve juurde. Rühma eesmärgiks oli ekstremofiilide leidmine väga aluselise reaktsiooniga järveveest. Untersee vesi on väga selge, lahustunud hapnikuga üleküllastunud ning selle pH on 10,4. Järve põhjast (kuni sügavuseni 100 m) leiti koonilise kujuga stromatoliite, mis on peamiselt moodustunud niitjatest tsüanobakteritest.
2013. aasta jaanuaris puuris Ameerika Ühendriikide uurimisrühm läbi Whillansi järve ligi 800 m paksuse jääkatte. Allveeroboti abil võetud vee- ja setteproovid sisaldasid mikroorganisme (veeproovides oli ca 1000 mikroobi 1 milliliitri kohta), kes suudavad elada ilma päikesevalguseta. Sellises keskkonnas elavad mikroobid peavad tootma energiat fotosünteesi abita. Energiaallikaks võivad olla orgaanilised materjalid või kivimid.
Geoloogiline ajalugu ja paleontoloogia
Rohkem kui 170 miljonit aastat tagasi oli Antarktis osa hiidmandrist Gondwana. Aja jooksul Gondwana lagunes ning tänapäevane Antarktis hakkas välja kujunema umbes 25 miljonit aastat tagasi.
Paleosoikum (540–250 MAT)
Kambriumi ajastul oli Gondwanal leebe kliima. Lääne-Antarktis oli siis osaliselt põhjapoolkeral ning sellel perioodil eraldus maakoore pealmisest kihist erosiooni tõttu suures koguses liivakivi, lubjakivi ja kilta. Ida-Antarktis oli ekvaatori läheduses, kus troopiliste merede põhjas elasid selgrootud ja trilobiidid. Devoni algusperioodiks (416 MAT) oli Gondwana liikunud suurematele lõunalaiustele ning kliima oli jahedam. Siiski on avastatud sellest perioodist pärinevaid maismaataimede fossiile. Liiv ja aleuriit ladestusid Ellsworthi, Horlicki ja Pensacola mägedes. Liustikud hakkasid moodustuma Devoni ajastu lõpus (360 MAT), kui Gondwana paiknes ümber lõunapooluse. Kliima jahenes, kuigi Antarktise taimestik jäi püsima. Permi ajastu jooksul domineerisid taimestiku hulgas soodes kasvavad sõnajalgtaimed nagu Glossopteris. Aja jooksul moodustus Transantarktika mäestiku piirkonnas soosetetest kivisüsi. Permi ajastu lõpuks valitses Gondwanal kuiv ja väga soe kliima.
Mesosoikum (250–65 MAT)
pisi|vasakul|[[Bransfieldi väin vaadatuna Livingstoni saarelt, taustal Antarktika poolsaar]] Pideva soojenemise tõttu sulasid jääkatted poolustel ja suurem osa Gondwanast muutus kõrbeks. Ida-Antarktises kasvasid tänapäevaks väljasurnud taimed Pteridospermatophyta ning sel perioodil ladestus suurel hulgal liivakivi ja kilta. Sünapsiidid (imetajatesarnased roomajad) olid Antarktikas levinud Hilis-Permi ja Vara-Triiase ajastul ning nende hulka kuulusid sellised loomad nagu Lystrosaurus. Antarktika poolsaar hakkas moodustuma Juura ajastul (206–146 MAT) ning saared tõusid järk-järgult ookeanist. Sel perioodil olid hästi levinud ginkgopuud ja palmlehiktaimed. Lääne-Antarktises domineerisid Kriidi ajastul (146–65 MAT) okaspuumetsad, kuid Hilis-Kriidi ajastu lõpus hakkasid rohkem levima lõunapöögid. Ammoniidid olid levinud meredes ümber Antarktise ja samuti esines dinosaurusi, kuigi sellest ajastust on kirjeldatud ainult kolme Antarktisel elanud dinosauruse perekonna esindajat. Sellel perioodil hakkas Gondwana lagunema.
Gondwana lagunemine (160–23 MAT)
Antarktise jahtumine kulges järk-järgult, kui hiidmandri jagunemine muutis pikkuskraadidesuunalist (ekvaatorilt poolustele) ja õhutemperatuure ühtlustavate hoovuste liikumist laiuskraadidesuunaliseks, mis säilitas ja suurendas laiuskraadidevahelist õhutemperatuuride erinevust.
Neogeen (23–0,05 MAT)
1986. aastal avastas Ohio Osariigi Ülikooli paleontoloogide rühm Antarktiselt laialdaste parasvöötme metsade jäänused, mis kasvasid arvatavalt 3 miljonit aastat tagasi lõunapoolusest 650 km kaugusel.
Tänapäeva Antarktise geoloogia
pisi|Antarktise jääalune [[topograafia ja batümeetria]]
Antarktise geoloogilist uurimist on oluliselt takistanud asjaolu, et peaaegu kogu manner on alaliselt paksu jääkilbi all. Siiski on uute tehnoloogiate, nagu kaugseire, georadarid ja satelliidid, abil tehtud fotod aidanud uurida jääkatte alla jääva pinnase struktuuri.
Geoloogiliselt on Lääne-Antarktise pinnamood sarnane Lõuna-Ameerika Andide mäestiku omaga. Antarktika poolsaar moodustus merepõhjasetete tõusmisel ja moondel Paleosoikumi lõpus ja Mesosoikumi alguses. Setete tõusmine toimus koos tardkivimite moodustumise ja vulkaanilise aktiivsusega. Lääne-Antarktise kõige tavalisemad kivimid on vulkaanilise päritoluga andesiit ja rüoliit, mis moodustusid Juura ajastul. Vulkaaniline aktiivsus jätkus teatud piirkondades (Marie Byrdi Maal ja Aleksander I saarel) ka pärast jääkilbi moodustumist. Lääne-Antarktise ainus anomaalne piirkond on Ellsworthi mäed, mille stratigraafia meenutab rohkem kontinendi idaosa.
Ida-Antarktis on geoloogiliselt mitmekesine, moodustunud Eelkambriumis, mõned kivid on tekkinud ka rohkem kui 3 miljardit aastat tagasi. Aluskord koosneb moonde- ja tardkivimitest, mis moodustavad kilbi. Aluskorral asuvad nooremad kivimid nagu liivakivid, lubjakivid, kivisüsi ja kildad, mis ladestusid Devoni ja Juura ajastul ning millest moodustus Transantarktika mäestik. Rannikupiirkondades, nagu Shackletoni mäed ja Victoria maa, tekkisid murrangud.
Peamine mineraalne loodusvara on kivisüsi, mis avastati esmalt Beardmore'i liustiku lähedalt ning praegu teatakse mitut madalakvaliteedilise kivisöe leiukohta Transantarktika mäestikus. Prints Charlesi mäed sisaldavad märkimisväärses koguses rauamaaki. Kõige väärtuslikumad Antarktise maavarad (nafta- ja maagaasiväljad) avastati 1973. aastal Rossi mere alt. Kõikide maavarade kaevandamine on keelatud Antarktika lepingu alusel kuni aastani 2048.
Kliima
pisi|Antarktise keskmised suvised ja talvised [[õhutemperatuurid (mõõdetud aastatel 1979–2001)]]
Antarktis on kõige külmem piirkond meie planeedil. Rekordiline negatiivne õhutemperatuur −89,2 °C registreeriti Venemaale kuuluvas Vostoki polaarjaamas 21. juulil 1983. Võrdluseks on see temperatuur 11 °C võrra külmem kui sublimeeruv kuiv jää (tahke süsihappegaas).
Ida-Antarktis on mandri lääneosast külmem suuremate maapinna kõrguste tõttu. Tsüklonid sisemaale ei jõua, mistõttu on seal kuiv ja külm. Vaatamata sademete vähesusele püsib sisemaa jääkate küllaltki stabiilsena. Ida-Antarktise platool langevad talvekuude keskmised negatiivsed õhutemperatuurid kuni −35...–68 °C (aasta keskmine −28...–55 °C), kõige soojem on aga Antarktika poolsaarel, kus suvekuude keskmised õhutemperatuurid tõusevad kuni −2...+1 °C (aasta keskmine −5 °C).
Antarktis on külmakõrb, kus esineb sademeid väga vähesel hulgal. Sademeid esineb peamiselt lumena. Pidevalt puhuvate tugevate tuulte tõttu on mahasadanud lume koguse täpne mõõtmine väga raske. Ida-Antarktise platoo suurematel kõrgustel esineb lund harva ning sademeteks on väiksed jääkristallid, mida esineb aastas vaid paari sentimeetri jagu. Tsüklonite põhjustatud suurimad lumesajud esinevad Antarktika poolsaare läänerannikul. Paari suvekuu jooksul on mandri rannikupiirkondades sademeteks tavaliselt vihm. Mandri sisemaal esineb sademeid alla 50 mm aastas, rannikul ulatub sademete hulk 300, maksimaalselt kuni 600 mm.
pisi|vasakul|[[Valepäike lõunapoolusel]] Antarktisel viibivatel inimestel esineb sageli päikesepõletust, kuna valgelt lumi- ja jääkattelt peegeldub tagasi peaaegu kogu sinna langev ultraviolettkiirgus.
Kontinendi äärealadel puhuvad sageli polaarplatoolt laskuvad ja tormiks paisuvad mäetuuled. Tugevate tuulte tõttu võib tajutav õhutemperatuur olla kaugelt alla −100 °C. Sisemaal on tuulekiirused tavaliselt siiski mõõdukad. Suviti langeb 24 tunni jooksul lõunapoolusele rohkem päikesekiirgust kui ekvaatorile, sest sel perioodil on seal polaarpäev.
Antarktisel on külmem kui Arktikas peamiselt kahel põhjusel. Esiteks on suurem osa mandrist rohkem kui kolm kilomeetrit kõrgemal maailmamere pinnast ning kõrguse kasvuga vähenevad õhutemperatuurid. Teiseks laiub Arktikas Põhja-Jäämeri, mille soojus kandub läbi jääkatte ning ei lase õhutemperatuuridel Antarktisega võrreldes nii madalale langeda. Arvestades laiuskraade, polaarpäeva ja polaarööd, on Antarktise kliima väga eripärane paljudes maailma paikades elavate inimeste jaoks. Erilised on ka lõunapooluse lähedal sageli esinevad virmalised, mida põhjustab päikesetuule kokkupõrge Maa atmosfääri osakestega. Samuti võib selge ilma korral esineda maapinnalähedases õhukihis halosid, kui seal on jääkristalle. Sagedased optikanähtused Antarktisel on ka valepäikesed (eredad ja päikesesarnased halonähtused), mis esinevad siis, kui taevas on päikese ümbruses kõrged õhukesed kiud- või kiudkihtpilved.
Inimasustus
pisi|Argentinale kuuluv [[Esperanza polaarjaam]] Antarktisel puudub püsiv inimasustus, kuid mitu riiki hoiab personali aasta ringi või ainult suviti üle kogu mandri paiknevates polaarjaamades. Teadusliku uurimistöö ja muude töödega tegelevaid inimesi on mandri ja selle lähedal asuvate saarte uurimisjaamades suviti (detsembrist veebruarini) umbes 4400 ja talviti (juunist augustini) ligi 1100. Talveks jaamadesse tööle saabunud inimesed töötavad tavaliselt ühe aasta, misjärel personal vahetub. Lisaks polaarjaamade personalile töötab Antarktise lähiümbruse vetes liikuvatel laevadel veel ca 1000 inimest (laevameeskonnad ja teadlased).
Aastal 2009 oli Antarktise mandril ja selle lähisaartel 40 aasta ringi töötavat polaarjaama. Riikidest oli enim polaarjaamu Argentinal (6) ja Tšiilil (6) ning seejärel Venemaal (5), Ameerika Ühendriikidel (3), Austraalial (3), Suurbritannial (2) ja Hiinal (2). Ühte jaama haldasid aasta ringi Brasiilia, Prantsusmaa, Itaalia (koos Prantsusmaaga), India, Jaapan, LAV, Lõuna-Korea, Norra, Poola, Saksamaa, Ukraina, Uruguay ja Uus-Meremaa. Peale statsionaarsete jaamade elavad ja töötavad paljud teadlased suviti telklaagrites, ajutistes ehitistes ja mobiilsetes elamutes.
pisi|vasakul|Ameerika Ühendriikidele kuuluv [[McMurdo polaarjaam on Antarktise suurim uurimisjaam]] 2004. aastal avati Venemaale kuuluva Bellingshauseni polaarjaama juures õigeusu kirik, kus töötab aasta ringi üks kuni kaks preestrit, kes vahetuvad igal aastal sama moodi kui polaarjaamade töötajad.
Emilio Marcos Palma sündis esimese inimesena Antarktise mandril 1978. aastal Argentinale kuuluvas Esperanza polaarjaamas, mis asub Antarktika poolsaare tipus. Argentina valitsus saatis koos Emilio vanematega Antaktisele veel seitse lastega perekonda, et uurida pereelu võimalikkust mandril. 1984. aastal sündis mandril ka esimene Tšiili päritolu laps. Mitmed polaarjaamad on nüüd koduks perekondadele, kelle lapsed saavad kooliharidust polaarjaamades. 2009. aasta seisuga on Antarktise mandril sündinud kokku 11 last, 8 Argentina Esperanza uurimisjaamas ja 3 Tšiili polaarjaamas Base Presidente Eduardo Frei Montalva.
Floora ja fauna
pisi|vasakul|[[Antarktika kastevars on üks kahest Antarktika poolsaarel kasvavast õistaimest]] pisi|Antarktisel tuntakse rohkem kui 200 [[samblikuliiki]] pisi|[[Lumi-tormilind|Lumi-tormilinnud kuuluvad Antarktise väheste pesitsevate lindude hulka]] pisi|[[Keiserpingviinid Antarktika poolsaare tipu lähedasel Snow Hill saarel]]
Floora
Antarktise kliima ei lase taimestikul laialdaselt levida. Taimede kasvu takistab mitme kasvutingimuse koosmõju: väga madalad õhutemperatuurid, vilets kasvupinnas, niiskuse puudujääk ja halvad valgustingimused. Seetõttu suudavad maismaa taimeliigid (peamiselt samblad ja samblikud) ellu jääda vaid rannikualadel ja oaasides. Autotroofsete taimede hulgas domineerivad protistid. Antarktise floora koosneb peamiselt samblikest, sammaldest, vetikatest ja seentest. Taimede kasvuperiood kestab suvel parimal juhul mõned nädalad.
Taimeliikidest on kõige arvukamalt esindatud samblikud (rohkem kui 200 liigiga), samblaid teatakse ligi 50 liiki. Rannikuvetes elutseb umbes 700 liiki vetikaid, neist valdav osa on fütoplanktonid. Suveperioodil esineb rannikuvetes eriti rohkesti koppvetikaid ja ränivetikaid. Õistaimedest kasvab Antarktika poolsaarel kaks liiki: antarktika kastevars (Deschampsia antarctica) ja antarktika padikann (Colobanthus quitensis).
Fauna
Väga karmide kliimatingimuste tõttu pole Antarktise loomastik kuigi mitmekesine. Suurem osa nendest on koondunud elama soojemas rannikupiirkonnas ja lähisaartel. Antarktise mandrilt puuduvad seal püsivalt maismaal elavad selgroogsed loomad. Selgrootutest loomadest on enamik mikroskoopilised ning elavad mullas ja taimestikus. Nende hulgas on esindatud ainuraksed, keriloomad, loimurid, ümarussid, lülijalgsed (nendest peamiselt lestalised ja hooghännalised) jm. Võrreldes teistel mandritel elutsevate putukatega on Antarktise putukad väiksed ja vähelevinud. Kokku on mandril avastatud 67 putukaliiki, kellest suurem osa on parasiidid ja väiksemad kui 2 mm.
Hiljutiste uuringute tulemustena on mandril avastatud erinevate bakterite ökosüsteemid. Väga aluselise veega (pH 10,4) Untersee järve põhjas elavad niitjad tsüanobakterid, kelle elutegevuse tulemusena moodustuvad koonilised kuni poole meetri kõrgused lubiainest moodustised – stromatoliidid. Samuti on avastatud liustike all, pimedas ja hapnikuta soolastes veekogudes elutsevad bakterikolooniad, kes muundavad omale toitaineid vees sisalduvast rauast ja väävlist. Veetemperatuur on seejuures −10 °C ning vesi ei jäätu vaid seetõttu, et vee soolsus on 3–4 korda suurem kui ookeanis.
Sisemaa polaarkõrbe mullastike fauna on kõige väiksema mitmekesisusega meie planeedil. Seal võib elada vaid üks kuni kolm liiki ümarusse. Rannikupiirkonna mullastikes kuuluvad ümarussid domineerivate liikide hulka.
Antarktika poolsaarel elav tiibadeta sääsk Belgica antarctica on kõige suurem püsivalt mandril elutsev elusolend. Sääse pikkus on seejuures vaid 2–6 mm.
Mandril ja selle lähisaarte pesitsevate lennuvõimeliste linnuliikide hulka kuuluvad: antarktika änn (Catharacta maccormicki), antarktika kormoran (Phalacrocorax atriceps bransfieldensis), lumi-tormilind (Pagodroma nivea), lääne-tuppnokk (Chionis alba), lõunatiir (Sterna vittata), lõuna-tormipääsu (Oceanites oceanicus). Nende hulgast võib lumi-tormilind oma pesa teha kõige kaugemale sisemaale (rannikust üle 300 km kaugusele). Paljud Antarktise rannikuvetes elavad veeloomad sõltuvalt otseselt või kaudselt fütoplanktonist. Mereloomadest on esindatud pingviinid, sinivaalad, mõõkvaalad, hiidkalmaarid, merileopardid, merikarud, hülged jm.
Pingviinilisi ehk lennuvõimetuid linnuliike pesitseb mandril neli liiki: adeelia pingviin (Pygoscelis adeliae), eeselpingviin (Pygoscelis papua), keiserpingviin (Aptenodytes forsteri), valjaspingviin (Pygoscelis antarctica). Erinevalt teistest pingviinidest pesitseb keiserpingviin talvel, kui õhutemperatuurid võivad langeda kuni −60 °C. pisi|vasakul|Antarktise veealune maailm Ameerika Ühendriikide ja Suurbritannia hülgeküttide intensiivse tegevuse tõttu vähenes 18. ja 19. sajandil märkimisväärselt merikarude arvukus, keda jahiti peamiselt naha pärast. Rannikupiirkonnas elav Weddelli hüljes on nimetatud James Weddelli järgi, kes oli Briti meresõitja ja hülgekütt. Suurtes parvedes liikuvad ja fütoplanktonist ning merejää all kasvavatest vetikatest toituvad Antarktika krillid kuuluvad Lõuna-Jäämere ökosüsteemi võtmeliikide hulka. Krillidest toituvad paljud mereloomad, -linnud ja kalad, kelle hulka kuuluvad: vaalad, hülged, merileopardid, merikarud, kalmaarid, kalad, pingviinid, albatrossid jpt. Viimastel aastakümnetel on erinevad uuringud näidanud, et krilli arvukus väheneb. Vähenemise põhjusteks peetakse kliima soojenemisest tingitud jää sulamist. Jää sulamine vähendab otseselt nooremate krillide peidukohti röövloomade eest ja kuna krilli toidu hulka kuuluvad jääalused vetikad, siis soojematel talvedel saavad krillid vähem toitu. Samuti ei talu krillid hästi jää intensiivsel sulamisel vee soolsuse vähenemist. Soolsuse vähenemine soodustab aga mantelloomade (Salpa thompsoni ja Ihlea racovitzai) paljunemist, kes toituvad samuti fütoplanktonist, konkureerides otseselt krilliga. Lisaks toituvad mantelloomad krilli vastsetest, mis samuti aitab kaasa Antarktika krilli populatsiooni vähenemisele.
Paljud Antarktise piirkonnas elutsevad mereloomad rändavad umbes 12 000 km kaugusele Arktikasse. Teadlased on kindlaks teinud vähemalt 235 sellist liiki. Suuremad loomad nagu vaalalised ja linnud sooritavad edasi-tagasi rände ühel korral aastas. Üllataval kombel on leitud mõlemat poolust ümbritsevates ookeanides ka väiksemaid eluvorme, nt hulkharjasusse, meripurasid ja meres elavaid tigusid. Mitmed soodsad tegurid võivad aidata nendel loomadel levida. Nendeks on üsna stabiilsed ookeanisügavuste veetemperatuurid, mis poolustel ja ekvaatoril ei erine rohkem kui 5 °C võrra. Samuti aitavad liikidel rännata maailmamere termohaliinne tsirkulatsioon ja hoovused, mis kannavad edasi mune ja vastseid.
Poliitika
pisi|Antarktika lepingu embleem aastast 2002 pisi|Prügi ladustamine, nagu pildil Bellingshauseni polaarjaama juures, on alates 1998. aastast keelatud
Antarktisel puuduvad valitsusorganid ning seetõttu on erinevad riigid esitanud mitmetele mandri piirkondadele territoriaalseid nõudmisi. Vähesed riigid on tunnustanud üksteise nõudmiste kehtivust, nende hulka kuuluvad: Austraalia, Norra, Prantsusmaa, Suurbritannia ja Uus-Meremaa. Samas pole need nõudmised rahvusvaheliselt tunnustatud.
1959. aastal sõlmitud ja tähtajatult kehtiva Antarktika lepingu alusel külmutati kõik senised territoriaalsed nõudmised (kuid ei tühistatud) ja ei tunnustata uusi nõudmisi. Mandrit loetakse poliitiliselt neutraalseks ning selle staatus on määratletud Antarktika lepinguga ja teiste kokkulepetega, mida kutsutakse Antarktika lepingu süsteemiks. Leping kehtib kogu maismaal ja šelfiliustikel lõuna pool 60° lõunalaiust. Lepingu sõlmimisel osalesid 12 riiki, tänapäevaks on neile lisandunud veel 36 riiki (Eesti liitus mittekonsultatiivse liikmena aastal 2001). Aastas korra toimuval konsultatiivkohtumisel on hääleõigus vaid konsultatiivsetel liikmetel. Lepingu järgi lubati Antarktisel teostada teadusuuringuid, kuid keelati igasugune militaarne tegevus. See oli esimene riikidevaheline relvastuskokkulepe külma sõja perioodil.
1982. aastal võeti vastu Antarktika mereliste elusressursside kaitse konventsioon, mis reguleerib mereelustiku töönduslikku püüki ja kaitset Antarktika vetes.
1983. aastal alustasid Antarktika lepingu osapooled läbirääkimisi maavarade kaevandamise reguleerimiseks. Mitmete rahvusvaheliste organisatsioonide koalitsioon eesotsas Greenpeace'iga alustas laialdast avalikkusele suunatud kampaaniat, et Antarktise regioonis ära hoida igasugune loodusvarade ammutamine. 1988. aastal võeti vastu konventsioon, millega reguleeriti Antarktika mineraalsete ressursside kasutamist. Järgmisel aastal teatasid Austraalia ja Prantsusmaa, et ei ratifitseeri konventsiooni, ja pakkusid välja kõikehõlmava keskkonnakaitset reguleeriva dokumendi vastuvõtmise. 1991. aastal koostati Madridis Antarktika lepingu keskkonnakaitse protokoll (või lihtsalt Madridi protokoll), mis jõustus 1998. aastal. Selle protokolli järgi kehtestati Antarktika lepingu kehtivuspiirkonnas üliranged keskkonnareeglid. Protokolli järgi on mandril ja rannikuvetes keelatud igasugune maavarade ammutamine. Protokolli lisade järgi on sätestatud keskkonnamõju hindamine, loomastiku ja taimestiku kaitse, jäätmete kõrvaldamine, merereostuse vältimine ning piirkondlik kaitsekorraldus.
Antarktika lepingu järgi on mandril keelatud igasugune militaarne tegevus, mille hulka kuuluvad baaside ja kaitserajatiste rajamine, sõjaväe manöövrid, relvastuse (sh tuumarelvade) katsetamine ja radioaktiivsete jäätmete ladustamine. Sõjaväe personali või varustust on lubatud kasutada ainult teaduslikes uurimistöödes ja teiste mittemilitaarsete tegevuste täitmisel.
Majandus
pisi|Inimesed pingviinidega tutvumas Kuigi mandril on avastatud mitmeid mineraalseid loodusvarasid, nagu süsivesinikke, rauamaaki, plaatina, vaske, kroomi, niklit, kulda jm, on nende kaevandamine raskete tingimuste ja väikeste koguste tõttu majanduslikult mitteotstarbekas. Samuti keelab 1998. aastal jõustunud keskkonnakaitse protokoll igasuguste maavarade ammutamise Antarktisel. Keeld kehtib kuni aastani 2048, mil see võidakse üle vaadata ja mõningaid parandusi sisse viia. Antarktise majanduslik aktiivsus on peamiselt koondunud mereloomade kommertspüügile ja turismile.
Antarktika krilli (Euphausia superba) kommertspüüki alustati 1972. aastal. Aastase väljapüügi suurim maht (üle 400 000 tonni) saavutati 1980. aastate alguses. Püügihooajal 2006–2007 püüti välja 109 000 tonni krilli. Kuigi tänapäeva püügimahud jäävad veel 1980. aastatele alla, on huvi krilli vastu järjest kasvamas. pisi|vasakul|Turismilaev Antarktise rannikuvetes
Jaapani vaalapüügilaevad püüavad Antarktise vetest aastas ligikaudu 1000 vaala (peamiselt liik Balaenoptera bonaerensis). Antarktise lähivete kalapüük on keskendunud peamiselt kolmele järgnevale liigile: patagoonia kihvkala (Dissostichus eleginoides), antarktika kihvkala (Dissostichus mawsoni) ja Champsocephalus gunnari. Koos krilliga oli väljapüük hooajal 2008–2009 (1. juulist kuni 30. juunini) kokku 141 147 tonni. Suurt probleemi valmistab patagoonia kihvkala illegaalne püük.
Hooajal 2008–2009 külastas Antarktika lepinguga määratletud territooriumi 37 858 turisti, aasta varem oli neid rohkem – 46 265. Peaaegu kõik turistid saabuvad suveperioodil reisilaevadel või jahtidel. Kruiisilaevad on peamiselt väiksema või keskmise suurusega, millel on reisijatekohti 45–280. Harva külastavad mandrit ka suuremad, kuni 960 turistile mõeldud laevad.