cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Karula kõrgustik
Lüllemäe kuplistik
pisi|Rebasemõisa vaatetorn Lüllemäe kuplistik on Karula kõrgustiku läänepoolne kuppelmaastik. Kuplistikus asub Karula kõrgustiku kõrgeim tipp Rebasemõisa Tornimägi, mille kõrgus on 137 meetrit. Lüllemäe maastikul leidub kaksik-, kohati isegi kolmik- ja nelikkupleid. Ida- ja läänevööndis leiduvates nõgudes vohavad soised niidud.
Silla oosmõhnastik
Silla oosmõhnastik on üleminekuvöönd kuplistikult sandurtasandikele, millele on iseloomulik suur soostumine. Maastikul vahelduvad oosid mõhnadega, mis koosnevad liivadest ja kruusadest. Mõhnade kõrgus on enamjaolt 10 meetrit ja pikkus ulatub mõnekümnest meetrist 300 meetrini. Silla oosmõhnastikul on Karula kõrgustiku suurim positiivsete pinnavormide arv. 30–40% oosmõhnastikust katavad sood ja rabad, millest suurim osakaal on kanarbik-puhmarabadel. Tüüpilised pinnavormid on künnised ja seljakud
Ähijärve tasandik
Ähijärve tasandikul asuvad Karula kõrgustiku suuremad järved, mis on kujunenud jääpankade sulamisnõgude kohale. Ähijärve kaldale ulatuvad põhiliselt oosid ja mõhnad, loodekaldal leidub moreenkünkaid ja ida suunas laiub moreentasandik. Vee alandamise tõttu on jäänud kaldaastang praegusest veepiirist eemale.
Mullastik
Mullastik on kõrgustikus väga vahelduv, mitmekesine ja valdavalt erodeeritud.
Karula kõrgustikus leidub kõiki Eesti mullatüüpe. Soomuldade osakaal on mullastikus 33%, mis on suurem kui Haanja ja Otepää kõrgustikus. Kõige rohkem on madalsoomuldasid, mis on tingitud nõgude rohkusest. Kõrgustikus leidub paepealseid rendsiinasid ja sooldunud rannikumuldi, madalamal on leede-, leetunud ja leet-glei-liivmullad.
Bloomington (Indiana)
Bloomingtonis asub Indiana Ülikooli keskne ülikoolilinnak Indiana Ülikool (Bloomington).
Karula kõrgustik
Järved
Karula kõrgustikus ja Hargla nõos leidub umbes 60 järve. Karula Rahvuspargi alale jääb 38 järve. Enamik järvi paikneb Karula kõrgustiku keskosas, näiteks edelaserva soostunud aladel asuv Aheru järv. Kirdes asuvad kaitsealused Keema järved.
Harilik tuulehaug
pisi|Harilik tuulehaug pisi|Värsked tuulehaugid müügil [[Türgis Samsunis]] Harilik tuulehaug ehk atlandi tuulehaug (Belone belone) on tuulehauglaste sugukonda tuulehaugi perekonda kuuluv kala.
Karula kõrgustik
Jõed ja ojad
Kõrgustikust lähtuvad lõunasuunas Mustjõgi, Hargla oja, Ahli jõgi ja Maru oja ning läänesuunas Väikese Emajõe lisajõgi Ärnu jõgi.
Taimestik
Taimkate on reljeefi vaheldusrikkuse tõttu mitmekesine.
Harilik tuulehaug
Tema levila hõlmab Põhja-Aafrika ja Euroopa mõõdukalt soojad veed Roheneemest kuni Islandi ja Norrani, samuti Läänemeres, Põhjameres, Vahemeres ja Mustas meres. Üksikuid isendeid on leitud veelgi rohkem põhja pool, kaasa arvatud Murmani ranniku idaosas ja Valges meres. Tema Eestis levinud alamliigi levila ulatub Portugali rannikust Valge mereni. Vahemeres ja Mustas meres on levinud teine alamliik.
Karula kõrgustik
Metsad
Männikute osakaal on maastikurajoonis 29%, mis on suurem kui Haanja ja Otepää kõrgustikel. Nõmme-, palu- ja rabamännikud asuvad hõredasti liivikutel.
Veekogudes
1930. aastatel püüti Ähijärvest kuni 30 000 vähki aastas, kuid vähid hävisid järve väetamise ja vähikatku mõjul. Nüüdseks on vähkede populatsioon järves taastatud.
Harilik tuulehaug
Tal on angerjalaadne pikk keha, mis on suhteliselt jäik ja paindumatu. Sabauim on suhteliselt lühike (3–4 cm) ja sügava väljalõikega. Selja- ja pärakuuimed on pikenenud, nihkunud tahapoole ja asetsevad sabauime lähedal kohakuti. See asetus meenutab haugi, millele lisandub veel ogakiirte puudumine uimedes. Tegelikult pole tuulehaug ja haug sugulased, kuuludes eri ülemseltsidesse.
Karula kõrgustik
Asustus
Suuremad asulad asuvad kõrgustiku lõuna- ja keskosas: Lüllemäe, Karula, Koikküla, Rimmi ja Ähijärve. Lääneosas on kõrgustiku suurim asula Kaagjärve küla, kus elab 326 elanikku.
Karula kõrgustiku kuppelmaastik meelitab ligi palju loodushuvilisi.
Harilik tuulehaug
Keha on kaetud õrnõhukeste soomustega, millel aastased juurdekasvud moodustavad täisringid. Soomused eemalduvad vähimalgi puudutusel kergesti. Soomused ja luud on värvunud rohekassiniseks, mis näitab raudfosfaadi sisaldust. Kummalgi pool kõhu keskjoont on kaks täisrida teravaid värvumata kiilusoomuseid. Küljejoon paikneb piki kõhu serva ja ulatub pärakuuime tagaosani. Selg on tumesinine, vahel lausa ultramariinne tumehalli harjaga. Lähemalt uurides on seljal näha mõnemillimeetriste vahedega paiknevad sinakasrohelised risttriibud. Külgedelt on tuulehaug hõbejas ja kõhu alt nagu teisedki pelaagilised kalad hallikasvalge. Uimed on samuti hallikad, heledama äärisega.
Karula kõrgustik
Kaitsealad
Ähijärve ümbruses paikneb 1979. aasta loodud Karula Rahvuspark. Maastikukaitsealast on ⅓ hajataludega pärandkultuurmaistus.
Harilik tuulehaug
Täiskasvanud isendid toituvad peamiselt teistest kaladest. Ta on parves elav röövkala. Mustas meres sööb ta peamiselt hamsat, keda jälitades läheb kevadel Aasovi merre. Läänemeres sööb ta räimi, ogalikke, suurtobiat, väikest tobiat, luukaritsat, putukaid ja koorikloomi (balti lehtsarvi, kirpvähke jt.).
Tuulehaug koeb ranna lähedal. Kleepuvate niitide küljes olevad marjaterad kinnituvad vetikatele ja mererohule.
Tuulehaug on söödav kala, kuigi mõni inimene ei taha teda imelikku rohelist värvi luude tõttu süüa. Tuulehaugi on keeruline luudest puhastada: ikka kipub rohelisi luid kalaliha sisse jääma. Seevastu on iga viimane kui kont rohelise värvi tõttu hästi näha ja seetõttu ei ole roodluud nii ohtlikud kui haugil, kellel need on helehallid.
Tuulehauge püütakse peamiselt kohalikuks tarbimiseks värskel kujul. Üksnes Aasovi ja Musta mere vesikonnas on tal vähene majanduslik tähtsus ja on tehtud ettepanek teda asustada Kaspia merre. Tuulehaugi aastane väljapüük kogu maailmas on kõigest paarsada tonni heal ja sadakond tonni harilikul aastal.
Tuulehaug on väikese rasvasisaldusega dieetkala, mille maitseomadused ja toiteväärtus on umbes võrdsed haugiga. Ka toiduks valmistada kõlbab neid umbes ühtmoodi, välja arvatud täidetud haugi küpsetamine. Tavaliselt kasutatakse suitsutatult, praetult või kuivatatult. Liha on toorelt hall, aga termiliselt töödelduna muutub helevalgeks. Tuulehaugi mari on mõrkja maitsega, aga ilusa väljanägemisega, sest suured helekollased marjaterad mõjuvad dekoratiivselt.
Tuulehaugidel ei ole paelusse.
Pasadena
Pasadena on linn USA-s California osariigis Los Angelese maakonnas.
Asub San Gabrieli mäestiku jalamil Los Angelese kesklinnast 16 km kaugusel. Pasadenast umbes 10 km kaugusel kirdes Mount Wilsoni tipus asub Mount Wilsoni observatoorium.
Pasadena tekkis 1873. aastal, kui Indianast saabunud talupojad sinna koloonia rajasid. Linna nimi pärineb nüüdseks väljasurnud tongva keelest. Pasadena sai linnaõigused 19. juunil 1886.
Linnas asuvad California Tehnoloogiainstituut, Norton Simoni muuseum ja Rose Bowli staadion, kus toimus 1994. aasta jalgpalli maailmameistrivõistluste finaalmäng.
Linna läbib Los Angelese metroo kuldne liin (lõpp-peatus Sierra Madre Villa).
Kamensk-Šahtinski
Kamensk-Šahtinski on linn Venemaa Rostovi oblastis.
Katariina I
pisi|Katariina I Katariina I (15. aprill (vana kalendri järgi 5. aprill) 1684 – 17. mai (vkj 6. mai) 1727) oli Venemaa Keisririigi keisrinna aastatel 1725–1727, kes abielu kaudu Peeter Esimesega sai Romanovite dünastia liikmeks ning pärast Peeter I surma 1725. aastal ka riigivalitsejaks.
Noorus
Katariina sündis (ametliku tsaaririigi ajaloo järgi) Marta Elena Skawronska nime all ilmselt Latgale alal (tõenäoliselt Jēkabpilsis ehk Jakobstadtis), ent võimalik, et ka hoopis Kuramaal. On spekuleeritud nii tema poola kui ka eesti päritolu üle. Nooruses oli ta luteri kirikuõpetaja ja haritlase Ernst Glücki teenija, kellele Peeter I kinkis Eestis asuva Ahja mõisa.
Marta sündis 5. aprillil 1684 Roseni pärisorja peres. Kui tüdruk oli väike, suri tema talupojast isa katku ja eestkosteta lapsed olid sunnitud kodust lahkuma. 12-aastasel Martal läks hästi, sest pärast vanemate surma Marienburgi ehk Aluksne laste varjupaika saadetuna leidis ta teenijakoha pastori luteri kirikuõpetaja ja haritlase Ernst Glücki juures, kellele Peeter I kinkis hiljem Eestis asuva Ahja mõisa. Tüdruk pesi pastori majas nõusid ja pesu, kirjatarkust talle ei õpetatud. 1702. aastal abiellus Marta Rootsi sõjaväes teeniva traguniga, kes oli pasunapuhuja. Käis Põhjasõda ja Vene väed piirasid Aluksne ümber ja sundisid garnisoni kapituleeruma. Kõik elanikud ja linnas viibijad võeti sõjavangi v orjadeks. Ametliku versiooni järgi sai ta ühele ohvitserile. Mõne aja möödudes oli neiu juba feldmarssal Šeremetevi kasutuses, sealt edasi Aleksandr Danilovitš Menšikovi käes.
Marta ja Venemaa
1702. aastal tungis Põhjasõja käigus venemaa väejuht feldmarssal Boriss Šeremetev Liivimaale ja pärast venelastele edukat Erastvere Hummuli lahingut tungis sügavale Liivimaale, kus laastas kohalikke mõisu ning jõudis välja kuni Marienburgini (tänapäeva Alūksneni), kus kindral Rudolph Felix Baueri vägede kätte sattus sõjavangi 16-aastane Marta, kelle kindral Bauer loovutas pärast feldmarssal Aleksandr Menšikovile.
Võimuletõus
1724. aastal kroonis Peeter ta Venemaa keisrinnaks ja järgmisel aastal, pärast Peetri surma, õnnestus Katariinal kaardiväe abil troon endale haarata. Ta oli Venemaa esimene valitsev keisrinna kuni oma surmani 1727. Reaalselt tegeles riigiasjadega tema ja Peetri soosik Aleksandr Menšikov.
1725. aasta 28. jaanuari varajane hommikutund jäi Peetrile viimaseks päikesetõusuks siin ilmas. Legendi järgi olevat ta viimasel hetkel üritanud kirjutada testamenti, kuid jõudis kirjutada vaid kaks sõna: andke kõik… Aga kellele? Õukonnas oli kaks leeri. Ühe moodustasid Katariina lähedased võitluskaaslased, madalast päritolust hoolimata kõrgele tõusnud inimesed, kelle eesotsas seisis Menšikov. Vastasjõud eesotsas vanade vene suguvõsade esindajate Dolgoruki vürstidega soovisid troonile panna Peetri lapseeas pojapoja Peeter II. Menšikovil ja Katariinal õnnestus enda poole meelitada kaardivägi. Vahetult pärast Peetri surma saabusid kohale suuremad võimukandjad, et uue tsaari valimises kokku leppida. Siis astusid sisse Menšikov, ohvitserid ja Katariina, kes lubas, et jätkab riigi eest hoolitsemist Peetri vaimus, kes oli jaganud temaga trooni. Kõiki veendi, et võim tuleb anda lesele. Peamine argument oli seejuures asjaolu, et Peeter olevat lasknud Katariina Moskva Kremlis kroonida. Need argumendid ei veennud aga kedagi ja vaidlus muutus väga ägedaks. Aga väljas olid Preobraženski polgu väed lossi ümber piiranud. Saali murdsid sisse kaardiväelased. Kostsid hõiked: "Elagu valitsejanna!" Menšikov olevat siis kõva häälega korranud: "Elagu meie valitsejanna!" Toimunud oli veretu paleepööre. Hommikul kirjutati üksmeelselt alla manifestile, et troonile on saanud Katariina. Katariina auks peab ütlema, et ta ei unustanud kogu riigi ainuvalitsejaks saades oma tegelikke õdesid-vendi ega Aluksnes talle teenijakohta pakkunud pastor Glücki, kellele ta kinkis Ahja mõisa. Katariina lasi üles otsida ka oma esimese kosilase, Rootsi sõjaväe pasunapuhuja, ning määras tallegi pensioni.
Välispoliitika
Katariina I valitsemise ajal sõlmiti viitsekantsler Heinrich Johann Friedrich Ostermann eestvedamisel 1726. aastal Venemaa Keisririigi, Rootsi Kuningriigi, Austria ertshertsogkonna ja Hispaania (1726. aastal liitus ka Preisi kuningriik) riikide vahelise Viini Liidu leppe, mille alusel moodustus poliitiline liit vastkaaluks seni Euroopas valitsenud Suurbritannia kuningriigi ja Prantsusmaa liidule. Viini Liit võimaldas Venemaal luua oma poliitiliste huvide kaitseks riikide kaitsesüsteemi, ning võimaldas ka Venemaal väljuda senisest poliitilisest isolatsioonist, mille oli tinginud Peeter I välispoliitika. pisi|[[Venemaa keisrinna Katariina I, 1725. aastal]]
Sisepoliitika
Riigivalitsejana jäi kirjaoskamatu Katariina üsna tagaplaanile ja võim riigis koondus 1726. aasta veebruaris moodustatud ülemsalanõukogu kätte, mis koosnes püsivast 6–8 salanõunikust.
Järglased võimul
1727. koostas 43-aastane Katariina I testamendi, mille alusel määras oma järglaseks troonil, Peeter I esimesest abielust poja tsareevitši Aleksei Petrovitši (1690–1718) poja Pjotr Aleksejevitši (1715–1730), kellele järgnesid troonipärimisõigusestes Peetri tütred teisest abielust Katariinaga Anna ja tema järglased; Jelizaveta ja tema järglased.
Aastal 1741 sai ka Katariina ja Peetri tütrest Jelizavetast Venemaa valitseja.
Isiklikku ja järglased
Põhjasõja alguses, 1702. aastal Marienburgis, abiellus Marta Skawronska ühe Rootsi sõduri, Liivimaa aadlilipkonna rüütli Johan Krusega (Cruhs) (teistel andmetel perekonnanimeks Rabe või Trubach ), kes jäi aga peagi kadunuks. Ida-Läti vallutamise järel sattus ta venelaste kätte ja oli mitme sõjaväelase armuke. 1703. aastaks õnnestus tal jõuda vürst Aleksandr Menšikovi kaudu ka Peeter I soosingusse. Ta astus õigeusku ja sai uueks ristinimeks Katariina. Kuigi Katariina oli matslik ja harimatu, meeldis ta Peetrile ning 1712. aastal nad abiellusid.
Peeter I ja Katariinal oli 7 last:
Tallink (laev)
thumb|Tallink Tallinna sadamas, 1994 Tallink oli laevakompaniile Tallink kuulunud parvlaev.
Ehitatud aastal 1972 Prantsusmaal kui Svea Regina, kandis laev enne Eestisse tulekut nime Scandinavian Sky. Tallink sõitis Tallinna–Helsingi liinil aastail 1990–1996. Laeval kogumahutavusega 10 341 oli 1000 reisija- ja 170 autokohta ning see oli Tallinna–Helsingi liinil esimene parvlaev.
Liiniliiklust Soome lipu all alustanud Tallinkil heisati Eesti lipp 30. juunil 1992. Laev lammutati 2005. aastal Indias.
Juhtum Suomenlinna lähedal
22. aprillil 1995 kell 8.48, umbes 15 minutit pärast väljumist Helsingi sadamast sõitis laev tihedas udus Suomenlinna lähedal karile. Reisijad evakueeriti kiiresti. Ükski reisija ega laevapereliige viga ei saanud, kuid laev sai kahjustada.
1421
1421. aasta
Sajandid: 14. sajand - 15. sajand - 16. sajand
Aastakümned: 1370. aastad 1380. aastad 1390. aastad 1400. aastad 1410. aastad - 1420. aastad - 1430. aastad 1440. aastad 1450. aastad 1460. aastad 1470. aastad
Aastad: 1416 1417 1418 1419 1420 - 1421 - 1422 1423 1424 1425 1426
Rijksmuseum
Rijksmuseum [raiksmuseum] (ka Riiklik Kunstimuuseum, hollandi keeles Rijksmuseum Amsterdam, täieliku nimega Nationaal Museum voor Kunst en Geschiedenis (Riiklik Kunsti- ja Ajaloomuuseum); inglise Imperial Museum) on Hollandi suurim ja kuulsaim riiklik muuseum, mis keskendub kunstile ja ajaloole keskajast tänapäevani. See asub Amsterdami lõunaosas Stadhouderskade tänava ja Museumpleini muuseumide väljaku vahel kuulsa hollandlasest kunstniku Vincent van Goghi muuseumi, tulevikku suunatud tänapäevase moodsa kunsti, Stedelijki muuseumi ja Concertgebouwi kontserdimaja kõrval.
Sellest väärtuslikust, ligikaudu ühe miljoni museaaliga kogust on korraga välja pandud umbes 8000 eksponaadist koosnev ekspositsioon 200 avaras saalis. Nüüdseks hõlmab väljapanek nii Hollandi tuntumate meistrite loodud maailmakuulsaid maale, keraamikat ja skulptuure kui ka Madalmaade õitsengu perioodist pärinevaid šedöövreid. Mõned muuseumi väljapanekud pärinevad 13. sajandist, aga paremik algab 17. sajandisse dateeritud Hollandi maalikunsti kuldselt ajastult barokikunstniku Rembrandti kuulsast maalist "Öine vahtkond" ning jätkub 400 meistriteosega sellistelt kunstnikelt nagu Johannes Vermeer, Jan Steen, Frans Hals ja paljud teised. Muuseumi juurde kuulub raamatukogu, mis on parim ja suurim kunstiajaloo raamatukogu Hollandis, hoones asub samuti Riiklik Maalikunstikabinet (Rijksprentenkabinet) koos galeriiga ja Aasia paviljoniga.
Riiklik Kunstimuuseum kuulub riigile ning on kuningriigi sisesuhete ja siseministeeriumi riikliku kinnisvara osakonna (RGB) haldamisel olev riigiasutus. Riiklik Kunstimuuseum asutati aastal 1800 Haagis ja kolis 1808. aastal Amsterdami, kus esialgu asus kuninglikus palees ja hiljem kanaliäärses uusklassitsistlikus linnapalees Trippenhuisis. Praegune hoone on projekteerinud arhitekt Pierre Cuypers historitsistlikus stiilis gooti ja renessansselementidega. See on ehitatud spetsiaalselt kunstimuuseumi tarvis ja valmis 1885. aastal. Suur osa muuseumihoonest oli kuni 2008. aastani renoveerimisel. Muuseumi peahoone avati ametlikult kuninganna Beatrixi juhtimisel 13. aprillil 2013 pärast kümneaastast põhjalikku ümberehitust, mis maksis kokku 375 miljonit eurot. Samal aastal külastas muuseumi 2,2 miljonit ja 2014. aastal juba 2,45 miljonit külastajat.
See on üks populaarsemaid muuseume Hollandis, kus päevas käib umbes 7000 – 10 000 külastajat. Hollandlastest külastajate arv ületab välismaalaste arvu. Näiteks aasta jooksul pärast taasavamist käis umbes 2,7 miljonit külastajat, kellest umbes kaks kolmandikku oli Hollandist. Umbes 1 miljonist väliskülastajast oli enamik ameeriklasi, kellele järgnesid sakslased, ja arv on oma 30% suurem kui enne taasavamist.
16. mail 2015 võitis Amsterdami Rijksmuseum tänu oma uuenduslikule lähenemisele kollektsioonide esitlemisel, uuele kujundusele, taastatud seinamaalingutele, Aasia paviljonile, haridusprogrammidele, külastajatele pakutava mitmekeelse teabele ja kodulehele Euroopa muuseumide aastaauhinna, mida antakse välja alates 1977. aastast. Kõrvuti tiitliga koosneb auhind aastaks laenuks antud Henry Moore'i skulptuurist "The Egg".
Rijksmuseum on avatud 365 päeva aastas. Iga päev toimub Rijksmuseumis mitu giidiga ringkäiku, kuhu ka üksikkülastajad saavad soovi korral registreeruda.
Kollektsioonid ja osakonnad
pisi|Rembrandti "[[Öine vahtkond" (1642) on üks kuulsamaid töid Rijksmuseumi kollektsioonist]] Riiklikus Kunstimuuseumis on järgmisi kollektsioone:
Muuseumi kogudesse kuulub miljon kunsti-, käsitöö- ja ajaloomuseaali aastatest 1200–2000. Muuseumi maalikogu annab ülevaate Hollandi maalikunstist alates 15. sajandist kuni umbes 1900. aastani. Rõhk on peamiselt Hollandi 17. sajandi maalikunsti koolkonna meistrite nagu Jacob van Ruisdael, Frans Hals, Johannes Vermeer, Jan Steen, Rembrandt ja Rembrandti õpilaste kokku üle 2000 teosel. Samuti on näitusel Inglismaa laevastikku kuulunud esmaklassiline, kolmetekiline liinilaev HMS Royal Charles (ka Naseby), mis oli käigus Medway merelahingus juunis 1667 ja hollandlasest maadeavastaja Dirk Hartogi plaat. Muuseumil on samuti väiksem kollektsioon Lõuna-Hollandi ja Itaalia meistrite teostest.
Skulptuuri- ja käsitöökogud koosnevad skulptuuridest, mööblist ja puitfassaadidest, juveeli-, klaasi- ja tekstiilitaiestest, keraamika- ja metallikunsti esemetest ja paljudest muudest eksponaatidest. Kollektsioon on küll rahvusvaheline, kuid samas on kindlalt fookuses ka Hollandi kunst.
Kollektsioon Aasia kunstist on enamikus pärit Aasia Kunstisõprade Seltsilt (VVAK) ning annab ülevaate Hiina, Jaapani, India ja Indoneesia kunsti arengust, samuti pakub valiku Hiina ja Jaapani eksportportselanist, koloniaalsest mööblist ja hõbeesemetest. Eksponaadid on pärit valitsejate, admiraliteetide, Ida- ja Lääne-India kompaniide erakogudest, seepärast maalide, laeva mudelite, relvade, lippude, kuld- ja hõbeesemete, kostüümide, dokumentide, haruldaste ja võtmeesemete kogumise ajalugu sisaldab ja hõlmab peamiselt Hollandi poliitilist ja militaarset ajalugu, siin on rõhk 17. ja 18. sajandil. Rijksmuseumi kuulub teadusraamatukogu Cuypers Bibliotheek, kus korraldatakse kunstiteiste kaitse ja restaureerimise seminare. Muuseumil on oma restoran ja 2 väiksemat kohvikut, Atrium café ja 300-ruutmeetrine muuseumipood.
18. sajand
Kollektsioon oli üles ehitatud läbi aegade valitsenud valitsejate ja asehaldurite perekondade kunstikogudest. Neist suurem osa oli Pariisi viidud, mil väljapanek koosnes Hollandi riigimeeste kollektsioonidest ülejäänud umbes 200 kujutava kunsti ja ajaloolisest eksponaadist, Itaalia kunstiteostest ja Oranje portreedest. Järgmiste aastate jooksul toetasid Gogel koos kunstikaupmehe ja esimese muuseumidirektori Cornelis Sebille Roosiga lugematuid esialgseid soetusi.
Nende esimene hange, Hollandi maalikunsti kuldse ajastu maastikumaalija Jan Asselijni kõige kuulsam maal oma pesa kaitsvast luigest, maksis 100 Hollandi kuldnat ja kuulub veelgi muuseumi paremiku hulka.
19. sajand
vasakul|pisi|Juudi pruut. Rembrandt, u 1667 1805. aasta kulus Rahvusliku Kunstigalerii kolimisele Haagi keskväljakule Buitenhof. Hollandi kuningas aastatel 1806–1810, Prantsuse keisri Napoleon I noorem vend Louis Bonaparte andis 1808. aastal käsu kunstigalerii üleviimisest Amsterdami, millest sai riigi uus pealinn. Kunstiteosed majutati linna silmapaistvamasse ehitisse, Dami väljakul asuvasse kuningapaleesse koos linna muude tähtsamate maalide, nende hulgas Rembrandti šedöövriga "Öine vahtkond". Järgmisel aastal Kuninglik Muuseum (Koninklijk Museum) avas oma uksed palee ülemisel korrusel eesotsas uue direktoriga aastast 1808 Cornelis Apostooliga. Kui 1813. aastal naasis Willem I Amsterdami ja tõusis Madalmaade kuningaks, kerkis esile Rijksmuseumi kogude ümberpaigutamise vajadus. Koos Haagi riiklike gravüüride kollektsiooniga viidigi need 1817. aastal üle Amsterdami südalinna relvakaupmeestele Louis ja Hendrick Tripile aastatel 1660–1662 ehitatud linnapaleesse Trippenhuis, millest veelgi hiljem kujunes Hollandi Kuningliku Teaduste ja Kunstide Akadeemia. Erinevalt oma eelkäijast, kauaaegse muuseumidirektori Cornelis Apostooli ajal suuremaid oste ei tehtud. Vastupidi, 1820. aastal suur osa märkimisväärse ajaloolise tähtsusega museaalidest anti tagasi Haagi, Mauritshuisis paiknevale haruldaste teoste kuninglikule galeriile (Kabinet van Zeldzaamheden) ning 19. sajandi moodsa kunsti muuseum asetati 1838. aastal koguni eraldi Amsterdami Haarlemi linnaosas asuvasse Welgelegeni paviljoni. pisi|Pankur Adriaan van der Hoop Alles 1854. aastal olulist mõju Kunstimuuseumi museaalikogudele avaldas Madalamaade üks rikkamaid mehi 19. sajandi esimesel poolel, Amsterdami pankur ja linnavalitsuse ning Haagi senati liige Adriaan van der Hoop, kes surres jättis Amsterdami linnavalitsusele päranduseks 224–250 maaliga kogumiku uskudes, et suurivaevu makstud pärandimaksust hoolimata väljapanek võiks meelitada linna võimalikult palju välismaalasi.
Palee Trippenhuis aga osutus muuseumi jaoks sobimatuks ning sündis mitmeid algatusi koguni rahvusmuuseumi ehitisest. 1863. aastal korraldati ideekonkurss, mille žürii leidis, et mitte ükski töö, nende hulgas ka arhitekt Pierre Cuypersi teise koha saanud projekt, ei olnud piisavalt hea kvaliteediga. Alles 1876. aastaks Cuypers tegi projektiesildise Riikliku Kunstimuuseumi 330 saaliga hoonest, mis hoolimata, et ei saanud kuigi head vastuvõttu ning oli rahva meelest gooti- ja renessanss-stiilsetest elementidest kombineerituna liialt keskaegne ja vähe hollandipärane, siiski võitis konkursi. Hoone ei olnud ette nähtud üksnes ruumideks Rijksmuseumi kogudele, vaid seal samuti töötaksid elavad meistrid ning koos Welgelegeni paviljoniga Haarlemist ja Madalmaade Kunsti- ja Ajaloomuuseumiga Haagist oleks aluseks koguni uuele muuseumile. Eraldi korraldati hoone projekteerimist mõjutavate visuaalsete lisategurite, dekoratsioonide võistlus, mille võitsid B. van Hove ja J. F. Vermeylen skulptuursete, G. Sturm mosaiik- ja maalikunsti- ning W. F. Dixoni toonitud klaasist dekoratsioonidega. Ehitus algas 1. oktoobril 1876 ja Hollandi kunstiajaloolisest aspektist rikkalikult kujundatud uue asukohaga muuseum avati 13. juulil 1885.
Väljapanek koosnes peaaegu kõikidest Amsterdami linnale kuuluvatest iganenud kunstiteostest kõrvuti Trippenhuisist toodutega, mille hulka nüüd kuulus pankuri A. van der Hoopi pärandatud Rembrandti maal "Juudi pruut". Eksponeeritavasse kollektsiooni lisati 19. sajandi modernsed museaalid Haarlemist ja lõpuks oluline osa riiklikule maalikunstiosakonnale eesotsas Kabinet van Zeldzaamhedeniga kuulunud kunstiteostest. 1890. aastal rajati Rijksmuseumi hoonet edela pool laiendav juurdeehitis ehk lõunatiib, kus 2013. aastast on ka Philipsi tiivas sisukas väljapanek.
20. sajand
1906. aastal algasid taastamistööd "Öise vahtkonna" saalis. Tehti muudatusi interjööris. Alates 1918. aastast Hollandi Arheoloogia Assotsiatsiooni reformi ja juhtimisuuenduste kohaselt Rijksmuseum hakati kutsuma Kunsti- ja Ajaloomuuseumiks. 1920. ja 1950. aastate jooksul mitmevärvilised seinakaunistused maaliti üle. Teise maailmasõja eelõhtul osa kogudest evakueeriti ja vabanenud ruumides korraldati aastatel 1939–1940 nüüdiskunstinäitus "Meie kunst täna" ("Onze kunst van heden"). Aprillis 1942 suur osa Rijksmuseumi kollektsioonist paigutati lukkude taha spetsiaalselt selleks otstarbeks ehitatud turvakambritesse maa-alustes koridorides Sint-Pietersbergis Maastrichti lähedal. Sõja perioodil Rijksmuseumis korraldati mitmeid Saksa-sõbralikke näitusi nagu "Alam-Reini kaasaegse kunsti festival" (august 1941), "Naistöö Saksamaal, Saksa naised töötavad rahva heaks" (oktoober 1941), "Saksa raamatu olevik" (veebruar 1942) ja "Kunst rindel" (jaanuar 1943).
1960. aastatel kahte siseõue ehitati juurde näitusesaal ja mitu korrust. Hoones tehti väiksemaid renoveerimis- ja restaureerimistöid aastatel 1984, 1995–1996 ja 2000. Juurdeehitise ehk lõunatiiva ehk Philipsi tiiva ehitustööd said valmis 1996. aastaks ja samal aastal avati Rijksmuseumi esimene mastaapseim näitus peamiselt 19. sajandi ulatuslikust fotokogust.
21. sajand
Muuseum oli külastajatele suletud 18. märtsist 2003 kuni 12. aprillini 2013 kapitaalremondi tõttu. Näitus, kus ligikaudu 400 museaali ja nende hulgas 17. sajandi meistriteoste seas võis näha ka Rembrandti maali "Öine vahtkond", oli külastajatele avatud detsembrist 2003 kuni 17. märtsini 2013 juurdeehitise näituseruumides – Philipsi tiivas – ning nende aastate jooksul käis seal 8,5 miljonit külastajat.
Rijksmuseumi restaureerimis-renoveerimistööd, s.h sisekujundus ja põrandate remont tehti hispaanlastest arhitektide Antonio Cruzi ja Antonio Ortizi projekti järgi. Vitriinide, ornamentide ja soklite ajalooliselt vana hoonega sobiva valgustuse ja interjöörilahendusi pakkus prantslasest disainer ja Louvre'i sisekujundaja Jean-Michel Wilmotte. Esialgsete plaanide kohaselt oli renoveerimiseks ette nähtud 5 aastat, aga töödega jäädi graafikust maha ning lõpuks kestis remont kokku 10 aastat ja maksis 375 miljonit eurot. 45 miljoni euroga toetasid töid Holland ja elektroonikaettevõte Philips, finantseerimisasutus ING ja loteriiettevõte BankGiro Loterij. Remont sai valmis 16. juulil 2012. Märtsiks 2013 olid muuseumi juurdeehitises eksponeeritavad teosed tagasi oma kohtadele pandud. Niisamuti läks uuesti oma kohale auhalli Öise Vahtkonna saali maal "Öine vahtkond". Varem muuseumihoone eri osades eksponeeritud maalid, tarbekunst ja ajalugu on nüüd seotud ühtseks eri korruste ja sajandite kaupa kulgevaks kronoloogiliseks jadaks, mis tutvustab hollandi kunsti ja ajalugu. 13. aprillil 2013 taasavas muuseum kuninganna Beatrix. 2013. aastal muudeti Philipsi tiib ajutiste näituste ja kohvik-restorani hooneks. 1. novembril avati Philipsi tiivas tänapäevase fotokunsti näitus 20. sajandi fotodest.
Külastatavus
20. sajandi külastajate rekordarv 1 412 000 saadi täis 1975. aastal. 1990. aastatest kuni 2000. aastate alguseni käis Rijksmuseumis igal aastal 0,9–1,3 miljonit külastajat. Seoses renoveerimistööde alustamise ja muuseumi peahoone sulgemisega 7. detsembrist 2003 külastajate arv aastas vähenes 0,8–1,1 miljonini. Pärast taasavamist 13. aprillil 2013 teatas muuseum, et piiravat aastas 1,5–2,0 miljoni külastajani, mis tuli täis juba sama aasta 8 kuuga.
Muuseumihoone
pisi|Amsterdami Rijksmuseumi raamatukogu lugemissaal, 2015 Muuseum kolis 1885. aastal oma praegusse asukohta väljaspool tolleaegset vanalinna ning avati 13. juulil ministri Jan Heemskerki poolt. Muuseumihoone oli kujundatud Euroopas levima hakanud uusgooti stiilis sümmeetrilisena ning kõrgete lagede ja seinapindadega ehitisena elemendikombinatsioonidega gooti ja renessansiarhitektuurist. Hoone on rikkalikult kaunistatud rohkete viidetega rahvuslikust ajaloost ja dekoratsioon on üks 19. sajandi katseid kollektiivsest stiilist. Barokne kivist muuseumihoone on lahendatud ruudukujulise põhiplaaniga kahest hoovist kesksete aatriumide ja arvukate kõrvalruumidega. Keskteljeks on tunnel sissepääsudega tänavalt esimesel korrusel paiknevasse Honour' galeriisse. Kunstiteosed on eksponeeritud avarates näitusesaalides peensusteni läbimõeldud tumehallil foonil, mis mõjub rahulikult ning laseb rohkete detailide ja figuuridega piltidel esile tõusta. Samuti muuseumi tarbekunst, suured klaasi-, portselani-, tekstiili-, juveeli-, merenduse- ja relvakollektsioonid on eksponeeritud rahulikul foonil pikkades hermeetilistes tolmukindlates vitriinides, olles samas piisavalt valgustatud. Hoones on samuti raamatukogu ja vaade uhkele lugemissaalile avaneb otse näitusesaalidest. Juurdeehitises ehk Philipsi tiivas on muuseum koostanud arhitektuurilise ja Madalamaade arhitektuuriajaloolise kollektsiooniga näituse. Uus, looduslikust kivist ja klaasfassaadiga ning ümbritseva vee-elemendiga Aasia paviljon on kunstiarhitekti Cruz y Ortizi kujundatud ja avati 2013. aastal.
Lõuna-Amsterdami linnaosa ja kesklinna vahelise ühenduse tagamiseks läbi hoone on selle keskossa ehitatud kõrgete võlvidega läbikäik Museumstraat, mis esialgselt oligi avatud kogu liiklusele. Alates 1931. aastast keelati autodega läbisõit. Nii mõnigi muuseumidirektor on hiljem püüdnud täielikult sulgeda läbipääsu, jättes sinna vaid selge ülevaatega esialgsed kaks siseõuedevahelist koridori ehk vahekäiku – täiendavat näitusepinda. Renoveerimistööde käigus aastatel 2003–2013 peeti palju arutelusid, kas avada tunnel jalgratturitele ohutuks liiklemiseks või mitte. Lõpuks see avati Rijksmuseumi jalgrattatunnelina 13. mail 2013. Aastate jooksul on muuseumihoones tehtud mitu ümberehitust, mille käigus on kaotsi läinud suur osa selle algsest arhitektuurilisest palgest. Ümberehituste peamine põhjus oli muidugi see, et rahvusvaheliselt tuntud muuseumina ei vastanud see enam külastajate vajadustele. Lõpuks 29. aprillil 2003 muuseumi tellitud tööinspektsiooni uuring tuvastas õhus hõljuva asbesti. Seepärast alustati 2003. aastal olulisi, esialgu mõneks aastaks planeeritud rekonstrueerimistöid, milleks aga koos viivitustega kulus kümmekond aastat. Rekonstrueerimise käigus said paljud Cuypersi-aegsed originaalelemendid õige ilme ja suuremalt osalt taastati hoone oma endises hiilguses.
Aed ja kõrvalhooned
pisi Muuseumi kõrval on Cuypersi kujundatud kujudega ja maastikule killustava mõju andvate edelanurga hoonefragmentidega park, mis rajati aastatel 1884 ja 1916 ning on suletud ümbritseva sepistatud piirdeaiaga. Idee saadi Pariisi Musée de Clunylt ja Germaani muuseumilt Nürnbergis. Hobbemastraati ja Jan Luijkenstraati poolne muuseumi lõunatiib, mis nüüdseks on saanud ühe oma sponsori nimega Philipsi tiivaks, renoveeriti 1996. aastaks ja see oli muuseumiruumidena ajutises kasutuses peahoone mastaapse rekonstruktsiooni ajal aastatel 2003–2013. Aastatel 2013–2015 ehitati Philipsi tiib ümber ajutiste näituste ja kohviku jaoks ning külastajatele avati see 1. novembril 2014. Muuseumi kompleksi kuuluvad omaette ansamblitena Hobbemastraadil asuvad endine direktorivilla (1883) ja Amsterdami kunstikool Teekenschool koos töökodadega (1891), mõlemad samuti Cuypersi kujundatud. Direktorivilla oli kuni 1945 on kasutuses tegevjuhi ametliku elukohana. Teekenschool ehk joonistamiskunstikoolis saab õppida joonistamist ja maalimist ning tutvuda fotograafia ja ajalooga. Korraldatakse seminare ja kursusi klassiruumides täiskasvanutele, lastele ja perekondadele.
Schipholi filiaal
Amsterdami Schipholi lennujaamas asus Rijksmuseumi filiaal ehk ING spondeeritud väike muuseuminäitus klassikalise maalikunsti originaalidega, mille avas Madalmaade kuningas Willem-Alexander 9. detsembril 2002 ja mida sai külastada kohe pärast passikontrolli läbimist. See koosnes püsiekspositsioonist kaheksa või kümne meistriteostega kuldselt ajastult ja kolmest ajutisest näitusest aastas. Vastavalt näituse teemale valitud meistriteoste väljapanek oli üldjuhul seotud reisimise, äritegevuse ja Hollandi kunstiajalooga. Seni on teemadeks olnud "Kuldse ajastu päikeseline taevas", "Brueghel äritegevuses", "Lendamise kunst – Melchior d'Hondecoeteri linnumaale", "Holland ja Jaapan: 400 aastat kaubavahetust", "Vincent van Gogh: Nature Close-Up", kus esitati maailma populaarseima maalikunstniku kaheksa originaalteost, ja hiljuti – "Hollandi lehmad – õitsengu sümbol. Rijksmuseumi teoseid veistest". Schipholi lennujaam on esimene muuseumiga lennujaam maailmas ja 2009. aastal saadi üle 100 000 külastaja. Alates oktoobrist 2014 on Schipholi muuseum renoveerimiseks suletud. Taasavamine lükkus planeeritust hiljemaks, suveks 2016, mil lennujaama esimesel korrusel Holland Boulevardi terminaliosas avatakse kunstinäitus koos raamatukogu ja kasiinoga.
Rijksmuseumi direktorid
pisi|Kuninganna Beatrix ja muuseumi direktor Wim Pijbes. 2013
Šedöövrid
Muuseumis leidub ajaloo suuri meistriteoseid muuseumi pikiteljel asetsevates suurtes saalides. Kõige kuulsamaks peetakse Rembrandti õlimaali "Öine vahtkond".
Maalikunst
Riiklik Maalikunstikabinet (Rijksprentenkabinet) peab riiklikku joonistuste, graafika- ja rahvuslikku fotogaleriid. Mõned näited graafikast:
Rijksstudio ja API
Lisaks Rijksmuseum on esitanud pilte ja andmeid 111 tuhande teose kohta nende kättesaadavaks veebirakendajatele ja programmeerijatele. Neid andmeid võib kasutada API reeglistikus ja lisaprogrammide kirjutamiseks teatud programmi funktsionaalsust laiendades. Rijksmuseumi raamatukogus saab otsida võrgust teadusraamatukogu, mis on üks suurimaid avalikke kunstiajaloolisi raamatukogusid oma 300 tuhande monograafia, 3400 ajakirja ja 90 tuhande oksjonikataloogiga. Veebipõhine maalikunstikabinet loob viivitusteta registreerumise ja juurdepääsu oma 700 tuhande pildi, joonise ja fotoga kogumikku pärast seda, kui renoveerimise käigus suur osa kogudest ja paljud pildid digiteeriti. The New York Timesi 13. mai 2015 artikkel muuseumi digiteerimisest peab Rijksmuseumi üheks kõige uuenduslikumaks digiteerimisvaldkonnas.
Bugatti Automobiles
thumb|[[Bugatti EB218 ideeauto]]
Bugatti Automobiles S.A.S on Prantsusmaa autotootmisettevõte, mille peakorter asub Prantsusmaal Alsace'i piirkonnas Molsheimis. Ettevõte kuulub Volkswagen AG-le ja on asutatud 1998. aastal prantsuse autotootmisettevõtte Bugatti järeltulijana. Samal aastal omandas Volkswagen Ferdinand Piëchi juhtimisel õigused Bugatti kaubamärgile.
Giugiaro ideeautod
Volkswagen lasi kuulsal ItalDesignGiugiaro disaineril Giorgetto Giugiarol disainida mitu ideeautot, et valida neist välja need, millest võiksid kujuneda Bugatti seeriamudelid. Esimesena esitleti 1998. aasta Pariisi autonäitusel mudelit Bugatti EB118, mis oli suur kaheukseline kupee. Sellele järgnes 1999. aasta Genfi autonäitusel esitletud Bugatti EB218, suur ja luksuslik neljaukseline sedaan. Sama aasta Frankfurdi autonäitusel esitleti mudelit Bugatti 18/3 Chiron ja Tokio autonäitusel Volkswageni enda disainitud mudelit Bugatti EB 18.4 GT. Kõigil neil mudelitel oli W18-mootor võimsusega 555 hj (408 kW).
Liitmine Volkswageniga
15. detsembril 2000 liideti Bugatti ametlikult Volkswageniga. Ettevõtte presidendiks määrati Volkswageni veermikuosakonna ülem Karl-Heinz Neumann. Ettevõte ostis 1856 rajatud Château Saint Jeani mõisa Molsheimi lähedal Dorlisheimis, mis varem oli kuulunud Ettore Bugattile. Mõisast sai Bugatti peakorter ja 2005 valmis selle lähedale ka tehas, kus Bugattisid kokku pannakse.
Veyron
thumb|[[Bugatti Veyron|Veyron 16.4: 16 silindrit ja 4 turbot]] Ferdinand Piëch teatas 2001. aasta Genfi autonäitusel, et Bugatti alustab mudeli EB 16/4 Veyron tootmist. Sellest autost pidi tulema läbi aegade kiireim, võimsaim ja kõige kallim sõiduauto.
Auto sai hakkama kasutama 8,0-liitrise W16-mootori erinevalt ideeautodel kasutatud W18-mootoritest ja seda mootorit kasutati esmakordselt ideeautol Bentley Hunaudières. Mootorile lisati veel neli turboülelaadijat, mille tulemusel kujunes mootori võimsuseks 1001 hj (736 kW). Tootmisse jõudis Veyron alles aastal 2005. Kokku plaanitakse valmistada vaid 300 Veyronit.
Chiron
Veyroni järeltulijat Bugatti Chironit esitleti 2016. aasta Genfi autonäitusel. Ka Chiron oli varustatud 8,0-liitrise W16-mootoriga, mille võimsuseks oli 1500 hobujõudu (1103 kW). Tootmisarvuks planeeritakse 500 autot ning auto hinnaks on 2,4 miljonit eurot.
Divo
pisi|Bugatti Divo
Bugatti Divo on ringrajasõidule orienteeritud keskmootoriga sportauto. Auto on saanud nime prantsuse võidusõitja Albert Divolt, kes sõitis Bugatti võidusõiduautodega 1920. aastatel.
Divo on nelikveoline ning mootori võimsus on 1500 hobujõudu (1103 kW). Autot toodetakse alates 2019. aastast ning plaanis on toota 40 autot. Tippkiirus on 380 km/h ja kiirendus 0–100 km/h võtab aega 2,4 sekundit.
Bolide
Tegu on spetsiaalse ringrajasõiduks ehitatud autoga, mis avalikustati internetis 28. oktoobril 2020. Bugatti sõnul jääb Bolide viimaseks mudeliks, millel kasutatakse legendaarset W16-mootorit.
Mistral
Bugatti W16 Mistral, sellest mudelist teatati 19. augustil 2022. Kaheistmeline roadster hinnaga ~5 miljonit eurot.
Ants Ilus
Ants Ilus on mitme tuntud inimese nimi:
Filipiinide riigipeade loend
Filipiinide riigipeade loendis on esitatud riigi presidendid alates riigi faktilisest iseseisvusest. Riik iseseisvus täielikult alles 4. juulil 1946.
Miiliahi
Miiliahi ehk miiliauk on puusöe saamiseks kasutatav valdavalt maasse kaevatud auk, milles puude põletamisel õhuhapniku ligipääsuta (nimetatakse miilimiseks) tekib puusüsi. Suurtes kogustes söepõletamine oli algselt tavaks mõisates.
Ahju ehitus
Miiliahi kaevati maasse, kuid Saaremaal on sütt põletatud ka maapealsetes miiliahjudes. Mõõtmetelt oli maasse kaevatud ahi umbes 5-6 meetrit pikk, 2 meetrit lai ja 1,5 meetrit sügav.
Ühe võimaliku ahjuehitustüübi kohaselt laotati miiliahju põhja põigiti kaikaid, mis kaeti tulehakatuseks kuivade puulaastudega. Neile asetati omakorda kuuse- või männipakud, mille peale kanti paks kuuseokaste kiht. Järgnevalt kaeti käik tihedalt mätastega, et tuli vaikselt hõõguks. Põletati umbes kolm ööpäeva.
Teine ehitustüüp oli selline, et umbes 2 meetri pikkuste puupakkude katmisel kasutati liivasegust mulda, kuid pakkude mõlemad otsad jäeti katmata.
Maa peale ehitatud miiliahjude puhul kasutati aga tuulepoolses küljes paiknevat madalat kivimüüri, mis oli vajalik selleks, et tuli virnas üles ei tõuseks, vaid liiguks mööda virna sissepoole.
Miiliahju kasutamine
Ehitusvariandi puhul, kus puupakud on täielikult kaetud, süüdati tuli tuulepoolsest otsast ning valvati, et leegid mätaste vahelt välja ei pääseks. Seda meetodit kasutades võttis süte valmimine mitu ööpäeva, mille jooksul ei tohtinud miiliahju kordagi valveta jätta. Mätaste vahelt tõusvad leegid tuli kohe uute mätastega summutada. See, kas söed on valmis, tehti kindlaks rauast oraga torkides. Miiliahju jahtudes tõsteti mättad pealt ning võeti söestunud puupakud välja. Kui põletamine õnnestus hästi, olid kõik puupakud niisama terved, kui ahju pannes ja täielikult söestunud.
Kui puupakkude mõlemad otsad olid miiliauku asetades katmata jäetud, tehti tuli puupakkude lahtijäetud kohtadesse. Seejärel, kui otsad olid söestunud ja arvati, et tuli juba keskele ulatub, kaeti ka otsad liivaga ning löödi terava vaiaga miiliahju lakke auke. Nende aukude kaudu väljus ahjus tekkiv suits tugeva joana.
Võimalik oli ka variant, mille puhul pisteti miiliaugus asunud latid alt põlema ning alles seejärel kaeti ahi pealt kinni ja jäeti latid söeks hauduma.
Põletusmaterjal
Parimaks söematerjaliks peeti hästikuivanud männipakke, kuid nende puudumisel kasutati kuuske. Üheks põletamiseks kulus umbes 5-6 hobusekoormat puitu.
Miiliahjude saatus
Eestis kadusid miiliahjud kasutusest 20. sajandi alguses, kuna sepatööl hakati miilisöe asemel kivisütt kasutama.
Tänapäeval on mõnes Eesti paigas hakatud uuesti miiliahju kasutama ning nõnda on valmistatud grillsütt. Näiteks on Lihula Lions-klubi korraldanud mitu aastat miilipõletamist üritusel "Lihula miil" ning kasutanud söemüügist saadud raha heategevuslikul otstarbel.
Kihnu Veeteed
AS Kihnu Veeteed on Eesti laevakompanii.
Ettevõtte laevad sõidavad liinidel Sviby–Rohuküla, Kihnu–Munalaid ja Kihnu–Pärnu, Manilaid-Munalaid, Ruhnu-Munalaid, Piirissaare–Laaksaare ja Tallinn–Aegna.
Ajalugu
2002. aastal asutati OÜ Kihnu Veeteed. 2005. aastal muudeti ettevõte aktsiaseltsiks.
Laevastik
Talveks on firma rentinud Ahvenamaalt Sviby–Rohuküla liinile parvlaeva Lotta II.
Ööklubi
Ööklubi (või lihtsalt klubi) on tantsimise ja teiste meelelahutuslike tegevuste paik, mis avatakse hilistel õhtutundidel.
Ööklubi erineb baaridest, pubidest ja kõrtsidest peamiselt selle poolest, et seal on tantsuplats ja DJ-pult, millest  mängitakse tantsu- ja popmuusikat. Enamik ööklubisid on spetsialiseerunud mingile kindlale muusikastiilile.
Ööklubisse sissepääs on tavaliselt reguleeritud vanusepiiranguga, sageli 18. eluaastast alates.
Geislingen (täpsustus)
Geislingen on mitme paiga nimi:
Carpathian Forest
Carpathian Forest on norra black metal ' i ansambel, mille asutasid 1990. aastal Nattefrost ja Nordavind.
Rob Walker
Töökäik
Rob Walker lõpetas Texase ülikooli 1990. aastal ning on pärast seda olnud peamiselt vabakutseline ajakirjanik ning kirjutanud kuus raamatut.
Aastatel 2004–2012 tegi ta kaastööd ajakirjale New York Times Magazine. Tema meelisteemad olid eriti sel perioodil turundus ja tarbimisühiskonna probleemid.
Sõnaloome
Rob Walker on ingliskeelse sõna murketing (millega mõeldakse sellist turundusstrateegiat, mille puhul ei keskenduta kauba turundamisel mitte kauba põhifunktsioonile ja positiivsetele omadustele, vaid hoopis kauba veidratele omadustele, kiiksudele) autor. Tegemist on kohversõnaga, mis on saadud sõnadest murky ('sünge') + marketing ('turundus'). Pärast seda, kui ta oli kasutanud seda sõna oma 2008. aastal ilmunud raamatus "Buying In: The Secret Dialogue Between What We Buy and Who We Are", hakkas see levima nii turundajate ja turustajate kui ka ajakirjanike sõnavaras.
Isiklikku
Walker on abielus fotograaf Ellen Susaniga.
Ryan Brathwaite
pisi| Ryan Brathwaite (sündinud 6. juulil 1988 Bridgetownis) on Barbadose kergejõustiklane (110 m tõkkejooksja).
Brathwaite sai 2005. aastal alla 18-aastaste kergejõustiku maailmameistrivõistlustel 2. koha 110 m tõkkejooksus. Alla 20-aastaste MM-il aasta hiljem ei jõudnud ta eeljooksudest edasi.
Club Privé
Club Privé on Tallinna vanalinnas asuv ööklubi.
Ryan Brathwaite
2007. aasta maailmameistrivõistlustel Osakas ja 2008. aasta olümpiamängudel Pekingis piirdus tema võistlemine ainult eeljooksus osalemisega.
Club Privé
Ajalugu
Club Privé sai alguse 1999. aasta detsembris Liiva Keskuses toimunud Vibe üritusel Wipeout, kui väljakujunenud seltskond vajas privaatsemat kohta. Nii sündis kontseptsioon Pidu Peo Sees ehk Party Inside the Party ja avati Club Privé nimeline VIP-ruum.
Ryan Brathwaite
Berliinis peetud 12. maailmameistrivõistlustel 2009. aastal tuli Brathwaite maailmameistriks uue Barbadose rekordiga 13,14.
Club Privé
Ajalugu
Esimesena Eestis kehtestati üritustel kindel rõivastusstiil, mis on nüüd kasutusel ka muudel üritustel ja ööklubides.
Pärast aastatepikkust tegutsemist vanas tehasehoones koliti klubi kesklinna ja Club Privé avas uksed ööklubina Harju tänaval.
Permutatsioon
Permutatsioon on kombinatoorikas lõpliku hulga elementidest moodustatud jada, milles iga element esineb täpselt üks kord.
Hulk erineb jadast, kuna erinevalt viimasest pole hulgas elementide järjestus oluline. Näiteks {1,2,3} ja {1,3,2} tähistavad samu hulki, kuid erinevaid permutatsioone.
Üldistused
Permutatsiooni mõistet kasutatakse järgnevates kontekstides.
Kombinatoorikas
Kui on antud mingi n elemendist koosnev hulk ning me valime sellest hulgast r elementi (kus 0 ≤ r ≤ n), siis on neid elemente võimalik järjestada
erineval moel. Sümbol ! tähistab faktoriaali. Erijuhul, kui r = n
Seega n elemendilisi permutatsioone n elemendisest hulgast on täpselt n!.
Rühmateoorias
Rühmateoorias käsitletakse suvaliste (isegi lõpmatute) hulkade permutatsioone. Hulga S permutatsiooniks on bijektsioon hulgast S hulka S, mis annabki võimaluse permutatsioonide koostamiseks ja see omakorda võimaldab defineerida permutatsioonide rühma. Kui hulk S on lõplik, sisaldades n elementi, siis hulgal S on n! permutatsiooni.
Permutatsioonide omadused ja erilised permutatsioonid
Inversiooni moodustavad elemendid i ja j parajasti siis, kui i on eespool j-st kuid i > j.
Permutatsiooni paarsus on seotud inversioonide arvuga permutatsioonis. Kui permutatsioonis leidub paaris või paaritu arv ineverisoone, siis nimetatakse permutatsiooni vastavalt paarispermutatsiooniks või paarituks permutatsiooniks.
Substitutsioonide rühm
Bijektiivseid teisendusi hulgal nimetatakse substitutsioonideks. Saab näidata, et hulga substitutsioonid moodustavad rühma. Kui tegu on n elemendist koosneva lõpliku hulgaga, siis nimetatakse selle substitutsioonidest moodustunud rühma substitutsioonide rühmaks ja tähistatakse Sn. Substitutsioone on võimalik väljendada permutatsioonide abil.
Cayley-Hamiltoni teoreem ütleb, et iga lõplik rühm G on isomorfne mõne substitutsioonide rühma Sn alamrühmaga.
Wallace Fard Muhammad
Wallace Fard Muhammad (1877–1934?) oli USA jutlustaja, organisatsiooni Nation of Islam esimese mošee rajaja. Tema nimedena figureerivad teiste seas veel Wali Farad, Farrad Mohammed, F. Mohammed Ali ja Wallace Dodd Fard.
Fard immigreeris USA-sse arvatavasti 1930. aasta paiku. Ühe versiooni järgi oli tema õige nimi Wallace Dodd Ford ning ta sündis Hawaiil 25. veebruaril 1891.
Bugatti 18/3 Chiron
Bugatti 18/3 Chiron oli prantsuse autotootja Bugatti ideeauto.
Wallace Fard Muhammad
Aastal 1934 andis ta organisatsiooni juhtimise üle oma jüngrile Elijah Muhammadile ning kadus seejärel jäljetult. FBI teatel on teda arreteeritud. On vaieldud selle üle, kas arreteeritud Wallace Dodd oli Wallace Fard Muhammad. Mõlemat on pildistatud.
Bugatti 18/3 Chiron
Keskmootoriga Bugatti Chironi disainis kuulus itaalia autodisainer Giorgetto Giugiaro. Auto jõuallikaks oli sama Volkswageni W18 mis teistelgi Bugatti ideeautodel Bugatti EB118 ja Bugatti EB218.
Bugatti 18/3 Chiron on saanud nime kunagise kuulsa Bugatti võidusõitja Louis Chironi (1899–1979) järgi.
Chironi nimi võeti taas kasutusele 2016. aastal kui hakati tootma Bugatti Veyroni järeltulijat.
Wallace Fard Muhammad
Elijah Muhaamad hakkas õpetama, et Wallace Fard Muhammad oli "Elav Jumal". Praegu pühitseb Nation of Islam tema sünnipäeva nimetuse Saviour's Day all.
Õpetus
Fard väitis, et tulemas on rassisõda. Afroameeriklaste kohus on leida üles oma päritolu ja missioon. Kristlus on orjapidajate usund, islam aga on mustanahaliste algne usund enne nende orjastamist ja Ameerikasse viimist. Afroameeriklased on ainuke rahvas, kes ei tea midagi oma minevikust, kellel ei ole kontrolli oma oleviku üle ning kellel puudub juhendus tuleviku jaoks.
Fard Muhammadi järgijatele antakse orjuses saadute asemele araabiakeelsed nimed. Fard pakkus mustanahalistele usu moraalsesse ja kultuurilisse üleolekusse oma valgetest rõhujatest.
Substitutsioon
Matemaatikas nimetatakse substitutsiooniks hulgal M ≠ ø mistahes bijektiivset kujutust f : M → M. st bijektiivset kujutust hulgast M iseendasse.
Kromatism
thumb|Kromaatiline helirida Kromatism ehk kromaatika on diatoonilise heli ja seda täiendava altereeritud heli järgnevus. Täielik kromaatiline helirida (1 oktaav) sisaldab 12 helikõrgust.