cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Hiina hamstri munasarjarakud
Ajalugu
Hiina hamstreid (Cricetulus griseus) kasutati teadaolevalt esimest korda katseloomadena 1919. aastal, et uurida pneumokokke. 20. sajandi keskpaigaks olid Hiina hamstrid laboritingimustes n-ö kodustatud ning dr George Yerganian jt märkasid, et sugulusaretuse tulemusel tekkis palju pärilikke haigusi. See nähtus tekitas huvi hamstrite geneetika vastu. Leiti, et Hiina hamstritel on vähe kromosoome (2n = 22), mis muutis nad kasulikeks mudelorganismideks tsütogeneetika ja koekultuuride uurimiseks.
Vienne'i departemangu haldusüksuste loend
Siin on toodud ära kõik Vienne'i departemangu haldusüksused (ringkonnad, kantonid ja vallad). Lisaks on toodud ka valdade INSEE koodud. Châtellerault' ja Poitiers' vald on jagatud mitme kantoni vahel. Igasse kantonisse, mille vahel on vald jagatud, kuulub ka kindel territoriaalne osa vallast.
Departemangus on kolm ringkonda:
Hiina hamstri munasarjarakud
CHO rakuliinid
Pärast esimeste CHO rakkude isoleerimist on rakud võetud kasutusele üle maailma. Neist on aretatud rohkesti liine, neist omakorda uusi alamliine. Tänapäevaks on nii palju eri CHO rakuliine, et natiivse Hiina hamstri DNAga võrreldes on uutes rakuliinides üle 3,7 miljoni punktmutatsiooni, 551 240 indelit (sisestust või deletsiooni) ja 7063 koopiaarvu variatsiooni. Eri CHO rakkude alamliinide genoomid ja fenotüübid varieeruvad, kuid peamised iseloomulikud jooned on siiski säilinud. Järgmisena on iseloomustatud enim kasutatavaid CHO rakuliine.
Vienne'i departemangu haldusüksuste loend
Departemangus on 19 kantonit (alates 2015):
Hiina hamstri munasarjarakud
CHO-K1
Dr T. T. Pucki isoleeritud CHO originaalrakkudest aretati 1960ndate lõpul nende alamkloon CHO-K1. Uus rakuliin leidis laialdast kasutust kogu maailmas. Tänapäeval on CKO-K1 rakud eelistatud unikaalse glutamiin süntetaasi (GS) geeniülekande süsteemi pärast.
Vienne'i departemangu haldusüksuste loend
Departemangus on 266 valda (seisuga 1. jaanuar 2019):
Hiina hamstri munasarjarakud
CHO-K1
GS sünteesib glutamiini, mis on imetajarakkudele eluks vajalik. Kui lisada rakkudele GSi inhibiitorit metioniin sulfoksimiini, siis surevad kõik rakud peale nende, millesse on sisse viidud plasmiidid, kus on sees GSi geen ning sihtmärk võõrgeen. Nii jäävad ellu vaid soovitud mutatsiooniga rakud.
CHO-DXB11 (DHFR-negatiivne)
CHO-DXB11 rakuliin oli esimene rakuliin, mida kasutati sadade kilogrammide koe plasminogeeni aktivaatori (tissue plasminogen activator, TPA) tootmiseks. CHO-DXB11 (või DUK-XB11) rakuliini lõi 1980. aastatel dr Chasin. Rakuliini eesmärk oli dihüdrofolaat reduktaasi (DHFR) deletsioon. Selleks kustutati rakkudes ära üks DHFRi lookus ja teises DHFRi lookuses missenssmutatsioon (T137R).
DHFR reguleerib tetrahüdrofolaate, mis on vajalikud puriinide ja tümidülaatide sünteesiks. Nendeta on raku elutegevus väga häiritud. Selleks, et rakk jääks DHFRi puudumisel ellu, on tal vaja saada keskkonnast glütsiini, aminohappeid ja tümidiini.
Rakuliini edasiarenduseks pandi töökorras DHFRi geen ühte plasmiidi ja huvipakkuv geen teise plasmiidi. Kaks plasmiidi sisestati rakku korraga ehk transfekteeriti CHO-DXB11 rakkudesse ning rakk hakkas tootma mõlemaid rekombinantsed valke (nii DHFRi kui ka huvipakkuva geeni produkt). Tavaline, ilma kahe plasmiidita rakk vajab elamiseks glütsiini, aminohappeid ja tümidiini, aga kui transfektsioon on tehtud, siis rakud, kuhu kaks plasmiidi sisenesid, ei vaja enam neid kolme ühendit. Rakud pannakse kasvama glütsiini-, aminohapete- ja tümidiinivaesesse keskkonda, kus jäävad ellu ainult DHFRi plasmiidi sisaldavad valgud, mutandid, sest siis suudab valk ise tümidiine sünteesida. Sellise süsteemiga saab vaadata, missugustesse rakkudesse on soovitud DNA sisenenud ja millistesse mitte.
CHO-DG44
DG44 rakud loodi 1976. aastal. See rakuliin võimaldas kustutada mõlema DHFRi geeni lookust. Kahe lookuse deleteerimine hoidis ära DHFRi n-ö lekkimise võimaluse, mis parandas transfekteerunud rakkude selekteerimist. Kahe DHFR-negatiivse rakuliini kasutamisega võeti peagi kasutusele DHFRi antagonist ehk vastandtoimeaine metotrekstaat. Metotrekstaati kontsentratsiooni järkjärguline suurendamine surus alla DHFRi valgu toime ühes plasmiidis ning võimaldas teisel plasmiidil oleva huvipakkuva geeni aktiivsemat ekspressiooni.
CHO-S
See rakuliin aretati CHO-Toronto (teatakse ka kui CHO pro-5) rakkudest, mis oli CHO-K1 sõsarrakuliin. Erinevalt CHO-K1 rakkudest on CHO-Si rakud võimelised elama suspensioonis ehk vedelas söötmes ning taluvad rotatsiooni, mida kasutatakse söötme hapnikuga rikastamiseks. Dr R. A. Tobey laboratoorium andis rakuliini edasi suurfirmale ning seda hakati nime CHO-S all müüma alates 2002. aastast. Vedelkultuuris kasvatamine pani aluse CHO rakkude kasvatamisele suurtes segamistankides (10 000 l), tänu millele on võimalik kiiresti toota erinevaid terapeutilisi peptiide.
CHO rakuliinides toodetud ravimid
Terapeutilisi valke toodetakse bioloogilise aktiivsuse tagamiseks imetajate rakkudes. Tavalised laborites kasutatavad bakterid, nagu näiteks Escherichia coli, ei suuda sünteesida valgule vajalikke glükovorme ega tagada korrektset voltumist. Imetajarakkude valik terapeutiliste valkude tootmiseks on mitmekesine. Näriliste või inimrakkudest on valgu ekspressiooniks levinuimad rakuliinid 3T3, CHO, BHK, HeLa ja HepG2. 2012. aasta seisuga oli ligi 70% terapeutilistest valkudest toodetud CHO rakkudes, mille saaduste läbimüük oli ligi 30 miljardit USA dollarit aastas. CHO rakkudes on toodetud bioloogilisi ravimeid viljatuse, hemofiilia A ja B, vähi, Pompe'i tõve mukopolüsahharidoosi I ja VI, astma, aneemia, ägeda müokardiinfarkti ja muude haiguste vastu. Peamised seda tüüpi ravimite tootjad on Amgen, Genzyme, Sereno ja Genentech.
Vahemadala tuletorn
pisi|Vahemadala tuletorn (2016) pisi|Vahemadala tuletorn (1986) Vahemadala tuletorn (varem Vahemadala tulepaak) on tuletorn Tallinna lahes Vahemadalal Suurest Paljassaarest 3 km loodes.
Tuletorni geograafilised koordinaadid on.
1931. aasta Eesti-Soome maavõistlus poksis
'''Eesti–Soome 1931. aasta maavõistlus poksis''' toimus 4. detsembril Tallinnas tollases Grand Marina kinos (hävinenud; selle kohal on Vene Kultuurikeskus, praeguse aadressiga Mere pst 5). Soome võitis tulemusega 6:2.
Einar Jónsson
Einar Jónsson (11. mai 1874 Galtafell – 18. oktoober 1954 Reykjavík) oli Islandi skulptor.
Reykjavíkis asub Einar Jónssoni Muuseum ja Einar Jónssoni skulptuuride aed, milles on 26 skulptuuri.
Rahway jõgi
pisi|Vasakul lookleb Rahway jõgi, keskel lookleb [[Arthur Kill ning allosas paikneb Staten Island]] Rahway jõgi (inglise keeles Rahway River) on New Jersey osariigi jõgi, mis suubub Arthur Killi nimelisse suudmelahte Atlandi ookeanis.
The Deer's Cry
"The Deer's Cry" on eesti helilooja Arvo Pärdi 2007. aastal loodud teos segakoorile. Muusikateose pikkus on 4 minutit. Teose kandis esimest korda ette 13. veebruaril 2008 Iirimaal Drogheda Püha Peetri kirikus Segakoor Latvia (dirigent Fergus Sheil).
Horvaatia kuningriik (keskaegne)
Horvaatia kuningriik (ladina: Regnum Croatiae; horvaadi: Kraljevina Hrvatska, Hrvatsko Kraljevstvo) oli keskaegne kuningriik Kesk-Euroopas, koosnedes enamasti sellest, mis praegu on Horvaatia (ilma enamuse Istriata ja mõne Dalmaatsia rannikulinnata), samuti tänapäeva Bosnia ja Hertsegoviina osadest. Kuningriik eksisteeris kui suveräänne riik peaaegu kaks sajandit. Selle olemasolu iseloomustasid erinevad konfliktid ja rahuajad või liidud bulgaarlaste, bütsantslaste, ungarlastega ja konkurents Veneetsiaga kontrolli eest Aadria mere idaranniku üle. Eesmärgi edendada slaavi keelt jumalateenistusel võttis esmakordselt kasutusele 10. sajandi piiskop Grgur Ninski, mis andis tulemuseks konflikti paavstiga, kes hiljem tema poolt kukutati. 11. sajandi teisel poolel õmmestus Horvaatial kindlustada enamus Dalmaatsia rannikulinnu, kui Bütsantsi kontroll nende üle kokku varises. Sel ajal jõudis kuningriik oma haripunkti, kui valitsesid kuningad Petar Krešimir IV (1058–1074) ja Dmitar Zvonimir (1075–1089).
Riiki valitses aastani 1091 enamasti Trpimirovići dünastia. Siit alates koges riik päriluskriisi ja pärast kümmet aastat konflikte trooni pärast ja pärast Gvozdi mäe lahingut läks kroon Árpádi dünastiale, kui kuningas Kálmán krooniti aastal 1102 Biogradis "Horvaatia ja Dalmaatsia kuningaks", ühendades kaks kuningriiki ühe krooni alla. Täpsed mõisted kahe riigi vahelistest suhetest muutusid vaidlusküsimuseks 19. sajandil. Suhte loomus vaheldus läbi aja, Horvaatia säilitas suurel määral sisemise autonoomia, samas jäi tegelik võim kohaliku aadli kätte. Tänapäeva Horvaatia ja Ungari historiograafid näevad suhteid Horvaatia kuningriigi ja Ungari kuningriigi vahel aastast 1102 enamasti personaaluniooni vormina, s.t et neid ühendas ühine kuningas.
Nimi
Riigi esimene ametlik nimi oli "Horvaatide kuningriik" (ladina: Regnum Croatorum; horvaadi: Kraljevstvo Hrvata), kuid aja jooksul muutus nimi "Horvaatia kuningriik" (Regnum Croatiae; Kraljevina Hrvatska) kasutuses valdavaka. Aastast 1060, kui Petar Krešimir IV saavutas kontrolli Dalmaatsia teema (mis varem kuulusid Bütsantsile) rannikulinnade üle, oli kuningriigi ametlik ja diplomaatiline nimi "Horvaatia ja Dalmaatsia kuningriik" (Regnum Croatiae et Dalmatiae; Kraljevina Hrvatska i Dalmacija). See nimekuju kestis kuni kuningas Stjepan II surmani aastal 1091.
Horvaatide saabumine
pisi|Horvaatide saabumine Aadria mere äärde, [[Oton Iveković]]
Horvaadid olid slaavi hõim, kes tulid tänapäeva Poola või Lääne-Ukraina aladelt. Paljud tänapäeva õpetlased usuvad, et varajane horvaadi rahvas, samuti teised varajased slaavi rühmad, olid põllumajanduslik elanikkond, keda valitsesid rändavad iraani keeli kõnelevad alaanid. Pole selge, kas alaanid olid rohkem nagu valitsev kast või sõjameeste klass; tõendid nende panuse kohta on peamiselt filoloogilised ja etümoloogilised.
Slaavlaste suuremahulised ränded on seotud avaaride, rändava turgi rühmaga, kes asus Pannoonia madalikule 6. sajandi lõpul, allutades ümberkaudsed väikesed slaavi hõimud. 10. sajandil kirjutatud raamat De Administrando Imperio ("Impeeriumi valitsemisest") on enim viidatud allikas slaavi rahvaste rändest Kagu-Euroopasse. See väidab, et slaavlased rändasid 600. aasta paiku või enne seda piirkonnast, mis nüüd on (laias laastus) Galiitsia, ja Pannoonia madaliku aladelt avaaride juhtimisel Rooma impeeriumi Dalmaatsia provintsi.
Rände teine laine, võib-olla 620. aasta paiku, sai alguse siis, kui horvaate kutsuti keiser Herakleios I poolt võitlema avaari ohu vastu Bütsantsile. Keiser lubas horvaatidele kaitset, kui need võidavad avaare, kes olid varem välja ajanud Dalmaatsia rahvastiku.
De Administrando Imperio mainib ka sündmuste teist versiooni, kus Herakleios I ei kutsunud tegelikult horvaate, vaid need ise võitsid avaare ja asusid ümber omal tahtel pärast väljarännet tänapäeva Sileesia lähedastelt aladelt. Nendest horvaatidest, kes tulid Dalmaatsiasse, osa eraldus ning asus Illüüriasse ja Pannooniasse. Veelgi enam, De Administrando Imperio räägib rahvapärimusest, et horvaadid, kes olid sel ajal elanud Baieri taga, juhiti Dalmaatsia provintsi viie venna (Klukas, Lobel, Kosenc, Muhlo ja Hrvat) ja nende kahe õe (Tuga ja Buga) poolt.
Thomas Archidiaconus, samuti Duklja preestri kroonika 12. sajandist, märgivad, et horvaadid jäid paigale pärast seda, kui goodid (Totila juhtimisel) hõivasid ja rüüstasid Rooma Dalmaatsia provintsi. Kroonika räägib gootide sissetungist (Svevladi juhtimisel, kellele järgnesid Selimir ja Ostroilo). Thomas Archidiaconus mainib oma töös Historia Salonitana 13. sajandist, et koos Totilaga, kes hävitas Salona linna ja laastas Dalmaatsiat, tuli seitse või kaheksa aadlihõimu nimega Lingones tänapäeva Poola aladelt ja asusid Horvaatiasse.
Ristiusustamine
pisi|200px|vasakul|Hertsog [[Branimiri kivisse raiutud pealiskiri, u. 880]]
Varaseim ülestähendus kontaktist Rooma paavsti ja horvaatide vahel on 7. sajandi keskpaiga sissekanne teoses Liber Pontificalis. Paavst Johannes IV (Johannes Dalmaatsiast, 640–642) saatis abt Martini Dalmaatsiasse ja Istriasse, et maksta lunaraha mõne vangi ja vanade kristlike märtrite säilmete eest. See abt reisis väidetavalt läbi Dalmaatsia Horvaatia juhtide abiga, ja pani aluse tulevastele suhetele paavsti ja horvaatide vahel.
Horvaatide ristiusustamine algas pärast nende saabumist, arvatavasti 7. sajandil, seda mõjutas vanade Rooma linnade lähedus Dalmaatsias. Protsess lõpetati põhjas 9. sajandi alguseks. Ristiusustamise algus on ajaloolistes tekstides vaidlusalune: Bütsantsi tekstid räägivad hertsog Porinist, kes alustas seda keiser Herakleios I initsiatiivil, siis Porgast, kes peamiselt ristis oma rahvast pärast Rooma misjonäride mõju, samas rahvapärimus meenutab ristiusustamist hertsog Borna valitsemise ajast. On võimalik, et need kõik on sama valitsejanime tõlgendused.
Horvaadid pidasid, eraldi ladinakeelsetest, ka omas keeles missasid ja kasutasid glagoolitsat. Seda lubati ametlikult aastal 1248 paavst Innocentius IV poolt ja alles hiljem hakkas ladina tähestik valitsema.
Ladina riitus valitses Bütsantsi riituse üle arvukate Püha Tooli sekkumiste tõttu üsna varakult. 11. sajandil peeti Dalmaatsias arvukalt kirikukogusid, eriti pärast Suurt kirikulõhet, mille ajal ladina riituse kasutamist pidevalt tugevdati, kuni see sai domineerivaks.
Varajased Horvaatia riigid
pisi|Aadria mere [[sklaviinid u. aastal 800, Nada Klaići järgi]] pisi|Horvaatia hertsogkond u. aastal 850. Savia oli arvatavasti frankide otsese võimu all pisi|Horvaatia vanal Saksa kaardil aastast 1886 (seis pärast [[Ungarlased|ungarlaste saabumist 9. sajandi lõpul)]]
Horvaatia maad paiknesid Pimedal keskajal kolme suure üksuse vahel: Ida-Rooma keisririik, mis püüdis kontrollida Dalmaatsia linnriike ja saari, frangid, kes püüdsid kontrollida põhja- ja loodepoolseid maid, ning avaarid, hiljem madjarid ja teised noored riigid kirdes. Neljas asjaomane rühm, kuid Horvaatia riigiga võrreldes mitte nii võimas, olid naaberslaavlased kagus, serblased ja bulgaarlased.
Põhi muutus Karolingide impeeriumi alamaks 800. aasta paiku, kui Horvaatia Pannoonia vürst Vojnomir vahetas aastal 796 pooli avaaride ja frankide vahel. Frangid saavutasid kontrolli piirkonna üle Sava, Drava ja Doonau vahel, mis läks Friuli markkrahvi alla. Aquileia patriarhaat sai õiguse ristida ülejäänud slaavlased piirkonnas. Karl Suur tungis Horvaatia Dalmaatsia ossa aastal 799, vaidlustades selle Bütsantsi süseräniteedi. Kuigi frangid kaotasid Trsati piiramise, tunnistati aastast 803 frankide ülemvõimu enamuses Põhja-Dalmaatsias.
Karl Suure sissetung Dalmaatsia linnadesse provotseeris sõja Ida-Rooma keisririigiga – pärast rahu sõlmimist taastas Bütsants linnriigid ja saared, kuid Karl Suur säilitas Istria ja Dalmaatsia sisemaa. Pärast Karl Suure surma aastal 814 frankide mõju vähenes ja Ljudevit Posavski tõstis aastal 819 Pannoonias mässu. Sel ajal valitses Horvaatia hertsogkonda Borna, kes oli sõjas frankide poolel. See viis avaliku konfliktini Borna ja Ljudeviti vahel, milles Bornat aastal 819 Kupa lahingus võideti. Frangi markkrahvid saatsid vägesid aastatel 820, 821 ja 822, kuid iga kord nurjus neil mässu purustamine, kuni lõpuks taandusid Ljudeviti väed Bosniasse. Enamus Pannoonia Horvaatia vürstkonnast jäi frankide süseräniteedi alla 9. sajandi lõpuni. Tänapäevane Ida-Slavoonia ja Srem langesid aastal 827 pärast piirivaidlust frankidega bulgaarlaste kätte. 845. aasta rahulepinguga kinnitati frangid kogu Slavoonia valitsejateks, kuid Srem jäi Bulgaaria alluvusse.
Vahepeal olid Dalmaatsia horvaadid ürikute järgi aastast 828 Itaalia kuningriigi alamad, mida valitses Lothar I. Hertsog Mislav (u. 835–845) rajas suurepärase laevastiku ja aastal 839 sõlmis ta rahulepingu Veneetsia doodži Pietro Tradonicoga. Veneetslased asusid varsti võitlema Neretva piraatidega, kuid ei suutnud neid võita. Hertsog Trpimir I sai Mislavi järglaseks 845. aasta paiku ja ründas aastal 846 edukalt Bütsantsi rannikulinnu Dalmaatsias. Aastal 855 ründas Bulgaaria Boris I Dalmaatsia Horvaatiat, püüdes laiendada oma riiki Aadria mereni, kuid sai arvatavasti Ida-Bosnias kaotuse ja sõlmis Trpimiriga rahulepingu. Trpimir I suutis kindlustada võimu Dalmaatsia ja enamuse sisemaa piirkondade üle Pannoonia suunal, kui algatas krahvkonnad oma alluvate kontrollimise viisina (idee korjas ta üles frankidelt). Esimene teadaolev kirjalik horvaatide mainimine on Trpimiri poolt 4. märtsil 852 välja antud ladinakeelses hartas. Trpimiri mäletatakse alusepanijana Trpimirovići dünastiale, kes valitses Horvaatias katkestustega aastatel 845–1091.
Vahepeal tungisid saratseenid, rühm Araabia piraate, 840. aastatel Tarantosse ja Barisse. Nende piraatluse ulatus sundis Bütsantsi kasvatama oma sõjalist kohalolekut Aadria mere lõunaosas. Aastal 867 purustas Bütsantsi laevastik saratseenide piiramisrõnga Ragusa (praegu Dubrovnik) ümber ja võitis ka Neretva piraate.
Olles silmitsi arvukate ohtudega merel, ehitas hertsog Domagoj (864–876) taas üles Horvaatia laevastiku ja aitas aastal 871 frankidel Bari araablastelt tagasi vallutada. Tema valitsusajal oli piraatlus Aadria merel tavaline tegevus. Horvaatia alused sõdisid ka veneetslaste ja frankide vastu. Domagoj juhtis edukat mässu Frangi riigi vastu, lõpetades nende ülemvõimu Horvaatias. Domagoj väed ründasid aastal 876 Lääne-Istria linnu, kuid said seejärel Veneetsia laevastikult lüüa. Tema maaväed võitsid Pannoonia hertsog Koceľit (861–874), kes oli frankide feodaalisand, ja ta heitis seeläbi endalt frankide vasallistaatuse. Domagoj järglane oli tema poeg, kelle nimi pole teada ja kes valitses Horvaatiat aastatel 876–878.
Järgmine hertsog Zdeslav (878–879) kukutas Domagoj' poja, kuid valitses lühidalt, et näha, kuidas Bütsants vallutas suure osa Dalmaatsiast. Ta kukutati hertsog Branimiri (879–892) poolt, keda toetas läänekirik. Branimir oli esimene Horvaatia valitseja, kelle ajal sai Horvaatia tunnistuse suveräänse riigina, kui seda tunnistas aastal 879 paavst Johannes VIII. Säilinud pealiskirjal aastast 888 nimetati Branimiri "horvaatide hertsogiks" (ladina: Dux Cruatorvm). Branimir asus tõrjuma Bütsantsi rünnakuid ja tugevdas oma riiki Rooma egiidi all. Pärast Branimiri surma võttis kontrolli Horvaatias hertsog Muncimir (892–910), Zdeslavi vend, ja valitses seda sõltumatult nii Roomast kui ka Bütsantsist kui divino munere Croatorum dux (jumala abiga horvaatide hertsog).
Pannoonia horvaatide viimane hertsog frankide võimu all oli aastal 896 mainitud Braslav (suri aastal 897?), kes suri sõjas madjaritega, kes siis Pannoonia madalikule kolisid. Dalmaatsias järgnes Muncimirile hertsog Tomislav (910–928). Tomislav pidas lahinguid madjaritega ja laiendas oma riiki põhja suunas. Umbes aastal 923 sõlmisid bütsantslased, kes olid sel ajal bulgaarlastega sõjas, liidu Horvaatiaga.
Rajamine
pisi|vasakul|Kuningas Tomislavi kroonimine, [[Oton Iveković]]
Horvaatia ülendati kuningriigiks millalgi 925. aasta paiku. Tomislav oli esimene Horvaatia valitseja, keda paavsti kantselei austas tiitliga "kuningas". Üldiselt öeldakse, et Tomislav krooniti aastal 925, kuigi see pole kindel. Pole teada, millal, kus või kelle poolt ta krooniti, või üleüldse krooniti. Tomislavi mainitakse kuningana kahes säilinud dokumendis, mis on avaldatud Historia Salonitanas. Esiteks märkuses, mis eelneb Spliti kirikukogu otsuste tekstile aastal 925, kus kirjutatakse, et Tomislav on "kuningas", kes valitseb "horvaatide provintsis ja Dalmaatsia piirkonnas" (in prouintia Croatorum et Dalmatiarum finibus Tamisclao rege), samas kirikukogu otsuste 12. kaanonis kutsutakse horvaatide valitsejat "kuningaks" (rex et proceres Chroatorum). Paavst Johannes X saadetud kirjas nimetatakse Tomislavi "horvaatide kuningaks" (Tamisclao, regi Crouatorum). Duklja preestri kroonika tituleerib Tomislavi kuningaks ja määratleb tema valitsemist 13 aastaga. Kuigi puuduvad Tomislavi ürikud tiitli kinnituseks, kinnitavad hilisemad ürikud ja hartad, et tema 10. sajandi järglased kutsusid end "kuningateks". Tema valitsusajal muutus Horvaatia üheks kõige võimsamaks kuningriigiks Balkanil.
pisi|Euroopa kaart u. aastal 1000 pisi|[[Horvaatia põimik|Põimik (pleter) Stjepan Držislavi pealiskirjaga, 10. sajand]] pisi|Reljeef [[Horvaatia valitsejate loend|Horvaatia valitseja graveeringuga, pärineb 11. sajandist]] pisi|[[Baška tahvel, 1100. aasta]]
Tomislavi, Trpimir I järglast, peetakse üheks kõige olulisemaks Trpimirovići dünastia liikmeks. Millalgi 923. ja 928. aasta vahel õnnestus Tomislavil ühendada Pannoonia ja Dalmaatsia horvaadid, kumbagi neist oli valitsenud eraldi hertsog. Kuigi täpne Tomislavi kuningriigi geograafiline ulatus pole täpselt teada, hõlmas Horvaatia arvatavasti enamuse Dalmaatsiast, Pannooniast ning Põhja- ja Lääne-Bosniast. Horvaatiat haldas sel ajal 11 krahvkonnast (županije) ja ühest banaadist (banovina) koosnev rühm. Igas sellises piirkonnas oli kindlustatud kuningalinn.
Horvaatia sattus varsti konflikti Simeon I (Simeon Suure) Bulgaaria tsaaririigiga, kes oli juba sõjas bütsantslastega. Tomislav sõlmis Bütsantsiga lepingu, mille eest premeeris Bütsantsi keiser Romanos I teda mõningase kontrolliga Bütsantsi Dalmaatsia teema rannikulinnade üle ja osaga rannikulinnadest kogutud andamist. Pärast seda, kui Simeon vallutas aastal 924 Serbia vürstkonna, võttis Horvaatia oma kaitse alla väljaaetud serblased koos juhi Zaharijaga. Aastal 926 püüdis Simeon lõhkuda Horvaatia-Bütsantsi lepingut ja vallutada nõrgalt kaitstud Bütsantsi Dalmaatsia teemat, saates hertsog Alogoboturi märkimisväärse armeega Tomislavi vastu, kuid Simeoni armee sai Bosnia kõrgendike lahingus lüüa. Pärast Simeoni surma aastal 927 taastati paavst Johannes X legaatide vahendusel rahu Horvaatia ja Bulgaaria vahel. Tolleaegse De Administrando Imperio järgi koosnes Horvaatia armee ja laevastik sel ajal ligikaudu 100 000 jalaväelasest, 60 000 ratsanikust ning 80 suuremast (sagina) ja 100 väiksemast sõjalaevast (condura), kuid neid arve võetakse üldiselt märkimisväärse liialdusena.
10. sajand
Horvaatia ühiskonnas toimusid 10. sajandil suured muudatused. Kohalikud juhid (župani) asendati kuninga pooldajatega, kes võtsid eelmistelt maaomanikelt maa, luues sisuliselt feodaalsüsteemi. Varem vabad talupojad muutusid pärisorjadeks ja ei saanud olla enam sõdurid, põhjustades Horvaatia sõjalise võimu languse.
Tomislavi järglased olid Trpimir II (u.928–935) ja Krešimir I (u.935–945), kes kumbki suutsid säilitada oma võimu ning hoida häid suhteid nii Bütsantsi kui ka paavstiga. See periood on üldiselt siiski hämar. Krešimiri poja Miroslavi valitsemist iseloomustas Horvaatia järkjärguline nõrgenemine. Erinevad ääremaad kasutasid rahutuid tingimusi ära eraldumiseks. Miroslav valitses 4 aastat, kuni ta tapeti baan Pribina poolt sisemises võimuvõitluses. Pribina andis trooni üle Mihajlo Krešimir II-le (949–969), kes taastas korra enamuses osas riigist. Ta hoidis eriti häid suhteid Dalmaatsia rannikulinnadega, tema ja ta naine Jelena Slavna kinkisid maad ja kirikuid Zadarile ja Solinile. Mihajlo Krešimiri naine Jelena ehitas Solini Püha Maarja kiriku, mis sai Horvaatia valitsejate hauakambriks. Jelena suri 8. oktoobril 976 ja maeti sellesse kirikusse, kus tema sarkofaagil on leitud kuninglik pealiskiri "kuningriigi ema".
Mihajlo Krešimir II järglane oli tema poeg Stjepan Držislav (969–997), kes rajas paremad suhted Bütsantsi ja selle Dalmaatsia teemaga. Historia Salonitana järgi sai Držislav kuninglikud ametimärgid bütsantslastelt, koos tiitliga eparh ja patriits. Selle töö järgi kutsusid Držislavi valitsemisajast alates tema järglased end Horvaatia ja Dalmaatsia kuningateks. Kiviplaadid 10. sajandi Knini kiriku altarist Držislavi pealiskirjaga, võib-olla tema troonipärijaks olemise ajast, näitavad, et oli täpselt määratud hierarhia, mis reguleeris troonipärimise küsimusi.
11. sajand
Kohe, kui Stjepan Držislav aastal 997 suri, alustasid tema kolm poega Svetoslav (997–1000), Krešimir (1000–1030) ja Gojslav (1000–1020) vägivaldset võitlust trooni pärast, nõrgestades riiki ning võimaldades veneetslastel Pietro II Orseolo juhtimisel ja bulgaarlastel Samuili juhtimisel tungida Horvaatia valdustesse piki Aadria mere rannikut. pisi|vasakul|300px|Horvaatia ja [[Esimene Bulgaaria tsaaririik|Bulgaaria tsaaririik Samuili (997–1014) ajal]] Aastal 1000 juhtis Orseolo Veneetsia laevastiku Aadria mere idarannikule ja võttis selle järk-järgult tervikuna kontrolli alla, esiteks Kvarneri lahe saared ja Zadar, siis Trogir ja Split, millele järgnes edukas merelahing Neretva piraatidega, pärast mida sai ta kontrolli Korčula ja Lastovo üle ning võttis tiitli dux Dalmatiæ. Krešimir III püüdis võimu Dalmaatsia linnade üle taastada ja omas vähest edu aastani 1018, kui ta sai lüüa Veeneetsialt, kes oli liidus lombardlastega. Samal aastal sai tema kuningriik lühikeseks ajaks aastani 1025 ja Basileios II surmani Bütsantsi vasalliks. Tema poeg Stjepan I (1030–1058) läks ainult nii kaugele, et sai Neretva hertsogi aastal 1050 omale vasalliks.
pisi|vasakul|300px|Horvaatia Kagu-Euroopa kaardil aastal 1045
Krešimir IV (1058–1074) valitsusajal jõudis keskaegne Horvaatia kuningriik oma territoriaalsesse haripunkti. Krešimiril õnnestus saada Bütsantsilt kinnitus oma ülemvõimule Dalmaatsia linnade üle, s.o Dalmaatsia teema üle, välja arvatud Dubrovniki teema ja Durazzo hertsogkond. Ta võimaldas ka Rooma kuurial olla rohkem kaasatud Horvaatia usuasjadesse, mis kindlustas tema võimu, kuid häiris tema võimu glagoliitilise vaimulikkonna üle Istria osades pärast 1060. aastat. Krešimir IV ajal koosnes Horvaatia 12 krahvkonnast ja oli veidi suurem, kui Tomislavi ajal. See sisaldas kõige lähemal Lõuna-Dalmaatsia Pagania hertsogkonda, ning selle mõju ulatus Zahumlje, Travunja ja Duklja üle.
Kuid aastal 1072 aitas Krešimir Bulgaariat ja Serbiat ülestõusus Bütsantsi isandate vastu. Bütsantslased maksid kätte aastal 1074, saates normanni krahvi Amiki Rabi piirama. Tal nurjus saare vallutamine, kuid tal õnnestus kuningas kinni püüda ja horvaadid olid sunnitud lahkuma ja andma Spliti, Trogiri, Zadari, Biogradi ja Nini normannidele. Aastal 1075 ajas Veneetsia normannid minema ja sai linnad endale. Krešimir IV lõpp aastal 1074 tähistas ka de facto lõppu Trpimirovići dünastiale, kes oli valitsenud Horvaatia maid üle kahe sajandi.
Supetari cartulariumi järgi valiti uus kuningas seitsme baani poolt (kui eelmine suri pärijata, näiteks Krešimir IV): Horvaatia baan, Bosnia baan, Slavoonia baan jne. Baanid valiti esimese kuue Horvaatia hõimu poolt, kui ülejäänud kuus vastutasid županite valimise eest.
Krešimiri järglaseks sai Dmitar Zvonimir (1075–1089) Trpimirovići dünastia Svetoslavići harust. Ta oli enne Slavoonia baan Petar Krešimir IV teenistuses ja hiljem Horvaatia hertsog. Ta sai kuningatiitli paavst Gregorius VII toetusel ja krooniti 8. oktoobril 1076 Solinis Horvaatia kuningaks. Zvonimir abistas aastatel 1081–1085 Robert Guiscard'i normanne nende võitluses Bütsantsi ja Veneetsia vastu. Zvonimir aitas transportida nende vägesid läbi Otranto väina ja hõivata Dyrrhachiumi linn. Tema väed aitasid normanne mitmes lahingus piki Albaania ja Kreeka rannikut. Selle tõttu andsid bütsantslased aastal 1085 oma õigused Dalmaatsias üle Veneetsiale. Zvonimiri valitsemine on raiutud kivisse Baška tahvlile, mis on säilinud tänapäevani, kui üks vanimaid kirjutatud Horvaatia tekste, mida hoitakse Zagrebi arheoloogiamuuseumis. Zvonimiri valitsemist mäletatakse kui rahumeelset ja õitsvat aega, mille ajal horvaatide side Püha Tooliga veelgi kinnistus, nii palju, et katoliiklus jäi horvaatide sekka tänapäevani. Sel ajal tehti aadlitiitlid Horvaatias sarnaseks nendega, mida kasutati sel ajal Euroopa teistes osades, comes ja baron olid župan ja õukonna-aadel ning vlastelin oli aadlimees. Horvaatia riik lähenes Lääne-Euroopale ja kaugenes idast.
Dmitar Zvonimir abiellus aastal 1063 Jelena Lijepaga. Kuninganna Jelena oli Ungari printsess, kuningas Béla I tütar Árpádi dünastiast ja tulevase Ungari kuninga László I õde. Zvonimir ja Jelena said poja Radovani, kes suri teismeliseeas või varastes kahekümnendates. Kuningas Dmitar Zvonimir suri aastal 1089. Tema surma täpsed asjaolud pole teada. Hilisema, tõenäoliselt põhjendamata legendi järgi tapeti kuningas Zvonimir aastal 1089 mässu ajal.
Puudus püsiv riigi pealinn, kui kuninglik residents muutus valitseja vahetudes; kokku viis linna said väidetavalt kuningalinna tiitli: Nin (Krešimir IV), Biograd (Stephen Držislav, Krešimir IV), Knin (Zvonimir, Petar Snačić), Šibenik (Krešimir IV) ja Solin (Krešimir II).
Pärimiskriis
pisi|vasakul|Kuningas Petari surm Gvozdi mäel aastal 1097, [[Oton Iveković]]
Otseste järglaste puudumisel sai Stjepan II (valitses 1089–1091) Trpimirovićide pealiinist troonile vanas eas ja valitses kaks aastat. Stjepan II oli viimane kuningas Trpimirovići dünastiast. Tema valitsemine oli suhteliselt saamatu ja kestis vähem kui kaks aastat. Ta veetis enamuse oma ajast ''Sv. Stjepan pod Borovima'' kloostri rahus Spliti lähistel. Ta suri 1091. aasta alguses pärijateta. Kuna ei olnud enam elusolevat Trpimirovići dünastia meessoost liiget, puhkesid varsti pärast seda kodusõda ja rahutused.
Viimase kuninga Zvonimiri lesk Jelena püüdis pärimiskriisi ajal hoida oma võimu Horvaatias. Mõned Horvaatia aadlikud Jelena lähikonnas, võib-olla Gusićid ja/või Viniha Lapčani perekonnast, vaidlustades järglust pärast Zvonimiri surma, kutsusid kuningas László I Jelenale appi ja pakkusid talle Horvaatia trooni, mida peeti pärimisõiguse järgi õigusega tema omaks. Mõne allika järgi kutsusid mitu Dalmaatsia linna samuti kuningas László appi, esitledes end tema õukonnas kui valge horvaadid. Seega ei olnud László poolt käivitatud kampaania puhtalt välisagressioon ja ta ei ilmunud Horvaatia troonile vallutajana, vaid kui pärimisõigusega järglane. Aastal 1091 ületas László Drava jõe ja vallutas vastupanu kohtamata kogu Slavoonia provintsi, kuid tema kampaania peatati Raudmägedes (Gvozdi mägi). Kuna Horvaatia aadlikud olid jagunenud, oli László kampaania edukas, kuid ta ei suutnud saavutada kontrolli kogu Horvaatia üle, kuigi tema vallutuse täpne ulatus pole teada. Sel ajal ründasid Ungari kuningriiki polovetsid, kes olid tõenäoliselt saadetud Bütsantsi poolt, nii oli László sunnitud taganema oma kampaaniast Horvaatias. László nimetas oma vennapoja prints Álmose haldama kontrollitavat Horvaatia ala, rajas oma uue võimu sümbolina Zagrebi piiskopkonna ja läks tagasi Ungarisse. Sõja ajal valiti Petar Snačić aastal 1093 Horvaatia feodaalisandate poolt kuningaks. Petari võimubaas asus Kninis. Tema valitsemist tähistas võitlus kontrolli üle riigis Álmosega, kes ei suutnud oma võimu luua ja sunniti aastal 1095 Ungarisse taganema.
pisi|Horvaatia kuningriik u. 1097–1102, pärimiskriisi ajal
Ühendamine
pisi|14. sajandi Pacta Conventa ärakiri, mida säilitatakse Ungari Rahvusmuuseumis. Enamus ajaloolasi peab seda võltsinguks, kuid selle sisu vastab Horvaatia tegelikule valitsemisele
Aastal 1102, pärast pärimiskriisi, läks kroon Árpádi dünastia kätte, kui kuningas Kálmán krooniti Biogradis "Horvaatia ja Dalmaatsia kuningaks". Liidu täpsed mõisted kahe riigi vahel said vaidlusküsimuseks 19. sajandil. Kaks kuningriiki ühendati Árpádi dünastia alla kas Horvaatia aadli valikul või Ungari jõuga. Horvaatia ajaloolased pidasid liitu personaaluniooniks jagatud kuninga vormis, selle vaatega nõustusid ka mitmed Ungari ajaloolased, samas Serbia ja Ungari natsionalistlikud ajaloolased eelistasid seda näha anneksiooni vormina. Väide Ungari okupatsioonist tehti 19. sajandil Ungari rahvusliku ärkamise ajal. Seega vanemas Ungari historiograafias oli Kálmáni kroonimine Biogradis vaidlusküsimus ja nende hoiak oli, et Horvaatia vallutati. Kuigi selliseid väiteid võib leida ka tänapäeval, kuna Horvaatia-Ungari pinged on kadunud, on üldiselt nõustutud, et Kálmán krooniti Biogradis kuningaks. Tänapäeval on Ungari õigusajaloolased leidnud, et Ungari suhe Horvaatia ja Dalmaatsia aladega aastani 1526 ja Lajos II surmani sarnanes kõige rohkem personaaluniooniga, meenutades Šotimaa ja Inglismaa suhet.
Worldmark Encyclopedia of Nations ja Grand Larousse encyclopédique järgi astus Horvaatia personaaluniooni Ungariga aastal 1102, mis jäi Ungari-Horvaatia suhete aluseks aastani 1918, samas Encyclopædia Britannica näitab liitu dünastilisena. Kongressi raamatukogu uuringu järgi purustas Kálmán vastupanu pärast László I surma ning võitis Dalmaatsia ja Horvaatia krooni aastal 1102, sepistades seega sideme Horvaatia ja Ungari kroonide vahel, mis kestis kuni Esimese maailmasõja lõpuni. Põhja-Horvaatia on Ungari kultuurist tulvil, Horvaatia-Ungari piir nihkus sageli ja aeg-ajalt kohtles Ungari Horvaatiat vasallriigina. Horvaatial oli oma kohalik kuberner või baan; eesõigustega maa-aadel; ja aadlike kogu Sabor. Mõne ajaloolase järgi sai Horvaatia Ungari osaks 11. sajandi lõpul ja 12. sajandi algul, siiski on suhte tegelikku olemust raske määrata. Mõnikord toimis Horvaatia kui sõltumatu üksus ja teinekord kui Ungari vasall. Kuid Horvaatia säilitas suurel määral sisemise sõltumatuse. Horvaatia autonoomia määr kõikus läbi sajandite, nagu ka piirid.
Oletatavat lepingut Pacta Conventa või Qualiter (teksti esimene sõna) vaadatakse tänapäeval enamuse Horvaatia ajaloolaste poolt kui 14. sajandi võltsingut. Dokumendi järgi sõlmisid kuningas Kálmán ja 12 Horvaatia aadlikku leppe, millega Kálmán tunnistas nende autonoomiat ja erieesõigusi. Kuigi see pole autentne dokument aastast 1102, oli sellegipoolest vähemalt kirjutamata leping, mis reguleeris suhteid Ungari ja Horvaatia vahel ligikaudu samal viisil, kuigi oletatava kokkuleppe sisu haakub tegeliku Horvaatia valitsemisega rohkem kui ühes osas.
Horvaatia ametlikul astumisel personaaluniooni Ungariga, saades István Püha krooni maade osaks, oli mitu olulist tagajärge. Horvaatia eraldi riikluse institutsioonid säilitati Saboriga (parlament) ja baaniga (asekuningas) kuninga nimel. Üks baan valitses kõiki Horvaatia provintse aastani 1225, kui võim jagati Slavoonia baani ning Horvaatia ja Dalmaatsia baani vahel. Ametit kandis pärast 1345. aastat hooti sama isik ja ametlikult tagasi üheks liideti see aastal 1476.
Ajos AS VS Karsten Eigil Rasmusseni pärijad
Ajos A/S vs Karsten Eigil Rasmusseni pärijad on Taani kõrgeima kohtu lahend, kus taotleti eelotsust Euroopa Kohtult. Eelotsuse eesmärgiks oli välja selgitada, kuidas tõlgendada direktiivi 2000/78EÜ.
Asjaolud
Karsten Eigil Rasmusseni tööleping öeldi tööandja Ajos A/S poolt üles 25. mail 2009. Mõni päev hiljem esitas K. E. Rasmussen lahkumisavalduse. Lepiti kokku, et K. E. Rasmussen lahkub töölt 2009. aasta juunis, peale mida asus ta tööle teises ettevõttes. Karsten Eigil Rasmussen, kes oli töölepingu lõpetamise ajal 60 aastane, oli Ajos AS-is töötanud alates 1. juunist 1984 ning vastavalt Taani Kuningriigi töötajate seaduse § 2a lõike 1 kohaselt on tal õigus töölepingu ülesütlemise hüvitisele kolme kuu töötasu ulatuses ning samuti oli tal õigus tööandja poolt makstavale vanaduspensionile vastavalt pensioniskeemile, kuid et K. E.Rasmussen oli liitunud vastava pensioniskeemiga enne 50-aastaseks saamist, ei võimalda töötajate seaduse § 2a lõige 3 tal seda hüvitist nõuda.
Tuginedes töötajate seaduse § 2a lõikele 1 ning Euroopa Kohtu varasemale otsusele Ingeniørforeningen i Danmark tuginedes, esitas ametiühing Dansk Formands Forening K. E. Rasmusseni nimel Ajos AS-i vastu nõude töölepingu ülesütlemise hüvitise saamiseks kolme kuu töötasu ulatuses.
Merendus- ja kaubandusasju lahendav kohus rahuldas nõude Ajos AS-i vastu ning palus välja maksta töölepingu ülesütlemise hüvitis. Kohus leidis, et tulenevalt Ingeniørforeningen i Danmark kohtuotsusest, on töötajate seaduse § 2a lõige 3 vastuolus Euroopa Liidu direktiiviga 2000/78. Kohus tuvastas, et § 2a varasem riigisisene tõlgendus on vastuolus liidu õiguse üldpõhimõttega, mis keelab vanuse alusel diskrimineerimise.
Ajos AS esitas selle kohtuotsuse peale apellatsioonkaebuse, väites, et töötajate seaduse § 2a lõike 3 tõlgendus, mis on kohtuotsuses Ingeniørforeningen i Danmark tõlgendatud sätetega kooskõlas, on sellele vaatamata contra legem. Samuti kinnitas kõrgeim kohus, et töötajate seaduse § 2a lõige 3 kohaldamisest ei vanuse alusel diskrimineerimise keelu alusel keelduda, sest siis oleks oht rikkuda õiguskindluse ja õiguspärase ootuse kaitse põhimõtet. Eelotsusetaotluse esitanud kohus palus Euroopa Kohtul selgitada, kas töötajal on õigus tugineda vanuse alusel diskrimineerimiskeelu üldpõhimõttele eraõigusliku isiku vastu, et viimane maksaks vastavalt Taani õigusele töölepingu ülesütlemise hüvitist. Riigisisesele õigusele tuginedes on eraõiguslik isik tööandjana hüvitise maksmisest vabastatud.
1.1 Õigusnormidest tulenevad vastuolud
Euroopa liidu 27. novembri 2000. aasta direktiivi 2000/78 artikli 1 kohaselt on direktiivi eesmärk kehtestada üldine raamistik, et võidelda usutunnistuse või veendumuste, puude, vanuse või seksuaalse sättumuse alusel diskrimineerimise vastu töö saamisel ja kutsealale pääsemisel ning tagada liikmesriikides võrdse kohtlemise põhimõtte rakendamine. Antud direktiiv jälgib Euroopa liidu põhiõiguste harta artiklis 21 sätestatut.
Taanis reguleerib tööandjate ja töötajate vahelisi õigussuhteid töötajate seadus. Antud kohtuasjas omab tähtsust § 2a, mis sätestab töölepingu ülesütlemise erihüvitise kohta. Erihüvitist kohaldatakse töötajale, kellel on olnud tööandjaga tööleping katkematult 12, 15 või 18 aastat. Sellistel juhtudel maksab tööandja töölepingu lõppemisel summa vastavalt ühe, kahe või kolme kuu töötasu suurusele. See hüvitis ei kuulu maksmisele, kui töötaja saab töölepingu lõppemisel tööandja poolt makstavat vanaduspensioni ja töötaja on vastava pensioniskeemiga liitunud enne 50-aastaseks saamist.
Taani Kuningriik võttis direktiivi 2000/78 üle 7. aprilli 2004. aasta seadusega nr 253, millega muudetakse seadust diskrimineerimiskeelu kohta tööturul ja 22. detsembri 2004. aasta seadusega nr 1417, millega muudetakse seadust diskrimineerimiskeelu kohta tööturul.
Euroopa Kohtu eelotsus
Eelotsus on liikmesriigi kohtu poolt taotlus paluda Euroopa Kohtul selgitada, kuidas tõlgendada ja kohaldada Euroopa Liidu õigust.
Vaike Lapp
Vaike Lapp (13. detsember 1928 – 24. november 2015 ) oli eesti kultuuritegelane, Palamuse muuseumi asutaja ja esimene direktor.
Cambligneul
pisi|Uus vallamaja
Vaike Lapp
Ta lõpetas Tartu Arve- ja Plaanindustehnikumi raamatupidaja erialal. Seejärel töötas ta Tartus hoiukassas ehk tsentraalkassas nr 6733. Hiljem abiellus ta Palamuselt pärit kursusekaaslasega ja kolis Palamusele. Seal töötas ta masina-traktorijaamas ja koolis raamatupidajana, rahvamajas kunstilise juhina ning muuseumis direktorina ja giidina.
Ajos AS VS Karsten Eigil Rasmusseni pärijad
2.1 Esimene küsimus
Taani kõrgeim kohus esitas Euroopa Kohtule küsimuse, mille eesmärgiks oli selgitada, kas vanuse alusel diskrimineerimise keeld on vastuolus õigusnormiga, mille alusel töötaja ei saa töölepingu ülesütlemise hüvitist Taani seaduse alusel, kui ta oli õigustatud saama tööandja rahastatavat vanaduspensioni liidu õiguse alusel.
Vaike Lapp
Vaike Lapp on Palamuse valla aukodanik. 2009. aastal pälvis Vaike Lapp Jõgevamaa vapimärgi.
Cambligneul
Cambligneul on vald Põhja-Prantsusmaal Pas-de-Calais' departemangus.
Ajos AS VS Karsten Eigil Rasmusseni pärijad
2.1 Esimene küsimus
Vanuse alusel diskrimineerimise keeld on konkretiseeritud nõukogu direktiivis 2000/78. Tähtis on mainida, et antud direktiiv ise ei sätesta diskrimineerimise keelu üldpõhimõtet, vaid täpsustab seda tööhõive küsimustes ning seab raamistiku direktiivi kohaldamiseks.
Cambligneul
Põllumajandusküla asub 16 km Arrasist loodes teede D75 ja D73E ristumiskoha ümbruses.
Ajos AS VS Karsten Eigil Rasmusseni pärijad
2.1 Esimene küsimus
Varasema kohtuotsuse punkti 75 alusel peab vanuse alusel võrdse kohtlemise põhimõtet pidama Euroopa liidu üldpõhimõtteks. Esiteks tähendab see, et eraõiguslikud isikud saavad nõuda horisontaalse otsese õigusmõju alusel võrdset kohtlemist. Enne diskrimineerimise nõude esitamist ei ole vaja oodata direktiivi rakendamist. Teiseks tähendab see, et liikmesriikide ja Euroopa liidu õigusakte võib vaidlustada, kui nad ei vasta võrdse kohtlemise üldpõhimõttele.
Cambligneul
pisi|tühi|
Ajos AS VS Karsten Eigil Rasmusseni pärijad
2.1 Esimene küsimus
Kohtuotsuse (Kücükdeveci v Swedex (C‑555/07) punkt 21 kinnitab ka liidu õiguse üldpõhimõtet diskrimineerimise osas ning direktiiv 2000/78 loob enam konkretiseeritud raamistiku diskrimineerimise põhimõttele.
Võrdse kohtlemise põhimõte laieneb ka olukorrale, kus on vastuolus riiklikud õigusnormid Euroopa liidu üldpõhimõtetega. Antud juhul riigisisene norm ei luba saada töölepingu ülesütlemise erihüvitist töötajal, kes on õigustatud saama tööandja makstavat pensioni.
Euroopa Kohus leidis, et vanuse alusel diskrimineerimise keelu üldpõhimõtet tuleb tõlgendada nii, et ka eraõiguslike isikute vaidluste puhul on vastuolus eeltoodud Taani riiklik õigusnorm.
2.2 Teine küsimus
Teise küsimusena palus Taani kõrgeim kohus Euroopa Kohtul selgitada, et juhul, kui vastuolu Taani riikliku õigusnormi ja liidu õigusnormi vahel on tuvastatud, siis kas õiguskindluse põhimõte ja õiguspärase ootuse kaitse põhimõte kaaluvad üles vanuse alusel diskrimineerimise keelu põhimõtte, eesmärgiga saada teada, kas kaitsja saab tugineda õiguskindluse ja õiguspärase ootuse kaitse põhimõtetele. Euroopa Kohus leidis käesolevas otsuses, et riigisisene kohus on kohustatud riigisiseseid õigusnorme tõlgendama nii, et neid oleks võimalik kohaldada kooskõlas Euroopa Liidu direktiiviga 2000/78 või jätma kohaldamata kõik riigisisesed sätted, mis on vastuolus vanuse alusel diskrimineerimise keelu üldpõhimõtetega. Euroopa Kohus tugines väljakujunenud kohtupraktikale, mille kohaselt peavad riigisisesed kohtud tagama liidu õigusest isikutele tulenevate õiguste kaitse ja liidu õiguse täieliku toime. Euroopa Kohus on korduvalt otsustanud, et direktiivist tulenev liikmesriigi kohustus saavutada direktiivis ette nähtud eesmärgid on siduv kõigile liikmesriigi võimuorganitele, kaasa arvatud kohtutele. Lisaks tugineb Euroopa Kohus kohtuotsuse "Association de mediation sociale" punktile 47, millest tuleneb, et vanuse alusel diskrimineerimise keelu põhimõte annab eraõiguslikele isikutele subjektiivse õiguse, mis kohustab seega riigisiseseid kohtuid jätma selle põhimõttega vastuolus olevad riigisisesed sätted kohaldamata. Seega, kui Taani kõrgem kohus leiab, et kooskõlaline tõlgendamine on võimatu, peab ta jätma riigisisese sätte kohaldamata.
Kaasuse olulisus
Ajos A/S vs Karsten Eigil Rasmusseni pärijad on oluline kaasus Eruoopa liidu õiguse raames. Tegemist on juhtumiga kus Taani küsis eelotsust Euroopa Kohtult ning kohus andis ka vastuse ning Taani kohus otsustas Euroopa Liidu kohtu eelotsust eirata. Taani kohus põhjendas eelotsuse eiramist asjaoluga, et taani õigussüsteemis eksisteerib olemasolev pretsedent taoliste kaasuste puhul. Pretsedendi muutmine aga seaks ohtu õiguskindluse põhimõtte. Antud argumendiga leidis Taani kohus, et ühiskonna õiguskindluse põhimõte kaalus üle diskrimineerimise keelu tulenevalt direktiivist 2000/78EÜ. Ajos A/S vs Karsten Eigil Rasmusseni pärijad on ka tähtis kuna eelotsuse eiramine Taani kohtu poolt võinuks kaasa tuua Euroopa kohtule õiguskindluse või stabiilsuse rikkumise. Õiguse hierarhia on Euroopa Liidus vägagi oluline, eriti Euroopa kohtu eelotsuste puhul, mille eelotsuseid peab toimiva Euroopa Liidu puhul riigisiseselt rakendama või vähemalt peab riigisiseselt autonoomse õiguse alusel võimalikult lähedase tõlgenduse direktiivide ning eelotsuste suunaga.
Highflyer (laev 1898)
pisi|Highlflyer Highflyer (prefiksiga HMS ehk Her Majesty's Ship, 'tema majesteedi laev') oli Kuninglikule Mereväele ehitatud Highflyer-klassi ristlejate juhtlaev, mis valmis 1890. aastate lõpus.
See alustas oma karjääri lipulaevana Ida-India ning Põhja-Ameerika ja Lääne-India jaamades. Laev võeti reservi 1908. aastal, enne kui sai taas Ida-India jaama lipulaevaks 1911. aastal. Kaks aastat hiljem naasis laev koju, kus see muudeti õppelaevaks. Esimene maailmasõja alguses 1914. aasta augustis, määrati see Kesk-Atlandi üheksandasse ristlejaeskaadrisse, et segada Saksa kaubandusretki ja kaitsta liitlaste laevastikku.
Päevad pärast sõja algust tabas see ühte Hollandi laeva, mis vedas saksa vägesid ja kulda. Seejärel uputas see Hispaania Sahara ranniku lähedal Saksa relvastatud abiristleja Kaiser Wilhelm der Große. Highflyer veetis suurema osa ülejäänud sõjast konvoisaatja ülesannetes ja viibis Halifaxi plahvatuse ajal 1917. aasta lõpus Halifaxis.
Sellest sai pärast sõda taas Ida-India jaama lipulaev. Laev müüdi vanarauaks 1921. aastal.
Promagistraat
Promagistraat (ladina keeles pro magistratus) oli Vana-Roomas endine magistraat, tavaliselt konsul või preetor, harvem kvestor, kelle impeeriumit (ametivõimu/õigust juhtida vägesid) pikendati nende üheaastase ametiaja lõppedes. Promagistraate nimetati vastavalt prokonsuliteks, propreetoriteks või prokvestoriteks.
Autoportree (Modigliani)
"Autoportree" (itaalia keeles „Autoritratto“) on itaalia kunstniku Amedeo Modigliani (1884–1920) õlimaal lõuendil.
Promagistraat
Vastav protseduur käsklusvõimu pikendamiseks, tuntud kui prorogatio imperii, loodi Rooma vabariigi ajastul seoses tollal käimasolnud pikkade sõdadega, et vältida üheaastase ametiajaga väejuhtide (põhiliselt konsulite) väljavahetamisest tulenevaid potentsiaalseid juhtimisprobleeme armeele. Promagistraadid võisid vajadusel tegutseda ka Rooma riigi provintside kuberneridena.
Autoportree (Modigliani)
1919. aastal valminud teos asub São Paulo kunstimuuseumi kogus Brasiilias.
Promagistraat
Esimene prorogatio-protseduuri rakendamine toimus aastal 326 eKr Prorogatio oli algselt mõeldud üheaastase pikendusena, kuid Rooma riigi laienemise tõttu vabariigi hilisemal perioodil (146 eKr paiku) oli komme Rooma riigiaparaadis tavaline ja pikendusi määrati kauemaks.