cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Valkeala vald
Vallas elas 2008. aastal 11 500 inimest ja rahvastiku tihedus oli 13,6 in/km². Valkeala naabervalad olid Anjalankoski linn, Elimäki vald, Jaala vald, Kouvola linn, Kuusankoski linn, Luumäki vald, Mäntyharju vald ja Savitaipale vald. Vallas räägiti soome keelt.
Külad
Aitomäki, Anttila, Haimila, Heikkilä, Hevosoja, Inkerilä, Jokela, Joutjärvi, Karhula, Kinansaari, Kipparila, Kourula, Kuivala, Kääpälä, Lipiälä, Mattila, Miettula, Multamäki, Niinistö, Oravala, Parola, Pihlajasaari, Pyöriälä, Pyötsiälä, Rautjärvi, Ruotsula, Rämälä, Saarento, Selänpää, Sorsala, Toikkala, Uro, Utti, Tuohikotti, Valkeala, Vekaranjärvi, Voikoski, Vuohijärvi
Oi keel
Oi keel on austroaasia keelkonna bahnari keelte läänerühma kuuluv keel, mida kõnelevad oid Laose lõunaosas Attapu provintsis.
Kõnelejate arv on umbes 11 000.
2004. aasta Eurovisiooni lauluvõistlus
Eurovisiooni Lauluvõistlus 2004 oli 49. Eurovisiooni lauluvõistlus ja see toimus 15. mail 2004 İstanbulis Türgis (12. mail toimus poolfinaal). Õhtujuhid olid Meltem Cumbul ja Korhan Abay.
Poolfinaal peeti kolmapäeval ja finaal peeti laupäeval. Uue süsteemi alusel said neli suurriiki Suurbritannia, Prantsusmaa, Hispaania, Saksamaa (kui suurima vaatajate arvu ja kõige suuremat summat Euroopa Ringhäälingute Liidu kassase maksvate riikidena) ja kümme parima kohaga lõpetajat 2003. aastal pääsu finaali. Andorra, Albaania ja Valgevene osalesid võistlusel esimest korda, Serbia ja Montenegro osales võistlusel pärast 12-aastast pausi ja Monaco pärast 25-aastast pausi.
Kõikidel riikidel oli õigus hääletada nii poolfinaalis kui ka finaalis. Riikidel, kes ei pääsenud poolfinaali, ei olnud võimalust hääletada. 2004. aastal kasutasid kõik 36 riiki telefonihääletust.
23. märtsil 2004 peeti kaks loosimist, kus loositi poolfinaali ja finaali esinemisjärjekord. Kolmas loosimine toimus 12. mail 2004 poolfinaalis, kus avalikustati 10 finalisti. Väljakuulutamisega loositigi välja edasipääsenute esinemisjärjekord finaalis.
Võistluse võitis Ukraina lauljatar Ruslana, lauluga "Wild Dances", mis kogus 280 punkti. See oli Ukraina teine osavõtt Eurovisiooni lauluvõistlusel.
Poolfinaali tulemused
NB! – Riikide, kes pääsesid finaali, tulemusi ei avalikustatud enne finaali lõppemist.
Verhneviljuiski uluss
Verhneviljuiski uluss ehk Üöhee Bülüü uluss on 2. järgu haldusüksus (rajoon) Venemaa Sahha Vabariigis. Asub Viljui keskjooksul.
Ulussi halduskeskus on Verhneviljuisk. Suuremad asulad on veel Nam ja Horo.
1989. aasta rahvaloenduse andmeil oli ulussi elanike arv 20 756. 2002. aasta rahvaloenduse andmeil oli ulussi elanike arv 21 383, neist 98% jakuudid ja 1% venelased. 2010. aasta rahvaloenduse andmeil oli ulussi elanike arv 21 660.
Vahtkond
Vahtkond on sõjaväelastest koosnev relvastatud üksus, mis täidab õigusaktidega sätestatud korras vahiteenistuse ülesandeid.
Vahtkonna koosseis
thumb|Tunnimeeste vahetus [[vahipostil Wehrmachtis 1940.a Pariisis]] Vahtkonna koosseisus on vastavalt vajadusele ja kinnitatud vahtkonnakoosseisule:
Kooskõlas valveobjekti tähtsusele on vahtkonnaülemaks ohvitser, allohvitser või vanem sõdur. Iga 24 tunni tagant toimub vahtkondlaste vahetumine. Tunnimehi vahetatakse postidel tavaliselt 2 tunni tagant.
Vahtkonna paiknemine ja vahendid
Vahtkond paikneb reeglina eraldatud ja nõuetele vastavates ruumides või omaette hoones, kuhu on lubatud siseneda vaid isikutel, kellele vahtkond otseselt allub ja kellel on vahtkonna revideerimise õigus. Vahtkonna vahipostid paiknevad või liiguvad skeemidel kindlaks määratud kohtadel. Vahipostidel võivad asuda spetsiaalrajatised (näit vahitorn), mis hõlbustavad tunnimehel valveülesande täitmist. Vahtkondlased on varustatud vähemalt lahinguvarustusega ja neile kinnistatud tulirelvadega koos ette nähtud koguse laskemoonaga. Relvade laadimine, tühjakslaadimine ning hoiustamine toimub ohutuse mõttes kindlaks määratud kohas ja käsklustega.
Viira (perekonnanimi)
Viira on eesti perekonnanimi.
2020. aasta 1. jaanuari seisuga oli Eestis perekonnanimi Viira 516 inimesel: 241 mehel ja 275 naisel. Perekonnanimede levikult on Viira meeste seas 216. kohal ja naiste seas 219. kohal. Nimi on levinuim Viljandi maakonnas, kus neid oli maakonna 10 000 elaniku kohta 14,07.
Kapa
Kapa (suurtähena Κ, väiketähena κ, kreeka κάππα) on kreeka tähestiku 10. täht. Kapa väärtus kreeka numbrina on 20.
Kapale vastavad ladina tähestiku K ja kirillitsa К.
Virolahti
Virolahti on küla Soomes Kymenlaakso maakonnas, Virolahti valla kirikuküla.
Alamkate
Alamkate on matemaatikas vaadeldava hulga mõne katte selline alamsüsteem, mis osutub samuti katteks.
Korrutamine
Korrutamiseks ehk korrutamistehteks nimetatakse matemaatikas tehet, mis seisneb võrdsete liidetavate korduvas liitmises, ja selle tehte kõikvõimalikke üldistusi. Korrutamine on koos liitmise, lahutamise ja oma pöördtehte jagamisega üks aritmeetika neljast põhitehtest. Korrutustehte operande nimetatakse teguriteks ja tulemust korrutiseks. Korrutamise tehtemärgina kasutatakse enamasti sümboleid "·", "×" või kirjutatakse tegurid lihtsalt teineteise kõrvale. Tegurite a ja b korrutis esitatakse järelikult kujul
Üldistused
Korrutustehte mittekommutatiivne üldistus on näiteks maatriksite korrutamine ja funktsioonide kompositsioon. Näide mitteassotsiatiivsest üldistusest on vektorkorrutis. Ülalantud definitsiooni ei mahu aga näiteks skalaarkorrutis, sest kahe vektori skalaarkorrutis pole vektor vaid arv.
Kui algebralises struktuuris on lisaks korrutamisele defineeritud ka liitmine, siis eeldatakse enamasti, et korrutamine on liitmise suhtes distributiivne.
Edward II
Edward II (25. aprill 1284 Caernarvonshire, Wales – 21. september, 1327 Gloucestershire) oli Inglismaa kuningas (1307–1327), Iirimaa lord ja Akvitaania hertsog.
Tema valitsejatiitel oli. Edward II sündis Inglise kuninga Edward I 16. lapse ja 5. pojana. Tema vendadest 4 olid juba surnud ja viimane suri samal aastal. Nii sai Edwardist troonipärija. Tema õdedest sai täiskasvanuks 5 ja kui maha arvata üks, kellest sai nunn, kestab neist ülejäänute sugu tänapäevani.
Edward II oli esimene Walesi printsi tiitli kandja. Selle tiitli kinnitas Inglismaa parlament 7. veebruaril 1301. pisi|vasakul|Edward II kroonimine. Kaasaegne joonistus pisi|vasakul|Edward II
Edward II sai Inglise kuningaks 7. juuli 1307 – 20. jaanuar 1327, pärast oma isa surma, mis juhtus siis, kui nad olid 7. juulil 1307 sõjakäigul Šotimaa vastu. Isa palus oma pojal jätkata sõda šotlaste vastu, kuid pojal puudusid isa pealehakkamine ja ambitsioonid. Ta oleks parema meelega elu nautinud, aga kodumaa ebastabiilne poliitiline olukord ei võimaldanud eriti sedagi. Aadlike rahutused tema võimu ajal olid tavalised.
Edwardi valitud soosikud ei olnud rahvale meeltmööda. Esimene soosik oli Piers Galveston, kelle Edward nimetas Cornwalli hertsogiks. Galveston armastas teisi aadlikke solvata, arvates, et kuninga soosingu tõttu ei juhtu temaga midagi. Siiski keeldus hulk hertsogeid 1310 osalemast parlamendi töös, kui Galveston selles kaasa teeb, ja parlament kogunes alles pärast Galvestoni vabastamist. 1312. aasta juunis teised aadlikud vangistasid Galvestoni ja hukkasid ta.
23. ja 24. juunil 1314 kaotas Edwardi juhitud Inglise sõjavägi Bannockburni lahingus hävitavalt umbes 2½ korda väiksemale Šotimaa vägedele, mida juhtis Šotimaa kuningas (1306–1329) Robert Bruce. See lahing kinnistas Šotimaa iseseisvuse, kuigi ametlikult tunnustas Inglismaa Šotimaa sõltumatust alles kümmekond aastat hiljem. Bannockburni lahingut peavad õpetlased Inglismaa kõige hullemaks sõjaliseks kaotuseks pärast 1066 toimunud Hastingsi lahingut.
Edwardi järgmised soosikud olid Hugh le Despenser vanem ja Hugh le Despenser noorem. Despenserid olid hullupööra ahned: nad kuulutasid kehtetuks õiguspäraseid lepinguid, hõivasid teiste aadlike maid ja petsid neid, et oma varandust suurendada. Pärast seda, kui nende vaenlasteks olid muutunud kõik alates kuningannast kuni lihtrahvani, pidi Edward II mõlemad le Despenserid 1321 pagendama, misjärel neist said mereröövlid.
Prantsuse kuningas nõudis Akvitaania hertsogilt Edwardilt, Akvitaania hertsogkonna, Gascogne'i eest maksu, millest Edward keeldus. See tekitas kuningakodade vahel pingeid, mida lahendama saatis Edward oma naise Isabelle'i. Kuid Prantsusmaal leppis Isabelle kokku Roger Mortimeriga, et kukutavad ebapopulaarseks muutunud Edwardi ja uueks kuningaks saab Isabelle'i alaealine poeg Edward III, kelle nimel siis Isabelle ja Roger saaksid valitseda.
Need plaanid said teatavaks, aga Edward oli muutunud nii ebapopulaarseks, et ta ei suutnud leida õieti kedagi, kes talle appi tuleks, peale le Despenserite, mis teiste soovi kuningat abistada veelgi vähendas. Roger Mortimer ja Isabelle tungisid Inglismaale 1326. aasta septembris. Oktoobris tekkisid Londonis rahutused, sõjavägi keeldus kuninga eest võitlemast ja Edward põgenes Walesi. Kuigi Edward oli olnud Walesi prints, ei tahtnud sealsed elanikud Inglismaale alluda, vahistasid kuninga ja le Despenserid ning andsid nad Inglismaale välja, kus le Despenserid mõisteti surma ja hukati. Isabelle oli probleemi ees: ta soovis oma mehest vabaneda, kuid viisil, mis ei seaks kahtluse alla tema poja pärimisõigust. Sellepärast ei andnud ta Edwardit riigireetmises süüdistatuna kohtu alla, vaid tõenäoliselt tapeti Edward Londonis vangistuses, ilma et teda oleks kohtu alla antud.
1330 korraldas tollal 17-aastane Edward III paleepöörde, millega kukutas Roger Mortimeri ja laskis ta võimuliialdustes süüdistatuna ilma kohtuta hukata, Isabelle pagendati riigi ääremaadele. Ometi on kõik Inglise kuningad alates Henry VIII-st ka Roger Mortimeri järeltulijad.
Abielu ja lapsed
Edward II sündis Inglismaa kuninga Edward I ja Kastiilia Eleanori 16. lapsena ja 5. pojana.
Edward II abiellus 25. jaanuaril 1308. aastal Prantsusmaa kuninga (1285–1314) Philippe IV tütre, Prantsuse Isabelle'iga ( (1295–1358). Nad said neli last:
Kõik lapsed elasid oma isast kauem. John suri 20-aastaselt arvatavasti palavikku, ülejäänud lapsed abiellusid. Joan abiellus Šotimaa kuninga David II-ga, kuid lapsi tal ei olnud. Eleanoril oli abielust kaks poega, kes said mõlemad täiskasvanuks, kuid lapselapsi tal polnud. Edwardi sugu kestab tänapäevani ning kõik tema järel Inglismaad ja Suurbritanniat valitsenud monarhid on tema järeltulijad.
Isabelle oli kolme Prantsuse kuninga – Louis X, Philippe V, Charles IV – õde, kes kõik järglasteta surid. Seetõttu arvas Edward III, et Prantsuse troon peaks kuuluma temale, ja kuulutas iseend ka Prantsuse kuningaks. See põhjustas Saja-aastase sõja.
Zelenogorsk (Krasnojarski krai)
Zelenogorsk on kinnine linn Venemaal Krasnojarski krais, mis asub Krasnojarskist 150 km idas, Kani jõe kaldal.
Linn asutati 1956. aastal kinnise linnana. Ametlikes dokumentides kandis Nõukogude ajal nime Zaozjornõi-13, hiljem Krasnojarsk-45.
Zelenogorskis toodetakse madalalt rikastatud tuumakütust tuumaenergeetika tarbeks. Samas ettevõttes toodetakse ka heli- ja videokassette ning televiisoreid Thomson.
Bougainville
thumb|Bougainville'i saar Paapua Uus-Guinea halduskaardil thumb|Bougainville'i reljeef Bougainville (inglise; tok-pisini Bik Buka) on saar Melaneesias, geograafiliselt üks Saalomoni saartest, poliitiliselt kuulub Paapua Uus-Guineale, moodustades põhiosa Bougainville'i autonoomsest piirkonnast.
Bougainville'i pindala on 9318 km². Saar on mägine, kõrgeim tipp on 2715 meetri kõrgune Balbi vulkaan.
Bougainville'il elas 2008. aasta seisuga 175 160 inimest. Rahvastiku tihedus oli 18,80 inimest ruutkilomeetri kohta.
Ajalugu
Bougainville on olnud asustatud vähemalt 33 000 aastat.
Põhja- ja Lõuna-Bougainville'is räägitakse idapaapua keeli, mille päritolu ja sugulussuhted on teadmata. Nähtavasti on nende keelte kõnelejad saarte põlisasukad. Saare keskosas kõneldakse austroneesia keeli, mille tõid saarele Lapita kultuuri kandjad lääne poolt umbes 3000 aastat tagasi.
Saksa Uus-Guinea kehtestas oma kontrolli Bougainville'i ja selle lähedal paiknevate saarte Buka, Choiseuli saare, Shortlandi ja Treasury saarte üle 1885, kuid ei laiendanud oma võimu kagu poole ülejäänud Saalomoni saartele. Suurbritannia kuulutas ülejäänud Saalomoni saared 1893 oma protektoraadiks. 1899 hõivas Suurbritannia Saksa Uus-Guinea idapoolseimad saared ja 1900 loobus Saksamaa õigusest kõigile Saalomoni saartele peale Bougainville'i, saades vastutasuks Lääne-Samoa, mis tänapäeval moodustab Samoa riigi.
Esimese maailmasõja ajal okupeeris Austraalia kogu Saksa Uus-Guinea ja Rahvasteliit andis 1920 kogu selle territooriumi Austraalia halduse alla.
1942 vallutas Bougainville'i Jaapan, kes kasutas saart Teise maailmasõja ajal baasina rünnakute korraldamiseks Guadalcanalile, kus asub tänapäeva Saalomoni Saarte pealinn Honiara, ja teistele liitlaste territooriumidele. 1943. aasta novembrist 1944. aasta aprillini püüdsid liitlased Bougainville'i vallutada, aga jaapanlased taganesid mägedesse ja säilitasid sõja lõpuni oma väed saarel. Alles Jaapani keiser Hirohito käskis neil 2. septembril 1945 alla anda, misjärel Jaapani sõdurid saadeti Jaapanisse.
Paapua Uus-Guinea iseseisvus 1975. aastal. Sellest ajast moodustab Bougainville koos oma looderannikul asuva Buka saare ning mõne põhjas ja kirdes asuva atolliga Paapua Uus-Guinea Põhja-Saalomoni saarte provintsi.
1988–1998 toimunud kodusõjas hukkus üle 15 000 inimese. 2001. aastal sõlmitud rahulepingus lubati korraldada iseseisvusreferendum.
Sügisel 2019 oli kavas korraldada iseseisvusreferendum. Referendum toimus 23. novembrist kuni 7. detsembrini ja tulemused kuulutati välja 11. detsembril 2019. 98% hääletanutest eelistas täielikku iseseisvust. Hääletus ei ole Paapua Uus-Guinea valitsusele siduv.
Luht
pisi|Kasari luht Kloostri silla juures pisi|Kasari luht Kloostri lähistel Luht ehk lamminiit on suurveega üleujutatav niit jõe oru lammil või madalal järverannal.
Luhad on sageli madalsood või soostunud niidud. Ained, mida veega üha peale kantakse (eriti fosfor), muudavad luha mulla viljakaks. Võrreldes teiste poollooduslike kooslustega on luhtade taimestik lopsakas, kuid liigivaene. Luhtasid kasutatakse peamiselt loodusliku heinamaana. Söödaväärtus on seal harilikult väike.
Kujunemine
Luhad on kujunenud enamasti lammimetsadest. Tuntuimad luhad paiknevad suuremate jõgede (Emajõgi, Pärnu, Kasari) ääres. Enamasti on need luhad lagedad, puid ja põõsaid esineb harva. Kui luhta ei niideta ega kasutata karjamaana, siis kasvab ta kiiresti kinni. Luhtade pindala on Eestis viimase 50 aasta jooksul tunduvalt vähenenud just karjatamise puudumise tõttu. Enamasti on luhad tekkinud inimtegevuse mõjul: niidukooslused on kujunenud jõgede ääres asunud (lammi)metsade maharaiumisele järgnenud karjatamise ja niitmise tulemusena. Sajandeid kestnud inimmõju ja looduslike tingimuste (üleujutustega kaasnev toitainete ja muda juurdekanne ning liigniiskus) toimel on luhtadel välja kujunenud omapärased taime- ja loomakooslused.
Esindatud liigid
Puurindes kasvavad luhal tamm, hall lepp, haab, toomingas, sanglepp ja paju. Põõsarindes võib kohata pajusid ja harilikku sarapuud. Rohurindes kasvab palju aruniitude taimi. Luhal kasvavad lamba-aruhein, keskmine värihein, harilik kastehein, punane aruhein, kassikäpp, mägiristik, angerpist, keskmine teeleht, pikalehine mailane, tarnad, hanijalg, angervaks ja paljud teised rohttaimed.
Kuigi luhtadel elab palju kurvitsalisi, erineb sealne linnustik rannaniitude ja alvarite omast. Luhtadele on iseloomulikud tikutaja, kiivitaja, rukkirästas, suurkoovitaja, rohunepp, mustsaba-vigle, tutkas, soo-loorkull, roo-loorkull ja paljud ujupardid, näiteks sinikael. Iseloomulikke pesitsejaid on kokku umbkaudu 30 liiki.
Eesti luhad ja nende hooldamine
pisi|Luht [[Soomaal juunikuu varahommikul.]] 1960. aastatel arvati luhad katvat Eestis 830 km². 1993–1996 toimunud inventuuri andmetel oli heas või rahuldavas seisukorras säilinud luhtasid alles veel 125 km². Niitmise ja karjatamise lõppemisel hakkab luhtadel vohama võsa. Kinnikasvamise tulemusena kaovad luhtadele iseloomulikud kooslused.
Täis- ja murdosa
Matemaatikas nimetatakse reaalarvu täisosaks suurimat täisarvu, mis ei ole sellest arvust suurem. Reaalarvu murdosaks nimetatakse arvu ja selle täisosa vahet.
Näiteks arvu 3,67 täisosa on 3 ja murdosa on 0,67.
Friedebert Tuglase novelliauhind
Friedebert Tuglase novelliauhind on kirjandusauhind, mille asutas Friedebert Tuglas 1970. aastal. Esimesi laureaate autasustati kirjaniku sünnipäeval, 2. märtsil 1971. Sama aasta 15. aprillil Tuglas suri.
Auhind koosneb Tuglase soovi kohaselt laureaadile pühendatud spetsiaalsest bibliofiilsest trükisest ja rahalisest preemiast. Auhindu on igal aastal kaks, need määratakse eelmisel aastal ilmunud parimate novellide eest. Ajakirjades ja raamatutena ilmunud paarisajast uudisnovellist valib iga žürii liige välja kaks, mille üle arutama hakatakse. On saanud kirjutamata reegliks, et kahel aastal järjest ühte ja sama autorit ei auhinnata.
Laureaadid
1971
1972
1973
1975
1976
1977
1978
1980
1981 1982
1983
1984 1985
1986
1987
1989
1990
1991
1992
1993
1994 1995
1996
1997
1998
1999
2000
2001
2002
2003
2004
Biograafiad (N)
Biograafiad (N)
Friedebert Tuglase novelliauhind
Laureaadid
2005
2006
Biograafiad (N)
Na
Vaata Biograafiad (Na)
Friedebert Tuglase novelliauhind
Laureaadid
2007
2008
Biograafiad (N)
Ne
Vaata Biograafiad (Ne)
Friedebert Tuglase novelliauhind
Laureaadid
2009
2010
Biograafiad (N)
Ni
Vaata Biograafiad (Ni)
No
Vaata Biograafiad (No)
Friedebert Tuglase novelliauhind
Laureaadid
2011
2012
2013
2014
2015
2016
2017
2018
2019
2020
2021
2022
2023
Tiksi
Tiksi (jakuudi keeles Тиксии) on alev Venemaal, Sahha Vabariigi Buluni ulussi halduskeskus.
Asub Laptevite mere Tiksi lahe kaldal Leena suudme lähedal. Elanike arv oli 5400 (2008). 1989. aasta rahvaloenduse andmeil oli alevi elanike arv 11 649. 2010. aasta rahvaloenduse andmeil oli elanike arv 5055.
Tiksi on tähtis sadam Kirdeväila ääres. Navigatsiooniperiood kestab alla 3 kuu. Asula tekkis 1933. aastal aasta varem valminud polaarjaama lähedale.
Alevis asub geokosmofüüsika observatoorium ja lennuväli, mida kasutavad Tupolev Tu-95 kaugmaapommituslennukid.
Muhulane
Muhulane on kord kuus ilmuv ajaleht, mis vahendab peamiselt Muhu saare uudiseid ja kirjutab muhulastega seotust.
Ajalehe asutas ajakirjanik Vassili Auväärt (1928–2012). Esimene number ilmus jaanuaris 1990.
Auväärt toimetas lehte 2004. aasta lõpuni (15 aastakäiku) ning tegi sellele kaastööd ka hiljem.
2005. aastast on ajalehe toimetaja Muhust pärit ajakirjanik Anu Pallas.
Juhan Kuke valitsus
Juhan Kuke valitsus tegutses 21. novembrist 1922 kuni 2. augustini 1923. Riigikogu kinnitas Juhan Kuke juhitud valitsuse ametisse 21. novembril 1922. Valitsuse poolt hääletasid põllumeeste rühm, rahvaerakonna rühm ja tööerakonna rühm (35 inimest). Erapooletud olid kristlik rahvaerakond, sakslaste ja venelaste esindajad. Kogu pahem tiib: sotsiaaldemokraadid, isesotsid, kommunistid hääletasid valitsuse vastu (27 inimest) (Postimees, 22. nov. 1922, lk. 2).
Vikilingid
Valitsuse kriisi lahendamine "Meie Maa" 22. november 1922, lk 2
Signe Rosenberg
Signe Rosenberg (aastani 2009 Signe Liiv; sündinud 3. aprillil 1979) on eesti majandusteadlane.
Ta töötab Tallinna Tehnikaülikooli Majandusanalüüsi ja Rahanduse Instituudis.
Isiklikku
Tema ema on Tallinna Ülikooli inglise filoloogia professor Suliko Liiv (1953), isa on psühhiaater Anti Liiv (1946) ja vend Innar Liiv (1982) on Tallinna Tehnikaülikooli professor. Tal on lapsed Rianna ja Richard.
Stiene raudteejaam
pisi|Stiene endine jaamahoone Stiene raudteejaam oli raudteejaam Tallinna–Pärnu–Riia raudteel Limbaži piirkonnas ja Skulte vallas. Jaam asus Riia raudteejaamast 66,1 km kaugusel.
Peatus rajati aastal 1934 Stiene mõisa elanike tarbeks. Kahekorruseline jaamahoone valmis aastal 1938, selle projekteeris arhitekt T. Dumpis. Tänapäeval on hoonekasutusel elumajana. Aastal 1991 pikendati elektriraudtee Skulte peatuseni ja see muudeti raudteejaamaks. Algselt kavandatud liini pikendamine Stiene jaamani jäi ära ja jaamast sai peatus Limbažisse sõitvate rongide jaoks. Viimane rong peatus seal aastal 1999. Aastatel 2005–2006 võeti Läti poolelt metallivaraste rüüstatud raudtee kuni Skulteni üles. Peatuse likvideerimisel kuulusid sealsete ehitiste hulka jaamahoone, kaks ooteplatvormi, lindla, käimla ja kaev.
Edward VI
Edward VI (sündinud Edward Tudor; 12. oktoober 1537, Middlesex – 6. juuli 1553, Greenwich) oli Inglismaa ja Iirimaa kuningas (28. jaanuar 1547 – 6. juuli 1553). Henry VIII ja Jane Seymouri poeg.
Edward VII
Edward VII (sünninimega Albert Edward; 9. november 1841 London – 6. mai 1910 London) oli Suurbritannia ja Iirimaa Ühendkuningriigi kuningas ja India keiser alates 22. jaanuarist 1901 kuni surmani aastal 1910.
Edward VI
Valitsejatiitel: By the Grace of God, King of England, France and Ireland, Defender of the Faith, and of the Church of England and also of Ireland in Earth Supreme Head (Dei Gracia Anglie, Francie et Hibernie Rex, Fidei Defensor, et in terra ecclesie Anglicane et Hibernice supremum caput)
Edward VII
Edward oli esimene Saksi-Coburgi ja Gotha soost Briti monarh. Tema ema oli kuninganna Victoria ja isa prints Albert. Ema kutsus teda hüüdnimega “Bertie”.
Edward VI
Edward sündis 1537. aastal, kui ta isa, Henry VIII oli juba 46-aastane. Tema ema suri aga paar päeva pärast sünnitust. Ema eest oli talle Henry VIII viimane naine Katherine Parr, kes suri 1548. aastal. Edward sai väga hea hariduse, osutudes sama andekaks kui ta isa, osates juba üheksa-aastaselt kreeka, ladina ja prantsuse keelt, ent samas hoiti teda ka muust maailmast eraldatult, sest ta isa kartis paaniliselt, et midagi võib ta ainsa seadusliku meessoost järeltulijaga juhtuda. Edwardi tervis oli sünnist saadik küllaltki nõrk, tal oli kahvatu näojume, nagu ta vanaisal Henry VII-l ning ta haigestus kergesti. Tänu Katherine Parrile sai Edwardist ka veendunud protestant, kes pööras usuasjade sisulisele küljele tunduvalt rohkem tähelepanu kui ta isa.
Edward VII
Valitsejatiitel
pisi|vasakul|Edward VII kroonimisrüüs [[Luke Fildesi maali koopial (1902)]]
Edward VI
Edwardi lapsepõlv jäi aga lühikeseks, sest juba enne, kui ta jõudis kümneaastaseks saada, suri Henry VIII ning Edward kuulutati kuningaks. Tegeliku võimu haaras enda kätte kuninga onu lordprotektor Somerseti hertsog Edward Seymour, keda toetas lordkantsler Richard Rich ja kellega hakkas võimu pärast võitlema vend Thomas Seymour, kes abiellus Katherine Parriga ning püüdis pärast tolle surma saada enda naiseks Henry VIII tütart Elizabethi. Peagi küpses vandenõu Edwardi kukutamiseks, Thomas Seymour kavatseski panna troonile Elizabethi ning ise kuningana valitseda. 1549. aasta alguses plaanis ta kuninga röövida, kuid selle nurjas Edwardi lemmikkoera kohalolek. Järgnevalt vangistatud Thomas Seymour hukati, kuid ka Edward Seymouri positsioon muutus üha ebastabiilsemaks, sest ta ei tulnud toime riigi üha keerulisemaks muutuva majandusolukorraga. Samuti oli ta alustanud sõda Šotimaa vastu, et saavutada Edwardi ja lapskuninganna Mary Stuarti abielu, mis oleks kahe riigi suhteid taas silunud. Kuid sõda ei kulgenud hästi, sest šotlastele tõttasid appi prantslased. Riigis puhkesid rahutused ning Edward Seymour pidi rakendama karme meetmeid, et neid maha suruda. Nõnda muutus ta üha ebapopulaarsemaks.
Ott (perekonnanimi)
Ott on eesti ja saksa perekonnanimi.
Edward VII
Valitsemine
Et tema ema elas kaua, sai Edward kuningaks alles 59-aastaselt.
Edward VI
Lõpuks sunnitigi Edward VI-t Edward Seymouri riigireeturiks nimetama ning võimule tõusis Northumberlandi hertsog John Dudley, kes asus upitama oma kaitsealust Jane Greyd, samuti Henry VII lapselast, keda ta lootis Edwardiga naita. Edward Seymour hukati aga 1552. aastal. Samal ajal viidi läbi oluline pööre protestantismi poole: ladinakeelne missa keelustati ning anti välja ka ingliskeelne palveraamat. Selle reformi taga olid Dudley ja Canterbury peapiiskop Thomas Cranmer, ent kindlasti toetas seda ka kuningas, kes teatavasti oli veendunud protestant. Kuid see muudatus oli vastukarva nii paljudele katoliku usule truuks jäänud ülikutele kui ka lihtinimestele, kelle harjumuspäraseid usukombeid üritati oluliselt muuta. Seega sillutas see teed hilisemale katoliiklikule restauratsioonile Mary I ajal, kes valmistas oma kuningast vennale usuliste veendumuste pärast tõsist meelehärmi.
1552. aastal haigestus Edward aga rõugetesse ning oleks peaaegu surnud. Vaevalt paranenud, haigestus ta aga tiisikusse ning suri vaid 15-aastaselt 1553. aasta juulis. John Dudley mahhinatsioonide tulemusena tõusis troonile sama noor Jane Grey.
Ott (perekonnanimi)
2020. aasta 1. jaanuari seisuga oli Eestis perekonnanimi Ott 483 inimesel: 245 mehel ja 238 naisel. Perekonnanimede levikult on Ott meeste seas 208. kohal ja naiste seas 254. kohal. Nimi on levinuim Järva maakonnas, kus neid oli maakonna 10 000 elaniku kohta 11,26.
Edward VII
Valitsemine
Kui ta oli Walesi prints, siis oli ta tuntud rohkem esimese eesnime järgi Albertina. Et aga seda nime peeti saksapäraseks ja sellenimelisi valitsejaid polnud Inglismaal enne olnud, kasutas ta valitsejana oma teist eesnime.
Pereelu
pisi|vasakul|Edward VII Teda on nimetatud Euroopa onuks, sest ta oli paljudele valitsejatele onu, sealhulgas Saksamaa keisrile Wilhelm II-le ja Venemaa keisri Nikolai II abikaasale Aleksandra Fjodorovnale. Tema teine hüüdnimi oli Edward Nautleja. Tema ema kuninganna Victoria kutsus teda Bertieks.
Edward VII-l oli ka hulk armukesi ja mitu abieluvälist last. Tema viimase armukese Alice Keppeli lapselaps on Camilla Parker Bowles, kes oli omakorda tänapäevase Walesi printsi armuke ja on nüüdne abikaasa.
Vabamüürlus
Albert Edward oli Walesi printsina juhatav Inglismaa Ühendatud Suurlooži suurmeister ehk Grand Master aastatel 1874–1901.
Seosed Eestiga
1908. aasta 27.–29. mail (ukj 9.–11. juunil) toimus Tallinnas kuningas Edward VII ja keiser Nikolai II kolmepäevane kohtumine. Selle eesmärk oli sõlmida kahe riigi vahelised poliitilised ja sõjalised koostöökokkulepped. Riikide välisministrite juuresolekul sõlmiti leping Makedoonias muudatuste läbiviimiseks ja Osmanite riigi nõrgestamiseks. Kohtumise järel annetas kuningas 10. juunil 1908 Suurbritannia Kuningliku Victoria Ordu auliikme staatuse mitmetele Venemaa riigi- ja mereväetegelastele: nende hulgas olid ka Balti kindralkuberner parun Aleksandr Möller-Zakomelski, kes sai ordu suurristi auliikmeks, Tallinnas asunud laevastiku ülem Nikolai von Essen (rüütel-komandör), Eestimaa tsiviilkuberner Izmail Korostovets (rüütel-komandör), Tallinna politseimeister Lev Tsitserošin (4. järk) ja Tallinna politsei abikomissar Ivan Gensior (5. järk).
Surm
Edward VII matustel sai kokku suur osa Euroopa kroonitud peadest ja neid on tagantjärele nimetatud vana Euroopa matusteks. Varsti puhkenud maailmasõjas sõdisid paljud neist üksteise vastu, paljud kaotasid ka võimu.
Anjala (Anjalankoski)
Anjala on praegune Anjalankoski linnaosa ja endine vald Soomes Kymi läänis (praegune Lõuna-Soome lään) Kymenlaakso maakonnas. Vallas elas 1973. aastal 5900 inimest ja rahvastiku tihedus 38 in/km². 1975. aastal liideti vald Anjalankoski linnaga.
Külad
Ahvio, Anjala, Junkkari, Kaukasuo, Korpi, Muhniemi, Takamaa, Ummeljoki.
WC (räppar)
William L. Calhoun, Jr. (sündinud 1970), esinejanimega WC (hääldatakse "Dub-C", mitte "Double-U-C"), on Ameerika lääneranniku räppar.
Ta sündis USA Texase osariigis, aga kolis juba lapsena Los Angelesse.
Karjäär
WC alustas karjääri salajaste räpigruppidega, nagu näiteks Low Profile ja WC and the Maad Circle. Tema 1998. aasta soolodebüüt "The Shadiest One" jõudis esikahekümnesse lugudega "Cheddar", "Just Clownin'" ja "Better Days". 2002. aasta albumi "The Ghetto Heisman" lugu "The Streets" pääses samuti edetabelisse.
Ananiasz Zajączkowski
Ananiasz Zajączkowski (12. november 1903 Trakai – 6. aprill 1970 Rooma) oli karaiimi päritolu poola orientalist (turkoloog), Varssavi ülikooli professor.
Armand d'Athos
Armand d'Athos ehk Armand, Sillègue'i, Athose ja Autevielle'i isand (umbes 1615 – 21. detsember 1643) oli Prantsuse sõjaväelane (musketär).
Ta sündis Prantsuse Navarras Béarnis. Ta oli sõber Isaac de Porthau ja Henri d'Aramitziga, kes olid Alexandre Dumas'le inspiratriooniks Porthose ja Aramise tegelaskuju loomisel. Armand d'Athose järgi nimetas Dumas Athose. Ta oli lähedane sõber ka Artagnani krahviga ("d'Artagnan"), kes ta elu päästis. Armand hukkus 1643. aastal duellil.
Frans Eemil Sillanpää
pisi|Frans Eemil Sillanpää 1939. aastal Frans Eemil Sillanpää (16. september 1888 Hämeenkyrö vald – 3. juuni 1964 Helsingi) oli soome kirjanik.
Tema looming eritleb põhjalikult hingeelu ning käsitleb varjundirohkelt inimese ja looduse vahekorda. Romaanides avaldub kibe ühiskonnakriitika.
Sillanpää tuntuimad romaanid on "Vaga viletsus" (1919, eesti keeles 1923), "Noorena uinunud" (1931, eesti keeles "Silja" 1935), "Inimesed suveöös" (1934, eesti keeles 1936) ja "Inimelu võlu ja vaev" (1945, eesti keeles 1975).
1939 anti Sillanpääle Nobeli kirjandusauhind.
Transpositsioon
Transpositsioon võib tähendada:
Matemaatikas
Mujal
Isaac de Porthau
Isaac de Porthau (30. jaanuar 1617 – 13. juuli 1712) oli Prantsuse sõjaväelane (musketär).
Tema järgi on Alexandre Dumas loonud Porthose tegelaskuju oma romaanis "Kolm musketäri" ja selle järgedes.
Konstantin Pätsi esimene valitsus
Konstantin Pätsi valitsus tegutses 25. jaanuarist 1921 kuni 21. novembrini 1922. Tegemist oli parempoolse valitsusega: Tööerakonnast kuni põllumeestekoguni. Riigivanemaks sai Konstantin Päts. Haridusministeerium läks kristlaste juhtimisele. Kui arvestada Asutava Kogu seisukohta ja suhtumist haridusküsimustesse, kui meenutada, kuidas Asutav Kogu mahakiskuvalt arvustas kirikut, kristlikku õpetust koolis ja ristiusku üldiselt, siis peab õieti imestama, et nii kiiresti, aasta paari pärast usaldas I Riigikogu koolielu juhtimine kristliku erakonna ministri H. Bauerile.
Anna Politkovskaja
pisi|Anna Politkovskaja (2005) Anna Stepanovna Politkovskaja (Анна Степановна Политковская; sünninimi Anna Mazepa; 30. august 1958 New York – 7. oktoober 2006 Moskva) oli Venemaa ajakirjanik ja publitsist.
Ta oli tuntud oma vastuseisu poolest Teisele Tšetšeenia sõjale ja Putini valitsusele.
Noorus
Anna Mazepa vanemad olid pärit Ukrainast. Tema sündimise ajal olid nad Ukraina NSV-d esindavad Nõukogude Liidu diplomaadid ÜRO juures.
Anna õppis Moskva Riiklikus Ülikoolis ajakirjandust. Ta lõpetas ülikooli 1980. aastal. Tema diplomitöö käsitles Marina Tsvetajeva loomingut.
Tegevus ajakirjanikuna
Aastatel 1982–1993 töötas Politkovskaja ajalehtedes Izvestija ja Vozdušnõi Transport, loomingulises ühenduses ESKART ning kirjastuses Paritet. Aastatel 1994–1999 oli ta ajalehe Obštšaja Gazeta juures vaatleja ja erakorraliste sündmuste osakonna juhataja. Alates 1999. aastast töötas ta ajalehe Novaja Gazeta juures vaatlejana.
Ta avaldas mitu auhinnatud raamatut Tšetšeeniast ja president Putini režiimist, viimane neist oli "Vene päevik".
Politkovskaja töö Tšetšeenias pälvis laialdast tunnustust. Vigastatud sõdurite ja kannatavate tsiviilelanike usutlemiseks külastas ta haiglaid ning põgenikelaagreid. Nende uurimuste tõttu keelati tal Tšetšeenia haiglates käimine ära.
Ta kirjutas arvukalt Tšetšeenia sõja vastaseid artikleid, sealhulgas mitmeid selliseid, mis olid eriliselt suunatud Tšetšeenia venemeelse peaministri Ramzan Kadõrovi alluvuses toime pandud kuritarvituste paljastamisele. Samuti kirjutas ta kriitilise raamatu Venemaa presidendist Vladimir Putinist, eriti Tšetšeenia sõja valguses. Politkovskaja oli kroonikuks muslimitest tsiviilisikute tapmistele, piinamistele, vägistamistele, inimröövidele ja kadumistele Vene sõjaväelaste ning julgeolekujõudude käte läbi. Tema viimane artikkel ajalehes Novaja Gazeta ("Карательный сговор") käsitles föderaaljõudude poolel võitlevate tšetšeeni salkade koosseisu ja tegevust.
5. oktoobril 2006 teatas Politkovskaja Vabadusraadiole saates "Час прессы" ("Pressitund") rubriigis "Пик часа" ("Tunni tipp") telefoni teel, et kavatseb avaldada artikli inimeste piinamistest ja röövimistest Tšetšeenias. Ta ütles: "Praegu on minu töölaual kaks fotot – piinamised Kadõrovi piinakambrites täna ja eile. Need on inimesed, kelle kadõrovlased röövisid täiesti arusaamatul põhjusel, ohverdasid lihtsalt selleks, et organiseerida PR-i. Üks neist on venelane, teine tšetšeen. Asja esitati nii, nagu nad oleksid võitlejad (боевики), kellega kadõrovlased Aleroi asula juures lahingut pidasid. See tuntud lugu, mis oli meie teleekraanidel, kui Kadõrov andis langenud (поверженных) võitlejate taustal riiklike ja teiste kanalite telekaamerate ees intervjuusid. Aga tegelikult kõik need inimesed rööviti, koguti kokku ja tapeti." Artikkel pidi Novaja Gazetas ilmuma 9. oktoobril. Politkovskaja pidi selle toimetusele üle andma 7. või 8. oktoobril. Toimetus seda ei saanud. 9. oktoobril ilmus Novaja Gazeta erinumber, mis kirjeldas üksikasjaliselt, millega Anna Politkovskaja tegeles alates 2006. aasta algusest.
Tegevus inimõiguste kaitsjana
Politkovskaja abistas langenud sõdurite emasid kohtus ja aitas tagada Nord-Osti pantvangikriisi ohvrite perekondade seaduslikke õigusi. Ta uuris korruptsiooni Venemaa kaitseministeeriumis ja Tšetšeenias paiknevate föderaalvägede ühendatud koondiste väejuhatuses. Nord-Osti pantvangikriisi ajal Moskvas oktoobris 2002 osales ta läbirääkimisel terroristidega ja viis pantvangidele vett.
Beslani pantvangikriisi ajal septembris 2004 püüti teda mürgitada lennukis teel Beslani. Politkovskaja teatel "kõrvaldati ta võitlusväljalt" (устранили из поля), et ta ei saaks olukorda ohjata.
Ähvardused ja salapärane mürgitusjuhtum
Politkovskaja sai tihti tapmisähvardusi. Aastal 2001 oli ta sunnitud põgenema Viini pärast korduvaid e-kirja teel saadud ähvardusi miilitsaohvitserilt, keda ta süüdistas tsiviilisikute vastu toime pandud kuritegudes.
Beslani kooli pantvangikriisi ajal 2004. aastal tabas Politkovskajat salapärane mürgitamisjuhtum, kui ta jõi teed lennukis teel Beslani, et aidata pidada läbirääkimisi pantvangivõtjatega. Tal hakkas erakordselt halb, ta kaotas teadvuse ja kooli ei jõudnudki. Ajakirjanike Kaitsmise Komitee (Committee to Protect Journalists) andmetel haigusjuhtumi põhjus ei selgunud.
Osaledes detsembris 2005 Viinis toimunud pressivabaduse konverentsil, mille organiseeris ühendus Piirideta Ajakirjanikud, ütles Politkovskaja: "Inimesed maksavad mõnikord eluga oma mõtete väljaütlemise eest. Mina ei ole ainuke, kes on ohus. Mul on näiteid, mis seda tõestavad."
Surm
Laupäeval, 7. oktoobril 2006 umbes kella 16.15 kohaliku aja järgi leidis tema naabrinaine Politkovskaja mahalastuna oma kortermaja liftist Moskva kesklinnas aadressil Lesnaja 8.
Esialgsed andmed viitasid tellimusmõrvale. Korrakaitseorganite teatel tulistas tumedate rõivastega pikemat kasvu tundmatu mees Politkovskajat lifti sisenemisel umbes kell 16.10 üks kord rindu ja seejärel kolm korda pähe. Kurjategija oli teda oodanud lifti juures. Politkovskaja oli tulnud autoga poest ja viinud osa toidukotte tuppa. Kurjategija ründas teda siis, kui ta oli ära toomas ülejäänud kotte.
Esialgsete teadete järgi leidsid militsionäärid liftist Makarovi püstoli ja neli hülssi. Ajaleht Kommersant teatas hiljem, et tegelikult kasutas kurjategija summutiga püstolit Iž, mistõttu naabrid laske ei kuulnud, ja tulistas kaks surmavat lasku südame piirkonda, kolmanda õlga ning neljanda kontroll-lasuna pähe. Mahaviilitud seerianumbriga püstol jäi sündmuskohale. Ajalehe Gazeta andmetel aga kasutas kurjategija 9-millimeetriste padrunite jaoks kohandatud gaasipüstolit. Ajaleht Vremja Novostei kordas sama versiooni ja lisas, et surnukeha kõrvalt leiti kaks 9-millimeetrist hülssi.
Kuriteo uurimine
Peaprokuratuuri eriti tähtsate asjade valitsus algatas kriminaalasja seoses inimese tapmisega tema ametitegevuse või ühiskondliku kohustuse tõttu (Venemaa Föderatsiooni Kriminaalkoodeksi § 105, teine osa, lõige b). RIA Novosti teatel võttis Venemaa prokurör Juri Tšaika uurimise isikliku kontrolli alla. Uurijate käsutuses oli turvakaamera salvestis, millel aga kurjategija nägu näha ei olnud. Siiski koostati fotorobot.
Novaja Gazeta peatoimetaja asetäitja teatas raadiojaamale Ehho Moskvõ, et väljaande ajakirjanikud olid alustanud sõltumatut uurimist. Neil olevat võimalik hankida rohkem informatsiooni kui uurimisorganitel ja midagi olevat juba teada. Ajalehe veebisaidil avaldatud pöördumises öeldi, et asjasse on segatud kas Ramzan Kadõrov või siis isikud, kes soovivad, et kahtlus langeks Kadõrovile.
8. oktoobril teatas raadiojaama Ehho Moskvõ peatoimetaja Dmitri Muratov, et üks Novaja Gazeta omanikke Riigiduuma saadik Aleksandr Lebedev on välja pannud 25 miljoni rubla suuruse tasu informatsiooni eest Anna Politkovskaja tapmise tellijate ja täideviijate kohta.
27. augustil 2007 teatas Venemaa peaprokurör Juri Tšaika, et seoses Politkovskaja mõrvaga on vahistatud kümme inimest, sealhulgas endised miilitsatöötajad, tšetšeeni kuritegeliku rühmituse juht ja üks FSB kaastöötaja. Siiski vabastati mitmed kahtlusalused peagi, sest neil oli alibi või nad olid seotud hoopis teiste kriminaalasjadega. Üheteistkümnest kahtlustatavast esitati süüdistus vaid viiele.
19. veebruaril 2009 mõistis kohus õigeks kolm mõrvas süüdistatavat, vennad Džabrail ja Ibragim Mahmudovi ning Sergei Hadžikurbanovi. 2009. aasta juunis otsustas Ülemkohtu sõjaline kolleegium tühistada õigeksmõistva otsuse ja saata süüasi rajoonikohtusse uuele kohtukoosseisule arutamiseks.
Meeleavaldused
7. oktoobri õhtul kogunesid Politkovskaja maja ette tema sugulased, sõbrad ja kolleegid. Sissepääsu juurde pandi valgeid ja punaseid nelke, põlesid küünlad.
Vabadusraadio teatel kogunes 8. oktoobril kell 12 kohaliku aja järgi Moskvasse Puškini väljakule Novopuškinski skväärile eri hinnangutel umbes 1500 kuni üle 3000 inimese. Nad kandsid plakateid "Anna tappis inimsööjalik võim", "Kreml tappis sõnavabaduse", "Anna on Venemaa suur tütar". Politkovskaja portree juurde asetati lilli ja asfaldil süüdati mitukümmend küünalt. Miitingul osalesid teiste seas inimõiguslased Ljudmila Aleksejeva ja Lev Ponomarjov, üks Jabloko juhte Sergei Mitrohhin, Jabloko inimõiguslaste fraktsiooni kaasesimees Vladimir Borštšev, Natsionaalbolševistliku Partei juht Eduard Limonov, Venemaa Vabariikliku Partei juht Vladimir Rõžkov, Ühinenud Kodanikerinde juht Marina Litvinovitš, Nikita Belõhh ja Ülevenemaalise Kodanike Kongressi kaasesimees Georgi Satarov. Sealsamas oli kell 14 kavas rahvakoosolek kodanike jälitamise vastu rahvustunnuse alusel, seega lehvisid rahva seas mõned Gruusia lipud ja paljudel kohalviibijatel olid riiete küljes märgid "olen grusiin" või kollased tähed. 15 minutit enne rahvakoosoleku algust olid noorsooliikumise Rossija Molodaja aktivistid riputanud Puškini mälestussambale plakati kirjaga "Politkovskaja on Vene Gongadze. Oranžid elukad, teie kannate veel vastutust tema surma eest." Enne rahvakoosolekut võeti plakat maha ja Gazeta.ru andmetel pidas miilits kinni ühe selle ülesriputajatest. Viis minutit pärast rahvakoosoleku algust trügis mitu noormeest miitinguliste hulka ja hakkas solvanguid hüüdma. Hüüetega "Fašism ei lähe läbi!" suruti neid militsionääride poole. Üks neist peeti kinni, kolm noormeest rabelesid militsionääride käest lahti ja põgenesid. Kaks militsionääri ajas neid taga, kuid ei saanud kätte.
Peterburis kogunesid inimesed 8. oktoobril Troitskaja väljakule Solovetsi kivi juurde.
RIA Novosti teatel kogunes 8. oktoobri õhtul Venemaa saatkonna juurde Helsingis üle tuhande inimese, kes tõid lilli ja küünlaid. Toimus rahvakoosolek, kus Soome parlamendi liikmed ja ühiskondlike organisatsioonide esindajad nõudsid tapmise hoolikat uurimist. Miitingud toimusid ka Lahtis, Tamperes ja Turus. Euroopa Liidu eesistujamaa Soome välisministeeriumi avalduses kutsuti Euroopa Liidu nimel üles kuritegu uurima ja avaldati kaastunnet ajakirjaniku perekonnale ning sõpradele. Soome ajakirjanike liit tegi avalduse, milles nimetas seda tapmist hoobiks ajakirjanduse pihta.
Üleskutsed
Ajakirjanike keskmajas Moskvas kohtusid 8. oktoobril Venemaa juhtivate ajakirjandusväljaannete esindajad ja otsustasid seada hukkunud ajakirjaniku Anna Politkovskaja üles UNESCO ajakirjandusvabaduse preemia kandidaadiks ning asutada Politkovskaja-nimeline preemia. Samuti tehti ettepanek kõigile venemaalastele mälestada Anna Politkovskajat üheksandal päeval pärast tema surma, 16. oktoobril, sidudes kõigile autodele leinalindid, kustutades kell 21 tubades valgus ja süüdates aknalaudadel küünlad.
Arvamusavaldused Venemaal
Inimõiguslane Ljudmila Aleksejeva on veendunud, et Politkovskaja tapmise põhjus oli tema kutsealane tegevus: "Ta paljastas vägivalda ja kaitses selle vägivalla ohvreid." 8. oktoobri rahvakoosolekul Moskvas ütles ta: "Meil tapetakse neid inimesi, kes räägivad tõtt, sest sellele, millest kirjutas Anja, polnud midagi vastu öelda."
Vabadusraadio korrespondent Andrei Babitski teatas 7. oktoobri õhtul: "Anna Politkovskaja on väga palju kirjutanud otseselt Ramzan Kadõrovist, sellest, mida ta tegi, ja sellest, milliseid metsikusi panid toime tema mehed Tšetšeenias. Ta joonistas pildi, mis ei lange üldse kokku selle Tšetšeenia-kuvandiga, mida täna püüavad luua Kadõrov ja tema suhtekorraldusgrupp. /.../ Tšetšeenia versioon tundub väga veenev. Ja ausalt öeldes, isegi kui seda uuritakse, on mul raske öelda, millised on šansid leida süüdlasi. Mulle tundub, et Venemaa praeguses poliitilises olukorras on need šansid väga väikesed."
Õiguskaitsekomitee "Гражданское содействие" esimees Svetlana Gannuškina teatas intervjuus raadiojaamale Ehho Moskvõ, et Anna Politkovskaja tapmine on seotud tema kutsetööga, kõige tõenäolisemalt Nord-Osti pantvangikriisi sõltumatu uurimisega.
Endine Nõukogude Liidu president Mihhail Gorbatšov, Novaja Gazeta aktsionär, ütles uudisteagentuurile Interfax, et see tapmine oli "võigas kuritegu."
Venemaa Ajakirjanike Liidu sekretär Igor Jakovenko ütles: "See on see haruldane juhtum, kus ei ole mitte mingeid kahtlusi selles, et tapmine on seotud ajakirjaniku kutsetööga. /.../ Politkovskaja on artiklite teravuse, kompromissituse, aususe, professionaalsuse poolest number üks Venemaa ajakirjanduses. Asendada ei ole teda absoluutselt mitte kellegagi. /.../ Mul on niisugune tunne, et kui täna ajakirjanikud ei suuda ühineda selle tapmise sõltumatu uurimise ümber, siis Venemaa ajakirjandus kui professionaalne nähtus meie maal mõneks ajaks lihtsalt kaob. Meil on olnud viimase 15 aasta jooksul 246 kutseliste ajakirjanike tapmist ja kordagi ei ole võim suutnud neid tapmisi normaalselt uurida. Sellepärast ei saa loota peaprokuratuurile, mis praegu just nagu asus asja uurima."
Al-Jazīrah teatel ütles Novaja Gazeta toimetaja asetäitja Vitali Jaroševski: "Esimene asi, mis pähe tuleb, on see, et Anna tapeti tema kutselise tegevuse eest. Me ei näe ühtegi teist motiivi sellele hirmsale kuritööle."
Grigori Javlinski: "Anna Politkovskaja oli number üks poliitilises ajakirjanduses, ta kirjutas kõike, mida mõtles, kõigest, mida nägi. /.../ Tema artiklid avasid kõige selle olemust, mis toimub Venemaa poliitikas ja üldse Venemaa elus. Ta oli inimene, kes suutis teha salajase avalikuks. /.../ Venemaa jäi peajagu lühemaks pärast seda, kui kaotas Anna Politkovskaja."
8. oktoobril teatas Tšetšeeni Vabariigi peaminister Ramzan Kadõrov ITAR-TASS-ile: "Tahan rõhutada, et vaatamata sellele, et Politkovskaja artiklid Tšetšeenia kohta ei olnud alati objektiivse iseloomuga, on mul ajakirjanikust siiralt ja inimlikult kahju. /.../ Kippuda ajakirjaniku elu kallale tähendab takistada sõnavabadust, mis on demokraatlikus ühiskonnas lubamatu. Juhtunu on tõsine ajend järele mõelda ja teha tõsised järeldused." Vastates ajakirjanike küsimusele "Tšetšeenia jälje" kohta, ütles Kadõrov, et "teha oletusi ilma mingite aluste ega tõsise tõestuseta tähendab arutleda kuulujuttude ja keelepeksu tasemel ning see ei kaunista ajakirjandust ega poliitikuid."
Novaja Gazeta kodulehel kirjutas Riigiduuma saadik Aleksandr Lebedev: "Anna Politkovskaja kuulus olemasoleva võimu järskude kriitikute hulka ja kõige lihtsam on täna kahtlustada neid, keda ta kritiseeris. Ent on tarvis järele mõelda: kas see pole mitte tee, millele meid tõukavad mõrva tegelikud tellijad? Ja kas mitte nördimuslaine ajakirjaniku kriitika objektide vastu polegi see efekt, millega nad arvestasid?"
Vladimir Lukin: "Meie võimude lihtsalt püha ja prioriteetne kohus on see mõrv paljastada. Sest selle tapmise paljastamata jäämine lasuks raske koormana võimude ja korrakaitseorganite õlul. /.../ Meil on ju traditsioon niisuguseid tapmisi mitte avastada või leida otsesed täideviijad, aga väga paljude tapmiste tellijaid pole seniajani nimetatud. Ja see peab olema erand reeglitest, muidu me jõuame väga halva ajani.