The_Moral_Demands_of_Memory
b) Antikvaarne ajalugu ja nostalgia
Teine ajalooteadvuse viis on antikvaarne: isik või rahvas vaatab oma minevikku armastuse ja ustavusega. Antikvaarse tunde väärtus seisneb selles, et see annab inimestele ja rahvastele juurte ja ajaloolise järjepidevuse tunde, lohutades neid eksistentsiaalse kindlustundega. Kuigi inimese või rahva eluviis on kõrvalt vaadates sattumuslik, päästab antikvaarne tunne meid ükskõiksusest, meeleheitest ja anoomiast, näidates selle eluviisi seost minevikuga, mis annab sellele tähenduse ja otstarbe: rahutule kosmopoliitilisele üha uuemate asjade jahtimisele vastanduv tunne, puu rahulolu oma juurtega, õnnelik teadmine, et ei olda täiesti juhuslikud ja suvalised, vaid minevikust pärijana välja kasvanud, õied ja viljad, ja enda olemasolu on siis vabandatud ja isegi õigustatud. See on antikvaarse tunde väärtuslik, isegi hädavajalik panus ellu. See tunne läheb aga eksi, kui ta austab mineviku asju lihtsalt sellepärast, et need on minevikus, ega tee vahet väärtusliku, vähem väärtusliku ja väärtusetu vahel, austab ainult mineviku autoriteedi pärast. Kui asi ei lähe äärmuseni või piirdub pisiasjadega, siis on see süütu, võib-olla isegi soovitatav. Muidu võib juhtuda nii, et kriitiline suhtumine minevikusse ja sellest õppimine lõigatakse ära. Antikvaarsel tundel on alati liiga kitsas silmaring. Enamikku asju üldse ei märgatagi, ja seda, mida nähakse, nähakse liiga lähedalt või isoleeritult; nähtavat ei seostata millegi muuga, mistõttu kõigele nähtavale omistatakse ühesugune tähtsus ja seetõttu igale üksikule asjale liiga suur tähtsus. Selleks aga, et mineviku suhtes õiglane olla, on tarvis väärtuse ja tähtsuse poolest vahet teha. Kui antikvaarne tunne saab valdavaks, takistab see valimatus kindlat otsust proovida midagi muud. Siis ei ole minevikul olevikku, ta jääb olevikust isoleerituks. Austus muudab meid võimetuks minevikust edasi minna. Antikvaarse hoiaku üks ilming on nostalgia, ja Nietzsche kriitikat võib võtta hoiatusena nostalgia ohtude eest. Avishai Margalit ütleb üldist arusaama väljendades, et nostalgiale on olemuslik sentimentaalsus, mis teatud olukordades moonutab reaalsust viisil, millel on moraalsed järelmid. Nostalgia moonutab minevikku, sest ta idealiseerib seda. Nostalgia on mälu või mälutäpsuse defekt. Üks teine autor läheb kaugemale ning väidab vägagi Nietzsche vaimus, et nostalgia ja mäletamine on vastandlikud, sest nostalgia on unustamine, kõigest regressiivne, mälu aga saab tagasi vaadata, et edasi liikuda ning muuta võimetuks tegevad väljamõeldised võimestavateks väljamõeldisteks, muutes suhtumist olevikusse ja tulevikusse. Nostalgia on eskapism, põgenemine oleviku keerukustest ja pettumustest kujuteldavasse kuldsesse minevikku, kus valitses puhas õnn. Minevik on ajas külmutatud ja nostalgik püüab taastada seda ideaali, tavaliselt katastroofiliste tagajärgedega, või ahastab selle pärast, et see on võimatu. Nõnda mõistetud nostalgial on just need jooned, mida Nietzsche antikvaarses hoiakus hukka mõistab. Nietzsche hoiakut tuleb tõsiselt võtta. Meie popkultuur on nostalgiast küllastatud, aga see on väga valikuline mäletamise ja unustamise vorm ning me peaksime olema valvel, et see ei moonutaks meie elu. Ent Nietzsche näeb antikvaarses hoiakus ka väärtust, ja tuleks vaadata, kas nostalgia saab panna aluse innovatsioonile ja kasvule. Ongi teistsuguseid arusaamu nostalgiast, mida arutatakse peamiselt psühholoogias ja sotsioloogias. Nostalgiaga kaasneb alati oleviku ja mineviku vastandus, mis on emotsionaalselt laetud ja millel on eksistentsiaalne tähtsus. On olemas tugev kiindumus mineviku sündmustesse, inimestesse, kohtadesse või aegadesse (tavaliselt suurem kui see, mida kaasajal tunti), mis üldiselt näitab, et kogetakse mingit järjepidevuse kaotust isiklikus või kollektiivses elus. Ühe arvamuse järgi on nostalgia lihtsalt kibemagus emotsionaalne reaktsioon sellele kogemusele. On ka öeldud, et nostalgia on tõlgendushoiak, milles inimene on teadlik lahknemisest oma elus. Aga see oleviku ja mineviku vastandus või lahknemine on nostalgia mõistes, see pole nostalgia moraalne ega psühholoogiline kriitika. Märkimist väärt on psühholoogiline kasu nostalgiast, ja kuna need kasud seletavad, kuidas nostalgia osaleb selles, kuidas inimesed kujundavad ja väärtustavad oma elu, siis võib öelda, et tal on ka eetiline väärtus.