Good_and_Evil:_An_Absolute_Conception
4 Kahetsus ja selle õppetunnid
Hollandlanna ütles, et ta vihkab Hitlerit paljude asjade pärast, aga kõige rohkem sellepärast, et Hitler tegi temast mõrtsuka. Välisest vaatekohast, mis arvestab tolleaegset kohutavat kurjust ja kannatust, võib tema reaktsioon tunduda ebaadekvaatne tema teo suhtelisele tähtsusetusele: tal on kindlasti paremaid põhjusi Hitlerit vihata, ja võib-olla sündsusetu pidada omaenda süü all kannatamist nii oluliseks. Ta võib vastata, et tema ei aseta oma kannatust kuskile, vaid kannatus asetab teda. Selgituseks alustab Gaita kahest kriitiliselt kaasatundvast vastusest tema arusaamale oma süü kaalust. Esiteks, kui arvestada, et reaktsioon enda tehtud kurjale erineb reaktsioonist kannatatud kurjale, ning taibata, et tema süükannatus tunnistamiseks, milleks ta on saanud, etendab tema elus teistsugust osa kui kannatus oma perekonna kaotuse pärast, siis võiks pakkuda, et ta asetas oma süü perspektiivi, suhestades seda paljude tolleaegsete massimõrvaritega. See aga oleks kohane ainult juhul, kui ta ei teeks olulist vahet sellel, mida tema tegid ja mida nemad tegid. Selle põhjal, mida ta ütles, ja asjaolude põhjal pole alust seda arvata. Võib-olla ta on tänulik, et tema süü ei ole suurem, aga see ei mõjuta tema süüd ja selle kannatavat tunnistamist. Teiseks, võidakse tähele panna, et tema süü on paratamatult isiklik ning on loomulik, et isiklikku ja piinavat ei kaalu üles teadmine teiste kannatusest. Vaatleja õuduse teise inimese kannatuse pärast kaalub kergesti üles arvutute teiste inimeste kannatuse nägemine, nii et ta ei ole enam tundlik nende individuaalsuse suhtes. Enda ränk kannatus ei sulandu aga määramatusse õudustundesse. Ka kahetsus jääb alles, kuigi selle rikutud vormid kipuvad sulanduma ühise süü tundesse, kus süüdi on kõik ja mitte keegi. Kahetsus jääb alles radikaalselt teisiti kui teised kannatuse vormid. Kes jääb truuks oma kahetsusele, peab alati kohatuks lohutust, mis põhineb teiste süü tunnistamisel. Kõiki teisi kannatusi (välja arvatud võib-olla see, mida Simone Weil nimetab õnnetuseks (malheur), saab lohutada, nähes neid teiste kannatuse valguses. Isak Dinesen ütles, et kõiki kannatusi saab taluda, kui panna need loo sisse või jutustada neist lugu. See ei kehti süüdlase kannatuste kohta, kui ta jääb truuks enda süüdlaseks tunnistamisele. Lohutav kaasluse "meie" võib alati pöörduda puhtloetlevaks "meieks", ja rängale kannatusele on iseloomulik nende vahel kõikumine. Mõnikord öeldakse, et leinas ja surmas oleme alati üksi ning kaaslusetundes on neil puhkudel midagi illusoorset. Siiski on ka neil puhkudel kaaslusest ehtsat ja rikkumata lohutust. Süü puhul võib teiste süü aga pakkuda ainult rikutud lohutust. Kahetsejad on radikaalselt üksi, ja sellepärast on kahetsus omamoodi maailmale suremine, nii nagu öeldakse, et maailm on kadunud nende jaoks, kes on endasse sulgunud, nagu läheneva surma hirmus. Hollandlanna ei saa rääkida lähtudes kaaslustundest, mida tingib mitteenesekeskne ja kaasatundev tundlikkus teiste suhtes. "Maailm" ei ole selles mõttes mitte ühine maailm, ja sellist ühisust märgistab kaasluse "meie". Need, kes on radikaalselt ja pidevalt enesesse sulgunud, kaotavad ühise maailma, kuid ei ole sellepärast veel ühisele maailmale kadunud. Sellises enesessesulgumuses saab kasutada ainult loetlevat "meiet". Et kahetsus on omamoodi maailmale suremine, siis võidakse seda pidada enesesse sulgumiseks ja sellele vastavaks maailmale suremiseks. Aga kahetsus ei ole enesesse sulgumine, vaid muu hulgas teiste (nende, kellele on liiga tehtud) reaalsuse tunnistamine. Kahetsuse rikutud vormid on enesesse sulgumise vorm. Siis saab enesesse sulgumise minast ehtsas kahetsuses avastatud radikaalselt ainulise mina võlts näivus. Ehtne patukahetsus on maailmale suremise liik, sest sellega avastatakse iseendas mõõde, mis ei saa tulla ühisesse ja lohutavasse kaaslusesse teistega. Sellepärast hollandlanna ei paigutanudki oma süüd. Seda ei saa paigutada ükski lugu meie ühistest kannatustest. Ei saa ka talle öelda, et ta omandaks perspektiivi, võrreldes seda sellega, mida teised on teinud ja kannatanud. Teiste kannatustest kuulmine ja nende reaalsuse teadvustamine võib võimaldada asetada oma kannatuse õigesse perspektiivi osalt sellepärast, et enesesse sulgumine ei lasknud meil näha teiste reaalsust. Aga kahetsus on just teiste reaalsuse tunnistamise vorm. Nii et hollandlannale ei saa ette öelda, et tema moraalne arusaam tollest ajast oleks hingekosutavam, kui ta vihkaks Hitlerit nende miljonite inimeste pärast, kelle ta mõrvas; see etteheide oleks kohane endasse sulgumise korral. Selle põhjal, mida ta ütles, ei saa talle ette heita, et ta hoolib teiste kannatustest liiga vähe. Süü ja kahetsus ei ole psühholoogilised nähtused, nagu on hirm, viha ja armukadedus või neurootilised ja rikutud süütunded, mida saab võrrelda ja arutada, kusjuures see võrdlus ja arutamine on inimkaasluse väljendus ja tingimus; selle lohutavus on psühhoteraapia alus. Kui moraalipsühholoogia uurib inimloomuse tõsiasjade tähtsust moraali loomuse seisukohast, nii nagu inimkaasluse tunne võib neid tajuda, siis süü ja kahetsus moraalipsühholoogia alla ei kuulu. Ka paljud moraalinähtused, nagu voorused ja pahed on lohutavalt võrreldavad (viimaste iseloomu tingib ja piirab inimese võimaluste empiiriline mõistmine). On küll võib-olla õige inimesele, kes oma iseloomuvigu liiga teravalt kritiseerib, meenutada, et ta on ainult inimene ja ka teistel on need vead. Aristoteles märkis õigesti, et on kannatusi, mille talumine käib inimesele üle jõu, ning seadis süüdistustele arguses empiiriliselt tingitud piiri: kui isegi Achilleus värises hirmust, siis on see sobiv lohutus teistele sarnases olukorras. Süüga on teine lugu. Kahetsus ei keskendu sellele, missugused inimesed me oleme, vaid sellele, milleks me oleme saanud ainult sellepärast, et oleme saanud pahategijateks. Gaita ütleks süü kohta seda, mida Brian O'Shaughnessy ütles teo kohta: "See on leke teisest vallast või maailmast sellesse maailma – me seisame looduse sees ja väljaspool loodust." Sellepärast võib öelda küll, et süüdlasel on tunne, et ta paigutatakse mujale. Järelemõtlemine kahetsuse üle võib ajendada rääkima eetilise erilisest autoriteedist või erilisest väärikusest, eetikast kui millestki omalaadsest, isegi teispoolsest, humanistlikule käsitusele taandumatust.