Lucy_Allais
Tahvli puhtakspühkimine: andestuse süda
Valdavad andestuseteooriad tänapäeva ilmalikus filosoofilises kirjanduses (Jeffrie Murphy, Trudy Govier, Jean Hampton, Margaret Holmgren, Paul Hughes, Howard McGary, Norwin Richards, Robert Roberts) ütlevad, et andestuse puhul saadakse tahtlikult üle negatiivsetest ja karistavatest emotsioonidest tegija ja tema teo suhtes. Karistavate emotsioonide seas on pahameel, viha, vihkamine ja nördimus, mida peetakse süüteole kohasteks reaktsioonideks. Allais väidab, et see teooria on peaaegu, kuid mitte täiesti õige ning tunde muutust tuleb konkreetsemalt kirjeldada. Kõigis neis teooriates on oluline, kuidas mõista emotsioone (näiteks Paul Newberry väidab, et kommentaatorid mõistavad Joseph Butleri positsiooni vääriti, sest nad omistavad talle ekslikult tänapäevase kognitiivse emotsiooniteooria), kuid mingit emotsiooniteooriat Allais siin ei kaitse. Ta eeldab, et emotsioonidel on intentsionaalne sisu, nad sisaldavad maailmanägemise viisi või hinnangulisi esitusi ja neil võivad olla ratsionaalsed seosed teiste vaimuseisunditega, näiteks uskumuste ja soovidega. See teooria on selles suhtes kognitiivne, et selle järgi on emotsioonidel intentsionaalne sisu, neil on ratsionaalse seosed teiste vaimuseisunditega ning saab hinnata nende kohasust või sobivust. (Tunnete sobivusest räägivad Michelle Mason ("Contempt as a Moral Attitude") ning Justin D'Arms ja Daniel Jacobson ("The Moralistic Fallacy: On the 'Appropriateness' of Emotions"). Viimased väidavad, et mõtet, et tunne on sobiv tõendusliku kohasuse või korrektse hinnangulise esituse mõttes, ei tohi ära segada mõttega, et meil peaks see tunne olema, sest sobiv emotsioon võib olla enesehävituslik ning seetõttu prudentsiaalselt halb. Seoses andestusega eeldatakse enamasti, et pahameel võib olla sobiv ning see on sageli moraalselt ja prudentsiaalselt kohane.) See teooria ei ole kognitiivne selles mõttes, et ta ei pea uskumust emotsiooni konstitueerivaks ega iseloomusta emotsioonide uskumuslikku sisu uskumuste kaudu. (Selleks, et mõista emotsioone erinevatena puhtkognitiivsetest seisunditest nagu uskumused, pole tarvis eitada, et kognitiivne ja afektiivne on mitmes suhtes läbi põimunud, ega pidada emotsioone mitteintentsionaalseteks tunneteks. Paljud autorid toovad põhjendiks, et emotsioonid on vähemalt mõnikord kognitiivselt läbitungimatud (me võime mõnikord mitte uskuda emotsiooni intentsionaalele sisule vastavat propositsioon; Robert Roberts, "What an Emotion Is: A Sketch"; Peter Goldie, The Emotions. Goldie väidab ka, et emotsioonidel on teistsugune fenomenoloogia, nad alluvad mõnikord tahtele ning neil on tõenditega teistsugune suhe kui uskumusel. Goldie toob sisse ka olemuslikult intentsionaalsed tunded (tunded millegi poole). Paljud neist, kelle meelest emotsioonid on maailma nägemise või mõistmise viisid, peavad neid erinevateks artikuleeritud otsustustest (Karen Jones, Ronald de Sousa, Amélie Rorty, Roberts Roberts).) Raskused tulevad sellest, et valikulise andestamise puhul küll ületatakse pahameel ja viha, kuid ei muudeta otsustusi, mis need kohaseks teevad. Peter Strawson väidab kirjutises "Freedom and Resentment", et see, et inimesi peetakse vabadeks moraalisubjektideks, on olemuslikult seotud sellega, et nende vääradele või õigetele tegudele reageeritakse reaktiivsete hoiakutega. Ta vaatleb kahte viisi, kuidas hajutada karistav reaktiivne hoiak, nagu näiteks pahameel üleastumise pärast: ühe puhul ei nähta inimest selle teo suhtes enam subjektina, teise puhul nähakse teda küll subjektina, kuid muudetakse otsustust tema süü või teo vääruse kohta. Kui tegijat peetakse vastutusvõimeliseks moraalisubjektiks ja süüteo tegijaks, siis pahameel (ja teised reaktiivsed hoiakud) on õigustatud. Strawson ütleb, et andekspalumine on osalt ka tunnistamine, et minu tegudes avaldunud hoiak on selline, mille puhul on kohane pahameelt tunda." Kui pidada viha ja pahameelt õigustatud, kohasteks, sobivateks reaktsioonideks ülekohtuteole, siis tundub, et üle saama peaks ainult liiga suurest vihast ja pahameelest. Aga liiga suurt viha ei oleks meil tohtinud üldse ollagi ja sellest peaks niikuinii üle saama. Probleem on selles, mis toimub, kui ületatakse vaenulikud tunded, aga säilitatakse otsustused, mis need kohaseks teevad, miks seda peaks pidama heaks asjaks ja kas selle kaudu saab seletada tahvli puhtakspühkimise metafoori? Tundub, et karistavate emotsioonide ületamise teooria pole täielik, sest enamik neist, kes peavad seda andestamise tingimusteks, lisavad teisi tingimusi. Ja ka igasugune karistavate emotsioonide ületamine ei ole andestus. (Võib-olla see tingimus ei olegi tarvilik. Mõned arvavad, et andestus peaks olema võimalik ka nendel, kes ei tunnegi pahameelt. Allais ei väida, et see võimalus peab jääma, kuid esitab teooria, milles see jääb.) Oletame, et keegi ütleb: "Ma ei ole enam sinu peale vihane, aga ma ei näe sind kunagi enam samamoodi." Siis on pahameel küll kadunud, aga tahvlit pole puhtaks pühitud, sest tegu mõjutab tundeid tegija vastu endiselt negatiivselt. Ja mitte igasugune karistavatest emotsioonidest loobumine või nende ületamine ei tule arvesse: välistada tuleks emotsioonide kõrvaldamine ülekohtu unustamise või puhtalt ohvrile suunatud, tegijale mõtlemist mittekaasava teraapia tagajärjel. (Võib küll olla nii, et kuigi teraapia ei pea silmas suhet ülekohtutegijaga, muutub selle tagajärjel suhtumine temasse nii, et tegu on andestusega. Ei loe aga teraapia, kus saadakse lihtsalt negatiivsetest emotsioonidest lahti, muutmata vaadet ülekohtutegijale. Näiteks õpib ohver oma hingerahu pärast ülekohtule ja selle tegijale mitte mõtlema või harjutab end pidama tegijat reaktsiooni mitte väärivaks.) Et teooriat täielikuks teha, lisavad paljud kommentaatorid veel ühe tingimuse (Allais vaatleb nelja strateegiat selleks; ta leiab, et ei ole tarvis mitte lisatingimust, vaid täpsustust, milles seisneb tunnete muutus).