Andrews_Reath
Kanti moraalse meelelisuse teooria: austus moraaliseaduse vastu ja kalduvuse mõju
"Alusepaneku" märkuses ütleb Kant, et austus seaduse vastu on mõistusmõiste abil ise tekitatud tunne, tahte vahetu määramine seadusega ja teadlikkus sellest määramisest, ja ettekujutus väärtusest, mis minu enesearmastust kahjustab. Teine määratlus on austuse algne käsitus õige moraalse ajena, moraalimotivatsiooni vormina. See on moraaliseaduse autoriteedi vahetu tunnustamine. Austusest toimimine on moraaliseaduse tunnustamine väärtuse allikaks ehk tegevuse põhjenditeks, mis on tingimatult kehtivad ning teistsuguseid põhjendeid, eriti soovidest tulenevaid, üleskaaluvad. Austus on kohane hoiak seaduse suhtes, milles tuntakse ära seaduse autoriteet ning ollakse motiveeritud vastavalt tegutsema. See on austuse intellektuaalne aspekt. Austus saab olla ka indiviidide vastu: austatakse isiku teeneid või saavutusi, tunnustades saavutatu väärtust. Austada võib ka inimsust vastavalt kategoorilise imperatiivi teisele vormelile; see sisaldab tunnistamist, et inimsusel (endas või teistes) on absoluutne väärtus, mis piirab seda, kuidas teda on lubatud kohelda. Austusel on ka afektiivne külg: see on tunne või emotsioon, mida tuntakse, kui moraaliseadus ohjeldab kalduvusi ja piirab nende mõju tahtele. Intellektuaalne ja afektiivne külg on esmapilgul üsna erinevad, aga Kant ei hoia neid lahus, vaid püüab näidata, et need on sama asi. Kuidas saab olla moraalitunne ja mis roll sellel on moraalimotivatsioonis? Moraalset käitumist motiveerib intellektuaalne külg, ja afektiivne külg on mõju meelelistele tendentsidele. Moraalitunnet on kõige lihtsam selgitada kui kogemust moraaliseaduse piirangutest kalduvustele. See saab alguse moraaliteadlikkuse negatiivse mõjuna. Kui moraaliseadus määrab tahte, siis ta frustreerib kalduvused ning negatiivne mõju tundele on ise tunne. Kant püüab näidata, kuidas see tunne on moraalse käitumise aje, näidates, kuidas see algselt negatiivne mõju on motivatsiooni positiivne allikas. Moraalne käitumine peab kalduvused kui takistused ületama. Austus edendab moraalihuvide rahuldamist, töötades neile takistustele vastu. See on hea käitumise aje, korvates vastupidiste ajede mõju ning motiveerib meid millekski, mille me leiame mingil tasandil hea olevat. Austustunne nõrgendab kalduvuste takistavat mõju, alandades omaupsakust. Kanti katse näidata, kuidas austustunne saab olla aje, on mõnevõrra eksitav. Rangelt võttes ta ei tohiks öelda, et see tunne nõrgendabki kalduvuste mõju. Et see on elamus sellest, et ülem motiiv nõrgendab kalduvusi, siis kalduvused peavad juba olema nõrgendatud. See tuleb välja Kanti selgitusest. Ta rõhutab, et austustunne ei ole eelnev tunne, mis püüdleb moraali poole. Ta ei poolda mingit moraalitunde teooriat. Et ta püüab näidata, et tahe reageerib otseselt praktilisele mõistusele ning on seega autonoomne, siis ta peab vältima vaadet, mis kasutab loomulikku soovi ehk dispositsiooni, mis paneb meid liikuma moraalse käitumise poole ning annab moraalile sisu. Ta ei saa seletada meie võimet või huvi moraalselt toimida meie psühholoogilise konstitutsiooni joonena või tuues sisse mingi motivatsiooniteguri peale moraaliseaduse kehtivuse tunnistamise. Niisugune vaade möönaks, et puhas mõistus ei ole praktiline. Austus ei saa seega olla motivatsiooni allikas, moraalsete hinnangute standard, mis oleks moraaliseaduse tunnistamisest sõltumatu. Kant ütleb, et austus seaduse vastu ei ole moraali aje, vaid on moraal ise, vaadelduna subjektiivselt ajena, niivõrd kui puhas praktiline mõistus, lükates tagasi kõik enesearmastuse võistlevad pretensioonid, annab seadusele autoriteedi ja absoluutse suveräänsuse. Austustunne on aje ainult nõrgendatud mõttes. Moraalne aje on õigupoolest ainult austuse intellektuaalne aspekt. Subjekt võib mõnikord tunda, nagu meelelisi motiive ületaks kõrgemat järku emotsioon, mis rajab teed moraalseks toimimiseks, nii et moraalne emotsioon toimib liikumapaneva jõuna, aga Kanti järgi see pole õige. Kalduvusi ohjeldab ainult austuse intellektuaalne aspekt, ning vastastikune toime praktilise mõistuse ja meelelisuse vahel tekitab austustunde (afektiivne aspekt). Moraaliemotsioon on umbes nagu elamus puhta praktilise mõistuse tegevusest. Tuleb välja, et meie loomuse tõttu on austuse aspektide vahel tihe seos, mille pärast Kant kaldubki neid samastama. Meelelisest loomusest tulevad motiivid, mis on moraalidispositsiooniga vastuolus, nimelt enesearmastus ja omaupsakus. Kanti meelest on need alati teatud määral kohal. Sellepärast peab moraaliseaduse mõju alati ületama meelelisusest pärinevaid motiive ning tekitab teatud tunnet. Kuigi austuse aspektid on eristatavad, ei pruugi need olla fenomenoloogiliselt erinevad, vaid neid kogetakse koos. Kant ei arva, nagu moraaliseadus määraks tahte kvaasimehaanilise või afektiivse jõuga. Austusest toimimise puhul määrab valiku lihtsalt kohustuse tunnistamine. Kanti "valikuprintsiibi" järgi ei määra aje tahet kunagi otseselt, vaid ainult indiviidi valiku kaudu, mida saab väljendada maksiimi omaksvõtmisena. Tahet ei määra lihtsalt aje jõud ega tahtele mõjuvate jõudude tasakaal. Ajel on küll afektiivne jõud, kuid selle roll peab jätma ruumi valikule. Austust seaduse vastu võib küll mõelda teiste ajedega võistleva ajena, mis saab neist mõnikord võitu, aga mitte suurema jõu tõttu, vaid tema mõju tuleb sellest, et ta annab teatud liiki põhjendi valikuks. See on tõlgendus, aga on sügavam alus arvata, et see on Kanti vaade. Kui moraaliseadus määrab valiku tänu suuremale jõule, siis moraalne käitumine tuleb tahtele mõjuvate jõudude tasakaalust. Probleem on selles, kas moraalne käitumine saab sel juhul olla autonoomne ja tahte saadus. Vaatame, miks Kant ei saa moraalimotivatsiooni seletada moraalitunde teooriaga. Kui moraalimotiiv põhineks loomulikul soovil või dispositsioonil, mida saaks mitut moodi suunata ja peenendada, siis moraalne käitumine tuleks tungidest ja oleks loomulike soovide resultant. Moraal oleks siis empiiriliselt seletatav loodusnähtus, ning siis ei saaks öelda, et puhas mõistus on praktiline. Siis ei jääks võib-olla ruumi ka tõelisele tahtele või valikule. Vaatame nüüd mudelit, mille järgi moraaliseadus motiveerib, avaldades tahtele jõudu. Siis on raske näha, kuidas mõistus määrab tahet indiviidi valiku kaudu. Jääb puudu see, et subjekti tegevus pärineb kokkuvõttes põhjendite alusel tehtud valikust. Kui moraaliseadus ei saa ajeks, avaldades tahtele jõudu, siis on raskem näha, kuidas ta saab kalduvustele vastu töötada.