cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Hitzacker
Selle kõrgus ulatub 11 meetrilt üle merepinna Jeetzeli suudmes 83 meetrini üle merepinna Klötzie Weinbergi mäel. Elbet pidi allavoolu saavutab Kniepenbergi mägi Drethemi lähedal 86 m üle merepinna ja pakub panoraamvaadet üle Elbe oru nõo.
Ajalugu
Inimene elas juba umbes 3000. aastal eKr Hitzackersee järve ääres ja piirkond on olnud pidevalt asustatud juba üle kolme tuhande aasta.
1610. aastal süüdistati mitut inimest Hitzackeris ja ümbruskonnas nõiduses ja maagias.
1668. aasta kolmandal jõulupühal põlesid maha kirik, vikariaat ja 8 maja.
Piirkonna polaabi keeles ("Wendish"), mis hääbus 18. sajandil, kutsuti Hitzackerit Ljauci (Lgautztgi).
Hitzackeri vald loodi 1972. aasta haldusreformi osana kümnest seni iseseisvast vallast.
Kultuur ja huvipaigad
thumb|Turuplats Hitzackeris thumb|Am Markt Hitzackeris
Turism
Hitzacker on pika traditsiooniga turismisihtkoht. Näiteks Lüchow-Dannenbergi kohaliku ajaloo töögrupp (Heimatkundliche Arbeitskreis Lüchow-Dannenberg või HALD) korraldas 1983. aastal konverentsi nimetusega "100 aastat turismi Hitzackeris – kohaliku ajaloo- ja muuseumiühing 50 aastat vana". Sajandivahetuse paiku tulid Hamburgi ja Hannoveri piirkonna puhkajad spaahotelli Weinbergi mäel. Hotellil oli oma allikas, mida kasutati joogikohana ja suplemiseks neile, kes tegid Kur. Toimusid päevased ekskursioonid Elbel, millel oli oma laevaliin: Hamburg-Lauenburg-Dömitz. Tänapäeval on turism muutunud. Tervisetegevus on asendatud "heaolu" ja ilusalongidega. Hitzacker on sellest ajast alates muutunud tunnustatud kliimakeskuseks. Paljud selle hotellid pakuvad niinimetatud heaoluhooldust ning siin on Kneippi basseiniga spaa-ala ja paljajalu kõndimise rada. Hitzacker on muusikaürituste toimumispaik, nagu Hitzackeri suvised muusikapäevad (Sommerliche Musiktage Hitzacker), mille kunstiline juht on Dr. Markus Fein, ja Hitzackeri muusikanädal (Musikwoche Hitzacker), mille juht on Ludwig Güttler. Seal on kolm muuseumi, sealhulgas arheoloogiline keskus pronksiaja vabaõhumuuseumiga. Weinbergil on mitu sajandit viinamarju kasvatatud ja kord aastas tähistatakse viinamarjalõikust veinikuninganna valimisega.
Bleckede
thumb|Loss
Bleckede (polaabi: Bleketsa) on linn Saksamaal Alam-Saksi liidumaal Lüneburgi kreisis. Linna pindala on 139,9 km². 31. detsembril 2017 elas seal 9406 inimest. Linn asub põhiliselt Elbe vasakkaldal, umbes 20 km Lüneburgist idas.
Ajalugu
Idakolonisatsiooni käigus sai tänase Bleckede ala Saksimaa hertsogiriigi osaks. Praegune nimi tuleb vanast variandist Bleketsa, mis on slaavi päritolu. Pärast Welfi saksi, hertsog Heinrich Lõvi, troonilt tõukamist ja maalt väljasaatmist 1180. aastal, kaotasid Welfid enamuse Saksimaast, sealhulgas hertsogitiitli, mis anti Askania dünastiale. Askanialased nõudsid ka Bleckedet. Kuid Heinrichi poeg Wilhelm von Lüneburg vaidlustas selle nõude ja tegi Bleckedest 1209. aastal Welfide eelposti Elbel, et astuda samme üle-Elbe piirkondade suunas, mis olid koloniseerimise protsessis asunike poolt läänest. Wilhelm võttis ka tasu Bleckedet läbivatelt laevadelt ja nimetas linna oma isa auks Lowenstatiks (Lõvilinn; Löwenstadt). Püstitati linnus Elbe ületajate ja tollijaama kaitseks. Linnust on esmamainitud 1270. aastal ja tänapäevane loss asub vana linnuse vundamendil.
Kuid Askanialased ei andnud järele ja Saksi hertsog Albrecht II võitles Bleckede pärast Wilhelmi poja Otto Lapsega, kes sai abi Bremeni vürstlikult peapiiskopilt Gilbertilt. Kuid kumbki osapool ei suutnud teist allutada, nii leppisid nad 1287. aastal kokku jätta otsustamise Saksa kuningale Rudolf I-le. Viimane tunnistas Bleckede Saksimaa osaks, nii et Welfi nimi Lowenstat kadus ja Bleckede võidutses. 1293. aastal andsid Saksi hertsogid Bleckedele – üheskoos teiste linnadega – müntimisõiguse.
Kaasvalitsejatest Saksi hertsogid Albrecht II ning tema vennapojad Albrecht III, Erich I ja Johann II jagasid Saksimaa enne 20. septembrit 1296 Saksi-Lauenburgiks ja Saksi-Wittenbergiks. Bleckede oli siis Saksi-Lauenburgi osa, mida kõnekeeles ka Alam-Saksimaaks kutsuti, erinevalt Saksi-Wittenbergist, mida kutsuti Ülem-Saksimaaks.
Saksi-Lauenburg loovutas Bleckede – koos tollipunkti ja linnusega – Brandenburg-Stendali markkrahv Waldemarile, kes müüs 1308. aastal kiiresti oma uue valduse Welfi hertsog Otto Rangele, kes valitses Lüneburgi haruvürstkonda. Kaks aastat hiljem andis hertsog Bleckedele linnaõiguse, mis sisaldas kohustust linn kindlustada. 1379. aastal pantis hertsog Albrecht von Lüneburg-Celle Bleckede lossi oma võlausaldajatele Hamburgile, Lübeckile, Hannoverile ja Lüneburgile. Viimasel õnnestus Bleckedet käendusega hoida kuni 1600. aastani.
1666. aastal põles Bleckede peaaegu täielikult maha. Pärast Lüneburgi (Celle) haru vürsti, Braunschweig-Lüneburgi hertsogi Georg Wilhelmi surma 1705. aastal ühendati Bleckede – nagu kogu vürstkond – pärandi teel Braunschweig-Lüneburgi kuurvürstkonnaga, mida rahvasuus kutsuti pealinna järgi Hannoveri kuurvürstkonnaks.
Pärast prantslaste võitu kuurvürstkonna üle Bleckede okupeeriti, seejärel annekteeriti 1810. aasta märtsis üürikese Vestfaali kuningriigi poolt, moodustades osa selle Alam-Elbe departemangust. Pärast Suurt Prantsuse sõda tagastati Bleckede 1813. aastal Hannoveri kuurvürstkonnale, mis ülendati kaks aastat hiljem Hannoveri kuningriigiks. Pärast seda, kui preislased annekteerisid Hannoveri, sai Bleckedest 1866. aastal uue Hannoveri provintsi osa. Preisi stiilis kreisihalduse sisseviimisega Hannoveris 1. aprillil 1885 sai Bleckedest uue Bleckede kreisi keskus, mis ühendati 1. oktoobril 1932 Lüneburgi kreisiga.
Natsiajastul asendas Hannoveri provintsihalduse natsipartei Ost-Hannoveri Gau-haldus gauleiter Otto Telschowi juhtimisel. Neuengamme koonduslaagri all-laager eksisteeris 24. augustist 1944 kuni 15. veebruarini 1945 Alt Garge kvartalis.
.rs
pisi .rs on Serbia Interneti tippdomeen. Domeen on kasutusel alates 2007. aastast.
Bleckede
Ajalugu
Liitlaste okupatsiooniga Saksamaal muutus olukord taas. Ei olnud silda Hannoveri provintsi lõviosa (Elbest lõunas, oli Briti okupatsioonitsooni osa Saksamaal) ja väikeste Bleckede Põhja-Elbe kvartalite (Neu Bleckede ja Neu Wendischthun, tegelikult samuti Briti tsooni osa) vahel. Nii otsustasid britid territooriume vahetada ja loovutasid Bleckede Põhja-Elbe kvartalid Nõukogude okupatsioonitsoonile Saksamaal, Mecklenburgi liidumaale, tehes Bleckede üheks jagatud linnaks jagatud Saksamaal. Koos Mecklenburgiga muutus see ala 1949. aastal Ida-Saksamaa osaks. Ida-Saksamaa kontrolltsoon piki Saksamaa sisepiiri, mis oli alates 1952. aastast hermeetiliselt suletud, tegi Lääne ja Elbe kaldad Neu Bleckede ja Neu Wendischthuni elanikele kättesaamatuks. Piirile liiga lähedal elavateks peetud perekonnad evakueeriti ja nende majad lammutati.
Pärast Teist maailmasõda avasid britid oma Bleckede osas ümberasustatud isikute laagri.
Pärast kommunistliku režiimi langemist Ida-Saksamaal 1989. aastal (Die Wende) nõudsid Bleckede Põhja-Elbe kvartalite elanikud (uue Mecklenburg-Vorpommerni liidumaa osa) taasühinemist Lääne-Bleckedega, mis kuulus 1946. aastast Lääne-Saksamaa Alam-Saksimaasse.
Nii sätestasid mõlemad liidumaad liidumaadevahelises lepingus vabastada Neu Bleckede ja Neu Wendischthun, samuti naabervald Amt Neuhaus Mecklenburg-Vorpommernist jõustumisega 30. juunil 1993, kui need annekteeriti Alam-Saksimaasse. Referendumil hääletasid Amt Neuhausi elanikud 7. juunil 2009 Bleckedega ühinemise poolt. Bleckede ei ole veel otsustanud.
Vissuvere (Viljandi)
Vissuvere on küla Viljandi maakonnas Viljandi vallas.
Aastatel 1991–2017 (kuni Eesti omavalitsuste haldusreformini) asus küla Kolga-Jaani vallas.
Al-Ḩillah
Al-Ḩillah on linn Iraagis, Bābili kubernerkonna keskus.
Vulkanism
pisi|Vulkaanid ja nende paiknemise seosed laamtektoonikaga Vulkanism on protsesside kogum, mis hõlmab magma teket, selle liikumist vahevööst ja maakoorest vulkaanini ning purskumist maapinnale.
Vulkanism ja laamtektoonika
pisi|Vulkanismi ja laamtektoonika seoseid illustreeriv maailmakaart
Vulkaanide asukohad ei ole juhuslikud. Enamasti asuvad nad litosfääri laamade piirialadel. Erandiks on vaid kuuma täpi vulkanism. Laamtektoonika olemasolu põhjus on lihtne – soojusenergia voog Maa sisemusest pinnale, mis paneb vahevöö konvektiivselt liikuma, mis omakorda purustab hapra litosfääri üksikuteks tükkideks ehk laamadeks, mis edaspidi üksteise suhtes liikuma hakkavad. Ehkki vahevöö on valdavalt tahke, liigub ta siiski konvektiivselt, ehkki liikumiskiirus jääb reeglina vahemikku mõnest millimeetrist kuni mõne sentimeetrini aastas. Seega sõltub see, kas vahevööd pidada tahkeks või vedelaks ajavahemikust, mil me teda vaatleme. Vahevöö ülaosas on veelgi vedelam astenosfäär (vedel osa ei ületa tõenäoliselt paari protsenti), mille kohal on tahke litosfäär. Astenosfäär on vedelam, sest väiksema sügavuse tõttu vähenenud rõhk alandab kivimite sulamistemperatuuri.
Laamade vahelised piirid jagunevad kolmeks: põrkuvad (konvergentsed), lahknevad (divergentsed) ja nihkuvad (transformsed). Vulkanismiga on neist seotud kaks esimest. Olenevalt laama tüübist (mandriline või ookeaniline) on laamade põrkumise tulemuseks kas subduktsioonivööndite (põrkuvad mandriline ja ookeaniline või ookeaniline ja ookeaniline laam) või mäestike (põrkuvad mandriline ja mandriline laam) tekkimine. Subduktsioonivööndites sukeldub üks laam teise alla. Sukeldunud laama sügavamale nihkudes hakkab tõusma temperatuur ja rõhk, mis viib kivimite moondumisele. Moonde käigus kristalliseeruvad kivimid ümber, kusjuures kristallstruktuuris olnud vesi tõrjutakse välja. Just kristallstruktuurist pooriruumi eraldunud vesi ongi subduktsioonivööndite vulkanismi põhjustajaks, sest ta alandab kivimite sulamistemperatuuri. Sulanud kivimmassi ehk magma tihedus on lähtekivimist väiksem, mistõttu hakkab magma tõusma ülespoole. Maapinna lähedal moodustuvad suured magmakehad, mida nimetatakse magmakambriteks. Nende kohale tekivadki vulkaanid.
Kui konvergentsete laamade põrkeala vulkanismi põhjustajaks on vesi, siis divergentsete laamade vulkanismi põhjustab peamiselt rõhu vähenemisest tulenev kivimite sulamistemperatuuri alanemine. Rõhk väheneb, sest üksteisest eemalduvad laamad jätavad endi vahele tühiku, kuhu surutakse sügavamalt peridotiitseid kivimeid, mis ülespoole kerkides rõhu vähenemise tõttu sulama hakkavad. Vaatamata sellele, et vahevöö koosneb valdavalt peridotiidist, mis on basaldist magneesiumi- ja rauarikkam, kuid sisaldab vähem ränioksiidi, on ookeanide keskahelike purskeproduktideks ikkagi basaldid. See on nii seepärast, et peridotiit, nagu kõik teisedki tardkivimid, on nn tahked lahused, mille erinevatel komponentidel on erinevad sulamistemperatuurid. Kõige madalama sulamistemperatuuriga on happelised kivimid (graniit), mis on suurema ränisisaldusega ja vastupidi. Mida suurem on kivimi raua ja magneesiumisisaldus, seda kõrgem on tema sulamistemperatuur. Seetõttu hakkab kõigepealt sulama peridotiidi ränirikkam komponent, mistõttu tekibki basalt.
On ka vulkaane, mis ei asetse laamade piirialadel. Need nn kuuma täpi vulkaanid on tekkinud kohale, mille all on tõusvad laavavoolud ehk vahevöö pluumid.
LightScribe
LightScribe (otsetõlkes 'valguskirjuti') on ettevõtte Hewlett-Packard (lühendatult HP) arendatud otse CD-plaadile, hiljem ka DVD-plaadile, etiketi laseriga lisamise tehnoloogia. Tegemist on meetodiga, mis asendab tavapärased prinditud ja plaadile kleebitud etiketid. LightScribe'i tehnoloogia võimaldab kõrgekvaliteedilise etiketi lisamist plaadile kasutades ühte CD/DVD kirjutit-lugejat, mis on mõeldud LightScribe'i tehnoloogia kasutamiseks. Nimi LightScribe tuleb tehnoloogiast, kus laservalguse mõjul kirjutatakse plaadile soovitud kujutis.
Tehnoloogia
2001. aastal patenteerisid Hewlett-Packardi insenerid Daryl Anderson, Makarand Gore ja Paul McCellan integreeritud CD/DVD kirjutamise ja etikettimise seadme. LightScribe'i tehnoloogia korral on CD/DVD plaadi pealmine pool kaetud spetsiaalse värvainega, milles CD/DVD-kirjuti laservalguse käes toimub keemiline reaktsioon ja värvaine muutub hallist mustani värvivahemikus olevaks värviks. LightScribe'i CD-/DVD-kirjuti laser on infrapunalaser, mis töötab lainepikkusel 780 nanomeetrit. Plaadi keskel oleva avause ümber on kood, mille abil seade paneb laseri alguspunkti perfektselt paika. Plaadi kirjutamine toimub kontsentriliste ringidena plaadi keskelt ja liigub plaadi serva suunas. Lõpliku toote väljaarendamise järel, 2004. aastal, hakkas HP turustama LightScribe'i tehnoloogiat optiliste andmekandjate osakonna kaudu. LightScribe'i plaadid olid algselt ainult seepia värvainega kaetud. 2006. aasta alguses tutvustati ka teist värvi LightScribe'i plaate, aga mustri/kirja/pildi plaadile lisamine jäi ikka monokroomseks. LightScribe'i tehnoloogiaga ei ole võimalik eelmist etiketti asendada ega kustutada, küll aga on võimalik hiljem lisada detaile.
Andreas Hinkel
Andreas Benjamin Hinkel (sündinud 26. märtsil 1982) on Saksamaa jalgpallikoondise endine kaitsja.
Saksamaa rahvuskoondises tegi Hinkel debüüdi 30. aprillil 2003, kui Bremenis mängiti Serbia ja Montenegroga ning võideti 1:0. Koondises mängis ta aastatel 2003–2009 kokku 21 korda.
Isiklikku
Andreas Hinkel on 182 cm pikk ja kaalub 76 kg.
LightScribe
LightScribe'i seadmed
pisi|LightScribe'i CD/DVD-kirjuti pisi|Laser LightScribe'i CD/DVD-kirjutist LightScribe'i tehnoloogiaga etikettide kirjutamiseks on tarvis LightScribe'i CD/DVD-kirjutit. Kirjuti võib olla sisseehitatud lauaarvutisse või sülearvutisse, samuti võib olla tegemist välise CD/DVD-kirjutiga. LightScribe'i CD/DVD-kirjuti, erinevalt tavalistest CD/DVD-kirjutitest, on võimeline kaheks ülesandeks. LightScribe'i CD/DVD-kirjutiga saab plaatidele informatsiooni salvestada ja etiketi laseriga peale kirjutada.
Andmekandjad
LightScribe'i etikette saab teha ainult spetsiaalsetele LightScribe'i CD-dele ja DVD-dele, sest neil andmekandjatel on spetsiaalne värvi kattekiht, mis tavalistel CD-del ja DVD-del puudub. .
LightScribe'i plaadi kirjutamine
pisi|LightScribe'i plaadi kirjutamine
.rw
.rw on Rwanda Interneti tippdomeen. Domeen on kasutusel alates 1996. aastast.
Mare Sabolotny
pisi|Mare Sabolotny Foto: [[Kasutaja:Avjoska|Ave Maria Mõistlik, 12. november 2008 ]] Mare Sabolotny (sündinud 6. septembril 1990) on eesti kirjanik.
Ta õppis aastatel 1997–2009 Gustav Adolfi Gümnaasiumis. Alates 2013. aastast õppis Tartu Ülikooli õigusteaduskonnas, lõpetas ülikooli 2016. aastal. Õppinud ka Tallinna Ülikoolis romaani keelte ja kultuuride erialal.
Tema esimene romaan "Kirjaklambritest vöö" ilmus 2007. aastal kirjastuselt Tänapäev. Selle romaani ainetel tõi Pärnu Kunstide Maja teatristuudio Rein Laose juhendamisel lavale lavastuse "Katilend". Aastal 2010 lavastas Rein Agur koostöös autoriga romaani täispika teatritükina VAT teatris.
Mais 2011 ilmus tema teine romaan "Peaaegu inimene" kirjastuselt Tänapäev.
Tema kolmas romaan "Mida silm ei seleta" ilmus 2015. aastal.
Rooma Peetri kirik
Rooma Peetri kirik ehk Püha Peetruse basiilika (itaalia keeles Basilica di San Pietro in Vaticano) on Vatikanis asuv hilisrenessansi stiilis katoliiklik kirikuhoone.
Tegemist on maailma suurima kristliku basiilikaga – selle pindala on 15 160 m2.
Hoone ajaloos eristatakse kahte arhitektuurilist etappi: vana basiilikat, mida hakati ehitama Vana-Rooma keisri Constantinus Suure valitsusajal, ning uut basiilikat, mille peaarhitektiks on eri aegadel olnud Donato Bramante, Michelangelo Buonarroti, Carlo Maderna ja Gian Lorenzo Bernini.
Püha Peetruse hauamonument
Püha Peetruse basiilika on katoliikliku õpetuse kohaselt ehitatud apostli, Jeesus Kristuse surma järgse kristliku koguduse juhi ja katoliku kiriku esimese piiskopi, püha Peetruse hauale. Peetrus (algselt Siimon) oli 1. sajandil Vana-Rooma impeeriumis tegutsedes tuntust kogunud kristliku evangeeliumi kuulutaja, misjonäri ja jutlustajana. Vana-Rooma impeeriumis oli kristlaste tagakiusamine küll sagedane nähtus, kuid võimuloleva keisri Nero (37–68 pKr) vihavaenlaste hulka sattus Peetrus siis, kui tema jutluse tagajärjel kaks valitseja lähikondlast ristiusku pöörasid ja keisrit patuste eluviiside eest kritiseerima hakkasid. 75-aastane Peetrus vangistati ja löödi 67. aastal pea alaspidi risti (Peetrus oli ise sellist hukkamisviisi soovinud, sest „ta ei pidanud end vääriliseks surema nii nagu Jeesus“ ). Püha Peetrus hukati Nero tsirkuse areenil ning maeti lähedalasuvale Vatikani künkale.
Arvatavasti säilis teadmine haua asukohast tänu nii apostli kaasaegsete kui ka hilisemate kristlaste kombele tema haua juures austust avaldamas käia. Arheoloogiliste väljakaevamiste käigus on selgunud, et Peetruse väidetava haua lähedusse rajati hiljem kristlaste nekropol, mis oli ilmselt ajendatud paljude usklike soovist saada apostli lähedusse maetud. Ajavahemikus 125–145 pKr hakati matmiskohale püstitama väiksemaid mausoleume, mille ehitamiseks oli tarvis künka moodustanud pinnast tasandada. Seetõttu ehitati Peetruse haua ning vahetult selle kõrvale rajatava mausoleumi vahele sein, et apostli puhkepaika ehitusega kaasnevast pinnasemuutusest säästa. 150. aastal pKr lisati Peetruse hauaga külgnevale seinaosale kaks vertikaalselt reastatud süvendit, mida eraldas üksteisest kolonettidele toetuv horisontaalne travertiinplaat. Ühtekokku moodustasid need elemendid Peetruse hauamonumendi, mis mõjus võrdluses teiste nekropoli ehitistega küll tagasihoidlikult, kuid jäi siiski matmiskoha olulisimaks paigaks. Monument kaeti marmorkaunistustega ning hiljem lisati konstruktsiooni toetama kaks külgseina, millele asetati väike katus. Sellisel kujul säilis Peetruse haud kuni 4. sajandini, mil Rooma 57. keiser Constantinus Suur võttis vastu otsuse ehitada samale kohale kristlik basiilika.
Constantinus Suur
Legendi järgi sai Vana-Rooma keiser Constantinus Suur (ka Constantinus I) 312. aastal enne Mulviuse silla lahingut ettekuulutuse kristlikult Jumalalt ning ilmutuses kuuldud õpetussõnu järgides saatis teda lahingus edu. Sellest innustatuna sõlmisid Vana-Rooma kaasvalitsejad Licinius ja Constantinus Suur 313. aastal Milano ediktina tuntud proklamatsiooni, mis keelas kristlaste usulise tagakiusamise, andis kristluse järgijatele legaalse õiguse keisririigis tegutsemiseks ning sätestas, et kristlastelt konfiskeeritud vara tuleb neile tagastada. Ajavahemikus 319–333 andis keiser Constantinus Suur käsu Vatikani künkal asuv kristlaste nekropol sulgeda, et hakata püha Peetruse oletatava haua kohale basiilikat ehitama. vasakul|pisi|250x250px|[[Constantinus Suur|Constantinus Suure aegne Püha Peetruse basiilika. "History of Rome and the Popes in the Middle Ages". Hartmann Grisar, 1911]] Basiilika vundamendi tarbeks tekitati Vatikani põhjapoolsele künkanõlvale lai astang ning teisele poole küngast püstitati hiiglaslikud tugiseinad. Läheduses asuvad hauamonumendid ehitati ümber madalamaks, püha Peetruse hauamonument säilitas aga oma algse kuju ning pidi planeeringute järgi hakkama asetsema basiilika apsiidi ees. Hiljem kaeti monumendi pind, nagu apsiidki, marmoriga, ülemisse nišši asetati kuldne ladina rist, millele olid graveeritud Constantinus Suure ja tema ema püha Helena (ka Helena Konstantinoopolist) nimed, alumine nišš aga suleti topeltuksega. Enne kuuenda sajandi lõppu lasi paavst Gregorius Suur püha Peetruse monumendi all olevat maapinda õõnestada ning ehitada tekitatud tühimikku Peetruse säilmete jaoks mõeldud hauakamber. Hauakambri kohale ehitati neljale keerdsambale toetuv baldahhiin, kaunistatud kahe ruudukujulise arhitraavi ja ristuvate võlvidega.
Põhiplaanilt oli basiilika orienteeritud läände ning koosnes sammaskäikudega ümbritsetud aatriumist, eeskojast (narteksist), viielöövilisest pikihoonest, transeptist ja apsiidist. Basiilika aatriumisse viis 35-astmeline trepp, siseõue pikkus oli 62 meetrit ja laius 46 meetrit. Basiilika sissekäigu moodustas 12-meetri sügavune portikus. Püha Peetruse hauakamber asus transepti – kiriku pikiteljega risti asetseva löövi – keskel, ning seal viidi läbi pühakuga seotud riitusi. Transepti põhiplaaniks oli 87 meetrit pikk ja 18 meetrit lai ristkülik, mida eraldas kesklöövist triumfikaar ja külglöövidest neli väikesemat võlvi. Basiilikas oli ka neli külglöövi, mida eraldasid üksteisest ja kesklöövist sada sammast, mis olid sinna toodud varasematest antiikehitistest. Lisaks varjasid sambad transepti sissekäiku toetavaid külgmisi võlve ja äärmisi osi.
Hiliskeskaja restaureerimistööd
15. sajandi keskpaigaks oli basiilika hakanud lagunema ja vajas kiiremas korras restaureerimist: kiriku lõunapoolne sein oli väljapoole ja põhjapoolne sein sissepoole kaldunud ning katust toetavat talastikku ähvardas kokkuvarisemine. Basiilikas oli ka juba varem väiksemaid parandustöid tehtud, kuid nüüd otsustas äsja ametisse nimetatud paavst Nicolaus V (1447–1455) basiilika suures osas ümber ehitada. Ühiskonnas levinud humanismiideid pooldav paavst usaldas selle töö antiigi arhitektuurivõtteid ja insenerikunsti õppinud Leon Battista Albertile (1404–1472), kes sai hiljem tuntuks ka esimese itaalia renessansskunsti kirjeldava raamatu „De re aedificatoria“ kirjutamisega.
Paavst ja Alberti plaanisid teha Roomas ulatuslikke ümberehitusi, mis hõlmaksid suursuguste ja monumendisarnaste hoonete ehitamist, et kiriku autoriteeti arhitektuuri kaudu tugevdada. Püha Peetruse basiilikast pidi saama linna keskpunkt, kuhu palveränduritel oleks võimalik ka suurte hulkadena koguneda. Constantinus Suure aegne lööv otsustati säilitada, kuid transepti ja apsiidi laiendati, nende ristumiskohale ehitati kuppel ning apsiidile lisati ka Bernardo Rossellino (1409–1464) varem kavandatud kooriosa. pisi|228x228px|Basiilika ümberehitamine. "St Peter's Basilica seen from east". [[:en:Maarten van Heemskerck|Maarten van Heemskerck, u 1535]] pisi|287x287px|[[Donato Bramante|Bramante kavandatud basiilika põhiplaan. Illustration du livre de Palustre, "L'Architecture de la Renaissance", 1892]] Ehitustööde alguses keskendusid Alberti ja Rossellino kaldu vajunud seinte stabiliseerimisele ja löövi kohal oleva katuse parandamisele. Rossellino alustas ka basiilika läänepoolses osas kooriruumi ehitamist. Kuid töö jäi pooleli, sest 1455. aastal paavst Nicolaus V suri ning Rooma-Katoliku Kiriku järgmised juhid ei pidanud auväärse basiilika niivõrd ulatuslikku ümberehitamist põhjendatuks. Tööd lubati kooriruumis jätkata alles paavst Paulus II valitsusajal (1464–1471), kuid Rossellino surma tõttu jäid esialgsed plaanid siiski lõpetamata.
Donato Bramante
Püha Peetruse basiilika ümberehitusega otsustati edasi minna 16. sajandi alguses, kui Itaalias oli renessanss-stiil juba laialdasemalt juurduma hakanud ning paavstiks sai uuendusi soosiv Julius II (1503–1513). Kuna nii Rossellino kui ka Alberti olid selleks ajaks juba elavate seast lahkunud, pöördus paavst ehitustööde jätkamiseks Roomas kuulsust kogunud arhitekti Donato Bramante poole. Bramante oluliseks muudatuseks basiilika ehituses oli selle muutmine pikihoonest tsentraalse ehk Kreeka risti kujulise põhiplaaniga pühakojaks, mille keskpunktis kõrguks Rooma Panteonist inspireeritud poolkerakujuline kuppel. Panteonist oleks aga Püha Peetruse basiilika kuppel erinenud selle poolest, et see oleks toetunud neljale suurele piilarile (Panteonis toetus kuppel hoone ringikujulisele välisseinale). Bramante plaanis lisada hoone nurkadesse ka neli väiksemat kuplit. Paavst kinnitas Bramante kavandid ning 1506. aasta 18. aprillil pandi piduliku tseremoonia käigus Püha Peetruse basiilika juurdeehituse nurgakivi. Bramantega hakkasid Püha Peetruse basiilika juures töötama ka arhitektid Giuliano de Sangallo (1445–1516), Fra Giocondo (1433–1515) ja assisteeriv joonestaja Antonio de Pellegrino.
Ehitustööde käigus lasi Bramante suurema osa basiilika läänepoolsest osast lammutada ning püstitada selle asemele kuplit toetavad piilarid ja võlvid. Töö jätkus ka Rossellino projekteeritud kooriruumiga. Basiilikat ehitati etapiti, mistõttu oli ehitustööde käigus võimalik pühakoda liturgilistel eesmärkidel kasutada. Püha Peetruse basiilika ümberehitus kestis 1513. aastani, mil paavst Julius II suri: Bramante hakkas kupli ehitamise alustamise osas kõhklema ning hiljem ei olnud Rooma fiskaalpoliitika tõttu enam võimalik basiilika ehitustöid rahastada.
Ehitustööd jätkusid paavst Leo X valitsusajal, kes hakkas jõuliselt toetama indulgentside müümisest saadava tulu kasutamist basiilika edasiehitamiseks. Bramante meeskonnaga liitusid Raffael (1483–1520) ja Giuliano da Sangallo (1445–1516), kuid Bramante surm 1514. aastal tekitas vajaduse leida uus töödejuhataja ja peaarhitekt.
Vaidlused kiriku põhiplaani üle
vasakul|pisi|[[Raffael|Raffaeli uuendused basiilika põhiplaanis. Illustration du livre de Palustre, "L'Architecture de la Renaissance", 1892]] Leo X määras peaarhitektiks Raffaeli, keda peetakse üheks kõrgrenessansi tippkunstnikuks. Koos Giuliano da Sangallo ja Fra Giocondoga otsustas ta Bramante välja pakutud Kreeka risti kujulise põhiplaani ladina risti vastu vahetada. Selle saavutamiseks lisas Raffael Bramante tsentraalsele põhiplaanile pikihoonele omase kesklöövi. Lisaks projekteeris ta sellesama kesklöövi mõlemale küljele ka vahekäigu ning kaks üksteise vastas asetsevat kabelit. Ehitustöö muutsid keeruliseks Leo X pillava eluviisi ja riigikassa kergekäelise haldamise tagajärjel tekkinud rahastusprobleemid ning arhitektide omavahelised pinged ja vaidlused. Pärast Giocondo ja Sangallo surma vastavalt 1515. ja 1516. aastal võtsid nende ametid üle Baldassare Peruzzi (1481–1536) ja Sangallo onupoeg Antonio da Sangallo noorem (1483–1546). Raffaeli, Peruzzi ja Antonio da Sangallo noorema täiendatud Bramante basiilika projekt valmis alles 1519. aastaks, kuid Raffael ei saanudki selle rajamist alustada, kuna suri ootamatult 1520. aastal.
Taas tekkisid tulised vaidlused: seekord Peruzzi ja Sangallo vahel. Peruzzi eelistas kõigele vaatamata Bramante sümmeetrilist Kreeka risti kujulist põhiplaani, millega Sangallo aga ei nõustunud. Vaidlused kestsid vahelduva eduga Peruzzi surmani 1536. aastal ning pärast seda jäi Sangallo üksi Püha Peetruse kiriku ehitustöid juhtima. Sangallo lisas oma eelkäijate kavanditele ohtralt kabeleid, kooriümbriskäike, portikusi ja torne. Basiilika fassaadile kavandas ta mitmeid sambaordereid. Sangallo lasi basiilika sees olevaid, Bramante ehitada lastud sambaid tugevdada, sest need olid hakanud raskuse all murenema. Lisaks pakkus Sangallo välja kavandi, mille järgi ehitada veelgi suurem kuppel, tänu millele oleks basiilikasse rohkem valgust pääsenud ja mis oleks ornamentikalt ja struktuurilt veelgi rikkalikum ja täiuslikum olnud.
1593. aasta lõpuks oli ehitusega nii kaugele jõutud, et läänepoolne Constantinuse-aegne basiilika oli lammutatud ja uue apsiidi vundament valmis saanud. Teadmata põhjustel lasi Sangallo basiilika põrandapinda rohkem kui kolme meetri võrra tõsta. Seda muudatust kasutati ära 16. ja 17. sajandi vahetusel, kui püha Peetruse monumendi tõstetud aluspinna lähedusse loodi võlvitud vahekäikude võrgustik, mida tuntakse tänapäeval Vatikani grottidena. Samal ajal, kui Sangallo oma kavandeid viimistles, saabus Rooma ka Michelangelo Buonarroti (1475–1564), kellele paavst Püha Peetruse basiilika peaarhitekti ametikohta pakkus. Michelangelo aga polnud projektist huvitatud ja keeldus korduvalt.
Michelangelo ja basiilika kuppel
pisi|Basiilika põhiplaan [[Michelangelo kavandite järgi. Léon Palustre, 1892]] Vaatamata sellele, et Michelangelo oli varem tagasi lükanud kõik Püha Peetruse basiilika ehitustöödega seotud pakkumised, võttis ta paavst Paulus III tungival nõudmisel 1546. aastal basiilika peaarhitekti koha siiski vastu, kuna ühelgi teisel paavsti soosikul ei olnud võimalik Sangallo lõpetamata ehitustööd üle võtta. Rahulolematu ja juba vanemas eas Michelangelo rõhutas, et asub tööle ainult armastusest Jumala ja austusest püha Peetruse vastu, ning keeldus palgaks pakutavast rahast.
Kolga-Jaani valla vapp
thumb|Kolga-Jaani valla vapp.
Rooma Peetri kirik
Michelangelo ja basiilika kuppel
Michelangelo loobus Sangallo kavanditest, mõistes hukka viimase otsust Bramante tsentraalset põhiplaani mitte kasutada. Seega naasti jälle Bramante jooniste juurde, kuid Michelangelo tegi neis siiski muudatusi: ta lihtsustas Bramante kavandeid, lühendas põhiplaaniks oleva Kreeka risti harusid, suurendas kuplit kandvate sammaste läbimõõtu ning kavandas ka hoone idafassaadi. Michelangelo kindlaks sooviks oli ehitustöödega võimalikult kiiresti piisavalt kaugele jõuda, et hiljem ükski teine arhitekt tema visiooni enam muuta ei saaks. Selleks lammutati basiilikas suur osa Sangallo kavandatud juurde- või ümberehitustest ning Michelangelo kaasas töösse oma õpilased Giacomo Barozzi (1507–1573) ja Giacomo della Porta (1537–1602). Esimesena valmis Kreeka risti lõunapoolne haru, sellele järgnes sammastele toetuv ning basiilika kuplit kandma hakkava tambuur alustugi. 1558. aastaks valmisid ka teised basiilika osad ning Michelangelo sai hakata keskenduma kupli ehitamisele. Tambuuri ehitamise ajaks oli aga peaarhitektist Michelangelo tervis niivõrd halvenenud, et ehitustööde jälgimiseks pidi ta laskma ennast basiilika juurde kanda. Michelangelo suri veidi vähem kui neli kuud enne tambuuri valmimist. Püha Peetruse basiilika kuppel lõpetati aga alles rohkem kui kahekümne aasta pärast. vasakul|pisi|235x235px|[[Michelangelo projekteeritud Peetruse basiilika. "Speculum Romanae Magnificentiae: Elevation Showing the Exterior of Saint Peter's Basilica from the South as Conceived by Michelagelo". Étienne Dupérac, 1558–1561 ]] Michelangelo tööd määrati lõpetama arhitektid Pirro Ligorio (u 1510–1583) ja Giacomo Barozzi (tuntud ka kui Giacomo Vignola). Nad viisid lõpule kooriruumi ja transepti dekoreerimise ning kavandasid basiilikale veel ühe väiksema kupli. Olgugi et mõlemad arhitektid olid andnud lubaduse Michelangelo kavandid muudatusteta ellu viia, otsustas Giacomo della Porta, kes oli Michelangelot kupli kavandamisel aidanud, poolkerakujuliseks planeeritud kupli munakujuliseks ümber teha. Della Porta lasi basiilika kirdepoolsesse nurka ehitada kabeli (Capella Gregoriana), mille kohale kavandas ta väikese kupli. Kabelit kaunistasid Romuluse templist toodud antiiksambad. Kabel õnnistati sisse 1578. aasta veebruaris.
Kolga-Jaani valla vapp
Kolga-Jaani valla vapp on Viljandi maakonnas asunud endise Eesti haldusüksuse Kolga-Jaani valla vapp.
Rooma Peetri kirik
Carlo Maderna
1605. aastal teatas paavst Paulus V (1605–1621), et Michelangelo kavanditest välja jäetud Constantinuse-aegne lööv tuleb kuulsa arhitekti ja skulptori keelule vaatamata ümber ehitada. Ta andis käsu löövi antiiksed varemed hävitada, põhjendades seda protesteerivatele roomlastele varemete ohtliku olukorra ja suure varisemisohuga. Uut löövi hakati aga ehitama eelkõige tagamõttega tekitada basiilika juurde ruum, kuhu oleks võimalik mahutada paavsti jutlust kuulama või tema juhitud riitustest osa võtma tulnud suurt hulka inimesi. Michelangelo kavandatud basiilika seda ümberehitusteta võimaldanud ei oleks: basiilikale polnud lisatud kooriruumi, baptisteeriumi, käärkambrit ega ka lahtist sammasrõdu (lodžat).
Kolga-Jaani valla vapp
Vapp kinnitati 14. novembril 1995.
Rooma Peetri kirik
Carlo Maderna
1603. aastal kaasati ehitustöödesse Itaalia arhitekt ja varabaroki peaesindaja Carlo Maderna. Ta lisas Michelangelo tsentraalse basiilika idapoolsele osale kolm traveed, muutes sellega pühakoja üldpilti suurel määral. Maderno kavandas lööviosa võimalikult lühikeseks, et see Michelangelo loominguga paremini kokku sobituks. Lisaks kavandas ta löövi Michelangelo kujundusega sobivad tugipiilarid, entablatuurid ja arhivoldid ning kaunistas altarinišid Michelangelo kasutatud motiividega. Sellegipoolest on Maderno loodud lööv basiilika põhiplaani idapoolsest harust laiem, võlvid kõrgemal ning tänu kuuele suurele külgmisele aknale ka ülejäänud basiilikaga võrreldes paremini valgustatud. vasakul|pisi|313x313px|Õhtune vaade Püha Peetruse basiilika fassaadile. Oriol Ventura Pedrol, 2008 1609. aastal alustati uue fassaadi ja selle ees asuva portikuse ehitamist. 1612. aastal tahuti äsjavalminud kahekorruselisele ja lisatud mansardkorrusega fassaadile võimuloleva paavsti nimi: PAVLVS V BVRGHESIVS ROMANVS. Fassaadi liigendasid Korintose stiilis pilastrid ning basiilika peasissepääsu ja aknaid raamisid samas stiilis üle kahe korruse ulatuvad sambad. Peasissekäigu kohale kavandas Maderno lahtise rõdu, mida paavst basiilika ette kogunenud rahva õnnistamisel kasutama hakkas.
Kolga-Jaani valla vapp
Vapi kirjeldus
Hõbedasel damaskeeritud kilbil on sinine nurgaruut, milles hõbedane kotkapea kuldse noka ja oreooliga.
Rooma Peetri kirik
Carlo Maderna
Maderno kavandatud portikus erines oluliselt Michelangelo nägemusest. Michelangelo arvates oleks portikus pidanud olema hoonest eraldiseisev arhitektuurielement ja sarnanema Rooma Panteoni portikusega: kuue samba ja kolmnurkse frontooniga. Maderno otsustas aga võlvitud portikuse fassaadi taha paigutada. Portikus on 71 meetrit pikk, 13,5 meetrit sügav ja 20 meetrit kõrge. Stukkreljeefidega kaunistatud võlvid kujutavad apostlite imetegusid, mis valmistati Martino Ferabosco kavandite järgi. Basiilikasse viivad viis portikusse ehitatud ust.
1612.–1613. aastal pikendati basiilika fassaadi mõlemast otsast, et sellele kaks kellatorni lisada. Tööde käigus tuli aga välja, et fassaadi juurdeehitus ei peaks kellatornide raskusele siiski vastu ning ideest loobuti. Ilma planeeritud tornideta mõjub basiilika fassaad aga monotoonselt ja põhjendamatult pikana. Vaatamata paavsti nõuetele ja Maderno püüdlustele varjab uus fassaad ka Michelangelo kuplit.
Kupliehitusest tingitud probleemid
pisi|Püha Peetruse basiilika kuppel. Myrabella, 2009 Püha Peetruse basiilika kupli konstruktsiooni murenemist hakati kahtlustama juba 17. sajandil. Kupli vastupidavuse ja konstruktsiooni kandevõime üle oldi diskuteeritud ka varem, kuid sajandi lõpus tellis paavst Innocentius XI murelike linnakodanike rahustamiseks Carlo Fontanalt kupli seisukorda hindava analüüsi. Paavsti ootuste kohaselt oleks Fontana ülevaade pidanud kinnitama, et kuplit ei ähvarda mittemingisugune oht, kuid selle asemel avastas ta, et üks kupli ribidest oli tõepoolest kahjustatud. Sellele ei pööratud aga suurt tähelepanu, sest Fontana kinnitas, et tegemist on suures plaanis ebaolulise anomaaliaga ning ülejäänud kuplit see ei mõjuta.
Gian Lorenzo Bernini ja Püha Peetruse väljak
vasakul|pisi|315x315px|Püha Peetruse väljak. Giannisk, 2017 pisi|213x213px|Varajane Püha Peetruse väljak. Vue de la place Saint-Pierre de Rome lorsque le pape Clément VIII apparaît à la loggia après son élection en 1592 (vers 1600), huile sur cuivre. Collections du Petit Palais (Paris). Inventaire PPP 04833; achat en 1990. [[Louis de Caullery, u 1600 ]] Alates varajasest keskajast laius Püha Peetruse basiilika ees mõõtmetelt ebasümmeetriline ja lage väljak. 15. sajandil olid paavst Nicolaus V ja arhitekt Alberti plaaninud väljakut laiade tänavate võrgustiku abil Rooma kesklinnaga ühendada, kuid seda ideed ei realiseeritud. Paavst Sixtus V lasi väljakule tuua basiilika löövist lõuna pool seisud Vatikani obeliski, kuid selle tagajärjel mõjus selge struktuurita väljak veelgi rohmakamalt. 1656. aastal tellis arhitektuuripatroonist paavst Alexander VII (1655–1667) silmapaistvalt skulptorilt ja arhitektilt Gian Lorenzo Berninilt (1598–1680) uued Püha Peetruse väljaku kavandid, kuid tellimusega kaasnesid kindlad nõudmised: väljakule pidi korraga mahtuma suurel hulgal inimesi ning ükski väljaku arhitektuuriline element ei tohtinud varjata paavsti rõdu, basiilika fassaadi ega ka suurt akent, millele paavst sageli rahva tervitamiseks ilmus. Samas pidi Püha Peetruse väljak rõhutama Rooma-Katoliku Kiriku suursugusust, elujõulisust ja autoriteeti. Võimsa ideoloogilise efekti saavutamiseks kavandas Bernini väljaku kahele küljele poolringikujulised Dooria stiilis sammaskäigud, kujutades nendega antropomorfse Rooma-Katoliku Kiriku väljasirutatud käsi, mis kaitsevad usklikke vaenuliku maailma eest.
Bernini katsetas väljaku kavandamisel mitme planimeetrilise kujundiga: trapetsi, ristküliku, ovaali ja ellipsiga. Bernini kavatses trapetsikujulise väljaku ümbritseda kahe madala sammaskäiguga, et basiilika fassaad nende taustal kõrgem tunduks. Kuid peagi selgus, et basiilika ees kõrguv egiptuse obelisk ei asuks sellisel juhul väljaku keskpunktis. Seega otsustas Bernini jagada väljaku kaheks osaks: vahetult basiilika ees olevaks trapetsiks ja obeliski ümbritsevaks ellipsiks.
Samal ajal pakkus basiilika kavanditega süvitsi tutvunud Carlo Fontana välja oma nägemuse Püha Peetruse väljakust. Ta soovis lisada trapetsikujulise väljakuosa ka teisele poole ellipsit ning püstitada selle lõppu kellatorni. See oleks aga rikkunud väljakuansambli ühtsuse, muutes ellipsikujulise osa eraldiseisvaks üksuseks.
Bernini kavandatud väljakut ühendas basiilikaga lai astmestik. Ellipsikujulisele osale lisati kaks obeliski suhtes sümmeetriliselt paiknevat purskkaevu. Väljakut ümbritsevates katusega sammaskäikudesse on nelja ritta asetud 284 Dooria stiilis sammast. Sammaskäigu talastikule on asetatud 96 näoga väljaku poole pööratud pühakukuju.
Sisetööde algus 17. sajandil: Bernini baldahhiin
pisi|267x267px|[[Gian Lorenzo Bernini baldahhiin. Ricardo André Frantz, 2005]] Paavst Urbanus VIII (1623–1644) tegi oma esimestel valitsusaastatel Gian Lorenzo Berninile ettepaneku luua ümberehitatud mastaapse basiilika avarasse nelitisse „liturgiline rajatis, mis tõuseks teiste arhitektuurielementide taustal iseäranis esile.“ Kuna nelitise all asus hauakamber püha Peetruse arvatavate säilmetega ning kohal kõrgus Michelangelo kavandatud kuppel, otsis Bernini lahendust, kuidas selle paiga liturgilist ning ideoloogilist tähtsust suursuguselt rõhutada. Ta otsustas hauakambri kohale püstitada kristlikutel protsessioonidel kasutatava baldahhiini, kuid suurendas oluliselt selle mõõtmeid, kasutas valmistamisel pronksi ning lisas toretsevaid kaunistusi. Baldahhiiniga seotud ehitustööd algasid 1624. aastal. Bernini lasi nelitise keskele paigaldada neli marmorist postamenti, millele toetas omakorda neli pronksist keerdsammast. Väidetavalt oli Bernini saanud keerdsammaste kasutamiseks inspiratsiooni Constantinuse-aegses basiilikas asunud baldahhiinist, mis olevat sinna legendi järgi toodud Jeruusalemmas asunud Saalomoni templist ning mida toetasid samuti keerdmotiividega sambad. Hiiglaslike sammaste valmistamiseks läks tarvis suures koguses pronksi ning seetõttu lasi Bernini eemaldada mõned Rooma Panteoni portikust toetanud pronksist talad, et need siis üles sulatada. Keerdsammastele toetas Bernini rikkalikult kaunistatud tsibooriumi. Kõrgustesse pürgiva konstruktsiooni tippu asetas ta baldahhiini, millele lisas Bernini kaastööline Francesco Borromini (1599–1667) neli skulptuuridega kaunistatud voluuti, mis tipnevad – sarnaselt basiilika kupliga – (maa)kera ja risti kujuga, sümboliseerides Kristuse ülemaailmset triumfi. Ka teistel baldahhiinikaunistustel on sümboolne tähendus: inglid ja putod viitavad paavstivõimule, loorberilehed, päikesekujutised ja mesilased on aga paavst Urbanus VIII enda perekonna (Barberinide) sümboliteks. Veel enne, kui baldahhiin 1633. aastal valmis, andis paavst Berninile uue ülesande: lisada basiilika kahele üksteisega ristuvale tugipiilarile ka reliikvia-altari funktsioon. pisi|Püha Longinus ([[Gian Lorenzo Bernini, 1629–1638). Sailko, 2017 ]]
Reliikviate esiletõstmine
Püha Peetruse basiilikas hoiustatakse kolme Jeesus Kristusega seotud reliikviat: Longinuse oda, püha Veronika rätti ja püha Andrease pead. 1629. aastal lisandus sellesse nimekirja ka Jeesus Kristuse puidust risti kaks fragmenti. Paavst Urbanus VIII soovis reliikviaid ka basiilika sisekujundusse kaasata ning lasi valmistada neli vastavateemalist skulptuuri. Selleks kavandas Bernini basiilika altarit ümbritsevatesse tugipiilaritesse kõrged nišid, et sinna paigutatavad skulptuurid võiksid olla näoga baldahhiini suunas. Kõigil neljal skulptuuril oli aga oma skulptor: püha Veronika kuju valmistas Francesco Mocchi, püha Andrease kuju François Duquesnoy, püha Helena kuju Andrea Bolgi ja püha Longinuse kuju skulptoriks oli Bernini ise. Iga skulptuuri kohale asetati ka vastavat reliikviat hoiustav tabernaakel. Skulptuuride kõrgus jääb nelja ja viie meetri vahele ning oma suuruse tõttu ei tahutud neid välja mitte üksikutest kiviplokkidest, vaid iga skulptuur koosneb mitmest eraldi valmistatud ja -seisvast osast. Skulptuuride valmistamisel lähtusid skulptorid ka basiilika arhitektuurilise ühtsuse säilitamisest ning kujude ansamblina mõjumisest. Selleks võeti eeskujuks Bernini püha Longinuse skulptuuri stiil, millest lähtuvalt said lõpliku viimistluse ka teised kujud. Püha Andreas erineb seetõttu olulisel määral skulptor Duquesnoy muust loomingust ning sellest lähtuvalt on oletatud, et Bernini oli figuuri kujundamisega eriti lähedalt seotud.
Innocentius VIII
Basiilika vanim säilinud hauamonument on paavst Innocentius VIII (1484–1492) oma. Selle kavandas maalikunstnik ja skulptor Antonio Pollaiuolo ning monument valmis kuus aastat pärast paavsti surma, jäädes ka Pollaiuolo üheks viimaseks tööks. Enne ümberehitusi seisis pronkskihiga kaetud hauamonument basiilika löövis, kuid 1621. aastal paigutati see lõunapoolsesse vahekäiku. Paavst Innocentius VIII on kujutatud istumas troonil, üks käsi õnnistavalt üles tõstetud ja teine hoidmas odaotsa. Viimane viitab 1492. aastal sultan Bayezid II käest saadud Longinusega seotud reliikviale. Paavstikuju ümbritsevad neli reljeefi, millest igaühel on kujutatud ühte kristluse kõlbelist peavoorust: tarkust, mõõdukust, õiglust ja meelekindlust. Kuju kohal kõrguval kolmel reljeefil on kujutatud personifitseeritud teoloogilisi voorusi: keskel asub Õiglus, temast vasakule jääb Usk (kujutatud ühes käes risti ja teises karikat hoidvana) ning paremale Lootus (kujutatud tiivulise naisena). Elujõulise ja teotahtelise Innocentius VIII kuju alla on paigutatud sarkofaag, millel on aga kujutatud paavsti surivoodil.
Kardinal de Lagraulas
Kardinal Jean Bilhères de Lagraulase hauamonumendi kavandas Michelangelo Buonarroti kardinalilt 1497. aastal saadud tellimuse järgi. Monument kannab nime „Pietà“ ning kujutab surnud Jeesust süles hoidvat Maarjat, kelle ilme on leinav ja kurb. Tegemist on Michelangelo ainsa signeeritud tööga, see asus ehitustööde-eelses basiilikas Prantsuse kuningate kabelis. 1749. aastal paigutati see basiilika paremapoolse vahekäigu esimesse kabelisse. 1972. aastal püüdis üks basiilika külastajatest monumenti haamriga purustada, kuid Vatikani Muuseumi konservaatorid suutsid kuju täies ulatuses taastada.
Paulus III
Esimene paavst, kelle hauamonument ehitustööde-järgsesse basiilikasse ehitati, oli Paulus III. Monument asub kooriruumi vasakpoolses nišis, selle autor on Guglielmo della Porta. Monument valmis vahemikus 1551–1575. Kuju kavandamisel loobus della Porta paavstide hauamonumentide kujunduse traditsioonilisest kaanonist, võttes eeskuju Michelangelo loodud Medicite hauamonumendist. Paulus III monumendil on kujutatud personifitseeritud allegooriaid Õiglus ja Mõõdukus. Legendi järgi oli Aafrika marmorist välja tahutud Õigluse modelliks Paulus III õde ning della Porta jättis marmorist naisekeha alasti, rõhutamaks, et Õiglus ei varja midagi. Alasti on kujutatud ka Mõõdukust, kes mõjub võrdluses Õiglusega vanema ja mõneti melanhoolsemana. 1595. aastal lasi Paulus III sugulane kardinal Odoardo Farnese katta Õigluse keha metallist riidekujutisega. Mõõdukuse keha on aga siiamaani alasti.
Urbanus VIII
Urbanus VIII hauamonument valmis 1647. aastaks, st kolm aastat pärast tema surma. Paavsti soovil oli monumendi autoriks Bernini, kes sai tellimuse juba 1627. aastal. Bernini kavandas monumendi Paulus III hauamonumendi jätkuks, paigutades Urbanus VIII pronksist kuju ühele poole Helduse ja teisele poole Õigluse valgest marmorist allegoorilised figuuri, mis toetuvad mõlemad graatsiliselt paavsti sarkofaagile. Sarkofaagile toetub ka Surma sümboliseeriv tiivuline pronksist luukere, kes kirjutab paavsti nime raamatusse, mille lehelt on loetav Urbanus VIII eelkäija, Gregorius XV (1621–1623) nimi. Hauamonument asub Paulus III monumendi vastas, seega kooriruumi parempoolses nišis.
Krahvinna Matilde di Canossa
Kui Urbanus VIII lasi Itaalia poliitiliselt mõjuvõimsaima naisvalitseja krahvinna Matilde (1046–1115) säilmed Püha Peetruse basiilikasse tuua, oli tarvis ehitada lahkunud krahvinnale ka vääriline hauamonument. See ettevõtmine usaldati Berninile, kes pidi aga olude sunnil töö oma assistentidele delegeerima. Seetõttu erineb see Berninile omistatud töö tema teistest Püha Peetruse basiilikas olevatest kujudest suurel määral. Hauamonumendi alusel oleval reljeefil on kujutatud Saksamaa kuninga ja hilisema keisri Heinrich IV truudusevannet paavst Gregorius VII 1077. aastal, sümboliseerides nii paavstivõimu võidukäiku. Stseen on hauamonumendil seetõttu, et sündmus leidis aset krahvinna Matilde residentsis Canossa kindluses. Reljeefi tegi Stefano Speranza.
Clemens XIII
Antonio Canova (1757–1822) kavandatud paavst Clemens XIII hauamonument on üks kahest Püha Peetruse basiilikas asuvast klassitsistlikus stiilis monumendist (mõlemad on omistatud Canovale). Hauamonument, mis valmis ajavahemikus 1788–1792, on tuntud eelkõige kahe lamava lõvi poolest. Üht lõvi on kujutatud magavana ja teist ärkvel olevana, valvates nii „kordamööda“ monumendiga ühendatud teispoolsuse sissekäiku sümboliseerivat ust. Lõvidest veidi kõrgemal asuvad kaks allegoorilist kuju: risti käes hoidev naisekuju sümboliseerib Religiooni ja tiivuline mehekuju Surma. Hauamonumendi kompositsioon taandub kolmnurgale ja seega asub kujudest kõige kõrgemal palves põlvitav paavst, kes on oma kolmekordse krooni enda ette asetanud.
Püha Peetruse basiilikas asuvad ka Carlo Fontana kavandatud Rootsi kuninganna Kristiina mälestusmonument, Ferdinando Fuga (1699–1781) kavandatud ja skulptor Filippo Valle valmistatud paavst Innocentius XII (1691–1700) hauamonument, Camillo Rusconi (1658–1728) kavandatud paavst Gregorius XIII marmorist hauamonument ning Pietro Bracci (1700–1773) loodud Maria Clementina Sobieska hauamonument.
Skulptuurid
pisi|[[Constantinus Suur|Constantinus Suure ratsamonument (Gian Lorenzo Bernini). Sailko, 2017 ]]
Püha Peetrus
Basiilika peaaltari läheduses asuv istuva Peetruse kuju on kristlaste – ja eriti palverändurite – jaoks oluliseks sümboliks ja palvekohaks: pronksist Peetruse väljasirutatud jalalaba on austust avaldanud usklike suudluste ning puudutuste tõttu oma esialgse vormi kaotanud ja ühtlaselt siledaks kulunud. Algselt arvati kuju pärinevat neljandast või viiendast sajandist, kuid nüüdseks on see omistatud skulptor Arnolfo di Cambiole (ligikaudu 1215–1302). Peetruse kuju mängib keskset rolli ka 29. juunil peetaval pühale Peetrusele ja pühale Paulusele pühendatud pidusöögil.
Constantinus Suur
Basiilika rajaja, Vana-Rooma keisri Constantinus Suure mälestuseks loodud skulptuur valmis aastaks 1670. Tegemist on Gian Lorenzo Bernini kavandatud ratsamonumendiga, mis asub Maderno kavandatud portikuse põhjapoolses osas. Bernini kujutas monumendil stseeni, mil Constantinus sai enne Mulviuse silla lahingut jumaliku ilmutuse. Marmorist keisri pilk on suunatud talle ilmunud Jeesus Kristusele. Bernini töötas skulptuuri kallal ligikaudu 16 aastat ning seda peetakse üheks tema parimaks tööks.
Basiilikas asuvad teiste hulgas ka Antonio Canova 1817.–1819. aastal valmistatud ja Stuartite suguvõsale pühendatud marmorist monument, René-Michel Slodtzi (1705–1764) „Püha Bruno“ marmorfiguur ja 1964. aastal Francesco Messina loodud paavst Pius XII (1939–1958) pronkskuju.