cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Saksimaa hertsogiriik
Billungite dünastia valitsusaeg
Otto III surm 1002. aastal tähistas Saksi dünastiast Saksa-Rooma keisrite lõppu. Viimane Saksi dünastiast Heinrich II poeg Heinrich III, valiti roomlaste kuningaks aastal 1002. Erinevatel aegadel valitseti Saksimaa hertsogkonda Saksa kuningate poolt personaalunioonis, täideviivate sõltuvate hertsogite poolt või isegi keisri poegade poolt. 1011. aastal suri hertsog Bernhard I Billung ja tema poeg Bernhard II sai hertsogiks. 1042. aastal abiellus Ordulf Billung, Bernhard II poeg Wulfhildiga, Taani ja Norra kuninga (1042–1047) Magnuse poolõega. Pärast oma isa surma 1059. aastal sai Ordulf Billung Saksimaa hertsogiks.
Albrecht Karu valitsemisaeg
pisi|[[Albrecht Karu mälestusmärk Spandau tsitadellis]] Albrecht oli pärinud 1123 oma isa väärtuslikud valdused Saksimaa põhjaosas ja ema surma järel 1142 poole Billungite maadest. Albrecht oli oma sugulase Saksi hertsogi Lothar I ustav vasall, kellelt ta umbes 1123 sai Lausitzi markkrahvkonna idas. Pärast Lothari saamist sakslaste kuningaks osales ta 1126 kuninga ebaõnnestunud sõjakäigul Böömimaale, kus ta oli lühikest aega vangis.
Albrechti raskused Saksimaal tulenesid tema soovist laiendada seal oma päritud valdusi. Pärast oma, Elbe-äärse piirkonna Nordmarki markkrahvi Heinrich II surma 1128 ründas Albrecht pettununa, et ei saanud seda lääni endale, pärijat Udo IV-t ja Lothar jättis ta sellepärast 1131 Lausitzist ilma. Sellest hoolimata läks Albrecht 1132 kuninga saatjaskonnas Itaaliasse ja tema teda autasustati 1134 Nordmarki läänistamisega, mis oli jälle ilma valitsejata.
Kui Albrecht oli end Nordmarkis kindlalt kehtestanud, jätkas ta valduste laiendamist hõredalt asustatud maadel põhjas ja idas. Kolm aastat sõdis ta vendi lääneslaavlaste vastu. Need olid paganad ja sellepärast peeti neid alaväärtuslikeks. 1140. aastal oli Holsteini krahv Adolf II Saksimaa hertsogi vasall vallutatud vendide aladeltvagride maad, Polaabide kuningas Pristlav astus samuti ristiusku. Nende kristlusse sundimine oli 1147 toimunud Vendi ristisõja eesmärk ja selles sõjas osales Albrechtki. Diplomaatilised meetmed olid edukamad ja viimase vendi (hevelli) soost Brandenburgi vürsti Pribislaviga tehtud kokkuleppega tagas Albrecht selle piirkonna endale, kui vürst 1150 suri. Võttes tiitli Brandenburgi markkrahv, survestas ta paganatest vende, laiendas oma marki, julgustas sakslaste rännet ja rajas oma kaitse aluseid piiskopkondi. Nordmarki ja teiste enesele alluvate valduste põhjal asutas ta 1157 Brandenburgi markkrahvkonna, mida tema pärijad (Askania dünastia) hoidsid kuni liini väljasuremiseni 1320. Brandenburgi kindluse vallutas ta verises võitluses 11. juunil 1157 ja 3. oktoobril 1157 nimetas ta end teadaolevalt esimest korda kirjalikus allikas Brandenburgi markkrahviks, sellepärast peetakse seda aastat ka Brandenburgi markkrahvkonna asutamise aastaks. Albrecht hakkas kohe Brandenburgi markkrahvkonda kutsuma ümberasujaid. Need saabusid peamiselt Altmarkist, Harzist ja Flandriast. Eriti tähtsad olid hollandlased, kes asusid Brandenburgi pärast laastavaid üleujutusi oma kodumaal. Nad kasutasid oma oskusi tammide rajamiseks Elbele ja Havelile 1160. aastatel, et kaitsta kaldaäärseid alasid üleujutuste eest. Ümberasujate vastuvõtmist Brandenburgi jätkas Albrechti pärija ja vanim poeg Otto.
Heinrich Lõvi valitsusaeg
1142. aastal andis Saksa kuningas Konrad III Saksimaa hertsogi tiitli Welfide dünastiast Heinrich Lõvile (Heinrich XII nime all). Heinrich Lõvi laiendas järk-järgult oma võimu üle Kirde-Saksamaa. Pärast ka Baieri hertsogkonna omandamist ulatusid Heinrichi valdused rohkem kui kahe kolmandikuni Saksamaast, Alpidest kuni Põhjamere ja Läänemereni välja, tehes temast võimsaima valitseja Kesk-Euroopas. Heinrich Lõvi laiendas Saksa võimu ja kristlust tänapäeva Mecklenburgi ja Pommerisse. 1143. aastal asutas Saksi hertsogi Heinrichi vasall Holsteini krahv Adolf II Trave ja Wakenitzi ühinemiskohale, saarele Lübecki linna.
Vendi ristisõda
(1147–1184), Läänemere ristisõjad 1144. aastal langes ristisõdijate riik, Edessa krahvkond Levandis. Rooma paavst Eugenius III soovis ristisõda krahvkonna tagasivallutamiseks. Põhjapoolsed saksid tegid ettepaneku, et neil ei jätku raha saata ristisõdijaid hommikumaale ja soovivad selle asemele ristisõja kuulutamist läänemere paganate vastu. thumb|[[Rooma paavst Eugenius III]] 1147. aastal kuulutas Rooma paavsti Eugenius III avaldatud bullaga "Divina dispensatione" välja ristisõja Läänemere regiooni paganatest lääneslaavlaste vastu. Paavst nimetas läänemere ristisõja juhiks Havelburgi piiskopi Anselmi. 1147. aastal vendide kuningas Nyklot alustud vasturünnakus sakside kätte langenud maade tagasisaamiseks piirasid saksi väed Anselm Havelburgist, Meisseni krahv Konrad Suur, Brandenburgi krahv Albrecht Karu koos Magdeburgi, Halberstadti, Münsteri, Merseburgi ja Määrimaa piiskoppidega juhtimisel vasturünnakus Dimini kindlust.
Teine ristisõdijate vägi suundus Drohiczyni kindlust piirama Baieri ja Saksimaa hertsogi Heinrich Lõvi ja Bremeni piiskop Adelbergo juhtimisel. Drohiczynisse saabus lisaks 100 000 taanlast. Sakslased jätkasid piiramist ning läbirääkimistel sõlmiti kokkuleppe, vendid võtsid vastu ristiusu, vabastati kõik orjad. Ühtegi ala juurde ei õnnestunud vallutada. Sakslased ja taanlased pööraid omavahel tülli. Odobriitide kuningas Nyklot nõustus olema sakslaste vasall ning sakslaste ja vendide suhted paranesid. Sõja tulemusel tunnistas Niklot Heinrichi ülemvõimu ja oli nõus ristimisega. 1160. aasta Heinrich Lõvi ja Taani kuninga Valdemar I ühise sõjakäigu tulemusel Niklot tapeti ja obodriitide maad jaotati. Heinrich Lõvi hilisema languse järel sai Nikloti pojapojast esimene Mecklenburgi vürst.
Hohenstaufenist keiser Friedrich I Barbarossa püüdis Welfidega leppida ja andis aastal 1156 Welfide Heinrich Lõvile tagasi Baieri hertsogkonna, ilma Marcha Orientaliseta. Lahutatud Marcha Orientalis oli hilisema Austria (Ostarrichi) tuumikuks. Heinrich Lõvi asutas arvukalt linnu, sealhulgas Müncheni aastal 1158. Oma tugeva seisundi kaudu kahe hertsogkonna, Saksimaa ja Baieri valitsejana läks ta konflikti Friedrich I Barbarossaga.
Heinrich Lõvi langus
Aastatel 1180–1181 toimus kodusõda Baieri ja Saksimaa hertsogi Heinrich Lõvi ja Saksa-Rooma keisri Friedrich Barbarossa vahel. Heinrich Lõvi keeldus abist keiser Friedrich I Barbarossale tema kampaanias Lombardia linnade vastu aastal 1176, järgnevalt pandi Heinrich aastal 1180 Würzburgis riigivande alla. Keiser Friedrich I Barbarossa ja tema liitlased, kellest paljud olid tema isapoolse nõo hertsog Heinrich III Lõvi vasallid ja endised toetajad, lõid Heinrich III Lõvi lõpuks. Aastal 1181 tükeldati vana Saksimaa hertsogkond Gelnhauseni riigipäeval paljudeks väikesteks osadeks, Saksa-Rooma keiser Friedrich I Barbarossa võttis Heinrich III Lõvilt tema Baieri, Braunschweigi ja Saksimaa hertsogkonnad. Hertsogkonna lääneosa suurim jagu anti Vestfaali hertsogkonnana Kölni peapiiskopile. Saksidest piiskopid, kes olid enne seda vallanud suveräänset võimu oma territooriumitel, kuigi Saksimaa hertsogi eestkoste all, saavutasid sõltuvuse ainult keiserlikust valitsusest; sama juhtus ka suure arvu ilmalike krahvkondade ja linnadega. 1182. aastal Heinrich Lõvi ja tema naine Mathilde, Henry II ja Akvitaania Eleanori tütar ning Richard I Lõvisüdame õde, Stadest lahkusid eksiili Inglismaale.
Friedrich I Barbarossa jaotas Saksimaa mitmeks tosinaks otse keisrile alluvaks territooriumiks, andes territooriumi sellele oma liitlasele, kes oli selle varem Heinrich Lõvilt või tema allesjäänud toetajailt vallutanud.
Noorem Saksimaa hertsogkond
Kuigi aastal 1168 ei õnnestunud Askaania suguvõsal, Friedrich I Barbarossa liitlastel, seada oma pere liiget Siegfriedi Bremeni peapiiskopiks, võidutsesid nad aastal 1180 kahekordselt. Askaania suguvõsa pea Brandenburgi markkrahv Otto I, Albrecht Karu poeg, Heinrich Lõvi emapoolne nõbu, seadis oma kuuenda venna Anhalti krahvi Bernhardi Saksimaa hertsogiks Bernhard III nime all.
Hertsogkonda kutsuti nooremaks Saksimaa hertsogkonnaks (1180–1296), ja see oli tugevalt vähendatud territooriumiga, mis koosnes kolmest eraldiasuvast territooriumist piki Elbe jõge, loodest kagusse, (1) Hadeln ümber Otterndorfi, (2) Elbe äärse Lauenburgi ümbrus ja (3) Wittenbergi ümbrus. Kuigi selle noorema Saksimaa hertsogkonna valitsejad kandsid tiitlit Saksimaa, Engerni ja Vestfaali hertsog, oli selle territooriumil (eriti pärast dünastilist jagunemist aastal 1296), mis koosnes vaid vana Saksimaa hertsogkonna (enne 1180) äärealadest, viimasega vähe ühist. Vana Saksimaa hertsogkonna alad läänes kandsid järgnevalt nimetust Vestfaal.
Saksimaast eraldatud territooriumid pärast selle lagunemist aastal 1180
Mitmed eraldatud territooriumid läksid vahetult Saksa-Rooma keisrile, samas teised vahetasid võimalusel vaid lääniisandat. Järgnev loend sisaldab riike, mis tekkisid kohe pärast aastat 1180 endise hõimuhertsogkonna territooriumil lisaks kahele legaalsele hõimuhertsogkonna järglasele, Askaania suguvõsa Saksimaa hertsogkond keskusega Wittenbergis ja Vestfaali hertsogkond, mida valitsesid Kölni peapiiskopid.
Võimult kõrvaldatud Welfid säilitasid oma pärusvaldused, mis ei jäänud tugevalt vähenenud noorema Saksimaa hertsogkonna osaks pärast Askaania suguvõsale läänistamist. Welfide valdused ülendati aastal 1235 Braunschweig-Lüneburgi hertsogkonnaks. See hertsogkond jätkas vana Saksimaa vapi elementide (Saksi ratsu) kasutamist, samas Askaania suguvõsa andis nooremale Saksimaa hertsogkonnale oma perekonna värvid.
Aastatel 1269, 1272 ja 1282 jagasid vendadest kaasvalitsejad Johann I ja Albrecht II järk-järgult oma valitsusalasid kolmel territoriaalselt eraldi asuval Saksimaa alal (Hadeln, Lauenburg ja Wittenberg), valmistades seega jagamist ette.
Aastal 1288 sai Albrecht II Saksa kuningas Rudolf I-lt oma pojale ja pärijale hertsog Rudolf I-le lääniks Saksimaa pfaltskrahvkonna, millele järgnesid pikaajalised vaidlused Wettinitega. Kui Brehna krahvkond läks pärast krahvisuguvõsa väljasuremist tagasi keisrile, läänistas kuningas selle hertsog Rudolfile. Aastal 1290 sai Albrecht II Brehna krahvkonna ja aastal 1295 Gommerni krahvkonna Saksimaale. Kuningas Wenzel II õnnestus tuua Albrecht II, Nassau krahvi Adolfi uueks Saksa kuningaks valijate hulka: Albrecht II sõlmis valimislepingu 29. novembril 1291, kus lubas hääletada Wenzeliga sarnaselt. 27. aprillil 1292 andis Albrecht II Saksimaa eest hääle, valides Saksa kuningaks Adolfi.
pisi|Kaart näitab kolme liidumaa, [[Alam-Saksi loodes, Saksi-Anhalt keskel ja Saksimaa kagus, paiknemist tänapäeva Saksamaal]] Viimane dokument, mis viitab Albert II ja tema vennapoegade ühisvalitsemisele Saksimaa kaashertsogitena, pärineb aastast 1295. Saksimaa hertsogkonna kindel jagunemine Saksi-Lauenburgiks, mida ühiselt valitsesid vennad Albrecht III, Erich I ja Johann II ning Saksi-Wittenbergiks , mida valitses Albrecht II, leidis aset enne 20. septembrit 1296. Vierlande, Sadelbande (Land Lauenburg), Land Ratzeburg, Land Darzing ja Land Hadeln on märgitud kui vendade territoorium. Albrecht II sai Saksi-Wittenbergi ümber samanimelise linna ja Belzigi. Albrecht II oli seega Saksi-Wittenbergi Askaania liini asutaja.
Welfide suguvõsa liikmed Hannoveri harust said hiljem Braunschweig-Lüneburgi kuurvürstideks (1692/1708), Suurbritannia, Iirimaa (mõlemad 1714), Ühendkuningriigi (1801) ja Hannoveri (1814) kuningateks.
Seenesääsklased
pisi|Seenesääse [[Clastobasis loici Chandler isase isendi tagakeha tipu (=terminaalide) tagantvaade. Liik on suhteliselt haruldane Euroopas ning Põhjamaade-Balti kontekstis leitud siiani ainult Eestis]] Seenesääsklased (Sciaroidea) on putukate ülemsugukond kahetiivaliste (Diptera) seltsist.
Seenesääsklased moodustavad mitmekesisuselt rikkaliku putukarühma, kes on äratuntavad oma küüraka väljanägemise, pikliku jämeda puusa ning hästiarenenud säärekannuste poolest. Nende populatsioonidele on sageli omane suur isendite arvukus. Seenesääsklased on olulised metsaelustiku toiduvõrgustikus.
Arvukus ja mitmekesisus
Sellesse ülemsugukonda kuuluvad järgnevad sugukonnad: Bolitophilidae, Cecidomyiidae, Diadocidiidae, Ditomyiidae, Keroplatidae, Lygistorrhinidae, Mycetophilidae, Rangomaramidae ja Sciaridae. Lisaks on siia arvatud üks väljasurnud sugukond – Paraxymyiidae.
Kogu maailma seenesääsklastest on kõige mitmekesisemad sugukonnad Cecidomyiidae (pahksääsklased) ja Mycetophilidae, millest esimesse kuulub üle 6000 liigi 783 perekonnast ja teise ligikaudu 3000 liiki 150 perekonnast. Ilma Sciaridae sugukonda arvestamata oli 2000. aasta seisuga selles ülemsugukonnas kirjeldatud üle 4100 liigi 226 perekonnast.
Vähemalt Mycetophilidae puhul arvatakse olevat veel sama palju liike alles kirjeldamata. Tegu on kosmopoliitse sugukonnaga, kes on esindatud metsastunud aladel üle kogu maailma. Paleontoloogiliste ja biogeograafiliste andmete põhjal oli see sugukond hästi mitmekesine juba Kesk-Kriidi ajastul. Mycetophilidae on kõige mitmekesisem põhjapalearktilises piirkonnas.
Välimus
pisi|[[Anatella ciliata]] pisi|left|[[Bradysia. sp]]
Seenesääsklaste valmikutel on nõtked jalad ning peast pikemad segmenteerunud ehk lülistunud tundlad. Tundlalülide arv on varieeruv (2 + 9 kuni 2 + 14). Pea on ümara või pikenenud kujuga ning rindkere vastu surutud. Liitsilmad on ümarad, ovaalsed või neerukujulised. Lihtsilmi on seenesääsklastel 2 või 3. Suised on hästi arenenud ning harva redutseerunud ehk taandarenenud. Rindmik on hästi arenenud ning harjaste asetus rindmiku eri osadel on oluliseks määramistunnuseks. Tiivad on väljapaistva soonestusega ning enamjaolt hästi arenenud ning värvuselt helehallid või läbikumavad. Sciaridae sugukonda kuuluvate perekondade Bradysia ja Orfelia esindajad, keda kutsutakse ka tumedatiivalisteks seenesääskedeks, on tumeda värvusega. Bradysia perekonna esindajatele on omane ka Y-kujuline tiivasoon. Jalgu iseloomustavad enamikul liikidel pikenenud puus ja suur reis. Sugukonna Bolitophilidae ja perekonna Phthinia Winn. esindajatel on pikad ning saledad jalad. Kõikidel liikidel on säärtel suhteliselt hästi arenenud kannused. Tagakeha koosneb 6–9 segmendist, mis võivad harva olla ka silinderja kujuga. Segmendid on enamjaolt külgedelt või alaküljelt kergelt kokkusurutud.
Mõned liigid perekondadest Keroplatus (esmakirjeldus Bose) (Keroplatidae), Macrocera (Meig) (Macroceridae) ja Leptomorphus (Walk) (Mycetophilidae) on mõõtmetelt suuremad kui 15 mm. Kõige väiksemad, kuni 2 mm suurused liigid kuuluvad perekondadesse Zygomyia (Winn), Sceptonia (Winn), Cordyla (Meig) ja Anatella (Winn) (Mycetophilidae).
Seenesääsklaste vastsed on ligikaudu 6 mm pikad, musta peakapsliga, jalgadeta ning läbikumavad.
Leviala ja ökoloogia
Seenesääsklasi on leitud kõikidelt kontinentidelt peale Antarktika.
Sisetingimustes on täiskasvanud isenditel soodumus valguse poole hoiduda, seega võib neid esmalt näha lendamas akende läheduses. Võrreldes hariliku toakärbsega (Musca domestica), kes on palju aktiivsem, on seenesääsklased suhteliselt vähe ringi liikuvad ning loiud lendajad. Sageli püsivad nad potitaimede ligidal, liikudes või olles paigal nii lehtede peal kui mullal.
Seenesääsklaste vastsed võivad jätta substraadile limaseid radu sarnaselt tigudega ja nälkjatega.
Talvitumine
Ekstreemne näide on sugukonna Mycetophilidae esindaja, Exechia nugatoria (esmakirjeldus: Johannsen 1912), keda on leitud Fairbanksilt Alaskalt. Exechia nugatoria elab valmikuna talve üle lumekihist kõrgemal surnud puude koore all, mikroelupaigas, mis märkmisväärselt ei isoleeri isendeid ümbritseva keskkonna kõikuvate tingimuste eest. Temperatuur võib sellises paigas langeda isegi alla −50 °C. Kui temperatuuri tolerants ja vältimine on tavaliselt kirjeldatud kui teineteist välistavad strateegiad talvituvate loomade seas, siis Exechia nugatoria on teadaolevalt ainus lülijalgne, kes tolereerib külmumist tagakehas, samal ajal vältides külmumist rindmikus ja peas. Sellise mehhanismi evolutsiooniline põhjendus on praeguseni veel teadmata.
Toitumine
Sõltuvalt bioloogilistest iseärasustest toituvad enamik liike vastsestaadiumis seente viljakehadest ning seeneniidistikust. Ainult üksikute liikide seas pole täheldatud seene ja seenesääse vahelist koosmõju.
Osa seenesääsklasi eelistab kindlat seene liiki või seente rühma, mille viljakehast vastne toitub. Näiteks on Bolitophila (Cliopisa) retangulata (Lundstrom, 1913) monofaag ehk ainutoiduline ning toitub vääveltorikust (Laetiporus sulphureus). Mycetophila estonica (Kurina, 1992) ja Exechia confinis (Winnertz, 1863) on samuti monofaagid ning toituvad vastavalt kuuseriisikast (Lactarius deterrimus) ja tavavahelikust (Paxillus involutus). Kuus seenesääsklase liiki toituvad eeldatavasti teatud makroseente perekondadest: Bolitophila (Cliopisa) rossica (Landrock, 1912) tatikutest (Suillus); Mycetophila alea (Laffoon, 1965) pilvikutest (Russula); Mycetophila blanda (Winnertz, 1863) riisikatest (Lactarius); Cordyla fusca (Meigen, 1804) pilvikutest (Russula); Exechia pseudocincta (Strobl, 1910) riisikatest (Lactarius); Exechiopsis indecisa (Walker, 1856) tatikutest (Suillus).
Sugukonna Mycetophilidae vastsed on seotud peamiselt kandseente viljakehadega, eriti šampinjoniliste (Agaricaeceae), kärbseseenelised (Amanitaceae), puravikuliste (Boletaceae) ja pilvikuliste (Russulaceae). Mõned liigid võivad areneda torikseentes ning harva ka kottseentes (Ascomycetes) ja limaseentes (Myxomycetes).
Elutsükkel
Suurem osa seenesääse elust kulgeb seene viljakehas või taimedes või mullas vastsena.
Seenesääsklase areng hõlmab nelja staadiumit: muna, vastne (koos nelja vahestaadiumiga), nukk ja valmik. Staadiumid väikestest munadest kuni pikliku väljanägemisega nukuni esinevad niiskes orgaanilises keskkonnas, kuhu emased munevad ning kus vastsed toituvad. Munad valmivad umbes 25 °C juures kolme päevaga. Valmikud elavad 7–10 päeva. Ühe põlvkonna pikkus võib olenevalt temperatuurist olla 20–28 päeva.
Mitmed polüfaagsed seenesääsklased, näiteks Exechia fusca ja Mycetophila fungorum on lühikese generatsiooniajaga (2–3 nädalat) ning parasvöötme piirkondades võib aasta jooksul areneda mitu põlvkonda. Mida soojem, seda kiiremini toimub areng ning seda rohkem põlvkondi võib aasta jooksul esineda.
Mõju ja tekitatav kahju
Perekonna Bradysia vastseid ja valmikuid käsitletakse kui kahjureid. Toitudes taimede juurtest, peamiselt juurekarvadest, võivad nad olla probleemiks kasvuhoonetes ning taimekasvatustes, põhjustades võimalikku majanduslikku kahju. Vastsete populatsiooni allasurumiseks on lisaks putukamürkidele laialdaselt kasutatud ka looduslikke vaenlasi nagu lestad, mardikad ja entomopatogeensed nematoodid ehk putukatele spetsialiseerunud ümarussid.
Nii vastsed kui valmikud võivad levitada taimepatogeene ehk taimehaigusi tekitavaid organisme. Täheldatud on, et munasseene perekonna Phytium oospoorid on võimelised seenesääsklase seedekulgla läbimise vigastamata üle elama.
Seenesääsklased Eestis
Eestis esindatud sugukonnad:
Kokku on siin registreeritud üle 500 liigi.
Sugukonda Ditomyiidae kuuluva sääse Summerus nobilis (Lackschewitz, 1937) Nigula looduskaitsealalt leitud eksemplar on selle liigi põhjapoolseim tabatud esindaja maailmas.
Seenesääsklasi on Eestis põhjalikult uurinud Olavi Kurina.
Henryk Jankowski
Henryk Jankowski (18. detsember 1936 Gdańsk– 12. juuli 2010 Gdańsk) oli poola rooma katoliku preester. pisi|vasakul|Henryk Jankowski, 2010
Tema järgi nimetati Isa Henryk Jankowski Instituut.
Kalinini rajoon (Tallinn)
Kalinini rajoon oli Tallinna linnarajoon, mis eksisteeris aastatel 1945–1991.
Bodo keel
2011. aasta rahvaloenduse andmeil oli Indias bodo keele kõnelejaid 1,5 miljonit.
Bodo keelt kirjuatatakse ametlikult devanaagaris. Mitteametlikult on kasutusel ka ladina kiri.
Kalinini rajoon (Tallinn)
Aastatel 1991–1993 oli sama linnarajooni nimi Põhjarajoon.
Bodo keel
Bodo keeles on 6 vokaalfoneemi ja 16 konsonantfoneemi.
Kalinini rajoon (Tallinn)
Haldusorganid
Eesti Nõukogude Sotsialistliku Vabariigi konstitutsiooni § 124. kohaselt oli Riigivõimuorganiteks linnades, rajoonides, Tallinna linnarajoonides, alevites ja maa-asulates vastavad rahvasaadikute nõukogud ning § 132. kohaselt Kohalike rahvasaadikute nõukogude täitvateks ja korraldavateks organiteks olid nende poolt saadikute hulgast valitavad täitevkomiteed.
Bodo keel
Bodo keel on flekteeriv keel. Keeles on 7 käänet.
Kalinini rajoon (Tallinn)
Territoorium
Kalinini rajoon hõlmas Kopli, Kalamaja, Pelgulinna, Pelguranna, Väike-Õismäe, Kakumäe poolsaare, Tiskre, Rocca al Mare ja Harku järve ümbruse. Piiriks Oktoobri rajooniga olid Harku paemurru raudteeharu, Paldiski maantee, Toompuiestee (siis J. Gagarini puiestee) ja Põhja puiestee.
Bodo keel
Bodo keele ja kultuuri edendamiseks loodi 1952. aastal organisatsioon Bodo Sahitya Sabha.
Kalinini rajoon (Tallinn)
Territoorium
Kopli rajoon moodustati 18. mail 1945 Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidiumi seadlusega Tallinna linna rajoneerimise kohta ning oli sel ajal üks neljast Tallinna linnarajoonist koos Nõmme rajooni, Kesklinna rajooni ja Mererajooniga.
Rajoon moodustati 18. mail 1945 ja kandis kuni 1. juulini 1946 Kopli rajooni nime. Kopli rajooni kuulus linna loodepoolne osa koos Kopliga, mille piirideks on Mustjõgi Kopli lahte suubumise kohast Paldiski maanteeni, Paldiski maantee, Toompuiestee ja Rannamäe tee Suurtüki tänavani, raudtee maa-ala ja Rannamäe vaheline piir ning selle pikendus Põhja puiesteeni, Põhja puiestee kuni Mere puiesteeni ning Mere puiestee Tallinna laheni. Kalinini rajoon sai lõplikud piirid 1975. aastal.
Kalinini rajooni pindala oli 32,3 km².
Kalinini rajooni piirkond oli jaotatud 1971. aastast valimisringkondadeks:
1989. aasta rahvaloenduse andmetel oli Kalinini rajoonis 118 654 elanikku. Neist oli eestlasi 45 544 (38,38%), venelasi 56 689 (47,78%), ukrainlasi 7065 (5,95%), valgevenelasi 3853 (3,24%), juute 801 (0,68%) ja soomlasi 785 (0,66%).
Lenkimai vald
Valla pindala on 74 km². 2011. aasta seisuga elas seal 979 inimest. Valla keskuseks on Lenkimai alev (2010 aastal 647 elanikku). Vallavanem on Rimantas Mikšta.
Vallas on järgmised külad.
Soidra
Nimede eestistamisel määrati Soidra uueks perekonnanimeks isikutele, kelle perekonnanimi oli Schütz. Agu Soidra palvel kanti Soidra perekonnanimede kaitseregistrisse nr. 101 all (Siseministeeriumi teadaanne 3. juunist 1935).
2017. aasta 1. jaanuari seisuga on perekonnanimi Soidra Eestis 5 mehel ja 6 naisel.
Ēvī Upeniece
Ēvī Upeniece (sündinud 22. augustil 1925 Riias) on eesti päritolu Läti skulptor.
Ta sündis Riias Sarkandaugavas asunud vineerivabriku lätlasest töödejuhataja Eduards Upenieksi ja eestlannast ema Leida Upeniece (neiuna Oinas) peres. Tema abikaasa on skulptor Vladimirs Rapiķis.
Ēvī Upeniece õppis Riia Kaunite Kunstide Koolis (1944-1946) ja lõpetas Läti Kunstiakadeemia 1952. aastal. Tema diplomitöö "Arturs Frinbergsi portree" valmis skulptor Teodors Zaļkalnsi juhendamisel.
Ta töötas 1952-1980 kunstikombinaadis "Māksla" ja oli 1964-1977 Riia 45. keskkooli keraamikarühma õpetaja. Näitustel osaleb ta alates 1953. aastast ja on Läti Kunstnike Liidu liige aastast 1957. Tema töid on esitletud vabariiklikel näitustel ja välismaal. 2021. aastal pälvis ta V klassi Kolme Tähe ordeni.
Leili Värk
Leili Värk (sünninimi Leili Kiil; 4. jaanuar 1934 – 19. september 1988) oli eesti laulja.
Ta laulis ansambli Laine algkoosseisus aastatel 1960–1970.
Ansambli koosseisus osales ta kontsertfilmis "Neli blondi ja neli brünetti".
Gregorio Juárez
Gregorio Juárez (Gregorio Juárez Sacasa, 1800 – 1879) oli Nicaragua poliitik ja diplomaat, koos konservatiivi Rosalío Cortésiga teise Nicaragua valitseva hunta (chachagua) liige aastal 1857. Taoline valitsusviis oli konservatiivse Legitimista partei ja liberaalse Democrático partei vahel sõlmitud ja Nicaragua isamaasõjas flibustjeer William Walkeri vastu suunatud Pacto Providenciali jätkuks. Ta asendas huntas eelmist liberaalide partei esindajat kindralit Máximo Jerez Telleríat.
Elu
Gregorio Juárez sündis 9. mail 1800 Leónis. Ta õppis sama linna Convento de San Francisco kloostris matemaatikat ja meditsiini; hiljem, aastal 1830, lasi ta selle kloostri sulgeda. Temast sai Leóni linnapea ja Nicaragua parlamendi liige.
Poliitikuna viis ta aastal 1829 läbi reformi, millega vaimulikud ordud muudeti juriidilisteks isikuteks. Aastal 1848 vahendas ta Nicaragua ja Costa Rica vahelisi piiriläbirääkimisi. Aastal 1857 oli ta lühikest aega Nicaragua riigipea. Aastal 1870 sai temast Nicaragua Riigikohtu kohtunik.
Gregorio Juárez suri 21. septembril 1879 Leónis.
Uulu mõisa kalmistu
Uulu mõisa kalmistu on kalmistu Pärnu kihelkonnas Pärnumaal, tänapäevase haldusjaotuse järgi Uulu külas Häädemeeste vallas Pärnu maakonnas. Kalmistu jääb Uulu mõisa südamest linnulennult umbes 750 m kaugusele läände.
Kalmistu rajasid mõisa tollased omanikud Staël von Holsteinid millalgi pärast 1845. aastat, kui suri tollase omaniku poja Reinhold Staël von Holsteini värske abikaasa Eleonore Staël von Holstein. Reinhold sai 1846. aastal omanikuks ning rajas 1880. aastal oma esimese abikaasa mälestuseks kalmistule kiriku.
Kalmistule maetute üldarv pole teada, praegu on see jäetud maha ja rüüstatud. Kalmistul olev Eleonore Staël von Holsteini hauakamber on kaetud pinnasega ning seda tähistab kaks algse kalmistuvärava graniitposti.
Eleonore Staël von Holsteini hauakamber on 1998. aastast riiklik kultuurimälestis. Tema mälestuseks rajatud kirik on 1998. aastast eraldi riiklik kultuurimälestis.
Tallinna Jalaväe Kool
Tallinna Jalaväe Kool (Таллинское военно-пехотное училище, Таллинское ВПУ) oli 1940. aasta sügisel pärast Eesti sõjaväe ja sõjaväeliste õppeasutuste likvideerimist moodustatud Punaarmee ohvitseride ja poliittöötajate õppeasutus.
Kooli asutamine
Pärast Eesti NSV annekteerimist NSV Liitu 6. augustil 1940 andis 17. augustil 1940 NSV Liidu kaitse rahvakomissar Semjon Timošenko direktiivi nr 0/2/105022, mille kohaselt tuli Eesti sõjavägi reorganiseerida septembri keskpaigaks Punaarmee koosseisus olevateks territoriaal-laskurkorpusteks.
17. augustil 1940 alustati Tallinnas Sõjaväe Ühendatud Õppeasutuste asemel ning selle hoonete ja õppevahendite baasil Tondi kasarmutes Tallinna Jalaväe Kooli moodustamist.
Kooli isikkoosseis formeeriti Punaarmee koosseisu liidetud 180. ja 182. laskurdiviisi Nõukogude võimu toetavatest sõjaväelastest, piirkondlike Nõukogude organite poolt sõjakooli suunatud Nõukogude võimu toetavatest isikutest ja väljastpoolt Eestit pärit sõjaväelastest (Talvesõjast osavõtnutest, Leningradi linna, Leningradi oblasti, Novgorodi ja Pihkva oblastist). Sõjakooli kursantidest moodustati 2 pataljoni, milles mõlemas 3 roodu. 1. pataljoni moodustasid Eestist pärit kursandid, 2. pataljoni moodustasid mujalt pärit kursandid. 1941. aasta juunis aga kaotati õppepataljonide selline liigitamine ning roodud komplekteeriti kursantide päritolule vaatamata.
1. pataljon asus õppetööle 1941. aasta jaanuaris, Eestist komplekteeritud pataljon aga 1941. aasta märtsis.
Eesti õppepataljoni roodukomandörina tegutses Herbert Brede, õppeosakonna ülemana major Heino Onni, õpperoodude ülemad olid Eduard Raia, Kümmik, See.
Lisaks moodustati sõjakooli juures kuuekuulised poliittöötajate kursused, kus oli umbes 100 kuulajat, sh Arnold Green, mis alustas õppetööd 1941. aasta jaanuaris.
Poliitjuhtide kursustele võeti õppima Eestist pärit Nõukogude võimu pooldajaid, kes said õppeajal tasuks 600 rubla kuus, samal ajal kui sõjaväelastest kursantide tasu oli 40 rubla.
Kooli ülem oli polkovnik Dorofejev, seejärel polkovnik Bulanov ja kindralmajor Tjutrin.
Sõjakool Teises maailmasõjas
Teise maailmasõja 22. juunil 1941 alanud Nõukogude-Saksa sõja alguses täitsid kursandid Tallinnas valveteenistuse ülesandeid ning kaitsetöödele suunatud linnaelanike poolt kaitsehitiste rajamist.
Juulis 1941 aga saadeti sõjakooli isikkoosseis 5-6 ešeloni koosseisus NSV Liidu tagalapiirkonda Altai kraisse Slavgorodi, kuhu saabuti juuli lõpus. Slavgorodis nimetati sõjakool ümber Slavgorodi Jalaväekooliks, aga kuna paikkonnas puudusid õppetööks vajalik taristu ja õppetingimused, viidi jalaväekool 20. augustil üle Tjumeni, kus see nimetati ümber 2. Tjumeni Jalaväekooliks. 3. septembril 1941 nimetati sõjakool uuesti ümber Tallinna Jalaväekooliks ja seda nime kandis ta kuni 14. detsembrini 1945.
Sõjakooli 1. lend lõpetas lühendatud õppeprogrammiga (ettenähtud kaheaastase programmi asemel) 10. septembril 1941, selle kursuse lõpetas 550 leitnanti. NSV Liidust pärit lõpetajad saadeti 368. Laskurdiviisi ja Eestist pärit lõpetajad Uurali sõjaväeringkonda, kus moodustati 7. Eesti Laskurdiviis.
Sõjakooli lõpetas Teise maailmasõja ajal 19 lendu ja 4540 ohvitseri.
Sõjakooli isikkoosseis oli jaotatud 3 pataljoniks, mis omakorda jagunesid kolmeks laskur- ja kuulipilduja või miinipilduja õpperooduks. Laskurrood koosnes 4 jaost ja kuulipildujarood 3 jaost.
Allan Tõnissoo
pisi|Allan Tõnissoo perega jõululaule laulmas (detsember 2009) Allan Tõnissoo (sündinud 27. septembril 1974 Tartus) on eesti maalikunstnik, graafik, videokunstnik, luuletaja.
Elukäik
Ta sündis haritlasperekonnas. Isa Vambola (1946–2004) oli keemik, ema Ülli on raamatukogutöötaja. Lõpetas aastal 1992 Tartu 12. Keskkooli hõbemedaliga. Lisaks lõpetas 1990 Tartu Lastekunstikooli (õlimaaliga "Kohvik"); tema õpetajateks olid Laine Pukk, Paul Saar, Aare Paap, Jaanus Eensalu, Raivo Kelomees, Enn Tegova, Leili Parhomenko, Eve Teesaar, Epp Pilv ja Eve Eesmaa. Aastal 1996 lõpetas ta Tartu Kunstikooli (maaliseeriaga "Inimene lävel" juhendajaks maalikunstnik Helle Vahersalu), tema õppejõududeks olid Rein Maantoa, Endel Kotsar, Jaan Punga, Ahti Seppet, Endel Taniloo, Helle Vahersalu, Lola Liivat-Makarova, Imme Viidalepp, Vallo Kalamees, Edith Hermann, Udo Vool, Olav Villmann, Tõnis Paberit, Saima Vaitmaa, Mati Vaitmaa, Juhan Illend, Sigrid Kangur.
Kunstitudengina osales Allan Tõnissoo vokaalinstrumentaalmuusika kollektiivides "Süntesoid" (A. Tõnissoo, K. Kalamees, V. Alber, T. Tuutmaa) ja "Kurjam" (Marko Sigus, V. Alber, I. Oja), tegutses Eesti Kunstiakadeemia üliõpilasvalitsuses. Kureeris kolme tudengite maalinäitust "Ylimaal 1–3" Eesti Muusikaakadeemias ja Tallinna Pedagoogilises Instituudis 2000–2003 Tallinna Tudengite Sügispäevade raamides koostöös Eesti Üliõpilaskondade Liiduga.
Alates 2002. aastast töötas Eesti Kunstiakadeemias interdistsiplinaarsete kunstide õppetooli juhataja abina. Alates 2004. aastast Elektroonilise Meedia Keskuse tehnik-assistendina koos meediakunstnik Ivika Nischelwitzeri, stsenograaf Dagmar Kase, meediakunstnik Piibe Piirma ning Külli Maristega; edaspidi uue meedia osakonna, hiljem õppetooli meistrina, koos kunstiteadlase ja kunstniku Raivo Kelomehega ning helilooja Hans Gunter Lockiga kuni ametikoha koondamiseni detsembris 2014.
Tõnissoo kuulub Eesti Kunstnike Liitu, Eesti Autorite Ühingusse, Eesti Meediakunstnike Ühingusse, on Eesti Kunstiakadeemia Vilistlaskogu asutamise initsiatiivgrupi liige, Eesti Antroposoofilise Seltsi liige, Kristlaste Osaduse Tallinna Koguduse liige, Eesti Biodünaamika Ühingu toetaja.
Isiklikku
Allan Tõnissoo elab Tallinnas Õismäel, on püsisuhtes kunstnik Mirja-Mari Smidtiga, tütre ja kahe poja isa.
Pakupečiai
pisi| Pakupečiai (poola keeles Podkopcowo) on Vilniuse linnaosa, mis asub linna lõunaosas Naujininkai valla territooriumil. Pakupečiai piirneb loodes Kirtimaiga, lõunas Pupinėga, idas aga Ąžuolynėga ja Lydos Keliasega.
Gregory Itzin
Gregory Martin Itzin (20. aprill 1948 Washington – 8. juuli 2022 London) oli Ameerika Ühendriikide filmi- ja seriaalinäitleja.
Itzin on tuntud eeskätt tänu USA presidendi Charles Logani rollile telesarjas "24" (2006. aasta Primetime Emmy parima draamasarja meeskõrvalosatäitja nominatsioon).
Pakupečiai
Praeguse linnaosa kohal asus varem samanimeline huutor. Selle maad liideti Vilniusega aastal 1996. Hiljem on linnaosa laienenud huutori ja Vilniuse lennujaama vahelistele aladele.
Gregory Itzin
Ta on mänginud ka telesarjades "Sõbrad" (Theodore Hannigan, Mike Hannigani isa), "Murder One" (Roger Garfield), "Portreteerija" (Joel Marks), "The Mentalist" (Virgil Minelli), "Big Love" (senaator Dwyer), "Varjatud mina" (CIA riikliku salateenistuse endine direktor Henry Wilcox) jt.
2013. aasta jäähoki maailmameistrivõistlused
2013. aasta jäähoki maailmameistrivõistlused olid 77. jäähoki maailmameistrivõistlused. Võistlused peeti Rootsis ja Soomes 3.–19. mail 2013. Võistluspaigad olid Stockholmi Globen ja Helsingi Hartwall-areena.
Maailmameistriks tuli Rootsi. Hõbemedali sai Šveits ja pronksmedali USA.
Helsingi alagrupp
Märkus: Lisaajal saadud skoorid on kursiivis.
Katre Sofia Palm
Katre Sofia Palm (sündinud 30. mail 2000) on eesti mitmevõistleja.
Ta on Saue Kergejõustikuklubi kasvandik, esindab Audentese Spordiklubi.
Isiklikud rekordid
Allikas: IAAF
2021. aasta meeste Euroopa meistrivõistlused võrkpallis
2021. aasta Euroopa meistrivõistlused võrkpallis olid meeste Euroopa meistrivõistlused võrkpallis, mis toimusid 32. korda. Võistlusi korraldas Euroopa Võrkpalliliit (CEV). Finaalturniir toimus neljas riigis: Poolas, Tšehhis, Eestis ja Soomes. Kokku kvalifitseerus võistlustele 24 Euroopa võrkpallikoondist.
Eesti võrkpallikoondis kvalifitseerus põhiturniirile korraldajana. Ühe võidu ja nelja kaotusega jäädi alagrupis viimasele positsioonile ning lõppkoht võistlustel oli 21.
Kvalifitseerunud võistkonnad
Allikas: CEV EuroVolley 2021 Drawing of Lots Guidelines
Alagruppide moodustamine
Loosimine toimus 27. mail 2021 Helsingis, Soomes.
Alagruppide moodustamise protseduur on kirjeldatud vastavalt: CEV EuroVolley 2021 Drawing of Lots Guidelines.
Edasipääseja selgitamine
Alagrupimängud toimusid 1.–9. septembril 2021.
Alagruppide edasipääseja selgitamise protseduur on kirjeldatud vastavalt: CEV EuroVolley 2021 Official Communications ja CEV Volleyball Competitions Regulations.
A-alagrupp
Allikas: CEV arhiiv
B-alagrupp
Allikas: CEV arhiiv
C-alagrupp
Allikas: CEV arhiiv
D-alagrupp
Allikas: CEV arhiiv
Väljalangemismängud
Allikas: CEV arhiiv
Lõppjärjestus
Allikas: CEV arhiiv
Unistuste meeskond
2021. aasta Euroopa meistrivõistluste unistuste meeskond valiti fännide hääletusel (375 394 häält).
Stella jõgi
Stella (friuuli keeles Stele) on jõgi Kirde-Itaalias Friuli-Venezia Giulia maakonnas Udine provintsis.
47 kilomeetri pikkune jõgi suubub Aadria merre läbi Marano laguuni. Jõevee keskmine temperatuur on 11 °C, kõikumisega vahemikus 7–11 °C.
pisi|tühi|Stella jõgi suudme ja [[Precenicco vahel]]
René Just Haüy
pisi|René Just Haüy René Just Haüy (28. veebruar 1743 Saint-Just-en-Chaussée – 1. juuni 1822 Pariis) oli prantsuse mineraloog. Ta oli üks kristallograafia rajajaid.
René Just Haüy oli pärit vaesest perekonnast, kuid sõprade abiga pääses õppima esialgu Navarra kolledžisse, hiljem Kardinal Lemoine'i kolledžisse. Temast sai katoliku preester. Ta asus kolledžis õpetama ning tegeles vabal ajal botaanikaga. Kord aga pillas ta maha kaltsiiditüki ja selle purunemise jälgimine andis tema uurimistööle uue suuna: ta hakkas uurima ainete kristallstruktuuri.
1784. aastal ilmus tema töö "Essai d’une théorie sur la structure des cristaux", kus näitas, et mineraalide kristallstruktuur allub kindlatele reeglitele.
Kui puhkes Prantsuse revolutsioon, siis Haüy vangistati ja tekkis oht, et ta hukatakse, kuid ta vabastati pärast seda, kui bioloog Étienne Geoffroy Saint-Hilaire tema eest kostis.
1793. aastal sai temast kaalude ja mõõtude komitee liige ja aasta hiljem füüsikaõpetaja revolutsiooniaegses École normale'is.
René Just Haüy oli üks mineraloogiamuuseumi rajajaid; 1802. aastal sai temast Prantsusmaa loodusloomuuseumi professor, kuid pärast restauratsiooni jäi ta kõigist oma ametikohtadest ilma ning suri vaesuses.
Ta uuris ka püroelektrilisi nähtusi.
1821. aastal valiti ta Rootsi Kuningliku Teaduste Akadeemia liikmeks.
Pedagoog ja pimedate kooli rajaja Valentin Haüy oli René Just Haüy vend.
René Just Haüy järgi on nimetatud mineraal haüiin. See on ränivaene tardkivim.
Ta on maetud Père-Lachaise'i kalmistule.
Igor Lematško
pisi|Igor Lematško 2010. aastal. pisi|Igor Lematško 1990. aastal. Igor Lematško (sündinud 27. augustil 1965) on Eesti alpinist.
26-aastaselt sai ta Lumeleopardiks. Ta on noorimalt selle aunimetuse saanud Baltimaade alpinist.
1991. aastal võttis ta osa vene-eesti ekspeditsioonist Pamiiri, mille käigus tõusis ta koos kaaslastega Kommunismi mäetippu (7495 m).
Värvilised unenäod
"Värvilised unenäod" on 1974. aastal valminud Tallinnfilmi mängufilm.
Sisu
Poeetilise ja kujundliku filmi peategelane on 5-aastane Kati. Ta on suvel Hiiumaal vanaema juures, kus tema mängumaa on lai ja avar. Vanaema kingib Katile kassipoja, kuid ema ei luba kiisut linna kaasa võtta. Lõpuks siiski nõustuvad vanemad sellega, et kass võetakse linna kaasa. Kass pääseb aga Mustamäe paneelelamu korterist välja ja Kati läheb teda otsima. Koju jõudnud ema on mures, kuna last pole kodus. Õnneks leiab ta Kati varsti üles.
Kormoranlased
Kormoranlased ehk karbaslased (Phalacrocoracidae) on lindude sugukond pelikaniliste seltsist.
Süstemaatika
Kormoranlasi on umbes 40 liiki. Peale nende tuntakse fossiilsetena umbes 30 liiki.
Levik
Kormoranlased on levinud väga laialdaselt, kosmopoliitselt. Paras- ja külmvöödet asustavad linnud on rändsed, soojadel aladel elavad liigid ja populatsioonid on paiksed.
Välimus
Kormoranlaste sugukonna lindudel on tüse käävjas keha ja pikk kael. Nokk on keskmise pikkusega, selgelt väljakujunenud konksuga nokatipul. Jalad on kaugele tahapoole nihkunud ja lühikesed, saba on pikk, tiivad lühikesed ja laiad, ümardunud tipuga. Sulestik on valdavalt must ja metalliläikeline, mõnedel liikidel on keha alapool valge. Kormoranlased sulgivad kaks korda aastas, neil on mittetäielik ehk pesitsuseelne, ja täielik sulgimine. Kormoranlaste sulestik pole kuigi tihe ega vettpidav ning seetõttu peavad nad sukeldumisel märgunud sulestikku kaljunukil, kivi või puu otsas kuivatama, tiivad laiali sirutatud. Kormoranlaste lend on sirgjooneline, jõuline ja natuke raskepärane, lennusiluett on ristikujuline. Nägemine on neil terav nii õhus kui vee all. Nahaaluse õhupolstri puudumise ja õhuvaeste luude tõttu istub kormoranlaste keha ujudes sügavasti vees.
Elupaik ja pesitsemine
Kormoranlased elavad mageveeliste siseveekogude kaldaaladel ja ka mererannikutel. Nad on enamasti seltsingulised pesitsejad, rajavad pesad kaljudele, puude otsa, roostikku või tasasele kaldaalale. Pojad kooruvad pimedate ja paljastena, 7–8 nädala vanuselt hakkavad nad lendama.
Kaitse
Ohustatud on järgmised liigid. Birdlife
Telychi lade
Telychi lade on Siluri ladestu Llandoveryi ladestiku globaalne kronostratigraafiline üksus (lade). Sellele on nime andnud Pen-Ian-Telych`i farm Llandoverys. Lademele andis nime aastal 1971 piirkonnas töötanud L. R. M. Cocksi juhitud geoloogide grupp.
Lademe alumist piiri määratleb brahhiopoodide Eocoelia intermedia kadumine ja Eocoelia icurtisi ilmumine Wormwoodi kihistus Cefn-cerigi tee ääres asuvas mahajäetud kivimurrus, lademe ülempiiri märgib Hughley oja põhjakaldal graptoliitide Cyrtograptus centrifugus esinemistsooni algus Buildwase kihistus. Hilisemate uuringute põhjal on selgunud, et nende esinemise varaseim piir on määratletud ebatäpselt, pigem peaks lademe ülemist piiri märkima graptoliitide Cyrtograptus murchisoni ilmumine sealsamas.
Telychi lade lasub Aeroni lademel ja see lamab Sheinwoodi lademe all. Lademe vanus on 436...428.2 miljonit aastat. Eestis vastavad sellele Aruküla lade ja Jaani lademe alumine osa.
Telychi lademe moodustumise ajal algas Sheinwoodi lademe moodustamise ajal jätkunud Irevikeni väljasuremine. Selle käigus kadusid ligi pooled Irevikenis esinenud trilobiidid, hävis ka 80 % konodontide liikidest. Väljasuremislaine põhjused paiknesid tõenäoliselt sügavamates meredes, kuna enim kannatasid pelaagilised organismid nagu graptoliidid, konodondid ja trilobiidid, sellal kui rifielustikku see väljasuremislaine ei mõjutanud peaaegu üldse.
Volkonski
pisi|Volkonski suguvõsa vürstivapp Volkonski (vene keeles Волконский, saksa keeles Wolkonski) on Venemaa aadlisuguvõsa.
Päritolu
Volkonskid põlvnesid Tšernigovi valitsevatest vürstidest. Suguvõsa rajas XIV sajandil elanud Ivan Jurjevitš Tolstaja Golova (Suurpea), kes oli Tšernigovi vürsti Mihhail Vsevolodovitši (1179−1246; valitses 1223−1246) lapselaps ja Rjuriku järeltulija 13. põlves. Tema järglased omandasid hilisema Tuula kubermangu Aleksini maakonna aladel Volhonka jõe ääres maavaldusi ja said selle järgi perekonnanimeks Volhonski; hiljem kinnistus nimekuju Volkonski. Ivan Jurjevitši kolmest pojapojast − Konstantin, Ivan ja Fjodor Fjodorovitšist − said alguse suguvõsa kolm pealiini, mis omakorda erinevateks harudeks jagunesid.
Repnin-Volkonski
1801. aastal andis keiser Aleksander I vürst Nikolai Grigorjevitš Volkonskile (1778−1845) õiguse kasutada perekonnanime Repnin-Volkonski; ta oli viimase vürst Repnini tütrepoeg.
Volkonskid rüütelkonna matriklis
Hiilguslik vürst Pjotr Mihhailovitš Volkonski (1776−1852) võeti 1839. aasta 1. juulil (vkj) Liivimaa ja 1840. aasta 3. mail (vkj) Kuramaa rüütelkonna matriklisse. Tema poeg hiilguslik vürst Grigori Petrovitš Volkonski (1808−1882) immatrikuleeriti 1864. aasta 9. märtsil (vkj) Eestimaa rüütelkonna matriklisse. Lisaks võeti Volkonskid Kaluuga, Kurski, Moskva, Rjazani (1789), Samaara, Saratovi, Tambovi, Tuula, Vologda ja Voroneži kubermangu aadlisuguvõsaraamatusse.
Mõisavaldused Eestimaal
Abielu kaudu krahvinna Maria von Benckendorffiga (1820−1880) langes Volkonskite kätte Keila-Joa, Käesalu ja Meremõisa mõisast koosnenud majoraat. Krahvinna poeg vürst Pjotr Grigorjevitš Volkonski (1843−1896) päris need valdused 1882. aastal. Majoraat oli suguvõsa käes võõrandamiseni 1919. aastal. Suguvõsale kuulus aastatel 1882−1910 Laulasmaa mõis.
Varia
Nimede eestistamise ajal võttis Keila-Joa viimase majoraathärra Grigori Petrovitši poeg hiilguslik vürst Pavel Grigorjevitš Volkonski (1898−1962) endale uueks nimeks Undipoeg.
Saint Denis' basiilika
Saint Denis' basiilika (prantsuse keeles Cathédrale royale de Saint-Denis või lihtsalt Basilique Saint-Denis, varem Abbaye de Saint-Denis) on kloosterkirik Pariisi eeslinnas Saint-Denis's.
See oli traditsiooniline Prantsusmaa kuningate matmispaik. Kuninglikku krüpti on maetud 42 kuningat, 32 kuningannat, 63 printsi ja printsessi ja 10 Prantsusmaa silmapaistvat riigitegelast.
Hauad avati Prantsuse revolutsiooni ajal ja kuningate jäänused kuhjati kahte suurde auku. Alexandre Lenoir päästis hauamonumendid muuseumieksponaatidena. 1817. aastal ühishauad avati, kuid kuna jäänused ei olnud enam identifitseeritavad, maeti nad krüpti. Seepärast on algsed hauad tänapäeval tühjad.
Basiilika laskis ehitada Dagobert I 7. sajandil püha Denis' matmispaigale.
Maetud kuningad
pisi|[[Charles Marteli sark]] pisi|[[Henri II (Prantsusmaa)|Henri II ja tema abikaasa Caterina de' Medici sark]] pisi|Saint Denis' haudade avamine 1793 Järgnevas loendis on välja toodud mõned tuntumad kuningad:
WRC Auto
WRC auto (inglise keeles World Rally Car) on võidusõiduauto, mis on ehitatud Rahvusvahelise autospordiliidu (FIA) kehtestatud määrustele vastavalt, et võistelda autoralli maailmameistrivõistluste kõige kõrgemas klassis. 1997. aastal tutvustatud WRC määrused olid mõeldud asendama varasema A-rühma määruseid.
Määrused
pisi|[[Soome ralli|Soome ralli 2010 võitja Jari-Matti Latvala oma Ford Focus RS WRC-ga Rannankylä testsõidul Muurames Soomes|vasakul]]
1997–2010
Ajavahemikus 1997–2010 oli määrustes nõue, et WRC auto peab olema ehitatud tänavasõiduautost, mida on toodetud vähemalt 2500 ühikut. Erinevad modifikatsioonid olid lubatud: mootori suurus võis olla kuni 2,0 liitrit ja mootor võis olla ülelaadimisega, auto võis ehitada ümber nelikveoliseks. Lubatud oli järjestiklülitusega käigukast, aktiivsed diferentsiaalid ja keskdiferentsiaal, vedrustus ja vedrustuse kinnituspunktid võisid erineda tänavasõiduautost, miinimum kaal võis olla 1230 kg. Esirataste rööbe võis olla kuni 1770 mm ja tagaratastel kuni 1550 mm ning autode pikkus pidi olema minimaalselt 4 meetrit.
Mootori võimsuse piiramiseks kasutati piiratud suurusega õhuava, mis võis olla kuni 34 mm läbimõõduga ning arvestuslikult pidi see tagama tippvõimsuseks autode 220 kW (300 hj).
pisi|292.988x292.988px|Ford Fiesta WRC 2011
2011–2016
Alates 2011. aastast muutusid määrused rangemaks, et hoida kulusid kokku. Kaotati 4 meetri pikkuse nõue ning autode mudelid võisid olla seetõttu väiksemad. Varasema 2.0 l mootori asemel pidi olema kuni 1.6-liitrine turboga otsesissepritsega mootor, mille õhuvõtuava suurus võis olla maksimaalselt 33 mm. Suurimaks ülelaaderõhuks lubati kuni 2,5 baari, mis pidi tagama mootorile maksimaalseks pöördemomendiks 400 Nm. Keskdiferentsiaal oli keelatud ja aktiivsed diferentsiaalid olid keelatud ja lubatud olid ainult mehaanilised diferentsiaalid. Käiguvahetus pidi toimuma mehaaniliselt, seega roolipealne labadega käiguvahetus oli keelatud. Miinimumkaalu langetati 1200 kg peale ning võis olla minimaalselt 1350 kg koos juhi ja kaardilugejaga.
2015. aastal lubati taas labadega käiguvahetus. pisi|Elfyn Evans 2017|vasakul