cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Järeldav rinnastus
Apositsioon ehk lisand
Eelnevalt väljendatut täpsustavad või seletavad süntaktilised konstruktsioonid, k.a seletavad ja järeldavad rindlauseosad on apositiivsed.
Nt. Nad alistusid: viskasid relvad minema ja väljusid majast (lisandi osa).
Tiru oja
Tiru oja (ka Sambla oja) on oja Sakala kõrgustiku edelaosas, Viljandi maakonnas Mulgi vallas.
Oja pikkus on 10,4 km (koos lisajõgedega 10,6 km), valgla pindala 16 km², langus 26 m ja lang 2,5 m/km. Oja saab alguse 73,5 m kõrgusel Lasari külas ja suubub 47,5 m kõrgusel Sarja külas vasakult poolt Hendrikhansu ojasse 3,7 km kaugusel selle suudmest. Oja kuulub Lääne-Eesti vesikonda ja Pärnu alamvesikonda.
Ojale on Kamara ja Veelikse küla piiril paisutatud Tiru järv.
STS-88
STS-88 oli Space Shuttle'i programmi esimene missioon, mis külastas Rahvusvahelist kosmosejaama.
Missiooni teenindas kosmosesüstik Endeavour ja see startis 4. detsembril 1998. STS-88 viis jaama Unity mooduli, mis on esimene jaamale lisatud USA moodul. Nädal aega kestnud missiooni ajal ühendati Ameerika Ühendriikides ehitatud Unity Zarjaga, mis tiirles juba orbiidil ning kolme kosmosekõnniga ühendati moodulitevahelised elektri- ja andmesidekaablid. Endeavour naasis Maale 21. detsembril.
Juhuslik suurus
Tõenäosusteoorias ja matemaatilises statistikas nimetatakse juhuslikuks suuruseks suurust, mille väärtus sõltub juhusest. Formaalsema definitsiooni järgi on juhuslik suurus funktsioon, mis seab juhusliku katse igale võimalikule tulemusele (elementaarsündmusele) vastavusse mingi suuruse. Suurust X, mille võrdumine katse käigus etteantud väärtusega x on juhuslik sündmus, nimetatakse juhuslikuks suuruseks.
Kui see väärtus on arvuline, siis räägitakse juhuarvust. Juhuarvude näiteid: kahe täringu veeretamise silmade summa ja võidu suurus õnnemängus; rahvastiku hulgast juhuslikult valitud inimese vererõhk; aktsia sulgumishind börsipäeva lõppedes. Juhuslikud suurused võivad olla ka keerukamad matemaatilised objektid, näiteks juhuslikud liikumised, juhuslikud permutatsioonid ja juhuslikud graafid.
Ühel juhuslikul katsel põhinevad paljud erinevad juhuslikud suurused. Üksikut väärtust, mille juhuslik suurus juhusliku katse tegemisel omandab, nimetatakse realisatsiooniks või juhusliku protsessi puhul ka trajektooriks.
Termin "juhuslik suurus" (zufällige Gröβe) pärineb Andrei Kolmogorovilt (Die Grundbegriffe der Wahrscheinlichkeitsrechnung 1933).
Formaalse mõiste motivatsioon
Juhusliku suuruse X väärtused X(\omega) sõltuvad juhust esindavast suurusest \omega. Näiteks võib \omega olla kulli ja kirja viskamise juhuslik tulemus. Siis võib näiteks kihlvedu kulli ja kirja viskamise tulemuse peale modelleerida juhusliku suurusega. Oletame, et veeti kihla arvu peale, nii et õige äraarvamise puhul makstakse välja 1 euro, vastasel korral ei maksta midagi. Olgu X väljamakstav summa. Et X-i väärtus sõltub juhusest, siis X on juhuslik suurus, täpsemalt reaalarvuline juhuslik suurus. Ta kujutab visketulemuste hulga võimalike väljamakstavate summade hulgale \{0, 1\}:
Hellenurme vald
Hellenurme vald (saksa keeles Hellenorm) oli vald Tartumaal Rõngu kihelkonnas. Vallamaja asus Kirmi külas.
Vald eksisteeris 1866 –1939.
Valla alal asus Hellenurme mõis.
Hiirte paradiis
Esimeses katses asustati umbes 0,1 ha suurusele piiratud alale metsikud rändrotid. Koloonia oli varustatud piisava toiduga ning kaitstud haiguste ja kiskjate eest, mis oleks takistanud populatsiooni kasvu. Katse alguses kasvas populatsioon kiiresti, noorte loomade osakaal oli suur. Populatsiooni edasist kujunemist määras rottide käitumine järjest tihedamaks muutuvas populatsioonis. 27 kuuga stabiliseerus populatsiooni suurus 150 täiskasvanud isendi juures, kuigi täiskasvanud isendite suremus oli väike ja oleks võimaldanud populatsiooni kasvu 5000 täiskasvanuni. Põhjus, miks populatsioon ei saavutanud loodetud suurust, oli populatsiooni suurest tihedusest ja isendite vastastikusest häirimisest tingitud poegade erakordselt kõrge suremus.
Üleasustatud populatsioonis üles kasvanud loomade eluviis oli häiritud ka siis, kui nad viidi normaalsetesse tingimustesse elama. Neil oli vähem järglasi ja need ei elanud võõrdumiseni.
Kõrvalaltar
Kõrvalaltar on altar, mis asetseb kirikus lisaks peaaltarile.
Tavaliselt asuvad kõrvaltarid külglöövides, kuid võivad paikneda ka lihtsalt seina ääres või eraldi külgkabelis.
Eesti kirikutest on kõrvalaltarid näiteks Kuressaare Nikolai kirikus, Keila Mihkli kirikus, Ambla Maarja kirikus ja Pühtitsa Jumalaema Uinumise peakirikus.
Bruno Henrique Pinto
pisi|Bruno Henrique (2017) Bruno Henrique Pinto (tuntud enam lihtsalt kui Bruno Henrique; sündinud 30. detsembril 1990 Belo Horizontes) on Brasiilia jalgpallur, kes mängib ründajana Brasiilia kõrgliiga klubis Flamengo.
Ta alustas karjääri Minas Geraisi osariigi klubis Uberlândia. 2015. aastal liitus ta Brasiilia kõrgliigas mängiva Goiásega. Ta lõi 2015. aasta hooajal Brasiilias kõrgliigas seitse väravat.
2016. aasta jaanuaris liitus ta Saksamaa kõrgliiga klubiga VfL Wolfsburg, kuid Saksamaal ta läbimurret teha ei õnnestunud. 2017. aastal naasis ta Brasiiliasse, sõlmides nelja-aastase lepingu Santosega. 2017. aastal lõi Bruno Henrique 18 väravat, sh kaheksa väravat Brasiilia liigas, ning oli sel hooajal Santose suurim väravakütt. Järgmine hooaeg ebaõnnestus, kui ta lõi vaid kaks väravat.
Debüüdi Brasiilia jalgpallikoondises tegi Bruno Henrique 6. septembril 2019 mängus Colombia vastu.
Pavel Jermoškin
Pavel Jermoškin (sündinud 7. detsembril 1943 Vologda oblastis) on Eesti kaevandustööline ja poliitik.
Ta lõpetas 1961. aastal Narva 1. Internaatkooli.
Ta töötas aastatel 1961–1963 ja 1973–1990 tootmiskoondises Eesti Põlevkivi ning aastatel 1963–1973 kombinaadis Vorkutaugol ekskavaatorijuhi ja brigadirina.
Aastatel 1990–1992 oli ta Eesti Vabariigi Ülemnõukogu liige, ta on kuulunud sotsiaal- ja keskkonnakomisjoni. Ta oli ka Põhiseaduse Assamblee liige.
Ta oli aastatel 1988–1991 NLKP liige, ta on olnud Eestimaa Kommunistliku Partei (NLKP) Keskkomitee liige ning Töökollektiivide Ühendnõukogu Kohtla-Järve presiidiumi liige.
Bērzpilsi vald
pisi|Bērzpilsi katoliku kirik Bērzpilsi vald (läti Bērzpils pagasts) on vald Lätis Balvi piirkonnas.
Vald piirneb sama piirkonna Krišjāņi, Tilža ja Lazdukalnsi vallaga, Madona piirkonna Indrāni ja Ošupe vallaga ning Rēzekne piirkonna Gaigalava vallaga.
Valla pindala on 128 km². 2016. aasta seisuga elas seal 788 inimest. Aastal 2011 elas vallas 782 lätlast, 22 venelast, 2 valgevenelast, 5 ukrainlast ja 1 poolakas. Valla keskus on Bērzpilsi küla. Vallamaja asub aadressil Dārza iela 27, vallavanem on Biruta Bogdane.
Ajalugu
Bērzpilsi vald moodustati aastal 1840 endise Domopole mõisa maadele. Agraarreformi eel olid valla aladel Bonifacova mõis pindalaga 262 hektarit, Ludvinova mõis pindalaga 356 hektarit, Cūkupe mõis pindalaga 183 hektarit, Mūri mõis pindalaga 599 hektarit, Gailīši mõis pindalaga 151 hektarit, Poļanova mõis pindalaga 172 hektarit, Domopole mõis pindalaga 201 hektarit ja Vecpilsi mõis pindalaga 256 hektarit. Aastani 1925 kandis vald nime Domopole valla, seejärel nimetati see ümber Bērzpilsi vallaks ja ühtlasi liideti osa selle territooriumist Tilža ning Rugāji valdadega.
Aastal 1935 oli Bērzpilsi valla pindala 320 km² ja seal oli 6456 elanikku. Aastal 1945 moodustati vallas Benislava, Bērzpilsi, Drudži, Golvari, Liepari ja Osudari külanõukogud, aastal 1949 likvideeriti aga vald ametlikult. Aastal 1954 liideti Bērzpilsi külanõukoguga likvideeritav Osudari külanõukogu, aastal 1954 aga Golvari külanõukogu. Vald moodustati külanõukogust aastal 1991. Enne 2009. aasta haldusreformi kuulus vald Balvi rajooni. 2009. aastast kuulub Bērzpilsi vald Balvi piirkonda.
Viia
Viia oli küla Põlvamaal. Küla jääb tänapäeval Ihamaru küla alale. Küla kaotati 1977, mil see liideti Ihamaru külaga.
Bērzpilsi vald
Mälestised
Muinsusmälestistest on riikliku kaitse all Bērzpilsi katoliku kirik, Bērzi kalmistu kabel, Bonifacova muinaskalmed ehk Männisaareke, Sala muinaskalmed ehk Katkuhauad, Berzīne linnamägi ehk Starij Zamok, Upesgala muinasasula, Iča muinasasula ja Vārene mäe muinaskalmed. Kohaliku kaitse all on Bērzpilsi katoliku kiriku altar, Sala maaharijate-kalurite talud, Bērzpilsi koolimaja, Bonifacova mõisa häärber, Golvari keskaegne kalmistu, Gribkova keskaegne kalmistu ehk Kalmemägi, Beļauski muinaskalmed ja Domopole muinaskalmed ehk Sõjahauad.
Ajalugu
Suurim jõgi on valla lääneosas voolav Aiviekste jõgi. Looduskaitse all on Vecgabrāni paju, Iča mänd, Bērzi kiriku pärn, Lejmala saar, Bērzpilsi allee, Saksmale kalmistu männid, Saksmale kalmistu Suurmänd ja Saksmale Augukalda mänd, lisaks kasvab vallas Bērzpilsi alleel veel neli nimetut looduskaitsealust põlispuud. Valla lääneosa jääb osaliselt Lubānsi märgala hoiualale.
Külad
Vallas on kolmkümmend kaheksa küla. Valla keskuses Bērzpilsis (vidējciems) oli aastal 2018 233 elanikku. Teine sama staatusega küla on Vacpiļs 44 elanikuga aastal 2018. Kaks valla küla on staatusega mazciems – Bierži 2 elanikuga aastal 2018 ja Sola 14 elanikuga aastal 2018. Kolmkümmend kneli valla küla on staatusega skrajciems – Apšinīki 6 elanikuga aastal 2018, Augstori 25 elanikuga aastal 2018, Beļauski 45 elanikuga aastal 2018, Bierzīši 5 elanikuga aastal 2018, Bonifacova 4 elanikuga aastal 2018, Domopole 8 elanikuga aastal 2018, Gabrāni 20 elanikuga aastal 2018, Golvori 41 elanikuga aastal 2018, Gribkova 3 elanikuga aastal 2018, Jabolova 7 elanikuga aastal 2018, Javinīki 17 elanikuga aastal 2018, Kažuki 3 elanikuga aastal 2018, Kiļauka 4 elanikuga aastal 2018, Kļaveņi 2 elanikuga aastal 2018, Kononi 11 elanikuga aastal 2018, Lauskinīki 6 elanikuga aastal 2007, Leidumnīki 6 elanikuga aastal 2018, Ločaunīki 2 elanikuga aastal 2018, Markovka 1 elanikuga aastal 2003, Masaļnīki 13 elanikuga aastal 2018, Mūramuiža 1 elanikuga aastal 2018, Osudari 3 elanikuga aastal 2018, Pelerejas 2 elanikuga aastal 2007, Poleņi 30 elanikuga aastal 2018, Pugači 7 elanikuga aastal 2018, Saksmale 27 elanikuga aastal 2018, Silamuiža 26 elanikuga aastal 2018, Somi 2 elanikuga aastal 2018, Sprūdzinīki 12 elanikuga aastal 2018, Zosuli 18 elanikuga aastal 2018, Zvonovka 1 elanikuga aastal 2018, Tabakova 1 elanikuga aastal 2018, Vasareņi 5 elanikuga aastal 2007 ja Viškuļi 23 elanikuga aastal 2018. Ülejäänud valla elanikud elavad külade koosseisu mitte kuuluvates taludes.
Ruggiero
Nimi Ruggiero võib olenevalt kontekstist tähendada järgmist:
Raho Langsepp
Raho Langsepp (sündinud 24. jaanuaril 1968) on eesti muusik (flöödimängija).
Ta on tegutsenud muusiku ja muusikaõpetajana. Ta on Tartu Vanamuusika Festivali algataja ning Tartu Ülikooli Varajase ja Orientaalse Muusika Keskuse FA Schola ning selle juures tegutseva vanamuusikaansambli FA Schola Ansambli asutaja ja juht. Ta on ka taiji õpetaja.
Stella McCartney
Stella Nina McCartney CBE (sündinud 13. septembril 1971) on Briti moelooja. Ta on briti muusiku Paul McCartney ning Ameerika Ühendriikide fotograafi ja loomaõigusaktivisti Linda McCartney tütar. Vanemate eeskujul on ka Stella McCartney häälekas loomaõiguste ja keskkonnahoiu toetaja. Ta on eriti tuntud selle poolest, et kasutab oma töödes vegetaarseid ja loomavabu alternatiive.
Aleksandrovi rajoon (Vladimiri oblast)
Aleksandrovi rajoon (vene keeles Александровский район) on 2. järgu haldusüksus (munitsipaalrajoon) Venemaal Vladimiri oblasti loodeosas. Rajooni keskus on Aleksandrovi linn.
Rajoon piirneb põhjas Jaroslavli oblastiga, idas Jurjev-Polski rajooniga, kagus Koltšugino rajooniga, lõunas Kiržatši rajooniga ja läänes Moskva oblastiga.
Rajooni pindala on 1834 km². Elanike arv oli 2012. aastal 113 414, 2009. aastal 115 299 ja 2002. aastal 55 207.
Aleksandrovi rajoonis on 233 asulat, mis kuuluvad nelja linnaasunduse (Aleksandrovi, Karabanovo ja Strunino linna ning Balakirevo alevi) ja nelja külaasunduse koosseisu.
Rajooni tähtsamad jõed on Bolšaja Dubna, Bolšoi Kiržatš ja Malõi Kiržatš.
Axel Harnack
Axel Harnack (kirjanduses ka Axel von Harnack; 7. mai 1851 (ukj) Tartu – 3. aprill 1888 Dresden) oli saksa matemaatik.
Aastatel 1869–1873 õppis ta Tartu ülikoolis matemaatikat ja aastast 1874 Erlangeni ülikoolis.
Isiklikku
Tema isa oli Theodosius Harnack, tema emapoolne vanaisa Gustav von Ewers oli 1818–1830 Tartu Ülikooli rektor. Tema kaksikvend oli teoloog Adolf von Harnack, vend Erich Harnack (1852–1915) oli farmakoloogiaprofessor ja vend Otto Harnack (1857–1914) kirjandusteadlane.
Härjasilm (perekond)
Härjasilm (Leucanthemum Mill.) on korvõieliste sugukonda kuuluv taimeperekond.
Perekonda kuulub umbes 70 liiki, mille levilaks on Euroopa, Põhja-Aafrika ja Aasia parasvööde. Mitmed liigid on naturaliseerunud Ameerikas, Austraalias ja Uus-Meremaal.
Reeglina on tegu mitmeaastaste, harva üheaastaste taimedega, mis on puhmikulise haabitusega ja 30 cm kuni üks meeter kõrged. Üldjoontes on härjasilma perekond suhteliselt sarnane perekonnaga krüsanteem (Chrysanthemum), kuid härjasilma perekonna taimed ei ole aromaatsed ja nende lehtedel pole hallikaid karvu. Juurmisest lehekodarikust tõusvad varred on harunemata ja reeglina siledad. Saagjad või kahelisaagjad lehed asetsevad vastakuti.
Reeglina peetakse härjasilmi umbrohtudeks. Suureõielisest härjasilmast (Leucanthemum x superbum) on aretatud kauneid kultuursorte.
Eestis kasvab üks liik – harilik härjasilm (Leucanthemum vulgare).
Dmitri Utkin
Dmitri Utkin on lõpetanud sõjakooli. Ta osales esimeses ja teises Tšetšeenia sõjas. Enne relvajõudude sõjaväeteenistusest lahkumist (alampolkovniku auastmes) teenis ta Luure Peavalitsuse eribrigaadi rühmakomandörina (rühm dislotseerus Petseris).
Utkin oli 2014. aastal sõjalise formeeringu Wagneri grupi looja. Samast aastast on ta selle komandör.
Juunis 2023 oli Utkin Venemaal relvastatud mässu juhte (relvastatud vastuhakk kestis vaid ööpäeva ning selle algatas ja lõpetas Jevgeni Prigožin).
Vorgašor
Vorgašor on alev Venemaal Komi Vabariigis Vorkuta linnaringkonnas.
Alevis asuv kivisöekaevandus kuulub Vorkutaugolile.
3. armee
3. armee on olnud:
Abū Muḩammad al-Jawlānī
pisi|Abū Muḩammad al-Jawlānī
Abū Muḩammad al-Jawlānī (araabia keeles أبو محمد الجولاني, ka al-Joulani, al-Djaulani) on salafide pühasõdalaste terrorirühmituse Jabahat an-Nusra liider Süüria kodusõjas.
Abū Muḩammad al-Jawlānī võib pärit olla Iisraeli poolt hõivatud Golani kõrgustiku aladelt. On võidelnud Iraagis.
Bērzpils
Küla tekkis endise Domopole mõisa keskuse juurde. Nõukogude perioodil kandis see nime Domopole ja oli kohaliku sovhoosi keskasulaks.
3. Suurtükiväepolk
3. Suurtükiväepolk (kuni 5. aprillini 1919 3. Raske-Välisuurtükiväe Divisjon) oli Eesti Rahvaväe suurtükiväeüksus.
Organisatsioon
Polgu koosseisu kuulus 1919. aprilli keskpaigas 6 suurtükipatareid, neist 3 rasked.
3. Suurtükiväepolgu baasiks oli Ülemjuhataja päevakäsuga 14. märtsist 1919. formeeritud 3. Raske Välja Suurtükiväe Divisjon ja selle komplekteerimiseks kasutati 1. ja 2. suurtükiväepolgust toodi üle 5 patareid. Divisjoni ülemaks määrati Suurtükiväe valitsuse Varustuse osakonna ülem polkovnik Martin Terras, kes asus väeosa vormeerimisele Tallinnas 16. märtsil.
3. Raske Välja Suurtükiväe divisjoni kuulusid:
1920–1921
Vabadussõja lõpus koosnes Eesti suurtükivägi 1., 2. ja 3. suurtükiväe polgust, 1. kindluse raskesuurtükiväe divisjon, 2. kindluse raskesuurtükiväe divisjon ja 3. kindluse raskesuurtükiväe divisjonist ja Kahurväe tagavaradivisjonist. 1920. aastaks suurtükiväe polgud formeeriti vastavalt 1. suurtükiväe divisjon, 2. suurtükiväe divisjon ja 3. suurtükiväe divisjoniks. 1. juuniks 1920. aastaks liideti Kindluse raskesuurtükiväe divisjonid, Kindluse suurtükiväe divisjoniks, mis aga 9. novembril 1920. aastal likvideeriti ja jagati kolme kindluse grupina suurtükiväe divisjonide vahel.
1922. aastal toimus Vabariigi Valitsuse 1921. aasta 3. novembri "Seadluse muudatuste kohta kaitseväe organisatsioonis ja terminoloogias" alusel Eesti rahvaväe venepäraste väeosade nimetuste asendamine Lääne-Euroopas kasutatavate maa- ja mereväe sõjaväeosade nimetustega (roodud – kompaniideks ja polgud rügementideks.
15. märtsist 1924. aastal muudeti suurtükiväe organisatsioon järgmiseks: 1. diviisil oli 1. diviisi suurtükivägi, 2. diviisil 2. diviisi suurtükivägi ja 3. diviisil 3. suurtükiväe rügement. Mõlema diviisi suurtükiväed jagunesid kaheks grupiks. 1. augustil 1925. aastal loodi uus organisatsioon, kus suurtükivägi jagunes suurtükiväegruppideks: 1. diviisil oli 1. suurtükiväegrupp ja 2. suurtükiväegrupp; 2. diviisil 3. suurtükiväegrupp ja 4. suurtükiväegrupp ja 3. diviisil 5. suurtükiväegrupp.
Juri Jevstignejev
Juri Jevstignejev (sündinud 1. oktoobril 1947 Leningradis) on Eesti ühiskonnategelane ja poliitik.
Ta töötas aastatel 1965–1988 Sillamäe Keemiametallurgia Tootmiskoondises. Aastatel 1988– oli ta Sillamäe linnapea.
Aastatel 1990–1992 oli ta Eesti Vabariigi Ülemnõukogu liige, olles haldusreformikomisjoni liige ja kuuludes saadikurühma "kodanikuleppimus".
Hoplocephalus
Hoplocephalus on maoperekond.
Marœuil
pisi|Marœuili kirik
Hoplocephalus
Klassifikatsioon
Käesoleval ajal klassifitseeritakse perekonda Hoplocephalus roomajate andmebaasis järgmised maoliigid :
Mürgisus
Hoplocephalus perekonna maoliigi Hoplocephalus curtus isendi hammustus võib inimesele surmav olla, kuid Hoplocephalus variegatus ei ole surmav isegi väikestele neljajalgsetele ja inimesel põhjustab üksnes peavalu.
Marœuil
Marœuil (lääneflaami: Marol) on vald Põhja-Prantsusmaal Pas-de-Calais' departemangus.
Marœuil on suur põllumajandus- ja kergetööstusküla, mis asub 6 km Arrasist loodes, teede D55, D56 ja D60E ristumiskoha ümbruses.
pisi|tühi|
Ajalugu
Asulat on esmamainitud nimega Maraculum 680. aasta paiku, siis nimega Maroel 1104. aastal, nimega Maroeul 1307. aastal ja lõpuks nimega Marœuil 1670. aastal. Esimese kiriku ehitas sinna 697. aasta paiku St. Bertille.
Blair
Blair on inglise ja gaeli perekonnanimi.
Narva-Jõesuu sanatoorium
pisi|Sanatooriumi peahoone eenduv ümarveranda Narva-Jõesuu sanatoorium (varem kolhoosidevaheline sanatoorium "Narva-Jõesuu"), ametlikult Narva-Jõesuu Medical SPA, on sanatoorium ja spaahotell Ida-Virumaal Narva-Jõesuus aadressil Aia tänav 3. Asutust haldab AS Narva-Jõesuu Sanatoorium.
Sanatooriumi peahoone projekteerisid arhitektid Nikolai Kusmin ja Manivald Noor. Hoone projekt põhineb suuresti Kusmini 1930. aastate keskel Pärnu rannahotelli arhitektuurikonkursile esitatud võistlustööl. Ehkki Kusmini projekt ei osutunud Pärnus võitjaks, kasutati mitmeid selle elemente rannahotelli lõpplahenduses ära. Sanatooriumi peahoone avati 1961. aasta juulis. Ülejäänud kompleksi, mille hulka kuulus näiteks neli hotellikorpust, administratiivhoone ja tervisehall, ehitus kestis eri tööjärkudes kuni 1985. aastani.
Eesti arhitektuuriajaloo seisukohalt on sanatooriumit peetud musternäidiseks stalinismile järgnenud funktsionalismi uuest lainest. Niisamuti ka esimeseks ja hästi säilinud näiteks nõukogude perioodil, täpsemalt alates 1960. aastatest laialt levinud asutuste puhkekodude hooneliigist. Seda on nimetatud ka üheks Narva-Jõesuu sümboliks, viidates sanatooriumi rollile kohaliku eestlaste kogukonna ja linna kultuurielu keskusena. Sanatooriumi peahoone on arvatud riiklikuks kultuurimälestiseks.
1968. aasta suvel filmiti sanatooriumis osa Sulev Nõmmiku komöödiafilmist "Mehed ei nuta".
Ajaloolise kuurordina
Kirde-Eesti ja Virumaa rannik kujunesid suvituskohana menukaks 19. sajandi teisel poolel. Selle üheks põhjuseks on peetud piirkonna maalilist loodust (laiad, madalad liivarannad, männimetsad, Narva jõgi) ning teisalt Vene keisririigi pealinna Peterburi lähedust. Piirkonna suurimaks ja tuntuimaks kuurordiks kujunes Narva-Jõesuu (Hungerburg), mis kuulus toona halduslikult Narva linna alla. Selle juures mängis rolli Narva linnapea Adolf Theodor Hahn, kes tegi 1873. aastal ettepaneku ehitada 1866. aasta suurtulekahjus tugevalt kannatanud asula välja spetsiaalselt kuurortasulana. Samuti kasvatas suvitajate arvu märgatavalt 1870. aastal valminud Balti raudtee.
1894. aastal sai Narva-Jõesuu ametlikult kuurordi staatuse. Asulasse ehitati näiteks vesi- ja mudaravilaid, sanatooriume ning korrastati liivarand. Ehkki peamiselt pärinesid suvitajad Peterburist, oli neid ka Eestist ja mujalt Venemaalt (näiteks Moskvast). Esimese maailmasõja eel on turistide koguarvuks suvitushooaja kohta hinnatud 10 000. Ehkki ilmasõja järel Venemaalt pärit turistide reisimine Narva-Jõesuusse suuresti lõppes, oli piirkond suvituspaigaks ka iseseisva Eesti riigi ajal, mil seda kutsuti Põhjamaade Rivieraks ja seal puhkas peamiselt Eesti kultuuri- ja ärieliit. 1930. aastate lõpul on puhkajate arvuks hinnatud 5000–6000.
Põllumeeste puhkekodu rajamine
Teises maailmasõjas hävis Narva-Jõesuu pea täielikult. Kohalik kuurordielu hakkas taastuma 1950. aastate lõpuks, mil asulat hakati arendama Nõukogude Liidu looderegiooni turismitööstuse raames. Suvituspaigana kasutasid seda nii Leningradi kui Narva linna eliit. Nõukogude võimu all oli puhkeasutuste rajamine ja pidamine lubatud vaid riigile või riigile kuuluvatele ettevõtetele. Kuurorti pääsesid ravile ainult reaalselt haiged või ametiühingult vastava loa ehk tuusiku saanud inimesed, mida tegi keerulisemaks ka mereäärsete alade piiritsooni kuulumine.
Eesti Põllumajandusprojekti eestvõttel hakati Narva-Jõesuusse rajama Eesti Põllumeeste Puhkekodu (ehk kolhoosidevahelist puhkekodu "Narva-Jõesuu" ). Projekt tuli 1953. aastal arutlusele Eesti NSV Ministrite Nõukogus ning sai valmis 1956. aastal. 150 voodikohaga peahoone valmis 1961. aastaks, asetsedes varasema vesi-mudaravila asukohal, ja avati sama aasta 25. juunil. Puhkekodu oli mõeldud kohalikele maatöölistele, kuid tuusikuid müüdi ka linnainimestele ja väljaspoole Eesti NSV-d. Ka Leningradist tulevate puhkajate osa jäi endiselt suureks. Külastajatele pakuti tasuta hamba- ja elektriravi. Kolhoosid ostsid oma liikmetele 75 rubla maksnud tuusikuid ning olid ühtlasi ka puhkekodu osanikeks, lisaks anti igale puhkusele saadetule reisirahaks kaasa 500 rubla.
Puhkekodu külastasid ka toonased kuulsuse, kirjanikud ja muusikud, näiteks Aadu Hint, Mari Möldre, Artur Rinne ja Georg Ots. Kui 1964. aastal suleti kohalik kultuurimaja, kujunes sanatooriumihoone Narva-Jõesuu kultuurielu keskuseks. Nõukogude Liidu kõrgematest tegelastest külastas puhkekodu 1964. aastal ka näiteks NLKP Keskkomitee esimese sekretäri Nikita Hruštšovi väimees ning ajalehe Pravda peatoimetaja Aleksei Adžubei.
Kolhoosidevaheline sanatoorium
pisi|vasakul|Sanatooriumi peahoone kujutatuna 1967. aasta margil. Arvestades inimeste kasvavat huvi sanatoorse ravi järele, kujundati senine puhkekodu juhatuse esimehe Kaljo Ermi juhtimisel 1960. aastate teisel poolel ümber sanatooriumiks. 1965. aastal võeti uueks nimeks kolhoosidevaheline sanatoorium "Narva-Jõesuu", 1966. aasta novembris avati ajutine vesi-mudaravila ja nähti ette 40–50 haiget mahutav sanitaarosakonna rajamine. Aasta hiljem tehti otsus luua täiendav raviosakond ja sadakond uut magamiskohta. Ettevõetud ehitustööd valmisid 1967. aasta lõpuks.
Vilo
Vilo (ka Zabolotje; vene keeles Заболотье) on küla Venemaal Pihkva oblastis Petseri rajoonis. Ajalooliselt jäi küla Petserimaale, siis asus see Vilo vallas. Küla kuulub Seeritsä nulka, tegemist on ajaloolise Setumaa külaga.
Narva-Jõesuu sanatoorium
Kolhoosidevaheline sanatoorium
Uuendatud raviosakond sisaldas Vaikse järve ja Haapsalu meremuda kasutavat muda-vesiravilat, basseiniga Soome sauna, füsioteraapia-, ravikehakultuuri- ja massaažikabinette ning laborit. Samuti tegeleti näiteks liigese- ja lihaseprobleemidega, günekoloogiliste protseduuridega ning hammaste, närvihaiguste ja põletike ravimisega. Raviteenuste osutamist hakkas juhtima peaarst Lembit Veeber. Sanatooriumist sai populaarne ja kõrgetasemeline puhkeasutus.
1968. aastaks oli osanikeringis 300 ühismajandit, nende hulgas kolhoose, sovhoose, kolhoosidevahelisi ehituskontoreid (KEK-id) ning Eesti Tarbijate Kooperatiivide Vabariikliku Liitu (ETKVL) kuulunud kooperatiive. Hiljem osanike arv enam ei kasvanud. pisi|Sanatooriumi peahoone 2012. aastal. Maja fassaadil on näha [[Valli Lember-Bogatkina sgrafiitomaali]] 1970. aastatel oli sanatooriumi juhatajaks Jaan Tõnuvere. 1971. aasta seisuga oli asutuse ravivõimekuseks 260 inimest ning kavandamisel veel 150 magamiskoha rajamine. 1975. aastal külastas sanatooriumit 5888 inimest, 1976. aasta juuliks oli voodikohti 390. Osanike arv oli langenud 275 peale, ühismajandite ja ETKVL-i liikmete kõrval kuulus nende hulka ka varumis- ja põllumajandustehnikaorganisatsioone.
Sanatooriumile tehti hiljem juurdeehitisi, et külastajate hulka saaks suurendada. Rajati üheksakorruseline magala 120 kohaga ning IV korpus, mis mahutas 22 inimest. Tippajal majutas kogu sanatoorium ligi 450 inimest.
Sanatooriumis oli puhkajatele ka kultuuriprogramm, mille raames korraldati kinoseansse, etendusi, kontserte ja ekskursioone.
Sanatoorium pärast Eesti iseseisvuse taastamist
pisi|Sanatooriumi peahoone 2012. aastal. Maja valgeid dekoorita seinu ja kastjat hoonemahtu on peetud omaseks Eestis 1930. aastatel levinud [[funktsionalismile]] Narva-Jõesuu turism ja sanatooriumi külastatavus käis pärast Eesti iseseisvuse taastamist alla, sest nii varasem Eesti kolhoositööliste siseturism kui ka Venemaalt pärit puhkajate arv kahanes.
1992. aastal võttis Eesti NSV Ülemnõukogu vastu seaduse "Kooperatiivsete, riiklik-kooperatiivsete ja ühiskondlike organisatsioonide vara taasriigistamise ja erastamise kohta", millega muu hulgas erastati ka Narva-Jõesuu sanatoorium. 1991. aastal asutati praegu sanatooriumi haldav aktsiaselts Narva-Jõesuu sanatoorium.
Järjest müüdi ära sanatooriumi hooned, nende hulgas teine ja kolmas korpus. Sanatoorium oli seejuures linnas asunud puhkeasutustest ainus, mille tegevus ei katkenud. 1993. aastal olid töötajad asutuse kehva finantsseisu ja külastajate vähesuse tõttu neli kuud miinimumpalgaga sundpuhkusel, probleeme oli ka sanatooriumi kütva katlamaja tööshoidmisega.
2000. aasta juunis kommenteeris direktor Aleksander Gerassimenko, et asutuse täituvus suvekuudel oli 60%, talvel 20%. 2001. aasta märtsist kuni 2009. aasta märtsini oli tegevdirektor Tarmo Lindmaa, tema ametisse asumise järel võeti ette renoveerimine. Kavas oli ka mudaravila kolimine peahoonesse.
2000. aastatel tehti peahoone merepoolsele küljele seda pikendav juurdeehitis. 2006. aasta võeti sanatooriumi peahoone ehitismälestisena kaitse alla. 2012. aasta seisuga oli algupärasel kujul säilinud vaid peahoone (1. korpus). Taastusravile orienteeritud sanatooriumis oli siis hotell 149 voodikohaga, ravi- ja füsioteraapia osakond, vesi-, mudaravi ja massaažikabinetid, wellness-keskus ning saunakompleks.
2021. aasta mais kirjutas ajaleht Põhjarannik sanatooriumi juhtkonna kavast ehitada kaheksakorruseline eraldiseisev hotellikompleks, teha peahoonele kolmekorruseline juurdeehitis ja laiendada peahoone sisebasseini. Tegevjuht Karina Küppas põhjendas plaane raviteenuse suure nõudluse ja Narva-Jõesuu menukusega turistide seas. Sanatooriumis oli toona kokku 147 voodikohta, lisaks Eesti suurim köetav välibassein. Koroonapandeemia kui eriolukorra ajal olid saunad suletud, kuid nende asemel töötasid individuaalsed miniaurusaunad.
Tänapäeval tegutseb see edasi nimega Narva-Jõesuu Medical SPA. Osaliselt on muudetud nõukogudeaegse kompleksi ruumide korraldust ning loobutud sinna juurde kuulunud 150-kohalisest magalakorpusest ja tervisehallist. Lammutati ka endine mudaravila. 2022. aastal oli kõige populaarsem protseduur sanatooriumis Charcot’ dušš, mis kogus tuntust tänu osaliselt sanatooriumis filmitud mängufilmile "Mehed ei nuta".
Projekt
Sanatooriumi peahoone projekteerisid aastatel 1954–1956 Eesti Põllumajandusprojekti arhitektid Nikolai Kusmin (peaarhitekt) ja Manivald Noor. Projekti juures on märkimisväärseks peetud, et selle lahendus erineb tollal Nõukogude Liidus domineerinud stalinistlikust uusklassitsismist ja on üks esimesi näiteid naasmisest varasema funktsionalistliku arhitektuuri juurde. Funktsionalismile, mis levis Eestis 1930. aastatel, olid omased näiteks kastjad hoonemahud, laiad kolmepoolsed aknad ja siledad valged dekoorita seinad. Seevastu stalinistlik uusklassitsism pidi jäädvustama võimsat poliitilist epohhi arhitektuuriteoste monumentaalsuse ning pateetilisusega, piirates seejuures märkimisväärselt arhitektide loominguline väljendusvabadust. Nikolai Kusmin on arhitektide suureks võiduks pidanud loa saamist sanatooriumile individuaalprojekti koostamiseks.
Kusmini tahtis projekteerida hoone, mis jääks kindlaks Eesti suvituskohtade tasakaaluka ja karge arhitektuuri juurde. Hoonet projekteerides kasutas paljus ära ideid oma varasemast, 1934.–1935. aastal toimunud Pärnu rannahotelli arhitektuurikonkursile esitatud võistlustööst. Ehkki formaalselt esimest preemiat välja ei antud ning Kusmini kavand jagas teist kohta Olev Siinmaa ja Anton Soansiga, projekteerisid hotelli lõpuks ikkagi Siinmaa ja Soans, kasutades seejuures ära mitmeid Kusmini võistlustöö elemente. Sellest solvunud Kusmin, kes pidas rannahotelli kavandit oma suurimaks arhitektuurialaseks saavutuseks, on seetõttu hiljem korduvalt väitnud, et ka tema tuleks arvata Pärnu rannahotelli arhitektide hulka. Kahe hoone puhul ongi märgitud mitmeid sarnasusi – eenduv ümarosa, igal hotellitoal oma privaatne rõdu, mahtude jaotumine.
Peahoone
Narva-Jõesuu sanatoorium paikneb mereäärses looduslikku männimetsa rajatud asulasiseses tänavavõrgustikus ning kannab endas maailmasõja eelset, 1930. aastate valget värvi rõhutava kuurordiarhitektuuri traditsioone. Tegu on kolmekorruselise krohvitud tellishoonega, millel on ebasümmeetriline põhiplaan – plaanilahendus on ülesehitatud kahele trepihalliga ristuvale hooneplokile, milles paiknevad numbritoad. Vasakpoolse hoonetiiva lõpetab esifassaadist eenduv poolsilindrikujuline rõdudega veranda, mis on klassikaline funktsionalistlik võte hoonele plastilisema välimuse andmiseks. Eenduva poolsilindrikujuline rõdudega veranda ja peasissekäigu vahele jääv pikiplokk kogu fassaadi pikkuses on kujundatud jooksva horisontaalse rõdulindiga. Hoone tingliku keskme moodustab paremas nurgas asuv sissepääsu- ja trepihallide korpus, mis on tubadeplokist madalam ning mille tipp on kujundatud väikese vaatetorniga. Maja ees asus rikkalik lilleaed.
Esimesel korrusel oli algselt vestibüülihalliga sisspääs ja söögisaal ning, teisel korrusel saal. Peasissekäigu kohal asuvad esifassaadi ilmestavad suuremad kaunistatud aknad. Algne sisekujundus pärineb Maimu Pleesilt. Säilinud on teise korruse 1961. aastast pärit kalasabamustriga parkett ning originaalne kamin. Maja ees asub bassein, mis 2006. aastal oli kaetud erilise kattega ja eraldatud valge müüriga. Arhitektuuriteadlane Epp Lankonts hindas ümberehitust esialgset rikkuvaks ja nõudis varasema seisu taastamist.
Vaatetornis tegutseb restoran Kuurort.
Kõrvalhooned
Suur huvi kuurordi vastu ning asutuse muutmine sanatooriumiks tähendas aastate jooksul laienduste ja juurdeehitiste tegemist. 1967. aastal valmis olemasoleva hoone kõrvale 100 voodikohaga magamiskorpus ja uus ravikorpus koos mudaravila, soome sauna, basseini ja laboratooriumiga. Mudaravila lammutati 2011. aastal.
III korpus
Sanatooriumi laienes veelgi, kui 1974. aastal valmis 150 numbritoaga üheksakorruselises, neofunktsionalistliku stiilis kõrghoones paiknev III Korpus, mille projekteeris arhitekt Ell Väärtnõu. Tornilaadse hoone konstruktsioon koosneb kolmest vertikaalselt üksteiste suhtes nihutatud plokist, fassaadi voodermaterjaliks kasutati keraamilisi telliseid ja horisontaalsust rõhutavad hoone magalasektsioonide lääneseinas paiknevad lodžad. Hoone kõrgeimal korrusel asusid kohvik koos baariga.
2018. aastal oli aadressil Aia 4 asuv hoone aktiivse kasutuseta.
IV korpus
Sanatooriumi haldusalasse kuulus ka 1980. aastal senise hoonetekompleksi lähedale rajatud IV korpus. Hoone asub künka peal aadressil Jüri tn 5. Olemuselt oli tegemist Eesti NSV Ministrite Nõukogu puhkebaasiga, kuid tegelikult käis seal puhkamas EKP keskkomitee I sekretär Karl Vaino. Hoone ehitusel kasutati selle funktsiooni arvestades keskmisest märkimisväärsemalt kallimaid ja kvaliteetsemaid sisustuselemente ja ehitusmaterjale, mis telliti Soomest ettevõtte LenFinTorg kaudu.
Villa tüüpi maja arhitekt on Marika Lõoke ning seda peetakse ainulaadseks neofunktsionalismi näiteks Eestis. Rõhutatud on ka hoone unikaalsust selle funktsiooni poolest. L-kujulise põhiplaaniga maja koosneb kahest plokist, mida ühendab kaarja seinaga vestibüül, mida ääristavad kaarjad rõdud. Maja juures asub müüriga piiratud siseõu.
Hoone sisekujunduse tegi Taevo Gans. Linnaruumist teadlikult eraldatud korpuses oli nõukogude tippnomenklatuuri jaoks paarkümmend hotellituba, puhkeruumid, saun ja bassein. 2018. aastaks, mil villa oli kasutusel kohaliku eraettevõtte juhtkonna puhkekeskusena, oli algne sisekujundus osaliselt hävinenud.
Tervisehall
Sanatooriumikompleksi viimane hoone, mis paiknes Aia ja J. Poska tänava nurgal, valmis 1985. aastal. Selle projekteeris arhitekt Toomas Rein ning tegemist oli raskepärase, kolossaalse mastaabiga hoonega. Tervisehall oli ette nähtud sanatooriumis kultuuri- ja spordiürituste korraldamiseks, seal paiknesid selleks mõeldud saalid, raamatukogu ja muud vaba aja veetmise ruumid, mille varustus telliti Soomest ettevõtte LenFinTorg kaudu. Seal asus ka kaks basseini ning 150 inimest mahutav tantsusaal. Hoone liigendatud lainekarbilikud osad ja dolomiitvooder rõhutasid selle monumentaalsust.
Hoone põles korduvalt, muutus varisemisohtlikuks ning lammutati viimaks 2021. aastal.
Kunstiteosed
Sõjajärgsel perioodil valminud hoone kannab endas tol ajal levinud nn kunstide sünteesi ideed, mille eesmärgiks oli kasutada monumentaal- ja dekoratiivkunsti arhitektuuris korraga. Selle näiteks on fassaadi seinamaalid, vitraažid ja skulptuurid hoone ümbruses.
Teise korruse saali ning trepihalli suuri aknaid kaunistavad kümme Valli Lember-Bogatkina klaasimaali, mis kujutavad stseene rannal suvitavatest inimestest ning rahvatantsust. Sama kunstnik on loonud ka hoone fassaadil paikneva sgrafiitomaali, mis kujutab randa ja puhkavaid inimesi. Klaasimaalidega on kaunistatud ka hoones paiknevate tulekustutusvahendite kappide uksed.
Sanatooriumi ees asub Erika Haggi skulptuur "Supleja".
Antiferromagnetism
pisi|Magnetmomentide joondumine antiferromagnetilises materjalis
Antiferromagnetism on magnetismi vorm, mille korral üksteisega külgnevad magnetmomendid kalduvad momentide vahelise vastastikmõju tulemusena joonduma üksteise suhtes paralleelselt, kuid vastassuunaliselt. Selle tulemusena puudub antiferromagnetites spontaanne magneetumine. Suur osa antiferromagneetikutest on ioonsed ühendid: oksiidid, sulfiidid, kloriidid jne. Praeguseks on teada rohkem erinevaid antiferromagnetilisi kui ferromagnetilisi aineid.
Tsensuur internetis
pisi|400px|Internetitsensuur riigiti "Piirideta Reporterid" andmetel. {{legend|#e0e0e0|Teadmata}} {{legend|#3465a4|Tsensuur puudub}} {{legend|#edd400|Osaline piiramine}} {{legend|#cc0000|Piirideta Reporterite jälgimise all}} {{legend|#2e3436|Tsenseeritud ("mustad augud")}} Tsensuur internetis on keeldude ja piirangute süsteem, mis realiseeritakse internetis tegutsevate riiklike ettevõtete, ühiskondlike organisatsioonide, erafirmade ja veebilehti valdavate üksikisikute kaudu selleks, et tagada nende poliitilise, majandusliku, moraalse, korporatiivse või muu huviga seotud seisukohtade domineerimine. Ajalehejuhi Lea Larini sõnul on internetis aset leidva tsensuuri komponentideks veebilehe valdaja vastutusevõtt sisu eest, soovimatute ilmingute eest kaitsvad filtersüsteemid, veebilehel liikuva informatsiooni seire ja seaduslikkust järgiv regulatsioon.
Antiferromagnetism
Antiferromagnetismi ajalugu
Antiferromagnetismi teooria töötas Weissi molekulaarväljateooria põhjal välja Louis Néel 1932. aastal. Esimene aine, millel 1938. aastal avastati selgelt antiferromagnetilised omadused, oli MnO. Aastatel 1938–1949 kogutud mõõteandmed spinnide asetuse kohta antiferromagneetikutes olid kooskõlas antiferromagnetismi mudeliga, kuid mõõtetulemused olid saadud kaudsel teel – mõõdeti magnetilise vastuvõtlikkuse sõltuvust temperatuurist, mis kattus antiferromagnetismi mudelist tehtud järeldustega. 1949. aastal saadi esimesed otsesed mõõtetulemused, kui C.G. Shull ja J. S. Smart mõõtsid neutronhajumise abil mangaanoksiidi spinnide jaotust. Tulemustest selgus, et Mn-ioonid mangaanoksiidis on jaotunud kahte gruppi, mille spinnid on omavahel paralleelsed, kuid vastassuunalised.
Tsensuur internetis
Internetis võib esineda ka veebilehtedele kirjutajate enesetsensuuri, mis avaldub teatud teemade, väljendite või väljendusviiside vältimises, püüdes mõtte otsese väljaütlemise asemel kasutada ridade vahelt ütlemist jne. Enesetsensuuri põhjuseks on avaliku sõna avaliku kasutamise kartus. Tiit Hennoste sõnul "Inimesed ei julge avalikult öelda". Sellel võivad olla nii psühholoogilised kui ka sotsiaalsed põhjused, sealhulgas hirm meedia enda ja teiste meedias esinejate ees.
Juurdepääsu piiramine ja kontrollimine
Interaktiivse suhtluse (juurdepääsu) reguleerimisel veebilehtedel ja portaalides on mõju sotsiaalsele kliimale ning avaliku arvamuse kujunemisele. Juurdepääsu arvukuse piiramine, teatud seisukohtade väljaütlemise takistamine, ühe väljendusviisi või -vormi soosimine ja teiste keelamine jm. võib olla tingitud veebilehe valdaja poliitilistest, majanduslikest, korporatiivsetest, moraalsetest vm kaalutlustest. Need kaalutlused võivad olla avalikud, aga võivad olla ka avalikkusele teadmata. Veebilehtede valdajad on huvitatud pidevast koostööst neile kirjutavate autoritega, mis ei taga seda, et avalikkusel ei või olla nende autorite kohta veebilehe valdajast erinevaid arvamusi, mis avalduvad järjekindla või terava kriitika või negativismina. See võib olla üks põhjusi, miks ilmub juurdepääsu raskendavaid, ehkki näiteks majandustegevusega põhjendatavaid barjääre.
Kärdla Põhikool
pisi|Kärdla Põhikooli hoone Kärdla Põhikool on Hiiumaal Kärdlas aadressil Uus tn 4 tegutsev põhikool. Kärdla Põhikool on 2016. aasta septembrini tegutsenud Kärdla Ühisgümnaasiumi õigusjärglane.
Antiferromagnetism
Antiferromagnetismi ajalugu
Põhjapaneva töö ning avastuste eest antiferromagnetismi ja ferrimagnetismi alal sai Louis Néel 1970. aastal Nobeli füüsikaauhinna.
Tsensuur internetis
Tekstide keelamine ja muutmine
Netikommentaare võidakse veebilehel modereerida, mis tähendab, et eriti selleks seatud töötaja (toimetaja, moderaator) jälgib liiklust veebilehel ja kommentaaride kirjutamist ning vajadusel redigeerib tekste või kõrvaldab need. Keelamisel ja muutmisel ei ole reeglina konkreetset, üksikjuhuga seotud põhjendust. Kas on tegemist toimetamise või tsenseerimisega, saab avalikkus otsustada ainult veebilehe modereerija tegevuse tagajärgede põhjal.
Raido Ränkel
Raido Ränkel (sündinud 13. jaanuaril 1990) on eesti laskesuusataja.
Tsensuur internetis
Keeldude põhjendamine
Juurdepääsu keelamisel või tekstide kustutamisel ja muutmisel võidakse viidata rahvusvahelistele või kohalikele tavadele ja seadustele. Juurdepääsu piiramine ja tekstide modereerimine viisil, mis ei ole hea tava ja seaduste järgimisega piisavalt põhjendatud, võimaldab oletada otsest, varjatud või kaudset tsenseerimist. Otsus juurdepääsu keelamisest või tekstide muutmisest on seotud konkreetsete objektidega. Reeglina ei ole aga riikliku organi või ka veebilehe omaniku motiivid konkreetse keelu kehtestamisel või muutuse korral avalikkusele kohe, otseselt ja täpselt teada (iga üksikjuhu kohta ei esitata konkreetseid põhjendusi). Kommenteerimise heale tavale viitav ja oma reeglid kehtestanud veebilehe omanik võib pidada nn musti nimekirju, kuhu kantud reeglite rikkujal saab keelata juurdepääsu veebilehe teatud osadele.
Antiferromagnetism
Antiferromagneetikute magnetilised omadused
pisi|Antiferromagneetiku magnetilise vastuvõtlikkuse sõltuvus temperatuurist
Antiferromagneetikud reageerivad väliselt rakendatavale magnetväljale sarnaselt paramagneetikutega: magneetumine sõltub rakendatavast väljast lineaarselt ning magnetilise vastuvõtlikkuse väärtus on väike ja positiivne. Magnetiline vastuvõtlikkus temperatuuri kahanedes kasvab, kuid omab teatud kriitilise temperatuuri juures maksimumi. Seda temperatuuri T_N nimetatakse Néeli temperatuuriks. Ülalpool T_N käitub antiferromagnetiline aine paramagneetikuna ja allpool T_N antiferromagneetikuna. Néeli temperatuuri väärtus on tavaliselt toatemperatuurist palju madalam. Seetõttu tuleb magnetilise vastuvõtlikkuse mõõtmisi teha vahel madalatel temperatuuridel, et selgitada, kas toatemperatuuril paramagneetikuna käituv aine võib madalamatel temperatuuridel olla antiferromagneetik.
Antiferromagnetismi seletus lähtuvalt Weissi molekulaarväljateooriast
Weissi molekulaarväljateooriast ilmneb erinevate spinnolekute energiate arvutamisel elektrostaatilist päritolu parameeter, mida nimetatakse vahetusintegraaliks ja millel puudub klassikaline analoog. Vahetusintegraal määrab kahe spinnoleku – paralleelse ja samasuunalise (ferromagnetilise) ning paralleelse, kuid vastassuunalise (antiferromagnetilise) orientatsiooniga oleku – energiate vahe.
Raido Ränkel
2014. aasta taliolümpiamängudel sai ta 4×10 km teatesõidu ankrumehena 10. koha ja teatesprindis 14. koha.
Tsensuur internetis
Välislingid
Sõnavabadus ja tsensuur Mõttevahetus netikasutusest Eestis Internetitsensuur välismaal
Antiferromagnetism
Antiferromagnetismi seletus lähtuvalt Weissi molekulaarväljateooriast
Vahetusintegraali märk näitab eelistatud spinnide orientatsiooni. Negatiivse väärtusega vahetusintegraali korral on eelistatud antiferromagnetiline orientatsioon ja vastupidi – ferromagnetiline orientatsioon on eelistatud positiivse väärtusega vahetusintegraali korral.
Weissi molekulaarvälja teooria kohaselt on positiivse vahetusintegraali korral tegemist madalama energeetilise olekuga (väiksemad kulonilised tõukejõud) kui negatiivse vahetusintegraali korral. Seetõttu on ainetes pigem eelistatud madalamale energeetilisele olekule vastav ferromagnetiline spinnide orientatsioon.
Raido Ränkel
Esimest korda jõudis maailma karikasarjas punktikohale 4. märtsil 2016 Kanadas Québecis, kui saavutas vabatehnikasprindis 25. koha.
Antiferromagnetism
Antiferromagnetismi seletus lähtuvalt Weissi molekulaarväljateooriast
Vahetusintegraali seost spinnide orientatsiooniga on võimalik mõista ka Pauli printsiibist lähtuvalt. Kui kahe elektroni spinnid on paralleelsed, kuid vastassuunalised, siis võivad need kaks elektroni Pauli printsiibi kohaselt asuda samal aatom- või molekulorbitaalil. Selle tulemusena esineb teatud määral ruumiline kattumine ja elektrostaatiline tõukumine. Kui aga kahe elektroni spinnid on paralleelsed ja samasuunalised, siis ei saa nad Pauli printsiibi kohaselt asuda samal orbitaalil. Selle tulemusena peavad nad asuma erinevatel orbitaalidel ja nendevaheline elektrostaatiline jõud on väiksem, mistõttu on selline olek väiksema energiaga.
Ferromagnetilise oleku väiksema energia tõttu võiks arvata, et suurema energiaga antiferromagnetiline olek on ebastabiilne. Reaalsetes materjalides on tavaliselt rohkem kui need kaks elektroni, mis eelnevate arutluskäikude aluseks olid. Seetõttu tuleb reaalsetest materjalidest rääkides võtta arvesse kõikide materjali koostisesse kuuluvate elektronide ja aatomituumade omavahelisi vastasmõjusid. Stabiilne on sel juhul selline süsteem, milles summaarne energia on minimaalne, mistõttu võib stabiilne olla ka antiferromagnetiline konfiguratsioon.
Kaudse vahetuse mehhanism
pisi|400px|Mn-O-Mn lineaarne ahel MnO kristallis. Helesinisega on kujundlikult tähistatud hapniku aatomi väliskihi p-orbitaal pisi|400px|Kaudse vahetuse mehhanism MnO kristallis
Valentssidemete teooria abil on võimalik seletada antiferromagnetilist konfiguratsiooni magnetilistes oksiidides (näiteks mangaanoksiidis), mis on ühed levinumad antiferromagneetikud. Neis ioonkristallides on positiivsed, magnetmomenti määravad metalli-ioonid üksteisest liiga kaugel, et nende vahel võiks mõjuda otsesed jõud. Seetõttu mõjutavad nad üksteist nende vahel olevate anioonide kaudu – seda mehhanismi nimetatakse kaudse vahetuse mehhanismiks (ingl superexchange, ka indirect exchange).
Mangaanoksiidi keemilised sidemed on suures osas ioonilised. Läbi MnO kristalli jooksevad kolmes ruumi suunas lineaarsed Mn2+ ja O2- ioonide ahelad, millest ühte on kujutatud parempoolsel ülemisel joonisel. Piki iga sellist ahelat on orienteeritud üks O2- iooni kolmest täielikult täidetud p-orbitaalist. Iga Mn2+ ioon omab viit 3d elektroni, mis asustavad 3d orbitaale nii, et igal orbitaalil on üks elektron ning kõigi elektronide spinnid on paralleelsed ja samasuunalised. Siinkohal võib eeldada, et Mn2+ ja O2- ioonide vahel on energeetiliselt soodne moodustada teatud määral kovalentne side. Kuna O2- iooni valentskiht on täielikult täidetud, siis võib hübridisatsioon toimuda O2- iooni poolt elektronide annetamisel Mn2+ vabadele (s.t mitte täielikult täidetud) orbitaalidele. Seda on kujutatud parempoolsel alumisel joonisel. Kui näiteks vasakpoolse Mn2+ iooni kõikide elektronide spinnid on suunatud üles, siis võib kovalentne side O2- iooniga tekkida vaid siis, kui O2- ioon annetab elektroni, mille spinn on suunatud alla. Sel juhul jääb O2- iooni p-orbitaalile üks üles-spinniga elektron. Selle elektroni võib O2- ioon annetada järgmisele Mn2+ ioonile ahelas. See saab toimuda vaid siis, kui järgmise Mn2+ iooni elektronide spinnid on suunatud alla. Sellise mehhanismi korral tekib O2- iooni vahendusel antiferromagnetiline konfiguratsioon Mn2+ ioonide vahel.
Antiferromagneetikute rakendusi
Ehkki Louis Néelile anti 1970. aastal Nobeli füüsikaauhind "põhjapaneva töö ning avastuste eest antiferromagnetismi ja ferrimagnetismi alal, mis on endaga kaasa toonud tähtsaid rakendusi tahke keha füüsikas", on ta oma Nobeli-kõnes öelnud: "Nüüdseks on teada suur hulk antiferromagnetilisi materjale: need on enamasti üleminekumetallide ühendid, mis sisaldavad hapnikku või väävlit. Need materjalid on teoreetilisest seisukohast äärmiselt huvipakkuvad, kuid ei paista omavat mingeid rakendusi."