cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tarass Ševtšenko
Kirjandus
Šetšenko kirjanduslik looming on sageli jagatud nelja perioodi – varane periood, „kolme suve“ periood, pagendusaastad ning hiline loominguperiood. Kuna tema üksikud proosateosed valmisid peamiselt pagendusperioodil, siis iseloomustab see jaotus eelkõige Ševtšenko luulealast arengut.
Varane loominguperiood
Luulega hakkas Ševtšenko tegelema juba pärisorjana Peterburi suveaias aega veetes, kus teda inspireerisid põhjamaised valged ööd. Sellest ajast on säilinud ainult ballaad "Причинна".
pisi|paremal|"Думку", loeb Dmõtro Mažuga pisi|left|"Kobsaari" esimene väljaanne Asudes hiljem pärisorjusest vabanenuna Peterburi kunstide akadeemias õppima, hakkas Ševtšenko ka aktiivsemalt luulega tegelema. Aastatel 1838–1839 kirjutas Ševtšenko poeemid "Думку" ("Нащо мені чорні брови..."), "Тарасову ніч", "Катерину", "Перебендю", "Тополю", "До Основ’яненка", "Івана Підкову" ja "Думи мої, думи мої, лихо мені з вами". Need poeemid ilmusid 1840. aastal välja antud kogumikus „Kobsaar“, mis jäi ka Ševtšenko olulisimaks teoseks ning mille pealkiri muutus tema sageli kasutatavaks poeetiliseks hüüdnimeks. Luulekogu muutus kiiresti populaarseks ning hoolimata kõrgest hinnast müüdi see kiiresti läbi. Seda levitati ka käsikirjalisest, mis suurendas lugejate hulka.
"Kolm suve"
1843. aastal külastas Ševtšenko üle pika aja Ukrainat ning seal nähtu muutis ka tema luulet. "Kobsaarile" iseloomulik romantistlik kodumaa idealiseerimine ja ajalooliste teemade kasutamine asendus kriitilisema ja realistlikuma vaatega. Selle reisi järel kirjutas Ševtšenko poeemid "Розрита могила", "Чигрине, Чигрине…", "Сон" ja mitmed teised.
1845. aastal, pärast kunstide akadeemia lõpetamist, suundus Ševtšenko Ukrainasse tööle ning reisides sageli eri piirkondades kirjutas ta poeemid "Єретик", "Великий льох", "Кавказ", "І мертвим, і живим…", "Давидові псалми", "Як умру, то поховайте…" ning mitmed teised, mille põhjal valmis käsikirjaline kogu «Три літа» (Kolm suve), mis pärast Ševtšenko vahistamist 1847. aastal sai üheks olulisemaks põhjuseks tema pikaks ajaks pagendusse saatmisele. Luulekogu käsikiri viidi keisri kolmanda osakonna arhiivi.
Pagendusaastad
Uus etapp Ševtšenko kirjanduslikus loomingus saabus pagendusaastatel. Kümnest pagendusaastast tegeles ta aktiivse luuleloominguga küll vaid kolmel esimesel aastal, mil võimalused selleks olid suuremad. Poliitilised teemad tema luules taandusid ning asendusid kristliku armastuse ideega.
Novopetrovskis ei tegelenud Ševtšenko luulega ning sellest ajast pärinevad vaid tema proosateosed.
Hiline loominguperiood
Elu viimastel aastatel kirjutas Ševtšenko oluliselt vähem kui "kolme suve" või ka pagenduse perioodil. 1857. aastast pärineb vaid kaks poeemi – "Юродивий" ja "Неофіти", 1858. aastast viis väiksemat luuletust, teiste seas aforistlik triptühhon "Доля", "Муза" ja "Слава". 1859. aastal kirjutas Ševtšenko 11 luuletust ja ühe poeemi, aasta hiljem 35 luuletust ning elu lõpul, 1861. aastal jõudis ta kirjutada veel ühe luuletuse.
Ševtšenko viimaste eluaastate luulelooming pöördus suuresti piiblitemaatika poole. Tema luule sisuks sai kristlikel väärtustel põhineva uue ühiskonna ehitamine. Selle perioodi luulele oligi iseloomulik tulevikku vaatav pilk – nii oma rahva kui kogu inimkonna tulevikku.
Proosa
Oma loometee alguses kirjutas Ševtšenko kaks draamateost: "Назар Стодоля" (1843) ja "Никита Гайдай" (1841).
Proosaloominguga Ševtšenko kuni pagendusaastateni ei tegelenud, ent sellel perioodil moodustasid proosateosed tema olulisema osa tema kirjanduslikust loomingust. Ševtšenko proosaloomingusse kuuluvad 20 pagenduseperioodil kirjutatud jutustust, millest on säilinud üheksa. Tema jutustused olid suuresti autobiograafilised ning avasid mitmeid tahke ta lapsepõlvest, õpingutest kunstide akadeemias, reisidest Ukrainas ja pagendusest. Kõik jutustused kirjutas Ševtšenko vene keeles.
Vaid üks Ševtšenko jutustustest ("Прогулка с удовольствием и не без морали") valmis lõplikult juba pagendusest vabanenuna Nižni Novgorodis. Mõned oma jutustused dateeris Ševtšenko kirjutamiskeelu tõttu teadlikult valesti.
Kolm jutustust – "Kunstnik" ("Художник"), "Muusik" ("Музыкант") ja "Vürstinna" ("Княгиня") – on tõlgitud ka eesti keelde 1955. aastal trükist ilmunud kogumikus "Jutustused".
Tarass Ševtšenko säilinud jutustused:
Kujutav kunst
Ševtšenko tänapäevani säilinud kunstipärandisse kuulub kokku 835 teost aastatest 1830–1861, nende seas maale, akvarelle, gravüüre, graafikat ja joonistusi. 278 teosest on teada vaid arhiivimaterjalide ja kirjanduse põhjal, teosed ise on kaduma läinud. Sevtšenko loomingu hulgas leidub rohkelt portreesid, sealhulgas mitmed autoportreed, mütoloogiat, ajalugu ja igapäevaelu teemasid käsitlevaid teoseid ning hoonete ja maastikuvaateid.
Tähelepanuväärne ongi Ševtšenko kunstiloomingus suure hulga autoportreede esinemine. Arvatakse, et tiheda autoportreede loomisega jäädvustas Ševtšenko olulisemaid hetki oma elust.
Ševtšenko kirjandusliku tähenduse kõrval on tema kunstialane tegevus sageli tähelepanuta jäetud ning seda hoolimata asjaolust, et kaasajal oli tema kunstilooming kohati kõrgemini hinnatud kui kirjandus.
Ta eksperimenteeris ka fotograafiaga ning kohati on teda peetud ofortkunsti pioneeriks Vene impeeriumis. Ševtšenko nimetati 1860. aastal Kunstide Akadeemia akadeemikuks just tema oforti alal tehtud edusammude eest.
Mõju ja tähendus
Tarass Ševtšenkol on unikaalne koht Ukraina kultuuriajaloos ja maailmakirjanduses. Tema looming pani aluse moodsa Ukraina kirjanduse kujunemisele ning teda peetakse ka ukraina moodsa kirjakeele alusepanijaks.
Ševtšenko luule mõjutas oluliselt ukraina rahvusliku teadvuse kasvu ning tema mõju ukraina kirjandusele ja kultuurile on tänapäevani tugev. Ševtšenko mõju ukraina keele ja kultuuri arengule on peetud koguni nii oluliseks, et on väidetud, et tänapäeva Ukraina ühiskond ja kultuur eksisteerib üksnes tänu Ševtšenkole.
Teda on peetud „rahvusliku vabanemise prohvetiks“, „sotsiaalse õigluse nimel mässajaks“, „jumaliku tõe otsijaks“ või vastupidi – ateistiks jne. Ideoloogiliselt omistatud tähendused on tema tegeliku mõju sageli varju jätnud. Nõukogude perioodil, kui ametliku kultuuripoliitika eesmärk oli ukraina rahvuslust alla suruda, oli Ševtšenko endiselt au sees, ent tema rahvuslikud vaated jäeti tagaplaanile ning esile tõsteti tsaarivastased ning sotsiaalsed aspektid, mis paigutati klassivõitluse konteksti. Kuna Ševtšenko oli pärisorja päritoluga ning hiljem oma poliitiliste vaadete tõttu taga kiusatud, esitleti teda Nõukogude ajal poliitilisele režiimile vastanduva ja vaesemate klasside eest võitleva internatsionalistina.
Tänapäeva Ukrainas on Ševtšenko peaaegu ikooniline figuur ning see vaade on väga levinud ka ukraina diasporaa hulgas üle maailma.
Mälestuse jäädvustamine
2014. aasta märtsis valmis Tarass Ševtšenko 200. sünniaastapäevaks interaktiivne kaart Tarass Ševtšenko mälestuspaikadega. Kaardile on kantud 1060 mälestuspaika (monumendid, asulad, tänavad, muuseumid, õppeasutused, teatrid jne). Need asuvad lisaks Ukrainale veel 32 riigis üle maailma.
Lisaks mälestusmärkidele, mille hulka kuulub nii grafitit kui monumente, on Ševtšenko järgi nimetatud Kiievi, Tiraspoli ja Luhanski ülikool.
Tarass Ševtšenkot on kujutatud Ukraina 100-grivnasel kupüüril, samuti mitmetel postmarkidel ja müntidel.
Lisaks on Tarass Ševtšenko auks nime saanud kaks laeva: 1958. aastal valminud laev ja 1991. aastal valminud laev T. G. Ševtšenko.
Ševtšenkole pühendatud mälestuskivi ja selle juurde istutatud tamm asuvad ka Tallinnas Mere puiesteel. Mälestuskivi püstitamine oli seotud Ševtšenko 1842. aastal aset leidnud sunnitud külaskäiguga Tallinnasse, kui ta laevaga Stockholmi teel olles haigestus ja Tallinnas maale saadeti. 2013. aasta kevadel otsustati mälestuskivi ja tamme asukohta püstitada suurejoonelisem mälestusmärk, ent selle plaani teostamiseni pole seni jõutud.
Gila jõgi
thumb|Gila jõe jõgikond Gila on jõgi Põhja-Ameerikas. Algab Kaljumägedest. Voolab valdavalt läände, ülemjooksul kanjoneis, alamjooksul läbi Gila kõrbe. Suubub vasakult Coloradosse. Pikkus 1044 km.
Johann Adam Andreae
Johann Adam Andreae (5. november / 16. november 1750 Riia – 8. märts / 19. märts 1796 Helme) oli Eesti vaimulik.
Ta õppis Riia toomkoolis, siis aastal 1768 Jena Ülikoolis (ei immatrikuleeritud); immatrikuleeriti 23. septembril 1769 Göttingeni ülikooli, oli kohal veel 17. augustil 1771. Seejärel töötas Riias (oli mainitud aastal 1773). Ordineeriti 2. aprillil / 13. aprillil 1777 õpetajaks.
Oli aastatel 1777–1779 (kutsuti 26. veebruaril / 9. märtsil 1777) Nissi Maarja koguduse õpetaja. Aastatel 1779–1788 oli Tarvastu Peetri koguduse õpetaja, aastatel 1788–1796 oli ta (introdutseeriti 4. märtsil / 15. märtsil 1789) Helme Maarja koguduse õpetaja.
Andreae kirjeldas arvatavasti esimesena Varbola linnust August Wilhelm Hupeli väljaandes Nordlische Miscellaneen, IX/X, 318–322.
Isiklikku
Johann Adam Andreae oli kaks korda abielus. Tema esimese naise Justina Elisabethi isa oli Tallinna Oleviste koguduse õpetaja ja Tallinna superintendent Gustav Heinrich Kellner. Tema kälimees Jacob Johann Höppener oli Jüri koguduse õpetaja. Tema väimees Karl Ernst von Berg oli Tarvastu Peetri koguduse, Halliste ja Karksi Peetri koguduse, Sangaste ja Laatre Püha Laurentsiuse koguduse õpetaja ning Liivimaa kindralsuperintendent.
Efim Liivik
Efim Liivik (ka Jefim Liivik; kuni 1921 lihtsalt ees- ja isanimega Jefim Feodorov; perekonnanimi alates 12. oktoobrist 1921 ; 20. märts 1889 Pankjavitsa vald, Pihkva maakond, Pihkva kubermang – 4. märts 1942 Sosva, Sverdlovski oblast) oli Eesti poliitik.
Ta sündis talupidaja pojana.
Ta õppis Kiievis lipnike koolis, lõpetas selle 1917. aastal ja ülendati samal aastal nooremleitnandiks. Aastatel 1919–1921 teenis ta Eesti ratsaväes.
Aastal 1922 valiti ta Obinitsa vallavanema abiks ja 1927 Petseri maavalitsuse liikmeks. 1930. aastal valiti ta Meremäe vallavanemaks. Sellelt kohalt lahkus ta 1932. aastal, mil valiti V Riigikogu liikmeks. Aastatel 1936–1938 töötas ta Meremäe vallasekretäri abina. 5. veebruaril 1938 määrati ta Vabariigi Valitsuse otsusega Petseri maavalitsuse liikmeks, tema juhatada oli maavalitsuse majandus- ja hoolekandeosakond.
Liivik võttis agaralt osa kohalikust seltskondlikust tegevusest ning omas talu Meremäe vallas.
Ta kuulus Põllumeeste kogudesse ja hiljem Isamaaliitu.
Vanuatu
Vanuatu on saareriik Vaikses ookeanis Melaneesias.
Vanuatule Vaiksest ookeanist eraldatud piirkond piirneb põhjas Saalomoni Saarte, idas Fidži, lõunas Uus-Kaledoonia, edelas Austraalia ja läänes Paapua Uus-Guinea merealaga.
Kuni iseseisvumiseni 1980. aastal oli saarestik Suurbritannia ja Prantsusmaa ühine kondomiinium.
Asend ja suurus
Vanuatu saarestik on põhja–lõunasuunaline ja umbes 1300 km pikk.
Riik koosneb 82 saarest, millest 65 on asustatud. 14 saare pindala on üle 100 km². Need on suurimast väikseima poole Espiritu Santo, Malakula, Efate, Erromango, Ambrym, Tanna, Pentecost, Epi, Aoba, Vanua Lava, Gaua, Maewo, Malo ja Aneityum.
Kõige suuremad linnad on Efafel asuv pealinn Port Vila ja Espiritu Santol asuv Luganville.
Riik
Eestil on Vanuatuga diplomaatilised suhted alates septembrist 2013.
John-Tagore Tevet
John-Tagore Tevet (22. mai 1931 Tallinn – 16. detsember 2020) oli eesti matemaatik. On tegelenud isokvantanalüüsi, graafiteooria ja struktuurisemiootikaga.
Vanuatu
Haldusjaotus
pisi|Vanuatu provintsid Vanuatu on alates 1994. aastast jaotatud kuueks provintsiks. Iga provintsi nimi tuleb tema koosseisu kuuluvate saarte esimestest tähtedest:
Igal provintsil on kohalik omavalitsus, mis tegeleb muu hulgas maksude kogumisega. Omavalitsus valib oma liikmete hulgast presidendi. Provintsi president kuulub vastavalt Vanuatu põhiseadusele valimiskogu koosseisu, mis valib Vanuatu presidendi.
John-Tagore Tevet
Elukäik
Tevet oli pärit ehitusinseneri Ernst-Voldemari ja vabrikanditütre Marie Milleri perekonnast. Kooliteed alustas Prantsuse Lütseumis. Pärast Teist maailmasõda, kus ta isa Venemaal hukkus, pidi piirduma Nõmme Kinotehnika Kooliga. Määrati kuueteist-aastaselt Sillamäe kino direktor-mehaanikuks. Hiljem, aastatel 1950 kuni 1964 töötas Eesti raadio ja televisiooni tehnikapoolel.
Aastatel 1965–1970 õppis Tartu Riiklikus Ülikoolis ja Läti Riiklikus Ülikoolis kaugõppe teel matemaatikat ning 1965 kuni 1993 töötas mitmesugustes projekteerimis- ja uurimisasutustes, sh ka tollases Tallinna Botaanikaaias. On olnud abielus, teisest abielust üks poeg; mitu lapselast. Alates 1993. aastast vabakutseline.
Erialane tegevus
Erialane tegevus algas 1970. aastatel moes olnud automatiseeritud juhtimissüsteemide alaste uuringutega. Hiljem konstrueeris nn "robustse" statistilise analüüsi meetodi, mis valmis isokvantanalüüsi nime all ning leidis kasutamist mitmesuguste tehnoloogia-, ökoloogia-, bioloogia- ja meditsiinialaste uuringute teostamisel.
Vanuatu
Haldusjaotus
Provintsivalitsuse juhi määrab Vanuatu peaminister pärast nõupidamist vastava omavalitsusega. Tavaliselt on selleks mõni vastava provintsi nõukogu valimistel enamuse saanud rühmituse liige. Kohalike pealike nõukogu on provintsivalitsuse nõuandev organ kultuuri- ja keelepoliitika osas.
pisi|300px|Vanuatu ja Uus-Kaledoonia kaart
Vassili Riis
Elulugu
Vassili Riisi haridus oli 8 klassi. Elulookirjelduses märkis ta, et oli iseõppimise teel omandanud vene, saksa ja esperanto keele. Riis oli ÜLKNÜ liige 1926. aastast, teenis aega 1. Jalaväerügemendis Narvas, teda karistati Eesti Vabariigi vastase poliitilise tegevuse eest 1932. aastal 4-aastase vabadusekaotusega. Riis oli Eestimaa Kommunistliku Partei liige 1936. aastast.
John-Tagore Tevet
Erialane tegevus
Graafide, täpsemalt, graafi struktuuri küsimuse juurde naasis Tevet 1980. aastate keskel. Hiljem õnnestus graafiteooria struktuurset aspekti rakendada ökoloogiliste protsesside analüüsimisel.
Vabakutselisena tegeles graafiteooria ja semiootika piirimail asuva uurimisvaldkonna, struktuurisemiootika, kontseptsioonide loomise ja arendamisega. 1999. aastal moodustas ta mittetulundusliku Struktuurisemiootika Edendamise ja Rakenduse Rühma (S.E.R.R.), mis korraldab seminare ja annab välja teavikke. Alates aastast 2009 on koostöös Dharwadkeri Matemaatikainstituudiga Indias.
Nekrofiilia
Nekrofiilia on parafiilia, mis avaldub laipadele suunatud sugutungina.
Vanuatu
Loodus
Kõige kõrgemad mäed on Espiritu Santol asuv 1879 m kõrgune Tabwemasana, Aoba saarel asuv 1496 m kõrgune Ambae vulkaan, Tanna saarel asuv 1084 m kõrgune Tukosmera vulkaan ja Vanua Laval asuv 921 m kõrgune Suretamatai vulkaan.
Kliima
Vanuatul on lähisekvatoriaalne kliima. Kolmveerand aastat valitsevad kuumad vihmased ilmad ja ähvardavad orkaanid. Veerand aastat puhuvad jahedamad kagutuuled. Veetemperatuur on talvel +22 °C ja suvel +28 °C. Jahedam aeg on talvel, juunist septembrini. Lõunapoolsetel saartel on talv pikem, põhjapoolsetel lühem.
Rahvastik
98,5% elanikest on melaneeslased.
Keeled
Vanuatul räägitakse 113 pärismaist keelt. Kõik need kuuluvad austroneesia keelte okeaania rühma. Üheski teises maailma riigis ei ole nii palju keeli ühe elaniku kohta kui Vanuatul: keskmiselt tuleb ühe keele kohta 2000 elanikku. Seetõttu on paljud Vanuatu keeled tugevalt ohustatud ja mitu neist on 20. sajandil välja surnud.
Ametlikud keeled on inglise, prantsuse ja bislama keel. Viimane neist on pidžinkeel ja kreoolkeel, mis ühendab melaneesia grammatika peamiselt inglise keele põhjal kujunenud sõnavaraga.
Majandus
Vanuatu neli peamist majandusharu on põllumajandus, turism, finantsteenused ja karjakasvatus. Kalapüük on riigi jaoks oluline, aga märkimisväärset väliskaubandust sellega ei kaasne.
Tähtsaimad ekspordiartiklid on kopra, kava, liha, kakao ja puit. Tähtsaimad impordiartiklid on masinad ja seadmed, toiduained ja kütus.
Maavarade kaevandamine on Vanuatus tähtsusetu. Mangaani tootmine lõpetati riigis 1978. Siiski sõlmiti 2006 kokkulepe selle mangaani eksportimiseks, mida jõuti enne kaevanduste sulgemist toota, kuid mis oli seni eksportimata jäänud.
Riigis on pisut kergetööstust. See keskendub üksnes siseturule.
Maksutulud saadakse peamiselt impordist ja 12,5% suurusest käibemaksust. Vanuatul ei ole tulumaksu, kinnisvaramaksu, vara väärtuse suurenemise maksu ega pärandimaksu.
Vanuatu on maksuparadiis, mis kuni 2008. aastani ei andnud teiste riikide valitsustele ega muudele välismaistele asutustele ja organisatsioonidele pangakontode kohta mingit teavet. Sellepärast on paljud laevahaldusettevõtted otsustanud minna Vanuatu lipu alla. Formaalselt on Vanuatu ettevõte ka KaZaA teenusepakkuja Sharman Networks.
Loomakasvatuses kasvatatakse veiseid peamiselt ekspordiks ning sigu ja kanu peamiselt siseturu tarbeks (sealhulgas religioosseks ja tseremoniaalseks). 2007. aasta rahvaloenduse põhjal oli Vanuatu iga majapidamise kohta keskmiselt 5 siga ja 16 kana.
Ajalugu
Vanuatu esiajalugu on välja selgitamata. Arheoloogilised andmed toetavad üldiselt omaks võetud seisukohta, et Vanuatule saabusid esimesed inimesed 4000 aastat tagasi ja nad rääkisid austroneesia keeli. Savinõude kilde on dateeritud aega 1300–1100 eKr.
Esimene eurooplane, kes Vanuatule jõudis, oli Hispaania heaks töötanud portugali meresõitja Pedro Fernandes de Queirós 1606. Järgmine ekspeditsioon saabus alles poolteist sajandit hiljem ja seda juhtis Louis Antoine de Bougainville Prantsusmaalt. 1774 nimetas James Cook selle saarestiku Uus-Hebriidideks ja seda nime kandis see kuni iseseisvumiseni.
Vassili Riis
Elulugu
Pärast 1940. aasta juunipööret määrati Vassili Riis Poliitilise Politsei komissari ametikohale Saaremaal ja pärast politsei reorganiseerimist Eesti NSV Siseasjade Rahvakomissariaadi Saaremaa osakonna ülemaks. Ta on allkirjastanud Eesti Naiskodukaitse Salme jaoskonna esinaise Aliide Kuuti vahistamiskäsu.
Pärast Saksa vägede kiiret edasiliikumist Mandri-Eestis 1941. aasta suvesõjas jäid Saaremaal asunud Nõukogude väed ja Nõukogude võimu esindajad (nn aktiiv) piiramisrõngasse, kus nad osutasid relvastatud vastupanu, kuni "väärtuslikuma kaadri", sh Vassili Riisi evakueerimiseni Leningradi.
1945. aastal töötas Vassili Riis ajalehe Saarte Hääle vastutava toimetajana. 1946. aastal määrati Vassili Riis Saaremaa TSN Täitevkomitee esimeheks.
Aastail 1948–1957 töötas ta mitme ajalehe toimetuses, viimati Pärnu Kommunisti toimetaja asetäitjana. .
Kaitsepolitsei süüdistas Riisi 1996. aastal selles, et Eesti NSV SARKi Saaremaa osakonna ülemana andis ta 1941. aasta juunis-juulis nõusoleku 340 Eesti kodaniku arreteerimiseks.
Isiklikku
Vassili Riisi onu Arseni Riis oli Kuressaare vangla ülem, kes mõisteti surma 1941. aastal.
Belgia jalgpallikoondis
Belgia jalgpallikoondis on Belgia jalgpalliliidu esindusmeeskond, mis esindab Belgiat rahvusvahelistel jalgpallivõistlustel.
Ajalugu
Belgia jalgpalli areng on võtnud hea hulga aega. Alaliit rajati 1895. aastal ja kohalik liiga on Inglismaa järel vanuselt teine. Belgia oli üheks FIFA loomise liikumapanevaks jõuks ja üks neljast Euroopa koondisest, kes osales 1930. aastal esimesel MM-il Uruguays. Kuid jalgpalli väga madal tase oli edule suureks takistuseks.
1972. aastast hakkas Belgia rahvuskoondise mängutase paranema. Aastatel 1972–1984 jõudis Belgia neljal aastal järjest EM-il 16 parima meeskonna hulka ja pääses 1980. aastal finaali, kus kaotati Saksamaale. Neil aastatel tõusis esile mitu head mängijat: väravavaht Jean-Marie Pfaff, keskkaitsija Eric Gerets ja 96 korda koondisekohtumistes mänginud Jen Geulemans.
Belglaste tähetund maailmameistrivõistlustel saabus 1986 . aastal Mehhikos, kui jõuti poolfinaali. Seal jäädi küll alla Argentinale, kuid mängu tipptegijaks oli Enzo Scifo.
2000. aastal tegi Belgia ajalugu ja korraldas koos Hollandiga EM-i, kuid näitas ise kehva mängu. 2002. aasta MM-i finaalturniiril jõudis Belgia kaheksandikfinaali, läks vastamisi tulevase maailmameistri Brasiiliaga ning pidi vastu võtma kaotuse 0:2.
Praegune meeskond
Belgia koondis 2020. aasta Euroopa meistrivõistlustel.
Końskowola
Końskowola on küla Edela-Poolas Lublini vojevoodkonnas Puławy maakonnas, Końskowola valla halduskeskus. See asub Kurówka jõe ääres Puławyst 5 km idas, Kurówist 10 km läänes ja Lublinist 42 km läänes.
Küla läbib maantee Droga Krajowa 12 (DK12) ja raudteeliin (E-20).
Nimi
Nimi "Końskowola" on lähedane fraasile "Końska Wola" ('hobuse tahe'). Rahvaetümoloogia järgi ongi tegemist lühendiga sellest fraasist. Muistendi järgi tahtis talumees ristteel pöörata ühte suunda, hobune teise suunda. Hobuse tahe jäi lõpuks peale.
Tegelikult sai küla nime Wola Konińska seoses sellega, et Jan z Konina (Jan Koninist) omandas Wola Witowska ehk Witowska Wola küla. Hiljem oli küla nimi Konińska Wola, kuni see 19. sajandil omandas praeguse kuju.
Ajalugu
Küla tekkis tõenäoliselt 14. sajandil.
8. juunil 1532 sai küla linnaõigused, kuid pärast 1870. aasta jaanuariülestõusu kaotas Końskowola linnaõigused ning pole seda tänini uuesti saanud.
Turism
Vaatamisväärseteks peetakse kahte katoliku kirikut ja luterliku surnuaia jäänuseid.
Końskowola on tuntud ka poola luuletajate Franciszek Dionizy Kniaźnini ja Franciszek Zabłocki surmakohana.
Muud
Henryk Sienkiewicz, tuntud poola kirjanik ja Nobeli kirjandusauhinna laureaat, märkis oma ajaloolises romaanis "Tule ja mõõgaga": - "(...) Härra Zagłoba märkas, et Końskowolas oli ka õlu lahja (...)"
August Arras
August Arras (27. juuni 1881 Erastvere vald, Kanepi kihelkond, Võrumaa – 24. märts 1968 Stockholm) oli eesti loomaarst, Loomaarstide Koja esimene esimees. .
Haridus
Ta õppis Erastvere vallakoolis ja Kanepi kihelkonnakoolis. Aastal 1903 lõpetas ta Tartu Reaalkooli ja aastal 1905 Tartu Veterinaariainstituudi, kus hiljem töötas haavakliiniku assistendina. Tema algatusel loodi 1906. aastal EÜS Ühendus, mille üks eellane oli loomisel olnud loomaarstiüliõpilaste selts Aquilonia.
Elulugu
Enne Esimest maailmasõda töötas ta Peterburi kubermangus loomaarsti ja Peterburi semstvovalitsuse loomaravila juhatajana. Sõjas osales ta loomaarstina.
Tema initsiatiivil loodi Põllutööministeeriumi Loomatervishoiu Peavalitsus, mille juhatajana tõstatas ta 1923. aasta lõpus küsimuse, kas Eestis on üldsegi vajalik loomaarstihariduse jätkamine. Ta töötas seal kuni 1926. aastani, mil ta omal palvel vabastati vabariigi valitsuse poolt. Tema eestvedamisel loodi toimiv loomadetervishoiu korraldamise süsteem.
Loomatervishoiu osakonna 1930. aasta andmetel töötas ta Tallinna linna loomaarstina.
Teise maailmasõja ajal põgenes ta Rootsi, kus asus tööle riiklikus veterinaarteenistuses. Aastal 1945. valiti ta Eesti Veterinaararstide Ühingu Rootsis esimeseks esimeheks.
Katariina II
Katariina II (vene Екатерина II; ka Katariina Suur, vene Екатерина Великая; sünninimega Sophie Friederike Auguste, Anhalt-Zerbsti printsess; 2. mai 1729 Stettin, Preisimaa kuningriik – 17. november (vkj 6. november) 1796 Peterburi, Venemaa keisririik) oli Venemaa keisrinna aastatel 1762–1796. Ta oli Peeter III abikaasa ning Paul I ema.
Elukäik
pisi|Suurvürstinna Jekaterina Aleksejevna oma esimesel abielu- ja Venemaa-aastal 1745. aastal Sophie Friederike Auguste sündis 1729. aastal Preisimaal tollase Stettini kuberneri Anhalt-Zerbsti vürsti Christian Augusti ja Holstein-Gottorpi printsessi Johanna Elisabethi tütrena.
Saksimaa väikevürstiriigi printsessi valis Venemaa keisrinna Jelizaveta Petrovna oma õepojale abikaasaks põhjusel, et väikevürstiriigi printsessina ei olnud Sophie Friederike Augustel poliitilisi ambitsioone ning mõju Venemaa keisririigi õukonnale.
1744. aasta jaanuaris reisis Sophie Friederike Auguste koos emaga keisrinna Jelizaveta Petrovna kutsel Venemaale. Reis kulges Berliini ja Tallinna kaudu. Oma teise põlve nõo Venemaa keisririigi troonipärija, suurvürst Pjotr Fjodorovitši (varasema Holstein-Gottorpi hertsogi Karl Peter Ulrichi) pruudina võttis Sophie 28. juunil 1744. aastal vastu õigeusu, millega sai nimeks Katariina (Екатерина Алексеевна; Jekaterina Aleksejevna) ning 29. juunil toimus tema ja Pjotr Fjodorovitši kihlus. Abielu sõlmiti 21. augustil 1745 (vkj).
Katariina ja Peetri abielu oli sõlmitud riiklikel kaalutlustel, abielu ei olnud tundeabielu ja kummalgi abikaasal olid oma nn favoriidid. Rahuldamatu abielu, millest alles 1754. aastal sündis poeg suurvürst Paul Petrovitš (tulevane keiser Paul I) ja hiljem tütar Anna (1757–1759), süvendas Katariina nümfomaaniat ja viis suheteni meestega, kes oma karjääri võlgnesid üksnes talle. Poja Paveli sünni ajal oli Katariina suhtes favoriidi Sergei Saltõkoviga. Tütre Anna sünni ajal oli ta suhtes Venemaale saadetud Saksimaa saadiku krahv Stanisław August Poniatowskiga.
Samal ajal hoidis vaimselt võimekas Katariina end kursis poliitiliste oludega ja pidas kirjavahetust valgustusajastu oluliste isikutega, eelkõige Voltaire'iga, kes on nimetanud teda "Põhjala täheks".
Keisrinna Jelizaveta Petrovna surma järel krooniti 1762. aastal Venemaa keisriks Peeter III, kes aga jätkas oma ekstsentrilist käitumist. Vaatamata keisririigi aadlikele tehtud soodustustele ja õigeusu kiriku maade riigistamisele kaotas ta poolehoidu sõjaväelaste, aadlike ning vaimulikkonna seas. Katariina aga pühendus kogu hingega vene olemuse tundmaõppimisele, liialdas usuliste kombetalitustega, tegi kõik, et väärida krooni, nagu ta on oma mälestustes tunnistanud.
Võimuletõus ja valitsemisviis
pisi|Suurvürstinna Jekaterina Aleksejevna umbes 1761. aastal pisi|Krahv [[Grigori Grigorjevitš Orlov umbes 1770. aastal]] pisi|Krahv [[Stanisław August Poniatowski 1768. aastal]] Pärast keisrinna Jelizaveta Petrovna surma Venemaa keisririigi troonile tõusnud Peeter III annulleeris kõik Preisimaaga peetud Seitsmeaastase sõja võidud. Vastukaaluks tema Preisi-lembusele kukutas Katariina toetuseks koondunud kaardivägi Peeter III ja kuulutas Katariina II paleepöörde tulemusena 14. juulil (ukj) 1762. aastal valitsejaks. Riigipöörde läbiviimisse oli kaasatud ka võimuahne Katariina ise ning kaardiväepolgu ohvitserid. Polgus teenis Katariina soosik Grigori Orlov koos oma vennaga. Nemad panid mõni päev hiljem toime Peeter III mõrva ja teiste trooninõudlejate (vt Ivan VI) vangistamise, mis jäi märgistama kogu Katariina valitsemisaega. Samuti takistas ta poeg Pauli valitsemast, väites teda memuaarides olevat oma armukese Sergei Saltõkovi poja.
Erinõupidamine
Erinõupidamine oli Venemaa keisririigi ja NSV Liidu Siseasjade Rahvakomissariaadi kohtuväline repressiivorgan.
Katariina II
Sisepoliitika
1763. aastal teostati Senati ja selle töökorralduse reform, senine ühine senat jaotati majandusharude järgi kuueks departamendiks, moodustati ka Riiginõukogu. Katariina II valitsemisajal asutati 1763. aastal vaeslaste varjupaigad ja hooldeasutused (5. mail 1764 Õilsate Aadlineiude Ühing, Aadlineiude kasvatusselts (Воспитательное общество благородных девиц) ehk Smolnõi instituut) ja 1765. aastal Venemaa esimesed linnarahvakoolid (Устав мещанского училища), mille alusel sai võimalikuks gümnaasiumite asutamine. Katariina edendas meelsasti kauneid kunste ja tegeles ka ise ilukirjandusega. Ta kuulutas välja ususallivuse (mis ei laienenud vaid juutidele). Lääne-Euroopa jaoks, kelle kultuurile Katariina Venemaa avas, oli ta valgustatud monarh ja diplomaat.
Erinõupidamine
Erinõupidamine oli riigi kõrgeima võimu poolt erakorraliste, seadusega mittelahendatavate situatsioonide ning ilmingute lahendamiseks loodud institutsioon.
Katariina II
Sisepoliitika
1764. aastal viis ta läbi õigeusu kiriku maade riigistamise, mille tulemusena seni kirikule (kloostritele ja peapiiskoppidele) kuulunud pärisorjad (910 866 meeshinge) ja maavaldused läksid riigi omandusse Majanduskolleegiumi valdusse. Riigitalupoegade pearahamaks laekus riigikassasse, kus eraldati vara kiriku ja kirikuasutuste (Pühim Valitsev Sinod jt) ülalpidamiseks. Riigistamisvastaseid vaimulikke karistas ta riigivastastena. Teiste hulgas vangistati ka Rostovi metropoliit Arseni, keda hoiti hiljem Tallinna kindluse Harju väravatornis asuvas vanglas.
1767. aastal moodustati Venemaa keisririigis esimene seisulik esinduskogu Korralduskomisjon (Уложенная комиссия), kuid Vene-Türgi sõja ajal 1768. aastal selle tegevus peatati ning Jemeljan Pugatšovi mässu järel tegevust enam ei taastatud.
Peeter III ajal alanud aadli seisuslike õiguste laiendamine tõi kaasa talurahva olukorra halvenemise ja sellest tuleneva pahameele. Viimast õhutasid omakorda ka kuulujutud, et hea tsaar Peeter III, kelle aadlikud sellepärast ära tapsid, et ta rahvale vabaduse tahtis anda, on imekombel pääsenud ning tuleb varsti oma seaduslikku trooni tagasi nõudma (aastatel 1764–1773 ilmus Venemaal 7 Vale-Peetrit). Doni kasakas Jemeljan Pugatšov päästis valla 18. sajandi suurima talurahvaülestõusu Venemaal. (1773–1775), Jaitski kasakamäss 1772, Katkumäss Moskvas 1771
Katariina II viis läbi muudatusi riigihalduses (1775. aasta kubermanguseadus (Учреждения для управления губерний Всероссийския империи (1775; teine osa 1780. aastal)), püüdes vähendada liigset tsentraliseeritust. Provintse asusid valitsema asehaldurid ja linnadele anti piiratud omavalitsemisõigus (Грамота на права и выгоды городам Российской империи (1785)). Kubermanguseaduse alusel moodustati kubermangude ametiasutused 18. sajandi lõpul levinud Charles de Montesquieu halduspõhimõtetel, mille kohaselt pidi toimima võimude lahususe põhimõte, kuid siiski olid Venemaa sisekubermangude seisustele ette nähtud eraldi võimuasutused. Moodustati ka sisekubermangude maakonnatasandi aadlike seisulik esinduskogu ning nende juhtorganid. Balti provintside halduserisused kaotati 1783. aastal, need taastas keiser Paul I võimule tulles 1797. aastal.
1782. aastal kehtestati Heakorra- ehk Politseimäärus (Устав благочиния или Полицейский). 1785. aastal kinnitas ja laiendas Katariina II Peeter III poolt välja antud Venemaa aadli õigusi "Armu­kirjaga Venemaa õilsa aadli õigustest, vabadustest ja eelistest" (Грамота на права, вольности и преимущества благородного российского дворянства). Armukirjaga andis ta aadlike omandusse kõik maad, mis olid nende valduses ja omandusse (pärisorjusse) nendel elavad talupojad. Aadlikud said õiguse ainuisikuliselt määrata talupoegadele kohustusi, õiguse mõista nende üle kohut ja õiguse müüa talupoegi lahus maast. Aadlikud vabastati ka kõigist maksudest, riigimaksude kogumine talupoegadelt jäi aadlike-mõisnike pädevusse.
Välispoliitika
Keisrinnaks saamise järel saavutas Katariina diplomaatilise tasakaalu teiste Euroopa riikide Preisimaa, Austria, Prantsusmaa ja Suurbritanniaga.
1763. aastal, pärast Saksimaa kuurvürsti ja Poola kuninga August III surma, saavutas Katariina II koostöös Preisimaa kuninga Friedrich II-ga diplomaatiliste võtete ja sõjalise demaršiga oma endise favoriidi krahv Stanisław August Poniatowski valimise Poola uueks kuningaks.
Välispoliitiliselt hoolitses Katariina ennekõike Venemaa keisririigi riigipiiride nihutamise eest, mis nii laialdasel määral polnud õnnestunud ühelgi ta eelkäijal. Vene-Türgi sõja (1768–1774) tulemusel sai Venemaa endale Aasovi ja osaliselt Musta mere põhjaranniku Lõuna-Ukrainas. 1783. aastal sõlmis Venemaaga lepingu (Georgijevski traktaat) Gruusia, Kahhethia ja Kharthli valitseja Irakli II.
Aastatel 1788–1790 toimus Vene-Rootsi sõda, mille lõpetanud Värälä rahulepinguga jäid püsima Uusikaupunki rahulepinguga ja Turu rahulepinguga sätestatud piirid Rootsi kuningriigiga Soomes.
Krimmi khaaniriigiga peetud sõja tulemusena ühendati 1783. aastal Venemaaga Krimm ja Kubanimaa. Nii enne Katariinat kui ka tema ajal vallutatud alad asustati – kasvõi Potjomkini küladega. Suurima aktsioonina tuntakse saksa talupoegade paigutamist Volga kallastele (vt volgasakslased). Aastatel 1787–1792 toimunud järjekordses sõjas Türgiga vallutas ja liidendas Venemaa Otšakivi ja stepialad Bugi jõeni.
Kościuszko ülestõusu järel toimunud Kolmanda Poola jagamisega 1795. aastal liidendas Katariina Kuramaa hertsogiriigi ja suurema osa Leedust. Poola jagamise tulemusel sai Venemaa keisririik 8000 km² territooriumi, millel elas 7 miljonit inimest. pisi|Katariina II, ca 1791. [[Johann Baptist Lampi vanem|Johann Baptist von Lampi vanem]] 1796. aastal vallutasid Venemaa väed Kaukaasias taas Derbenti, Kuba ja Bakuu, kuid uue Venemaa keisri Paul I trooniletuleku järel viidi Vene väed Taga-Kaukaasiast välja.
Isiklikku
Abielu ajal suurvürst Pjotr Fjodorovitšiga oli Katariinal kaks järglast:
Katariina soosikute seas olid krahv Grigori Grigorjevitš Orlov, feldmarssal Grigori Potjomkin, rittmeister Platon Zubov, ratsaväe kaardiväeohvitser Aleksandr Lanski, Zavadovski, ratsaväe kaardiväeporutšik Vassiltšikov, kürassiiride kapten Ivan Korsakov, kaardiväekapten Aleksandr Mamontov, Potjomkini adjutant Aleksei Jermolov.
Saanud vannitoas rabanduse, suri Katariina teadvusele tulemata oma voodis. Võib-olla liialdatult mainiti, et rabandus oli teda tabanud potil, milleks ta oli kujundanud oma kunagise armukese Poola kuninga Stanisław August Poniatowski trooni.
Muud
Et Katariina sünnipärane eesnimi oli Sophie, kutsuti teda perekondlikult Fieke, Figge või Figchen.
Voltaire nimetas Katariinat Catherine le Grand (Katariina Suur) – meessoost artikliga, mis kõditas juba lapsena mehelikkust eelistanud keisrinna enesearmastust iseäranis.
Keisrinna portree järgi Venemaa keisririigi 100-rublasel paberrahal nimetatakse viimast "Katariinaks".
Katariina II ja Eesti
1764. aastal tegi Katariina ringreisi Eesti- ja Liivimaa kubermangus. Keisrinna sõitis Peterburist välja 20. juunil. Esimese vastuvõtu organiseerisid Eestimaa rüütelkond ja Narva bürgermeister Narvas. Tallinnas ehitati tema auks triumfivärav, millel oli kiri "Katariina II-le, Isamaa emale, võrreldamatule" ("Екатерине II, матери Отечества, несравненной"). Paar päeva hiljem suundus keisrinna Paldiskisse sealset sõjasadamat üle vaatama ja seejärel Riiga. Riiast lahkus 15. juulil Peterburi, sest 5. juulil oli toimunud troonipretendendi Ivan VI põgenemiskatse ja tema tapmine.
3. juulil 1783 laiendati Balti provintsidele Venemaa sisekubermangudes juba 1775. aastal sisse seatud uus halduskorraldus ( jäi kehtima kuni Katariina II surmani aastal 1796), millega muudeti Balti provintside valitsemine sarnaseks Venemaa omaga. Mõlema kubermangu etteotsa nimetati ühine asehaldur. Selle järgi nimetatakse perioodi 1783–1796 asehaldusajaks ja vastavat valitsemiskorda asehalduskorraks. Kõik Eesti- ja Liivimaa mõisnikud said ühesugused õigused, ükskõik kas nad siis kuulusid rüütelkonda või ei. Linnade valitsemiseks loodi senise rae asemele linnaduumad, kuhu valiti esindajaid ka vähem jõukatest kihtidest. Valimisõigus anti kõigile majaomanikele, sõltumata rahvusest ja tegevusalast. Suurendati maakondade arvu.
Katariina II valitsemisajal anti Paldiskile linnaõigused ja rajati Võru. Tartusse ehitati Liivimaa esimene kivisild (Tartu Kivisild). Võrus asub Katariina allee, kus on Katariina II pronksist elusuurune kuju.
Kehtna Peetri kirik
Ajalugu
Kuna Rapla kihelkonna kogudus oli suur (~12 000 liiget) ja vana Rapla kirik mahutas ainult 4000 inimest, otsustati ehitada kihelkonda veel üks kirik. Kiriku ehituse võttis ette Järvakandi mõisa omanik, kes andis kirikule krundi mõisa maadel ning püstitas mõisa vahenditest kirikuhoone.
1854. aastal valmiski õlgkatusega puithoone, mis välimuselt meenutas rohkem vennaste- või vabakoguduse palvelat. Kirikuhoone õnnistas 20. juunil 1854 sisse Eduard Pontus Haller.
1887. aastal valmis torn ja hoone sai sindlikatuse.
Kirikus on orelimeister August Terkmanni 1914. aastal valmistatud orel. Altariseinal on V. Ole tehtud koopia Bertel Thorvaldseni skulptuurist "Õnnistav Kristus".
10. detsembril 1922 pühitseti kiriku juurde rajatud kalmistu.
Kogudused
Kirikus tegutses aastani 1996 Järvakandi Peetri kogudus. Seoses Järvakandi Pauluse kiriku valmimisega läks Järvakandi Peetri kogudus Järvakandi Pauluse kirikusse ja kogudus nimetati 2009. aastal konsistooriumi otsusega Järvakandi Pauluse koguduseks. Kirik nimetati Kehtna Peetri kirikuks ja ta muutus Rapla kiriku abikirikuks ja kogudus Rapla Maarja-Magdaleena koguduse filiaaliks.
Viited
pisi|Kehtna Peetri kirik
Linda B. Buck
Linda Diane Brown Buck (sündinud 29. jaanuaril 1947 Seattle'is Washingtoni osariigis) on USA bioloog, kes on tuntud eeskätt oma töödega haistmismeele valdkonnas. Koos Richard Axeliga pälvis ta 2004. aastal Nobeli füsioloogia- või meditsiiniauhinna lõhnatajuga seotud inimgeenide rühma avastamise eest.
Aastal 1975 lõpetas ta Washingtoni ülikooli bakalaureuseõpingud psühholoogias ja mikrobioloogias. Seejärel sai 1980. aastal Dallases University of Texas Southwestern Medical Centeris doktorikraadi immunoloogias.
Koorijuht
Koorijuht ehk kooridirigent on inimene, kes juhatab koori.
Ekvatoriaalne vastuhoovus (India ookean)
pisi|India ookeani hoovused India ookeani ekvatoriaalne vastuhoovus on idasuunaline pinnahoovus (ulatub 100–150 meetri sügavusele) India ookeanis läände hoovavate Põhjapassaathoovuse ja Lõunapassaathoovuse vahel.
Hoovust mõjutavad mussoonid ja seepärast hoovab hoovus sõltuvalt aastaajast ekvaatorist veidi põhja või lõuna pool.
Ekvatoriaalne vastuhoovus on ka Atlandi ookeanis ja Vaikses ookeanis.
Jody Williams
pisi|Jody Williams 2005. aastal Jody Williams (sündinud 9. oktoobril 1950 Putneys Vermonti osariigis) on USA õpetaja ja inimõiguslane, kes 1997. aastal koos Rahvusvahelise Jalaväemiinide Keelustamise Liikumisega, mille juht ta oli, pälvis Nobeli rahuauhinna.
Estonian Business School
pisi|Estonian Business School Estonian Business School (EBS) on majandus- ja äriharidusele spetsialiseerunud eraülikool Eestis. See on asutatud 1988. aastal. Tegu on Baltimaade vanima majandusharidusele keskendunud eraülikooliga.
Jody Williams
Jody õppis inglise keele kui võõrkeele õpetajaks, omandades 1972. aastal Vermonti ülikoolis bakalaureusekraadi. Hiljem õppis sealsamas hispaania keele kui võõrkeele õpetajaks ja sai 1974 magistrikraadi. Aastal 1984 lõpetas ta Johns Hopkinsi ülikooli teise magistrikraadiga (rahvusvaheliste suhete alal).
Estonian Business School
Enam kui 1400 üliõpilasega EBS annab haridust bakalaureuse-, magistri- ja doktoriõppe tasemel. Üliõpilased saavad käia end täiendamas EBS-i 60 partnerülikoolis üle maailma.
EBS-i gruppi kuulub ka 120 õpilasega gümnaasium. Lisaks pakub EBS Executive Education juhtidele mõeldud täiendõppe võimalusi ning Avatud Ülikooli koolitusi.
Jaan Mõttus
Jaan Mõttus (28. september 1891 Kuigatsi vald, Tartumaa – 15. mai 1942 Kuigatsi vald) oli Eesti põllumees ja poliitik.
Ta sündis Loku talus põllumees Johan Mõttuse pojana.
Ta oli aastatel 1906–1908 vallasekretäri abi Aakres, Pühajärvel ja Änges, vallasekretäri kohusetäitja 1909. aastal, Tartumaa politseivalitsuse kirjatoimetaja 1910. aastal.
Aastatel 1911–1913 õppis ta kõrgematel kaubanduskursustel Odessas ning töötas seal Nobeli äris ekspediitor-korrespondendina.
Aastatel 1913–1919 oli ta sõjaväes ning pärast seda kuni 1921. aastani Kuigatsi vallasekretär. 1921–1924 oli ta Valga Maavalitsuse administratiivosakonna juhataja ja 2. veebruarist 1924 kuni 26. aprillini 1930 Valga Maavalitsuse esimees.
Poliitiliselt oli ta sotsiaaldemokraatide, hiljem asunike esindaja. Oli Riigikogu V koosseisu liige.
Vladimir Roopere
Vladimir Roopere (Vladimir Rooberg; 17. jaanuar 1898 Kurna vald, Harjumaa – 6. november 1942 Sõktõvkar) oli Eesti poliitik.
Ta oli 18. maist 1933 21. oktoobrini 1933 Jaan Tõnissoni neljandas valitsuses kohtu- ja siseministriks. Tallinna põllumeeste kogu liige 23. oktoobrini 1933, mil sealt välja heideti. 17. mail 1936 valitud Tallinna põllumeeste konvendi liige.
Teda nimetati taarausuliseks, kuid ta ise eitas seda.
Karl Pajos
Karl-Eduard Pajos (2. juuli 1894 Tõrma küla, Rakvere vald, Virumaa – 23. mai 1953 Nõroblag, Permi oblast NSV Liit) oli Eesti agronoom ja poliitik.
Karl Pajos õppis Tõrma külakoolis ja Rakvere linnakoolis. 1909. aastal asus tööle Rakvere vallakirjutaja abina ja talurahva asjade komissari asjaajajana. 1911. aastal jätkas õppimist Ufa, järgmisel aastal Kostroma maamõõdukoolis, omandades 1915. aastal maamõõtja-taksaatori kutse.
1915. aastal mobiliseeriti ta Venemaa keisririigi armeesse ja teinud läbi viiekuulise lipnikukursuse Pavlovi sõjakoolis, osales 1916. aastast 46. kütipolgu koosseisus I maailmasõjas. 1917. aastal teenis 1. Eesti jalaväepolgu rooduülemana ja langes 5. oktoobril 1917 Muhumaal sakslaste kätte vangi, viibis 7-kuud vangis Saksamaal, kust tahasi Eestisse jõudes määrati 21. novembril 1918 Rakveres formeeritud 5. jalaväepolgu rooduülemaks. Vabadussõjas osales Eesti vägede taandumislahingud Valklani ja ka Rakvere vabastamisest 12. jaanuaril 1919. aastal. 1920. aastal haigestus ja saadeti Tallinna sõjaväehaiglasse, kus arstlik komisjon tunnistas ta riviteenistuseks kõlbmatuks ning määras ohvitseride reservi. Jätkas teenistust Valga jaamakomandandi abina, Vabadussõja lõppedes saadeti erru alamkapteni auastmes.
Karl Pajos õppis seejärel Tartu ülikooli põllumajandusosakonnas, mille lõpetas 1924. aastal ja 1. veebruaril 1924. aastal valis Viru maanõukogu Karl Pajose Viru maavalitsuse esimeheks. Lisaks maavalitsuse esimehe kohustele, oli Karl Pajos ka põllumajanduse ja tööhoolekande juhataja. Virumaale rajati maavalitsuse algatusel Arkna, Vaeküla ja Avanduse põllutöökool ning Mõdriku kodumajanduskool.
Karl Pajos oli Põllumeeste Kogu liige ning Põllumeeste kogu Virumaa esinduse esimees. IV Riigikogu (1929–1932) liige.
1934. aasta põhiseadusega likvideeriti Eestis senised maakonna omavalitsused. Senised maavanemad jäid ametisse ajutiste maavalitsuste esimeestena. 1. mail 1938 jõustunud Maakonnaseaduse järgi oli Viru maavanem Karl Pajos maakonnaomavalitsuse juht ja ühtlasi keskvalitsuse esindaja maakonnas, asendades seni eksisteerinud ajutise maavalitsuse esimehe ametikoha.
1940. aasta riigipööre järel vabastati Pajos maavanema ametist. Ta varjas end kuni 1941. aasta augustini, mil Saksa armee hõivas Virumaa. 12. augustil asus Karl Pajos Viru maavalitsust reorganiseerima. Maavanema kohal sai ta olla lühikest aega, sest Saksa võimud määrasid uueks maavanemaks Arkna koolijuhataja Karl Erenurme. Pajos jäi tööle põllumajandusosakonna juhatajana kuni septembrini 1944. aastal.
Arreteeriti NKVD poolt 21. veebruaril 1945 Rakvere vallas Karitsa külas. Suri Nõukogude vangilaagris.
Valge kukehari
Valge kukehari (Sedum album) on paksuleheliste sugukonda kukeharja perekonda kuuluv taimeliik.
Valge kukehari kasvab Lõuna- ja Kesk-Euroopas, Lõuna-Skandinaavias, Türgis ja Armeenias.
Taimel on rohelised või punakad, ruljad, veidi laienevad või tömbi tipuga lehed. Väikestel võsudel on lehed tihedamalt kui õitseval varrel. Lehed on 7–20 mm pikad ja paiknevad vahelduvalt.
Õied on tsentraalsümmeetrilised, 2–4 mm pikad, asuvad õieraagude otsas, on valged ja moodustavad hõreda õisiku. Valge kukehari õitseb juunist augustini. Taime kõrgus võib olla 7–20 cm.
Eestis on liik levinud paiguti, peamiselt Loode- ja Lääne-Eesti loodudel ja hõreda taimestikuga paekivistel kohtadel.
Valget kukeharja kasvatatakse ka ilutaimena, kuid ta metsistub kergesti. Valgest kukeharjast on aretatud kaks sorti: punakaspruunide lehtedega Murale ja Korallvaip, mille lehed on suvel rohelised ja talvel pronkspunased.
Valge kukehari on tähtis toidutaim paljude liblikate jaoks. Nende hulka kuuluvad Cynthia cardui, koerliblikas (Aglais urticae), Melitaea didyma, Melanargia galathea, Aphantopus hyperantus, Coenonympha pamphilus, Thecla betulae, Satyrium acaciae, Satyrium spini, Fixsenia pruni, Lycaena phlaeas, Tyta luctuosa, Typhonia beatricis, Scopula marginepunctata ja punalaik-apollo (Parnassius apollo).
KKI
KKI on mitmetähenduslik lühend:
Sündinud 31. augustil
''Siin loetletakse 31. augustil sündinud tuntud inimesi.
Mairead Corrigan
pisi|Mairead Corrigan (juuli 2009) Mairead Corrigan (tuntud ka nimega Mairead Corrigan-Maguire; sündinud 27. jaanuaril 1944 Belfastis) on Põhja-Iirimaa (Suurbritannia) ühiskonnaaktivist, kes 1976. aastal pälvis koos Betty Williamsiga Nobeli rahuauhinna panuse eest mitme Põhja-Iirimaa konflikti rahulikku lahenduskäiku. Corrigan on organisatsiooni Community of Peace People kaasasutaja.
Corrigan sündis roomakatoliku usku vanemate seitsmelapselises perekonnas. Alghariduse sai ta katoliiklikus koolis, 14-aastaselt asus tööle sekretärina.
Pärast tema õe Anne Maguire' kolme lapse surma, mille põhjustas IRA terroristi Danny Lennoni põgenemine autoga Briti sõjaväelaste eest (auto ajas põgenemise käigus lapsed alla), otsustas Corrigan hakata osalema rahuliikumises.
Maailmanäitus
Maailmanäitus (Expo) on mitmes riigis ebaregulaarselt toimuv näitus, kus paljud riigid tutvustavad oma kultuuri ja vaatamisväärsusi. Algselt oli selle eesmärk tutvustada inimkonna (algnimetuses "kõikide rahvaste") tööstuse ja põllumajanduse tehnoloogilisi tippsaavutusi.
Esimest korda toimus see ülemaailmsena 1851. aastal Londonis Hyde Parkis nimega "Great Exhibition of the Works of Industry of All Nations". Üleilmse maailmanäituse traditsiooni kujundamisel lähtuti Prantsuse Tööstusnäituste eeskujust.
Expo maailmanäitust peetakse tänapäeval maailma suuruselt kolmandaks ürituseks jalgpalli maailmameistrivõistluste ja olümpiamängude järel. Varem peeti seda üritust aga vaieldamatult maailma esiürituseks.
Rahvusvaheline lastepäev
Rahvusvaheline lastepäev; ka ülemaailmne lastepäev on paljudes riikides 20. novembril tähistatav päev, mil 1959. aastal võeti vastu lapse õiguste deklaratsioon. Samal päeval 1989. aastal võeti ÜRO peaassamblees vastu lapse õiguste konventsioon, mis kohustab kõikide maade valitsusi tagama lastele hea elu.
Alva Myrdal
thumb|Alva Myrdal (1968) Alva Reimer Myrdal (31. jaanuar 1902 Uppsala – 1. veebruar 1986) oli Rootsi naispoliitik, diplomaat ja kirjanik, kes 1982 pälvis Nobeli rahuauhinna.
Rahvusvaheline lastepäev
Üleskutse tähistada lastepäeva esitas ÜRO Peaassamblee aga juba 1954. aastal. Sealjuures jäeti igale riigile vabadus ise valida lastepäeva tähistamise viis ja kuupäev. Eestis tähistatakse konventsiooni aastapäeva lapse õiguste nädalaga, mil korraldatakse mitmesuguseid temaatilisi üritusi.
Alva Myrdal
Aastal 1924 abiellus ta majandusteadlase ja poliitiku Gunnar Myrdaliga, kes 1974 pälvis Nobeli majandusauhinna. Gunnar oli alates 1933 parlamendi liige ja 1945–1947 kaubandusminister. Neil oli kolm last: ajakirjanik Jan Myrdal, filosoof Sissela Bok ja sotsionoom Kaj Fölster.