cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
George R. R. Martin
1991. aastal hakkas ta kirjutama juttu, millest hiljem kujunes välja "Jää ja tule laul". Sellel on kokku arvatavasti seitse osa. Esimene osa "Troonide mäng" avaldati 1996. See sai kriitikutelt ja kirjanikelt palju kiitust. Aastal 2007 teatati, et HBO on ostnud terve sarja filmimisõigused. Plaan on, et üks hooaeg sisaldab ühe raamatu jagu materjali.
Martin osaleb sageli ulmehuviliste kokkutulekutel ja on lugejatele kergesti kättesaadav. Tal on head suhted oma fänniklubiga "Brotherhood without Banners". 2006. aasta detsembri seisuga oli fänniklubis üle 1000 liikme.
Martin on tugevalt vastu fännikirjandusele, milles fännid kirjutavad oma lugusid teiste kirjanike tegelastega. Martini meelest on see kirjaniku autoriõiguste rikkumine ja halb viis algajatele kirjanikele oma kirjaoskuse arendamiseks. Ta ei anna kellelegi luba kasutada oma intellektuaalset omandit fännikirjanduses.
13. juulil 2009 külastas George R. R. Martin Tallinna.
Kuno Kõrge
Ta oli EÜS Põhjala vilistlane.
Isiklikku
Tema isa, velsker Hendrik Kõrge, töötas aastatel 1904–1936 Audaku leprosooriumis.
Münnich
Münnich (vene keeles Миних), varem ka Mönnich oli Oldenburgist Stedingerlandist pärit aadlisuguvõsa. Suguvõsa kustus 1910. aastal, krahviliin juba 1902. aastal.
Carl Gustaf Emil Mannerheim
(4. juuni 1867 Askainen – 27. jaanuar 1951 Lausanne Šveits) oli Soome sõjaväelane, riigihoidja ja president, vabahärra. Mannerheim teenis Soome kodusõja ajal Valgekaartlaste sõjaväejuhina (1918), Soome Kaitseväe juhina (1939-1945) ning Soome kuuenda presidendina (1944-1946).
Münnich
Päritolu küsimus ja varasem ajalugu
Varem arvati, et suguvõsa on algselt pärit Baierist. Väidetavalt põlvnesid nad Ramspaueri Mönchide suguvõsast ja asusid hiljem elama Oldenburgi, kus kandsid perekonnanime Grypen. Nime Münnich said nad aadeldamisel aastatel 1688 ja 1697. Uuemad käsitlused aga seda versiooni ei toeta. Suguvõsaliin algab Oldenburgist pärit Hermann Mönnichiga (suri enne 1617), kes olid asunik Blankenburgi kloostri lähedal Neuen Wegis. Tema pojapojapojad Johann Dietrich (1638−1718) ja Anton Günther (1650−1721) tõusid vastavalt aastal 1697 ja 1688 Taani aadliseisusse.
Carl Gustaf Emil Mannerheim
Venemaa Keisririigi sõjaväes
C. G. E Mannerheim õppis Peterburis Nikolai ratsaväekoolis. 1889. aastal lõpetas ta kooli ning sai korneti auastme. Seejärel saadeti Mannerheim teenima Poola. 1891. aasta jaanuaris saadeti ta teenima Peterburi keisrinna ratsakaardiväkke. Peterburis abiellus ta Anastasia Nikolajevna Arapovaga. 26. mail 1896 oli ta Nikolai II kroonimispidustustel Moskvas üheks tsaari ihukaitsjaks.
1900. aastal viibis Mannerheim kuus nädalat Kuressaare sanatooriumis mudaravil, kus ta ravis oma põlve, mida oli hobuse seljast kukkudes vigastanud.
1904. aastal viidi ta üle 52. Nežini ratsaväerügementi ja ta sai alampolkovnikuks. 1904–1905 osales ta Vene-Jaapani sõjas, kus Mukdeni lahingus osutatud vapruse eest sai polkovnikuks.
Münnich
Päritolu küsimus ja varasem ajalugu
25. veebruaril (8. märts) 1728. aastal sai Burchard Christoph von Münnich Venemaa krahvi tiitli ja 1741 Dresdenis ka riigikrahvi tiitli.
Carl Gustaf Emil Mannerheim
Uurimisretk Kesk-Aasiasse ja Hiinasse
(ru)
1906. aasta kevadel suundus Mannerheim mööda Siiditeed Paul Pellioti juhitud prantsuse teadusliku ekspeditsiooni koosseisus, varjates oma kuuluvust Venemaa Keisririigi sõjaväkke luureretkel Kesk-Aasias ja hiljem Hiinas. Rekognostseerimisretke eesmärk oli koostada teadusliku uurimisretke koosseisus läbitud Venemaa ja Hiina vaheliste alade teede kaardistik, koguda läbitud piirkondade kohta strateegilist sotsiaal-poliitilist ja majanduslikku teavet (rahvastiku tiheduse, loodusvarade ja majanduse; piirkonna elanikkonna erinevate väikerahvuste suhtumise kohta Hiina keskvalitsuse suhtes jne). Ekspeditsiooni käigus esines Mannerheim Rootsi alamana, mitte Vene sõjaväelasena. Ekspeditsiooni käigus kogutud andmed edastas ta erakirjade näol oma isale, kes need edastas Venemaa Keisririigi kindralstaabi ülemale Fjodor Palitsõnile.
1910. aastal ülendati Mannerheim kindralmajoriks. 1917. aastal saadeti ta reservi ja 1. jaanuaril 1918 palus ta luba lahkuda Venemaa armeest.
Soome iseseisvumine
Kui Mannerheim oli naasnud 1917. aastal Soome kindralkubermangu, nimetati ta Soome Vabariigi sõjaväe ülemjuhatajaks. Ta juhtis Soome kodusõjas Soome "valgete armeed" "soome punaste" ja neid toetanud bolševike vastu.
Ta oli vastu valitsuse saksameelsele poliitikale ja otsusele valida sakslasest kuningas. Pärast Esimese maailmasõja lõppu, kui kuningas oli loobunud ametist, tegutses Mannerheim riigihoidjana. Ta kaotas presidendivalimistel Kaarlo Juho Ståhlbergile 25. juulil 1919. Mõnda aega oli ta ilma ametita, kuni asus Kaitsenõukogu juhataja ametikohale. 1927–1939 juhtis ta Mannerheimi liini ehitamist Soome idapiirile. 1933. aastal sai ta sõjamarssali (sotamarsalkka) auastme.
Münnich
Münnichid rüütelkonna matriklis
Suguvõsa immatrikuleeriti Eestimaa (Nr. 253) ja Liivimaa rüütelkonda (Nr. 127).
Paul Raud
Paul Raud (sünninimi Paulus Raud; 23. oktoober 1865 Kirikuküla, Viru-Jaagupi kihelkond – 22. november 1930 Tallinn) oli eesti kunstnik.
Carl Gustaf Emil Mannerheim
Teine maailmasõda
Kui Risto Ryti tagasi astus, sai Mannerheimist eriseadusega Soome president 1944–1946.
Teise maailmasõja lõppedes oli oht, et Nõukogude Liit võib nõuda Mannerheimi karistamist "sõjakurjategijana". Seda suudeti siiski vältida.
Paul Raud
Elukäik
Sündis kunstnik Kristjan Raua noorema kaksikvennana Viru-Jaagupis põlises talupoja perekonnas. Õppis aastatel 1874–1875 Koeravere külakoolis, 1875–1878 Viru-Jaagupi kihelkonnakoolis, 1878–1881 Rakvere kreiskoolis ja 1881–1886 Tartu reaalkoolis. Koolijuhataja J. Ripke vahendusel sattus ta Tartu Ülikooli filosoofiaprofessori Teichmülleri perekonda, kus nägi esimest korda baltisaksa kunstnike Oskar Hoffmanni ja Julius Kleveri töid. Õppis Tartu ülikoolis pool aastat kunstiajalugu. 1888, pärast aastast armeeteenistust, tutvus ta kunstihuvilise parunessi Natalie von Uexkülliga, kes otsustas toetada Paul Raua kunstiõpinguid Düsseldorfi Kunstiakadeemias. Aastatel 1888–1894 õppis Düsseldorfis professor Eduard von Gebhardti käe all maalimist.
Paul Raud lõpetas akadeemia heade tehniliste oskustega ja enese suhtes nõudliku kunstnikuna. Professor Gebhardt pakkus talle võimalust jääda Saksamaale tööle ja kunstnikku ennast oleks huvitanud enesetäiendamine Pariisis, kuid siiski loobus kunstnik nii ühest kui teisest ja naasis 1894. aastal Eestisse. Põhjuseks antud lubadus portreteerida paruness Uexkülli ja tema pereliikmeid, mille avansiks olid olnud majanduslikest muredest vabad õpinguaastad. Nii sai Paul Rauast esimene eesti väljapaistev kunstnik, kes pärast kunstiõpingute lõpetamist jäi töötama kodumaale. Esimesena portreteeris ta oma metseeni Natalie von Uexküllist. Järgnevail aastail kujunes Paul Rauast baltisaksa ringkondades otsitud portretist.
Carl Gustaf Emil Mannerheim
Teine maailmasõda
1945. aasta novembris läks ta puhkusele Portugali ja lahkus ametist 1946. aasta märtsis. Viimased eluaastad veetis ta Šveitsis. Mannerheim on maetud Helsingi Hietaniemi kalmistule.
Mannerheimi järgi on nimetatud Helsingi peatänav Mannerheimintie.
2004. aasta lõpus valiti Mannerheim kõigi aegade suurimaks soomlaseks.
Paul Raud
Elukäik
Paul Raud oli tänu oma aktiivsele vennale tihedas seoses tollase eesti kunstieluga. 1904. aasta sügisel viibis ta viimase juures Tartus ning tutvust näiteks Karl-Eduard Söödi ja Gustav Suitsuga. Tõenäoliselt just Suitsu vahendusel ilmus 1905. aastal Noor-Eesti I albumis Paul Raua "Muhu rauga" reproduktsioon. Tallinnas kirjutas Paul Raud retsensiooni Ants Laikmaa ateljeekooli näitusele ning haarates ka ise kinni kunstipedagoogilisest mõttes, hakkas 1905. aastal andma eratunde joonistamises ning maalimises. Tema õpilasteks olid peamiselt baltisaksa noored, kuid pole võimatu,et ajal, mil Laikmaa oli pagenduses, käisid Raua juures ka tema ateljeekooli õpilased. 1914–1923 töötas ta Tallinna Tütarlaste Kommertskoolis ja 1923. aastast Riigi Kunsttööstuskoolis õpetajana.
Carl Gustaf Emil Mannerheim
Teine maailmasõda
Eesti keeles on ilmunud tema "Mälestused" (soome keelest tõlkinud Valev Uibopuu, Stockholm 1952) ning Veijo Meri "Soome marssal C. G. Mannerheim" (soome keelest tõlkinud Endel Mallene, Tallinn 1997 ISBN 9985-70-004-X ).
Paul Raud
Elukäik
1914 kolis Tallinna kaksikvend Kristjan Raud, kes hakkas koos maapaost naasnud Ants Laikmaa ning viimase õpilase Nikolai Triigiga eesti kunstielu korraldama. Ka Paul Raud osales Eesti Kunstiseltsi nõukogu liikmena ning võttis osa Eesti kunsti ülevaatenäitustest.
Paul Raud suri oma maja, Lühike jalg 9 ees, komistades trepil ja lüües pea surmavalt vastu trepikäsipuud.
Looming
Ametlike portreetellimuste täitmine oli vaid üks tahk Paul Raua loomingust. Kõrvuti Eesti- ja Liivimaa mõisates valmivate portreedega sünnib tema pintsli alt ka hulk teoseid, mis kujutavad talupojaperest pärit poisile tuttavat maaelu ning maastikke. Talupoja ainelist loomingut rikastasid koos vennaga tehtud matkad Pakri saartele ja Muhusse. Kunstnikud viibisid Pakri saartel 1896, 1897 ja 1899 suvel, Muhu saart külastati 1898. aasta suvel. Pakri saari oli Raudadele soovitanud skulptor Amandus Adamson, kes viibis saartel ka ise, kui kaksikvennad sinna jõudsid. Üks kuulsamaid Muhu muljetel valminud maale on "Rauk Muhu saarelt", kus kunstniku inspireeris randlane Ado Schmuul, kirjanik Juhan Smuuli üks vanaonusid. Saarte meeleoludel on valminud motiive õuedest ja külavaheteedest, rukkilõikusest ning kartulivõtust.
Kunstnik portreteeris sageli ka oma lähemaid sugulasi Viru-Jaagupist. Tuntud on südamlik "Ema portree" (1894) ning "Onu Paul piibuga" ja "Onu Paul raamatud lugemas".
1902–1903 reisis Paul Raud Itaalias ja Saksamaal, peatudes pikemalt Münchenis, kus vend Kristjan õppis kunstiakadeemias. Sealsetel kunstinäitustel tutvus ta tollal aktuaalsete kunstivoolude impressionismi, sümbolismi, uusromantismi ja juugendiga. Impressionistlikku vormikäsitlust Raud siiski omaks ei võtnud. Kõige enam muutus saadud mõjutustest tema värvikäsitlus. Tume koloriit asendus värvilisema ja vabama paletiga.
Paul Raud oli pidevas kirjavahetuses oma Tartus oleva vennaga ning tõenäoliselt tema mõjutusel hakkas ka ta 20. sajandi alguses huvi tundma Kalevipoja temaatika vastu. Esimest korda külastas Paul Raud Helsingit 1906. aasta kevadel ning teist korda 1909. aastal koos vennaga. Soome kunstis jättis temasse tugeva mulje Akseli Gallén-Kallela looming. 1911–1914 valmis Paul Raual mitmeid kompositsioone teemadel "Leinav Linda", "Kalevipoeg ema otsimas" ning "Kalevipoeg ja Saarepiiga".
Pärast I maailmasõda kuivasid baltisakslaste tellimused kokku ning Paul Raud leidis uue rakenduse eesti intelligentsi esindajaid portreteerides. Näiteks võib tuua "P. Jürgensoni portree" ja "C. Poska portreed".
Maria de Jesus
Maria de Jesus (sünninimi Maria dos Santos; 10. september 1893 Ourém – 2. jaanuar 2009) oli Portugali ülipikaealine. Alates 26. novembrist 2008 kuni surmani maailma vanim elusolev inimene, kelle vanus oli dokumentaalselt tõestatud. Teda loetakse ka kõigi aegade vanimaks portugallaseks ja viimaseks elus olnud inimeseks, kes oli sündinud 1893. aastal.
Jesus abiellus 1919. aastal ning jäi leseks 1951. aastal. Tal sündis viis last, kellest kolm on veel elus, samuti 11 lapselast, 16 lapselapselast ja 6 lapselapselapselast. Ta tervis on olnud väga hea ning ta on alati teinud maatööd ning elanud maal. Ka vanimaks inimeseks saamise ajal elas ta oma kodus. Kuigi ta suutis inimestele vastata, ei tundnud ta enam ära oma peret ning ka ta nägemine ja kuulmine olid väga nõrgad. Siiski suutis ta kõndida. Ta ei saanud peaaegu mingit haridust ega osanud ka lugeda.
Diedrich von Keyserlingk
Diedrich von Keyserlingk (sündinud 12. juulil 1937 Köningsbergis ) on Saksa neuroanatoom.
Ta on Aacheni Ülikooli emeriitprofessor.
Larissa Bogoraz
Larissa Jossifovna Bogoraz-Bruhman (Лариса Иосифовна Богораз; 8. august 1929 Harkiv – 6. aprill 2004) oli Vene õiguskaitsja (Nõukogude Liidu dissident) ja keeleteadlane.
Tema vanemad olid partei- ja nõukogude töötajad, NLKP liikmed. 1936. aastal arreteeriti Larissa Bogorazi isa, keeleteadlane Vladimir Bogoraz süüdistatuna trotskistlikus tegevuses.
Lõpetas 1950. aastal Harkivi ülikooli filoloogiateaduskonna ning abiellus samal aastal Juli Danieliga ja asus elama Moskvasse. 1950–1961 töötas ta kooli vene keele õpetajana Kaluga oblastis ning seejärel Moskvas. 1961–1964 õppis NSV Liidu Teaduste Akadeemia Vene Keele Instituudi matemaatilise ja strukturaallingvistika sektoris aspirantuuris. Lõpetas aspirantuuri strukturaalllingvistika erialal, tegeldes fonoloogiaga. 1964–1965 elas Novosibirskis ning õpetas Novosibirski ülikooli filoloogiateaduskonnas üldlingvistikat. 1965 kaitses filoloogiakandidaadi kraadi. (1978. aastal võttis Kõrgem Atestatsioonikomisjon (VAK) temalt kandidaadikraadi ära, kuid 1990. aastal andis kraadi jälle tagasi.)
Larissa Bogoraz teadis oma abikaasa Juli Danieli ja Andrei Sinjavski "põrandaalusest" kirjanduslikust tegevusest. 1965. aastal nad arreteeriti. Bogoraz kirjutas Nõukogude Liidu peaprokurörile kirja Andrei Sinjavski ja Juli Danieli arreteerimise vastu. Ta aitas koos Sinjavski abikaasa Maria Rozanovaga kaasa avaliku arvamuse pöördumisele arreteeritud kirjanike kasuks. Sinjavski ja Danieli protsessist sai alguse paljude õiguskaitsjate, sealhulgas Bogorazi enda tegevus.
1966 ja 1967 käis Larissa Bogoraz regulaarselt Mordva poliitvangide laagrites abikaasaga kohtumas ning tutvus seal teiste poliitvangide sugulastega. Ta tutvustas neid Moskva liberaalse intelligentsi ringkondades. Tema korterist sai vahepeatus Mordvasse sõitvatele poliitvangide sugulastele ning laagrist naasvatele poliitvangidele. Ta kirjutas pöördumisi ja avalikke kirju, millega ta tõi esimest korda avalikkusse teadvusse poliitvangide probleemi. Pärast üht sellist pöördumist ütles Danieli perekonnaga tegelev KGB ohvitser: “Me olime teiega algusest peale teine teisel pool barrikaadi. Aga teie avasite esimesena tule."
1966. ja 1967. aastal toimus paljude opositsiooniliste rühmade, ringikeste ja sõpruskondade konsolideerumine ühiskondlikuks liikumiseks, mida hiljem hakati nimetama õiguskaitsjate liikumiseks. Suuresti tänu Larissa Bogorazi kontaktidele väljus see liikumine Moskva liberaalse intelligentsi raamest.
25. augustil 1968 võttis ta koos kuue mõttekaaslasega osa Punasel väljakul toimunud seitsme demonstratsioonist Tšehhoslovakkiasse Varssavi Lepingu Organisatsiooni vägede sisseviimise vastu loosungi all "Teie ja meie vabaduse eest!" (За вашу и нашу свободу!). (Mitmed tuntud õiguskaitsjad olid tema kui liikumise juhi osalemise vastu.) Demonstratsioon kestis kolm minutit. Osavõtjad võeti kinni ning mõisteti hiljem süüdi Vene NFSV Kriminaalkoodeksi paragrahvide 1901 ja 1903 alusel "laimavate väljamõeldiste eest, mis mustavad nõukogude ühiskondlikku ja riigikorda". Larissa Bogoraz mõisteti neljaks aastaks asumisele. Karistuskoht oli Tšuna asula Ida-Siberis Irkutski oblastis. Ta töötas seal puidutöötlemiskombinaadis töölisena.
Pärast asumiselt Moskvasse tagasitulekut (1972) osales Jooksvate sündmuste kroonika väljaandmises ning toetas Nõukogude poliitvange. Ta ei võtnud otseselt osa dissidentlike ühiskondlike assotsiatsioonide tööst, ainult 1979–1980 oli ta Tatjana Velikanova kaitse komitee liige. Aeg-ajalt esines ta siiski üksi või kaasautorina tähtsate ühiskondlike algatustega. Tema allkiri on näiteks "Moskva pöördumise" all, mille autorid protesteerisid Aleksandr Solženitsõni väljasaatmise vastu Nõukogude Liidust ning nõudsid "Gulagi arhipelaagi" ja teiste Stalini-aegseid kuritegusid paljastavate materjalide avaldamist.
1975 kirjutas ta individuaalse avaliku kirja Juri Andropovile nõudmisega avada KGB arhiivid. Selles märkis ta, et ei looda sellele, et KGB avab oma arhiivid vabatahtlikult, ning väljendas kavatsust hakata iseseisvalt koguma ajaloolisi andmeid Stalini-aegsetest repressioonidest. See oli üks impulsse, millest sai alguse sõltumatu samizdati ajalooalane kogumik Pamjat (1976–1984), mille väljaandmises ta (kuigi mitte avalikult) osales.
1980. aastate alguses kutsus esile avaliku diskussiooni tema üleskutse Suurbritannia valitsusele suhtuda humaanselt IRA terroristidesse.
Mehmed-paša Sokolovići sild
pisi|Vaade sillale ülemjooksu poolt pisi|Vaade sillale vasakult kaldalt Mehmed-paša Sokolovići sild on Drina jõge ületav kaarsild Bosnias ja Hertsegoviinas Serblaste Vabariigis Višegradis.
Larissa Bogoraz
Bogoraz pöördus korduvalt NSV Liidu valitsuse poole üleskutsega kuulutada välja üleüldine poliitiline amnestia. 1986. aasta oktoobris kirjutas ta koos Sofja Kallistratova, Mihhail Gefteri ja Kirill Podrabinekiga pöördumise Nõukogude kultuuritegelaste poole, milles kutsus üles nõudma poliitvangide vabastamist. Teda toetasid paljud väljapaistvad kultuuritegelased. Jaanuaris 1987 hakkas Mihhail Gorbatšov poliitvange vabastama. Bogorazi abikaasa Anatoli Martšenko ei jõudnud vabastamist ära oodata: ta suri Tšistopoli vanglas detsembris 1986.
Mehmed-paša Sokolovići sild
Sild ehitati Osmanite riigi suurvesiiri Mehmed-paša Sokolovići (Sokollu Mehmed Paşa) tellimusel. Silla arhitekt oli Mimar Sinan. Sild valmis 1577. aastal.
Sild kuulub riigile ja on kuulutatud riiklikuks mälestiseks. Kuigi silda on aastasadade jooksul palju remonditud, on see säilitanud oma algupärase välimuse ja on suurepärane klassikalise Osmani stiili näide.
Larissa Bogoraz
Bogoraz osales Rahvusvahelise ühiskondliku seminari ettevalmistamises (detsember 1987).
1989. aasta sügisest oli taastatud Moskva Helsingi grupi koosseisus. Mõnda aega oli ta selle kaasesimees. Ta oli ühenduslüli vanade dissidentide ja uue põlvkonna vahel.
Mehmed-paša Sokolovići sild
Aastast 2007 on sild UNESCO maailmapärandi objekti Višegradi Mehmed Paša Sokolovići sild koosseisus UNESCO maailmapärandi nimistus.
Larissa Bogoraz
1991–1996 juhendas ta valgustuslikku inimõiguste seminari Venemaa ja SRÜ ühiskondlikele organisatsioonidele. 1993. aastast oli Vene-Ameerika inimõiguste grupi juhatuse liige. Kirjutas mitmeid artikleid inimõiguste ajaloost ja teooriast.
Mehmed-paša Sokolovići sild
Sillast räägib Ivo Andrić oma raamatus "Sild Drina jõel".
Larissa Bogoraz
Veidi aega enne surma kirjutas ta avaliku kirja, milles mõistis hukka sissetungi Iraaki.
Mehmed-paša Sokolovići sild
Asukoht
pisi|Vaade sillalt Mehmed-paša Sokolovići sild asub Bosnia ja Hertsegoviina idaosas Serbia piiri lähedal Višegradis. Silla geograafilised koordinaadid on.
Silla asukoht on Drina lähtest umbes 93 km kaugusel. Drina voolab Višegradi kohal edelast kirdesse. Jõeorg on selles kohas võrdlemisi kitsas. Sillast ülesvoolu voolab jõgi mägede vahel ja teeb vahetult enne silda suhteliselt terava käänaku paremale. Vahetult sillast allavoolu suubub Drinasse Rzavi jõgi, kaugemal põhja pool moodustab Drina piiri Serbiaga. Silla juures paremal kaldal on tasandik, kus paikneb Višegradi linn. Vasak kallas on järsk ja seal ehitisi pole. Umbes kilomeetri kaugusel allavoolu paikneb uus sild, mis tänapäeval liikluskoormuse enda peale võtab. Kuni uue silla valmimiseni läks maantee Sarajevost Užicesse üle Mehmed-paša Sokolovići silla.
Larissa Bogoraz
Ta suri pärast mitut rabandust.
Mehmed-paša Sokolovići sild
Asukoht
Piirkond oli 16. sajandist kuni 1878. aasta Berliini kongressini Osmani impeeriumi koosseisus.
Larissa Bogoraz
Ilmalik matusetalitus toimus 9. aprillil 2004 ühingu Memoriaal saalis.
Mehmed-paša Sokolovići sild
Silla konstruktsioon
pisi|Sammas [[kronogrammiga]] Silla pikkus on 179,5 meetrit. Vasakul kaldal on silla pikenduseks sellega risti paiknev umbes 120 meetri pikkune ramp, mis moodustab kaldtee silla ja madalamal tasapinnal asuva tee vahel.
Larissa Bogoraz
Isiklikku
Oli abielus Juli Danieliga. Daniel vabastati 1970, kui naine oli alles asumisel. Varsti nad lahutasid.
Mehmed-paša Sokolovići sild
Silla konstruktsioon
Sillal on 11 kaart pikkusega 10,7–14,8 meetrit. Kaar on klassikaline teravatipuline Türgi kaar, mis on eriti tüüpiline Türgi sildadele. Kaar on väga väikese ekstsentrilisusega, väga lähedane poolringile. Äärmine kaar paremal kaldal toetub kahele eritasandilisele müürile ja normaalse veetaseme puhul vesi selle alt läbi ei voola. Rambi all on neli kaart, esimene silla lähedal, ülejäänud kolm rambi teises otsas. Ühe rambi kaare alt voolab läbi jõkke suubuv oja. Rambi kaartest kõige laiem on sillale lähim kaar, mille pikkus on umbes 4,5 m. Rambi laius koos rinnatisega on 6,6 meetrit.
Larissa Bogoraz
Isiklikku
Tema teine abikaasa oli Anatoli Martšenko. Martšenko arreteeriti 1980. Ta suri pärast näljastreiki 1986.
Mehmed-paša Sokolovići sild
Silla konstruktsioon
Sillakonstruktsiooni eraldab rinnatisest umbes 30 cm kõrgune vahevöö, millele toetub algupärase rinnatise asemele ehitatud massiivne kiviääris. Sillateki laius on 7,2 meetrit. Tee laius on 6 meetrit ja selle kummaski ääres on 60 cm paksune rinnatis. Kõrgeim punkt silla keskel ulatub keskmise veetaseme puhul umbes 15,4 meetri kõrgusele veepinnast. Keskmise samba kohal on sillatekil kummalegi poole eenduv laiend, mille ühel küljel on kõrge mälestussammas, teisel pool aga kivist pink. Mälestussambale on graveeritud kalligraafiline kronogramm, mis koosneb 13 türgikeelsest värsist infoga silla ehitaja ja ehitamise aja kohta. Varem oli tahvli juures ka maokujuline purskkaev. Silla laiem keskkoht on aegade jooksul olnud populaarne kohtumispaik. Seal on olnud ka välikohvik. Sellest kohast on muu hulgas välja kuulutatud ametlikke teadaandeid ja kohtuotsuseid.
Sild on rajatud puidust ja kiviplokkidest vundamendile. Kogu sild on ehitatud kohalikust kivimurrust pärinevast travertiinist. Materjal veeti kohale paremal kaldal umbes 5 km allavoolu asuvast Banjast. Sideainena on kasutatud lubimörti. Travertiin on vastupidav materjal. See on poorne ja hästi töödeldav ning muutub aja jooksul tugevamaks. Osa kive on metallklambritega ühendatud. Ajaloo jooksul on sild korduvalt kannatada saanud ning selle osi on palju kordi taastatud ja osaliselt ümber ehitatud.
Erwin Geschonneck
pisi|Erwin Geschonneck, 1968 Erwin Geschonneck (27. detsember 1906 Bartenstein, Ida-Preisimaa (tänapäeval Bartoszyce, Poola – 12. märts 2008 Berliin) oli saksa näitleja.
Mehmed-paša Sokolovići sild
Ajalugu
pisi|Mehmed-paša Sokolović
Erwin Geschonneck
Erwin Geschonneck oli pärit vaese kingsepa perekonnast. Varsti pärast Erwini sündi suri ta ema tuberkuloosi. 1909. aastal kolis Geschonnecki isa koos lastega Berliini, kus ta sai öövahi töökoha. Alates 1920. aastast töötas Erwin Geschonneck käskjalana pangas ja alates 1923. aastast abitöölise ja majateenrina. Ta osales ka töölisspordiliikumises ja tegeles enesetäiendamisega. 1929. aastal astus ta Saksamaa Kommunistlikku Parteisse. Näitlemise juurde jõudis ta tööliskooris laulmise ja agaitatsioonigruppides ja tööliskabarees esinemise kaudu. Tema esimene filmiroll oli 1932. aastal filmis "Kuhle Wampe". Natsionaalsotsialistide võmuletuleku järel sõitis ta 1933. aasta lõpus Poolasse, kust ta 1934. aastal arreteeriti ja Tšehhoslovakkiasse välja saadeti. 1934. aastal asus Geschonneck elama Nõukogude Liitu, kus lavastaja Gustav von Wangenheim püüdis saksa poliitemigrantidega organiseerida Moskvas Saksa Teatrit. Kui Nõukogude ametivõimud selle teatri sulgesid, tegutses Geschonneck Odessas Saksa Kollektivistideteatris. 1938. aastal saatis NKVD ta Nõukogude Liidust välja Tšehhoslovakkiasse. Pärast Tšehhoslovakkia okupeerimist Saksamaa poolt arreteeriti ta 1939. aasta märtsis Prahas ja saadeti koonduslaagrisse (viibis mitmes, sh  Sachsenhauseni koonduslaagris). 3. mail 1945 oli ta vange vedanud laeva "Cap Arcona" pardal, mille Briti lennuväe rünnak uputas. Geschonneck kuulus 350 laevahukus ellujäänud vangi hulka. 4000 vangi hukkus.
Mehmed-paša Sokolovići sild
Ehitamine
Višegradi asukoht kaubateede ääres oli juba keskajal strateegiliselt oluline. Linn oli kaubakaravanide peatuspunkt. 16. sajandi alguses viis üle jõe puitsild. Arvatavasti valiti ka uue silla asukohaks paik, kus jõe ületamise vajadus oli kõige suurem. Sild lõi ühendustee Bosnia ja Serbia vahel. See oli ainuke püsiv sild Drina ülem- ja keskjooksul. Tänu sobivale pinnamoele ja jõeületuskohale oli kaldale tekkinud ka Višegradi linn.
Erwin Geschonneck
Teise maailmasõja järel oli Erwin Geschonneck alates 1946. aastast Hamburgi teatri Kammerspielen näitleja. 1949. aastal kutsus Bertolt Brecht ta tööle teatrisse Berliner Ensemble. Lisaks teatritööle mängis Geschonneck ka paljudes Saksa DV filmides. Erwin Geschonneck oli üks populaarsemaid Saksa DV näitlejaid, 1992. aastal valiti ta ajakirja Film und Fernsehen kriitikute küsitluses parimaks Saksa DV näitlejaks.
Mehmed-paša Sokolovići sild
Ehitamine
Mehmed-paša Sokolović palus silla konstrueerida õukonnaarhitektil Mimar Sinanil, kes oli tema tellimusel juba varem loonud nii mošeesid, sildu kui ka haldushooneid İstanbuli ja mujale. Sild ehitati Suleiman I valitsusajale järgnenud õitsenguajal, mil piirkonnas valitses rahu ja jõukus. Silla ehitus algas 1571. aastal. Sild valmis 1577. aastal.
Erwin Geschonneck
Välislingid
Selles artiklis on kasutatud saksakeelset artiklit de:Erwin Geschonneck seisuga 09.10.2017.
Mehmed-paša Sokolovići sild
Ehitamine
Silda hakkasid kasutama nii jala käivad kohalikud elanikud, härja- ja hoburakendid, sõjamasinad, ratsanikud, kaupmehed kui ka sõdurid.
Esimesed sajandid
pisi|Sild 1900. aastal Kuni 19. sajandi lõpuni pole silla saatusest palju teada. Peaaegu ainukesed dokumenteeritud andmed pärinevad türgi rännumehe Evliya Çelebi reisikirjast, kus on juttu silla parandamisest 1625. aastal. Järgmised andmed remondi kohta on aastatest 1873–1875.
Tõenäoliselt 19. sajandi esimesel veerandil ehitati silla keskele puittorn, kus muu hulgas tegeldi maksude kasseerimisega. Puittorn oli ka vahitorn, kus olid mõned suurtükid. Torn lammutati 1886. aastal. Torni alt pääses läbi suure tammepuust värava kaudu.
Purustused maailmasõdades
pisi|Sild 1941. aastal
Esimese maailmasõja ajal purustati kaks sillasammast. Austria-Ungari väed mineerisid silla juba enne sõda. Višegradist taganedes 1914. aastal hävitas sõjavägi ühe silla sammastest, et serblaste edenemist takistada. Aasta hiljem hävitas Serbia armee veel ühe samba. Sild toestati pärast sõda ajutiselt teraskonstruktsioonide abil. Algupärasel kujul sambad taastati aastatel 1939–1940.
Pärast sõda
Autoliikluse jaoks oli rambi täisnurkne üleminek sillale ebamugav, seetõttu eemaldati 1952. aastal sisekurvist äärekivid. Aastal 1952 kaeti silda ületav tee graniitsillutisega, 1978. aastal kaeti see uue kattega.
Drina voolurežiimi silla ümbruses mõjutasid tugevalt 20. sajandi teisel poolel ehitatud rajatised. Sillast allavoolu valmis 1966. aastal Bajina Bašta hüdroelektrijaam ja ülesvoolu umbes 2,5 km kaugusele 1989. aastal Višegradi hüdroelektrijaam. Veetase on Bajina Bašta paisu tõttu umbes kahe meetri võrra tõusnud. Seetõttu on muutunud ka silla nähtava osa proportsioonid ja kannatanud on vaatepildi efektsus. Vee kulutavat toimet suurendab veetaseme pidev kõikumine. 1980. ja 1990. aastatel alustati mitme samba tugikonstruktsioonide tugevdamist, kuid töö jäi rahapuudusel pooleli.
Aastatel 1992–1995 peetud Bosnia sõda silda otseselt ei kahjustanud. Küll aga oli sild 1992. aasta kevadel Višegradi massimõrva traagiliste sündmuste keskpunktis, kui Bosnia serblastest sõdurid sadu bosnialaste surnukehi sillalt jõkke viskasid.
Mehmed-paša Sokolovići sild on 1951. aastast riikliku kaitse all, alates 1962. aastast riiklik kultuurimälestis ja 2003. aastast rahvusmälestis.
Aastast 2007 on sild UNESCO maailmapärandi objekti Višegradi Mehmed Paša Sokolovići sild koosseisus UNESCO maailmapärandi nimistus.
Gustav von Lode
Perekond
Tema vanemad olid Kristiina kammerhärra ja tallmeister, ning 1631. aastal Lode från Livlandi nime all Rootsi rüütelkonda immatrikuleeritud Kukruse (Kuckers) mõisaomanik Gerhard Lode ja Liivimaalt Vaiatu (Somel) mõisast pärit Anna Maria von Treyden. Tema vanem õde Margaretha oli Tallinna asehaldur Wilhelm Ulrichi (u.1604–1661) ja hiljem kammerhärra Hans von Wrangelli (1626–1691) abikaasa, ning noorem õde Anna Margaretha Keila-Joa ja Jessemeggi mõisaomaniku, ooberstleitnandi ja Dünamünde komandandi Wilhelm von Wrangelli (surnud 1693) abikaasa.
Gustav von Lode abiellus esmalt Dorothea von Bergiga (surnud umbes 1700), kes oli Loodna mõisa omaniku rittmeister Otto von Bergi (surnud 1650) ja Helena Stubbe tütar, Turu linnuselääni asehaldur (1626–27) Henrik Olofsson Stubbe (surnud 1635) ja Cecilia Månsdotter Tawasti tütretütar. Abielust sündisid:
Hiljem abiellus ta Vaasas 1703 vabapreili Sigrid Katarina Leijonhufvudiga (1654–1744), kes oli oobersti ja Ådö vabahärra Erik Gustafsson Leijonhufvudi (1621–1662) ja Yxlö ja Kolsviki vabapreili Christina Dorothea Banéri (1626–1696) tütar, riigimarssal Axel Gustafsson Banéri (1594–1642) ja Barbro von Saletta tütretütar.
Elise Käer-Kingisepp
Elise Käer-Kingisepp (kuni 1931 Elise Käer, 20. september/3. oktoober 1901 Laius-Tähkvere vald, Tartumaa – 10. veebruar 1989 Tartu) oli eesti farmakoloog ja füsioloog.
Oli abielus Georg Kingisepaga.
Domeen (bioloogia)
Domeen (Regio) on bioloogias praeguse seisuga kõrgeim taksonoomiline kategooria, üks eluslooduse suurjaotusi. Domeeni mõiste võttis 1990. aastal kasutusele molekulaarbioloog Carl Woese, kes jaotas eluslooduse kolmeks domeeniks: eukarüoodid, bakterid (ehk eubakterid) ja arhed. Enne seda jaotati elusloodus kaheks suureks rühmaks (prokarüoodid ja eukarüoodid).
Uurides prokarüootsete organismide rRNA 16s subühikuid, näitas Woese, et osa prokarüoote on teistest silmnähtavalt erinevad ning paljude tunnuste alusel fülogeneetiliselt isegi lähedasemad eukarüootidele. Nende andmete põhjal postuleeris ta, et eukarüoodid ja arhed pärinevad ühisest eellasest ja bakterid on fülogeneetiliselt varem lahknenud, mistõttu prokarüootide rühm pole monofüleetiline võrreldes eukarüootidega. Hilisemad uuringud kinnitasid seda arvamust (näiteks arhede ja eukarüootide rakumembraani biokeemiline koostis ja viburi ehitus on sarnasem kui bakteritel ja arhedel). Bakterite ja arhede vahelisi erinevusi on veel – DNA replikatsiooni- ja transkriptsioonimehhanismid arhedel ja bakteritel on erinevad, näiteks koosneb bakterite RNA-polümeraas vaid 4 subühikust, samal ajal kui arhedel koosneb RNA-polümeraas 16 subühikust, mis on tunduvalt sarnasem eukarüootidele. Lisaks esineb arhedel DNA pakkevalke – histoone, mida seni oli omaseks peetud vaid eukarüootidele. Sellest tulenevalt tehti ettepanek võtta kasutusele riigist kõrgem takson ning jaotada elusloodus kolmeks domeeniks. Selline klassifikatsioon võeti kiiresti omaks ja on praegu valdav. pisi|450px|Domeenid elu puul
Kolme domeeni kontseptsiooni on kritiseeritud viidates sellele, et arhede ja bakterite genoom on küllaltki sarnane ja muud biokeemilised erinevused on võib-olla ületähtsustatud. Viimasele väitele ei ole seni siiski piisavat kinnitust.
Kuigi viirustel pole eluslooduse jaotamise süsteemis (seni veel) kohta, on vahel välja pakutud võimalust lisada elu puule neljas haru, mis hõlmaks mõningaid viirusi. Sellisteks väideteks on andnud alust mõnede suurte ja keeruliste viiruste leidmine (nt 1992. aastal avastatud Mimivirus ja 2010. aastal tuvastatud Megavirus). Kirjanduses on viirusi käsitletud mõnikord rühmana "rakutud" (Acellularia).
Domeenist ühe astme võrra madalam taksonoomiline kategooria on riik.
Türju
Türju on küla Saare maakonnas Saaremaa vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Torgu valda.
Seal asub Türju lõpp.
Kogula (Saaremaa)
Kogula on küla Saare maakonnas Saaremaa vallas.
Vootele Hansen
pisi|Vootele Hansen Foto: Ave Maria Mõistlik, 28. detsember 2014 Vootele Hansen (sündinud 19. jaanuaril 1962 Tallinnas) on Eesti poliitik ja geograaf. Ta kuulus Riigikogu VIII ja IX koosseisu.
Vootele Hansen lõpetas 1980. aastal Tallinna 17. Keskkooli ja 1985. aastal Tartu Riikliku Ülikooli geograafiateaduskonna. Alates 1994. aastast kuulub Vootele Hansen Eesti Üliõpilaste Seltsi.
Ta töötas aastatel 1985–1990 Rakendusgeofüüsika Instituudis ja 1990–1992 Tallinna Tehnikaülikoolis.
Aastatel 1998–2018 kuulus ta Sotsiaaldemokraatlikku Erakonda.
Ta on Tallinna Järveotsa Gümnaasiumi geograafia, ühiskonna- ning loodusõpetuse õpetaja.
Oktoobrist 2012 on ta Inimõiguste Instituudi juhatuse esimees.
Aastast 2020 on ta taas erakonna Isamaa liige. Ta kandideeris 2023. aasta valimistel Riigikokku, kogus valimisringkonnas nr 1 (Haabersti, Põhja-Tallinn ja Kristiine) 172 häält ning ei osutunud valituks.
Isiklikku
Ta on abielus ja tal on kaks poega. Tema vanaonu Mihkel Hansen oli aastatel 1937–1940 ja 1941–1944 Viljandi maavanem ning V Riigikogu ja I Riigivolikogu liige.
Wivi Lönn
Wivi Lönn (sünninimi Olivia Mathilda Lönn; 20. mai 1872 Tampere – 27. detsember 1966 Helsingi) oli soome arhitekt.
Tema projekteeritud on teiste seas juugendstiilis Estonia teatrihoone Tallinnas ja korp! Sakala konvent Tartus (mõlemad koos Armas Lindgreniga).
Ta on projekteerinud ka koos Alvar Aaltoga.
Mihhail Uljanov
Mihhail Aleksandrovitš Uljanov (vene keeles Михаил Александрович Ульянов; 20. november 1927 Bergamaki küla – 26. märts 2007 Moskva) oli vene teatri- ja filminäitleja, lavastaja ja stsenarist. Alates 1950. aastast töötas ta Jevgeni Vahtangovi nimelises Riiklikus Akadeemilises Teatris, kus oli aastaid kunstiliseks juhiks.
Elulugu
Mihhail Uljanov sündis Omski oblasti Muromtsevo rajoonis Bergamaki külas kolhoosi esimehe perekonnas. Lapsepõlve ja nooruse veetis ta Tara linnas, mida pidas surmani oma kodulinnaks.
Aastal 1942 hakkas ta kooli kõrvalt aktiivselt külastama nende linna sõja eest evakueerunud ukraina teatristuudiot. Esimest korda astus ta teatrilaval üles lavastuses "Mustlased". Pärast kooli lõpetamist suundus Uljanov 1944. aastal Omskisse, kus õppis kaks aastat Omski Draamateatri stuudios.
Andeka noore näitleja tee viis edasi pealinna Moskvasse, kus ta õppis aastatel 1946–1950 Vahtangovi nimelise teatri juures tegutsenud Boriss Štšukini nimelises teatrikoolis. Teatrikooli lõpetamise järel sai temast näitleja sealsamas Vahtangovi-nimelises teatris, millega jäi seotuks surmani.
Aastast 1953 mängis Mihhail Uljanov ka filmides ja televisioonis. Tema esimene roll oli telelavastuses "Jegor Bulõtšev ja teised" ("Егор Булычев и другие"). Filmilavastajana tegi ta oma debüüdi 1969. aastal filmiga "Vennad Karamazovid" ("Братья Карамазовы"), mille ta lavastas kahasse Kirill Lavroviga. Oma ainsa filmistsenaariumi kirjutas ta 1974. aastal valminud filmile "Kõige viimane päev" ("Самый последний день"), mis oli ühtlasi teiseks ja viimaseks tema lavastatud filmiks.
Teatrilavastajana debüteeris ta 1973. aastal V. Rozovi näidendiga "Situatsioon" ("Ситуация"). Alates septembrist 1987 kuni surmani oli Mihhail Uljanov Vahtangovi nimelise teatri kunstiline juht.
Bitterlichi lihtrelaskoop
Bitterlichi lihtrelaskoop on abivahend puistu rinnaspindala valikuuringuga hindamiseks nurklugemi meetodil. Bitterlichi lihtrelaskoopi nimetatakse ka nurgašablooniks, nurklugejaks ja nurgamõõdikuks.
Mihhail Uljanov
Elulugu
Aastatel 1989–1992 oli Uljanov NSV Liidu rahvasaadik ja valiti aastal 1991 ka NLKP Keskkomitee liikmeks.
Bitterlichi lihtrelaskoop
Bitterlichi lihtrelaskoobi leiutas ja selle kasutamise meetodi avaldas 1948. aastal Austria metsateadlane Walter Bitterlich. Selle vahendi abil on lihtne teha valikvaatlust selliselt, et ringproovitükil oleks suhteliselt rohkem esindatud enam huvi pakkuvad jämedamad puud.
Bitterlichi lihtrelaskoop koosneb täpse pikkusega venimatust nöörist, ketist või teleskoopvarrest, mis fikseerib loendamiseks kasutatava ava kauguse mõõtja silmast, ja selle otsa kinnitatud paindumatust plaadikesest teatud täpse laiusega ava või avadega.
Mihhail Uljanov
Elulugu
Aastast 1996 oli ta Venemaa Teatritegelaste Liidu auesimees.
Bitterlichi lihtrelaskoop
Nööri, keti või varre pikkuse ja loendamiseks kasutatava ava laiuse suhe on harilikult 50 : 1 ehk 50 cm kauguse korral kasutatakse loendamiseks 1 cm laiusega ava. Täpsemaks loendamiseks kasutatakse pikemat ketti või nööri ning vastavalt ka laiemat ava. Kui plaadikesel on mitu ava, siis 50 : 1,41 suhte kasutamisel (50 cm kauguse korral 1,41 cm laiune ava) tuleb lugem õige rinnaspindala saamiseks korrutada 2-ga ja 50 : 2 suhte kasutamisel (50 cm kauguse korral 2 cm laiune ava) tuleb lugem õige rinnaspindala saamiseks korrutada 4-ga. Kasutatava ava valik sõltub sellest, milline on puistus nähtavus (puistu tihedus, valgusolud) ja kui palju puid soovitakse proovitükil mõõta. Mida väiksemat ava kasutatakse, seda rohkem puid tuleb lugemisse ja seda kauem võtab mõõtmine aega. Väiksema ava kasutamine eeldab head nähtavust, et puud ei varjaks üksteist. Valesti valitud ava korral võib tulemus olla ebatäpne. Liiga suure ava korral võib valimisse sattuda täpse tulemuse saamiseks liiga vähe puid. Sisuliselt tähendab laiema ava kasutamine väiksemat proovitüki pindala. Liiga väikse ava korral võib aga tihedama puistu korral osa puid jääda lugemata, sest need jäid vaatluspunktist vaadates mõne teise puu taha varju. Liiga väikse ava korral võib tekkida raskusi ka kaugemate puude korrektsel lugemisel, eriti hämaras, udu või saju korral. Seepärast kasutatakse laiemat ava suure tihedusega puistutes ja kitsamat ava hõredamates puistutes.
Mihhail Uljanov
Elulugu
Mihhail Uljanov suri 26. märtsil 2007 Moskvas soolehaiguse tüsistustesse, olles viibinud haiglas alates 22. märtsist. Ta maeti sõjaväeliste auavalduste saatel Moskva Novodevitšje kalmistule.
Bitterlichi lihtrelaskoop
Täpse tulemuse saamiseks on väga oluline, et ava laiuse ja kauguse suhe oleks täpselt paigas. Kett ja nöör kipuvad siiski venima või siis ei hoita neid piisavalt pingul ning ka teleskoopvarre korral võib kergesti juhtuda, et seda ei tõmmata alati täies pikkuses välja, mistõttu kaugus on ebatäpne ja see muudab kauguse ja ava suhet. Ka ei taga nöör või kett plaadikese täpselt risti asetsemist lugemise ajal (teleskoopvars on sellest puudusest vaba), mistõttu efektiivne ava muutub kitsamaks, põhjustades rinnaspindala ülehindamist. Kuigi täiesti jäiga varre kasutamine avaplaadikese kauguse fikseerimiseks oleks täpsuse mõttes parim, ei ole see soovitatav, kuna see võib ohustada silma.
Mihhail Uljanov
Näitlejana teatris
Esitatud nimekiri Mihhail Uljanovi rollidest teatrilaval ei pretendeeri täielikkusele.
Raamatud
Mihhail Uljanov on ka mitme raamatu autor. Peamiselt on tema teosed autobiograafilised ja kajastavad näitleja tööd. Eesti keeles ei ole neid siiani avaldatud.
Bitterlichi lihtrelaskoop
Bitterlichi lihtrelaskoobi kasutamine
Seistes proovitüki keskel ja koha peal 360 kraadi pööret tehes sihitakse Bitterlichi lihtrelaskoobi avaga järjest kõigi mõõdetavate puude rinnakõrgusele (1,3 m maapinnast või juurekaelast) ja loetakse kokku kõik puud, mis näivad läbi relaskoobi ava vaadates laiemad kui relaskoobi ava. Kui tegemist on piiripealse juhtumiga, kus pole selgelt aru saada, kas puu on laiem või kitsam kui ava, võetakse sellise puu loendusväärtuseks 0,5, kuid sellist lugemit tuleb mõõtmistäpsuse huvides võimalusel vältida ja püüda hinnata puu kas avast jämedamaks või kitsamaks.
Kauguse ja ava 50 : 1 suhte korral on saadud lugem võrdne puistu (või mõõdetud puistuelemendi) rinnaspindalaga (m²/ha). Kui kauguse ja ava laiuse suhteks kasutati muud suhet, kui 50 : 1, tuleb rinnaspindala leidmiseks lugem korrutada vastava koefitsiendiga.
Kui proovitükk satub puistu serva, on võimalik võtta lugem ka vähema kui täisringi põhjal, korrutades lugemi poolringi korral kahega, veerandringi korral neljaga. Osalise ringi mõõtmisel rinnaspindala määramise täpsus väheneb mitmel põhjusel (osaliselt sektorisse jäävate puude arvestamine ja sektori täpne piiritlemine on keerulised, samuti võimenduvad sektoril mõõdetud puude tulemuse laiendamisel täisringi peale juhuslikud vead). Mõõtmisviga kasvab ka siis, kui mõõtekoht on hinnatava puistu servale konkreetse puistu jämedamate puude rinnasdiameetri ning kasutatava kauguse ja ava suhte juures liiga lähedal. Mida peenemad on puud ja mida suuremat ava kasutatakse, seda lähemal puistu servale saab täisringilist nurkloendust teha.
Maapinna suure kalde korral (kalle on rohkem kui 10%) tuleb see täpsema tulemuse saamiseks arvesse võtta. Selleks tuleb lugem läbi jagada -ga, kus α on maapinna kaldenurk.
Relaskoobiga rinnaspindala mõõtmise meetod on lihtsuse, kiiruse ja mugavuse tõttu laialt kasutatav. Selle puuduseks on väiksem täpsus võrreldes ülepinnalise kluppimisega, kuid meetod sobib hästi puistu tagavarast ehk mahust esialgse ülevaate saamiseks.
Bitterlichi lihtrelaskoobi tööpõhimõte on kasutusel ka mõnede kombineeritud metsamõõteriistade juures, nt dendromeeter, ja teades oma väljasirutatud käe pöidla kaugust silmast ja pöidla laiust, saab rinnaspindala ligikaudse hinnangu saamiseks kasutada ka pöialt. Pöidlaga saadud lugem tuleb läbi korrutada koefitsiendiga, mis leitakse järgmise valemiga:, kus d on pöidla läbimõõt (cm) ja c on pöidla kaugus silmast (cm).
Bitterlichi lihtrelaskoobi edasiarendused on peegelrelaskoop ja prismarelaskoop ehk kiilprisma.
Aaviku (Saaremaa)
Aaviku on küla Saare maakonnas Saaremaa vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Laimjala valda.
Hermann Emil Fischer
Hermann Emil Fischer (9. oktoober 1852 – 15. juuli 1919) oli saksa keemik, Nobeli auhinna laureaat.
Ta oli üks esimesi teadlasi, kes uuris adeniini. Ta sai 1902. aastal Nobeli keemiaauhinna.
Aarne Kärsna
Aarne Kärsna (kuni 1936 Alfred Kärsna, 26. detsember 1906/8. jaanuar 1907 Kuigatsi vald, Valgamaa – 24. aprill 1942 Sosva laager, Sverdlovski oblast) oli eesti geofüüsik ja meteoroloog.
Elulugu
Ta sündis kordniku peres. Lõpetas 1926. aastal Tartu Poeglaste Reaalgümnaasiumi ja 1931. aastal Tartu Ülikooli matemaatikateaduskonna geofüüsika erialal.
Magistritöö "Öösise temperatuurimiinimumi ennustamise probleemist" kaitses Tartu ülikoolis 1932.
Loodusteaduste doktor, väitekirja "Ühemodaalsete sageduskõverate süsteemist Lexise ridade puhul ühes rakendusnäidetega klimatoloogias" kaitses Tartu Ülikoolis 1936.
Töökäik
A. Kärsna kuulus Kaitseliitu. Ta arreteeriti NKVD poolt 14. juunil 1941 ja mõisteti surma. Hukkus Siberis vangilaagris.
Teadustöö
Evitas Tartu ülikoolis statistilise klimatoloogia meetodid ning täiustas neid. Magistritöös esitas empiirilise valemi öise miinimumtemperatuuri hindamiseks taimede vegetatsiooniperioodil sõltuvalt meteoroloogilistest tingimustest.
Doktoritöös defineeris statistiliste ridade uue häiritusparameetri, mis on kasutatav igasuguste statistiliste valimite häirituse uurimisel. Konstrueeris abivahendeid (nomogramme ja tabeleid) klimatoloogiliste korrelatsioonikordajate arvutamise lihtsustamiseks. Avaldanud üle kümne teaduspublikatsiooni.
Kuuauto
thumb|Kuuauto oma viimases peatuses Kuuauto oli Apollo programmi kuulendudel kasutatud elektrimootoriga eriotstarbeline sõiduk, millega astronaudid Kuu pinnal ringi sõitsid.
Esimest korda kasutas kuuautot Apollo 15 meeskond, kes kokku läbis 3 tunni ja 2 minuti jooksul 27,8 km. Oma kuuauto oli ka Apollo 16 ja Apollo 17 meeskonnal.
Kuuauto kujutas endast kummiratastega kahekohalist sõidukit, mis peale astronautide kandis mitmesugust teadusaparatuuri ja Kuult korjatud pinnaseproove. Sõiduk arendas Kuu peal kiirust kuni 13 km/h ja kaalus Maa peal 210 kg. Lennu ajal paiknes kuuauto Apollo kuumooduli laskumisastme välisküljel. Kuule jõudes pidid astronaudid selle maha monteerima. Kuuauto tarvitas toiteks kaht 36 V patareid mahtuvusega 121 Ah. Lahkudes jäeti kuuauto Kuu pinnale, kus ta seisab tänapäevani.
Selle raha eest valmistati neli eksemplari, millest kolme kasutati lendudel Apollo 15–17 ja neljas läks pärast edasiste Apollo programmide tühistamist varuosadeks. Lisaks valmis hulgaliselt katseeksemplare: staatiline, mitteliikuv mudel, mida kasutati kindlakstegemiseks, kuidas astronautidel kuuautos kõige mugavam olla oleks, insenerimudel, mida kasutati alamsüsteemide projekteerimiseks ja integreerimiseks, 2 kuuendiku massiga mudelit, et harjutada kuuauto "lahtipakkimist" Kuu peal, õppemudel, millel astronaudid sõitma õppisid, massimudel, millega testiti kuuauto mõju kuumooduli struktuurile, tasakaalule ja juhtimisele, vibratsioonimudel, millega uuriti kuuauto vastupidavust startimise pingetele, ning veel üks mudel, millega testiti kõigi kuuauto alamsüsteemide koostööd.
Maa vari
pisi|Maa vari ja [[Veenuse vöö]] Maa vari on optiline atmosfäärinähtus. Nagu nimigi ütleb, on tegu varjuga, mille Maa ise heidab atmosfääri. Maa pinnal olevale vaatlejale paistab nähtus tumesinise või hallikas-sinise ribana horisondi kohal, päikese tõusmise või loojumise vastasküljes. Maa varju võib näha, kui taevas on piisavalt selge.
Viktor Sanejev
Viktor Sanejev (3. oktoober 1945 Suhhumi – 3. jaanuar 2022 Sydney, Austraalia) oli NSV Liidu kergejõustiklane (kolmikhüppaja). Kolmekordne olümpiavõitja (1968, 1972 ja 1976).
Sanejev on IAAF-i kuulsuste halli liige.
Ta oli Thbilisi aukodanik (2005).
NSV Liidu teeneline meistersportlane 1968.
Olümpiamängudel
1968 olümpiavõitja 17.39 MR 1972 olümpiavõitja 17.35 1976 olümpiavõitja 17.29 1980 hõbemedal 17.24
Euroopa meistrivõistlustel
1969 Euroopa meister 17.34 1971 hõbemedal 17.10 1974 Euroopa meister 17.23 1978 hõbemedal 16.93
Euroopa sisemeistrivõistlused kergejõustikus
1970 Euroopa sisemeister 16.95 1971 Euroopa sisemeister 16.83 1972 Euroopa sisemeister 16.97 1975 Euroopa sisemeister 17.01 1976 Euroopa sisemeister 17.10 1977 Euroopa sisemeister 16.65
Tantsud tähtedega
pisi|2011 "Tantsud tähtedega" (originaalis Inglise telekanali BBC One saatesari "Strictly Come Dancing") on telesaatesari, mis aastatel 2006–2011 oli Kanal 2 eetris. 2022. aasta sügisel on saate uus hooaeg eetris kanalis TV3 (Sel aastal korraldasid nad selle näituse ka Lätis.). Iga hooaja jooksul võistleb kaheksas otsesaates kaheksa tantsupaari. Kõik tantsupaarid koosnevad tipptantsijast ja avalikkusele tuntud tegelasest.
Saate formaati (rahvusvahelise pealkirjaga "Dancing with the Stars") on kasutatud paljudes riikides, näiteks Argentinas, Austraalias, Austrias, Belgias, Brasiilias, Taanis, Soomes, Saksamaal, Ungaris, Iisraelis, Itaalias, Mehhikos, Hollandis, Uus-Meremaal, USA-s, Poolas, Hispaanias, Rootsis ja Norras ning see on kujunenud väga menukaks.
Saate formaat
Saates pannakse omavahel paari 8 avaliku elu tegelast ja 8 kutselist võistlustantsijat, kes igal nädalal võistlevad, et avaldada muljet žüriile ja televaatajatele ning pääseda väljahääletamisest.
Vaatajad saavad telefonihääletuses anda hääle oma lemmikosalejale. Koos žürii häältega pannakse kokku edetabel ning kõige vähem hääli saanud paar peab saatest lahkuma (väljahääletust ei toimu esimeses saates). Telefonihääletusest saadud tulust läheb pool Eesti Liikumispuudega Inimeste Liidule.