cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tuvalu
Taristu
Riigi peamine sadam asub Funafuti saarel. Saarte vahel toimib peamiselt paadi- ja väikelaevaliiklus. Saartel omakorda on peamiseks liiklusvahendiks jalgrattad ja mopeedid. Tuvalus kehtib vasaksuunaline liiklus.
Valter Kadarik
pisi|Loomaarst Valter Kadarik (maal: Elsa Kink, 1942 / ülesvõte: Jaak Kadarik) Valter Gerhard Kadarik (aastani 1937 Freimann; 13. juuli (vkj)/ 25. juuli 1898 Kadaka talu, Juuru kihelkond, Harjumaa – 11. juuli 1975 Juuru) oli eesti loomaarst ja poliitik.
Elulugu
Ta lõpetas 1919. aastal Tallinna Linna Poeglaste Gümnaasiumi. Võttis osa Vabadussõjast 1919–1920 Tallinna koolipoiste pataljonis. Õppis Tartu Ülikoolis 1920. aastal agronoomiat ja 1920–1925 loomaarstiteadust. Kuulus korporatsiooni Vironia.
Ülikooli lõpetamise järel töötas 1925–1926 Kose ja 1926–1973 Juuru jaoskonna loomaarstina. Põhitöö kõrvalt pidas ja edendas Kadaka talu. Osales kohalikus seltsielus.
1936 valiti Rahvuskogu liikmeks, oli EV põhiseaduse vastuvõtjate seas.1938 valiti I Riigivolikogu liikmeks. Aastatel 1946–1949 ja 1972–1975 oli EELK Juuru Mihkli koguduse juhatuse esimees.
Suri 1975. aastal ja on maetud Juuru uuele kalmistule.
Isiklikku
Isa Kaarel Freimann (1841–1915) oli kaupmees ja kõrtsmik Juurus. Abikaasa Hilda Kadarik (sünd. Adamson; 1906–1983) oli seltsitegelane ja kodu-uurija. Poeg Kaarel Kadarik (1930–2018) oli loomaarstiteadlane.
Johannes VI Bey
thumb|Tartu piiskopkonna [[killing. Aversil (vasakul) Johannes VI Bey vapp.]] Johannes VI Bey (ka Johann VI) (suri mais 1543 ) oli Tartu piiskop aastatel 1528–1543.
Elulugu
Johannes Bey oli sünnipäritolult Tartu kodanik. 1504. aastal immatrikuleeriti ta Rostocki ülikooli. 1517. aasta paiku oli temast saanud Tartu toomhärra, kellena ta püüdles toompraosti kohta, kuid ei saanud seda. 1524. aastaks sai temast siiski toompraost; seda kohta hoidis ta kuni 1532. aastani.
Tuvalu
Rahvastik
2012 oli 1,6% rahvastikust omandanud kõrghariduse ja 2,8% kutsehariduse.
Johannes VI Bey
Elulugu
Bey valiti piiskopiks pärast eelmise piiskopi Johann Blankenfeldi ootamatut surma Hispaanias 1527. aasta sügisel. Et viimane suri kaugel, siis ei teatud Liivimaal kuni aasta lõpuni tema surmast ja Bey valiti piiskopiks alles 1528. aasta märtsis. Blankenfeld oli tahtnud oma järglaseks Tartus teha Karl V asekantslerit Balthasar von Waldkirchi, kuid toomkapiitel valis siiski Bey, sest ta oli linnakodanik ja tundis kohalikke olusid hästi, samuti võis Bey valiku taga olla ordumeister Wolter von Plettenberg, kes ei tahtnud, et mõjukad välismaa tegelased end Liivimaa asjadesse segavad. Hoolimata kartusest, et keiser võiks Bey kandidatuuri vastu olla, sai Bey juba 1528. aasta juunis keisrilt kinnituse oma ilmalikule võimule ja temast sai Saksa-Rooma riigivürst. Paavsti kinnituse oma vaimulikule võimule sai ta aga alles 1532. aasta augustis; see võimaldas Beyl ühtlasi selle ajani hoida enda käes nii piiskopi kui ka toompraosti ametikohta. Pärast kanoonilist kinnitust piiskopikohale pidi ta aga praostikohast loobuma.
Tuvalu
Rahvaarv
2017. aasta rahvaloenduse alusel elas riigis 10 507 elanikku ehk -1,3% vähem kui 2012. aastal. 2017 oli riigi rahvastikutihedus 410 inimest/km², seejuures Funafuti atollil 2257 inimest/km². 2017 elas Funafuti saarel 60,2% riigi rahvastikust ja 10% Vaitupu saarel. Niulakita saarel elas 34 inimest.
Johannes VI Bey
Elulugu
Bey valitses ettevaatlikult, sisemist rahu hoides. Seetõttu andis ta Tartu rüütelkonnale ja linnale senisest veelgi laiemaid privileege, mis piiskopi võimu üha kitsendasid. 1530. aastal vabanes ta tänu Riia peapiiskopi Thomas Schoningi nõuetele Plettenbergi ülemvõimu alt, mille viimane oli Liivimaa piiskoppide üle 1526. aastal Volmari liiduga kehtestanud.
Tuvalu
Rahvaarv
2012. aasta rahvaloenduse andmetel koosnes Tuvalu rahvastik 10 782 inimesest. Riigis on tänapäeval asustatud 9 saart. 57,1% rahvastikust elab riigi pealinnas Funafuti saarel ja 14,5% Vaitupu saarel. Vaid 46 inimest elas Niulakita saarel. 2012 oli 51,2% rahvastikust on mehed ja 48,8% naised, 2017 loenduse alusel aga 51,4% mehed ja 48,6% naised.
Vanuseline struktuur
2012. aastal oli riigi vanim elanik 92-aastane.
Rahvuslik koosseis
2012 seisuga oli 86,8% rahvastikust olid tuvalulased. 12,3% rahvastikust oli üks vanematest tuvalulane ja teine pärit mujalt. 0,9% rahvastikust oli välispäritolu. 2017 seisuga oli 97% rahvastikust tuvalulased.
Religioon
2012 kuulus 85,7% rahvastikust kuulus kongregatsioonilisse kristlikku kirikusse, mis on Tuvalu riigikirik. 3% rahvastikust kuulub vennastekogudusse ja 2,8% on adventistid. Riigis registreeriti veel 209 baha'i usu austajat, 136 Jehoova tunnistajat ja 82 katoliiklast.
2017 loenduse alusel kuulus 85,88% rahvastikust kongregatsioonilisse kristlikku kirikusse, 2,82% vennastekogudusse ja 2,53% olid adventistid. Riigis elas veel 157 baha'i usu austajat, 155 Jehoova tunnistajat ja 53 katoliiklast. Tuvalu katoliiklastel on 1982. aastast oma piiskop, kes kuulub Suva peapiiskopkonna Funafuti "Sui Iuris" misjoni koosseisu.
Riigikaitse
Tuvalus puuduvad sõjalised üksused. Riigis tegutsevad politseijõud.
Majandus
Riiki imporditakse toitu, masinaid ja kütust.
Tuvalu sisemajanduse koguprodukt oli 2016. aastal hinnanguliselt 39 miljonit USA dollarit.
Riigi tähtsaim majandusharu on kalandus. Lisaks kasvatatakse kookospalme, tarot ja veidi suhkruroogu.
Riigi kõrgeim hoone on 2004 valminud 3-korruseline valitsushoone.
Ajalugu
Varased polüneeslased jõudsid Tuvalu saartele umbes 3000 aastat tagasi. Esimese eurooplasena saabus Tuvalu saartele hispaanlane Álvaro de Mendaña 16. jaanuaril 1568, kes kandis Nui saare oma kaardile kui Isla de Jesús (Jeesuse saar). 29. augustil 1595 randus ta Niulakita saarel, mille nimetas La Solitaria.
Briti kapten John Byron nimetas saared 1764 Laguunisaarteks. 5. mail 1781 möödus Niutao saarest Francisco Mourelle de la Rúa. Mais 1819 nimetas kapten Arent Schuyler de Peyster Funafuti ja Nukufetau saared Ellice'i saarteks Briti poliitiku Edward Ellice'i järgi. Hüdrograaf Alexander George Findlay laiendas Ellice'i nime kogu saarestikule. 1820 külastas saari Vene maadeuurija Mihhail Lazarev. 19. sajandil sagenesid mitmete riikide ja vaalapüüdjate laevade külastused Tuvalu saartele. Saartele saabusid kaupmehed ja teadusekspeditsioonid.
1862–1863 käisid Peruu laevad pettustega värbamas tööjõudu. Funafutilt viidi Peruusse 170 ja Nukulaelaelt 250 inimest.
1861 saabus Tuvalule merehädalisena kongregatsionalistide pastor Eleakana, kes alustas Tuvalus kristlikku misjonit. Tema misjonitööd jätkas A.W. Murray.
Oktoobris 1892 kuulutas kapten Gibson iga saare eraldi Suurbritannia protektoraadiks. 1916–1974 oli Tuvalu Gilberti ja Ellice'i saarte koloonia osa. Teise maailmasõja ajal 2. oktoobril 1942 maabusid Funafuti saarel USA üksused. 1943 hõivasid ameeriklased Nanumea ja Nukufetau saared. Tuvalu saared olid strateegiliseks kohaks Jaapani vägede valduses oleva Kiribati ründamiseks. Ameeriklased ehitasid Funafutile, Nanumeale ja Nukufetaule lennuväljad. Tuvalul valmistati ette Tarawa ja Makini lahingutegevus.
1974 peeti Gilberti ja Ellice'i saarte koloonia esimesed üldvalimised ja toimus referendum, kus 92,8% osalejatest soovis mõlema saarestiku omavalitsuse eraldi loomist. Tuvalust sai 1. oktoobrist 1975 Briti territoorium omavalitsusega. Esimesed riigiassamblee valimised toimusid 27. augustil 1977, mille tulemusena määrati Toaripi Lauti juhtministriks. Juulis 1978 saadeti riigiassamblee laiali ja 1981 valimistega moodustati parlament.
Tuvalu kuulutati iseseisvaks 1. oktoobril 1978 ja Toaripi Lauti sai riigi esimeseks peaministriks. Briti kuninganna Elizabeth II külastas Tuvalut 26. – 27. oktoobril 1982. 2008 peeti Tuvalus referendum selle üle, kas riigipeaks peaks saama president või jääb riigipeaks endiselt Briti monarhile. 64,98% referendumil osalejatest soovis, et riigipeaks oleks Briti monarh. Viimased parlamendivalimised toimusid Tuvalul 2019.
Eesti suhted Tuvaluga
pisi|Diplomaatiliste suhete sõlmimine Eesti ja Tuvalu vahel 2011. Eesti suursaadik ÜRO juures [[Margus Kolga (vasakul) ja Tuvalu suursaadik ÜRO juures Afelee F. Pitaga]] Eesti sõlmis Tuvaluga diplomaatilised suhted 25. mail 2011.
Eesti kodanikud võivad Tuvalus viisavabalt viibida 90 päeva 180 päeva jooksul.
President Kersti Kaljulaid tõi 10. detsembril 2019 Tallinnas peetud inimõiguste aastakonverentsil Tuvalut näitena võitluses globaalse kliimasoojenemisega. Tema näide leidis Eesti meedias vastukaja. President tõdes, et vaja on konkreetseid tegusid, mitte rääkida rahast:
Võtame Tuvalu näite. See pole realistlik ettepanek, ärge sellest pealkirja tehke, aga ma toon lühikese näite. Mina olen pärit Saaremaalt, Eesti suurimalt saarelt, eestlased loomulikult teavad. Saarlased kardavad, et Hiiumaa elanikkond väheneb, seal on vaid 10 000 elanikku, varem oli 30 000. Kas me ei peaks hakkama mõtlema üleilmselt, millised on lahendused? Tuvalu 26 ruutkilomeetrit, Hiiumaa on pea 1000 ruutkilomeetrit – nii et nad võiksid kõik tuvalulased vastu võtta, võiksid ruumi teha neile, pole probleemi. Hiiumaa elanikkond kahekordistuks, nende elanike arv on langenud ja nad peaksid Tuvalu inimesi suure hea meelega vastu võtma. Tuvalu inimesed loomulikult ei taha tulla Hiiumaale, sellepärast et seal on väga külm kliima ja nemad on pärit troopikast, aga see on see tasand, kus tuleks kokku leppida, mitte ainult rahast rääkida.
Haridus
Tuvalus on lapsed kohustatud kooli minema 6. eluaastast. Põhiharidus omandatakse 7 ja keskharidus 6 aasta jooksul. Riigis on 10 põhikooli ja 2 keskkooli Vaitupus. Üks keskkool on riiklik ja teine eraõiguslik.
Kultuur
Tuvalus on levinud traditsioonilised kunstiviisid ja ehitusviisid. Elanikud harrastavad käsitööd, nagu mattide ja lehvikute tegemine ja kaunistamine. 2015 toimus Funafutil kunstinäitus. Tuvalus harrastatakse traditsioonilisi tantsustiile.
Tuvalu ainus raadiojaam on Radio Tuvalu. Riigis ilmub ainsa ajalehena valitsuse häälekandja Tuvalu Echoes.
1978 rajatud Tuvalu rahvuslikus raamatukogus ja arhiivis oli 2017. aastal 16 000 eri ühikut raamatuid.
Tuvalu traditsiooniline spordiala on kriketiga sarnanev kilikiti. Tuvalus on oma jalgpallimeeskond. Tuvalu sportlased osalesid esmakordselt 2008. aasta suveolümpiamängudel Pekingis. Funafutil asub riigi ainus staadion, mis mahutab 1500 pealtvaatajat.
Not That Kinda Girl
"Not That Kinda Girl" on viimane singel JoJo debüütalbumilt "JoJo".
Saku raudteepeatus
Saku raudteepeatus (saksa Sack) on raudteepeatus Harjumaal Saku vallas Sakus.
Saku raudteepeatuses asub üks madal (550 mm kõrgune) perroon pikkusega 150 m. Mööda raudteed asub Saku Balti jaamast 17,3 km kaugusel, rong sõidab Sakku 21–25 minutit. Peatuses peatuvad kõik Elroni edelasuunalised reisirongid. Piletihinnalt kuulub peatus II tsooni.
Ajalugu
Saku jaam rajati koos raudteeliiniga 1900. aastal.
1960. aastate lõpul ehitati senine kitsarööpmeline raudtee ümber laiarööpmeliseks. Seoses sellega muudeti raudteejaam peatuskohaks, kõrvalteed demonteeriti.
Varem läks Saku jaamast Saku õlletehasesse 1 km pikkune harutee. Harutee ehitati aastatel 1900–1901.
Jaam oli 2014. aastani Edelaraudtee peatuskoht. Edasi kasutab peatust Elron.
Jaamahoone ja muud hooned jaamas
Koos jaamaga valmisid jaamahoone, kaubaait ja veetorn. Jaamahoone ehitati tüüpprojekti järgi sarnaselt Käru, Lelle, Kohila jt jaamahoonetega. Hoone oli kasutusel kuni kitsarööpmelise raudtee sulgemiseni 1971. aastal. Nüüd on see kasutusel elamuna. Veetorn hävis teises maailmasõjas.
Lorraine Hansberry
Lorraine Vivian Hansberry (19. mai 1930 Chicago – 12. jaanuar 1965 New York) oli ameerika näitekirjanik. Ta oli esimene mustanahaline naine, kelle näidendit esitati Broadwayl.
Tema kuulsaim näidend "A Raisin in the Sun" räägib mustanahaliste ameeriklaste elust segregeeritud Chicagos. Näidendi pealkiri on võetud Langston Hughesi luuletusest "Harlem".
Pärast New Yorki kolimist töötas Hansberry ajalehes Freedom. Tema tolleaegne tegevus seondus aafriklaste vabastusliikumisega.
Edu näitekirjanikuna
Näidendi "A Raisin in the Sun" esilavastus toimus Broadwayl 1959. aasta 11. märtsil. Järgneva kahe aasta jooksul tõlgiti näidend 35 keelde ja seda esitati mitmel pool maailmas.
Tema teine näidend, mida lavastati autori eluajal, oli "The Sign in Sidney Brustein's Window". Seda esitati Broadwayl 101 korda ja selle esitamine lõpetati õhtul, mil Hansberry 34-aastaselt suri.
Isiklikku
1953. aastal abiellus ta juudist kirjastaja, laululooja ja poliitaktivisti Hansberry Robert Nemiroffiga.
Usuti, et Hansberry oli lesbi. Seda arvamust toetasid kirjutused ta märkmikes ja kirjades. Ta oli geiõiguste aktivist ja kirjutas ka feminismist ja homofoobiast. 1957. aastal kirjutas ta ajakirjale The Ladder. Sel ajal läks ta ka lahku oma abikaasast, kuid nad töötasid jätkuvalt koos edasi. Peale Hansberry surma jätkas Nemiroff tema tekstidega tööd.
Asuncion
pisi|Aerofoto pisi|Satelliidipilt
Asuncion (inglise keeles Asuncion Island, Ascuncion Island, tšamorro keeles Assongsong ) on vulkaaniline saar Vaikses ookeanis Mariaanide saarestikus Põhja-Mariaanide territooriumil 101 km Agrihanist loodes, 37 km Maugi saartest kagus ja 175 km Paganist edelas. Peasaarest Saipanist jääb ta umbes 490 km põhja poole. Asuncionist põhja poole jäävad Põhja-Mariaanide vulkaanikaares Maugi saared ja Farallon de Pajaros. Euraasia manner on umbes 2500 km kaugusel.
Saare pindala on 7,31 km² või 7,33 km² või 7,4 km². Saar on elliptilise kujuga. Pikkus on 3,4 km, laius 2,6 km. Teistel andmetel on saare läbimõõt 3–3,25 km. Rannajoone pikkus on 10,5 km (mõõtkavas 1:500 000).
Saar on alates 17. sajandi lõpust asustamata. Seda külastatakse aeg-ajalt. Kunagistest asulatest on jälgi.
Loodus
pisi|Saare [[bentose kaart]] Rannik on suuremalt jaolt kivine. Kaljude tõttu on saar raskesti ligiopääsetav, välja arvatud edelaranniku kaudu. Saare lõunaosas on maabumiskoht. Seal on ka 29 m sügavune Saksamaa sõjalaeva Condor ankrukoht 1906. aastast. Kirderannikul on iseloomulikud kaljulõhed, kust tuleb suitsu. Kirderannikul on ka korallrahu. Saare edelanurgas on 2,5 km laiune madal šelf, millel on kaks terrassi (sügavustel 15–30 km ja 95–140 km). Kõigis külgedes on järsud astangud ning lõunaküljel on kanjonid ning märke massilisest kulumisest ja erosioonist.
Saare moodustab suhteliselt asümmeetrilise koonilise kujuga järskude (Põhja-Mariaanide põhjapoolsemate vulkaanide seas kõige järsemate ), edelas laugemate nõlvadega tegevvulkaan, mille kõrgus merepinnast on 857 m või 891 m. Tipu geograafilised koordinaadid on 19°40'15" N, 145°24'20" E. Aastal 1906 toimus plahvatuslik purse. See tõi kaasa laavavoolud, mis jõudsid lääne- ja edelaküljel umbes nõlva keskele. On teateid ka varasematest pursetest, kuid nende tõepärasus pole kindel. Võib-olla toimus 1924. aastal efusiivne purse. Vulkaan on asümmeetrilise kujuga. Kõige järsemad on loodenõlvad, mis lõpevad kõrgete kaljudega. Kirdenõlvad on madalamad ja lõpevad mõne meetri kõrguste kaljudega. Nõlvade vahel on sügavaid kitsaid jõeorge, mis laskuvad tipult radiaalselt. Lõunanõlval on suur maalihke jälg. Lõuna- ja lääneküljel on tuhka, mis võib pärineda ajaloolisel ajal toimunud pursetest. Kraater oli 1786 viljatu ja kustunud, aastatel 1800–1819 olid seal sulfataarid, 1827 lopsakas taimkate, 1965 oli kraater tuhaga kaetud. 18. mail 1992 vaatlesid vulkanoloogid vulkaani helikopterilt ning täheldasid tipukraatris mitmes kohas auru (fumaroole . Külgedelt tuleb vahel valget suitsu.
Saarel on tihe taimkate. Kõige madalamad lõuna- ja edelanõlvad ja suhteliselt madal maa. on kaetud arvatavalt mahajäetud kookospalmiistandustega, mis annaksid aastas 25 tonni koprat. Kunagiste asulate ümber on kunagised aiamaad. . Nii all (kogu lääneküljel. ) kui ka istandustest kõrgemal kasvavad laialehised segametsad, kus domineerivad pärismaised terminaaliad (peamiselt mandliterminaalia, samuti muu hulgas Terminalia rostrata ja rostrata samoensis. ), mille seemneid kunagised elanikud arvatavasti sõid. Selles madalas põõsasmetsas kasvavad metsistunud kultuurtaimed, hõlmised leivapuud, harilikud papaiad, kruvipuud ja banaanid. Harilikku papaiad mainib juba Frederick William Beechey (1831); selle introdutseerisid nähtavasti hispaanlased. Looduslikult kasvavad seal muu hulgas pisooniad. Mets ulatub 250 m kõrgusele. Metsade vahel kasvab madal võsa. . Päris kõrgel kasvavad roht- ja sõnajalgtaimed, sealhulgas tihedalt jänesejalg Davallia solida, nefroleep Nephrolepis hirsutula ja muhkmikrosoorum. Need moodustavad paksu risoomide massi. Nendega segamini kasvab siidpööris ning on paljast kivi. Kitsastes jõeorgudes kasvavad kruvipuud, pisooniad, pärnhibiskid, õnnepuud, Neisosperma, treemad, viigipuud, Pipturus, korallpuud jt puud (vihmamets, Põhja-Mariaanide põhjapoolsete saarte parim mets ). Need metsad ulatuvad terminaaliametsadest kõrgemale. Rohuna kasvavad Zoysia matrella ja puuritshein. . Vulkaani tipu ümbrus on taimkatteta. See koht on ümberpööratud kolmnurga kujuline ja koosneb 1906. aasta laavast. Põhjas ja kirdes ulatub tipust kaldajärsakuni rohu, sõnajalgade ja madala võsa kompleks. . Saarel kasvab endeemne uus taimeliik.
1980ndate alguses kuulutati saar Põhja-Mariaanide põhiseadusega linnukaitsealaks.
Haldus
Saar kuulub Põhjasaarte valda.
Ajalugu
12. veebruaril 1899 müüs Hispaania saare Saksamaale. Aastatel 1899 kuni 1918 või 1920 kuulus saar ametlikult Saksamaale, 1907. aastast Saksa Uus-Guinea koosseisus Saksamaale, alludes Karoliinide ringkonnaohvitserile.
Aastatel 1909–1912 rentisid Saksa võimud saart Euroopa ja Jaapani turule linnusulgude kogujatele. Arvati, et saarel on kuus linnupüüdjat, kuid 1910 saart külastanud Saksa koloniaalametnik nägi rannas laipu.
14. oktoobril 1914 okupeeris saare Jaapan. Aastal 1920 sai Jaapan Rahvasteliidu Lõunameremandaadi.
Aastast 1947 läks Asuncion USA hooldusterritooriumi koosseisu. Aastast 1975 on ta USA-ga assotsieerunud riigi Põhja-Mariaanide osa.
Prussian Blue
Prussian Blue oli USA duo, kuhu kuulusid kaksikõed Lynx Gaede ja Lamb Gaede.
Asuncion
Uurimislugu
M. Falanruw külastas 20. sajandi teisel poolel viis korda vulkaani. Aastal 1989 ilmus tal ülevaade saare taimestikust.
Prussian Blue
Ansambli lõi nende ema April Gaede 2003. aastal, kui tüdrukud oli 11-aastased.
Lindesnesi tuletorn
pisi|Lindesnesi tuletorn Lindesnesi tuletorn on tuletorn Norras Agderi maakonnas Lindesnesi vallas Lindesnesi poolsaare lõunaotsas.
Ajalugu
Keskajast saadik oli Norra lõunatipus asuv Lindesnesi neem, mida hüüti Neset, üks tähtsamaid maamärke Põhjamere ja Läänemere vahel sõitvatele laevadele tähtsaks maamärgiks, sest selle järgi võeti kurss rannasõiduks. Enamik Skagerraki läbivaid laevu otsis selle üles, sest Norra rannikul sai halva ilma korral ankrusse heita. Taani poolel oli olemas ainult madal ja soppideta Jammerbukt. 16. sajandi lõpus nimetas norra vaimulik ja ajaloolane Peder Claussøn Friis Lindesnesi "see nina, mida kõik meresõitjad tunnevad".
pisi|Vaade tuletornist. Talu tuletorni kõrval
Meretee Lindesnesi ümber oli ohtlik.
Tuletorn rajati uuesti 1725. aastal. 1782. aastal võttis riik selle üle.
Tuletornil on udusignaal, 1920. aastast sireen, 1954. aastast diafoon.
Tuletorn kuulub Kystverketile. Aastast 2003 on tuletorn täisautomaatne.
Aastal 2000 valiti see Vest-Agderi millenniumipaigaks.
Tuletorn on kaitse all.
Anti Talur
Ta oli 1982–1991 NSV Liidu Riikliku Julgeoleku Komitee Tartu Linna ja Raudtee osakonna ülem; viimati enne sügist 1991 alampolkovniku auastmes.
Pärast KGB likvideerimist oli ta Eesti Maapanga turvaülem. Hiljem korraldas ta Tartu Lõunakeskuse majahaldustöid.
PN-3
PN-3 oli 1938. aastal Eestis ehitatud luure- ja hävituslennuk.
PN-3 oli kiireim Eestis konstrueeritud lennuk.
Ajalugu
Lennuki esimesed joonised tegi 1935. aastal Peterburist pärit Eestis elanud aadlisoost insener Küttner, kes siirdus 1937. aastal Saksamaale. Töö viisid lõpule Voldemar Post, Rein Tooma ja E. Lesta. Lennuk ehitati valmis 1938. aastal ning esmalend tehti 1939. aasta jaanuaris.
Ehitati vaid prototüüplennuk, mis võeti lennuväes arvele numbri 160 all. Kuna Eesti lennuväe tehniline tase oli ajastu kohta suhteliselt tagasihoidlik, nimetasid sõjaväelendurid (ka ajalehed) uut lennukit naljatades isamaa päästjaks. Kuni Eesti okupeerimiseni 1940. aastal jõuti PN-3-ga sooritada kokku 104 maandumist ja lennata 31 tundi. Aasta jooksul plaaniti ehitada 6 lennukit, kuid alanud Nõukogude Liidu okupatsiooni tõttu Eestis jäi see teostamata. Okupatsioonivõim lasi 1940. aastal lennukilt mootori maha võtta ning see saadeti Moskvasse.
Kirjeldus
PN-3 oli segakonstruktsiooniga tandemasetusega kaheistmeline (lendur ja vaatleja) dubleeritud juhtimisega alltiivaline monoplaan, mille terastorudest keresõrestikule oli tõmmatud riie. Alates kabiini esiistme kohalt katsid lennuki kere esiosa alumiiniumpaneelid. Vabaltkandev tiib oli täielikult puitkonstruktsiooniga ning varustatud allapoole kallutatava spoilerilaadse tagatiivaga.
Lennuki ehitamise majandusliku piiratuse tõttu ehitati prototüüp lennus mitte-sissetõmmatava telikuga, mille rattad kaeti voolundajatega. Järgmistele lennukitele planeeriti sissetõmmatav telik.
Ajutise lahendusena paigaldati prototüübile Eesti õhuväe biplaanide Hawker Harti varumootor (vedelikjahutusega 12-silindriline V-mootor), mis ajas ringi hävituslennukitele uuenduslikku kolmelabalist (Rotol või de Havilland, muutuvsammuga (viide?) ) metall-propellerit. Järgmistele ehitatavatele lennukitele kavatseti paigaldada modernne 1000 hj V-ridamootor.
PN-3 oli eriti hea manööverdusvõimega, kõrguse 5000 m saavutas lennuk 11,4 minutiga, mis teeb keskmiseks tõususukiiruseks 7,1 m/s. Lennuk arendas horisontaallennul 4000 m kõrgusel kiirust 395 km/h. Plaanitud võimsama mootori ja sissetõmmatava telikuga oleks lennuk ületanud ka 500 km/h piiri.
Kristallid
Kristallid oli Tallinnas aastatel 1966–1969 tegutsenud isetegevuslik biitmuusikaansambel, milles andsid tooni Tallinna Muusikakooli õpilased.
Ansambel alustas tegevust juba 1965. aasta kevadel Olev Künnapi juhtimisel nimega Secundo, aga vahetas nime 1966. aasta kevadel ja koosseisu sügisel.
Ta eristus teistest tolleaegsetest Eesti biitmuusikaansamblitest puhkpillide kasutamise ja laenrepertuaari valiku poolest, eelistades eeskujuna "mustade muusikat".
Kristallid tulid 1967. aastal Eesti Televisiooni teisel ülevabariigilisel kerge muusika konkursil instrumentaalansamblite kategoorias laureaadiks. Sama aasta 22. oktoobril oli neist ETV eetris pooletunnine saade "Biitmuusika sõpradele", mille autor, saatejuht ja toimetaja oli Kustas Kikerpuu.
Saates esitati järgmised lood:
Kiisa raudteejaam
Kiisa raudteejaam (saksa Kisa) on raudteejaam Harjumaal Saku vallas Kiisal.
Kiisa raudteejaamas on üks madal 550 mm kõrgune rööbasteedevaheline perroon. Balti jaamast sõidab rong Kiisale 29–32 minutit. Peatuses asub lisaks peateele ka kõrvaltee. Kiisal peatuvad kõik Elroni edelasuunalised reisirongid. Piletihinnalt kuulub jaam III tsooni.
Ajalugu
Kiisa kitsarööpmeline raudteejaam rajati 1928. aastal seoses sajandi alguses ehitatud Tallinna–Viljandi raudteeliiniga.
Roobuka raudteepeatus
Roobuka raudteepeatus on raudteepeatus Harjumaal Saku vallas Roobukal.
Kiisa raudteejaam
Jaamahoone
Koos raudteejaamaga valmis mõisahoonet meenutav uhke kivist kahekorruseline jaamahoone, mis on tänapäeval Edelaraudtee kasutada. Hoone ehitati eriprojekti järgi, mille detailikäsitlus sarnaneb paljuski Leon Johansoni sama aja raudteejaama hoonete omaga. Kiisa jaamahoone kahte massiivset külgtiiba ühendab kitsam keskosa, kus asub ka peasissepääs.
Valingu raudteepeatus
Valingu raudteepeatus on raudteepeatus Harju maakonnas Saue vallas Valingu külas. Peatuskoht asub laiarööpmelise Tallinna–Keila raudtee ääres 23,3 km kaugusel Balti jaamast. Peatus jääb Saue ja Keila raudteepeatuse vahele. Aastal 1928 avatud peatuses on mõlema peatee ääres 150 pikkune ooteplatvorm. Peatuses peatuvad Elektriraudtee Tallinnast Keilasse, Paldiskisse, Riisiperre ja Klooga-randa sõitvad elektrirongid. Piletihinnalt kuulub peatus II ja III tsooni.
Roobuka raudteepeatus
Roobuka raudteepeatuses on üks madal (550 mm) perroon. Rong sõidab Balti jaamast Roobukale umbes 35–37 minutit.
Peatuses peatub alates 1. jaanuarist 2014 päevas Elroni 8 Türi rongi (pooled Tallinna ja pooled Türi poole) ja 8 Rapla rongi (pooled Tallinna ja pooled Rapla poole). Piletihinnalt kuulub peatus III tsooni.
Tsna (Oka)
pisi Tsna on jõgi Euroopas. Voolab Meštšora madalikul valdavalt lõunasse. Suubub vasakult Okaasse. Pikkus 104 km.
Araabia keel
Araabia keel (اللغة العربية ehk عربي ) on afroaasia keelkonna semiidi keelerühma lõunakesksemiidi keelte hulka kuuluv keel.
Araabia keel on suurima kõnelejate arvuga semiidi keel.
Seda kõneleb 422 miljonit inimest Lähis-Idas ja Põhja-Aafrikas.
Araabia keelt kõnelesid algselt beduiinid Araabia poolsaarel.
7. sajandil kujunes araabia kirjakeel. Kui tekkis Araabia kalifaat, levis araabia keel koos islamiga ja araabia kultuuriga naabermaadele.
Vanast kirjakeelest lähtunud araabia ühiskeel on tänapäeval araabia maade riigikeel. Selles keeles toimub kooliõpetus, ilmuvad ajalehed ja raamatud. Rahvakeel on eri maades erinev.
Araabia kiri koosneb 28 peamiselt kaashäälikumärgist.
Euroopa keeltesse on araabia keelest laenatud palju sõnu, näiteks alkohol, algebra, asimuut, kuup, kohv, tariif, talisman.
49er
Rahvusvaheline klass "49er"
Olümpiaklass alates 2000. a.
Materjal: klaasplast
Mõõtmed:
Purjepind (grootpuri+foka+spinnaker) – 19,97 + 37,16 m²
Konstruktor: Julian Bethwaite
Masoni maakond
Masoni maakond on mitmes ameerika Ühendriikide osariigis:
Maailma karikavõistlused suusahüpetes
Suusahüpete maailma karikavõistlused on Rahvusvahelise Suusaföderatsiooni (FIS) korraldatav iga-aastane kõrgetasemeline suusahüppajate rahvusvaheline mitmeetapiline sari.
Ajalugu
Esimesed maailma karikavõistlused korraldati 1979-1980 hooajal, kus üldvõidu viis koju Austriat esindanud Hubert Neuper. Aastate jooksul on enim karikavõistlustel etappe võitnud Matti Nykänen 46 korral. Lisaks on ta olnud 22 korda teine ja 8 korral kolmas. Enim poodiumikohti on teisel soomlasel Janne Ahonenil. Ahonen on jõudnud poodiumile 102 korral (seisuga 8. jaanuar 2008), millest 34 on kõige kõrgemal astmel, lisaks 42 teise koha kohti ja 26 kolmandaid kohti.
Maailma karikavõistluste sarja osana on algusest peale olnud ka nelja hüppemäe turnee. Ka Kesk-Euroopa turneeks kutsutav võistlus toimub neljas kohas: Oberstdorfis, Garmisch-Partenkirchenis, Innsbruckis ja Bischofshofenis. Muud tuntumad võistluspaigad on Lahti Salpausselän Kisat (Soomes), Holmenkollen (Norras), Falun (Rootsis), Sapporo (Jaapanis), Zakopane (Poolas) ning lennumäe võistlused Planicas, Kulmis, Vikersundis, Oberstdorfis ja Harrachovis.
Maailma karikavõistluste punktide jagamine
Maailma karikavõistlustel jagatakse punkte järgmiselt: võitja saab 100 punkti, teine 80, kolmas 60, neljas 50, viies 45, kuues 40, seitsmes 36, kaheksas 32, üheksas 29, kümnes 26, 11. 24, 12. 22, 13. 20. 14. 18, 15. 16, 16. 15 ja nii edasi iga järgnev koha saaja saab ühe punkti eelnevast vähem kuni 30. kohani, kes saab 1 punkti. Maailma karikavõistluste algaastatel said ainult esimesed 15 kohtapunkte.
Enim maailma karika etappe võitnute edetabel
Seisuga 26. märts 2017
Enim poodiumikohti maailma karika etappidel
Seisuga 26. märts 2017
Litokwa Tomeing
7. jaanuarist 2008 kuni 21. oktoobrini 2009 oli ta Marshalli Saarte president.
Burgstädt
Burgstädt on linn Saksamaal Saksimaa Kesk-Saksimaa kreisis.
Litokwa Tomeing
Ta oli Marshalli Saarte parlamendi ehk Nitijela liige. Parlamendis esindas ta senaatorina Wotje saart ja oli ka parlamendi esimees.
7. jaanuaril 2008 parlamendis toimunud presidendivalimistel saavutas ta 18 senaatori toetuse, edestades kolme häälega tema vastu kandideerinud senist presidenti Kessai Notet.
21. oktoobril 2009 kaotas ta parlamendis usaldushääletuse häältega 17:15.
Too Little Too Late
"Too Little Too Late" on esimene singel JoJo teiselt stuudioalbumilt "The High Road".
UK CD singel
01. Too Little Too Late (raadioversioon)
02. Too Little Too Late (full phatt remix feat. tah mac)
03. Too Little Too Late (full phatt remix)
04. Too Little Too Late (instrumentaal)
Lucca
thumb|270px|Piazza Anfiteatro
Lucca on linn Itaalias Toscanas, Lucca provintsi halduskeskus.
Lucca pindala on 185,5 km² ja elanike arv 2012. aasta lõpu seisuga 87 598. Kesklinn on merepinnast 19 meetri kõrgusel.
Luccast saab nii maanteed kui ka raudteed mööda sõita edelasse Pisa kaudu Livornosse, loodesse Viareggio ja Massa kaudu La Speziasse ning itta Montecatini, Pistoia ja Prato kaudu Firenzesse.
Ajalugu
Lucca oli liguuride asula. Hiljem taandusid liguurid roomlaste ja etruskide ühise pealetungi eest Apua Alpidesse.
Asulat on esmamainitud 218 eKr, mil Rooma väejuht Sempronius koondas seal oma vägesid pärast Hannibalile kaotatud lahingut.
Alates 178 eKr sai Luccast Rooma koloonia ja Via Claudia lõpp-punkt.
56 eKr pikendati Luccas Caesari, Pompeiuse ja Crassuse vahelist I triumviraati.
Rooma-aegne tänavate plaan on ajaloolises kesklinnas säilinud tänaseni. Antiikaja foorumi asukohas on praegu San Michele väljak. See kajastub siiani väljakul asuva kiriku San Michele in Foro nimes (in Foro ehk foorumil). Amfiteatri jälgi saab siiamaale näha Amfiteatri väljakul (Piazza dell'Anfiteatro).
5. sajandil rüüstas Luccat Odoaker.
Lucca oli tähtis linn ja kindlus veel 6. sajandil, kui Justinianus I kindral Narses seda aastal 553 mitu kuud piiras.
10. ja 11. sajandil oli Lucca Toscana markkrahvkonna keskus, mis nimeliselt allus Saksa-Rooma riigile, aga sisuliselt oli sõltumatu. Sel ajal rikastus Lucca siidiga kaubitsedes, tõustes Bütsantsi rivaaliks.
Pärast Toscana Matilda surma 1115 kuulutas Lucca end iseseisvaks. Aastal 1160 võeti vastu oma põhikord. Iseseisva vabariigina jäi Lucca enam kui 500 aastaks, kuni 1628. aastani.
Sõltumatuna oli Lucca veelgi kauem, kuni Napoleon vallutas selle 1805 ja pani seda valitsema oma õe Elisa Bonaparte Baciocchi, kellele andis tiitli "Etruuria kuninganna". 1815 sai Lucca osaks Parma hertsogkonnast, 1847 Toscana suurhertsogkonnast, 1859 Sardiinia kuningriigist ja lõpuks Itaaliast.
Vaatamisväärsused
thumb|Torre Guinigi
Lucca linnamüür
Lucca ajaloolist linnasüdant ümbritseb 16. ja 17. sajandist pärit kaitsemüüride süsteem. Müürid ehitati 1544–1650 ja rekonstrueeriti 1800-ndate alguses. Punastest, spetsiaalselt selleks otstarbeks valmistatud tellistest Lucca linnamüür (Mura Lucca) on ehitatud kaitseks linna põlise vaenlase Firenze vastu. Sõjategevust pole müürid aga näinud ja on säilinud pea puutumatuna.
Müürides on kuus väravat (porte), millest kõik peale ühe on nimetatud pühakute järgi. Porta Elisa on saanud nime oma ehitaja järgi.
19. sajandil rajati müüride vahele jalgteed ja istutati puid, nii on müürivööndist saanud suurepärane jalutuskoht.
Tuntud inimesi
Tuntud inimestest on linnast pärit näiteks Giorgio Antonucci, Giovanni Arnolfini, Pompeo Batoni, Luigi Boccherini, Castruccio Castracani, Alfredo Catalani, Mario Cipollini, Matteo Civitali, Francesco Geminiani, Gioseffo Guami, Lucius III, Vincenzo Lunardi, Felice Matteucci, Marcello Pera, Giacomo Puccini, Eros Riccio, ja Zita.
Enn Ehala
Enn Ehala (sündinud 6. detsember 1936 Lustivere vald – 25. jaanuar 2017) oli Eesti NSV Ülemnõukogu saadik.
Ta oli Eesti NSV Ülemnõukogu VIII, IX ja X koosseisu saadik (olles 4. juulist 1975 kuni 27. märtsini 1980 Ülemnõukogu juhataja asetäitja).
Enn Ehala on maetud Liiva kalmistule
Paulus VI moodustatud piiskopkonnad
Paavst Paulus VI moodustatud piiskopkonnad Aafrikas, Aasias, Euroopas, Lõuna-Ameerikas, Põhja-Ameerikas ja Okeaanias.
Kiudoptika
Läbipaistvaid painduvaid kiude kasutatakse laialdaselt valgusjuhtmena optilise side otstarbeks, kus valguskiirt moduleeritakse ülekantava signaaliga.
Rööbitistest kiududest koostatud kimpude abil on võimalik valguse kanaliseeritud juhtimine, näiteks
Vilivere raudteepeatus
Vilivere raudteepeatus on raudteepeatus Raplamaal Kohila vallas Viliveres.
Vilivere raudteepeatuses asub 550 mm kõrgune täismõõdus perroon, mis avati 2008. aastal. Rong sõidab Balti jaamast Viliverre umbes 38–40 minutit. Peatuses peatub alates 1. jaanuarist 2014 päevas Elroni 4 Viljandi rongi (pooled Tallinna ja pooled Viljandi poole), 8 Türi rongi (pooled Tallinna ja pooled Türi poole) ja 8 Rapla rongi (pooled Tallinna ja pooled Rapla poole). Piletihinnalt kuulub peatus III tsooni.
Bolzano provints
Bolzano – Alto Adige provints (Bozen-Südtirol) ehk Lõuna-Tirool on provints Põhja-Itaalias Trentino-Alto Adige maakonnas. Piirneb põhjas Austriaga. Provintsi keskus on Bolzano linn.
Seni Austria-Ungarile kuulunud lubati Itaaliale 1915. aastal Londoni paktiga ehk rahulepinguga, et Itaalia asuks I maailmasõjas Antandi poolele. 1918. aasta novembris Itaalia kuningriik selle ala okupeeris. Provints moodustati 1926. aastal ja liideti Venezia Tridentina maakonnaga.
21. oktoobril 1939 sõlmisid Hitler ja Mussolini Lõuna-Tirooli küsimuse lepingu (Option in Südtirol/Opzioni in Alto Adige), millega anti piirkonna saksakeelsetele elanikele kuni aasta lõpuni valikuvõimalus, kas nad kolivad Saksamaale või jäävad Itaaliasse ja italiseeritakse, kaotades vähemuste õigused. Ligi 85–90% otsustas kolida Saksamaale, neid kutsuti Optanten, jääda otsustanuid kutsuti Dableiber. 1943. aastaks olid ligi 75 000 optanti Lõuna-Tiroolist lahkunud, kellest 50 000 tulid pärast sõda tagasi.
1943. aastal pärast Cassibile vaherahu, mis sisuliselt tähendas Itaalia kapituleerumist Saksamaa-vastasele koalitsioonile, okupeeris ala Saksamaa ja kuni sõja lõpuni 1945. aastal jäi ala de facto Saksamaa koosseisu. 5. septembril 1946 sõlmisid Itaalia peaminister Alcide de Gasperi ja Austria välisminister Karl Gruber lepingu, millega jäi provints Itaalia koosseisu, uues Trentino-Alto Adige maakonnas ja sai autonoomia. Dableiberid võisid kasutada endisi saksa nimesid. Optandid pidid end ja oma lapsed registreerima ja sünnitunnistuse abil tõestama nende õigust Itaalia kodakondsusele.
Kuna aga Trentino-Alto Adige maakond oli endiselt itaallaste enamusega ning Bolzano provintsi saabus palju teisi itaalia keelt kõnelevaid immigrante, jäi rahulolematus Itaalia võimuga endiselt kestma ning kohalik poliitik Sepp Kerschbaumer lõi Lõuna-Tirooli Vabastuskomitee (BAS, Befreiungsausschuss Südtirol), mis pani 1950.-1960. aastatel toime terrorirünnakuid. Seepeale sõlmisid 1971. aastal Itaalia ja Austria uue lepingu, millega sai provints veelgi suurema autonoomia ja Austria kohustus Lõuna-Tirooli siseasjadesse mitte sekkuma. Autonoomia vähendas pingeid ning terrorirünnakud lõppesid.
Provintsi rahvaarv oli 2015. aasta 31. detsembril 520 891. Ligi 2/3 elanikest räägib emakeelena saksa keelt.
Haldusjaotus
ja need 116 vallaks (comune, Gemeinde).
Suurima elanike arvuga vallad
Kõige enam elanikke elab (seisuga 31.07.2011):
Voldemar Kures
Aastatel 1911–1916 oli ta Postimehe reporter ja toimetuse liige.
Esimese maailmasõja ajal oli Kures tsaariarmee ohvitser. Aastatel 1918–1920 osales ta Vabadussõjas, kus oli 2. jalaväepolgus, oli ka sõjakirjasaatja.
Saksa teise okupatsiooni ajal oli Kures kahel korral vangistatud. 1943. aastal põgenes ta Soome ja 1944. aastal sealt Stockholmi.
Stockholmis töötas ta reporterina ajalehes Stockholms Tidningen Eestlastele, tegi kaastööd ka USA ja Kanada ajalehtedele, toimetas Eesti Meremeeste Uniooni väljaannet Eesti Meremees.
Isiklikku
Tema abikaasa Greete (Margarete) töötas toimetaja ja korrektorina, äi oli ajakirjanik Anton Jürgenstein.
Poeg Toomas oli soomepoiss, hukkus 17. aprillil 1944 laskemoonaõnnetuses Jalkalas Soomes.
Milleri maakond
Milleri maakond on mitmes Ameerika Ühendriikide osariigis:
Karl Jürgenson
Karl Jürgenson (23. detsember 1881 Viljandi – 25. detsember 1941 Solikamsk) oli Eesti ehitusinsener ja riigitegelane.
Aastatel 1898–1908 õppis ta Riia Polütehnilise Instituudi ehitusosakonnas.
Remixed (múm'i album)
"Remixed" on Islandi ansambli múm remix-album, mis sisaldab uusi versioone albumi "Yesterday Was Dramatic – Today Is OK" lugudest. Album anti plaadifirma Thule Musik poolt välja 2001. aastal.
Karl Jürgenson
Aastatel 1909–1917 oli ta Tallinnas ehitusbüroo omanik.
Remixed (múm'i album)
LP
Vaid CD lood 1, 4, 5, 8 ja 9 on uued. Ülejäänud remixid võib leida 12" EP'lt "The Ballad of the Broken Birdie Records".
Karl Jürgenson
Aastatel 1926–1940 oli ta teedeministri abi.
Isiklikku
Tema abikaasa oli laulja Paula Brehm-Jürgenson.
Saue raudteepeatus
Saue raudteepeatus on raudteepeatus Harju maakonnas Saue linnas. Peatuskoht asub laiarööpmelise Tallinna–Keila raudtee ääres 19 km kaugusel Balti jaamast. Peatus jääb Padula ja Valingu raudteepeatuse vahele.
Ümberistumisvõimalus on Saue linnas Kuuseheki tänaval Raudteejaama bussipeatuses Tallinna–Saue liinibussidele number 190 ja 208.
Kaheteelise raudtee vahel on üks perroon pikkusega 141 meetrit. Peatuses peatuvad kõik Tallinnast Keilasse, Paldiskisse, Riisiperre ja Kloogaranda sõitvad elektrirongid. Piletihinnalt kuulub peatus II tsooni.
Ajaloost
pisi|vasakul|Saue jaamahoone (1996) pisi| pisi|2017. aastal avatud Saue rongipeatuse mälestuskivi Saue (saksa Friedrichof) raudteepeatus rajati aastal 1872. Täpne alguskuupäev on teadmata. Tõenäoliselt jääb see 1872. aasta augusti ja oktoobri vahele.
Tõenäoliselt aastal 1917 valmis Saue jaama puidust jaamahoone. Selles olid jaamakorraldaja ruum ja reisijate ootesaal. Selles oli ka üks korter jaamateenistuja perele.
Rein Lang
pisi|Rein Lang 2022. aasta Arvamusfestivalil Rein Lang (sündinud 4. juulil 1957 Tartus) on Eesti meediaärimees ja poliitik.
Saue raudteepeatus
Ajaloost
Raudteejaamana oli Saue vajalik Tallinna–Keila esialgu ühe rööpmepaariga raudteelõigul rongide möödumise tagamiseks rongiliikluse tiheduse suurenemisel pärast esimest maailmasõda. Algselt oli selle lõigul ainult üks seda võimaldav raudteejaam Nõmmel, 1920. aastate keskelt alates lisandus veel sobivama asukohaga Pääsküla raudteejaam.
Rein Lang
Elulugu
Rein Lang on lõpetanud Tallinna 7. Keskkooli 1975 ja Tartu Riikliku Ülikooli õigusteaduskonna cum laude 1980. Oli aktiivne komsomoli liige.
Saue raudteepeatus
Ajaloost
1970. aastatel rajati teine rööpapaar Valingult Saueni, mistõttu vähenes Saue kui raudteejaama tähtsus ja ta suleti kui raudteejaam. Edasi toimis endine jaam juba rongipeatusena (raudteepeatusena) ühe reisijateplatvormiga kahe tee vahel.
Alates 1990. aastatest raudtee poolt kasutust mitte leidnud jaamahoone ooteruumis tegutses kauplus ja ka hoones olnud korter oli kasutusel.
Rein Lang
Elulugu
1992. aastal asutas ta meediaettevõtte Trio LSL, millele kuulub muuhulgas Eesti üks peamisi eraraadiojaamu Kuku Raadio.
Saue raudteepeatus
Ajaloost
Jaamahoone lammutati viletsa seisukorra tõttu 2011. aasta augustis-septembris. Praegu on hoone asukohas haljasala.
Rein Lang
Elulugu
Lang kuulub Maksumaksjate Klubisse.
Saue raudteepeatus
Ajaloost
Sügisel 2017 tähistati jaama asukoht mälestuskiviga. Kivi avati endise jaamahoone asukohal 27. augustil kell 18.29 suure rahvahulga osavõtul.
Rein Lang
Elulugu
Detsembrist 2001 kuni 21. märtsini 2003 oli ta Tallinna abilinnapea Edgar Savisaare juhitavas Tallinna Linnavalitsuses.
Alates 2003. aastast on Rein Lang kuulunud või vähemalt valitud kõigisse Riigikogu koosseisudesse.
13. septembril 2004 valiti Lang koos sotsiaalliberaal Peeter Kreitzbergiga Riigikogu aseesimeheks. Viimasele kaotas Keskerakonna kandidaat Toomas Varek 1 häälega.
21. veebruarist 2005 kuni 12. aprillini 2005 oli ta välisminister Juhan Partsi valitsuses.
Aastatel 2005–2013 oli Rein Lang minister Andrus Ansipi valitsustes: 13. aprillist 2005 5. aprillini 2011 justiitsminister, pärast sotsiaaldemokraatidest ministrite ametist vabastamist ühtlasi 21. maist 4. juunini 2009 siseministri kohusetäitja ja 6. aprillist 2011 kuni 4. detsembrini 2013 kultuuriminister.
ÜRO lipp
ÜRO lipp on Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni lipp, mis võeti kasutusele 20. oktoobril 1947.
Lipu proportsioonid on 2:3, 3:5 või samad mis iga ÜRO liikmesriigi lipul. Täpselt lipu keskel asub ÜRO embleem, mille laius moodustab pool lipu laiusest. Lipu sinise värvi toon on PMS 279.
Kui ÜRO lipp pannakse välja koos riigilippudega, siis ÜRO lipp on aukohal (kaasa arvatud võõrustajamaa lipu suhtes).
Rein Lang
Tegevus kultuuriministrina
Rein Langi juhitud kultuuriministeerium töötas välja Eesti kultuuripoliitika põhialused aastani 2020, mis sai valitsuse heakskiidu 21. novembril 2013. Loomeliidud on kultuuripoliitika põhialuseid kritiseerinud, väites, et kuigi neil võimaldati teha poliitika kujundamiseks ettepanekuid, jäeti need hiljem suuremas osas arvesse võtmata.
Tema ametiaega kultuuriministeeriumis iseloomustas ka riigiasutuste jätkuv ümberkujundamine sihtasutusteks ja regionaalsete muuseumite tegevuse ümberkorraldamine. Mõlemad suundumused olid alanud juba Langi eelkäija Laine Jänese ametiajal. Samuti tõhustati Langi ajal kultuuriasutuste finantsjärelevalvet ja püüti tagada riigieelarvest kultuuritöötajate regulaarsed palgatõusud.
Rein Langi ajal toimusid kultuuriministeeriumis ulatuslikud personalimuudatused. Vahetus ministeeriumi kantsler, kelleks Siim Suklese asemel sai jaanuaris 2013 Paavo Nõgene, ja enamik asekantslereid. Ministeeriumis loodi õiguse ja varahalduse asekantsleri ametikoht, millel alustas tööd endine Kaitsepolitsei ametnik Marlen Piskunov.
Kultuuriminister Langi ajal vaadati üle rahvaraamatukogude komplekteerimispõhimõtted. Ministeeriumi ja rahvaraamatukogude koostöös koostati kultuuriliselt tähelepanuväärse ja olulise kirjanduse nimestik. Riikliku komplekteerimisraha kasutamine piirati nimestikku kuuluvate teostega, kuid raamatukogudel säilis võimalus osta muid teoseid kohaliku omavalitsuse eraldatud komplekteerimisraha eest. Niinimetatud "Langi nimekiri" tekitas laialdase raamatukogundusteemalise diskussiooni ühiskonnas, uued rahastamispõhimõtted sattusid nii ajakirjanike kui ka raamatukogundustegelaste kriitika alla.
Eesti Akadeemiline Orientaalselts
Eesti Akadeemiline Orientaalselts (lühend EAO) ühendab Idamaade uurijaid ja orientaliste-loovisikuid. Seltsi eesmärgiks on Idamaade kultuuride tutvustamine ja vahendamine Eestis ning orientalistikaalase teadustöö arendamine ja koordineerimine Eestis.
Rein Lang
Tegevus kultuuriministrina
Rein Langi ametiaja üks suuremaid skandaale oli seotud nuku- ja noorsooteatri NUKU direktori Meelis Pai ametist vabastamisega aprillis 2013. Teatris läbi viidud revisjon tegi kindlaks mitmeid rikkumisi nii autoriõiguste kui ka finantsjuhtimise alal ning viis terava konfliktini ministeeriumi ning teatri juhtkonna ja nõukogu vahel. Kuigi revisjoni käigus avastatud puudused ja teatri juhtkonnale tehtud etteheited leidsid aja jooksul ka avalikkuse silmis tõendamist, tekitas laialdast pahameelt ministri üleolev stiil nii teatriinimeste kui ka ajakirjandusega suhtlemisel.
Eesti Akadeemiline Orientaalselts
Eesti Akadeemiline Orientaalselts loodi 1935. aastal Tartu ülikooli juures. Selle asutasid õigusteadlane Leo Leesment, teoloog Uku Masing, keeleteadlased Pent Nurmekund ja Villem Ernits jt. eesmärgiga avada Tartu Ülikoolis orientalistika eriala. Selts suleti 1940. aastal Nõukogude okupatsioonivõimude poolt.
EAO taastati 1988. aasta veebruaris Linnart Mälli eestvõtmisel. Seltsi esimeseks presidendiks valiti Linnart Mäll, kes jäi sellele positsioonile kuni 2001. aastani, mil ta valiti aupresidendiks. Presidendi ametis vahetas Mälli välja Tarmo Kulmar, kes aastal 2011 valiti aupresidendiks. 2011. aastast on EAO president Märt Läänemets.
Koostöös Tartu Ülikooli orientalistikakeskusega korraldatakse igal aastal teaduskonverentsi Orientalistikapäevad ning antakse välja Eesti Akadeemilise Orientaalseltsi aastaraamatut. Koostöös Saksamaa Religiooniloo Seltsiga (Deutsche Religionsgeschichtliche Studiengesellschaft) korraldatakse Tartus mõneaastaste vahedega rahvusvahelist ühiskonverentsi. Orientaalselts teeb koostööd ja korraldab ühiseid teaduslikke ja populaarteaduslikke üritusi Eesti Akadeemilise Teoloogia Seltsi, Eesti Assürioloogia Seltsi ja Eesti Akadeemilise Usundiloo Seltsiga.
Rein Lang
Tegevus kultuuriministrina
Novembris 2013 tehti Eesti ajakirjanduses ettepanek Langi tagasiastumiseks ministrikohalt seoses võimukriitilise kultuurilehe Sirp toimetuses tehtud järskude muudatustega, mille käigus kinnitati ilma konkursita peatoimetaja kohusetäitjaks kirjanik Kaur Kender ning koondati mitme valdkonnatoimetaja ametikohad. Algselt väitis Lang, et tema ei ole Sihtasutust Kultuurileht puudutavate otsuste langetamisel osalenud, kuid pidi ajakirjanduse surve all hiljem tunnistama oma osalust muutuste kavandamisel. 20. novembril avaldasid loomeliidud ministrile umbusaldust. 21. novembril algatas sotsiaaldemokraatide fraktsioon XII Riigikogus Langi vastu umbusaldushääletuse, kuid see kukkus läbi ja minister jäi ametisse. Sama päeva õhtul teatas Lang Eesti Televisiooni otse-eetris, et astub ise kultuuriministri ametist tagasi.
Ametlikult esitas Lang tagasiastumispalve 2. detsembril 2013, pidades samal päeval Riigikogus ka kõne, milles kritiseeris teravalt nii loomeliitude, ajakirjanduse kui ka Sotsiaaldemokraatliku Erakonna tegevust. President Toomas Hendrik Ilves rahuldas Langi tagasiastumispalve 4. detsembril ja kinnitas samal päeval uueks kultuuriministriks Urve Tiiduse.
Mitmesugust
2007. aastal mõnda aega pärast Pronksiööd pälvis meedia tähelepanu Rein Langi sünnipäevapidu Tartus Püssirohukeldris, kus etendati Vanemuise teatri monotüki "Adolf", väljas oli svastika ning külalistel paluti riietuda Müncheni õllekeldrite stiili järgivalt. Eriti tundis selle vastu huvi Vene meedia. Tähelepanu äratas ka ministri nõunike ebaõnnestunud katse eemaldada selle kohta käivat informatsiooni ingliskeelsest Vikipeediast.
Siseministri kohuseid täites tegi Rein Lang otsuse tühistada 2007. aasta küberrünnakute taga olnud vene poliitiku Sergei Markovi sissesõidukeeld (Schengeni viisaruumis). 30. septembril 2009 sattus Lang selle teo pärast viisaskandaali, mille pärast algatati Riigikogus tema vastu umbusaldus. Kuna viisavabastus oli riigisaladus, algatas Riigiprokuratuur uurimise riigisaladuse paljastaja väljaselgitamiseks. 8. aprillil 2010 uurimine lõpetati, sest lekitaja oli Rein Lang.