cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Bebrene mõis
pisi|Bebrene mõisa peahoone. Bebrene mõis (Bebrenes muiža) on endine rüütlimõis Lätis Ilūkste piirkonnas Bebrene vallas Bebrenes. Saksa keeles Bewern.
Bebrene mõis sai alguse Dünaburgi komtuuride lauamõisana (saksa keeles Ökonomienhof). Aastal 1562 said mõisa omanikeks Sybergid ja nende kätte jäi see aastani 1803. Seejärel kuulus mõis kuni võõrandamiseni aastal 1920 Plater-Sybergidele.
Mõisa peahoone valmis aastal 1896. Arhitekt oli itaallane Marconi. Häärber esindab prantsuse uusrenessanssi. Aasta pärast võõrandamist võeti hoone kasutusele koolimajana ja see tegutseb seal siiani.
Mõisakompleksist on peale peahoone säilinud veel mitmed kõrvalhooned. Säilinud on mõisavalitseja maja, tallid, tõllakuur, teenijate maja, samuti ka ülejäänud kompleksist vanem veskihoone.
Teine vanem hoone, mis ka kunagi mõisakompleksi juurde kuulus, on Bebrene katoliku kirik. Kiriku juures Bebrene uuel kalmistul asub Plater-Sybergide suguvõsa XIX sajandi teisel poolel rajatud kabel.
Peahoone juures asub suur, 40 hektari suurune vabakujundusega park. Pargi ümber asus müür, selles on säilinud XIX sajandi alguses rajatud väravad. Peahoone esine osa oli regulaarse planeeringuga.
468
468. aasta
Josh Maja
pisi|Josh Maja 2020. aastal [[Bordeaux' Girondins'i särgis]] Joshua Erowoli Orisunmihare Oluwaseun Maja (sündinud 27. detsembril 1998 Londonis) on Inglismaal sündinud Nigeeria jalgpallur, kes mängib ründajana Prantsusmaa kõrgliiga klubis Bordeaux' Girondins ja Nigeeria jalgpallikoondises.
Ta alustas profikarjääri Sunderlandis, kellega sõlmis profilepingu 2016. aastal. Klubi põhimeeskonnas debüteeris ta 2016. aasta septembris liigakarikamängus Queens Park Rangersi vastu. 16. detsembril 2017 debüteeris ta Sunderlandi meeskonnas Inglismaa esiliigas mängus Fulhami vastu ja lõi selles mängus ka värava. Hooajal 2018–19 lõi Maja Sunderlandi meeskonnas Inglismaa tugevuselt kolmandas liigas 15 väravat.
2019. aasta jaanuaris sõlmis ta lepingu Bordeaux' Girondins'iga. Esimese värava Prantsusmaa kõrgliigas lõi ta 20. aprillil 2019 mängus Nîmes Olympique'i vastu. 2021. aasta veebruaris läks ta laenule Inglismaa Premier League'i klubisse Fulham, lüües seal 15 liigamänguga kolm väravat.
Nigeeria jalgpallikoondises tegi Maja debüüdi 10. septembril 2019 sõprusmängus Ukraina vastu.
Lõuna-Ateena piirkonnaüksus
Lõuna-Ateena (kreeka keeles Περιφερειακή ενότητα Νοτίου Τομέα Αθηνών) on Kreeka piirkonnaüksus Atika piirkonna lõunaosas. Lõuna-Ateena hõlmab Ateena linnastu lõunaosa. See moodustati 2011. aastal Kallikratese programmi kohaselt varasema Ateena allmaakonna lõunaosast.
Halduskeskus on Glyfáda.
Haldusjaotus
pisi|Lõuna-Ateena vallad Lõuna-Ateena piirkonnaüksus jaguneb 8 vallaks. Need on:
Priidu Priks
Priidu Priks (sündinud 30. märtsil 1937 Tartus) on energeetik ja poliitik, endine Eesti Vabariigi Ülemnõukogu liige.
Ta sündis Tartus, tema isakodu oli Palamusel. Aastast 1949 elab Kohtla-Järvel, kus ta lõpetas üldhariduskooli. Pärast seda lõpetas ta tehnikumi ja teenis Nõukogude armees. Seejärel töötas ta 12 aastat Kohtla-Järve soojuselektrijaamas. Aastatel 1972–1990 töötas ta peaenergeetikuna Estonia kaevanduse rikastusvabrikus.
Aastatel 1990–1992 oli ta Eesti Vabariigi Ülemnõukogu saadik. 20. augustil 1991 hääletas ta Eesti iseseisvuse taastamise poolt.
Ta pole NLKP ridadesse kuulunud. 8. septembrist 1990 on ta Eesti Sotsiaaldemokraatliku Partei liige; aastal 1992 kandideeris ta VII Riigikogu koosseisu (valimisliidu "Mõõdukad" ridades), kuid ta ei osutunud valituks.
Isiklikku
Tema õde oli muusikateadlane ja pedagoog Tiina Jaaksoo (1939–2016), õemees Ülo Jaaksoo on informaatikateadlane.
Darja Jurlova
Darja Jurlova (sündinud 3. märtsil 1992 Narvas) on endine Eesti laskesuusataja.
Jaanuaris 2010 Torsbys toimunud juunioride maailmameistrivõistlustel sai ta kaks kuldmedalit.
Darja Jurlova kuulub spordiklubisse Audentes.
Ta debüteeris Eesti koondises detsembris 2010 IBU-karikasarja etapil Austrias Obertilliachis ja sai sprindis 40. koha.
17. juunil 2011 kirjutasid Eesti laskesuusatamise föderatsioon ja AS Molycorp Silmet alla sponsorluslepingule, mis nägi ette konkreetseid toetusi Ida-Virumaalt pärit sportlastele Darja Jurlovale ja Daniil Steptšenkole.
Ta osales 2014. aastal Eesti koondise koosseisus Sotši olümpiamängudel.
Jurlova jättis 2015/16 hooaja vahele. 2016. aasta aprillis otsustas Jurlova tippspordist loobuda, et pühenduda õpingutele ja treeneritööle. Jurlova jõudis karjääri jooksul MK-sarjas korra punktikohale, saades Prantsusmaal sprindis 39. koha. Sotši olümpiamängudel jäi tema parimaks tulemuseks sprindi 67. koht, maailmameistrivõistluste parima koha sõitis ta välja 2012. aastal Ruhpoldingus, kui sai sprindis 44. koha.
Savra lahing
Savra lahing (albaania: Beteja e Savrës, serbia: Bitka na Saurskom polju, türgi: Savra Muharebesi; "Lahing Sauria väljal") või Vjosë lahing toimus 18. septembril 1385 Osmanite ja palju väiksemate Zeta vägede vahel Savra väljal Lushnjë lähedal (tänapäeva Albaania keskosas). Karl Topia kutsus Osmanid appi oma Balša II vastases vaenutegevuses.
Taust
1372. aastal abiellus Balša II Valona despoodi Ivan Komnin Aseni tütre Komninaga. Kaasavarana omandas Balša Valona (tänapäeva Vlorë), Berati ja Kanina (tänapäeva Albaania lõunaosas) linnad, mis asusid Aseni provintsis. 1385. aastal vallutas Balša II Durazzo (tänapäeva Durrës), arvatavasti Karl Topialt. 1385. aasta aprillis Ragusale välja antud hartas kutsus ta end "Durazzo hertsogiks". Balšići valduste laienemine Epeirosesse tõi ta rindejoonele Osmanite vastu. Olles teadlik Osmanite püüdlustest tema territooriumile, palus Balša II 8. augustil 1385 veneetslased endale nelja galeeriga appi.
Lahing
Karl Topia kutsus konfliktis Balša II-ga endale Osmanid appi. Topia kutsele vastati ja Hayreddin Paşa tõi oma väed Ohridi piirkonnast (tänapäeva Makedoonia) Sauria väljale Lushnjë lähedal. Uudised Osmanite vägede sissetungist Berati piirkonda jõudsid Balša II-ni Durrësis viibides. Mavro Orbini sõnul kogus Balša II Durrësis 1000 meest ja suundus oma aadlike nõuandeid eirates Osmanite rüüstajate vastu võitlema. Pole üllatav, et Balša väikestel jõududel oli vähe edu ja Balša II hukkus. Orbini töö on ainus allikas, mis mainib Ivaniš Mrnjavčevići selles lahingus osalenuna. Mõned teadlased usuvad, et teda polnud isegi olemas, samas kui teised usuvad, et ta polnud iseseisev keskaegne isand, vaid Balšići perekonna ustav liige. Teine isik, keda ainult Orbini mainis, on vojevood Đurađ Krvavčić, keda kirjeldatakse kui vaprat sõdalast, kes samuti selles lahingus hukkus. Mavrini selgitab, et Balša II surnukehal raiuti pea maha ja see viidi Hayreddin Paşale.
Tagajärjed
Kuna Osmanid olid võidukad, sai enamik kohalikest Serbia ja Albaania isandatest nende vasallideks. Kohe pärast seda lahingut vallutas Topia Durrësi tagasi, tõenäoliselt Osmanite ülemvõimu all. Osmanid vallutasid Kruja, Berati ja Ulcinji, kuid varst taandusid neist, hoides oma alalise kontrolli all ainult Kastoriát. Mõned allikad selgitavad, et Osmanid jäid Berati tõenäoliselt kavatsusega kasutada seda tugipunktina Vlorë vallutamiseks.
Mavro Orbini töö (Slaavlaste kuningriik) on selle lahingu üks peamisi esmaseid allikaid. See sisaldab palju ebaõigeid ja ebatäpseid andmeid. Teine otsene allikas Savra lahingu kohta on Marin Barleti, kes selgitas, et Balša II oli vapper ja idealistlik.
Lipstu nõmm
Lipstu nõmm on nõmm (loomets) Rapla maakonnas Rapla vallas Lipstu külast lääne poole. Nõmme kaitstakse Jalase maastikukaitseala koosseisus.
Nõmmel paljanduvad Raikküla lademe lubjakivid. Nõmme edelaosas on karstunud 1,5 m kõrgune astang ("Lehmlõugas"). Karstunud ala laiub ka nõmme kaguosas, kus on nii avalõhesid kui karstilohke ; suurimat lõhe nimetatakse rahvasuus Vanapagana jalajäljeks.
Lipstu nõmme looduskaitse alla võtmise algatas Heinrich Aasamaa ja see võeti kaitse alla 1937. aastal.
Paavõlka järv
Paavõlka järv (ka Tsilgutaja Väikejärv) asub Rõuge vallas Ruusmäest Hurda küla suunas umbes 3 km kaugusel. Järv jääb Luutsniku-Ruusmäe tee äärde.
pisi|tühi|Paavõlka järv hobusega
Sokõrjanõ
Sokõrjanõ (ukraina Сокиряни, rumeenia Secureni, Târgu Secureni) on linn Ukrainas Tšernivtsi oblastis, Sokõrjanõ rajooni halduskeskus. Sokõrjanõ kesklinn asub Moldova piirist vähem kui 3 kilomeetri kaugusel.
Sokõrjanõ on asutatud 1666. aastal, linnaõigused sai 1966. aastal.
Ukraina 2001. aasta rahvaloenduse andmetel oli Sokõrjanõ elanikest ukrainlasi 90,50%, venelasi 6,29%, moldaavlasi 2,25%, rumeenlasi 0,21%, armeenlasi 0,13% ja valgevenelasi 0,12%.
Kurši murrakud
Kurši murrakud on läti keele keskläti murde murrakud, mida on räägitud Lätis Kuramaa lõunaosas varasemal kura keele levikualal. Ka kuulus kurši murrakute alla Kura säärel kõneldud ja saksa keelest mõjutatud kurseniekkide keel, mille kõnelejad endid lätlasteks ei pidanud. Kurši murrakuid iseloomustab kura keele substraat.
Silvija Radzobe
Silvija Radzobe (29. aprill 1950 Talsi – 21. aprill 2020 Riia) oli läti kirjandus- ja teatriteadlane ning teatrikriitik.
Adam Forshaw
Adam John Forshaw (sündinud 8. oktoobril 1991 Liverpoolis) on Inglismaa jalgpallur, kes mängib poolkaitsjana Inglismaa Premier League'i klubis Leeds United.
2000. aastal liitus ta Evertoni noorteakadeemiaga. Evertoni põhimeeskonnas debüteeris ta 17. detsembril 2009 UEFA Euroopa Liiga alagrupimängus Borissovi BATE vastu. Inglismaa kõrgliigas debüteeris ta 9. aprillil 2011 mängus Wolverhampton Wanderersi vastu.
2014. aasta septembris sõlmis ta lepingu Inglismaa esiliiga klubiga Wigan Athletic. 2015. aasta jaanuaris siirdus ta samasse liigasse kuuluvasse Middlesbrough'i.
2018. aasta jaanuaris liitus ta 4,5 miljoni naelsterlingi eest Leeds Unitediga, kellega sõlmis nelja ja poole aasta pikkuse lepingu.
Lemmelillelised
Lemmelillelised (Tofieldiaceae) on konnarohulaadsete seltsi kuuluv õistaimede sugukond.
Sugukonda kuulub neli perekonda umbes 28 liigiga.
Osmanite Albaania
Albaania Osmanite riigi alluvuses viitab perioodile Albaania ajaloos alates Osmanite vallutusest 14. sajandi lõpus kuni Albaania iseseisvusdeklaratsioonini 1912. aastal. Osmanid sisenesid Albaaniasse esmakordselt 1385. aastal Albaania aadliku Karl Topia kutsel Balša II vägede mahasurumiseks Savra lahingu ajal. Neil oli pärast 1385. aasta Savra lahingut mõnes Albaania piirkonnas mõningane mõju, kuid mitte otsest kontrolli. Osmanid paigutasid 1418. aastaks kogu Lõuna-Albaaniasse garnisonid ja kehtestasid 1431. aastaks Kesk-Albaanias ametliku jurisdiktsiooni. Kuigi Osmanid nõudsid kõigi Albaania maade valitsemist, valitses enamikku Albaania etnilisi territooriume endiselt keskaegne Albaania aadel, kes oli Osmanite võimust vaba. Albaania sandžakk loodi 1420. või 1430. aastal, kontrollides peamiselt Kesk-Albaaniat, samas Osmanite võim tugevnes 1479. aastal pärast Shkodëri langemist. Kristlikud albaanlased mässasid uuesti 1481. aastal, kuid Osmanid kontrollisid Albaaniat lõpuks 1488. aastaks.
Osmanite allikates riigi kohta kasutatud termin oli Arnavudluk (osmanitürgi keeles: آرناوودلق), mis hõlmas selliseid piirkondi nagu tänapäeva Albaania, Kosovo, Põhja-Makedoonia lääneosa, Lõuna-Serbia, Lõuna-Montenegro ja Põhja-Kreeka osad.
1431. aastal alustasid paljud Albaania vürstid, sealhulgas Gjergj Arianiti, Zenebishi perekond, Andrea Topia II ja Gjon Kastrioti sõda Osmanite riigi vastu, mille tulemusel sai Gjon Kastrioti lüüa, kuid Gjergj Arianiti võitis neli lahingut ja Andrea Topia II võitis ühe. Need Albaania võidud avasid 1443. aastal Krujas tee Skanderbegi tulekule. Enamiku Albaania piirkondade iseseisvust säilitati aastatel 1443–1479 Skanderbegi juhtimisel toimunud ülestõusuga, mis saavutas koos teiste Albaania aadlikega nagu Gjergj Arianiti, Andrea Topia II ja Lekë Dukagjini märkimisväärse tulemuse 30+ võitu Osmanite riigi üle.
Jaudzemnieki
Jaudzemnieki (ka Jaunzemnieki) on küla (skrajciems ehk hajaküla) Lätis Madona piirkonnas Barkava vallas.
Osmanite Albaania
Albaania vastupanu ja sõda Osmanite vastu kestis 48 aastat. Viimased linnad, mille Osmanid vallutasid, olid Shkodër 1479. aastal, Durrës 1501. aastal ja Himarë 1509. aastal, välja arvatud Albaania põhjaosa Mirdita, mida ei suudetud kunagi täielikult vallutada. Osmanitürklased, nähes võimatust sellesse kohta tungida, olid sunnitud tagama piirkonnale autonoomiaõiguse oma pärilike vürstidega. Mirdita vürstkond jäi alati vabaks, seda valitses Gjomarka perekond 400 aastat, sisuliselt kogu Osmanite perioodi Balkanil.
Jaudzemnieki
Jaudzemnieki asub valla idaosas Peilāgsi jõe kaldal. Sinna jääb Jaudzemnieki bussipeatus.
Aastal 2008 oli külas 18 elanikku.
Osmanite Albaania
Pooliseseisvuse periood algas 1750. aastatel iseseisvate Albaania pašadega. 1754. aastal asutati Bushati perekonna autonoomne Albaania pašalik keskusega Shkodëri linnas, nimega Shkodëri pašalik. Hiljem asutati samaautonoomne Berati pašalik ja kulmineerus see Ali Pashë Tepelena Albaania pašalikiga 1787. aastal. Albaania pašalikid lõppesid 1831. aastal, kusjuures viimane neist oli Bushati pašalik. Need de facto Albaania pašalikid ulatusid Bosniast Moreani.
Tänapäeval Albaania vabariiki kuuluv territoorium jäi Osmanite riigi osaks kuni iseseisvuse väljakuulutamiseni 1912. aastal, Balkani sõdade ajal.
14. sajand
thumb|right|[[Kruja linnus oli Kastrioti perekonna aadliresidents. Skanderbegi võitlus Albaania sõltumatuse hoidmise nimel sai oluliseks Albaania rahvusliku identiteedi jaoks ja oli sajandeid hiljem Albaania rahvusliku ärkamise inspiratsiooniallikaks nende võitluses rahvusliku ühtsuse, vabaduse ja sõkltumatuse eest.]]
Osmanid laiendasid oma kontrolli Anatooliast Balkanile 14. sajandi keskpaigas. Nad sisenesid Euroopa territooriumile 1352. aastal ja alistasid 1389. aastal Kosovo lahingus serblastest, albaanlastest ja bosnialastest koosneva Balkani koalitsiooniarmee.
Osmanite surve vähenes 1402. aastal, kui mongolite juht Timur (Tamerlan) ründas Anatooliat idast, tappis sultani ja vallandas kodusõja. Kui kord oli taastatud, jätkasid Osmanid oma läänesuunalist edu. 1453. aastal vallutasid sultan Mehmed II väed Konstantinoopoli ja tapsid viimase Bütsantsi keisri.
Albaanlastega asustatud maade jagunemine väikesteks tülitsevateks läänideks, mida valitsesid sõltumatud feodaalid ja hõimupealikud, muutis need Osmanite armeedele kergeks saagiks. 1385. aastal pöördus Albaania Durrësi valitseja Karl Topia sultani poole abipalvega oma rivaalide Balšićite vastu. Osmanite vägi marssis piki Via Egnatiat kiiresti Albaaniasse ja purustas Balša II Savra lahingus. Mõned Albaania vürstkonnad hakkasid peagi pärast 1420. aastat saama Osmanite riigi vasallideks. Gjirokastër sai 1420. aastal Albaania sandžaki maakonnalinnaks ja Kruja loodi Albaania sandžaki keskuseks pärast seda, kui Gjergj Arianiti võitis aastatel 1431-1435 Osmaneid.
Osmanid lubasid Albaania klannipealikel säilitada oma positsiooni, võimu ja vara, kuid nad pidid maksma andamit ja mõnikord saatma oma pojad Osmanite õukonda pantvangideks ning varustama Osmanite armeed abivägedega. Kuid paljud Albaania klannid ja vürstkonnad ei tunnustanud Osmanite võimu ega maksnud andamit.
Albaania vastupanu
180px|thumb|right|[[Skanderbeg Kastrioti perekonnast juhtis edukat vastupanu Osmanite laienemisele Euroopasse.]]
Albaanlaste vastupanu Osmanitele 14. sajandil ja eriti 15. sajandil pälvis neile tunnustuse kogu Euroopas. Gjon Kastrioti Krujast oli üks Albaania aadlikest ja klannijuhtidest, kes allus 1425. aastal Osmanite ülemvõimule. Ta oli sunnitud saatma oma neli poega Osmanite pealinna sõjaväeteenistuse väljaõppeks. Noorim, Gjergj Kastrioti (1403–68), kellest sai albaanlaste rahvuskangelane, köitis sultani tähelepanu. Islamiusku pöördudes Iskanderiks ümber nimetatud noormees osales sõjaretkedel Väike-Aasiasse ja Euroopasse, saades üheks peamiseks Osmanite kindraliks. Kui Iskander määrati Balkani ringkonda haldama, sai ta tuntuks kui Skanderbeg. Pärast seda, kui Skanderbegi alluvuses olevad Osmanite väed said 1443. aastal lüüa lahingus Niši lähedal tänapäeva Serbias (tema poolt tahtlikult), tormas Skanderbeg Krujasse ja pettis türgi pašat Albaania kindlust loovutama. Seejärel võttis Skanderbeg omaks roomakatoliikluse ja kuulutas välja püha sõja Osmanite riigi vastu.
Kolm korda tõrjusid albaanlased Kruja piiramise. 1450. aastal lõid albaanlased sultan Murad II ennast. Hiljem tõrjusid nad tagasi sultan Mehmed II juhitud rünnakud 1466. ja 1467. aastal. 1461. aastal läks Skanderbeg oma süseräänile, Napoli kuningas Alfonso I-le Sitsiilia kuningate vastu appi, alistades praktiliselt kõik oma rivaalid Lõuna-Itaalias. Albaania-Veneetsia sõjas alistasid albaanlased 1449. aastal 3 lahingus ka Veneetsia.
Mõnikord oli Skanderbegi valitsus siiski ebastabiilne ja mõnikord tegid kohalikud Albaania valitsejad Osmanitega tema vastu koostööd.
Napoli kuningriigi ja Vatikani poliitilise ja vähese materiaalse toetusega jätkus vastupanu Osmanite riigile 36 aastat.
Kruja langes Osmanite kätte alles 1478. aastal, 10 aastat pärast Skanderbegi surma; Shkodër alistus 1479. aastal pärast nurjunud piiramist 1474. aastal ja tugevamat piiramist 1478. aastal, mis lõppes sellega, et Veneetsia loovutas Shkodëri Osmanitele. Seejärel evakueerisid veneetslased 1501. aastal Durrësi. Vallutused vallandasid albaanlastest aadlike suure väljarände Veneetsiasse ja Itaaliasse, eriti Napoli kuningriiki, aga ka Sitsiiliasse, Rumeeniasse ja Egiptusesse. Enamik Albaania põgenikest kuulus õigeusu kirikusse. Itaalia albaanlased mõjutasid märkimisväärselt Albaania rahvuslikku liikumist tulevastel sajanditel ning Albaania frantsiskaani preestrid, kellest enamik põlvnesid Itaaliasse läinud emigrantidest, mängisid olulist rolli katoliikluse säilimisel Albaania põhjapoolsetes piirkondades.
Skanderbegi pikaajaline võitlus Albaania vabana hoidmise nimel sai Albaania rahva jaoks väga oluliseks, kuna see tugevdas nende solidaarsust, muutis nad rohkem teadlikuks oma rahvuslikust identiteedist ja oli hiljem suureks inspiratsiooniallikaks nende võitluses rahvusliku ühtsuse, vabaduse ja rahvuse eest. Mälestus 15. sajandi keskpaiga vastupanust Skanderbegi juhtimisel on albaanlastele jätkuvalt oluline ja tema perekonna lipust, millel punasel väljal must kahepäine kotkas, sai lipp, mille alla Albaania rahvuslik liikumine sajandeid hiljem koondus. 11 aastat pärast Skenderbegi surma ja Kruja langemist saavutas Osmanite riik kontrolli etniliste albaanlaste alade üle ja tegi palju poliitilisi muudatusi.
16. sajand
Albaania elanikkond hakkas järk-järgult islamiusku pöörduma bektaši õpetuste kaudu, mis pakkusid märkimisväärseid materiaalseid eeliseid Osmanite kaubandusvõrgustikes, bürokraatias ja armees. Paljud albaanlased värvati algul janitšaride ja devşirme hulka (paljudel juhtudel Albaania aadlike pojad) ning hiljem moslemiteks saades avasid nad tee väga edukale sõjaväelisele ja poliitilisele karjäärile, veendes teisigi albaanlasi seda tegema.
Albaanlased astusid hiljem 15. ning eriti 16. ja 17. sajandil islamiseerimise perioodi. Albaanlased domineerisid islamiusku pöördudes lõpuks Osmanite võimustruktuurides ebaproportsionaalselt nende väikese elanikkonnaga võrreldes, arvestades Osmanite riigi suurt territooriumi ja tohutut rahvaarvu. Neist said riigi üks tähtsamaid ja prestiižsemaid rahvusi, kes mängisid alates 15. sajandist, kuid eriti 17., 18. ja 19. sajandil nööritõmbavat rolli.
Albaanlased mängisid enne iseseisvuse saavutamist otsustavat rolli ka Osmanite-Veneetsia sõjas (1499–1503), Osmanite-Ungari sõdades ja Osmanite-Habsburgide sõdades.
Osmanite riik sõltus oma sõjapidamises 1600. aastate algusest kuni 1800. aastate keskpaigani kuni Tanzimati reformideni suuresti Albaania palgasõduritest.
18. sajand
Osmanite keskvõimu ja timarisüsteemi nõrgenemine tõi albaanlastega asustatud maadele anarhia. 18. sajandil tekkis kaks Albaania võimukeskust: Shkodër Bushati perekonna alluvuses; ja Ioannina Ali Paşa alluvuses. Kui see nende eesmärkidega sobis, tegid mõlemad kohad koostööd Kõrge Väravaga, ja kui oli otstarbekas keskvõimu trotsida, tegutsesid mõlemad iseseisvalt.
Shkumbini jõest lõunas elasid peamiselt talupoeglikud toskid kompaktsetes külades valitud valitsejate all. Mõned kõrgel mägedes asulates elavad toskid säilitasid oma iseseisvuse ja pääsesid sageli maksude tasumisest. Osmanite võimudel oli aga madaliku toske lihtne kontrollida. Albaania hõimusüsteem kadus siin ja Osmanid kehtestasid sõjaväe läänide süsteemi, mille alusel andis sultan sõduritele ja ratsaväelastele ajutised maaomandid ehk timarid vastutasuks sõjaväeteenistuse eest. 18. sajandiks olid paljudest sõjaväelistest läänidest saanud majanduslikult ja poliitiliselt võimsate perekondade pärilikud maaomandid, kes pigistasid rikkuse välja oma raskes hädas kristlastest ja moslemitest talunikelt. Beid, nagu põhjapoolsete mägede klannipealikud, said oma provintsides praktiliselt iseseisvateks valitsejateks, neil oli oma sõjaväekontingendid ja nad pidasid sageli üksteise vastu sõda, et suurendada oma maaomandit ja võimu. Kõrge Värav üritas teostada jaga-ja-valitse poliitikat, et hoida kohalikke beisid ühinemast ja Osmanite võimu ennast ohustamast, kuid vähese eduga.
19. sajand
Pärast Bushatide ja Ali Paşa purustamist juurutas Kõrge Värav rea reforme, tuntud kui tanzimat, mille eesmärk oli tugevdada riiki, ohjeldades tõrksaid pašasid. Timaritest said ametlikult suured üksikmaavaldused, eriti madalikel. 1835. aastal jaotas Kõrge Värav albaanlastega asustatud maad Ioánnina ja Rumeelia vilajettideks ning saatis Konstantinoopolist ametnikke neid haldama. See kutsus aastatel 1843–1844 esile rea mässe, kuid Osmanite armee surus need maha.
Pärast 1865. aastat jagas keskvõim Albaania maad uuesti Shkodëri, Ioánnina ja Monastiri vilajettide vahel. Reformid vihastasid mägismaa albaanlaste pealikke, kes avastasid, et nende privileege vähendati ilma nähtava hüvitiseta, ja võimud loobusid lõpuks jõupingutustest neid kontrollida. Kuid Osmanite väed purustasid kohalikud mässud madalikel ja tingimused seal jäid süngeks. Põhja-Albaania hõimude religioosne jagunemine viis nad vastasseisu. Põhja-Albaania moslemihõimud osalesid Osmanite kampaaniates kristlike Albaania hõimude vastu, nagu 1876. aastal, kui nad laastasid Mirditë katoliiklastega asustatud territooriumit. Suur hulk toske rändas välja, et ühineda suurte Albaania emigrantide kogukondadega Rumeenias, Egiptuses, Bulgaarias, Konstantinoopolis, Lõuna-Itaalias ja hiljem Ameerika Ühendriikides.
20. sajand
thumb|180px|Nelja Osmanite vilajetti, sealhulgas [[Kosovo vilajett|Kosovo, Shkodëri, Monastiri ja Ioánnina, pakkusid albaanlased välja ühendatud Albaania vilajeti moodustamiseks.]] thumb|left|Lipp, mida Albaania mässulised kasutasid [[Albaania rahvuslik ärkamine|Albaania rahvusliku ärkamise ajal ja 20. sajandi alguses]]
1906. aastal tekkisid Osmanite riigis opositsioonirühmitused, millest üks arenes liidu ja progressi komiteeks, rohkem tuntud kui Noortürklased, kes tegi ettepaneku taastada Konstantinoopoli põhiseaduslik valitsus, vajaduse korral revolutsiooni teel. 1908. aasta juulis, kuu pärast Noortürklaste mässu Makedoonias, mida toetas albaanlaste ülestõus Kosovos ja Vardari Makedoonias, eskaleerus armee ulatuslikuks ülestõusuks ja mässuks, nõustus sultan Abdül Hamid II Noortürklaste nõudmistega taastada põhiseaduslik kord. Paljud albaanlased osalesid Noortürklaste ülestõusus, lootes, et see saavutab nende rahvale autonoomia riigi sees. Noortürklased tühistasid Osmanite keelu albaaniakeelsetele koolidele ja albaania keeles kirjutamisele. Selle tulemusena valisid 1908. aastal Manastiris (tänapäeva Bitola) kogunenud Albaania haritlased standardkirjaks ladina tähestiku. Noortürklased olid aga seatud riigi säilitamisele ega olnud huvitatud järeleandmistest arvukatele rahvuslikele rühmitustele selle piirides. Pärast Abdül Hamid II troonist loobumist 1909. aasta aprillis kehtestasid uued võimud makse, keelustasid sissirühmitused ja natsionalistlikud kogukonnad ning püüdsid laiendada Konstantinoopoli kontrolli Põhja-Albaania mägilaste üle. Lisaks legaliseerisid Noortürklased bastinado ehk kepiga peksmise isegi väärtegude eest, keelasid püssi kandmise ja eitasid albaania rahvuse olemasolu. Uus valitsus taotles ka islami solidaarsust albaanlaste ühtsuse lõhkumiseks ja kasutas moslemi vaimulikke, et püüda peale suruda araabia tähestikku.
Albaanlased keeldusid allumast noortürklaste kampaaniale neid jõuga "osmaniseerida". Uued albaanlaste ülestõusud algasid Kosovos ja põhjapoolsetes mägedes 1910. aasta aprilli alguses. Osmanite väed kustutasid need mässud kolme kuu pärast, keelustasid Albaania organisatsioonid, desarmeerisid terveid piirkondi ning sulgesid koolid ja väljaanded. Montenegro, kes valmistus albaanlastega asustatud maid endale haarama, toetas 1911. aastal mägihõimude ülestõusu Noortürklaste režiimi vastu, mis kasvas välja laialdaseks mässuks. Kuna Osmanite valitsus ei suutnud albaanlasi jõuga kontrollida, andis ta järeleandmisi koolide, sõjaväe värbamise ja maksustamise osas ning lubas albaania keele puhul kasutada ladina kirja. Valitsus keeldus aga nelja albaanlastega asustatud vilajetti üheks Albaania vilajetiks ühendamast.
Valitsemine
Halduslikult jagasid Osmanid albaanlastega asustatud maad mitme ringkonna ehk vilajeti vahel. Osmanite võimud ei rõhutanud islamiusku pöördumist ja algselt viisid selle 14. sajandi lõpus ja 15. sajandi alguses läbi Albaania aadlikud ning massid aktsepteerisid seda järk-järgult.
1479. aastaks oli kogu maa peale Durrësi, Ulcinji ja Bari Osmanite valitsemise all. Silmapaistvad vesiirid ja pašad pärinesid Albaaniast ning määrati nende ametikohtadele ammu enne seda, kui enamik albaanlasi tunnistas islamit.
Haldusjaotus
thumb|180px|Albaania ([[arnaut) palgasõdurid Osmanite armees 1857. aastal.]]
Osmanite sultan pidas end jumala agendiks maal, religioosse — mitte rahvusliku — riigi juhiks, mille eesmärk oli islamit kaitsta ja propageerida. Mittemoslemid maksid lisamakse ja omasid madalamat staatust, kuid nad võisid säilitada oma vana religiooni ja suure osa kohalikust autonoomiast. Islami usku pöördudes võisid üksikisikud vallutatute seast tõsta end ühiskonna privilegeeritud kihi hulka. Riigi algusaastatel olid kõik Osmanite kõrged ametnikud sultani sulased, kristlastest alamate lapsed, kes valiti lapsepõlves oma lubaduse järgi, pöördusid islamiusku ja said teenistuse hariduse. Mõned neist valiti välja sõjavangide hulgast, teised saadeti kingituseks ja muud saadi devshirme kaudu, Osmanite riigi Balkanimaade maksustatud laste andamist. Paljud sultani eliitkaardiväe parimad võitlejad janitšarid olid värvatud noorte poistena kristlikest albaania perekondadest ja kõrgetel Osmanite ametnikel olid sageli Albaania ihukaitsjad.
Maksustamine
Ajaloolase Zija Shkodra sõnul arendati Albaaniat sama palju kui ülejäänud Balkanit. Shkumbini jõest põhja pool asuvates mägedes säilitasid geegi karjakasvatajad oma iseseisva klannipõhise kogukonna. Klannide ühendust kutsuti bajrakiks.
Põhjapoolsete hõimude makse oli Osmanitel ebatasase maastiku ja Albaania mägismaalaste ägeduse tõttu raske või isegi võimatu koguda. Mõnedel mägihõimudel õnnestus oma iseseisvust läbi sajanditepikkuse Osmanite võimu kaitsta, pidades vahelduvat sissisõda Osmanite vastu, kes ei pidanud kunagi vajalikuks neid allutada.
Kuni viimase ajani kasutasid geegi klannipealikud või bajraktarid patriarhaalset võimu, korraldasid abielusid, vahendasid tülisid ja määrasid karistusi. Põhja-Albaania mägede hõimud ei tunnustanud muud seadust kui Lekë Dukagjini koodeksit (Kanuni i Lekë Dukagjinit), mis oli hõimuseaduste kogum, mille roomakatoliku preester 14. sajandil ümber kirjutas. Koodeks reguleeris mitmesuguseid teemasid, sealhulgas veritasu. Isegi tänapäeval peavad paljud Albaania mägilased kaanonit maa kõrgeimaks seaduseks.
Religioon
thumb|[[Sultan Ahmedi mošee|Sinise mošee Istanbulis kujundas Albaania arhitekt Sedefkar Mehmed Agha.]] thumb|180px|Osmanite-albaanlane [[Abdurrahman Abdi Arnavut oli üks tähtsamaid Osmanite väejuhte Püha Liiga sõja ajal.]]
Neli sajandit kestnud Osmanite valitsus rühmitas albaania rahva usuliste, piirkondlike ja hõimutunnuste järgi. 16. sajandil ja 17. sajandi algul pöördusid albaanlased aga suurel hulgal islamiusku, kuna see konventsioon tõi kasu. Sajandi jooksul sai moslemi-albaania kogukond riigi suurimaks religioosseks kogukonnaks, kaotades oma varasema täielikult õigeusu ja katoliikliku usulise identiteedi. Albaanlased jagunesid sel ajal kaheks erinevaks hõimu- ja murderühmaks: geegid ja toskid (vaata albaania keel). Karmides põhjapoolsetes mägedes elasid geegi karjused hõimuühiskonnas, mis oli sageli Osmanite võimust täiesti sõltumatu. Lõunas töötasid moslemid ja õigeusklikud toskid moslemitest beidele, provintsivalitsejatele, kes mässasid sageli sultani võimu vastu.
19. sajandil püüdsid Osmanite sultanid tulutult tugevdada oma lagunevat impeeriumi, viies sisse rea reforme, mille eesmärk oli ohjeldada tõrksaid kohalikke ametnikke ja kustutada rahvusluse tuld selle arvukate rahvaste seas. Rahvusluse jõud osutus aga liiga tugevaks, et vastu seista.
Tänapäeval ei ole albaanlastel oma mitmekesise usulise identiteediga tugevat sidet, kuna umbes 50 aastat kestnud kommunistlik valitsus keelas usupraktika.
Madrus
Madrus (saksa keeles Matros) on Eesti kaitsejõududes kasutusel olev mereväe auaste, mis on ühtlasi madalaim sõjaväeline auaste.
Madrusest ühe astme võrra kõrgem auaste on vanemmadrus. Maa- ja õhuväes vastab madrusele reamehe auaste.
Madrus on ühtlasi kasutusel ka tsiviilmerenduses, kus selle all peetakse silmas laeva ametikohta. Sadamas on ametikohaks ka kaimadrus.
Saaremaa sild
Saaremaa sild on Eestis pikka aega kavandatud sild üle Suure väina Muhu saare ja Mandri-Eesti ühendamiseks.
Esimesi plaane Suurde väina püsiühenduse rajamiseks tehti juba 19. sajandil, kuid kava peeti liiga kalliks. Valitsus algatas Saaremaa püsiühenduse kava koostamise 2006. aasta märtsis. Sellest saati on silla ehitamiseks eri trassidel tehtud korduvalt plaane, kuid need on jäänud rahaliste, keskkonnakaitseliste jms takistuste taha. Tänini ei ole Saaremaa silla rajamiseks selget otsust.
2011. aastal tegi tollane Kuressaare linnapea Urve Tiidus püsiühenduse variantidest kokkuvõtte: "Pakutakse välja kolm varianti: sild parvlaeva teest põhja pool, sild või tunnel lõuna pool. Keskkonnamõjude strateegiline hindamine koos majanduslike mõjudega annab eelise põhjapoolsele sillale. Rahaliselt oleks tunnel sillast kallim, kuid lõunapoolne sild jälle rajajale odavam."
Isamaa ja Res Publica Liidu ning Reformierakonna valitsusliidu programmis aastateks 2011–2015 on lubatud jätkata Saaremaa püsiühenduse rajamist. Samas leidis ajakirjandus 2011. aasta novembris, et Saaremaa püsiühendus puudub arengukavast "Eesti 2030+". Majandus- ja kommunikatsiooniminister Juhan Parts kinnitas siiski, et Saaremaa sild on endiselt riiklik prioriteet.
Silla poolt kõneleb eelkõige lootus Saaremaa paremale ühendusele mandriga, kuna parvlaevaliiklus sõltub suuresti ilmast, seda häirivad tormid, järsud muutused veetasemes ning merejää. Talviti kasutatakse autoliikluseks Saaremaa ja mandri vahelist jääteed, ent see on võimalik üksnes pikaajalise pakase korral.
Samuti tuleks sild tõenäoliselt odavam kui tunnel: sillaehitus võiks maksta 340 miljonit eurot, tunnel sõltuvalt tehnoloogiast kuni 410 miljonit eurot. Püsiühenduse loomise ettevalmistustega 1997. aastast tegeleva maanteeameti teatel on geoloogilistele, keskkonna- ja majandusuuringutele kulutatud sellest saati aga enam kui 1,9 miljonit eurot.
Vastuargumendid
Sillaehitamise vastu on toodud mitmesuguseid argumente. Projekti üks juhte Tavo Kikas siseministeeriumist leidis 2011. aasta novembris, et silla järele oli suurem vajadus kümmekond aastat varem, mil praamiliiklus oli ebakindel, kuid tänapäeval on olukord paranenud ja pikad praamijärjekorrad kadunud. Ka Balti Laevaremonditehase juhi ja suuromaniku Fjodor Bermani hinnangul ei vaja Saaremaa püsiühendust mandriga, kuna laevaliiklus on niigi hea.
2011. aasta novembris kiitis keskkonnaamet heaks Saaremaa püsiühenduse kava keskkonnamõju strateegilise hindamise aruande, milles eksperdid eelistasid sillale tunnelit, mis avaldaks loodusele vähem mõju. Samas ei pidanud keskkonnaameti eksperdid ei silla ega tunneli mõju loodusele oluliseks, kui rakendada leevendavaid meetmeid. Nendega ei nõustunud Eesti Ornitoloogiaühing, Eesti Terioloogia Selts, Eestimaa Looduse Fond ning Eesti Roheline Liikumine, kelle ekspertide sõnul oleks sild ohtlik rändlindudele, ristudes miljonite lindude kevadrände teega, samuti kahjustaks oluliselt Natura 2000 ala.
Tartu ülikooli ökoloogia ja maateaduste instituudi loodusteadlaste Jaanus Remmi ja Asko Lõhmuse uuringu järgi on Suur väin tõkestanud võõrliikide tungi Saaremaale ning vähendanud metsloomataudide levikut Saaremaal, silla ehitamise järel tõusev liiklustihedus avaldaks aga laiemat mõju kogu Saare maakonna imetajakooslusele. Eesti Terioloogia Seltsi hinnangul võiks sild peatada Liivi lahes ja Väinameres elavate viigerhüljeste rände ning ohustaks asurkonna püsimist.
Poliitik Tõnis Palts on nimetanud silda ebareaalseks, tema arvates tuleb panustada praami- ja lennuliiklusse. Projekti alusuuringute kohaselt võib tugeva tuulega katkeda liiklus ka sillal: see võidakse sulgeda tuulega 30 m/s.
Andrei Lipov
Andrei Jurjevitš Lipov (sündinud 23. novembril 1969) on vene riigiametnik.
29. märtsist 2020 on ta Roskomnadzori juhataja.
Alfaviirus
Alfaviirus (Alphavirus) on viiruste perekond sugukonnast Togaviridae (togaviirused). Alfaviirused kuuluvad vastavalt genoomistruktuuril põhinevale Baltimore'i klassifikatsioonisüsteemile IV rühma ja neil on üheahelaline positiivse polaarsusega RNA. Kokku on teada umbes 30 liiki alfaviirusi, mis nakatavad nii inimesi, suuremaid loomi (hobused), närilisi, linde, kalu kui ka selgrootuid. Alfaviiruste levimine liikide ja isendite vahel toimub peamiselt moskiitode abil, seetõttu kuuluvad nad arboviiruste (lülijalgsetega levivate viiruste) hulka. Alfaviirustel on ümbris, nad on kujult sfäärilised ja vähesel määral pleomorfsed. Virionide diameeter on umbes 70 nm, nukleokapsiid on 40 nm suurune ja isomeetriline. Partiklid on ikosaeedrilised, T=4-sümmeetriaga.
Genoom
Alfaviiruste genoomiks on üheahelaline positiivse polaarsusega RNA molekul. Genoomi pikkus on umbes 11 000–12 000 nukleotiidi ja selle 5’ otsas on müts ning 3’ otsas polü(A)-saba. Alfaviiruste genoomis on kaks regiooni: mittestruktuurne ja struktuurne. Esimene asub 5'-otsas ja on umbes 7000 nukleotiidi pikk, seega võrdne genoomi kahe kolmandikuga. Sellest transleeritakse mittestruktuursete valkude prekursor (eelvalk) P1234, millest proteolüütilise töötluse teel moodustuvad mittestruktuursed valgud nsP1, nsP2, nsP3 ja nsP4. Need proteiinid on alfaviiruste transkriptsioonikompleksi põhilised komponendid, lisaks vastutavad need rakulise sünteesi pärssimise eest. Teine regioon on umbes 4000 nukleotiidi pikk ning asub genoomi 3'-otsa-poolses kolmandikus. See on kollineaarne alfaviiruste subgenoomse RNA-ga, millest transleeritakse struktuursed proteiinid: nukleokapsiidivalk C, ümbrisevalk E1 ja prekursor P62.
Mittestruktuursed valgud
P1234 proteolüütilise töötluse käigus moodustuvad valgud nsP1, nsP2, nsP3 ja nsP4. Igal proteiinil on tsütoplasmas toimuvas viirusliku RNA transkriptsioonis ja rakulise sünteesi takistamises oma kindel ülesanne. nsP1 mängib rolli miinusahelalise RNA sünteesi algatamises ning on metüültransferaasse ja guanülüültransferaasse aktiivsusega. Tavaliselt on see seondunud raku sisemembraanidele. nsP2-valgul on RNA-helikaasne ja proteaasne toime. Põhiliselt paikneb see proteiin rakutuumas – seal asub umbes 50% kogu nsP2 hulgast. nsP3-valgu ülesandeid on veel vähe uuritud. Oletatakse, et selle C-domeen vastutab vektori ja peremeesraku äratundmise eest. nsP4-valgul on RNA-polümeraasne toime.
Taksonoomia
E1- ja E2-valgud on põhilised sihtmärgid mitmesugustes seroloogilistes reaktsioonides ja testides, näiteks neutralisatsioonireaktsioonis ja hemaglutinatsiooni pidurdusreaktsioonis, mida kasutatakse viiruse määramiseks. Seroloogiliselt on alfaviirustel suur antigeenne varieeruvus, mille alusel eristatakse seitset antigeenset kompleksi, 30 liiki ning mitmeid subtüüpe ja varieteete.
Märkused
Alfaviiruste perekond tekkis Vanas Maailmas ja selle eelkäijateks olid taimeviirused, mille levik toimus lülijälgsete vahendusel. Alfaviiruste lahknemine Uue ja Vana Maailma viirusteks toimus umbes 2000–3000 aastat tagasi. Barmah Foresti viirus on Semliki metsa viirusega suguluses. Middelburgi viirus, mida klassifitseeritakse iseseisvaks kompleksiks, võib kuuluda Semliki metsa viiruse kompleksi. Venezuela hobuste entsefaliidiviiruse ja ida hobuste entsefaliidiviiruse omavaheline lahknemine toimus umbes 1400 aastat tagasi. Sindbisi viirus, mis on pärit Lõuna-Ameerikast, on hobuste entsefaliidiviiruste sugulasliik. Lõuna-lonthüljeste viirus on ilmselt Sindbisi viiruse klaadi sugulane. Kalade viirused moodustavad arvatavasti teistele alfaviiruste liikidele basaalse klaadi. Lääne hobuste entsefaliidiviirus on rekombinantne viirus, mis tekkis ida hobuste entsefaliidiviiruse ja Sindbisi viiruse rekombinatsiooni tulemusena. Sellel viirusel on Sindbisi viirusest pärit E1- ja E2-valgud ning geneetilised regioonid, mis vastavad ida hobuste entsefaliidiviirusele.
Patogeensus ja immuunvastus
Alfaviirused võivad üle kanduda lülijalgsete, näiteks moskiitode vahendusel. Pistel tungib viirus vereringesse, põhjustades vireemiat. Alfaviirused võivad siseneda ka kesknärvisüsteemi, kus nad paljunevad neuronites. Näiteks Semliki metsa viiruse puhul põhjustab see entsefaliiti, mis lõpeb halvematel juhtudel letaalselt. Immuunsüsteemis kutsuvad alfaviirused esile interferoonide sünteesi. Lisaks sellele on immuunvastuses kaasatud antikehad ja T-rakud, mis mängivad olulist rolli viirusliku infektsiooni kõrvaldamises ja edasise arengu takistamises.
Diagnoosimine ja tõrje
pisi|[[Chikungunya viiruse geograafiline levik (2019)]] Diagnoosimine põhineb kliinilistel proovidel, kust on võimalik viirust isoleerida ja identifitseerida. Haigestunute suremus on märkimisväärne: 30–70% Chikungunya viiruse puhul ja umbes 70% ida hobuste entsefaliidiviiruse puhul. Infektsioon levib eelkõige laste ja vanade inimeste hulgas, kellel on nõrgem immuunsüsteem (eriti lastel). Alfaviirused põhjustavad pikaajaliste antikehade tootmist, mis kaitsevad organismi kogu elu. Praegu puuduvad alfaviiruste vastu vaktsiinid, seetõttu on lahenduseks putukate peletamine tõrjevahendite abil, kaitserõivaste kandmine ja viiruse siirutajate (näiteks moskiitode) paljunemiskohtade hävitamine.
Teadustöö
Teiseks takistuseks alfaviiruste kasutamisel on see, et mitmed alfaviiruste valgud põhjustavad apoptoosi. See ei puuduta aga retroviiruste ja lentiviiruste pseudotüüpe, millel on alfaviirustest pärit ümbrised. Sindbisi viiruse puhul on leitud, et ka selle ümbrisevalgud võivad apoptoosi põhjustada, mistõttu võivad ka Sindbisi viiruse ümbrist kasutavad pseudotüübid rakusurma põhjustada. Sindbisi viiruse ümbrise tsütotoksilisus võib olla põhjuseks, miks Sindbisi viiruse pseudotüüpe tootvatest rakukultuuridest saadakse väga madalaid viirustiitreid.
Alfaviirustel on suur potentsiaal ka vaktsiinide arendamises. Need on sobivad agendid replikonvektorite moodustamiseks, mille ülesandeks on humoraalse ja T-rakulise immuunvastuse indutseerimine. Neid võiks teoreetiliselt kasutada viiruslike, bakteriaalsete ja algloomade põhjustatud haiguste ning tuumorite antigeenide vastu vaktsineerimises.
Campeonato Brasileiro Série A 2016
Campeonato Brasileiro Série A 2016 oli Brasiilia kõrgeima jalgpalliliiga Campeonato Brasileiro Série A 60. hooaeg. Hooaeg algas 15. mail 2016 ja lõppes 11. detsembril 2016. Tiitlikaitsja oli Corinthians. Liiga meistriks tuli üheksandat korda Palmeiras.
Klubid
Liiga hooajal osales 20 meeskonda: 16 klubi eelmisest hooajast ja neli klubi Brasiilia jalgpalli esiliigast, mis kindlustasid endale edasipääsu kõrgliigasse.
Esiliiga võitja Botafogo de Futebol e Regatas mängis Série A-s viimati 2014. aasta hooajal. Klubi jäi siis 19. kohale ja langes välja. Viimati mängis 2014. aastal ka Esporte Clube Vitória, mis sai toona 17. koha.
Santa Cruz Futebol Clube mängis kõrgliigas viimati 2006. aastal pärast teise koha saavutamist esiliigas. Klubi jäi siis 20. kohale ja langes välja.
América Futebol Clube mängis kõrgliigas viimati 2011. aasta hooajal, mil jäädi üheksateistkümnendaks ja langeti esiliigasse.
Nad asendavad Série A-s eelmisel hooajal välja langenud klubisid Avaí FC, CR Vasco da Gama, Goiás Esporte Clube ja Joinville Esporte Clube.
Kohad Lõuna-Ameerika sarjades
Neli esimest meeskonda pääsesid mängima 2017. aasta Lõuna-Ameerika klubide turniiri Copa Libertadores alagrupiturniirile. 5. ja 6. koha meeskond pääsesid Copa Libertadorese esimesse ringi.
2016. aasta Brasiilia karika võitnud Grêmio (liiga üheksas) ja 2016. aastal Lõuna-Ameerika karika võitnud Chapecoense (liiga üheteistkümnes) pääsesid samuti Copa Libertadorese alagrupiturniirile.
Corinthians, Ponte Preta, São Paulo, Cruzeiro, Fluminense ja Sport pääsesid Lõuna-Ameerika klubide karikavõistlusele Copa Sudamericana.
Auhinnad
Parimaks treeneriks valiti meistermeeskonna Palmeirase peatreener Cuca.
Parimaks mängijaks valiti Palmeirase ründaja Gabriel Jesus, kes võitis samuti Kuldse Palli auhinna (Bola de Ouro).
Hooaja uustulnukaks valiti Santose poolkaitsja Vitor Bueno.
Hooaja parima värava eest anti auhind Palmeirase mängijale Zé Robertole 28. vooru mängus Santa Cruzi vastu löödud värava eest. Hooaja sümboolsesse koosseisu valiti 11 mängijat, kellest Palmeirasest oli seitse, Flamengost kaks ning üks Grêmiost ja Atlético Mineirost. Need mängijad olid ründajad Gabriel Jesus (Palmeiras) ja Robinho (Atlético Mineiro), poolkaitsjad Dudu (Palmeiras), Diego (Flamengo), Moisés (Palmeiras) ja Tchê Tchê (Palmeiras), kaitsjad Jorge (Flamengo), Yerry Mina (Palmeiras), Pedro Geromel (Grêmio) ja Jean (Palmeiras) ning väravavaht Jailson (Palmeiras). Ainsa välismängijana kuulus hooaja sümboolsesse koosseisu Colombia mängija Yerry Mina.
Meistermeeskonna mängijad
Üheksandat korda tuli Brasiiliaa meistriks Palmeiras.
EDG
EDG võib tähendada järgmist:
Tarvastu käsitöökoda
pisi|Tarvastu käsitöökoja silt Tarvastu käsitöökoda on hoone Viljandi maakonnas Viljandi vallas Mustla alevikus. Hoone on ühtlasi ka küla kultuurikeskus. Hoonet haldab Tarvastu Muuseumi Sõprade Selts. Hoone perenaine on Riina Salm.
Hoone avati 2009. Hoone ehitas OÜ Tarvest. pisi|Tarvastu käsitöökoja hoone
Arnu Eeskivi
Ta osales Vene sõjaväes Esimeses maailmasõjas ja Pärnu kaitsepataljoni ja 9. jalaväepolgu koosseisus Vabadussõjas. Vabadusristi II liigi 3. järk 17. augustil 1920. 1920. aastal teenis Naissaare komandantuuris, septembris 1920 vabastati teenistusest. Kalur ja kalakaupmees Pärnus. Töörahva Ühise Väerinna kandidaadina II Riigikogu liige, 1923–1924 Pärnu linnavolikogu liige, oli eeluurimise all, 1926 mõisteti Sõjaringkonnakohtu poolt õigeks. Eestimaa Ehitustööliste Liidu, Pärnu Raeküla kalameeste seltsi Laine ja VRVÜ Pärnu osakonna liige. Uppus kalastades. Maetud Pärnu Alevi kalmistule.
Bert Pringi
Bert Pringi (sündinud 6. juulil 1976) on eesti laulja ja lauluõpetaja.
Ta on osalenud solistina, ent sagedamini taustalauljana mitmel Eurolaulu konkursil.
Suurema tuntuse on Pringi saavutanud rollidega muusikalides. Tal oli peaosa Tallinna linnahallis etendunud lavastuses "Hull sinu järele" (2004), samuti on ta laulnud muusikalides "Linnupuur", "Vampiiride tants", "Hüljatud", "Kassid" jm.
Ta on end erialaliselt täiendanud Taanis ja töötab lauluõpetajana huvikoolis WAF.
Bert õpib Tallinna Ülikoolis.
TV3 saate "Su nägu kõlab tuttavalt" 6. hooaja 1. saates (1.10.2017) parodeeris Bert Pringi Heli Läätse laulu – "Kaunid baleriinid". 8. oktoobril edastatud 2. saates aga Nicki Minaji laulu "Anaconda". 15. oktoobri saates (kolmas) esitas Bert Sam Smithi laulu "Lay Me Down". 6. hooaja neljandas saates (21.10.17) parodeeris Pringi Eesti ansambli Dagö laulu "Muusik". 29. oktoobri saates sai parodeeritavaks Onu Bella ja tema laul "Ma võtsin viina".
Isiklikku
Bert Pringi on gei.
Karukella loopealne
Karukella lood on lood ehk loopealne Rapla maakonnas Rapla vallas Jalase küla lähedal Abru metsas.
Loopealse laius on 300–400 m ja seal paljanduvad Raikküla lademe lubjakivid. Loopealse kirdenurgas on karstilõhe, mille pikkus on 20 m, laius 1 m ja sügavus 0,8 m.
Draama (teatrifestival)
Festival toimus esimest korda 1996. aastal Tartus. Aastani 2001 korraldasid seda Eesti Teatriliit ja Vanemuine. Aastast 2004 on festivali korraldanud Eesti Teatri Festival.
Narva-Jõesuu Piirivalve Õppekeskus
Narva-Jõesuu Piirivalve Õppekeskus oli Piirivalveameti relvastatud ja sõjaväeliselt korraldatud riigiasutus, mis asus Narva-Jõesuus aadressil Raja tänav 10. Õppekeskuse ülem oli kolonelleitnant Toivo Sander. Asutus tegutses 16. märtsist 1992 - 11. aprillini 2005.
Lääne-Harju vald
Lääne-Harju vald asub Soome lahe kaldal, piirnedes idas Harku valla ja Keila linnaga, kagus ja lõunas Saue vallaga ning läänes Lääne-Nigula vallaga. Vallakeskus on Paldiski, valla teenuspunktid paiknevad ka endiste vallavalitsuste asukohtades Keilas, Padisel ja Vasalemmas.
Ühendvalla moodustamine
Pärast nurjunud ühinemisläbirääkimisi otsustas valitsus neli Harjumaal asuvat ja läbirääkimistel osalenud omavalitsusüksust sundliita. Eesti valitsus langetas otsuse Keila valla, Padise valla, Paldiski linna ja Vasalemma valla sundliitmiseks 6. juulil 2017. Algselt soovis valitsus nimetatud omavalitsustega liita ka Keila linna, kuid Keila linnavolikogu vastuseisu tõttu ja nimetatud sundliitmisele küsitud eksperdiarvamuse valguses sellest plaanist loobuti.
Kaks senist omavalitsusüksust, Padise ja Vasalemma vald, vaidlustasid sundliitmise kohtus. Õiguskantsler Ülle Madise Riigikohtule esitatud arvamuses valdade sundühendamises vastuolu Eesti põhiseadusega ei leidnud. 19. oktoobril 2017 jõudis samale seisukohale Riigikohus, jättes kahe valla ühiskaebuse rahuldamata. Sellega langes ära viimane takistus uue omavalitsusüksuse loomise teelt.
15. oktoobril 2017 valiti kohaliku omavalitsuse volikogude valimistel Lääne-Harju vallavolikogu esimene koosseis, kuhu kuulub 21 inimest. Valimistel saavutas absoluutse enamuse valimisliit Valimisliitude Ühendus, mis sai uues volikogus 13 kohta. Eesti Reformierakond ja valimisliit Hea Tahe said mõlemad neli kohta. Ülejäänud erakonnad ja valimisliidud viieprotsendilist valimiskünnist ei ületanud. Lääne-Harju valla valimiskomisjon kinnitas valimistulemused oma istungil 20. oktoobril 2017. Ametlikult alustas Lääne-Harju vald tegevust 24. oktoobril 2017.