cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Reede (tegelane)
Üksikul saarel merehädas olles päästis (või vangistas) Robinson Crusoe kannibalide käest saarele toodud metslase, kellest hiljem sai tema sõber ja teener (või ori). Robinson Crusoe ristis ta ja hakkas teda kutsuma Reedeks.
Molekulivalem
Molekulivalem ehk molekulaarvalem (ka molekulvalem) on keemiline valem, mis näitab molekuli koostist, kasutades keemiliste elementide sümboleid ja allindekseid, mis näitavad elemendi aatomite arvu molekulis. Orgaanilistes ühendites märgitakse kõigepealt süsinik, seejärel vesinik ja siis muud elemendid tähestiku järjekorras.
Molekuli atomaarse koostise, see tähendab aatomite liigi ja arvu näitamiseks kasutatakse empiirilist valemit ja molekulivalemit. Näiteks metaani, mille molekul koosneb 1 süsiniku ja 4 vesiniku aatomist, valem on CH4. Kaltsiumkloriidi valem on CaCl2. Nende ainete empiirilised ja molekulivalemid on kokkulangevad. Empiiriline valem saadakse aine elementanalüüsi andmete põhjal ja see näitab eri liiki aatomite suhtelist sisaldust aines, see tähendab elementide suhet aines. Seevastu molekulivalem annab juba igale elemendile vastavate aatomite tegeliku arvu ühes molekulis. Nagu näha alljärgnevast tabelist, erinevad empiirilised ja molekulivalemid näiteks benseeni ja glükoosi korral. Kuid molekulivalemid isomeeride korral on kokkulangevad, näiteks 1- ja 2-buteenil C4H8 ning etanoolil ja dimetüüleetril C2H6O.
Tabel. Ainete molekuli- ja empiirilised valemid
Rootsi jalgpallikoondis 1938. aasta jalgpalli maailmameistrivõistlustel
Rootsi jalgpallikoondis 1938. aasta jalgpalli maailmameistrivõistlustel
Mängijad
Kurt Svanstroem Curt Bergsten Gustav Sjoberg Knut Hansson Arne Nyberg Tore Keller Folke Lind Karl-Erik Grahn Arne Linderholm Sven Jonasson Erik Persson Ivar Eriksson Ake Andersson Sven Jacobsson Erik Nilsson Henock Abrahamsson Sven Bergqvist Erik Almgren Harry Andersson Olle Kallgren Einar Karlsson Gustav Wetterstroem
Treener
Josef Nagy
Novojavorivsk
Novojavorivsk (ukraina Новояворівськ) on linn Ukrainas Lvivi oblastis Javorivi rajoonis. Novojavorivsk asub Javorivist umbes 14 km idas.
Asutati 1965. aastal töölisasulana, mis kandis nime Jantarne. Praeguse nime sai 1969. aastal, linnaõigused 1986. aastal.
Ukraina 2001. aasta rahvaloenduse andmetel oli Novojavorivski elanikest ukrainlasi 97,46%, venelasi 2,03%, valgevenelasi 0,12% ja poolakaid 0,11%.
Kaufbeuren
Kaufbeuren [k'aofboören või k'aufböiren] on kreisivaba linn Saksamaal Baieri liidumaal, Švaabimaal. Asub Wertachi jõe ääres.
Azərbaycan marşı
"Azərbaycan marşı" (Eesti keeles ; "Aserbaidžaani marss") on Aserbaidžaani Vabariigi hümn.
Hümni sõnade autor on Ahmad Javad, viisi autor Uzeyir Hajibeyov.
"Azərbaycan marşı" võeti ametlikult Aserbaidžaani hümniks 1920 aastal. Uuesti võeti see Aserbaidžaani Vabariigi hümniks 1992.
Vaata ka
Aserbaidžaani NSV hümn
New Yorgi Cosmos
New Yorgi Cosmos (aastail 1977–1978 nimega Cosmos) oli Ameerika jalgpalliklubi, mis tegutses aastatel 1971–1985.
Klubi mängis Põhja-Ameerika Jalgpalliliigas. Klubi asus New Yorgis ja selle äärelinnades.
Aastatel 1975–1977 mängis klubis Pelé.
2000. aasta Eesti meeste meistrivõistlused rahvusvahelises kabes
'''Eesti meeste 45. meistrivõistlused rahvusvahelises kabes (2000)'''
Põhiturniir
Tallinn, 3. – 13. märts 2000
Peakohtunik: Uno Plakk
Järelmatš
Tallinn, 24. – 27. aprill 2000 Villem Lüüs tuli Eesti meistriks parema koefitsiendi tõttu põhiturniiril.
Circulus vitiosus
Circulus vitiosus [ts'irkulus vitsi'oosus] (ladina keeles sõna-sõnalt 'paha ring' või 'vigane ring', eesti keeles enamasti 'suletud ring' või 'nõiaring') on filosoofias ja loogikas eksimus mõtlemise reeglite vastu, mille puhul kasutatakse määratluses või tõestuses seda, mida alles hakatakse määratlema või tõestama.
Meditsiinis on circulus vitiosus kahe või enama üksteist põhjustava või võimendava haiguse koosesinemine. Sarnastes tähendustes pruugitakse circulus vitiosuse mõistet ka majandusteaduses ja sotsioloogias.
Filosoofia ja loogika
Eristatakse termineid circulus in definiendo (ladina 'ring määratlemisel') ja circulus in probando või circulus in demonstrando (ladina 'ring tõestamisel'), millest esimene puudutab määratlemisel tehtud viga ehk ringmääratlust, teine tõestamisel tehtud viga ehk ringtõestust.
Circulus in definiendo puhul tekib määratluses soovimatu ring ja määratlus ebaõnnestub, sest määratluses kasutatud aga meile tundmatu määratletava mõistmiseks tuleb meil vaadata selle määratletava määratlust, milles on taas kasutatud seda alles määratletavat, mille mõistmiseks tuleb vaadata sedasama määratlust ja nii lõpmatuseni.
Antonio Rosmini
Antonio Francesco Davide Ambrogio Rosmini Serbati (24. märts 1797 Rovereto, Trento provints – 1. juuli 1855) oli itaalia filosoof.
Ta oli Pier Modesto ja Giovanna dei Conti Formenti di Biacesa del Garda teine poeg.
Ta lõpetas Padova ülikooli õigusteaduse ja filosoofia alal ning ta ordineeriti 1821 Padovas preestriks.
Tal tekkis sügav kalduvus filosoofiale, milles teda julgustas Pius VII.
Aastal 1830 asutas ta Domodossolas Istituto della Carità kongregatsiooni, mille liikmeid hakati nimetama rosminiani. Uue kongregatsiooni põhikirja, mis sisaldus raamatus, mida Rosmini kogu elu välja andis, kiitis 1839 heaks paavst Gregorius XVI.
Rosmini kuulutati 18. novembril 2007 õndsaks.
Sharon Tate
pisi|Sharon Tate Sharon Tate [š'äron teit] (24. jaanuar 1943 Dallas – 9. august 1969 Los Angeles) oli ameerika näitleja ja modell, Roman Polański abikaasa.
Ladon
Ladon oli vanakreeka mütoloogias lohe, kes valvas hesperiidide õunu ega maganud iialgi. Ta oli Typhoni ja Echidna laps. Hesiodos nimetab oma "Theogonias" tema vanemateks Okeanost ja Tethyst, ehkki nende ülejäänud lapsed olid okeaniidid. Ladonit on nimetatud kahe-, kolme- ja sajapäiseks.
Sharon Tate
Ta mõrvati koos veel nelja inimesega Charles Mansoni kuritegeliku grupi ("Perekonna") liikmete poolt oma kodus, kui ta oli kaheksandat kuud rase.
Jelena Välbe
Jelena Välbe (vene keeles Елена Валерьевна Вяльбе; kuni 1987 Jelena Trubitsõna; sündinud 20. aprillil 1968 Magadanis) on endine NSV Liidu ja Venemaa suusataja.
Ladon
Hesperiidid pidasid väga lugu laulmisest. Ladon mõistis rääkida mitut inimkeelt, sealjuures mitme peaga korraga, ja seetõttu on võimalik, et ta laulis koos hesperiididega.
Ig Nobeli auhind
Ig Nobeli auhind on Nobeli auhinna paroodiline variant, mis antakse mõneti naljakate, kuid samas mõtlemapanevate teadussaavutuste eest.
Jelena Välbe
Välbe hakkas suusatamist treenima juba 1977. aastal. Eduka karjääri tippsportlasena lõpetas ta 29-aastaselt 1998. aasta olümpiamängudel Naganos.
Ig Nobeli auhind
Ig Nobel on sõnamäng ingliskeelse sõna ignoble (vääritu) teemal. Auhind antakse "saavutuste eest, mis panevad inimesi esmalt naerma ja seejärel mõtlema".
Jelena Välbe
Välbe on 2005. aastast Venemaa suusakoondise peatreener.
Ig Nobeli auhind
Auhinnasaajad kuulutatakse välja sügiseti Harvardi ülikoolis peetaval tseremoonial ning neid annavad üle Nobeli auhinna laureaadid.
Ladon
Hesperiidide õunte äratoomine oli Heraklese 11. vägitöö. On väidetud, et selle käigus Herakles tappis Ladoni, kuid legendi levinumas versioonis toob hesperiidide isa Atlas õunad Heraklesele, aga kuidas ta need hangib, ei täpsustata.
Ladon tõsteti taevasse Lohe tähtkujuks. Lohe tähtkuju seostatakse teistegi koletiste, näiteks Ketosega, kelle tappis Perseus. Taevaski asub Ladon hesperiididega seostatava Väikese Vankri läheduses.
Ig Nobeli auhind
Auhinna väljaandmise taga on ajakiri Annals of Improbable Research (AIR). Seda auhinda jagatakse alates 1991. aastast.
2010. aastal sai Andrei Geimist esimene inimene, kes on pälvinud nii Ig Nobeli kui ka Nobeli auhinna.
Jelena Välbe
Septembris 2021 valiti ta Venemaa Riigiduuma liikmeks.
Maailma karikasarja etapivõidud
Jelena Välbe startis karjääri jooksul 109 korda maailma karikasarja etappidel. Poodiumile jõudis ta 81 korda, millest 45 korral kõige kõrgemale astmele.
Isiklikku
Ta oli aastatel 1987–1997 abielus eesti suusataja ja hilisema määrdemehe Urmas Välbega. Praegune abikaasa on ärimees Maksim Dovolnov.
Mónika Lamperth
Mónika Lamperth (sündinud 5. septembril 1957 Bácsbokodis) on Ungari poliitik ja jurist.
Ta oli Ungari siseminister Péter Medgyessyi valitsuses ja Ferenc Gyurcsányi esimeses valitsuses 2002–2006, 2006–2007 oli ta Ferenc Gyurcsányi teises valitsuses omavalitsuste ja regionaalarengu minister, 2007–2008 oli ta sotsiaal- ja tööminister.
Võra
pisi|[[Tammedel on sageli muljetavaldav võra]] Võra on taime varte, okste, lehtede ja muude maapealsete organite kogum. Puittaimede võra teljeks on peavars või tüvi.
Aiandus
Võra ehk puukroon on puu või põõsa oksade kogum ehk oksastik, mis jääb tüvest ülespoole. Võra keskseks osaks on tüvepikendus – tüve jätk võra sees kuni juhtoksani. Tüvepikendusele kinnituvad kõik teised võra osad. Puuvõra on liigiomane.
Võral saab eristada juhtoksa ja sellest lähtuvaid harusid: kõrval- ja katteoksi.
Esteetilistel kaalutlustel on loodud mitmeid muudetud võradega puid ja põõsaid, kus näiteks võra pikkust või laiust on muudetud, näiteks kääbusviljapuudel.
Puu võra kuju
Puuvõra kuju varieerub sõltuvalt nende liigist, kasvutingimustest ja ka vanusest. Lagedal kasvava puu võra ulatub sageli maapinnani ja on tüve suhtes horisontaalsuunas sümmeetriline. Metsas surevad puude alumised oksad metsa kasvamise käigus, kui oksani ei jõua piisavalt valgust, tüved laasuvad ja elusvõra säilib tüve ülaosas ainult 20–50 % ulatuses puu kõrgusest. Metsas kasvavate puude võrad on horisontaalsuunas tihti ebasümmeetrilised naaberpuudest tingitud konkurentsi tõttu. Eestis kasvavate metsapuude võrakujud on silinderjas-koonusjad (kuusk) või ellipsoidsed (mänd, lehtpuud).
Puu võra mudelid
Puuvõrade suurust ja kuju saab modelleerida mitmeti. Näiteks saab puu võra koostada pisikestest silindritest, mis kujutavad oksi. Võra modelleerimiseks ja kujutamiseks kasutatakse aga ka geomeetrilisi kujundeid (silinder, koonus, ellipsoid). Võra kirjeldatakse tavaliselt tema pikkuse ja läbimõõduga. Puuvõra võib jagada ka neljaks ümber tüve paiknevaks sektoriks ja need omakorda poolitada võra kõige laiema osa kohalt. Puuvõra vertikaalset projektsiooni horisontaalsel pinnal lähendatakse tihti lihtsustamise mõttes ringina, mille läbimõõtu prognoositakse puu tüve rinnasdiameetri järgi. Seda seost on kasutatud aerofotodelt metsade takseerimisel.
Osarõhk
Osarõhk ehk partsiaalrõhk on rõhk, mida mingi gaasisegu (näiteks õhu) keemiline komponent (näiteks hapnik) avaldaks, kui see vaadeldav komponent esineks üksi samal temperatuuril ja samal ruumalal.
Mingi gaasisegu komponentide osarõhu summat väljendab gaasisegu kogurõhk (Daltoni seadus).
Geomeetria
pisi|[[Axel Helsted, "Geomeetria"]]
Geomeetria (kaudlaen vanakreeka sõnast γεωμετρία, mille algne tähendus on 'maamõõtmine') on matemaatika haru, mis tegeleb ruumisuhetega. Geomeetria peamisteks uurimisobjektideks on kujundid.
Metsik roos
"Metsik roos" (originaalpealkiri "Rosa salvaje"; kus Rosa tähendab nii eesnime kui ka roosi) on Mehhiko seebiooper. Seriaal jõudis esmakordselt ekraanidele aastail 1987–1988. Peaosa, Rosa Garciat, mängis Verónica Castro.
Seriaali eestikeelset tõlget luges Toomas Lassmann.
Kuldne Trio tegi sarja tunnuslaulu meloodial paroodialaulu – "Roosa". Sellest valmis ka video, kus Roosa osas on Ines Aru.
Valgusdiood
Valgusdiood on pn-siirdega diood, mis muundab elektrienergiat nähtavaks valguseks, samuti optiliseks kiirguseks spektri infrapunases või ultravioletses osas.
Valgusdioodi kohta kasutatakse rahvusvahelist lühendit LED (inglise keelest light-emitting diode – valgust kiirgav diood) ja eestikeelset mugandust leed (viimast peamiselt leedlambi tähenduses).
Õige suurusega päripinge rakendamisel elektroodidele hakkab valgusdiood kiirgama kindla lainepikkusega valgust, mis sõltub kestast ja teistest koostiselementidest, mida diood sisaldab. Valgusdioodil on nagu tavalisel dioodilgi kaks kontakti – anood ja katood. Valgusdioodi tingmärgi juures tähistab anoodi "+" ja katoodi "–".
Päripingestamisel rakendatakse LED-i anoodile positiivne ja katoodile negatiivne pinge. Vastupidisel juhul valgusdiood ei sütti. LED-i päripinge sõltub selle värvusest – pikema lainepikkusega LED-ide (punased) puhul on see suurusjärgus 2 V, lühema lainepikkusega (sinised) on see ~3 V.
Tavaliselt on LED-ide võimsus mõnikümmend millivatti, millest tulenevalt peab ka vool samas suurusjärgus olema. Suurema pinge või voolu rakendamisel LED-ile võib selle lihtsalt läbi põletada.
Varasemad LED-id kiirgasid väikese intensiivsusega punast valgust, kuid tänapäeva valgusdioodid on saadaval juba erinevates lainepikkustes, mis kiirgavad infrapunavalgusest ultraviolettvalguseni, omades sealjuures väga kõrget eredusastet.
Valgusdioode kasutatakse indikaatoritena mitmesugustes elektroonikaseadmetes: televiisori- ja raadiojuhtpultides infrapunasaatjana ja mujal. Valgusdiood-pooljuhte kasutatakse veel näiteks uuemates foorides või elektrooniliselt juhitavates liiklusmärkides raudteejaamades, lennujaama terminalides ja infotabloodel. Suuremõõtmelised videoekraanid ja suur valik igasuguseid vahendeid valgustatud reklaamstendidel on samuti koht, kus leidub dioode. LED-e kasutatakse ka vähiravis ravimiaktiveerijana (valgusteraapia) ja kosmoselaevades taimelavade valgustitena.
Tehnoloogia arenedes leiavad valgusdioodid järjest rohkem rakendust erinevates arvutiriistvara- ja meediaseadmetes (orgaanilistel valgusdioodidel põhinevad lameekraanid tava- ja taskuelektroonika seadmetes, välgud fotoaparaatides ja nutitelefonides).
Avastused ja varasemad leiutised
Elektroluminestsentsi kui nähtuse avastas inglasest eksperimenteerija H. J. Round aastal 1907 Marconi Laboratooriumis, kasutades ränikarbiidkristalli ja cat’s-whisker kristallidetektorit.
Venelane Oleg Lossev esitles esimese valgusdioodi loomist aastal 1927. Tema uurimistööd avaldati vene-, saksa- ja ingliskeelsetes teadusajakirjades, kuid siiski ei leidnud see avastus mitme järgmise aastakümne jooksul praktilist kasutust.
Rubin Braunstein Ameerika Raadiokorporatsioonist esitles infrapunavalguse eraldumist galliumarseniidist (GaAs) ja teistest poojuhtsulamitest aastal 1955. Braunstein jälgis infrapunavalguse emissiooni, mis kutsuti esile lihtsate dioodstruktuuridega, kasutades galliumantimoniidi (GaSb), GaAs, indiumfosfiidi (InP), ja räni-germaaniumi (SiGe) sulameid toatemperatuuril ja temperatuuril 77 K. Aastal 1961 leidsid Ameerika eksperimenteerijad Robert Biard ja Gary Pittman ettevõttes Texas Instruments töötades, et elektrilise pinge rakendamisel GaAs-ile kiirgas viimane infrapunakiirgust, ning patenteerisid infrapunavalgusdioodi ehk infrapuna-LED-i.
Esimesi valgusdioode kasutati peamiselt tööstuses indikaatorvalgustitena. Valgustitena kasutamiseks olid need aga liiga nõrga valgustugevusega, seega kasutati neid indikaatoritena. Esimese suure heledusega sinise valgusdioodi töötas välja Shuji Nakamura Nichia Corporationist. Sinise valgusdioodi leiutamine viis varsti ka valge valgusdioodi loomiseni 1990. aastatel.
Kuni aastani 1968 olid nähtava valguse ja infrapunavalgusdioodid väga kallid. Üks LED maksis pea 200 USD tükk, mille tõttu leidsid need praktikas vähe kasutust. Monsanto Company oli esimene ettevõte, kes alustas aastal 1968 valgusdioodide masstootmist, kasutades selleks galliumarseniidfosfiide (GaAsP), et toota indikaatoritele sobivaid punaseid LED-e. Samal aastal tutvustas valgusdioode ka ettevõte Hewlett-Packard (HP), algselt tarnis ta GaAsP varud ettevõttelt Monsanto Company. LED-tehnoloogia leidis suurt kasutust numbriekraanides ja HP võttiski selle kasutusele oma varem välja arendatud käsikalkulaatorites. 1970. aastad olid kaubanduslikult edukad, ettevõte Fairchild Optoelectronics tootis valgusdioodseadmeid alla viie sendi tükist. Nende seadmete pooljuhtkristallide ühenditest kiipide valmistamiseks rakendati planaartehnoloogiat. Vastava tootmistehnoloogia leiutas Dr. Jean Hoerni ettevõttes Fairchild Semiconductor. Kiibitootmise planaartöötluse ja innovaatiliste pakkemeetodite kombinatsioon lubas Fairchildi meeskonnal, mida juhtis valguselektroonika pioneer Thomas Brandt, saavutada vajaliku tootmiskulude vähenemise. Need meetodid on valgusdioodide tootjatel jätkuvalt kasutusel.
Praktiline kasutus
LED-i kui praktilist elektroonikakomponenti tutvustati aastal 1962. Kõigepealt leidsid esimesed laiatarbe valgusdioodid kasutust kallimates masinates nagu laboratooriumite ja elektroonika testseadmetes, asendamaks hõõg- ja neoonindikaatorlampe ning seejärel ka seitsme-segmendi kuvarites. Hiljem tulid need kasutusele ka sellistes levinud seadmetes nagu televiisorid, raadiod, telefonid, kalkulaatorid ja isegi kellad. Digitaalsetes kellades kasutati LED-e juba 1960. aastatest saati ja neid kasutatakse kellade valmistamisel siiani. Punased LED-id olid parasjagu heledad ainult indikaatoritena kasutamiseks, sest väljakiiratav valgus ei suutnud ümbrust valgustada. Aja möödudes said laiemalt kättesaadavamaks ka teised värvid, mis niisamuti leidsid kasutust erinevates seadmetes peamiselt indikaatoritena. Materjalide ja tehnoloogia arenguga kasvas valgusdioodide valguse kiirgamise võime, samas hoides kasuteguri ja töökindluse vastuvõetaval tasemel. Suure võimsusega valge LED-i leiutamine ja areng viis valgusdioodide kasutuse valgustite valdkonda, tulles tõsiseks konkurendiks hõõg- ja luminofoorlampidele. Enamik LED-e valmistati väga levinud 5 mm ja 3 mm kestades, aga tõusva väljundvõimsusega on kasvanud vajadus üleliigse kuumuse hajutamiseks, et säilitada töökindlus, selle tõttu on muutunud kestad konstruktsioonilt üha keerukamateks. Suure võimsusega valgusdioodid (High Power LED) sarnanevad varasema aja LED-idega väga vähe.
thumb|200px|Illustratsioon [[Haitzi seaduse kohta. Valguse väljundvõimsus LED-ist aastate kaupa. NB! Vertikaalteljel on logaritmiline skaala]]
Jätkuv areng
Esimest suure heledusega sinist LED-i demonstreeris Nichia Korporatsioonis töötav Shuji Nakamura, kes sai selle leiutise eest aastal 2006 Millenniumi Tehnoloogia Auhinna. See valgusdiood baseerus keemilisel ühendil InGaN. Aastal 1995 uuris Alberto Barbieri Cardiffi Ülikooli laboratooriumis suure heledusega LED-ide kasutegurit ja töökindlust ning tegi väga muljetavaldava esitluse, kasutades (AlGaInP/Ga/As) LED-il indiumtinaoksiidist tehtud läbipaistvat kontakti. .
Sinise LED-i ja suure kasuteguriga valgusdioodide olemasolek viis kiiresti esimese valge valgusdioodi arendamiseni. Praeguseks domineerivad valge valguse saamiseks LED-ides kaks peamist tehnoloogiat. Esimesel juhul rakendatakse ühes kestas koos tööle punane, roheline ja sinine, mille tulemusel saadaksegi valge valgus (vaata ka RGB), teisel juhul lisatakse sinisele dioodile luminestsentset värvi, ehk segades sinist ja kollast kokku ühte valgust kiirgavasse dioodi, tekitatakse valgusradiatsioon, mis on inimsilmaga nähtav valge valgusena.
LED-tehnoloogia edenemisele on kõvasti kaasa aidanud teiste pooljuhttehnoloogiate arendamine ja suur areng optikas ja materjaliteadustes. Tehnoloogiaedusammud on kasvanud eksponentsiaalselt, kasutegur ja valguse kiirguse kasv on kahekordistunud pea iga kolme aasta järel – seda 1960. aastas saadik – sarnaselt Moore'i seadusega. Kuid vastavat trendi valgusdioodide tehnoloogias kutsutakse Dr. Roland Haitzi järgi Haitzi seaduseks (vaata joonist paremal). Nanokristallide ja suuremate silikoonist toorkristallide kasutamisega on saavutatud veel parem kasutegur ja kokkuhoid tootmises. 2009. aastat võib pidada LED-ide revolutsiooni alguseks. Pooljuhttehnoloogia toob efektiivse, kõrgekvaliteedilise ja vastupidava valguslahenduse jms tipptehnoloogia kõikjale kodumajapidamistesse ja ärikeskkondadesse.
Tööpõhimõte
thumb|300px|right|Valgusdioodi ehitus. Elektroodi otsad kestas (markeering: alasi ja post – nimetused tulenevad nende kujust) käituvad kui ankrud, mis takistavad juhtide väljatõmbamist mehaaniliselt rakendatud jõu või vibratsiooni tagajärjel Valgusdioodi kiirgus kujutab endast elektroluminestsentsi, mis tekib elektriliselt ergastatud elektronide ja aukude rekombinatsioonil. Rekombinatsioon võib aset leida mitmesuguseid (nii kiirguslikke kui ka mittekiirguslikke) kanaleid pidi. Rekombinatsioonil vabanev energia võib kuluda valguskvandi (footoni) tekitamiseks, mõne teise juhtivustsooni elektroni energia suurendamiseks (nn Auger' protsess) või kristalli võnkekvandi (foononi) ergastamiseks.
Valgusdioodi ehituse skeem on kujutatud kõrvaloleval joonisel. Enamjaolt koosneb tavaline LED kahest elektroodist ja pooljuhtmaterjalidest tehtud kiibikesest, mis on uputatud plastikkesta sisse. Siinkohal on kasutatud n+-p siiret (vaata ka pn-siire). Kuna n+-piirkond on tugevalt legeeritud, siis suur osa n+-piirkonnast tulevaid elektrone levivad p-piirkonda (nad ei jõua siirdel rekombineeruda), kus nad rekombineeruvad oma difusioonitee pikkuse ulatuses p-piirkonna aukudega.
Kiirguse väljajuhtimiseks aktiivsest piirkonnast kasutatakse mitmesuguseid võtteid: siire tehakse välispinna lähedale, et vähendada neeldumiskadusid; pinnale antakse selline kuju, et valgus langeks pinnale täieliku sisepeegelduse piirnurgast väiksemate nurkade all; pooljuhi pind kaetakse selgendava optilise kilega, et vältida pooljuhi suurest murdumisnäitajast tingitud peegelduskadu; alusmaterjal tehakse läbipaistev ja aluskontakt peegeldav.
Kest/korpus
Kapseldusmaterjalidena kasutatakse peamiselt epoksüvaiku, polümetüülmetakrülaate (PMMA) ja silikoone. Üldjuhul on valgusdioodi pooljuhtidest osad uputatud kestamaterjali sisse, mis täidab järgmisi eesmärke: Kesta ülesanne on veel võimendada ja suunata või hajutada valguse kiirgust, mille saavutamiseks antakse kestale vastav kuju (poolkerakujuline, silindriline või kandiline jne)
Värvid ja materjalid
Järgmine tabel annab ülevaate suurema levikuga valgusdioodide värvidest ja nende valmistamiseks kasutatavatest pooljuhtmaterjalidest. Lisaks on toodud välja ka lainepikkuste vahemikud ja kasutatavad pinged.
]]
Orgaaniline valgusdiood ehk OLED
Orgaanilise valgusdioodi kiirgavaks elektroluminestsentseks kihiks on orgaaniline ühend. See orgaanilise pooljuhi kiht asub kahe elektroodi vahel. Üldiselt vähemalt üks elektrood on läbipaistev. OLED-e kasutatakse enamasti televiisorite lameekraanides, arvutikuvarites, väikestes kandeseadmetes nagu nutitelefonid ja pihuarvutid. OLED-tehnoloogial põhinevate ekraanidega suudetakse esitada kõige tõetruumat musta värvi. Pisut leiavad orgaanilised valgusdioodid kasutust ka valgusallikates, kuid oma varajase arengufaasi tõttu kiirgavad nad pindühiku kohta tavaliselt vähem valgust kui mitteorgaanilised LED-id.
Väärarvamused LED-ide kohta
Tegelikult ei tohiks üle 70-kraadises keskkonnas valgusdioode kasutada – nende eluiga lüheneb märgatavalt. Ehk siis, kui kasutada saunas, siis põranda lähedal või pole mõtet oodata pooltki lubatud elueast.
Teoreetiliselt lubatakse võimsamate (1 W ja enam) LED-ide keskmiseks elueaks enamjaolt kuni 50 000 tundi. Keskmise eluea möödudes on aga LED-id on kaotanud 30–50% oma kiirgusvõimest. Praktikas ei õnnestu sellist tööiga saavutada isegi parimate tootjate seadmetel, sest reaalsed kasutustingimused erinevad märgatavalt testtingimustest tehastes. Samuti on LED-i tööiga lühem tundmatute tootjate toodetud seadmetel. Näiteks juhtudel, kus pole piisavalt tähelepanu pööratud toiteploki ja jahutuse stabiilsusele, mis tingib LED-i märgatava eluea vähenemise.
Reaalselt ei ületa LED-i elektriline kasutegur 50–60%, isegi uuemate ja kvaliteetsemate LED-ide korral. See tähendab, et vähemalt pool tarbitud energiast läheb soojuseks. Kodukasutuses olevate, alla 10 W LED-ide korral, pole toatemperatuuril see probleemiks, kuid suuremate võimsuste korral tuleb tekkinud soojuse ärajuhtimiseks kasutada ventilaatoreid.
2001. aasta Eesti meeste meistrivõistlused rahvusvahelises kabes
'''Eesti meeste 46. meistrivõistlused rahvusvahelises kabes (2001)'''
Põhiturniir
Tallinn, 2. – 11. märts 2001
Järelmatš
Tallinn, 11. – 12. aprill 2001
Inga Jankauskaitė
pisi|Inga Jankauskaitė Augustas Didzgalvis, 2010 Inga Jankauskaitė (sündinud 10. jaanuaril 1981 Kaunases) on Leedu näitleja, laulja ja pianist.
Sergei Rahmaninov
Sergei Vassiljevitš Rahmaninov [serg'ei rahm'aaninov] (Сергей Васильевич Рахманинов; õigupoolest Сергѣй Рахманиновъ; 1. aprill (vana kalendri järgi 20. märts) 1873 Semjonovo, Staraja Russa maakond, Novgorodi kubermang, Venemaa Keisririik – 28. märts 1943 Beverly Hills, Los Angelese maakond, California osariik, USA) oli vene helilooja, pianist ja dirigent, viimane romantik vene muusikaajaloos.
Ta alustas nelja-aastaselt klaveriõpinguid ja pandi üheksa-aastaselt Peterburi konservatooriumi. Komponeerima hakkas Rahmaninov 16-aastaselt, see häiris aga tema klaveriõpinguid ja ajas ta õpetajaga tülli. Rahmaninov lõpetas konservatooriumi nii klaveri kui ka kompositsiooni erialal, neist viimase suure kuldmedaliga.
Pärast 1. sümfoonia esmaettekande ebaõnnestumist 1897. aastal langes varem palju edu saavutanud helilooja depressiooni ega kirjutanud kolm aastat ühtegi teost, vaid keskendus dirigenditööle. Pärast Oktoobrirevolutsiooni 1917. aastal emigreerus Rahmaninov Põhjamaade kaudu USA-sse, kus hakkas esinema pianistina ja töötas dirigendina. Pärast Venemaalt lahkumist kirjutas Rahmaninov vaid kuus teost.
Tema tähtsamate teoste hulka kuuluvad neli klaverikontserti (millest tuntumad on teine ja kolmas), kolm sümfooniat, kolm ooperit, neist tähtsaim "Aleko", prelüüdid, "Etüüd-pildid", vesprid, kaks klaverisonaati, "Rapsoodia Paganini teemale", "Vocalise" ja "Sümfoonilised tantsud".
Elulugu
pisi|vasakul|Sergei Rahmaninov 12-aastaselt (1885)
Noorus
Sergei Rahmaninov sündis Semjonovos kuuelapselise pere neljanda lapsena. Ema külma iseloomu ja isa lohaka hoiaku tõttu ei olnud Rahmaninovi suhted oma vanematega kuigi head. Helilooja on hiljem ennast kolmandas isikus kõnetades öelnud: "Tema vanemad ei armastanud teda väga palju". Suhet pereliikmetega iseloomustab ka lause 1893. aastal kirjutatud kirjas: „Isa elab pahelist elu, ema on raskelt haige, vanem vend on võlgades ja vaid Jumal teab, kuidas see ära makstakse... ja mu noorem vend on hirmuäratavalt laisk." 1882. aastal kolis pere Peterburi, kus vanemate lahutuse tagajärjel jäi Sergei majanduslikus kitsikuses ema hoole alla.
Kuigi Sergei vanemad ei olnud kutselised muusikud, ei saa öelda, et ta poleks olnud musikaalsest perekonnast. Muusikaande sai ta ilmselt isapoolselt vanaisalt Arkadilt, kes oli pianist ja helilooja ning iiri helilooja John Fieldi õpilane. Pere viiest lapsest tegeles muusikaga vaid Jelena, kes kontraaldina tutvustas Sergeile Tšaikovski laule. Tädipoeg Aleksandr Ziloti oli pianist, Ferenc Liszti õpilane ja hilisem Sergei õpetaja.
Anton Ovelacker von Wischlingen
Anton Ovelacker von Wischlingen (ka Tonnies Ubelacker; surnud enne 1. juunit 1535) oli Liivi ordu liige ja Maasilinna foogt aastail 1517–1524.
Sergei Rahmaninov
Noorus
Klaverit oli Rahmaninov mänginud juba neljandast eluaastast ja üheksa-aastaselt pandi ta Peterburi konservatooriumi klaveriklassi. Õppimise asemel eelistas Rahmaninov aga uisutamas käia. Tagajärjeks olid halvad hinded tunnistusel, mida ta tualetis küünlavalgel paremaks võltsis, et neid siis vanaemale näidata. Viimane oli niivõrd heausklik, et ei saanud jaole enne, kui üks konservatooriumi õppejõududest Sergei halbade hinnete üle kurtis.
Anton Ovelacker von Wischlingen
Antoni vanemad olid Bernd Ovelacker ja Fye von der Leiten ja venad Hermann, kes oli samuti Liivi ordu liige. Ta sündis Wischlingeni rüütlimõisas Dortmundi lähedal.
Sergei Rahmaninov
Noorus
1885. aastal astus Rahmaninov Moskva konservatooriumi, kus tema õpetajaks sai lastele spetsialiseerunud Nikolai Zverev. Viimane elas koos oma õpilastega, jälgides neid tähelepanelikult ka klaveriharjutamisel. Seejuures ei küsinud õppejõud õpilastelt õppemaksu ega raha elamiskulude katteks. Zverev lasi noortel esineda suurel laval, kus publiku seas olid tihti Tšaikovski ja Anton Rubinstein. Lisaks sellele käisid õppejõul pühapäeviti külas mitmed vene kultuuriinimesed, kellele võõrustaja lasi esineda oma õpilastel.
Anton Ovelacker von Wischlingen
Ovelackeri ordusse tuleku aega pole teada, aga enne 1507. aastat oli ta Maasilinna kumpan ning sel aastal sai Rēzekne foogtiks. 1517. aastal sai ta Maasilinna foogtiks ja pidas seda ametit järgmised seitse aastat. Seejärel tal kõrgemat ametikohta ordus ei olnud ja 1. juunil 1535 on teda mainitud surnuna.
Sergei Rahmaninov
Noorus
1888. aastal vahetas Rahmaninov Zverevi soovitusel oma klaveriõpetaja Aleksandr Ziloti vastu. Samal ajal hakkas ta saama range kontrapunkti tunde Sergei Tanejevi ning fuuga- ja vaba kompositsiooni tunde Anton Arenski juures. Järgmisel aastal halvenesid aga tema suhted Nikolai Zvereviga. Viimasele ei meeldinud, et Rahmaninov eelistab klaverimängule liialt palju komponeerimist, Rahmaninovile aga see, et Zverevi kodus ei olnud heliloominguks piisavalt rahu. Nii pidigi noor helilooja oma endise õpetaja kodust lahkuma. Rahmaninovi võttis enda juurde tema tädi Varvara Satina. Alates 1890. aastast elas Sergei suviti koos Satinitega Moskvast 500 kilomeetri kaugusel edelas Ivanovkas, kus praegu asub Rahmaninovi muuseum.
Depressioon
pisi|Rahmaninov pärast 1. sümfoonia esiettekannet (1897) 15. mail 1897 kanti Peterburis esimest korda ette Rahmaninovi sümfoonia nr 1. Kontsert oli aga läbikukkumine, mida põhjustasid liiga vähe harjutanud orkester ja Cesar Cui arvates ka duell kahe Venemaa kultuuripealinna Moskva ja Peterburi vahel. 20 aastat hiljem kirjutas Rahmaninov: "See on väga halvasti orkestreeritud ja oli sama halvasti esitatud (Glazunov oli dirigent)." Helilooja abikaasa sõnul põhjustas kontserdi läbikukkumise dirigent Aleksandr Glazunov, kes oli kontserdi ajal alkoholijoobes. Pärast 1. sümfoonia esiettekannet ei kirjutanud Rahmaninov kolm aastat ühtegi teost. Kuigi otsus mitte komponeerida sündis pärast sümfoonia läbikukkumist, oli Rahmaninovi tabanud masendus juba mõni aasta varem. Sellest annab tunnistust 1893. aastal kirjutatud kiri Natalja Skalonile, kus helilooja kirjutab: "Mu vaim on vananenud, ma olen väsinud ja mõnikord tundub kõik kohutavalt talumatu."
Esimese sümfoonia ebaõnnestumisel oli ka positiivseid tagajärgi. Glazunovi tegevus põhjustas Rahmaninovis usaldamatust dirigentide suhtes, mistõttu otsustas viimane hakata ise dirigendikarjääri pidama. Veel samal 1897. aastal pakuti Rahmaninovile dirigendikohta Moskva Vene Erateatrisse, mille ta vastu võttis. Tema debüütetenduseks pidi olema Mihhail Glinka ooper "Elu tsaari eest". Kogemuste puudumise tõttu ebaõnnestus aga juba esimene proov: lauljad ei saanud Rahmaninovi käte liikumisest aru, mistõttu ei püsinud solistid ja orkester sünkroonis. Nii oli orkestri peadirigent sunnitud juhatamise üle võtma.
Rahmaninov leidis peagi siiski enesekindluse ning tema debüüt dirigendina Camille Saint-Saënsi ooperis „Samson ja Delila“ läks hästi. Üks kriitik kirjutas: "Rahmaninov hoidis orkestri ohjad kindlalt ja otsustavalt enda käes ega jätnud näitamata, kui suured dirigendioskused on ta sisse peidetud." Järgnenud kuudel dirigeeris ta veel Aleksandr Dargomõžski "Russalkat", Nikolai Rimski-Korsakovi "Maiööd" ja Georges Bizet’ "Carmenit", kuid koostöö teatrijuht Savva Mamontoviga ei sujunud, mistõttu lahkus Rahmaninov sealt juba järgmisel aastal.
Kahel kohtumisel kirjanik Lev Tolstoiga sai Rahmaninov aga kriitilise vastuvõtu osaliseks. Kui Rahmaninovi tutvustati kirjanikule pärast 1. sümfoonia läbikukkumist 1897. aastal, soovitas Tolstoi talle töötamisel rohkem enesekindlust ja distsipliini. Nende teine kohtumine leidis aset jaanuaris 1900, kui Rahmaninov ja Šaljapin külastasid Tolstoid tema enda kodus. Kaks muusikut esitasid laulu "Saatus" (op. 21 nr 1; 1900), mis meeldis kõigile kohalviibinutele, välja arvatud Lev Tolstoile. Ta väitis, et talle ei meeldinud see üldse, kuid lisas, et ta on vana mees ega tahtnud talle selle väitega haiget teha.
Samal aastal kasvas huvi Rahmaninovi muusika vastu USA-s ja Suurbritannias, kus seda oli oma kontsertidel esitanud Ziloti. Tänu viimase kontaktidele kutsuti Rahmaninov Londonisse – see oli esimene kord, kui helilooja lahkus kodumaalt. London Philharmonic Society korraldatud kontserdil kanti ette sümfooniline fantaasia "Kalju", kaks lugu tsüklist "Fantaasiapalad" (op. 3; 1892) ja prelüüd cis-moll. Kohalik ajakirjandus kiitis küll tema oskusi dirigendi ja pianistina, kuid oli ettevaatlik tema hindamisel komponistina. Sellegipoolest kutsuti ta järgmisel hooajal tagasi, et ta esitaks oma esimese klaverikontserdi.
Uus tulemine
Samal ajal ei olnud kadunud tema kahtlused oma komponeerimisoskustes, mis olid tekkinud pärast 1. sümfoonia ebaõnnestumist. Satinite perekond suutis veenda Rahmaninovi, et ta räägiks tuntud neuroloogi Nikolai Dahliga, kes oli tuntust kogunud innovaatiliste meetodite, sealhulgas hüpnotiseerimisega. Nelja kuu jooksul, 1900. aasta jaanuarist aprillini suutis Dahl taastada helilooja enesekindluse ja soovi pöörduda tagasi komponeerimise juurde.
Uue tõusu lätteteoseks sai tema üks tuntumaid töid, klaverikontsert nr 2 (c-moll, op. 18; 1900–01), mille Rahmaninov pühendas Nikolai Dahlile. Algselt valmisid sellest teine ja kolmas osa, mis kanti ette Ziloti dirigeerimisel ja autori soleerimisel 1900. aasta sügisel. Nii Moskva kriitikud kui ka publik kiitsid teost ning peagi kirjutas Rahmaninov sellele ka puuduva 1. osa. Esimest korda kanti Rahmaninovi 2. klaverikontsert tervikuna ette 1901. aasta 27. oktoobril ning solistiks oli taas helilooja.
pisi|Rahmaninov koos tütar Irinaga (1913) Satini pere abita poleks Rahmaninov majanduslikult ega psühholoogiliselt toime tulnud. Eriti suur abi oli helilooja täditütardest Nataljast ja Sofiast, keda Sergei on hiljem nimetanud oma „arstideks“. Peagi armus ta Nataljasse, kes oli just lõpetanud Moskva Konservatooriumi klaveri erialal, ning pärast mõningast sugulaste vastuseisu abiellusid nad 1902. aasta aprillis. Nende abielu oli õnnelik ja liikus mööda traditsioonilisi radu, nagu tolle aja Venemaal oli kombeks. See tähendas, et Sergei töötas, antud juhul komponeerides ja kontserte andes, ning Natalja hoolitses pere eest. Neil oli kaks last: 1903. aastal sündis Irina ja 1904. aastal Tatjana.
Kohe pärast 2. klaverikontserdi edu kirjutas Rahmaninov oma tšellosonaadi (op. 19; 1901), kantaadi "Kevad" (op. 20; 1902), laulud op. 21 (1902) ja "Variatsioonid Chopini teemale" (op. 22; 1903). Neist viimases oli kahekümne kahele variatsioonile aluseks Frederic Chopini prelüüd c-moll op. 28.
Komponeerimine polnud aga nii tulus, et Rahmaninov oleks saanud end ainult heliloomingust ära elatada. 1904. aastal kutsuti ta Moskva Suurde Teatrisse dirigendiks. Samal aastal sõlmis ta Suure Teatriga viiekuulise lepingu, kuid jäi sinna kaheks aastaks. Rahmaninovi debüüt Suures Teatris Dargomõžski „Russalkaga“ oli menukas. Moskva kriitik Nikolai Kaškin kirjutas: "Võime öelda, et Rahmaninovi saabumine Suure Teatri orkestrisse tõi sellesse uue hingamise." Järgnevatel kuudel dirigeeris ta veel Glinka "Elu tsaari eest", Borodini "Vürst Igorit" ning Tšaikovski "Padaemandat" ja "Jevgeni Oneginit". Kõiki etendusi saatis suur menu.
Juba Moskva Vene Erateatri ajal tõstis ooperite dirigeerimine Rahmaninovi huvi nende kirjutamise vastu. Aastatel 1900–1905 kirjutas ta kaks ühevaatuselist ooperit: "Ihnus Rüütel" ja "Francesca da Rimini", mõlemat dirigeeris esiettekandel Suures Teatris ooperite autor. Praegu esitatakse neid aga vähe, põhjuseks laval teostamatud ideed ja liiga suur kõnedialoogide osakaal. Soov rohkem keskenduda komponeerimisele sundis teda 1905. aastal Suurest Teatrist lahkuma. Selleks, et teda segataks oma töö juures võimalikult vähe, kolis Rahmaninov samal aastal koos perega Dresdenisse. Olulisimad seal kirjutatud teostest on sümfoonia nr 2 (e-moll, op. 27; 1908), klaverisonaat op. 28 (d-moll; 1908) ja sümfooniline poeem "Surnute saar" (op. 29; 1908). Neist viimane on kirjutatud Arnold Böcklini samanimelise maali järgi, kusjuures komponeerimise hetkeks oli Rahmaninov näinud vaid selle mustvalget versiooni. Ta kirjutas hiljem: "Ma ei olnud maali värvidest väga liigutatud. Kui ma oleksin näinud esmalt originaali, poleks ma ilmselt komponeerinud oma "Surnute saart". Mulle meeldib see pilt enam mustvalgena." Soov keskenduda vaid komponeerimisele ei täitunud, põhjuseks rahamured. Seega pidi ta vastu võtma esinemiskutseid. Aastatel 1903, 1906 ja 1908 premeeris Beljajevi ring teda Glinka preemiaga. Kuigi Rahmaninov seda ei tahtnud, pidi ta 1909. aastal Dresdenist lahkuma.
Nagu ikka, veetis ta 1909. aasta suve Ivanovkas, kus valmistus kontserditurneeks Ameerika Ühendriikidesse. Ta kirjutas oma kolmanda klaverikontserdi, mille pühendas Josef Hofmannile. Hofmann oli poola pianist, ainus, keda Rahmaninovi pidas endaga võrdväärseks.
1910. aastaks oli Rahmaninov Venemaa muusikaelu tegelane. Temast oli saanud Vene Muusikaühingu asepresident, Moskva Filharmoonia Ühingu dirigent ja 1909. aastal loodud Vene Muusikakirjastuse kunstiline nõustaja. Kuid muusika oli tolleks hetkeks arenenud atonaalsuse poole, populaarsuse oli saavutanud Aleksandr Skrjabin. Seepärast ebaõnnestus Rahmaninovi kolmanda klaverikontserdi Venemaa esiettekanne 1910. aastal. 1912. aasta lõpus loobus Rahmaninov mõneks ajaks kontsertide andmisest ja sõitis Rooma.
Rasked ajad ja emigratsioon
Kui puhkes Esimene maailmasõda, oli Venemaa ülejäänud maailmast ära lõigatud. Selleks, et rahaliselt toime tulla, pidi Rahmaninov andma kontserte Venemaa kaugemates paikades. Sellele vaatamata andis ta suuri summasid heategevusele. Skrjabin, kellest oli saanud justkui Rahmaninovi rivaal ja kelle muusikat ta mõista ei suutnud, suri ootamatult 1915. aastal. Rahmaninov andis tema mälestuseks kontserdi, kus mängis Skrjabini teoseid.
1917. aastaks oli Venemaa jõudnud olukorda, kus rubla väärtus kukkus kiiresti ja pidevalt, toitu nappis, haavatud sõdureid oli igal pool. Maapiirkondades olid sagedased ülestõusud ja rünnakud maaomanike vastu. Rahmaninovid elasid sel suvel Ivanovkas, kuid lahkusid sealt peagi Krimmi. Oktoobrirevolutsiooni elasid nad kartlikult üle Moskva korteris. Samal ajal lõpetas Ajutine Valitsus tegevuse, elektrivooluga varustamine katkestati ning rüüstamisest ja röövimisest sai tavaline nähtus.
Sellises olukorras sai ta esinemiskutse Rootsi, mille ta kõhklemata vastu võttis. Kuigi Rahmaninov pidi seal andma kümme kontserti, jäi ta Stockholmi vaid mõneks päevaks. Seejärel emigreerus ta Kopenhaagenisse, kus teda aitasid kohalikud venelased. Rahmaninov soovis küll olukorra paranedes naasta Venemaale, kuid tegelikult ei külastanud ta oma sünnimaad enam kunagi. Loomingulise kriisi tõttu ei suutnud ta midagi kirjutada kuni 1926. aastani, mil valmis neljas klaverikontsert (op. 40; 1926). Üldse kirjutas ta pärast 1917. aastat ainult kuus teost.
Kopenhaagenis olles pakuti Rahmaninovile peadirigendi kohta Bostoni Sümfooniaorkestris. Sellest helilooja algselt keeldus, talle ei olnud meeltmööda kohustus anda 110 kontserti 30 nädala jooksul. Peale selle oli tema inglise keele oskus kehv. Olude sunnil pidi ta peagi oma otsust muutma ja 1918. aastal asus ta teele USA-sse. Tõsi, Bostoni Sümfooniaorkestri pakkumist ta vastu ei võtnud. Ameerikas kohtus ta oma vanade sõprade, viiuldajate Fritz Kreisleri ja Efrem Zimbalisti ning pianisti Josef Hofmanniga. Viimane soovitas Rahmaninovi oma agendile, kellega helilooja sõlmiski lepingu 36 kontserdiks 15 linnas.
pisi|Sergei ja Natalja Rahmaninovi haud [[Kensico kalmistu|Kensico kalmistul New Yorgi lähistel]] 1924. aastal oli Rahmaninovil taas võimalus saada Bostoni Sümfooniaorkestri peadirigendiks, kuid tema asemel valiti Sergei Kussevitski, kelle naine oli just orkestrile annetanud suure rahasumma. Kohast ilmajäämisele vaatamata ja erinevalt valdavast osast Venemaalt Oktoobrirevolutsiooni aegu USA-sse emigreerunud venelastest teenis Rahmaninov piisavalt palju, et oma eluga toime tulla. Veelgi enam: ta sai lubada endale sellist luksust nagu ülikondi parimatelt inglise rätsepatelt ning kalleimaid ja uusimaid autosid. Aastatel 1932–1939 elas ta suviti Šveitsis Luzerni järve äärses Senari villas (villa nimi tuleneb Sergei, tema naise Natalja ja perekonnanime Rahmaninovi algustähtedest). Majanduskriisi ajal, mil inimesed, kes teenisid aastas 3000 dollarit, olid selle üle õnnelikud, ning viiekäiguline roog maksis restoranis üks dollar ja 25 senti, oli Rahmaninovi aastane sissetulek 135 000 dollarit.
Pidev reisimine ja kontsertide andmine olid Rahmaninovi tervist kurnanud juba 1930. aastatel, seepärast käis ta end Baden-Badenis ja Aix-les-Bains's ravimas. 1940. aastatel halvenes tema tervis aga kiiresti, mistõttu pidi ta hakkama võitlema oma suitsetamis- ja kohvisõltuvusega. Veebruaris 1943 andis Rahmaninov oma viimase kontserdi. Samal ajal avastati tal kopsukelmepõletik ja närvivalu, pärast seda aga vähk.
Sergei Rahmaninov suri 28. märtsil 1943, mõni päev enne oma 70. sünnipäeva.
Looming
Rahmaninovi muusikat iseloomustab mitmekesisus nii žanride kui ka helikeele poolest. Ta on kirjutanud muusikat sooloklaverile, klaverikontserte, sümfoonilisi teoseid, oopereid, koorimuusikat, laule ja romansse. Tema muusikas on palju lüürilisi varjundeid: õrnust, nukrust, mõtisklust, leebust ja hellust, kuid ka tormilisi tundepuhanguid. Tema muusika kandub sageli ühest äärmusest teise.
Nagu paljud romantikud, pööras ka Rahmaninov erilist tähelepanu meloodiale, mida ta pidas muusika hingeks. Ta on öelnud: "Meloodia, see on kogu muusika põhialus, sest täiuslik meloodia sisaldab ja kutsub ellu ka harmoonilise kujunduse. Meloodiline leidlikkus selle sõna kõige paremas mõttes on helilooja peamine eesmärk." Rahmaninovi meloodiad on voolavad, lainetavate tõusude ja langustega ning väga emotsionaalsed.
Nagu paljude romantikute, on ka Rahmaninovi muusikat mõjutanud kohalikud rahvaviisid. Rahmaninov reeglina vene meloodiaid otseselt ei laena, vaid kirjutab nende eeskujul. Üksikuteks eranditeks on klaveripalad neljale käele (op. 11; 1894) ja kolm vene laulu (op. 41; 1927).
Erilisel kohal Rahmaninovi muusikas on kirikukellad, mis tema enda sõnutsi domineerisid kõikides vene linnades, mida ta tundis: Novgorodis, Kiievis, Moskvas. "Nad saadavad iga venelast lapsepõlvest hauani ja ükski helilooja ei saa nende mõju eest põgeneda." Kirikukellasid on Rahmaninov imiteerinud näiteks 2. klaverikontserdi alguses, prelüüdis cis-moll (op. 3, nr 2), Ges-duur (op. 23, nr 10), C-duur (op. 32, nr 1), a-moll (op. 32, nr 8) ja gis-moll (op. 32, nr 12) ning "Kellades" (op. 35, 1913).
Kammermuusika
Kammermuusikat kirjutas Rahmaninov suhteliselt vähe ja eranditult noores eas (viimane teos valmis aastal 1901). Tema kuulsaim kammermuusikateos on tšellosonaat (op. 19; 1901), mille Rahmaninov pühendas tšellistile Anatoli Brandukovile. Helilooja ise seda teost nii nimetada ei soovinud, sest see alavääristab klaveripartiid, mis tegelikult on tšelloga võrdväärne. Seepärast kasutatakse tihti ka pealkirja "Sonaat g-moll tšellole ja klaverile". Kammermuusikateostest on tuntud veel kaks keelpillikvartetti, kaks klaveritriot "Trio élégiaque" ning "Prelüüd ja Danse orientale" tšellole ja klaverile (op. 2; 1892).
Klaverimuusika
Rahmaninovi tuntuimad teosed sooloklaverile on tema prelüüdid. 1903. (op. 23) ja 1910. (op. 32) aastal välja antud prelüüdid hõlmavad kõiki helistikke peale cis-molli, mida Rahmaninov kasutas juba oma prelüüdis op. 3, nr 2. Suhteliselt rahulikele ja lüürilistele paladele (nt op. 32 nr 5 G-duur) on helilooja vastandanud kirglikud ja dramaatilised teosed (nt op. 23 nr 5 g-moll). Rahmaninovi klaverimuusika hulka kuuluvad veel "Etüüd-pildid" ("Ètudes-tableaux") op. 33 (1911) ja 39 (1916–1917), kaks sonaati, "Muusikalised momendid" ("Moments musicaux") ja transkriptsioonid. Tema viimane klaveriteos on 1931. aastal komponeeritud variatsioonid Corelli teemale, mille 20 variatsioonile on aluseks teema itaalia helilooja "Sonaadist viiulile, kontrabass-vioolale ja klavessiinile" (op. 5, nr 12). Corelli ise oli selle teema laenanud tuntud meloodiast "La Folia".
pisi|Rahmaninov Ivanovkas 3. klaverikontserdi kallal töötamas (1910)
Kasutajadatagrammi protokoll
UDP võimaldab IP-aadressiga kirjeldatud otspunktide vahele luua olekuta ühendusi ehk UDPl ei ole erinevalt TCPst selgelt eristatavaid olekuid "suletud", "ühendamisel", "ühendatud". Kuna ühenduse olekut ei kontrollita, peab UDP kasutama best-effort põhimõtet ehk paketi väljasaatmise järel loodetakse, et see jõuab kohale. Kui pakett mingil põhjusel kohale ei jõua, ei ole saatjal võimalik seda protokolli tasemel tuvastada ja seetõttu ei toimu ka automaatset paketi uuestisaatmist.
UDP ei kontrolli paketi kohalejõudmist. Samuti ei nummerda UDP saadetud pakette, mis tähendab, et paketid võivad sihtpunkti jõuda suvalises järjekorras ja neid ei ole võimalik hiljem protokolli tasemel järjestada. Samuti ei ole võimalik tuvastada, kas mingist paketist jõuab sihtpunkti mitu koopiat. UDP ei tuvasta ka ummikuid ega piira sellest tulenevalt saadetavate andmete mahtu (erinevalt TCPst).
Sergei Rahmaninov
Orkestrimuusika
Rahmaninov kirjutas viis teost klaverile ja orkestrile: lisaks neljale kontserdile veel "Rapsoodia Paganini teemale" (op. 43; 1934). 24-osalise topeltvariatsiooni aluseks on Niccolò Paganini "Kapriis nr 24, a-moll" ja "Dies Irae" teema. Klaverikontsertidest on kuulsamad teine (op. 18; 1901) ja kolmas (op. 30; 1909), neist viimane just eriti oma tehnilise keerukuse poolest. Orkestriteostest on tuntud veel kolm sümfooniat, kantaat "Kevad" (op. 20; 1902), koorisümfoonia "Kellad" (op. 35; 1913) ning Rahmaninovi viimaseks jäänud teos "Sümfoonilised tantsud" (op. 45; 1940).
Kasutajadatagrammi protokoll
UDP ei paku saadetud andmetele konfidentsiaalsust ega terviklikkust. UDP-protokoll ei krüpteeri andmeid ehk paketi sisu on andmeside pealtkuulajale kergelt loetav. UDP ei taga, et algpunkti ja sihtpunkti vahel andmeid sihiteadlikult ei muudeta (vahendajarünne). Küll aga sisaldab UDP kontrollsumma arvutamist võimalike ülekandevigade tuvastamiseks.
Sergei Rahmaninov
Vokaalmuusika
Rahmaninov kirjutas vähesel määral teoseid koorile, neist kuulsaimad on „Püha Johannes Krisostomuse liturgia" (op. 31; 1910) ja "Koguöine jumalateenistus" (op. 37; 1915). Rahmaninov puutus ortodoksi kiriku muusikaga kokku juba lapsepõlves ja selle mõjusid on tunda tema teisteski teostes. Samas iseloomustavad Rahmaninovi koorimuusikat veel meloodilisus ja rütmilisus.
Kasutajadatagrammi protokoll
UDP levinumad kasutusalad on sellised, kus kõigi pakettide kohalejõudmine ei ole oluline, andmeside madal latents (sihtpunkti jõudmise aeg) on tähtis või transpordikihist kõrgemal olev protokoll implementeerib ise pakettide uuestisaatmise ja järjestamise.