cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Korsett
Ehitus
Korsette hoiab koos nöörimine, mis on tavaliselt seljal. Nööride pingutamise või lõdvendamisega kaasneb korseti jäikuse muutumine. Olenevalt soovitud efektist ja ajaperioodist, saab korsette nöörida ülevalt alla, alt üles või mõlemat pidi, kasutades kahte keskel kokku saavat nööri. Viktoriaanlikul korseti õitseajal pingutas jõuka naise korsetti tema teenija, härrasmehe korsetti pingutas toapoiss. Viktoriaanlikel korsettidel oli ka esiava, mis suleti nööpide või konksudega. Kui korsetti kanti lõdvalt, oli võimalik korsetti seljast võtta ja selga panna nöörimist muutmata, kasutades esiava. Enesenöörimine on tihenöörimise puhul, mida nimetatakse ka pihatreeninguks, keeruline. Tihenöörimine püüdleb piha kaotamise poole. Korsett ja pihiknöörimine muutus klassimärgiks; naised, kes ei olnud võimelised teenijaid pidama, kandsid sageli eest nööritud pihikuid.
Mugavus
püsti|pisi|[[Röntgenipilt korsetti kandvast naisest]] Minevikus kanti naiste korsetti kerge pluusi – pestavast materjalist käisteta dekolteeritud kleidi – all. See imas endasse higi ning hoidis korseti ja pealiskleidi puhtana. Tänapäeval kantakse alussärki või korseti sisekatet.
Mõõdukas nöörimine ei sega liikuvat tegevust. 19. sajandi teisel poolel, kui korseti kandmine oli tavaline, olid olemas spetsiaalselt disainitud spordikorsetid, mida kanti rattaga sõites, tennist mängides ja ratsutades.
Talje vähendamine
Kui kanda tihedalt nööritud korsetti pikema aja jooksul ehk kasutada tihenöörimist, õpivad mehed ja naised taluma äärmuslikku piha ahenemist ning lõpuks vähenevad nende loomuliku talje mõõtmed. Kuigi väikesekasvulised naised on võimelised saavutama absoluutarvudes väiksemat pihamõõtu, on suurema rasvakihiga naised võimelised taljemõõtmeid vähendama suurema protsendi võrra. Mitmete tihenöörijate unistus oli saavutada talje ümbermõõt 41 ja 43 cm. Mõni läks nii kaugele, et oli võimeline hingama ainult kopsude ülemise osaga, mis põhjustas kopsude alumise osa täitumise limaga. Selle sümptomid on näiteks kerge, aga pidev köha ja hingeldamine. Kuni 1998. aastani esitas Guinnessi rekordite raamat väikseima talje omanikuna Ethel Grangeri, kelle talje ümbermõõt oli 33 cm. Pärast 1998. aastat muutus kategooria "väikseim elava inimese talje" ning tiitel läks Cathie Jungile, kelle vööümbermõõt oli 38 cm. Ka teised naised, näiteks Polaire, on saavutanud selliseid tulemusi. Need juhtumid on ekstreemsed. Korsetid olid ja on disainitud keha toetama, võttes arvesse keha liikumisvabadust.
Ajalugu
pisi|Korsetikauplus. Boulevard de Strasbourg, [[Pariis. Foto: Eugène Atget, 1912]]
Korseti leiutajaks on ekslikult peetud Prantsuse kuninga Henri II naist Caterina de' Medicit, kes jõustas paksude pihtade keelu oma õukonnas 1550. aastatel. Pea 350 aastat oli naiste peamine tugivahend vaalaluust või metallist ribidega nööritav korsett. Teised uurijad on leidnud tõendeid korseti kasutamisest varasel Kreetal. Korsett on läbi teinud mitmeid muutusi. Algselt, 16. sajandil, tunti seda kui "kehadepaari". Korsett oli tollal lihtne pihik, mida jäigastasid pilliroost või vaalaluust ribid. Jäigastav riba, mis valmistati luust, sarvest, vaalaluust, metallist või elevandiluust, toetas korsetiesise keskosa. Tihti nööriti seda tagant ning alguses oli see riideese mõeldud aristokraatiale. Terminit "toed" kasutati üldiselt 17. ja 18. sajandil. 17. sajandil lisati taljepiirkonnale klapid.
Toed arenesid 18. sajandil, kui kasutati rohkem vaalaluud ja riideesemes kasutati rohkem ribisid. Ka tugede kuju muutus. Kuigi toed olid eest madalad ja laiad, võisid nad seljal ulatuda õla ülaosani. Toed võisid olla nii paelteta kui ka õlapaeltega. Tugede paelad kinnitati tavaliselt tagant ja seoti kinni ette.
18. sajandi tugede eesmärk oli toetada büsti ja anda kehale moodne koonusekujuline kuju, samal ajal õlgu taha tõmmates. Tollal tugevdati öösid õmblustega ning need ei asetsenud kohakuti, vaid nihkega. Selline ööside paigutus võimaldas tugesid nöörida spiraalides. Toe nööri üks ots sisestati ja seoti alumisse öösi, teine ots tõmmati läbi toe ööside ja pingutati pealt. Toed ei olnud mõeldud tihenöörimiseks. Kõikidest sotsiaalsetest gruppidest naised kandsid tugesid.
Algselt olid korsetid tepitud vestid, mida prantsuse naised kandsid alternatiivina jäikadele korsettidele. Need olid tepitud linast, nööritud eest ning ilma ribideta. See riideese oli mõeldud mitteametlikel üritustel kandmiseks, tugesid kanti ametlike kohtukleitidega. 1790. aastatel hakkasid toed moest välja minema. See areng vastas Prantsuse revolutsiooniga kaasnenud muutustele ja uusklassitsistliku kleidistiili tulekule. Huvitav on see, et korsette hakkasid kandma mehed, dändid. Selline mood püsis kuni 1840. aastateni, kuid pärast 1850. aastaid hakkasid korsette kandvad mehed väitma, et kannavad neid "seljavalu" vastu.
1820. aastatel muutus mood taas ning piht muudeti madalamaks, peaaegu loomulikku asendisse. Korsette hakati valmistama rohkema polstri ja ribidega. Mõned naised tegid endale ise korsetid, teised ostsid. Korsetid olid ühed esimestest masstoodetud naiste riietusesemetest. 1840. aastatel hakati korsettidele lisama rohkem ribisid. 1850. aastateks olid muutunud populaarseks terasribid.
Metallist ööside tulekuga sai võimalikuks tihenöörimine. Muutus ööside asetus. Öösid asusid seljal teineteisega kohakuti. Eest kinnitati korsett metallist jäiga ribaga. Korsetid olid enamasti valged. 1850.–1860. aastatel olid korsetid lühemad kui 19. sajandi korsetid 1840. aastateni. See oli põhjustatud muutustest naistemoe siluetis. 1850. ja 1860. aastatel kanti krinoliini. Pärast 1860. aastaid hakkas krinoliin moest kaduma ning korsetid muutusid pikemaks, et vormida alakõhtu.
Kuningas Edwardi ajal võeti kasutusele sirge esiosaga korsett. See korsett oli eest sirge ning tagant jõulise kaarega, mis lükkas ülakeha ette ja istmiku välja. Sellist stiili kanti aastatel 1900 kuni 1908. Kõige pikemaks muutus korsett 20. sajandi alguses. Alguses ulatus pikk korsett büsti alt reie ülaosani. Oli olemas ka pika korseti stiil, mis algas büsti alt ning nõudis rinnahoidja kandmist. Selline stiil pidi täiendama uut siluetti. See stiil oli ribivaba, lähemal tänapäevasele naistevestile, kui traditsioonilisele korsetile. Pikk korsett hüljati Esimese maailmasõja ajal.
Korsett kadus Euroopas ja Põhja-Ameerikas moest 1920. aastatel ning see asendati naistevestide ja rinnahoidjatega, kuid jäi alles kui kostüümiese. Algselt pesuese, on korsett saanud populaarseks pealisriietusena fetiši, BDSM-i ja gooti subkultuurides. Fetiši ja BDSM-i puhul pannakse rõhku tihenöörimisele ning mitmed korsetitootjad varustavad fetišiturgu.
Väljaspool fetišikogukonda kannavad ajalooliste riiete entusiastid tugesid ja korsette koos ajaloolise moega ja vastavalt nende algsele otstarbele figuuri kujundada. Sel juhul toimib korsett pigem aluspesuna. Kogenud korsetivalmistajad on võimelised tegema koopiaid ajaloolistest korsetivormidest ja disainima uusi stiile.
1940. aastate lõpus ja 1950. aastate alguses leidis pihapigistaja kujul aset põgus korseti taassünd. Pihapigistajat kasutati liivakellafiguuri saavutamiseks Christian Diori "New Looki" eeskujul. Haute couture moe kandmine oli pihapigistajaga piiratud ning enamik naisi jätkas naistevesti kandmist. Taassünd oli põgus, kuna "New Look" pani aluse palju vähem dramaatilise kujuga siluetile.
1980. aastatest peale on korsett teinud läbi mitmeid perioodilisi taassünde, mis kõik on alguse saanud haute couture ' ist ning vaikselt imbunud peavoolu moodi. Taassündides on korsetti kasutatud pigem üleriide osana. Tugevaim taassünd toimus 2001. aasta sügise moekollektsioonides, mis kattus filmi Moulin Rouge! linastumisega. Filmi kostüümide seas oli palju korsette, mis olid filmis esitatud ajastule omased. Teine moeliikumine, mis tekitas taas huvi korsettide vastu, on Steampunki-kultuur, mis rakendab hilisviktoriaanlikku moodi uuel viisi.
Eritüübid
On olemas mõned eri tüüpi korsetid ja korsetilaadsed seadmed, mis kasutavad ribisid.
Korsettkleit
Korsettkleit on pikk korsett. Korsettkleit on nagu tavaline korsett, aga see on piisavalt pikk, et katta jalad osaliselt või täielikult. Kuna see näeb välja nagu kleit, siis on talle antud ka selline nimetus. Korsettkleiti kandval inimesel on raskusi treppidest üles ja alla kõndimisega ning jäikade ribide tõttu ei ole ta võimeline istuma.
Teist tüüpi korsettkleite loovad mõned üksikud tänapäevased korsetivalmistajad unikaalseks kõrgmoeks. Need uudsed stiilid on nii toimivad kui ka moekad ja on disainitud dramaatilise välimuse juures mugavaks kandmiseks.
Kaelakorsett
Kaelakorsett on teatud tüüpi rühikrae, milles on kasutatud tugesid. Seda ei peeta tavaliselt päris korsetiks.
Anne Valmas
Haridus- ja töökäik
Anne Valmas lõpetas Tartu Riikliku Ülikooli 1965. aastal ja töötas pärast seda raamatukogunduse ja bibliograafia erialal mitmes raamatukogus.
1997. aastal kaitses ta Tallinna Pedagoogikaülikoolis magistritöö (teadusmagister) teemal "Eesti raamat paguluses: kirjastustegevus ja kultuuritaust" (juhendaja Mare Lott).
2003. aastal kaitses ta Tallinna Pedagoogikaülikoolis samal aastal ilmunud kaheköitelise doktoritöö "Eestlaste kirjastustegevus välismaal 1944–2000" (juhendaja Mare Lott).
Ta on töötanud bibliograafina Tallinna Tehnikaülikooli raamatukogus ning osalenud Eesti Rahvusraamatukogu väljaarendamises teenindusdirektori ning kultuuri- ja kunstiosakonna juhatajana.
1989. aastal asus ta tööle Teaduste Akadeemia Raamatukogus, praegu Tallinna Ülikooli Akadeemiline Raamatukogu, kus ta töötas direktorina aastail 1998–2003, väliseesti kirjanduse osakonna juhatajana ja teadurina. Alates 2008. aastast juhatas ta Tallinna Ülikooli Akadeemilise Raamatukogu väliseesti kirjanduse keskust.
Ta osales ka Väliseesti arhiivide töörühma ja Rahvuskaaslaste programmi arhiivikomisjoni ning Eesti Pedagoogika Arhiivmuuseumi ja Harju Maakonnaraamatukogu nõukogude töös ning oli Eesti raamatukoguhoidjate biograafilise andmebaasi peatoimetaja.
Mart Luik
pisi|Mart Luik 2021. aasta Arvamusfestivalil Mart Luik (sündinud 7. novembril 1970 Tallinnas) on eesti ajakirjanik, meediategelane ja poliitik, alates 2022. aastast Eesti Rahvusringhäälingu juhatuse liige.
Kõrgusparandus
pisi|Vokaali kõrgusparandus|440x440px pisi|Kõrgusparandus, kasutades Auto-Tune seadet. Punane (alumine) joon tähistab signaali enne kõrgusparandust ja must (ülemine) joon näitab signaali, millele on rakendatud kõrgusparandust, et saavutada D3 noot.|440x440px Kõrgusparandus (inglise keeles pitch correction) on audiosignaali intonatsiooni (helikõrguse) muutmine nii, et kõik noodid on võrdselt tempereeritud (näiteks nootide helikõrgused klaveril). See saavutatakse tavaliselt audiotarkvara või elektroonist seadet kasutades. Kõrgusparanduse seadmed saavutavad helikõrguste muutmise nii, et see ei mõjuta heli teisi parameetreid (näiteks tämber, helivaljus ning tempo). Kõrgusparandus esmalt tuvastab audiosignaali helikõrguse ning seejärel arvutab ja muudab audiosignaali vastavalt soovitud muutusele. Kõige rohkem kasutatakse kõrgusparanduse seadmeid levimuusikas ja lauluhääle helikõrguse parandamises.
Mart Luik
Ta lõpetas 1989. aastal Tallinna 2. Keskkooli ning 2010. aastal Tartu Ülikooli ajakirjanduse ja suhtekorralduse erialal. 2021. aastal omandas Media Leadership ärijuhtimise magistrikraadi (MBA) University of Cumbria 's.
Kõrgusparandus
Ajalugu
Enne kõrgusparanduse leiutamist pidi solisti hääle helikõrguse parandamiseks terve laulu või sobimatu osa uuesti salvestama. Samuti ei saanud enne kõrgusparanduse seadmeid reaalajas parandusi teha. Mõnikord on see vajalik näiteks kontsertidel, et kiiresti muuta "möödalaulmine" õigeks. Küll aga kasutati laulu järgi suu liigutamist, kui esineja ei saanud piisavalt hästi laulda.
Mart Luik
Töökäik
pisi|Mart Luik 2000. aastal
Kõrgusparandus
Ajalugu
Kõrgusparandus oli suhteliselt tundmatu enne aastat 1997, kui tuli turule Antares Audio Technology automaatse häälestamise (Auto-Tune) kõrgusparanduse seade. See asendas varasema aeglase ja vaevarikka stuudiosalvestuse meetodi uue ja efektiivse moodusega, millel oli võimekus reaalajas helikõrgust parandada. Seda kasutati hiljem ka erinevatel esinemistel.
Kõrgusparandus
Kõige tavalisem kõrgusparanduse kasutusvaldkond on solisti hääle helikõrguse parandamine vale helikõrgusega nootidel. Kõrgusparandus kiirendab tööd laulude salvestamisel, sest niiviisi ei pea iga kord kehvemat osa uuesti salvestama, vaid saab seda teha vastavate seadmetega. Kõrgusparandust saab rakendada ka näiteks muusikaintrumentide helikõrguste parandamiseks.
Loomingulise efekti lisamine
Paljud artistid lisavad salvestusele kõrgusparanduse abil erinevaid efekte, mis muudab popmuusika veelgi mitmekesisemaks.
Harmooniate loomine
Kuna kõrgusparanduse abil saab helisignaali kõrgust muuta, siis kasutatakse seda ka harmooniate loomiseks. Sedasi ei pea artist mitu korda erineva helikõrgusega laulma, vaid piisab ühest salvestusest, mida saab kõrgusparanduse abil kohandada vastavalt soovile.
Kriitika
Kui kõrgusparandus muutus populaarsemaks, hakati seda liiga palju kasutama ning selle maine polnud eriti hea. Stuudiotes kasutati salaja kõrgusparandust, samal ajal väites, et seda ei tehta. Oli mitmeid arvamusi, et automaatne kõrgusparandus hävitab muusika ning lauluoskus pole enam nii eriline. Kui kõrgusparandust kasutada hästi, siis pole aru saadagi, et seda oleks kasutatud, kui aga seda teha rutakalt ja kehvemini, on hästi aru saada. Seetõttu kehvem kasutamine tekitas kõrgusparandusele halba mainet, aga professionaalne kasutamine seda mainet ei tõstnud.
Mart Luik
Töökäik
2015–2017 oli ta Tallinna Sadama nõukogu liige.
Juhtinud tele- ja raadiosaateid, s.h saadet "Risttuli" ja "Keskpäevatund". Avaldanud hulgaliselt artikleid.
24. maist 2021 kuni 31. maini 2022 Tallinna ettevõtlusdirektor.
17. mail 2022 valis ERR-i nõukogu Mart Luige ERR-i juhatuse liikmeks, tema ametiaeg algab 1. juunil.
2022. aasta suvel asutas SLAVA Ukraina restorani ja kohviku.
Poliitiline tegevus
Kandideeris 2017. aastal IRL-i Haabersti esinumbrina Tallinna linnavolikokku ja osutus valituks. Sama aasta novembris valiti Tallinna linnavolikogu aseesimeheks. IRL-i Tallinna piirkonna säravaim uustulnuk 2017.
On olnud Erakond Isamaa juhatuse liige ja Tallinna linnavolikogu Isamaa fraktsiooni juht.
Kaks aastat järjest on olnud enim küsimusi esitav Tallinna linnavolikogu liige.
Ühiskondlik tegevus
Mart Luik on 1998. aastast Sihtasutuse Tallinna Poistekoor nõukogu liige.
Eesti Vabariigi reservohvitser nooremleitnandi auastmes.
Muu
Mart Luik on abielus ja tal on neli last.
Tegeleb pikamaajooksuga, on läbinud kokku 50 pool- ja täismaratoni.
Gröönimaa ja Euroopa Liidu suhted
pisi|Gröönimaa ja Euroopa Liidu asend Gröönimaa on Euroopa Liidu liikmesriigi Taani koosseisu kuuluv omavalitsuslik ala, millel on seetõttu Euroopa Liiduga eriline seos.
Kaubandus
Aastal 2010 ulatus Gröönimaa eksport Euroopa Liitu 331 miljoni euroni (92,7% kogu Gröönimaa ekspordist) ning Euroopa Liidust imporditi 614 miljoni euro eest (68,9% kogu impordist). Eksport koosnes peamiselt toidust ja elusloomadest (89%) ning import sisaldas mineraalkütuseid, määrdeaineid (ja seotud tooteid), masinaid ja transpordivarustust (kokku 47%). Kui Euroopa Liit on Gröönimaa jaoks peamine kaubanduspartner, siis Euroopa Liidu jaoks on Gröönimaa alles 103. kaubanduspartner.
2009. aastal keelas Euroopa Liit hülgenahkade impordi, põhjendades seda julmusega loomade vastu, kuid tegi erandi Gröönimaa ja Kanada inuittide kogukondadele, et kaitsta nende elulaadi. Keeld lubab vaid väiksemahulist jahti populatsiooni kontrollimiseks ja piirkondlikuks ringluseks – toodangu Euroopa Liitu jõudmine ei ole lubatud. Keeld vihastas neid polaarjoone lähedal elavaid kogukondi, kes sõltuvad suuremahulisest hüljeste küttimisest.
Staatus Euroopa Liidus
Тänu oma sidemetele Taaniga kuulub Gröönimaa Euroopa Liidu ülemeremaade ja -territooriumide hulka. Selle tulemusena on Gröönimaal assotsiatsioonilepingute kaudu mõningane seotus liidu siseturuga. Gröönimaa kuulub ka Euroopa Liidu ühise tollitariifi alla, kuid mittediskrimineerivalt on lubatud nõuda ka tollimaksu. Gröönimaa kodanikud on Taani kodakondsuse kaudu ka Euroopa Liidu kodanikud. Ülemeremaade ja -territooriumide kodanikele võib anda õiguse osaleda Euroopa Parlamendi valimistel, sõltuvalt nendega seotud liikmesmaade poolt määratletud tingimustest ja kooskõlas Euroopa Ühenduse õigusega.
Kuni 2006. aastani liikus Euroopa Liidu poolt Gröönimaale antav raha (42,8 miljonit eurot aastas) nendevahelise kalanduslepingu kaudu. Vahemikus 2007–2013 annab Euroopa Liit 25 miljonit eurot väljaspool kalandust. Pärast 1985. aastal Euroopa Liidust lahkumist (vt altpoolt) on Gröönimaa saanud abi ligikaudu samas mahus kui varem saadi raha liidu struktuurifondidest (õigus millele kaotati liidust välja astumise tõttu). See võrdus umbes seitsme protsendiga Gröönimaa eelarvest. Kalanduslepingu kaudu makstud summa oli selle eest, et liidu alused kalastasid Gröönimaa vetes ning selleks, et aidata ümber struktureerida Gröönimaa kalalaevastikku. Kuid Euroopa Kontrollikoda tühistas selle lepingu, kuna leiti, et Euroopa Liidu poolt makstav summa oli püütava kalade kogusega võrreldes liiga kõrge.
Väljaspool Euroopa Liitu
Gröönimaa liitus 1973. aastal koos Taaniga selleaegse Euroopa Majandusühendusega. Kuid pärast 1982. aastal toimunud referendumit, kus 53% hääletas ühendusest lahkumise poolt (pärast vaidlust kalastusõiguste üle), astuti 1985. aastal ühendusest välja. Gröönimaa leping vormistas ühendusest välja astumise.
Kuigi on väga väike tõenäosus selle realiseerumiseks, on spekuleeritud, et Gröönimaa võib kaaluda Euroopa Liitu astumist. 2007. aasta 4. jaanuaril tsiteeris Taani päevaleht Jyllands-Posten endist Taani Gröönimaa ministrit Tom Høyemit, kes ütles: "Ma ei üllatuks, kui Gröönimaast saaks taas Euroopa Liidu liige ... Euroopa Liit vajab akent Arktikasse ning Gröönimaa ei saa üksi hallata Arktika ülisuuri võimalusi." Islandil aastatel 2008–2012 olnud majanduskriisi valguses on selleteemaline arutelu taas käivitunud.
Gröönimaa Ülikooli teadlane Damien Degeorges ennustab, et Gröönimaa kuulutab tänu loodusvarade buumile välja iseseisvuse Taanist ning et Gröönimaa liitub ühe inimpõlve jooksul Euroopa Liiduga. See võib koguda Gröönimaale tuge rahvusvahelistes suhetes, toetada haridussüsteemi ning lisada ka majanduslikku kindlust. Kuigi ühest liidust on kord lahkutud, on tema ennustuste järgi uus põlvkond pragmaatilisem ja Gröönimaa loodusvarad tähendavad seda, et kalandusvaidlused Euroopa Liiduga ei ole enam nii suur probleem. Degeorges ei ole küll välja käinud konkreetset aega, kuid tema hinnangul juhtub see tõenäolisemalt 20–30 aasta jooksul. Gröönimaa võimalusi suurendaks ka Islandi astumine Euroopa Liitu.
NSV Liidu ministeeriumite loend
NSV Liidu ministeeriumite loend on loetelu NSV Liidu ministeeriumitest ja valitsusasutustest aastatest 1946–1991.
Tonengo
Tonengo on vald Itaalias Piemonte maakonnas Asti provintsis.
Tonengo kõrgus merepinnast on keskmiselt 430 meetrit. Asustus­tihedus on keskmiselt inimest ruutkilomeetri kohta.
Tšehhoslovakkia lagunemine
Tšehhoslovakkia lagunes 1. jaanuaril 1993 Tšehhiks ja Slovakkiaks.
Et jagunemine toimus rahumeelselt, on seda kutsutud ka Sametlahutuseks, mis viitab kommunistliku valitsuse veretule lõpule Tšehhoslovakkias 1989. aastal, mida on kutsutud Sametrevolutsiooniks.
1918. aastal kohtusid Pittsburghis tšehhide ja slovakkide esindajad, nõustudes looma ühise Tšehhoslovakkia riigi, kus mõlemal rahvusel pidi olema oma võrdne riik, kuna arvati, et kahe eraldi riigina oleks neil raske vastu seista naabritele – Saksamaale, Austriale ja eriti Ungarile. Kuid hilisem tšehhist president Edvard Beneš soovis luua ühtsema Tšehhoslovakkia. Mõnedele slovakkidele ei olnud see meele järele, ning päev enne kui natsionaalsotsialistlik Saksamaa okupeeris Tšehhoslovakkia, kuulutati välja Slovaki Vabariik. Pärast teise maailmasõja lõppu sai sellest taas – seekord kommunistliku – Tšehhoslovakkia osa.
Praha kevade ajal 1968. aastal tahtis uus Tšehhoslovakkia Kommunistliku Partei peasekretär, slovakk Alexander Dubček, slovakkidele rohkem autonoomiat, ning otsustas Tšehhoslovakkiast teha föderatiivse vabariigi. Kuid peale tema tagandamist otsustas "normaliseerimisperioodi" ajal uus peasekretär Gustáv Husák (kes oli aga ka ise slovakk) suurendada Praha keskvõimu. See suurendas pärast kommunismi lõppu separatismi kasvu. Peale kommunistide ei olnud ükski partei populaarne korraga nii Tšehhis kui ka Slovakkias ja peale Dubčeki ja Tšehhoslovakkia president Václav Haveli ei leidunud poliitikut, kes oleks olnud populaarne teises vabariigis.
1991. aastaks oli Tšehhi SKP inimese kohta 20% suurem Slovakkia omast. Jaanuaris 1991 lõppes Tšehhi eelarvest Slovakkiale raha saatmine.
Paljud tšehhid ja slovakid soovisid föderaalse Tšehhoslovakkia jätkumist, kuid mõned tähtsamad slovakkide parteid soovisid nõrgemat föderatsiooni, ning Slovakkia Rahvaerakond soovis täielikku iseseisvust. Järgnevatel aastatel oli Tšehhi parteidel väike või olematu tähtsus Slovakkias, ja vastupidi. Slovakid soovisid endiselt rohkem detsentraliseerimist.
5.-6. juunil 1992 toimusid nii Tšehhoslovakkia Föderaalassamblee kui ka Tšehhi ja Slovakkia Rahvanõukogude valimised. Tšehhi peaministriks valiti Václav Klaus, kes soovis kas rohkem tsentraliseeritud valitsust või kahte iseseisvat riiki. Slovakkia Rahvanõukogu valimised võitis aga Liikumine Demokraatliku Slovakkia eest eesotsas Vladimír Mečiariga, kes soovisid konföderatsiooni. Nõupidamised algasid juunis 1992. 17. juulil 1992 võttis Slovakkia parlament vastu Slovakkia iseseisvusdeklaratsiooni. Kuus päeva hiljem Bratislavas toimunud kohtumisel nõustusid Klaus ja Mečiar Tšehhoslovakkia laiali saatma. Tšehhoslovakkia president Václav Havel, kes oli lagunemise vastu, läks erru. Septembris 1992 toimunud küsitlusel toetas ainult 37% slovakkidest ja 36% tšehhidest Tšehhoslovakkia lagunemist.
Klausi ja Mečiari nõudmisel lisati Tšehhoslovakkia põhiseadusesse klausel, millega keelati mõlemal riigil kasutada Tšehhoslovakkia sümboleid. Et Tšehhoslovakkia riigivapp koosnes nii Tšehhi kui ka Slovakkia vappidest, jäi lihtsalt mõlemale riigile oma sümbol – Tšehhile lõvi ja Slovakkiale rist. Ka hümn jagati samamoodi – Tšehhoslovakkia hümni esimene salm oli Tšehhi hümn "Kde domov můj" ja teine salm oli Slovakkia hümn "Nad Tatrou sa blýska", kumbki lihtsalt võttis oma. Slovakkia võttis kasutusele uue lipu, millele lisati vapp, Tšehhi jätkas Tšehhoslovakkia lipu kasutamist, andes lipuvärvidele teistsuguse tähenduse.
Algselt kasutasid mõlemad riigid rahaühikuna Tšehhoslovakkia krooni. Et aga tšehhid kartsid võimalikku majanduslangust, läksid mõlemad juba 8. veebruaril 1993 üle oma rahaühikutele – Tšehhi kroonile ja Slovakkia kroonile. 1. jaanuaril 2009 võttis Slovakkia kasutusele euro.
Ei Tšehhi ega Slovakkia saanud ametlikult Tšehhoslovakkia "järglasriigiks", erinevalt näiteks Venemaast, mis on Nõukogude Liidu ametlik järglasriik. Kui Tšehhoslovakkia ÜRO liikmelisus lõppes pärast riigi lagunemist, siis juba 19. jaanuaril 1993 võeti Tšehhi ja Slovakkia ÜRO liikmeks, nüüd juba iseseisvate riikidena. Mõlemad riigid nõustusid osalema rahvusvahelistes lepetes, kus oli osalenud Tšehhoslovakkia, kõik lepped, mille Tšehhoslovakkia oli ratifitseerinud, jäid mõlemas riigis kehtima, nagu näiteks Antarktika lepe, mille Tšehhoslovakkia ratifitseeris 1962. aastal.
Lagunemisel oli mõningane negatiivne mõju mõlema riigi majandusele, kuid see ei olnud nii tugevalt tajutav. Tšehhis loodeti saavutada kiire majanduskasv, kuna polnud enam vajadust ülal pidada vähem arenenud Slovakkiat, samamoodi loodeti Slovakkias saada uueks "majanduslikuks tiigriks".
Võrreldes Tšehhiga on Slovakkia olnud poliitiliselt stabiilsem – pärast 1998. aastat on riigis olnud vaid neli peaministrit, samas kui Tšehhis on olnud kümme. Ka pärast eurole üleminekut on Slovakkia olnud rohkem Euroopa Liiduga seotud.
Pärast föderaliseerimist 1968. aastal oli Tšehhoslovakkias juba jagatud Tšehhi Sotsialistliku Vabariigi ja Slovakkia Sotsialistliku Vabariigi kodakondsus. Pärast riigi lagunemist said mõlema riigi elanikud vastavalt oma senisele kodakondsusele vastava uue riigi kodakondsuse.
Mõlema riigi elanikud võisid külastada teist riiki ilma viisata ja töötada ilma tööloa vajaduseta. Pärast mõlema riigi liitumist Schengeni leppega 21. detsembril 2007 kaotati piirikontrollid täielikult.
Riikide jagunemise ajal osales Tšehhoslovakkia 1993. aasta jäähoki juuniorite meistrivõistlustel, mis toimus Rootsis. Alates 1. jaanuarist 1993 jätkati mängimist Tšehhi-Slovakkia ühendvõistkonnana. Jäähokis võttis Tšehhi üle Tšehhoslovakkia koha A-liigas, samas kui Slovakkia pidi uuesti alustama madalamast liigast.
Mõlemad riigid jätkasid algselt Tšehhoslovakkia maakoodi +42 kasutamist kuni veebruarini 1997, kui Tšehhi uueks maakoodiks sai +420 ja Slovakkial +421.
Avalik arvamus lagunemisest ei ole muutunud, detsembris 2017 oli vaid 42% tšehhidest ja 40% slovakkidest lagunemisega nõus. Tšehhi poliitiline analüütik Lubomir Kopeček väidab, et põhjuseks oli see, et neile ei antud valikuvõimalust, näiteks referendumit. 2010. aasta küsitlusel pidas enamik tšehhidest lagunemist veaks, samas 2008. aastal Slovakkias korraldatud küsitlusel oli 47% lagunemise poolt, kuid 44% pidas seda veaks.
Jagunemisest hoolimata on Tšehhi ja Slovakkia suhted jäänud vägagi heaks.
Fernando VII
thumb|Fernando VII Francisco Goya maal.
Fernando VII (14. oktoober 1784 Madrid – 29. september 1833 Madrid) oli Hispaania kuningas aastatel 1808 ja 1813–1833. Ta kuulus Borbónide dünastiasse.
Fernando VII oli kuningas Carlos IV poeg, kuigi on ka oletatud, et tema tegelik isa võis olla Manuel Godoy, Hispaania peaminister ja kuninganna María Luisa armuke.
Pärast mitmeid sõjalisi ja poliitilisi tagasilööke Hispaanias nõustus Napoleon I lõpuks 11. detsembril 1813 tunnistama Fernandot Hispaania seadusliku kuningana, kuid Fernando ei saanud kodumaale tagasi pöörduda enne, kui liitlasväed 1814. aastal Napoleoni purustasid.
Fernando valitsusaeg oli probleemiderohke. Hispaania Ameerika kolooniates oli puhkenud iseseisvussõda, mis jättis Hispaania ilma valdavast osast sissetulekutest. Revolutsioonilise Prantsusmaa mõjul olid ühiskonnas levinud liberaalsed ideed, mis nõudsid kuningavõimu piiramist ja võimude lahusust. Fernando VII katsed tagasi pöörduda absolutismi tõid 1820. aastal kaasa rahutused, mille tagajärjel kuningas vangistati. Kui ta 1823. aastal vabastati, olles andnud nõusoleku liberaalseteks reformideks ja lubanud kõigile mässu juhtidele amnestiat, murdis ta kohe oma lubadused, pöördus tagasi vana valitsemiskorra juurde ja lasi enamiku mässu juhtidest hukata.
Kuningas Fernando VII oli neli korda abielus, kuid neist abieludest sündis vaid neli tütart. See sundis kuningat enne surma muutma troonipärimiskorda, et võimaldada oma tütre Isabeli tõus troonile. See seadusemuudatus ning sügavad vastuolud konstitutsioonilise ja absoluutse monarhia pooldajate vahel tõid pärast kuninga surma kaasa karlistide sõjad.
Josef Smrkovský
Josef Smrkovský oli pärit talupoja perekonnast. Ta töötas pagarina. 1930–1932 oli ta Punaste Ametiühingute sekretär. 1933. aastal astus ta Tšehhoslovakkia Kommunistlikku Parteisse ja õppis seejärel Nõukogude Liidus parteikoolis. Kodumaale tagasipöördumise järel oli ta aastatel 1937–1938 Tšehhoslovakkia Kommunistliku Partei Brno piirkonnaorganisatsiooni sekretär. Teise maailmasõja ajal osales ta põrandaaluses vastupanuliikumises ja 1944–1945 oli ta Tšehhoslovakkia KP illegaalse Keskkomitee liige.
Aastatel 1945–1948 oli ta Tšehhoslovakkia Maafondi esimees. 1948. aasta kommunistide võimuhaaramise ajal oli ta Rahvamiilitsa juhataja. 1949–1951 oli ta põllumajandusministri asetäitja.
1951. aastal ta arreteeriti vandenõus osalemise süüdistusega seoses Rudolf Slánský kohtuasjaga. Vanglast vabanes ta 1955. aastal ja rehabiliteeriti täielikult 1963. aastal.
1956–1963 töötas ta põllumajanduskooperatiivi juhatajana. 1963–1965 oli ta rahvakontrolli ministri asetäitja, 1965–1967 Veemajanduse Keskvalitsuse juhataja ja 1967–1968 metsa- ja veemajanduse minister.
Alates 1964. aastast oli Josef Smrkovský Tšehhoslovakkia Rahvakogu liige ja 1968. aasta aprillis valiti ta Tšehhoslovakkia Rahvakogu juhatajaks. Ta pooldas reformiliikumist ja demokratiseerimist, kuigi jäi kommunistliku ideoloogia pooldajaks.
Marpa
Marpa (1012–1097), tuntud ka kui Tõlkija Marpa (Marpa Lotsāwa), oli Tiibeti budismi õpetlane, keda teatakse kui paljude vadžrajaana õpetussõnade, sealhulgas Mahamudra õpetuste, Indiast tiibetlasteni toojat. Ta oli Milarepa õpetaja.
Elulugu
Marpa sündis ühes Lõuna-Tiibeti jõukas peres. Ta alustas oma õpinguid noores eas, kuid oli võrreldes teiste lastega metsik ja taltsutamatu. Esmalt õppis Marpa kolm aastat Mangkharis Drokmi Shakya Yeshe juures, kus omandas sanskriti keele. Seejärel otsustas Marpa reisida Indiasse, et omandada teadmisi kuulsate india budismi õpetlaste juures. Oma esimese reisi Nepali ja Indiasse tegi Marpa Nyo Lōtsawa seltsis, kelle juures ta teenis. Marpa naasis koju ja vahetas kogu oma päranduse kullaks, et rahastada oma reisikulusid ja teha annetusi oma õpetajatele.
Kõigepealt reisis Marpa Nepali, kus õppis kahe kuulsa Naropa õpilase Paindapa ja Chitherpa juures. Paindapa saatis Marpa hiljem Nālandā ülikooli lähedale Pullaharisse, kus Naropa õpetas. Marpa veetis kaksteist aastat Naropa ja teiste suurte India gurude juures. Kõige kauem oli ta Maitripada õpilane. Kaheteistkümne aasta pärast asus ta teele tagasi Tiibetisse, et hakata nüüd ise õpetajaks ja jätkata oma tegelemist dharmaga.
Marpa reisis veel kaks korda Indiasse ja kolm korda Nepali ning õppis Naropa ja teiste kuulsate õpetajate, sealhulgas Maitripa juures. Väidetavalt viibis ta ka Phugtali kloostri koopas. Tema kolmandal visiidil Indiasse osutus tantrapraktikatega tegeleva Naropa leidmine raskeks ülesandeks. Kuid lõpuks leidis Marpa Naropa üles ja sai temalt viimased vajalikud õpetused ja juhised. Naropa ütles Marpale, et tal ei saa siin ilmas olema järglasi (selle sõna tavatähenduses), sest Marpa järglasteks saavad olema tema jüngrid.
Ufa mošeed
Ufa mošeed on mošeed, mis asuvad Baškortostani Vabariigi pealinnas Ufas.
Marpa
Elulugu
Nüüd oli Marpa omandanud kogu Naropa tarkuse ja Naropa kuulutas Marpa ametlikult oma mantlipärijaks, kuigi tal oli teisigi häid õpilasi nagu Paindapa, Chitherpa, Shri Shantibhadra ehk Kukuripa ja Maitripa.
Tiibeti õpilastele. Pärast teist India-külastust sai tema jüngriks Milarepa. Pärast Marpa poja Darma Dode surma päris Milarepa tema liini täielikult.
Marpa, tema naine Dakmema ja nende pojad elasid Tiibeti lõunaosas Lhodrakis. Väidetavalt asutas Marpa aastal 1052 e. m. a. Stongdey kloostri Zanskaris aastal.
Ufa mošeed
Ajaloolised mošeed
Azievi (Gazijevi) mošeed peetakse ajaloolise Baškortostani territooriumi peamiseks mošeeks kuni 1736. aastani. Mošee ehitati umbes XIII-XIV sajandil ning pühamu baas on seotud Baškiiria esimese imaami Hussein Bey tegevusega. Rahvakogu (Йыйын), kes omas baškiiride omavalitsuses kõrgeimat autoriteeti ning pidas oma koosolekuid Azievi mošees. See pühamu asus Bursuvani jõe ääres (Bersianka jõgi), Kurgauli mäe (Tšesnokovskaja mägi) lähedal nüüdse Ufa linna Kirovski piirkonna territooriumil. Ka Ufa kindluse ja Baškiiri pärandatud eramaade vaheline piir jooksis läbi selle piirkonna, seetõttu hakati seda kohta nimetama "Baškiiri patrimooniate piiriks". Bersuvanis tervitasid Ufa ametnikud pidevalt välisriikide diplomaate ja kaupmehi, kes saabusid Venemaale Kesk-Aasiast ja Kasahstanist. 1735. aasta lõpus või 1736. aasta alguses hävitasid IK Kirilovi väed Dragoon Vologda rügemendi osalusel Asievi mošee täielikult, üritades maha suruda baškiiride ülestõusu. pisi|220x220px|Esimene katedraal-mošee|alt= Esimene katedraal-mošee ehitati 1830. aastal Orenburg Mohammedani vaimse koguduse mufti Gabdesalam Gabdrakhimovi palve peale. Rahastust ehituseks saadi Ufa Mukmin Khozjaseitovi 2. gildi kaupmehelt. 20. sajandi algul elas pühakoja läheduses 920 inimest. Mošees tegutsesid madrasa "Gusmaniya" ja vene-baškiiri 2-klassilised koolid. Esimene katedraali mošee oli aastatel 1960–1992 ainus mošee Ufa linnas. Kuulsad imaam-khatibid: G. Gabdrahimov (1830–1840), A. Gabdussalyamov (1840–1844), Sh. G. Suleimanov (1844–1885), Gusmanov (1888–1907), D. T. Abzgildin (1907–1938), B.V. Tuguzbaev (1938–1983), N.M. Nigmatullin (1983–1992), M.M. Mukhamadislamov (1992–2006), V.M. Timirgaliev (alates 2006). 1989. aastal avati NSV Liidu Ministrite Nõukogu juures asuva Usuasjade Nõukogu resolutsiooni alusel mošees madrasa Rizaytdin Fahretdin. See mošee on siiani tähtis kultuuripärandi objekt päevani.
Teine katedraal-mošee ehitati 1880. aastatel koguduste arvelt Ufa linna Nižhegorodka piirkonda Preobraženskaja tänavale (nüüdsele Levanevski tänavale). 20. sajandi alguseks elas pühakoja läheduses 876 inimest. Mošees tegutses madrasa "Galia". Kuulsad imaam-khatibid: Z. Galikeev, Z. Kamaletdinov (1909–1924). 1931. aastal suleti mošee BašTšiki (БашЦИК) resolutsiooni alusel. Mošee hoone ei ole säilinud.
Kolmas mošee ehitati 1903. aastal Vozdviženskaja tänavale (nüüdsele Lesopilnaja tänavale). 1924. aastal elas pühakoja läheduses 825 inimest. Mošee tegutses madrasa "Hasania". 1940. aastal suleti ka kolmas katedraali mošee. Kuulsad imaam-khatibid: M. Mukhametzyanov Khasanov (1903–1924), Kamaletdinov (1924–1940). Praegusel ajal asub mošee hoones kõrgem spordikool. Mošee hoone on lammutamise ohus.
Viies katedraal-mošee ehitati 1909. aastal Ufa linnas asuva Mohammedani auks rajatud kalmistu kõrvale. Mošee oli puust tehtud 2-korruseline ühe minaretiga hoone. Kuulsad imaam-khatibid: H. Valeev. 1960. aastal elas mošee üle tulekahju, mille käigus põles täielikult maha esimene korrus.
Kuues katedraal-mošee ehitati 1918. aastal Lagernoĭ gore tänavale (nüüdsele Prolomnaja tänavale; hoone 23/1). Hoone oli puidust ja 2-korruseline. Kuulsad imaam-khatibid: H. Akhtyamov. Mošee suleti 1934. aastal. Hoone ehitati ümber elumajaks.
Aastal 1923 anti usklikele luba seitsmenda katedraal-mošee ehitamiseks. Kuni 1928. aastani pidas Imaam Khatib N. Ishayev koduseid jumalateenistusi, kuid pärast 1928. aastat eemaldasid nad ennast islami kogukonna registreerimisest. Seitsmendat katedraali mošee hoonet pole ehitatud.
Uuemal ajal ehitatud mošeed
Gufrani mošee ehitati 1994. aastal Leninski linnaossa moslemi kalmistu territooriumile. Mošees asub ka pühapäevakool ja raamatukogu. Selle mošee imaam-khatibiks alates 1992. aastast on G. G. Khasanov. pisi|173x173px|Ljalja-Tjulpani mošee Ljalja Tjulpani mošee avati 1998. aastal. Mošee mahutab rohkem kui 1000 usklikku. Mošee imaam-khatibiks 1999. aastal oli G. Valeev, kuid aastal 2000 asendati ta M. Tajuddinoviga, kes on seal tänini. Aastatel 1999–2005 asus mošees ka Vene islamiülikool.
Ikhlase mošee avati 2001. aastal pärast 1956. aastal ehitatud endise Luchi kinohoone rekonstrueerimist. Mošees asub madrasa, televisioonistuudio, kirjastus ja raamatukogu. Mošee imaam-khatib alates 1997. aastast on M. M. Galljamov.
Hamza mošee ehitati 2006. aastal. Mošees asub pühapäevakool. Mošee imaam-khatib alates 2006. aastast on N. D. Nuriev.
Munira mošee ehitust 2011. aastal rahastas Munira Baygildina isiklikult. Ta on Moslemi naiste ühiskonna organisatsiooni esimees.
David Baszucki
David Baszucki (sündinud 20. jaanuaril 1963 Kanadas) on Kanadas sündinud Ameerika ettevõtja, insener ja leiutaja. Ta on Roblox Corporationi kaasasutaja ja tegevjuht ning ka Knowledge Revolutioni kaasasutaja ja varasem tegevjuht.
Kramsk
Kramsk on küla Poolas Suur-Poola vojevoodkonnas Konini maakonnas, Kramski valla halduskeskus. Kramsk asub Koninist 13 km idakirdes.
David Baszucki
Noorpõlv ja haridus
David Baszucki lõpetas Eden Prairie keskkooli Eden Prairie'is. Seejärel õppis ta Stanfordi ülikoolis inseneri- ja arvutiteadust ning lõpetas ülikooli 1985. aastal General Motorsi stipendiaadina elektrotehnika alal.
Kramsk
Kramsk sai linnaõigused 1440. aastal, kuid kaotas need enne 1550. aastat.
Randmaa
Randmaa on eesti perekonnanimi.
David Baszucki
Knowledge Revolution
1980. aastate lõpus töötas Baszucki koos vend Greg Baszuckiga välja simulatsiooni "Interaktiivne füüsika", mis oli mõeldud õppematerjaliks, mis võimaldaks luua 2D-füüsikakatseid. 1989. aastal asutas Baszucki koos vennaga ettevõtte Knowledge Revolution, mis põhines interaktiivse füüsika levitamisel. Algselt Macintoshi arvutitele välja antud "Interaktiivne füüsika" võitis mitu auhinda.
Randmaa
2021. aasta 1. jaanuari seisuga oli Eestis perekonnanimi Randmaa 392 inimesel: 180 mehel ja 212 naisel. Perekonnanimede levikult on Randmaa meeste puhul 354. kohal ja naiste puhul 309. kohal. Perekonnanimi Randmaa on levinuim Hiiu maakonnas.
David Baszucki
MSC tarkvara
1998. aasta detsembris omandas Knowledge Revolutioni 20 miljoni dollari eest simulatsioonitarkvaraettevõte MSC Software. Baszucki nimetati aastatel 2000–2002 MSC Software asepresidendiks ja peadirektoriks, kuid ta lahkus inglite investeerimisühingu Baszucki & Associates asutamisest. Baszucki juhtis ettevõtet Baszucki & Associates aastatel 2003–2004.
Roblox
2004. aastal alustasid Baszucki koos Erik Casseliga - kes töötas Baszucki interaktiivse füüsika inseneri asepresidendina - Robloxi varajase prototüübi väljatöötamise pealkirjaga DynaBlocks. Hiljem nimetati see 2005. aastal ümber Robloxiks. Veebisait avati ametlikult 2006. aastal. 2016. aasta juunis Forbesile antud intervjuus teatas Baszucki, et Robloxi idee sai inspiratsiooni tema interaktiivse füüsika ja töömudeli tarkvararakenduste edust, eriti noorte õpilaste seas.
Isiklikku
Baszucki elab koos abikaasa Jan Ellisoni ja nende nelja lapsega San Francisco lahe piirkonnas.
Robella
Robella on vald Itaalias Piemonte maakonnas Asti provintsis.
Robella kõrgus merepinnast on keskmiselt 428 meetrit. Asustustihedus on keskmiselt inimest ruutkilomeetri kohta.
Kivirand
Kivirand on eesti perekonnanimi.
Statistika
Kivirand oli levinuim nimi vanuserühmas 65–69 aastat, kus seda oli 10 000 elaniku kohta 2,44. Nime kandja oli keskmiselt 44 aasta vanune. Perekonnanimi Kivirand oli kõige sagedasem Põlva maakonnas, kus sellist nime kandis maakonna 10 000 elaniku kohta keskmiselt 5,32 inimest.
1930. aastate nimede muutmise kampaania käigus võeti Kivirand uueks nimeks kokku 70 korral, kui loobuti nimedest Steinbach, Reimann, Pillman, Pedda, Köniksmann, Altrov, Dobrov ja Kirkmann kahel juhul, samuti nimedest Blumkvist, Grents, Greuzstein, Hindreus, Kamorant, Kirhäiding, Köbler, Koulsohn, Kristelstein, Plumkvist jne.
Mihkel Tiitus
Mihkel Tiitus VR I/3 (9/21. september 1889 Kihelkonna, Saaremaa – 31. august 1934 Hudiksvall) oli eesti meremees, kaugesõidukapten.
Ta lõpetas Kuressaare (cum laude) ja Liibavi merekooli kaugesõidukapteni kutsega.
Meresõitu alustas 16-aastaselt, pärast Kuressaare merekooli lõpetamist oli reisiaurikute Konstantin ja Osilia tüürimees, pärast Liibavi merekooli lõpetamist Isabella kapten. Esimeses maailmasõjas teenis Mihkel Tiitus miinilootsina, sai Georgi risti.
Vabadussõjas pidas ta Isabella kaptenina ühendust Eesti välissaatkondadega, osales Kaitseliidus, oli miiniloots.
Pärast Vabadussõja lõppu oli Mihkel Tiitus Sekstanti ja Loodi kapten, kaugesõidus Sakala 1. tüürimees, tüürimees Balti päästeseltsi ja Tallinna Laevaühisuse laevadel, sooritas 1. järgu raadiotelegrafisti kutseeksami.
1933. aasta algul määrati ta kapteniks mootorlaevale Virumaa, kus teenis kuni surmani.
Mihkel Tiitus osales Eesti laevajuhatajate seltsis ja paljudes teistes organisatsioonides.
Cinte Tesino
thumb|Cinte Tesino valla paiknemine Trento provintsis thumb|left|300px|Cinte Tesino kevadel
Julian Golding
Julian Emmanuel Golding (sündinud 17. veebruaril 1975) on Suurbritannia kergejõustiklane (200 m ja 4×100 m jooksja).
Cinte Tesino
Cinte Tesino (saksa: Zint või Zinten) on vald (comune) Trento provintsis Põhja-Itaalias, paiknedes umbes 40 km Trentost idas. 2004. aasta 31. detsembri seisuga elas seal 392 inimest ja valla pindala on 25,9 km².
Julian Golding
Maailmameistrivõistlustel
1997 pronksmedal 4×100 m koosus (38,14)
Cinte Tesino
Cinte Tesino külgneb järgmiste valdadega: Canal San Bovo, Pieve Tesino, Castello Tesino, Scurelle, Lamon, Ospedaletto ja Grigno.
Julian Golding
Euroopa meistrivõistlustel
1998 pronksmedal 200 m jooksus (20,72) ja Euroopa meister 4×100 m teatejooksus (38,52)
Zonepe mõis
Zonepe mõis (saksa keeles Sohnep, varem Fersenhof, läti keeles Zonepes muiža) oli poolmõis Liivimaal Volmari kreisis Salatsi kihelkonnas. Mõisakompleks jääb tänapäevase haldusjaotuse kohaselt Limbaži piirkonda Salatsi valla Zonapi külla.
New Orleansi voodoo
New Orleansi voodoo ehk Louisiana voodoo on nimetus Aafrika diasporaast pärinevale ja põhiliselt USA-s, Louisiana osariigis levinud uskumuste kogumile. New Orleansi voodoo on alguse saanud prantslaste poolt Aafrikast sinna toodud orjadest, kelle kultuuri ja religiooni segunemiselt kristlusega selline usundivorm tekkis. Louisiana voodoo võtmeelementideks on erinevate taimede kasutamine, mürgid ja rituaalide abil kõikvõimalike kaitsvate või vaenlasele kahjutoovate amulettide loomine.
Järveotsa tee
Järveotsa tee on tänav Tallinnas Haabersti linnaosas Väike-Õismäe asumis Järveotsa allasumis.
Tänav algab Paldiski maanteelt ja lõppeb Õismäe teega ristudes.
Järveotsa tee sai nime 11. märtsil 1977. Nimi tuleneb sellest, et Järveotsa tee algab Harku järve otsa kohal.
Brookmerlandi ühisvald
pisi|Samtgemeinde Brookmerlandi vapp Brookmerland on Samtgemeinde ("valdade ühendus") Saksamaal Alam-Saksi liidumaal Aurichi kreisis.
See asub Nordenist kagus. Selle keskus on Marienhafe külas.
Samtgemeinde Brookmerland koosneb järgmistest valdadest:
Ökotsiid
pisi|Inimtegevuse tagajärjel [[Araali meri|Araali mere kokku kuivamine]] Ökotsiid (tuleneb kreeka sõnast oikos ’kodu, elupaik’ ja ladina sõnast cadere ’tapma’) on keskkonnale laiaulatusliku kahju põhjustamine. Ökotsiidi on kuulutanud kuriteoks kümmekond riiki. Üle maailma on tehtud ettepanekuid kuulutada ökotsiid rahvusvaheliseks kuriteoks, mille eest saaks karistusi mõista Rahvusvaheline Kriminaalkohus.
Mõiste
Ökotsiidi on määratletud mitut moodi. Õigusteadlase Polly Higginsi järgi on ökotsiid „teatud territooriumi ökosüsteemi(de) laiaulatuslik kahju, hävitamine või kadu inimtegevuse või muude põhjuste tõttu niisugusel määral, et selle territooriumi elanike rahu, tervis ja heaolu on tõsiselt vähenenud“. ÜRO terminoloogiabaasis sisaldub ökotsiidi definitsioon: "kaitstud ökosüsteemide, floora ja fauna tahtlik ja süsteemne hävitamine." Ökotsiidi kriminaliseerimise ekspertkomisjoni definitsiooni kohaselt tähendab ökotsiid „ebaseaduslikke või hoolimatuid tegusid, mis on toime pandud teadmisega, et suure tõenäosusega kaasneb tegevusega raske ja laiaulatuslik või pikaajaline kahju keskkonnale“.
Erinevates ökotsiidi definitsioonides on üldiselt nimetatud kolm omadust, mis peavad looduskeskkonnale tekitataval kahjul olema, et tegu saaks nimetada ökotsiidiks. Need omadused on:
Ajalugu
Mõistet „ökotsiid“ kasutas esimest korda Arthur W. Galston 1970. aastal, viidates USA põhjustatud laiaulatuslikule keskkonnakahjule Vietnami sõjas, kui USA kasutas keemiarelva Agent Orange ja teisi mürke. Kaks aastat hiljem sai ökotsiid mõistena suurema tähelepanu osaliseks, kui Rootsi peaminister Olof Palme nimetas Stockholmis aset leidnud ÜRO inimkeskkonna konverentsi avakõnes vajadust pöörata kiiresti tähelepanu ökotsiidikuritegudele.
Ökotsiidi kriminaliseerimine Euroopa Liidus
2013. aastal käivitati Euroopas kodanikualgatus "End of Ecocide in Europe" ("Lõpp ökotsiidile Euroopas"), mille eesmärk oli keelata ja hoida ära ökotsiidi. Kampaania siht oli koguda vähemalt 1 miljon allkirja vähemalt seitsme Euroopa Liidu liikmesriigi kodanikelt, et taotleda Euroopa Komisjonilt sellise eelnõu väljatöötamist. Kampaaniast kasvas välja üleilmne liikumine "End Ecocide on Earth" ("Lõpp ökotsiidile Maal") ökotsiidi lisamiseks Rahvusvahelise Kriminaalkohtu statuuti.
2023. aastal hääletas Euroopa Parlamendi õiguskomisjon ühehäälselt selle poolt, et ökotsiid lisataks uude keskkonnakuritegude direktiivi ja kriminaliseeritaks üle Euroopa Liidu. Kui Parlamendi ettepanek muutmatul kujul vastu võetakse, saab ökotsiidist kuritegu terves liidus.
Ökotsiid kui rahvusvaheline kuritegu
Ökotsiidi ei ole tunnistatud rahvusvaheliseks kuriteoks. Üle maailma on tehtud ettepanekuid lisada ökotsiid Rooma statuuti viienda rahvusvahelise kuriteona. See võimaldaks Rahvusvahelisel Kriminaalkohtul mõista õigust ökotsiidikuriteo üle, nagu juba mõistetakse õigust genotsiidi-, agressiooni-, sõjakuritegude ja inimsusvastaste kuritegude üle.
Ökotsiidi lisamist Rooma statuuti viiendaks kuriteoks toetavad teiste seas paavst Franciscus, ÜRO peasekretär Antonio Guterres, endine Soome president Tarja Halonen ja keskkonnakaitsja Jane Goodall. Samuti on noored üle maailma teinud üleskutse tunnistada keskkonna laiaulatuslik hävitamine rahvusvaheliseks kriminaalkuriteoks.
Teatud juhtudel on teoreetiliselt võimalik olemasolevate õigusnormide alusel võtta riike ökotsiidi toimepaneku eest rahvusvahelisele kriminaalvastutusele. Kuna looduskeskkonna hea seisund on tihedalt seotud inimeste heaoluga, võib looduskeskkonna olulist kahjustamist käsitleda inimsusvastase kuriteona juhul, kui kahju mõjutab oluliselt inimesi. Samuti on keelatud kasutada sõjas võtteid, mis kahjustavad ülemäära looduskeskkonda, ja nende kasutamine on karistatav. Seega on võimalik sõjaolukorras toime pandud ökotsiidi eest vastutusele võtta.
Ökotsiid kui kuritegu riigisiseses õiguses
Mitu riiki on kuulutanud ökotsiidi riigi sees kriminaalkorras karistatavaks kuriteoks.
Gruusia kriminaalkoodeks:
„1. Ökotsiidi ehk atmosfääri, mulla või vee saastamise, laiaulatusliku floora või fauna hävitamise või muu teo eest, mis oleks võinud viia ökoloogilise katastroofini, karistatakse 12–20 aasta pikkuse vangistusega.
2. Sama teo eest, kui see pannakse toime relvastatud konflikti ajal, karistatakse 14–20 aasta pikkuse vangistusega või eluaegse vangistusega.“
Kasahstani Vabariigi kriminaalkoodeksi artikkel 161: „Floora või fauna laiaulatusliku hävitamise, atmosfääri, maa või vee mürgitamise ja teiste tegude toimepanemise eest, millega on võimalik põhjustada ökoloogiline katastroof, karistatakse 10–15 aasta pikkuse vangistusega.“
Kirgiisi Vabariigi kriminaalkoodeksi artikkel 374: „Laiaulatusliku looma- või taimeriigi hävitamise, atmosfääri või vee reostamise ja teiste tegude toimepanemise eest, millega on võimalik põhjustada ökoloogiline katastroof, karistatakse 12–20 aasta pikkuse vabadusekaotusega.“