cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Mariliin Kindsiko
Ta on õppinud aiandusagronoomiat Räpina Aianduskoolis ja skulptuuri Tartu Kõrgemas Kunstikoolis.
Ta on teinud koostööd modellina noorte eesti autoritega, viimati sügisel 2009 koos rühmitusega Redhaus näitusele "Sea level" Peterburis.
Dirk Kuijt
Klubikarjäär
Aastatel 2012–2015 mängis Kuijt Türgi klubis Fenerbahçe, kellega tuli Türgi meistriks ning võitis karika ja superkarika.
2015. aastal suundus ta taas Feyenoordi. Hooaja 2016–2017 viimases mängus 14. mail Heracles Almelo vastu tegi Kuijt kübaratriki, aidates Feyenoordil 18-aastase vaheaja järel tulla Hollandi meistriks.
Sportlaskarjääri lõpetamisest teatas Kuijt 17. mail 2017.
Mati Hint
pisi|Mati Hint 2009. aastal Mati Hint (28. august 1937 – 5. detsember 2019) oli eesti keeleteadlane, ühiskonnategelane ja poliitik.
Dirk Kuijt
Koondisekarjäär
Hollandi rahvuskoondises debüteeris Kuijt 3. septembril 2004 mängus Liechtensteini vastu.
Vabaduse galerii
pisi|[[Meeli Kõiva performance Vabaduse galeriis 26. veebruaril 2020]] pisi|Vasakpoolse majarivi tagumine hoone on Vabaduse väljak 6 Vabaduse galerii on Tallinna vanalinnas aadressil Vabaduse väljak 6 asuv Eesti Kunstnike Liidule kuuluv kunstigalerii.
Dirk Kuijt
Koondisekarjäär
2010. aasta maailmameistrivõistluste esimeses alagrupimängus 14. juunil lõi ta värava mängus Taaniga.
Rassiku
Rassiku on küla Jõgeva maakonna Jõgeva vallas.
Dirk Kuijt
Koondisekarjäär
Kuijti viimaseks suurturniiriks jäid 2014. aasta maailmameistrivõistlused, kus Holland võitis pronksmedali.
Rassiku
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Torma valda.
Dirk Kuijt
Koondisekarjäär
Ta esindas Hollandit koondises aastatel 2004–2014 kokku 104 mängus ja lõi 24 väravat.
Isiklikku
Dirk Kuijt on 183 cm pikk ja kaalub 77 kg.
Mati Hint
Põlvnemine
Mati Hint sündis Tartus Mellini kliinikus. Pere elas Ülpre talus Tartumaal Rõngu vallas Raigaste külas. Isa Oskar Hint (1896–1982) oli suure talu peremees, Rõngu valla volikogu liige, neli aega vallavanem (Vabadussõja algusest kuni 1930), paljude seltside ja ühistute liige või asutaja, kirikukoguduse nõukogu liige, kaitseliidus tegev mitmel ametikohal. Punavõimude hinnangul oli Oskar Hint “rahvavaenlane”, ta arreteeriti, oli Polaar-Uuralites vangilaagris 1945–1952, ema Linda Hint (1911–1985) aeti kahe lapsega seljariietes kodutalust Ülprelt välja. Ajutine ulualune saadi Aakre vallas Undi külas sugulaste juures, millest kujunes alaline elukoht väga kitsastes oludes. Perekonna mitme põlve põlist kodutalu ei saadudki tagasi, vaatamata isa Oskari pikale kohtuskäigule Nõukogude ajal ja Mati vastavale taotlusele taasiseseisvunud Eesti ajal.
Haridus
Mati Hint õppis Aakre algkoolis aastatel 1944–1952, kooliaeg pikenes haiguste tõttu, kool muudeti seitsmeklassiliseks, ta lõpetas selle kiitusega. Seejärel õppis Elva Keskkoolis 1953–1957, kus lemmikained olid kirjandus ja matemaatika, lõpetas hõbemedaliga. 1957–1963 õppis Tartu Riikliku Ülikooli ajaloo-keeleteaduskonnas eesti filoloogiat spetsialiseerumisega soome-ugri keeltele ja rakenduslingvistikale (strukturaalne ja matemaatiline lingvistika, seega ka kõik matemaatika teoreetilise haru kursused); lõpetas ülikooli kiitusega. Ta oli ülikooli ajal KGB jälgimise all, seetõttu õnnestus ülikool lõpetada üle noatera rektor Fjodor Klementi eriloaga tingimusel, et ta ei lähe kunagi tööle õpetajana noorsoole vääri arusaamu sisendama. Seetõttu tööle teda ei suunatud, kuid ta pääses Teaduste Akadeemia aspirantuuri sisseastumiseksamitele akadeemik Paul Ariste isikliku soovituskirjaga ja temast sai Keele ja Kirjanduse Instituudi aspirant 1963–1966, filoloogiakandidaadi (PhD) väitekirja kaitses 1971.
Tööelu
Mati Hint töötas Keele ja Kirjanduse Instituudi teadurina kuni 1975, seejärel Tallinna Pedagoogilise Instituudi (hiljem Pedagoogikaülikool, nüüd Tallinna Ülikool) eesti filoloogia osakonnas õppejõuna. Üldeesti keele ja kultuuri kõrval oli tema erihuviks päritolu tõttu lõunaeesti keel ja kultuur. Ta korraldas üliõpilastele murdepraktikaid Lõuna-Eestis (Kambja, Otepää, Rõngu, Kanepi, Sangaste kihelkonnas), samuti Saaremaal (Sõrves ja Jaani kihelkonnas), nendel väljasõitudel tutvuti eesti keele kõige eripärasemate murretega. Ta oli ka liivi keele huviline ja harrastaja ning liivi kultuuri tutvustaja, käinud paarkümmend korda Kuramaal liivi külades ja näinud liivi kõnekeele hääbumist emakeelena. Sealt tema teravnenud pilk ja tähelepanu juhtimine kakskeelsuse ohtudele. 1982. aastal algatas ta eesti keele õpetamise uuendamise üldhariduskoolis ja juhtis uuenduslike õpikute autorite kollektiivi, tema enda eesti keele õpik 10. klassile ilmus mitmes trükis. Õppetöö kõrval tegeles ta poole sajandi jooksul ka teadustööga, võttis osa paljudest konverentsidest ja kongressidest (enamasti keeleteaduslikud, aga vahemikus 1989–1995 ka poliitilised ja inimõigusalased), millega kaasnes arvukalt ettekannete publikatsioone, nendest võõrkeelseid publikatsioone paarikümnes riigis. Ta oli ka Eesti Rooma Klubi liige.
Ühiskondlikust elust osavõtt oli seotud venestamisele vastutöötamise ja Eesti iseseisvuse taastamisega Rahvarinde liikmena 1988–1992 ja Keskerakonna liikmena 1991–1995. Poliitiliselt määratles ta end sotsiaaldemokraadina sõjaeelse Eesti Vabariigi sotsiaaldemokraatia mõttes, ideaaliks ühiskondlik õiglus. Tallinna raekoja platsil pidas ta 1989 kolme Balti riigi rahvarinde juhtidega kooskõlastatud programmilise iseseisvuskõne „Balti tee“, mis ilmus sel puhul ka trükisena eesti, läti, leedu, inglise ja vene keeles (hiljem on tõlkeid lisandunud). Kõnekoosoleku foto temast jõudis USA poliitikaajakirja Time kaanepildile. Balti keti ajal 23. augustil 1989 kõneles ta USAs Baltimaade iseseisvust toetavatel demonstratsioonidel ja kommenteeris Balti ketti USA populaarsetes televisioonisaadetes. Sama aasta suvel sai ta välissõite võimaldava passi ja siis tuli ka ridamisi kutseid rahvusvahelistele inimõiguskonverentsidele, kus oli võimalik Balti küsimust käsitleda. Paljude auhindade ja muu tunnustusega kaasnenud rahalised toetused võimaldasid tal lisaks osavõttudele välismaistest konverentsidest kaasajastada tehniliselt Tallinna Ülikooli eesti keele õppetooli ja osta erialast kirjandust õppetoolile.
Eesti poliitika tõi talle siiski mõnegi pettumuse, nii et ta lõpetas oma erakondliku kuuluvuse ja pärast riigikogu volituste lõppu pöördus tagasi erialasele tööle Tallinna Ülikoolis. Ta oli 1978. aastast dotsent, 1993. aastast professor. 1997. aastal kaitses Helsingi Ülikoolis filosoofiadoktori kraadi, 2002. aastast emeriitprofessor. Õppetööst loobus alles 2016. aastal, aga mitte akadeemilisest elust – publitseerimine ja konverentsidel esinemine jätkus elu lõpuni. Ta on maetud Rõngu surnuaiale vanemate ja vanavanemate kõrvale.
Publitsistika
Mati Hint on avaldanud üle 300 keeleteadusliku artikli, ka paljudes võõrkeeltes ja paljudes riikides, lisaks ka kirjanduskriitikat ning arvukalt publitsistikat Eestis, Soomes ja väliseesti ajakirjanduses. Eesti Kirjandusmuuseumi Eesti artiklite andmebaasis ISE on autorinime Mati Hint all 448 kirjet: artiklid, kommentaarid, retsensioonid, konverentside-kongresside ettekanded, avalikud esinemised paljude elualade põletavatel teemadel, temaga tehtud intervjuud ja artiklid temast. Kõik need on paljudes keeltes mitme maa väljaannetes, peale eesti keele ka soome, inglise, prantsuse, vene, saksa ja liivi keeles.
Isiklikku
Tema poeg Madis Hint (1970–2001) oli ajakirjanik, minia Astrid Kannel on samuti ajakirjanik.
Rassiku
2011. aasta rahvaloenduse andmetel oli külas 21 elanikku, kõik eestlased.
Vabaduse galerii
Eesti Kunstnike Liit on Vabaduse galerii ellu kutsunud mõeldes eelkõige seeniorieas kutselistele eesti kunstnikele, kelle kõrgetasemelised näituseprojektid vajaksid just neile mõeldud näitusekeskkonda. Viimane ei tähenda seda, et Vabaduse galeriis ei toimuks ka noorema kunstnikegeneratsiooni näitusi. Vabaduse galerii lisandus Eesti Kunstnike Liidu galeriide nimestikku 2007. aasta oktoobris. Galerii kuulus seni äriühingule Galerii-G OÜ, varem tegutses seal skulptorite galerii Sammas.
Wülzburg
pisi|Wülzburgi vaade umbes 1648. aastast. Pilt on avaldatud 1656 Wülzburg on endine benediktlaste klooster ja linnus Saksamaal Baieri liidumaal.
Tänapäeval on Wülzburg Weißenburgi linnaosa.
Purmesäär (Kungla)
Purmesäär (ametlikult Purme säär) on poolsaar Saare maakonnas Saaremaa vallas Kungla külas.
Seal asub Purme abaja.
Shekhar Mehta
Shekhar Mehta (20. juuni 1945 Kampala – 12. aprill 2006 London) oli Ugandas sündinud India juurtega Keenia rallisõitja. Võistluskarjääri jooksul võitis ta viis maailmameistrivõistluste rallit, parimaks saavutuseks hooaja kokkuvõttes jäi 1981. aastal saavutatud viies koht.
Aastal 1973 põgenes ta Idi Amini režiimi eest Ugandast Keeniasse. Samal aastal sõitis ta ka oma esimesel maailmameistrivõistluste etapil. Ta karjäär rallisõitjana jõudis lõpule, kui ta tegi 1987. aasta Vaaraode rallil avarii, millest ta napilt eluga välja tuli.
Oleg Davidovitš
pisi|Oleg Davidovitš 2013. aastal Oleg Davidovitš on Valgevene päritolu Eesti kitarrist ja helirežissöör.
2006. aastast mängib ta rock'n'roll ' i-ansamblis Boogie Company.
Krahv
Krahv on parunist kõrgem ja markkrahvist madalam aadlitiitel. Naissoost vaste krahvile on krahvinna.
Ilisós
Ilisós (kreeka Ίλισός) on väike jõgi Kreekas Atika piirkonnas. Jõgi algab Ymittóse mäeahelikust, voolab Ateenast läbi (antiikajal möödus linnast lõuna poolt) ja suubub Kifisóse jõkke (antiikajal suubus võib-olla Fálirou (Phaleroni) lahte).
Ilisóse ääres seisis Platoni "Phaidroses" mainitud plaatan.
Tasapinnalisus
Tasapinnaline on ühemõõtmeline või kahemõõtmeline kujund, samuti punkt.
Kolomna
thumb|Vaade Kolomna kremlile
Kolomna on linn Venemaal Moskva oblastis, Kolomna rajooni keskus. Asub Oka jõe kaldal, Moskva jõe suudmes, 113 km Moskvast kagus.
Mary Kingsley
thumb|right|Mary Kingsley Mary Henrietta Kingsley (13. oktoober 1862 Islington – 3. juuni 1900) oli inglise maadeavastaja ja kirjanik, kes tutvustas Euroopale Aafrikat ja aafriklaste kultuuri.
Kolomna
Kolomnad on esmamainitud 1177. aastal Rjazani vürstiriigi piirikindlusena. 1237. aastal hävitasid Kolomna mongolid. 1301. aastal liideti Moskva vürstiriigiga. Linnaõigused sai 1781. aastal.
Mary Kingsley
Elulugu
Mary sündis arstist isa George Kingsley ja invaliidist ema Mary Bailey peres. Nooruses hoolitses Mary ema ja noorema venna eest. Kooliharidust ta peaaegu ei saanudki, kuid kuna isal oli suur raamatukogu, luges ta palju, samuti meeldis tal kuulata isa jutte kaugetest maadest.
Kolomna
Linnas on 16. sajandist pärinev kreml, mitu kloostrit ja palju kirikuid.
Mary Kingsley
Elulugu
1892. aastal suri tema isa, viis nädalat hiljem ka ema. Siit peale otsustas Mary külastada maid, mida ta oli varem raamatutest lugenud. Aastail 1893–1894 reisis ta Lääne-Aafrikas, kust hankis Londoni Loodusmuuseumile eksootiliste kalade näidiseid. Ta uuris ka Aafrika rahvaste usundeid. Augustis 1893 jõudis ta Luandasse Angolas, kus elas koos kohalike elanikega, kes õpetasid Maryle vajalikke oskusi, et ellu jääda Aafrika džunglites; Mary võttis üksinda ette mitu džungliretke.
Kolomna
Peamised tööstusharud on veduriehitus (alates 1869. aastast), relvatööstus (raketikompleksid Iskander jt), ehitusmaterjalide tootmine.
Mary Kingsley
Elulugu
Ta kirjutas kaks raamatut, kus kirjeldas oma Aafrika reise.
Teise buuri sõja (1899–1902) ajal oli Kingsley vabatahtlik haigete põetaja. Sealt sai ta malaaria ja suri. Kingsley soovi kohaselt visati tema surnukeha merre.
Ado Vabbe
Ado Vabbe (õieti Adolf Georg Vabbe; vkj 7. märts / 19. märts 1892 Tapa – 20. aprill 1961 Tartu) oli eesti avangardistlik maalikunstnik, graafik ja pedagoog, kunstiühingu Pallas asutajaid.
Elulugu
Adolf Georg Vabbe sündis Tapal Georg ja Ester Vabbe perekonnas. Läänemaalt Karuse mõisast pärit isa ja Ida-Preisimaal sündinud ema pidasid seal puhvetit ja võõrastemaja. Sajandivahetusel kolis pere Rakverre ja sealt edasi Narva, kus Ado Vabbe lõpetas 1909. aastal Narva linnakooli. Aastal 1908 või 1909 läks Vabbe Riiga, kus töötas vaibamanufaktuuris W. Kirstein & Co.
Aastatel 1911–1913 õppis Vabbe Münchenis Anton Ažbe kunstikoolis. Tõenäoliselt õppis ta algul ettevalmistusklassis ning seejärel professorite P. Weinholdi ja F. Eisengräberi juures. Lisaks võttis ta joonistustunde ja käis ka skulptuuriklassis.
München mõjus noore kunstniku arengule väga soodsalt. Oli ju see linn Euroopa avangardse kunsti süda: algul juugendi, seejärel Pariisi foovide liikumise ning – Dresdeni ekspressionistide mõjutusel – ka ekspressionismi keskus. Seal elas ekspressionistliku rühmituse "Sinine ratsanik" juhtfiguur Vassili Kandinsky.
Kandinskyga oli Vabbe tutvunud juba kodulinnas Narvas oma metseeni proua Glafiira Lavrentsova salongis. Münchenis tutvus ta ka seal peatunud eestlastega, näiteks Ludvig Oskariga, siis Johannes Otsmanniga ja poolteist aastat hiljem Anton Starkopfi ja Johannes Greenbergiga. Seal sai alguse ka tema hilisem sõprus Aleksander Tassa ja Friedebert Tuglasega.
1913. aasta algul sõitis Vabbe kodumaale. Sama aasta novembrist järgmise aasta märtsini viibis noor kunstnik Helsingis. 1913. aastal olid seal välja pandud impressionistlikku suunda esindanud rühmituse Septem tööd, 1914. aasta veebruaris aga suur ekspressionistide ning kubistide ühisnäitus. 1914. aastal eksponeeris Vabbe Eestis oma abstraktseid töid. Reis Itaaliasse kunstivaradega tutvumise eesmärgil (1914) ja töötamine Moskvas (1915–1916) viisid teda lähemasse kokkupuutesse futurismi ja kubofuturismiga. Tema varasemad suuremad maalid, mis sünteesisid erinevate voolude mõjutusi, pole – peale ühe – säilinud. 1910. aastate lõpust paistab Vabbe üha rohkem silma viljaka joonistaja-illustraatorina.
Aastast 1917 oli ta joonistusõpetaja Narvas Kreenholmi vabrikukoolis ja aastatel 1918–1919 Tallinnas Westholmi gümnaasiumis ning kunstihariduse õppejõud õpetajate ettevalmistuskursustel Haridusministeeriumis.
Ado Vabbe oli maali- ja graafikaõppejõud eri aegadel paljudes õppeasutustes, näiteks Kõrgemas Kunstikoolis Pallas, Konrad Mäe nimelises Riigi Kõrgemas Kunstikoolis, Tallinna Kujutava ja Rakenduskunsti koolis, Tartu Riiklikus Kunstiinstituudis. Aastatel 1953–1956 juhatas ta Tallinnas Kunstifondi graafika eksperimentaalateljeed.
Oti (Jõgeva)
Oti on küla Jõgeva maakonna Jõgeva vallas.
Ado Vabbe
Elulugu
Tema "Konstruktivistlik kompositsioon" (1925), mis ühendab ekspressionismi 1920. aastatele iseloomuliku konstruktivistliku suunaga, pani punkti varasemale, kunstilisest radikalismist kantud perioodile. 1930. aastatel naasis ta endale iseloomuliku jutustav-unistava impressionistliku käsitluslaadi juurde.
Oti (Jõgeva)
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Torma valda.
Ado Vabbe
Elulugu
1946. aastal anti talle Eesti NSV teenelise kunstitegelase aunimetus. Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidiumi 16. juuli 1950 otsusega võeti talt Eesti NSV teenelise kunstitegelase aunimetus ära. Eesti NSV teenelise kunstitegelase aunimetus taastati Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidiumi 27. oktoobri 1956 seadlusega.
Oti (Jõgeva)
2011. aasta rahvaloenduse andmetel oli külas 16 elanikku, kõik eestlased.
Ado Vabbe
Elulugu
Ta oli Eesti Kunstnike Liidu liige.
Oti (Jõgeva)
Küla läbib Tähkvere–Oti tee, mis läbib ka endise Aosilla küla ja jätkub Venevere–Kullissaare teena Lääne-Viru maakonna Vinni vallas.
Lahad Datu
Lahad Datu on linn Malaisia idaosas Sabahi osariigis.
Oti (Jõgeva)
1977. aastal liideti Oti külaga Aosilla, Kilbavere ja Metsaküla küla.
Ado Vabbe
Raamatugraafika
Enne Esimest maailmasõda Lääne-Euroopas õppides tekkis tal huvi moodsate kunstivoolude ekspressionismi, kubismi, futurismi ja abstraktsionismi vastu, mille sugemeid võib leida ka tema järgnevas graafikaloomingus. Alates 1917. aastast kuni 1930. aastate lõpuni kujundas ja illustreeris Ado Vabbe üle 60 raamatu, alates luulekogudest ja lõpetades teaduslike väljaannetega.
Varasematel Vabbe illustreeritud raamatutel oli enamasti vaid kaanekujundus ja üks illustratsioon. Ta kujutas harva otsest situatsiooni, õigemini lõi ta fantaasiaid kirjaniku või poeedi teemal. Sellest johtub ka ta tööde haruldane värskus ja ilu.
Kubofuturistlikud elemendid on tugevamini esindatud illustratsioonis Richard Rohu raamatule "Siluetid ja dekoratsioonid" (1918), kus seos sisuga jääb kaudsemaks. Kuid sellel siluettide tantsul ei puudu joonte ja kontrastide paeluv dünaamika ja graatsia.
Või võtame ühe illustratsiooni Barbaruse kogust "Inimene ja sfinks" (1919, tsüklile "Taltsutamatud ihad"). Tantsiv naisefiguur ja lill. Valged pinnad uuristuvad sametisse musta, mustad lõikuvad valgesse. Sellest põimumisest kõlab otsekui imeline muusikaline fraas, täis tundeerksust ja soojust, mis nii hästi sobib poeedi pisut pikantse maiguga armastusluulele. Vabbe oma graafiliste töödega võlub esile toredaid optilisi efekte, mis paeluvad kord rahu, kord hoopis liikumise ja elavusega, kuid alati oma kunstilis-emotsionaalse selgusega.
Nii mitmeski töös rakendas Vabbe ka abstraktseid elemente, kuid enamasti aitavad need kaasa raamatus väljenduva meeleolu edasiandmisele. Vabbe kujundas kaasi küllalt vabalt ja spontaanselt, kiri on neil sageli naiivne, kuid sealjuures väljendusrikas.
Peatselt suundus Vabbe plekkide elegantselt mängult natuurilähedasemale hoogsale sulejoonistusele. Illustratsioonid Gustav Suitsu ballaadile "Lapse sünd" (1922) kuuluvad tema parimate tööde hulka. Need meisterlikud sulejoonistused, mis suure usutavuse ja realismiga annavad poeetiliselt edasi lapse sünniga seotud valu ja kannatusi, pole niivõrd illustratsioonid kui assotsiatsioonide ahelik, mille säravamaks lüliks on viimane joonistus, tõeline emaarmastuse sümbol, madonnapilt. Vabbe joonistus on virtuoosne, jooned painduvad, nad nurkuvad, ristlevad, jooksevad… Nende kombinatsioonid markeerivad liikumist, meeleolu, kannatust, rõõmu. Kompositsioonid on elegantsed ja voolavad, vahel põimub tugevama aktsendina sisse tume pind.
August Alle poeemile "Laul kleidist helesinisest ja roosast seelikust" (1925) loodud illustratsioonid on stiililiselt ebaühtlasemad, kuid ometi värsked ja meeleoluliselt mitmekesised. Märkimist väärib huvitavamaid varaseid miitingu kujutusi eesti kunstis.
Aasta-aastalt tihenes Vabbe koostöö luuletajaga. Sulejoonistus muutus tihedamaks, käsitluslaad natuuritruumaks. Huvi pakuvad 1920. aastate lõpul loodud kujundused, kus domineerib tihe, tugeva ornamentaalse nüansiga ja huvitava põimega suletikand. 1930. aastail ilmub Vabbelt rida toonillustratsioone (käsikirjalise raamatu "Canticum canticorum" illustratsioonid, 1932, jm). Kuigi tundeküllased ja nüansirikkad, ei paku nad sellist rahuldust kui varasemad tušijoonistused.
Ado Vabbe kui raamatugraafiku areng suundus meeleolukate kubofuturistlike nüanssidega tööde juurest, kus peaosa mängis silueti ja pleki väljendusrikkus, ekspressiivse sulejoonistuseni ja sealt juba toonillustratsioonini. Järjest tõusis otsene side raamatu tekstiga, kuid sellest hoolimata jääb Vabbe raamatugraafilise loomingu kõige värskemaks ja hinnatumaks osaks see, mis ta lõi 1910. aastate lõpul ja 1920. aastate algul.
Ymittós
Ymittós (kreeka Υμηττός; vanakreeka ῾Υμηττός (Hymettos)) on mäeahelik Atikas, mis piirab Atika tasandikku kagust. Ymittós kerkib üle 1000 m.
Antiikajal saadi Ymittósest metsa, mett ning valget ja sinist marmorit.
Sérgio Paulinho
Sérgio Miguel Moreira Paulinho [s'eržiu paul'inju] (sündinud 26. märtsil 1980) on portugali jalgrattasportlane. Ta võitis 2004. aasta suveolümpiamängudel meeste grupisõidus hõbemedali.
Ta on elukutseline jalgrattur 2002. aastast. Ta oli algul meeskonnas ASC-Vila do Conde, 2004. aastast meeskonnas L.A. Pecol.
2004. aastal tuli ta Portugali meistriks eraldistardiga sõidus. Samal aastal võitis ta Portugali tuuril (Volta a Portugal) kaks etappi.
Zaporižžja tuumaelektrijaam
pisi
Zaporižžja tuumaelektrijaam on Ukraina ja kogu Euroopa suurim tuumaelektrijaam.
Asub Zaporižžja lähedal Kahhovka veehoidla ääres.
Jaama teenindamiseks asutati 1970. aastal Enerhodari linn. Jaama ennast hakati ehitama 1980. aastal
Jaamas on 6 surveveereaktorit, millest igaühe võimsus on 950 MW, mis annavad koguvõimsuseks 5700 MW. Esimesed viis reaktorit pandi tööle 1985.–1989. aastal, kuues reaktor 1995. aastal. Reaktoreid ümbritseb hermeetiline, 45 meetrise läbimõõduga ja 52 meetri kõrgune raudbetoonist reaktorianum, mille seinte paksus on 1,2 meetrit. Reaktori korpus koosneb ligi 20 cm paksusest terasest.
Jaam toodab umbes poole Ukraina tuumaenergiast ja üle viiendiku kogu Ukrainas toodetavast elektrienergiast.
Avariid ja intsidendid
3.–4. märtsil 2022 sõjas Ukraina vastu ründasid Vene väed tuumajaama ja põhjustasid selle kõrvalhoonete põlengu. Parajasti oli töös üks reaktor. See oli esimene sõda ajaloos, kui sõjategevus toimus tuumajaama alal ja rünnati tuumajaama.
Märtsis hõivasid tuumajaama Venemaa väed, kuid tuumajaamas jätkas tööd endine ukrainlaste personal. Nii Venemaa kui Ukraina süüdistasid üksteist tuumaelektrijaama pommitamises. 11. augustil kogunes ÜRO Julgeolekunõukogu ning ÜRO peasekretär António Guterres tegi avalduse, milles kutsus kohe lõpetama sõjategevust tuumajaama lähedal ja vägesid tagasi tõmbuma. 42 riiki, sealhulgas kõik EL maad ja USA kutsusid ühisavalduses Venemaad üles otsekohe oma vägesid nii Zaporižžja tuumajaamast kui ka kogu Ukrainast välja viima. Ühisavalduses nõuti ka, et Rahvusvaheline Aatomienergia Agentuur (IAEA) saaks tuumajaamale ligipääsu, veendumaks, et tagatud on kõik vajalikud turvamehhanismid.
25. augustil 2022 toimunud põlengu tõttu katkes jaamas elektriühendus Ukraina elektrivõrguga, tööle hakkasid varugeneraatorid. 26. augustil 2022 kell 14.04 ühendati elektrivõrku üks seisma jäänud tuumajaama jõuplokk, hilisõhtul saadi tööle ka teine reaktor.
1. septembril 2022 jõudis Rahvusvahelise Aatomienergia Agentuuri delegatsioon Zaporižžja tuumaelektrijaama.
5. septembril 2022 teatas Ukraina tuumajaamade operaator Enerhoatom, et Zaporižžja tuumaelektrijaama viimane töös olnud reaktor võeti elektrivõrgust välja tulekahju tõttu, mille põhjustas suurtükituli.
Viktor Särgava
Viktor Särgava (aastani 1935 Viktor Peterson; 4. märts 1918 Uue-Vändra vald, Pärnumaa – 31. jaanuar 1983 Tartu) oli Eesti ohvitser (lipnik) ja kõrva-kurguhaiguste arst.
Ta oli pärit Särghaua talust. Ta lõpetas 1937 Vändra Gümnaasiumi ja 1947 Tartu Ülikooli arstina. Akadeemiliselt kuulus Eesti Üliõpilaste Seltsi. 1955. aastal kaitses Tartu Ülikoolis kandidaadiväitekirja "Audiomeetrilisi vaatlusi kuulmishäirete puhul, eriti kurtidel ja raskeltkuuljatel". 1969. aastal kaitses Tartu Ülikoolis doktoriväitekirja "Вопросы речевой аудиометрии и осциллографии речи на эстонском языке при расстройствах слуха".
1939. aastal ülendati ta sõjakooli aspirantide kursuse lõpetamisel (ratsaväe alal) lipnikuks.
1944. aastal oli ta Saksa armees (4. Eesti Piirikaitserügemendi 1. pataljonis) arst. Langes septembris 1944 vangi, oli aastatel 1944–1946 Nõukogude armee tööpataljonis.
Aastatel 1946–1959 töötas Tartu Kliinilise Haigla kõrva-, nina- ja kurguosakonnas. Aastatel 1956–1960 oli Tartu Ülikooli otorinolarüngoloogia kateedri laborant, 1960–1970 assistent. Alates 1971. aastast oli ta professor, aastast 1975 otorinolarüngoloogia ja oftalmoloogia kateedri juhataja. Ta oli ka Tartu meditsiinikooli õppejõud.
Minut (geomeetria)
Minut ehk nurgaminut ehk kaareminut on mittesüsteemne nurga- ja kaareühik. Tähis ′ (priim).
Üks minut võrdub 60 sekundiga ehk 1/60 kraadiga ehk π/10800 radiaaniga.
Tehnikaülikooli Akadeemiline Meeskoor
Koor on osalenud paljudel koorikonkurssidel ja paistab silma mitmekülgse tegevusega nii muusika alal (võitnud koorikonkursse Austrias, Iirimaal, Soomes, Walesis, Eestis) kui ka seltsielus. Andnud välja ohtralt helikandjaid – seda nii ainult oma kooriga kui ka koostöös Eesti juhtivate muusikutega (ERSO, tšellokvartett C-Jam, Eesti Piirivalve Orkester, Mati Palm jpt).
Meeskoor on käinud kontserdireisidel Austraalias, Uus-Meremaal, USAs, Kanadas, Lõuna-Aafrika Vabariigis, Argentinas, Uruguays, Lõuna-Koreas ja paljudes Euroopa riikides. Oma jõulu- ja kevadkontsertidel on esitatud ohtralt uut originaalloomingut Eesti heliloojatelt (Aare Kruusimäe, Tauno Aints, Tõnu Kõrvits, Pärt Uusberg jt) ja esinetud paljude muusikutega (Annely Peebo, Heigo Rosin, Siim Aimla, C-Jam, Cätlin Jaago, Sandra Sillamaa, Helen Lokuta, Pirjo Levandi, Ain Anger, Rauno Elp, René Soom jpt).
Alates 2020. aastast on koori peadirigent Valter Soosalu, teda abistab dirigendina Heldur Harry Põlda.
Unite the Armies. Save the Planet
Save the Planet - Unite the Armies on elukaitseteemaline liikumine, mille aluseks on Soome professorite Eero Paloheimo ja U. B. Lindströmi märgukiri ÜROle. Soome organisatsioon Vihreä Elämänsuojeluliitto on internetti üles pannud lehekülje unite-the-armies.org, kus kogutakse allkirju E. Paloheimo ja U. B. Lindströmi märgukirja ja elukaitseaate toetuseks.
Põhiidee
Märgukirjas esitatakse mõte, et praeguses pikaajalise kestusega, kuid pöördumatuks muutuda ähvardava ökoloogilise katastroofi olukorras tuleks ÜRO-l toetada ideed, et riigid annaksid teatava osa oma militaarstruktuuridele minevaist kulutustest ökoarmee loomiseks. See distsiplineeritud ja tehnoloogiavõimekas jõud tegeleks planeedi kõige suuremate katastroofikollete likvideerimisega ja säästliku eluviisi huvides uute loodusalade loomisega. Save the Planet - Unite the Armies on poliitikaväline liikumine, mis otsib võimalusi koostööks teiste huvitatud organisatsioonidega, et maakera eri paigus oleks võimalik vastava võrgustiku toel parandada maailma ökoloogilist seisundit.
Sihktiivalised
Sihktiivalised ehk ortopterid (Orthoptera) on putukate selts, kuhu kuulub üle 20 000 liigi. Eestist on neid leitud 39 liiki. Kõige rohkem sihktiivalisi esineb troopilistes ja subtroopilistes piirkondades.
Süstemaatika
Selts jagatakse kaheks alamseltsiks: pikatundlalised (Dolichocera s. Ensifera) ja lühitundlalised (Brachycera s. Caelifera). Lühitundlalisi on tunduvalt rohkem kui pikatundlalisi, arvud on vastavalt rohkem kui 13 000 ja rohkem kui 7000 liiki. Eestis on vastavad arvud 27 ja 12 liiki. Eesti liigid kuuluvad sugukondadesse:
Morfoloogia
Sihktiivalised on välimuselt ja eluviisidelt väga mitmekesised. Nende suurus ulatub 1,5 mm-st (Myrmecophila acervorum) 20 cm-ni (Proscopia gigantea).
Sihktiivaliste pea on suhteliselt suur ja väga liikuv, suised on ortognaatsed. Suised on küllalt iseloomuliku ehitusega haukamissuised: ülalõuad on tugevad, ülahuul ja kobijad on väga hästi arenenud. Silmad ei ole eriti suured. Üksikutel mürmekofiilsetel (Myrmecophila), pinnases elutsevatel või taimedes mineerivatel (Cylindrachetidae) liikidel on silmad taandarenenud. Päris pimedaid liike on teada vaid mõned üksikud, näiteks Diestrammena caeca (sugukond Rhaphidophoridae). Enamasti on sihktiivalistel kolm täppsilma, kuid esineb ka erandeid: näiteks ritsiklastel (Tettigoniidae) ja sorilastel (Gryllotalpidae) on täppsilmi vaid kaks, sipelgakilklastel (Myrmecophilidae) aga puuduvad need hoopiski.
Alamseltse on üsna hõlbus eristada tundlate järgi: pikatundlalistel on tundlalülisid üle 30, sageli on tundlad kehast tunduvalt pikemad, lühitundlaliste tundlates aga ei ületa lülide arv kunagi 30 ja tundlad on alati kehast lühemad.
Sihktiivaliste rindmik on väga iseloomuliku ehitusega: eesrindmik on väga suur ja liikuv. Eesselja külgosad ripuvad alla, varjates rindmikku külgedelt. Kesk- ja tagarindmik on omavahel väga tugevasti kokku kasvanud. Jalad on hästi arenenud, eriti torkavad silma hüppejalgadeks muutunud tugevad tagajalad. Tiibu on kaks paari, enamasti on need hästi arenenud, lühitiivalisi või tiivutuid vorme on väga vähe. Tiivutuid vorme esineb näiteks sugukonnas kilkritsiklased (Rhaphidophoridae). Eestiivad on tagatiibadest kitsamad ja tugevamad, täidavad kattetiibade funktsiooni, puhkeolekus pannakse nad katusjalt tagakehale. Tagatiivad on laiad, puhkeolekus volditakse nad lehvikjalt kokku ning asetatakse tagakehale eestiibade alla. Tiivad on sageli nii pikad, et ulatuvad üle tagakeha tipu.
Kehaehitus
Sihktiivaliste keha on piklik, veidi külgedelt kokkusurutud. Nende eesselg on sadulataoliselt külgedele paindunud. Väga iseloomulikud on sihktiivalistele suured ja pikad tagajalad – need on hüppejalad.
Sihktiivaliste eestiivad on tagatiibadest veidi paksemad kattetiivad. Need on tiheda soonestikuga ja katavad puhkeolekus tagatiibu. Tagatiivad on lehvikutaolised ja on puhkeolekus eestiibade alla kokku volditud. Mõnedel sihktiivaliste liikide valmikutel pole üldse tiibu või on tiivad oluliselt lühenenud või on taandarenenud lapatsitaolisteks soomusteks.
Eluviis
Sihktiivalised on röövtoidulised ja taimtoidulised. Neil on haukamissuised.
Sihktiivalised arenevad vaegmoondega. Vastsed on väikesed, väikeste tiivaalgmetega.
Heli tekitamine
Paljudel sihktiivalistel on võime tekitada ja vastu võtta heli. Siin on samuti läinud areng alamseltsiti eri rada pidi.
Lühitundlalised tekitavad heli kattetiibade ja tagajalgade abil. Tagareite siseküljel paikneb rida hambakesi, kattetiibade üks soon on aga väga tugev ja jäme. Jalgu hõõrutakse heli tekitamiseks vastu tiiba. Harvemini on süsteem vastupidine: hambakesed paiknevad tiivasoonel, reiel on sile kiiluke, mille vastu neid hõõrutakse. Selline on näiteks käristaja (Psophus stridulus). Lühitundlaliste tümpanaalelundid (helitajumiselundid) paiknevad tagakeha esimese lüli hingeavade taga. Elund koosneb ümmargusest või ovaalsest avast, mis on tõmmatud üle õhukese kilega ja samuti varustatud närviga. Kile all paikneb õhukott, kilet hoitakse spetsiaalsete lihaste abil pingul.
Daugavgrīva kindlus
Daugavgrīva kindlus (saksa keeles Neumünde Schanz või Festung Dünamünde, poola keeles Twierdza Dynemunt, vene keeles крепость Дюнамюнде või Усть-Двинск) oli 1624. aastal Gustav II Adolfi valitsusajal rootslaste rajatud linnus Rootsi Liivimaal. See asus Väina jõe ja Lielupe jõe (vt Buļļupe) kokkuvoolude ääres, suudmealal enne Liivi lahte.
Umbveelisena on tänapäevani säilinud kindlustust ümbritsenud vallikraavid, mille järgi on aimatavad ka kunagised bastionid.
Eepos
Eepos (kreeka epos 'sõna, ütlus') tähendas algselt ulatuslikku luulevormilist jutustavat teost.
Daugavgrīva kindlus
Teispool jõge asus lähedal Dünamünde ordulinnus, mis 17. sajandil hävitati.
Eepos
Värsseeposi on üldiselt liigitatud rahvaeeposteks ja kunsteeposteks. Jaotus põhineb 18. sajandi lõpul Euroopa kirjanduses valitsevaks tõusnud romantilisel nägemusel, mille järgi on rahvaeeposed sündinud rikkumatu rahva vaimust kollektiivse loomistöö tulemusena, loojad on sageli nime poolest tundmatud. Kunsteeposed on seevastu teadaolevate üksikautorite looming (nt Homerose "Ilias").
Evolutsionistliku ehk arengulooliae eeposte päritoluteooria vaatenurk on pärit loodusteadustest, kuid sai omaseks ka rahvaluuleteaduses. Folkloristikas nn soome koolkonna ehk võrdlev-ajaloolise uurimismeetodi eelkäija Julius Krohn arvas, et rahvalaulud arenevad nagu kasvavad sulaga lumepallid: pisematest laulukildudest põimub vähehaaval ühe pikemaid ja seikaderohkemaid laulutervikuid. Kui areng saab kesta häirimatult, ongi tulemuseks eepos.
Rein Aun
Rein Aun (5. oktoober 1940 Liiva, Nõmme – 11. märts 1995 Tallinn) oli eesti kergejõustiklane (kümnevõistleja), kes võitis 1964. aasta suveolümpiamängudel kümnevõistluses hõbemedali. 1968. aastal püstitas ta maailmarekordi viievõistluses.
Eepos
Kirjandus- ja rahvaluuleteadlaste ringides seoti üsna pikka aega eeposte sündi kirjaoskuse tekkimisega. Sellest vaatenurgast pole mingit põhimõttelist vahet rahva- ja kunsteepose vahel. Kõik eeposed on raamatusse raiutud luule, mis eeldavad kindlat autorit, andekat ja professionaalset värsiseppa, kuigi tema taga on pikaaegne omakeelne laulupärimus.
Rein Aun
Elukäik
1960. aastal lõpetas ta Tallinna 18. Keskkooli ja asus Tartu Riiklikku Ülikooli kehakultuuri õppima, ülikooli lõpetas 1969. aastal.
Eepos
Tänapäevase käsitluse järgi pole võimalik mingit üldkehtivat eeposte sünni- ja arenemisteooriat esitada. Täpsemaks liigutuseks tuleb lugeda Lauri Honko oma:
Rein Aun
Elukäik
Ta töötas Kalevis, KSMK-s, Tööjõureservides ja Schnelli kergejõustikuklubis treenerina, Kergejõustikuliidu peasekretärina ja Tallinna Sadamas administraatorina. Tema nimekaim kümnevõistlejast õpilane oli Sven Reintak. Aun oli kümnevõistlusklubi Dekatlon üks asutajaid ja president.
Eepos
Peale sünniviisi erinevad eeposed üksteisest ka sisu ja vormi poolest. Sisu alusel on neid liigitatud näiteks sangarieeposteks, ajaloolisteks, usundlikeks, idüllilisteks ja koomilisteks eeposteks, hõimu- ja loomaeeposteks jne.
Rein Aun
Sportlaskarjäär
Aun alustas kergejõustikutreeninguid 1955. aastal Spartakis Vladimir Žulini käe all. Kümnevõistlusega hakkas tegelema 1957. aastal ning püstitas 1959. aastal Nõukogude Liidu noorterekordi. Ülikoolis õppides sai tema treeneriks Fred Kudu.
Eepos
Oma vormilt erinevad kirjalikud ja suulised eeposed märgatavalt. Kirjalikud eeposed on kinnistunud teatud vormi, kuid suulised on jätkuvalt muutuvad.
Rein Aun
Kümnevõistlus
1964. aasta Tōkyō olümpiamängudel kogus ta (Nõukogude Liitu esindades) 7677 punkti (uue arvestuse järgi 7842 punkti; alade tulemused: 10,9 – 7.22 – 13.82 – 1.93 – 48,8 – 15,9 – 44.19 – 4.20 – 59.06 – 4.22,3) ning tuli sellega hõbemedalile. Samal aastal sai ta ka Nõukogude Liidu meistrivõistlustel hõbemedali, samuti hõbemedali Liidu sisemeistrivõistlustel kuuevõistluses.
Eepos
Eepilist loomingut on olnud peaaegu kõigil maailma rahvastel, aga vaid vähestel nende hulgast on leidunud kirja valdav laulik/poeet või toimetaja, kes oleks kogunud suulises traditsioonis elavad ained ühtseks suurteoseks. Oma tõelise eeposeta on Euroopas näiteks jäänud slaavi rahvad, enamik soomeugrilasi ja keldid.
Rein Aun
Kümnevõistlus
1964. aastal püstitas ta kümnevõistluses kaks Eesti NSV rekordit: kõigepealt 7813 ja siis 7842 punktiga. Mexico OM-i eelsetel aastatel püstitas ta ka Nõukogude Liidu rekordid 7979 ja 8026 punktiga (10,5 – 7.07 – 14.98 – 1.83 – 49,4 – 15,2 – 47.52 – 4.30 – 68.40 – 4.38,6).
Euroopa meistrivõistlustel 1966. aastal sai ta 7378 punktiga 5. koha. Kuldmedali võitis Aun nii 1967. kui ka 1968. aasta Nõukogude Liidu meistrivõistlustelt. 1968. aasta México olümpiamängudel ta katkestas. Selle aasta parima tulemuse saavutas ta Leninakanis 18. augustil 1968: 7898 punkti (10,5 – 7.07 – 14.98 – 1.83 – 49,4 – 15,2 – 47.52 – 4.30 – 68.40 – 4:38,6).
Sportlaskarjääri jooksul osales ta 49 kümnevõistlusel, millest lõpetas 43.
Kokku võistles ta 11 korda Nõukogude Liidu koondises (1964–1970) ja 16 korda Eesti NSV koondises (1959–1971).
Viievõistlus
Viievõistluses püstitas ta 18. juulil 1968 Tartus maailmarekordi 4079 punktiga (uue punktitabeli järgi 4273 punkti, mis on siiani kehtiv Euroopa rekord), alade tulemused: 7.33 – 72.26 – 21,9 – 50.06 – 4.34,5).
Isiklikku
Rein Auna peres oli neli venda ja õde.
Tema esimene abikaasa Ebe-Kai Aun on spordipedagoog, nende poeg Martin Aun on olnud elukutseline jalgrattur.
Jalgrattasport 2004. aasta suveolümpiamängudel
Nimed vajavad kontrollimist
Jalgrattasport 2004. aasta suveolümpiamängudel toimus 14. – 28. augustil ja jagunes kolmeks alade rühmaks: maanteesõit, trekisõit ja mägijalgrattasport.
Võistluspaigad
Maanteesõidus võisteldi Ateena tänavatel, eraldistart toimus Vouliagmeni olümpiakeskuses, kuhu paigaldati pealtvaatajatele 3000 ajutist istekohta. Olümpiavelodroom paiknes Ateena olümpiakompleksis, kus peeti kõik trekisõidu võistlused ning pealtvaatajaid mahutasid tribüünid 3500. Maastikusõidu raja äärde Parnithas mahtus võistlust jälgima 15 000 pealtvaatajat.
Mägijalgrattaspordivõistlused toimusid Olümpiamägijalgrattaspordiväljakul Párnitha mäel Acharnési deemis. Toimus meeste ja naiste maastikusõit.
Meeste grupisõit
Meeste grupisõit algas 14. augustil kell 12.45.
Jaan Kirsipuu kukkus 12. augustil treeningul libedal asfaldil kihutades kurvi võttes ja lõhkus treeningratta, väänas võistlusratta käiguvahetaja ning sai kriimustada.
Võistlejad
Osales 144 võistlejat, eestlastest Janek Tombak (stardinumber 102), Jaan Kirsipuu (100), Erki Pütsep (101) ja Andrus Aug (99). Favoriitideks peeti teiste seas Erik Dekkerit ja hispaanlasi. Igor Astarloa ja Richard Virenque pidasid ennast favoriidiks.
Ühest riigist sai võistelda kuni 5 meest.
Rada
Trassi pikkus on 13,2 km. See läbitakse 17 korda, kokku 224,4 km. Rada on kurviline, tehniliselt nõudlik ja kukkumisohtlik.
Raja keskosas on 5-kraadine tõus. Viimased kaks kilomeetrit on munakivisillutisega ja järskude kurvidega.
Võistluse käik
Temperatuur oli üle 35 kraadi.
Kukkumise tõttu 1. ringil katkestasid Igor Astarloa ja Michael Boogerd ning Marlon Perez.
1. ringil rebis end lahti Magnus Bäckstedt, kes juhtis 84 km. 5. ringil järgnes talle Richard Virenque ja 6. ringil Laszlo Bodrogi. Pärast 79 km oli nende edumaa peagrupi ees 3.50. Pisut rohkem kui 50 km pärast jõudis peagrupp neile järele. Bäckstedt katkestas.
Itaalia sportlasele läks olümpiavõit meeste grupisõidus viiendat korda.
Jaan Kirsipuu katkestas 8. ringi keskel kuumuse tõttu. Ka Andrus Aug ja Erki Pütsep katkestasid. Janek Tombakul algasid 16. ringil krambid. Viimasele ringile läks ta võitjast 3 minutit hiljem.
Lõplik järjestus
Katkestasid: Levi Leipheimer, Gonçalo Amorim, Oscar Freire, Igor G. de Galdeano, Sylvain Chavanel, Michael Rasmussen, Charly Wegelius, Thomas Lövkvist, Erki Pütsep, Jeremy Yates, Andris Naudužs, Mark Scanlon, Matej Jurco, Vjatšeslav Jekimov, Gordon Fraser, Christophe Moreau, Slawomir Kohut, Amir Zargari, Jose Ivan Gutierrez, Wim Vansevenant, Marc Wauters, Michael Rogers, Fabian Cancellara, Gregory Rast, Servais Knaven, Victor Hugo Pena, Morten Hegreberg, Tiaan Kannemeyer, Jose Isidro Chacon, Dimitar Gospodinov, Jevgeni  Vakker, Andreas Klöden, Michael Rich, Jason McCartney, Baden Cooke, Matt White, Rubens Bertogliati, Deniss Mensov, Vladimir Duma, Juri Krivtsov, Radoslaw Romanik, Sylwester Szmyd, Julian Winn, Maksim Iglinski, Bernhard Eisel, Candido Barbosa, Magnus Bäckstedt, Andrus Aug, Thor Hushovd, Mads Kaggestad, Heath Blackgrove, Robin Reid, Marcio May, Eric Wohlberg, Aleksandr Ussov, Marcelo Arriagada, Kam-Po Wong, Ivan Stevic, Michal Hrazdira, Robert Hunter, Shinri Suzuki, Abbas Saeidi Tanha, Jaan Kirsipuu, Luciano Pagliarini, Stuart Dangerfield, Vladimir Karpets, Igor Astarloa, Michael Boogerd, Marlon Alirio Perez.
D12
D12 (ka The Dirty Dozen) on Ameerika Ühendriikide räppbänd, mis tegutseb Detroitis Michigani osariigis. D12 loodi 1996. aastal. Praeguseks on selle liikmetest kõige kuulsam räppar Eminem, kes on tõusnud üheks aegade edukamaks räppariks. Just tema ja Proofi algatusel bänd alguse saigi. D12 on olnud üheks olulisemaks bändiks underground hiphopis. Nende albumid on olnud mitu korda Ameerika Ühendriikide, Inglismaa ja Austraalia muusikaedetabelite tipus.
Bändi algus
D12 ehk Dirty Dozen on ansambel, mis pärineb Detroitist. Bändi loomise idee sai alguse autos, kui seltskond oli tagasiteel New Yorgist ja Proof mainis, et ta tahab luua ansambli Dirty Dozen. Alguses soovis ta, et ansamblis oleks 12 liiget, kuid sobivaid liikmeid ei leitud. Siis ütles ta, et ansamblis peaks olema kuus liiget ja igaühel oma alter ego, mis teeks kokku 12 liiget. Bizarre, üks ansambli liige, mäletab, et ta oli kõik liikmed enda juurde kutsunud, kui Eminem ütles: "Yo, ma tahaks alustada seda Dirty Dozeni värki. Ma tahan teid tuua oma uuele albumile ja näidata teile kõigile, kui hea ma olen." Siis näitas ta ansamblile oma Slim Shady tätoveeringut, millest ei saadud midagi aru. Eminem selgitas: "Slim Shady on minu alter ego." Pärast seda võttis iga ansambli liige endale oma alter ego ning biite tegema ja räppima hakati Eminemi keldris. Mõned inimesed väidavad, et Eminem oli sellest kambast hoopis viimane, kes endale alter ego mõtles, tehes seda WC-s potil istudes.
Liikmete lugu
Proof jääb alati D12 asutajaks, ehkki paljud arvavad, et selleks on Eminem. Ta organiseeris selle ansambli algusest peale. Tal oli palju inimesi, nagu Kon Artis, Eminem, Bizarre, Eye Kyu ja Fuzz kõik koos ja nad olid seotud Killa Hawk, B-Flat ja Dirty Rattiga korraga. Veidi aega pärast seda lahkusid Fuzz, B-Flat ja Dirty Ratt ning Eminem otsustas jätkata soolokarjääri. Ka Killa Hawk oli kunagi ansamblis D12, kuid ka tema polnud seal kauaks. D12 oli omadega läbi, kuid see oli ainult ajutine. Kui Eminem sai diili, otsustas Proof uuesti D12 algatada. Ta palus Kon Artisil ja Kunival liituda, kuna nad olid nagunii ansamblis Da Brigade. Siis liitusid Bizarre ja Bugz, kuid Eye Kyu otsustas mitte liituda. Bugz tahtis, et Swift (duost Da Rabeez koos Baredaga) liituks D12-ga. Kahjuks mõni nädal pärast seda, kui Swift liitus, Bugz tapeti, ja bänd ei suutnud end enam kokku võtta; teistest rääkimata arvasid nad isegi, et bändiga on nüüd kõik läbi. Pärast Bugzi surma küsis Eminem kas ta saaks Bugzi koha endale võtta ja Dirty Dozeni välja aidata, mis viis selleni, et Eminem sai uuesti D12 liikmeks. D12 sõlmis lepingu Eminemi plaadifirmaga Shady Records. Neli D12 algse koosseisu liiget olid Proof, Eminem, Bizarre ja Eye Kyu. Kon Artis produtseeris sel ajal, kuid ta polnud veel liige.
Liikmed ja plaadifirma
Ansambel koosneb kuuest liikmest. Nendeks on Proof, Bizarre, Eminem, Kon Artis, Kuniva ja Swift. Igal liikmel on oma alter ego – Eminemi alias on Slim Shady, Proofi alias oli Dirty Harry (aastal 2003 vahetas ta selle Oil Can Harryks), Kon Artis on Mr. Denaun Porter, Bizarre on Peter S. Bizarre, Swift valis välja Swifty McVay ja Kuniva on Hannz Gruber (või lihtsalt Hannz G.), mille ta hiljem Rondelle Beeneks vahetas. Põhjus, miks ansambli nimi on D12, on see, et ansamblis on kuus liiget, kes igaüks luges oma aliase teiseks ansamblis olevaks räppariks, mis moodustab kokku 12 liiget. Üks algupärane ansambli liige on Eye Kyu, kes enam ei ole Dirty Dozenis, kuid teda saab kuulda Eminemi plaadil "Infinite" ja D12 Extended Play (EP) "Underground EP". Praegu Eye Kyu töötab mujal ja on räppimisest loobunud, kuid liiguvad kuulujutud, et ta võib millalgi tagasi tulla. D12 on seotud Interscope Recordsi ja Shady Recordsi lepingutega.
Kuulsuse tõus
Esimene, kes tõusis oma soolokarjääriga muusikaedetabelite tippu, oli Eminem. Pärast tema esimese albumi "The Slim Shady LP" ilmumist 1997. aastal tekitas see huvi Dr. Dres, kes soovitas Eminemil hakata lugusid räppima plaadifirma Aftermath/Interscope all. Samuti soovitas Dr. Dre Eminemil eelkõige oma soolokarjäärile keskenduda ja siis uuesti oma sõpradega liituda.
1999. aastal, kui Eminem lasi välja oma debüütalbumi "The Slim Shady LP", sai ta kogu maailmas kuulsaks. Võttes kuulda Dr. Dre nõuannet, keskendus Eminem oma soolokarjäärile ja kui ta oli seal ennast tõestanud, liitus ta uuesti oma sõpradega. Eminem asutas oma plaadifirma Shady Records ja ka D12 hakkas oma lugusid tegema selle plaadifirma all.
Bugzi surm
Bänd hakkas pärast Shady plaadifirmaga liitumist kohe ka tuuridel esinema. Enne esinemist Detroitis pidas D12 liige Bugz pikniku, mis lõppes tema surmaga. Vaidlus algas veepüsside pärast. Vaidluse järel läks mees autosse ja tulistas sõidu pealt Bugzi. See rünnak jäi aga lindile ja seda näidati pärast Detroiti telekanali 7 uudistes. D12 oli sellest vahejuhtumist šokeeritud. Paljud, kaasaarvatud D12, arvasid, et nüüdseks on ansambliga kõik. Kuid pärast Bugzi surma küsis Eminem, kas ta saaks D12 välja aidata ja see viis siis selleni, et Eminem sai uuesti D12 liikmeks. D12 lasi Bugzi auks välja muusikaloo "Good Die Young", nende teisel albumil "D12 World". Album sisaldas ka lugu "Bugz 97". D12 liikmed lasid Bugzi nime tema mälestuseks oma kehadele tätoveerida. Eminemi teine album "The Marshall Mathers LP" oli samuti pühendatud Bugzile.
Läbilöök
Bänd on andnud välja kaks albumit: "Devil's Night" ja "D12 World". Mõlemad albumid platseerusid esikohale Billboardi muusikaedetabelis ning seejärel jõudsid albumid ka mitme muu riigi edetabelite eesotsa. Albumi tuntumateks singliteks said "Purple Pills", "Fight Music", "My Band" ja "How Come". Ansambel tuuritas vahepeal ka ilma Eminemita, kuna temal oli käsil uue albumi tegemine. Pärast D12 lasid ka Bizarre ja Proof välja oma sooloalbumid. Kumbki ei saavutanud suurt edu. Bizarre andis välja albumi "Hannicap Circus" ja Proofi album kandis nime "Searching for Jerry Garcia", mõlemad albumid ilmusid 2005. aastal.
Proofi surm
D12 tabas taas valus kaotus, kui 11. aprillil 2006 tulistati Proofi Detroiti klubis CCC pähe. Samas klubis oli Proofil mõni hetk varem tekkinud vaidlus Keith Benderiga. Benderi nõbu Mario Ethridge üritas vägivalda lõpetada ja tulistas hoiatuseks kaks lasku õhku, kuid kui Proof Benderit näkku tulistas, tulistas ka Etheridge Proofi suunas kolm lasku, tabades meest pähe ja rindu ning tappes ta. Ethridge sai relva kandmise eest trahvi, kuid tulistamine loeti enesekaitseks. Bender suri nädal pärast tulistamist haiglas.
Proof maeti 19. aprillil The Fellowship Chapeli kalmistule. Matustest võttis osa üle 2000 inimese. Eminem ja Obie Trice pidasid matustel kõne. Proofist jäid maha ema Sherallene, isa McKinley, abikaasa Sharonda, pojad DeShaun Rice ja Elijha Abel ning tütred Katieva Walker, Nassan, ja Nyeem.
Liikmed
Praegused liikmed
Surnud liikmed
Endised liikmed
Diskograafia
Albumid Mixtape ' id
Singlid
Larissa Preobraženskaja
Larissa Preobraženskaja (Лариса Дмитриевна Преображенская; 3. oktoober 1929 Kiiev – 15. september 2009 Moskva, teistel andmetel 16. september ) oli vene tennisist ja tennisetreener.
Tema õpilaste hulgas on olnud Anna Kurnikova, viimase nõbu Jevgeni Koroljov, Jelena Granaturova, Jevgenija Kulikovskaja, Jekaterina Makarova ja Tatjana Panova.
Kahemõõtmelisus
Kahemõõtmeline ruum on ruum, millel punkti asukoha märkimiseks on vaja kahte arvu ehk kahe põhiteljega ruum.
Kahemõõtmeline kujund on alati tasapinnaline kujund.
Graafikud on tavaliselt kahemõõtmelised, samuti maalid, pildid, fotod.
Peterburi metroo
thumb|Peterburi metroo logo thumb|Peterburi metroo skeem
thumb|Avtovo metroojaama perroon Peterburi metroo (kuni 1992. aastani V. I. Lenini nimeline Leningradi metroo; vene Петербургский метрополитен) on Peterburis alates 1955. aastast töötav metroo.
Peterburi metrool on 5 liini kogupikkusega 112,5 km ja 67 jaama.
Metroo rajamist alustati 1940. aastal. Metroo rajati geoloogiliste tingimuste tõttu tavalisest sügavamale.
Liinid ja jaamad
Paksus kirjas on märgitud ümberistumisjaamad teisele metrooliinile.
Peterburi metroos on ärilise eesmärgiga pildistamine ja filmimine ilma metroo kirjaliku loata keelatud. Juuresoleva Avtovo metroojaamas oleva foto autorit trahviti pildistamise eest 100 rublaga.
Suur Tõll (laev)
Suur Tõll on Eesti aurik-jäämurdja, mis on tänapäeval ühtlasi maailma suurim säilinud aurujäämurdja, samuti ainsana säilinud enne Eesti Vabadussõda ehitatud aurulaev kogu Baltikumis.