cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Talvesõda
Eellugu
Nõukogude Liidu jaoks oleks Soome ja Baltimaade vallutamine tähendanud ligikaudset naasmist Venemaa keisririigi 1914. aasta sõjalis-strateegilistele positsioonidele. Tollal hoidis Venemaa Soome lahe mõlemat kallast enda kontrolli all ning sai idee järgi võimaliku kallaletungi korral Peeter Suure merekindluse rannasuurtükkide ja meremiiniväljade abil Peterburi paremini kaitsta. Soome ja Eesti riigi tekkimisega oli Venemaa kaotanud enamiku Soome lahe rannakindlustustest peale Kroonlinna. Leningradi strateegiline asend oli Nõukogude juhtkonna arvates nõrk ka maismaasõja seisukohast, sest Soome – Nõukogude Liidu piir kulges piki Rajajoki (Sestra) jõge, 32 km kaugusel (suurtüki laskeulatuses) linnast. Näiteks 1919. aastal baseerusid Soomes, Soome lahe idaosas Briti torpeedokaatrid, millega rünnati Tolbuhhini tuletorni juures ankrus seisnud Nõukogude Balti mere laevastiku ristlejat Oleg, mis läks tabamuse tagajärjel ümber. Ööl vastu 18. augustit rünnati Briti torpeedokaatritega Kroonlinna sadamas asunud Nõukogude sõjalaevu. Peale selle eeldas Nõukogude Liidu juhtkond, et Soome territooriumi kaudu on lihtne katkestada Leningradi–Murmanski raudteeliin.
Molotovi-Ribbentropi pakti tulemused Soomele
pisi|375px|[[Molotovi-Ribbentropi pakti järgi plaanitud ja tegelikud piirid Ida-Euroopas aastatel 1939–1940]] 23. augustil 1939 sõlmiti Moskvas NSV Liidu välisasjade rahvakomissari Vjatšeslav Molotov ja Saksa Riigi välisminister Joachim von Ribbentropi allkirjastatud Molotovi-Ribbentropi pakt, mille salalepingu kohaselt kuulusid kahe suurriigi vahel jaotatud Euroopa väikeriigid NSV Liidu ja Saksamaa mõjupiirkonda. Saksamaa kohustus mitte sekkuma NSV Liidu elluviidavasse poliitikasse.
1. septembril 1939 algas Teine maailmasõda. Euroopa väikeriigina oli Soome Teise maailmasõja puhkedes poliitilisel kaitsepositsioonil. Eesmärgiks oli jääda iseseisvaks ja vältida sõjategevust Soome territooriumil. Septembris 1939 otsiti selleks tuge Rahvasteliidult ja Põhjamaade koostöölt.
NSV Liidu eesmärk oli vallutada Soome Vabariik, mis kuulus Molotovi-Ribbentropi pakti salajase lisaprotokolli alusel Nõukogude huvisfääri. NSV Liidul oli Soome kaudu võimalik Saksamaale elutähtsa rauamaagi ekspordi läbilõikamine Põhja-Rootsis ja valitseda kogu Läänemerd. Peale selle oleks Soome kaudu lihtsam vallutada Norra, kust Nõukogude mereväel oleks olnud vabam pääs Atlandi ookeanile. NSV Liit ihaldas ka Soome arenenud metsa- ja metallitööstust ning maagikaevandamist enda kasuks tööle rakendada. 12. oktoobril 1939 esitas Nõukogude Liit Soomele ultimaatumi nihutada riigipiir Leningradist 20–25 kilomeetrit lääne poole (tollal läks piir Leningradist 32 km kauguselt). Nõukogude Liit nõudis ka Hanko poolsaare endale rentimist 30 aastaks mereväebaasi loomiseks ja mõningaid Soome saari Soome lahes, kokku Soome territooriumist 2761 km². Vastu pakuti Soomele 5529 km² suurust ala Karjala ANSV-st, (soomlased ütlesid selle pakkumise kohta "2 naela suppi 1 naela (u 454 grammi) kulla vastu"). Soome valitsus lükkas "pakkumise" 1939 tagasi.
Nõukogude Liidu nõutud aladel asus Karjala kannasel ka Soome põhiline kaitseliin, Mannerheimi liin, NSV Liidu võimaliku rünnaku vastu. Jossif Stalin püüdis järgida Hitleri taktikat Tšehhoslovakkia vallutamisel, kui algul nõudis Saksamaa Tšehhoslovakkia kaitseks olulise Sudeedimaa loovutamist Saksamaale, siis pärast oli Tšehhoslovakkia kaitseehitistest ilmajäänuna sunnitud loobuma ka sõjalisest vastupanust ning alistuma Saksamaale vastupanuta. Otsus keelduda NSV Liidu nõudmistest ja mitte alluda Nõukogude diktaadile oli silmapaistev julgus, sest Balti riigid olid selleks ajaks juba alistumas NSV Liidu survele: 28. septembril Eesti, 5. oktoobril Läti ja 10. oktoobril Leedu. Samuti polnud teised Euroopa suurriigid reageerinud ei Saksamaa vallutustele Poolas ega ka Nõukogude Liidu surve avaldamisele Balti riikidele. Erinevalt Eesti valitsuse läbirääkimistest NSV Liiduga peeti Soome läbirääkimised salaja, nende sisust ei olnud teadlikud isegi kõik Soome valitsuse liikmed.
Seepeale hakkas Nõukogude Liit sõja alustamise ettekäändeks ja oma rahva arvamuse kujundamiseks välja töötama ja täide viima provokatiivseid riigipiiriintsidente, näiteks tulistati oma territooriumi suurtükkidest.
1939. aasta oktoobris moodustati ka NKVD Karjala ANSV valitsuse töötajatest NKVD operatiivbrigaad, kuhu kuulus 10 operatiivgruppi diversioonitegevuseks Soome territooriumil.
9. novembril, Paasikivi ja Tanneri viimasel kohtumisel Stalini ja Molotoviga konstateeriti, et kokkulepet ei saavutatud. Lahkuminek sündis sõbralikus vaimus. Stalin ütles soomlastele “Kõike head!”, Molotov “Nägemiseni!”. Helsingis arvestati, et läbirääkimised pole lõplikult katkenud, vaid et neid jätkatakse diplomaatiliste kanalite kaudu.
Sõja algus
26. novembril 1939 tulistas Punaarmee suurtükipatarei, mida juhtis punaväelane Otto Aaman (Venemaa eestlane), Mainila küla lähistel Punaarmee diviisi 329. polgu 4. roodu positsioone. Nõukogude Liidu valitsus teatas, et Soome tulistas Mainila külas õppustel olnud punaväelasi. Õppustel olevate sõdurite keskele olevat langenud mõned kahurimürsud ning 4 punaväelast saanud surma ja 9 haavata.
Tegemist oli Nõukogude Liidu provokatsiooniga, mille korraldas Leningradi sõjaväeringkonna staabi luureosakond Stalini käsul. Saanud Leningradi sõjaväeringkonna ülema Kirill Meretskovi ja ÜK(b)P Leningradi oblastikomitee ja ÜK(b)P Keskkomitee sekretäri Andrei Ždanovi allkirjadega erivolitused, andis sõjaväeringkonna luureosakonna ülem polkovnik Tihhomirov Punaarmee 221. suurtükiväepolgu ühele patareile käsu tulistada oma laskurdiviisi 329. polgu 4. roodu positsioone Mainila küla lähistel. Kuna punaväelasi tulistanud patarei asus piirikõveriku tõttu sihtmärgist põhja pool, jäi mulje, et tulistati Soome territooriumilt. Neid pauke kutsutakse soome keeles Mainilan laukaukset.
Nõukogude Liit esitas Soomele diplomaatilise noodi ja nõudis, et Soome vabandaks ning viiks oma väed 20–25 km riigipiirist eemale läände. Soomlased eitasid tulistamist ega võtnud endale vastutust juhtunu eest ning keeldusid Nõukogude Liidu nõudest muuta riigipiiri. 28. novembril teatas Vjatšeslav Molotov, et Nõukogude Liit katkestab mittekallaletungilepingu Soomega (1932. aastal sõlmiti Soome ja NSV Liidu vahel mittekallaletungileping, mida uuendati 1934. aastal 10 aastaks). Päev hiljem katkestas Nõukogude Liit Soome Vabariigiga diplomaatilised suhted.
pisi|250px|Soome [[Mannerheimi liin|Mannerheimi kaitseliin ja positsioonid Karjala kannasel 1939. aastal]]
2. detsembril teatas Soome peaminister Risto Ryti, et Soome on valmis läbirääkimisteks kõigi küsimuste üle, mida on võimalik arutada, kuid ei anna järele oma iseseisvuse ja siserežiimi küsimuses.
NSV Liidu relvajõud
Talvesõjas ründas Nõukogude Liit Soomet umbes 1 000 000 Punaarmee sõduriga (45 diviisi, 3000 tanki ja 3800 lennukiga). Punaarmee väeüksusi juhtis algul Kliment Vorošilov, keda Stalini korraldusel alates 7. jaanuarist 1940 asendas Semjon Timošenko. Soome vallutamiseks koondas punaarmee Soome ja NSV Liidu piirile 7. armee, 8., 9. armee (milles kaks korpust, Põhjakorpus – 44., 100., ja 63. diviisist ja Lõunakorpus – 54. diviis, Siberi suusabrigaad)-armee juht Vassili Tšuikin ning armeekomissariks, Punaarmee Poliitosakonna ülem Lev Mehlis ja 10. armee.
Soome "vabastamiseks" formeeriti NSV Liidus 106. mägilaskurite eridiviis, kuhu koondati NSV Liidus repressioonidest ellujäänud soomlased, vepslased, karjalased ja isurid. Mobiliseeritutest moodustati 4 diviisi, mis koondati korpuseks, ehkki juba 1. veebruarist täiendati nii nimetatud Soome Rahvaarmeed Nõukogude Kesk-Aasia sõjaväelastega. Korpuse ülem oli soome juurtega Punaarmee ohvitser Akseli Anttila, kes oli 1937. aastal saadetud vangilaagrisse oma rahvuse pärast, kuid vabastati "vabastusretke" "juhtimiseks" GULAG-i laagrist. Korpuse staabiülemaks oli brigaadikomandör Romanov, poliitosakonda juhtis Tereškin, kes kasutasid soomepäraseid varjunimesid Raikas ja Tervonen.
Terijoe valitsus
Pärast sõja algust 1. detsembril ja esimese piiriäärse asula Terijoe vallutamist moodustas Nõukogude Liit seal nn Soome rahva valitsuse Soome Demokraatlik Vabariik, mille juhiks määrati soome päritolu pikaaegne Kominterni funktsionäär Otto Wille Kuusinen. Kuusineni Terijoe valitsust tunnistas NSV Liit ainsa Soome valitsusena ning sõlmis sellega sõprus- ja abilepingu.
Kuid juba enne Terijoki vallutamist ja Soome Demokraatliku Vabariigi väljakuulutamist alustas Nõukogude Liit 23. novembril 1939 Petrozavodskis formaalselt nn Soome vabastusarmee, faktiliselt Punaarmee koosseisu kuulunud mägilaskurdiviisi formeerimist.
Vastukaaluks Kuusineni valitsusele oli Soome Riiginõukogus arutusel Mannerheimi välja pakutud plaan moodustada Aleksandr Kerenski või Lev Trotski juhtimisel Vene valitsus Karjala piirkonnas, kuid kuna ettepanek ei leidnud riigi poliitilise juhtkonna toetust, siis plaan ei teostunud. Samuti hakati organiseerima Vene Üldsõjalise Liidu juhtimisel vene emigrantidest ja Nõukogude sõjavangidest vene väeosi võitluseks Nõukogude vägede vastu, mida organiseeris Nõukogude Venemaalt 20. aastail põgenenud Boriss Bažanov.
Punaarmee üksustele püstitatud ülesanded
Salajase operatiivkäsu Soome vallutamiseks olid Soome piirile koondatud Nõukogude väekoondised saanud juba 20. novembril, seega 9 päeva enne diplomaatiliste suhete katkestamist. Soome piirile oli koondatud neli armeed. Neist suurim oli 7. armee, kuhu kuulus 12–14 kütidiviisi, üks soomusvägede korpus ja hulk üksikuid soomusbrigaade kokku umbes tuhande tankiga. See armeekoondis pidi andma pealöögi Leningradi suunalt, vallutama Karjala kannase ja suunduma seejärel Helsingi peale. 7. armee tegevust pidi toetama 8. armee, andes oma seitsme diviisi ja kahe soomusbrigaadiga abilöögi põhja pool Laadoga järve, et haarata Karjala kannast kaitsvaid Soome üksusi seljatagant. Põhjas asunud 9. armee ülesandeks oli tungida läbi Kesk-Soome Põhjalahe rannikule, ning katkestada Soome ühendusteed Rootsiga. Seda lööki pidi toetama 14. armee, kes pidi Põhja-Jäämere rannikul ära lõikama läbi Petsamo sadama toimivad Soome ühendusteed välismaailmaga. Meretskov püstitas Leningradi sõjaväeringkonna vägedele ülesande vallutada Soome kahe nädala jooksul.
Sõjategevus
pisi|Punaarmee esimese pealetungi suunad Talvesõjas Karjala kannasel thumb|180px|Nõukogude vägede rünnaku suunad Talvesõjas Nõukogude Liidu juhtkond arvas, et Soomet rünnates ei kesta sõjategevus üle paari-kolme nädala. Nõukogude väed tungisid Soomele kallale 30. novembri 1939 hommikul terve Nõukogude-Soome Vabariigi piiri ulatuses ning Punaarmee pommituslennukid pommitasid Helsingi ja Viiburi tsiviilobjekte. Soomlased olid 1920. aastatel ehitanud Mannerheimi kaitseliini. Paraku ei jõutud Talvesõjaks valmis ehitada Mannerheimi liini teist järku, mille ehitamist alustati 1932. aastal.
Punaarmee esimene pealetung
Soomlaste esimene kaitselahingute periood oli detsembrist 1939 kuni jaanuarini 1940, kus Soome väed kaitselahingutes Karjala kannasel Mannerheimi liini 1. kaitseliinil pidasid kinni Punaarmee 7. ja 13. armee pealetungi Laadoga järvest põhja pool Suomussalmi juures, piirasid ümber ja hävitasid peaaegu täielikult pealetungivad Nõukogude 8. armee 165. ja 44. jalaväediviisi, mille tagajärjel Punaarmee kaotas ca 27 000 sõdurit langenute, külmunute ja teadmata kadunutena. Kummagi sõdiva riigi inimressurss oli erinev, Punaarmee käsutuses oli praktiliselt piiramatu inimressurss, mida aeti soomlaste vastutulle hoolimatult. Väikesel rahval niisugust inimressurssi ei olnud, seega olid jõud väga ebavõrdsed.
Punaarmee lõpetas tulemusteta pealetungi Karjalas 21. detsembril ning 26. detsembrist asus kaitsele ja vägede ümbergrupeerimisele. Pärast esmaseid suuri kaotusi ja välksõja läbikukkumist moodustas NSV Liidu juhtkond 7. jaanuaril 1940 põhjarinde.
Punaarmee teine pealetung
Järgmine Nõukogude vägede läbimurdekatse algas 1. veebruaril kümnepäevase suurtükiväe ettevalmistustule ja lennuväe õhurünnakutega nii rindel kui Soome linnadele ja transpordisõlmedele.
18. veebruaril alustas Punaarmee Soome vahekaitseliini ründamist. Soome sõjaväe ülemjuhataja oli reservide puudusel sunnitud pärast ägedaid kaitselahinguid andma väeosadele loa taanduda 28. veebruariks viimasele kolmandale kaitseliinile.
Punaarmee surve jätkus raugematu hooga. 3. märtsiks jõudsid Punaarmee väeosad Viiburi lähistele. Linna pärast puhkesid kümne päeva kestnud ägedad lahingud. Soomlased avasid Punaarmee edasitungi takistamiseks Saimaa kanali lüüsid ja ujutasid üle Viiburi kirdeosa, kuid see ei takistanud Punaarmeel linna tungimast. Viiburis käisid ägedad lahingud (linna puruks pommitamine) veel kaks tundi pärast seda, kui jõustus Nõukogude Liidu ja Soome vaherahu 13. märtsil 1940 kell 11.00. Viiburi kesklinn jäigi Punaarmeel vallutamata.
Välisabi Soomele
Soomele tuli appi tuhandeid vabatahtlikke paljudest riikidest – 12 000 meest, peamiselt rootslast (sama palju kui Hispaania kodusõja internatsionaalsetes brigaadides . Talvesõjas osales ka sadakond eestlast (ametlikult 56, A. Juutilaineni hinnangul võis neid olla üle saja) . Otsesest abistamisest võtsid osa 26 riiki. Lennukite, tankide ja muu sõjavarustuse suurimaiks müüjateks Soomele olid Ameerika Ühendriigid, Prantsusmaa, Inglismaa, Itaalia, Hispaania. USA president Franklin Roosevelt keelas toorainete ja tööstusseadmete ekspordi Nõukogude Liidule ja andis Soomele 30 miljonit dollarit laenu.
Inglismaa ja Prantsusmaa kavandasid saata Soomele appi 57 000-mehelise ekspeditsioonikorpuse, mis oli juba Inglismaa sadamates laevadele paigutatud, kuid Rootsi ja Norra valitsus keeldusid kategooriliselt ekspeditsioonivägede läbilaskmisest oma territooriumi kaudu. Vaatamata Soome valitsuse korduvatele palvetele jäi Rootsi ebasõbralik hoiak Soome suhtes püsima kuni Talvesõja lõpuni. Seetõttu jäi Soomel väga vajalik välisabi saamata. Kuid nimelt see Inglismaa ja Prantsusmaa kavatsus hoidis ära Soome okupeerimise ja liitmise 12. liiduvabariigina.
Soomevere
Soomevere on mitme koha nimi:
Talvesõda
Välisabi Soomele
pisi|vasakul|Moskva rahulepinguga Nõukogude Liidule läinud alad
Sõja tagajärjed
Rünnates Soomet, rikkus NSV Liit rängalt Nõukogude Liidu ja Soome vahel jõus olnud mittekallaletungipakti, samuti riikide lepingut piirikonfliktide selgitamisest ja Nõukogude Liidu poolt allakirjutatud Rahvasteliidu põhikirja. Soome ründamise eest heideti Nõukogude Liit 14. detsembril 1939 Rahvasteliidust välja.
Sõda peeti 105 päeva, Punaarmee ei suutnud selle ajaga Soomet vallutada. Nõukogude Liit suutis vallutada ainult mõned Soome piirialad, kuid Soome kaitsevägede rinne oli märtsis juba langemas. Märtsis otsustas Stalin alustada Moskvas rahuläbirääkimisi, sest kartis, et Inglismaa ja Prantsusmaa asuvad sõtta Soome poolel, aga see oli Stalinile halvim variant edasise maailmapoliitika elluviimisel. Seetõttu püüdis Stalin sõlmida kiiresti Soomega rahuleppe. Samuti tagastas Nõukogude Liit Soomele Petsamos (Petšengas) vallutatud niklikaevandused (kuulusid Kanada-Inglise kompaniile).
Moskva rahuleping Nõukogude Liidu ja Soome Vabariigi vahel sõlmiti 12. märtsi õhtul kiirustades. 13. märtsil 1940 kell 11.00 lõppes sõjategevus kõigil rinnetel. Rahulepinguga kaotas Soome Nõukogude Liidule üle 10% oma aladest, ca 430 000 elanikku kaotas oma kodu. Loobuda tuli Sallast, enamikust Soome Karjalast koos Viiburi linnaga, Sortavala, Petsamost Kalastaja poolsaar, 4 Soome lahe saarest ja kogu Laadoga järve läänekaldast. Pärast rahulepingu sõlmimist hõivas Punaarmee 20. märtsil ka Enso linna. Rahulepinguga saavutas Nõukogude Liit vaid osa soovitud eesmärkidest. Soome säilitas iseseisvuse tänu oma visale vastupanule ja lääneriikide võimalikule sekkumisele sõtta Soome poolel. Talvesõja lahingud näitasid, et Punaarmee sõjaline ettevalmistus 1939. aastal oli tegelikult nõrk, vaatamata ülekaalule elavjõus ja tehnikas ning arvestamata jäi nn inimlik faktor – soomlaste visadus oma kodu kaitsel.
Eduskunnas arutati rahulepingut 15. märtsil. Rahvasaadikud enamasti mõistsid rahu sõlmimise paratamatust, kuid samas sai valitsus ka terava kriitika osaliseks umbes samasuguses sõnastuses, nagu tagantjärele on kritiseeritud K. Pätsi ja K. Selterit baaside lepingu pärast. Rahu sõlmimist nimetati argpükslikuks sammuks. Soome kogu sõjaeelne välispoliitika olevat olnud väär ning õigel ajal polevat osatud kindlustada välisabi. Pealegi olevat valitsus teinud tõsise vea sellega, et ei küsinud enne rahulepingu allakirjutamist Eduskunna arvamust ning seega on toimitud ebaseaduslikult ja kitsendatud parlamendi õigusi. Rahuleping kiideti heaks 145 häälega. Vastuhääletajaid oli siiski vaid kolm, erapooletuid üheksa. Istungilt puudus 42 saadikut, kes ei soovinud oma nime kõnesoleva lepinguga nii ega teisiti siduda.
Kaotused
thumb|Talvesõjas langenud punaarmeelased Soome kaotas Talvesõjas langenutena 26 662 meest, haavatutena 39 886 meest, teadmata kadunutena ja vangi võetutena 1434 meest.
Punaarmee kaotustest on erinevaid andmeid. Nõukogude Liidu välisasjade rahvakomissar Vjatšeslav Molotov väitis Punaarmee kaotusteks NSV Liidu Ülemnõukogu istungil 29. märtsil 1940 langenutena 48 745 ja haavatutena 186 584. Soomlaste kaotusteks valetas ta vähemalt 60 000 langenut ja 250 000 haavatut, seega kõik Soome armee võitlejad. 1952. aasta NSV Liidu Kaitseministeeriumi kaadrite peavalitsuse andmetel kaotas Punaarmee sõjas 126 875 inimest langenutena, andmeid haavatute, surnuks külmunute ja teadmata kadunud võitlejate kohta ei esitatud.
järgi olid Punaarmee kaotused langenute ja teadmata kadunutena 126 875 meest, haavatutena 264 908, haigestunutena 51 892, külmunutena 9614 ja vangi võeti 3100 sõdurit.
Nikita Hruštšovi järgi kaotas Nõukogude Liit Talvesõjas 1 000 000 meest.
Marssal Carl Gustaf Emil Mannerheimi päevakäsus 13. märtsil 1940 mainiti venelaste (Nõukogude Liidu) kaotusteks umbes 200 000 meest ja 1600 tanki.
Tsiviilkaotused
Nõukogude Liidu lennuväe Soome linnade pommitamisel hukkus 957 tsiviilinimest. Esimene eestlane hukkus Helsingi pommitamisel detsembris 1939.
Mõjud
Soome rahva meelsus muutus ühtsemaks. Sõjaväge hakati jõulisemalt arendama. Soome hakkas otsima sõjalist tuge Rootsilt, Suurbritannialt ja lõpuks Saksamaalt.
Nõukogude Liidu sõjalis-poliitiline autoriteet vähenes. Talvesõja kogemused andsid tõuke Punaarmee arendamisele. Soome ja Nõukogude Liidu vahelised suhted jäid väga halvaks.
Ka pärast Talvesõja lõppu jäi Soome välispoliitika juhtimine mõnest isikust koosneva nn siseringi monopoliks ning suhete arendamine Saksamaaga läks välisministeeriumilt kindralstaabi kätte. Osa valitsuse liikmetest, rääkimata Eduskunnast, ei olnud informeeritud nendest sammudest, mis viisid Jätkusõja puhkemiseni.
John B. Snook
John Butler Snook (1815 Inglismaa – 1901 New York) oli ameerika arhitekt, kes projekteeris mitmed tuntud malmhooned Manhattani naabruskonnas SoHos. Samuti oli tema projekteeritud Grand Central Depot, praeguse raudteejaama eelkäija.
Beež
Beež on hele pruunide värvitoonide hulka loetav värvus, mida kirjeldatakse hallikas- kuni pruunikaskollasena või hallika, kollaka või roosaka helepruunina. Prantsuse keeles kirjeldatakse seda kui väga heledat pruunikaskollast värvimata villa värvust.
Nimi tuleb prantsuse keelest. 18. sajandil tähistas see teatud liiki villast kangast, mida valmistati Poitous. Põhja-Prantsusmaa murdesõna beige tähistas kollakas- või hallikaspruuni värvust, pärinedes vanaprantsuse sõnast bege, mis tähendas värvimata villa värvust. Eesti keelde on sõna jõudnud saksa keele vahendusel ja kuulub uuemate värvinimede hulka, mis on tuntud alates 20. sajandist.
Beež värvinimena eesti keeleruumis
1995. aastal värvisõnavara uurimise käigus tehtud nimetamiskatses (informant nimetab ühekorraga nii palju värvinimetusi, kui talle meenub) nimetati kokku 285 värvinimetust, beež esines 52 informandil 80-st, sama tulemus oli värvinimel pruun. Sageduselt oli sõna 12. kohal ja seda käsitleti kui üht põhivärvinime kandidaati.
Variatsioonid
ISCC-NBS-i värvide tähistamise süsteemi värvinimede käsiraamat "Color: Universal language and dictionary of names" nimetab beeži (Beige, Cream beige, Sandy beige) heledaks hallikaspruuniks, heledaks pruunikashalliks või heledaks hallikas-kollakaspruuniks, keskmiseks kollakaspruuniks (Yellow beige) või hallikaks kollakaspruuniks (Beige brown). Honey beige on keskmine kollakasroosa või hele kollakaspruun. Kollase poole kalduvad beeži määratlused kahvatukollane, hallikaskollane, kollakashall (Beige, Light Beige, Mood beige, Beige gray) ja hele oliivpruun (Beige brown) moodustavad teise klastri.
Pantone värvitoon 14-1118 Beige on kollaka poole kalduv mahe murtud helepruun.
RAL Classic värvitoon 1001 Beige on eelmisest pisut soojem ja tumedam, kuid väga sarnane. Lisaks on RAL-värvitoonide hulgas beeži varjundid RAL 1000 Grünbeige, RAL 1011 Braunbeige ja RAL 1019 Graubeige.
Veebivärv Beige on kergelt rohekana näiv väga kahvatu kollane.
Kasutamine
Hoonete välisviimistluses mõjub beež stabiilselt ja suursuguselt. Värvipinna heledus toob välja hoone viimistluses kasutatud pinnatekstuurid ning valgusemängu erinevate nurkade all asuvatel pindadel ja mahtudel.
Samal põhjusel peetakse beeži riietuses elegantseks valikuks, mis naaseb moodi aina uuesti, viimati 2019. aasta trendivärvina. Värvinimi esineb Eesti moe- ja käsitööajakirjades juba 1920. aastatel kirjakujul beesh ja beige.
Teodor Ussisoo
pisi|Teodor Ussisoo hauasammas Tallinna Siselinna kalmistul. Kujur [[Ferdi Sannamees, 1961]] Teodor Ussisoo (ka Theodor; kuni 1906 Uusmann ; 27. veebruar 1878 Paide – 26. september 1959 Tallinn) oli eesti pedagoog, mööblimeister, sisearhitekt ja sporditegelane.
Haridus
Teodor Ussisoo õppis aastatel 1892–1898 Tallinna linnakoolis ja raudteekoolis. Ta lõpetas 1909. aastal Leipzigi puutöökooli ja 1913. aastal Kötheni Tehnilise Kunsttööstuskooli sisearhitektina. Hiljem õppis kaugõppe teel Odessa professorilt Kossodolt kalligraafiat ning sooritas 1911. aastal Tallinnas joonistus- ja kalligraafiaõpetaja kutseeksami.
Jaan Isotamm
Jaan Isotamm (luuletajanimi Johnny B. Isotamm; 19. oktoober 1939 Tartu – 2. juuni 2014) oli eesti luuletaja ja toimetaja.
Ta sündis aastal 1939 Tartus linna statistikabüroo juhataja pojana. Ta õppis aastatel 1947–1953 Nuias, Järvakandis, Saadjärvel, Vaimastveres ja Ulilas. Aastal 1953 õppis ta Tartu 1. Keskkoolis, aastatel 1954–1956 Tartu 3. Keskkoolis.
Isotamm vangistati detsembris 1956 seoses osalemisega rahvuslikus õpilasorganisatsioonis Eesti Noorte Malev ja mõisteti 7 aastaks vangilaagrisse. Ta kandis karistust Mordva ANSV-s, kus töötas laadija, lukksepa, saeveski- ja põllutöölisena. Ta kuulus eesti noorte põrandaalusesse laagriorganisatsiooni "Uusrahvuslaste Liit".
Teodor Ussisoo
Elukäik
Ta arreteeriti 1949. aastal. Oli Krasnojarski krais vangilaagrites, vabanes 1956.
Jaan Isotamm
Pärast vabanemist töötas Isotamm Tartus ning Lõuna-Eestis lukksepa, maaparandaja, mullatöölise, laadija, staadionitöölise ja normeerijana ning aastatel 1969–1988 öövahina.
Teodor Ussisoo
Looming
Ussisoo osales Eesti Kunstiseltsi tegevuses ning valiti 1923. aastal Rootsi Käsitööühingu liikmeks.
Jaan Isotamm
Aastatel 1988–2003 töötas Isotamm ajakirja Akadeemia toimetuses. Ta oli Eesti Kirjanduse Seltsi auliige.
Teodor Ussisoo
Looming
Ta kirjutas mitu tehnika-, puutöö- ja kirjakunstiõpikut ja käsiraamatut.
Jaan Isotamm
Elulugude tunnustatud koguja ja uurijana oli ta raamatusarja "Eesti mälu" nõustaja.
Teodor Ussisoo
Looming
Ta kujundas muu hulgas Eesti Vabariigi esimesed, 1919. aastal käibele võetud 50-pennised ning 1-, 3-, 5- ja 25-margased rahatähed. Ta kujundas ka postmarke.
Isiklikku
Tema poeg oli entsüklopedist ja tõlkija Uno Ussisoo.
Teodor Ussisoo oli aktiivne tervisesportlane ja spordi populariseerija õpilaste hulgas. Ta oli Tallinna Jalgrattasõitjate Seltsi Kalev üks asutajaliikmeid.
Lene Espersen
pisi| Lene Feltmann Espersen (sündinud 26. septembril 1965) on Taani poliitik, alates 23. veebruarist 2010 kuni 3. oktoobrini 2011 Taani välisminister.
Ta õppis Aarhusi ülikoolis majandusteadust.
Lene Espersen on olnud Folketingi liige alates 1994. aastast. Aastatel 2001–2008 oli ta justiitsminister ja 2008–2010 majandusminister. Alates 2008. aastast on ta asepeaminister.
9. septembrist 2008 kuni 13. jaanuarini 2011 oli ta Konservatiivse Rahvapartei esimees.
Agu Aarna
Agu Aarna (1937. aastani August Treier; 11. oktoober 1915 Tallinn – 11. detsember 1989) oli eesti põlevkivikeemik. Ta uuris põlevkivi koostist ja omadusi ning algatas uut liiki liimvaikude tootmise. Aastatel 1960–1976 oli ta Tallinna Polütehnilise Instituudi rektor, Eesti Teaduste Akadeemia liige (1961).
Haridus
Tehnikateaduste kandidaat 1948 (kinnitus 1949); dotsent 1951. Doktoritöö kaitses ta 1955 Leningradis, tehnikateaduste doktor 1954 (kinnitus 1955); professor 1956.
Eesti Teaduste akadeemia liikmeks valiti 1961.
Töö
Suur-Männiku laskemoona töökojas keemik-pürotehnik ja Eesti Territoriaalkorpuse autoremonditöökoja juhataja 1940 juulist 1941. aastani. Oli 8 kuud sõjavang ja koonduslaagris Saksamaal. 1942. aasta kevadsuvel Võru-Petseri prefektuuri juures õhukaitse instruktor-referent. TPI-s 1942/1943, 1945–1979: anorgaanilise ja analüütilise keemia laboratooriumi ajutine abijõud 1942/43; orgaanilise keemia ja pürogeensete protsesside kateedri assistent 1945–1948, vanemõpetaja 1948–1951; orgaaniliste ainete tehnoloogia kateedri dotsent 1951–1956, juhataja 1951–1964, professor 1956–1976; rektor 1960–1976; orgaanilise keemia kateedri professor 1976–1979.
Eesti NSV TA Keemia Instituudi konsultant-vanemteadur 1979–1989.
Teadustöö põhisuunad
Kukersiitse põlevkivi teke ja pürolüüs, põlevkiviõli koostis, põlevkivisaaduste omadused; sünteetiliste liimvaikude uute liikide ja tööstusliku tehnoloogia loomine koostöös Karl Kiisleri ja Peep Christjansoniga.
Avaldanud üle 200 teadustöö ja 240 populaarteaduslikku artikli. Autoritunnistusi patenteeriti 16 riigis (Jaapan, Kanada, Rootsi, Belgia jm), üks litsents müüdi Jaapanile. Tema juhendamisel on kaitstud üle 30 kandidaadiväitekirja.
Teaduskorralduslik tegevus
Eesti Teaduslik-Tehnilise Ühingu keemiasektsiooni ja Eesti Keemia Seltsi liige 1945–1989; “Põlevkivi kompleksse kasutamise programmnõukogu” esimees; TPI põlevkivikeemia ja -sünteesi laboratooriumi rajaja ja teaduslik juhendaja 1957–1979; liimvaikude tööstusliku tootmise organiseerijaid; ajakirja Tehnika ja Tootmine toimetuskolleegiumi liige; ajakirja Oil Shale peatoimetaja asetäitja ja mitme teadusajakirja toimetuskolleegiumi liige; TPI toimetiste keemia ja keemiatehnoloogia sarja (I–XVII, vene k) toimetaja; korraldanud teadusfoorumeid, sealhulgas ÜRO põlevkivisümpoosion Tallinnas 1968.
Ühiskondlik tegevus
Agu Aarna algatas 1960.–1970. aastail Eesti tehnilise mõtte ja insenerihariduse ajaloo uurimise ning Tallinna Polütehnilise Instituudi linnaku rajamise Mustamäel. Oli EKP KK liige 1964–1967; Eesti NSV V, VI ja VII Ülemnõukogu saadik 1959–1971. Tallinna Teadlaste Maja asutajaliige, aseesimees.
Agu Aarna oli laia silmaringiga ning kuulus aastaid mälumängusaate "Mnemoturniir" tarkade klubisse.
Publikatsioone
Agu Aarna publikatsioone
Isiklikku
Olav Aarna on Agu Aarna poeg.
Partsi
Partsi on küla Hiiumaa vallas Kärdla ja Suuremõisa vahel. Kuni 2017. aasta Eesti omavalitsuste haldusreformini kuulus küla Pühalepa valda.
Nimi
Kohanimi lähtub sõnast parras 'äär, serv, vall'. Kohanime on esmamainitud 1564 kujul Pardas.
Loodus
Partsi põhjaosa piirneb Kukka looduskaitsealaga. Külas asuvad Partsi allikad.
Elanike arv
Külas elas 2011. aasta rahvaloenduse andmetel 34 inimest. Neist 33 olid eestlased.
Tabel kajastab Partsi küla elanikke. 1977. aastal külaga liidetud Partsi asunduses elas 1959. aastal 49 elanikku ja 1970. aastal 40 elanikku.
Talud
Partsi küla ja Partsi asundus toimisid 1977. aastani eraldi haldusüksustena.
Partsi küla ajaloolised talud 1939
Partsi asunduse talud 1939
Ajalugu
Rootsi aja alguses oli olemas Partsi vakus, mida on esmamainitud 1564. aastal. Partsi mõis rajati 1591 ja mõisa juurde kujunes küla. Läänemaa 1725–1726 adramaarevisjoni alusel elasid Partsi mõisa alal talupojad Partzi Siemo Jack ja Partzi Siemo Thomas.
1835 oli Partsi külas 5 talu, mille elanikud said perekonnanimedeks nimed: Apri, Aru (Arro), Juurik (Jurik), Kaljo, Nobrik, Park, Peujall, Vaha (Wahha), Valge (Walge), Veski (Weski) ja Worm.
Partsi mõisa maale tekkis 1920. aastatel Partsi asundus, mis 1977. aastal liideti Partsi külaga.
Taristu
Küla läbib Heltermaa–Kärdla–Luidja maantee, kus asub bussipeatus. Külas lõpeb Vana postimaantee. Suurest maanteest suundub itta Partsi–Kuri tee.
Kultuur
Külas asuvad Partsi mõis, Partsi mõisa tuuleveski ja mälestusmärk Esimeses maailmasõjas langenud vene sõduritele.
Alavere (Vinni)
Alavere (18. sajandi kaartidel Allawer) on küla Lääne-Viru maakonnas Vinni vallas.
Tim Spector
Tim Spector (sündinud 1958. aasta juulis) on Briti epidemioloog ja teadusajakirjanik.
Spector on geneetilise epidemioloogia professor ja TwinsUK registri direktor Londoni King's College'is. Ta on spetsialiseerunud kaksikute uurimisele, geneetikale, epigeneetikale ning mikrobioomi ja dieedi uuringutele. Ta on üks rakenduse COVID Symptom Tracker propageerijaist Ühendkuningriigis.
Äntu järved
Äntu järved on rühm lähestikku asuvaid alkalitroofseid järvi Lääne-Virumaal Väike-Maarja vallas Pandivere kõrgustiku lõunaosas. Järved jäävad umbes 7...11 kilomeetri kaugusele Väike-Maarja alevikust. Järved asuvad Äntu maastikukaitseala territooriumil.
Siia kuulub seitse suhteliselt väikest looduslikke järve ja kolm tehisjärve:
Puuvill
pisi|300px|Puuvillataim Puuvill on pehme kiuline materjal, mida saadakse puuvillapõõsa (Gossypium) liikidelt.
Puuvillataimed kasvavad põõsastena troopilistel ja lähistroopilistel aladel. Puuvillakiud kedratakse lõngaks või niidiks, millest valmistatakse pehmeid ja õhku läbi laskvaid tekstiile. Puuvill on tänapäeval rõivaste valmistamisel kõige levinum looduslik materjal.
Puuvilla ajalugu
pisi|300px|Puuvillaseemne toodang 2005. aastal Puuvilla hakkasid kultuurtaimena kasvatama Induse oru asukad 5.–4. aastatuhandel eKr. Induse oru puuvillatööstus oli hästi arenenud ja osa tol ajal kasutatud ketrusmeetodeist oli selles piirkonnas kasutusel kuni India industrialiseerimiseni.
Keemiline koostis
~91% tselluloosi — (C6H10O5)n
Kasutamine
pisi|Puuvillakoristus kombainiga Puuvilla kasutatakse paljude tekstiiltoodete valmistamiseks. Näiteks froteest valmistatakse vannirätikuid ja hommikumantleid, teksariidest teksapükse, -jakke jne. Puuvillased materjalid on veel batist, pesusamet ja sarž ehk pikeeriie. Puuvillast on tavaliselt valmistatud sokid, aluspesu, T-särgid, tihti voodipesu. Puuvillast lõnga kasutatakse heegeldamisel ja kudumisel. Paljud kangad koosnevad ainult puuvillast, kuid puuvill võib olla ka teiste materjalidega segatud, näiteks kunstsiidis või polüestris.
Lisaks rõivatööstusele kasutatakse puuvilla kalavõrkude, kohvifiltrite, telkide, püssirohu, puuvillapaberi valmistamisel ja raamatute köitmisel.
Filtratsioon (hüdroloogia)
Filtratsioon ehk imbumine on vee aeglane liikumine pinnases või läbi ja ümber vesiehitiste. Vesi võib imbuda näiteks läbi poorse muldtammi.
Filtratsiooni kiirust iseloomustab filtratsioonimoodul. Näiteks vee imbumiskiirus läbi liiva on umbes 1*10−3 m*s−1.
Udriku järved
Üks tuntumaid Udrikjärvi on Ohepalu järv.
Järved jäävad Ohepalu looduskaitseala territooriumile.
Kalastikus domineerib ahven.
Postmodernism
pisi|[[Madonna (laulja)|Madonna esitamas 1990. aastal oma lugu "Vogue", kus tantsutrupp kannab barokseid rõivaid]] Postmodernism (ladina keeles post, pärast, järel) on globaalne kultuuriline hoiak, mis konkureerib modernismiga.
Erinevalt modernismist väärtustab postmodernism tõe asemel konteksti. Postmodernism on kunstivool, mis väljendab kõige täpsemini postmodernset olukorda. Postmodernsuse all mõeldakse olukorda, kus suured narratiivid on kokku varisenud.
Postmodernismi võib leida nii arhitektuuris, kirjanduses, kunstis, luules, filosoofias, humanitaarteadustes, sotsiaalteadustes kui ka linnageograafias.
Mõiste
Postmodernismi mõiste võeti kasutusele juba 1870. aastal, kui inglane John Watkins Chapman iseloomustas sellega uut maalikunstivoolu. 1917. aastal kirjeldas saksa kirjanik ja filosoof Rudolf Pannwitz oma teoses uut, postmodernset inimest. 1926. aastal ilmus ameerika kirjaniku Bernand Iddings Belli teos "Postmodernism and Other Essays", mida peetakse esimeseks raamatuks, kus võib juba pealkirjast leida postmodernismi mõiste. 1934. aastal kasutas hispaanlane Frederico de Onís postmodernismi mõistet antoloogias. 1950. aastate lõpupoolel hakkas mõiste laiemalt kanda kinnitama.
Üheks kõige tähtsamaks postmodernismi teooria loojaks peetakse Ihab Hassanit. Tema meelest ei ole postmodernism enam ainult kultuurinähtus, vaid sotsiaalne fenomen. Sellest on saanud meie maailma nägemise viis. Postmodernismi iseloomustab kõrgtehnoloogiline ja tarbimisele suunatud ühiskond.
Postmodernismi tunnused on järgmised:
Postmodernism linnageograafias
Postmodernistlikus linnaplaneerimises on uurimisobjektiks linnad ja nende arenguga seotud protsessid. Postmodernistlikus linnageograafias on oluline uurida sügavamat ruumi tähendust ning selle kaudu aru saada ühiskonnas ja linnas toimuvatest muutustest.
Tuntumad postmodernistlikud linnageograafid on Michael Dear, David Harvey ja Steven Flusty. Michael Dearilt on tulnud ka üks postmodernismi definitsioone. Tema 1986. aastal ilmunud artiklis "Postmodernism and planning" on iseloomustatud postmodernistlikku linnageograafiat kolme mõiste abil – stiil, epohh ja meetod. 2001. aastal välja antud Michael Deari ja Steven Flusty teoses "The Spaces of Postmodernity: A Reader in Human Geography" on käsitletud rohkem tänapäevaseid postmodernsuse ja ruumi vahelisi suhteid.
Tarastatud piirkonnad ja linnageograafia Eestis
Üheks huvitavaks nähtuseks on postmodernses linnas tarastatud kogukonnad. Tihti elavad sellistes kohtades eliidikogukonnad, sest piiravat aeda peetakse heaolu sümboliks. Usutakse, et takistused hoiavad eemale uimastitega kauplemise, prostitutsiooni ja muud ebaseaduslikud tegevused. Tarad aitavad kaasa turvatunde tugevnemisele. Selliseid sulgemisi võib aina enam leida ka vaesemates rajoonides.
Tarastatud eliitrajoone leidub Eestis mitmes kohas. Tallinnas on sellisteks Merirahu, Tiskre ja Pangapealse elamurajoonid. Tartus näeb Kreutzwaldi tänava lõpust neljast majast koosneva asumit, mida ääristab kivimüür. Linna ääres asuv Uus-Ihaste elamurajoon on samuti piiratud kõrge kivist aiaga.
Postmodernsete linnadega on seotud ka laialivalgumine. Eriti on seda näha just Tallinna lähiümbruses. Linnaplaneerijad püüavad selle nähtuse vastu võidelda urbanismi ja taibuka kasvuga (smart growth). Urbanismi ideeks on linnaregioonide niisugune süstemaatiline planeerimine, kus oleks oluline looduskeskkonna säilimine, meeldiv sotsiaalne ümbrus ja majanduslik kasv. Taibuka kasvu ideega püütakse tähelepanu pöörata laialivalgumise negatiivsetele külgedele. Tähtis on viia planeerides energiakulud võimalikult väikeseks ja säilitada kõrgekvaliteediline elukeskkond. Oluline on kasutada maad võimalikult positiivse tulemusega. Linnade äärealasid peetaksegi üheks tänapäevase postmodernse linna nähtuseks. kuna seal saavad kokku ruraalsus ja urbaansus.
Postmodernism arhitektuuris
pisi|[[550 Madison Avenue, endine Sony Plaza hoone New Yorgis]] Postmodernism tõusis stiilina esile 1970. aastate lõpus ning mõjutab arhitektuuri tänapäevani. Postmodernism laenab elemente minevikust. Modernismi arhitektid peavad postmodernismi tihti liiga vulgaarseks ja populistlikuks. Postmodernistide meelest on aga modernistide töö hingetu, lahja, liiga lihtne ja abstraktne. Arvamuste lahknevus tuleb eesmärkide erinevusest. Modernism soovib olla minimaalne, ornamentideta ja õige materjali kasutamisega. Seevastu loobub postmodernism rangetest reeglitest ja püüab leida hoonete kasutamise, ehitamise ja vormi tähendusi ning väljendusi.
Postmodernismis nähakse sammaste ja muude varasemate stiilielementide tagasitulekut. Mõnikord kasutatakse Vana-Kreeka ja Rooma stiile, kuid neid ei kopeerita, vaid kohandatakse vastavalt vajadustele.
Postmodernistliku arhitektuuriliikumise algatajaks peetakse arhitekt Robert Venturit. Tema 1966. aastal ilmunud raamat "Complexity and Contradiction in Architectur" avardas inimeste mõttemaailma uues suunas. Kuulsa modernistliku arhitekti Ludwig Mies van der Rohe ütlusest "vähem on rohkem" sai Venturi käsitluses "vähem on tüütu". Raamatus on tutvustatud mitmeid arhitekti enda projekteeritud hooneid, kuulsamatest Guild House USA Philadelphias, millest sai suurimaid postmodernismi ikoone.
Postmodernismi peetakse seguks kõigist sellele eelnenud stiilidest, kusjuures oluline on rahvaliku maitsega arvestamine ja populaarsuse taotlus. Ehitised võivad olla domineerivaid gruppe toetavad. Tihti tehakse tarbimisele orienteeritud ehitised võimalikult ligitõmbavaks, et inimesed ostaksid palju. Tähtis on suurendada tarbimist ja majanduslikku kasu. Kuulsamaid postmodernistlikke hooneid on New Yorgis asuv Philip Johnsoni kappkellakujuline kõrghoone 550 Madison Avenue (varem tuntud ka kui AT&T kõrghoone ja Sony Tower) ning Charles Moore'i itaalia stiilis Piazza d'Italia New Orleansis. Las Vegast peetakse postmodernistliku arhitektuuri inspiratsiooniks.
Postmodernismi näiteid Eesti arhitektuuris
Eestis tekkis postmodernistlik arhitektuur 1970. aastate lõpupoolel ja 1980. aastatel. Suunda esindavad Haabneemes asuv toonane Kirovi-nimelise kalurikolhoosi lasteaed ja Pärnu kaubanduskeskus. Tartu arhitektuuris peetakse üheks postmodernismi näiteks 1990. aastate lõpus ehitatud Emajõe Ärikeskust.
Postmodernism kirjanduses
1960. aastate alguses hakkas esimesena postmodernistlikku kirjandust uurima Ihab Hassan. Ta leidis, et modernistliku kirjanduse kõrvale oli tekkinud uus vool. Algul kutsus ta seda "vaikuse kirjanduseks", hiljem võttis kasutusele postmodernismi termini.
Terve postmodernismi defineerimine on väga keeruline, samamoodi on selle voolu kirjanduse kirjeldamisega. Mõned postmodernistlikku kirjanduse tunnused võiksid olla järgmised: stiilide ja kujundite paljusus, iroonia, paroodia, fabulatsioon, pastišš, intertekstuaalsus, eklektika, fragmentaarsus, skeptitsism, eneserefleksioon, avatus ja mängulisus.
Üheks postmodernistlikuks kirjanikuks peetakse Umberto Ecot. Tema romaan "Roosi nimi" sisaldab palju irooniat ja intertekstuaalsust. Eco meelest pole minevikust pääsu, kuid seda tuleb esitada iroonilisel ja paroodilisel moel. Linda Hutcheoni teoseid iseloomustavad märksõnad "paroodia" ja "pastišš".
Postmodernistlikke kirjanikke
Allikas: Barry Lewis. Postmodernism and literature or Word Salad Days, 1960–90. – "The Routledge Critical Dictionary of Postmodern Thought".
Postmodernistlik kirjandus Eestis
Eesti kirjandusse jõudis postmodernism 1980. aastate lõpus. Selle tõid piiride avanemine ja suured muutused ühiskonnas. Algul postmodernismi ei tuntud ja seda tutvustavat käsitlust leidus vähe, mistõttu sai postmodernism hinnangulise ja negatiivse alatooni.
Asi muutus 1990. aastate alguses, kui ajakiri Vikerkaar hakkas avaldama postmodernismi teoreetikute teoste tõlkeid. Eesti kirjanikest on postmodernismiga seostatud Hando Runnelit, Mati Unti ja Emil Tode. Viimase romaan "Piiririik" kirjeldab postmodernistlikku maailma. Luuletajatest võib üheks olulisemaks esindajaks nimetada Contrat ja proosakirjanikest Andrus Kivirähka, kelle romaanis "Ivan Orava mälestused" on paroodia ja iroonia olulisel kohal. Veel võiks mainida Kerttu Rakket, Kaur Kenderit ja Kadri Kõusaart.
Postmodernism Eestis
Eesti taasiseseisvumise järel sai kunsti- ja kultuurimaastikul postmodernismist nõukogude kultuurikammitsaist vabanenud ühiskonna moeideoloogia.
Kehra küla
Kehra on küla Harju maakonnas Anija vallas. Kehra küla paikneb Kehra linnast põhja pool, Jägala jõe vasakul kaldal.
Kehra külas asub Matsi dendraarium.
Dakota
Dakota võib tähendada mitut asja.
Ürgtänav
Ürgtänav on Eesti folkansambel.
Ansambel esitab eestikeelset omaloomingut. Laulud on mõtlikud ja tihti unistavad, rääkides sageli öisest linnast, kuuvalgusest ja tunnetest. Kasutatakse akustilisi pille, vähesel määral ka heliefekte. Tõnis Erilaid on nimetanud Ürgtänava muusikat indie ja folgi vahepealseks.
Bändi tegevliikmed on endised lasteaia- ja koolikaaslased.
Lükati
Lükati on küla Harju maakonnas Anija vallas.
Nibelungide laul
"Nibelungide laul" on keskülemsaksakeelne kangelaseepos, mis pärineb 13. sajandi algusest. Seda peetakse saksa rahvuseeposeks. Autor on teadmata.
Trükituna ilmus "Nibelungide laul" esimest korda 1757. aastal saksa keeles, kui Zürichi literaat Johann Jakob Bodmer toimetas trükki äsjaavastatud käsikirja "Chriemhildens Rache und die Klage", milles jutustati vägilase Siegfriedi reetlikust hukkamisest ja Kriemhildi verisest kättemaksust alatu tapatöö eest.
"Nibelungide laul" koosneb 39 laulust ja 2379 stroofist, sisuliselt jagatakse see "Brünhildi muistendiks" ja "Burgundide hukkumise muistendiks". Kasutatud on korrastatud paarisriime, mis on korrastatud nelikvärssides nn nibelungide stroofiks, mille seitsmes esimeses poolvärsis on igaühes 3, viimases 4 rõhku.
Eeposes on tähtsal kohal rüütellikkus ja vasallitruudus.
Sisu
Peategelane Siegfried on mehine, aus ja väärikas. Siegfried aitab Guntheril taltsutada Brünhildi, kes on Islandi kuninga tütar. Siegfried jätab enda kätte Islandi kuningatütre vöö ja sõrmuse ning kingib need oma naisele Kriemhildile, kes on Guntheri õde. Seejärel puhkeb tüli Brünhildi ja Kriemhildi vahel, sest Brünhild peab Kriemhildi ja Siegfriedi oma alamateks. Pärast selgub, et Brünhildi mehe Guntheri asemel on temalt neitsilikkuse võtnud "ori" Siegfried. See on naise jaoks talumatu solvang ja laseb Guntheri vasallil Tronje Hagenil Siegfriedi tappa. Tronje Hagenist saab eepose teine peakangelane, vastandudes negatiivsena Siegfriedi ideaalile.
Tigu (anatoomia)
Tigu (ladina keeles cochlea) on paljudel selgroogsetel peas paiknev paariline sisekõrva luulabürindi osa.
Inimestel
Inimestel on tigu oimuluu kaljuosas sisekõrva sees paiknev teokujuline spiraalne luukanal.
Teo osad on:
Selles on vedelikuga täidetud kanalid, mis on üksteisest membraanidega eraldatud.
Teojuhas asuval basilaarmembraanil paikneb Corti elund, mis koosneb neljast reast karvarakkudest (kuulmisretseptorrakud) ja ka tugirakkudest.
Tsivilski rajoon
Tsivilski rajoon on 2. järgu haldusüksus Venemaal Tšuvaššia kirdeosas.
Rajoonis on 1 linn ja 16 külaasundust, kus on kokku 139 asulat. Rajooni keskus on Tsivilski linn.
2016. aastal oli rajooni elanike arv 36 234. 2010. aasta seisuga olid elanikest 90% tšuvašid.
Prählamäe
Prählamäe on küla Hiiumaa vallas, Kärdlast lõunas. Kuni 2017. aasta Eesti omavalitsuste haldusreformini kuulus küla Pühalepa valda.
Prählamäe piirneb põhjas Kärdla ja Pilpaküla, läänes Kanapeeksi, lõunas Tubala, idas Paluküla ning kirdes Linnumäe külaga.
Nimi
Carl Friedrich Wilhelm Russwurm pakkus kohanime vasteks rootsikeelset sõna bräsh'la 'suurem heinamaa'. Paul Ariste arvates lähtub kohanimi eestirootsi sõnast braλ 'tihnik, rägastik.
Loodus
Prählamäe lääneosa lõikub Pihla-Kaibaldi looduskaitsealaga. Küla idaosa läbib Nuutri jõgi, kuhu suubub Ala kraav.
Elanike arv
Prählamäe külas elas 2011. aasta rahvaloenduse andmetel 9 inimest. Kõik elanikud olid eestlased. 2021. aasta rahvaloenduse andmetel elas külas 12 püsielanikku.
Ajalugu
Prählamäe moodustati külana 1997. aastal. Varem asus külas Prähla talu, mis kuulus 1977. aastani Kärdla asunduse ja 1977–1997 Tubala küla koosseisu. Talu peremees Lars Andersson võttis 1835 perekonnanimeks Prähla (Prächla).
Taristu
Prählamäed läbib Kärdla–Käina maantee, kus asub bussipeatus.
Sergei Witte
pisi|Sergei Witte Krahv Sergei Witte (29. juuni (vana kalendri järgi 17. juuni) 1849 Thbilisi – 13. märts (vkj. 28. veebruar) 1915 Petrograd) oli Venemaa Keisririigi poliitik ja riigiametnik.
Witte perekond oli ilmselt pärit Hollandist ning elas enne Põhjasõda Baltikumis Rootsi võimu all.
Tegevus riigijuhtimisel
Witte oli liberaalsete vaadetega ning suhteliselt hea poliitik, kuid Nikolai II jaoks oli ta liiga liberaalne.
Witte andis välja 17. oktoobri manifesti, mistõttu teda peetakse teda 1905. aasta revolutsiooni üheks põhjustajaks. Ta pidi 1906 ametist lahkuma, sest oli ette pannud konstitutsioonilise monarhia loomist ning demokraatlikke valimisi.
Witte suri Esimese maailmasõja ajal, püüdes selle alguses veel Venemaad tulutult hoiatada sõtta mitte sekkumast, sest see toovat kaasa katastroofi kogu Euroopale.
Piirdenärvisüsteem
thumb| Perifeerne närvisüsteem - [[Andreas Vesalius (1543)]] Piirdenärvisüsteem ehk perifeerne närvisüsteem (lühendatult PNS, ladina keeles pars peripherica, pars peripherica systematis nervosi, systema nervosum periphericum) on närvisüsteemi osa, mille moodustavad pea- ja seljaajust väljuvad närvid ja närvisõlmed ning autonoomse närvisüsteemi perifeersed osad.
Perifeerne närvisüsteem ja selle osad ühendavad elundeid kesknärvisüsteemiga.
Piirdenärvisüsteemi areng, anatoomia, morfoloogia, histoloogia ja patoloogia võivad erineda nii liigiti, indiviiditi kui ka arenguastmeti.
Piirdenärvisüsteem jaotub funktsionaalsuse alusel somaatiliseks närvisüsteemiks ja autonoomseks närvisüsteemiks.
Kraniaalnärvid
Peaajunärvid on peaajust väljuvad närvid (erinevalt spinaalnärvidest, mis väljuvad seljaajust), millele viitamisel kasutatakse tihti numbreid. I kraniaalnärv väljub otsajust, ülejäänud ajutüvest.
Seljaajunärvid
Inimestel on 31 seljaajusegmenti, millel on oma seljaajunärvide paar. Kokku on inimesel 31 paari seljaajunärve: 8 paari kaela-, 12 paari rindkere-, 5 paari nimme-, 5 paari ristluu- ja 1 paar õndranärve.
Terminoloogia
Piirdenärvisüsteem on kantud kehtivasse rahvusvahelisse inimese anatoomia standardisse Terminologia Anatomica.
Ajaloolist
Paljud piirdenärvisüsteemi joonised pärinevad Andreas Vesaliuselt.
Kassisaba (Tallinn)
Kassisaba on asum Tallinnas Kesklinna linnaosa läänealal. Asum piirneb põhjas Kelmiküla asumi, idas Vanalinna asumi, kagus Tõnismäe asumi, lõunas Uue-Maailma asumi, edelas Lilleküla asumi ja loodes Pelgulinna asumiga. Kassisaba asumi pindala on 0,45 km2.
Kassisaba paikneb Tallinna vanalinnast läänes ja edelas, Toompuiestee, Paldiski maantee, Tallinna–Narva raudtee ja Väike-Ameerika tänava vahelisel alal. Põhjas sulab Kassisaba suuremalt jaolt kokku Kelmiküla asumiga. Idas on Kassisaba ühenduses kunagiste muldkindlustusvöönditele rajatud parkidega.