cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Nižnekolõmski uluss
2002. aasta rahvaloenduse andmeil oli ulussi elanike arv 5932, neist 19% jakuudid, 48% venelased, 9% eveenid ja 7% jukagiirid.
Jaguneb neljaks kohalikuks omavalitsuseks.
Piprarannik
Piprarannik (inglise keeles Pepper Coast või Grain Coast) on rannikuala, mis asub Lääne-Aafrikas Libeerias Mesurado ja Palmase (Harperi) neeme vahel.
Piprarannik on madal laguunrannik, kus kasvab ekvatoriaalset vihmametsa ja mangroovi.
Ranniku nimi on pärit 16. sajandist, mil portugallased vedasid sealt välja guinea pipart (malagettat).
Piirivalveamet
Piirivalveamet oli Siseministeeriumi hallatav valitsusasutus, mis juhtis kogu Eesti piirivalve tegevust kuni 2009. aasta lõpuni.
Ajalugu
Eesti Riiklik Piirikaitseamet moodustati Eesti NSV Valitsuse määrusega 8. aprillil 1991. 15. juulil 1991 moodustati Riikliku Tolliameti ja Riikliku Piirikaitseameti baasil Riiklik Tolli- ja Piirikaitseamet Eesti Vabariigi riigiministri valitsemisalas. 29. augustil 1991 reorganiseeriti Riiklik Tolli- ja Piirikaitseamet Eesti Vabariigi Riigi- ja Piirikaitseametiks Eesti Vabariigi riigiministri valitsemisalas.
Eesti Vabariigi Riigi- ja Piirikaitseameti reorganiseerimisega Eesti Vabariigi Valitsuse määrusega moodustati 28. veebruaril 1992 Eesti Vabariigi Piirivalveamet.
Alates 1995. aastast sai Piirivalveameti ülesandeks merepääste Eesti vetes, mida koordineeris merepäästekeskus MRCC Tallinnas ja merepääste alamkeskus ARCC Kuressaares. Alates septembrist 2000, pärast Alambra reostusjuhtumit, sai Piirivalveamet ülesandeks ka reostustõrje Eesti vetes.
Koosseis
Piirivalveameti koosseisu kuulusid järgmised üksused:
Lisaks tegutses piirivalveameti juures Eesti Piirivalve Ohvitseride Kogu.
Georg Vaik
Georg Vaik (1898 Kiiu vald, Harjumaa – 9. juuli 1935 Kuivastu) oli Eesti piirivalvur (veltveebel), Kuivaste kordoni ülem.
Nullvektor
Lineaaralgebras nimetatakse nullvektoriks vektorruumi aditiivse rühma ühikelementi. Nullvektorit tähistatakse sümbolitega
Eukleidilises ruumis (näiteks tasandil) on nullvektoriks määramata suunaga vektor, mille pikkus on null.
Orguse (Rapla)
Orguse on küla Rapla maakonnas Rapla vallas.
Aastatel 1991–2017 (kuni Eesti omavalitsuste haldusreformini) asus küla Juuru vallas.
Koroona (mäng)
pisi|Koroonavõistlused Koroona on piljardisarnane mäng, kus kii löögiga löögiketta pihta pannakse liikuma puust seibid vineerist valmistatud ja boorhappega libestatud laual.
Mängulaud
Algsed mõõtmed olid 1 × 1 m, praegu on need mõõtmed säilinud lätlaste koroonal (novus). 1970. aastatel hakati valmistama koroonalaudu Tartu Plastmasstoodete katsetehases ja Eesti koroonalaua mõõtmed on 108 × 108 cm. Esimesed reeglid koostasid Johannes Pillikse ja Kaljula Teder, kelle K-Ü "Rahvaülikool" kirjastus andis Tallinnas 1930. aastal välja "Korona õpetus". Praeguste reeglite "isa" on Kalju Tiik, kelle süstematiseeritud ja lätlastega kooskõlastatud reegleid kasutatakse alates 1. jaanuarist 1995.
Vankse
Aastatel 1991–2017 (kuni Eesti omavalitsuste haldusreformini) asus küla Juuru vallas.
Koroona (mäng)
Ajalugu
Eesti koroona ja lätlaste novus (läti keeles novuss) on unikaalsed lauamängud, mida peetakse Balti meremeeste leiutiseks, kes kohandasid piljardit meenutava lauamängu kõikuval laevapinnal mängimiseks. Mõnedes keeltes nimetatakse mängu siiamaani "merepiljardiks". Koroona võistlusmänguna arendati välja Eestis ja Lätis, kettaid hakati liikuma panema kiidega. Koroonat selle tänapäevasel kujul võib pidada leiutatuks Eestis ja Lätis ning levinuks siit üle maailma. Pillikse ja Tederi hinnangul oli koroona kiire leviku põhjuseks Eestis ja Lätis selle odavus ja alternatiivsete seltskonnamängude või -klubide puudumine, nt pingpong, aga iseäranis piljard või keegel nõuavad põhjalikumat sisseseadet ja spetsiaalseid ruume.
Koroona juures inspiratsiooniks olnud mängud pärinevad Lääne-Euroopa sadamalinnadest. Pillikse ja Tederi järgi mängiti sarnast mängu Saksamaal juba 20. sajandi alguses, Voldemārs Vītoliņši andmetel aga on Läti esimesed koroonalauad tehtud Inglismaa sadamapubides nähtud mängude põhjal ning oletatakse, et selleks mänguks oli Indiast pärinev carrom. Läti Novuse Föderatsioon paigutab mängu tuleku 1927. aastasse, mil esimesteks mängukohtadeks Lätis olid Ventspilsi, Liepaja ja Riia sadamalinnad.
Soomes hakkas koroona levima Turu linnast 1926. aastal. Esimesed Soome meistrivõistlused korraldati Helsingis 1928. aastal. Koroonasarnaseid mänge tunti ka Rootsis, sellega sarnaneb ukrainlaste rahvuslik mäng karramboli, sarnast mängu tuntakse ka Filipiinidel.
Koroona Eestis
Esimesed koroonalauad valmistati Eestis kodusel viisil 1920. aastate keskel välismaa ajakirjadest leitud kirjelduste järgi. Taoline ilmus näiteks 1927. aasta mais Soome suurimas ajakirjas Suomen Kuvalehti. Kuid tollal ei kasutatud mängu juures keppi, vaid löögiketas pandi liikuma sõrmega “nipitamise” teel. Koroona hakkas Eestis laiemalt levima 1929. aasta novembris. Siis valmistas AS Luther katseks 500 koroonalauda. Kuigi neid müüdi võrdlemisi kaua, oli sellega pandud alus koroona arengule kogu Eestis (tollal nimetusekujuga “korona”, kusjuures pakuti ka eestipärast nimetust – lauapiljard). Laudade juurde valmistati mängu jaoks ka löögikepid (kiid), mis muutis mängu juhuslikust “nipitamisest” kindlaks tehnikamänguks.
Eestis sai uus mäng kiiresti võistlusspordiks. Koostati koroona reeglid. Juba 1930. aasta novembris ilmus trükist Pillikse ja Kaljula Tederi koostatud “Korona õpetus”. Mängu tollast populaarsust näitab asjaolu, et raamatule kirjutas eessõna kehalise kasvatuse inspektor Ernst Idla.
Koroonaliidu asepresidendi Kalju Tiigi järgi on Eesti ajakirjanikud spekuleerinud, et koroona leiutasid meremehed juba keskajal. Pikkade merereiside jõudeaega olevat sisustatud mitmesuguste mängudega, aga kuna piljardi mängimine oli kõikuval laeval raskevõitu, asendati kuulid seibidega. Nii tekkinudki koroona.
Teravat silma, kindlat kätt, head närvi ja kombineerimisoskust nõudev mäng tegi Eestis läbi uuestisünni 1960. aastate keskel, kui Kalju Tiik pani kirja koroona uued võistlusmäärused, mis olid ligilähedased rahvusvahelistele. Seejärel leidis mäng ametliku tunnustuse rahvusliku spordialana, millele esmakordselt kinnitati ka järgunormid. (Esialgu küll vaid II ja III järk, kuna spordiametnikud kartsid, et koolilapsed ei hakkagi enam klassikalisi spordialasid harrastama, vaid jõuavad koroonaga lihtsamalt kõrgete järkudeni). Et mäng sobib igale eale, lõid võistlusel kaasa 16–70-aastased ja eakamadki. Kasvanud mänguõhin ning kaasalööjate suur hulk tekitas uusi probleeme – puudu tuli inventarist, kohtunikest, ladusa korralduse metoodikast. Eraldi tekkis koolkond, kes tahtis mängida vaid ülilibedal laual – selleks avastati lauamäärdena hambaproteesi pulber. Kohtunikud ega pahatihti ka mängijad ei jõudnud aga niimoodi mängusituatsioone kontrolli all hoida. Tagajärjeks olid lõputud vaidlused. Inventarinappust korvati Läti laudade müügile paiskamisega, kuid kahe naaberriigi mängulauad ja isegi seibid polnud sarnased. Esines juhuseid, kus osavõtjate suure arvu ning kohtunike oskamatuse tõttu lõpetati võistlused alles öötundidel ja nii mõnelgi korral kasutati ühel võistlusel erinevat mänguinventari ja erinevalt määritud võistluslaudu.
1989. aastal asutatud Eesti Koroonamänguliit on püüdnud kõik need puudused kõrvaldada. Osavõtu poolest olid rekordilised 1987. aasta Harju meistrivõistlused – 217 meest ja 38 naist. Rohkem kui 250 sportlase jaoks oli Loo spordihoones 60 mängulauda.
Kuigi koroonat harrastatakse võistlusspordina vähestes riikides, on toimunud ka rahvusvahelisi jõuproove. Juba kümme aastat on Läti ja Eesti vahel peetud maavõistlusi 30-liikmeliste võistkondade osavõtul. Kolm aastat on peetud Peterburi lahtisi karikavõistlusi. Sealt kerkis esile uus probleem, puudus mängu ühtne nimetus nii vene kui ka inglise keeles. Pakuti, et mängu hakatakse nimetama seibipiljardiks, variantidena oli kaalumisel ka "merepiljard" ning isegi "Baltikumi piljard".
Täienesid mängumäärused. Heaks täienduseks loetakse reeglit, et kujunenud keskringi sattunud või sinna paigutatud seibe (üle poordi mineku korral) tohib liikuma panna vaid põrkelöökidega. See muudab mängu märksa kombinatsioonilisemaks.
Lätlased asutasid koroonaföderatsiooni juba 1964. aastal ning hakkasid korraldama Läti meistrivõistlusi.
Poitou-Charentes
Poitou-Charentes [puat'uu šar'aant] oli piirkond (1. järgu haldusüksus) Prantsusmaa lääneosas.
Piirkond jagunes neljaks departemanguks: Charente, Charente-Maritime, Deux-Sèvres ja Vienne.
2016. aastal liideti Poitou-Charentes, Akvitaania ja Limousini piirkond Nouvelle-Aquitaine'i piirkonnaks.
Olesja Krasnomovets
Olesja Krasnomovets (vene Олеся Александровна Красномовец, sündinud 8. juulil 1979 Nižni Tagilis) on Venemaa kergejõustiklane (põhiditants 400 m jooks).
Olümpiamängudel
Ateena 2004
Maailmameistrivõistlustel
Helsingi 2005
Sisemaailmameistrivõistlustel
Budapest 2004 Moskva 2006
Isiklikku
Olesja Krasnomovets on 174 cm pikk ja kaalub 62 kg.
BTR-40
BTR-40 on Nõukogude Liidus valmistatud soomusauto, algse klassifikatsiooniga soomustransportöör, olnud kasutusel ka luuresoomukina.
On enamuses aktiivsest kasutusest kõrvaldatud. Võib esineda üksikute arengumaade relvajõududes.
Ajalugu
thumb|right|Jeemenlaste poolt üle võetud [[Egiptuse BTR-40 Jeemeni kodusõjas]]
BTR-40 töötati Nõukogude Liidus välja 2. maailmasõja järel soomusjalaväe vajadusteks. Väljatöötamine algas 1947 Gorki Autotehases V. A. Dedkovi juhtimisel ("Objekt 141") ja relvastusse võeti masin 1950. Eeskuju võeti USA sõjaaegsest luuremasinast M3 Scout Car. BTR-40 oli esimene jalaväeallüksuse seeria-soomusmasin Nõukogude Liidus. Seeriatootmine toimus 1950–1960, raudteeversiooni valmistati kuni 1969. Kokku valmistati Nõukogude Liidus 8500 eksemplari, millest suur osa jõudis peagi edasi arengumaade relvastusse ja osales lokaalsetes relvakonfliktides. Oma versiooni toodeti litsentsi alusel ka Hiinas.
BTR-40 ei olnud üksustes hoolimata esialgsest edust ja uudsusest peagi eriti lugupeetud. Hoolimata kasutus- ja hoolduslihtsusest oli maastikuläbivus sageli ebapiisav ja puldankatus ebapraktiline. Positiivne oli aga mobiilsus teedel ja kompaktsus, mistõttu masin leidis parima rakenduse hoopis luuresoomukina (otsene luuremasina versioon oli BTR-40A). Alates 1956 toodeti soomukit reguleeritava rehvirõhu seadmetega, massihävitusrelvakaitse filtri ja diferentsiaali lukuga ehk BTR-40V. Katuse puudumine tekitas probleeme 1956 Ungari sündmuste ajal ja 1958 läks tootmisse katusega ja 4 katuseluugiga versioon BTR-40B.
Jalaväe põhilise kandesoomuki rolli sai tegelikult endale BTR-152, mis võeti relvastusse praktiliselt samal ajal, kuid osutus efektiivsemaks. BTR-40 baasil arendati välja abfiibne luuresoomuk BTR-40P (plavajuštšii – ujuv), mis võeti relvastusse uue nimetusega BRDM ehk BRDM-1. Siiski arvati BTR-40 Venemaal relvastusest lõplikult maha alles 1993.
Tehniline kirjeldus
thumb|BTR-40 tagantvaates
Ehitus
BTR-40 on ehitatud veoauto GAZ-63 veermiku (ja ka mitmete mehhanismide) baasil, mida on veidi lühendatud ja lehtvedrudele on lisatud täiendavad hüdroamortisaatorid. Samuti on masinal vints (4,5 t – 70 m) jõuvõtuvõlliga käigukastist. Õhuke soomuskaitse on mõeldud kildude ja automaadikuulide vastu. Kui esiosas on soomusplaadid paigutatud efektiivselt nurga all, siis külgedel täiesti püstloodis, mis vähendab vastupidavust. Peale katusega varustamist 1958 kasvas masina mass 5,6 tonnini ja dessandi arv vähenes 6-le. Dessandile on väljumisuksed tagaseinas ja seintes ka laskeavad. Juht ja tema kõrvalistuja saavad väljuda nii külje- kui ka tagaustest. Gorunjovi kuulipildujat SGMB oli võimalik kinnitada kronsteinide abil 4 erinevasse asukohta. Masinas oli ette nähtud raadiojaam 10RT-12 (R113) sidekaugusega 20 km, kuid vaatlusseadmeid mitte.
Kasutus
BTR on olnud lisaks Nõukogude Liidule kasutuses paljudes endise sotsialismileeri riikides ja partnerriikides, kuhu neid müüdi või kingiti peale uuemate ja paremate BTR-ide kasutuselevõttu 1960. aastatel. On enamikus maades kõrvaldatud relvastusest, veel on jäänud mõne arengumaa arsenali.
Ka Eestis on olnud kasutusel mõni BTR-40, mis on kuulunud 1990. aastatel peamiselt Kaitseliidu relvastusse.
Taktikalis-tehnilised andmed (põhiversioon)
pisi|
Jõuseade ja liikuvus
Läbivus
Meeskond
Rakutuum
Rakutuum on kahekihilise membraaniga ümbritsetud rakuorganell, mis esineb tsütoplasmas vaid eukarüootidel. Rakutuum hõlmab umbes 10% raku kogu ruumalast ja sinna on koondunud peaaegu kogu rakus olev geneetiline materjal. Tuumas sisalduv DNA on tihedalt kokku pakitud histoonide abil ja moodustab kromosoomi. Rakutuuma ülesandeks on säilitada ja edasi anda geneetilist materjali ning kontrollida raku elutegevust läbi geeniekspressiooni. Rakutuuma katab tuumaümbris, mille välimine membraan on ühenduses tsütoplasmavõrgustikuga. Sisemist membraani toetavad seestpoolt tuuma lamiinid. Sisemise ja välimise tuumamembraani vahele jääb perinukleaarne ruum. Tuumamembraani läbivad teatud vahemike järel tuuma poori kompleksid, mis reguleerivad karüoplasma ja tsütoplasma vahelist transporti. Kompleksi suudavad passiivse transpordi teel läbida ioonid ja väikesed molekulid ning aktiivse transpordi abil suuremad molekulid. Tuumas esineb ka erinevaid intranukleaarseid kehi, millest tähtsaim ja ka mikroskoobis enim märgatav on tuumake. Tuumakese peamine ülesanne on ribosoomi subühikute moodustamine rRNA-st ja valkudest.
Ajalugu
pisi|vasakul|püsti=1.5| Vanim säilinud pilt erütrotsüüdist ja selle tuumast. Autor [[Antonie van Leeuwenhoek, 1719.]]Arvatakse, et rakutuuma avastas Antonie van Leeuwenhoek (1632–1723), sest vanim pilt tuumast, mis on säilinud, oli tema joonistatud. Oma pildil kujutas ta lõhe punase vereraku tuuma, mis erinevalt imetaja erütrotsüüdist sisaldab tuuma. Detailsemalt kujutas rakutuuma aga 1831. aastal botaanik Robert Brown. Ta uuris mikroskoobi all orhideesid ja avastas läbipaistmatu ala taime pindmises kihis ning nimetas selle tuumaks. Brown ei suutnud siiski selgitada tuuma rolli raku elutsüklis. Tuuma funktsiooni pakkus esimesena välja 1838. aastal Matthias Schleiden, kes arvas, et tuum on kuidagi seotud uute rakkude moodustumisega. Alles 20. sajandi alguses seoses mitoosiprotsesside avastamisega ja Mendeli seaduste taasavastamisega selgus, et tuum on geneetilise info kandja.
Ehitus
Loomorganismides on tuum kõige suurem rakusisene organell. Imetajate rakkudes on tuuma läbimõõt keskmiselt 6 mikromeetrit (μm). Rakutuum sisaldab karüoplasmat, mis on tsütoplasmasarnane viskoosne vedelik.
Tuumaümbris ja poorid
Tuumaümbris, mida teatakse ka tuumamembraani nime all, koosneb kaksikmembraanist, kus need on üksteisega paralleelsed ja asetsevad teineteisest 10–50 nanomeetri (nm) kaugusel. Tuum on täielikult ümbritsetud tuumamembraaniga, mis eraldab geneetilist materjali tsütoplasmast ja kaitseb makromolekulide sissetungimise eest tsütoplasmast karüoplasmasse.
Tuumapoorid
Tuumaümbrist läbistavad teatud vahemaade tagant umbes 100 liiki valkudest (selgroogsetel) koosnevad tuuma poori kompleksid (nuclear pore complex – NPC). Keskmiselt on imetajatel rakutuumas 3000–4000 poori. Kompleksi moodustavaid valke nimetatakse ka nukleoporiinideks. NPC-d omavad oktagonaalset sümmeetriat ning sellise kompleksi molekulmass on umbes 125 miljonit daltonit. Poori läbimõõt on keskmiselt 100 nm. Kanali sisemine läbimõõt on selles oleva regulatoorse süsteemi tõttu vaid 9 nm. Seetõttu ei saa makromolekulid ilma aktiivse transpordi abita tsütoplasmast tuuma liikuda.
Valkude transport läbi tuumapoori
Selleks, et makromolekulid (molekulmassiga üle 60 000 Da) saaksid liikuda tuuma ja tsütoplasma vahel, on vajalikud tuuma poori kompleksid, aktiivse transpordi läbiviimine ning teatud signaalide olemasolu, mis lubaks transporti läbi viia. Lisaks on vajalik ka teatud temperatuur ja ATP energia olemasolu. Passiivse difusiooni teel saavad tuumapoorist läbi liikuda vaid ioonid ja väikesed valgu molekulid (molekulmass alla 5000 Da).
Importiiniks kutsutaks üht valku viiest, mis tunneb ära NLS-järjestusega karüofiilse valgu ning seob selle tuumapoori valkudele. Valkude pääsemiseks läbi tuumapoori karüoplasmasse on vajalik teatud aminohappeline (AH) järjestus, mis sisaldab tavaliselt Arg-i ja Lys-i. Sellist AH järjestust nimetatakse nukleaarse lokalisatsiooni signaaliks (NLS), see on lühike 5–12 AH-d sisaldav järjestus. Esineb kaht peamist tüüpi NLS: kas lühikesed nelja- kuni seitsmealuselisest aminohappest koosnevad järjestused või pikemad kaheosalised NLS-id, mis koosnevad kahest aluseliste aminohapete plokist, mida eraldab umbes kümme aminohapet.
Ka valkude transpordiks tuumast tsütoplasmasse on vajalikud teatud signaaljärjestused, kuid neid kutsutakse NES (nuclear export signal) signaalideks. NES-signaaljärjestuses on vajalikud hüdrofoobsed aminohapped (Leu ja Ile), mis esinevad teatud kindlas asetuses. Enamik valke, mis sisaldavad NLS-signaali, sisaldavad ka NES-signaaljärjestust, sest valke, mida tuumas enam vaja ei ole, ei ole võimalik tuumas lagundada ja sellised valgud tuleb transportida tagasi tsütoplasmasse.
Tuumake
pisi|vasakul|200px| Raku tuum elektronmikroskoobi all, kus tuumake on värvunud tumedaks
Tuumakeseks nimetatakse tuumas asetsevat häguste piiridega eristatavat moodustist, millel puudub membraan. Tuumake moodustub tuumakese organisaatorpiirkonna (NOR) ümber, see on koht kromosoomis, mis sisaldab rRNA e ribosomaalse RNA geene. NOR-id paiknevad kromosoomi lühikeste õlgade otstes. Tuumakese peamiseks ülesandeks on rRNA süntees ja ribosoomi subühikute moodustamine. Inimesel esineb diploidses rakus 10 NOR-i ja neis paikneb tihedalt koos umbes 200 rRNA geeni. Kui teoreetiliselt võiks tuumas esineda 10 tuumakest, siis tavaliselt moodustavad nad tihedalt koos ühe suure tuumakese. Ka ei toimu kõigilt geenidelt samaaegne rRNA transkriptsioon ning seetõttu on tuumakesi vähem nähtaval.
Tuumakese suurus oleneb sellest, kui suures mahus toimub transkriptsioon. Rakkudes, kus toimub intensiivne valkude süntees, võib tuumake hõivata tuuma ruumalast kuni 25%.
Esimese sammuna moodustatakse RNA polümeraas I abiga 45S pre-rRNA, millest edasise töötluse teel saadakse 4 erinevat rRNA-d (28 S, 5.8 S, 5S ja 18 S RNA), mis liidetakse, kas ribosoomi suure (60S) või väikese (40S) subühiku koosseisu.
Kromosoomid
pisi|200px|Hiire raku tuum, kus DNA on värvitud siniseks. Kromosoom 2 (punane) and kromosoom 9 (roheline) kindlaks määratud alad tuumas, mis on värvitud
Enamik raku DNAst on koondunud kromosoomidesse, mis asetsevad rakutuumas. Igas inimese rakus on umbes 2 m DNAd. Suurema osa rakutsüklist on kromosoomid dekondenseerunud ning esineb valkude ja DNA kompleks, mida nimetatakse kromatiiniks. Mitoosi või meioosi ajal kromosoomid kondenseeruvad ja muutuvad nähtavaks valgusmikroskoobist vaadates. Metafaasi aegsete kromosoomide kuju, suurus ja arv määravad karüotüübi, mis on igale liigile iseloomulik. Interfaasi ajal ei paikne kromosoomid mitte juhuslikult, vaid neil on oma kindlad territooriumid. Kromosoomi osad, millelt toimub aktiivne transkriptsioon, võivad oma kohalt nihkuda. Väike hulk DNA-st on koondunud ka mitokondrisse.
Tuuma funktsioon
Tuuma peamiseks ülesandeks on geeni ekspressiooni, DNA replikatsiooni reguleerimine ja kontroll. Tuum võimaldab hoida eukarüootidel DNA replikatsiooni ja RNA transkriptsiooni eraldatud tsütoplasmas olevast translatsioonist. See võimaldab prokarüootidest efektiivsemat geeni regulatsiooni.
Geeni ekspressioon
Geeni ekspressiooni esimene etapp on transkriptsioon, mille käigus DNA ahela abil sünteesitakse RNA ahel. Selle tulemusena moodustub mRNA, mis peab läbima translatsiooni, et moodustuks valk. Enne translatsiooni algust peab mRNA liikuma tuumast tsütoplasmasse.
Tuum sisaldab transkriptsiooni läbiviimiseks vajalikke valke, näiteks helikaasi, RNA polümeraasi ja topoisomeraasi, lisaks veel erinevaid traskriptsioonifaktoreid. Helikaas vastutab DNA kaksikahela lahtikeeramise eest, et RNA polümeraas saaks sellele kinnituda. RNA polümeraas sünteesib kasvavat RNA molekuli. Topoisomeraas keerab DNA ahelat lahti ja kinni.
Pre-mRNA töötlus
Transkriptsiooni tulemusel saadakse pre-mRNA. Seejärel peab see läbima töötluse tuumas, mille käigus saadakse mRNA, mis saab liikuda tsütoplasmasse. Kui mRNA ei läbi vajalikke modifikatsioone, siis selline mRNA lagundatakse tsütoplasmas ning seda ei kasutata translatsiooniks.
Kolm peamist töötluse etappi on 1) 5-otsa7-metüülguanosiini mütsi lisamine, mis on töötluse esimene etapp 2) 3-otsapol(A)saba lisatakse pärast transkriptsiooni lõppu 3) RNA splaissimine, mille käigus splaissosoom eemaldab intronid ning liidab kokku järelejäänud eksonid. Imetajate geenides on aga võimalik eksone ühendada alternatiivse splaissingu abil mitut moodi. Sel juhul on ühelt pre-mRNAlt võimalik saada erinevaid produkte.
Mitme tuumaga ja tuumatud rakud
Hulgituumsed rakud on enamikul Acantharia liikidel ja mükoriisadel. Kaks tuuma raku kohta on aga sooleparasiitidel Giardiatel. Arengu käigus on hulktuumsed ka inimese skeletilihaseid moodustavad rakud.
Kristlaste osadus
Kristlaste osaduse all võidakse kristluses mõista
2007. aasta taliuniversiaad
2007. aasta taliuniversiaad oli 23. taliuniversiaad, mis toimus 17.–27. jaanuarini Torinos Itaalias.
Taliuniversiaadil osales 1906 üliõpilassportlast 52 riigist, kes võistlesid 72 medalikomplekti eest.
23. taliuniversiaadil Torinos sai Eesti parima tulemuse läbi aegade Kaili Sirge Tartu Ülikoolist, kes võitis suusatamise sprindivõistlusel pronksmedali.
Spordialad
Võisteldi 12 alal, millest demonstratsioonalana oli kavas sünkroonuisutamine.(Sulgudes väljaantud medalikomplektide arv)
Kõrvukräts
pisi|Noor kõrvukräts Lääne-Virumaal Kõrvukräts (varem ka kõrvukas räts) (Asio otus) on kaklaste sugukonda rätsu perekonda kuuluv lind.
Kõrvukrätsu keha üldpikkus on 35–39 cm, tiibade siruulatus 86–100 cm. Tiiva pikkus on 27,5–32 cm, kaal 240–330 g. Emaslind on isasest pisut suurem.
Sulestikult on isas- ja emaslind sarnased. Nende ülapool on ookrikarva tumepruunide triipude ja peente põiktähnidega. Õlgadel ja tiibade kattesulgedel on valgeid laike. Hoosuled on kollakad hallikate tippude ja pruuni põikmustriga, tüürsuled roostekarva taustal olevate tumepruunide vöötide ja peente tähnidega. Keha alapool on ruuge, ookrivärvi või valkjas, sellel on laiad pikivöödid ja kitsad tumepruunid vöödid. Tal on sihvakas keha, suhteliselt nõrk nokk ja nõrgad jalad, pikad tiivad ja pikk saba ning eriti pikad sulgkõrvad. Varbad on kuni küünisteni sulis. Nokk ja küünised on mustad, vikerkest kollane või oranž.
Levik
Eestis on kõrvukräts üsna ühtlaselt levinud, ent väikesearvuline haudelind. Enamasti on vanalinnud paiksed, noored rändavad talveks lõuna poole. Kõrvukrätsu pesitsusaegset arvukust hinnatakse 500–4000 paarile, talvist arvukust 100–400 isendile.
Elupaigana eelistab okas- ja segametsi, väiksemaid metsatukkasid põldude vahel, suuremaid okaspuudega parke. Tegutseb öösel, harvem videvikus. Põhiliselt paigalind, osa isendeid liigub sügisel lõuna suunas.
Pesitsemine
Kõrvukräts pesitseb puu otsas varese, haraka, kaelustuvi või orava mahajäetud pesas, harvem puuõõnes, üksnes erandjuhtudel maapinnal. Pesas on 4–5, headel hiireaastatel 7–9 muna ja kurn on täis aprillis. Haudeaeg kestab 25–30 päeva. Pojad kooruvad mai keskpaigas. Kuuvanuselt pojad lennuvõimestuvad ja lahkuvad pesast. Suured vanusevahed pesakonnas soodustavad kannibalismi. pisi|Kõrvukräts Nigula looduskaitseala rehabilitatsioonikeskuses. 2014. aasta august. Näriliste mass-sigimise aastail on täheldatud, et kõrvukräts pesitseb sügisel teist korda.
Toitumine
Kõrvukräts toitub hiirtest, oravatest, karihiirtest, rästastest ja üldse väikestest värvulistest, nahkhiirtest ja suurtest sitikatest. Põhiosa tema toidust moodustavad siiski närilised, lindudel on tema toidus teisejärguline tähtsus, aga muud selgroogsed, näiteks konnad, sisalikud ja putukad esinevad toidus vaid juhuslikult.
Vaenlasteks on kõrvukrätsule suured kakulised, pistrikulised ja nugis. Hiirevaestel lumerohketel talvedel hukkub neid teinekord päris hulgaliselt, mis veenvalt näitab nende paigalist eluviisi.
Petitsioon
Petitsioon (ladina keeles petitio) on kollektiivne palvekiri.
Riina Kivirüüt
Riina Kivirüüt (sündinud 27. aprillil 1980) on eesti maalikunstnik.
Aastatel 1987–1996 õppis ta Tallinna 32. Keskkoolis ning 1996–1999 Pelgulinna Gümnaasiumis. Kunstiga tegeles ta 1994–1998 Tallinna Lastekunstikoolis. 1999–2000 õppis ta Euroülikoolis sisekujunduse erialal, 2000–2001 Eesti Kunstiakadeemias stsenograafia erialal, 2001–2005 samas maalikunsti erialal ja 2007–2009 Eesti Kunstiakadeemias kunstiõpetaja erialal.
Tal on maalikunsti bakalaureusekraad ja kunstiõpetaja magistrikraad. Täienduskoolitusena on ta läbinud 2010. aastal 160-tunnise eelkoolipedagoogika kursuse "Õppimine ja kasvamine mängu kaudu" Tallinna Ülikooli Täiendõppekeskuses ja 2012. aastal kursuse "Gordoni Perekool".
Ta on osalenud mitmel grupinäitusel nii Eestis kui ka välismaal. Tal on olnud seitse isikunäitust (2005, 2006, 2006, 2007, 2009, 2011 ja 2012).
Ta on Eesti Maalikunstnike Liidu ja Eesti Kunstnike Liidu liige.
Loksa sadam
Loksa sadam (sadama kood: EE LSA) on sadam Loksa linnas.
Sadama geograafilised koordinaadid on.
Sadama territoorium hõlmab 191 591 m2 maa-ala ja 80 475 m2 veeala.
Sadamas on 4 kaid üldpikkusega 447,7 m. Suurim sügavus kai ääres on 4,3 m.
Virtualiseerimine
Virtualiseerimine on informaatikas virtuaalse riistvara, operatsioonisüsteemi, andmekandja, võrguressursi vms loomine.
Jürgen Kuresoo
Jürgen Kuresoo (sündinud 11. veebruaril 1987) on eesti jalgpallur, kes mängib Eesti Esiliiga B klubis FC Elva.
Virtualiseerimine
Virtualiseerimine on kasvav trend infotehnoloogias, mis lubab hõlpsasti ressursse (arvutusvõimsust, mälu, jms) vastavalt vajadusele ümber suunata sinna, kus neid parajasti vaja on. Seetõttu on virtualiseerimisega võimalik kulusid kokku hoida.
Virtualiseerimise näited on sümmeetrilised, mitme protsessoriga arvutite arhitektuurid, mis kasutavad rohkem kui üht protsessorit. Operatsioonisüsteem on tavaliselt konfigureeritud nii, et mitu protsessorit esitlevad ühte protsessori moodulit. Sellepärast tarkvara rakendusi saab kirjutada ühele loogilisele (virtuaalsele) arvutimoodulile, mis on palju lihtsam kui töötada paljude erinevate protsessori konfiguratsioonidega. Taoline arvutuspilv pakub klastersüsteemidega võrreldavat töökindlust lihtsamalt ja odavamalt.
Loksa sadam
Suurim võimalik laev: pikkus 130 m, laius 20 m, süvis 4 m.
Virtualiseerimine
Riistvara virtualiseerimine
Riistvara virtualiseerimise tarkvara abil saab füüsilises arvutis luua ühe või mitu virtuaalmasinat, mis simuleerivad reaalseid arvuteid. Need masinad käituvad ja on kasutatavad samamoodi, nagu füüsilised arvutid – neile saab paigaldada operatsioonisüsteeme ja muud tarkvara.
Virtualiseerimise põhimõtted
Virtualiseerimine on sisuliselt riistvara muutmine tarkvaraks. Tänu tarkvaralahendustele nagu VMware ESX saab muuta (virtualiseerida) riistvara ressursse x86 baasi peal, sealhulgas keskprotsessor, muutmälu (RAM), kõvaketas ja võrgukontroller, täielikult toimiva virtuaalse masina loomiseks, kuhu saab paigaldada eraldi operatsioonisüsteemi ja rakendada seda kui füüsilist arvutit.
Mitu virtuaalset masinat kasutavad üksteist kahjustamata ühiseid riistvararessursse. Sinna saab kergesti paigaldada mitu virtuaalsüsteemi ja rakendada ühel arvutil mitmeid programme.
Ajalugu
Esmakordselt kasutas virtualiseerimistehnoloogiat IBM rohkem kui 30 aastat tagasi, meetod oli loogiline jaotus arvuti ressursside üksikuteks virtuaal masinateks. See tehnoloogia on teinud arvuti palju funktsionaalsemaks, st nüüd võiks lubada samaaegselt kasutada mitut programme ja protsesse. Tollel ajal, arvutid olid väga kallid, tehnoloogia, mis jagas ressursse oli kasutatud selleks, et saavutada maksimaalne investeeringutasuvus.
Tänapäevased arvutid põhinevad x86 arhitektuuridel ja on tekkinud samad probleemid nagu EAM-idel (Elektroonilised Arvutus Masinad ehk arvutid) 1960. aastatel – vähene paindlikkus ja kasutatud on ainult väike osa kõikides olemasolevates ressurssidest. Aastal 1990 firma VMware on ületanud mitmeid raskusi otsides lahendust sellele probleemile ja on loonud virtualiseerimistehnoloogiat arvutitel, mis põhinevad x86 baasil ja mille eesmärk on kõrvaldada probleeme kasutamatu ressurssidega jne.
Tänapäeval on VMware ülemaailmne liider valdkonnas virtualiseerimisel arvutitel, mis põhinevad x86 baasil. Edu selles valdkonnas on motiveerimiseks liikuda suunas, et virtualiseerida kõik arvutid, mis põhinevad sellel arhitektuuril.
Virtualiseerimise vajadus x86
1980. ja 1990. aastatel oli virtualiseerimistehnoloogia ajutiselt unustatud. Sel ajal etaloniks oli ressursside jaotamine arvutis klient-server, samuti odavate Serverite loomine ja lauaarvutid, mis põhinesid arhitektuuri x86. Aastatel 1990 kasuti laialdaselt Windows ja on ka tekkinud Linux nagu OS serveritele, mis tegi servereid x86 tööstuse standardiks. Arengu kasvamisel serverite ja lauaarvutite baasil x86, tõi uue IT-infrastruktuuri ja uusi probleeme, nagu näiteks:
Näide kokkuhoiust
Enne serveripargi virtualiseerimist oli KredExis kasutusel seitse füüsilist serverit, mille elektritarve oli 4,9 kW. Seega tarbisid serverid kuus 3528 kWh energiat. Kui võtta ühe kWh hinnaks 1,2 krooni, siis kulus energiale aastas 50 803 krooni. Virtualiseeritud serveripark, mis koosneb kolmest serverist ja kettamassiivist, on koguvõimsusega 2,58 kW. Seega kulub kuus 1854 kWh energiat. Kui võtta ühe kWh hinnaks 1,2 krooni, siis kulub energiale aastas 26 697 krooni. Seega aastas hoitakse energialt kokku ~25 000 krooni. Kliendile juurutatud süsteemis on vaba ressurssi veel ~40%. Kui ressursikasutus ületab 85%, siis oleks otstarbekas süsteemi laiendada. Kogu lahendus on väga lihtsasti laiendatav serverite lisamise ning kettamassiivi laiendamisega. Juhul kui klient vahetab kolmeaastase tsükliga välja kõik serverid, siis füüsilise infrastruktuuri korral kuluks kliendil ~ 7 × 50 000 krooni = 350 000 krooni. Virtuaalse infrastruktuuri korral oleks kulu ~1 × 50 000 (keskhaldusserver) + 2 × 70 000 krooni = 190 000 krooni. Kokkuhoid seega 160 000 krooni (eelduseks on võetud, et kettamassiivi eluiga on märkimisväärselt pikem – 5–6 aastat).
Järeldus:
Płock
Płock [puotsk] on maakonna õigustega linn Poolas Masoovia vojevoodkonnas, Visla paremal kaldal.
Virtualiseerimine
Näide kokkuhoiust
Virtualiseerimine – tehnoloogia, mis toob kasu kõikidele arvutikasutajatele. Miljonid inimesed ja tuhanded asutused ja ettevõtted kogu maailmas, sealhulgas Fortune 100, kasutavad virtualiseerimislahendusi, et vähendada IT-kulusid ja samal ajal suurendada tootlikkust, tõhusust ja paindlikkust saadaval riistvaral.
Virtualiseerimise tüübid
Reeglina töötab virtualiseeritud režiimis kasutusel oleval arvutil üks põhiline operatsioonisüsteem (Host), millest kontrollitakse teiste (Guest) operatsioonisüsteemide tegevust. Üldiselt eristatakse nelja põhilist tüüpi virtualiseerimise tehnikaid: ning praktikas esinevad lisaks veel mõningad juhtumid, näiteks Guesti modifitseerimine tähendab Xeni puhul seda, et Guest operatsioonisüsteem kasutab vastavalt paigatud tuuma. Xeni puhul kasutatakse põhimõtteliselt kahte sorti tuumi Erijuhul, nt Debian GNU/Linux v 5.0 puhul kasutavad dom0 ja domU ühte ja sama spetsiaalselt ettevalmistatud tuuma. Xeni puhul moodustatakse guestide jaoks füüsilistele seadmetele vastavad lihtsustatud liidesed (ingl. k. interface). Sellise asjakorraldusega kaasneb
Płock
Płockis asuvad jõesadam, naftatööstus, keemiatööstus, toiduaine- ja tekstiilitööstus.
Virtualiseerimine
OS-i tasemel virtualiseerimine
Virtualiseerimine OS-i tasemel – virtualiseerib füüsilist serverit OS-i tasemel, mis võimaldab käivitada isoleeritud ja turvaliseid virtuaalservereid ühel füüsilisel serveril. See tehnoloogia ei võimalda OS käivituda tuumadega, vaid teiste tuumadega, mis on erinevad baas OS tuumadest. Virtualiseerimine operatsioonisüsteemi tasemel ei ole hypervisor kihti. Selle asemel hosti operatsioonisüsteem ise vastutab riistvara ressursside jagamisel kahe virtuaalserverite vahel ja toetab nende sõltumatust üksteisest.
Solaris Containers / Zones FreeBSD vangi Linux-VServer FreeVPS OpenVZ Virtuozzo VDSmanager iCore Virtual Accounts
Virtual Machines
Virtual Machine – on keskkond, mis on esitatud "Guest" operatsioonisüsteemile nagu riistvara. Aga tegelikult on see tarkvara keskkond, mis emuleerib hostisüsteemi tarkvaraga. See imiteerimis viis peaks olema piisavalt tugev, et Guest operatsioonsüsteemi draiverid võiksid töötada stabiilselt. Kui kasutate paravirtualizationi, virtuaalne masin ei jemuleeri riistvarat, kuid selle asemel pakkub kasutada spetsiaalset API.
Näited: laboratoorsed testid ja koolitused: virtuaalseid masinates testimiseks on otstarbekas seada rakendused, mis mõjutavad operatsioonisüsteemi konfigureerimist, näiteks programmide installimine. Tänu sellele, et virtuaalseid masinaid on lihtne kasutada, neid kasutatakse koolitustel.
jaotamine eelinstallitud tarkvara: paljud tarkvaraarendajad loovad valmis virtuaalseid masinaid, kus on eelinstallitud tooted ja pakuvad neid tasuta või kommertseesmärgil. Neid osutavad VMware VMTN või Parallels PTN.
pisi|
Serverite virtualiseerimine
paigutamine mitu loogilist serverit ühte füüsilisse (Consolidation) ühendades mitu füüsilist serverit ühtsesse mahusse, et lahendada konkreetset ülesannet.
Näide: Oracle Real Application Cluster, võrgutehnoloogia, tippjõudlusega klastrid.
Lisaks sellele serverite virtualiseerimine lihtsustab süsteemide taastamist (kui süsteemil tekkis kriitiline olukord), mis tahes olemasoleval arvutil, sõltumata arvuti konfiguratsioonist.
Ressursside virtualiseerimine
Süsteemides hypervisorite teise tüübiga mõlemad OS (Guest ja hypervisor) tarbivad füüsilisi ressursse ja nõuavad eraldi litsentseerimist. Virtual serverid, mis töötavad OS tuuma tasandil, peaaegu kiirust ei kaota, mis võimaldab ühel füüsilisel serveril panna tööle sadu virtuaalseid, ei nõua täiendavaid litsentse (näiteks nagu seda praegu teeb Microsoft). Näiteks ressursside jagamiseks võib olla OpenSolaris Network virtualiseerimine ja Allika Control (projekt Crossbow), mis võimaldavad teil luua mitu virtuaalset võrguliidest ühelt füüsiliselt.
Liitmine, levitamine või lisamine mitme ressursse ühte suurte ressurssi või ressursside ühendamine. Näiteks sümmeetrilised mitme protsessoriga süsteemid ühendavad palju protsesse; RAID ja kettahaldus ühendavad palju kettaid ühte suure loogilise kettasse; RAID ja võrgu seadmed kasutavad palju kanale, nad on ühendatud, nii et ilmuvad nagu üks lairibakanal. Metataseme arvuti klastrid tevad kõike eespool nimetatud. Vahel hõlmab see võrgustiku failisüsteeme abstraheeritud andmebaasist, mille peal nad on ehitatud, näiteks VMware VMFS, Solaris / OpenSolaris ZFS, NetApp WAFL.
Rakenduste virtualiseerimine
Rakenduste virtualiseerimine – protsess, milles kasutatakse ümbertehtud rakendustm kohustusliku paigaldamist OS-sse nüüd ei ole (pead vaid tööle panna). Rakenduse virtualiseerimiseks määrab virtualisaatori tarkvara paigaldamisel, missuguseid OS-i komponente on vaja, ja emuleerib neid, luues seega vajaliku spetsialiseerutud keskkonda, selle konkreetse virtualiseeritud rakenduse jaoks ja seega on tagatud isoleeritud rakenduse töö. Et luua virtuaalse rakenduse virtualiseeritud paigutakse konteinerisse, mis on tavaliselt kausta kujuga. Kui te käivitate virtuaalne application, käivitub virtualiseeritud rakendus ja konteiner, mis on töökeskkond, sellele rakendusele. Töökeskkond käivitub ja sätestab eelnevalt loodud ressursse, mis sisaldavad registri võtmeid, faile ja muud, et käivitada rakendus. See virtuaalne keskkond toimib nagu kiht rakenduse ja operatsioonisüsteemi vahel, vältides konflikte nende vahel. Rakenduste virtualiseerimist hõlmavad selliseid süsteemid nagu SoftGrid, Thinstall.
Limbaži raudteejaam
pisi|left|Limbaži jaamahoone Limbaži raudteejaam oli raudteejaam Tallinna–Pärnu–Riia raudteel Limbažis. Jaam asus Riia raudteejaamast 82,3 km kaugusel.
Jaam rajati aastal 1934. Juba enne seda rajati perroonid ja jaamahoone, mida ehtis Limbaži linna vapp. Aastal 1936 valmis uus kahekorruseline jaamahoone, mis hävis Teises maailmasõjas. Praegune jaamahoone valmis aastal 1954.
Viimane rong peatus seal 19. juulil 1999. . Aastal 2001 hakkas jaamas tegutsema kaubarongide tollipunkt. Järgmisel aastal peatati jaamas ka kaubarongide liiklus. Aastatel 2005–2006 võeti Läti poolelt metallivaraste rüüstatud raudtee kuni Skulteni üles. Peatuse likvideerimisel kuulusid sealsete ehitiste hulka jaamahoone, pagasihoidla, laoplats, käimla ja kaks kaevu. Raudteejaamas oli 16 pööret ja 22 foori. Jaamateede kogupikkus oli 4748 meetrit, peatee pikkus jaama territooriumil oli 1255 meetrit. Jaama inventar anti üle Läti Raudteeajaloo Muuseumile.
Jaamahoones asub tänapäeval Limbaži autobussijaam.
Sheikh Muszaphar Shukor
thumb Sheikh Muszaphar Shukor Al Masrie bin Sheikh Mustapha (sündinud 27. juulil 1972) on Malaisia arst (ortopeed) ja esimene Malaisia kosmonaut.
Ta startis Rahvusvahelisse Kosmosejaama Sojuz TMA-11 pardal 10. oktoobril 2007 ja tuli tagasi Maale Soyuz TMA-10 pardal 21. oktoobril.
Nikolai Tšermak
Nikolai Karlovitš Tšermak (13. jaanuar 1856 Thbilisi – 22. oktoober 1903 Saraatov) oli arstiteadlane.
Kapuuts
pisi Kapuuts on peakate, mis katab enamiku peast ja kaelast, tavaliselt mõne suurema riietuseseme osa.
Kapuutsi kantakse enamasti pea ja kaela kaitsmiseks keskkonnatingimuste (külma, tuule, vihma) vastu.
Kapuutsid võivad olla näiteks mantli, pontšo, keebi, jope, kampsuni, jaki küljes. Kapuuts tõmmatakse üle pea, kui seda vajatakse, muul ajal langeb see vabalt seljale. Kapuuts võib olla kinnitatud tõmbluku, nööpide või trukkide abil ja olla seega eemaldatav.
2005. aasta taliuniversiaad
2005. aasta taliuniversiaad oli 22. taliuniversiaad, mis toimus 12.-22. jaanuarini Innsbruckis Austrias.
Universiaadil osales 1500 sportlast 53 riigist 13 spordialal.
Mihhail Tsvet
Mihhail Tswett sündis Põhja-Itaalias. Tema ema oli itaallanna ning isa Semjon Tswett tsaarivalitsuse kõrge ametnik, kes oli õppinud Tartu Ülikoolis füüsikat ja saanud kandidaadikraadi.
Õppis Genfi Ülikoolis füüsikat, keemiat ja botaanikat ning sai seal doktorikraadi füsioloogia alal. Seejärel töötas Peterburis Teaduste Akadeemia taimeanatoomia ja -füsioloogia laboris. Kuna Vene tsaaririik ei tunnistanud välisriikide diplomeid, siis kandideeris tööle Tartu Ülikooli, kuid edutult. Seejärel sooritas magistrieksamid ja kaitses väitekirja Kaasanis ning suundus edasi Varssavi ülikooli, kus kaitses 1910. aastal oma teise doktoritöö.
Leiutas 1901. aastal kromatograafia ja nimetas selle nii 1906. aastal.
Tswett oli aastatel 1917–1918Tartu Ülikooli botaanikaprofessor ja botaanikaaia juhataja. 1918. aastal evakueeriti osa ülikoolist Voroneži ja sinna järgnes ka Tswett. Ta suri 1919. aastal kroonilisse kurgupõletikku.
Kastja peakraav
Peakraav on mitteavalik veekogu, mille piiranguvöönd on 50 m.
Kastja peakraavi keskkonnaregistri kood on VEE1110100.
Makira
thumb|Makira asend Saalomoni Saartel. Makira saar on kujutatud punasena. thumb|Makira topokaart Makira (varasem ametlik nimi San Cristobal) on Saalomoni Saartele kuuluv vulkaaniline saar Vaikses ookeanis, üks Saalomoni saartest.
Makirast põhja jääb Malaita, loodesse Guadalcanal, edelasse Rennell ja Bellona, kaugemale itta Santa Cruzi saared ja lõunasse Vanuatu mereala, kus küll saari ei leidu. Kaugus Austraalia rannikust on 1750 km. Makira pindala on 3188 km². Saar on mägine, kõrgus kuni 1249 meetrit. 1999. aasta seisuga elas saarel 10 000 inimest.
Loodus
Vulkaanilisest päritolust hoolimata on saarel palju soid, kus elavad krokodillid. Saarel valitseb niiske troopiline kliima.
Dmitri Tšervonetski
Vaimuliku poeg, õppis Tartu Ülikoolis õigusteadust 1899–1903, töötas sealsamas kriminaalõiguse eradotsendina 1906–1911.
Makira
Ajalugu
Makira asustasid esimestena umbes 1400 aastat tagasi Lapita kultuuri kandjad. Eurooplaste jaoks avastas saare 1568 Hispaania meresõitja Alvaro Mendagna de Meira. 15. märtsil 1893 kuulutati saar Suurbritannia protektoraadiks. 1971 sai ta osaks Suurbritannia Lääne-Vaikse ookeani territooriumist. 1978 Saalomoni Saared iseseisvus.
Keeled
Kohalikud elanikud räägivad viit keelt, mis kuuluvad kõik Melaneesia keelte hulka. 1999. aastal oli nende kõnelejate arv järgmine: arosi keel saare loodeosas 6750, bauro keel keskosas 3420, kahua keel lõunaosas 3000, owa keel lõunaosas 3069 ja fagani keel loodeosas 902. Keelte kõnelejate arvude summa ületab märgatavalt saareelanike arvu, millest saab järeldada, et kakskeelsus on saarel üldlevinud.
Majandus
Saareelanike peamised elatusalad on põllumajandus ja metsatööstus. Kasvatatakse mitmesuguseid juurvilju, eriti jamssi ja tarot, samuti sigu. Rannikul kasvatatakse kookospalme. Tegeldakse jahipidamise ja kalapüügiga.
Elanikud kummardavad erinevaid vaime ja jumalusi, samuti esivanemaid. Auväärsete meeste hulgas on levinud mitmenaisepidamine. Elanikkond jaotub hõimudesse. Hõimupealiku tiitel on päritav. Hõimude eluviis on rangelt patriarhaalne.
Minevikus kasutati rahana teokarpe.
Makiral on lennujaam.
Adama Barrow
Adama Barrow (sündinud 16. veebruaril 1965) on Gambia poliitik ja kinnisvaraarendaja, alates 19. jaanuarist 2017 Gambia president.
Barrow sündis Mankamang Kunda külas, mis asub Basse Santa Su linna lähedal. Ta õppis Crab Island Secondary Schoolis ja Muslim High Schoolis, kus sai ka stipendiumit.
Grigol Tseretheli
pisi|Grigol Tseretheli Grigori Filimonovitš Tsereteli (vene keeles Григорий Филимонович (Григол) Церетели, gruusia გრიგოლ წერეთელი) (Grigol Tseretheli); 12. märts 1870 Peterburi – 1938 Thbilisi) oli gruusia klassikaline filoloog, hellenist, tuntud papüroloog ja paleograaf. Teda peetakse klassikalise filoloogia rajajaks Gruusias.
Adama Barrow
Pärast kooli lõpetamist töötas ta müügijuhina energeetikaettevõttes Alhagie Musa & Sons. 2000. aastate alguses kolis ta Londonisse, kus õppis kinnisvaraarendust ja töötas õpingute kõrvalt turvamehena. 2006. aastal naasis ta kodumaale ning asutas kinnisvarafirma Majum Real Estate, mida juhtis kümme aastat. Ta oli opositsioonierakonna Gambia Ühendatud Demokraatlik Partei (UDP) laekur ning 2016. aasta septembris sai selle juhiks, kui eelmine juht vangi mõisteti. Barrow valiti 2016. aasta presidendivalimisteks UDP kandidaadiks. Hiljem avalikustati, et ta kandideerib iseseisvalt, kuid opositsiooni kuuluvatest erakondadest moodustatud valimisliidu Coalition 2016 toetusel.
Ta kogus valimistel 43,34% häältest, sellest piisas, et võita peaaegu 26 aastat võimul püsinud Yahya Jammeh. Jammeh tunnustas algul valimistulemusi, kuid siis muutis meelt; Barrow oli sunnitud pagema Senegali. Adama Barrow nimetati presidendiks Gambia saatkonnas Senegalis 19. jaanuaril 2017, Jammeh läks kaks päeva hiljem eksiili. Uus president Barrow saabus kodumaale 26. jaanuaril.
2021. aasta novembris teatas Adama Barrow, et kandideerib 2024. aasta presidendivalimistel.
Grigol Tseretheli
Peterburi ülikooli eradotsendina kaitses ta 1904. aastal Tartus magistriväitekirja lühenditest kreeka käsikirjades ("Сокращения в греческих рукописях преимущественно по датированным рукописям Санкт-Петербурга и Москвы." C.-Петербург, 1904). Aastatel 1905–1914 oli Tartu ülikooli klassikalise filoloogia professor. 1914. aastal valmis G. Tseretheli väitekiri "Menandrose uued komöödiad" ("Новые комедии Менандра." Юрьев, 1914), mille eest andis Peterburi ülikool talle doktorikraadi. 1914. aastal siirdus ta Petrogradi ülikooli. 1917. aastal valiti ta Venemaa Teaduste Akadeemia korrespondentliikmeks. Alates 1920. aastast töötas ta Thbilisi ülikoolis klassikalise filoloogia kateedri juhatajana.
Vahur Vahtramäe
Vahur Vahtramäe (sündinud 24. septembril 1976) on eesti jalgpallur, kes mängib Eesti meistriliiga klubis Paide Linnameeskond.
Koondisekarjäär
Vahtramäe kuulus Eesti koondisse aastatel 1994–1996 ja mängis seitsmes kohtumises. Debüüdi tegi ta 18-aastaselt 26. oktoobril 1994 sõprusmängus Soome vastu (seal tegid debüüdi ka Rain Vessenberg ja Janek Kiisman).
Põlluöölane
thumb|right|Põlluöölane Põlluöölane (Agrotis exclamationis) on öölaste sugukonda ja mullaöölase perekonda kuuluv liblikaliik.
Eestis on põlluöölaste esinemine väga sage. Põlluöölane lendab juuni algusest augusti lõpuni. Talvitub röövikuna. Röövikud on polüfaagid.
Purskkaev
pisi|[[Tartu Ülikooli Raamatukogu purskkaev|Purskkaev Tartu Ülikooli raamatukogu esisel väljakul]] pisi|Lumine purskkaev [[Šotimaa|Šotimaal Samye Lingis 2009. aastal]] Purskkaev ehk fontään on arhitektuuriline vesirajatis, millest purskab välja üks või mitu veejuga, et tekitada dekoratiivset mõju.
Purskkaevud on olnud väga oluliseks osaks aedade ning välis- ja siseruumide kujundamisel.
Purskkaevud on kasutuses olnud tuhandeid aastaid nii kunstilisel kui ka joogivee inimesteni toimetamise eesmärgil. Esimesed purskkaevud olid pärit Vana-Roomast. Purskkaevud töötasid gravitatsiooni mõjul. Vesi jõudis kõigepealt mööda akvedukte purskkaevuni, kust edasi toimetati see mööda pliitorusid inimesteni. Purskkaeve ehitati üha suursugusemaks ja keerukamaks ning need olid jõukuse sümboliks.
Tänapäeva purskkaevud töötavad veepumpade abil. Tänu tehnika arengule saab purskkaevud muusika ja värviliste tuledega sünkroonida ning neid saab automaatselt reguleerida.
Tõnu Pedaru
Tõnu Pedaru on eesti ajakirjanik ja laulja.
Ta laulab ansamblites Röövel Ööbik ja Una Bomba.
1985. aastal lõpetas Pedaru Tartu Riikliku Ülikooli ajaloolasena.
Ta on töötanud Tallinnas Kopli Kunstikeskkoolis ajalooõpetajana, ajakirjanikuna Nelli Teatajas, tegevtoimetajana Kroonikas ja peatoimetajana Delfis.
Ta on veebiajakirja Pulss peatoimetaja.
Pedaru juhtis Raadio 2-s koos ajakirjanik Laura Kõrvitsaga (hiljem koos Ingrid Peegiga) igal tööpäeval saadet "Siin me oleme".
Soojusjuhtivustegur
Soojusjuhtivustegur (tähis \lambda \,) on keskkonna soojusjuhtivust iseloomustav suurus. Soojusjuhtivusteguri ühik SI-süsteemis on vatt meetri ja kelvini kohta (W/(m·K)). Mida suurem on soojusjuhtivustegur, seda paremini kannab materjal energiat soojusena edasi.
Soojusjuhtivustegur võimaldab hinnata ajaühikus keskkonna ristlõiget läbivat soojushulka. Kehtib järgmine seos
kus See valem ütleb, et soojusvoog on võrdeline temperatuuri gradiendiga, kus võrdeteguriks on soojusjuhtivustegur. Teisisõnu näitab soojusjuhtivustegur, mitu džauli soojusenergiat kandub ühe sekundi jooksul läbi ühe ruutmeetri suuruse pinna, kui temperatuurimuutus 1 meetri kohta on 1 kelvin.
kus k on soojusjuhtivustegur vaadeldavas keskkonna punktis ja q on soojusvoog.
Soojusjuhtivustegur sõltub üldjuhul keskkonna temperatuurist.
Välislingid
Soojustehnika