cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Asti ordulinnus
Linnus Poola-Rootsi sõja ajal ja hiljem
pisi|Ülemisel pildil vaade linnuseõuelt remonditud läänetiiva poole, vasakul väravatorn. Alumisel pildil vaade edelast väravatornile. Vasakule jääb remonditud hoonetiib. 1790, Brotze
1601, 1624, 1638 on linnust mainitud Rootsi revisjoniaktides ja koostatud kindluse plaan.
1606. aasta suvel hõivas osad nõrgalt mehitatud Kesk-Liivimaa linnused Rootsi sõjavägi krahv von Mansfeldi juhtimisel. Mõne aja pärast vallutasid poolakad ülem Chodkiewiczi juhatusel pealinnuse Volmari tagasi. Ülejäänud linnused loovutavad rootslased vabatahtlikult.
1610. aasta oktoobris korraldasid rootslased vastuseks poolakate käigule Tallinna lähistele röövretke Asti, Lemsalu ja Sigulda alla.
1622 andis Rootsi kuningas Gustav II Adolf Võnnu peapiiskopkonna riigikantsler Oxiensternale. Sealhulgas ka Asti linnuse koos tema alla kuuluvate Burtnieki ja Mattija kihelkonna mõisatega. Reduktsiooniga läksid need hiljem krooni valdusse jälle tagasi.
1736, 23. septembril kinkis keisrinna Anna Ivanovna Asti ülemõuemeister krahv Löwenwoldile, kuid hiljem võeti see temalt jälle tagasi ja 1744 kinkis järgmine keisrinna Jelizaveta Petrovna selle kindral krahv Rumjantsevile. Tolle poeg ehitas ümber linnuse läänepoolsed hoonetiivad.
1763 on linnusest veel ilmselt enamvähem täiskõrguses müürid püsti olnud. Ilmselt on ekslik tolle aja teade, et linnus on võrdkülgse kolmnurga kujuline (võimalik, et linnusealal oleval lossil oli 3 hoonestatud tiiba). Hiljem mingit osa linnust taastati või ehitati uuesti üles. Astis leidus tollal kudumiskäitis, tellisepõletus, vesiveski ja väga ilus aed
1776 teatas pastor Bergmann oma ajalooraamatus, et varematel aegadel purustatud lossi on jälle tublisti remonditud.
1790. aastast pärinevad Johann Christoph Brotze joonistused linnusest, mille müüritis on ulatuslikult säilinud. Alles on enamus väravatornist, samuti muud kindlusemüürid ja hoonetiivad. Peaväravast põhja pool on hoonetiib katustatud ja ümber ehitatud.
XX sajandi alguseks oli enamik linnusekehandist hävinenud.
XX sajandi II poolel olid lossi hoonetiivad ilma katuseta ja lagunesid.
1969. aastal linnuse müürid lammutati, ilma et seal oleks tehtud mingeidki mõõdistamisi, pildistamisi või väljakaevamisi. Lammutati linnuse põhja-, lääne- ja lõunakülg. Hoonetiibade asemele ehitati mitmekorruselised majandi administratiivhooned.
pisi|Vaade linnuse eest üle järve Burtnieki kiriku poole
Ehitus
pisi|vasakul|Mäekülg – endine linnuse põhjanurk. Vasakule jääb järv
Asti linnus asub Asti järve lõunakaldal 30 m kaldast eemal u 16 m kõrgusel mäel. Varem asus järv linnusele lähemal, kuid 1928. aastal läbi viidud järvest välja voolava Salatsi jõe süvendustööde tõttu alanes veetase enam kui meetri võrra.
Linnus kujutab endast ehitusstiililt osaliselt loodusega seotud mantelringmüürlinnuse ja edasiarendatud laagerkastelli segu, mis asetab linnuse planeeringult vaba kastellitüübi hulka. Linnus on pindalaga u 6900 m² ja ristkülikukujulise põhiplaaniga, kuid eriti põhja- ja idaküljel tugevasti kumera müüriliini kulgemise ja nurkadega, kusjuures nurgad on orienteeritud põhiilmakaarte järgi. Mantelringmüür on 2,2 m paksune ja ehitatud suurtest põllukividest. Linnusemäe lääne ja edelaküljele, vastu peaväravat kaevati tiigid, mis olid ühenduses järvega. Lõuna- ja idaküljele kaevati kaitseks 7 meetri laiune ja 1,5 meetri sügavune vallikraav.
Sissepääs asus linnuse edelanurgas kahe hoonetiiva vahel ja kujutas endast massiivset ettenihutatud eesväravarajatisega väravatorni, meenutades XIV sajandi linnamüüri kaitseehitisele iseloomulikku mitmete tornidega sissekäiku, mis moodustas otsekui väikese eraldi tornlinnuse.
pisi|Joonistus XIX sajandist, Mõisahooned ja nende ees vasakul mantelringmüüri varemed Algselt pidi linnusekünkale olema välja ehitatud ainult läänepoolne hoonetiib väikeste kitsaste kivihoonetega, mis mahutas kaitsemeeskonna ja kus sai hoida viljaandameid. See asjaolu algkavatise suhtes paigutaks linnuse varajaste torn- ja majalinnuste sekka, kuid lõpliku selguse tooksid arheoloogilised väljakaevamised. Hiljem asetsesid ülejäänud mantelringmüüri külgedes vähekindlustatud puit- ja palksõrestikhooned, milliseid on Liivimaa keskaegsete linnuste juures ka ürikuliselt kirjeldatud.
XVII sajandi linnuseplaanil on kujutatud 5 mantelringmüüri siseküljel asuvat hooneplokki, millest praeguseni pole midagi säilinud. Löwis of Menari andmetel oli läänepoolne hoonetiib kolmekorruseline, 35,5 meetrit pikk ja 12 meetrit lai. Väliskülje seina paksus oli 2,1 ja hoovipoolne seinapaksus 1,5 meetrit. XVIII sajandil ehitati läänepoolne hoonetiib ümber. Linnuseplaanil torkab silma, et peale väravaehitise pole linnusel kujutatud ühtegi torni. On võimalik, et mantelringmüüril kasutati sarnaselt linnamüüridega müüripealsele toetuvaid nn ripptorne. Rootslaste plaanil on ka kavandatava 4 bastioni piirjooned – järelikult oli veel, mida kaitsta. Bastione valmis ei ehitatud.
Otstarbe ja ruumijaotuse järgi on tegemist tüüpilise ordu keskmaa majanduslinnusega. Samasse gruppi kuuluvad ka Karksi, Helme, Ruhja ja Trikata ordulinnused, mis moodustasid koos "aidad" ordualade "viljakambri" – Sakala lõunapiirkonna ja Talava põhjapiirkonna jaoks.
Praegune seisukord
2012. aasta seisuga on ka pealeehitatud nõukogudeaegsed administratiivhooned tühjad ja kasutuseta. Linnusest on säilinud idapoolne 100 m pikkune ja 2,5–4 meetri kõrgune lõik mantelringmüürist, läänepoolne vallikraav ja osa idapoolsest vallikraavist. Säilinud mantelringmüür on konserveerimata ja laguneb.
Dozor-B
pisi|Dozor-B Kiievis 2018. aastal
Dozor-B (ukraina keeles Тактична Бойова Колісна Машина, lühendatult ТБКМ «Дозор-Б») on Ukrainas valmistatud soomusauto.
Hamilton (muusikal)
Auhindu
Muusikali produktsioon algas eeletendustega 2016. aasta septembris.
Apteegitill
Apteegitilli perekonda liigitatakse tänapäeval CoL-is järgmised taimeliigid :
Câmpulung Moldovenesc
2011. aasta rahvaloenduse andmetel oli Câmpulung Moldovenesci elanikest rumeenlasi 99,08%, sakslasi 0,25%, mustlasi 0,22%, ukrainlasi 0,17% ja ungarlasi 0,09%.
Juuru Eduard Vilde Kool
Ajalugu
Esimesed teated kooli kohta Juurus pärinevad 17. sajandi lõpust. Rootsi kuninga Karl XII 1687. aasta koolikäsu järgi pidi iga kiriku juures tegutsema kool. 1695. aastast pärineva teate järgi oli Juurus valminud köstrikool, mille õpetajaks oli kohaliku koguduse köster. 1736. aastast on teada, et Juurus tegutses kihelkonnakool. Ja aastatel 1786–1787 oli kihelkonnas juba kümme kooli: kihelkonnakool Juurus ning mõisa- või külakool Inglistel, Mahtras, Härglas, Maidlas, Hõredal, Järlepas, Umbrus, Kuimetsas ja Palukülas. 19. sajandi alguseks vähenes koolide arv kõikjal ja Juurule lähim kool asus Kosel. Põhja-Eestis õpetasid sel ajal lapsi rändõpetajad. Sajandi keskpaigas olukord paranes ja aastatel 1842–1880 rajati kokku 16 küla- ja vallakooli: Kasvandu, Pae, Salutaguse, Oblu, Maidla, Seli, Mahtra, Kädva, Ingliste, Juuru-Atla, Pirgu, Järlepa, Purila, Härgla, Paluküla ja Vaopere. Juuru-Atla vallakool asutati 1871. aastal, kuid koolihoone valmis ise tõenäoliselt alles aastatel 1874–1875. Kool asus Atla külas Tutu talust eraldatud maadel (tänapäeva koolist 1,5 km kaugusel idassuunas). Hoones oli üks suur klassituba, köök ja õpetajate toad. Koolis käis üle 30 lapse. Hoone lammutati 1930. aastatel. Kooli asukohta tähistab mälestuskivi.
1915. aastal lõpul valmis Juuru 2-klassilise ministeeriumikooli hoone. Maja ehitati Kadaka talult ostetud krundile. Uude koolihoonesse asusid ümber Juuru-Atla vallakooli ja Maidla vallakooli lapsed ja õpetajad. Avatud koolis tegutses lisaks vallakoolile esialgu kaks klassi. Hoones oli keskküte.
1933. aastal lisandus kuueklassilisele algkoolile täienduskool ja kooli nimeks sai Juuru Alg- ja Täienduskool.
1940. aastal muudeti kool Juuru Mittetäielikuks Keskkooliks. 1941. aastal (Saksa okupatsiooni ajal) jätkas tegevust kui Juuru Alg- ja Täienduskool. 1944. aastal jälle Juuru Mittetäielik Keskkool. 1951. aastal nimetati kool Juuru Keskkooliks. 1965. aastal nimetati kool kirjanik Eduard Vilde järgi Eduard Vilde nimeliseks Juuru Keskkooliks. Nimelt kirjeldab Eduard Vilde üks tähtsamaid teoseid "Mahtra sõda" kunagisi talurahvarahutusi Mahtras ja selle ümbruses. 1948. aastal koolis avatud samateemalisest muuseuminurgast on kasvanud välja Mahtra Talurahvamuuseum.
1999. aastal nimetati kool Eduard Vilde nimeliseks Juuru Gümnaasiumiks.
Alates 2012. aastast tegutseb kooli juures huvikool, kus on võimalik õppida viiulit, klaverit ja soololaulu.
Alates 2014. aastast tegutseb kool põhikoolina ja kannab nime Juuru Eduard Vilde Kool.
Euroopa Liidu juhtlause
Euroopa Liidu tunnuslause ehk juhtlause on "Ühinenud mitmekesisuses" (ingl k United in diversity). Vahel kasutatakse kokkuleppeliselt ka ladinakeelset varianti In varietate concordia. Juhtlause on Euroopa Liidu lipu ja hümni kõrval Euroopa Liidu üks uuemaid sümboleid, mis võeti kasutusele 2000. aastal. Juhtlause sümboliseerib seda, kuidas eurooplased on ühinenud Euroopa Liiduks, et töötada rahu ja heaolu nimel, ning kuidas samal ajal kontinendi paljud erinevad kultuurid, traditsioonid ja keeled rikastavad nende elu.
Ajalugu
Euroopa Liidu tunnuslauset tutvustati avalikkusele 2000. aasta mais. Toona esines see kujul „Ühtsus mitmekesisuses“ (ingl k „Unity in diversity“). Tunnuslause valiti välja mitteametlikul konkursil, millest võttis osa 80 000 kooliõpilast Euroopa Liidu 15 liikmesriigist (nn EL-15) – Austriast, Belgiast, Taanist, Soomest, Prantsusmaalt, Saksamaalt, Kreekast, Iirimaalt, Itaaliast, Luksemburgist, Hollandist, Portugalist, Hispaaniast, Rootsist ja Ühendkuningriigist.
La Prairie projekt (1998–1999)
1998. aasta aprillis tegi Prantsuse ajalehe Quest-France ajakirjanik Patrick La Prairie ettepaneku korraldada 15 liikmesriigi koolilastele suunatud konkurss Euroopa juhtlause saamiseks. Sellise ettevõtmisega sooviti tähistada peagi 50 aasta möödumist Euroopa Liidu rajaja Robert Schumani deklaratsiooni esitamisest riikideülese ühenduse kohta, mis viis lõpuks Euroopa Liidu loomiseni.
1998. aastaks oli Euroopa Liidul olemas Euroopa lipp ja hümn ning peagi pidi kasutusele tulema ka ühisvaluuta euro, kuid siiani puudus moto; seega oli ettepanek võistluse korraldamiseks täiesti asjakohane. Ajakirjanik Patrick La Prairie sai nõusse 2 sponsorit võistlust toetama – Caeni sõjaajaloo muuseumi (Mémorial de Caen) Normandias ja tolleaegse avalik-õigusliku ringhäälingufirma France Telecom. Lisaks kaasati partneritena 40 ajalehetoimetust nii Prantsusmaalt kui ka teistest liikmesriikidest, nt La Repubblica Itaaliast, Le Soir Belgiast, The Irish Times Iirimaalt, Berliner Zeitung Saksamaalt, The Guardian Ühendkuningriigist.
Veebipõhine konkurss kestis ajavahemikus 31.03.1999–15.01.2000; eraldi veebisaidi tegi selle tarvis France Telecom. Võistluse deviisiks oli “Ainus autasu on ise kirjutada lehekülg Euroopa ajaloo raamatusse!“.
Konkurss „Juhtlause Euroopale!“ (1999–2000)
Kooliaasta algusega 1999. aasta septembris kuulutati konkurss avatuks ka koolilaste seas. Peamine reegel oli, et juhtlauses ei tohi olla rohkem kui 12 sõna. Juurdekuuluvas selgituses võis olla kuni 1500 tähemärki ja see pidi olema kirjutatud osalejate emakeeles. Nõutav oli lisada ka ingliskeelne selgitus, sest erinevate maade õpetajad kasutasid omavahelises suhtlemises just seda keelt. Võistlusvoorude võitjad riigiti ja Euroopa lõppvooru edasipääsejad valiti välja järgmisel Euroopa Liidu.
Konkursist võttis osa 2575 klassitäit õpilasi vanuses 10–19, kokku ligi 8000 koolilast, kes esitasid 2016 ettepanekut. Esitatud tööde leksikaalne analüüs (ühtekokku 400 000 sõna) tõi esile noorte eurooplaste kõige populaarsemad väljendid – need olid "Euroopa", "rahu", "ühtsus", "liit" "üheskoos", "tulevik", "erinevus", "lootus", "solidaarsus", "võrdsus", "vabadus", "mitmekesisus", "austus".
Pitka laht
Lahte suubub Pitka jõgi ning kohalik järv kannab admiral Pitka tütre järgi Linda järve nime. Tegu on kohaga, kus Pitka elas aastatel 1924–1929 Kanadas viibides.
Euroopa Liidu juhtlause
Konkurss „Juhtlause Euroopale!“ (1999–2000)
2000. aasta veebruaris valisid ettevõtmisse kaasatud liikmesriikide meediapartnerid välja oma riigi 10 parimat võistlustööd, saates need edasi Euroopa valikuvooru. Kõigi esitatud 142 moto seast, mis olid tõlgitud 11 Euroopa ametlikku keelde, valis Caeni muuseumis tegutsenud Euroopa meedia žürii 11. ja 12. aprillil 2000 välja 7 juhtlauset. Need esitati hindamiseks Brüsselis asuvale Euroopa žüriile, mille liikmete seas oli mitmeid Euroopa poliitikuid (nt Franz Vranitzky, Uffe Ellemann-Jensen, Rita Süssmuth, Jacques Delors jt) ning teisi tuntud isikuid, sealhulgas Belgia esimene astronaut Dirk Frimout.
Konkursi tulemused
Euroopa Liidu juhtlause tegi Euroopa Parlamendis teatavaks parlamendi president Nicole Fontaine 4. mail 2000. Kohal oli ka ligi 500 koolilast, iga liikmesriigi võistlusvooru parim kooliklass.
Resti
Resti on endine küla Reastvere lähedal Pedja jõe ääres.
Euroopa Liidu juhtlause
Konkursi tulemused
Konkursi lõppvooru välja valitud 7 juhtlauset olid järgmised:
Resti
Geograafilised koordinaadid on.
Euroopa Liidu juhtlause
Konkursi tulemused
"Rahu, vabadus, solidaarsus"
"Meie erinevused on meie tugevused"
"Ühinenud rahu ja demokraatia nimel"
"Kõik erinevad, kõik eurooplased"
"Ühtsus mitmekesisuses"
Võitjaks osutus juhtlause „Ühtsus mitmekesisuses“ (pr k Unité dans la diversité; ingl k Unity in diversity), mille autoriks olid Luksemburgi koolinoored, ja mis peagi pärast mõningast kohendamist võeti kasutusele kujul "Ühinenud mitmekesisuses" (ingl k United in diversity). Nicole Fontaine luges kuulajaile ette ka juhtlause ladinakeelse tõlke "In varietate concordia".
Euroopa Liidu juhtlause on tõlgitud kõikidesse ametlikesse Euroopa Liidu keeltesse.
Euroopa põhiseaduse leping (2004)
thumb|200px|Saal [[Kapitooliumi muuseumid|Kapitooliumi muuseumis Roomas, kus Euroopa põhiseaduse leping allkirjastati 29.10.2004 ning kus 1957. Euroopa Liidu allkirjastatud Rooma lepinguga asutati Euroopa Majandusühendus.]]
18. juunil jõudsid Euroopa Liidu riigipead ja valitsusjuhid kokkuleppele Euroopa Liidu põhiseaduse lepingu osas ning see allkirjastati 29. oktoobril 2004. Euroopa põhiseaduse lepingu artiklis I-8 käsitleti Euroopa Liidu sümboleid järgmiselt.
Liidu lipp on kaheteistkümnest kuldsest tähest koosnev ring sinisel taustal.
Liidu hümni aluseks on "Ood rõõmule" Ludwig van Beethoveni üheksandast sümfooniast.
Liidu juhtlause: "Ühinenud mitmekesisuses".
Liidu rahaühik on euro.
Euroopa päeva tähistatakse kogu liidus 9. mail.
Põhiseaduse lepingu jõustumiseks oli see vaja ratifitseerida kõikides liikmesriikides. Ratifitseerimine võis toimuda riigiti erinevalt, kas parlamendis või rahvahääletusel. Kuna Hollandis ja Prantsusmaal toimunud rahvahääletusel (vastavalt 29. mail ja 1. juunil 2005) lükati leping tagasi, siis Euroopa Liidu põhiseaduse leping ei jõustunud.
Euroopa päev (2005)
pisi|left|[[Schumani paraad, 2008]]
2012. aasta Eesti Muusikaauhinnad
Žüriisse kuulus 165 inimest. Auhinnad jagati välja 14. kategoorias. Kokku anti žüriile hinnata 95 eelmise aasta jooksul ilmunud albumit ja 96 ilmunud muusikavideot. Lisakategooriana tunnustati ühte eesti artisti auhinnaga Panus Eesti Muusikasse
Galat juhtisid Lenna Kuurmaa ja Mihkel Raud.
Nominendid
Enim figureerisid nominatsioonides Ewert and The Two Dragons ja Outloudz (mõlemad viies kategoorias), Ott Lepland ning Metsatöll (mõlemad neljas). Enim auhindu võitis Ewert and The Two Dragons, seda kõigis viies kategoorias.
Amoco
Amoco Corporation oli rahvusvaheline nafta- ja keemiaettevõte.
Euroopa Liidu juhtlause
Lissaboni leping (2007)
Lissaboni leping toetub paljuski 2004. aasta Euroopa põhiseaduse leppele, kuid ei sisalda ühtki artiklit Euroopa Liidu sümbolite – lipu, hümni ja juhtlause – kohta. Siiski sisaldab see 16 liikmesriigi deklaratsiooni, kes tunnustavad Euroopa Liidu sümboleid. Vastukaaluks sümbolite väljajätmisele lepingutekstis näitasid Euroopa Parlamendi liikmed üles omapoolset initsiatiivi ja muutsid parlamendi protseduurireegleid, kasutamaks Euroopa Liidu sümboleid senisest sagedamini. Näiteks Euroopa juhtlauset kasutatakse Euroopa Parlamendi ametlikes dokumentides.
Jõgevamaa metskond
Jõgevamaa metskond on Riigimetsa Majandamise Keskuse metskond Jõgeva maakonnas.
Metskonna pindala on 68 815 ha, millest metsamaa moodustab 79%. Metsatüüpidest on levinumad salumetsad ja soovikumetsad, nõmmemetsad ja rabastuvad metsad. Puuliikidest on levinuim kask, järgnevad kuusk ja mänd.
Jõgevamaa metskonda kuulub kuus metsandikku:
Metskonna keskus asub Põltsamaa vallas Pikknurme külas.
Lääne-Ukraina
Ajalugu
pisi|Lääne-Ukraina alad [[Rzeczpospolita koosseisus 1635. aastal. Roosaga on märgitud Moskva tsaaririigile (Andrussovo vaherahu 1667, "Igavese rahu" lepinguga 1686 loovutatud alad|vasakul]]
Lääne-Ukraina kuulus algselt Poola-Leedule, kuid 18. sajandil toimunud Poola jagamiste käigus ala jagati: Galiitsia läks 1772. aastal Austriale ning Volõõnia 1795. aastal Venemaa keisririigile.
Pärast esimest maailmasõda ning Nõukogude-Poola sõda jagunes Lääne-Ukraina sõdijate vahel: Galiitsia ja Volõõnia läksid Poolale; Ida-Ukraina, Lõuna-Ukraina ja Ukraina tuumik jäid Nõukogude Liidu võimu alla, kus moodustati Ukraina Nõukogude Sotsialistlik Vabariik. Ukrainlased tegid ka katse iseseisvust saavutada, kuulutades välja Lääne-Ukraina Rahvavabariigi, aga selle liitis endaga Poola. Sellele lisaks jäid Austria-Ungari jagamise järel tänapäeval Lääne-Ukrainale kuuluvad Ruteenia Tšehhoslovakkiale ja Bukoviina Rumeeniale.
Kui Saksamaa 1939. aastal Tšehhoslovakkia okupeeris, vallutas Ungari 15. märtsil 1939 Ruteenia. Sama aasta septembris tungis Nõukogude Liit Poolasse ning Galiitsia ja Volõõnia langesid ka Nõukogude võimu alla. 1940. aastal nõudis Nõukogude Liit Rumeenialt ultimaatumiga välja ka Bessaraabia ning Bukoviina. Teise maailmasõja lõpupäevil jõudsid Nõukogude väed ka Taga-Karpaatiasse, okupeerisid selle ja kuulutasid välja Tagakarpaatia Ukraina Vabariigi, mis Nõukogude Liiduga liitus. Tšehhoslovakkia tunnustas piiride muutust 1946. aastal ning nõnda sai terve tänapäevane Lääne-Ukraina esimest korda ajaloos ühe riigi alla ühendatud.
Piirkond on tugevalt ukrainakeelne ja rahvuslik - 1. detsembril 1991 toimunud Ukraina iseseisvusreferendumil toetas Lääne-Ukrainas iseseisvust igas oblastis üle 90% hääletanutest. Lääne-Ukrainas on populaarsed läänemeelsemad poliitikud, nagu Viktor Juštšenko ja Julija Tõmošenko. Samas on Bukoviinas ning Taga-Karpaatias palju rahvusvähemusi (Bukoviinas rumeenlased, Taga-Karpaatias russiinid ning ungarlased).
pisi|[[Austria-Ungari: 1. Böömimaa, 2. Bukoviina, 3. Kärnten, 4. Krajna, 5. Dalmaatsia, 6. Galiitsia, 7. Küstenland, 8. Alam-Austria, 9. Moraavia, 10. Salzburg, 11. Sileesia, 12. Steiermark, 13. Tirool, 14. Ülem-Austria, 15. Vorarlberg Ungari kuningriik: 16. Põlisungari 17. Horvaatia-Slavoonia Austria-Ungari kondomiinium: 18. Bosnia ja Hertsegoviina]]
Patty Duke
Üks tema kolmest lapsest on näitleja Sean Astin.
Religioonipoliitika
Religioonipoliitika on õigus- ja kultuuripoliitika osa, millega reguleeritakse riigi ja usuliste ühenduste suhteid.
Lääne-Valgevene
Nõukogude-Poola sõjas (1919–1921) vallutasid 8. augustil 1919 Poola väed Minski, 27. veebruaril 1919 moodustatud Leedu NSV-st ja Valgevene NSV-st Leedu-Valgevene NSV vabariigi valitsus asus ümber Smolenskisse. 6. juunil 1920 Leedu-Valgevene NSV likvideeriti, Valgevene NSV taastati 31. juulil 1920 Poola poolt Riia rahulepinguga Vene SFNV-le loovutatud aladel. Riia rahuleping lõpetas Nõukogude-Poola 1919.–1920. aasta sõja ja lepinguga määrati kindlaks Poola idapiir (Poolale läksid Ukraina ja Valgevene läänealad).
Teises maailmasõjas NSV Liidu kallaletungi järel Poolale okupeeris NSV Liidu Punaarmee Poola idaosa Lääne-Ukraina ja Lääne-Valgevene. Neil aladel moodustati talurahvamiilits ja tööliskaart, kelle kontrolli all toimusid Lääne-Valgevene Rahvakogu ja Lääne-Ukraina Rahvakogu valimised (26. oktoobril). Viimased asusid vastavalt Brestis ja Lvivis. 25. septembril moodustati nõukogude võimuorganid linnades, maakondades ja valdades.
28. oktoobril esitasid Lääne-Ukraina ja Lääne-Valgevene rahvakogud palve liitumiseks NSV Liiduga. Lääne-Ukraina liideti NSV Liidu Ukraina NSV-ga 1. novembril ja Lääne-Valgevene Valgevene NSV-ga 2. novembril 1939.
Victor Franz Hess
1936. aastal anti talle ja Carl David Andersonile Nobeli füüsikaauhind kosmilise kiirguse avastamise eest.
Valitsuse Informatsiooni ja Propaganda Talitus
Valitsuse Informatsiooni ja Propaganda Talitus asutati 26. septembril 1934 dekreedina antud seadusega Siseministeeriumi juures. Tema ülesandeks oli valitsuse tegevuse kohta informatsiooni andmine ning riikliku ja rahvusliku propagandatöö korraldamine.
Propaganda jaoks oli minister olnud juba Jüri Jaaksoni valitsuses aastail 1924–1925, mil selleks oli Karl Ast.
Enne talituse asutamist oli Eesti avalikkuse kõige operatiivsem informeerija valitsuse tegevusest ja kavatsusest olnud Riia juutide leht Segodnja.
Talitus korraldas 17. jaanuaril 1935 riigi- ja omavalitsusasutiste juhtide kokkutuleku, 17. veebruaril 1935 koolivalitsuste juhatajate, koolinõunikkude ja algkoolide juhatajate üleriikliku kokkutuleku ja 24. veebruaril 1935 Vabariigi aastapäeva pidustused.
Nimede eestistamise korraldamiseks asutati Nimede Eestistamise Kesktoimkond.
Talituse juhataja kuulus Rahvakultuuri ja Rahvahariduse Nõukogu koosseisu.
18. septembril 1935 antud seaduse alusel asendati talitus Riikliku Propaganda Talitusega.
Tenno (Trento)
Tenno (kohalikus murdes: Tem, saksa: Tinnebach või Thenn) on vald (comune) Trento provintsis Põhja-Itaalias, paiknedes umbes 30 km Trentost edelas. 2004. aasta 31. detsembri seisuga elas seal 1823 inimest ja valla pindala on 28,3 km².
Tenno vallas on frazioni (alljaotused, peamiselt külad ja asundused) Gavazzo, Cologna, Ville del Monte ja Pranzo.
Tenno külgneb järgmiste valdadega: Comano Terme, Fiavè, Arco, Ledro ja Riva del Garda.
Tenno vallas on kosk Cascate del Varone.
Tenno võõrustab iga-aastast suvefestivali Quarta d'Agosto (Augusti neljas), millega Colognas tähistatakse augusti neljandat pühapäeva.
Bhaskar (DJ)
Bhaskar Achkar Peres Petrillo (esinejanimi Bhaskar; sündinud 26. augustil 1991 Goiânias) on Brasiilia diskor ja muusikaprodutsent. Tema kaksikvend on Alok.
Oleg Sidorov
Haridus ja töökäik
1991. aastal asutas ta ajakirja Ilin ja on tänini selle peatoimetaja. Ta on töötanud Sahha (Jakuutia) Vabariigi asepresidendi nõunikuna ja tegutsenud telesaatejuhina.
Ta on Venemaa Ajakirjanike Liidu liige. Aastatel 1992–2001 oli ta Sahha (Jakuutia) Vabariigi Ajakirjanike Liidu juhatuse esimees. 2015. aastal valiti ta Jakuudi Kirjanike Assotsiatsiooni juhatuse esimeheks.
Isiklikku
Oleg Sidorovi abikaasa Lena Sidorova on kulturoloogia kandidaat ja töötab Kirde föderaalülikooli kulturoloogia kateedris dotsendina.
Neveklov
Neveklovi on esmamainitud 1285. aastal, linnaõigused sai 1563. aastal.
Juuru lade
Lademe vanus on 445,6...441 miljonit aastat. Litostratigraafiliselt vastavad sellele Stačiūnai kihistu, milles on eristatud Stūri kihistik ja Leedu keskosas ka Rovėja kihistikku; Õhne kihistu, milles on eristatud Rozēni, Rūja ja Puikule kihistikud; Tamsalu kihistu, milles on eristatud Karinu ja Tammiku kihistikud, ning Varbola kihistu, milles on eristatud Koigi kihistik. Õhne kihistu kõige alumisemad kihid ulatuvad lisaks silurile ka ordoviitsiumisse.
Leedu keskosas moodustab selle ja Raikküla lademe vahelise üksuse Apaščia kihistu. Ka ühendatakse Juuru ja Raikküla lademed Leedus ühiseks Juuru-Raikküla lademeks.
Lademe paksus Eestis on 20–65 m.
Lademe avamusala kulgeb Kesk-Hiiumaalt Peipsi lähedale. Nagu siluri lademetele Eestis omane, ei ole selle kivimid devonis esinenud kulutuse tõttu esindatud Ida- ega Kagu-Eestis.
Lademe kivimkoosseisus on palju lubjakivi. Lõunapoolsetes piirkondades lisandub sellele ka mergel.
Zuccotti park
Occupy Wall Street meeleavaldus
31. detsembri südaöösel toimusid kokkupõrked politseinike ja 500 protestija vahel, kes üritasid parki uuesti hõivata. 68 inimest arreteeriti.
10. jaanuaril 2012 eemaldati metallist tõkked, mis piirasid parki sissepääsu.
Eigo
2019. aasta 1. jaanuari seisuga oli eesnimi Eigo Eestis 107 mehel.
Chartres
Chartres [šar'tr] on linn Prantsusmaal Eure-et-Loiri departemangus, departemangu prefektuur (prefecture) ehk halduskeskus. Linn on kolme kantoni keskuseks.
Linna territoorium asub 121–161 meetri kõrgusel üle merepinna.
12.–13. sajandil ehitatud Chartresi katedraal kuulub 1979. aastast UNESCO maailmapärandi nimistusse.
pisi|tühi|Chartres ja linna ümbritsevad vallad
Bifunktsionaalne ühend
Orgaaniline ühend on bifunktsionaalne, kui selle molekulis esineb kaks erinevat funktsionaalrühma ja vastavalt on sellel ühendil kahesugused mõlemale funktsionaalrühmale karakteersed omadused.
Näiteks aminohapetes (H2NCHRCOOH) esinevad aminorühmad ja karboksüülrühmad.
Kui orgaaniline ühend sisaldab rohkem kui kaks erinevat funktsionaalrühma, siis kasutatakse ka üldnimetust multifunktsionaalne ühend.
Terragnolo
Terragnolo (tsimbri: Leimtal) on vald (comune) Trento provintsis Põhja-Itaalias, paiknedes umbes 20 km Trentost lõunas.
Terragnolo külgneb järgmiste valdadega: Folgaria, Rovereto, Trambileno, Laghi ja Posina.
Emmett Till
Emmett Tilli ja Carolyn Bryanti kokkupuude
pisi|Bryantite pood 2009. aastal pisi| Till saabus Moneysse 1955. aasta 21. augustil. 24. augustil otsustasid Till ja ta nõbu Curtis Jones, et kirikusse minemise asemel võiks hoopis koos kohalike poistega poodi kommi ostma minna. Poodi pidasid 24-aastane Roy Bryant ja tema 21-aastane naine Carolyn Bryant, kes mõlemad olid valgenahalised. Carolyn oli sel päeval üksinda poes, tagaruumides hoidis Roy õde lastel silma peal. Jones on öelnud, et tema jäi tänavale kabet mängima, samas kui Till teiste poistega temast eemale läks. Tillil olevat kaasas olnud klassipilt, kus peal olid tema eri rassidest klassikaaslased, ja Till olevat uhkustanud, et pildil olevad valged noored on tema sõbrad. Till olevat öelnud, et tal on valge tüdruksõber, mille peale kohalikud poisid esitasid talle väljakutse Bryantiga rääkida. Teisalt on teada, et Till käis Chicagos mustanahalistele õpilastele mõeldud koolis.
Poes toimunu kohta liigub mitu erinevat versiooni. Osad poe ees seisnud noored on väitnud, et poodi sisse astudes tõi Till kuuldavale demonstratiivse vile. Valgele naisele vilistades astus Till üle lõunaosariikides kehtinud kirjutamata käitumisreeglitest. Samas jäi Tilli öeldu kõnedefekti tõttu mõnikord ebaselgeks ja ta ema oli teda õpetanud kogelemisest ülesaamiseks teatud sõnade ees vilistama. Ema sõnul oli tal erilisi raskusi "b" hääldamisega, ja ta võis närimiskummi (inglise keeles bubble gum) küsides seetõttu hääldamisraskuste ületamiseks vilistada.
Kohtus tunnistas Bryant, et Till tikkus talle seksuaalses mõttes ligi ja kutsus teda kohtingule. Bryant ütles, et oli parajasti komme tõstmas, kui Till tema käe enda kätte haaras ja küsis: "Kuidas oleks ühe kohtinguga, kullake?" (How about a date, baby?) Bryanti kohaselt vabastas ta end Tilli haardest, kuid Till tuli tema järel kassaaparaadi juurde, haaras kinni ta pihast ja päris: "Mis viga kullake, ei pea vastu?". Bryant väitis, et vabastas end taas Tilli haardest, pärast mida Till ütles: "Sa ei pea mind kartma, kullake," kasutas ebatsensuurset sõna ja teatas, et oli ka varem valgete naistega olnud. Bryant väitis ka, et seejärel oli poodi tulnud üks Tilli kaaslane, kes oli nooruki poest välja kamandanud.
Üks kohalikest poistest jooksis teisel pool tänavat kabet mänginud Curtis Jonesi juurde ja rääkis juhtunust. Kui koos Jonesi kabemängu partneriks olnud vanem mees lugu kuulis, ütles ta poistele, et nood kiiresti ära läheks, sest kartis, et sündmused võivad vägivaldseks minna. Ka Bryant rääkis teistele poes toimunust ja lugu levis kiiresti. Samas jätsid Jones ja Till Mose Wrightile loost rääkimata, sest kartsid, et ta pahandab. Till ütles, et ta tahaks koju Chicagosse tagasi minna. Roy Bryant oli linnast ära ja naasis 27. augustil.
Mõrv
Roy Bryant kuulis juhtunust kuulujuttude kaudu. Kohalike arvates oli valgele naisele vilistamine ühe mustanahalise noormehe jaoks ennekuulmatult jultunud käitumine. Bryant hakkas seejärel poodi külastanud noori mustanahalisi mehi agressiivselt küsitlema. Samal õhtul võttis ta koos mustanahalise abilisega kinni ühe teel jalutanud noore mustanahalise mehe ja sõidutas tolle oma pikapi kastis ühe Carolyni sõbranna juurde, kes oli poestseeni pealt näinud. Carolyni sõbranna ütles siiski, et tegemist ei olnud Carolyni kõnetanud noorukiga. Teadmata allikast sai Bryant teada, et tema otsitav noormees oli pärit Chicagost ja peatus Mose Wrighti juures. Mitu tunnistajat kuulis pealt, kuidas Bryant koos oma 36-aastase poolvenna John William "J. W." Milamiga Tilli tema kodust ära viimist arutas.
28. augusti öösel kella 2.00 ja 3.30 vahel sõitsid Roy Bryant, Milam ja kolmas mees (kes võis olla mustanahaline) Mose Wrighti juurde. Milam hoidis ühes käes püstolit ja teises taskulampi. Ta küsis Wrightilt, et kas tema majas peatuvad kolm muidu Chicagos elavat poissi. Väikeses kahetoalises hütis oli kaheksa inimest; Till magas samas voodis ühe oma nõoga. Milam ütles Wrightile, et nad viidaks "selle neegri (nigger) juurde, kes lobises." Kui nad Tillilt küsisid, kas tema oli poes Carolyn Bryantiga rääkinud ja Till küsimusele jaatavalt vastas, käskisid mehed Tillil end riidesse panna. Tilli vanatädi pakkus neile raha, aga raha neid ei huvitanud. Mehed ähvardasid hoopis, et tapavad Wrighti ära, kui ta nähtust kellelegi rääkima peaks.
Öö jooksul viidi Tilli mitmesse eri kohta ja peksti teda korduvalt. Osade tunnistajate sõnul viisid mehed Tilli Milami kodu taga asuvasse kuuri, kus peksid teda ja pidasid aru, et mida temaga edasi peale hakata. Pealtnägijate kohaselt askeldas Tilli ümber 2–4 valget meest ja 2–4 mustanahalist meest. Ei ole teada, kas Tilli tulistati Milami kuuris või Tallahatchie jõe ääres. Autoga sõideti ka Bryanti poe juurde, kus mitmed inimesed märkasid, et kastiosa oli verine. Bryant ütles, et oli hirve tapnud. Ühele mustanahalisele mehele, kes küsimusi esitas, näitas Bryant keha ja ütles: "nii juhtub ninakate neegritega."
1956. aastal andsid Bryant ja Milam intervjuu, milles tunnistasid Tilli mõrva üles. Mehed ütlesid, et algul polnud Tilli tapmine plaanis. Tillile taheti hirmutamise mõttes keretäis anda ja ta kaldapealselt vette visata. Ent Till olevat peksmise käigus neid värdjateks kutsunud, teatanud, et on sama hea kui nemad, ja et on minevikus valgete naistega olnud. Nii panid nad Tilli autosse ja sõitsid puuvillakuivatisse 32 kilo kaaluva ventilaatori järgi. Seejärel sõitsid nad jõe äärde, kus lasid Tilli maha ja panid talle ventilaatori raskuseks kaela külge.
Mose Wright ootas kodu ees 20 minutit, et Till tagasi tuleks. Seejärel tiirutasid nad koos ühe teise mehega Tilli otsides hommikul kella 8ni autoga ringi. Tilli otsingud jäid tulutuks. Et Wright kartis oma elu pärast ega kavatsenud seetõttu juhtunust politseisse teatada, helistas Curtis Jones šerifile ja oma Chicagos elavale emale, kes teatas Tilli emale, et ta poeg on kadunud.
Leflore'i maakonna šerif George Smith kuulas Bryanti ja Milami üle. Mehed ütlesid, et olid poisi küll tolle vanaonu kodust ära viinud, kuid jätsid ta samal öösel Bryanti poe ette. Šerif võttis nad inimröövi süüdistusel vahi alla.
Kolm päeva pärast vanaonu juurest minemaviimist avastasid kaks kalale läinud poisikest Tallahatchie jõest Tilli keha. Tal oli kuulihaav peas, üks silm oli puudu ja raske ventilaator ümber kaela. Till oli alasti, kuid tal oli sõrmes hõbesõrmus, millele olid graveeritud initsiaalid "L. T." ja kuupäev "25. mai 1945".
Poisi nägu oli peksmise ja vees ligunemise tõttu tundmatuseni muutunud. Mose Wright kutsuti jõe äärde ja ta tuvastas Tilli tema sõrmes olnud sõrmuse järgi. Kohtus ei olnud tunnistajate seas enam üksmeelt, et kas sõrmus ikka leiti laiba sõrmest, ja kas Till ka elus olles sõrmust kandis. Kohaliku ajalehe Delta Democrat-Times ajakirjanik Hodding Carter spekuleeris, et Till võis olla kusagil sugulaste juures peidus või ka juba turvalisse Chicagosse naasnud.
Matused ja avalikkuse tähelepanu
Tilli mõrva kajastas ajakirjandus nii USAs kui ka väljaspool. Kirjutati näiteks segregatsioonist, USA lõuna- ja põhjaosariikide vahelistest suhetest, rassisuhete olukorrast Mississippi osariigis ja külmast sõjast; käsitleti nii mustanahaliste õiguste eest seisva organisatsiooni NAACP kui ka valgenahaliste ülemvõimu propageerivate ühingute White Citizens' Councilite seisukohti.
Mississippi kuberner Hugh L. White mõistis mõrva hukka. Ta saatis NAACPle telegrammi lubadusega viia läbi põhjalik uurimine. Nii valge- kui mustanahalised ümberkaudsed elanikud distantseerisid end Tilli mõrvast ja leidsid, et juhtunu oli võigas. Kohalike ajalehtede juhtkirjad suhtusid mõrvaritesse taunivalt. Leflore'i maakonna asešerif John Cothran ütles: "Siinsed valged on selle vaese väikse poisiga tehtu pärast vihased ja nad ei toeta seda."
Peagi muutusid hinnangud eripalgelisemaks. Robert B. Patterson White Citizens' Councilist märkis, et segregatsioon oli paigas mustanahaliste turvalisuse huvides ja NAACP tegevus kahjustas segregatsiooniseaduseid. Roy Wilkins NAACPst ütles, et Tilli mõrva puhul oli tegemist lintšimisega ja leidis, et Mississippis üritatakse valgete ülemvõimu mõrvamise kaudu säilitada.
Tilli ema soovis, et surnukeha saadetaks Mississippist Chicagosse. Kui laip Chicagosse jõudis, käis ema poega vaatamas. Hiljem kaebas ta juba kaugelt eemalt ninna tunginud leha üle. Ta otsustas korraldada avatud kirstuga matused öeldes, et: "Seda, mida ma selles kastis nägin ei ole võimalik kirjeldada. Ei ole. Ja ma tahtsin lihtsalt, et kogu maailm seda näeks." Kümned tuhanded inimesed seisid järjekorras, et Tilli surnukeha näha ja ka tema matustele tulid kohale tuhanded inimesed. Mitmed mustanahalise lugejaskonnaga väljaanded avaldasid pilte Tilli moonutatud laibast. Ajakirjad The Nation ja Newsweek märkisid, et Chicago mustanahaliste kogukond oli juhtunust väga ülesärritatud, rohkem kui mõne muu lähiajaloos toimunud sarnase teo puhul. Tilli matused toimusid 6. septembril.
Chicago linnapea Richard J. Daley ja Illinoisi kuberner William Stratton soovitasid Mississippi kuberneril hoolitseda selle eest, et õiglus seataks jalule. Mississippi valgetele olid põhjaosariiklaste manitsused vastumeelt. Peagi muutus Mississippi ajalehtede meelsus kardinaalselt. Avalikustati valeteated nagu oleks Chicago matusebüroos toimunud rahvarahutused. Ära trükiti fotod sõjaväevormis naeratavatest Bryantist ja Milamist. Ülistati Carolyn Bryanti ilu ja vooruslikkust. Kirjutati kuulujuttudest, mille kohaselt väljavihastatud mustanahalised ja põhjaosariikide valged kavatsesid osariiki sisse tungida. Leflore'i maakonna šerif võttis kuulujutte tõsiselt. Osariigi jõukaimate mustanahaliste hulka kuulunud ettevõtja, kirurg ja mustanahaliste kodanikuõiguste kaitsja T. R. M. Howard hoiatas, et kui mustanahaliste tapmine jätkub, võib tulla teine kodusõda.
Tallahatchie maakonna šerif Clarence Strider, kes oli isiklikult Tilli surnukeha tuvastamise juures viibinud ja öelnud, et Milami ja Bryanti vastu rääkivad tõendid on "päris head," teatas 3. septembril, et kahtleb, kas Tallahatchie jõest leitud surnukeha oli ikka Tilli oma. Ta ütles, et Till oli tõenäoliselt endiselt elus. Jõest leitud keha olevat sinna jõudnud NAACP aktivistide sepitsemise tulemusena; võõra laiba sõrme olevat pandud Tilli sõrmus.
Bryanti ja Milami vastu esitati mõrvasüüdistus, kuid prokurör Hamilton Cladwell ei uskunud, et juhtum, mille puhul valged mehed olid kasutanud vägivalda valget naist solvanud mustanahalise mehe kallal, võiks päädida süüdimõistva otsusega. Asjaolu, et põhjaosariikide ajalehed ja NAACP kiitsid mõrvasüüdistuse esitamise heaks, pani prokuröri Gerald Chathami muretsema, et isegi kogu olemasoleva tõendusmaterjali puhul ei ole võimalik saavutada süüdimõistvat otsust. Algul oli Bryantil ja Milamil kehva majandusliku olukorra tõttu raske omale kaitsjaid leida, kuid siis nõustus viis advokaati neid heategevuse korras esindama. Poodidesse ja muudesse avalikesse kohtadesse pandi üles rahakogumiskarbid ja nii kogunes kaitse tarbeks kokku 10 000 dollarit.
Kohtuprotsess
Kohut mõisteti Tallahatchie maakonnas Sumneri linnakeses, kust surnukeha leiti. Ajakirjanik David Halberstami sõnul oli tegemist kodanikuõiguste liikumise esimese suure meediasündmusega. Mustanahalisi külastajaid ümberkaudsed majutusasutused ei majutanud. Tunnistusi jagama tulnud Mamie Till Bradley ja Michigani mustanahaline kongresmen Charles Diggs pidid peatuma mustanahalise ettevõtja Howardi juures.
Kaks päeva enne kohtuistungi algust tuli üks mustanahaline noormees Howardile rääkima kahest kuritegu pealtnäinud tunnistajast. Mustanahalised Levi Collins ja Henry Lee Loggins töötasid J. W. Milami venna Leslie Milami juures, kellele kuulunud kuuris Tilli peksti. Collinsit ja Logginsit oldi nähtud koos J. W. Milami, Bryanti ja Tilliga. Prokurörid Collinsist ja Logginsist ei teadnud. Šerif Strider oli nad Charlestoni vanglasse saatnud, et nad tunnistajapinki astuda ei saaks.
1955. aasta septembris toimunud kohtuprotsess kestis viis päeva. Osavõtjate mälestuste järgi oli ilm väga kuum. Kõik kohtusaali pealtvaataja kohad olid hõivatud ja kohtusaal oli rassiliselt segregeeritud. Mustanahalised ajakirjanikud pidid vandekohtust kaugemal istuma kui valged ajakirjanikud. Mäletatakse, et šerif Strider tervitas lõunapausilt tagasi tulevaid mustanahalisi pealtvaatajaid ja ütles neile rõõmsalt: "Tere neegrid!" ("Hello, Niggers!"). Osasid külastajaid üllatas kohtuistungi mitteametlikkus. Vandekohtunikel lubati õlut juua ja paljudel publiku hulgas olnud valgetel meestel olid püstolid vööl.
Kaitse väitis, et jõest leitud surnukeha isikut ei olnud võimalik tuvastada. Avaldati kahtlust, kas Till üldse surnud oli. Kaitse kohaselt olid Bryant ja Milam Tilli küll vanaonu juurest ära viinud, kuid nad olid tal minna lasknud. Püüti tõestada, et Mose Wright ei saanud ära tunda, et just Bryant ja Milam olid need mehed, kes olid Tilli ta kodust kaasa võtnud. Intsidendi ajal oli maja pimeduses, ainuke valguseallikas oli Milami taskulamp.
Kuid Wright tunnistas, et Milam ja Bryant olid end talle Tilli ära viies tutvustanud, nendega kaasas olnud kolmas mees ei olnud midagi öelnud. Wright ütles, et oli kindlasti Milamit näinud. Wrighti tunnistust peeti märkimisväärselt julgeks. Tegemist oli esimese korraga Mississippi osariigis, kui mustanahaline mees süüdistas kohtus valgenahalist meest. Mustanahaline ajakirjanik James Hicks nimetas toimunut ajalooliseks hetkeks. Kohtusaal olevat olnud justkui elektrit täis. Üks teine kohal viibinud ajakirjanik ütles, et tegu oli tema karjääri kõige dramaatilisema sündmusega.
Mamie Till Bradley tunnistuse kohaselt oli ta oma pojale öelnud, et too Mississippis olles oma käitumist jälgiks, ja et kui peaks tulema olukord, kus tal kästakse valge inimese ees põlvili vabandada, peab ta kohe põlvili langema. Kaitse seadis kahtluse alla selle, et ta Chicagos kirstus nähtud laiba oma pojana tuvastas. Samuti peeti kahtlaseks, et ta oli Tillile teinud 400 dollari suuruse elukindlustuse.
Kohtuprotsessi ajal üritasid Leflore'i maakonna šerif George Smith, Howard ja mitmed ajakirjanikud Collinsile ja Logginsile jälile jõuda, kuid mehi ei leitud. Selle asemel leiti kolm tunnistajat, kes olid Collinsit ja Logginsit koos Milami ja Bryantiga Leslie Milami valdustes näinud. Kaks tunnistajat tunnistasid, et kuulsid kellegi peksmist, hoope ja karjeid. Üks tunnistaja rääkis nii vaikselt, et kohtunik pidi talle mitu korda meelde tuletama, et ta kõneleks valjemini. Tunnistaja ütles, et kuulis ohvrit hüüdmas "Ema, Issand halasta. Issand halasta" ("Mama, Lord have mercy. Lord have mercy"). Kohtunik lubas Carolyn Bryantil tunnistada, kuid et süüdistuse sõnul oli Carolyn Bryanti tunnistus Tilli röövimise ja mõrva seisukohalt ebaoluline, ei tunnistanud Carolyn vandekohtu ees. Küll aga on võimalik, et tema tunnistus lekitati hiljem vandekohtule. Kaitse kutsus tunnistajapinki šerif Strideri, kes rääkis oma teooriast, et Till oli tegelikult endiselt elus, ja et jõest leiti valgenahalise mehe laip. Üks arst ütles, et keha oli tuvastamiseks liiga lagunenud, ja et see ei saanud Till olla, kuna oli liiga pikalt vees olnud.
Üks prokurör ütles lõpukõnes, et Till käitus küll valesti, kuid tema karistamiseks oleks piisanud ka nüpeldamisest. Šerifi ja arsti tunnistused kuulusid prokuröri sõnul vandenõuteooriate valdkonda. Kaitse ütles, et süüdistuse teooriad Tilli kadumise ööl toimunust polnud usutavad. Samuti teatati, et vandekohtunike "esiisad pööraksid oma haudades ümber" kui Bryant ja Milam süüdi mõistetaks. Mississippis võis mõrvasüüdistuse üle peetaval kohtuprotsessil olla vaid kolm tulemust: eluaegne vangistus, surmanuhtlus või õigeksmõistmine. 23. septembril mõistis ainult valgenahalistest liikmetest koosnenud vandekohus süüdistatavad õigeks.
Pärast kohtuprotsessi kritiseeriti Tilli ema, et too ei olnud tunnistajapingis piisavalt nutnud. Vandekohtunikud olid valitud Tallahatchie maakonna vaesemast osast, kus valgenahalised ja mustanahalised pidid omavahel maa ja põllutöö pärast konkureerima. Vaesemad valged olid tõenäoliselt ka rassistlikumad. Kritiseeriti prokuratuuri, kuna prokurörid olid tagasi lükanud kõik potentsiaalsed vandekohtunikud, kes olid kunagi Milami või Bryantiga kokku puutunud. Hiljem on öeldud, et prokurörid kartsid ilmaasjata, et süüdistatavaid tundvad inimesed nende suhtes positiivselt meelestatud olid. Milam ja Bryant tekitasid nendega kokku puutunud inimestes pigem ebameeldivaid tundeid. Hilisemates intervjuudes on mõned vandekohtunikud öelnud, et nad teadsid, et Bryant ja Milam olid mõrvas süüdi, kuid nad ei uskunud, et mustanahalise inimese tapnud valgenahalist peaks selle eest karistama eluaegse vangistuse või surmanuhtlusega. Samas ütlesid kaks vandekohtunikku 2005. aastal antud intervjuus, et uskusid kohtuprotsessil kaitset, et prokuratuur ei suutnud Tilli surma ära tõestada, ja et polnud kindel, kas jõest leitud keha kuulus Tillile.
Juhtumi kajastamine ajakirjanduses
Suurlinnade väljaanded ja samuti katoliikliku, protestantliku, juudi ja sotsialistliku orientatsiooniga väljaanded olid kohtuotsuse üle nördinud ja kritiseerisid ameerika ühiskonna pahupooli. Lõunaosariikide, eriti Mississippi ajalehtedes kirjutati, et kohtusüsteem oli lihtsalt oma tööd teinud. Lõunaosariikide, põhjaosariikide ja mustanahaliste ajalehed, NAACP toetajad ja segregatsiooni pooldajad pidasid pärast Tilli surma veel mõnda aega avalikku debatti õigluse, mustanahaliste õiguste, sündsa käitumise ja segregatsiooni teemadel.
1955. aastal tõi ajaleht Jacksonian Daily News avalikkuse ette seni teadmata fakte Tilli isa sõjaväes oldud aja kohta. Itaalias teenides oli Louis Till tapnud ühe naise ja vägistanud kaht naist. Tribunal mõistis talle surmaotsuse ja 1945. aasta juulis poodi ta Pisa lähedal üles. Mamie Till Bradley ja tema perekond ei teadnud sellest midagi. Neile oli öeldud, et Till hukati käitumisreeglite tahtliku eiramise tõttu. Kuigi Emmett Tilli mõrvamise üle peetud kohtuprotsess oli läbi, kirjutasid Mississippi ajalehed 1955. aasta oktoobris ja novembris oma esiküljelugudes uudiseid tema isa kuritegudest ja arutasid Emmett Tilli käitumise ja Carolyn Bryanti kindlameelsuse üle. Tilli surmast raamatu kirjutanud ajaloolane Stephen Whitfield on pidanud veidraks, et Mississippi ajalehed kirjutasid Tilli isast palju rohkem kui Tilli enda kadumise ja surnukeha tuvastamisega seonduvast.
Et Bryantit ja Milamit ei saanud sama kuriteo eest teist korda kohtusse kaevata, jõudis ajakirjanik William Fradford Huie nendega 1956. aastal kokkuleppele intervjuu asjus. Huie maksis neile intervjuu eest 3600 ja 4000 dollari vahele jäänud summa. Intervjuu viidi läbi Bryantit ja Milamit kaitsnud advokaatide kontoris. Küsimusi esitasid advokaadid, mitte Huie. Kumbki advokaat polnud varem oma klientidelt mõrva kohta kuulnud. Huie sõnul oli Milam jutukam ja enesekindlam kui Bryant. Milam tunnistas üles, et tulistas Tilli, kuid ei Milam ega Bryant ei näinud endal süüd ega tundnud, et nad oleks midagi valesti teinud.
Bryanti ja Milami jultunud ülestunnistus küttis avalikkuses palju kirgi. Mustanahaliste kodanikuõiguste eest võitlejad nõudsid föderaalvalitsuselt juhtumi uurimist. Tilli mõrv oli üks põhjuseid, miks 1957. aastal võeti vastu kodanikuõiguste seadus, mis andis kodanikuõiguste rikkumise puhul USA justiitsministeeriumile voli sekkuda kohaliku tasandi õiguskaitseorganite töösse. Huie intervjuus öeldi, et Milam ja Bryant tegutsesid kahekesi. Teiste võimalike Tilli röövimise, mõrvamise või peksmise jälgede varjamisega seotud isikute osalus vajus tagaplaanile.
Emmett Till kirjanduses ja popkultuuris
Tilli mõrv jättis jälje ka ameerika kirjandusse ja popkultuuri. 1955. aasta 1. oktoobril ilmus ajalehes The Chicago Defender luuletaja Langston Hughesi Tillile pühendatud luuletus, mis algul oli küll nimetu, kuid mis sai hiljem tuntuks "Mississippi – 1955" nime all.
Mississippist pärit kirjanik William Faulkner kirjutas Tilli juhtumist kaks esseed.