cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Leo XIII
Perugia kubernerina rõhutas Pecci õiglase majanduspoliitika rakendamist, soovitades väikeettevõtjate ja talupoegade assisteerimist madala intressimääraga laenude võtmiseks ning teostas haridusreformi. Nuntsiusena Belgias pidi Pecci kaitsma katoliku kiriku seisukohta haridusküsimuste üle tekkinud vaidluses. Ta külastas 1845 Kölni, Mainzi, Trieri, 1846 Pariisi ja Londonit, kus kohtus Nicholas Wisemaniga. Ta taunis saksakatoliikliku liikumise juhi preester Johann Ronge vaateid. Pecci ei saanud eriti hästi läbi kardinal-riigisekretär Giacomo Antonelliga, mistõttu ta vältis kardinalina töötamist Roomas.
Perugia piiskop 1846–1878
pisi|Perugia katedraal Piiskop Pecci saabus Perugiasse 27. juulil 1846, kuhu Gregorius XVI oli ta sama aasta 19. jaanuaril ametisse määranud vastavalt mõnede Perugia elanike soovile. Tema saabumisel puhkesid linnas rahutused, mis saadi varsti kontrolli alla. 1849 ülestõusu ajal soovis piiskop Pecci vältida Austria vägede sisenemist linna ja läks sel eesmärgil Austria vägede laagrisse, kus ta veenis austerlasi Perugiast mööduma. Itaalia ühendamisprotsessi tõttu puhkes 1859 Perugias ülestõus. Piiskop Pecci soovis linnas verevalamist vältida, kuid 20. juunil surusid paavsti väed ülestõusu maha. Piiskop palus Itaalia vägesid juhtival kindralil Manfredo Fantil 1860 Perugiat mitte pommitada ja protesteeris paavsti ilmaliku võimu toetajana Itaalia vägede sissetungi vastu Perugiasse 14. septembril 1860, kuid hiljem üritas ta leida Itaalia valitsusega mõlemat osapoolt rahuldavaid lahendusi ega soovinud valitsusele pakkuda alusetult põhjust katoliku kiriku vastu suunatud tegevuseks. Pärast Perugia liitmist Itaaliaga saatis piiskop aasta jooksul Itaalia valitsusele 18 protestikirja, taunides võimude tegevust kiriku suhtes. Korra kaevati piiskop Pecci kohtusse, kuid mõisteti seal õigeks.
Piiskop Pecci kohustas oma alluvuses olevaid preestreid sagedamini jutlustama ja viima täiskasvanute seas läbi katehheesi, pühendades selleks vähemalt tunni pühapäeviti ja suuremate pühade ajal. 1854 näljahäda ajal toetas ta oma kogudust. Piiskop lasi 1856 avaldada piiskopkonna uue katekismuse ja 1857 koostas juhendi vaimulikele. 1875 moodustas Pecci misjonäride seltsi. 1846–1850 taastas ja moderniseeris ta kohaliku seminari, kus rõhutas tomistliku teoloogia õpetamist. Piiskop Pecci rajas 1872 Aquino Thomase akadeemia, mida ta oli plaaninud alates 1858. 1872 tutvustas ta uusi haridusstandardeid gümnaasiumites ja kolleegiumites. 1873 rajas ta San Gioacchino seltsi ja asus pidama Vincent de Pauli ideedele tuginevaid konverentse. Pecci moodustas mitmeid haridusasutusi noorte jaoks, kutsudes selleks Belgiast Itaaliasse Madeleine-Sophie Barat rajatud Jeesuse Pühima Südame Seltsi nunnad ja Cornelius Scheppersi rajatud Halastuse vennad. Piiskop Pecci ajal rajati Perugia piiskopkonnas 36 uut kirikut. 1874–1877 analüüsis ta oma kirjutistes katoliikluse ja nüüdiskultuuri vahelisi suhteid.
1878. aasta konklaav
pisi|Leo XIII vapp Leo XIII valiti paavstiks 20. veebruaril 1878 Sixtuse kabelis ja krooniti kohe pärast oma sünnipäeva rahva protestiaktsioonide kartuses 3. märtsil Sixtuse kabelis kardinal Teodolfo Merteli poolt.
18.–20. veebruarini 1878 toimunud konklaavil osales 61 kardinali. See oli esimene konklaav, mis toimus pärast Kirikuriigi hõivamist Itaalia vägede poolt. See oli ka esimene konklaav Sixtuse kabelis pärast Leo X valimist. Konklaavi toimumise ajal oli segane poliitiline olukord seoses Itaalia kuninga Vittorio Emmanuele II surmaga ja Vene-Türgi sõjaga. Kardinal Pecci tegutses konklaavil camerlengo ametis ja ta valiti paavstiks 3 voorus 44 häälega.
Välispoliitilised suhted
vasakul|pisi
Suhted Austria-Ungariga
Leo XIII soovis vaidluses ertshertsog Franz Ferdinandi abielu üle säilitada Austria-Ungari keisririigi stabiilsust.
Suhted Prantsusmaaga
Leo XIII soovis tihendada Prantsusmaaga sidemeid, kuid tema soov jäi piisavate tulemusteta. Ta muretses kiriku olukorra pärast Prantsusmaal ja saatis president Jules Grévyle vastavasisulise kirja. Paavsti on seostatud 1894 Prantsusmaa ja Venemaa vahelise lepingu sõlmimise (Antant) algatajana, kuna ta muretses Kolmikliidu sõlmimise järel stabiilsuse pärast Euroopas.
Suhted Saksamaaga
Leo XIII väljendas oma valimispäeval esitatud jutluses lootust tihendada sidemeid Saksamaaga. 1878 kohtusid Kissingenis Otto von Bismarck ja nuntsius Gaetano Aloisi Masella, 1881 Veneetsias nuntsius Lodovico Jacobini ja vürst Heinrich von Reuss, mille tulemusena taastati 1884 diplomaatilised suhted. Leo XIII vahendas 1885 Hispaania ja Saksamaa vahelist vaidlust Karoliinide kuuluvuse üle. Paavsti vahenduse tõttu otsustas Saksamaa valitsus lõpetada Kulturkampfi.
1883 külastas paavsti kroonprints Friedrich Wilhelm. Keiser Wilhelm II kohtus paavstiga 1888, 1893 ja 1903.
Suhted Venemaaga
Leo XIII soovis oma valimispäeval esitatud jutluses taastada suhted Venemaaga. Seoses Venemaa keisrile Aleksander II 1879 tehtud atentaadiga ja keisri 25 valitsemisaasta tähistamisega 1880 tihendati kahe poole vahelisi suhteid. 1883 sõlmiti Venemaaga leping, kuid kui paavst taunis katoliiklaste tagakiusamist, tõi see kaasa tagakiusamise suurenemise. Mais 1894 sõlmiti Venemaaga uus leping.
Leo XIII kohustas poolakaid olema Venemaa valitsusele lojaalsed.
Suhted Suurbritannia ja Iirimaaga
Leo XIII tähistas 1891 Gregorius I otsuse aastapäeva. Selle otsusega saadeti 591 Inglismaale misjonitööle apostel. 29. aprillil 1903 külastas paavsti Suurbritannia ja Iirimaa Ühendkuningriigi kuningas Edward VII.
Leo XIII kutsus iirlasi kuuletuma Briti võimule. Ta saatis 1881 kirja Iiri piiskopile Edward MacCabele ja kutsus 1885 Iiri piiskopid Rooma. 24. juunil 1888 avaldatud entsüklika "Etsi cunctas" sõnum oli pühendatud Iiri vaimulikkonnale.
Suhted Hispaaniaga
Leo XIII saatis 1886 Hispaania kuningannale Maria Cristinale kuldroosi.
Suhted Portugaliga
Paavst taunis Goa skismat Indias ja kui Portugali valitsus keeldus skismaatikuid toetamast, sõlmiti 23. juunil 1886 konkordaat paavsti ja Portugali vahel. Leo XIII saatis 1892 Portugali kuningannale Améliele kuldroosi.
Suhted USAga
Leo XIII kinnitas 1884 Baltimore'i kontsiili otsused. Ta saatis 1889 piiskop Francesco di Paola Satolli juhitava delegatsiooni USAsse, kus rajati katoliiklik ülikool. 1892 määras paavst Satolli USAsse apostellikuks delegaadiks. 1895 pühendas ta USA vaimulikele entsüklika "Longinqua oceani". Hispaania-Ameerika sõja lõppemise järel teravnesid katoliku kiriku suhted USAga seoses kiriku valduste kuuluvuse pärast tekkinud probleemidega. 1902 sõlmiti Roomas USA saadiku William Howard Taftiga leping Filipiinidel katoliku kirikule kuuluvate maavalduste osas.
Suhted Kanadaga
Manitoba kooliseaduse vastuvõtmine oli vastuolus katoliiklike põhimõtetega. Leo XIII saatis 1897 Rafael Merry del Vali Kanadasse, et tagada katoliiklikele õppeasutustele suuremad õigused.
Suhted Belgiaga
1880 katkesid Püha Tooli suhted Belgiaga seoses erimeelsustega haridusküsimustes, kuid 1883 suhted taastati. 1884 sõlmiti leping Belgiaga ja 1893 saatis Leo XIII Belgia kuningannale Marie-Henriettele kuldroosi.
Suhted Brasiiliaga
Leo XIII saatis 1880 Brasiilia keisrinnale Isabelile kuldroosi. Ta pühendas 5. mail 1888 Brasiilia piiskoppidele entsüklika "In plurimis", milles ta rõhutas orjuse keelustamist. 1899 peeti Roomas I Ladina-Ameerika plenaarkontsiil.
Suhted Šveitsiga
Leo XIII läkitas Šveitsi piiskoppidele 1. augustil 1897 entsüklika "Militantis ecclesiae", milles ta tundis muret olukorra pärast Šveitsis.
Muud rahvusvahelised sündmused
Leo XIII võttis 1885 vastu Osmanite sultani, Hiina keisri, Etioopia neeguse, Jaapani keisri ja Pärsia šahhi delegatsioonid.
Püha Tool sõlmis 18. augustil 1886 konkordaadi Montenegroga.
Püha Tool sõlmis 1887 konkordaadi Colombiaga.
Leo XIII avaldas pettumust, et teda ei kutsutud 1899 Haagi rahvusvahelisele rahukonverentsile.
Suhted Itaalia kuningriigiga
Leo XIII soovis Kirikuriigi sõltumatuse taastamist ja taunis katoliiklaste osalemist Itaalia kuningriigi esindusorganite valimistel. Kuna paavst vältis suhtlemist Itaalia valitsusega, siis ametlikul tasandil suhtlesid Itaalia võimud Vatikani raamatukogu kardinalprefekti Isidoro Cariniga. 18. jaanuaril 1901 avaldatud entsüklikas "Graves de" käsitles Leo XIII kristlike demokraatide tegevust Itaalias. Ta organiseeris poliitilistel eesmärkidel Azione Cattolica liikumise ja Opera dei Congressi, kuid need ei saavutanud rahva seas oodatud populaarsust ja olid hädas sisekriisidega.
1898 toimunud Adna lahingu järel pöördus Leo XIII Etioopia neeguse poole palvega vabastada itaallastest vangid.
Suhted kirikuinstitutsioonidega
Kuuria
Leo XIII sätestas 7. detsembril 1891 ja 29. detsembril 1891 majordoomuse tegevuse. Ta moodustas Jumalateenistuse ja Sakramentide Korralduse kongregatsiooni raames liturgiakomisjoni ja liturgiaajaloo komisjoni.
Voose (Anija)
pisi|Droonivideo Voose külast 2021. aasta septembris Voose (18. sajandi kaartidel Wosel) on küla Harju maakonnas Anija vallas.
Leo XIII
Suhted kirikuinstitutsioonidega
Üldkiriklikud sätted
Apollo vandenõu
Apollo vandenõu on vandenõuteooria, mille kohaselt ei ole USA mehitatud kosmoselaevad (Apollo 11 ja järgnevad) kunagi Kuu peale laskunud.
Leo XIII
Suhted kirikuinstitutsioonidega
Ta sätestas 18. aprillil 1897 Lõuna-Ameerika piiskoppidele privileegina pühitseda isikuid piiskopiks ühe piiskopi juuresolekul, kuna tavaliselt pühitsetakse piiskopiks kolme piiskopi juuresolekul. 17. detsembril 1890 sätestas ta abtisside volitused. 1899 avaldatud apostelliku konstitutsiooniga "Diu quidem" kohustas ta Inglismaa abte teatama 6 kuu jooksul pärast valimist kohalikule piiskopile oma ametisseasumisest. 8. detsembril 1900 avaldatud apostelliku konstitutsiooniga "Conditae" määratles ta ordude kongregatsioonide funktsioonid. Leo XIII kohustas piiskoppe kontrollima, et nunnad elaksid oma majades vastavalt ordude reeglitele.
Aafriklaste Misjoni Selts
Leo XIII tunnustas Aafriklaste Misjoni Seltsi (S.M.A.) 23. augustil 1900.
Leo XIII tagastas augustiinlastele San Pietro kiriku Ciel d'Oros.
Leo XIII teostas 1882 Ruteenia Basiliaanide Ordu reformi.
Benediktlased
Ta määras 12. juulil 1893 benediktlaste abtpriimaseks Hildebrand de Hemptinne, kes resideeris Roomas. 1899 reorganiseeris ta benediktlaste inglise kongregatsiooni, rajades kolm kloostrit.
Apollo vandenõu
Kõik materjalid olevat võltsitud ning selle vandenõu eesmärgiks olevat olnud USA edu tõestamine kosmosetehnoloogia vallas NSV Liidu ees. 1999. aasta Gallupi uuringute kohaselt usub seda teooriat 6% USA elanikest.
Leo XIII
Suhted kirikuinstitutsioonidega
Dominiiklased
Ta andis Mosulis asuva kaldea seminari dominiiklaste käsutusse.
Apollo vandenõu
Teooria pooldajad on kogunud hulgaliselt andmeid selle tõestuseks ning NASA on neid omakorda korduvalt ümber lükanud.
Leo XIII
Suhted kirikuinstitutsioonidega
Frantsisklased
Voose (Anija)
Voose juures paiknevad männimetsarikkad Voose mäed (Tagasauna mänd), viimase jääaja servamoodustised. Praegu on nad paraku intensiivse kruusa kaevandamise tõttu osaliselt löögi all.
Leo XIII
Suhted kirikuinstitutsioonidega
Jeesuse Pühima Südame misjonäriõed
Shanghai Girls
"Shanghai Girls" on Lisa See 2009. aastal avaldatud romaan, mis jutustab kahest õest. Teos sai auhinna Asian/Pacific American Awards for Literature.
Voose (Anija)
Praegu vähetähtsas Voose külas asus kuni 17.–18. sajandini Ida-Harjumaa üks tähtsamaid teeriste. Seal ühinesid omavahel kaks olulist Tartu (Jäneda) poole kulgevat kaugmaanteed:
Leo XIII
Suhted kirikuinstitutsioonidega
1899 asusid Francis Xavier Cabrini rajatud Jeesuse Pühima Südame misjonäriõed paavsti soovitusel New Yorki.
Voose (Anija)
Voose külje all Saia koolmekohas ületas nimetatud ühinenud tee Jägala jõe.
Leo XIII
Suhted kirikuinstitutsioonidega
Jeesuse Vere kongregatsioonid
Ta tunnustas 12. juulil 1890 Maria Seraphina Spiehermansi rajatud kongregatsiooni (Filia Pretiosi Sanguinis, F. P. S.) ja määras kardinal Camillo Mazzella nende kardinalprotektoriks.
Voose (Anija)
Arvatavasti olid mõlemad teetrassid kasutusel juba muinasajal, millest annab tunnistust Voose küla lähedal asunud muinaslinnus.
Leo XIII
Suhted kirikuinstitutsioonidega
Ta tunnustas 20. oktoobril 1896 Joseph La Rocque rajatud kongregatsiooni.
Voose (Anija)
Kõrtsihoone
Senini on säilinud ajaloolises teeristis asuv puidust maanteekõrtsihoone, mis on lagunemas. Tegu on arvatavasti Eesti ühe vanima säilinud puidust maanteekõrtsiga – seda on dateeritud 18. sajandisse, kuid ta võib pärineda ka 17. sajandist või veelgi varasemast ajast.
Leo XIII
Suhted kirikuinstitutsioonidega
Jesuiidid
Ta toetas jesuiitide tegevust Kanadas ja andis Anagnis jesuiitidele õiguse hallata kolleegiumeid. 13. juulil 1880 avaldatud bullas "Dolemus inter" tunnustas ta jesuiitide tegevust.
Voose (Anija)
Vabadussõja lahingud
Voose-Vetla juures suudeti Vabadussõjas 1919. aasta algul peatada punaste pealetung Tallinna suunal.
Leo XIII
Suhted kirikuinstitutsioonidega
Joosepi misjonärid
Ta tunnustas 23. aprillil 1903 Joosepi misjonäride seltsi (Societas Missionariorum a S. Joseph; M.J.).
Josefiidid
Leo XIII tunnustas 1897 Constant van Crombrugghe rajatud josefiitide kongregatsiooni tegevust. Ta tunnustas 9. juulil 1901 josefiitide instituudi asutamist.
Jumala Sõna Selts
Kompassiooni vennaskond
Ta tunnustas 22. augustil 1897 kompassiooni vennaskonda.
Ta tunnustas 14. mail 1890 La Salette misjonäre (M.S.).
Malta ordu
Ta määras 1879 Malta ordule taas suurmeistri.
Meie Issanda Jeesuse Kristuse Ülestõusmise kongregatsioon
Ta tunnustas 10. märtsil 1888 Meie Issanda Jeesuse Kristuse Ülestõusmise kongregatsiooni (Congregatio a Resurrectione D.N.I.Chr.; C.R.).
Neitsi Maarja Pärispatuta saamise kongregatsioon
Ta tunnustas 20. juulil 1900 Neitsi Maarja Pärispatuta Saamise kongregatsiooni (C.I.C.M.).
Püha Perekonna pojad
Ta tunnustas 22. juunil 1901 Püha Perekonna poegade kongregatsiooni (Filii Sacrae Familiae Iesu, Mariae et Ioseph S.F.).
Pühitsetud Stigmata kongregatsioon
Ta tunnustas 15. septembril 1890 Pühitsetud Stigmata kongregatsiooni (C.S.S.).
Redemptoristid
Ta andis Roomas asuva San Giacchino kiriku Alfonso Liguori rajatud redemptoristidele.
Salesi Franciscuse oblatistid
Ta tunnustas 8. detsembril 1897 Salesi Franciscuse oblatiste (O.S.F.S.).
Tsistertslaste ordu
Ta määras La Trappe tsistertslastele 8. mail 1892 ülemabti.
Ursuliinid
1900 peeti paavsti üleskutsel Roomas ursuliinide kapiitel.
Ülemvennaskonnad
Ta tunnustas 1880 Roomas Peaingel Miikaeli ülemvennaskonda ja andis sellele indulgentse. Ta tunnustas 1884 Marco de Sadis-Cusani rajatud Kristliku Doktriini ülemvennaskonna tegevust Belgias. Ta tunnustas 10. aprillil 1894 Palve ja Patukahetsuse ülemvennaskonda. Ta tunnustas 25. mail 1898 avaldatud kirjas "Cum divini" ülemvennaskonda, mille eesmärk oli soosida taasühinemist idakirikutega.
Liturgilised otsused
pisi|Leo XIII Millstatti kiriku altarimaalil koos [[Neitsi Maarja ja püha Dominicusega]] Leo XIII pühendas 11 entsüklikat Neitsi Maarja austamisele ja roosipärja palvetamisele. 23. juulil 1894 tunnustas ta Neitsi Maarja Imelise Medaljoni kirikupüha tähistamist 27. novembril, ta sätestas ka vastava missa ja tunnipalved. 1. septembril 1883 avaldatud entsüklikas "Supremi apostolatus" sätestas ta tänini kehtiva kombe, mille alusel on katoliku kirikus pühendatud oktoober roosipärja palvetamisele.
Ta kohustas 30. novembril 1879 Roomale alluvaid idakirikuid pidama Neitsi Marja pärispatuta saamise auks vigiiliat.
1882 revideeriti paavsti korraldusel kirikukalendrit, kus oli kokku 275 kirikupüha.
1883 avaldati Leo XIII korraldusel "Decreta authentica".
1893 sätestas ta Püha Perekonna püha tähistamise 30. detsembril.
Ta tunnustas Lourdesi missa kasutamist.
Ta soovitas 22. juunil 1897 Marseilles piiskopile saadetud kirjas kinnitamise sakramendi sagedasemat kasutamist.
Ta lubas 4. juulil 1899 Lõuna-Ameerika peapiiskoppidel anda indulgentse 80 päeva ulatuses.
1900 aastat tähistati juubeliaastana. Lisaks tähistati erilise juubeliaastana 1888, mil möödus 50 aastat tema preestrikspühitsemisest; 1893, mil möödus 50 aastat tema saamisest piiskopiks ja 1903, mil möödus 25 aastat tema saamisest paavstiks.
Leo XIII tunnustas mitmeid uusi skapulaare (Peaingel Miikaeli skapulaar, 1900 Jeesuse pühima südame skapulaar, Jeesuse ja Maarja pühimate südamete skapulaar, Neitsi Maarja pärispatuta saamise skapulaar, Püha Joosepi skapulaar 15. aprill 1898). Ta tunnustas 1883 Neitsi Maarja skapulaari kasutamist.
Ta sätestas 28. juulil 1882 Kiriku doktorite austamist ja kuulutas Kiriku doktoriteks Aleksandria Kyrillose, Jeruusalemma Kyrillose ja Johannese Damaskusest. Ta kuulutas 13. novembril 1899 Kiriku doktoriks Bede.
1882 avaldati paavsti soovitusel täiendatud piiskoppide tseremoniaalraamat (Cœrimoniale Episcoporum), 1884 Rooma missaliturgiaraamat ja 1888 pontifikaalium.
Ta kohustas 1888 pidama kõikide pühakute päeva eelõhtul reekviemi.
17. jaanuaril 1888 lubas ta indulgentse puhastustules viibijate eest palvetamisel.
27. jaanuaril 1888 lubas ta indulgentse Neitsi Maarja kurvastuste puhul palvetamiseks.
15. augustil 1889 avaldatud entsüklikas "Quamquam pluras" lubas ta püha Joosepi poole pöördumisel indulgentse.
Ta kohustas Rooma ja Modena vaimulikke pidama paavst Hadrianus III austamiseks missat ja tunnipalveid 7. septembril.
Ta andis 18. aprillil 1897 Mehhiko preestritele privileegi pidada päevas 3 missat.
11. juunil 1899 pühendas ta kogu inimkonna Jeesuse Pühimale Südamele ja lubas 21. juulil 1899 Pühima Südame poole palvetamisel indulgentse.
11. juunil 1901 sätestas ta sabatiini privileegi kasutamise.
21. detsembril 1901 andis ta Jeesuse Püha Nime palvete palvetamise puhul indulgentse.
30. oktoobril 1902 määras ta ametisse piiblikomisjoni.
Ideoloogilised vaidlused
28. detsembril 1878 avaldatud entsüklikas "Quod apostolici" taunis Leo XIII kommunismi, sotsialismi ja nihilismi. 1. novembril 1885 avaldatud entsüklikas "Immortale Dei" käsitles ta ilmaliku ja vaimuliku võimu sfääre, kinnitades ühtlasi, et kui vabariik taotleb üldist heaolu, on see soovitatav riigivorm. 29. juunil 1881 avaldatud entsüklikas "Diuturnum illud" käsitles ta demokraatiat. 20. juunil 1888 avaldatud entsüklikas "Libertas praestantissimus" käsitles ta mitmeid ideoloogilisi seisukohti. 18. jaanuaril 1901 avaldatud entsüklikas "Graves de" käsitles ta kristlike demokraatide tegevust.
Teoloogilised vaidlused
1870–1879 vältas skisma katoliku kiriku õpetusest loobunud armeenlastega, kuid piiskop Hovhannes (Johannes) Kupelian koos kaaslastega otsustasid taasühineda katoliku kirikuga. 1888 kutsus Leo XIII armeenia kirikut ühinema katoliku kirikuga ja avaldas 30. novembril 1894 sel puhul entsüklika "Orientalium dignitas".
4. augustil 1879 avaldatud entsüklikas "Aeterni patris" rõhutas ta Aquino Thomase õpetuse tähtsust ja kohustas Heinrich Seuse Deniflet töötama Aquino Thomase "Summa Theologicae" kaasaegse väljaande kallal.
20. aprillil 1884 avaldatud entsüklikas "Humanum genus" mõistis ta hukka vabamüürluse.
14. detsembril 1887 mõistis ta hukka Antonio Rosmini vaated.
Ta kutsus 18. novembril 1893 avaldatud entsüklikas "Providentissimus Deus" üles teaduslikule piibliuurimisele.
22. jaanuaril 1899 avaldatud entsüklikas "Testem benevolentiae" taunis ta amerikanismi, mis püüdles katoliikluse ja kaasaegsete ideede kooskõlastamist.
16. veebruaril 1899 avaldatud entsüklikas "Au milieu" hoiatas ta modernismi eest.
25. jaanuaril 1897 avaldatud apostellikus konstitutsioonis "Officiorem ac" avaldas ta uued nõuded tsensuuriks. 17. septembril 1900 avaldati paavsti üleskutsel uus keelatud raamatute indeks.
Misjon
Leo XIII saatis 1886 delegaadi Antonio Agliardi Kolkatasse. Ta tunnustas Joosepi Misjonäride Seltsi. 1899 asusid Jeesuse Pühima Südame misjonäriõed paavsti soovitusel New Yorki. Leo XIII tunnustas Aafriklaste Misjoni Seltsi 1900. Ta andis Mosulis asuva kaldea seminari dominiiklastele.
Moraaliteoloogia
10. veebruaril 1880 avaldatud entsüklikas "Arcanum illud" käsitles paavst kristlikku abielu. Entsüklikas "Sapientiae christianae" rõhutas ta kristlase kohustusi. 20. juunil 1888 avaldatud entsüklikas "Libertas" rõhutas ta vabaduse tähendusest. Ta taunis entsüklikates "In plurimis" ja "Catholicae ecclesiae" orjandust.
Sotsiaaldoktriin
15. mail 1891 avaldatud entsüklikas "Rerum novarum" tutvustas Leo XIII katoliku kiriku kaasaegset sotsiaaldoktriini.
Oikumeenia
pisi|Leo XIII. [[Philip Alexius de László portree, 1900]]
Leo XIII nimetas teisi kristlasi "eraldatud vendadeks". 20. juunil 1894 avaldatud entsüklikas "Praeclara" kutsus ta õigeusklikke ja protestante ühinema katoliku kirikuga, kuid Konstantinoopoli patriarh Anthimos VII vastas sellisele avaldusele üsna karmil toonil. 29. juunil 1896 avaldas paavst samal teemal entsüklika "Satis cognitum".
14. aprillil 1895 avaldatud entsüklika "Ad anglos" oli läkitatud anglikaani kiriku vaimulikele. 1895 määras paavst ametisse komisjoni, mis pidi uurima anglikaani kiriku ordinatsioonide vastavust katoliku kiriku omadega ja 13. septembril 1896 avaldatud entsüklikas "Apostolicae curae" ei tunnustanud ta anglikaani kirikus teostatavaid ordinatsioone.
11. juuni 1895 saatis ta kirja Aleksandria koptide katoliku kirikule ja samal aastal rajas koptidele patriarhaadi.
30. novembril 1894 läkitas ta kreeka uniaadikirikule entsüklika "Orientalium dignitas".
Onupojapoliitika
Innocentius XII 1692 avaldatud dekreedi järgi pidi paavst onupoliitikast hoiduma ja võis määrata kardinaliks vaid ühe sugulase. Leo XIII pühitses 1879 kardinaliks oma venna Giuseppe Pecci.
Ametisse nimetatud kardinalid
Leo XIII nimetas ametisse 147 kardinali 27 konsistooriumil. Seni polnud ükski paavst ametisse nimetanud nii arvukalt kardinale ja seda nii mitmel konsistooriumil. Hiljem pole ükski paavst pidanud kardinalide ametisse nimetamiseks pidanud ka nii arvukalt konsistooriumeid. Pärast teda on veel rohkem kardinale ametisse nimetanud ainult Johannes Paulus II. Leo XIII ajal sai kardinaliks hilisem paavst Pius X. Leo XIII nimetas kardinalideks rohkem mitteeurooplasi, kui tema eelkäijad.
Leo XIII kultuuriloos
pisi|Leo XIII [[Vin Mariani tooniku reklaamplakatil]] Leo XIII oli esimene paavst, keda filmiti ja kelle hääl salvestati grammofoniplaadile (1903). Teda filmis 1896 Vittorio Calcini ("Tema Pühadus paavst Leo XIII") ja 1898 William K. L. Dickson. Tema ajal valgustati Rooma Peetri kirik elektriga.
Leo XIII rajas Rooma akadeemia, kus õpetati tomistlikku teoloogiat. 1884 avati Roomas armeenlastele kolleegium. Ta jagas San Anastasio kolleegiumi õppekavad ruteenlaste ja armeenlaste vahel. Tema ajal avati Roomas Apollinariumi kolleegium ja Böömi kolleegium. 1881 avati kolleegium Beirutis, 1889 Ottawas, 1889 Fribourgis, Šveitsis. 7. märtsil 1889 avati Washingtonis USA katoliiklik ülikool.
20. novembril 1887 kohtus paavstiga Therese Lisieux'st, kes palus temalt luba karmeliitide kloostrisse astumiseks.
1891 asutati paavsti korraldusel Vatikani observatoorium.
Leo XIII avas 18. augustil 1883 Vatikani arhiivid ajaloolastele ja kutsus ajaloolasi kirjutama objektiivselt, kuna katoliku kirikul pole vaja karta tõde. 1. mail 1894 avaldatud entsüklikas "Fin dal" rajas ta Vatikani arhiivi institutsioonina.
Ta rajas Vatikani raamatukogu.
Tema ajal renoveeriti Lateraani basiilika apsiid ja presbüteerium.
Tema korraldusel avaldati Amerigo Vespucci reisikiri.
Ta tunnustas Vin Mariani toonikut, mis on Coca-Cola eelkäija.
Kunstnikud Franz von Lenbach ja Philip Alexius de László maalisid paavstist portreed. Skulptor Francesco Confalonieri püstitas paavsti auks Milanos skulptuuri. Paavsti on kujutatud Linzi katedraali ja Allgäu kiriku vitraažil ja Millstatti katedraali altarimaalil. Tema hauamonumendi lõi skulptor Giulio Tadolini.
1878. aasta [komeedid
Leo XIII vapil on kujutatud suurt komeeti. 1878 algul vaadeldi kolme komeeti: jaanuaris komeet Swifti, veebruaris komeet Encket ja märtsis komeet Tempel 2-t.
Paavsti nägemus
33 aastat enne Fatima imet 13. oktoobril 1884 oli paavstil Vatikanis pärast missat nägemus. Ta peatus oma erakabeli altari ees ja jäi sinna 10 minuti jooksul seisma, muutudes näost valgeks. Seejärel siirdus paavst kabelist oma ametiruumidesse ja koostas püha Miikaeli palve, mida palvetati kirikus kuni 1964. aastani, mil see tühistati. Kui paavstilt küsiti, mis temaga altari ees juhtus, oli ta vastanud, et kuulis tabernaakli juurest kahte häält, millest üks rääkis leebelt, teine jõhkralt, üks kuulus Kristusele, teine Saatanale. Selles vaidluses soovis Saatan hävitada kiriku, vajades selleks aega vähemalt 75–100 aastat.
Surm
pisi|Paavsti hauamonument Lateraani basiilikas Roomas. [[Giulio Tadolini, 1907]] Leo XIII-t tabasid 3. juulil 1903 nõrkusehood ja ta oli eelmisetel öödel vaevelnud unetuse käes. Paavsti ihuarst Giuseppe Lapponi diagnoosis tal valud rindkeres ja vee kopsus, soovitades paavstil puhata. Ametlikel teadetel kannatas paavst väsimuse käes. 5. juulil tuvastasid arstid paavstil kopsupõletiku (epatizzazione polmonare senile), päev hiljem aga pulsi nõrgenemise ja kehatemperatuuri languse. 7. juulil mõjutas haigus juba südant, üks arstidest võttis süstlaga kopsuvedelikku, kasutades tuimestina kokaiini, kuid 9. juulil halvenes paavsti tervis järsult. Uue vedeliku võtmise järel paavsti seisund küll paranes, kuid 16. juulil saabus pööre halvemuse suunas. Järgmisel ööl ei suutnud paavst magada, 19. juuli hommikuks kiirenes tema hingamine ja pulss nõrgenes.
20. juuli hommikul algas agoonia, kuid selle leevenemisel soovis paavst näha kardinale. Kui need olid tema voodi ümber kogunenud, võttis ta kardinal Luigi Oreglia di Santo Stefano käe, öeldes: "Addio! Vi raccommando la Chiesa." Kardinalid suudlesid ükshaaval paavsti kätt ja soovisid temalt õnnistust. Paavst ütles mõnele neist: "Sia questo l' ultimo vale!" (See oleks viimane hüvastijätt!)
Leo XIII valitses 25 aastat ja 5 kuud. See oli pikim valitsemisaeg pärast Pius IX-t ja arvestades apostel Peetruse traditsioonilist valitsemisaega (25 aastat 4 kuud ja 7 päeva), siis oli ta oma surma ajal valitsemisaja pikkuse poolest paavstide seas teisel kohal. Hiljem on veel kauem valitsenud vaid Johannes Paulus II.
Barsakelmes
thumb|Barsakelmes 1853. aasta kaardil Barsakelmes oli saar Araali meres. Araali mere kuivamise tõttu sai saarest 1990. aastatel poolsaar.
Poolsaare geograafilised koordinaadid on
Enne Araali pindala kiire vähenemise algust 1960. aastatel oli saare pikkus umbes 23 km ja laius 7 km.
Kõrgus kuni 113 meetrit üle maailmamere pinna, pindala 1980. aastatel oli 133 km².
Aabach
Aabach ehk Aa on jõgi Šveitsis, mis saab alguse Hallwili järvest, voolab 15 km ulatuses läbi järveoru ning suubub Wildeggis Aare jõkke.
Aabachi ääres on Usteri linn ja Ermensee küla, Seengen, Seon, Lenzburg, Niederlenz ja Wildegg.
Narva laht
pisi|Narva-Jõesuu tuletorn Narva lahe rannikul pisi|Narva laht nagu Soome lahe osa pisi|[[Hallvares Narva lahe rannikul Narva-Jõesuus. Tagaplaanil on Sillamäe.]]
Narva laht on suur laht Eesti kirdeosas, Soome lahe kaguosa. Ümbritseb Ida-Viru maakonna ja Kurgolovo poolsaare rannikut.
Boriss Pankin
pisi|Boriss Pankin Boriss Pankin (vene keeles Борис Дмитриевич Панкин; sündinud 20. veebruaril 1931) on endine Nõukogude Liidu diplomaat ja poliitik ning endine Venemaa diplomaat.
Narva laht
Idarannik on lage ja liivane, lõunarannik on järsk ja kõrge. Tavaliselt on laht detsembrist märtsini kaetud jääga. Narva lahte suubub Narva jõgi, mille suudmes asub Narva-Jõesuu linn. Narva lahe ranniku idaosas asub Sillamäe.
Boriss Pankin
Ta oli viimane Nõukogude Liidu välisminister (1991) ja Nõukogude Liidu suursaadik Rootsis (1982–1990).
Elulugu
Ta lõpetas 1953. aastal Moskva Ülikooli ajakirjandusteaduskonna. Pärast seda töötas ta päevalehes Komsomolskaja Pravda ja oli aastatel 1965–1973 ajalehe peatoimetajana.
Aastatel 1973–1982 juhtis Pankin NSV Liidu autoriõiguste agentuuri.
Aastatel 1982–1990 oli ta NSV Liidu suursaadik Stockholmis. Ta pidi lahkuma diplomaatilise skandaali tõttu suursaadiku kohalt, kui NSV Liidu allveelaev Rootsi rannikul karidele sõitis.
Aastatel 1990–1991 oli ta NSV Liidu suursaadik Prahas. Ainsa suursaadikuna mõistis ta avalikult hukka president Mihhail Gorbatšovi vastase putši augustis 1991.
Augustis-novembris 1991 oli Pankin NSV Liidu viimane välisminister.
Aastatel 1991–1994 oli ta Venemaa suursaadik Londonis, taunis Tšetšeenia sõda ja lahkus diplomaatiliselt töölt.
Pankin on ühenduse Global Panel Foundation liige.
Jaanuaris 2005 pälvis ta aunimetuse "kuu stockholmlane".
Himavat
Himavat ('lumerikas') on hinduismis lumejumal, Himaalaja kehastus.
Himavati ja apsaras Menā (Menakā) tütred on Pārvatī ja Gangese jumalanna Gangā, kes mõlemad on Šiva abikaasad.
Araali meri
Araali meri ehk Araal on umbjärv Kesk-Aasias, mis jääb Kasahstani ja Usbekistani (Karakalpakkia) territooriumile.
Araali meri paikneb Kesk-Aasia suuremate kõrbete (Karakum, Kõzõlkum ja Üstirti platoo) vahel ning tema valgla pindala on kokku 1,8 miljonit ruutkilomeetrit. Valgla ulatub Kasahstani, Usbekistani, Türkmenistani, Tadžikistani ja Afganistani.
Araali mere veehulk sõltub eelkõige aurumisest ja kahest suuremast sissevoolavast jõest – Amudarjast ja Sõrdarjast. Väiksem osatähtsus on ka põhjavee juurdevoolul.
Araali meri oli eelmise sajandi keskpaigani suuruselt neljas järv maailmas, kuid tänaseks on ta inimtegevuse tõttu oma veemahust kaotanud üle 90%. Kuivamise peamiseks põhjuseks on Amudarja ja Sõrdarja vete ülemäärane kasutamine põldude niisutamiseks.
Araali endise merepõhja alale tekkinud uut soolakõrbe kutsutakse Aralkumiks.
Nimi
Araali meri on ajaloos kandnud mitut nime. Aleksander Suure ajal kutsuti järve Amudarja endise nime (vanakreeka nimi Oxos) järgi Oxose järveks. Esimesed kirjalikud andmed Araali mere kohta pärinevad 9.–11. sajandist, mil veekogu kutsuti ajaloolise riigi järgi Horezmi järveks.
Sõna aral pärineb türgi keelest, mis tõlkes tähendab saart. 17. sajandil kutsuti selle nimega ühte Amudarja deltas asuvat saart. Hiljem laienes nimi kogu deltale ja järvele. Araali mereks on seda esimest korda nimetatud ühe Vene päritolu 1697. aasta kaardil. Enne seda nimetati Venemaal järve Siniseks mereks (Синее море).
Ajalugu
pisi|Araali mere kaart aastast 1853
Vanus
Pliotseeni-eelsel perioodil oli Araali mere piirkonnas suurem veekogu, mis oli ühenduses Kaspia merega. Järgnenud ajastikel toimus veekogude järkjärguline eraldumine.
Araali mere geoloogiline vanus pole kuigi suur – arvestuslikult ligi 140 000 aastat. Neogeeni ajastul moodustusid tektooniliste liikumiste tulemusena suurel Turaani madalikul kolm nõgu: Horezm, Sarygamyş ja Araal. Sellel perioodil voolas Amudarja jõgi läbi Karakumi kõrbe Kaspia merre. Umbes 70 000 aastat tagasi pööras jõgi põhja poole ning tungis Horezmi nõkku, kus moodustus suur järv. Aja jooksul täitus järv setetega ning selle asemele moodustus jõeharudega tasandik. Hilispleistotseenis (10 000 – 12 000 aastat tagasi) pöördus Amudarja läände ja jõudis Sarygamyşi nõkku, muutes selle järveks. Ligi 4000 aastat tagasi pöördus Amudarja põhja ja jõudis Araali nõkku, kuhu samal ajal voolas ka Sõrdarja jõgi. Kahe Kesk-Aasia suurima jõe vete ühinemisel moodustus suur Araali järv, mis piirnes läänes Üstirti platooga, lõunas Karakumi ja Kõzõlkumi kõrbega, idas Betbakdala kõrbe ja Karatau mäestikuga ning põhjas Ülken Borsõki ja Araali Karakumi kõrbega.
Veetaseme kõikumine
Viimase 10 000 – 15 000 aasta jooksul on Araali mere veetase kõikunud üle 20 m. Veetaseme kõikumised olid kuni eelmise sajandini seotud peamiselt Amudarja jõe kõrvalekaldumisega lääne poole, mistõttu jõgi voolas Sarygamyşi järve ja sealt aeg-ajalt (kõrge veetaseme korral) Uzboi jõe oru kaudu ka Kaspia merre. Amudarja kõrvalekaldumise põhjused olid nii looduslikud (jõe settimine ja vasaku kalda sissevarisemine kevadiste üleujutuste ajal) kui ka inimtekkelised (ebaõnnestunud niisutuskanalite rajamine ning tammide ja muldvallide tahtlik lõhkumine konfliktide ajal).
Ookeanipõhja laienemine
thumb|Uut ookeanilist maakoort tekib ookeani keskahelikes pidevalt juurde. Punaka tooniga on tähistatud ookeanipõhja noorimat osa.
Araali meri
Järve olukord 20. sajandi keskel
pisi|Araali mere taandumine aastatel 1985–2021 Järve veetase püsis üsna stabiilne (keskmine kõrgus üle maailmamere pinna oli 53 m) 1960. aastateni. Järvevee läbipaistvus oli kuni 25 m ja keskmine soolsus 9–10‰.
Ookeanipõhja laienemine
Ookeanipõhja laienemine ehk spreeding on osa laamtektoonika teooriast. Spreedingu kohaselt tekib ookeani keskahelikes vulkaanilise tegevuse läbi pidevalt juurde uut ookeanilist maakoort. Seetõttu liiguvad laamad keskahelikest aeglaselt (mõni kuni mõnikümmend cm aastas) eemale ning ookeanipõhi laieneb. Kuna Maa tervikuna siiski ei paisu, peab olema mehhanism, mille läbi ookeanipõhi umbes sama kiirusega hävineb. See juhtubki subduktsioonivööndeis, kus üks ookeaniline laam sukeldub teise ookeanilise või mandrilise maakoorega laamaosa alla.
Araali meri
Järve olukord 20. sajandi keskel
Lisaks kaladele leidus Araali meres järgmisi pärismaised loomi: keriloomad (57 liiki), rullikulised (15), vesikirbulised (14), ripsussid (12), karpvähilised (11), väheharjasussid (10), karbid (9), aerjalalised (7), vesilestad (7), teod (3) ja ümarussid (1).
Rannik ja saared
Põhjarannik oli kohati kõrgem, kohati tasane, rannajoon oli hästi liigendunud. Idarannik oli liivane, üsna tasane ning paljude väikeste saarte ja lahtedega. Lõunaranniku moodustas suures ulatuses Amudarja jõe delta. Lääneranniku kallas on tänu Üstirti platoole kõrge (180–200 m) ja üsna vähe liigendunud.
1960. aastal oli järves ligi 1100 sellist saart, mille pindala ületas ühe hektari. Teistest olulisemalt suuremad olid 12 saart, sh Barsakelmes, Kökaral, Lazarev, Vozroždenije. Seoses järve kuivamisega olid 21. sajandi alguseks peaaegu kõik saared mandriga kokku kasvanud.
Aa jõgi
Jõgesid ja ojasid, mille nimi on Aa jõgi, on Euroopas palju, peamiselt saksakeelse elanikkonnaga maades ja nende naabermaades.
Araali meri
Kalafauna
pisi|Šipp on olnud Araali mere kõige hinnatum kalaliik pisi|1950. aastate lõpus Araali merre introdutseeritud [[lest kohanes seal üsna hästi]] pisi|1950. aastatel Läänemerest sisse toodud [[räim elutseb Väike-Araalis tänini]] Araali mere kalafauna on ajalooliselt olnud küllaltki väikese mitmekesisusega. Sinna kuulus veidi üle 20 liigi, kellest enamus olid karplaste sugukonnast. See on seotud järve geoloogilise ajalooga, mille jooksul on veetase ja soolsus järves suurel määral kõikunud. Esindatud liigid olid enamasti rohkearvulised siirdekalad, kes kudesid nii Amudarja ja Sõrdarja ülemjooksul kui ka deltades. Näiteks šipi kudemisteekonna pikkuseks oli ligi 2600 km. Araali mere basseinis elutses ka endeemseid kalade alamliike.
Aa jõgi
Nimi "Aa" pärineb vanaülemsaksa keelsest sõnast aha '(voolav) vesi' või alemannikeelsest sama tähendusega sõnast aa, mis on suguluses ladina sõnaga aqua 'vesi'. Samast sõnast pärineb ka saksakeelsete jõenimede lõpud -ach ja -a (näiteks Fulda (>Fuldaha), Salzach (>Salzaha), Nidda (>Nidaha). Sama tähendusega on saksakeelsed sõnad Au ja Aue ning skandinaavia keelte sõna å.
Araali meri
Kalafauna
Pärismaiste liikide hulka kuulusid: Viimase 50 aasta jooksul on Araali mere kalafaunas toimunud suuri muutusi. Esimene kriis saabus aastatel 1957–1960, kui sihilikult või tahtmatult introdutseeriti järve üle 20 kalaliigi, kellest enamus seal ka levima hakkas.
Aa jõgi
Hollandis on
Araali meri
Kalafauna
Võõrliikide hulka kuulusid näiteks Läänemerest sisse toodud räim (1954–1959); Hiinast toodud pakslaup, jämepea ja valgeamuur (1960–1961); Aasovi merest lest (1979–1987); Kaspia merest Liza auratus ja Liza saliens (1954–1956).
Aa jõgi
Saksamaal on
Araali meri
Kalafauna
Teine kriis saabus aastatel 1971–1976, kui vee soolsus suurenes 12–14 promillini, mille tõttu hakkasid pärismaised kalaliigid järvest kaduma. Kolmas kriis saabus aastatel 1986–1989, kui järv jagunes kaheks ja soolsus suurenes 23–25 promillini. Selleks ajaks olid pärismaised kalaliigid järvest välja surnud või jõgedesse siirdunud. 1980. aastate lõpuks elutses Araali meres kaladest 7 võõrliiki, 10 zooplanktoni liiki ja 11 bentose liiki.
Aa jõgi
Å (vattendrag)
Araali meri
Kalafauna
Tänapäeval ei ela liigsuure soolsuse tõttu Suur-Araalis ühtegi kalaliiki. Väike-Araali ökosüsteem on hakanud pärast tammi valmimist vähehaaval taastuma ning soolasest järvest pagenud kalad on hakanud Sõrdarjast tagasi tulema. 2007. aastal registreeriti Väike-Araalis järgmised kalaliigid: räim, lest, Atherina boyeri caspia, Knipowitschia caucasicus, jõemudil (Neogobius fluviatilis), ümarmudil, Neogobius syrman, Neogobius kessleri, Pungitius platygaster, Proterorchinus marmoratus, valgeamuur ja koha. Šipid on nii Araali meres kui ka selle vesikonnas nüüdseks täielikult välja surnud.
Kliima
Järve põhjaosas valitseb mandriline paraskliima, lõunaosas aga lähistroopiline mandriline kliima. Aastane õhutemperatuuri amplituud on 33–36 °C. Suvi saabub, kui õhutemperatuur kerkib päeval üle 20 °C ja kestab tavaliselt 100–105 ööpäeva. Suved on piirkonnas tavaliselt kuumad ja kuivad, maksimaalne õhutemperatuur järve lõunaregioonis on ulatunud +39 °C-ni. Juuli keskmine õhutemperatuur on +26...+33 °C. Talvel on põhjaranniku lähedal jaanuari keskmine õhutemperatuur −10...–15 °C, lõunarannikul kohati kuni 0 °C. Aasta keskmine sademete hulk on vahemikus 20–120 mm. Veetemperatuur veepinna lähedal on suvel kuni 26–30 °C. Jää hakkab järve põhja- ja kirderanniku lähedal moodustuma novembri teises dekaadis. Novembri lõpuks ilmuvad esimesed jääkirmed ka lõunaranniku lähedal. Jääkate on kõige ulatuslikum veebruari keskel, kuid veebruari lõpus hakkab jää järve lõunaosas lagunema ning see protsess on tavaliselt küllaltki intensiivne. Jääd esineb järvel keskmiselt 4–5 kuul aastas.
Järve intensiivse kuivamise tõttu on muutunud ka seda ümbritsevate alade kliima kontinentaalsemaks. Suhteline õhuniiskus on langenud kevadel ja suvel keskmiselt kuni 9%. Pikenenud on nii suve- kui ka talveperiood. Kevad saabub 7 ja sügis 12–13 päeva hiljem. Vegetatsiooniperiood on lühenenud 10–12 päeva võrra. Oluliselt on kasvanud sademeteta päevade arv.
Veemahu vähenemine
Araali merd toitvate jõgede keskmine vooluhulk on Amudarjal 75 ja Sõrdarjal 37 km3 aastas (kahe peale kokku 112 km3/a). Sõltuvalt sademete hulgast ja õhutemperatuurist võib aastane jõgede vooluhulk erineda 15–21%. Kuna Araali merd toitvate jõgede vesikonnas on traditsiooniliselt vett kasutatud põldude niisutamiseks, siis sõltub järve veetase otseselt ärakasutatavast veehulgast.
Kuni 1950. aastateni kasutati kahe suurema jõe vooluhulgast niisutamiseks 29–33 km3/a. 1950. aastatel suurendati niisutavate põldude pindalasid ja ehitati veehoidlaid, mistõttu suurenes ärajuhitava vee hulk 35–42 km3/a. Sel perioodil esinev suurem sademete hulk kompenseeris puudujäägi, mistõttu järvevee tase püsis veel stabiilsena. Alates 1961. aastast algas aga järsk veerežiimi muutuste periood. Kasutatava vee hulk tõusis 70–75 km3/a, mis ei tasakaalustanud enam aurumist ning veetase hakkas järves pidevalt langema. Ajavahemikus 1971–1980 jõudis aastas järve vaid keskmiselt 10% jõgede vooluhulgast ning mõnel kuivemal aastal ei jõudnud järve mööda jõgesid üldse vett. 1970.–1980. aastatel ulatus vee puudujääk aastas keskmiselt üle 30 km3, mistõttu langes veetase sel perioodil eriti kiires tempos. Sõrdarja vesi praktiliselt ei jõudnud järveni aastatel 1974–1986, Amudarja vesi aga aastatel 1982–1983, 1985–1986 ja 1989.
Alates 1960. aastatest on Araali mere pindala seoses veemahu vähenemisega pidevalt ja kiires tempos vähenenud. Järve pindala on tänapäeval üle viie korra väiksem, kui möödunud sajandi keskel.
Soolsus
20. sajandi esimesel poolel jõudis mööda jõgesid Araali merre 25,5 miljonit tonni soolasid, ning järvevesi oli kaltsiumkarbonaadiga üle küllastunud. Enamus sellest sadestus jõe ja järvevee segunemisel madalikes, lahtedes ja filtreerivates järvedes põhja-, ida- ja lõunaranniku läheduses (lääneranniku kallas on järsk ja piirneb platooga). Sellel perioodil oli järvevee soolsus 9,6–10,3‰.
Seoses jõgede veerežiimi drastilise muutumisega on muutunud ka jõgede vee kvaliteet. Kuna jõgedes on kasvanud pinnasevee (niisutuspõldusid läbinud vesi) osakaal, siis on suurenenud oluliselt soolade sisaldus ja vee saastatus. Kuivematel aastatel on Amudarja vee soolasisaldus 0,8–1,0 ja Sõrdarjal 1,5–2,0 g/l. Mõnel aastal on täheldatud ka suuremaid näitajaid. Seetõttu on soolade juurdevool merre vähenenud vaid 18%, samal ajal on aga vee juurdevool vähenenud üle 46%. Samuti on märkimisväärselt muutunud soolade koostis. Seoses karbonaatide osakaalu vähenemisega on kaks korda vähenenud soolade settimine jõe- ja järvevee segunemise piirkonnas.
Pärast järve kahanemise algust on vee soolsus järjepidevalt suurenenud. Järve jagunemise järel Suur- ja Väike-Araaliks oli 1989. aastal soolsus 28–30‰. Järjest kahaneva Suur-Araali lääneosas ulatub soolsus tänapäeval kohati kuni 200‰ (g/l), samas on Väike-Araalis pärast Kökaral tammi valmimist (2005) soolsus vähenenud ja ulatub nüüdisajal keskmiselt 13‰.
Suur-Araal ja Väike-Araal
pisi|Suur- ja Väike-Araal aastatel 1989 ja 2003 pisi|Satelliidifotol on näha, et Suur-Araali idaosa on 2008. aasta oktoobris praktiliselt ära kuivanud
Seoses veemahu pideva vähenemisega jagunes Araali meri aastatel 1985–1986 Suur-Araaliks ja Väike-Araaliks, mis ei ole omavahel ühenduses. Järvevee tase oli selleks ajaks langenud alates 1960. aastast ligi 12 meetrit.
Väike-Araal asub Kasahstani territooriumil. Sinna suubub Sõrdarja, mille pindala enam ei vähene 2005. aastal valminud tammi tõttu. Pärast tammi valmimist paranes Väike-Araali olukord märgatavalt. Kui vahetult enne tammi ehitamist suutis Väike-Araalis vee suure soolsuse tõttu elada veel vaid üks kalaliik (lest ), siis 2008. aastal registreeriti neid juba 15.
Suur-Araal moodustab Araali merest põhiosa, mille jagab kaheks Vozroždenije saar (pool)saar. Suur-Araali lõunaossa suubub teine Araali merd toitnud jõgi – Amudarja. 2008. aastaks oli Suur-Araali idaosa praktiliselt ära kuivanud. Sügavamat lääneosa lähiajal ärakuivamine veel ei ähvarda.
Järve kuivamise ajalugu
Niisutuskanaleid hakati laialdaselt rajama 1930. aastatel. Paljud neist ehitati halvasti, nii et nad lasid vett läbi või lasksid veel ära aurata. Veekadu kanalitest oli suurem kui 50%. Praegugi on kõigest 12% Usbekistani niisutuskanalite kogupikkusest veekindel.
1960. aastaks oli suurem osa Araali merre suubuvate jõgede veest juhitud järvest mööda. 1960. aastatel hakkas järv kokku kuivama. Ajavahemikus 1961–1970 langes veetase keskmiselt 20 cm aastas. 1970. aastatel oli veetaseme languse kiirus juba 50–60 cm aastas ja 1980. aastatel 80–90 cm aastas. Hoolimata sellest suurendati niisutusvee hulka: Amudarjast ja Sõrdarjast võetava vee maht kahekordistus ajavahemikus 1960–1980.
Järve pindala oli 20. sajandi lõpuks vähenenud umbes 60% ja maht ligi 80%. Veetase oli langenud 17 meetrit. Aastaks 1998 oli pindala vähenenud 28 687 ruutkilomeetrile, mis tähendas järve 8. kohta maailmas. Samal ajal oli järve soolsus kasvanud umbes 10 promillilt 45 promillini.
Järve praegune olukord
pisi|Järv 2014. aastal pisi|
Araali meri oli eelmise sajandi keskpaigani suuruselt neljas järv maailmas, kuid tänapäevaks on ta inimtegevuse tõttu oma veemahust kaotanud üle 90%. Järve ruumala oli 1960. aastal 1089 km3, 2011. aastal aga hinnanguliselt vaid 90 km3. NASA satelliidifotolt on näha, et 2011. aastaks on järv jagunenud 3–4 väiksemaks järveks.
Kui 1960. aastal oli järve pindala 67 499 ruutkilomeetrit, siis 2011. aastal on pindala hinnanguliselt vähenenud 12 130 ruutkilomeetrile. 2014. aasta augustis tehtud satelliidifotod näitasid, et Suur-Araal oli täielikult ära kuivanud.
Väike-Araali püütakse säilitada. Oktoobris 2003 teatas Kasahstani valitsus plaanist rajada betoonist tamm Araali mere kahe poole vahele, et tõsta Väike-Araali veetaset ja vähendada selle soolsust. Tamm valmis 2005. aastal ja on varustatud lüüsiga, mille abil saab üleliigset vett lasta Suur-Araali. Aasta pärast tammi valmimist tõusis Väike-Araali veetase 8 meetri võrra – 38 meetrile – ning selle pindala on suurenenud 30% võrra.
Suur-Araal on rahanappuse tõttu saatuse hooleks jäetud. Selle kuivamisel on jäänud järele hiiglaslikud pragunenud soolatasandikud, millelt tugevad tuuled kannavad soola, liiva ja tolmu segu kuni 500 km, teistel andmetel kuni 1500 km kaugusele. Soola- ja tolmutormid mõjutavad kogu Araali mere ümbruskonda, kuid kõige rohkem kannatab põhja- ja kirdetuulte tõttu Amudarja jõe delta. Piirkonnas muutuvad talved külmemaks ja suved kuumemaks. Nende tagajärgede leevendamiseks püütakse muuhulgas istutada endisse merepõhja saksauule.
Araali mere ja seda toitvate jõgede deltade ökosüsteemid on peaaegu hävinud. Põhjuseks on suurelt osalt soolsuse tunduv tõus. Kõige rohkem on kannatanud Amudarja jõe delta. Sõrdarja delta on paremini vastu pidanud, kuid kahjustused on siiski märkimisväärsed.