Morality:_Its_Nature_and_Justification
Moraaliteooriad
Moraaliteooria peab moraalisüsteemi eksplitsiitselt esitama, seda seletama ning võimaluse korral õigustama. Ta peab seletama ka moraali variatsioone. Ükski standardsetest moraaliteooriatest ei tule tavalise moraali adekvaatse seletamisega kaugeltki toime. Isegi parimad teooriad (Thomas Hobbes, Immanuel Kant, John Stuart Mill) pakuvad ainult skeemi. Needki ei tee täiesti selget vahet tavalise moraali seletamisel ja õigustamisel. Kuigi moraal on teada kõigile, kelle kohta moraaliotsustusi õigesti tehakse, (moraalisubjektidele), on ta keerulisem, kui enamik moraalifilosoofe on tunnistanud. See keerulisus pole vastuolus sellega, et kõik moraalist aru saavad, kuid teevad moraali vähem haavataks seda sorti kriitikale, millega filosoofid seda tavaliselt ründavad. Gert loodab anda tavamoraalisüsteemile nii selge, sidusa ja täpse seletuse, et ei saaks enam öelda, et see on ilmselt ebaadekvaatne. Paljud moraaliteooriad ei püüagi tavamoraali seletada ega õigustada, vaid pakuvad käitumisjuhiseid tavamoraali asemele. Sellised juhised, mis tulenevad standardsetest konsekventsialistlikest, kontraktualistlikest ja deontoloogilistest teooriatest, on palju lihtsamad kui tavamoraalisüsteem ning annavad moraaliprobleemidele mõnikord täiesti vastuvõetamatuid vastuseid. Et nende väljapakkujad tavaliselt leiavad, et tavamoraal on segane, siis nad ei tea üldse, kui keeruline on moraaliotsuste ja -otsustuste tegemine. Pole ime, et need, kes võtavad moraali tõsiselt ja püüavad seda reaalsetele probleemidele rakendada, on filosoofide teooriate suhtes kriitilised. Iga moraaliteooria, mis moraali adekvaatselt seletab ja õigustab, peab ratsionaalsuse, erapooletuse ja moraali mõistet eksplitsiitset seletust ning peab eksplitsiitselt tunnistama neid inimloomuse jooni, mis seletavad, miks moraal sisaldab just neid punkte. Ta peab näitama, millistel punktidel on olukorra kirjeldamisel moraalne tähtsus, ning kirjeldama moraaliarutluste protseduure. Moraalile on olemuslik, et moraaliotsustusi saab teha ainult nende kohta, kes ei ole õigustatult teadmatuses selle kohta, missugust käitumist moraal keelab, nõuab, ei julgusta, julgustab ja lubab. Moraalimõiste täielik seletus peab ära näitama ja seletama kõiki teisi moraalile olemuslikke punkte, näiteks seost erapooletusega. Et ükski eelnev moraaliteooria pole ratsionaalsust, erapooletust ja moraali adekvaatselt kirjeldanud, siis nad ka ei seleta ega õigusta moraali adekvaatselt. Gert on nüüd mõistnud, et moraali ei saa seletada ega õigustada ilma selle adekvaatse kirjelduseta. Siiski esitab ta siin moraali selgemalt ja täpsemalt samal ajal katsega seda õigustada. (Raamatus "Common Morality" ta teeb teisiti.) Teadmine, mis moraal on, on teadmine, kuidas teha vastuvõetavaid moraaliotsuseid ja otsustusi. Moraalireegleid õigustades sõnastab ta neid täpsemalt ning sõnastab ka kaheastmelise protseduuri nende rikkumise õigustamiseks. Ta ei tekita moraaliteooriast uut moraalisüsteemi, vaid sõnastab tavamoraalisüsteemi moraaliteooria valguses täpsemalt. Kui moraali loomust on kirjeldatud ja on näidatud selle lähedast seost inimloomusega, siis loodab Gert näidata, et kõik ratsionaalsed inimesed, kes kasutavad ainult uskumusi, mida jagavad kõik teised ratsionaalsed inimesed, ja tahavad nendega üksmeelele jõuda, pooldaksid moraalisüsteemi võtmist universaalseks juhiseks. Nii et Gertil on ahvatlev mõelda, et ta alustab inimloomuse, sealhulgas ratsionaalsuse, ekslikkuse ja haavatavuse kirjeldusest ning tuletab käitumiskoodeksi, mille võtmist igaühe käitumisjuhiseks kõik ratsionaalsed inimesed pooldaksid. Aga ta ei tee seda, sest seda saaks pidada moraali õigustamiseks ainult juhul, kui õigustatav moraalisüsteem oleks peaaegu identne sellega, mida praegu implitsiitselt kasutatakse. Ja kui loodud süsteem tavasüsteemist oluliselt lahkneks, siis see räägiks loodud süsteemi adekvaatsuse vastu ning lõpuks aluseks oleva moraaliteooria adekvaatsuse vastu. Utilitarismiga ongi nii juhtunud. Lähtekohaks peab olema tavamoraal. Gert ei väida praegu, et see on õigustatav, vaid et selle õigustatavust tuleb uskuda. Tõepoolest, see, mis mõnede sõnul on moraal, ei ole õigustatav. Aga hoolikal uurimisel selgub, et tavamoraal on palju keerulisem, kui peaaegu kõik on arvanud. Ja kuigi paljud moraalivead on olnud levinud, saab näidata, et kõik need on moraalisüsteemi kui tervikuga vastuolus. Gerti moraaliteooria näitab, et tavamoraal on õigustatud, st kõik ratsionaalsed inimesed, kes tahavad kokkuleppele jõuda ja kellel on teatud uskumused, pooldaksid selle omaksvõtmist. Tavamoraali kirjeldamisest ja õigustamisest piisab, et näidata, et moraal on universaalne, ja lükata konklusiivselt ümber kõik tõsised moraalinihilismi, moraalirelativismi ja moraaliskeptitsismi vormid. Äris, õiguses, meditsiinis, teaduses ja teistes eluvaldkondades tekkivatele moraaliprobleemidele rakendatakse moraali, mitte moraaliteooriat. Moraaliteooria on kasulik sellepärast, et ta esitab moraali eksplitsiitselt, nii et seda saab rakendada uutes ja keerulistes olukordades. Moraaliteoorial on väga tähtis seletada, miks moraal ei anna vaieldavatel juhtudel mingit kindlat lahendust. Tunnistamine, et enamiku vaieldavate probleemide puhul ei ole ühte õiget vastust, võib ära hoida oponentide pidamise moraalselt rikututeks. See teeks kergemaks kompromissi tegemise, kartmata moraalsest aususest lahti ütlemist. Näidates, et tavamoraal on õigustatud, saab moraaliteooria õigustada moraali kasutamist poliitikate, tegude ja otsustuste valimiseks. Nii on moraaliteoorial ka praktilised järelmid. Need on primaarselt kaudsed. Moraal ise seletab moraaliotsuseid ja -otsustusi.