cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Mäesuusatamine 1960. aasta taliolümpiamängudel
Kiirlaskumine
Finaal: 22. veebruar Osavõtjaid: 63 Olümpiavõitja 1956: Toni Sailer, Austria Ametlikud tulemused <br style="clear:both;" />
Alpi kahevõistlus
Finaal: ? Osavõtjaid: Maailmameister 1958: Toni Sailer, Austria Ametlikud tulemused Alpi kahevõistluses võisteldi ainult MM-tiitlile. <br style="clear:both;" />
Slaalom
Finaal: 26. veebruar Osavõtjaid: 43 Olümpiavõitja 1956: Renée Colliard, Šveits Ametlikud tulemused <br style="clear:both;" />
Kiirlaskumine
Finaal: 20. veebruar Osavõtjaid: 42 Olümpiavõitja 1956: Madeleine Berthod, Šveits Ametlikud tulemused <br style="clear:both;" />
Alpi kahevõistlus
Finaal: ? Osavõtjaid: Maailmameister 1958: Frieda Dänzer, Šveits Ametlikud tulemused Alpi kahevõistluses võisteldi ainult MM-tiitlile. <br style="clear:both;" />
Medalid OM-i arvestuses
<br style="clear:both;" />
Medalid MM-i arvestuses
<br style="clear:both;" />
Kompost
pisi|Kompost pisi|Õõnsast palginotist valmistatud komposter Kompost (ladina keeles compositus) on orgaanilise aine aeroobsel lagunemisel (kompostimisel) tekkiv ebameeldiva lõhnata, huumuserikkas ja stabiilne lõppsaadus. Kompost on looduslik väetis.
Orgaaniliste ainete lagundamist viivad peamiselt läbi mikroorganismid (mesofiilsed ja termofiilsed bakterid), aga ka mitmed seened. Lagunemisprotsesside alguses madalatel temperatuuridel osalevad protsessis ka väga paljud makroorganismid: herilased, sipelgad, ümarussid, kakandid, vihmaussid, liblikate röövikud jne.
Komposti valmistamise lähteained
Peamised lähteained komposti valmistamiseks on:
Komposti kasutamine
Kompost on toitaineterikas, seega seda on võimalik kasutada väetisena ja mulla omaduste parandajana. Selle tagajärjel toimub väärtuslikke ressursside ringlussevõtt ning paranevad mulla füüsikalised ja keemilised omadused: toitainete sisaldus, mikrobioloogiline aktiivsus, mulla koostis, neeldumismahtuvus. Lisaks sellele alaneb kunstväetiste tootmise vajadus, mis on omakorda energiakulukas tegevus.
Samas saab komposti kasutada uuristuse tõrjeks, karjääride, tööstusmaastike ja vanade sõjaväelinnakute korrastamisel ning vanade prügilate katmisel.
Kompostisegu küpsuse hindamine
Valmiskompost on peaaegu must ning selle hoidmisel ei teki halba haisu. Samas ainult nende näitajate järgi ei saa komposti küpsust hinnata. Valmiskompostis ei tohi olla tõvestavaid mikroorganisme, raskmetalle, kahjulikke mikroelemente, mürgiseid ühendeid ega umbrohuseemneid. Vaatamata sellele, et orgaanilistest jäätmetest saadud komposte kasutatakse juba ammu, puudub veel siiani üldtunnustatud parameeter komposti küpsuse ja stabiilsuse hindamiseks.
Tavaliselt komposti küpsuse taset arvutatakse maksimaalse isesoojenemistemperatuuri kaudu, mida mõõdetakse hermeetiliselt suletud anumas. Selle meetodiga ei ole võimalik hinnata komposti küpsust laboratoorsetes tingimustes, kuna testi jaoks on vaja palju materjali. Teine üldtunnustatud ja standardiseeritud meetod on hingamisaktiivsuse mõõtmine 96 tunni vältel. See meetod nõuab tunduvalt vähem materjali ning seega on laboratoorsete tingimuste jaoks sobivam.
Laialdaselt kasutatakse ka taimeseemnete idanevuse indeksit (GI), mis põhineb fütotoksilisuse testidel. Testi käigus hinnatakse kuidas komposti vedelik mõjub seemnete kasvule (pikkus ja idanevuse protsent). Juhul, kui GI indeks on madalam kui 100%, viitab see fütotoksiliste ühendite olemasolu võimalikkusele. Komposti küpsust hinnatakse sageli ka süsiniku ja lämmastiku suhte järgi. Valmiskomposti C/N suhe peab olema umbes 10/1. Kompostimassi küpsuse ja kvaliteedi hindamiseks kasutatakse ka pH mõõtmist. Valmiskompostil pH tase on 7–8.
Gilles Deleuze
Gilles Deleuze [žill delööz] (18. jaanuar 1925 – 4. november 1995) oli prantsuse filosoof, kes on tuntud oma empiristliku immanentsuse filosoofia poolest.
Oma tuntumad raamatud – "Anti-Oidipus" ja "Tuhat platood", ühise alapealkirjaga "Kapitalism ja skisofreenia" – kirjutas ta kahasse Félix Guattariga, lisaks palju mõjukaid töid filosoofia, kirjanduse, filmi, arhitektuuri, poliitika ja kunsti teemadel.
Elukäik
Deleuze sündis Pariisis. Tema isa oli insener. Suurema osa oma elust veetis ta Pariisis, lahkudes sealt nooruses vaid paaril korral. Teise maailmasõja ajal elas ta Normandias, kus luges õpetaja soovitusel Gide'i ja Baudelaire'i. Hiljem viitas ta oma tollasele õpetajale kui esimesele positiivsele kogemusele akadeemilises vallas. Pärast aastat Normandias jätkas ta õpinguid Pariisis Lycée Carnot's ning prestiižikas Henri IV koolis aastasel ettevalmistuskursusel. 1944–1948 õppis Sorbonne'is filosoofiat, käies tihedalt läbi teiste seas Michel Butori, Michel Tournier' ja François Châtelet'ga. Tema õpetajate seas olid Ferdinand Alquié (Descartesi ja sürrealismi filosoofia ekspert), Georges Canguilhem (Michel Foucault' üks juhendajaid) ning Jean Hyppolite (Hegeli filosoofia ekspert). Sarnaselt teiste sõjajärgsete üliõpilastega köitsid teda Hyppolite'i hegelianismi asemel hoopis Jean-Paul Sartre'i jmt autorite tööd.
Järgnes tüüpiline akadeemiline karjäär. 1957. aastani õpetas Deleuze lütseumides, seejärel siirdus ta Sorbonne'i. 1953 avaldas esimese teose "Empirism ja subjektiivsus", mis käsitles David Hume'i filosoofiat. Nagu enamik tema ajastu filosoofe, eriti aga tema õpetaja Canguilhem, oli Deleuze huvitatud ratsionalismi ja essentsialismi kriitikast. Siit ka tema lähtetööde teatav sarnasus Michel Serres'i ja Gaston Bachelardi töödega. Siiski ei liitunud Deleuze paljude prantsuse sõjajärgseid intellektuaale haaranud vaimustusega kommunismi, fenomenoloogia ega strukturalismi suhtes.
1956 abiellus Gilles Deleuze Denise Paul 'Fanny' Grandjouaniga, D.H. Lawrence'ile keskendunud tõlkijaga.
1960ndail toimus suur muutus. 1960–1964 töötas ta Centre National de Recherche Scientifique'is. 1962 avaldas "Nietzsche ja filosoofia". Samal ajal sai alguse tema pikaajaline sõprus Michel Foucault'ga. 1964–1969 töötas Deleuze professorina Lyoni Ülikoolis, seejärel võttis Foucault' soovitusel vastu professori ametikoha Vincennes'is, Pariisi VIII Ülikoolis. Saatuslikul 1968. aastal esitas ta oma doktoritöö "Différence et répétition" ("Erinevus ja kordus") ning uurimuse "Spinoza ja väljenduse probleemid" ("Spinoza et le problems de l'expression"). Deleuze'i töö osutus väga viljakaks 1968. aasta mais toimunud tudengimässude seletamisel. Tema töödest sai esimesi katseid mõista tollaseid proteste ja nende tähendust filosoofia tasandil.
1969. aastast kuni pensionile minekuni 1987 töötas Deleuze Vincennes'is, eksperimentaalses koolis, mis kutsuti ellu haridusreformi katselavana. See tõmbas ligi arvukalt andekaid õpetlasi, teiste seas õpetas seal korraks ka Michel Foucault. Siin sai alguse tema tutvus Félix Guattariga, kellega koostöös valmisid äärmiselt mõjuka "Kapitalism ja skisofreenia" kaks köidet.
Juba 1960. aastate lõpul alanud tuberkuloos süvenes ja 4. novembril 1995 võttis Deleuze endalt elu, hüpates alla oma Pariisi korteri aknast.
"Ce sont les organismes qui meurent, pas la vie" – "Surevad organismid, mitte elu."
Filosoofia
Deleuze kasvas välja pikast kontinentaalfilosoofide liinist, kelle eesmärgiks oli viia essentsialism (Baruch Spinoza, Friedrich Nietzsche) välja tasakaalust. Igaühel neist oli pakkuda oma asendus sellele. Deleuze'i jaoks oli selleks Kõik-üks, ehk totaalsus. See totaalsus laieneb meie füüsilise universumi ja selle võimalikkuse tingimuste piirideni. Selline põhieeldus tundub pärinevat Platonilt – tema ideede maailma teooriast ning mõistetava ja tajutava eristusest. Deleuze tegeleb platonismi ümberpööramisega. Seda tehes püüab ta anda eesõigust füüsilisele maailmale, kõigutades ideaalide 'ideed'. Platoni järgi on need ideaalid tegelikud ning muutumatud. Enamgi veel. Kui need laskuvad füüsilisse tegelikkusse, on nende füüsiline väljendus alati ebatäiuslik. Deleuze nägi selles halvasti sõnastatud tegelikku virtuaalset maailma (tema ideede maailma). Deleuze'ile on mistahes aktualiseerumine (tegelikuks füüsiliseks ja vaadeldavaks saamine) virtuaalsuste võrgustik, mille vastasmõjud on loomuldasa ebatäiuslikud. See ebatäiuslikkus tekitab probleeme ehk alasid, milles järgmine aktualiseerumine lubab veel ühel virtuaalsusel lõikuda eelmistega.
Moraalsel ja poliitilisel tasandil lubab see mõte (ning hulk teisi) Deleuze'il tõrjuda fašismi selle makro- (natsionaalsotsialism) ja mikrovormides (sisemine kapitalism). Deleuze uskus, et me peame sallima ja ülistama füüsilise maailma ebapüsivust ja kulgema läbi virtuaalse aktualiseerumiste selmet neid piirata. Neid piirates ja reguleerides piirame ja reguleerime ka elu ja protsesse. See arendus on andnud alust siduda tema filosoofiat anarhismiga.
Sellelt aluselt arendab Deleuze oma karjääri jooksul välja algupärase filosoofia, mille põhialuseks on immanentne erinevus. Oma töödes loob ta "mittehegelianismi" otsides ontoloogilise muutuse põhjusi immanentsest erinevusest. Selle asemel, et toetuda terviklikele olevustele, kes mõjutavad üksteist oma tahtega ning luua reaktsiooni abil sidusust (nagu Deleuze võiks arvata, et Hegel teeb oma dialektikaga, näiteks peremees-ori suhtes), otsib Deleuze filosoofilisilt eelkäijailt kontsepte, mis eristavad sisemist ja välist kausaalsust (põhjuslikkust) ning eelistavad sisemist, või siis võimu, selle rakendusest (implementatsioonist) lahutamata. Nii innustas teda näiteks Henri Bergsoni kestuse (durée) kontsept – keha elamise ja eneseeristuse aeg, ilma viiteta välistele mõjutajatele.
Deleuze'i käsitlust võimu ja selle tegevuse vahelisest ühtsusest võib näha tema poliitilistes kommentaarides. "Tuhandes platoos" arendavad Deleuze ja Guattari kuningliku teaduse kontsepti (vs. nomaadliku teaduse kontsept). Kuninglik teadus lahutab võimu ja tegevuse ning olemuslikult intellektuaalse töö ja käsitöö. Nomaadlikul teadusel on omad tööjaotused, kuid intellektuaalne ja käsitöö jäävad lõimituks. Seal näeme Marxi varajaste kapitalismi ja eraomandi võõrandumist tekitavate omaduste kriitikate järelkajasid.
Tema tööd on täis ootamatuid viiteid, sageli tsiteerides vähetuntud autoreid. Ta kirjutas raamatuid filmist ("Liikumine-pilt" (1983) "Aeg-pilt" (1985)), maalist (Francis Baconist (1981)), rohkelt kirjandusest – Marcel Proustist (1964), Leopold von Sacher-Masochist (1969), Franz Kafkast (1975). Lühemaid tekste on ta avaldanud selliseist autoreist, nagu F. Scott Fitzgerald, Herman Melville, Samuel Beckett, Antonin Artaud, Heinrich von Kleist ja Fjodor Dostojevski. Nendega ei ehita ta üles kunstifilosoofiat, vaid esitab filosoofilisi probleeme, luues nende abil uusi filosoofilisi kontsepte. Raamatus "Mis on filosoofia" ütlevad Deleuze ja Guattari: "(Filosoofid) ei tohi enam võtta kontsepte vastu kingitustena, et neid pelgalt puhastada ja poleerida. Nad peavad need esmalt looma, esitama ja muutma need veenvaiks." Kontseptid on aktiivsed ja mõjutavad, mitte ei ole ideede sisu tähistajad.
Siin peegeldub Deleuze'i arusaamist mõttest. Selle asemel, et võtta 'idee', kui elatud aktiivsuse võõrandumine või transtsendents, võtab Deleuze "kontsepti", kui määramatuse antud asjade vahel – katkestused olemiste vahel, mis teevad võimalikuks nende muutumise ja põhjusliku vastastikuse lõikumise. Deleuze nõuab, et filosoofia, selle asemel, et püstitada transtsendentseid ideid, peab lähenema mõelda üritava immanentsetele tingimustele. Mõte peab looma liikumist ja tagajärgi. Kontsept toodab asjade vahele uusi sidemeid, ületades nendevahelisi virtuaalseid määramatusi. Seega võime Deleuze'i ja tema eelkäijate Spinoza ja Nietzsche filosoofiat nimetada puhta jaatuse filosoofiateks: mitte mingil juhul ei esine Hegeli mõttes "eitust", mitte mingil juhul ei esine maailmas mingit tõelist negatiivset transtsendentsust või transtsendentsust läbi "abstraktsiooni". Isegi mitte inimeste mõtteis.
Teosed
Gilles Deleuze'i teoseid:
Koos Félix Guattariga:
Muu
Claire Parnet intervjuud Gilles Deleuze'iga "L'abécédaire de Gilles Deleuze" / "Gilles Deleuze'i tähestik", esmakordselt eetris sügisel 1995 kanalil ARTE.
Kümnekroonine meenemünt (2008)
See puhtast hõbedast 10-kroonine meenemünt on pühendatud Eesti Vabariigi 90. aastapäevale. Samasse komplekti kuulub ka saja- ja viiekümnekroonine meenemünt.
Iga münt on plastkapslis, mis omakorda on spetsiaalses karbis, ning iga mündiga käib kaasas sertifikaat, millel on mündi number. Ühe mündi hind Eesti Panga muuseumis on 300 krooni.
Mündi on verminud Soome Rahapaja (Mint of Finland Ltd) Proof kvaliteediga.
Kujundus
Mündi on kujundatud Heino Prunsvelt, see kaalub 28,28 grammi ning selle diameeter on 38,61 mm. Mündi serv on sile, kuid sellel on (ühe korra) kiri sulami tähisega "Ag 999".
Avers
Mündi esiküljel on Eesti Vabariigi suur riigivapp, kiri "EESTI VABARIIK" ning vermimise aasta "2008".
Revers
Mündi tagaküljel on Eduard Wiiralti gravüüril "Viljandi maastik" kujutatud tamm ja nimiväärtus "10 KROONI".
Sertifikaat
Iga mündiga käib kaasas sertifikaat mille ühel küljel on mündi spetsifikatsioon ja teisel küljel Eesti Panga presidendi Andres Lipstoki pühendus eesti ja inglise keeles. Pühenduse eestikeelne tekst on: Üheksakümmend aastat tagasi, 24 veebruaril 1918, avaldati Tallinnas iseseisvusmanifest "Manifest kõigile Eestimaa rahvastele", millega kuulutati välja Eesti Vabariik: <i> "Eestimaa, ajaloolistes ja etnograafilistes piirides, kuulutatakse tänasest peale iseseisvaks demokraatlikuks riigiks."</i> Manifesti andis välja Eesti Maapäeva Vanemate Nõukogu nimel Eesti Päästekomitee. 28. novembril 1918 algas Eesti Vabadussõda, mis lõppes rahulepingu allakirjutamisega Eesti ja Nõukogude Venemaa vahel 2. veebruaril 1920. Eesti Vabariigi iseseisvus katkes 1940. aastal, mil riik okupeeriti ja seejärel inkorporeeriti Nõukogude Liidu koosseisu. Eesti Vabariigi iseseisvus taastati 20. augustil 1991. Eesti Vabariigi 90. aastapäeva tähistamiseks on Eesti Pank lasknud käibele kolm meenemünti: 10-kroonise hõbemündi, 50-kroonise kuldmündi ja 100-kroonise plaatinamündi. 10-kroonise hõbemündi reversil on kujutatud tamme, mida kutsutakse Eduard Wiiralti gravüüri "Viljandi maastik" järgi Wiiralti tammeks. Reversil on ka nimiväärtus "10 KROONI". Mündi aversil on Eesti Vabariigi vapp, tekst "EESTI VABARIIK" ja aasta 2008. Mündi servale on vermitud sulami tähis Ag 999. Hõbemündi on kujundanud Heino Prunsvelt ja verminud Soome Rahapaja (Mint of Finland Ltd).
2011. aasta Vormel 1 hooaeg
pisi|Maailmameister [[Sebastian Vettel]] pisi|[[Jenson Button]] pisi|[[Mark Webber]] 2011. aasta Vormel 1 hooaeg oli Vormel 1 maailmameistrivõistluste 62. hooaeg.
Hooaeg algas 27. märtsil 2011 Austraalias ja lõppes 27. novembril Brasiilias.
Esialgu pidi hooaeg algama 13. märtsil Bahreinis, kuid valitsusvastaste meeleavalduste tõttu otsustasid korraldajad selle etapi ära jätta.
Uue võistluskohana lisandus Jaypee ringrada Indias.
Uute sõitjatena alustasid hooaega Sergio Pérez Sauberi, Pastor Maldonado Williamsi, Jérôme d'Ambrosio Virgini ja Paul di Resta Force India meeskonnas.
Bridgestone'i asemel hakkas rehve tarnima Pirelli.
Hispania Racing vahetas alates Suurbritannia GP-st Narain Karthikeyani Daniel Ricciardo vastu, kes sõitis kõik ülejäänud etapid, välja arvatud India GP, millel osales Karthikeyan.
Team Lotuse meeskonnas asendas Jarno Trullit Saksa GP-l Karun Chandhok.
Maailmameistriks tuli teist korda järjest Red Bulli sõitja Sebastian Vettel, kes kindlustas tiitli 9. oktoobril peetud Jaapani GP-l. Nädal hiljem kindlustas Red Bull Racing endale konstruktorite tiitli.
Hooajal püstitatud rekordid
Eelmise ühe hooaja punktirekordi (256 punkti 2010. aastal) ületas neli sõitjat: Sebastian Vettel kogus 392, Jenson Button 270, Mark Webber 259 ja Fernando Alonso 257 punkti.
Red Bull Racing võitis 19 etapil 18 kvalifikatsiooni. Senine rekord oli 4 korral saavutatud 15 kvalifikatsioonivõitu 16 etapist. Ühtlasi saavutas Red Bull keskmiselt 34,21 punkti etapil, eelmine rekord oli Red Bulli aasta varem püstitatud 26,21 punkti etapil.
2011. aasta Euroopa Grand Prix'l lõpetasid kõik 24 startinut. Senine rekord oli püstitatud 2005. aasta Itaalia Grand Prix'l, kui lõpetasid kõik 20 startinut. Ühelgi etapil pole varem 24 võistlejat lõpetanud.
2011. aasta Ungari Grand Prix sõideti keerulistes tingimustes: kord oli rada märg, siis kuivas, siis sadas uuesti vihma ja kuivas uuesti. Kokku tegid sõitjad 88 boksipeatust, mis on kõigi aegade rekord.
2011. aasta Kanada Grand Prix sõideti rängas vihmas. Etapi võitis Jenson Button keskmise kiirusega 74,844 km/h, mis on võitja kõigi aegade aeglaseim kiirus. Kokku kestis see etapp 4 tundi, 4 minutit ja 39,537 sekundit, mis on kõigi aegade kõige kauem kestnud GP-etapp. Kokku käis ohutusauto sel etapil rajal 6 korda, mis on samuti rekord. Button käis boksis 6 korda ja kunagi varem pole võitja nii palju boksipeatusi teinud.
2011. aasta India Grand Prix'l võitis Sebastian Vettel kvalifikatsiooni, juhtis kogu sõidu algusest lõpuni ja saavutas kiireima ringi. Ta oli noorim, kes mõne etapi sedasi võitnud: 24 aastat ja 119 päeva vana.
2011. aasta Itaalia Grand Prix oli enneolematu selle poolest, et esimesed viis kohta läksid maailmameistritele: võitis Sebastian Vettel, järgnesid Jenson Button, Fernando Alonso, Lewis Hamilton ja Michael Schumacher.
Sebastian Vettel püstitas 15 võiduga ühel hooajal saadud kvalifikatsioonivõitude rekordi. Eelmine rekord kuulus Nigel Mansellile, kes 1992 võitis 14 etappi 16-st. 18 etapil 19-st startis Vettel esimesest reast, ületades sellega Ayrton Senna, Alain Prosti ja Damon Hilli rekordi, kes kõik suutnud ühel aastal kõigil 16 etapil esireast startida. Vettel lõpetas 17 etapil poodiumil, korrates sellega Michael Schumacheri rekordit, ainult Schumacher lõpetas 2002. aastal kõik etapid poodiumil. Vettel juhtis hooajal 739 ringi – jälle rekord. Igal etapil juhtis Vettel vähemalt ühe ringi – seegi on rekord. Ta jõudis teise MM-tiitlini 24 aasta ja 98 päeva vanuselt – nooremana pole seda keegi suutnud. Teise koha saanud Jenson Buttonit edestas ta 122 punktiga, mis on kõigi aegade suurim vahe MM-i esimese ja teise koha vahel.
Brasiillase Rubens Barrichello jaoks oli see 19. hooaeg Vormel 1 sarjas. Ta purustas seni kehtinud Graham Hilli rekordi (18 hooaega). Barrichello parandas oma nimel olevaid osaletud GP-etappide rekordit (326) ja GP-startide rekordit (322).
Michael Schumacher parandas enda nimel olevaid rekordeid: ta on kogunud 1517 punkti ja lõpetanud 213 etappi punktikohal.
Nico Rosberg on kogunud 306½ punkti ilma ühtegi etappi võitmata.
Vettel, Webber ja Alonso lõpetasid 18 etapil 19-st. Seda on tehtud varemgi ja 2008. aastal lõpetas Heidfeld 18 etapil 18-st.
Lewis Hamilton püstitas kaks rekordit. Ta on osalenud 90 etapil, kõigil sama võistkonna (McLaren) eest. Samuti sai ta hooajal rekordilised 7 karistust.
Virgin Racing ja Hispania Racing on mõlemad osalenud 38 etapil ainsatki punkti saamata. Nendest meeskondadest, kes pole ühtki punkti saanud, pole ükski kolmas nii paljudel etappidel osalenud.
Tulemused
Sorteerimiseks klõpsa noolekestele veeru päises
1 – Austraalia, 2 – Malaisia, 3 – Hiina, 4 – Türgi, 5 – Hispaania, 6 – Monaco, 7 – Kanada, 8 – Euroopa, 9 – Suurbritannia, 10 – Saksamaa, 11 – Ungari, 12 – Belgia, 13 – Itaalia, 14 – Singapur, 15 – Jaapan, 16 – Lõuna-Korea, 17 – India, 18 – Abu Dhabi, 19 – Brasiilia
Päevaleht (1905)
Päevaleht oli ajaleht, mis ilmus 1905–1940 Eestis. Ajalehe esimene number ilmus 29. detsembril (vkj 16. detsembril) 1905 Tallinnas.
Likvideerimine
Nõukogude võimu tulles ilmus Päevaleht regulaarselt viimast korda 26. juulil 1940.
Päevalehelt natsionaliseeritud varad anti üle ELKNÜ Keskkomitee häälekandjale Noorte Hääl (ilmus aastatel 1940–1941 ja 1944–1990). Noorte Hääle esimene number ilmus 18. septembril 1940.
Kui Saksa väed jõudsid 1941. aasta augustis Tallinna, üritati uuesti välja anda ka Päevalehte. Kuid 29. augustil välja antud lehenumber jäi ka viimaseks. Kohe järgmisel päeval keelati ajalehe väljaandmine ähvardusega see konfiskeerida ja toimetaja vangistada.
1. veebruaril 1990 hakkas ajaleht Noorte Hääl ilmuma nimega Päevaleht.
Erüsiipel
Erüsiipel (ladina keeles erysipelas; vanakreeka sõnast ἐρυσίπελας (tõenäoliselt algselt 'punane nahk'; murdekeeles eliting, Tartu ja Võru murdes pahus)) ehk roos on enamasti streptokokkidest põhjustatud nahapõletik, mis lähtub väikestest infitseerunud haavadest ja mädapõletikukolletest.
Bakterid (streptokokid) satuvad naha või limaskesta vigastuse kaudu lümfiteedesse.
Haigus algab külmavärinate, palaviku ja peavaluga. Nakatunud kohale tekib teravalt piiritletud punetus ja turse, mille kohal nahk on sile ja läikiv. Nakatunud koht on väga valulik.
Erüsiipel tekib tavaliselt näole, kehatüvele või jalgadele.
ESL (eSport)
ESL (varem Electronic Sports League) on espordi organisaator ning produktsioonifirma, mis produtseerib ülemaailmseid videomängude võistlusi. Ülekanded on nähtavad Twitchi vahendusel
Saksi valla vapp
thumb|Saksi vald vapp.
Saksi valla vapp on Lääne-Viru maakonnas asunud endise Eesti haldusüksuse Saksi valla vapp.
Vapi kirjeldus
Kaldjaotusega sinisel kilbil on ülemisest vasakust nurgast lähtuv hõbedasest, sinisest ja kuldsest ühelaiusest vardast koosnev lainelõikeline põiktala.
Mõttetegevus
Mõttetegevus on Georgi Štšedrovitski järgi intellektuaalsete ja kommunikatiivsete protsesside kompleks. See mõiste on võetud kasutusele metodoloogias sotsiaalse sfääri nähtuste tunnetusprotsessi kirjeldamiseks.
Mõttetegevuse baaselemendiks on kahe osaleja – mõtte genereerija (ütleja) ja mõtte vastuvõtja (arusaaja) vaheline ühesuunaline protsess. Reaalses suhtluses, näiteks dialoogis, toimub pidev osalusrollide vaheldumine. Rollide vaheldumine toimub sageli ka monoloogis, lektor (või isegi diktaator) peab ajuti asuma arusaaja positsiooni, et mõista, millist toimet tema äsjane sõnum vastuvõtjale avaldas, et formuleerida adekvaatne järgmine sõnum. Grupis korraldatav mõttetegevus areneb dünaamilises ja keerulises osalusrollide vaheldumises.
Mõttetegevuse baasskeem
Mõttetegevuse metodoloogilisel käsitlemisel kasutatakse mõttetegevuse baasskeemi. See kajastab eespoolkirjeldatud mõttetegevuse baaselementi.
Mõttetegevuse baasskeem koosneb kolmest suhteliselt iseseisvast kihist:
Mõttekommunikatsiooni kiht M-K on keskne, see on mõttetegevuses alati olemas, kommunikatsioon mõtleja (ütleja) ja arusaaja vahel toimub ainult selles kihis. Mõtleja (ütleja) saab kasutada mõtte genereerimisel sõnaliste tekstide kõrval ka mõlemaid või ühte kõrvalkihti – nii mõttetegevuse kihist MT pärinevat sotsiaal-kultuurilist elutarkust kui ka puhta mõtlemise kihis M salvestatud tarkust. Samamoodi saab ka arusaaja kasutada vastuvõetava informatsiooni mõistmiseks tuge kas ühest või mõlemast kõrvalkihist.
Mõttekommunikatsiooni kihis M-K ei kehti eristus tõene versus väär, see kiht elab paljude loogikate kokkusaamises, vastuoludes, konfliktides ja problematiseerimises.
Näidatud on kolm põhimõttelist kihti ja rõhutatud kommunikatsiooni toimumist ainult M-K kihis, seest valged mehikesed märgivad refleksioone. Skeemil on näidatud, kuidas baassituatsioonis (mõtleja (ütleja) → arusaaja) on nii mõtlejal kui ka arusaajal võimalik mitu varianti.
Analoogselt on võimalikud ka erinevad arusaajapositsioonid – 4.1, 4.2, 4.3 ja 4.4.
Tuiskliiv
pisi|Lendav liiv [[Californias]] pisi|[[Mustamäe nõlva Lameka piirkond]] Tuiskliiv ehk lendliiv on tuulega leviv luidetesse kogunev liiv.
Seda leidub kõrbeis ja liivaseil rannikuil (Eestis Kloogarannas, Pirital).
Tuvihall
Tuvihall on üks hallidest värvitoonidest, kodutuvi värvi sinaka või lillaka varjundiga hall. Tõlkelaen saksa keelest.
Merriam-Websteri kirjelduse järgi on tuvihall lillaka varjundiga hall, mis on punakam ja heledam kui sookure sulestiku hall, graniithallist heledam, kuid tuhkhallist tugevama tooniga ning punakama ja sügavama tooniga kui tsingi värvus.
Variatsioonid
ISCC-NBS-i värvide tähistamise süsteemi värvinimede käsiraamat "Color: universal language and dictionary of names" määratleb tuvihalli (dove gray) heleda lillakashallina, metstuvihalli (wild pigeon, wild dove grey) kui pruunikashalli.
Pantone värvitoon 15-0000 Dove on soojatooniline keskmine hall, värvitoon 17-1501 Wild Dove on sellest pisut tumedam ja külmem hall ; värvitoon 15-4704 Pigeon on rohekana näiv keskmine hall.
Veebivärv Dove Grey on soojatooniline tumehall.
Sild
Sild on insenertehniline ehitis, mida mööda tee ületab loodusliku või tehisliku takistuse. Enamasti on takistuseks veekogu (jõgi, merelaht, väin) või sügav org. Olemas on palju sillatüüpe, mis kõik täidavad mingit kindlat ülesannet. pisi|Golden Gate sild, San Francisco|364x364px
Primitiivsed sillad
pisi|3000 aastat vana [[Tarr Stepsi sild Inglismaal]] Esimesed sillad olid looduslikud – näitena võib tuua üle oja varisenud puu, mida mööda inimene sai teisele kaldale. Esimesed inimeste rajatud sillad olid primitiivsed, need kujutasid endast loodusmaterjalidest, puidust ja kivist laotud algelisi sildu, näiteks puupurded või kivihunnikuile toetuvad kiviplaadid. Somerseti krahvkonnas Inglismaal asuv 55 meetri pikkune, 17 avaga Tarr Stepsi kiviplaatsild arvatakse olevat 3000 aastat vana. Kivitahvlid kaaluvad 1–2 tonni ja asuvad meetrijagu üle tavalise veetaseme. Suurim plaat on üle 2,4 meetri pikk ja 1,5 meetrit lai.
Idee kasutada paindlikke taimse päritoluga tõmbeelemente jõgede ja kurude ületamiseks tekkis arvatavasti juba inimkonna koidikul. On arvatud, et 4000 aastat tagasi ehitati primitiivseid rippsildu Hiinas, Indias ja mujalgi. Rippsildade kandeelementideks said köied, mis punuti taimede (näiteks liaani) kiust. Ka bambus leidis Hiinas ja Indias kasutuse rippsildade ehitamisel.
Tõenäoliselt kõige varasem primitiivsete ujuksildade, samuti konsoolsildade kasutuselevõtt toimus Hiinas umbes 2000 eKr.
Sillatüübid
Sildu võib liigitada selle järgi, kuidas pinge, kokkusurumine, painutamine, väändumine ja nihkumine nende struktuuri kaudu jaotub. Enamik sildu kasutab mingil määral neid kõiki, kuid enamjaolt on üks jõuliik domineeriv. Jõudude ja momentide lahusus on reeglina üsna selge. Ripp- või trosssillal on pinge all olevad elemendid kuju ja paigutuse poolest silmapaistvad. Muudel juhtudel võib jõud jaotada suure hulga liikmete vahel, näiteks nagu sõrestikus.
Kaarsild
vasakul|pisi|Kaarsild
Kaarsild on sild, mis kasutab raskuse kandmiseks kaart. Kaarele mõjuv jõud suunatakse kaare haarade kaudu maasse. Sillatekk ei pea kaarsillal olema kaarekujuline, samas võib sillatekk olla kaarekujuline näiteks talasillal.
Üks kuulsamaid Eesti kaarsildu on Tartu kaarsild (tuntud ka kui Jalakäijate sild ja Betoonsild). pisi|Tartu kaarsild, mis ületab Emajõge Maailma pikim kaarsild on Lupu sild Shanghais peasildeavaga 550 meetrit.
Talasild
vasakul|pisi|Talasild Talasild on sild, mille korral raskust kandvad talad (sillatekk) toetuvad kahe otspunktiga tugedele. Talasillad on nüüdisaja sillaehituses tavalisimad.
Kõige lihtsam talasild on purre, mis võib sisuliselt olla üle takistuse (jõe, kuristiku) asetatud laud või palk. Pikemad talasillad on jaotatud osadeks, igal talal oma toetuspunktid.
Maailma pikim talasild on Pontchartrain Causeway Ameerika Ühendriikides Louisiana lõunaosas 38,35 km ja laiusega 17 m.
pisi|Lake Pontchartrain Causeway sild, USA
Rippsild
vasakul|pisi|Rippsild Rippsild on sillatüüp, mille puhul sillatekk (silla liiklust kandev osa) ripub.
Rippsilla puhul kasutatakse trossi (või kette, algselt ka nööri), mis on tõmmatud üle takistuse (jõe, kuristiku) pinge alla ning otstest ankurdatud maasse. Selle kõrval leidub ka vähekasutatud iseankurduvaid rippsildu, mille puhul peatrossid ankurdatakse peatalade külge.
Rippsilla eelisteks on võimalus ehitada väga pikk sild, silla all säilib veeliiklus ning konstrueerimine ja ehitamine on suhteliselt lihtne – ehituse ajaks pole vaja oluliselt lisatoestust, mistõttu saab rippsilla ehitada näiteks üle sügavate kuristike, kus alt toestamise võimalus puudub.
Puudustena saab välja tuua rippsilla vähese jäikuse, mis teeb ta ekstreemsetes ilmaoludes ohtlikuks ning rippsillale mõjuv jõud seda ületavast liiklusest ei ole tasakaalustatud, mistõttu ei sobi rippsild näiteks rongiliikluseks.
Maailma pikim rippsild on 3909 m pikk Akashi Kaikyō sild Jaapanis.
Kandesõrestiksild
Üks pikematest kandesõrestiksildatest on 400 m pikk Ikitsuki sild, mis asub Jaapanis ja ühendab Ikitsuki Hirado saarega.
Vierendeeli sild
vasakul|pisi|Vierendeeli sild
Vierendeeli sild on sild, mille peakandjaks on Vierendeeli sõrestik.
Arthur Vierendeeli järgi nime saanud sillatüüpi on ehitatud peamiselt väljaspool Belgiat, sest selliste sildade metallikulu on suur ja nende inseneriarvutused enne arvutite kasutuselevõttu olid tülikad. Sellegipoolest neid ehitati ka Belgias, vahel olid sellise tarinduse valiku põhjuseks esteetilisted kaalutlused.
Esimene sild, mis Vierendeeli projekti järgi ehitati, oli 1902. aastal Avelgemi rajatud 42-meetrise sildeavaga Waterhoeki sild üle Schelde jõe. Sild sai kannatada mõlemas maailmasõjas. 1947. aastal võeti vastu otsus sild taastada kaarsillana.
Hilisemal ajal tema kavandatud sildadest on paljud säilinud ja rekonstrueeritud, sealhulgas tänaseni kasutusel olevad raudteesillad: 1922. aastal Ida-Flandrias ehitatud Grammene ja 1942. aastal Brüsselisse rajatud Laekeni raudteesild.
Hiljem on Vierendeeli sildu projekteerinud ka omal ajal tema käe all Leuveni katoliiklikus ülikoolis õppinud insenerid.
Konsoolsild
vasakul|pisi|Konsoolsild pisi|Konsoolsilla tööpõhimõte Konsoolsild on sillatüüp, mis ehitatakse horisontaalselt ulatuvate konsoolide abil.
Tavaliselt kasutatakse kahte vastaskaldal asuvat konsooli, mis eenduvad takistuse (nt jõe) kohale. Konsoolide vabad otsad võivad omavahel kokku puutuda, moodustades ise sillateki, või võivad toetada nende vahel olevat vaba osa või talasilda, tavaliselt sõrestiksilda. Kuna konsooli üks ots peab kangisüsteemi laadselt ehk õla põhimõtet kasutades tasakaalustama konsooli vabale otsale mõjuvaid jõudusid, ehitatakse sinna sageli tornid.
Maailma pikim konsoolsild on Pont de Québec Quebecis Kanadas. Silla kogupikkus on 549 meetrit, kaks 177-meetrise vaba õlaga konsooli toetavad endi vahel 195-meetrist osa. Sild valmis 1919. aastal.
Vantsild
vasakul|pisi|Vantsild Vantsild on selline sillatüüp, mille korral sillatekk ripub otse püloonide külge kinnituvate vantide (kaablite või jäikade tõmbevarraste) küljes.
Vantsild on toimivatelt jõududelt pigem konsoolsilla kui rippsilla moodi, kuigi vahel, loetakse vantsilda välise sarnasuse põhjal rippsilla variandiks. Vantsilla raskust kannavad püloonid, rippsilla raskust peavad kandma ankrud.
Paljud varased rippsillad olid osalt ka vantsillad. Neil ei läinud hästi ja nad ei ole säilinud. 1817 rajati Inglismaale Tweedi jõele Dryburghi sild, mis järgmise aasta jaanuaris jõkke kukkus. Silla konstruktsiooni parandati ja sild taastati, kuid 1838 varises see uuesti kokku. 1824 kukkus Saksamaal jõkke Saale jõel olev ripp-vantsild. Need õnnetused andsid vantsillale halva maine ja kulus aastakümneid, kuni neid jälle ehitama hakati. 1868 valmis Prahas Franz Josephi sild (hävinud), 1873 sama projekti järgi Londonis Alberti sild (säilinud) ja 1883 New Yorgis Brooklyni sild (säilinud).
Vanim säilinud puhtakujuline vantsild asub USA-s Texases Bluff Dale'is ja see avati 1890.
Eesti pikim vantsild on Smuuli viadukt Tallinnas kogupikkusega 380 meetrit, millest 170 meetrit on vantsild ja 200 meetrit viieavaline talasild.
Sildade hooldus
Sildade hinnanguline eluiga varieerub olenevalt asukohast ja materjalist 25–80 aasta vahel, kuid sildade eluiga võib korraliku hoolduse ja rehabilitatsiooni korral küündida üle saja aasta. Silla hooldus koosneb struktuurse terviseseire ja testimise kombinatsioonist. See on reguleeritud riigipõhiste inseneride standarditega ja hõlmab pidevat jälgimist iga kolme kuni kuue kuu tagant, lihtsat katsetamist või ülevaatamist iga kahe kuni kolme aasta tagant ja põhjalikku kontrolli iga kuue kuni kümne aasta tagant. Euroopas on hoolduskulud märkimisväärsed ja mõnes riigis on need kõrgemad kui uue silla hind.
Keevitatud terasildade eluiga saab oluliselt pikendada keevisliigeste järeltöötlusega ja roostevastaste keemiliste ühendite ja värvidega. Selle tulemuseks on potentsiaalne suur kokkuhoid, kasutades olemasolevaid sildu palju kauem kavandatud elueast.
Silla materjalid
Kõige tuntumad sillamaterjalid on teras, betoon, kivi ja asfalt. Vähem kasutatakse rauda, puitu, alumiiniumi ja kummi.
Teras
Terast kasutatakse sildade pealisehitustes paisuvuukide, talade, laagrite, kinnitusvööde, armatuurvarraste, liiklustõkete ja erinevate sõrestike tugevdamiseks. Terasmaterjali kasutatakse põhiliselt koos betooniga, terassõrestikud paigaldatakse betoonisegu sisse, mis loob vastupidavama ja suurema kandevõimega betooni. Armatuurvardad armeeritakse betooni aluskontruktsioonides, paisuvuukides ning ankrupoltides. Teras leiab kasutust ka vaiade ja tugipostide toetamisel.
Betoon pisi|Ihaste sild, Aasta betoonehitis 2015 Betooni kasutatakse silla pealisehitiste osade jaoks, nagu sõiduteed, kõnniteed, äärekivid ja parapetid (liiklustõkkeseinad külgedel). Betooni kasutatakse tugipostide ja - sammaste toestamisel. Betoon leiab laialdast kasutust sillaehituses ning ka tugisammaste aluspindadel, tala tugipunktides, muulidel, esi-, tiiva-, põse-, taga-, ja otsaseintel.
Igal aastal valib Eesti Betooniühing välja aasta betoonehitise ning 2015. aastal osutus selleks Ihaste sild. Betoonarhitektuuri kõverused ja kumerused kogu silla ulatuses koos vaateplatvormide ja trepiga demonstreerivad ehedalt betooni kui struktuurmaterjali eeliseid.
Asfalt
Asfalti kasutatakse sillaehitusel kergelt kuluvatel pindadel. Sõitmiseks kui ka kõndimiseks mõeldud silla pealmised osad kaetakse asfaldiga, suure koormuse tõttu. Põhilisteks kaetavateks pindadeks on metall ning betoon. Asfaldi valamisel kuluvatele pindadele luuakse aluspinnale kaitsekiht.
Puitu kasutatakse põhiliselt liiklustõkete jaoks. Samuti kasutatakse seda ka silla talade, vaiade ning teiste tugipostide materjalina. Puit on pigem kasutusel siis kui luuakse väiksemaid sildu.
Alumiinium
Alumiiniumit kasututatakse sillapiirete valmistamisel.
Kumm
Kummi kui ka sünteetilist kummi kasutatakse silla liikuvatel osadel tihendina.
Kivi oli põhiliseks silla ehitusmaterjaliks varasemal ajal, põhiliselt kasutati seda tugipostide toestamiseks. Eriti leidis see materjal kasutust piirkondades, kus oli põllukivi kergesti kättesaaadav. Tänapäeval kivi eriti ei kasutata, sest selle transport on kulukas.
Raud
Laialdaselt kasutati rauda 1900. aastatel ehitatud silla talades ja sõrestike kandurites. Tänapäeval asendati see terasega, mis on rauast suurema tõmbetugevusega ja vastupidavam.
Erastvere lahing
Erastvere lahing peeti 9. jaanuaril 1702 (vana kalendri järgi 29. detsembril 1701) Rootsi ja Vene tsaaririigi vägede vahel Põlvamaal Erastvere lähedal. Lahing oli esimene venelaste välilahingus saavutatud võit Põhjasõjas.
Eelmäng
1700. aasta veebruaris alaunud Põhjasõja tõttu muutus lahingutandriks ka Eesti. Sama aasta septembris ilmusid Vene väed Eestisse ja asusid piirama Narva linna. Rootsi kuningas Karl XII viis pärast võitu Taani üle oma väliarmee venelaste vastu ja võitis neid Narva lahingus. Karl jäi oma vägedega Laiusele talvekorterisse. Pärast talve lõppu liikus Karl edasi Riia poole ja tungis hiljem Leetu. Pärast Rootsi peavägede Eestist lahkumist jäi maad kaitsma väiksem väliarmee, mida juhatas ooberst Wolmar Anton von Schlippenbach.
pisi|Boriss Šeremetev Vene tsaaririigi ca 25 000 meheline korpus Boriss Šeremetevi juhatusel tungis 1701. aasta detsembris (vkj) üle külmunud Peipsi järve ja osalt ka Irboska kaudu Liivimaale. Wolmar Anton von Schlippenbachi juhitud väliväed oli koondunud Erastvere mõisa piirkonnas. Toimusid väiksemad lahingud Räpina, Rõuge ja Vastse-Kasaritsa piirkonnas.
Venelased tungisid 1702. aastal taas Eestisse ja jõudsid Põlvamaani, kus kohtusid Schlippenbachi väliväega.
Rootsi vägede koosseis lahingu ajal
Erastvere lahingus osalesid järgmised väeosad:
Lahingu käik
Venelased proovisid Rootsi vägesid äkkrünnata ja Erastvere mõisa juures ümber piirata. Rootsi eelpostid siiski nägid neid. 7. jaanuaril oli Harju jalaväerügemendi ülemjuhataja von der Pahlen endale abivägesid palunud, mille peale saadeti sinna ooberstleitnant Borckhusen koos Karjala ratsarügemendiga. Nüüd olid kõik Rootsi väeosad valvel. Siiski naasis Borckhusen oma positsioonilt ja ütles, et venelased, keda nad näinud olid, olid vaid üksikud marodööritsejad. 8. jaanuaril saabus ooberstleitnant Platerile Varbusele sõnum, et venelaste pealetung toimub kindlasti. Plater läks mõne ratsanikuga maad kuulama ja naasis kella üheksaks õhtul, olles välja uurinud vaenlase asukoha.
Schlippenbach saatis Reinhold von Lieweni koos 300 ratsanikuga vaenlasele vastu. Erastverre koondati samal ajal 4 jalaväepataljoni. Lieweni ratsasalk piirati ümber ja Liewen võeti koos teiste ohvitseridega vangi. Venelased tungisid edasi, kuni jõudsid rittmeister Levin Reinhold Frietzcky juhitud Eestimaa aadlilipkonna juurde, kes nad tagasi lõid.
Schlippenbach kogus 1600- kuni 2000-mehelise väe, mis koosnes ühest Skytte rügemendi pataljonist, Lieweni ja Stackelbergi pataljonidest, Eestimaa aadlilipkonnast, Turu ja Karjala ratsarügementidest ning Erik Gustav Stenbocki tragunitest, lisaks oli tal 6 kahurit.
See vägi kohtus Erastvere küla lähedal vaenlase eelväega, kelle nad taganema ajasid, kuid kui vaenlased aina abivägesid said, pidid rootslased kahurite juurde tagasi minema. Kui vaenlane neile järgnes, löödi ta teist korda taganema. Siiski otsustas Schlippenbach Johan Herman von Campenhauseni rügemendi ning veel varjus olevate Karjala ratsarügemendi ja Stenbocki tragunitega Erastvere poole taganeda. Rootslaste jalavägi eksis aga teelt ja ratsavägi moodustas üksinda järelväe, mis aga venelaste poolt ümber piirati. Eelväel õnnestus aga välja murda, kui major Joachim Friedrich von Liewen koos aadlilipkonna ratsameestega neile appi tuli. Vaenlaste surve aga suurenes ja Rootsi üksustel ei olnud võimalust puhata.
Samal ajal olid Hans Heinrich von Lieweni üksused kahurite juurde ja Stackelbergi sõdurid ühe risttee juurde koondunud. Nendel positsioonidel said taganevad üksused end korrastada ja uueks venelaste rünnakuks valmistuda. Vaenlaste rünnak tuli ja võitlus oli tasavägine, kuni kohale jõudis venelaste kahurivägi, mis tekitas rootslastele suurt kahju. Schlippenbach otsustas taganeda, moodustades jalaväest ja kahuritest eelväe ja jättes ratsaväe kaitseks. Kuigi Stenbocki (kes oli kolm korda haavata saanud) tragunid major Horni juhtimisel näitasid üles suurt vaprust, sattus ratsavägi paanikasse ja põgenes. Wachtmeister ja Schlippenbach proovisid ratsaväes korda luua, kuid see ei õnnestunud, jalavägi ja kahurivägi jäid maha ja hävitati. Liewen ja Stackelberg koos veel mõne sõduri ja ohvitseriga suutsid pääseda.
Öö lähenedes kasutasid Schlippenbach ja Wachtmeister võimalust ning taganesid allesjäänud kahurite, mõnesaja musketäri ja ratsaväelasega Sangaste poole, kus neid ootas Campenhauseni rügement, mis polnud lahingusse ilmunud.
Ka Erastvere mõisas oli lahingutegevus toimunud. Campenhauseni sõdurid olid sinna sisse granaate visanud, ühe venelaste salga hävitanud ja kaks meest vangi võtnud.
Tagajärjed ja kaotused
Lahingus sundis Vene vägi Boriss Šeremetevi juhatusel taanduma Wolmar Anton von Schlippenbachi Rootsi väliväe, kuid taandus ka ise lahingu järel Venemaale Pihkvasse, jätkamata edasist pealetungi Tartu suunal.
Lahinguplatsi-lähedastest valdadest on leitud kääpaid, kuhu on sõdureid maetud.
Pärast kaotust esines lähedalasuvates mõisades talupojarahutusi.
Mili Balakirev
pisi|Mili Balakirev Mili Balakirev (Милий Алексеевич Балакирев, 2. jaanuar 1837 Nižni Novgorod – 29. mai 1910 Peterburi) oli vene pianist ja helilooja.
Mili Balakirevi peamised žanrid olid romantilised orkestri- ja klaveriteosed, kus on kasutatud vene rahvamuusikat.
Mihhail Glinka loominguga puutus ta kokku üsna noorelt. Üks tema varasemaid helitöid on klaverifantaasia Glinka ooperile "Elu tsaari eest".
1868. aastal sai ta Peterburi Tasuta Muusikakooli direktoriks. Balakirev kannatas haigus- ja masendushoogude all ega olnud kuigi viljakas helilooja.
Klaverimuusikast kerkib esile idamaiselt värviküllane klaverifantaasia "Islamei" (1869–1902), mis on mängijale küllaltki keeruline. Just selle oopusega kindlustas Balakirev enesele rahvusvahelise kuulsuse. Ferenc Liszt oli teosest lummatud ja tutvustas seda oma õpilastele.
Xanana Gusmão
6. augustil 2007 nimetas president José Ramos Horta ta peaministrikandidaadiks ja kaks päeva hiljem vannutati ta ametisse. 7. augustil 2007 toimusid peamise opositsioonipartei FRETILIN poolehoidjate vägivaldsed meeleavaldused Gusmão ametisse määramise vastu, sest nad pidasid presidendi otsust ebaseaduslikuks. pisi|vasakul|Xanana Gusmão (2002)
1999. aastal pälvis ta Sahharovi auhinna.
11. veebruaril 2008 tulistasid mässulised Xanana Gusmão autot, kuid peaminister pääses rünnakust vigastusteta.
Veebruaris 2015 teatas ta oma tagasiastumisest.
Eeriksaare
Eeriksaare on küla Saare maakonnas Saaremaa vallas Eeriksaare poolsaarel.
Ajalooliselt kuulus küla Kihelkonna kihelkonda.
Aastatel 2014–2017 (kuni Eesti omavalitsuste haldusreformini) asus küla Lääne-Saare vallas. 2014. aastani kuulus ta Lümanda valda.
Golfi hoovus
thumb|300px|Golfi hoovuse süsteem Golfi hoovus on soojade hoovuste süsteem Atlandi ookeani põhjaosas. Tekib Florida väina lõunaosas Mehhiko lahe äravooluhoovusena ja liigub põhjasuunas piki Põhja-Ameerika idarannikut Newfoundlandi Suure madalani. Sealt edasi läheb sujuvalt üle Põhja-Atlandi hoovuseks.
Florida väinas on Golfi hoovuse vooluhulk 25 mln m3/s, mis on näiteks kogu maailma jõgede äravoolust 20 korda suurem. Ookeanis ühineb Antilli hoovusega ja 38. põhjalaiuskraadidel vooluhulk jõuab selle 82 mln m3/s. Golfi hoovuse lõunaosa laius on 75 km, voolumassi paksus 700–800 m, kiirus kuni 10 km/h, veetemperatuur pinnal +24...+28 °C.
Newfoundlandi Suure madala piirkonnas on Golfi hoovuse laius kuni 200 km, kiirus kuni 4 km/h, veetemperatuur pinnal +10...+20 °C.
Newfoundlandi Suure madala lõunaserval kohtub Golfi hoovus külma Labradori hoovusega, mille piiril toimub pinnavete segunemine ja sattumine.
Golfi hoovuse süsteemi koosseisus kuuluvad ka tema harud – Norra hoovus, Irmingeri hoovus ja Nordkapi hoovus. Teravmägedest põhja pool vesi satub ja moodustab Põhja-Jäämeres sooja vahekihti, mis ulatub Barentsi merre.
Soe Golfi hoovuse süsteem mõjutab oluliselt Atlandi ookeani põhjaosa, Põhja-Jäämere kliimat, hüdroloogilisi ja bioloogilisi tingimusi ning Euroopa kliimat.
Golfi hoovust on pudelposti meetodil uurinud Benjamin Franklin (1706–1790) ja Monaco prints Albert (1848–1922).
August Annist
pisi|[[Ülo Tedre, August Annist ning Matti Kuusi Helsingis 1965. aastal]] August Annist (aastani 1936 August Anni; 28. jaanuar 1899 Võisiku vald – 6. aprill 1972 Tallinn) oli eesti kirjandus- ja rahvaluuleteadlane ning kirjanik ja tõlkija. Annist on kasutanud pseudonüümi Jaan Siiras.
Elukäik
Õpinguid alustas ta Leie-Lätkalu algkoolis, kus käis 2 aastat, hiljem õppis 4 aastat Kolga-Jaani kihelkonnakoolis. Aastatel 1919–1923 õppis Tartu Ülikoolis ning 1924–1927 stipendiaadina Helsingi, Bonni ja Pariisi ülikoolis. Lõpetas Tartu Ülikooli kahekordse eesti keele ja kirjanduse magistrina (1923 "Kolga-Jaani murde peajooned" ja 1924 "F. R. Kreutzwaldi "Paari sammukese" algupära").
Madagaskari pirk
Madagaskari pirk (Sarothrura insularis) on kurglaste seltsi kuuluv lind. Nende populatsioon on stabiilne ja isendeid on umbes 6700–67000 vahemikus.
August Annist
Elukäik
1929–1945 oli ta Tartu Ülikooli õppejõud. Kaitses 1935. aastal doktoriväitekirja "Kalevipoeg eesti rahvaluules". Aastatel 1931–1940 toimetas raamatusarja "Elav Teadus".
Aastail 1945–1951 oli poliitvangina Valga ja Harku vangilaagris.
Madagaskari pirk
Välimus
Madagaskari pirk on küllaltki väike lind. Ta on umbes 14 cm pikk ning kaalub ligikaudu 30 g.
August Annist
Elukäik
1958–1971 töötas Keele ja Kirjanduse Instituudis rahvaluuleosakonnas teadurina.1966
Teadustegevus
Kirjutas enne Teist maailmasõda kolmeosalise ( I "Kalevipoeg eesti rahvaluules" 1934, II ""Kalevipoja" saamislugu" 1936 ja III "Kalevipoeg kui kunstiteos" 1944) monograafia "Fr. R. Kreutzwaldi "Kalevipoeg". Ta oli eepose "Kalevipoeg" tekstikriitilise väljaande (1961–1963) peatoimetaja. 1966 avaldas mahuka uurimuse "Friderich Reinhold Kreutzwaldi muinasjuttude algupära ja kunstiline laad". 1969. aastal avaldas rahvusvahelise kõlapinna saavutanud monograafia "Kalevala kui kunstiteos", mis tõlgiti ka soome keelde.
Madagaskari pirk
Välimus
Täiskasvanul isasel linnul on punakaspruun kael, pea, rind ja saba. Pea küljed ning lõua- ja kurguosa on pisut kahvatumad. Kere sulestik on enamjaolt mustjas-valgete triipudega. Saba alumine osa on kastanpruuni värvusega ja tiivaalused mustjaspruunid. Tiibade ülaosas olevad lennu- ja kattesuled on tumepruunid, kuid nende ääred on kergelt kollaka värvusega. Isaslinnu nokk on mustjas kuni tumehall, noka tipp on tavaliselt heledam. Silmad on pruunid ning linnu jalad on tumehallid või -pruunid, kollakaspruunid või roosakaspruunid.