cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Eugène Delacroix
"Sardanapaluse surm"
1827. aastat peetakse aastaks, mil Pariisi Salongis hakkas mängima tähtsat rolli romantistlik kunst. Vähemalt üheksa Delacroix' maali võeti sel aastal salonginäitusele vastu. Aasta hiljem eksponeeris ta oma maali "Sardanapaluse surm" (1827, Louvre, Pariis), mis kujutab samanimelist kangelast Byroni draamakirjutisest. Maali eksponeeriti salonginäitusel ühiselt Ingresi "Homerose apoteoosiga". Delacroix vastandus klassitsistlikele reeglitele (selgus, väärikus, rahu) oma dünaamilise liikuvuse, elava punase ja kuldse koloriidi, vägivalla, eksootilise materjali, kirgliku sensuaalsuse ja kohati isegi ülepingutatud ahastusega – ekstreemne romantismi manifest. Kompositsioon on kõrgelt elavdatud – baroksed, jõulised diagonaaljooned, mille eesmärgiks on joonida alla stseeni vägivaldne olemus.
Delacroix ise nimetas "Sardanapaluse surma" "asiaatlikuks kangelasteoks Davidi spartaliku pastiši kõrval". Sardanapalust iseloomustas küll liialdane meeleline iharus, kuid Byroni originaalloo järgi sooritas sangar õigupoolest heroilise ennastsalgava enesetapu. Delacroix annab aga Assüüria viimasele kuningale teistsuguse interpretatsiooni. Sardanapalus lebab luksuslikul suurel asemel ning samal ajal piiravad mässajad paleed. Kuningas andis eunuhhidele ja palee teenijatele korralduse hukata oma haaremi naised koos nende saatjannadega, oma lemmikhobused ja koerad: temast ei tohtinud jääda maisesse maailma maha mitte ükski talle pakkunud nauding. Nähes, et ta on ümbritsetud vaenlastest ja ei saa põgeneda, orientaalne prints suleb end kogu oma varandusega ning annab end tuleleekidesse koos oma naistega. See ei ole ainult oriendi kirjeldus, vaid traagilise loo illustratsioon, mis kombineerib meelelise naudingu enneaegse surmaga. Sellest tulenevalt on meie ees nautlev, isegi tüdinud näoga mees, kes suhtub hoolimatult enda ümber toimuvasse sensuaalsesse ja ohjeldamatusse hävingusse harmoneeruvate värvide ja langevate figuuride segadikus.
"Sardanapaluse surm" kätkeb endas surma ja pessimismi – selles on hukule määratud sangari alistumise ja ahastuse kõrgpunkt Delacroix' loometöös. Kunstniku kujutamislaad oli selleks ajaks välja arenenud ning see tuli esile nii pintslitõmmetes kui ka värvuste kaudu edasi antavas harmoonias, mis kõik allus kunstniku emotsioonidele ja ekspressiivsusele. Arvatavasti on Delacroix end osati identifitseerinud Sardanapalusega. Tuues kõrvale Gericault' "Méduse'i parve", ilmneb selge erinevus – Delacroix' kujutatu aluseks on tema enda reaalsusest kauge fantaasia. Huvitav on asjaolu, et kuigi stseen on täidetud jõhkra vägivallaga, ei lange kogu sündmuse jooksul pildis tilkagi verd. Avalikkus reageeris teosele äärmise pahameelega ning kuna Delacroix kahtles selles teoses ka ise – kunstniku sõnul on see kui "Napoleoni taganemine Moskvast" –, jäi maal ateljeesse varjule kuni tema surmani.
"Vabadus viib rahva barrikaadidele"
thumb|"[[Vabadus viib rahva barrikaadidele (28. juuli 1830)", 1830, õli lõuendil, 260 x 325 cm, Louvre, Pariis]] 19. sajandil asendas Saksamaal maastikumaal religioosse maali kunstnike kasutatava peateemana. Prantsuse romantiline liikumine oli rohkem orienteerunud kaugete maade ajalooliste sündmuste või seikluste kujutamisele (narratiivsed teosed, mida võis lugeda kui novelle). Eesmärk oli tekitada vaatajas tundeid: kunstnik ehitas oma narratiivi koreograafia nagu teatriprodutsent, lisades žeste ja luues lavaefekte. Delacroix'l nagu ka teistel prantsuse romantikutel oli kalduvus kasutada liikuvat barokkmaalile omast pintslikirja narratiivsetel eesmärkidel. Olles mõjutatud 1830. aastal Prantsusmaal toimunud Juulirevolutsioonist, mis tõi endaga kaasa muutuse poliitilises süsteemis ja uue okupandi troonile – Bourboni dünastia viimase kuninga asemel tuli võimule kodanlik Orléansi hertsog, hiljem nimega kuningas Louis-Philippe. Revolutsiooni tulemusena said võimule ka Delacroix' toetajad – Thiers sai ministriks ja Talleyrand suursaadikuks.
Revolutsioonist inspireerituna alustas Delacroix oma kuulsa taiese "Vabadus viib rahva barrikaadidele" (teise pealkirjaga "Vabariik barrikaadidel", 1830, Louvre, Pariis) loomist, milles kombineerib idealismi elava realistliku kujutusega läbi kaasajal valitsenud revolutsiooni vaimu – idee poolest romantiline mäss. Maal karakteriseerib kaasaja poliitilist situatsiooni. Maali eksponeeriti Salongis aastal 1831 ning selle ostis väikekodanlik kuninga valitsus 3000 frangi eest, kuid teos tagastati kunstnikule kaks aastat hiljem Luxembourgi paleest, sest kardeti negatiivset poliitilist vastukaja. Alles pärast 1848. aasta revolutsiooni näidati teost avalikkusele uuesti. Maali eksponeeriti üks kord näitusel 1855. aastal Napoleon III valitsemise ajal ning seejärel viidi see Louvre'i.
Maalil kujutatud torukübaraga õpilane on väidetavalt kunstniku näojoontega, aga Delacroix' sõbra Alexandre Dumas' sõnul oli kunstnik "liiga uhke, liiga tundlik, liiga spirituaalne, et võtta isiklikult osa populaarsest liikumisest. Poliitilistelt vaatekohtadelt oli Delacroix pigem konservatiivne ja seltskondlik džentelmen ; kuigi, olles juhtivate Napoleoni toetajate poeg ja vend, toetas ta siiski trikoloori taasilmumist. Väidetavalt pidas Delacroix ajaloolisi muutusi loomulikeks sündmusteks, "mis on loendamatud, ning vabastavad inimesi igapäevaelu pingest ja igavusest". Siiski usutakse, et kunstnik kujutab end maalil olevas õpilasfiguuris, kes viibutab relva barrikaadil.
Maalil on kunstnik tõstnud lihtrahva hulka kuuluva tüdruku allegoorilisse tähtsusse. Kunstikriitik Charles Blanc ütles sel ajal, et kunstniku püüdeks oli siiski pigem intellektuaalne, kui poliitiline lugupidamisavaldus. Idee saab selgemaks, kui näeme sama sündmust Jean-Victor Schnetzi kujutatuna teoses "Lahing raekoja eest 28. juulil 1830", (1830, Petit Palais muuseum, Pariis), mis oli 1834. aastal Salongis. Ka siin on kompositsioon disainitud viisil, et tõsta esile sündmuse draamat, kuid Schnetz on hoidnud sümbolismi kasutamisega tagasi. Delacroix' versioonis on jällegi barokne "Vabaduse" personifikatsiooni idee. Figuuride hõljuv progress naise võbeleva rüü varjus on täielikult barokitraditsioonidele omapärane, meenutades Rubensi teost "Sõja tagajärjed" (1637–1838, Palatine Galerii, Firenze). "Vabaduse" paljas rind mängib olulist rolli kogu maali tekitavas mõjus, olles samal ajal nii provokatiivne kui ka graatsiline. Delacroix' vabaduse maal on allegooria, milles ilus palja rinnaga naine astub üle langenute kehade. See on jakobiinide Jeanne d'Arc, mille kompositsioon on teatraalne.
Idamaade mõjutused
Kunstnike kokkupuutel Idamaadega oli suur mõju maalikunsti suundumusele. Filosoof Friedrich Schlegel oli öelnud juba oma kirjutises "Kõne mütoloogiast" ("Rede über die Mythologie") 1800. aastal: "Me peame otsima ülimat romantismi elementi oriendist!" Prantsusmaal oli orientalism tihedalt seotud romantismiliikumisega ning Géricault kõrval oli just Delacroix selle üheks tähtsamaks esindajaks. Prantsuse valitsus Louise-Philippe'i ajal otsustas pärast Alžeeria vallutamist pidada läbirääkimisi Maroko sultaniga rahuleppe eesmärgil ning usaldas selle missiooni krahv de Mornayle, kes võttis Delacroix' endaga kaasa kui ainesemaalija ja atašee. Reisi Põhja-Aafrikasse 1832. aastal on võrreldud teiste kunstnike retketega Itaaliasse. Seal olles avastas Delacroix, et araablased esindavad oma laagrite, riietuse ja eluviisiga elavat lüli kunagise iidse maailmaga. Uued värvid, ebatavaline valgus, eredates toonides arhitektuur ja inimeste riietus tekitasid temas mulje, mis stimuleeris teda võtma omaks Rubensi stiilis jooned ja iseäranis Rembrandti, kelle loomingus on Hommikumaa subjektidel suur osa. Seejuures ei vajanud Delacroix hollandlase heletumeduse tehnikat, vaid vabamat barokset pintslilööki, et käsitleda sellist elavat värvigammat.
Idamaalaste loomulik väärikus tekitas kontrasti külma formaalse uusklassitsistliku kujutluspildiga roomlastest ja kreeklastest. Seega leidis Delacroix lätte, millest ammutas oma eksootilis-sensuaalsed vormid ja lõunamaiselt hõõguva koloriidi. Kõige esimene kokkupuute tulem Delacroix'l oriendiga oli Kreeka vabadussõdade kujutamine. Hiljem lõi Delacroix lõvi küttimise temaatikaga maalid: "Lõvijaht Marokos" (1854, Ermitaaž, Peterburi), "Lõvijaht" (1854, Musée d'Orsay, Pariis) ja teine samanimeline teos "Lõvijaht" (1861, Kunstiinstituut, Chicago) ning mitmed pliiatsi, tindi ja õli visandid, milles kujutas araabia hobuste metsikuid võitlusi, lõvisid ja tiigreid, loodust, mis kannavad võimu ja kire sümboolsust. Nende vahele mahub veel suur arv piiblil ja ilukirjandusel põhinevaid taieseid, mis teostati "originaalses, orientaali maneeril", nagu näiteks "Sardanapaluse surm". Ainult mõned teosed paistavad silma autentse miljöö ilu poolest, nagu "Juudipulm Marokos" (1841, Louvre, Pariis) või väike, kuid tuntud ja mõjurikas maal "Alžeeria naised" (1834, Louvre, Pariis), milles Delacroix rakendas oma uued avastused värvi ja Põhja-Aafrika intensiivse valguse mängust, samal ajal modifitseerides lokaaltoone vastavalt neile langeva valguse intensiivsusest ning kasutades komplementaartoonide kontraste.
Maal "Alžeeria naised" kujutab haaremit, kuhu kunstnikul oli õnnestunud sissepääs saada – pilt annab edasi nägemust rammestunud poolunelevast ja erootilisest õhustikust voolavate meelate ja mahedate toonide abil. Omapärane on tihe ja keerukas ornamentika, millega maali pind on voolitud, ning värvide harmoonia. Selle maaliga teenis Delacroix impressionistide ja ka Matisse'i tähelepanu. Idamaareisi tulemusena sündinud maaliseeriasse kuulub ka "Maroko sultan ümbritsetuna oma õukonnast" (1845, Musée des Augustins, Toulouse).
Paberkromatograafia
1. Põhiliselt kasutatava meetodi kirjeldus on alljärgnev. Paberi allserva lähedale viiakse uuritava proovi täpike, seejärel asetatakse see suletavasse silindrisse või küvetti, mille põhjas on solvendi eluendi) kiht. Solvendi front hakkab piki paberit kõrgemale tõusma, kohtab proovi ja võtab selle kaasa. Seejuures koos solvendiga liiguvad tselluloospaberil (see on polaarne statsionaarne faas) üles proovis sisalduvad vähem polaarsed komponendid kiiremini, s.t. kõrgemale. Suurema polaarsusega komponendid seonduvad paberil tugevamini ja seetõttu liiguvad aeglasemalt. Tulemuseks on, et lähtesegu komponendid lahutuvad eri kõrgustel olevateks laikudeks.
Eugène Delacroix
Idamaade mõjutused
Delacroix' peamine eesmärk on nimetatud maalidega pakkuda pilguheitu tundmatusse ning piiluda keelatud sfääridesse – kogemused ja tundmused, mille vastu Salong oli väga aldis. Sellegipoolest kaugenes ta romantilisest maneerist suuremate ametlike tellimuste puhul.
Paberkromatograafia
2. Kui eelkirjeldatud meetodil komponendid ei lahutu piisavalt, siis on võimalik teises etapis kasutada esimesest erinevat solventi (eluenti), kusjuures nüüd asetatakse sellesse paberi teisesuunaline serv. Siin on tegemist kahesuunalise ehk kahedimensionaalse paberkromatograafiaga.
3. Mõnel juhul on kasutatav tsirkulaarne kromatograafia. See on paberkromatograafia variatsioon, mille pulul kasutatakse ümmargust filterpaberit ja proov viiakse selle tsentrisse. Paber asetatakse horisontaalselt Petri tassile, selle põhjas on solvent, mida vastava tahi kaudu lisandub paberi tsentrisse ja mis liigub radiaalselt tsentrist kaugemale. Aurustumise vältimiseks suletakse süsteem kaanega. Lahutunud ained moodustuvad paberil kontsentrilised ringid.
Paberkromatograafia korral on sisuliselt tegu jaotuskromatograafiaga, kuna liikumatuks faasiks on siin paberi kiududel adsorbeerunud vesi või on paber immutatud orgaanilise ainega. Paberkromatograafiat kasutatakse laborites analüütilise meetodina, see nõuab proovi vaid mikrogrammides ja on kiire ning odav meetod.
Arzamass (kirjanduslik rühmitus)
Arzamass (vene keeles Арзамас) oli aastatel 1815–1818 Venemaal Peterburis tegutsenud kirjandusrühmitus, mis ühendas uuendusliku, Nikolai Karamzini ideedel põhineva kirjandusvoolu pooldajaid.
Ühingusse kuulus nii aktiivseid kirjanikke ja luuletajaid (Vassili Žukovski, Vassili Puškin, Aleksandr Puškin, Konstantin Batjuškov, Pjotr Vjazemski) kui ka kirjandushuvilisi ühiskonnategelasi ja teadlasi (Sergei Uvarov, Filipp Vigel, Aleksei Turgenev, Nikolai Turgenev).
Arzamass loodi vastukaaluks alates 1811. aastast Peterburis tegutsenud kirjanduslikule rühmitusele Besseda, mida juhtisid Gavriil Deržavin ja Aleksandr Šiškov ning kuhu kuulusid kirjanduslikult ja poliitiliselt konservatiivsed kirjamehed.
KONE
Kone Oyj (ametlikult KONE) on 1910. aastal asutatud Soome päritolu rahvusvaheline lifte ja eskalaatoreid tootev ja hooldav ettevõte. Kone peakorter asub Espoos Soomes.
Kone pakub tööd umbes 32 500 inimesele üle maailma. Firma on suuruselt neljas liftitootja maailmas ja maailma juhtiv eskalaatorite tootja. Samuti pakutakse hooldusteenuseid ja moderniseerimislahendusi. Ettevõte tegutseb enam kui 40 riigis.
Kone aktsiad on noteeritud Helsingi börsil.
Nimi
Kone tähendab soome keeles masinat.
1910-1964
KONE (tollal Osakeyhtiö Kone Aktiebolag) asutati 1910. aastal Gottfr. Strömberg Oy tütarettevõttena. Strömbergi litsents Graham Brothersi liftide maaletoomiseks anti uuele ettevõttele. Litsents lõppes 1917. aastal ja selleks ajaks oli Kone müünud vaid paar lifti. Kone, tollal 50 töötajaga firma, hakkas seejärel 1918. aastal tootma ja paigaldama enda lifte. 1924. aastal ostis Kone Harald Herlin ja sai firma uueks juhatuse esimeheks. 1928. liitus ettevõttega tema poeg Heikki Herlin ja sai tehnilise osakonna direktoriks.Firma kontor asus Helsingis Haapaniemi tänaval endises margariinitehases. 1932. aastal sai Heikki Herlin firma uueks direktoriks.
1957. aastal laienes Kone välismaale kui Rootsis asutati AB Kone Hissar.
Pärast II maailmasõda pidi Kone Soome valitsuse ülesandel tootma lifte, kraanasid ja elektroonikat, mis läksid sõjahüvitisena Nõukogude Liitu. See sundis Konet oma pädevust laiendama, ratsionaliseerida tuli tootmisprotsessid ja täitma tuli õppida nõudlikke tootmisplaane. 1964. aastal vahetas Heikki Herlini välja tema poeg Pekka, kes oli 1958. aastast töötanud haldusdirektorina.
1965–1998
1966. aastal avati Hyvinkääl liftitehas. Järgmisel aastal sisenes Kone Helsingi börsile ja hakkas rahvusvaheliselt laienema. Firma tootis liftide-eskalaatorite kõrval ka kraanasid, meditsiini- ja laborivarustust.
1981. aastal sisenes Kone Ameerika liftiturule, omandades New Yorgis asunud Armor Elevator Company. 1987. aastal läks Heikki Herlin pensionile pärast 60 aastat tööd Kone direktorite nõukogu liikmena, sellest 46 aastat nõukogu esimehena. Soome seaduste kohaselt ei saanud Pekka Herlin olla samaaegselt firma president ja nõukogu esimees ja seetõttu sai firma presidendiks Matti Matinpalo, kellest sai esimene Kone president 55 aasta jooksul, kes ei olnud Herlinite suguvõsast. Pekka Herlin jätkas nõukogu esimehena.
1990. aastal sundis ülemaailmne majanduslangus Konet mitmeid firmasid müüma: Kone müüs aastatel 1993-1995 merekonteineritõstukite, kraanade, puidutöötlemise ja meditsiinitehnika tootmisega tegelenud firmad. Firma jätkas liftide, eskalaatorite ja automaatuste tootmist. 1994. aastal ostis Kone Montgomery Elevator Company, mis tõstis Kone tähtsust Põhja-Ameerikas. Varsti pärast seda ostis Kone enamuse Saksa firmas O&K Rolltreppen GmbH, mis muutis firma maailma juhtivaks eskalaatorite tootjaks. Pärast laienemist Põhja-Ameerikas ja Euroopas pööras firma oma tähelepanu kohaloleku tugevdamisele Aasias. See saavutati, kui Kone ehitas Kunshani Hiinas liftitehase.
1996. aastal sai Antti Herlin Kone tegevuhiks ja nõukogu abiesimeheks. Samal aastal tutvustas Kone EcoDisc ja MonoSpace lahendusi. Nende lahenduste kasutusele võtmisega hakati tootma lifte, kus väikesemõõtmelise ja lameda, püsimagnetitel töötava mootori tõttu ei olnud enam vaja masinaruumi. Võimalus ruumi kokku hoida ja energiasääst olid muljetavaldavad ning konkurendid võtsid kiirelt analoogsed lahendused kasutusele.
1999–2007
Firmal oli aastatuhande vahetusel probleeme, sest liftitööstus aeglustus ja ehitussektori vähese aktiivsuse tõttu oli nõudlus kaasaegsete liftide järele vähenenud.
4. aprillil 2003 suri pärast pikka haigust Pekka Herlin. Pärast tema surma sai Kone uueks juhatuse esimeheks Antti Herlin. Kone uueks presidendiks sai Matti Alahuhta, kes oli enne Nokia asepresident.
Kone oli segatud ka kartellileppesse, neli suuremat liftifirmat – Otis, Schindler, ThyssenKrupp ja Kone sõlmisid isekeskis aastateks 1995–2004 kokkuleppe Saksamaa ja Beneluxi maade liftide hooldamise ning remondi osas, et konkurente eemal hoida, kuid asi tuli avalikuks ja Euroopa Liit määras neile 2007. aastal ühtekokku 992 miljoni euro suuruse trahvi.
Kone lõpetas 2007. aastal hüdrauliliste liftide tootmise, tuues põhjuseks ebaefektiivse energiakasutuse ja liigse saaste. Konest sai esimene suurem liftifirma, kes toodab ainult traction lifte.
KONE Eesti
Eestisse laienes Kone 1991. aastal ja alustas tegevust AS Kandur nime all. AS KONEks muudeti nimi 2010. aastal.
AS KONE peakorter asub Tallinnas Mustamäel ja tugipunktid Pärnus, Tartus ja Jõhvis.
KONE on Eestis paigaldanud umbes 1500 lifti ja 150 eskalaatorit ja firma hooldada on üle 2000 lifti ja eskalaatori.
AS KONE käive 2010. aastal oli 4,28 miljonit eurot.
Firmas töötas 2011. aastal umbes 55 inimest.
Mustamäe nõlv
thumb|[[Lamekas]] thumb|[[Vanakas]] thumb|[[Ehitajate tee Mustamäe nõlval. Taamal Mustamäe suusasild]] pisi|[[Seaküla Simsoni loodud Glehni kuju Nõmmel]] thumb|[[Nõmme vaateplatvorm vaatega Tallinna linnale]] thumb|[[Mustamäe suusahüppetornid nõlval, Vana-Mustamäe tänav 16]]
Mustamäe nõlv on Nõmme liiviku osa, mis algab Rahumäe kalmistu kohal ja lõpeb Kadaka puiesteel. Kõrgus 15–18 m, pikkus 4 km. Nõlva poolitab Ehitajate tee. Kuulub Nõmme-Mustamäe maastikukaitseala hulka.
Varem on Nõmme liiviku põhjanõlv (pikkusega u 5 km ja suhtelise kõrgusega kohati üle 30 m) koos lähedaste luidetega (vastu Harku tasandikku) kandnud ka nime Mustamägi (ka Mustmägi).
Queensland
Queensland on Austraalia kirdepoolseim osariik.
Mustamäe nõlv
Asukoht
Nõlv algab Rahumäe tee (Rahumäe kalmistu) ja Tervise tänava vahelisel alal (kõrgus 3–4 meetrit). Vahetult kalmistu põhja-lääne küljelt hakkab nõlva kõrgus pidevalt suurenema, tõustes 15–18 meetrini. Ühtlase kallakuga (30–35°) pidev järsak jätkub piki 3,5 km pikkust läbi Nõmme-Mustamäe maastikukaitseala. Peale Ehitajate teed läheb paralleelselt Suusa- ja Vana-Mustamäe tänavaga läbi Glehni pargi kuni Kadaka puiesteeni. Metsaveere tänavast lõuna pool on nõlva kõrgus vaid 4–5 meetrit ja kalle väike (15–18°). Lõunasse (rööbiti Kalda tänavaga) suunduv nõlv madaldub ja laugeneb.
Queensland
See on pindalalt suuruselt teine ja rahvaarvult kolmas osariik. Piirneb Põhjaterritooriumi, Lõuna-Austraalia ja Uus-Lõuna-Walesi osariikidega. Idas piirneb osariik Korallimere ja Vaikse ookeaniga. Queenslandist põhjas paikneb Torrese väin, mis eraldab Austraaliat Paapua Uus-Guineast. Osariigi pindala on 1 852 642 ruutkilomeetrit, millega ta on maailmas suuruselt kuues haldusüksus. Osariik on pindalalt suurem kui enamik maailma riike ning ainult 15 riiki on sellest pindalalt suuremad. Suure pindala tõttu on Queenslandi pinnamood ja kliima varieeruvad ning osariigis leidub nii troopilisi vihmametsi, jõgesid, korallrahusid ja mäestikke kui ka kõrbeid ja savanne.
Mustamäe nõlv
Pinnaehitus
Mustamäe nõlv koosneb liustikujõetekkelisest liivast ja kruusast, mille paksus küünib kohati 26 meetrini. Need setted lasuvad suhteliselt õhukesel põhimoreenil, mis katab ordoviitsiumi lubjakive.
Queensland
Queenslandis elab üle 5,1 miljoni inimese, kellest enamik elab rannikul. Osariigi pealinn ja suurim linn on Brisbane, mis on riigi suuruselt kolmas linn. Osariigi elanikkond on paljurahvuseline ja 28,9 protsenti elanikkonnast on immigrandid.
Välislingid
🇦🇺
Mustamäe nõlv
Tekkimine
Mustamäe nõlv tekkis Palivere staadiumi ajal, enam kui 11 000 aastat tagasi, mil mandrijää tungis uuesti Loode-Eestisse. Tõenäoliselt on nõlv tekkinud Joldiamere ja Antsülusjärve murrutuse tõttu.
Viggo Jensen
Alexander Viggo Jensen (22. juuni 1874 – 2. november 1930) oli Taani esimene olümpiavõitja, 1896. aasta suveolümpiamängude olümpiakuld, -hõbe ja -pronks.
Klubi: Handelstandens Ahtletklub.
Elukutse: ehitusinsener.
Kirjelduste põhjal oli Viggo Jensen hämmastavalt siniste silmade, lühikese harjassoengu ja nii paksu kaelaga, et kõik pidasid vajalikuks seda nimetada.
Ateena olümpiamängudel 1896 ei tulnud Jensen 6. aprillil kettaheites 9 võistleja seas esikolmikusse. Järgmisel päeval saavutas ta kuulitõukes 7 osavõtja seas 4. koha.
7. aprillil võitis Viggo Jensen kahe käega tõstmise (111,5 kg). Sama palju tõstis ka Launceston Elliot Suurbritanniast. Ühe käega tõstmises jäi Jensen (57 kg) Ellioti (71 kg) järel teiseks, sest oli eelmisel alal kätt kergelt vigastanud, püüdes üles saada 112,5 kg. 57 kg tõstis ka Alexandros Nikolopoulos Kreekast, kuid mõlemal alal eelistasid kohtunikud Jensenit tema parema stiili tõttu. Alles 1912. aasta suveolümpiamängudel Stockholmis hakati võrdse tulemuse korral võistlejaid kaaluma.
1900. aasta suveolümpiamängudel Pariisis osales Jensen ainult vabapüssist 300 m kauguselt laskmises, kuid edutult. Taani meeskond tuli küll 4.-ks, ent individuaalselt oli Jensen lamades 10., püsti 11., põlvelt laskmises 13. ja kolmevõistluses 15.
Mets-vareskold
pisi|Diphasiastrum complanatum Mets-vareskold (Diphasiastrum complanatum, varem Lycopodium complanatum) on kollaliste sugukonda kuuluv taim.
Ta kasvab kuivades männi- ja segametsades igihalja püsikuna. Vars roomav, enamasti maasisene, kuni 1 m pikk. Lapikud varreharud harunevad korduvalt, moodustades hõreda lehviku või lehtri.
Soomusjad lehed asetsevad nelja reana, kaks rida neist väiksemad ja kaks suuremad.
Eospead (sporofüllid) asuvad 15–20 mm pikkuses tähas varretaolise kandja tipus. Eoslehed on munajad, servast peenehambulised. Taim kannab eoseid juulis ja augustis.
Kasutus
Mets-vareskolla eostest valmistatakse pulbrit haavade raviks.
Mets-vareskold on Eestis III kaitsekategooria all, tema korjamine on keelatud.
Karlmann (Frangi kuningas)
Karlmann ehk Karlmann I (751 – 4. detsember 771) oli Frangi kuningas 768–771 koos oma venna Karl Suurega. Ta oli Pippin Lühikese poeg.
Karlmann oli Pippini noorem poeg, kes oli sündinud pärast viimase abielu oma naise Gerbergaga, kuid temast ei saanud siiski Frangi riigi ainuvalitsejat, vaid ta pidi võimu jagama oma vanema vennaga. Et kõik tema elu kujutavad kroonikad on kirjutatud Karl Suure ajal, siis kujutatakse teda vendadevahelises võimuvõitluses rõhutatult negatiivsena. Tema elust on vähe teada, kuid ilmselt ei olnud ta niivõrd osav poliitik kui ta vend, sest Akvitaania mässu ajal haaras Karl initsiatiivi ning järgnevalt hakkas Karlmanni võimu juurest eemale tõrjuma. Viimase ootamatu surm kõigest 20-aastaselt oli talle kindlasti kergenduseks, võimalik, et Karl võis tema surmale ka kaasa aidata, sest Karlmanni naine põgenes koos lastega oma isa, langobardide kuninga Desideriuse juurde Itaaliasse.
Pierre Guerre
Pierre Guerre (esialgu Daguerre) oli baski talupoeg, 16. sajandi Prantsusmaa kuulsaima petuloo ohvri Martin Guerre'i onu.
Pierre tegutses 16. sajandi alguses koos oma vanema venna Sanxiga Hendayes telliskivipõletajana. 1527. aastal kolis ta koos venna perega Artigat' külla Prantsusmaal. Seal jätkasid vennad senisel tegevusalal ning said küllaltki jõukaks. Kui Sanxi 1550. aasta paiku suri, sai Pierre'st perekonnapea. Tema vennapoeg Martin oli 1548. aastal kodust lahkunud ning teadmata kadunud, mistõttu Pierre hoolitses ka tema pere: naise Bertrande'i ja tema väikese poja eest. Ta abiellus ka Bertrande'i lesstunud emaga, saades ka tolle varanduse käsutajaks, mis tegi temast küla ühe mõjukama mehe. 1556. saabus külla Arnaud du Tilh alias Pansette, kes väitis enda olevat tagasipöördunud Martin Guerre'i. Pierre jäi seda esialgu uskuma, kuid hiljem sugenesid nende vahele tülid. Arnaud müüs Martini varandust maha ning käitus endisest hoopis erinevalt. Tõenäoliselt ei osanud too ka baski keelt, mis pidi Pierre'i eriti valvsaks tegema. Nii kaebas ta mehe pettuses süüdistatuna 1559. aastal kohtusse. Esimese astme kohus Rieux's langetaski otsuse tema kasuks, mõistes mehe surma, kuid 1560. aastal arutati asja uuesti kuningakohtus Toulouse'is. Sealsed kohtunikud kaldusid oma otsustes pigem Pansette'i poole ning lasid Pierre'i ja Bertrande'i vangistada. Nood päästis täbarast olukorrast protsessi viimastel päevadel välja ilmunud tõeline Martin Guerre. Viimane teade Pierre'ist on aastast 1563, kus ta aitab lahendada ühte külasisest tüliküsimust.
Abdelfattah Amor
Abdelfattah Amor (4. märts 1943 Ksar Hellal – 2. jaanuar 2012 Tunis) oli Tuneesia õigusteadlane ja inimõiguste spetsialist.
Ta oli ÜRO Inimõiguste Komisjoni liige, 1999–2003 selle asepresident ning 2003–2005 president.
Oskar Lutsu ausammas
pisi|Oskar Lutsu ausammas, 2007 pisi|Oskar Lutsu ausammas 11. aprillil 2010. Monumendi taga on näha kõrge veeseisuga [[Emajõgi|Emajõge ja Emajõe Ärikeskust.]] pisi|Oskar Lutsu ausammas (aprill 2010) Oskar Lutsu ausammas on 1987. aastal kirjanik Oskar Lutsu 100. sünniaastapäevaks püstitatud ausammas Tartus, Vabaduse puiestikus. Ausamba autorid on skulptor Aulin Rimm ja arhitekt Allan Murdmaa.
FINA
Fédération internationale de natation (FINA) – Rahvusvaheline Ujumisföderatsioon – on ROK-i ujumisalade alaliit. FINA peakorter asub Šveitsis Lausanne'is.
FINA korraldab maailmameistrivõistlusi kuuel veespordialal: ujumises, vettehüpetes, high divingus, kujundujumises, veepallis ja avaveeujumises.
Ajalugu
Rahvusvaheline Ujumisföderatsioon asutati 19. juulil 1908 Londoni olümpiamängude ajal. Järgmisel aastal Pariisis toimunud kongressil koostati rahvusvahelised võistlusmäärused, kehtestati maailmarekordite registreerimise kord ja määrati kindlaks ujumise arendamise üldsuunad.
Puistevill
Puistevill (inglise blown wool) on villatehase tootmisliinil toodetud eriline vill.
Paigaldus
Käiguteed erinevateks otstarveteks nagu tehnoseadmete, katuseluukide, korstende juurde peavad olema paigas. Käigutee kõrgus peab olema planeeritavast puistevilla kõrgusest kõrgemal vähemalt 50 mm.
Laeluukide ümber peab olema ehitatud piisava kõrgusega raam, mis ulatub puistevilla tasemest vähemalt 50 mm kõrgemale.
Kõik eritööd nagu ventilatsioon, elektri, vee- ja küttetööd peavad olema valmis ja vajadusel isoleeritud.
Puistevilla paigaldamiseks peab olema piisav valgustus.
Ehitusmaterjali jäägid ja ehituspraht peavad olema koristatud.
Villakihi all olevasse konstruktsiooni peab olema paigaldatud aurutõkkekiht.
Korstende ümber peab olema paigaldatud vähemalt 100 mm paksune tulekindel isolatsioon.
Katuse räästastesse peab paigaldama tuulesuunajad.
Valter Ojakäär
Valter Ojakäär (10. märts 1923 Pärnu – 27. oktoober 2016 Pärnu) oli eesti helilooja ja publitsist.
Elulugu
Valter Ojakäär sündis 1923. aastal Pärnus. 1940. aastal, pärast juunipööret ja Eesti okupeerimist NSV Liidu poolt, astus ta komsomoli ning kaasati 1941. aasta juunis Eestis moodustatud Pärnu hävituspataljoni, mille koosseisus osales Liivamäe lahingus. Saksa okupatsiooni ajal mobiliseeriti ta Saksa sõjaväeteenistusse, kus teenis kõigepealt hobusemehena Volhovi rindel, seejärel rindesõdurina Vaivara rindel ning lõpuks piirikaitserügemendi orkestris klarnetimängijana.
Aastatel 1951–1956 õppis ta Tallinna Riiklikus Konservatooriumis Mart Saare ja Heino Elleri kompositsiooniklassis.
Ojakäär mängis klarnetit ja saksofoni mitmes orkestris ja ansamblis. Aastatel 1945–1970 oli ta Eesti Televisiooni ja Eesti Raadio estraadiorkestri saksofonirühma kontsertmeister.
Aastatel 1964–1967 ja 1975–1980 oli ta Tallinna Riikliku Konservatooriumi levimuusikaajaloo- ja orkestratsiooniõppejõud.
Aastatel 1982–1992 juhatas Ojakäär bigbändi Kalev.
Looming
Valter Ojakäär on tutvustanud aastakümneid levi- ja džässmuusikat ajakirjanduses, raadios ja televisioonis.
Helilooming
Ojakäär on kirjutanud ka rohkesti levilaule, millest kuulsamad on "Oma laulu ei leia ma üles", "Sõit pilvelaeval" (kuulus 2004 laulupeo kavva), "See meeletu maailm", "Olematu laul" jt.
Raamatud
Valter Ojakäär koostas aastaid ilmunud laulikutesarja "Laulge kaasa!". Avaldanud levimuusika kohta raamatuid:
Isiklikku
Valter Ojakääru abikaasa oli pianist ja muusikaõppejõud Heljo Sepp. Nende poeg oli raadioajakirjanik Jaak Ojakäär.
Zacharias
Zacharias (679 ? – 15. märts 752) oli paavst 741–752. Ta oli 91. paavst.
Zacharias oli pärit Calabriast Santa Severinast ja tema isa nimi oli Polichronius (Polycronius). Zacharias oli viimane kreeklane, kes sai paavstiks.
Zacharias ordineeriti Gregorius III ajal diakoniks ja preestriks (kardinalpreester, Salvador Miranda järgi ordineeriti ta preestriks alles pärast paavstiks saamist). Ta osales 12. aprillil 732 Roomas peetud sinodil. Ta võis 737 või 738 kohtuda germaanlaste apostli Bonifatiusega.
Paavstiks saamine
Zacharias valiti paavstiks 3. detsembril või 5. detsembril 741 ja pühitseti ametisse järgmisel päeval Lateraani basiilikas San Lorenzo oratooriumis. Ta oli esimene paavst, kes ei teavitanud Bütsantsi keisrit ja Konstantinoopoli patriarhi enda paavstiks saamisest.
Suhted Bütsantsiga
Zacharias dateeris oma pastoraalseid kirju Bütsantsi usurpaatori Artabasdose ajal tolle valitsemisaastate järgi.
Bütsantsi keiser Konstantinos V kinkis paavstile Lazios Norma ja Ninfa piirkonna.
Suhted langobardidega
Zacharias taganes aastal 741 või 742 Gregorius III sõlmitud lepingust Spoleto hertsogi Thrasimund II-ga, kuna hertsog ei täitnud oma lubadusi. Paavst saatis saadikud langobardide kuninga Liutprandi juurde ja kohtus ise kevadel 742 Liutprandiga Ternis San Valentino kirikus. Kohtumise tulemusena sõlmis kuningas paavstiga 20-aastase vaherahu, tagastas konfiskeeritud kindlused ja alad ning vabastas pantvangid.
Uus langobardide kuningas Ratchis kinnitas rahulepingut paavstiga, kuid ründas eksarhile kuulunud Ravennat. Paavst saatis aastal 749 kuningale kingitusi ja kohustas teda loobuma Ravenna vallutamistest. Ta tunnustas Ratchise tagasiastumist ja tema siirdumist koos perega kloostrisse.
Suhted Frangi riigiga
Aastal 750 saatis Frangi riigi majordoomus Pippin Lühike paavsti juurde Würzburgi piiskopi Burchardi ja Saint-Denis' abti Folradi, kes soovisid paavstilt saada juriidilist õigustust Merovingide soost kuninga Childerich III tagandamiseks.
Paavst vastas neile:
Ut melius esset, illum regem vocari, qui potestatem haberes, quam illum qui sine regali potestate maneret. (Oleks parem, et kuningaks kutsutakse seda, kellel on võim, kui seda, kes jääb võimule ilma regaalideta).''
Ta tunnustas aastal 747 majordoomus Karlmanni siirdumist kloostrisse.
Paavsti valduste reorganiseerimine
Zacharias kohustas renditalunikke harima kirikule kuuluvaid põllumaid. Ta toetas tühjaks jäänud piirkondade taasasustamist. Ta sätestas maksukohustuse Calabrias ja Sitsiilias pärast nende alade tagasisaamist Bütsantsi keisrilt.
Liturgilised otsused
Zacharias pidas aastal 742 või 743 Roomas sinodi, mis sätestas liturgilisi normide kasutamist misjoneeritavatel aladel. Muuhulgas keelas ta germaanlastel abielluda neljanda põlve veresugulastega, mitte seitsmenda põlve sugulastega, nagu oli sätestanud Gregorius III.
Ta saatis aastal 746 või 747 Pippin Lühikesele kirja, milles rõhutas, et alamdiakoniks ordineeritud vaimulik ei tohi abielluda.
Ta määras 4. novembril 751 Fulda kloostri paavstliku jurisdiktsiooni alla ja andis abtile privileege.
Ta lasi Püha Jüri reliikvia paigutada Rooma San Giorgio al Velabro kirikusse.
Ta tunnustas püha Kiliani imetegusid ja lubas Würzburgi piiskopil Burchardil teda pühakuna austada.
Ta sätestas ekskommunikatsiooni läbiviimise vormeli.
Zacharias ordineeris 85 piiskoppi, 30 preestrit ja 5 diakonit. Ta pühitses 21 kardinali, sealhulgas hilisemad paavstid Stephanus II ja Paulus I. Tema ajal sai kardinaliks ka paavstiks valitud, kuid ametisse mitte asunud Stephanus. Zacharias ordineeris preestriks hilisema paavsti Stephanus III.
Misjon
Zacharias tunnustas 1. aprillil 743 Bonifatiuse rajatud Würzburgi, Büraburgi ja Erfurdi piiskopkondi. Ta tunnustas ka aastal 744 Bonifatiuse poolt pühitsetud Roueni, Sensi ja Reimsi metropoliite. Ta määras Bonifatiuse 1. mail 748 Mainzi peapiiskopiks ja Germaania priimaseks.
Teoloogilised vaidlused
25.–28. oktoobril 745 kinnitas Zacharias Lateraani sinodil Bonifatiuse poolt sätestatud ekskommunikatsiooni piiskop Adelbertile ja Clementile.
Adelbert oli kutsunud usklikke ennast järgima ja kuulutanud oma üleloomulikke võimeid. Ta jagas usklikele oma juukseid ja naelu reliikviate pähe. Ta kuulutas, et inimestel pole vaja patte pihtida, kuna need on juba südames andestatud. Clement väitis, et Jeesus Kristus vabastas enne oma ülestõusmist põrgust kõik hinged. Paavst mõistis mõlemad mehed taas 747 hukka.
Bonifatius kaebas paavstile ka Salzburgi abti Vergiliuse peale, kes kuulutas oma teooriat maailmast ja kes kasutas oma ristimisvormelit. Vergiliuse teooria järgi oli maapinna all teine maailm, kus elasid mõistuslikud olendid, seal paistavad teine Päike ja Kuu.
Zacharias kohustas 1. mail 748 Bonifatiust kutsuma kokku sinodi, mis uuriks Vergiliuse vaateid ja, kui need on vastuolus kiriku õpetusega ning Vergilius ei ütle neist lahti, siis tuleks ta ekskommunitseerida ja preestriametist tagandada.
Kristlik eetika
Zachariase ajal jagati Lateraani paleest vaestele regulaarselt almuseid.
Ta ostis Veneetsia kaupmeeste käest ära kõik orjad, et need ei satuks araablaste kätte.
Zacharias kultuuriloos
Zacharias viis paavsti residentsi tagasi taastatud Lateraani paleesse, kuhu ta lasi rajada ka suurejoonelise söögisaali. Alates Johannes VII-st oli paavsti residents asunud teises palees.
Ta tõlkis Gregorius I "Dialoogid" kreeka keelde.
Ta lasi taastada Roomas mitu kirikut, sealhulgas Santa Maria Antiqua kiriku, kus asub teda kujutav fresko. Langobardidega sõlmitud rahu märgiks ehitati Rooma Peetri kirikusse kabel.
Ta pühitses aastal 749 Monte Cassino kloostri kiriku ja kinkis kloostrile manuskripti Benedictuse ordu reeglitega.
Ta käskis Bonifatiuse poolt aastal 745 Rooma saadetud mittekristliku sisuga raamatuid säilitada paavstlikus raamatukogus.
Surm
Zacharias suri 15. märtsil 752 Roomas ja maeti Rooma Peetri kirikusse. Teda austatakse katoliku kirikus pühakuna. Tema mälestuspäev on katoliku kirikus 15. märts, õigeusu kirikus aga 5. september.
Kaarel Aare
Kaarel Aare (14. august 1948 Jõhvi – 9. september 2020) oli Eesti mereraadioside asjatundja ja riigiametnik.
Põhihariduse sai Jõhvi 1. keskkoolis (lõpetamise ajal Kohtla-Järve 5. Keskkool). Pärast seda on lõpetanud Tallinna Tehnilise kooli Nr. 1 ("Karu Akadeemia") ja Tallinna Kalatööstusliku Merekooli raadiooperaatori-elektroraadionavigaatori erialal. Aastatel 1966–1990 töötas ta Eesti Merelaevanduses (EML) raadiojaama ülemana, nendest 10 aastat mootorlaeval Ristna. Vahepeal (1967–1969) oli Nõukogude armees. 10 korda on läbi sõidetud Põhja-Meretee. Põhiliselt sõitis merd Euroopa, Vahemere ja Lääne-Aafrika sadamate vahel. 1990–1991 sõitis merd lühiajaliselt välislipu (Panama) all.
Alates 1991. aasta novembrist kuni 2016. aasta veebruarini töötas Veeteede Ametis sidetalituse juhatajana. Osales Suurupi militaarse raadiosaatekeskuse ülevõtmises lahkuvalt Vene mereväelt. Keskus võeti üle täiesti terve ja töötavana. Nimetatud keskuse ja EML-i vastuvõtukeskuse baasil loodi Riiklik meresidesõlm (praegu Riigi Infokommunikatsiooni Sihtasutuse koosseisus), mille ülesandeks sai üles ehitada rahvusvahelistele nõuetele vastav automaatne (digitaal-selektiivse väljakutse võimalusega) Eesti ULL-i meresidevõrk, mille põhiülesandeks on side tagamine Eesti merepääste vastutusalas. Samuti osales ta rahvusvahelise (Soome-Venemaa-Eesti) Soome lahe laevaettekannete süsteemi (GOFREP ) ülesehitamises. Eesti poolt tegi põhitöö Cybernetica AS (projektijuht Rein Haavel).
Isiklikku
Esimesest abielust on poeg Raul (sündis 1971). Teisest abielust lapsi pole. 2006. aasta juunist oli lesk. Hobi on digitaalfotograafia, lemmikhelilooja Raimond Valgre.
Airi Liimets
Airi Liimets (4. märts 1959 – 22. juuli 2022) oli eesti kasvatusfilosoof ja kasvatusteadlane.
Haridus
Ta lõpetas 1977. aastal Tartu 8. Keskkooli (Vello Saage eesti keele ja kirjanduse süvaõppega klassi), 1981. aastal Heino Elleri nimelise Tartu Muusikakooli (klaveri erialal) ja 1984. aastal Tartu Riikliku Ülikooli (eesti keele ja kirjanduse alal). Õppis Tartu Riiklikus Ülikoolis pedagoogikaaspirantuuris 1984–1987, sai 1994. aastal Tartu Ülikoolis kaitstud magistritööga teadusmagistrikraadi kasvatusteaduse alal. Doktorantuuris õppis ta 1996–2004 Saksamaal Heidelbergi Pedagoogikaülikoolis kasvatusteaduse ja filosoofia erialadel ning sai samas 2004. aastal kasvatusteaduse doktoriks kasvatusfilosoofia alal.
Airi Liimets oli 2007. aastast korraline professor (2007–2012 Eesti Muusika- ja Teatriakadeemias ning 2012–2017 Tallinna Ülikoolis). Alates septembrist 2017 töötas ta kasvatusfilosoofia külalisprofessorina Tallinna Ülikoolis ning Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia doktorikoolis ning lavakunstikoolis. Eesti Rahvusringhäälingu mittekoosseisulise muusikalise kujundajana on ta kujundanud "Luuleruumi" saatesarja luulekavu.
Teadustöö põhisuunad
2022. aasta 1. aprilli seisuga on Airi Liimetsal ilmunud 336 publikatsiooni. Nendest 254 on teadustööd (sh 4 monograafiat, 17 koostatud ja toimetatud raamatut/artiklikogumikku ja 22 Liimetsa peatoimetamisel väljaantud raamatut) ning üle 80 populaarteadusliku artikli ja muud loomingut. Teadustööd on ilmunud 16 riigis (Eesti, Läti, Leedu, Venemaa, Bulgaaria, Tšehhi, Saksamaa, Austria, Holland, Soome, Rootsi, Norra, Hispaania, Kreeka). Liimetsa uurimistöö teadlase ja filosoofina on olnud teedrajav Eestis ning tunnistatud uudseks ja originaalseks ka rahvusvahelisel areenil kõigis ta viljeldud valdkondades (kasvatusfilosoofia ja filosoofiline ning pedagoogiline antropoloogia, kasvatus- ja noorsoosotsioloogia, kasvatusteaduse ajalugu, õppimispsühholoogia, etnomusikoloogia ja muusikafilosoofia, muusikapedagoogika).
Kasvatus- ja noorsoosotsioloogias kuulus Airi Liimets oma isa Heino Liimetsa poolt 1970. aastatel rajatud õpilaste elustiili uurimise koolkonda. 2000. aastast oli vastava uurimisgrupi juhiks A. Liimets, kes on koolkonna teoreetilist ideestikku arendanud edasi diferentsifilosoofilise mõtlemise perspektiivist, mis on uudne nii Eestis kui ka rahvusvahelises teaduses. Empiiriliselt on A. Liimets ise uurinud eelkõige õppimise kui tegevuse, õpistiili ning muusika kui fenomeni positsiooni noorte elustiilis. Samuti on ta tutvustanud ja analüüsinud Eesti koolkonna ideid elustiilist paljudes rahvusvahelistes publikatsioonides. Viimastel aastatel on ta kirjutanud ka nooruse mõiste arenguloost ning rändlinnuliikumisest kui fenomenist 19. sajandi lõpu ja 20. sajandi alguse Euroopas. Uudseks A. Liimetsa vaatenurgaks rändlinnuliikumise uurimisloos on antud liikumise käsitamine integraalse fenomenina, mis empiirilise uurimistöö tulemusena järeldub korrelatiivsetest seostest sellele liikumisele omaste väärtuste vahel.
1984. aastal asus Airi Liimets Tartu Ülikoolis pedagoogika aspirantuuris uurima õpitegevuse stiili, olles Eestis esimene, kes sellele traditsiooniliselt õppimispsühholoogia valdkonna teemale pühendus (aastal 1993 lisandus Voldemar Tomusk monograafiaga “Õpistiilid”, ning sellega tänaseni õpistiilialane uurimistöö Eestis piirdubki). 1991. aastal ilmus ajakirjas “Haridus” neljast artiklist koosnev sari õpistiilist, 1999. aastal aga Tallinna Ülikooli Kirjastuses monograafia õpitegevuse stiilist. Kokkuvõtliku käsitluse õpistiilidest teaduslikus mõtlemiskontekstis leiab 2005. aastal Saksamaal ilmunud monograafia esimesest peatükist. Seal on esitatud ka A. Liimetsa enda aastail 1986–1988 tehtud empiirilise uurimistöö tulemused. 2005. aasta monograafiast leiab ka kriitika õpistiilide teaduslikule uurimisele ning esitatud on maailmas originaalne filosoofiline lähenemine ja mõtlemine õpistiilist ja õppivast inimesest, mille edasiarendust võib kuulda 2015. aastal salvestatud ööülikooli loengust.
Airi Liimetsa teaduslik töö sai üldse alguse Tartu Ülikooli üliõpilasena etnomusikoloogia valdkonnas, mille tulemusena valmis 1984. aastal diplomitöö “Viiulipalade muusikaline vorm Eesti rahvatraditsioonis”, mis 1988. aastal ilmus monograafiana kirjastuses “Valgus”. See on Eestis esimene uurimus rahvalikust viiulimuusikast. Uudne on ka sealjuures, et muusikat ja viiulipalade muusikalist vormi on analüüsitud ja tõlgendatud muusikasemiootika vaatepunktist. Rahvamuusikast on A. Liimets mõelnud ja kirjutanud ka ühenduses isiksuse arenguga 1990. aastate lõpul. Koostöös muusikateadlase Kerri Kottaga on arendatud ka muusikafilosoofilist mõtlemisviisi, käsitades muusikat kui limes't. Muusikafilosoofilisi mõtteid leiab ka A. Liimetsa 2017. aastal salvestatud ööülikooli loengust teemal “Filosoofia ja muusikaga häälestatud maailm”.
Aastail 2004–2009, kui Airi Liimets töötas Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia koolimuusika instituudi juhatajana, tingis ametikoht ka sisenemise muusikapedagoogikateadusse, mida ta rikastas esimesena Eestis empiirilise muusikasotsioloogilise lähenemisviisiga. Lisaks kirjutas ka (muusika)õpikute koostamisest, mõtiskles muusikaarmastusest kui fenomenist, seadis filosoofiliselt mõeldes kahtluse alla üldse koolimuusika mõiste jm. Tema ise ja ta juhendatud magistrandid ja doktorandid on teinud hulgaliselt empiirilisi uurimusi muusika kui õppeaine, muusika tähenduse ja muusika kuulamise, laulupeo kui fenomeni positsiooni kohta noorte elustiilis, Eesti koolikultuuris ja koduses kasvatuskultuuris. 2006. aasta ajakirja “Haridus” esimeses numbris ilmus kokku 9 artiklit, mis tutvustasid vastavasisulist uurimistööd koolimuusika instituudis, nagu ka 2009. aastal ilmunud A. Liimetsa koostatud ja toimetatud mahukas raamat “Muusikalise kontegelikkuse ühendused identiteedi ja diferentsiga”. 2011. aastal kirjastuses Peter Lang ilmunud A. Liimetsa ja M. Mäesalu koostatud raamat “Music Inside and Outside the School” on esimene trükis, kus esitletakse paljusid Eesti muusikapedagoogikateaduses viljeldavaid suundi rahvusvahelisele teadlaskonnale.
Isiklikku
Airi Liimetsa isa oli kasvatusteadlane ja psühholoog Heino Liimets; vanaonu Enn Koemets oli psühholoog ja kasvatusteadlane; õde Reet Liimets on kasvatusteadlane ja saksa filoloog.
Konkurents (bioloogia)
Konkurents on organismidevahelise suhte tüüp koosluses, mille korral mõju on vastastikku negatiivne. Eri liikide vahelist konkurentsi nimetatakse liikidevaheliseks konkurentsiks, ühe liigi piires toimuvat konkurentsi aga liigisiseseks konkurentsiks.
Konkurents ilmneb tavaliselt juhul, kui organismidel on sarnased toidubaasid ja/või elupaigad, st ühine limiteeriv ressurss. Konkurentsi määr sõltub eeskätt populatsioonitihedusest.
Taimede puhul saab eristada juurekonkurentsi- ja võsukonkurentsi, mis samuti võib ilmneda nii liigisisesena kui ka liikidevahelisena.
Vastavalt konkurentsi välistamise reeglile (Gause reegel) ei saa kaks liiki püsivalt koos elada ühes ja samas ökonišis (s.o konkureerides sama limiteeriva ressursi pärast); seetõttu pole konkurentsiolukord püsiv, toimub kas ümberkohanemine või ühe osapoole väljasuremine. Looduses siiski Gause reegel alati ei kehti, näiteks veekeskkonnas võivad pisiorganismid sageli elada, ilma et üks liik teist liiki välja tõrjuks (planktoni paradoks).
Darvinliku evolutsiooniteooria järgi on liikidevahelisel ja liigisisesel konkurentsil oluline roll looduslikus valikus.
Aurustumine
frame|Faasisiirded pisi|450px|Päikeseenergia kasutamine looduses pinnasest vee kogumiseks: 1 – läbipaistev plast, 2 – kivid plasti fikseerimiseks, 3 – veeauru kondensatsioon plasti alaküljel, 4 – vee kogumisnõu, 5 – voolik vee ammutamiseks kogumisnõust, 6 – pinnas
Aurustumine võib toimuda vedeliku pinnal keemistemperatuurist madalamal temperatuuril iseenesliku aurumise või eesmärgistatud aurustamise kaudu. Aurumisel võetakse energia keskkonnast (ümbruskonnast). Äraauramine tähendab täielikult (lõpuni) aurumist. Aurustamisel vedelikku soojendatakse või alandatakse rõhku.
Teine aurustumise viis on keemine või keetmine, mis toimub vedeliku massis allpool vedeliku pinda keemistemperatuuril või sellest veidi kõrgemal temperatuuril.
Aine auruvus ehk aurumisvõime ehk lenduvus on aurustumist iseloomustav suurus ja seotud aine keemistemperatuuriga. Aurustumine neelab energiat: aurumisel, kui soojust juurde ei saa, siis vedelik jahtub. Vedeliku aurustamise kiirendamiseks on vaja seda soojendada. Aurustumissoojus on aine aurustumiseks vajalik soojushulk aine massiühiku kohta. Aurustumist soodustavad moodustuva gaasifaasi (auru) ärapuhumine (tuul) ja vaakum.
Seotud mõisteid
Sõna "aur" kasutatakse kahes tähenduses:
Aurutamine on auru (tavaliselt veeauru) kasutamine mingi materjali töötlemiseks, näiteks mahla väljaaurutamine marjadest või rõivaste aurutamine ja pressimine. Aurutamine kokkuaurutamise mõttes on tahke aine eraldamine lahusest (või aine lahuse kontsentreerimine) solvendi äraaurustamise abil.
Auramine on nähtava auru – udu – moodustumine. Näiteks päeval soojenenud järvevesi hakkab ööjaheduses aurama.
Endel Kõpp
pisi|Endel Kõpp. Giulia Landonio tušijoonistus Endel Juhan Kõpp (22. november 1913 Laiuse – 12. märts 1996 Stockholm) oli eesti vaimulik.
Aastatel 1941–1942 oli ta Tartu Pauluse koguduse 2. pihtkonna õpetaja, 1942–1944 Kihelkonna- ja Kärla koguduse õpetaja. Aastal 1944 lahkus ta Eestist ja teenis aastatel 1951–1960 E.E.L.K. Norrköpingi kogudust. Aastatel 1955–1968 oli ta uue eestikeelse piiblitõlke ettevalmistuskomisjoni liige, tõlkis Vana Testamendi koos apokriivadega ja redigeeris Uue Testamendi tõlget.
Isiklikku
Endel Kõpu isa Johan Kõpp oli Eesti Evangeeliumi Luteriusu Kiriku peapiiskop ja Tartu Ülikooli rektor.
Heinrich VII (Saksa-Rooma keiser)
pisi|Heinrich VII Heinrich VII (umbes 1275 – 1313) oli esimene Luksemburgi dünastiast pärinev Saksamaa kuningas 1308–1313, alates 1312 ka Saksa-Rooma keiser, esimene pärast Friedrich II, kes oli surnud 58 aastat tagasi.
Tema poeg Johann von Luksemburg sai 1310 Böömi kuningaks (1310–1346), tolle pojast Karlist sai aga nii Böömi kuningas kui ka Saksa-Rooma keiser (1346–1378) Karl IV.
Heinrich püüdis taastada keisri tugevat võimu, taasalustades ka võitlust paavstidega. 1313. aastal viibis ta parajasti Itaalias, kus oli minemas karistama oma vasalli, Napoli kuningat, kui ta ootamatult suri.
Tšohhatauri
Tšohhatauri on alev Gruusias Gurias, Tšohhatauri rajooni keskus.
Supercalifragilisticexpialidocious
"Supercalifragilisticexpialidocious" (eesti keeles pealkirjaga "Supernalivägalustlikekstraülivõrdes") on laul Disney 1964. aasta muusikalifilmist "Mary Poppins". Laulu autorid on vennad Robert ja Richard Sherman. Filmis esitavad seda Julie Andrews ja Dick Van Dyke.