cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tähekompass
Tähekompassi osad olid viseerimisseadis, kellamehhanism ja koordinaatskaalad, hiljem peilingaatorist, kursinäiturist ja arvutist.
K-pop
pisi|[[Psy, kelle koreakeelne muusikavideo "Gangnam Style" oli esimene YouTube'is, mis sai täis miljard vaatamist]] K-pop (korea keeles 가요 Gayo; nimetuste Korea popmuusika või Korea populaarne muusika lühend) on muusikastiil, mis koosneb pop-, tantsu-, hiphop-, rokk-, R&B ja elektroonilisest muusikast ning on pärit Lõuna-Koreast. Praegusel ajal on K-popi ansamblitest populaarseim BTS, mille liikmed on ajakiri Time arvanud 2017. aasta 25 kõige mõjukama inimese hulka.
Facebooki fännilehtede, iTunesi, Twitteri profiilide ja YouTube'is avaldatud muusikavideote kaudu jõuab K-pop kõikjale maailmas, Interneti kaudu kasvab selle stiili populaarsus plahvatusliku kiirusega. Lõuna-Korea popmuusika on populaarne kõikjal Aasias, eriti populaarne on see Hiinas, Hongkongis, Jaapanis, Taiwanis, Tais ja Vietnamis.
K-popist on kujunenud populaarne subkultuur teismeliste, noorte ja täiskasvatute seas üle kogu maailma, mille tulemusena on tekkinud suur huvi korea keele, korea kultuuri ja üldiselt Aasia kultuuri vastu.
K-pop on populaarseks saanud ka Eesti noorte seas ning 2016. aastal korraldati Tartus Eesti esimene K-popi festival. 7. juulil 2018 korraldati Tartus K-Fest.
Suuremad K-popi plaadifirmad Lõuna-Koreas on JYP Entertainment, YG Entertainment ja S. M. Entertainment, mille ansamblid ja soololauljad on saavutanud suurt edu ning jõudnud edetabelite tippu.
Karla kraater
Karla kraater (vene keeles Карлинский кратер) on meteoriitset päritolu löögikraater Buinski linna lähedal Svijaga jõe orus Tatarstanis.
See Neogeeni ajastust pärit võrdlemisi noor kraater on Venemaa suurim ja selle läbimõõt on 10 (ka kuni 12 ) kilomeetrit. Kraatri vanuseks on hinnatud 5 ± 1 miljonit aastat. Kraater asub Buinski rajoonis Tšuvaššia piiril ja selle lähimate asulate seas on veel Uljanovsk, Kaasan ja Togliatti.
Kraater on saanud nime Volga parempoolse lisajõe Svijaga vasakpoolse lisajõe Karla järgi.
Impaktstruktuuride peidus püsimise üheks võimalikuks põhjuseks on veel põllumajanduslik tegevus selles piirkonnas. Huvi kraatri vastu on äratanud paljandunud lubjakivi ja dolomiidi enam kui 400 meetri paksused kihid, samuti kriidise savi 100-meetrine ning dolomiidi, lubjakivi, liivakivi ja savi 320-meetrised ladestikud permi teisest ja kolmandast ajastikust.
Kraatrit uuris Moskva Riikliku Ülikooli dotsent Danila Badjukov. 2011. aastal käis ta ka Buinskis kohapeal.
Rootsi Kuninglik Muusikaakadeemia
pisi|Kuninglik Muusikaakadeemia [[Stockholmis]] Rootsi Kuninglik Muusikaakadeemia (rootsi keeles Kungliga Musikaliska Akademien, lühend KMA; ka Stockholmi Kuninglik Muusikaakadeemia) on üks Rootsi kuninglikest akadeemiatest.
Kuningliku Muusikaakadeemia asutas 1771. aastal kuningas Gustav III. Akadeemia põhiülesanne on edendada muusikateadust ja -haridust ning muusikakultuuri.
Liikmeskond
Akadeemial oli 2013. aasta juuli seisuga 256 liiget, sealhulgas 175 rootsi liiget ja 75 välisliiget. Lisaks veel 3 auliiget ja 3 kuninglikku liiget.
Kiudrünkpilved
pisi|Kiudrünkpilved (Cirrocumulus stratiformis) [[Tartu kohal, 31.05.2010]] Kiudrünkpilved (ladina keeles Cirrocumulus, lühend Cc) on kõrgete pilvede klassi kuuluv pilvede põhiliik, põhiliikidest kõige haruldasem. Pilvede ladinakeelne nimi tähendab "kuhilakujulisi juuksekiharaid".
Kiudrünkpilved tekivad kõrgusevahemikus 6–8 km ja moodustavad õhukese kihi paksusega 200–400 m. Kujult sarnanevad nad peenikeste lainete, virgede, lumehelveste või topikestega.
Kiudrünkpilved on valged säravad õhukesed pilved, mõnikord on neil kumava sinise taeva tõttu sinakas varjund. Kuigi nende esinemiskõrgusel on väga madalad õhutemperatuurid (kümneid kraade alla nulli), võivad kiudrünkpilved koosneda nii jääkristallidest kui ka veepiisakestest või veepiisakeste ja jääkristallide segust, eriti kui nad on tekkinud konvektsiooni tõttu. Sel juhul jäätuvad veepiisakesed madala temperatuuri tõttu kiiresti, ja kiudrünkpilved transformeeruvad kiudpilvedeks.
Nad ei anna varju, Päike ja Kuu paistavad neist läbi. Harva võib esineda irisatsioon, st pilveservad võivad vikerkaarevärviliselt helendada.
Tavaliselt esinevad nad koos kiudpilvede ja kiudkihtpilvedega.
The War Is Not Over
"The War Is Not Over" (eesti keeles "Sõda pole möödas") oli Läti võistluslaul 2005. aasta Eurovisiooni lauluvõistlusel, mille autor on Mārtiņš Freimanis ja mille esitasid inglise keeles Valters & Kaža.
Laul on õrn ballaad mõnevõrra elliptiliste sõnadega. Duett laulab: – mida saab tõlgendada kui kutsungit kuulajatele mitte uskuda, mida ametlikud allikad edastavad.
Ameerika Ühendriikide 2010. aasta rahvaloendus
pisi|2010. aasta rahvaloenduse logo '''Ameerika Ühendriikide 2010. aasta rahvaloendus''' on seni viimane USA-s tehtud rahvaloendus.
The War Is Not Over
Varasemad salvestised sisaldasid sõnu "That someone is loser, that someone is winner", kuid need vahetati veidi muudetuna välja selleks, et laulusõnad vastaksid inglise keele grammatikale.
Ameerika Ühendriikide 2010. aasta rahvaloendus
Välja jagati 134 miljonit küsitluslehte ning neist saadi tagasi rekordilised 74%. Aprillist juulini külastasid loendajad neid paiku, kust küsitluslehtedele ei vastatud. Selleks kaasati 635 000 inimest. Tulemusi esitleti detsembri lõpus.
Võrreldes varasemate rahvaloendustega oli küsitlusleht lihtsam ja vähemate küsimustega.
The War Is Not Over
Valters & Kaža esitasid laulu, istudes kõrgetel toolidel ja mängides akustiliste kitarridega. Viimane refrään esitati püstijalu ning ilma kitarrideta, kasutades viipekeelt, mis käis sõnadega kaasa.
Ameerika Ühendriikide 2010. aasta rahvaloendus
Ameerika Ühendriikide rahvaarvuks 1. aprilli seisuga saadi 308 745 538. See tähendab, et alates 2000. aasta loendusest oli rahvastik kasvanud 9,7%.
The War Is Not Over
Et Läti ei olnud 2004. aasta Eurovisiooni lauluvõistluste tulemusel järgmise aasta finaali kvalifitseerunud, pidi laul läbima kõigepealt poolfinaali. Lugu oli järjekorras viies, pärast Moldova esitaja Zdob şi Zdubi laulu "Boonika bate doba" ning enne Monaco laulja Lise Darly ballaadi "Tout de moi". Läti lugu sai 85 punkti ning pääses 25 seas 10 finaalipääseja hulka.
Ameerika Ühendriikide 2010. aasta rahvaloendus
Loendus läks maksma 13 miljardit dollarit ehk ligi 42 dollarit loendatava kohta. See on kaasa toonud kriitikat kulutuste suuruse osas. Alates 1970. aasta loendusest saati on iga järgmise loendusega maksumus kahekordistunud. Samuti on seda võrreldud teiste riikidega: näiteks Hiinas saadi hakkama 1 dollariga ja Indias 0,4 dollariga loendatava kohta.
The War Is Not Over
Finaalis esitati laulu kahekümne kolmandana, pärast Šveitsi esindava Vanilla Ninja lugu "Cool Vibes" ning enne Prantsusmaa lauljatari Ortali lugu "Chacun pense à soi". Läti laul kogus 153 punkti ja tuli 24 laulu seas viiendaks, mis kvalifitseeris Läti järgmise võistluse finaali. Lugu sai 12 punkti Iirimaalt, Leedult ja Moldovalt.
Ameerika Ühendriikide 2010. aasta rahvaloendus
Rahvaloenduse tulemustest sõltus näiteks see, mitu valijameest saab iga osariik 2012. aasta Ameerika Ühendriikide presidendivalimistel.
The War Is Not Over
Laulust "The War Is Not Over" tegi Taani popgrupp Michael Learns to Rock salvestise oma albumile "Eternity".
Laulu autor Mārtiņš Freimanis suri 2011. aastal 32 aasta vanuselt.
Põrstõ järv
pisi|Põrstõ (Põrste) järv ujumiskohaga pisi|Põrstõ (Põrste) järv Põrstõ järv (ka Põrste järv, Puustusjärv) on järv Võru maakonnas Võru ja Setomaa vallas.
Järve pindala on 8,9 ha.
Mudelautor
Mudelautor on teoreetiline kujund Umberto Eco 1979. aasta raamatus „The Role of the Reader“. Raamatus esitatud teooria järgi on mudelautor teksti saateks lugeja enda konstrueeritud mõte, kus loetavale tekstile luuakse autor, mille kaudu on loodud arusaam teksti mõtestamisest, sõnumist ning seda saatvast kompetentsist. Mudelautori loob lugeja, et anda hinnangut teksti väärtusele enda loodud kujutluse kaudu selle loonud autorist.
Tilleoru maastikukaitseala
Tilleoru maastikukaitseala on maastikukaitseala Põlva maakonnas Ahja jõe ülemjooksu ürgorus. Kaitseala pindala on 145,8 ha
Kaitseala on moodustatud 1957, et kaitsta Tilleorgu ja sealset jõeluhta, maastikukaitseala staatuses alates 2014.
Mauro Icardi
pisi|Mauro Icardi (2018) Mauro Emanuel Icardi (sündinud 19. veebruaril 1993 Rosarios) on Argentina jalgpallur, kes mängib ründajana Türgi kõrgliigaklubis Galatasaray.
Icardi oli Barcelona noortesüsteemi kasvandik. 2011. aastal liitus ta Itaalia klubiga Sampdoria, kus alustas profikarjääri. Klubi põhimeeskonnas tegi ta Itaalia esiliigas debüüdi 12. mail 2012 mängus Juve Stabia vastu, lüües selles mängus ka oma esimese värava. Sampdoria jõudis järgmiseks hooajaks Itaalia kõrgliigasse. Debüüdi Serie A-s tegi ta 12. mail mängus Roma vastu. Esimese värava lõi ta liigas 12. novembril mängus Genoa vastu. Kokku lõi ta hooajal 2012–13 Itaalia kõrgliigas 10 väravat.
Eduka hooaja toel liitus ta 2013. aasta juulis Milano Interiga. Debüüdi Interi meeskonnas tegi ta liigas 25. augustil 2013 mängus Genoa vastu. Esimese värava lõi ta 14. septembril mängus Juventuse vastu.
Interi meeskonnas on Icardi löönud kokku 124 väravat, millega on ta klubi ajaloo paremuselt kaheksas väravakütt. Kõige edukamad on olnud hooajad 2014–15 (22 väravat liigas, parima väravaküti tiitel koos Luca Toniga), 2016–17 (24 väravat) ja 2017–18 (29 väravat, parima väravaküti tiitel koos Ciro Immobilega). Hooaegadel 2014–15 ja 2017–18 on ta valitud Itaalia kõrgliiga sümboolsesse koosseisu. 2018. aastal valiti ta Serie A aasta parimaks mängijaks.
2019. aasta septembris suundus ta Milano Interist laenule Prantsusmaa kõrgliigaklubisse Paris Saint-Germain, kellega sõlmis aasta hiljem püsiva lepingu. Hooaegadel 2019/20 ja 2021/22 tuli ta Paris Saint-Germain Prantsusmaa meistriks. 2022. aasta septembris läks ta Paris Saint-Germainist laenule Galatasaraysse.
Icardil oli võimalus esindada koondises ka Itaaliat, kuid ta otsustas Argentina kasuks. Debüüdi Argentina koondises tegi ta 15. oktoobril 2013 MM-i valikmängus Uruguay vastu. Esimese värava lõi ta koondise särgis 20. novembril sõprusmängus Mehhiko vastu.
Säilituseksemplar
Säilituseksemplar on füüsilisel teabekandjal avaldatud väljaanne ja võrguväljaanne ning füüsilised teabekandjal avaldatud väljaande digitaalne algmaterjal, mida säilitatakse säilituseksemplari seaduse eesmärkide täitmiseks.
Romeškalnsi mõis
pisi|left|Romeškalnsi mõisa häärber Romeškalnsi mõis, ka Auguli mõis (saksa keeles Romeskaln, läti keeles Romeškalna muiža) oli rüütlimõis Liivimaal Valga kreisis Apekalnsi kihelkonnas. Tänapäeval asub Lätis Alūksne piirkonnas Veclaicene vallas Romeškalnsi külas.
Survereservuaar
pisi|Jaapani Isawa II [[elektrijaama survereservuaar. 2010]] Survereservuaar (ka veekants, survekants) on lahtise veepinnaga reservuaar, mis vähendab hüdraulilise löögi mõju survetorus.
Romeškalnsi mõis
Mõisa suurus
Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal 2 ja 1/3 adramaad, sellele allus 45 mees- ja 46 naishinge.
Michel Tournier
pisi|Michel Tournier (2005) Michel Tournier (19. detsember 1924 Pariis – 18. jaanuar 2016 Choisel) oli prantsuse kirjanik.
Aastal 1970 sai Goncourti auhinna romaani "Haldjakuningas" eest.
Aserbaidžaani lennufirmade loend
Siin on loetletud praegu tegutsevad ja varem tegutsenud Aserbaidžaani lennufirmad.
Fataalne perekondlik unetus
Fataalne insomnia ehk surmaga lõppev unetus (inglise keeles fatal insomnia, FI) on äärmiselt haruldane unehäire, mis on tavaliselt pärilik ja põhjustab surma mõne kuu või aasta jooksul.
Ajalugu
Haigus avastati 1986. aastal, kuid seda ei tuvastatud prioonhaigusena. 1992. aastal märgati haigust põhjustavat mutatsiooni PRNP geenis ning 1995. aastal demonstreeriti eksperimentaalselt ülekantavust. Prioonhaiguste eripärade tõttu on fataalne insomnia pärilik.
Sümptomid
Peamiseks sümptomiks on unetus, kuid esineda võib ka muid sümptomeid. Haigestumine meeste ja naiste seas on võrdne, esimesed sümptomid ilmnevad vanuses 37–62.
Kastryčnicki rajoon (Viciebsk)
Rajoon moodustati 19. juulil 1940. Sinna kuulub ka linna ajalooline keskus. Viiekümnendatel aastatel liideti sellega Šyrkova küla ja Paŭnočny alevik, aastal 1964 aga Ułanavičy küla. Aastal 1967 liideti rajooniga Žuržava, Sakałoŭka ja Siebiachi külad ning Vićba raudteejaama ümbrus. Aastal 1998 liideti rajooniga Bileva küla, aastal 2004 Janapal ja aastal 2011 Sielivoŭščyna küla. Rajooni tänavavõrgustiku pikkus on veidi üle 300 kilomeetri.
Täitevkomitee hoone asub aadressil Смаленская вуліца 9, rajooni juhib Siarhiej Stašeŭski.
Rajoonis asuvad Jakub Kołase nimeline teater ja Viciebski filharmoonia. Sinna jääb ka Viciebski Riiklik Tehnikaülikool.
Pikajärve mõis
pisi|Mõisa peahoone (2012) pisi|Mõisa peahoone (2012) Pikajärve mõis (saksa keeles Langensee, Johannishof) oli Võrumaal Kanepi kihelkonnas asunud rüütlimõis. Nüüdisajal jääb mõis Põlva maakonda Kanepi valda.
Mõis asutati 1749. aastal ida pool asuvast Valgjärve mõisast eraldatud osast. Asutamise ajal kandis ta nime Johannishof, ent aastal 1869 nimetati ümber Langenseeks.
Mõisa omanikud on olnud Schreiterfeldid, Budbergid, Glasenappid, Rothid, Bergid ja Oettingenid. 1873–1919 omasid mõisat Muellerid. Pärast seda jäi Muelleritele kuni Teise maailmasõjani veel väike jäänukmõis koos mõisasüdamega.
Mõisa praegune hoonestus pärineb von Muellerite ajast, põhiliselt 20. sajandi algusest. Mõisa peahoone on juugendstiilis ja valmis 1908. Säilinud on hulk kõrvalhooneid, mis kõik on valminud maakivist: tallisaal, väike tall, ait-kuivati, jääkelder ja viinaköök.
Mõisakompleks on tänapäeval restaureeritud ja eraomanduses. Peahoonet nimetatakse Cantervilla lossiks ning see on ühtlasi ürituste korraldamise paik ja majutusasutus. Mõisahoonet ümbritseb mõisapark.
Mõisa sinises saalis asub kunstigalerii, mis asutamise ajal oli lähikonnas ja kogu Põlvamaal ainus. Osa galerii teoseid on müügis. 2016. aasta juuli seisuga on võimalik osta 28 autori teoseid, mis kuuluvad peamiselt eesti ja vene kunsti hulka. Galerii vähemväärtuslik osa paikneb tallis.
Mõisapargis on Valdo Pandi mälestussammas. Valdo Pant sündis ja elas mõisast mõne kilomeetri kaugusel.
Georgi Zažitski
Georgi Zažitski (vene keeles Георгий Семёнович Зажицкий; sündinud 5. veebruaril 1946) on endine Eesti NSV (Nõukogude Liidu) epeevehkleja ja treener ning Norra treener.
Tallinnas Klavdi Jadlovski käe all vehklemist alustanud Zažitski kuulus vahemikus 1966–1973 Nõukogude Liidu epeemeeskonda, tuli selle koosseisus 1969. aastal maailmameistriks ja sai 1972. aastal Müncheni olümpiamängudel pronksi. Individuaalselt võitis ta mitu rahvusvahelist turniiri ja 1966. aasta juunioride maailmameistrivõistlustel pronksmedali. Eesti NSV vehklemiskoondis, kuhu Zažitski kuulus, võitis 1971. aastal Nõukogude Liidu karika. Aastatel 1983–1990 juhendas ta Eesti NSV epeemeeskonda, kes tuli kahel korral Nõukogude Liidu meistriks.
Lapsepõlv
Georgi Zažitski teada tutvusid ta vanemad II maailmasõja lõpus Berliinis. Ema Maia viidi sinna Saksa vägede taganemise ajal koos Saksa perega, kelle teenistuses ta oli oma kodukohas Leningradi oblasti Luuga linnas töötanud. Georgi isa oli Saksamaale jõudnud Nõukogude Liidu sõjaväelane major Semjon. Berliinis olevat nad tutvunud, armunud ja mõnda aega koos elanud. Varsti naasis Maia koju Luuga linna, kus ta 5. veebruaril 1946 sünnitas poja, kes sai nimeks Georgi Semjonovitš Zažitski. Perekonnanimi anti ema järgi. Oma isa ei näinud Georgi kunagi.
Perel, kuhu kuulusid Georgi, tema ema ja vanaema, nappis toitu. Kui ema luges ajalehekuulutusest, et Eestis otsitakse töölisi turbarappa, otsustas ta sinna sõita. 1947. aasta jaanuaris järgnes talle vanaema koos Georgiga. Pere elukohaks sai tuba baraki tüüpi majas Lasnamäel. Koolis hakkas ta käima Tallinna 16. keskkoolis, varsti aga viidi klassid üle 25. keskkooli. Georgi klassiõdede seas oli Svetlana Tširkova, samuti hilisem tippvehkleja. 1964. aastal lõpetas ta Tallinna 8. töölisnoorte keskkooli.
Sportlaskarjäär
Korraliku kehalise ettevalmistuse sai Georgi Zažitski juba lapsena väljas mängides. 25. keskkoolis oli kehalise kasvatuse õpetajaks Aleksander Tulk (hilisem Euroopa meister allveeujumises), keda ta tunnustab kui spordiarmastuse tekitajat. Tulk korraldas palju võistlusi ja Zažitskile see meeldis, kuna ta tahtis igal alal ja võistlusel võita. Oma mäletamise järgi tuli ta kooli kergejõustikuvõistlustel meistriks viiel alal, ehkki harrastas kergejõustikku rohkem oma lõbuks. Tõsisemalt hakkas Zažitski spordiga tegelema 1957. aastal, kui alustas koos sõpradega Nigul Maatsoo käe all poksitrenne.
Treeningud Jadlovski juures
1960. aastal läks ta Klavdi Jadlovski juurde vehklemistrenni. Selle osas, kuidas esimene kokkupuude täpselt toimus, asjaosaliste meenutused erinevad. Jadlovski mäletamist mööda tulid ükskord neli pätipoissi tema treeningut vaatama. Jadlovski olevat neil suitsud suust ja mütsid peast tõmmanud, mille eest need talle pärast kallale tungisid, aga Jadlovski enesekaitsevõtete demonstreerimise järel sõpradeks said. Üks neist poistest olevatki olnud Zažitski, kes edaspidi tema trennis hakkas käima. Zažitski sõnul ei vasta Jadlovski versioon aga tõele. Vehklemistreeningule olevat ta läinud pärast seda, kui Jadlovski käis koolis lapsi vehklema kutsumas ja trennis osalenud klassivennad rääkisid, et neil on huvitav treener, kus lubas soovijad maailmameistriks koolitada. Ka polevat ta kunagi elus suitsetanud. Huvi vehklemisega alustada olevat lisanud äsja läbiloetud Alexandre Dumas' teos "Kolm musketäri". Trenn tundus poisile põnev, Jadlovski kasutas seal sambo- ja poksivõtteid ning reaktsiooni ja kiirust arendavaid võistlusmänge. Kuna varustust oli vähe, harjutas Zažitski torkeliigutusi esialgu relvata. Mõne aja pärast spordikoolis toimunud võistlus olevat olnud üldse esimene kord, mil ta pärisrelva ja vehklemisvormi kasutada sai. Zažitski võitis selle võistluse ja oli oma saavutusest vaimustatud. Ta lõpetas poksiga tegelemise ja sealtpeale sai vehklemine ta elu keskmeks.
Zažitski sõnul jõudis ta arusaamisele, et barakielust päästab teda vaid sporditegemine. Jadlovski rääkis õpilastele Nõukogude Liidu parimate treeningutest, auhindadest ja reisidest ning lubas neistki meistrid teha. Zažitski sõnul süstis Jadlovski temasse fanatismi ja ta järgis treeneri õpetust tulla trenni esimesena ja lahkuda viimasena. Treenimine olevat Zažitskile meeldinud, ta ei jätnud kunagi ühtki korda vahele ja talus suuri koormusi. Vehkleja Boris Joffe hinnangul oli Zažitski töökas ja väga auahne, mis aitaski tal sportlase ja hiljem treenerina läbi lüüa. Teise vehkleja Andres Liivaku arvates polnud Zažitski küll kõige suurema talendiga, aga tohutu töövõimega ning olles Jadlovskile tänulik Lasnamäe barakist maailma aitamise eest täitis ta pikka aega hoolikalt kõiki treenerilt saadud ülesandeid. Zažitski on Jadlovskit kirjeldanud kui tarka, osavat ja töökat treenerit, kes nõudis töökust ka teistelt ning pööras lisaks tehnilisele ja üldkehalisele ettevalmistusele tähelepanu taktikale ja psühholoogiale. Zažitski sõnul nõudis treener oma käskude ranget järgimist ja oskas selle saavutamiseks psühholoogilisi võtteid kasutada, kuid erinevalt mitmetest teistest sportlastest julges ta Jadlovskile ka vastu vaielda. Zažitskit on peetud Jadlovski lemmikõpilaseks. Liivaku meelest poleks ta ilma Jadlovskita vehklejaks saanud.
Tõus tippu
Zažitski läbimurdeaastaks sai 1963, mil ta kõigepealt võitis Eesti NSV meistrivõistlustel kulla (hilisematel aastatel lisandus veel 6 kulda) ja siis Moskvas toimunud rahvaste spartakiaadil U18 vanuserühmas hõbeda. Zažitski võeti aastateks 1964–1966 Nõukogude Liidu noortekoondisse ja ta osales kolmedel juunioride maailmameistrivõistlustel. 1964. aastal Budapestis sai ta 7. koha, 1965. aastal Rotterdamis 5. koha ja 1966. aastal Viinis pronksmedali. Sotsialismimaade noorvehklejate turniiril Budapestis sai ta 1966. aastal 3. koha. Eesti NSV meeskonnas koos Jaan Veanesi ja Andres Liivakuga võitis Zažitski kuldmedali Nõukogude Liidu 1965. aasta U18 ja 1966. aasta U20 vanuseklassi meistrivõistlustel. Üleliidulise Dünamo koosseisus koos Jaan Veanesi ja Vladimir Rassolkoga võideti 1965. aastal ka U20 meistrivõistlused.
1966. aastast kuulus Zažitski Nõukogude Liidu epeekoondisse. Üleliidulise Dünamo meeskonna koosseisus võitis ta 1967., 1968. ja 1969. aastal Heidenheimis Euroopa karika ning 1966. ja 1968. aastal tuli Nõukogude Liidu meistriks. Esimese rahvusvahelise individuaalse turniirivõidu sai ta 1968. aastal Barbakani turniiril Poolas Krakowis. 1967. aasta rahvaste spartakiaadil Moskvas sai ta individuaalselt 7.–8. koha. Meeskonnavõistluses, kus ta kandis koos Andres Liivaku ja Jaan Veanesiga põhirolli, toodi Eesti NSV-le 3. koht. 1968. aastal Tallinnas toimunud Nõukogude Liidu meistrivõistlustel sai Zažitski individuaalarvestuses pronksmedali. Oma saavutustega maailmaklassi vehkleja staatusse tõusnud Zažitskit 1968. aasta Mexico olümpiale sõitnud viisikusse siiski ei võetud, sest valikus oli temast palju teenekamaid mehi – olümpiavõitjaid ja maailmameistreid – ning teda peeti veel nooreks ja kogenematuks.
Suurvõidud
Zažitski oli oma olukorra kohta küsinud nõu vanemalt olümpiavõitjalt Aleksandra Zabelinalt, kes arvas, et koondisekoha kindlustamiseks oleks vaja võita individiaalselt üks rahvusvaheline suurturniir. See võimalus avanes tal 1969. aasta kevadel Poitiers’ turniiril Karl Martelli mõõgale. Kõigepealt tuli ta Nõukogude Liidu valikturniiril Lvovis vaatamata 38-kraadilisele palavikule 2. kohale ja arvati Poitiers’sse sõitvate meeste sekka. Prantsusmaal demonstreeris Zažitski suurepärast vehklemisvormi, jättis selja taha kaks viimast olümpiavõitjat, Grigori Krissi ja Győző Kulcsári, valitseva maailmameistri Aleksei Nikantšikovi ja teised suurkujud ning võitis turniiril esikoha. Auhinnaks saadud Martelli mõõgast sai Zažitski lemmiktrofee, mille ta hiljem kinkis oma pojale Haritonile. Ühtlasi tagas see võit Zažitskile koha Nõukogude Liidu põhikoondises.
1969. aasta Nõukogude Liidu meistrivõistlustel Kadijevkas sai ta 5. koha. Sama aasta maailmameistrivõistlustel Havannas langes Zažitski individuaalturniiril välja teises ringis. Meeskonnavõistlusel, kus kaaslasteks olid Aleksei Nikantšikov, Sergei Paramonov, Grigori Kriss ja Igor Valetov, esines ta tugevalt. Kõige ohtlikumaks vastaseks peeti Nõukogude Liidu sportlaste jaoks ebamugavas stiilis vehelnud Rootsit, kellega mindi vastamisi poolfinaalis. Zažitskile aga nendega vehklemine sobis ja talle usaldati kohtumise avamatš Rootsi esinumbri Hans Jacobsoni vastu, mille ta kindlalt võitis. Oma teises miniduellis võitis ta individuaalvõistlusel pronksi saanud Carl von Essenit. Oma kolmandas matšis vigastas ta viigiseisult jalga. Nõukogude Liit sai Rootsi vastu kindla võidu ja peatreener Lev Saitšuk tõstis esile just Zažitski panust. Finaalis, kus oldi selgelt paremad Ungarist, Zažitski paistes jala tõttu kaasa ei löönud. Võidetud MM-i kuldmedali kinkis ta vastavalt poisikesena antud lubadusele treener Klavdi Jadlovskile. Sel aastal sai Zažitski suurmeistri aunimetuse ja Eesti NSV aasta sportlase valimisel meeste hulgas 3. koha.
Võitlus koondisekoha eest
Zažitski sõnul oli tal hetkeseis koondises küll hea, aga kuna seal püsimine ei sõltunud punktitabelist, vaid peatreeneri suvast, siis jäi tulevik ebakindlaks ja tuli lihtsalt edasi treenida. 1970. aasta Poitiers’ turniiril jõudis ta jälle finaali, kus kaotas koondisekaaslasele Grigori Krissile. Zažitski sõnul täitis ta kaotades koondise peatreeneri palvet – Krissil olevat mingeid pahandusi olnud ja vaja end võiduga rehabiliterida. Nõukogude Liidu meistrivõistlustel Zaporožjes sai Zažitski individuaalselt pronksmedali ja üleliidulise Dünamo meeskonnaga hõbemedali. Samal sügisel oli MM Ankaras ja Nõukogude Liidu epeemehed läksid sinna samas koosseisus kui eelmisel aastal. Enne võistlusi elas meeskond üle viperusi: kolm sportlast olid palavikus – Zažitski ütles, et ta ei saanud neli päeva süüa ja tundis Ankaras end nõrgana – ning Istanbuli–Ankara lennu ajal oli üks lennuki mootoritest mõneks ajaks seiskunud, mis Zažitski sõnul talt edaspidiseks lennusõidu armastuse ära viis. Individuaalvõistlusel edenes ta eelringist veerandfinaalgruppi, aga jäi sinna pidama. Meeskonnaga kaotati veerandfinaalis Poolale ja jäädi jagama 7.–8. kohta. Zažitski tundis siin endal süüd, sest oli otsustavas kohtumises veerand minutit enne lõppu käest lasknud kahetorkelise eduseisu.
1971. aasta jaanuaris toimusid Tallinnas Nõukogude Liidu karikavõistlused, mis olid omapärased selle poolest, et võistkonnavõistlusel koosnes võitkond espadronimehest, floretimehest, floretinaisest ja epeemehest. Eesti NSV esindus koosseisus Peeter Ainsam, Vladimir Mihhaljov, Svetlana Tširkova ja Georgi Zažitski jõudis finaali, kus vastu astus favoriidiseisuses Valgevene NSV koos kolme praeguse ja ühe tulevase mitmekordse olümpiavõitja ja maailmameistriga. Oma matši 2-punktilises eduseisus alustanud ankrumees Zažitski kaotas valitsevale maailmameistrile Aleksei Nikantšikovile 2:3, kuid kindlustas sellega Eesti võistkonna üldvõidu. Zažitski sõnul oli see ta elu mälestusväärseim turniir.
Kuigi Zažitski olevat juhtinud Nõukogude Liidu punktitabelit, siis ilmselt eelmiste maailmameistrivõistluste esituse tõttu teda 1971. aastal Viini MM-ile läkitatud koondisse ei võetud. MM-i järel peetud rahvaste spartakiaadil esindas Zažitski koos Andres Liivaku, Jaan Veanesi, Valeri Rossari ja Boris Joffega meeskonnavõistlusel Eesti NSV-d. Zažitski suure panuse toel võtsid nad võidud Moldova NSV ja Gruusia NSV üle, jäid poolfinaalis alla Valgeneve NSV-le, aga teenisid pronksmedalid, alistades viimases kohtumises Vene NFSV. Hiljem samal aastal võitis ta esmakordselt korraldatud Haapsalu Valge Daami turniiri ja Siofokis Balatoni turniiri.
Raske tee olümpiale
1971. aasta sügisel sai Zažitski karjäär kannatada poliitiliste asjaolude tõttu. Göteborgis turniiril käinud Eesti NSV vehklejad naasid koju ilma Jaan Veanesita, kes jäi Rootsi ja palus sealt poliitilist varjupaika. Tallinnasse naasnud meeskonnaliikmed kuulas üle KGB. Veanesi toakaaslaseks olnud Zažitskile määrati välisõitude keeld. Seetõttu ei saanud ta osaleda Berni ja Poitiers’ turniiridel ning pidi nõutavaid punkte koguma siseriiklikel võistlustel.
Müncheni olümpiale pääsmiseks pidi ta end igal sammul tõestama. Ta oli Nõukogude Liidu karikal Voronežis 2., tugevate turniiril Lvovis 1., Suhhumis 3., Nõukogude Liidu meistrivõistlustel Tallinnas individuaalselt 4. ja üleliidulise Dünamo meeskonnaga 2., Tallinna Mõõgal individuaalselt 2. ja Tallinna linna meeskonnas koos Andres Liivaku, Kaido Kuuri ja Boris Joffega 1. ning Kääriku laagri olümpiaeelsetel kontrollturniiridel parimate seas. Lõpuks otsustati Zažitski ikkagi olümpiale saata, ehkki ainult meeskonnaturniiriks. Boris Joffe hinnangul oli Nõukogude Liidu koondisel teda väga vaja, samuti suhtus KGB Dünomosse kuuluvatesse meestesse soosivamalt kui sarnaselt Veanesiga relvajõududes olnutesse. Zažitski arvates sai määravaks Eesti NSV kommunistliku partei keskkomitee appitulek – nad olid valmis tema eest vastutuse võtma ja teda toetama. Parteitegelastega kohtudes nõuti talt lubadust neid mitte milleski alt vedada, mida Zažitski ka lubas ja täitis.
Olümpia individuaalturniiril olid nõukogude epeemehed esinenud kesiselt, kuid sellele vaatamata oodati kodumaal meeskondlikku kulda. Võistkond võitis alustuseks alagrupis Austriat 9:3, Itaaliat 13:3 ja Kanadat 13:3. Zažitski võitis seejuures oma 11-st minimatšist 8. Veerandfinaalis, kus võideti Rootsit 8:7, ta ei osalenud. Enne poolfinaale toimus olümpiakülas terroriakt. Zažitski on meenutanud, et olukord oli stressirohke ja segane ning ei teatud, kas võistlus jätkub või mitte. Poolfinaalis kaotati Ungarile, mille koosseisus vehkles kaks värsket olümpiamedalisti individuaalturniirilt, 5:8. Zažitski kaotas oma 4-st minimatšist 3. Tema selgituse järgi olevat seejuures üks vastane – Pal Schmitt, hilisem Ungari president – sohki teinud tõrjudes kolm torget vasaku käega. Pronksilahingus alistas Nõukogude Liit Prantsusmaa, kusjuures Zažitski võitis 3-st minimatšist 2. Tema hinnangul jäi Nõukogude Liidu koondisel puudu kollektiivsusest ja polnud ka kindlat liidrit. Eesti NSV 1972. aasta parimate meessportlaste valimisel sai Zažitski 4. koha.
Koondisest väljalangemine
Pärast olümpiamänge Zažitski Nõukogude Liidu põhikoondisse enam ei pääsenud. Viimane auhinnaline koht rahvusvahelistel võistlustel Nõukogude Liidu meeskonna liikmena oli 1973. aasta universiaadi kuld. Samal aastal tuli ta Nõukogude Liidu meistrivõistlustel Odessas hõbedale ja võitis Eesti NSV meeskonnaga (kuhu kuulusid peale tema Boris Joffe, Andres Liivak, Valeri Rossar ja Kaido Kuur) Tallinna Mõõga turniiri.
1974. aastal võitis ta individuaalselt Balatoni turniiri ning Eesti NSV meeskonnas koos mulluste kaaslastega jälle Tallinna Mõõga turniiri, alistades Usbeki NSV, Rumeenia, Poola ja Ungari võistkonnad, kusjuures kõik vastasseisud võideti ühepunktilise ülekaaluga 8:7. Nõukogude Liidu meistrivõistlustel Valgevenes Staikis jäi Zažitski koos üleliidulise Dünamo meeskonnaga ootamatult alles kolmandaks. 1975. aasta rahvaste spartakiaadil Minskis sai Zažitski nii individuaalse kui meeskondliku hõbemedali. Ta esindas koos Andres Liivaku, Boris Joffe, Valeri Rossari ja Kaido Kuuriga Eesti NSV-d. Turniiril võideti Kasahhi NSV-d, veerandfinaalis Leningradi ja poolfinaalis Moskvat, finaalis jäädi alla Ukraina NSV-le. Zažitski võitu Aleksandr Sokolovi üle poolfinaali viimases minimatšis on nimetatud tema sporditee viimaseks suureks partiiks.
Zažitski sõnul oli ta enne 1976. aasta Montreali olümpiamänge koondise punktiarvestuses viiendal kohal. Ta tundis end 29–30-aastaselt veel tugevana ja tahtis vehelda, aga talle öeldi, et soovitakse proovida nooremaid ja Zažitski jäeti kõrvale. Kuna ta oli Eestis selleks ajaks kõik võimalikud võistlused juba võitnud, kadus Zažitskil motivatsioon ja ta otsustas tippsportlase karjääri lõpetada.
Töökoha otsingud
Zažitski mõttest treenerina vehklemise juures jätkata esialgu asja ei saanud. Zažitski sõnul ei tahtnud Jadlovski teda enda kõrvale, vaid pakkus noortetreeneri kohta, kes oma õpilasi talle edasi saadaks. Sellise variandiga polnud Zažitski nõus. Jadlovski sõnul tegi ta takistusi, sest soovis, et Zažitski edasi vehkleks. Nii läks ta raadioajakirjanikust sõbra kutsel tööle hoopis Eesti Raadio venekeelsesse toimetusse. Zažitski sõnul tekkis tal seal probleeme, kuna ta ei täitnud nõuet rääkida raadios juttu, mis pidi olema enne tekstina kinnitatud. Lõplik lahkumisotsus olevat sündinud, kui ta ei tahtnud raadios VTK normi täitjate kohta valeandmeid esitada. Varsti läks ta Mati Pau kutsel Mererajooni spordikooli tüdrukuid juhendama. Spordiselts Kalevi aseesimees Rein-Vello Ojavere olevat Zažitski keerulisest rahalisest olukorrast kuuldes talle samal ajal pooleteiseks aastaks loonud fiktiivse ametikoha ja lisapalga Kalevis.
Tagasi Dünamos
1977. aastal kohtus Zažitski Moskvas üleliidulise Dünamo spordiklubi kesknõukogu liikme Stanislav Kotoviga, kellele ta rääkis, et töötab laste spordikoolis, mitte Dünamos. Tallinnasse naastes võeti temaga kohalikust Dünamost ühendust ja määrati ta vehklemise vanemtreeneri kohale.
1978. aastal kandideeris Zažitski epeemeeskonna vanemtreeneriks, kuid valituks osutus Andres Liivak, kelle sõnul polnud Zažitski ja meeskonnaliikmete suhted head ja ka piirkondlikud organisatsioonid eelistasid Liivakut. 1979. aastal tehti ettepanek, et Klavdi Jadlovski, Andres Liivak ja Georgi Zažitski hakkaksid üheskoos Eesti NSV koondise vanemtreeneriteks, kuid Vehklemisliidu presiidiiumi koosolek eelistas, et Liivak oleks üksinda juht ning Jadlovski, kelle treenimispraktika ja käitumine oli paljusid tema vastu häälestanud, ja Zažitski jätkaks hooldustreeneritena.
Uue ametiga rahulolematu Jadlovski lahkus 1980. aastal Valgevenesse ja temaga läks kaasa kolm tugevat vehklejat. Jadlovskiga konflikti sattunud Zažitski tegutses sel ajal ka kohtunikuna. Rahvusvahelise kategooria kohtunikulitsentsi oli ta saanud 1970. aastal. Jadlovski juurde Valgevenesse läinud Heimo Talivee on meenutanud, et 1981. aasta Nõukogude Liidu koolinoorte spartakiaadil Kaunases oli Zažitski tema osalusel peetud finaalis õigusemõistjaks. Talivee sõnul olid Zažitski kohtunikuks määramise taga tema vastase leningradlase Georgi Tolkatševi mõjukad kaaslinlased, kes lootsid, et Talivee treeneri Jadlovskiga tülis olev Zažitski soosib vastast. Talivee sõnul juhtis Zažitski matši aga laitmatult ja tal õnnestus võita.
Eesti NSV meeskonna vanemtreener
Andres Liivaku hinnangul näitas Zažitski end ametis pädevana ja diplomaadina, kes oskas uute poistega hästi läbi saada. Noored Viktor Zuikov, Andrus Kajak, poeg Hariton Zažitski ja Kaido Kaaberma edenesid tema käe all. Olles aastatel 1982–1991 epeetreener ühtlasi Nõukogude Liidu koondise juures kasutas ta õigust kaasata Eesti NSV vehklejaid sealsetesse laagritesse. 1985. aastal tõi ta Kasahstani NSV-st juba Nõukogude Liidu tasemel läbi löönud tumedanahalise vehkleja Vladimir Reznitšenko, kes soovis Zažitski käe all maailmameistriks saada. Zažitski kirjeldas teda kui andekat, aga tugevat lihvimist vajavat sportlast. Kasahstanist Tallinna Dünamosse ületuleku hõlbustamiseks sõlmiti talle Eesti NSV-s fiktiivne abielu.
Zažitski oli Eesti NSV epeemeeskonna vanemtreener ja samas ka Vehklemisliidu treenerite nõukogu esimees kuni aastani 1990. Vahemikus 1986–1990 sai epeevõistkond Nõukogude Liidu meistrivõistlustelt 2 kulda, 1 hõbeda ja 2 pronksi, 1986. aastal saadi rahvaste spartakiaadi hõbe ja nad valiti Eesti NSV aasta parimaks võistkonnaks. Zažitski sai Eesti NSV teenelise treeneri aunimetuse. Reznitšenko võitis Nõukogude Liidu meeskonnas 1987. aastal MM-i kulla ja 1988. aasta olümpiamängudelt pronksi, individuaalselt sai ta Tallinna Mõõga turniiril kaks teist ja ühe esikoha. Kaaberma võitis 1990. aastal Pariisi ja Budapesti maailmakarika etapi, Kajak Nõukogude Liidu meistrivõistluste hõbeda. Üleliidulise Dünamo liikmetena võitsid Reznitšenko ja Kaaberma 1990. aastal Euroopa karika. Lisaks tuli hulganisti Nõukogude Liidu meistrivõistluste medaleid noorteklassides. Sel ajal, 1989. aastal, lõpetas Zažitski ka Leningradi Lesgafti-nimelise Kehakultuuri Instituudi.
1990. aastal siirdus Reznitšenko ootamatult Saksa Liitvabariiki ja jäi sinna elama. Tema lahkumine oli Zažitskile löök, kuna tundis, et tema tippuviimiseks oli tohutult tööd tehtud. Samas oli see kergendus, kuna Reznitšenko oli viimasel ajal korduvalt pahandustesse sattunud ja edu mõjul üleolevaks muutunud. Nüüd Saksamaa sportlasena võistleval Reznitšenkol uus algus aga ei sujunud ning Zažitski nõustus temaga eraviisiliselt kohtuma ja koos trenni tegema. Samuti organiseeris Zažitski talle Eesti Olümpiakomitee loa edaspidi Saksamaad esindada. 1992. aastal tuli Reznitšenko Saksamaa meeskonnas olümpiavõitjaks. Hiljem Reznitšenko Zažitskile abi eest tänulikkust üles ei näidanud ja omavaheline suhtlus lõppes.
Aastatel 1991–1992 oli Zažitski Maarika Võsu treener. 1990. aastal 17-aastaselt Nõukogude Liidu meistrivõistlustel pronksi võitnud tartlanna vastu hakati huvi tundma Moskvast, aga sellest kuulda saanud Zažitski jõudis ette ja kutsus Võsu hoopis Tallinnasse enda käe alla treenima. Võsu sõnul talle meeldis Zažitski töö, innustatus ja huvitavad trennid ning ta tundis endas arengut. 1991. aastal tuli Võsu Eesti NSV naiskonnaga Nõukogude Liidu meistriks ja jõudis juunioride maailmakarika võistlusel Budapestis finaalturniirile.
Eestist lahkumine
Georgi Zažitski, kasutades ära Eesti meeskonna võistluspausi, oli samal ajal 3 kuuks Norrasse läinud, et vehklemistunde andes raha teenida. Tema teada pidavat Haritoni olümpiakoht olema kindel, mida olevat isiklikult kinnitanud ka olümpiakomitee esimees Arnold Green. Kui nüüd Hariton talle helistas ja teatas, et jäeti kodakondsusest ilma ja olümpiakoondisest välja, siis Georgi solvus, kirjutas Norras alla pikemale töölepingule ja otsustas sinna jääda. Zažitski jättis ka endale Eesti kodakondsuse taotlemata, kuigi eriliste teenete eest võinuks ta selle saada. Hiljem on ta oma toonast pikema kaalumiseta tehtud otsust kahetsenud ja öelnud, et kunagised lahkhelid on unustatud.
Töö Norras
Kontakt Eesti vehklemiseluga ei katkenud täielikult. Eesti Vehklemisliit kutsus teda mõnikord treeninglaagritesse. Zažitski tegi Maarika Võsule ettepaneku samuti Norrasse tulla, kuid Võsu eelistas välismaale mitte minna. Hiljem on Zažitski Norras ja Tallinnas andnud treeningtunde nii Võsule kui Irina Embrichile. 2004. aasta Ateena olümpia eel läks Võsu Zažitski juurde Norrasse neljaks päevaks laagrisse. Treenerikohta on Zažitskile pakutud ka Saksamaal ja Araabia Ühendemiraatides, kuid ta ütles neist ära, sest esimeses vormitavat sportlasi konveiermeetodil ja treeneril ei lasta otsustada, teine olevat liiga palav paik.
Norras töötas ta treenerina spordikoolis, kus vehklemas käivad harrastajad ja tipptulemusi ei oodata. Sealsete juhendatavate seast leidis Zažitski elukaaslase. Zažitski meelest muutus tema elu Norras lihtsaks, kuid harjumatuks, sest ta soovis endistviisi raskusi ületada ja õpilasi kõrgemale sportlikule tasemele viia. 2007. aasta seisuga olid tema rühma poisid tulnud juunioride maailmameistrivõistlustel medalile, samas puudunud Norras täiskasvanute professionaalne vehklemine. Norrasse tööle jõudis ka tema kunagine treener Klavdi Jadlovski, kellega ta leppis ära. 2014. aastal otsustas Tallinna linnavalitsus maksta Zažitskile kui tallinlasest olümpiaveteranile tema saavutuse väärtustamiseks ühekordset toetust 320 eurot.
Norra perioodil oma vehklemiskarjääri ja elu tagantjärele hinnates jäi Zažitskile kripeldama jäänud kõrvalejäämine 1968. ja 1976. aasta olümpiamängudest ning mittesuutlikkus ennast realiseerida 1972. aasta olümpiamängudel. Siiski oli Zažitski oma sportlasteega suuresti rahul ja leidis, et vehklemine päästis ta korralikule elule ning ta üht-teist ikkagi saavutas, leidis palju häid tuttavaid ja nägi maailma. Enam kui olümpiapronksi üle oli ta uhke 1971. aastal Eesti NSV meeskonnaga Nõukogude Liidu karika võitmise üle, poja Haritoni vaatamata vähesele kehalisele talendile hästi vehklema õpetamise üle ja ühe oma vehklemisõpilase venna Afganistani sõtta minekust päästmise üle.
Tulemuste loetelu
27px Olümpiamängud
Maailmameistrivõistlused
Juunioride maailmameistrivõistlused
Universiaad
Euroopa karikavõistlused
Rahvusvahelised turniirid (paremad tulemused)
Nõukogude Liidu meistrivõistlused (paremad tulemused)
U20 Nõukogude Liidu meistrivõistlused (paremad tulemused)
U18 Nõukogude Liidu meistrivõistlused (paremad tulemused)
Nõukogude Liidu karikavõistlused (paremad tulemused)
Eesti NSV meistrivõistlused (märgitud ainult esikolmiku kohad)
U20 Eesti NSV meistrivõistlused (märgitud ainult esikolmiku kohad)
U18 Eesti NSV meistrivõistlused (märgitud ainult esikolmiku kohad)
Allikad: Eesti spordi biograafiline leksikon; Gunnar Press (2018). Eesti vehklemise raamat: 1908-2018.
Citroën 2CV
Citroën 2CV oli Citroëni poolt aastatel 1948–1990 toodetud esirattaveoga õhkjahutusega kahesilindrise eesmootoriga odavauto.
1934. aastal, kui Citroën läks ülemaailmse majanduskriisi tõttu pankrotti, võttis firma üle Michelini rehvifirma. Michelin korraldas seepeale turuuuringu. Toona oli Prantsusmaal veel suur maarahvastik, kes ei saanud endale autot lubada, küsitluse tulemuste põhjal hakkas Citroën projekteerima odavat, vastupidavat "neljarattalist vihmavarju". Mõned autole esitatud disainiparameetrid olid:
vasakul|pisi|200x200px|Citroën 2CV prototüüp TPV 1936. aastal hakati autot arendama. Algselt kandis auto nime TPV (Toute Petite Voiture – väga väike auto), seda arendati saladuskatte all Michelini tehases Clermont-Ferrandis ja Pariisis Citroëni tehases. 28. augustil 1939, kui oli toodetud 250 autost koosnev eelseeria, sai auto Prantsusmaa turu kinnituse, valmis trükitud olid ka auto brošüürid. Autol oli alumiiniumkere ja kahesilindrine boksermootor. Autot plaaniti esitleda oktoobris 1939 Pariisi autonäitusel Citroën 2CV nime all (deux chevaux(-vapeur) – kaks auru- ehk maksuhobujõudu).
Kui aga 1. septembril ründas Saksamaa Poolat ja Prantsusmaa kuulutas Saksamaale sõja, siis algavate sõjameeleolude tõttu autonäitus katkestati ja 2CV esitlus jäi katki. Peale Prantsusmaa okupeerimist Saksamaa poolt keeldus Citroëni direktor Pierre Boulanger koostööst Saksa okupatsioonivõimudega. TPV autod otsustati sakslaste eest peita, et neid ei kasutataks sõjaotstarbeliselt. Mõned TPVd maeti maha salajastesse kohtadesse, üks maskeeriti veoautoks, ülejäänud hävitati. Sõja ajal kavandas Boulanger auto parendamist.
1941. aastal, kui alumiiniumi hind kasvas 40%, näitas Citroëni kavandatud uuring, et pärast sõda ei tasuks TPV tootmine end ära, mispeale kavandas Boulanger autod ümber teraskeredele. 1944. aastal otsustas Boulanger vesijahutusest loobuda, selle asemel kavandati uus 375 cm3 kahesilindrine õhkjahutusega mootor. Lisaks planeeriti autole ka uus neljakäiguline käigukast (toonastel Prantsuse väikeautodel nagu Peugeot 202 ja Renault Juvaquatre, aga ka Citroëni keskautol Traction Avant, olid tavaliselt kolmekäigulised käigukastid). Auto sõidumugavuse tagas Citroëni hüdropneumaatiline vedrustus. vasakul|pisi|Citroën 2CV (1954) Auto esmaesitlus toimus 7. oktoobril 1948 Pariisi autonäitusel, tootmist alustati Pariisi äärelinna Levallois-Perret' tehases. Esimestel autodel oli 375 cm3 9 hobujõuline mootor, tippkiirus 65 km/h, ainult üks tagalatern ja kojamees, auto sai suure autoajakirjanike kriitika osaliseks, mitmed prantsuse koomikud tegid autot maha. Kuid nõudlus auto järele oli suur ja ka müügiedu – kõigest mõni kuu peale müügile tulekut tekkis autole kolmeaastane ootejärjekord, mis kohe kasvas viie aastani, kasutatud 2CV oli tihti kallim kui uus. 2CV oli toona Prantsusmaa odavaim uus auto, hinnaga 185 000 (vana) franki (2022. aasta vääringus umbes 7000 eurot). 1949. aastal toodeti 876 autot, 1950. aastal juba 6196. 1951. aastal jõudsid toodanguarvud juba 100 autoni nädalas, aasta lõpuks oli toodetud 14 592 autot. 12. novembril 1950 hukkus Pierre Boulanger autoõnnetuses, olles teel Clermont-Ferrandist Pariisi. Tema poliitika automüügi osas jätkus ka peale tema surma – esmajärjekorras pidid autod saama inimesed, kel oli seda vaja töö jaoks ja kellele tavaautod olid kallid. Esmajärjekorras müüdi autosid maarahvale: loomaarstidele, arstidele, ämmaemandatele, preestritele ja väiketalunikele. 1955. aastal oli saadaval ka uus 425 cm3 mootor, võimsusega 12,5 hobujõudu ja tippkiirusega 80 km/h, vana 375 cm3 mootori tootmine lõpetati 1960. aastal. 1957. aastal toodeti esmakordselt 100 000 autot aastas. pisi|Citroën 2CV Sahara 1958. aastal lasti välja neljarattaveoline Citroën 2CV Sahara, millel oli taga teine mootor ja teine käigukast, prantsuse Põhja-Aafrika kolooniate tarbeks. Kokku toodeti neid 1968. aastani 694 tükki.
1960. aastatel jõudis 2CV toodang lõpuks järele nõudlusele. 1961. aastal lasti välja 2CV šassiil sedaankerega Citroën Ami, 1962. aastal suurendati mootori võimsust 14 hj-le, tippkiirus suurenes 85 km/h-ni, järgmisel aastal 16 hj-le.
1965. aastal tuli 2CVle lisavarustusse 602 cm3 mootor, kuid Prantsusmaal ja mõnedel turgudel, kus mootori töömahust sõltus automaks, müüdi veel edasi ka vana 425 cm3 mootorit, 1970. aastal vahetas selle välja uus 435 cm3 mootor.
2CV toodanguarv jõudis tippu 1966. aastal, kui aasta jooksul toodeti 168 357 autot. Peale seda hakkas toodanguarv kukkuma, kuna Prantsusmaa elustandard oli vahepeal tunduvalt paranenud ja välja toodi uus moodsam luukpärakerega Citroën Dyane kui vastusena Renault 4-le. Arvati, et Dyane vahetab 2CV välja, kuid 2CV keeldus suremast ja lõpuks lõppes hoopis Dyane'i tootmine 1983. aastal, seitse aastat enne 2CV tootmise lõppu. 1970. aastatel toodeti taas aastas rohkem kui 100 000 2CVd. Toodanguarv kasvas uuesti 1974. aasta naftakriisi ajal, lisaks sai auto ka noorte elustiiliautoks, millele aitasid kaasa ka 1970. aastate Citroëni kontinentidevahelised kestvusrallid "Raid", kui noored ostsid uusi 2CVsid ja nendega sõideti tuhandeid kilomeetreid halbadel teedel või väljaspool teid:
1980. aastateks hakkas 2CV juba suhteliselt vananema, kui naftakriisi mõjud leevendusid ja müügile oli tulnud palju teisi Euroopa ja Jaapani superminisid ja väikeautosid, ka Citroën ise tootis selleks ajaks juba Visat. Siiski oli auto tootmine PSAle tasuv, kuna auto tootmisvahendid olid juba aastaid tagasi amortiseerunud ning auto osi sai kasutada ka populaarsematel, tasuvamatel mudelitel nagu Visa.
1986. aastal, kui Citroën laskis välja Visa järglasmudeli AX, mis oli Visast palju parem, hakati koduturul Prantsusmaal eelistama just seda. Prantsusmaa ei olnud enam 2CV suurim turg, olles Lääne-Saksamaa (12 500) ja Inglismaa (7212) järel kolmas (7045), arvati, et nüüd oli 2CV Prantsusmaal müümine kahjumlik.
25. veebruaril 1988 lõppes 2CV tootmine Prantsusmaal, Levallois-Perret' tehas, kus autot oli 40 aastat toodetud, oli mahajäänud ja vananenud ning seda kritiseeriti palju halbade töötingimuste pärast. 2CV tootmine viidi üle Portugali Mangualde tehasesse.
Peale Levallois-Perret ja Mangualde toodeti 2CVd ka Forestis ja Liegeis Belgias (1952–1980), Sloughis Inglismaal (1953–1960), Vigos Hispaanias (1959–1984), Koperis Jugoslaavias (1959–1985), Buenos Aireses Argentinas (1959–1979).
1989. aastal hakkasid mõned Euroopa riigid vabatahtlikult rakendama esimesi Euro 1 heitgaasinorme, mis juulist 1992 oleksid olnud kohustuslikud. Seetõttu lõpetati 2CV müük Austrias, Hispaanias, Hollandis, Itaalias, Rootsis, Šveitsis ja Taanis. Holland oli üks 2CV viimaseid turge. Sellel aastal müüdi 2CVsid kõige rohkem Lääne-Saksamaal (7866), Prantsusmaal (5231) ja Inglismaal (3200).
Viimane Citroën 2CV toodeti 27. juulil 1990. Viimase kahe aasta jooksul toodeti Portugalis kokku vaid 42 365 autot. Inglismaal on aga Portugalis toodetud autode reputatsiooniks halvem ehituskvaliteet ja suurem oht roostetada kui Prantsusmaa omadel. Kokku toodeti rohkem kui 40 aastaga 3 867 932 2CV-d, tehes sellest maailma esimese esiveolise auto, mida müüdi rohkem kui miljon eksemplari. Koos derivaatidega (Ami, Dyane, Acadiane, Mehari) oli toodanguarvuks ligi 9 miljonit.
Burneti maakond
Burneti maakond (Burnet County) on maakond Ameerika Ühendriikides Texase osariigis.
Maakond moodustati 1852. aastal.
Vikipeedia Egiptuse araabia keeles
pisi|Logo Vikipeedia Egiptuse araabia keeles (Egiptuse araabia keeles ويكيپيديا مصرى) on Vikipeedia versioon araabia keele Egiptuse dialektis.
Vikipeedia Egiptuse araabia keeles sai alguse 24. novembril 2008.
28. juulil 2020 ületas Egiptuse araabiakeelse Vikipeedia artiklite arv 1 miljoni piiri.