cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ordu
Sõna kasutus väljaspool kirikut
Tuntumad mitte kiriklikud ordud on Vabamüürlaste ordu ja Assasiinide ordu. Keskajal olid tuntud ka mitmed kuninglikud rüütliordud, mille liikmed valis kuningas ja mille liikmeks olemine oli au küsimus. Liikmeks olemine tõi üldjuhul kaasa materiaalseid ja muid kohustusi kuninga suhtes. Tuntuim peaks olema Prantsusmaa kuningate asutatud Sukapaela ordu.
Osakestefüüsika standardmudel
Viimasel ajal on standardmudel leidnud rakendust ka väljaspool osakestefüüsikat, näiteks astrofüüsikas, kosmoloogias ja tuumafüüsikas.
Ajalugu
Esimesed sammud standardmudeli poole tegi Sheldon Lee Glashow, kui ta 1960. aastal avastas võimaluse ühendada elektromagnetism ja nõrk vastasmõju.
1967. aastal sidusid Steven Weinberg ja Abdus Salam Higgsi mehhanismi Glashow' elektronõrga interaktsiooni teooriasse, andes talle tänapäevase kuju.
Pärast Z-bosoni tekitatud neutraalsete voolude avastamist CERN-is 1973. aastal   sai elektronõrk teooria laialt tunnustatuks ning Glashow, Salam ja Weinberg said selle avastamise eest 1979. aastal Nobeli füüsikaauhinna.
W- ja Z-bosonid avastati eksperimentaalselt 1981. aastal ja nende massid vastasid standardmudelis prognoositule.
Tugeva interaktsiooni teooria sai tänapäevase kuju 1973. ja 1974. aastal, kui eksperimendid kinnitasid, et hadronid koosnevad murdarvuliste laengutega kvarkidest.
Fermionid
48 osakest standardmudelis on fermionid. Nende spinn on 1⁄2 ning nende käitumist iseloomustavad Fermi-Diraci statistika ja allumine Pauli keeluprintsiibile.
Fermionid omakorda jaotatakse kvarkideks (u, c, t, d, s, b) ning leptoniteks (elektron, müüon, tauon ja nendele vastavad neutriinod). Lisaks on igal fermionil antiosake, mis erineb ainult elektrilaengu märgi poolest.
Kvargid erinevad teistest fermionidest murdarvulise elektrilaengu poolest. Kvargid on kas up-tüüpi (u, c, t, laenguga +2⁄3) või down-tüüpi (d, s, b, laenguga -1⁄3).
Teine eristav omadus on see, et need kannavad värvilaengut ning saavad seetõttu astuda tugevasse vastastikmõjusse. Kvarkvangistuse tõttu ei saa kvargid üksikult esineda, vaid nad moodustavad liitosakesi (hadronid), kus on kas kvark ja antikvark (mesonid) või kolm kvarki (barüonid).
Ülejäänud fermionid (leptonid) ei kanna värvilaengut ning jagunevad kaheks: elektrilaenguga ja elektrilaenguta osakesteks. Elektrilaenguga leptonitel (elektron, müüon, tauon) on kõigil laeng −1e ning nad saavad interakteeruda nii elektromagnetilise kui ka nõrga vastastikmõjuga. Väikese massiga ja laenguta neutriinod (elektronneutriino, müüneutriino ja tauneutriino) saavad interakteeruda ainult nõrga vastastikmõju kaudu.
Teistpidi jaotatakse fermionid kolme põlvkonda, kus igaühes on up- ja down-tüüpi kvark, neutriino ning vastav elektrilaenguta lepton. Igas põlvkonnas on osakeste füüsikalised omadused sarnased, kuid põlvkonna numbri suurenedes suureneva massiga.
Kõik neutriinod on stabiilsed ja liiguvad vabalt läbi universumi, kuid interakteeruvad väga harva barüonilise ainega.
Kalibratsioonibosonid
Kõikide kalibratsioonibosonite spinn on 1. Need alluvad Bose-Einsteini statistikale ja seetõttu ei ole nad Pauli keeluprintsiibiga piiratud. Sellest tulenevalt ei ole teoreetilist piiri selle kohta, kui mitu bosonit saab paikneda samas ruumiosas.
Footonid vahendavad elektromagnetilist vastasmõju elektrilaengutega osakeste vahel. Footon on massita osake ja selle käitumist kirjeldab hästi kvantelektrodünaamika.
W+, W- ja Z-bosonid kannavad üle nõrka vastasmõju kvarkide ja leptonite vahel. Need osakesed on kõik massiivsed. W-bosonitel on elektrilaeng ja seetõttu mõjutavad neid elektrilaenguga osakesed. W-bosonid interakteeruvad ainult "paremakäeliste" osakeste või "vasakukäeliste" antiosakestega. Z-boson, mis on laenguta, kuid W-bosonitest massiivsem, interakteerub kõikide "parema-" ja "vasakukäeliste" osakeste ja antiosakestega. Neid kolme kalibratsioonibosonit ja footonit käsitletakse ka ühiselt elektronõrga vastasmõju kandjatena.
Kaheksa gluuonit vahendavad tugevat interaktsiooni värvilaengutega osakeste vahel. Gluuonid kannavad ise samuti värvilaengut ja seetõttu interakteeruvad nad nii iseenda kui kvarkidega. Need osakesed on sarnaselt footoniga massitud. Gluuoneid ja nende interaktsiooni kirjeldab kvantkromodünaamika.
Higgsi boson
Higgsi boson on massiivne elementaarosake, mille eksistentsi ennustasid Robert Brout, François Englert, Peter Higgs, Gerald Guralnik, Carl Richard Hagen ja Tom Kibble 1964. aastal ning mis on oluline osa standardmudelist. Selle spinn on 0, mistõttu klassifitseeritakse see bosoniks (sarnaselt kalibratsioonibosonitega, millel on täisarvuline spinn).
Higgsi bosonil on standardmudelis unikaalne roll, kuna see seletab, miks teistel elementaarosakestel (peale footoni ja gluuoni) on mass. Konkreetselt seletab Higgsi boson, miks footon on massitu, aga W- ja Z-bosonid väga massiivsed. Elementaarosakeste massid ja erinevused nõrga (mida kannavad üle W- ja Z-bosonid) ning elektromagnetilise (mida kannab üle footon) vastasmõju vahel on väga olulised mateeria mikrostruktuuri ja sellest tulenevalt makrostruktuuri uurimisel. Elektronõrga vastasmõju teoorias kirjeldab Higgsi boson leptonite ja kvarkide masse. Kuna Higgsi bosonil endal on mass, siis järelikult peab ta ka iseendaga interakteeruma.
Kuna Higgsi boson on väga massiivne ja laguneb peaaegu kohe pärast tekkimist, siis saab seda vaadelda ainult väga suure energiaga osakeste kiirendis. Eksperimente, mis proovivad Higgsi bosonit vaadelda, tehti kuni 2011. aastani Fermilabi kiirendis Tevatron ja 2010 algas töö CERN-is kiirendil LHC. Et standardmudel oleks matemaatiliselt kooskõlaline, on vaja, et iga massi tekitav mehhanism muutuks tuvastatavaks energiatel, mis on suuremad kui 1.4 TeV.
LHC on ehitatud selleks, et põrgatada kokku prootonite kiiri 7–8 TeV juures; selle üks eesmärk on uurida just seda, kas Higgsi boson eksisteerib ja missugused on selle omadused.
4. juulil 2012 teatati, et LHC kahe peamise eksperimendi – ATLASe ja CMS-i – käigus on leitud uus boson, mille mass on umbes 125 GeV/c2, mis on "kooskõlas Higgsi bosoniga". Kuigi leitud osakesel on omadusi, mis meenutavad Higgsi bosonit,, tunnistasid mõlemad uurimisrühmad, et lõpliku kinnituse saamiseks, et tegu on tõesti Higgsi bosoniga, tuleb uurimist jätkata. Samuti vajab väljaselgitamist, millist standardmudeli versiooni see sel juhul kõige paremini toetab.
Peter von Wrangell
pisi|Peter von Wrangell Peter von Wrangell (vene keeles Пётр Николаевич фон Врангель, hüüdnimi Paiper Пайпер; 27. august (vkj 15. august) 1878 Zarasai (Novoaleksandrovsk), Kovno kubermang – 25. aprill 1928 Brüssel, Belgia) oli baltisaksa päritolu Venemaa keisririigi sõjaväelane (kindralleitnant), üks valgekaartlaste juhte Vene kodusõjas ja parun.
Wrangelli lapsepõlv möödus pidevas kolimises, mis oli seotud tema isa, Jamburgi maakonnast pärit Nikolai von Wrangelli (Врангель, Николай Егорович) majandustegevusega, kes oli Amgunja kullatööstuskompanii ja Piiritusepuhastamistehaste ühistu juhatuse esimees ning Bakuus asuva Bibi-Heybati naftaühingu juhatuse liige ja saksa firma Siemens & Halske juhatuses, kus esindas Peterburi rahvusvahelise kommertspanga juhatajat Adolf Rothsteini,.
Peter von Wrangell asus (isa suunamisel, kes oli tegev väärismetallide kaevandamisega) 1895. aastal õppima Peterburi Mäeinstituudis mäeinseneriks, ülikooli lõpetas ta 1901. aastal kuldmedaliga.
Perekond
Peter von Wrangell sündis Nikolai von Wrangelli (−1923) ja Maria Denmentjeva-Majkova (1858–1944) perekonnas, vanima pojana; nooremad vennad: 1880. aastal sündinud Nikolai von Wrangell ja 1884. aastal Vsevolod von Wrangell (kes suri 1895). Noorem vend Nikolai oli Esimeses maailmasõjas suurvürstinna Olga Nikolajevna poolt juhendatava sanitaarrongi volinik ning suri juunis 1916 Varssavis kollatõppe.
Peter von Wrangell abiellus 1907. aastal Venemaa keisrinna õuepreili Olga Mihhailovna Ivanenkoga (1883–1968), kes oli keiserliku õukonna tallmeistri Mihhail Ivanenko tütar. Abielust sündis kaks poega ja kaks tütart:
Sõjaväelasekarjäär
Septembris 1901 asus Peter von Wrangell vabatahtlikuna sõjaväeteenistusse eliitsesse Ratsaväe ihukaardiväepolku (Лейб-Гвардии Конный полк) ja sai pärast väljaõppe läbimist märtsis 1902 allohvitseriks. Juulis 1902 ülendati ta juba lipujunkruks. Pärast ohvitserieksami tegemist Nikolai Ratsaväekoolis ülendati Peter von Wrangell 12. oktoobril 1902 kaardiväekornetiks.
Takistuseks sõjaväelasekarjääril sai Peter Wrangelli poolt polku vastuvõtmise eelõhtul toimunud pidustustele järgnenud polgukomandöri vürst Trubetskoi maja ees olevate ilupuude uljas maharaiumine, mille tulemusena ohvitseride kogu keeldus teda polku vastu võtmast ning Wrangellil tuli mõneks ajaks asuda eraellu(?) Irkutski kubermangu kindralkuberneri Aleksandr Pantelejevi juurde. Irkutskis oli Wrangell erikäsundusohvitser.
Pärast Vene-Jaapani sõja algust jaanuaris 1904 astus Peter von Wrangell vabatahtlikult veebruaris sõjaväeteenistusse Tagabaikali kasakaväe 2. Verhneudinski polku horunži auastmes. Märtsist 1904 osales ta 2. Arguni kasakapolgu koosseisus Paul Georg von Rennenkampffi ratsaväebrigaadis sõjategevuses Liaoyangi piirkonnas. 4. juulil 1904 autasustati Peter von Wrangelli 4. järgu Püha Anna ordeniga. Detsembris 1904 ülendati ta kasakasotnikuks.
Mais 1905 viidi ta üle 1. Mandžuuria armee luure üksikdivisjoni 2. sotnjasse, aga septembris ülendati ta teenete eest alamjessauuliks ja autasustati 3. järgu Püha Stanislavi ordeniga. Üksikdivisjonis teenis ta kuni sõja lõpuni 23. augustil 1905.
6. jaanuaril 1906 määrati ta 55. Soome tragunipolku staabirittmeistri auastmes. 26. märtsil 1907 viidi ta aga üle teenistust jätkama Ratsaväe ihukaardiväepolku, kuid porutšiku auastmes, sest eliitkaardiväepolgus olid teenistusastmete tabeli järgi auastmed kahe astme võrra madalamad kui tavasõjaväeosades.
1905. aasta rahutuste järel loodi keiser Nikolai II korraldusel rahutuste mahasurumiseks Teme Keiserliku kõrguse keisri kaaskonna Põhjasalk (Северной отряд Свиты Его Величества Государя Императора), kuhu aga veel Mandžuuriast tagasi mittejõudnud Peter von Wrangell määrati alles 7. jaanuaril. Kuna aga maa-alad teekonnal läbi Siberi olid haaratud revolutsioonilistest rahutustest, siis osales ta teenistuskohta jõudmiseks Paul Georg von Rennenkampffi juhtimisel rahutuste mahasurumises Siberi raudtee äärsetes piirkondades.
Peter von Wrangell jõudis osaleda ka kindral V. A. Orlovi alluvuses 1905. aasta rahutuste järgsetes karistusoperatsioonides Liivimaa kubermangus.
Sügisel 1907 astus Peter von Wrangell Venemaa keisririigi kindralstaabi juures asuvasse Nikolai Kindralstaabi Akadeemiasse, kus õppis samal kursusel koos hilisema Nõukogude Liidu marssali Boriss Šapošnikoviga, akadeemia lõpetas ta 1909. aastal.
Peter von Wrangell lõpetas Kindralstaabi akadeemia esimese astme sügisel 1908 ning heade õpitulemusete alusel võimaldati tal asuda õppima ka akadeemia teise (kaheksakuulise õppeajaga) astmesse, mis valmistas ette kindralstaabi ohvitsere. Saadud auaste oleks võimaldanud asuda staabitööle, kuid Wrangell läks omal soovil riviteenistusse ratsaväe ihukaardiväepolku eskadroni komandöriks, detsembris 1909 ülendati ta kaardiväe staabirittmeistriks.
Pärast akadeemia lõpetamist kaheaastase kohustusliku riviteenistuse ajal suunati von Wrangell sügisel 1910 ratsaväe ohvitseride kooli, kus õppis kuni oktoobrini 1911, misjärel jätkas teenistust ratsaväe ihukaardiväepolgus. 1912. aastal oli Wrangellil ratsaväepolgus austav ülesanne olla keiser Nikolai II eskadroni komandör. Kuni 1914. aastani osales sageli õukonna ja keisririigi pidulikel üritustel. 12. augustil 1913 ülendati ratsaväe ihukaardiväepolgu komandör von Wrangell kaardiväe rittmeistriks, mis oli võrdne armeepolkovniku auastmega.
Esimene maailmasõda
Esimeses maailmasõjas juhtis ta ratsaväepolku, hiljem ühte brigaadi, diviisi ja Kaukaasia korpust.
Peter von Wrangell sai ühena esimestest sõjaliste teenete eest ohvitseride Püha Georgi risti, kui 6. augustil 1914 viis Ida-Preisimaal Kraupiškeni lähedal oma 3. ratsaväeeskadroni rünnakule vaenlase suurtükipatarei positsioonide vastu, mille käigus saadud suurtükitabamusest hukkus tema all ta hobune.
Septembris 1914 ülendati ta ratsaväe koonddiviisi staabiülemaks, pärast seda ratsapolgu ülema asetäitjaks rivialal. Oktoobris 1914 anti talle 4. järgu Püha Vladimiri orden lindiga, detsembris 1914 hinnati keisri tiibadjutandi aunimetusega ning ülendati polkovnikuks.
Oktoobris 1915 määrati ta Taga-Kaukaasia kasakaväe Ussuuri diviisi 1. Nertšinski kasakapolgu komandöriks, mille koosseisus ta oli osalenud Vene-Jaapani sõjas. Talle allus ka hilisem Vene valgekaartlik väejuht Roman Ungern von Sternberg.
Augustis 1916 osales Wrangell oma kasakatega Karpaatide piirkonnas, lahingutes näidatud vapruse eest määrati nende polgu aušefiks troonipärija Aleksei Nikolajevitš, kellele esitlemise järel Petrogradis aga määrati Peter von Wrangell rindeteenistuse asemel keiser Nikolai II valvetiibadjutandiks.
Detsembris 1916 viidi Ussuuri ratsadiviis Rumeenia rindele ning Wrangell liitus jälle sõjategevusega, polkovnik Wrangell määrati Ussuuri diviisi 2. brigaadi komandöriks, kuhu kuulusid Primordki trangunipolk ja Netšinski kasakapolk. Jaanuaris 1917 ülendati "lahinguliste teenete eest" kindralmajoriks ja Ussuri ratsadiviisi komandöriks, asendades sellel ametikohal kindral Lavr Kornilovit.
Veebruarirevolutsioon
Enne 1917. aasta Veebruarirevolutsiooni teenis ta Nartšinski kasakapolgu komandörina, mis kuulus Ussuri ratsadiviisi koosseisu ja mille šeff oli Venemaa keisririigi troonipärija Aleksei.
Pärast veebruarirevolutsiooni kutsuti Wrangell oma teenistuskohast Petrogradi uuele ametikohale määramiseks, kuid järgnenud sündmuste käigus jäi uus ametissemääramine ära ning koos teenistuskaaslastega püüdis ta luua uut sõjalist organisatsiooni võitluseks revolutsioonilise anarhiaga. Pärast oktoobrirevolutsiooni läks ta aga sõjaväest erru.
Venemaa kodusõda
Pärast Oktoobrirevolutsiooni keeldus Wrangell koostööst bolševikega, kolis Krimmi ning liitus augustis 1918 Anton Denikini juhitava Vabatahtliku armee valgekaartlastega, kus ta määrati 1. ratsaväediviisi ja pärast 1. ratsaväekorpuse komandöriks. Kevadel 1919 oli ta juba määratud juhtima Kaukaasia armeed, mille väeosad koosnesid põhiliselt Kubani kasakatest.
Juhtides erinevaid väeüksusi, sattus Wrangell sõjanduslike ja poliitiliste eriarvamuste tõttu vastuollu kindral Anton Denikiniga ning mais 1920 sai ta Krimmi kõrgema sõjanõukogu otsusel Denikini asemel Lõuna-Venemaa relvajõudude ülemjuhatajaks. 1920. aastaks oli Wrangelli alluvusse jäänud viimane valgekaartlaste sõjavägi ning Wrangell üritas karmide meetoditega Vabatahtliku armee ja Lõuna relvajõudude vägesid koondada ning reorganiseerida ühtseks Venemaa armeeks; tema plaaniks oli luua Doni ja Kubani kasakate toetusel Krimmis omaette riik nn Lõuna-Venemaa valitsuse all. Wrangelli armee eripära oli see, et see 40 000-meheline armee koosnes suuresti ohvitseridest ja allohvitseridest (u 50% isikkoosseisust).
Wrangell püüdis ka saavutada talurahva poolehoidu, andes 25. mail 1920 välja maaseaduse, mille kohaselt võis osa suurmaaomanike (mõisnike) maast olla välja ostetud 25-aastase järelmaksuga.
Mais 1920, samal ajal Nõukogude-Poola sõja lahingutega alustas ka Wrangelli armee pealetungi Punaarmeele Krimmist Lõuna-Venemaalt, Põhja-Tauuria piirkonnas vallutades Melitopoli, kuid rohkemaks võimsust ei jätkunud ning Wrangelli Venemaa armee pidas vastu ainult kaheksa kuud, sh jõudis augustis 1920 Prantsusmaa seda de facto tunnustada.
21. septembril 1920 alustas Mihhail Frunze poolt juhitava Punaarmee Lõunarinne pealetungi ja pärast Nõukogude-Poola rahulepingu sõlmimist 12. oktoobril 1920 paisati Wrangelli vägede vastu ka Poola rindelt Punaarmee sõjaväeosad, kellega sõlmis Wrangelli-vastase liidu ka ukraina anarhokommunistlike Rohelise armee vägede juhataja Nestor Mahno, mille tulemusena Wrangelli väed olid sunnitud taganema.
Ööl vastu 8. novembrit 1920 viisid Punaarmee väeosad läbi Krimmi vallutamise läbi Sivaši lahe ning vallutasid 7.–14. oktoobrini kestnud lahingutes Wrangelli armee viimase tugipunkti Venemaal. Wrangelli armee kaitselahingute katte all õnnestus evakueerida Krimmist arvukalt sõjaväelasi ja tsiviilelanikke Konstantinoopolisse (126 laeva, 145 000 inimesega).
Krimmi vallutanud Punaarmee nõudis kõigi allesjäänud sõjaväelaste registreerumist, kes aga pärast seda nende nimekirjade alusel Punase terrori käigus hukati.
1921–1927 elas Wrangell Serbias, elu lõpul Belgias. 1924. aastal asutas ta emigratsioonis endiste Vene sõjaväelaste organisatsiooni Vene üldsõjaline liit ning kirjutas mälestusi, mis ilmusid 1928 Berliinis. Wrangell suri Brüsselis ja on maetud Belgradi, seal asuvasse õigeusu katedraali. 2007. aastal tehti P. von Wrangelli järglastele ettepanek ümber matta P. von Wrangelli põrm Moskvasse, kuid tema järglased keeldusid, motiveerides seda keeldumist, et Venemaal ei ole hukka mõistetud bolševismi ning nende poolt toime pandud kuritegusid.
Wrangelli hüüdnimi sõprade ja polgukaaslaste ringis oli Paiper (vene Пайпер). Ta sai oma hüüdnime oma lemmikšampanja Piper-Heidsieck järgi.
Norra jalgpallikoondis
Norra jalgpallikoondis on Norra jalgpalliliidu esindusmeeskond, mis esindab Norrat rahvusvahelistel jalgpallivõistlustel. Meeskonna koduväljak on Oslos asuv Ullevaal Stadion. Norra jalgpallikoondise peatreener on Ståle Solbakken.
Loksu mõis
Loksu mõis (saksa keeles Lokso) oli Saksi mõisa karjamõis Kadrina kihelkonnas Virumaal. , tänapäeva Loksu küla lähedal Tapa vallas   Lääne-Virumaal.
Sufosioon
Sufosioon on geoloogiline protsess, mille käigus toimub põhjavee liikumise tõttu maakoores setendeis olevate kivimiosakeste ja mitmesuguste lahustunud ainete väljauhtumine.
Sufosiooni tagajärjel võivad pinnasesse tekkida tühemikud, mis omakorda põhjustavad maapinna langatusi.
Toonekurglased
Toonekurglased (Ciconiidae) on lindude sugukond toonekureliste seltsist.
Sugukonnas on 19 liiki, mis tavaliselt paigutatakse 6 perekonda:
Cegonha
Filicudi
thumb Filicudi on saar Türreeni meres, üks Lipari saartest.
Pindala 950 ha. Saar on mägine, kõrgeim tipp on Fossa Felci (774 m).
Kuulub Itaaliale.
Tsu
Tsu (jaapani 津) on linn Jaapanis, Mie prefektuuri keskus. Asub Ise lahe kaldal.
Algselt oli Tsu kindluslinn, mis jäi 40 km kaugusel asuvasse Ise templisse minevate palverändurite teele.
1. jaanuaril 2006 liideti Tsu linnaga Hisai, Anō, Kawage ja Geino linn ning Misato küla.
Elanike arv oli 292 900 (2005).
Tuija Brax
Tuija Kaarina Brax (sündinud 6. jaanuaril 1965 Helsingis) on Soome poliitik.
Ta oli justiitsminister aprillist 2007 kuni juunini 2011, alguses Matti Vahnase valitsuses ja juunist 2010 kuni juunini 2011 Mari Kiviniemi valitsuses.
Tuija Brax on hariduselt jurist. Tema eriala on inimõigused ja keskkonnaõigus.
Ta on abielus Antti Braxiga ja neil on kaks last.
Lääne-Beskiidid
thumb Lääne-Beskiidid (poola Beskidy Zachodnie, tšehhi Západní Beskydy, slovaki Západné Beskidy) on mäestik Euroopas, osa Karpaatidest. Kulgeb Karpaatide põhjaosas ida-lääne suunas. Iseloomulikud on lamedad mäeharjad. Kõrgus kuni 1725 meetrit.
Tšussovaja
thumb Tšussovaja (vene Чусовая), ülemjooksul ka Poludennaja Tšussovaja (Полуденная Чусовая) on jõgi Aasias ja Euroopas, Venemaa Tšeljabinski ja Sverdlovski oblastis ning Permi krais. Algab Aasiast Uuralite idanõlvult. Mägedest laskunud, voolab Uuralite idajalamil laias orus põhja. Seejärel pöördub loodesse ja murrab kitsas orus kärestikke moodustades läbi Uuralite Euroopasse. Alamjooksul pöördub läände ja suubub vasakult Kamasse.
Pikkus 592 km, valgla 23 000 km².
Suuremad lisajõed on Sõlva ja Koiva.
Johan Stahl
Johan Stahl VR I/3 ja II/3 (6. detsember 1870 Vana-Põltsamaa vald, Viljandimaa – 29. oktoober 1939 Tartu) oli Eesti sõjaväelane (kolonelleitnant).
Rändlinnud
Rändlinnud on linnud, kes vahetavad elukohta vastavalt aastaajale.
Igal aastal rändab maailmas umbes 50 miljardit lindu, sealhulgas umbes 5 miljardit Euroopa ja Aafrika vahet.
Eestis on tüüpilisteks rändlindudeks näiteks kuldnokad, pääsukesed.
Nicolas Cage
Nicolas Cage [n'ikolas keidž] (sündinud 7. jaanuaril 1964) on Ameerika Ühendriikide filminäitleja ja -produtsent.
Elukäik
Nicolas Cage on August Coppola ja Joy Coppola kolmas poeg. Tema onu on filmilavastaja Francis Ford Coppola, kelle juurde Cage asus elama pärast vanemate lahutust.
Karjäär
Näitlejakärjääri alguses vahetas Cage kuulsa onuga jagatud perekonnanime Coppola nime Cage vastu eesmärgiga endale ise nime teha.
Nicolas Cage on esitatud kahel korral Oscarile. Auhinnaga pärjatuks osutus ta ennasthävitava alkohooliku rolli eest filmis "Lahkudes Las Vegasest".
Enamik suure piletituluga menukeid, kus Cage on mänginud, kuuluvad seiklus- ja märulifilmi žanrisse. Tema edukamad filmid on olnud "Rahvuslik aare", "Kaljukindlus", "Kahevõitlus" ja "World Trade Center".
Tema debüüdiks ja siiani ainsaks tööks lavastusvallas on jäänud film "Sonny".
Isiklikku
Nicolas Cage'il on poeg Weston Coppola Cage kooselust modelli Kristina Fultoniga. Ta on olnud abielus Patricia Arquettega ja Lisa Marie Presleyga. Aastal 2004 abiellus ta Alice Kimiga.
Harald III
Harald III nime all võidakse tunda kahte monarhi:
Erakla
Erakla ehk ermitaaž (prantsuse keeles ermitage) on eraku ehk eremiidi eluase. Sama sõnaga tähistatakse ka eraklat järeleaimavat üksildast väikest hoonet või lossi aias või pargis (eriti 18. sajandil).
Paljud kloostrid on sisuliselt eraklad, võimaldavad eraklust või ongi alguse saanud eraklast.
Aleksander II (paavst)
Aleksander II, ladinapäraselt Alexander II (Anselmo da Baggio), oli paavst 1061–1073. Ta oli 156. paavst.
Anselmo da Baggio sündis Milano lähistel Baggio asulas, mille alad kuuluvad tänapäeval Milano koosseisu. Ta oli pärit aadli suguvõsast, õppis Bec-Hellouini kloostris õpetlase Lanfranci juures, ordineeriti 1055 ja määrati 1057 Lucca piiskopiks (Anselmo I), jäädes sellesse ametisse surmani. Ta saadeti 1057 Milanosse legaadiks.
Anselmo da Baggio oli pataria liikumise üks eestvedajaid ja Nicolaus II saatis ta 1059 koos Petrus Damianusega selgitama liikumise vaateid.
Paavstiks saamine
Aleksander II valiti paavstiks 30. septembril 1061 Roomas San Pietro in Vincoli kirikus Nicolaus II ajal peetud Lateraani sinodil sätestatud korra järgi kardinalpiiskoppide poolt kardinal Ildebrando (hilisem paavst Gregorius VII) mõjutusel. Ta pühitseti ametisse 1. oktoobril.
Aleksander II oli esimene itaallane pärast Benedictus IX-t, kes sai paavstiks, ta võttis nime Aleksander I järgi.
Roomas puhkenud rahutuste tõttu julgestasid paavsti ametisse asumist viikingite väed.
Skisma
Kuna 1059. aasta Lateraani sinodil sätestatud paavsti valimise kord ei nõudnud Saksa kuninga õukonnast enam kinnituse saamist, keeldus Saksa õukond sinodi otsust toetamast. Seetõttu ei tunnustanud Saksamaa regent Poitou Agnes paavstina Aleksander II-t, vaid Saksa õukonnale lojaalsed vaimulikud määrasid 28. oktoobril 1061 Baselis ilma kardinalide osaluseta ametisse Parma piiskopi Cadalo, kes võttis nimeks Honorius II.
Aleksander II ekskommunitseeris 20. aprillil 1062 vastupaavsti, kes pani ta samuti kirikuvande alla. Mais 1062 suutis Ülem-Lotringi hertsog Gottfried III (Godefroid III) Aleksander II-t ja Honorius II-t veenda Roomast lahkuma; Aleksander siirdus Luccasse, Honorius Parmasse.
1062 sai Saksamaa regendiks Kölni peapiiskop Anno II. Oktoobris 1062 Augsburgis peetud riigipäeval saadeti Halberstadti piiskop Burchard Rooma Aleksander II valimise õiguslikkust uurima. Saksa õukond asus peatselt toetama paavstina Aleksandrit, mistõttu Honorius II tungis endale ustavate vägedega mais 1063 Rooma.
Skisma lõpetamiseks peeti mais 1064 Mantovas sinod, mille eesistujaks määrati Aleksander II. Kuna Honorius II ei ilmunud sinodile, kuulutati tema määramine kanoonilisele õigusele mittevastavaks. Sinodil andis Aleksander II vande, et ta ei saanud paavsti ametit simoonia abil ega olnud ametisse ennistatud relva jõul.
Suhted Saksamaaga
Saksa kuninga Heinrich IV õukond ei tunnustanud esialgu paavstina Aleksander II-t, kuid 1064 skisma lõppes.
Paavsti mõjul loobus Heinrich IV 1068 kavatsusest lahutada oma abikaasast Berthast.
Milano peapiiskop Guido da Velate suri 23. augustil 1071. Heinrich IV määras tema järeltulijaks alamdiakon Goffredo da Castiglione, kuid paavst toetas preester Attonet. Kuningas ei soostunud järele andma ja paavst ekskommunitseeris viis kuninga nõunikku.
Kui Heinrich IV määras 1072 Ravenna peapiiskopiks Guiberto (hilisem vastupaavst Clemens III), siis soostus Aleksander II alles kardinal Ildebrando (hilisem paavst Gregorius VII) mõjutusel teda tunnustama. Ta oli ekskommunitseerinud Ravenna elanikud, kes toetasid Honorius II-t, vastava otsuse tühistas mõni aasta hiljem Petrus Damianus.
Suhted Aragóniga
Aragóni kuningas Sancho I andis oma valdused 1068 paavsti protektsiooni alla.
Suhted Bütsantsiga
Aleksander II saatis 1071 Bütsantsi legaadiks Anagni piiskopi Pietro. Ta oli esimene legaat Bütsantsis pärast 1054 skismat.
Suhted Inglismaaga
Aleksander II toetas 1066 Normandia hertsogi William Vallutaja sõjakäiku Inglismaale ja saatis talle Peetruse lipu.
Suhted Briti piiskoppidega
Aleksander II määras oma endise õpetaja Lanfranci 1071 Canterbury peapiiskopiks ja saatis talle palliumi. Ta lahendas Lanfranci ja Yorki peapiiskopi Thomase vahelise vaidluse.
Suhted Poola piiskoppidega
Aleksander II nõudis 1072 Krakówi peapiiskopiks valitud Stanisławi asumist ametisse.
Suhted Prantsuse piiskoppidega
Aleksander II tagandas 1060 simoonias süüdistatud Gapi piiskopi Riperti ja määras uueks piiskopiks Arnoux'.
Suhted Saksa piiskoppidega
Aleksander II nõudel saabus Kölni peapiiskop Anno II 1068 ja 1070 Rooma palverännakule.
Ta saatis 1067 palliumi Trieri peapiiskopile Udole.
Ta nõudis 1070 Konstanzi piiskopi Karlmanni ja Reichenau abti Roberti tagandamist, keda süüdistati simoonias.
Suhted Tšehhi piiskoppidega
Aleksander II saatis legaat Rodolfo uurima Praha ja Määri piiskoppide tüli. Kuna Praha piiskop Jaromír ei ilmunud sinodile, siis tagandati ta ametist.
Reformid
Aleksander II keelas 1063 toimunud Lateraani sinodil simoonia.
Liturgilised otsused
Ta sätestas, et preestrid peavad päevas pidama missat vaid korra, vajaduse korral ka teist korda.
Aleksander II andis 1063 Canterbury augustiini kloostri abtile Egelsinusele privileegi, mille alusel võis ta kanda mitrat.
Teoloogilised vaidlused
Teoloog Berengar Toursist apelleeris paavstile, kes käskis tal öelda lahti kiriku õpetusega vastuolus olevatest vaadetest, kuid Berengar keeldus seda tegemast.
Ta noomis Bordeaux' piiskoppi Jocelini, kes pooldas pühapiltide keelustamist.
Uued piiskopkonnad
Aleksander II rajas 1062 Albaanias Sapë (Sappa) piiskopkonna.
Ta rajas 21. märtsil 1070 Gurki piiskopkonna.
Munklus
Aleksander II rajas 1063 Lateraani regulaarkanoonikute ordu.
Ta kinnitas Cluny kloostri privileegid ja saatis Petrus Damianuse legaadina Prantsusmaale, et kaitsta Cluny abti Hugues' tegevust.
Kanoniseerimised
Aleksander II kuulutas 1067 märtriks vaimulik Arialdo.
Ta kanoniseeris 1070 Iñigo ja 1073 Théobaldi.
Uued kardinalid
Aleksander II määras 45 kardinali.
Onupojapoliitika
Aleksander II määras 1071 kardinaliks oma onupoja Anselmo da Baggio.
Kristlik eetika
Aleksander II keelas süüdistatava ülekuulamisel piinamise kasutamise.
Ta keelustas duellide pidamise.
Aleksander II kultuuriloos
Aleksander II pühitses 1. oktoobril 1071 Monte Cassino kloostri uue kiriku.
Surm
Aleksander II suri 21. aprillil 1073 Roomas ja maeti 22. aprillil Lateraani basiilikasse.
Jaan Kross
Jaan Kross (19. veebruar 1920 Tallinn – 27. detsember 2007 Tallinn) oli eesti proosakirjanik, luuletaja, esseist ja tõlkija.
Ta on tuntud eelkõige Eesti ajalool põhinevate teoste poolest nagu näiteks "Kolme katku vahel", "Keisri hull" ja "Professor Martensi ärasõit". pisi|Jaan Kross 1938 Kross on pälvinud auhindu, preemiaid ja aunimetusi. Ta esitati mitu korda Nobeli kirjandusauhinna kandidaadiks.
Elulugu
Jaan Kross sündis Tallinnas ning õppis Jakob Westholmi Gümnaasiumis. 1938. aastal astus ta Tartu Ülikooli õigusteaduskonda, kus õppis kuni 1944. aastani.
1938. aastal astus ta Eesti Üliõpilaste Seltsi liikmeks, 1988. aastal oli ta üks EÜSi taastamise algatajaid.
Saksa okupatsiooni ajal 1944. aastal arreteeriti Kross Saksa Julgeolekupolitsei ja SD poolt ning ta viibis eeluurimise all Keskvanglas. Samal aastal ta vabanes ja jätkas õpinguid Tartu Ülikoolis, kus oli pärast lõpetamist ka kuni 1946. aastani riigi- ja rahvusvahelise õiguse kateedri õppejõud (uuesti 1998 vabade kunstide professorina).
1946. aastal ta arreteeriti Eesti NSV Riikliku Julgeoleku Rahvakomissariaadi poolt, mõisteti süüdi NKVD Erinõupidamise otsusega ja viibis GULAGi laagrites Komis ja asumisel Krasnojarski krais, kust vabanes 1954. aastal.
Pärast naasmist hakkas 1954. aastal professionaalseks kirjanikuks. pisi|Jaan Kross 2004 Kross alustas kirjanduses luuletajana, läks hiljem üle proosale ning sai tunnustatud ajalooromaanide loojaks. Viimasel ajal oli ta keskendunud mälestusraamatute kirjutamisele.
2004. aastal oli Jaan Kross Eesti kõige rohkem autorihüvitist teeninud kirjanik. Ta sai autorihüvitisena seadusega maksimaalselt lubatud 29 148 krooni suuruse summa. Ka 5 tõlkijat said sama maksimumsumma. 2006. aastal oli ta 16 520 krooniga kirjanikest 6. kohal.
Samal aastal anti Krossi 85. sünnipäeva puhul välja artiklikogumik "Metamorfiline Kross", Krossi kogutud teoste uus köide ja ilutrükis "Maailma avastamine".
Jaan Kross suri 27. detsembri pärastlõunal 2007. Ta on maetud Rahumäe kalmistule.
Poliitika
Jaan Kross valiti 1992. aastal Mõõdukate nimekirjas VII Riigikokku, kuid 23. septembril 1993 loobus ta parlamendiliikme tööst, tema asemel tuli Riigikokku Toivo Jullinen. Jaan Kross oli Okupatsioonide Repressiivpoliitika Uurimise Riikliku Komisjoni esimees aastail 1992–1993.
Isiklikku
1954–1958 oli Jaan Kross abielus Helga Roosiga, Kristiina Ross (sündinud 1955) on nende tütar.
Leeuwarden
Leeuwarden (friisi keeles Ljouwert) on linn Hollandi põhjaosas, Friisimaa provintsi halduskeskus.
Leeuwarden sai linnaõigused aastal 1435.
Leeuwardenis asub friisi keele ja friisi kultuuri uurimise keskus – Friisi Akadeemia.
Leeuwarden oli 2018. aasta Euroopa kultuuripealinn.
Anna Olsson
Anna Olsson (neiupõlvenimi Dahlberg; sündinud 1. mail 1976 Kramforsis) on rootsi endine murdmaasuusataja.
Maailmakarikavõistlustel
Anna Olsson osales karjääri jooksul 100 maailma karikasarja etapil ja jõudis poodiumile 14 korral, millest kaks kord kõige kõrgemale astmele.
Rotilõks
"Rotilõks" on Eesti-Vene-Prantsusmaa koostööna 2011. aastal valminud Andres Puustusmaa mängufilm.
Filmi turulinastus toimus veebruaris 2011 Berliini filmifestivalil. Eesti kinodesse jõudis teos 5. märtsil. 2011. aastal käis Eesti kinodes filmi "Rotilõks" vaatamas 9816 inimest.
Leeds United FC
Leeds United Association Football Club on 1919. aastal asutatud inglise jalgpalliklubi, mis tegutseb Leedsis. Leeds mängib Inglismaa jalgpalli kõrgliigas Premier League ja nende kodustaadioniks on 37 792 pealtvaatajat mahutav Elland Road.
Leeds on tulnud kolmel korral Inglismaa meistriks, võitnud ühe FA karika ja ühe Inglise liigakarika. Suure osa oma autasudest võitis Leeds peatreener Don Revie käe all 1960. ja 1970. aastatel.
Hooajal 2019–20 võitis Leeds Inglismaa esiliiga ja tõusis esimest korda 16 aasta jooksul tagasi Inglismaa kõrgliigasse.
Praegune koosseis
''Seisuga 16. jaanuar 2022''
Müürilill
Müürilill (Cymbalaria) on perekond mailaseliste sugukonnas.
Ilutaimena kasvatatakse harilikku müürilille, mis vahel ka metsistub.
Perekonda kuulub umbes kümme liiki. Kõigi nende levilad on Lõuna-Euroopas.
Rünno Saaremäe
Rünno Saaremäe (27. august 1966 – 12. veebruar 2011) oli eesti näitekirjanik ja ajakirjanik.
Isiklikku
Tema noorem vend oli Üllar Saaremäe.
Vaivara murrakud
Vaivara murrakud on Vaivara kihelkonnas kõneldud murrakud, mida on ühendatud rannamurdega. . Kihelkonna kesk- ja lääneosa murrakud kuuluvad Alutaguse murde koosseisu. Seevastu põhja- ja idapoolsete külade Udria, Puhkova, Arumäe, Riigiküla ning Kudruküla ingeri- ja isuripärased murrakud moodustavad eraldi rühma. Mihkel Toomse on Vaivara murrakualal eristanud nelja alarühmitust: ranniku-, ida-, kesk- ja läänemurrakut.
Kõige ingeripärasem on olnud Teise maailmasõja järel hääbunud Kudruküla murrak.
Iseärasused
Udria, Puhkova, Arumäe, Riigiküla ning Kudruküla murrakut eristavad Alutaguse murdest:
Tarbekunst
pisi|332x332px|Raili Keiv. Portselanist ja betoonist serviis. Foto: Katrin Press Tarbekunst, ka rakenduskunst, vanemas kirjanduses ka kunstkäsitöö, on kunstiharu, mis hõlmab tarbeesemete kunstilist kujundamist.
Vastavalt materjalile eristatakse klassikaliselt järgmisi alasid:
Eesti tarbekunsti ajalugu
pisi|262x262px|Eduard Taska, raamatuköide Eesti tarbekunst kui iseseisev kunstiala arenes välja 1920.–1930. aastatel. Professionaalse eesti tarbekunsti eelduseks oli eesti soost haritlaskonna teke XIX sajandil. Samuti määrasid rahvusliku tarbekunsti arengus suurt osa poliitilised, majanduslikud ja ühiskondlikud tegurid ning kunsti loojate ja kasutajate konkreetsed võimalused. Esimeste tarbekunsti teoste inspiratsiooniallikaks oli rahvakunst, mille vanu mustreid stiliseeriti ja moderniseeriti.
Eesti tarbekunstialase hariduse oluline osa oli 1914. aastal asutatud Eesti Kunstiseltsi Tallinna Kunsttööstuskool (aastast 1924 Riigi Kunsttööstuskool), mis pidi ette valmistama korralikke käsitöölisi vabrikutesse ning käsitöö- ja joonistusõpetajaid. Kunsttööstuskool kasvas üle tarbekunstikooliks ja 1938. aastal rajati selle juurde Riigi Kõrgem Kunstikool. Aastatel 1920–1930 pandi alus eesti tarbekunsti üksikutele erialadele, kujundati välja vajalik tootmisbaas ja kasvatati kaader. 1930. aastatel tekkisid esimesed tarbekunstnike ühingud, hakati süstemaatiliselt korraldama näitusi.
Samasse aastakümnesse langevad ka esimesed vastutusrikkad esinemised välisnäitustel. 1937. aasta Pariisi maailmanäituselt toodi koju mitmeid aurahasid ja diplomeid, kuid juba enne maailmanäitust oli eesti nahkehistöö tuntud välismaal. Eesti nahkehistöö rajaja Eduard Taska firmakauplused tegutsesid mitmes riigis, eesti tarbekunsti suurmeister Adamson-Eric oli saanud tellimusi välismaalt ning meie nimekaim kujur ja keraamikakunsti rajaja Jaan Koort kutsuti Nõukogude Liitu Gželi keraamikatehase kunstiliseks juhiks.
Teise maailmasõja tõttu jäi eesti tarbekunsti areng seisma, sest paljud tootmisbaasid hävisid või pidid tooraine puudusel töö lõpetama. Sõda nõudis ligi poole eesti tarbekunstnikest ja pommitamisel märtsis 1944 hävis peaaegu kogu Eesti Kunstimuuseumi tarbekunstikogu, mistõttu on sõjaeelsest tarbekunstist säilinud vähe näiteid.
Eesti esimesed kutselised tarbekunstnikud
„Kutsetööks vajalikud oskused ja teadmised loovad aluse naiste tõelisele iseseisvusele, võtmekohasele rakendusele ühiskonnas ja tema kujunemisele isiksuseks.“
Suits keraamikuna ei jätnud olulist jälge eesti tarbekunsti, sest olude sunnil ei saanud ta õpitud erialale jäägitult pühenduda. Keraamikaga tegelemine nõudis ka suuremaid väljaminekuid kui tekstiilikunst. Tema viljakamad tegevusaastad keraamiku, skulptor-plaketisti, tekstiilikunstniku ja kriitikuna jäid XX sajandi esimesse veerandisse. Suitsu raskeimad aastad olid aga 1926–1936, mil ta pidi elatuma vaid oma raamatute müügist. Eesti Tarbekunsti- ja Disainimuuseumi valduses on mõned tema keraamilised nõud, portreeplaketid ja tema kavandi järgi kootud gobelääntehnikas kaminasirm.
Sinitihane
Sinitihane (Parus caeruleus syn. Cyanistes caeruleus) on tihaslaste sugukonda tihase perekonda kuuluv lind.
Alates 21. sajandi algusest on tendentsiks tema arvamine koos lasuurtihasega (Cyanistes cyanus) perekonda Cyanistes. Siiski pole see lõplik.
Levila
pisi|left|Sinitihane
Välimus
Kaela tagaosa on helesinine, selg ja saba kattesuled oliivrohelised. Kõhupool on kollane, tiivad ja saba taevasinised. Tiiva kattesulgede valged tipud moodustavad tiival valge vöödi.
Eluviis
Sinitihane eelistab elada tammerohketes leht- ja segametsades. Sageli elab ta parkides ja aedades.
Talvel kohatakse sinitihast enamasti paaris. Vahel moodustavad sinitihased ühiseid salku teiste tihastega. Matsalu roostikes talvituvad sinitihased suurte, mitmesajaisendiliste parvedena.
Pesitsemine
pisi|Kahenädalane sinitihasetibu ja viljastamata jäänud muna. Pildistatud rõngastamise ajal Pesapaikadele ilmub ta märtsis juba paaridena. Aprillis asub ta pesa rajama. Pesa teeb ta harilikult puuõõnde maapinnast 1–4 m kõrgusele, sagedamini niiskesse metsa vee lähedale. Lisaks looduslikele õõnsustele kasutab ta meeleldi väikeste rähnide pesakoopaid ja kõdunenud kändude lõhesid.
Valmis pesa jääb 3–5 päevaks tühjaks, siis muneb emaslind sinna 9–13 muna. Munad on valged punakaspruunide tähnidega. Haub ainult emaslind, isaslind toidab teda 1–2 korda tunnis. Vahel lendab emane ka ise toitu otsima, kattes munad udusulgedega kinni. Haudumine kestab 12–14 päeva.
Esialgu toidab poegi peamiselt isaslind ja emaslind soojendab neid, aga alates 4.–6. päevast lõpetab emane poegade soojendamise ja läheb ka ise neile toitu tooma. Vanemad toovad toitu pessa kuni kolmsada korda päevas. Pojad on pesas ligi 20 päeva. Pärast poegade pesast lahkumist toidavad vanemaid veel 6–9 päeva ja asuvad siis teist kurna looma.
pisi|Sinitihane pildistatuna [[Simunas Lääne-Virumaal]]
Toitumine
Sinitihane korjab toitu puuokstelt, põõsastelt, pungadelt ja lehtedelt. Talvel läheb ta vahel lumele, et korjata sealt putukaid. Ta sööb liblikaröövikuid ja ämblikke, märksa vähem leidub toidus mardikaid, lutikaid, kahetiivalisi ja kiletiivalisi. Ta hävitab suurel hulgal metsa- ja aiakahjureid, näiteks rüüstab viljapuutuplase talvepesi ja sööb õielõikajaid. Niimoodi toob ta suurt kasu.
Ditleb von Alnpeke
Ditleb von Alnpeke olevat olnud 13. sajandil elanud ordukirjutaja. Isiku tegelik eksistents pole väljaspool kahtlust, on avaldatud seisukohti, et ta on genealoogia rikastamiseks välja mõeldud kroonik.
Vanema kirjanduse järgi olevat ta kirjutanud "Liivimaa vanema riimkroonika".
Hilisemad uuringud on selgitanud Ditleb von Alnpeke väljamõtlejaks Lvovi bürgermeistri Johan Alnpechi, kes 1625. aastal selle nime endale kuulunud Liivimaa vanema riimkroonika ärakirjale kirjutas.
Piprasamblik
Piprasamblik (Rinodina (Ach.) Gray) on samblike perekond rosettsamblikuliste sugukonnast.
Nõlvaprotsessid
Nõlvaprotsessid on raskusjõu mõjul nõlvadel toimuvad protsessid, mille tagajärjel muutub nõlva kuju.
Nõlvaprotsessid jagunevad järgmiselt:
Allar Jõks
Allar Jõks (sündinud 18. märtsil 1965 Tartus) on Eesti jurist, endine kohtunik ja õiguskantsler.
Ta oli üks kandidaate 2016. aasta Eesti presidendivalimistel.
Elulugu
Allar Jõks on lõpetanud 1983. aastal Kullamaa Keskkooli ja 1991. aastal Tartu Ülikooli õigusteaduskonna.
Aastatel 1991–1995 töötas ta Lääne Maakohtus kohtuniku ja kohtu esimehena. Aastatel 1995–2001 oli Allar Jõks Tallinna Ringkonnakohtu kohtunik, samal ajal oli ta ka Eesti Kohtunike Ühingu esimees.
Õiguskantsler
Aastal 2001 nimetati ta president Lennart Meri ettepanekul õiguskantsleriks. 2007. aasta detsembris esitas president Toomas Hendrik Ilves Allar Jõksi järgmiseks seitsmeaastaseks ametiajaks õiguskantsleri kandidaadiks. Allar Jõksi toetuseks tegid ühisavalduse neli väiksemat Riigikogu fraktsiooni. 18. detsembril 2007 toimunud salajasel hääletusel anti Jõksi vastu 56 häält ja tema poolt 36 häält. Erapooletuid ei olnud. Allar Jõksi ametiaeg õiguskantslerina lõppes 7. märtsil 2008. 2. aprillil 2009 läks ta tööle advokaadibüroosse Sorainen.
Õiguskantslerina nõudis Allar Jõks ELiga liitumisel rahvahääletusele pandud põhiseaduse muudatusse põhiseaduse kaitseklausli lisamist, mis sätestab Eesti põhiseaduse põhimõtete ülimuslikkuse Euroopa Liidu õiguse ees.
Nihkumine
Nihkumine on nõlvaprotsessidest kõige aeglasem ja selle toimumiseks ei piisa ainult gravitatsioonijõust. Aineosakeste liikumahakkamiseks on vaja kõrvalisi jõude, milleks võib olla näiteks pinnase korduv külmumine ja sulamine. See lõhub osakestevahelisi seoseid ja soodustab seega gravitatsiooni mõjulepääsu. Niisugust protsessi silmaga ei näe, näeb vaid selle tagajärgi. Kõige selgemini avalduvad nihkumise tagajärjed nõlva alumises osas, kuhu kuhjuvad peeneteralised setted. Nõlvale rajatud ehitised võivad pika aja jooksul toimuva nihke tagajärjel viltu vajuda või puruneda.
Allar Jõks
Õiguskantsler
Õiguskantslerina oli Allar Jõks üks neist, kes sõnastas Eesti-Vene piirilepingu preambulis viite Tartu rahule.
Pärast õiguskantsleri ametiaja lõppemist on Jõks töötanud ÜRO mandaadiga eksperdina kaheksas riigis ning nõustanud sealseid valitsusi demokraatia pidurite eemaldamisel ja inimõiguste kaitsega tegelevate institutsioonide ülesehitamisel.
Isiklikku
Allar Jõksi vend oli kunagine riigikohtunik Henn Jõks.
Jõks on püstitanud Haapsalu rajooni rekordi 800 meetri jooksus. Ta harrastab jalgpalli ja joogat.
Turumajandus
Turumajanduse tunnuseks on üksikisikute spetsialiseerumine, konkurents ja majandusvabadus. Toodete hinna määrab turul nõudluse-pakkumise suhe, mitte selle tootmiskulu. Turumajandus põhineb spetsialiseerumisel, loomuõigusel, erainitsiatiivil, eraomandusel ja hinnamehhanismil. Turumajanduse sees eristatakse kapitalistliku majandusmudelit, vabaturumajandust ja sotsiaalse turumajandus mudelit.
Turumajanduses mõjutab investeeringute ja toodetud kaupade jaotuse üle otsustamist turu hinnamehhanism. Turumajandusele vastandub bürokraatlik plaanimajandus, milles investeerimis- ja tootmisotsuseid langetavad riigis täitevvõimu teostavad ametnikud.
Turumajandus tekib, areneb ja püsib ühiskondades, mille liikmed väärtustavad eneseteostuse vabadust, tahavad ise otsustada mida nad teevad ning julgevad võtta enesele vastutuse enda ja oma lähendaste toimetuleku eest. Turumajanduse edu sõltub inimeste valmidusest kohaneda keskkonnas toimuvate muutustega ja muuta enda tegevust vastavalt loodushoiu, seaduste ja turu nõuetele. Turumajandusliku ühiskonna edu sõltub turu läbipaistvusest, rakendatud rahasüsteemist (see määrab majandusmudeli) ja inimeste sallivusest teistsuguste suhtes.Turumajandus on teadaolevaist tõhusaim majandusvorm ja paljudest katsetest hoolimata pole seniajani avastatud ühtegi rakendatavat alternatiivi.
Turumajandus põhineb eraomandusel ja lähtub erahuvist, kuid selle jätkusuutlikkuse (turuvabadused) tagab riiklik institutsioon, mis kehtestab ühtse õiguskorra oma territooriumil ning lahendab tekkinud konflikte kohtute kaudu. Turumajanduslik majandusmudel on ühiskonnakorralduse aluseks linnriikides ja modernsetes riikides ning nendes on valitsus üheks turu subjektiks teiste kõrval. Valitsust eristab teistest turuosalistest see, et lisaks tasulistest teenustest laekuvatele tuludele või laekuvad tema eelarvesse ka lõivud. Kõik turuosalised hangivad ja vahetavad omavahel kaupu hinnamehhanismi alusel.
Turumajanduse ajaloost
Turumajandus sündis esimestest käsitööliste ja kaupmeeste kogukondadest, kes panid aluse linnalisele eluviisile. Teadaolevatel andmetel tekkisid esimesed kaubalinnad 9. aastatuhandel e.m.a Lähis-Idas (Jeeriko), 8. aastatuhandel e.m.a Induse jõe regioonis (Mehrgarh), millest arenes hiljem välja Induse kultuur ning 6. aastatuhandel e.m.a tänase Iraagi aladel (Sumer). Vanal ajal kandsid turumajanduslikku majandusmudelit edasi Foiniikia, Kreeka ja Rooma ning keskajal esindasid seda Itaalia (Firenze, Genova, Veneetsia jt) ja Lääne-Euroopa vabalinnad.
21. sajandi alguse seisuga ei ole üheski riigis ainulist turumajandust, sest avalikku võimu esindavad asutused (institutsioonid) ei kujunda majanduskeskkonda õiguslike sätetega, vaid ka suunavad turumajanduse protsesse kasutades selleks fiskaalpoliitilisi vahendeid erineval määral. Seetõttu tuleks neid klassifitseerida segamajandusena. Näiteks esindab Ameerika Ühendriikide majandus segamajandust (märkimisväärne tururegulatsioon, põllumajandustoetused, teadustöö ja ravikindlustuse rahastamine riigi poolt), kuigi selle aluseks on endiselt turumajandus. EL kui institutsioon realiseerib sotsiaalriigi kontseptsiooni ning selle liikmesriikide majandustes on oluliselt rohkem plaanimajanduse elemente kui angloameerika riikides. Vaidlused selle üle, kui suurt rolli peaks valitsus mängima turumajanduse suunamisel ja turu toodetava ebavõrdsusega tegelemisel, on jätkunud läbi aegade.
Kapitalism
Kapitalism viitab majandussüsteemile, kus tootmisüksused kuuluvad suuresti või tervenisti eraettevõtjatele ja neid juhitakse kasumi saamise eesmärgil, nad on üles ehitatud kapitali kogumiseks. Kapitalismis määrab investeeringud, sissetulekud ja hinnad üldiselt turg.