cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
PlayStation 2
Linux PS2-l
PS2-l on võimalik kasutada Linuxit, mis annab konsoolile koduarvuti funktsioonivaliku. Selleks on kaks võimalust. pisi|vasakul|PS2 ja ametlik Linuxi komplekt
Esimest komplekti saab kasutada ainult vanemal ehk nn fat-versioonil, sest uuematel slim-versiooni mudelitel puudub ametlikult kõvaketta ühendamise võimalus. VGA-kaabli abil PS2 ja kuvari ühendamisel tuleb silmas pidada, et kuvar peaks toetama Sync-on-Greeni. Kõige parem viis on kasutada slim-versioonil Linuxit.
PSX
150px|vasakul|PSX (DVR) PS1 kutsutakse online-kogukondades tihti PSX-ks. Tegelikult on Sony valmistanud üsna vähetuntud seadme, mille nimeks on ka PSX. Tegemist on DVR ehk video digitaalsalvestiga või maakeeli videomakiga, mis salvestab videolõike digitaalsel kujul kõvakettale või mõnele optilisele kettale ning suudab neid andmekandjalt hiljem taas maha mängida. Peale selle saab PSX-iga mängida PS1 ja PS2 mänge. See oli esimene Sony toode, mis kasutas graafilist kasutajaliidest XMB (XrossMediaBar). XMB on praegu kasutusel PSP-l, PS3-l ning veel paljudel Sony toodetel. Seade ilmus Jaapani turule 13. detsembril 2003. Mujale maailma see ei jõudnud, sest seadme oli liiga kallis ning seetõttu ostjate huvi selle suhtes kadus.
Tehnilised andmed
pisi|CPU: Emotion Engine pisi|Graafikaprotsessor: GraphicsSynthesizer
Naissaare sadam
pisi|Naissaare sadam 2016. aastal. Naissaare sadam (sadama kood: EE NAI) on sadam Naissaare idarannikul.
Kelmiküla (Tallinn)
Kelmiküla on asum Tallinnas Põhja-Tallinna linnaosas. Asum piirneb Kalamaja, Vanalinna, Kassisaba ja Pelgulinna asumiga. Kelmiküla asumi pindala on 0,21 km2.
Naissaare sadam
Sadama geograafilised koordinaadid on.
Kelmiküla (Tallinn)
Kelmiküla on sarnaselt Kalamaja ja Pelgulinnaga määratletud Tallinna üldplaneeringus miljööväärtuslikuks alaks. Kelmiküla (Kassisaba) miljööväärtuslik ala hõlmab Tehnika ja Sügise tänava ümbruse.
Naissaare sadam
Sadama territoorium hõlmab 6 000 m2 maa-ala ja 49 600 m2 veeala.
Kelmiküla (Tallinn)
Ajalugu
Keskajal oli Kelmiküla tüüpiline eeslinn ja kuulus Toompeale. Rahvajutu järgi olevat sinna põgenenud Tallinnas ja linnasarases seadusega pahuksisse läinud inimesed. Analoogiline eeslinn oli Pelgulinn, kuhu põgenesid Toompea kurikaelad. Nimelt olid Tallinn ja Toompea keskajal teineteisest halduslikult sõltumatud ning kummagi kelmid põgenesid teise asula eeslinna, kus nende vahistamine ja nende üle kohtupidamine oli raskendatud.
"Kelmiküla" oli esialgu pilkenimi. Kohanimena on see väga levinud mujalgi Eestis.
Naissaare sadam
Suurim võimalik laev: pikkus 35 m, laius 8 m, süvis 2 m.
Kelmiküla (Tallinn)
Ajalugu
Praeguse Kelmiküla asumi alasid on varem kutsutud Piiskopi kopliks ja Komtuuri kopliks. Vanimad kirjalikud andmed selle koha kohta pärinevad 1380. aastast; kopli ja linnavaheline piir määrati täpselt ära 1553. aastal. Praeguse Tehnika tänava piirkonnas asus 17. sajandil Nunnamaja.
Peterburi–Tallinna–Paldiski raudtee ehitamist alustati 1860ndate lõpus. Kahekorruseline paekivist massiivne jaamahoone valmis 1871. aastal. Balti jaam oli Balti raudteel ainus I klassi jaamahoone. Jaamahoone süüdati 1941. aastal Punaarmee poolt; hoone taastati osaliselt 1945. aastal.
Kuna Balti raudtee vajas oskustöötajaid, rajati 1880. aastal Tallinna Raudtee Tehnikakool. Algselt paiknes kool jaamahoone lähedal, kuid 19. sajandi lõpuks kolis kool Tehnika 18 krundile.
Praegu tegutseb selles majas Tallinna Euroopa Kool.
Elanikkond
Kelmiküla asumi rahvaarv on aastail 2012–2020 järjest suurenenud. 2016. aastal moodustasid 0–17 aastased asumi elanikkonnast 18–22%, üle 68aastased aga 3–9%.
Taristu
Asumi levinuim hoonetüüp on kahe-kolmekorruseline keskse kivitrepikojaga puuhoone, nn Tallinna maja. Kelmikülas asuvad Tallinna Euroopa Kool ja Grand Meriton Hotel Tallinn. Asumi territooriumile jääb Balti jaam.
Kelmiküla asumi tänavad
Tehnika tänav on saanud nime Tallinna Raudtee Tehnikakooli järgi. Asumis on veel Reisijate tänav, Saani tänav, Suve tänav ja Sügise tänav.
Nurmes
Nurmes on linn Soomes Põhja-Karjala maakonnas.
1973 liideti Nurmese vald ja alev ning 1974 nimetati Nurmes linnaks. Läänide kaotamiseni kuulus Ida-Soome lääni.
1. jaanuaril 2020 liideti linnaga Valtimo vald.
15. märts
15. märts on Gregoriuse kalendris aasta 74. (liigaastal 75.) päev. Juliuse kalendri järgi 2. märts (1901–2099). Aasta lõpuni on 291 päeva.
Vehkalahti vald
Vehkalahti oli vald Soomes Lõuna-Soome läänis Kymenlaakso maakonnas. Vald liideti 2003. aastal Hamina linnaga.
Külad
Hietakylä, Husula, Husupyöli, Ihamaa, Kannusjärvi, Kitula, Kolsila, Kuorsalo, Lankila, Metsäkylä, Myllykylä, Mäntlahti, Neuvoton, Onkamaa, Paijärvi, Pampyöli, Pyhältö, Pyöli, Pyötsaari, Rakila, Reitkalli, Ruissalo, Salmenkylä, Salmi, Sivatti, Summa, Tammio, Turkia, Töytäri, Vehkjärvi, Vilniemi
Soolu
Soolu on küla Lääne maakonnas Lääne-Nigula vallas.
Nasva sadam
pisi|[[Nasva sadama alumine tulepaak ]] Nasva sadam (sadama kood: EE NAS) on sadam Nasva külas, Nasva jõe suudmes.
Soolu
Küla põhjaosa jääb Leidissoo looduskaitsealale.
Nasva sadam
Sadama geograafilised koordinaadid on.
Sadama territoorium hõlmab 11 474 m2 maa-ala ja 92 700 m2 veeala.
Sadamas on 6 kaid üldpikkusega 279 m. Suurim sügavus kai ääres on 3,8 m.
Suurim võimalik laev: pikkus 35 m, laius 8 m, süvis 3,1 m.
Soolu
Kuni 2013. aastani kuulus küla Oru valda.
Kunstiline juht
Kunstiline juht on mistahes loovgrupis isik, kelle kanda on loovgrupi näo kujundamine, ergutamine, suunamine ning juhtimine (teatris, tantsutrupis, orkestris, bändis, kunstiprojektis jne) ning kes vastutab kunstilise lõpptulemuse eest.
Inger (romaan)
"Inger" on 1975. aastal ilmunud Mats Traadi romaan.
Peategelane Inger Uunvald on inglise keele õpetaja ühes Hiiumaa internaatkoolis. Ta elab väikeses jahedavõitu korteris puumajas. Teose põhiprobleem on armastus ja selle purunemine või selles pettumine.
Peategelase Ingeri prototüüp on kirjaniku abikaasa Victoria Traat, kes töötas Kärdla Keskkoolis. Äratuntavalt on kujutatud keskkooli ja selle tollaseid õpetajaid. Maja, kus Victoria elas (Rootsi tänav 2), on säilinud.
Romaan on ilmunud ka inglise, soome, saksa, vene, ukraina ja tšehhi keeles.
Friedrich Reinhold Kreutzwald
Friedrich Reinhold Kreutzwald (kuni 1817 Friedrich Reinhold Reinholdsohn (vkj 14. detsember) 26. detsember 1803 Jõepere mõis, Kadrina kihelkond, Virumaa – (vkj 13. august) 25. august 1882 Tartu) oli eesti kirjanik ja Võru linnaarst.
Kreutzwald on tuntud kui lauluisa ja Viru laulik. Tema peateos oli Eesti rahvuseepos "Kalevipoeg" (1857–1861). Tuntud on ka "Eesti rahva ennemuistsed jutud", "Kilplased", Reinuvader Rebase lood ja paljud muud teosed.
Elukäik
pisi|F. R. Kreutzwald [[Johann Köleri kujutatuna (1864)]] Kreutzwald sündis Jõepere mõisa pärisorjast kingsepa Juhani ja toatüdruku Anne pojana. Kasvas Kaarli, Hageri ja Ohulepa mõisas. 1815. aastal astus ta saksa õppekeelega Rakvere algkooli (Gööki algkool), ilma et oleks osanud sõnakestki saksa keelt. Selles, rahva seas kutsutud köster Gööki algkoolis, õppis Kreutzwald aastatel 1815–1817, seejärel kreiskoolis aastatel 1817–1818 ja Tallinna kreiskoolis aastatel 1819–1820. Aastatel 1818–1819 oli ta kaupmehe õpilane Tallinnas. Kreutzwald sooritas 1823. aastal Tallinnas koduõpetaja eksami ning töötas 1825. aastani koduõpetajana Tallinnas ja Peterburis. Aastatel 1826–1833 õppis ta Tartu Ülikooli arstiteaduskonnas. Korporatsioon Estonia liige.
1833. aastal lõpetas ta keiserliku Tartu ülikooli kolmanda järgu arstina (andis arstivande 29. märtsil ja diplomi sai 9. septembril ), samal aastal asus ta Võrru tööle linnaarstina. Ta kirjutas rahvavalgustuslikke teoseid ja toimetas "Maarahva kasulist kalendrit". Tema tõlkelised jutustused "Reinuvader Rebane" ja "Kilplased" on tänapäeval lasteraamatud. Kreutzwaldi värsiloomingul (kogu "Viru lauliku laulud", poeem "Lembitu"), mis tugineb saksa eeskujule, oli omal ajal eesti luule arengule suur tähtsus.
Tema peateos, rahvaluuleaineist töödeldud rahvuseepos "Kalevipoeg", sai eesti rahvusliku kirjanduse nurgakiviks. Rahvaluulele toetuvad ka "Eesti rahva ennemuistsed jutud". Neid jutte nagu "Kalevipoegagi" on tõlgitud mitmesse võõrkeelde.
Kreutzwaldi looming mõjutas tugevalt kogu rahvusliku liikumise aja vaimuelu.
Kreutzwald oli Õpetatud Eesti Seltsi auliige aastast 1849, Soome Kirjameeste Seltsi korraline liige aastast 1855, Ungari Teaduste Akadeemia välisliige aastast 1871. 1870. aastal valiti ta Eesti Aleksandrikooli peakomitee auliikmeks.
Kolleegiuminõunik aastast 1877, elas surmani Tartus väimees Blumbergi juures, Kreutzwald on maetud Vana-Jaani kalmistule
"Kalevipoja" väljaandmine
pisi|"[[Kalevipoeg" sai 1860 Demidovi poolauhinna]] 1855. aastal teatati Õpetatud Eesti Seltsi septembrikoosolekul eepose "Kalevipoeg" valmimisest ja otsustati eepos koos saksakeelse tõlkega trükis avaldada. Tõlketöö võttis teha endine pastor Carl Gottlieb Reinthal. 1857. aastal ilmus eepose teaduslik väljaanne, mis sisaldas 3 lugu. 1858. aastal ilmus teine anne jälle kolme looga. Teose väljaandmine täies mahus oli suure küsimärgi all, kuid siis tuli abi ootamatult Peterburist. Akadeemikud Franz Anton von Schiefner ja Ferdinand Johann Wiedemann ning Philipp Karell, Gustav Hirsch, Georg Julius von Schultz ja teised baltisaksa estofiilid ilmutasid tõsist huvi "Kalevipoja" avaldamise vastu, kogusid ettetellimused 100 eksemplarile 500-eksemplarilisest tiraažist, ning 1859. aasta suvel ilmus kolmas ja sügisel neljas anne.
1860. aastal autasustas Keiserlik Peterburi Teaduste Akadeemia Kreutzwaldi osaliselt trükis ilmunud "Kalevipoja" eest poole Demidovi auhinnaga, mille rahaline väärtus oli 720 rubla. Akadeemikute Schiefneri ja Wiedemanni retsensioonis kirjutatakse: " "Iliast" pole dr. Kreutzwald loonud, küll aga eesti kirjandusele kinkinud kapitaalse teose, mis kõigiks aegadeks jääb eestlastele selleks, mis kreeklastele oli Ilias".
Viimased peatükid tõlkis saksa keelde Kreutzwald koos Schultz-Bertramiga. Eepose viies anne ilmus 1860. aastal ja viimane 1861. aastal. Kahes keeles trükitud kallis teaduslik väljaanne ei olnud kättesaadav rahvale. Eepose rahvaväljaande trükkimine korraldati akadeemik Schiefneri abiga Soomes Kuopios, kus teenustöö oli odavam ja polnud vaja karta tsensuuri.
Rahasumma kokkusaamiseks andis Kreutzwald välja 60 viierublalist aktsiat, mille pealt kohustus vastavat protsenti maksma ja teatava aja jooksul tagasi ostma, samuti kogus ta ettetellimisi. 1862. aastal jõudsid trükipoognad aurikul Toivo Peterburi. Jällegi läks Schiefner abi vaja, et "Kalevipoeg" pääseks veelkordsest tsenseerimisest. Edasi toimetati nad raudteed pidi Pihkvasse (raudtee rajati alles mõni aasta varem) ja sealt veovankril Võrru. Lihtrahvas, kellele see väljaanne oli mõeldud, polnud aga valmis seda vastu võtma ja eepose 1000 eksemplarist jätkus paljudeks aastateks.
Isiklikku
Kreutzwaldi isa Juhan Reinholdson (1766–1832) oli kingsepp, hiljem Rakvere kihelkonna, Kaarli mõisa aidamees, vabastatud pärisorjusest 1815. Tema ema oli mõisateenija Ann (1770–1846).
Friedrich Reinhold Kreutzwald abiellus 18. augustil 1833 Marie Elisabeth Saedleriga (1805–1888; tema isa oli pärit Mecklenburgist). Pulmad toimusid Viru-Nigulas. Nad said kaks tütart ja ühe poja. Adelheid Anette Blumberg (1834–1895) abiellus pedagoogi ja ühiskonnategelase Gustav Blumbergiga (1834–1892). Noorem tütar Marie Ottilie (1836–1851) suri 15-aastaselt. Poeg Friedrich Alexis Kreutzwald (1845–1910) oli Kadrina jaamaülem. Kreutzwaldi kolmest lapsest sündis järeltulija ainult vanemal tütrel Adelheid Blumbergil, sel 1867. aastal sündinud tütrel nimega Alice aga enam lapsi ei sündinudki ning sellega katkes Kreutzwaldi järglaste liin.
1939. aastal Saksamaale repatrieerudes langes Alice Blumberg põhjaliku läbiotsimise alla, mille tulemusel leiti kullatud hõbelusikas nimetähtedega L. v. C. ja F. K.. Alice Blumberg võeti vahi alla ja teda karistati 79-kroonise trahviga, vaatamata tema kinnitustele, et lusikas oli kingitus ühelt tema tuttavalt, kelle initsiaalid olid F. K., mitte ei olnud Kreutzwaldi pärandus.
Teosed
pisi|Kreutzwaldi haud Tartus
Mälestuse jäädvustamine
Mitmes Eesti linnas on tema järgi nimetatud Kreutzwaldi tänav. Samuti on mitmes Eesti linnas Friedrich Reinhold Kreutzwaldi monument: Tartus, Rakveres, Võrus ja Tallinnas.
Võrus tegutseb Kreutzwaldi Memoriaalmuuseum, samuti asub Võrus Võru Kreutzwaldi Kool ja Kreutzwaldi park.pisi|[[Friedrich Reinhold Kreutzwaldi monument (Võru)|Kreutzwaldi monument Võrus]]Kreutzwaldi nime kannab ka Eesti Kirjandusmuuseumi kultuurilooline veeb "Kreutzwaldi sajand".
F. R. Kreutzwaldi 100. sünniaastapäevaks kirjutas Jakob Tamm luuletuse "Dr. F. R. Kreutzwald'i mälestusele":
Sest ajast aastaid täis on juba sada, kui ilmus ta, kui elu hakkas tal; See oli alles siis, kui orjarada Ta rahvas kõndis raske ikke all.
Ta nõudis hariduse valgust taga Ja tõusis wälja tumeduse ööst, Kuid süda jäi tal rahwa juurde aga Ja wõttis osa tema elust, tööst.
Ta nägi, kuidas orjus wendi rusus, Kuis pärispõlwes rahwast piinati; Kuid kindel oli tema selles usus, et orjaike hääbub wiimati.
Ta tallas maha laialise laimu, Et hääd ei olla rahwa hinge sees, Tõi wälja wana Kalewite waimu, Mis ilus ikka hiilgab ilma ees.
Ta näitas rahwale ta oma palet, Et tunneks inimest ta eneses, Ja et ei usuks sihilikku walet, Mis otsis looma tema loomuses.
Sevilla metroo
200px|thumb|Sevilla metroo
Friedrich Reinhold Kreutzwald
Mälestuse jäädvustamine
Jakob Tamm. 13.12.1903
Sevilla metroo
Sevilla metroo (hispaania, Metro de Sevilla) on Hispaanias Andaluusia autonoomses piirkonnas Sevillas 2009. aastal avatud metroo.
Friedrich Reinhold Kreutzwald
Curiosa
Aleksander Põrk soovitas taarausus kasutusele võtta kolmainsuse printsiibi, kus Isa oleks Friedrich Reinhold Kreutzwald, Poeg Carl Robert Jakobson ja Püha Vaim ehk neitsi Maarja Lydia Koidula.
Sevilla metroo
Liinid
Metrool on 1 liin kogupikkusega 18,2 km ja 22 metroopeatusega.
Kaardiluger
Kaardiluger on elektrooniline arvuti lisaseade, mis loeb elektroonilisi kaarte. Leidub rohkesti standardeid, kaarte ja kaardilugereid. Näiteks kasutati paber-perfokaardilugereid esimestel arvutitööstuse aastakümnetel teabe väljastamisel ja arvutisüsteemi sisestamisel.
Magnetkaardiluger on magnetandmekandjaid lugev seade. Seda kasutatakse krediitkaartide, pangakaartide ja muude magnetkaartide lugemiseks.
Visiitkaardiluger on seade, mida kasutatakse trükitud visiitkaartide skaneerimiseks ja elektrooniliseks salvestamiseks.
Kiipkaardiluger
Kiipkaardiluger on elektrooniline seade, mis loeb kiipkaarte. Mõnedel klaviatuuridel ja sülearvutitel on sisseehitatud kaardiluger. Personaalarvutitele on olemas ka väliseid ja sisemisi seadmeid.
Mälukaardiluger
pisi|Väline mälukaardiluger
Mälukaardiluger on seade, mis tagab ligipääsu mälukaardil olevatele andmetele. Enamasti ühendatakse mälukaardilugerid arvutiga USB-liidese kaudu. Paljud kaardilugerid pakuvad ka kirjutamise võimalust, seega koos kaardiga toimib see nagu mälupulk. Mälukaardilugerid võimaldavad lugeda SD-kaarte, CF-kaarte jne.
Juurdepääsukontrolli kaardiluger
Juurdepääsukontroll kaardilugereid kasutatakse füüsilise turvalisuse tagamiseks süsteemide puhul, mis võimaldavad juurdepääsu läbi kontrollpunktide, tavaliselt on selleks lukustatud uks. Juurdepääsukontrolli kaardilugerid võivad olla magnetribalugerid, vöötkoodilugerid või biomeetrilised lugerid.
Vöötkoodiluger
Vöötkood on rida vaheldumisi paigutatud musti ja valgeid ribasid, mida loetakse optiliste kiirte peegeldumise erinevuse järgi selleks mõeldud skanneriga.
Ribade paigutus ja laius on määratud vöötkoodiprotokolliga. On palju erinevaid protokolle, aga julgeolekutööstuses on kõige populaarsem Code 39.
Mõnikord on numbrid, mida tähistatakse mustade ja tumedate ribadega, vöötkoodi alla välja trükitud, et inimesed saaksid seda lugeda ka ilma optilise lugerita.
Sellise tehnoloogia kasutamise eeliseks on odavus ning seda on kerge rakendada erinevatele kaartidele ja teistele objektidele. Kuid selle taskukohasus ja lihtsus muudavad tehnoloogia kuritegevusele atraktiivsemaks, sest vöötkoode on kerge võltsida, näiteks tehes fotokoopia originaalkoodist. Üks võimalus pettusi vähendada on trükkida vöötkood süsinikupõhise tindiga ning katta seejärel tumepunase kihiga. Siis on koodi võimalik lugeda ainult optilise lugeri infrapunases spektriosas ning see pole nii kergesti kopeeritav. See tagab, et vöötkoodi ei saa välja printida tavalise printeriga.
Biomeetriline luger
Biomeetriliseks identifitseerimiseks on mitu võimalust: sõrmejälje-, käe geomeetria, iirise ehk silma vikerkesta ning näotuvastuse kaudu. Biomeetriline tehnoloogia suurendab märkimisväärselt süsteemide turvalisust, sest see välistab sellised probleemid nagu varastatud, kaotatud või laenatud ID-kaardid ning unustatud või ära arvatud PIN-koodid. Biomeetriliste lugerite töömeetod on sarnane: mällu salvestatud malli võrreldakse tuvastamisprotsessis saadud infoga. Kui võimalus, et mälus olev mall ja uus skaneering kuuluvad samale isikule, on piisavalt suur, saadetakse inimese ID juhtpaneeli. Juhtpaneel kontrollib kasutaja õigusi ja otsustab, kas lubada juurdepääs või mitte. Suhtlemine lugeri ja juhtpaneeli vahel toimub tavaliselt vastavalt tööstusharu Wiegandi protokolli standardile.
Biomeetrilised mallid võivad olla salvestatud lugeri mällu, sel juhul on kasutajate arv piiratud lugeri mälumahuga. Praegu pakutavad lugerid võivad mahutada kuni 50 000 malli. Iga kasutajamall võib olla ka salvestatud tema enda kiipkaardi mällu. Selline võimalus eemaldab kasutajate arvu piirangud, kuid see eeldab, et igal kasutajal on olemas kaart ja muudab sõrmejäljetuvastuse võimatuks. Biomeetrilised mallid võivad olla ka talletatud personaalarvuti keskserveri mällu. Sellist võimalust kutsutakse serveripõhiseks kontrolliks. Lugerid ainult loevad kasutaja biomeetrilisi andmeid ja saadavad need põhiarvutile töötlemiseks. Sellised süsteemid toetavad suurt kasutajate hulka, kuid sõltuvad väga palju keskserveri ja sideliinide töökindlusest.
Üks ühele ja üks mitmele on kaks biomeetriliste lugerite võimalikku töötamisvarianti:
Sõrmejäljetuvastus
pisi|Sõrmejäljeluger Olenevalt tootjast on sõrmejäljeanduri tööpõhimõte erinev. Peamiselt kasutatakse elektrilisi, termilisi või optilisi seadmeid. Elektrilisel süsteemil mõõdab mahutuvustundlik kiip muutuvat elektrivälja tugevust näpujoonte vormide vahel. Termilistel sensoritel põhinevad seadmed mõõdavad temperatuure, eristades vastu pinda puutuvate joonete süvendite temperatuuri ülekannete erinevusi.
Käe geomeetria
Käe geomeetria on üks kõige rohkem arendatud suundasid. Luger mõõdab käe ja sõrmede füüsilisi mõõtmeid, osadel seadmetel isegi kolmemõõtmeliselt. Sellised seadmed on lihtsalt kasutatavad ja usaldusväärsed. Taolist süsteemi on hea rakendada suurte andmebaaside korral. Tihti on võimalus salvestada aega ja kohalolekut, mis muudab süsteemi populaarseks.
Iirise- ehk vikerkestatuvastus
Silma vikerkesta skaneerimine on kasutaja suhtes passiivsem meetod. Selline süsteem põhineb kaameral, mis loeb vikerkesta kujutist, seejuures ilma füüsilise kontaktita kasutaja ja seadme vahel. Vikerkesta kujutis viiakse numbrilisele kujule, mis eeldab väga hea kvaliteediga kujutist, selleks peab aga silm olema korralikult fookuses ja õiges asendis. Katsete tulemused näitavad, et vikerkesta põhjal töötavate seadmete puhul esineb väga vähe valeotsuseid. Nii valetuvastust kui ka valesid väljajätmisi esineb umbes üks 1,2 miljoni tuvastuse kohta.
Näotuvastus
Kuigi näotuvastus on olnud juba pikemat aega mitmete biomeetria uuringute objektiks, ei ole sellel siiski väga suurt edu olnud. Võrreldes mitmete teiste meetoditega, on näotuvastus väga kliendisõbralik ja üsna laialt levinud. Kasutajasõbralikkuse tagab meetod, mille käigus tuvastatav ei pea astuma lugeriga füüsilisse kontakti. Tehnoloogiliselt takistusi näo tuvastusvahendite kasutuselevõtuks pole, väikeseid kaameraid võib paigaldada igale poole. Probleeme tekitab hoopis tuvastusmeetod, sest inimese nägu on üsna muutuv parameeter. Inimesed kannavad prille, kasutavad meiki ja nägu muutub vananedes.
Magnetriba
pisi|Magnetkaart, magnetriba (1) Magnetribatehnoloogia puhul on magnetriba kaardile lamineeritud. Magnetribal on kolm andmetega varustatud rada. Enamasti andmed igal rajal järgivad konkreetset kodeeringu standardit.
Magnetribaga kaardid on odavamad võrreldes teiste tehnoloogiatega ja neid on kerge programmeerida. Magnertiba hoiab rohkem andmeid kui vöötkood võrreldes sama mahuühikuga. Kuigi magnetriba on raskem välja töötada kui vöötkoodi, on lugemise tehnoloogia ja andmete kodeering laialtlevinud ning lihtsasti soetatav. Magnetriba tehnoloogia on tundlik valesti arusaamisele, kaarti kulumisele ning andmete rikkumisele.
Wiegandi kaart
Wiegandi kaardi tehnoloogia loob unikaalse mustri, mis genereerib identifitseerimisnumbri. Nagu magnetriba ja vöötkood, tuleb ka see kaart lugerile esitada. Erinevalt teistest tehnoloogiatest ei ole Wiegandi kaart vastuvõtlik kulumisele. See tehnoloogia kogus populaarsust tänu oma dubleerimisraskusele, mis lõi kõrge ettekujutuse turvalisusest. Selline tehnoloogia on asenduv sarnaste kaartidega piiratud tarneallika tõttu, sarnaste lugerite parema vastupanu tõttu võltsimistele ja kasutamismugavuste tõttu.
Kiipkaart
pisi|Kiipkaart, kiip(2) On olemas kaht tüüpi kiipkaarte: kontaktkiipkaardid ja kontaktivabad kiipkaardid. Mõlemal on sisseehitatud mikroprotsessor ja mälu. Kiipkaart erineb tavalistest magnetkaartidest, mille mikrokiipidel on ainult üks funktsioon: pakkuda lugerile kaardi identifitseerimisnumber. Kiipkaardi protsessoril on operatsioonisüsteem, mis võimaldab mitmekülgseid võimalusi, nagu pangakaart, ettemaksuga liikmekaart ja isegi juurdepääsukontrolliga kaart. Kahe kiipkaardi tüübi erinevus seisneb selles, kuidas mikroprotsessor suhtleb välismaailmaga:
Enamik juurdepääsukontrolli süsteeme ainult loeb kaardi seerianumbreid ega kasuta vaba mälu. Kaardi mälu võidakse kasutada, et salvestada sinna kasutaja biomeetrilist infot, näiteks sõrmejälge. Sel juhul loeb luger kõigepealt kaardil olevat malli ja seejärel võrdleb seda esitatud andmega. Sel juhul ei pea biomeetriline info olema salvestatud lugeri mällu, mis lihtsustab süsteemi ja vähendab nõudeid mälule.
Muinastulede öö
Muinastulede öö on mere ääres lõkete süütamise tava augusti viimasel laupäeval. Traditsioon sai alguse 1992. aastal Eesti ja Soome rannikul ning hiljem liitusid sellega teised Läänemere maad. Lõkked süüdatakse mere ääres päikseloojangul, kohaliku aja järgi kell 21.30.
Taust
Vanimad kirjalikud andmed tuledega teadete edastamisest meie regioonis pärinevad viikingiajast. Siis toimis Läänemere ranniku laevateede ääres ühtne valvesüsteem, meremeestele tee näitamiseks ohutusse sadamasse või randa. Märgutulesid kasutati ka valvesüsteemis hoiatuste ja muude sõnumite edastamiseks.
Muinastulede ööks nimetatakse üritust tänapäeval, meenutamaks kunagisi rannalõkkeid. Lisandunud on keskkonnateemaline eesmärk: "mere ääres lõkkeid süüdates tuletame meelde, et meie ühine meri vajab hoidmist". Muinastulede ööst on mere ääres viibijate jaoks kujunenud ka meeldejääv suve lõpetamine.
2009. aastal muutus üritus esimest korda üle-eestiliseks, siis kutsuti veebilehe muinastuled.ee kaudu inimesi mere äärde või randa lõket süütama ja võeti kasutusele veebikaart lõkete asukoha märkimiseks. Igal aastal märgitakse veebikaardile üle 700 lõkke ja registreeritakse üle 10 tuhande osavõtja.
Muinastulede öö loits:
Mustjala valla lipp
thumb|Mustjala valla lipp Mustjala valla lipp on endise Eesti haldusüksuse Mustjala valla lipp.
Lipp kinnitati 2. augustil 1998.
Lipu kirjeldus
Valla lipuks on ruudukujuline vapilipp, vertikaalselt sirgelt ja horisontaalselt laineliselt poolitatud kangas, mille vardapoolne ülemine ja lehvipoolne alumine väli on valged, vardapoolne alumine sinine ning lehvipoolne ülemine roheline. Vardapoolsel valgel väljal paikneb kaldasendis roheline tähtrist, selle haardes neli sinist sõõri.
Lipu normaalmõõtmed on 105×105 cm.
Põhjendus
Lipuvärvid tähistavad paest pinnast, merd ja metsarohkust ja lipuväljade jaotus viitab valla pankrannikule, tähtrist koos sõõridega sümboliseerivad kadakaokkaid ja -marju.
Lipu kasutamise kord
Lippu kasutati järgnevalt:
Txalaparta
thumb Txalaparta [tšalap'arta] on baskide löökpill, mis koosneb alusele asetatud eri jämedusega puust laudadest, mida lüüakse 50 cm pikkuste puust keppidega (makilak).
Pihlaka tänav
Pihlaka tänav on mitme tänava nimi Eestis:
Outokumpu
Outokumpu on linn Soomes Põhja-Karjala maakonnas.
Kuusjärvi vald nimetati Outokumpu aleviks 1968 ja linnaks 1977.
1913–1989 tegutses linnas vasekaevandus. Tänapäeval on seal muuseum.
Linna haldusalas on järgmised külad: Kalaton, Maljasalmi, Rikkaranta, Sysmä, Taipale, Varislahti, Viuruniemi ja Ulla.
Läänide kaotamiseni kuulus Ida-Soome lääni.
Endla soostik
pisi|Endla raba maikuus pisi|Hommik Endla looduskaitsealal pisi|Laudtee Endla soos. 2016. aasta sügis. Endla soostik on soomassiiv Pandivere kõrgustiku ja Vooremaa vahel asuvas nõos. Soostiku pindala on 25 100 hektarit, kusjuures selle pikkus põhjast lõunasse on 25 ja läänest itta 18 kilomeetrit.
Soostikust üle poole on madalsoo (58%), 13% siirdesoo ja 29% kõrgsoo. Suurimad rabad on Linnusaare, Tapiku ja Endla.
Soostiku turbalasundi paksus on 8 meetrit, keskmine 2,5 meetrit.
Endla soostiku keskosa kuulub Endla looduskaitseala koosseisu.
Biograafiad (T)
Ta
Vaata Biograafiad (Ta)
Th
Vaata Biograafiad (Th)
Ti
Vaata Biograafiad (Ti)
Tu
Vaata Biograafiad (Tu)
Boksitogorski rajoon
Boksitogorski rajoon on haldusüksus Venemaal Leningradi oblasti kaguosas.
Rajoonis on metsa- ja puidutööstusettevõtteid, tegeletakse põllumajandusega.
Rajoon jaguneb 11 kohalikuks omavalitsuseks. Rajooni keskus on Boksitogorsk, kuid suurim asula on Pikaljovo.
Kaarma kirik
thumb|right|Kaarma kirik pisi|Kaarma kirik thumb|right|Tahvel Kaarma kiriku seinal peasissekäigu kõrval Kaarma Peeter-Pauli kirik on kirik Saaremaal Kaarma külas. Kirikut kasutab EELK Kaarma Peeter-Pauli kogudus.
Gooti stiilis Peeter-Pauli kirik ehitati arvatavasti 1261. aastal, olles Lääne-Eesti üks suurimaid. Kirik ehitati muistsesse asustuskeskusse, saarlaste maalinna vahetusse lähedusse. Algne kirik koosnes ühelöövilisest kolme võlviga pikihoonest, veidi kitsamast kooriruumist ja käärkambrist koori põhjaküljel. 13. sajandil varisesid nõrga vundamendi tõttu algsed pikihoone võlvid kokku. Alles 15. sajandi teisel veerandil asendati Tallinna meistrite juhtimisel ajutine puulagi taas võlvidega ja pikihoone muudeti kahelööviliseks. Esimest korda Saaremaa ajaloos võeti kasutusele tugipiilarid. Kõrge kellatorn, mille idakülg toetub lääneviilule, sai valmis 15. sajandil. Kooriruumi idaseina ilmestab Eestis haruldane kolmikaken.
Kaarma kiriku lääneseinal on arhailise kirjaga kivitahvel, mis teatab: SEL-AAS-TAL-ON-SEKIRK-WALMIS-SA-NUD-PET-RI-PAEWAL-AN1407. Teadlased on kahtleval seisukohal, kas tegemist võib tõesti olla ühe varajasima eestikeelse tekstiga, või on see tahvel raiutud hoopis hiljem. Ilmselt tähistab aasta 1407 mingit ehitusetappi, kuid kirik ise oli ammu enne seda olemas.
1835. aastal kiriku pastori asutatud Kaarma kihelkonna laulukoor oli Saaremaal esimene.
Asukoht ja vundamendid
Kaarma küla asub meretasandikul, millest kirikualune pind ulatub 2–4 meetrit kõrgemale. Ehitusgeoloogilised tingimused selles piirkonnas on halvad, sest mereliste liivade all asuvad nõrkade geotehniliste omadustega savi- ja turbakihid. Geoloogide poolt 1980. aastal tehtud uuringutest selgub, et kirik rajati looduslikule liivakünkale, mille hari asus käärkambri all. Küngas ahenes lääne suunas ja lõppes torni ees järsakuga. Nõlvale on rajatud ka pikihoone lõunasein. Kuna ehitajad lähtusid hoone paigutamisel pinnareljeefist, kaldub Kaarma kiriku pikitelg idalääne suunast kõrvale.
Kiriku vundamentide paiknemise loogikast on raske aru saada, nimelt on hoone alusmüürid ehitatud erinevate kõrgustega ja eri meetodil. Vundamentide rajamisel oli ehitusmeistri esmaseks ülesandeks teha kindlaks pinnase kandvus, et seejärel otsustada kaevatavate šahtide sügavuse üle – seda otsustas ta tunde järgi, mingeid väljakujunenud sellekohaseid reegleid keskajal ei olnud.
Kirikuaed ja pastoraat
Kaarma kirikuaed oma kõrgete põlispuude, vanade kivimüüride ja künka otsa jääva katedraalisuuruse pühakojaga mõjub suursuguselt. Värava juurest avaneb vaade Eesti ühele suuremale ja omanäolisemale pastoraadiansamblile, mis külgneb vahetult kirikuaiaga.
Keskaegne kirikuaed nägi välja teistsugune: puudusid suured puud, kiriku ümbruses mitmed hauamonumendid ja mälestusmärgid. Keskaegne kirikuaed ei olnud ainult surnute matmispaik, seal toimusid eri tähtpäevadega seotud nii rahvuslikud kui ka religioossed pidustused, kus kohalik aadel pidas koosolekuid ning kohalik rahvas turgu.
Kirikust lääne pool laiub põlispuude all pastoraadiansambel, kuhu kuuluvad peahoone, ait, laut, saun/külalistemaja ja jääkelder. Hooned on dolomiidist. Kompleksi piirab kiviaed.
Sisutus
Algsest, 13. sajandi kirikust pärinevad maalingud kooriruumi põhjaseinal, kus lisaks illusoorsele ümaraknale oli kujutatud ka stseen püha Kristoforusega. Hiiglasest, kes Kristuse üle jõe kandis, on säilinud ainult jalad, samuti võib näha eremiiti, kes laterna valgel toimunut jälgib.
Saaremaa kirikutest on just Kaarma kirikus säilinud kõige enam väärtuslikke kunstiteoseid: keskaegne ristimiskivi (13. sajandist) ja Küreene Siimoni puuskulptuur (15. sajandi keskpaik). Kiriku ehteks on aga 1547. aastal annetatud altarisein, millest praeguseks on koha peal ainult riismed. Praegusel uusgooti vormides altariseinal on O. von Moelleri maal "Kristus ristil". Omal ajal kaunistasid seda ka vanalt altarilt pärinevad apostliskulptuurid. Tähelepanuväärne on ka 1645. aastast pärinev kantsel.
Tähelepanuväärne on raiddekoor. Keskmise piilari baasil on kujutatud maist olelusvõitlust sümboliseerivat nn metsikut jahti. Suur mõõgaga mees puhub sarve, dualistliku maailma positiivset külge sümboliseerivad koerad ja lõvi, pahupoolt kehastavad aga siga ja hunt. Antipoodina sellele on läänepiilari baasil paradiisile osutav viinapuuväät tuvidega, kes hoiavad noka vahel päästetud inimsüdant. Need kaks kompositsiooni moodustavad keskaegset dualistlikku maailmapilti väljendades ühe terviku.
Pikihoone keskmise piilari tüvesel on kaks ülirustikaalsetes vormides mehefiguuri. Need on kiriku nimipühakud Peetrus ja Paulus. Peetrus hoiab käes võtit, Paulus aga mõõka. Lisaks on piilaritel kaks vappi, mis ilmselt kuulusid kiriku patroonidele.
1547. aastal kingiti kirikule kahe tiivapaariga altarikapp, mille säilinud osi on võimalik näha Kuressaare linnuses.
Pea- ja kõrvalaltarid
Kirikus on kolm keskaegset altarit.
Põhjapoolne külgaltar on hiljem paigaldatud, sest kooripoolne eendtugi on lühemaks tehtud ja konsooliga lõpetatud. Vastasel korral poleks mensa nurka ära mahtunud. Esiküljel on reliikviaauk ja kolm ornamentaalset kaunistust.
Lõunapoolne külgaltar on väiksem ja seetõttu polnud vaja mensa paigaldamisel nurga eendtuge lühemaks teha. Plaat on lihtsa kujundusega, ainsaks kaunistuseks faasitud serv.
Orel
Praegusel, vendade Kriisade ehitatud orelil on pedaal, 12 registrit ja kaks manuaali.
Kaarma kiriku ristimiskivi
Kaarma ristimiskivi vaagen on valmistatud Gotlandi paekivist, jalg Kaarma dolomiidist. Läbimõõdult on vaagen üks Eesti suurimaid (läbimõõt 105 cm, sisediameeter 85 cm ja sügavus 31 cm), jäädes alla vaid Valjala kiriku ristimiskivile.
Kivi kõrgus koos jalaga on 107 cm. 16-tahuline vaagen on kaetud ümarkaarsete orvanditega, ülaserva ääristab horisontaalriba. Allosas on ühe orvandi siseküljel näha terrakotapunast värvi. Ristimiskivi sambakujuline jalg toetub nelinurksele baasile. Jalg asetseb baasil asümmeetriliselt.
Ohvripakk
Koori põhjaseina ääres seisab raidkivist ohvripakk, kuhu koguti kiriku jaoks raha. Kõrge ja saleda "kivipaku" rahakast on profileeritud mõika ja kolmnurkse ristlõikega plaadiga. See profiil on Kaarma kirikut kahelööviliseks ehitanud meisterkonna tunnusjooneks ning seega pärineb ohvripakk 15. sajandi algusest.
Fromholt Bergi mälestustahvel
Jumalaga lepituse otsimise eesmärgiga tehtud annetused mõjusid hästi annetaja prestiiži kindlustamisele nii olevikus kui ka tulevikus. Parim viis selleks oli oma nime ja teo jäädvustamine materiaalsel kujul. Kaarma kiriku pikihoone keskmise travee põhjaseina on müüritud raidkiri, mis sisaldab elavat mälestust Loona mõisa omanikust Fromholt Bergist, kes omal kulul lasi kividega katta kiriku uue kooriosa sarikkatuse.
Küreene Siimon
Kantsli juures seisab kepiga vana meest kujutav skulptuur, mida kirjanduses kutsutakse enamasti Peetruseks või Joosepiks. Ainult Kaur Alttoa on osutanud võimalusele, et tegemist võib olla hoopis Küreene Siimoniga.
Üle meetri kõrgune tammeskulptuur kannab hiliskeskajale iseloomulikke rahvalikke rõivaid: põlvini ulatuv mantel on vööga kokku tõmmatud ning eest suurte dekoratiivsete nööpidega kaunistatud. Kapuutsi hoiab paigal lai krae, mis kukub üle õlgade. Jalas on tal madalad ilma nöörideta saapad ning vööl kandiline klapiga nahast kott. Paremas käes on ta hoidnud midagi, mis tõenäoliselt ei olnud kepp, sest praegune kepi vars pärineb 1990. aastatest, kõver käepide on vanem, kuid ei ole valmistatud ühes tükis peopessa jääva osaga. Tegemist võis olla raamatukotiga, sest säilinud osa jätab mulje pehmest materjalist: nimetissõrme ja pöidla vahel on see tugevalt kokku pigistatud, allpool aga laieneb. Kaenla alla tehtud suured sisselõiked ning puusajoone robustne õõnestamine pidi toimuma enne 1778. aasta värvimisaktsiooni. Mehe ühele küljele kaldu hoiak ning sõrmejäljed mantliküljel näitavad, et algselt on ta puusal midagi kandnud – tõenäoliselt risti.
Kuju praegune värvkate pärineb 1778. aastast.
Tänapäev
EELK Kaarma Peeter-Pauli kogudus on luterlik kogudus Kaarmal, kuuludes Saarte praostkonda.
Koguduse hooldajaõpetaja on Hannes Nelis, organist Tiiu Tõhk. Juhatuse esimees on Eve Mägi.
Jumalateenistused on igal pühapäeval algusega kell 15.00 Kaarma Peeter-Pauli kirikus.
Mark Sinisoo
Mark Sinisoo (kuni 21. aprillini 1936 Mark Sinnisov; 22. juuni 1932 – 24. juuni 2020 ) oli eesti diplomaat, küberneetik, mälumängur ja tõlkija.
1990. aastatel oli Sinisoo Eesti välisministeeriumi poliitikaosakonna nõunik. 1998. aastal sai temast Eesti Vabariigi erakorraline ja täievoliline suursaadik Jaapanis. 2000. aastal kutsuti ta sellelt ametikohalt tagasi.
Mark Sinisoo on tõlkinud inglise keelest eesti keelde kriminaalromaane tuntud autoritelt nagu Margery Allingham, Agatha Christie, Geoffrey Household, Philip MacDonald, Ngaio Marsh ja Rex Stout.
Sinisoo kuulus Vikerraadio mälumängusaate "Mnemoturniir" mälumängumeeskonna algkoosseisu. Ta esines korduvalt ka raadiosaates "Meelejahutaja". Hiljem on ta mänginud episoodilistes osades Eesti mängufilmis "Minu naine sai vanaemaks" (1976) ning telesarjades "Kelgukoerad" (2011) ja "Pilvede all" (2010, 2012).
Mark Sinisoo isa oli ärimees Joakim Puhk ning abikaasa oli inglise keele õpetaja Ingrid Kuljus (1924–2007).
Võlli (Põhja-Sakala)
Võlli on küla Viljandi maakonnas Põhja-Sakala vallas.
Kuldlõige
Kuldlõige (ka jumalik proportsioon, kuldne lõige, kuldne suhe) tähendab lõigu sellist jaotamist kaheks osaks, et suurem osa oleks kogu lõigu ja selle väiksema osa keskmine võrdeline (geomeetriline keskmine).
Võlli (Põhja-Sakala)
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Suure-Jaani valda.
Kuldlõige
Seda suhet tähistab matemaatiline konstant \varphi (fii), mis avaldub järgnevalt:
Võlli (Põhja-Sakala)
Külast läheb läbi Vastemõisa – Võlli – Suure-Jaani tee. Külast voolab läbi Lemmjõgi, millele on paisutatud Võlli paisjärv.
Kuldlõige
Seda konstanti nimetatakse kuldlõike suhtarvuks.
Arvutamine
pisi|Lõigu a suhe b-sse on nagu a+b suhe a-sse pisi|Kuldlõike konstrueerimine Kaks positiivset arvu a ja b on kuldlõikes \varphi, kui See võrrand defineerib üheselt \varphi\,. Parempoolne võrrand näitab, et a=b\varphi, ning saab teha asenduse vasakpoolses osas, saades
Taandades b, saame tulemuseks
Võrrandi mõlema poole korrutamine \varphi-ga ning liikmete ümberpaigutamine annab:
Selle ruutvõrrandi ainus positiivne lahend on
Fibonacci jada
Fibonacci jada algab arvudega 0 ja 1 ning ülejäänud liikmed leitakse rekursiivselt kahe eelneva liikme summast. Jada esimesed liikmed on 0 1 1 2 3 5 8 13 21 34 55 89 ... . Saab näidata, et Fibonacci jada liikme jagatis sellele vahetult eelneva liikmega läheneb kuldlõikele, kui piki jada edasi liikuda. Seega käitub Fibonacci jada asümptootiliselt kui geomeetriline jada, mille teguriks on kuldlõige.
Fibonacci jada ja kuldlõike vaheline tihe seos väljendub samuti asjaolus, et Fibonacci jada liige f_{n} kohal n on esitatav kujul
Esteetika
Kuldlõige on loodusest sageli leitav suhe. Nii on näiteteks päevalill ja inimese keha kuldlõikes. Ja seepärast pole mingi ime, et seda hakati kasutama mujal. Renessansi aegadest saati on paljude kunsti ja arhitektuuri teoste kavandamisel lähtutud kuldlõikest. Kasutati seda küll tunduvalt varem – näiteks juba Egiptuse püramiidide puhul. Antiikajast tuntud ehitisest kasutati kuldlõiget näiteks Parthenoni juures. Hilisemast ajast on tuntumad kuldlõiget kasutavad teosed arhitektuuris Notre Dame'i katedraal, kunstis Leonardo da Vinci "Vitruviuse mees" ning "Püha õhtusöömaaeg". Ka Stradivariuse viiulid on kuldlõikes. Tänapäeval andis kuldlõikele müstilise varjundi Dan Brown oma "Da Vinci koodiga".
Seljaküla
Seljaküla on küla Lääne maakonnas Lääne-Nigula vallas.
Seljaküla küla on mõlemal pool Vihterpalu jõge asetsev hajaküla. Seljaküla nimi võib pärineda küla asukohta iseloomustavast sõnast "seljandik".
Kinnitamata andmetel paiknes Pärna talu maadel külakabel, mille varemed on siiani alles.
Vihterpalu jõest itta jääv küla koosnes Lehtmetsa ja Nõmmukse külast.
Lehtmetsa külla tee äärde ehitati eelmise vabariigi ajal uus koolimaja, mis hävis tulekahjus 1985. aasta kevadel (kahtlustati süütamist).
Kahte küla ühendas 1930. aastal üle Vihterpalu jõe rajatud ligi kolme meetri laiune massiivne, kaheavaline paekivisild, mis asendati Nõukogude ajal uue ja laiema betoonsillaga.
Küla Põltsamaa-poolses osas asub varemetena säilinud Seljaküla rüütlimõis (saksa keeles Sellenküll). Viimane Seljaküla mõisa omanik oli eesti soost. Seljaküla mõisaga on seotud mitmeid rahvapärimusi.
Külas on Valgeristi, Seljaküla ja Aasa bussipeatus.
Küla kirdeosa jääb Läänemaa Suursoo maastikukaitsealale.
1977. aastal liideti Seljakülaga Aasaküla.
19. juulil 2008 toimus Seljaküla küla endiste ja praeguste elanike kokkutulek.
Kuni 2013. aastani kuulus küla Oru valda.
Helle Martinson
Helle Martinson (neiupõlvenimega Helle Kaar ; sündinud 28. mail 1934) on eesti keemik, teadusloolane ja teaduspoliitika kujundaja, Eesti Teadusfondi üks rajajatest ja esimene tegevdirektor.
Helle Martinson lõpetas 1957. aastal Tallinna Polütehnilise Instituudi insener-keemik tehnoloogina kütuste ja gaasi tehnoloogia erialal. 1957-59 töötas Eesti NSV Teaduste Akadeemia Energeetika Instituudis. Õppis 1960-63 aspirantuuris  NSV Liidu Teaduste Akadeemia Naftakeemilise Sünteesi Instituudis Moskvas. 1964 sai ta keemiakandidaadi kraadi kõrgmolekulaarsete ühendite keemia erialal. Dissertatsioon käsitas olefiinide polümerisatsiooni lahustuvate komplekskatalüsaatorite manulusel.
1990. aastal kaitses Helle Martinson Läti NSV Teaduste Akadeemia Orgaanilise Sünteesi Instituudis doktoriväitekirja "Keemiateaduse ja -tööstuse areng Eestis - ajaloolis-teaduslooline analüüs (17. sajand - 1980. aastad)".
Töötas 1964-89 Eesti NSV Teaduste Akadeemia Keemia Instituudis teadussekretärina. Aastail 1975-85 oli ta ka NSV Liidu Keemiatööstuse Ministeeriumi nõunik ministeeriumi ettevõtete ja Eesti NSV teadusasutuste koostöö alal. 1989-92 töötas Eesti NSV Majandusministeeriumi Majandusarengu Instituudi teadussekretärina.
Aastatel 1992-2004 oli Helle Martinson Teadusfondi tegevdirektor ja aastatel 2004-2006 - teadusnõunik.
1993-97 oli Helle Martinson ka Georg Sorosi Rahvusvahelise Teadusfondi (International Science Foundation, ISF) peakontori esindaja, ISF grantide mänedẑer Eestis. 1997- 2004 oli Helle Martinson Eesti esindaja Euroopa Komisjoni Peadirektoraadi juurde loodud Teadus- ja Arendustegevuse Evalveerimise Võrgustikus.
Muuga sadam
pisi|400px|Muuga sadam pisi|400px|Muuga sadam [[:et:Randvere (Viimsi)|Randvere rannast vaadatuna]] Muuga sadam on sadam Harjumaal Muuga lahe ääres Maardu, Viimsi valla ja Jõelähtme valla piiril. Muuga sadam kuulub ASi Tallinna Sadam koosseisu.
Muuga sadam on Eesti suurim kaubasadam, mis sügavuse ja nüüdisaegse tehnoloogiaga terminalide poolest on üks moodsamaid sadamaid Euroopas. Muuga sadama akvatooriumi sügavus ulatub 18 meetrini, mis võimaldab teenindada kõiki Taani väinu läbivaid laevu.
Tänu soodsale asukohale ning heale raudtee- ja maanteeühendusele on Muuga sadamal oluline osa Eesti transiitkaubanduses. Sadama geograafilised koordinaadid on.
Muuga sadama territoorium hõlmab 280,4 ha suuruse maa-ala ja 752 ha suuruse veeala. Sadamas on 28 kaid üldpikkusega 5900 m. Suurim sügavus kai ääres on 18,0 m. Suurima võimaliku laeva pikkus on 300 m, laius 48 m ja süvis 17,1 m. Muuga sadamas asub kuus kütuseterminali, konteineri- ja veeremiterminal, teravilja-, söe-, väetise-, külmkaupade jm terminalid. Sadama aastane kaubakäive on suurusjärgus 25–30 miljonit tonni. Muuga sadama vabatsoonis paikneb Muuga tööstuspark.
Sadama kood on EE MUG.
Ajalugu
Sadama projekteeris Leningradis asuv “Sojuzmorniiprojekt”. Muuga sadamat hakati ehitama 1982, põhjakivi rajatavale sadamale pandi 4. märtsil 1982. aastal. Algul valmisid esimesed kaid, viljaelevaator ja külmlaod. Muuga sadam avati pidulikult 19. detsembril 1986.
Muuga sadam oli valmides Nõukogude Liidu üks moodsamaid ja uhkemaid, seda ehitasid soomlased ja ehitusel kasutati ennekõike hoonete siseviimistluses välismaiseid materjale. Sadam kuulus tootmiskoondise Eesti Merelaevandus Koosseisu ja kandis 1992. aastani nime Tallinna Uussadam (vene keeles Новоталлинский порт, inglise keeles Tallinn New Port). Tallinna Uussadam rajati peamiselt teravilja ja külmutatud toidukaupade impordiks Nõukogude Liitu. Esimeses ehitusjärgus ehitati viljaelevaator ja külmlaod.
Eesti iseseisvuse taastamise järel eraldati riigiaktsiaseltsist Eesti Merelaevandus muud tegevusalad ja Muuga sadamast sai riigile kuuluv aktsiaselts AS Muuga Sadam. Esimene kütuseterminal avati 1993. aastal. Samuti oli Eesti Merelaevandusest eraldatud Tallinna Merekaubasadam, millest sai AS Tallinna Sadam. 1994. aastal lisati sellesse sadamaettevõttesse ka senine AS Muuga Sadam.
Muuga Container Terminal
Alates 1992. aastast nimega Ferry Terminal tegutsenud ro-ro-laevu teenindanud terminal spetsialiseerus juba 1994. aastal konteineritele. 2000. aastal sai terminali nimeks Muuga Container Terminal, lühendatult Muuga CT, mille käive oli 2010. aastal 150 700 TEUd. Rekordaastal 2007 ulatus konteinerikäive 180 853 TEUni.
Tallinna Sadam otsustas konteinerikäibe suurendamiseks konkurentsi tekitada ning ehitas kaid ja terminali territooriumi veel ühe konteineriterminali loomiseks. 2011. aastal valis Tallinna Sadama nõukogu uue konteineriterminali ala operaatoriks transpordifirma Venemaal, mis ühendab 11 raudtee- ja konteinerveo ning ekspedeerimisfirmat – Rail Garant.
Raimund von zur Mühlen
Ta oli Auguste Hohenschildti, Felix Schmidti, Adolf Schulze, Julius Stockhauseni ja Clara Schumanni õpilane.
Esimese esinemise tegi 1878. aastal Riias, koos samuti Viljandimaalt pärit Hans Schmidtiga.
Tema õpilased olid Lula Mysz-Gmeiner (kes õpetas Elisabeth Schwarzkopfi), Mark Raphael, Hans Lissman, Eva Jekelius-Lissman, Rose Walter, Eide Norena, Martha Lipton, Georg A. Walter, Fanny Opfer, Hermann Weissenborn ja paljud teised.
Arsenal-Crossley
Arsenal-Crossley ehk M 27/28 olid Eestis projekteeritud ja ehitatud soomusautod. Need kasutasid Crossley Motors Ltd mootorit ja veermikku ning valmisid Tallinnas Arsenali relvatehases. Soomusautosid kasutati Eesti sõjaväes (1929–1937 Eesti kaitsevägi) ja Kaitseliidus. Pärast Nõukogude okupatsiooni algust anti Arsenal-Crossley soomusautod Punaarmeele ja nende lõplik saatus pole teada.
Eesti Vabariigi 100. aastapäevaks ehitati Arsenal-Crossley koopia, mis põhineb 1927. aasta mudelil.
Eellugu
Arsenal-Crossley soomusautod projekteeriti aastatel 1924–1925 Eesti Sõjaministeeriumi Varustusvalitsuse Tehnikaosakonnas. Oma aja kohta olid need moodsad kergesoomusautod. Üheks teguriks, miks uusi soomusautosid muretseti, oli 1924. aasta 1. detsembri riigipöördekatse. Eestil oma autotööstust ei olnud, seetõttu telliti mootor ja veermik Inglise firmalt Crossley Motors Ltd. Samale raamile ja sama mootoriga ehitas Vickers soomusautosid IGA1. Soomustamiseks vajalikud terasplaadid telliti Rootsist ja autod ehitati valmis Tallinna relvatehases Arsenal. Sellest ka nimi Arsenal-Crossley (kasutati ka tähist M27/28).
Esimesed viis masinat telliti 23. novembril 1925 ja veel kaheksa masinat telliti 17. veebruaril 1927. Kokku valmis aastatel 1926–1928 13 masinat, millest 11 läksid kaitseväele ja 2 Kaitseliidule. Ühe auto hind oli umbes 27 000 Eesti krooni (kogu seeria maksis rohkem kui 350 000 Eesti krooni). On väidetud, et masinaid võis valmida ka 14.
Kirjeldus
Soomusautod olid 4,87 meetrit pikad, 1,80 meetrit laiad ja 2,43 meetri kõrgused. Auto tühikaal oli 4,1 tonni, täisvarustusega 4,8 tonni, 1934. aastal tehtud varustustabeli järgi aga 5,5 tonni. Soomuse paksus oli kõigil külgedel 7 millimeetrit, lael 5 millimeetrit ja põhja all 3 millimeetrit. Seest oli auto vooderdatud vildi ja purjeriidega, et kaitsta meeskonda ja seadmeid mitteläbistavate tabamuste korral soomuse sisepinnalt murduda võivate terasekildude eest, ning põrand oli kaetud männilaudadega. Keres olid laskeavad, millest sai lasta spetsiaalselt selleks igasse autosse paigutatud Madseni kuulipildujaga. Kõik laskeavad ja muud luugid olid seestpoolt vedrulukkudega suletavad.