cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Aafrika Rahvusnõukogu
Aafrika Rahvusnõukogu (African National Council) oli Rodeesia poliitiline organisatsioon.
See asutati 16. detsembril 1971 ja 30. märtsil 1972 poliitilise organisatsioonina. Selle juht oli Abel Muzorewa.
Aastal 1974 läks see vast loodud Ühendatud Aafrika Rahvusnõukogu koosseisu.
Matti Vanhaneni teine valitsus
Matti Vanhaneni teine valitsus oli Soome Vabariigi 70. valitsus, mis oli võimul 19. aprillist 2007 kuni 22. juunini 2010.
Valitsuse moodustamiseks peeti läbirääkimisi Helsingis Säätytalos 2007. aasta aprillis. See oli enamusvalitsus, mida toetas 126 Eduskunna liiget. Valitsuse moodustasid Soome Keskerakond (8 ministrit), Rahvuslik Koonderakond (8), Roheline Liit (2) ja Rootsi Rahvapartei (2). Erakondade tunnusvärvide järgi nimetatakse valitsust siniroheliseks.
20 ministrist 12 olid naised, mis tegi Vanhaneni teisest valitsusest suurima naiste osakaaluga valitsuse maailmas. See oli esimene valitsus maailmas, kus naisi oli rohkem kui mehi.
Río Negro
Río Negro tähendab hispaania keeles 'musta jõge'. Río Negro nime kannavad:
Matti Vanhaneni teine valitsus
Tähelepanu äratas ka see, et kaks ministrit, Jan Vapaavuori ja Sirkka-Liisa Anttila, olid varem kohtulikult karistatud. Vapaavuorit on karistatud kehavigastuse tekitamise, varguse ja joobes autojuhtimise eest.
Río Negro
jõed
954
954. aasta
Río Negro
haldusüksused
Matti Vanhaneni teine valitsus
Matti Vanhanen teatas tagasiastumisest 18. juunil 2010, tuues ametlikult põhjuseks oma halva tervise. Pärast valitsuse tagasiastumist astus ametisse Mari Kiviniemi valitsus.
954
Sajandid: 9. sajand - 10. sajand - 11. sajand
Río Negro
omavalitsusüksused
954
Aastakümned: 900. aastad 910. aastad 920. aastad 930. aastad 940. aastad - 950. aastad - 960. aastad 970. aastad 980. aastad 990. aastad 1000. aastad
Río Negro
Vaata ka
Rio Negro (dezambiguizare)
954
Aastad: 949 950 951 952 953 - 954 - 955 956 957 958 959
Sportland Arena
Sportland Arena on kunstmuru kattega jalgpalliväljak Tallinnas. Väljak on A. Le Coq Arena harjutusväljak. Varem kandis staadion nime A. Le Coq MiniArena. Staadioni aadress on Jalgpalli 19.
See on üks vähestest Eesti soojendusega kunstmuruplatsidest.
Tribüün
Jaanuaris 2018 valmis 1198-kohaline tribüün.
Staadioni kasutus
Varakevadel ja hilissügisel kasutab väljakut Meistriliiga meeskonnad Flora ja FC Levadia. Lisaks on see koduväljakuks paljudele madalamate liigade meeskondadele.
Regionaalkeel
Regionaalkeel ehk piirkondlik keel on mitmeti mõistetav.
Vaata ka
Hizkuntza gutxitu Òbéndowi jãzëk
Sosa
Sosa on mitme koha nimi:
Henry Avery
Henry Avery (ka Every või Evory; 23. august 1659 – pärast 1696) oli inglise piraat.
Ta teenis 1694. aastal sõjalaeval, millel oli luba rünnata Prantsuse kaubavedajaid. Meeskond hõivas laeva, kui kapten oli purjus ja valis kapteniks Avery. Suunduti piki Aafrika rannikut lõunasse ja peagi vallutati prantsuse piraadilaev, millel oli rikkalikult saaki. Enamik selle meeskonnast liitus Averyga, nii et tal oli juba üle 170 mehe.
Kohtu alla antuna püüdsid Avery mehed tagajärjetult ära osta nii Jamaica kui ka Barbadose kuberneri, et nood neile armu annaksid, ja põgenesid lõpuks. Ehkki 14 tema meeskonna liiget hiljem tabati ja 6 neist poodi üles, jäi Avery ise koos suure röövsaagiga kadunuks.
Käsmu Meremuuseum
pisi|Käsmu Meremuuseum (2005) Käsmu Meremuuseum on muuseum Lääne-Viru maakonna Haljala valla Käsmu külas.
1993. aastast asub Käsmu Meremuuseum endises piirivalvekordoni hoones. Muuseum on eramuuseum ning kõik eksponaadid pärinevad muuseumi asutaja Aarne Vaigu kogudest. Meremuuseumi väljapanekud puudutavad kõike seoses merega: meresõitu, kalapüüki, salakaubavedu ning merd kui looduse osa kunstiobjektina (fotode ja maalide näol). Muuseumis korraldatakse aasta läbi konverentse, merepäevi, kontserte ja näitusi. Muuseum on külastajatele avatud iga päev.
Leon Panetta
pisi|Leon Panetta Leon Edward Panetta (sündinud 28. juunil 1938 Californias Montereys) on Ameerika Ühendriikide demokraadist poliitik.
13. veebruarist 2009 kuni 30. juunini 2011 oli ta Luure Keskagentuuri peadirektor ja 1. juulist 2011 kuni 27. veebruarini 2013 Ameerika Ühendriikide kaitseminister.
Poliitilist tegevust alustas ta 1966. Kuni 1971. aastani töötas ta mitme vabariiklasest poliitiku nõunikuna. 1971. aastal astus ta Demokraatlikku Parteisse nagu tema tööandja John Lindsaygi, kes oli New Yorgi linnapea. Erakonda vahetas ta sellepärast, et pidas ennast tsentristiks ja talle hakkas tunduma, et Vabariiklik Partei kaldub liigselt äärmusse.
Aastatel 1971–76 töötas ta Montereys oma õigusbüroos.
Aastatel 1977–1993 kuulus Leon Panetta Esindajatekotta. Esimesel korral, 1976 kandideeris ta ametis oleva kongresmeni Burt Talcotti vastu ja tõrjus ta Kongressist välja, kogudes 53% häältest. Kokku valiti ta Kongressi 9 korda. Ülejäänud 8 valimisel kogus ta kõige vähem 61,4% ja kõige rohkem 85,4% häältest. 1979–83 kuulus ta Esindajatekoja eelarvekomisjoni, olles alates 1989 selle esimees.
Enne oma 9. ametiaja lõppu lahkus ta Kongressist, kui president Bill Clinton määras ta USA Haldus- ja Eelarveameti juhiks. Selle ameti juhina arendas ta eelarvet suunas, mis võimaldas lõpuks 1998 vastu võtta tasakaalus riigieelarve.
Alates 17. juunist 1994 kuni 20. jaanuarini 1997 töötas ta Bill Clintoni administratsioonis Valge Maja personalijuhina.
5. jaanuaril 2009 nimetas president Barack Obama Panetta LKA direktoriks, senat andis talle oma heakskiidu 12. veebruaril ning ta astus ametisse 13. veebruaril. Tema ametiajal korraldas LKA Pakistanis operatsiooni, millega tapeti Osama bin Laden.
Pärast kaitseminister Robert Gatesi ametist loobumist kinnitas senat 21. juunil 2011 Panetta uueks kaitseministriks.
Ta on mittetulundusliku Panetta Instituudi asutaja. Ta on töötanud ka Santa Clara ülikoolis avaliku õiguse professorina.
Wels
Wels on linn Austrias Ülem-Austria liidumaal.
1973
1973. aasta (MCMLXXIII) oli 20. sajandi 73. aasta.
Mai
pisi|1. mai paraad Tallinnas 1973. aastal
Simão Sabrosa
Simão Pedro Fonseca Sabrosa (sündinud 31. oktoobril 1979 Constantimis) on Portugali jalgpallikoondise endine poolkaitsja.
Simão mängis Portugali jalgpallikoondises aastatel 1998–2010 85 korda ja lõi 22 väravat.
Isiklikku
Simão Pedro Sabrosa on 170 cm pikk.
36
36. aasta oli 1. sajandi 36. aasta.
Aafrika Rahvuskongress (Lõuna-Rodeesia)
Aafrika Rahvuskongress (African National Congress) oli partei Lõuna-Rodeesias.
Selle esimeheks sai 1952. aasta alguses Joshua Nkomo.
Partei osales 1953. aasta Rodeesia ja Njassalandi Föderatsiooni parlamendi valimistel, saamata ühtki kohta. Pärast seda lakkas partei faktiliselt tegutsemast. Püsima jäi Nkomo juhitud osakond Bulawayos.
Septembris 1957 lõid Lõuna-Rodeesia Linnanoorsoo Liiga juhid George Nyandoro ja James Chikerema Lõuna-Rodeesia Aafrika Rahvuskongressi, kuhu võeti ka Nkomo organisatsioon.
Tõnis Rotberg
Tõnis Rotberg VR I/2 (9. september 1882 Viljandi vald, Viljandimaa Liivimaa – 24. juuli 1953 Irkutski oblast NSV Liit) oli Eesti sõjaväelane, kindralmajor.
Elulugu
Tõnis Rotberg lõpetas 1906 Vilno sõjakooli, teenistust jätkas alamporutšikuna 4. Soome kütipolgus, jätkas õpingud 1914. aastal Intendandiakadeemias Peterburis, võitles nii Esimeses maailmasõjas kui ka Vabadussõjas. Vabadussõjas teenis ta algselt 2. Diviisi staabis ja seejärel oli 1. Diviisi varustusülema asetäitja ja intendant.
Vabadussõjas osutatud teenete eest sai ta Vabadusristi I liigi 2. järgu ning Kotkaristi I ja II klassi teenetemärgid.
1920. aastal oli sõjaväe varustusvalitsuse ülem, 1928 sõjaministri abi. 1938–1940 oli Rotberg sõjaministri abi. Ta oli ka Raudteede Talituse Nõukogu liige.
Pärast Juunipööret 1940. aastal määrati Johannes Varese valitsuses sõjaministriks ja hiljem kaitse rahvakomissariks.
Tõenäoliselt oli tegu täiesti apoliitilise sõjaväelasega, kes püüdis sellel ametikohal teenida lõppevat Eesti Vabariiki nii hästi kui vähegi võimalik, hoides näiteks ära verevalamise 21. juunil 1940 Sidepataljoni juures. Kaitseminister Tõnis Rotberg sobis valitsusse seetõttu, et ta ei olnud Nõukogude saatkonna arvates kuigi tark.
Teises maailmasõjas võitles Punaarmees. Langes 1941. aasta juulis lahingutes Porhovi all sakslaste kätte vangi. Vabanemise järel (1942) elas Viljandimaal oma talus. 1944 septembris vangistati NKVD poolt. Rotberg suri Irkutski oblastis vangilaagris.
Aafrika Sõltumatuse Partei
Aafrika Sõltumatuse Partei (prantsuse Parti africain de l'indépendance; lühend PAI) oli Prantsuse Lääne-Aafrika vasakpoolne partei.
See asutati 15. septembril 1957 Senegalis Thièsis.
Kui Prantsuse Lääne-Aafrika 1958 kaotati, said kohalikest sektsioonidest iseseisvad parteid, mis osalt kandsid sama nime.
1. augustil 1960 partei järglane Senegalis keelustati.
Senegalis on Aafrika Sõltumatuses Parteist tekkinud:
Kiirgusbilanss
Kiirgusbilanss on aluspinnale (mullale, veele, lumele, taimkattele) langenud ja sealt lahkunud kiirguste vahe.
Eristatakse positiivset kiirgusbilanssi ja negatiivset kiirgusbilanssi. Negatiivse kiirgusbilansi korral kiirgab aluspind atmosfääri rohkem soojuskiirgust kui ta Päikeselt ja atmosfäärist juurde saab; see toimub harilikult öösel. Positiivse kiirgusbilansi korral on aga vastupidi; see toimub harilikult päeval.
Maakera kui tasakaalulise süsteemi kiirgusbilanss on tasakaalus. Viimastel aastakümnetel on täheldatud aga inimtekkeliste kasvuhoonegaaside põhjustatud kiirgusbilansi muutust, sest Päikeselt tulev kiirgus jõuab küll Maale, kuid kasvuhoonegaaside põhjustatud absorbeerumise ja hajutamise tõttu (kasvuhooneefekt) ei pääse see Maalt kosmosesse tagasi.
Aleksander Kaelas (filosoof)
Elulugu
Ta sündis põllumees Annus Kaelase ja tolle abikaasa Mai (Saariku) pojana. Perekonnas kasvasid veel lisaks pojale tütred Maria ja Emilie.
Omandanud alghariduse kohalikus kihelkonnakoolis, suunati ta andeka õpilasena edasi Riia Vaimulikku Kooli, mille lõpetamise järel jätkus haridustee Riia Vaimulikus Seminaris.
Lõpetanud Riia Vaimuliku Seminari 1901. aastal, õppis Aleksander Kaelas edasi Moskva Vaimulikus Akadeemias, mille lõpetas 1905. aastal. Alates 1911. aastast õppis Moskva ülikooli filosoofiateaduskonnas.
Aastatel 1906–08 oli Kaluga Vaimuliku Seminari õpetaja.
Pärast Moskva Ülikooli lõpetamist  töötas Moskva Ülikooli psühholoogiainstituudis algul assistendina,  aastatel 1914–1919 oli ta Moskva ülikooli filosoofia eradotsent ja aastatel 1919–1920 sama ülikooli professor. Oli Georgi Tšelpanovi (Moskva ülikooli professor, vene eksperimentaalpsühholoogia rajajaid) õpilane ja kaastöötaja, täiendas end Leipzigis professor Wilhelm Wundti juures.
Oli 1919–20 Irkutski ülikooli dotsent ja lühikest aega psühholoogiaprofessor.
Kaelase näol on tegemist Eesti esimese kutselise psühholoogiga, kes uuris peamiselt emotsioone ja avaldas selle kohta kaks olulist tööd: "Emotsioonide arengu küsimusest" (1916) ja "Emotsioonide olemuse ja väljendumise küsimusest" (1918). Kaelase meelest ei määra emotsioone aistingud (neid on pidanud määravaks Wilhelm Wundt) ega perifeersed füsioloogilised protsessid (William James; Carl Lange, Taani psühholoog; James-Lange emotsioonide teooria), vaid motivatsiooniprotsessid, eriti motiivide omavahelise tasakaalu aste.
1918. aastal külastas ta Eestit, tundes sügavat huvi siinse kirikuelu vastu ja ilmutades valmisolekut seoses muutunud poliitiliste oludega kodumaale tagasi pöörduda.
Seda arvesse võttes valis Eesti õigeusu koguduste esimene täiskogu 21. märtsil 1919 professor Aleksander Kaelase esimeseks Tallinna ja kogu Eesti piiskopiks. Samal aastal valiti ta ka Tartu Ülikooli filosoofiaprofessori kandidaadiks ning Tartu Ülikooli psühholoogiaprofessoriks. Kummaski ametis tal oma enneaegse surma tõttu töötada ei õnnestunud; ka jäi tal piiskopipühitsus saamata.
Aleksander Kaelas asus Eesti poole teele kevadel 1920, viibides sel ajal Siberis admiral Aleksandr Koltšaki valgekaartlike vägede juures. Paraku haigestus ta tüüfusesse ja suri sama aasta aprillis Irkutskis Eestisse jõudmata.
Ta oli tuntud ka venekeelse õigeusu kirjanduse tõlkijana eesti keelde.
Roland Posner
Roland Posner (30. juuni 1942 Praha – 26. mai 2020 Berliin) oli saksa semiootik.
Ta töötas Berliini Tehnikaülikoolis. Ta oli ajakirja Zeitschrift für Semiotik toimetaja. Ta oli Rahvusvahelise Semiootika Assotsiatsiooni president aastail 1994–2004. Ta oli rahvusvahelise žestide uurimise ühingu asutajaid.
Ta on külastanud Tartut aastail 1993, 2006 ja 2009.
953
Sajandid: 9. sajand - 10. sajand - 11. sajand
Aastakümned: 900. aastad 910. aastad 920. aastad 930. aastad 940. aastad - 950. aastad - 960. aastad 970. aastad 980. aastad 990. aastad 1000. aastad
Aastad: 948 949 950 951 952 - 953 - 954 955 956 957 958
Pinatubo
Pinatubo on vulkaan Luzoni saarel. Asub 90 km Manilast põhjas. Kõrgus 1486 meetrit.
1991. aasta pursked
Enne 1991. aasta purskeid oli vulkaan vaikinud üle 500 aasta. Vulkaan ärkas 2. aprillil 1991. 3. juunil toimus esimene laavapurse. 15. juunil toimus kõige suurem purse, mis paiskas tuhka kuni 34 km kõrguseni. Tuhapilv kattis 125 000 km2.
Pinatubo pursetes hukkus üle 300 inimese, hävis umbes 8000 maja.
Vulkaani purse mõjutas kogu maailma kliimat.
950
950. aasta
Aastakümned: 900. aastad 910. aastad 920. aastad 930. aastad 940. aastad - 950. aastad - 960. aastad 970. aastad 980. aastad 990. aastad 1000. aastad
Aastad: 945 946 947 948 949 - 950 - 951 952 953 954 955
Vändra vald
Vändra vald oli vald Pärnu maakonnas.
Vald liitus 2017. aastal Eesti omavalitsuste haldusreformi käigus naabervaldadega Põhja-Pärnumaa vallaks.
Elanike arv enne Kaisma valla liitumist oli 2552 (seisuga 1.01.2006).
Vändra viimane vallavanem oli Jaanus Rahula.
Külad
Vändra vallas oli 43 küla: Aluste, Allikõnnu, Kaansoo, Kadjaste, Kaisma, Kalmaru, Kergu, Kirikumõisa, Kobra, Kose, Kullimaa, Kurgja, Kõnnu, Leetva, Luuri, Lüüste, Massu, Metsaküla, Metsavere, Mustaru, Mädara, Oriküla, Pärnjõe, Rae, Rahkama, Rahnoja, Reinumurru, Rõusa, Rätsepa, Samliku, Sikana, Sohlu, Suurejõe, Säästla, Tagassaare, Vaki, Venekuusiku, Veskisoo, Vihtra, Viluvere, Võidula, Võiera, Ünnaste.
Ajalugu
26. septembril 1991 moodustati Vändra külanõukogu asemele Vändra vald.
28. jaanuaril 2009 otsustas Vändra vallavolikogu ühehäälselt vastu võtta Kaisma valla liitumisettepaneku. Ühinemine viidi lõpule 2009. aasta kohalike omavalitsuste valimise järel.
Heimar Ilves
Heimar Ilves (15. september 1914 Domnino, Orjoli kubermang, Venemaa – 5. veebruar 2002 Tallinn) oli eesti helilooja ja muusikapedagoog.
Elukäik
Ilvese pere asus Eestisse elama 1916. aastal. 1933. aastal lõpetas Ilves Tallinna Reaalkooli, aastatel 1932–1937 õppis ta Tallinna Konservatooriumis Theodor Lemba klaveriklassis ning 1937. aastast asus õppima heliloomingut Artur Kapi juures. 1943. aastal pälvis Ilves esimesena Evald Aava nimelise stipendiumi.
Oli aastail 1944–1945 ja 1950–1965 Tallinna Riiklikus Konservatooriumis muusikateoreetiliste ainete õppejõud, seejärel vallandati ta usulistel ja poliitilistel põhjustel ning ta tegutses vabakutselisena, saades sõbralikku tuge Roman Matsovilt, kes oli selle ajani olnud Ilvese sümfooniate ainus dirigent.
Ilves oli aastail 1945–1948 Uuralis Molotovi oblastis asumisel ja töötas seal metsatöölisena.
Looming
Ta on loonud mitu sümfooniat ja intrumentaalkammermuusikat. Ilvese teosed on sageli kristlik-filosoofilise kallakuga.
Üks Ilvese loomingu tähelepanuväärsemaid vilju on "Teine sümfoonia", mille ainulaadsus tuleb ilmsiks harmoonia ja tonaalsuse suhte kaudu, mis mängivad tema sümfoonias suuremat rolli kui see 20. sajandi muusikale iseloomulik oli. Üks pidevalt korduv rütmifiguur ühendab selles kogu muusikalise ainese; eriti iseloomulik on mitmete tonaalsuste üheaegne kasutus ja ökonoomne orkestratsioon, samas kui iga instrumendi võimalused on ära kasutatud. Teosega tutvunud Dmitri Šostakovitš ütles, et tegu on unikaalse ja muusikaliselt kõrgväärtusliku panusega kaasaegsesse muusikasse. Teos räägib stalinismi ohvreist ja neile oli teos ka pühendatud. "Teine sümfoonia" valmis aastal 1959, tähistades autori Siberist naasmise 10. aastapäeva. Esiettekanne oli 27. novembril 1964.
952
952. aasta
Sajandid: 9. sajand - 10. sajand - 11. sajand
Aastakümned: 900. aastad 910. aastad 920. aastad 930. aastad 940. aastad - 950. aastad - 960. aastad 970. aastad 980. aastad 990. aastad 1000. aastad
Heino Teder
Heino Teder (21. juuli 1926 Valgamaa, Tõlliste vald, Kaara talu – 21. oktoober 2007) oli eesti metsandustegelane.
952
Aastad: 947 948 949 950 951 - 952 - 953 954 955 956 957
Heino Teder
Pärast Tsirguliina algkooli lõpetamist õppis ta Tartu Poeglaste Gümnaasiumis, mille lõpetas kuldmedaliga. Pärast Teist maailmasõda õppis ta Tartu Riikliku Ülikooli metsamajanduse osakonnas ja lõpetas 1949. aastal ülikooli kiitusega.
Ülikooli lõpetamise järel 1949. aastal alustas ta tööd Hiiumaa metsamajandis vanemmetsaülemana, hiljem töötas Järvamaal, Rakveres ja Kilingi-Nõmmes. Kilingi-Nõmmes sai Heino Tederist juba metsamajandi juht.
Kui 1962. aasta aprillis loodi Eesti NSV Ministrite Nõukogu otsealluvusse omalaadne keskasutus, Eesti NSV Metsamajanduse ja Looduskaitse Peavalitsus, kutsuti Heino Teder selle juhiks. 1966. aastal sai peavalitsusest ministeerium, mis lõpetas tegevuse 1988. aastal. Heino Teder oli selle ainus juht.
Aastatel 1985–1990 oli ta Eesti NSV Ülemnõukogu XI koosseisu liige. Pensionipõlve veetis Valgamaal isatalus. 5. mail 2010 avati Heino Tederi kodutalus Tõnis Paberiti valmistatud mälestuskivi.
Teda on nimetatud Eesti metsanduse ja looduskaitse grand old man 'iks. Ta oli alates 1998. aastast Eesti Metsaseltsi auliige.
Heino Tederi nimeline stipendium
Riigimetsa Majandamise Keskus annab välja Heino Tederi nimelist stipendiumi. See antakse aastas kahele Eesti Maaülikooli magistrandile.
35
35. aasta oli 1. sajandi 35. aasta.
Wuhan Shi
thumb|Asend Hubei provintsis Wuhan Shi (hiina 武汉市 (Wuhan Shi, toonimärkidega Wǔhàn Shì)) on ringkonna õigustega linn (linnaks nimetatav haldusüksus) Hiinas, Hubei provintsi keskus.
Haldusüksus koosneb Wuhani linnast, selle eeslinnadest ja seda ümbritsevatest maapiirkondadest. Haldusüksuses elab 2008. aasta seisuga 8,3 miljonit inimest.
Kliima
Wuhani keskmine sademete hulk on 1269 mm aastas. Kõige niiskemad kuud on juuni (225 mm) ja juuli (190 mm), kõige kuivemad on detsember (26 mm) ja jaanuar (43 mm). Kõige rohkem sajupäevi on märtsis (14), kõige vähem detsembris (7) ja novembris (8). Õhuniiskus on kõige suurem juunis (80%), kõige väiksem detsembris (74%).
Ehkki suvi on kõige sademeterikkam, on see ka kõige päikesepaistelisem aeg. Kõige rohkem päikest paistab augustis (241 tundi) ja juulis (232 tundi), kõige vähem on päikest näha veebruaris (102 tundi) ja jaanuaris (107 tundi).
951
951. aasta
Sajandid: 9. sajand - 10. sajand - 11. sajand
Aastakümned: 900. aastad 910. aastad 920. aastad 930. aastad 940. aastad - 950. aastad - 960. aastad 970. aastad 980. aastad 990. aastad 1000. aastad
Aastad: 946 947 948 949 950 - 951 - 952 953 954 955 956
949
949. aasta
Sajandid: 9. sajand - 10. sajand - 11. sajand
Aastakümned: 890. aastad 900. aastad 910. aastad 920. aastad 930. aastad - 940. aastad - 950. aastad 960. aastad 970. aastad 980. aastad 990. aastad
Aastad: 944 945 946 947 948 - 949 - 950 951 952 953 954
948
948. aasta
Sajandid: 9. sajand - 10. sajand - 11. sajand
Aastakümned: 890. aastad 900. aastad 910. aastad 920. aastad 930. aastad - 940. aastad - 950. aastad 960. aastad 970. aastad 980. aastad 990. aastad
34
34. aasta oli 1. sajandi 34. aasta.
Eesti keskaeg
pisi|Euroopa poliitiline kaart 1328. aastal pisi|300px|Kesk-Euroopa 14. sajandi esimesel kolmandikul Eesti keskaeg on periood, mil Eesti territooriumil toimunud sotsiaalseid, majanduslikke, kultuurilisi ja poliitilisi protsesse peetakse keskaega kuuluvaks.
Varasemas eestikeelses ajalookirjanduses on Eesti keskaega nimetatud ka orduajaks, mis pole aga kuigi täpne, sest lisaks Mõõgavendade ordu / Liivimaa ordule olid Eesti alal maaisandateks ka Rooma-katoliku kiriku piiskopid ja kuni 1346. aastani kuulus Põhja-Eesti Taani kuningale, mistõttu seal saaks eristada ka Taani aega. Eesti keskaega tavaliselt väiksemateks alaetappideks ei jagata.
Ajalised piirid
2012. aastal ilmunud üldkäsitlus "Eesti ajalugu II, Eesti keskaeg" määratleb Eesti keskaja piiridena 13. sajandi alguse, hõlmates ka Eesti ala vallutamise aja, ning loeb selle lõpuks umbkaudu 1550. aasta, mistõttu Liivi sõja algust seal ei käsitleta.
Mõiste "Eesti keskaeg" tuli kasutusele 1930. aastatel ja kehtib kõige paremini poliitilise ajaloo suhtes. Kultuurilised ja ühiskondlikud protsessid ei pruugi sellega aga niivõrd täpselt ühtida. Eesti keskaeg on esimeseks ajaloolise aja perioodiks Eesti ajaloos, sellele eelnes umbes 10 000 aasta pikkune Eesti muinasaeg.
Poliitiline jaotus
pisi|300px|[[Vana-Rooma 1. sajandi teadlase Ptolemaiose kirjelduse alusel, Saksa kartograafi Nicolaus Germanuse 15. sajandil koostatud maailmakaart]]
Eesti ala kuulus keskajal koos Lätiga Liivimaa (Vana-Liivimaa ehk keskaegse Liivimaa) koosseisu. Esialgu oli Eesti jaotatud nelja poliitilise võimu vahel. 1238. aasta eel valitses Sakalat ja suurt osa Kesk-Eestist Mõõgavendade ordu, pärast Stensby lepingut läksid need alad Saksa ordu Liivimaa harule ehk Liivimaa ordule, mis sai endale ka osa Lääne-Eesti saartest ja Läänemaast. Põhja-Eestit ehk Eestimaa hertsogkonda valitses Taani kuningas, enamikku Lääne-Eestist Saare-Lääne piiskop ning Kagu-Eestit (üldjoontes endist Ugandi maakonda) Tartu piiskop. Ruhnu saar kuulus keskaja lõpul Kuramaa piiskopi (nii ilmalike kui ka vaimulike) valduste alla, varasemal ajal oli selle poliitiline kuuluvus tõenäoliselt täpsemalt määratlemata. Igal maahärral оli oma sõjavägi, nad suhtlesid iseseisvalt teiste riikidegа, müntisid raha. Maahärrad läänistasid maid koos talupoegadega edasi läänimeestele ehk vasallidele, kes kandsid oma senjööri (maahärra) kasuks sõjateenistust ja täitsid ka mitmesuguseid ülesandeid maa valitsemisel.
Vana-Liivimaal olid tihedad seosed ka Saksa-Rooma riigiga: 1225. aastal said Riia ja Tartu piiskop riigivürsti (keisri vasalli) tiitli, 1228. aastal anti see ka Saare-Lääne piiskopile. 1521. aastal said Saksa-Rooma riigi riigivürstideks ka Tallinna ja Kuramaa piiskop ning 1526. aastal ka Liivi ordu maameister, mille järel võis kogu Liivimaad Saksa-Rooma riiki või vähemalt keisri ilmaliku ülemvõimu alla kuuluvaks lugeda.
1346. aastal müüs Taani pärast pikki läbirääkimisi, mida kiirendas oluliselt Jüriöö ülestõus, Põhja-Eesti Saksa ordule, kes järgmisel aastal andis need valitseda oma Liivimaa harule. Lõplikult omandas Liivimaa ordu selle küll alles 1525. aastal, kuid ka kuni selle ajani teostas reaalset valitsusvõimu seal Liivi ordumeister. Keskaegne Liivimaa jagunes peale 1346. aastat viieks ilmalikuks võimkonnaks ehk härruseks (saksa Herrschaft). Peale härruste oli oluline roll ka nn kolmel suurel linnal: Riial, Tallinnal ja Tartul ja vähemal määral ka teistel (hansa)linnadel.
1347. aasta järel oli Eesti alal seega kolm või neli valitsejat:
Alates 1420. aastatest koondusid kohalikud riigid veidi tihedamalt tänu maapäevadele; seetõttu on keskaja lõpu Liivimaad alates 19. sajandist nimetatud ka Liivimaa konföderatsiooniks, ehkki viimased uurimused on näidanud selle anakronistlikkust, sest Liivimaa territooriumid olid omavahel liialt lõdvalt seotud, et seda saaks pidada poliitiliste üksuste (riikide) liiduks.
Valduste sisemine struktuur, linnad ja seisused
pisi|300px|Vana-Liivimaa haldusjaotus keskaja lõpus (1534)
Uute feodaalvalduste kujunemisega muutus varasem territoriaalne jaotus: Ugandi, Vaiga, Sakala ja Kesk-Eesti väiksemad maakonnad senisel kujul kadusid, Rävala ühendati Harjuga. Muistsed kihelkonnad muutusid kirikukihelkondadeks, mille keskusse ehitati kihelkonnakirik.
Liivimaa ordu valdused jagunesid komtuur- ja foogtkondadeks. Esialgu olid esimesed tähtsamad, kuid hiljem kadus nende vahel põhimõtteline vahe. Liivimaa ordu oli korporatiivne organisatsioon ja lisaks ordumeistrile oli valitsemises suur roll ka käsknikel ehk komtuuridel ja foogtidel. Olulisimad Liivimaa ordu käsknikud Eesti alal olid Viljandi komtuur, Tallinna komtuur, Järva foogt, Pärnu komtuur ja Narva foogt. 16. sajandil oli osa Eesti aladest, endine Karksi foogtkond, ka ordumeistri otsealluvuses.
Maaisandate kõrval oli oluline roll ka suurtel Liivimaa linnadel, mida oli kolm: Tallinn, Tartu ja Riia. Eesti alal oli lisaks kahele esimesele veel seitse väiksemat linna: Viljandi, Paide, Haapsalu, Vana-Pärnu, Uus-Pärnu, Narva ja Rakvere. Linnalaadse staatusega oli 13. sajandil ka Lihula, mida hiljem mainiti korduvalt alevina; omavalitsuslik staatus oli ka Toompeal, mida üldiselt siiski eraldiseisvaks linnaks ei peeta. Kuressaare ja Valga olid samuti linnalised asulad, kuid said linnaõigused alles keskaja järel, vastavalt 1563. ja 1584. aastal. Teised kaubaalevid olid veel Keila, Viru-Nigula, Helme, Otepää, Põltsamaa, Vastseliina, Koluvere, Kirumpää, Pirita, Laiuse, Vana-Kastre ja Uus-Kastre. Eesti ala üheksast keskaegsest linnast seitse kuulusid ka Hansa Liitu, Narva ei saanud selle liikmeks Tallinna vastuseisu tõttu ja Vana-Pärnu ilmselt tänu Uus-Pärnu soodsamale positsioonile kaubateel.
Oluliseks võimuteguriks olid keskaegses Eestis ka vasallid, seda eriti Põhja-Eestis, kus neile juba 14. sajandil kuulus enamik maast. Eestimaa rüütelkonna eelkäijaks olevat Harju-Viru vasallide korporatsiooni ehk rüütelkonda kui vasallide omavalitsuslikku organit on mainitud juba 1284. aastal, see võib tagasi ulatuda aga ka 1253. aastasse või veelgi kaugemale. Saare-Lääne ja Tartu piiskopkondades muutusid vasallid oluliseks poliitiliseks teguriks 15. sajandi jooksul, väljaspool Põhja-Eestit olevatel ordu aladel ei kujunenud rüütelkonda kui poliitilist tegurit aga kuni keskaja lõpuni välja.
Talupojad ei mänginud Liivimaa poliitikas rolli, sest nad ei saanud osaleda poliitiliste seisuste kogunemistel ning suurem osa neist oli allutatud kas vasallile või maaisanda mõisavalitsejale. Samas oli Eestis siiski ka vabatalupoegi, kõige rohkem oli neid Järvamaal. Talupoegade olukord halvenes keskaja lõpu poole, kui kujunes välja sunnismaisus.
Selline haldusjaotus kehtis kuni Liivi sõjani (1558–1583).
Keskaegsed linnad Eestis
pisi|Toompea Väikese linnuse üldvaade Keskaegsele linnale andis tema staatuse linnaõigus. Selles määratleti linna privileegid: omavalitsus, selle territoriaalne ulatus (linnasaras), kaitserajatiste ehitamise õigus, patronaadiõigus kirikute üle ja mitmeid teisi. Ehkki Eestis oli nime poolest kolme liiki õigust: Lübecki, Riia ja Saare-Lääne stiftiõigus, anti tegelikult igale linnale unikaalne õigus, mis suurtele linnadele (Tallinn ja Tartu) kehtestas tunduvalt suuremad privileegid kui väikestele. Näiteks võis Tallinn kohtuasjus apelleerida otse emalinn Lübeckile, samas kui Narva ja Rakvere viimaseks apellatsiooniinstantsiks oli Tallinn. Samuti võitlesid Riia, Tallinn ja Tartu endale õiguse osaleda Liivimaa maapäevadel, teised linnad osalesid seal üksikutel kordadel ning alates 15. sajandi lõpust esindasid linnu vaid kolm Liivimaa suuremat linna.
Praeguse Eesti alal asunud 9 linna said keskajal linnaõigused järgmiselt:
Linnaõiguse annetas enamasti maaisand, ent mõnikord ka suurvasall. 1296. aastal andis Põhja-Eesti suurvasall Helmold Lode linnaõigused kahele asulale: Loderodele ja Koilale, kuid pärast nende asutamisürikut pole neid enam mainitud, seetõttu võib arvata, et nende linnade rajamine nurjus. Seevastu Lätis rajas Roppi aadlisuguvõsa Straupe (Raupa, Roop) linna, mis kuulus isegi Hansa Liitu.
Peale linnade oli eriseisund ka Toompeal, mis kuulus aga Tallinna komtuuri otsese võimu alla. Linnalaadne staatus oli 13. sajandi esimesel poolel ka Lihulal, kuid kui Saare-Lääne piiskop oma residentsi mujale viis, langes selle tähtsus oluliselt. Kuni Liivi sõjani püsis seal siiski kaubaalev, mille elanikel olid linnakodaniku õigused. Alev asus ka Keilas, Otepääl, Kirumpääl, Põltsamaal, Kuressaares ja Valgas. Kaks viimast said linnaõigused varsti pärast keskaja lõppu (vastavalt aastatel 1563 ja 1584). pisi|Läänemeräärsed Saksa [[Hansa Liit|hansalinnad ja Saksa ordu valdused]]
Raad, gildid ja tsunftid ning linnakodanikud
Lisaks raele oli keskaegse linna elus oluline roll ka kaupmeeste gildidel ja käsitööliste tsunftidel. Gildidest olulisim oli suurgild, mis koondas suurkaupmehi. Peale selle oli linnades enamasti ka Mustpeade gild ehk vennaskond, mis koondas noori ja vallalisi kaupmehi. Lisaks sellele võis olla ka regionaalse või etnilise eripäraga gilde, nagu Kanuti gild Tallinnas, mis algselt koondas skandinaavia ja eesti päritolu kaupmehi. Käsitöölised jagunesid tsunftidesse vastavalt tegevusalale. Linna juhtimises neil niivõrd suuri rolli polnud kui kaupmeestel. Peale ametialaste ühenduste oli keskaegsetes linnades ka usulisi ühendusi (näiteks Püha Ihu gild Tallinnas), mis lõpetasid oma tegevuse reformatsiooni ajal.
Linnade puhul oli väga oluline roll kodanikuseisusel. Tavaliselt ei piisanud täieõiguslikuks kodanikuks saamiseks sellest, et tegemist oli vaba inimesega, vaid ta pidi linnas omama ka kinnisvara. Siiski oli ka lihttöölistel, kellest enamik Eestis olid eestlased, võimalik anda kodanikuvanne ja saada osa mõningatest linna privileegidest, nagu kaitse endise isanda eest. Viimase kõige ilmsemaks näiteks on aastal 1535 toimunud Riisipere mõisniku Johann von Uexkülli hukkamine Tallinnas, kuna ta oli oma linna põgenenud talupoja linnas vangistanud ja surnuks peksnud.
Väliskonfliktid
pisi|350px|[[Viljandi ordulinnus – keskaegse Liivimaa võimsaim kaitserajatis]] pisi|150px|Liivimaa ordumeister Wolter von Plettenbergi kujutis Võnnus (praegu [[Cēsis)]]
Kuigi Eesti ala oli 1227. aastaks üldjoontes vallutatud ja järgneval kümnendil ka uute võimude vahel ära jagatud, jätkusid ristisõjad veel lõuna ja ida pool: 1260. aastateks alistas Liivi ordu kuralased, 1290. aastateks semgalid. Konfliktid Vene vürstiriikidega põhjustasid sageli ka sõdu, mis ulatusid Eesti alale. 1240–1241 tegid Liivi ordu, Taani kuningas Valdemar II ja Tartu piiskopkond sõjaretki ida poole, vallutades ajutiselt Vadjamaa lääneosa ja Pihkva. Kuid pärast 1242. aasta Jäälahingut taastus 1240. aasta eelne olukord ja ehkki liivimaalaste ja venelaste sõjad jätkusid edaspidigi, ei saavutanud kumbki pool kuni 15. sajandi teise pooleni märgatavat ülekaalu, enamasti oli tegu väikese ulatusega piirisõdadega (Liivimaa–Pihkva sõda, 1341–1343).
Olulist stabiliseerumist märkis sealjuures 14. sajandi keskpaik, mil nii Liivimaa idapiirile kui ka Vene vürstiriikide läänepiiridele rajati uusi piirilinnuseid (Vastseliina piiskopilinnus jt). Lõuna pool pidas Liivimaa ordu tihti liidus Saksa orduga võitlust paganliku Leeduga, leedulaste retked ulatusid eriti 13. sajandil, mil ka Liivimaa lõunapiiril polnud veel tihedat kindlustuste võrku, tihti Eesti alale. Viimased Liivimaa-Leedu sõjad olid 15. sajandi esimesel poolel, kui Liivimaa ordu toetas Preisimaal asuvat Saksa ordut.
Kuna
Kuna on Horvaatia endine rahaühik, mis oli kasutusel 1994–2022. 1 kuna jagunes 100 lipaks. Lühend HRK.
Kuna tähendab horvaadi keeles kärplasi, nimetus tuleneb sellest, et keskajal kasutati Horvaatia alal maksevahendina nugisenahku. Ka juba Rooma riigi ajal koguti Ülem- ja Alam-Pannoonia provintsides makse nugisenahkades, horvaadi keeles ongi maks marturina, mis tuleneb vanaladinakeelsest nugise nimetusest martus. Lipa tähendab horvaadi keeles pärna, nimetus tuli sellest, et Habsburgide ajal istutati Horvaatia alal turuplatsidele pärnapuid.
Kuna võeti esmakordselt kasutusele 26. juulil 1941 Ante Pavelići Sõltumatus Horvaadi Riigis, mis oli tegelikult Natsi-Saksamaa ja fašistliku Itaalia nukuriik, vahetuskursiga 20 kuna = 1 riigimark. Kuna oli kasutusel kuni juulini 1945, kui selle vahetas välja uuesti Jugoslaavia dinaar, vahetuskursiga 40 kuna = 1 dinaar.
Pärast Horvaatia iseseisvumist Jugoslaavia FSV-st vahetas 23. detsembril 1991 Jugoslaavia dinaari välja Horvaatia dinaar. Dinaari väärtus aga vähenes kiirelt, dinaari vahetas välja kuna 30. mail 1994, vahetuskursiks 1000 dinaari = 1 kuna. Kuna seoti Saksa margaga, ka kuna rahatähed olid disainilt vägagi sarnased 1990. aastate Saksa marga rahatähtedele.
Horvaatia keskpanga poliitikaks oli kuna ja euro (varem marga) vahetuskursi hoidmine stabiilsena, alates euro kasutuselevõtust 1999. aastal püsis kuna ja euro vahetuskurss enam-vähem stabiilsena 1 euro = 7,5 kuna juures väikese kõikumisega. 10. juulil 2020 liitus Horvaatia Euroopa vahetuskursimehhanismiga, kuna vahetuskurss euroga fikseeriti – 1 euro = 7,53450 kuna. Horvaatia liitus Euroopa Liiduga 1. juulil 2013, kuid esialgne plaan eurole üle minna peale nelja aastat liikmelisust osutus liiga lühikeseks.
1. jaanuaril 2023 läks Horvaatia üle eurole. Kuna jäi sularahas paralleelselt käibele esimeseks kaheks nädalaks, kuni 14. jaanuarini. 5. septembrist 2022 kuni 31. detsembrini 2023 on kohustuslik kuvada hindu korraga eurodes ja kunades. Sularaha saab vahetada eurodeks euroala maade keskpankades kuni 28. veebruarini 2023, kõikides Horvaatia pankades ja postkontorites kuni 2023. aasta lõpuni. Horvaatia pangas saab münte vahetada kuni 2025. aasta lõpuni ja rahatähti igavesti.
Mündid
Horvaatias on käibel üheksa mündinominaali:
Eesti keskaeg
Väliskonfliktid
Alates 1470. aastatest konfliktid idapiiril Venemaa vürstiriikidega tihenesid. Aastatel 1480–1481 peetud sõda Pihkvamaal, lõppes Liivimaale sisuliselt lüüasaamisega, 1501.–1503. aasta sõda päädis viigiga. Mõlemal korral oli konflikti alustajaks Liivimaa, mis püüdis oma positsioone Moskva ja Venemaa vürstiriikide suhtes parandada, kuid ebaõnnestunult. Pärast viimast sõda suudeti enam kui 50 aastat rahu hoida, enne kui Liivi sõda, ühendatud Moskva tsaaririigiga keskaegse Liivimaa hävitas.
Sisekonfliktid
Silmapaistvaimaks sisekonfliktiks põliselanike ja valitsejate vahel oli Jüriöö ülestõus aastatel 1343–1345, mil Harjumaal, Läänemaal ja Saaremaal eestlased end ajutiselt võõrvalitsejate võimu alt vabastasid; saarlased suutsid vastu pidada kõige kauem, kuid Harju- ja Läänemaa sunniti alistuma juba 1343. aasta lõpuks. Rida konflikte oli sakslastel saarlastega ka 13. sajandil. Viimane keskaegne talupoegade ülestõus Eestis toimus 1560. aasta sügisel Lääne- ja Harjumaal.
Majandus
Maahärrad läänistasid maid koos talupoegadega edasi läänimeestele ehk vasallidele, kes kandsid oma senjööri (maahärra) kasuks sõjateenistust ja täitsid ka mitmesuguseid ülesandeid maa valitsemisel. Pärast 1250. aastat, peamiselt aastail 1270–1310 siirdusid aadlikud linnustest maale. Saksa feodaali elamu oli vanemail aegadel veel üsna primitiivne, kindlasti algul ilma korstnata (suits pääses välja ukse kaudu). Ka polnud sellel elamul rohkem kui üks koetav ruum. Erines aga talupoegade hoonetest oma suuruse, kõrvalhoonete arvu ja kindlustatuse poolest. Kogu mõisahoonestik oli piiratud tugeva puutaraga. Järgnevalt oli Eestis olulisimaks majandusharuks põllumajandus, sellega tegelesid sisuliselt kõik väljaspool linna elanud inimesed, kes polnud aadlikud. Valitses naturaalmajandus: saadusi ei toodetud vahetamiseks, vaid otse tootja, s.t. talupoja ja ta perekonna, aga ka feodaali vajaduste rahuldamiseks. Maaharimise tehnikas suuremaid muutusi ei toimunud. Tähtsamaiks maaharimisriistaks Eesti põllumajanduses jäi juurtega puutüvest tehtud primitiivne ader, mis mõnevõrra täiustatud kujul püsis Loode-Eestis 20. sajandi alguseni. Viljaliikidest tõusis vaadeldava perioodi alguseks esikohale talirukis. Suviviljadest oli tähtsaim oder, kaera ja nisu kasvatati juba tunduvalt vähem. Teistest kultuuridest on teada lina, kanep, humal, hernes, uba, tatar, hirss, lääts ja naeris. Ale– ja kütismaadel kasvatati üsna rohkesti naerist. Naeris asendas keskajal kartulit, mis oli Euroopas veel tundmata. Loomakasvatuse peamiseks ülesandeks oli kindlustada vajalike tööloomade ja laudasõnnikuga. Selle kõrval andis kari olulist toidulisa, nahast ja villast aga valmistati kehakatet. Peeti ka rohkesti kodulinde: kanu, hanesid ja parte. Majanduse kõrva1 harudest oli üks olulisemaid mesindus, sest enne suhkru tarvituseletulekut oli mesi tähtsaim magus toiduaine.
15. sajandi II poolest kujunes Lääne-Euroopas, eelkõige Madalmaades, avar ja stabiilne teraviljaturg ning soodsat turukonjunktuuri kasutades hakkasid Vana-Liivimaa feodaalid laiendama mõisapõlde ja nõudma nende harimiseks talupoegadelt hoopis rohkem tegu ning kujunes teoorjuslik mõisamajandus.
Maakäsitöölisi oli vähe ja nad tootsid peamiselt enda ja kohaliku küla tarbeks. Maakäsitöölistest olulisim oli sepp. Maaelanikkond tasus ka enamiku maksudest. Oluliseks majandusteguriks keskaegses Eestis oli ka Hansa Liit, kuhu kuulus enamik linnadest. Kõige olulisemad kaubalinnad olid Tallinn ja Tartu, olulisel kohal olid veel ka Uus-Pärnu ja Narva kui transiidisadamad. Vana-Liivimaa olulisimaks kaubanduskeskuseks oli siiski Riia linn. Linnadest eksporditi peamiselt vilja ja lina, vahendati Venemaalt tulnud kaupu ning imporditi luksuskaupu ja soola. Linnas oli tähtis koht ka käsitöölistel. Kaupmehed olid koondunud gildidesse, käsitöölised vastavalt tegevusalale tsunftidesse. Tsunftikorraldus säilis eesti linnades kuni 19. sajandini.
Rahvastik ja seisused
Valdav osa, üle 90% elanikest Eesti alal olid eestlased, kes keskajal kaasaegses mõttes rahvast ei moodustanud, jagunedes kultuurilt ja keelelt või murretelt mitmeks hõimuks. Keskaegsetes allikates on eestlaste või teiste talupojaseisusest pärineva isiku kohta, kes polnud just otseselt saksa päritolu, kasutatud terminit undeutsch (mittesakslane). Eestlased olid valdavas osas talupojad, ent ka linnarahvastikust moodustasid nad tõenäoliselt enamuse, kuid privilegeeritud seisuste hulka nad ei kuulunud.
Keskajal rändas Eestisse sisse kaks suuremat rahvagruppi: sakslased (hilisemad baltisakslased) ja rannarootslased. Esimesed saabusid alates Eesti ala vallutamisest peamiselt maaisandate vasallide ja nende kaaskondlastena, samuti linnaelanikena, kaupmeeste ja käsitöölistena. Sakslased moodustasid maa ülemkihi, kuhu sulandus ka eestlasi, eriti 13.–14. sajandil. Talupoegadest sakslasi Eesti alale märkimisväärsel hulgal ei saabunud, kuna puudus maismaaühendus Saksamaaga, erinevalt täielikult koloniseeritud Preisimaast. Seni hõredalt asustatud Põhja- ja Lääne-Eesti rannikualadele saabus aga tõenäoliselt alates 13. sajandi keskpaigast küllaltki suur hulk rootslastest vabatalupoegi, seda ilmselt maaisandate kutsel, et tõkestada mereröövleid. Mõlemad rahvagrupid kestsid ja kasvasid kogu keskaja vältel. Juba varasemast ajast elas eesti aladel ka vadjalasi ja ilmselt ka teisi läänemeresoome rahvaid või hõime. Eestis asus vähesel määral ka venelasi, kes keskajal olid peamiselt linnades elavad kaupmehed, kelle arv keskaja lõpu poole pigem kahanes kui kasvas.
pisi|Musta surma levik Euroopas 1346–1353 Aastatel 1346–1353 arvatavasti Hiinast alguse saanud ja nakatunud näriliste ja inimeste kaudu Konstantinoopoli, Indiast Krimmini levinud ja 1347. aastal Veneetsiasse, Genovasse ja Sitsiiliasse levinud katku (must surm) suri Euroopas ca 30–60% elanikkonnast, hinnanguliselt 75–200 miljonit inimest.
Keskaegsel Liivimaal oli, sarnaselt ülejäänud keskaegse Euroopaga, kolm peamist seisust: vaimulikud (palvetajad), aadlikud (sõdijad) ja talupojad (töötajad). Lisaks talupoegadele kuulus kolmandasse seisusse ka linnarahvastik, sealhulgas selle juhtkond (raad). Kõrgeim poliitiline võim Liivimaal oli vaimulike käes, sest nii piiskopid kui ka ordumehed olid ametlikult vaimulikust seisusest. Samas tõi keskaja lõpu poole toimunud ilmalikustumine kaasa selle, et peaaegu kõik kõrgemad positsioonid läksid aadlipäritolu inimeste kätte. Lisaks vaimulikele maaisandatele olid Vana-Liivimaa kõrgeimal valitsus- ja kohtuorganil, maapäeval, esindatud ka aadlikorporatsioonid ehk rüütelkonnad. Kolmanda seisuse esindajatena said maapäevadel osaleda vaid kolm suurt linna: Tallinn, Tartu ja Riia.
Talupoegi ei saa enamikust keskajast pidada õigusteta pärisorjadeks, nad moodustasid mitu majanduslikult ja õiguslikult küllaltki erinevat kihti. Suurem osa talupoegadest olid adratalupojad, kes alates 15. sajandist hakkasid järk-järgult muutuma sunnismaisteks ning üha enam mõisnikest sõltuvamateks. Küllaltki suur osa talupoegadest olid sel ajal aga ka veel isiklikult vabad, nimelt vabatalupojad ja maavabad talupojad. Nende arv hakkas 16. sajandil, kui mõisastamine üha kiirenes, kahanema ning Liivi sõja ja Põhjasõja vahepeal kadusid nad peaaegu täielikult.
Kultuur ja usuelu
, Dominiiklaste ordu, Tsistertslaste ordu pisi|Padise tsistertslaskloostri varemed
Peamisteks kultuurikandjateks keskajal olid vaimulikud asutused. Eesti alal tekkisid esimesed koolid ilmselt just kloostrikoolidena, tõenäoliselt juba 13. sajandil. Üheks silmapaistvamaks õppeasutuseks oli Tallinna toomkool. Kõige enam tegid vaimuelu edendamiseks ära dominiiklased, kes pidasid pikki eestikeelseid jutlusi nii linnas kui ka maal ja sattusid tihti vastuollu kogudusevaimulike, mõnikord ka linnavalitsusega.
pisi|[[Olaus Magnuse kaart "Carta Marina" aastast 1539]]
Kiriklikult jagunes Eesti ala kihelkondadeks, mille eesotsas seisis preester. Esialgu vastasid nende piirid üldjoontes muinaskihelkondadele, kuid aja jooksul kirikukihelkondade hulk kasvas ja piirid muutusid. Suuremates linnades, Tallinnas ja Tartus, oli mitu linnakihelkonda. Kirikukihelkonnad olid Eesti ala kõige püsivamateks haldusüksusteks, kestes 13.–20. sajandini.
Eestis tegutses keskajal neli vaimulikku ordut, millel oli munga- ja nunnakloostreid nii linnades kui ka maal. Tsistertslaste mungakloostrid asusid maal: Kärknas ja Padisel. Tsistertslaste eesmärgiks oli isoleerituses pühenduda jumalateenimisele. Lisaks sellele tegelesid nad ka põllunduse, aianduse ja karjakasvatusega. Tsistertslaste naisharul olid kloostrid linnades: Tallinnas ja Tartus, aga ka Lihulas. Dominiiklastel oli kerjusmungaordu, mis kuulutas jumalasõna ka kloostrimüüridest väljaspool, muuhulgas ka eesti keeles. Dominiiklased tegelesid ka hariduse andmisega, nende kloostrid asusid Tallinnas, Tartus ja lühikest aega ka Narvas. Frantsisklaste kerjusmungaordu sarnanes üldjoontes dominiiklaste omaga, nende kloostrid asusid Tartus, Rakveres ja Viljandis. Birgitiinide ordu tegutses alates 15. sajandi algusest Pirita kloostris, mis oli ainus kaksikklooster Eesti alal.
16. sajandi alguses kerkis Liivimaal üles kohaliku kõrgema kooli idee, mida toetasid eriti Saare-Lääne piiskopid, 1540. aastatel ka Liivi ordu. Finantsvahendite ja huvipuuduse tõttu ei saanud ideest siiski asja ja ka reformatsiooni järel ei osutunud see võimalikuks. Mitmed Liivimaalt pärit vaimulikud, nende seas ka üksikud eesti päritolu inimesed, õppisid aga Lääne-Euroopa ülikoolides, seda juba 13. sajandi teisest poolest. Esimene teadaolev eesti päritolu ülikooliharidusega kõrgem vaimulik oli Saare-Lääne toomhärrra Johann Pulck.
1525. aastal ilmusid Lübeckis esimesed eestikeelsed trükised protestantlike jutlustega, kuid need hävitati katoliikliku Lübecki rae käsul. 1535. aastast on osaliselt säilinud samuti protestantlik eestikeelne teos Wanradti ja Koelli katekismus. Kümmekond aastat hilisemast ajast on teada Hans Susi eestikeelseid jutlusi ja kirjatöid, need pole aga säilinud.
Reformatsioon
pisi|Liivimaa ja tema naabrid pärast 1525. aastat
Reformatsioon jõudis Liivimaale 1520. aastate alguses. Tallinnas alustasid protestantlikud jutlustajad aktiivsemat tegevust 1524. aastal ja juba järgmisel aastal asus linna raad otsustavalt nende poolele. Sama toimus ka Tartus, kus tekkis konflikt katoliiklust ägedalt toetava piiskopi Johann Blankenfeldiga. Mõlemas linnas toimus pildirüüste, mille käigus said kannatada nii katoliku kirikud kui ka kloostrid. 1525. aastal toimus väiksemaid intsidente Narvas, veidi hiljem ka teistes Eesti linnades. 1520. aastate lõpuks olid enamik Eesti linnadest reformatsiooni omaks võtnud, vaid Viljandi, Haapsalu ja Vana-Pärnu, kus katoliku vaimulike ja maaisandate mõjuvõim olid suuremad, jäid pigem katoliiklust toetavatele positsioonidele, samas on andmed usuliste eelistuste kohta paljudes väikelinnades ebaselged. Liivi sõja alguseks olid aga arvatavasti kõik linnad luterlikud.
Linnadest erinevalt võttis vasallide ja teiste maaelanike, eriti talupoegade protestantluse poole kaldumine tunduvalt rohkem aega. Ka maaisandad jäid esialgu kindlaks katoliiklusele, kuigi alates 1530. aastatest hakkasid ka nende seas protestantlikud meeleolud vaikselt kanda kinnitama. Kuni Vana-Liivimaa lõpuni jäid kõik valitsejad vähemalt ametlikult siiski katoliiklasteks, kuigi mitmed neist (sealhulgas ka viimane Riia peapiiskop ja viimased ordumeistrid) pooldasid uut usku. Vasallide seas levisid protestantlikud meeleolud tunduvalt laiemalt, kuid osa neist oli veel Liivi sõja alguseski katoliiklased.
Eesti talupojad jäid üldiselt usupuhastusest puutumata, kuigi reformaatorid püüdsid ka nendele kohati tähelepanu pöörata. Kuni Vana-Liivimaa lõpuni toimivat protestantlikku maakoguduste võrku ei kujunenud, küll aga sai kannatada senine katoliiklik, mistõttu maa-asulates segunesid kohati katoliiklus ja protestantlus ning levis mõlemast konfessioonist tugevalt erinev rahvalik usk. Linnaeestlased läksid koos teiste linlastega aga õige pea üle uue usu poolele.
Liivi sõja algus. Vene-Liivi sõda (1558–1561)
pisi|Ivan Julm 16. sajandi ikoonil