cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kahemõõtmelised materjalid
Perioodilisustabeli 14. grupi elemendid
Kõik perioodilisustabeli 14. ehk süsiniku grupi elemendid – süsinik, räni, germaanium ja tsink – võivad eksisteerida ka grafeenilaadses kahemõõtmelises vormis. Järgimaks nomenklatuuri, lisatakse ühendite nimetustele lõpuliide -een: silitseen ning germaneen on vastavalt räni ja germaaniumi grafeeni analoogid. Eeltoodud nelja valentselektroniga keemilised elemendid moodustavad konkreetsel juhul naaberaatomitega kolm σ-sidet ning ühe π-sideme. Võrreldes grafeeniga on räni, germaaniumi ja tsingi struktuurides σ-sidemete pikkused suuremad ning π-orbitaalide kattumine väiksem, mistõttu on konkreetsete grafeeni derivaatide π-sidemed nõrgemad. Eelmainitu tulemusena on termodünaamiliselt soodsam moodustada neljas σ-side näiteks termineeriva ligandiga (hüdrogeenitud või halogeneeritud derivaadid), mis on ka üks konkreetsete ühendite taotlusliku stabiliseerimise mehhanisme. Enamik grafeenilaadseid räni, germaaniumi ja tina planaarseid struktuure ei ole stabiilsed ning võivad moodustada kihtidevahelise keemilise sideme. Siiski eksisteerivad ränil ja germaaniumil kahemõõtmelised, kergelt lainelised (beeta tüüpi) meekärje kujulised struktuurid, mis on stabiilsemad kui nende planaarsed vasted.
Grafeen
Grafeen ühena süsiniku allotroopidest koosneb ühest tasapinnalisest sp2 – hübridiseeritud süsiniku aatomite kihist, mis moodustavad meekärjelaadse heksagonaalse võre. Süsiniku aatomite vahel esinevate konjugeeritud sidemete tõttu (valentselektronide delokalisatsioon) on grafeenil väga väike kristalli energia. Lisaks on grafeeni süsinik-süsinik sidemed umbes 25% tugevamad kui teemandis. Grafeenil on omapärane elektronstruktuur – materjali klassifitseeritakse poolmetalliks, millele omaselt puudub grafeenil keelutsoon, kuid olekutihedus on Fermi tasemel null. Fermi tase lõikub energiatasemetega kahemõõtmelise heksagonaalse Brillouini tsooni nurkade lähedal (vt joonis 1c). Dispersiooniseos (Brillouini tsoonis asuva taseme elektroonse energia muutus) on eelmainitud punktides lineaarne, millest tulenevalt on elektronide ja aukude efektiivne mass null ja voolud potentsiaalselt väga kõrged. Grafeeni puhul on täheldatud suurimat lõplikul temperatuuril esinevat elektronide mobiilsust. Tänu oma unikaalsetele omadustele peetakse grafeeni paljulubavaks materjaliks nanoelektroonikas.
Kalkogeniidid ja haliidid
Aatomkihtide vahel mõjuvate nõrkade Londoni dispersioonijõudude ja kalkogeniidioonide polariseeritavuse tõttu võivad kahemõõtmelises vormis esineda ka üleminekumetallide haliidid ning poolmetallide ja üleminekumetallide kalkogeniidid (TMC). Eespool mainitud materjaliklasside esindajaid võib kirjeldada M'X, M2N, MX2, MY2, MY3 valemitega, kus M' tähistab galliumi või indiumi, M tähistab titaani, tsirkooniumi, hafniumi, nioobiumi, molübdeeni, volframit, reeniumi, palladiumi või plaatinat, X tähistab väävlit, seleeni või telluuri ning Y kloori, broomi või joodi. Üleminekumetallide kalkogeniidide tuntuim 2D-esindaja on molübdeendisulfiid. Kihilised üleminekumetallide kalkogeniidid näitavad unikaalseid keemilisi ja füüsikalisi omadusi, mida on raske saavutada teiste 2D-materjalide, näiteks grafeeniga. Grafeen vajab keerulist keelutsooni inseneeriat, leidmaks potentsiaalset kasutust transistoris – seevastu paljud TMC-d on oma loomuselt pooljuhid. Eelmainitu tulemusena on kirjanduses demonstreeritud konkreetsete materjalide potentsiaalseid rakendusi elektroonikas, optoelektroonikas, päikesepaneelides ja katalüüsis.
Boornitriid
Boornitriid (BN) võib esineda mitmesuguste kristalliliste polümorfidena nagu ka süsinik: eksisteerivad teemandilaadne kuubiline BN, grafiidilaadne heksagonaalne h-BN ning sibulalaadne fullereen. Eelmainitud vormidest on kõige stabiilsem heksagonaalne boornitriid, mis oma 2D olemuse tõttu on äratanud märkimisväärset tähelepanu. See konkreetne materjal on grafeeni isoelektrooniline analoog, koosnedes vahelduvatest boori ja lämmastiku aatomitest, mis moodustavad meekärjelaadse struktuuri. Heksagonaalsel boornitriidil on tugevad kovalentsed sidemed (sp2) piki kihi tasandit ning kihtide vahel mõjuvad nõrgad Van der Waalsi jõud. Olenemata geomeetrilistest sarnasustest on heksagonaalsel boornitriidil grafeeniga võrreldes üsnagi erinevad elektroonilised omadused. Sel materjalil on otsene lai keelutsoon, mis tähendab, et tegemist on isolaatoriga. Ühendit moodustavate keemiliste elementide elektronegatiivsuste erinevus põhjustab sp2 π tsoonide kitsenemise ja koos sellega juhtivuse vähenemise.
Ränikarbiid
Ränikarbiid (SiC) esineb looduslikult kuubilises, heksagonaalses ja romboeedrilises struktuuris, kus räni ja süsinik eelistavad sp3 hübridisatsiooni. Sellest hoolimata ennustati, et SiC planaarne sp2 hübridiseeritud sidemetega grafeenilaadne struktuur on stabiilne. Grafeenilaadne SiC koosneb vahelduvatest räni ja süsiniku aatomitest, kus igal räni aatomil on lähinaabriteks kolm süsiniku aatomit ja vastupidi. Tulenevalt Si-C sideme ioonilisusest on ränikarbiid otsese keelutsooniga pooljuht. Nii valents- kui ka juhtivustsooni omadused tulenevad räni ja süsiniku p-orbitaalidest. Valentstsoon koosneb ühest π-tsoonist, mis tuleneb 2pz ja 3pz orbitaalidest, ulatudes mõlemale poole planaarset ränikarbiidi struktuuri, ning kahest σ-tsooninst, mis tulenevad süsiniku 2s, 2px, 2py ning räni 3s, 3px ja 3py orbitaalidest, mis moodustavad Si-C σ sidemed.
Esquerchin
Esquerchin on vald Põhja-Prantsusmaal Nordi departemangus Douai kantonis.
pisi|püsti|tühi|Esquerchini kirik
Ukraina õhuvägi
Ukraina õhuvägi, ametlikult Ukraina relvajõudude õhujõud (ukraina keeles Повітряні Сили Збройних Сил України), on Ukraina relvajõudude väeliik, mis tegeleb õhusõjaga seotud ülesannetega.
Ajalugu
2022. aasta oktoobris formeeriti Poltaava oblastis Ukraina õhujõududude koosseisu kuuluv raketipolk.
Aino Sillaots
Aino Sillaots (kuni 1960 Aino Luik; 17. veebruar 1935 Antsla – 22. oktoober 2016 Sangaste) oli Eesti kergejõustikutreener ja spordipedagoog.
Ta lõpetas 1954. aastal Antsla Keskkooli ja 1958. aastal Tartu Riikliku Ülikooli, kus õppis kehakultuuri.
Sportima hakkas ta 1950. aastal koolis õpetaja Aksel Kersna juhendamisel, Tartu Riikliku Ülikoolis oli tema treener Fred Kudu.
Tuli kettaheites ja viievõistluses Eesti NSV noortemeistriks, 1972. aastal Eesti NSV meistrivõistlusteltel VTK mitmevõistluses hõbe.
Võistles veteranide kergejõustikuvõistlustel (maailmameistrivõistlustelt 1995. aastal kõrgushüppes hõbe ja Euroopa meistrivõistlustelt 1996. aastal 300 m tõkkejooksus pronks).
Ta töötas aastatel 1958–1960 Puurmani Keskkoolis ja aastatel 1960–1999 Põltsamaa Keskkoolis ja Ühisgümnaasiumis kehalise kasvatuse õpetajana ning aastatel 1960–1999 Põltsamaal Jõgeva Laste ja Noorte Spordikooli kergejõustikutreenerina. Tegutses ka kergejõustikukohtunikuna, kuulus Haridusministeeriumi kehalise kasvatuse ainekomisjoni.
Valmistanud õppevahendeid ja hoolitses Põltsamaa Ühisgümnaasiumi mängu- ja spordiväljakute eest (kuuluvad Eesti parimate hulka ). Ta oli üks Põltsamaa Ühisgümnaasiumi sporditöö kroonika (1919–1992) koostajaid.
Isiklikku
Tema vend on suusataja Tõnu Luik.
Jony Ive
Sir Jonathan Paul Ive, ka Jony Ive, KBE, HonFREng, RDI, (sündinud 27. veebruaril 1967) on Briti arhitekt ja tootedisainer, kes oli endine tootedisainijuht (CDO) Apple'is, ja on Kuningliku Kunstikolledži kantsler Londonis.
Love as a Moral Emotion
"Love as a Moral Emotion" on David Vellemani artikkel ajakirjas "Ethics" 1999. aastal (nr 2, lk 338–374) ilmunud artikkel.
Jony Ive
Sündinud Londonis Suurbritannias, kus ta elas, kuni ta vanemad kolisid Staffordi, kui Ive oli 12aastane. Ive õppis Newcastle'i Polütehnikumis (hiljem ümber nimetatud Northumbria Ülikool), õpingute ajal sai ta oma töid näidata Design Museumis. Pärast ülikooli lõpetamist palgati ta Londonis baseeruva disaini-idufirma Tangerine poolt, kus ta tegi tootedisaini
Love as a Moral Emotion
Artiklis väidab Velleman, et armastus on emotsioon, mis ei ole moraaliga vastuolus.
Jony Ive
Teda kutsuti 2017. aasta mais Kuningliku Kunstikolledži juhiks, kes töötab tähtajaliselt viis aastat kuni 2022. aasta maini.
Love as a Moral Emotion
Üldiselt arvatakse, et moraali vaatekoht on erapooletu ega soosi ühtki konkreetset inimest, kellegi soosimine paistab aga lähedasena armastuse loomusele. Sellepärast arvatakse, et moraal ja armastus esitavad meie tähelepanule konfliktis olevaid nõudmisi, nõudes, et me vaataksime asjadele erinevalt (psühholoogiline konflikt, konflikt vaimus), ükskõik kas me siis ka teeme erinevaid asju. Küsimus arvatakse olevat selles, kas me saame rahuldada mõlemat vaatenurka. Mõned filosoofid leiavad, et armastav inimene ei saa mitte olla tähelepanematu moraalse kohuse suhtes ja täiesti kohusetundlik inimene ei saa mitte olla mittearmastav. Teised väidavad, et inimene saab vabalt liikuda mõlema vaatenurga vahel, tempides üht taipamistega teisest ja rahuldades mõlemat.
Viimased argumendid on olnud eriti mõjusad konsekventsialistidel. Konsekventsialisti järgi peab subjekt mõtlema mis tahes viisil, mis toob kaasa kõige rohkem head, ja harva osutub see mõtlemiseks, kuidas teha kõige rohkem head. Kuigi konsekventsialistlik standard on erapooletu ja ebaisikuline, võimaldab ja tõenäoliselt nõuab selle rahuldamine erapoolikut ja isikulist tähelepanu indiviididele. Immanuel Kanti moraaliteooria esitab aga fundamentaalseid nõudmisi subjekti praktilisele mõtlemisele: subjekt peab toimima maksiimi järgi, mille ta saab teha üleüldiseks (see tähendab umbes: et see saaks kehtida kõigi jaoks sarnastes olukordades) [ kategooriline imperatiiv ]. Seega peab subjekt moraalselt mõtlema, mitte ainult moraalselt käituma. Mõnikord väidetakse ekslikult, nagu Kanti eetika nõuaks, et kõikide huvidele antaks võrdne kaal. Tegelikult tähendab kõigiga võrdselt arvestamine seda, et arvestatakse kõigi õigustega, mitte kõigi huvidega: tegude õigustuse juures võetakse kõik inimesed võrdselt arvesse. Mõnest inimesest rohkem kui teistest hoolimine on võrdsete õiguste jätmisega täiesti ühitatav. Siiski tundub, et Kanti moraal takistab mõningaid motiive ja tundeid, mida üldiselt peetakse armastusele olemuslikeks. Kanti moraalisubjekt on oma armastatutele ustav ainult tingimusel, et ta saab oma armastatutele ustav olemist teha mõistuspäraseks igaühe jaoks, ja sellepärast tundub, et ta vajab selleks "üht ülearust mõtet". Nii väljendus Bernard Williams, tuues näiteks mehe, kes hädaohust saab päästa ainult ühe inimese ning valib päästetavaks oma naise. Williamsi meelest loodaks näiteks selle mehe naine, et mehe motiiv on see, et tegu on tema naisega, mitte et tegu on tema naisega ja sellistes olukordades on lubatav päästa oma naine. Aga Kanti pooldajad on rutanud täpsustama, et nende teooria ei nõua, et subjekt otseselt kaalutleks, kas ta saab oma maksiimi üleüldiseks teha; piisab sellest, et kui ei saaks, siis ta märkaks seda ja kohkuks tagasi; ja et armastus mitte ainult võib olla, vaid peabki olema siin motiiviks. Nad väidavad, et kuigi Kanti erapooletu moraal ei saa kunagi läbi päris ilma arutluseta, võib arutlus jääda nii märkamatuks, et lähedased isiklikud suhted on võimalikud. Teejuhiks võib olla südametunnistus, mis on nii pealetükkimatu, et ta armastust ei takista. Ent kui väita, et südametunnistus saab armastusele ruumi jätta, tõmbudes mõtetes tagaplaanile, siis sellega mööndakse, et esiplaanil olles ta takistaks armastust. Jutt on lihtsalt sellest, et konflikt vaimus lahendatakse osapoolte lahutamise teel. Kui armastuse ja moraali vahel oleks niisugune potentsiaalne konflikt, siis armastus oleks kui mitte amoraalne, siis vähemalt immoraalne, kuid armastus on moraalne emotsioon. Juba eeldus, et on olemas konflikt vaimus, on viga. Armastuse vaim on lähedalt sugulane moraali vaimuga. Küsimus on niisiis hoopis selles, kuidas need kaks vaatenurka konvergeeruvad.
Üks võimalus oleks loobuda Kanti arusaamast, et moraal on erapooletu. Lawrence Blum toetab seda vaadet, omistades Iris Murdochile seisukoha, et moraal ei näe ette mitte tegutsemist üleüldiste ja erapooletute printsiipide alusel, vaid konkreetsete inimeste tähelepanemist ja nendele reageerimist. Vellemani meelest tuleb, vastupidi, loobuda vaatest, et armastus on erapoolik. Velleman leiab, et paljud filosoofid ei analüüsi mitte armastust kui emotsiooni, vaid lihtsalt loetlevad soove ja eelistusi, mis kõige tuntumat laadi armastussuhetes kalduvad tekkima. Velleman usub, et kui armastus nendest lahti siduda, siis ilmneb, et ta ei ole niimoodi erapoolik, et ta oleks moraali vaimuga konfliktis. Tähelepanu suunamine konkreetsele, millest Murdoch räägib, ei pruugi olla erapooletuse eetikaga konfliktis. Murdoch rõhutabki, et on tarvis ebaisikulist tähelepanu. Tähelepanu indiviididele on Murdochi järgi nende armastamine, aga see tähelepanu on objektiivne ja õiglane: "Kas vaimupuudega last tuleks hoida kodus või saata hooldekodusse? Kas elatanud sugulast, kes on tüliks, tuleb hooldada või paluda tal ära minna? Kas õnnetut abielu tuleb laste pärast jätkata? ... Armastus, mis toob õige vastuse, on õigluse ja realismi praktiseerimine ja tõesti vaatamine." Tähelepanu on saksa keeles Achtung ja see sõna tähendab ka austust, mis on Kanti järgi moraali motiiv. Väärtustamise ja nägemise vahel on sügav mõisteline seos. Kui armastuse puhul on asi "tõesti nägemises", siis ta peab sarnanema ka austusega.
Võiks arvata, et Freud teeb armastuse moraalselt kahtlaseks, taandades selle seksile. Isegi vennalikku armastust peab Freud "pärsitud eesmärgiga" libiidoks, mis koosneb tungidest, mis ei ole loobunud oma otseselt seksuaalsetest eesmärkidest, vaid mille saavutamist hoiab tagasi sisemine vastupanu. Vellemani meelest ei ole asi mitte selles, et armastus on Freudi järgi fundamentaalselt seksuaalne, vaid selles, et ta on tung. Tung on Freudi järgi pidev sisemine stiimul, mida subjekt on motiveeritud kõrvaldama, mille peale ta saab ajutise, korratava rahulduse, mis öeldakse olevat tungi eesmärk. Peale selle on tungil ka objekt, mille suhtes või mille kaudu tung saab oma eesmärki saavutada, kuid tungi seos objektiga on puhtinstrumentaalne. Objekt on tungi juures kõige muutlikum ega ole tungiga algselt seotud, objekt on lihtsalt eriti kohane rahulduse võimaldamiseks. Tung ei ole mitte reaktsioon objektile, vaid eeleksisteeriv vajadus, mida individueerib selle eesmärk, mille jaoks objekt on sattumuslik ja asendatav vahend. Freudi järgi tuleb välja, et armastus ei tee armastaja pilku mitte selgeks, vaid ähmaseks, nii et kindlasti pole tegemist "tõesti vaatamisega". Armastatu väärtajumine on äärmuslik armunud oleku puhul, mida Freudi järgi iseloomustab üleväärtustamine ja ülekanne. Üleväärtustamise puhul projitseerime objektile oma minaideaalist võetud täiusi, tekitades illusiooni, et meelelise armastuse objekti vastu on esile kutsunud tema vaimsed väärtused, kuigi tegelikult saavad need väärtused pärineda ainult tema meelelisest veetlusest. Ülekande puhul on tunded objekti vastu vaid teiste objektide vastu tuntud tunnete kordused. Üleväärtustamine ja ülekanne on lihtsalt mehhanismid, millega Freud seletab romantilise armastuse pimedust. Ja Velleman ei väida, et pime romantiline armastus on moraaliga suguluses. Ta peab silmas armastust lähedaste täiskasvanud sõprade ja sugulaste, sealhulgas abikaasade ja teiste eluaegsete partnerite vahel, kuivõrd armastus on üleväärtustamise ja ülekande tagajärgedest välja kasvanud. Freud ei seleta, miks peaksid need jõud, mis romantilise armastuse puhul tekitavad väärtaju, viima selgema tajuni armastuse "pärsitud eesmärgiga" ilmingute puhul. Eesmärgi pärssimine tähendab ju, et püüeldakse millegi muu poole, kui tegelikult tahetakse. Võib arvata, et Freudi järgi toob igasugune armastus kaasa ähmase pilgu. Kedagi armastades kanname talle üle oma infantiilsed vajadused ja rakendame kogu oma kujutlusvõimet, et teha temast rahulduse allikas. Ent me ei pruugi näha, kes ta tegelikult on, ega sellest hoolida. Freud mähkis armastuse fantaasia kangasse, lõigates selle ära moraalist.
Analüütilised filosoofid ei rõhuta armastuse juures seksuaalsust, kuid armastuse psühholoogilise vormi asjus on nad Freudiga ühte meelt, sest nad kalduvad omistama sellele eesmärki, mis teeb selle sarnaseks Freudi tungiga. Velleman tsiteerib Henry Sidgwicki, Lawrence Thomast, Harry Frankfurti, Gabriele Taylorit, William Lyonsit, Patricia Greenspani, Robert Nozickit, John Rawlsi ja Alan Soble'it. Nende järgi on armastus eriline motiivide sündroom, mis sisaldab eelkõige soove mõjutada armastatut või olla temaga vastastikuses toimes. Vellemani meelest on tegu sentimentaalse fantaasiaga, idealiseeritud nägemusega jäädavast õnnelikust kooselust. Selles fantaasias toob armastus paratamatult kaasa soovi hoolida ja jagada või teha head ja olla koos. Kuid kindlasti saab armastada ka seda, kelle juures ei taheta olla, näiteks tülikat sugulast, kusjuures armastatakse vabalt ja tundega. Lahutav paar võib öelda lastele, et nad armastavad teineteist, aga ei saa koos elada, ja see on tõsi. Sellepärast tundub fantastiline, et kellegi armastamine toob paratamatult kaasa soovi olla tema juures. Ka mõte, et kellegi armastamine toob kaasa soovi olla temaga koos, ei tundu kuigi realistlik. Seda väitvatel autoritel on nähtavasti silme ees perekond, kus hoolimine on ühtlasi hoolitsemine ja muretsemine. Oma laste huvisid tuleb peaaegu iga päev edendada, aga vanemate, vendade, sõprade, endiste õpilaste ja õpetajate puhul see nii ei ole. Kui nad paluvad, siis muidugi tehakse midagi nende heaks, aga pidevat või ühtelugu ilmnevat soovi seda teha ei ole. Kui mõeldakse mõne lähedase sõbra peale, võib süda täituda armastusega, kuid mitte tahtmisega tema heaks midagi teha. Enamasti on armastus, mis on lahutamatu tahtmisest head teha, ebaterve, nagu ka siis, kui see on liiga tihedalt seotud sooviga meeldida või muljet avaldada. Asi ei ole mitte sentimentaalsuses, vaid sügavamas filosoofilises veas. Oletame, et keegi tahab analüüsida armastust konatiivselt, motiivina konkreetse eesmärgi suunas. Ja oletame, et selleks eesmärgiks ei taheta võtta Freudi eeskujul seksuaalset ühendust. Mis muu võiks eesmärgiks olla? Hoolimine ja jagamine, heategemine ja koos olemine on ilmsed kandidaadid. Muid eesmärke on raske kujutleda. Neid filosoofilisi armastuseteooriaid võib tõlgendada Freudi versioonidena, mis on pärsitud eesmärgiga, lihtsalt seksuaalne eesmärk asendatakse deseksualiseeritud armastusega. Nende teooriate viga ei ole Vellemani järgi mitte eesmärgi valikus, vaid eelduses, et armastust saab analüüsida eesmärgi kaudu. Sellest eeldusest tuleneb, et armastus on olemuslikult positiivne hoiak mingi tulemuse suhtes, milles armastatu etendab mingit osa. Vellemani meelest aga on armastus olemuslikult hoiak armastatu enda suhtes, üldse mitte mingi tulemuse suhtes.
Kantil on sarnane väide austuse moraalse motiivi kohta: ta ütleb, et austus orienteerib tahte eesmärkidele, mis koosnevad isikutest, mitte tulemustest, mis tuleb saavutada. Velleman väidab, et armastusel saab olla objekt, kuid ei saa olla tulemusele orienteeritud eesmärki.
Armastus on peatav teadlikkus väärtusest inimeses, ja ta erineb Kanti austusest selle poolest, et tema esmane motiiv ei ole mitte kõrvale jätta omahuvilised plaanid temaga, vaid kõrvale jätta emotsionaalne enesekaitse tema vastu. Kui aga armastus on inimeste väärtustamise viis, siis armastades ühtesid inimesi, mitte teisi, peame väärtustama ühtesid inimesi, mitte teisi. Seega näib armastus tõesti olevat erapoolik selles mõttes, et ta on konfliktis moraali vaimuga, mis ütleb, et inimesed on võrdselt väärtuslikud.
See, et inimesed on armastuses valivad, tähendab meile kui armastuse objektidele rohkem kui meile kui armastuse subjektidele. Me tahame, et meid armastataks, ja seejuures väärtustataks, ja seejuures peetaks erilisteks. Sellest paistab järelduvat, et me tahame, et meid eelistataks teistele. Nii et paistab, et me tahame seda diskrimineerivat armastust, millel on oht sattuda konflikti erapooletu moraaliga. Kui filosoofid räägivad armastuse ja moraali vahelisest konfliktist, nihkuvad nad armastaja vaatepunktist armastatu vaatepunkti. Kui räägitakse probleemist abstraktselt, siis öeldakse, et moraal takistab konkreetsete inimeste armastamist. Kui aga tahetakse meid panna muret tundma, siis räägitakse, et moraal takistab meie armastamist. Sama lugu on ka Bernard Williamsi näitega. Velleman leiab, et tema hüpotees aitab seletada, miks ja kuidas me tahame, et meid armastataks. Üks asi on see, kui keegi suunab meile oma libiido, väärt tahta on aga see, et keegi avab meile oma südame, tundes ära meie tõelise mina. Küsimus, kuidas me tahame, et meid armastataks, annab ühele meie esimesele lapsepõlvekogemusele paradoksaalsuse, mis mõne jaoks meist kondenseerub filosoofiaks. Täiskasvanud, kes meid armastavad, ja tahavad, et me tunneksime end armastatutena, ütlevad, et me oleme erilised ja asendamatud. Siis aga ütlevad nad moraaliõpetajatena, et igaüks on eriline ja asendamatu. Ja kui igaüks on eriline, mis on siis igaühes nii erilist? Täiskasvanud viivad meid veel suuremasse segadusse, öeldes, et mitte keegi ei ole täpselt niisugune nagu meie – justkui igaühe väärtus seisneks kvalitatiivses ainulaadsuses. Siin oleks justkui jutt haruldusest, aga kui väärtuslik saab meie ainulaadsus olla, kui igaüks on ainulaadne? Sama lugu on lumehelvestega. Ja meie isikuomadused, mille pärast meid armastatakse, eristavad meid veel vähem teistest, nad ei ole meile olemuslikud. Mis siis on olemuslik? Velleman leiab vastuse Kanti moraaliteooriast.
Miks me armastame ainult mõnesid inimesi? Miks me ei ütle, et armastame neid nende erijoonte pärast?
Kant ütleb, et austust tekitab meie tahte allutamine pelgale mõistele. Austus isiku vastu on reaktsioon millelegi, mida me isiku kohta intellektuaalselt teame, kuid millega meil pole vahetut tutvust. Vellemani hüpoteesi järgi on väärtus, millele me isikut armastades reageerime, sama, millele me reageerime teda austades. Aga armastuse vahetu objekt ei ole armastatu puhtintelligiibel aspekt, vaid ilmnev isik, lihast ja verest, kehastunud ja meeltele ligipääsetav isik. Ilmnev isik on see, kelle vastu meil on emotsionaalsed kaitsed, ja ta peab need relvitustama, kui ta suudab, oma ilmnevate omadustega. Selles mõttes ma armastame isikut tema ilmnevate omaduste, näiteks kõnnaku pärast. Aga isiku armastamine tema kõnnaku pärast ei ole reaktsioon tema kõnnaku väärtusele, vaid reaktsioon kõnnakule kui tema kui isiku väärtuse väljendusele või sümbolile või meenutusele. Filosoofiline traditsioon taandada kõik motiivid propositsioonilistele hoiakutele ei ole jätnud meile üldtunnustatud sõnavara enamiku viiside jaoks, kuidas ühte asja saab väärtustada teises peegelduvana või teiselt murdununa. See traditsioon näeb igasugust väärtust emaneeruvana asjade seisudest ja kiirgavana ainult teistele asjade seisudele, mis on esimeste jaoks vahendid. Järelikult ei ole viisid, kuidas isiku väärtus saab imbuda tema erijoontesse, ja viisid, kuidas me saame tema väärtusele vastata tema erijoonte kaudu, tavaliste filosoofiliste vahenditega kirjeldatavad. Võib-olla on tarvis väljendit "väärtustama ...na" analoogselt väljendiga "nägema ...na", et kirjeldada isiku välimust ja tegusid tema väärtuse kanalitena, mitte allikatena. Soov, et mind niimoodi väärtustataks, on soov, et minu eripärasel inimsuskujul õnnestuks edasi anda täiesti üldist väärtust. Selles suhtes on see nagu soov, et mind peetaks ilusaks. Ei soovita, et enda kui isiku väärtust varjutaks välimuse või käitumise seesmine väärtus; soovitakse, et need kutsuksid esile nendest läbi paistva seesmise mina väärtustamise.
Üks põhjus, miks me armastame mõnesid inimesi, mitte teisi, on see, et me näeme ainult mõnede oma vaadeldavate kaasolendite sisse. Inimese keha ja käitumine on isikulisuse ebatäiuslikud väljendused, ja meie oleme ebatäiuslikud tõlgendajad. See, kas keegi on armastatav, sõltub sellest, kui hästi tema empiirilised erijooned meie jaoks tema kui isiku väärtusi väljendavad või sümboliseerivad. Teine põhjus, miks me armastuses vahet teeme, on see, et väärtus, mida meil õnnestub näha mõnedes kaasolendites, peatab meie emotsionaalsed kaitsed nende suhtes, ja meie tulenev haavatavus ammendab tähelepanu, mida me oleksime võinud pühendada teistest väärtuse leidmisele ja hindamisele. Inimeste arv, keda me saame armastada, on piiratud; jääda neisse piiridesse on võib-olla vajalik, et nautida armastussuhteid, mis on hea elu koostisosa. Nii et meil on mitu põhjust olla armastuses valiv, ilma et me peaksime võimalike armastusobjektide väärtust erinevaks. Ühtede, mitte teiste armastamine tähendab, et me väärtustame neid erineval viisil, mitte et me omistaksime neile erinevaid väärtusi või üldse võrdleksime neid.
Tuleme tagasi Williamsi näite juurde, kus mees saab päästa ainult ühe ohus olevatest inimestest ning valib päästmiseks oma naise. Velleman arvab, et Williams ülehindab erapoolikust, mida armastus subjektilt sel juhtumil nõuab. Velleman usub küll, et mehe armastus oma naise vastu teeb ta tundlikumaks naise häda suhtes. Aga ta ei usu, et see teeks ta vähem tundlikuks kaaskannatajate häda suhtes. Velleman on kogenud, et kuigi ta võib olla kannatuse suhtes tundetu, enne kui ta näeb kannatust oma armastatutel, ei saa ta pärast seda jääda kaaskannatajate suhtes tundetuks. Talle tundub veider mõte, et keegi võiks näidata rohkem armastust oma laste vastu, olles vähem kaastundlik teiste laste vastu. See ei tähenda, et ta peaks teisi lapsi tingimata armastama. Aga kui ta näeb enda lastes väärtust, siis sellisena, mida ta peaks ära tundma kõigile omasena. Mees Williamsi näites peaks muidugi päästma oma naise, eelistades teda võõrastele. Kuid põhjustel, miks ta seda peaks tegema, ei ole olemuslikult mingit pistmist armastusega. Eelistuse aluste seas on sel juhtumil kõigepealt armastussuhtega kaasnevad vastastikused kohustused ja sõltuvused. Kui mees kõhkleb, siis naine ei peaks temalt küsima mitte "Mis minust saab?", vaid "Mis meist saab?". Ta ei peaks apelleerima mitte väärtusele, mis tal mehe armastuse silmis on, vaid nende partnerlusele või jagatud ajaloole. Kui ta apelleeriks enda väärtusele, siis see vaid tuletaks mehele meelde, et teised ei ole vähem ellujäämist väärt kui tema naine. Kahtlemata on mehel ka immoraalsed põhjendid oma naise päästmise eelistamiseks. Esmane on see, et ta võib olla naisesse sügavalt kiindunud, ning tal on õudne mõelda, et surm võiks neid lahutada. Aga kiindumus ei ole sama mis armastus. Isegi mees, kes juba ammu oma naist ei armasta (ei vaata ega kuula teda päriselt), võib olla temasse nii kiindunud, et tõttab pikemalt mõtlemata teda päästma.
Williams võib-olla kujutab ette, et naine soovibki pimedat kiindumust, mille suhtes igasugune kriitiline järelemõtlemine oleks vaenulik. Ent sel juhul naine ei pettuks selle pärast, et mees järgib Kanti, mitte sellepärast, et mees pole siis armastav abikaasa, vaid pigem sellepärast, et ta pole siis usaldatav kaaslane. Kui ta aga soovib, et teda armastataks, siis ta peab soovima, et teda üldse ei asetataks kaalukausile. Sellised näited kutsuvad meid kujutlema olukordi, kus me peame valima asjade vahel, mida ei saa võtta alternatiividena, sest nende väärtus on võrreldamatu. Armastus ei aita võrreldamatut võrrelda, vaid kasvatab meid selles absurdsuses, seetõttu kasvatab moraalselt.
Vabastusorden
pisi|220px|Vabastusordeni lint pisi|220px|Vabastusordu ja -ordeni asutaja [[Charles de Gaulle esinemas BBC-s (1941)]]
Vabastusorden (prantsuse keeles Ordre de la Libération) on Prantsusmaa riiklik teenetemärk, mille asutas 16. novembril 1940 Londonis Vaba Prantsusmaa juht kindral Charles de Gaulle teise maailmasõja ajal Prantsusmaa ja tema impeeriumi vabastamisel silmapaistnud üksikisikute, sõjaväeüksuste ja tsiviilelanikkonna ühenduste autasustamiseks.
Vabastusorden on Auleegioni ordeni järel Prantsusmaa tähtsuselt teine teenetemärk.
Tallinna sõjakuberner
Tallinna sõjakuberner (vene keeles ревельский военный губернатор) oli ametikoht Venemaa Keisririigis Eestimaa kubermangus Tallinnas.
Vabastusorden
Ordenikavalere
Ühtekokku anti aastatel 1941–1946 välja Vabastusorden 1038 isikule (sealhulgas 271 postuumselt). Lisaks on ordeni saanud 18 väeüksust ja sõjalist tegevusüksust ning 5 territoriaalüksust (Nantes (1941), Grenoble (1944), Pariis (1945), Vassieux-en-Vercors (1945) ja Île-de-Sein (1946)).
Esimest korda anti orden välja 29. jaanuaril 1941 Aafrikas võidelnud Vaba Prantsusmaa mereväe ülemale Georges Thierry d'Argenlieu'le.
Juunis 1945 anti Vabastusorden liitlasvägede ülemjuhatajale Euroopas Dwight Eisenhowerile ja Maroko sõjaaegsele sultanile Mohammed V-le. Kokku on välisriikide kodanikele ordenit antud 73 korral.
Prantslastest said teiste seas ordeni Louis Armand, Edmond Debeaumarché, Romain Gary, André Malraux, Jean-Pierre Vernant ning hilisemad nobelistid François Jacob ja René Cassin. Noorimad ordenikavalerid olid 15-aastane Mathurin Henrio (1929–1944) ja 16-aastane Henri Fertet (1926–1943) – mõlemad said ordeni postuumselt.
Vabastusordeni kavaleride nimistus (kokku 1038 isikut) on vaid kuus naist, kellest omakorda neli said ordeni postuumselt.
Pärast 1946. aastat on ordenit välja antud vaid erandkorras: 1958. aastal sõjaaegsele Briti peaministrile Winston Churchillile ja 1960. aastal postuumselt sõjaaegsele Suurbritannia kuningale George VI-le.
Juunis 2020 teatas Suurbritannia peaminister Boris Johnson, et viimased neli elusolevat Vabastusordeni kavaleri nimetati Briti impeeriumi ordu auliikmeks. 2020. aasta 20. novembri seisuga oli elus veel ainult üks ordenikavaler – saja-aastane Hubert Germain (sündinud 1920), kes sai selle ordeni 1944. aastal.
Leadenhall Building
Leadenhall Building on büroopindadega hüpermodernne pilvelõhkuja, mis asub Ühendkuningriigi pealinna südalinnas City of London. Aastal 2014 avatud 48 korrusega kõrghoone on 225 meetrit kõrge.
Rahvusvaheline gootika
Rahvusvaheline gootika või internatsionaalne gootika (prantsuse keeles gothique international, itaalia keeles gotico internationale ), eestikeelses kirjanduses on kasutatud ka sõnapaari "pehme stiil" (saksa keeles weicher Stil, prantsuse keeles style adouci), on hiliskeskaja Euroopa maalikunstis, skulptuuris ja dekoratiivkunstis valitsenud stiilisuund, mis levis üle terve Lääne-Euroopa 14. sajandi viimasest veerandis ja 15. sajandi esimesel poolel. Stiili iseloomustab elegants ja delikaatne realism, mis vastas õukondlikule maitsele ja oli silmnähtavalt mõjutatud ilmalikust rüütlikultuurist, sõltumata sellest kui religioosne või traagiline oli kunstiteose aines. Rahvusvahelist gootikat on peetud vaheastmeks keskaegse kunsti juurest renessansskunsti.
Lähtekohad
Stiili rahvusvahelisus lähtub asjaolust, et kuna väga palju kunsti loodi õukondade juures, mis omakorda olid üle terve Euroopa seotud sugulussidemete kaudu, liikusid kunstnikud ja motiivid üle riigipiiride; kohalikud traditsioonid siiski säilisid ja tänapäeval on Prantsusmaa "pehme stiil" vaevata eristatav Saksamaa või Lombardia omast. Olgugi et rahvusvaheline gootika sulatab Põhja-Euroopa ja Itaalia kunstitraditsioone, on selle lähtepunkt Itaalias, ennekõike Siena koolkonnas.
Üldised jooned
Rahvusvahelist pehmet stiili iseloomustab loodusvormide mahendamine ja ilustamine, inimfiguurid on saledad, elegantsed ja graatsilised, mõjudes seejuures paratamatult pisut kunstlikena, hoolimata asjaolust, et hilisgootikas üldiselt kasvas huvi ümbritseva maailma detailse realistliku kujutamise vastu nii detailides kui üldises kompositsioonis. Üldine mulje on malbe, luksuslikult dekoratiivne ja eskapistlik.
Maalikunst
Rahvusvahelise gootika mõju ilmneb nähtavalt juba vararenessansi kunstnikeks loetud Lorenzo Ghiberti (1378-1455), Paolo Uccello (1397-1475) ja Fra Angelico (u 1400-1455) töödes.
Eesti kunstis
Üksikutes Eestis asuvates kunstiteostes on nähtud rahvusvahelise gootika mõjusid. Küllalt varakult on "pehmesse stiili" kuuluvaks pidanud Harju-Risti kirikus asunud krutsifiksi ja saatjafiguure, apostel Johannest ja Maarjat, Gertrude Oldemeyer oma 1964. aastal ilmunud töös "Die Darstellung des gekreuzigten Christus in der Kunst des "Weichen Stils"". Sama skulptuurigrupiga seoses analüüsib Krista Ivask rahvusvahelise gootika mõistet ja selle määratlemist (peatükk "Kunst 1400. aasta paiku ja "internatsionaalse gootika" mõiste") põhjalikumalt oma magistritöös. Krista Andreson möönab, et kujude valmistamise sidumist kindla geograafilise piirkonnaga raskendab just stiili rahvusvahelisus, kuna Euroopa kunstiloos iseloomustab perioodi 14. sajandi IV veerandist kuni 15. sajandi I veerandini omalaadne stiiliühtsus.
Siena koolkond
Siena koolkond oli maalikunsti koolkond, mis sündis ja õitses Sienas Itaalias 13.–15. sajandil. Tuntuimad maalikunstnikud Siena koolkonnas olid Duccio di Buoninsegna, keda peetakse koolkonna rajajaks ja kelle töös leidub veel Bütsantsi kunsti jooni, ja tema õpilane Simone Martini, samuti vennad Pietro ja Ambrogio Lorenzetti, Domenico, Taddeo di Bartolo, Sassetta ja Matteo di Giovanni.
Üldiseloomustus ja näited
Siena koolkonda iseloomustab märksa suurem Bütsantsi kunsti mõju kui samal ajal Firenzes loodud maalikunsti. Vastandina viimatinimetatu eepilis-dramaatilisele laadile valitseb Siena koolkonna kunstnike teostes lüüriline ja tundeküllane tonaalsus. Duccio 1311. aastal valminud altarimaal Siena toomkirikule kujutab troonivat madonnat ümbritsevate inglite ja pühakutega, teoses on valitsev õrn meeleolu ja peen lineaarne rütm, kuigi kompositsiooniliselt on jäädud truuks bütsantsipärasele sümmeetriale, pidulikule rohke punase, sinise ja kuldsega värvikasutusele ja kuldfoonile. Duccio laadi arendab ta õpilane Simone Martini, kelle looming on samuti õrn ja lüüriline, kuid kompositsioon pole ikoonipäraselt jäik ja lineaarne, vaid on vabam ja loomulikum, tuntuim näide sellest on Filippo Memmiga koos maalitud "Maarja kuulutamine", samuti mõned Püha Martini elulugu kujutavad freskod Assisi alumises kirikus. Tema loomingu mõjutajana nähakse Prantsusmaa maalikunsti, eriti kunstniku viimastel eluaastatel, mil ta tegutses Avignonis paavstide õukonnas, ühena sinna tööle kutsutud itaalia kunstnikest. Simone Martinile on omistatud keskaja üks esimesi monumentaalseid maastikumaale, Siena Palazzo Pubblico ühes saalis asuv fresko, millel on kujutatud kondotjeer Guidoriccio da Foglianot ratsutamas.
Belgradi kunstiülikool
pisi|Draamateaduskonna hooned Belgradi kunstiülikool (serbia keeles Универзитет уметности у Београду) on ülikool Serbia pealinnas Belgradis.
Õppeasutus moodustati 1957. aastal, kui ühinesid neli akadeemiat. Neist said hiljem ülikooli teaduskonnad. Uue kooli nimeks sai esialgu Kunstiakadeemia.
Ülikoolis on neli teaduskonda – muusika-, kujutava kunsti, draamakunsti- ja tarbekunstiteaduskond.
22 Bishopgate
22 Bishopgate on büroopindadega hüpermodernne pilvelõhkuja, mis asub Ühendkuningriigi pealinna südalinnas City of London. Aastatel 2016–2019 tarindatud 62 korrusega kõrghoone on 278 meetrit kõrge. The Shardi järel on tegu Londoni kõrguselt teise ehitisega, mis kuulub ka Euroopa kõrgeimate hulka.
Aikateríni Sakellaropoúlou
Aikateríni Sakellaropoúlou (kreeka keeles Αικατερίνη Σακελλαροπούλου; sündinud 30. mail 1956 Thessaloníkis) on Kreeka poliitik, alates 13. märtsist 2020 Kreeka president. Enne presidendiks saamist juhtis ta Kreeka kõrgeimat halduskohut riiginõukogu. Ta on keskkonna- ja riigiõiguse ekspert. Ta valiti presidendiks 22. jaanuaril 2020. Ametisse astudes sai Sakellaropouloust Kreeka järjekorras 13. president ja esimene naine sel ametikohal.
Isiklikku
Tema elukaaslane on jurist Pavlos Kotsonis.
Lääne-Viru klindilõik
Lääne-Viru klindilõik on umbes 95 km pikkune lõik Põhja-Eesti klindil, mis jääb Palmse klindioru ja Kalvi klindisaare vahele.
Klindilõigul on eristatud järgmisi struktuuriüksusi (suunal läänest itta):
Välismaailma probleem
Välismaailma probleem ehk välismaailma olemasolu probleem ehk välismaailma reaalsuse probleem on filosoofiline probleem, kas ja kuidas uskumused välismaailma (st füüsiliste kehade) kohta on õigustatud või on teadmised.
Cirkliškise vald
Cirkliškise vald (leedu keeles Cirkliškio seniūnija) on 2. järgu haldusüksus (vald) Leedus Švenčionyse rajooni territooriumil.
Valla pindala on 47 km². 2011. aasta seisuga elas seal 875 inimest. Valla keskus on Cirkliškise küla. Vallamaja asub aadressil Liepų al. 1, vallavanem on Valentina Lysenko. pisi|Vallamaja asub [[Cirkliškise mõisa häärberis]] pisi|Mėžionys pisi|Modžiūnai pisi|Salomenka huutor
Lisaks küladele on vallas ka mõned huutorid
Strūnaitise vald
Strūnaitise vald (leedu keeles Strūnaičio seniūnija) on 2. järgu haldusüksus (vald) Leedus Švenčionyse rajooni territooriumil. Vald piirneb idas Valgevene territooriumiga.
Valla pindala on 106 km². 2011. aasta seisuga elas seal 1178 inimest. Valla keskus on Naujas Strūnaitise küla. Vallamaja asub aadressil Kasčiukų g. 2, vallavanem on Rita Jastremskienė. pisi|Vallamaja pisi|Karklinė pisi|Kasčiukai pisi|Klišiškė pisi|Ropiškė pisi|Simaniškė pisi|Ziboliškė pisi|Vidutinė
Lisaks küladele on vallas ka mõned huutorid
Katri Lipson
pisi|Katri Lipson (2008) Katri Lipson (sündinud 1965 Helsingis) on soome kirjanik ja arst.
Ta lõpetas 1993. aastal Uppsala Ülikooli arstiteaduse erialal ja töötas pärast seda arstina nii Soomes, Rootsis kui ka Aafrikas.
Tema esikromaan "Kosmonautti" ("Kosmonaut", 2008) oli Finlandia auhinna lühinimekirjas ja võitis samal aastal Helsingin Sanomate kirjandusauhinna.
Tema teine romaan, "Jäätisemüüja" (Jäätelökauppias, 2012; eesti keeles 2015) võitis 2013. aastal Euroopa Liidu kirjandusauhinna. Romaani tegevus toimub 1940.–1960. aastate Tšehhoslovakkias. See on tõlgitud inglise, eesti, taani, tšehhi ja ungari keelde.
2016. aastal ilmus tema kolmas romaan "Detroit".
Made Balbat
Made Balbat (sündinud 12. oktoobril 1960 Tallinnas) on eesti graafik ja illustraator.
Ida-Viru klindilõik
Lääne-Viru klindilõik on umbes 70 km pikkune lõik Põhja-Eesti klindil, mis jääb Pada klindilahe ja Sõtke klindilahe vahele.
Made Balbat
Töötanud kunstiõpetajana Tallinna Kunstikoolis. Kuulub Eesti Vabagraafikute Ühendusse ja Eesti Kujundusgraafikute Liitu.
Ida-Viru klindilõik
Klindilõigul on eristatud järgmisi struktuuriüksusi (suunal läänest itta):
Made Balbat
Ta on illustreerinud Olivia Saare lasteraamatuid, TEA kirjastuse kuldraamatusarja ning teinud raamatusarja “Põhjamaade romaan” kaanekujundused.
Ta elab Kehtnas.
Karl Feyerabend
Karl Feyerabend (u. 1775 – u. 1829) oli saksa rännumees, kes sai tuntuks oma raamatuga „Kosmopoliitilised rännakud. Kiri Eestimaalt 1797”.
Ta sündis ilmselt Gdanskis (saksa keeles Danzig) või mõnes Vana-Preisi provintsis umbes 1775. aastal. Täpset sünni- ega surmaaega ei teata, kuid on teada, et aastaks 1829 oli ta juba surnud, arvatavasti suri Danzigis (Preisimaal). Oli pärit vaesest Danzigi perekonnast. Tema rahvus on teadmata, ilmselt oli ta kašuub, poolakas või sakslane.
Feyerabendi täieliku nime kohta on teada vaid niipalju, et ta eesnimi või eesnimed võisid olla Karl, Karl B., Carl, Carl B., Karol, Kar. Bor. või ka Car. Beniam. Teda on nimetatud ka Danzigi Feyerabendiks. Urmas Sutrop on leidnud Interneti poolakeelsetelt lehekülgedelt Karl Feyerabendi nime kujul Karl Borromaeus Fayerabend ja sama poolapäraselt Karol Boromeuz Fayerabend. Mõlemal juhul koos epiteediga "saksa rännumees" (niemiecki podroznik), kes külastas 1798. aastal Bierunit Ülem-Sileesias.
Õppis Danzigi koolides ja Königsbergi ülikooli õigusteaduskonnas (1793–1795). Ainuke sissekanne Königsbergi ülikooli matrikliraamatus, mis võiks olla seotud Karl Feyerabendiga on 1793. aasta suvesemestrist. Sissekanne nr. 19: (tõlgitult) Car. Beniam. Feyerabend Danzigist, Preisimaalt, on 13. mail 1793 immatrikuleeritud Königsbergi ülikooli õigusteaduskonda. Paari aasta pärast (1795) on ta juba oma kosmopoliitilistel rännakutel.
Danzigis Püha Maria (St. Marien) koguduse ülemkooli (Oberpfarrschule) kolmas õpetaja. Enne kui ta Danzigisse ametisse asus, oli mõned aastad koduõpetaja Liivimaal ning seejärel taas ühe Vene kindrali adjutant.
Reisis palju (võimalik, et ta pidi kodust lahkuma ja rännuteele asuma oma poliitiliste vaadete tõttu), 1795. aastal oli ta juba oma kosmopoliitilistel rännakutel ja kirjutas nende põhjal reisikirju, mida ta ka avaldas (anonüümselt). Neid loeti palju ja need on kultuurilooliselt olulised.
Side Eestiga
Oma reisiraamatu 40. kirja pühendas ta Eestile (see leidub tema anonüümselt avaldatud "Kosmopoliitiliste rännakute" kolmandas köites (1801). Tegelikult algab Eesti teema seal juba 35. kirjaga. Oma rännakutel tuli ta Riiast (jalgsi) Tallinna, ilmselt 1797. a. kevadel. Sügiseks aga oli ta juba Tallinnast lahkunud. Edasi rändas ta Narva, et sealt Peterburi minna. Eestimaale pühendatud 40. kiri on kirjutatud Narvas 1797. aastal. K. F. hindab kõrgelt eestlasi ja nende vabadusiha ning peab sakslasi röövliteks, suhtub suure sümpaatiaga lätlastesse ja liivlastesse.
Teoseid
=Allikad=
Glencore
pisi|292x292px|Glencore'i logo Glencore plc on Suurbritannia ja Šveitsi rahvusvaheline kauba- ja kaevandusettevõte, mille peakontor asub Šveitsis Baaris ja mille registrijärgne asukoht asub Saint Helieris Jerseys.
Praegune ettevõte loodi Glencore ja Xstrata ühinemise teel 2. mail 2013. 2015. aasta seisuga oli see maailma suurimate ettevõtete Fortune Global 500 nimekirjas kümnendal kohal.
Tallinna klindilõik
Klindilõigul on eristatud järgmisi struktuuriüksusi (suunal läänest itta):
Tower 42
pisi|Tower 42 Tower 42 on büroopindadega postmoderne pilvelõhkuja, mis asub Ühendkuningriigi pealinna südalinnas City of London. Aastatel 1971–1980 tarindatud 47 korrusega kõrghoone on 183 meetrit kõrge. Tegu on Londoni ühe kõrgeima ehitisega.
Aleksander Monakov
Aleksander Monakov-Rogozkin (sündinud 15. juunil 1945 Tallinnas) on Eesti matemaatik ja õppejõud.
1963. aastal lõpetas ta Tallinna 23. Keskkooli. 1968. aastal lõpetas Leningradi Riikliku Ülikooli matemaatika-mehaanikateaduskonna, aastatel 1970–1973 oli samas ülikoolis aspirantuuris. 1975. aastal kaitses ta füüsika-matemaatikateaduste kandidaadi kraadi väitekirjaga "Liftinguteooriast mõõtuvate funktsioonide ruumides".
1968. aastast töötas ta Tallinna Pedagoogilises Instituudis, algul õpetajana, seejärel vanemõpetajana, 1976. aastast dotsendina. Aastatel 1991–1992 oli ta Tallinna Pedagoogilise Instituudi matemaatika-füüsikateaduskonna prodekaan, 1992–1994 sama teaduskonna dekaan. Aastatel 1995–1998 oli ta Tallinna Pedagoogikaülikooli akadeemiline prorektor. 1998. aastast matemaatikaosakonna dotsent, aastatel 2003–2004 matemaatika didaktika õppetooli hoidja. Käesoleval ajal on ta Tallinna Ülikooli digitehnoloogiate instituudi emeriitdotsent.
Ta on õpetanud peamiselt matemaatilise analüüsi kursusi. Ta on kirjutanud kõrgkooli matemaatika õpikuid ning tõlkinud eestikeelseid matemaatikaõpikuid ja töövihikuid vene keelde.
51. ekspeditsioon
51. ekspeditsioon oli Rahvusvahelise kosmosejaama 51. alaline meeskond.
Ekspeditsioon algas 10. aprillil 2017. 51. ekspeditsiooniga sai Peggy Whitsonist esimene naine, kes on juhtinud kaht jaama ekspeditsiooni.
51. ekspeditsioon lõppes 2. juunil 2017.
Fromhold
Fromhold on eesnimi.
Fromhold on suguvõsanimi:
Michael Wenden
Michael Vincent Wenden (sündinud 17. novembril 1949 Sydneys) on endine ujuja, kes esindas Austraaliat 1968. aasta suveolümpiamängudel ja 1972. aasta suveolümpiamängudel. 1968. aastal võitis ta neli medalit: kuldmedali nii 100 m kui ka 200 meetri vabaujumises ning hõbeda ja pronksi vabaujumise 4x200 m ja 4x100 m teateujumises.
Mehhikos 1968. aastal ujus Wenden 100 m vabaujumises maailmarekordi 52,2 ja 200 m vabaujumises olümpiarekordi 1,55,2. Tema 100 m vabaujumise maailmarekord 52,20 püsis ligi kaks aastat, kuni selle ületas Mark Spitz. Wenden kuulus ka Austraalia 4 × 200 meetri vabaujumise meeskonda 1970. aastal Edinburghis toimunud Rahvaste Ühenduse mängudel, kui ületati maailmarekord peaaegu kahe sekundiga.
1973. aastal võitis Wenden Jugoslaavias Belgradis toimunud esimestel ujumise maailmameistrivõistlustel hõbeda 4 × 200 m vabaujumises ja pronksi 100 m vabaltujumises.
Wenden paigutati 1979. aastal Rahvusvahelisse Ujumise Kuulsuste Halli (International Swimming Hall of Fame). Ta oli üks kaheksast olümpialipu kandjast Sydneys 2000. aasta suveolümpiamängude avatseremoonial.
Wendenist sai 1969. aastal Briti impeeriumi ordu liige. 2006. aasta autasustati teda Austraalia ordeniga teenete eest olümpialiikumisele administraatori ja osalejana.
Wenden on saanud kaubanduse bakalaureusekraadi Uus-Lõuna-Walesi ülikoolist. Tema tütar Karen Baildon (s. Wenden) treenis Queenslandi osariigis ujumises ja võitis 1989. aasta Miss Universumi Miss Fotogeenilise tiitli. Ta on abielus olümpiaujuja Andrew Baildoniga.
Jayne Mansfield
Jayne Mansfield (sünninimega Vera Jayne Palmer; 19. aprill 1933 – 29. juuni 1967) oli Ameerika Ühendriikide filmi-, teatri- ja teleseriaalinäitleja. Ta töötas meelelahutaja ja lauljana ka ööklubides, oli üks esimesi Playboy Playmate'e.
1950. aastatel ja 1960. aastate alguses oli tal leping 20th Century Foxiga ning ta oli üks Hollywoodi seksisümboleid. Ta oli tuntud kõmulise isikliku elu ja tähelepanupüüdvate trikkide järgi.
Mansfieldi filminäitlejakarjäär oli küll lühike, kuid kuulsusrikas. Ta võitis nii Theatre World Awardi kui ka Kuldgloobuse. Ta kehastas näitlejat Rita Marlowed nii 1955.–1956. aasta näidendis "Will Success Spoil Rock Hunter?" kui ka selle 1957. aastal valminud filmiversioonis. Tema muudest filmidest olid tuntumad "The Girl Can't Help It" (1956), "The Wayward Bus" (1957) ja Too Hot to Handle" (1960). Filmis "Promises! Promises!" sai temast esimene alastistseenis üles astunud Hollywoodi näitleja.
Mansfield võttis lavanime osaks oma esimeselt abikaasalt, suhtekorraldaja Paul Mansfieldilt saadud perekonnanime. Ta abiellus ja lahutas kolm korda ning tõi ilmale viis last. Tal oli väidetavalt hulganisti salasuhteid, muuhulgas Robert ja John F. Kennedyga, oma advokaadi Samuel S. Brodyga ning Las Vegase meelelahutaja Nelson Sardelliga.
Ta hukkus 29. juunil 1967 Ida-New Orleansis autoõnnetuses, olles vaid 34-aastane.
Taimede morfoloogiline plastilisus
Taimede morfoloogiline plastilisus on taime võime muuta oma morfoloogiat ehk väliskuju vastavalt keskkonnatingimustele. Morfoloogiline plastilisus on üks fenotüübilise plastilisuse alamvorme. Plastilisus on evolutsioonis välja kujunenud taimeindiviidi kohasuse tõstmiseks.
Kõrge morfoloogiline plastilisus suurendab taimeindiviidi ellujäämist kommuunis, luues tihedama ja mitmekesisema elustiku. Esiteks aitab plastilisus vähendada tihedas kasvukeskkonnas konkurentsist tulenevat asümmeetriat. Teiseks suurendab plastilisus taime vastupanuvõimet muutuvatele keskkonnatingimustele ja seega vähendab ebastabiilsetest keskkonnaoludest tulenevat suremust. Lisaks on heterogeensemates keskkondades kasvavad liigid plastilisemad.
Plastilisuse kolm astet
Defineerides plastilisust, võime plastilisuse jagada näiliselt kolmeks eri astmeks:
Imperial Brands
Imperial Brands toodab üle 320 miljardi sigareti aastas, ettevõttel on 51 tehast kogu maailmas ja tooteid müüakse enam kui 160 riigis. Selle kaubamärkide hulka kuuluvad Davidoff, West, Gauloises Blondes, Montecristo, Golden Virginia (maailmas enim müüdud käsitsi rullitav tubakas), Drum (maailma suuruselt teine enim müüdud peeneks lõigatud tubakas) ja Rizla (maailma enim müüdud tubaka rullimispaber).