cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Valge peakapsas
Ajalugu
Kapsas toodi Euroopasse arvatavasti 7. sajandil Väike-Aasiast. Kuigi roomlased ja kreeklased aretasid mitu kapsasorti, ei moodustunud ühelgi neist sellist pead nagu meie oleme harjunud. Külmataluva taimena muutus peakapsas kiiresti populaarseks kogu Põhja-Euroopas. Eriti Saksamaal, Poolas ja Venemaal.
Toiteväärtus ja biokeemiline koostis
Valge peakapsas on madala energeetilise väärtusega (alla 30 kcal 100 g kohta) ja sisaldab märkimisväärsel hulgal seedimist soodustavaid ballastaineid. Lisaks märkimisväärsele hulgale C-vitamiinile, mis säilib ka hapendamisel, sisaldab peakapsas ka E-, K- ja U-vitamiini.
Viited
White cabbage Brassica oleracea Dārza kāposts Chʼil łigaii Капуста огородная
Henn Käämbre
Henn Käämbre (19. märts 1935 – 10. mai 2018) oli eesti füüsik ja tõlkija.
Ta lõpetas 1952. aastal Tartu 1. Keskkooli ja 1957. aastal Tartu Riikliku Ülikooli füüsikuna, sai 1965. aastal füüsika-matemaatika kandidaadi kraadi ning väitles end 1990. aastal füüsika-matemaatika doktoriks.
Ta töötas pikka aega Füüsika Instituudis Tartus.
Oli Eesti Kongressi liige.
Looming
Ta on olnud sõnastike autorina aktiivne eesti täppisteaduste erialakeele arendamisel, kirjutanud mitu füüsikaõpikut ja füüsikaalase populaarteadusliku raamatu "Laseriraamat" (Valgus. Tallinn 1978). Ta on tõlkinud veerandsada populaarteaduslikku raamatut, sealhulgas 2000. aastal ilmunud Robert H. Marchi "Füüsika võlu".
Nortriptüliin
Nortriptüliin (Nortriptylinum) on tritsükliline antidepressant, amitriptüliini demetüleeritud vorm.
2011
2011. aasta (MMXI) oli 21. sajandi 11. aasta.
Vasted teistes kalendrites
pisi|160px|Rahvusvahelise keemia aasta logo
Uhe mõis
Uhe mõis (saksa keeles Uhhe) oli poolmõis (varem rüütlimõis) Iisaku kihelkonnas Virumaal. , tänapäeva Uhe küla lähedal Alutaguse vallas Ida-Viru maakonnas.
Mõis rajati 1857 Sompa mõisast eraldatud alast.
Juudid
pisi|Juutide diasporaa (2010. aastate lõpus) pisi|[[Albert Einstein, Maimonides, Golda Meir, Emma Lazarus]] Juudid (ka heebrealased) on ühtsete religioossete ja etniliste tunnustega inimrühm, kelle esivanemaiks peetakse Iisraeli ja Juuda elanikkonda.
Maailmas on umbes 14 miljonit juuti, kellest kõige suurem osa elab Iisraelis (6 miljonit) ja Ameerika Ühendriikides (5,5 miljonit).
Johannesburg
Johannesburg on linn Lõuna-Aafrika Vabariigis, Gautengi provintsi keskus ja riigi suurim linn. Johannesburgis ja selle ümbruses elab üle 8 miljoni inimese, Johannesburgis endas üle 5 miljoni inimese. See on ka maailma suurim linn, mis ei asu jõe-, järve- ega merekaldal.
Elanikkond
2001. aasta rahvaloenduse andmetel oli Johannesburgi elanikest mustanahalisi 48,74%, valgeid 22,92%, värvilisi 17,11% ja India või Aasia päritolu inimesi 11,23%.
2011. aasta rahvaloenduse andmetel oli Johannesburgi elanikest mustanahalisi 64,21%, valgeid 13,93%, värvilisi 13,89%, India või Aasia päritolu inimesi 6,68% ja teisi 1,29%. Inglise keelt pidas emakeeleks 31,14% inimesi, suulu keelt 19,60%, afrikaani keelt 12,11%, koosa keelt 5,23%, ndebele keelt 4,95%, sotho keelt 4,51%, pedi keelt 4,45% ja tsvana keelt 4,10%.
Ajalugu
Johannesburgi ümbrus on olnud asustatud juba miljoneid aastaid. Sealt on leitud ka australopiteekuste jäänuseid. Tuhandeid aastaid elasid seal bušmanite rändhõimud kiviaja tasemel. 1060. aastatel saabusid sinna bantud, kes tõrjusid bušmanid välja. Bantud elasid rauaajas: neil olid koduloomad, nad harisid põldu, kasutasid metallist ja savist esemeid ning elasid paikselt korrapärastes külades.
19. sajandil saabusid piirkonda üksikud eurooplased, kuid neid oli seal vähe, kuni 1880 leiti kulda. See põhjustas määratu kullapalaviku. Inimesed voolasid sinna Põhja-Ameerikast, Suurbritanniast ja mujalt Euroopast. Neegrid tõrjuti välja ja maa hind tõusis kõvasti. Maaomanikud olid buurid, mis tekitas vastuolusid Suurbritanniaga, mis viis lõpuks Teise buuri sõjani. Buurid said selles lüüa ja kogu piirkond läks Suurbritanniale.
Aastal 1910 moodustati Lõuna-Aafrika Liit. Mitteeurooplased pagendati ning neil lubati elada ainult kindlates piirkondades ning teha ainult musta tööd. Need diskrimineerivad seadused lõpetati 1994.
Juudid
Sõna "juut" on pärit heebrea keele sõnast yehudi (יהודי), mis tähendab kas juudamaalast ehk Juudamaa elanikku või siis Juuda suguharu liiget. Juudid hõlmavad aga ka benjaminlasi ja leviite. Kreeka keeles võttis see sõna kuju Ιουδαιος (Iudaios) ja ladina keeles Judaeus.
Suur osa juute räägib nende rahvaste keeli, kelle hulgas nad elavad, tunnistades judaismi kõrval ka kristlust ja muid usundeid.
Johannesburg
Ajalugu
Johannesburgi teenindab O. R. Tambo rahvusvaheline lennujaam (JNB).
Sõpruslinnad
Johannesburgil on üheksa sõpruslinna:
Juudid
Ajalugu
Juute on esimest korda mainitud 3. aastatuhande lõpul eKr. Juudid elavad laialipillatult paljudes maades. Nad on saanud nimetuse juuda hõimu järgi.
Juudid asusid alates 13.–12. sajandist eKr paiksete põlluharijatena Palestiinas. Kui osa juute maa vallutamise järel 6. sajandi algul eKr viidi sunniviisil Babülooniasse, sai alguse nende hajumine muudesse maadesse (juudi diasporaa). Babülooniast lähtusid Pärsia, Kesk-Aasia, India, Hiina, Väike-Aasia, Kaukaasia ja Jeemeni vanad juudi asundused.
Hellenismiajal sai oluliseks juutide keskuseks Aleksandria. Mitmed juudi haritlased üritasid lähendada oma kultuuri domineerivale kreeka kultuurile ja osaleda täisväärtuslike kodanikena hellenistlikus ühiskonnas. Judaismi rangete reeglite tõttu ei olnud see alati lihtne, range monoteism, ümberlõikamine, sabati pidamine ja mitmesugused söögikeelud olid ümbritseva maailma kommetega raskesti ühitatavad. Kuigi ei ole andmeid arvestatavast juudi misjonist, levisid paljud kombed, nagu sabati pidamine, kogu Rooma riigis.
Juutide olukord oli hellenismiajal üldiselt hea, kuid nende range monoteism ja teiste rahvaste soovimatus seda mõista tekitasid sageli pingeid ning viisid lõpuks juudi sõdadeni aastatel 66–70, 115 (diasporaa ülestõus) ja 132. Ülestõusude tagajärjel hävitati Jeruusalemma tempel ning hajutati ja orjastati paljud juudi kogukonnad. See viis diasporaa hoogsale arengule lääne suunas, kui sõjavange asustati arvukalt ümber Rooma ääreprovintsidesse, Hispaaniasse, Doonau ja Reini äärde. pisi|Poola juudiajaloo muuseum Varssavis, Ukraina Gwoździeci sünagoogi rekonstruktsioon Keskaegses Euroopas pidasid juudid visalt kinni oma usundist ja keeldusid ristiusku vastu võtmast. See andis tõuke nende usulisele tagakiusamisele, mis algas Hispaanias aastal 613. Kogu kristlikus Lääne- ja Kesk-Euroopas, kus elas enamik juute, kehtestati nende jaoks eriseadused; juutidelt võeti maaomandiõigus, nad olid sunnitud elama linnades, kus tegelesid peamiselt käsitöö ja kaubitsemisega, rikkamad liigkasuvõtmisega. Eriti levis juutide jälitamine ristisõdade ajal; sellega kaasnes juutide arvukas ümberasumine. 1290. aastal aeti juudid välja Inglismaalt, 1306. aastal Prantsusmaalt. Saksamaalt põgenes palju juute jälitamise eest (eriti pärast suurt katku aastatel 1348–1350) Poola ja Leetu. Neist kujunes Kesk- ja Ida-Euroopas aškenazim-rühm (Saksamaa juutide nimetuse järgi), kes säilitas jidiši (juudi keele), kaua ka erilise juudi rõivastuse, mille kandmine kehtestati Saksamaal 1229. aastal.
Ibeerias tõi araablaste vallutus 8. sajandil kaasa juutide olukorra kergenemise ja juudi kultuuri õitsengu 9.–15. sajandil.
Inkvisitsiooni nõudel pagendati juudid 1492. aastal Hispaaniast ja 1496. aastal ka Portugalist. Hispaania juudi pagulased rändasid peamiselt Itaaliasse, Põhja-Aafrikasse, Balkanile ja Lähis-Itta. Need Vahemere maade juudid moodustavad sefardim-rühma (Hispaania heebreakeelsest nimest Sefarad) ja kõnelevad espanjooli (ladiinot).
14. ja 15. sajandil sunniti juute elama linnades eraldi kvartalites või linnaosades – getodes.
17.–19. sajandi revolutsioonide järel hakati Lääne-Euroopas juutidele tehtud kitsendusi järk-järgult kaotama.
18. sajandi lõpul elas kõige rohkem juute Poolas. Poola jagamistel sattus suur osa neist Venemaa keisririigi koosseisu, kus nende õigusi korduvalt kärbiti.
19. sajandi lõpul puhkes Euroopas uus antisemitismi laine, mida Venemaa ametivõimud revolutsioonilise liikumise kõrvalejuhtimiseks eriti mahitasid. Palju juute emigreerus sel ajal Ameerika Ühendriikidesse.
Vastureaktsioonina antisemitismile tekkis 19. sajandi lõpul sionism.
Venemaa juutide õigusetus kaotati alles pärast 1917. aasta Veebruarirevolutsiooni.
Suur protsent Venemaa juutidest (võrrelduna Venemaa rahvaarvuga) võttis osa bolševike liikumisest ja 1917. aasta Oktoobrirevolutsioonist. Tuntuimad juudi bolševikud olid Lev Trotski, Lev Kamenev, Jakov Sverdlov ja Grigori Zinovjev.
Adolf Hitleri ja Natsionaalsotsialistliku Saksa Töölispartei võimuletulek Saksamaal 1933. aastal tõi kaasa juutide massilise tagakiusamise. 1938. aastal jäeti nad kõigepealt ilma kodanikuõigustest ja varandusest, seejärel aga deporteeriti (peamiselt Ida-Euroopasse) ja paljud ka mõrvati. Nimetatud tagakiusamise ja mõrvamise protsessi on hakatud nimetama holokaustiks.
Ilyashev & Partners Õigusbüroo
Ilyashev & Partners Õigusbüroo OÜ on õigusbüroo, mis osutab õigusteenuseid kõigis peamistes õiguse valdkondades. Ettevõttel on kontorid Ukrainas, Venemaal ja Eestis. Sellel on suurim võrguesindus Ukrainas.
Juudid
Ajalugu
Pärast Teist maailmasõda on pika ajalooga juudi kogukondi jäänud Kesk-Euroopasse väga vähe – holokausti üle elanud juudid rändasid välja nii Palestiinasse (pannes aluse Iisraeli riigile), Ameerika Ühendriikidesse kui ka mujale.
Ilyashev & Partners Õigusbüroo
Ajalugu
Ettevõte on asutatud 1997. aastal Kiievis Ukrainas. 1999. aastal avati esimene piirkondlik kontor Harkivis.
2013. aastal avati kontor Dnipros.
Juudid
Ajalugu
1948. aastal loodi Iisraeli riik, kus ametlikuks keeleks on uusheebrea keel ehk ivriit, mis oli juutide hulgas säilinud kultus- ja kirjakeelena.
Ilyashev & Partners Õigusbüroo
Ajalugu
2016. aastal avati filiaal Tallinnas.
2017. aastal hakkas ettevõte ametlikult vastu võtma tasu bitcoin 'ides.
Juudid
Juudid indoeurooplaste ja Euroopa ajaloos
Juutidel on olnud oluline osa vana Viljaka Poolkuu alal alguse saanud, seadustele ja arvestustele tugineva tsiviliseerituse toomisel uude läänemaailma ja selle seal edasiviimises. Euroopa tsiviliseerumise ja juutide lugu on siiani olnud üks teineteist täiendav tervik.
Ilyashev & Partners Õigusbüroo
Ajalugu
2019. aasta oktoobris avas "Ilyashev & Partnerid" oma kontori Odessas, seejuures muutudes Ukrainas suurimaks juriidiliste ettevõtete võrgustikuks.
Juudid
Juudid indoeurooplaste ja Euroopa ajaloos
Juutide väljarändamisega Egiptusest Moosese juhtimisel sai alguse juutide järjepidev ajalugu rahvusena ja nende saamine üheks sel ajal välja kujunema hakanud Vahemere maailma maaks. Sellega umbes samal ajal toimunud Pronksiaja kollapsis varisesid kokku senised Euroopa tsiviliseerituse alged ja koos osade kreeklaste rändega Jooniasse algas seal üleminek uue kultuuri sünnile (Mileetose 12 linna liit). Samas toimus Väike-Aasiast ka esimene oletatav etruskide väljaränne Apenniini poolsaarele.
Juutide liitmisel Aleksander Suure poolt hellenistlikku maailma, Aleksandria kogukonna tekke, Vana Testamendi selleaegsete raamatute kreeka keelde tõlkimise ja Aleksandria juudi filosoofiakoolkonnaga algas juba nende otsene osa indoeuroopa rahvaste ja Euroopa tsivilisatsiooni(de) ajaloos. Liidetuna Rooma riiki moodustasid nad selle rahvastikust 8–10%. Seoses kristluse sünniga ja juutide hajutamisega Rooma riigis pärast nende ülestõuse said nad ka üheks, osaliselt juba Euroopas elavatest rahvustest.
Ilyashev & Partners Õigusbüroo
Kaasused
2007. aastal oli ettevõte Ukraina suurima veetranspordiettevõtte Ukrrichflot omandamise lepingu saatja, samal aastal nõustas ettevõtet Antonov 600 miljoni dollari suuruse lepingu sõlmimisel NATO-ga.
2010. aastal tegi Ilyashev & Partnerid juriidilist ekspertiisi ettevõtte PZU Ukraina jaoks, mis esmakordselt paigutas oma aktsiad Varssavi fondibörsile. PZU meelitas vahendeid 1,99 miljardi dollareid, mis oli 2010. aastal suuruselt teine tehing Euroopa turul.
Juudid
Juudid indoeurooplaste ja Euroopa ajaloos
Hiliskeskajast alates olid nad pikka aega soositud Poolas, kus kujunesid välja aškenazi juudid, jidiš ja juutide suurim kogukond maailmas. Uusaja tulekul algas nende eraldamine getodesse.
Kodanlikud revolutsioonid tõid juutidele järkjärgulise vabanemise senistest piirangutest ja Ameerika kuldaja. Alates sellest ajast on neil olnud ka järjest kasvav otsene roll Lääne kultuuri- ja tsivilisatsiooniloos. Pärast holokausti ja Iisraeli riigi rajamist on nende kogukonnad Lääne Euroopas kokku kuivanud. Viimane suur migratsioonilaine Euroopast Iisraeli leidis aset koos NSV Liidu kokkuvarisemisega.
Juudid maailma kultuuriloos
Juudi kultuuri mõju praeguses maailmas on väga suur. Judaismist pärineb näiteks seitsmepäevane nädal ja hingamispäeva pidamine.
Aabrahamlike religioonidena on judaistlike juurtega nii kristlus kui ka islam.
Paljud silmapaistvad teadlased ja ühiskonnategelased on olnud juudi taustaga, näiteks Niels Bohr ja Albert Einstein. Nobeli auhinna laureaatidest on ebaproportsionaalselt suur osa juudi päritolu, kui võrrelda nende mitte eriti suure üldarvuga.
Juudid Eestis
Teadaolevalt elas Eesti esimene juut 1333. aastal Tallinnas.
Arvukam juudi kogukond Eestis tekkis 19. sajandi algul Poolast toodud alaealiste sõjaväekasvandike, sõdurite ja rändkaubitsejate näol. Suur osa Eesti juute rändas tagakiusamise tõttu 19. sajandi lõpul Ameerika Ühendriikidesse.
1934. aastal oli Eestis juute 4434, 1959. aastal 5436. Pärast Eesti okupeerimist ja annekteerimist NSV Liidu poolt represseeriti juuniküüditamisel 1941 umbes 400 Eesti juuti. Enne Saksa vägede saabumist lahkus umbes 2500 Eesti juuti mobiliseerituna Punaarmeesse või evakueerituna Nõukogude Liitu. Pärast Eesti okupeerimist Saksa vägede poolt juulis-septembris 1941 vangistati Saksa okupatsioonivõimude korraldusel Eestisse jäänud juudid, kellest enamik hukati Saksamaa natsionaalsotsialistlikust ja riiklikust antisemitismipoliitikast juhindudes.
Eesti Juudi Muuseumi andmeil oli juudi kogukonna saatus aastatel 1940–1941 järgmine: 56% evakueeriti NSV Liitu, 12% mobiliseeriti NSV Liidu Punaarmeesse, 10% deporteeriti juuniküüditamise käigus ja 22% kogukonnast represseeriti ja hukati Saksa okupatsiooni ajal Eestis.
Ilyashev & Partners Õigusbüroo
Kaasused
2019. aasta detsembris esindas ettevõte edukalt juhtiva tööriistade ja seadmete riikliku tarnija Budpostach huve konflikti - ettevõtte laos toimunud tulekahju kindlustuslahenduses. Ettevõte haldas kindlustushüvitisi, mida maksti oma kliendile, kellest sai 2019. aastal Ukraina kindlustusturul suurim ja Ukraina ajaloos üheks suurematest.
Saavutused
Juriidiliste ettevõtete Top 50 alates 1999
Ukraina juriidiliste ettevõtete Top 3 (2019)
Parimad Ukrainas konfliktide lahendamises Chambers Global arvates (2019, 2020)
Halil Mutlu
Halil Mutlu (sündinud 14. juulil 1973 Bulgaarias Postnikis) on Türgi endine tõstja.
Isiklikku
Halil Mutlu on 150 cm pikk ja kaalub 56 kg. Tema nimi tähendab eesti keeles "õnnelik". Elukaaslane on endine Türgi koondise võimleja. Kodumaal kutsutakse teda Väikeseks Naimiks (Naim Süleymanoglu järgi), sest Mutlu peab teda oma eeskujuks nii spordis kui ka käitumises. Mõlemad mehed on sündinud ja sportimist alustanud Bulgaarias. Klubi Konya Kombassan Club. Treener Ibrahim Elmali. Räägib türgi, bulgaaria ja vene keelt. Bulgaarias oli tema nimi Huben Hubenov.
Tomaso Albinoni
thumb|Tomaso Albinoni
Tomaso Giovanni Albinoni (8. juuni 1671 Veneetsia, Veneetsia Vabariik – 17. jaanuar 1751 Veneetsia) oli Veneetsia barokkhelilooja.
Vettehüpped 2004. aasta suveolümpiamängudel
Vettehüpped 2004. aasta suveolümpiamängudel toimusid 14.–28. augustini.
Medalialad
Meestel ja naistel olid kavas täpselt samad neli võistlusala: tornihüpped (10 m) individuaalselt ja paaris ning hoolauahüpped (3 m) samuti individuaalselt ja paaris.
Võistluspaik
Kõik medaliomanikud selgitati Olympic Aquatic Centre'i sisebasseinis, kus võistlusi sai jälgida 6200 pealtvaatajat.
15. Relvagrenaderide SS-diviis (läti 1.)
15. Relvagrenaderide SS-diviis (läti 1.) (saksa keeles 15. Waffen-Grenadier-Division der SS (lettische Nr.1)) oli peamiselt lätlastest koostatud Relva-SS koosseisu kuuluv jalaväediviis.
Tõstmine 2004. aasta suveolümpiamängudel
Tõstmine 2004. aasta suveolümpiamängudel toimus 14.–25. augustil.
Medalialad
Ateena mängudel võistlesid mehed kaheksas kaalukategoorias: kuni 56 kg, kuni 62 kg, kuni 69 kg, kuni 77 kg, kuni 85 kg, kuni 94 kg, kuni 105 kg, üle 105 kg. Naistel oli kaalukategooriaid seitse: kuni 48 kg, kuni 53 kg, kuni 58 kg, kuni 63 kg, kuni 69 kg, kuni 75 kg, üle 75 kg. Medalivõitjad selgusid kahe tehnika – rebimine ja tõukamine – kogusummade liitmise järel.
Mehed 56 kg
Finaal: 15. august Maailmarekord: Olümpiarekord: Võistlejaid: 17
Mehed 62 kg
Finaal: 16. august Maailmarekord: Olümpiarekord: Võistlejaid: 20
Mehed 69 kg
Finaal: 18. august Maailmarekord: Olümpiarekord: Võistlejaid: 17
Mehed 77 kg
Finaal: 19. august Maailmarekord: Olümpiarekord: Võistlejaid: 25
Mehed 85 kg
Finaal: 21. august Maailmarekord: Olümpiarekord: Võistlejaid: 21
Mehed 94 kg
Finaal: 23. august Maailmarekord: Olümpiarekord: Võistlejaid: 25
Mehed üle 105 kg
Finaal: 25. august Maailmarekord: Olümpiarekord: Võistlejaid: 17
Armastus kolme apelsini vastu (näidend)
"Armastus kolme apelsini vastu" on Carlo Gozzi (1720–1806) esimene näidend. Ta kirjutas selle 1761. aastal.
Näidend põhineb itaalia muinasjutu "Armastus kolme apelsini vastu" süžeel ja oli esimene tema muinasjuttnäidendeist ehk fiaba ' dest (Le fiabe teatrali). Algselt oli see kirjutatud kui canovaccio (sisuselgitus, mille põhjal commedia dell'arte näitlejad improviseerisid teksti), kuid hiljem lisas Gozzi sinna ka teatud määral dialoogijuhiseid ja kriitilisi seletusi.
Sisu
Peategelane prints Tartaglia on suremas melanhooliahoogu, mille on põhjustanud raskepärases martelliaanlikus värsis kirjutatud moodsad komöödiad, mis mürgitavad inimeste meeli (sellega vihjas autor oma kaasaegsetele näitekirjanikele Carlo Goldonile ja Pietro Chiarile, kes kirjutasid commedia dell'arte süžeesid matkivaid, ent valmiskirjutatud tekstidega komöödiaid). Lõpuks suudab aga traditsioonilist commedia dell'arte 't sümboliseeriv Truffaldino printsi naerma ajada ja päästab sellega tema elu.
Eesti teatri kultustükk
Eestis esietendus Gozzi "Armastus kolme apelsini vastu" 1991. aasta 11. aprillil Viljandi Ugalas, lavastas Elmo Nüganen. Osatäitjad: Elmo Nüganen, Piret Kalda, Andres Noormets, Allan Noormets, Ene Nirgi ja Üllo Kaur.
Kui Sacchi lavastuses puudutas näitlejate improvisatsioon tolleaegset kultuuripoleemikat, siis Nüganeni lavastuses olid paroodia sihtmärgiks teravad päevakajalised teemad Eesti ühiskonnas. Oli suurte muutuste aeg – etendusperioodi jooksul taastas Eesti riik oma iseseisvuse –, ning ka lavastuse improvisatsioonilist osa muudeti päris tihti. Viimane, 77. etendus toimus 1. märtsil 1994.
Kui nõukoguliku tsensuurihirmu õhkkonnaga harjunud kontrolletenduse publikus söandas naerda vaid üks inimene (seegi näitleja) ning toonase Ugala peanäitejuhi Jaak Alliku sõnul oli ta koos endise peanäitejuhi Kalju Komissaroviga arutanud, kuidas saab üks lavastus olla sedavõrd igav, siis tavapubliku seas saatis lavatükki pöörane menu. Lavastust mängiti küll vaid 77 korda, kuid tänu külalisetendustele Eestis, Peterburi teatrifestivalil ning Eesti Televisioonis näidatud salvestisele sai sellest kiiresti kultuslavastus.
"Armastus kolme apelsini vastu" tunnistati 1991. aasta parimaks teatrilavastuseks. Teatriloolase Piret Kruuspere tagasivaates oli tegu Elmo Nüganeni 1990. aastate säravatest ja hoogsatest, elu- ja mängulustist kantud lavastuste seas omaette fenomeniga – see oli "kooliaegsetest kursusekaaslastest trupi koostöös ja suuresti improvisatsioonist sündinud võluv sulam arlekinaadist ja bufonaadist, tulvil vaimukust ja päevakajalisust".
Francesco Damiani
Francesco Damiani (sündinud 5. oktoobril 1958 Bagnacavallo vallas Ravenna provintsis Emilia-Romagna maakonnas Itaalias) on Itaalia endine poksija.
Damiani sai üliraskekaalus (üle 91 kg) 1984. aasta Los Angelese olümpiamängude poksivõistlustel hõbemedali, kaotades finaalis kuldmedali- ja olümpiavõitjale Tyrell Biggsile (USA). Ta osales raskekaalus (üle 81 kg) 1980. aasta Moskva olümpiamängude poksivõistlustel, kuid kaotas veerandfinaalis hilisemale hõbemedalivõitjale Pjotr Zajevile (NSV Liit) ja jäi edasisest medaliheitlusest välja.
Damiani sai üliraskekaalus (üle 91 kg) 3. maailmameistrivõistlustel (München, 1982) hõbemedali, kaotades finaalis kuldmedalivõitjale ja maailmameistrile Tyrell Biggsile (USA). Ta võitis üliraskekaalus (üle 91 kg) kuldmedali ja tuli Euroopa meistriks 24. Euroopa meistrivõistlustel (Tampere, 1981) ning 25. Euroopa meistrivõistlustel (Varna, 1983).
Damiani poksis jaanuarist 1985 kuni aprillini 1993 elukutselisena. Ta pidas kokku 32 kohtumist, millest võitis 30 (neist 24 nokaudiga) ja kaotas 2 (mõlemad nokaudiga) kohtumist. Ta on olnud elukutseliste eri poksiorganisatsioonide Euroopa ja maailmameister.
Juhan Kartau
Juhan Kartau (ka Johannes Kartau; 24. august 1883 Uderna (Rõngu) vald, Tartumaa – 24. jaanuar 1964 Jundiaí, Brasiilia) oli Eesti ja Brasiilia poliitik ja ettevõtja.
Isiklikku
Brasiilias Jundiaí linnas on Maestro Juhan Kartau nimeline tänav (nimetatud tema auks teenete eest kohaliku koorilaulu edendamisel)
Elo Kalda
Tegevus
Elo Kalda on Tartu Ülikooli Viljandi Kultuuriakadeemia pärimusmuusika eriala õppejõud. Õpetanud nii lastele kui täiskasvanutele kandlemängu ja folklooritundmist erinevates Eesti paikades. Osalenud mitmete Eesti pärimusmuusikaansamblite ja -projektide, näiteks Wirbel, Väike Seltsike, Armastuse ja Rõõmu Laulud, tegevuses.
Tegutseb nii solisti kui ka ansamblistina Eestis, Soomes ja mujal.
Joniškis
Joniškis on linn Põhja-Leedus, Joniškise rajooni ja Joniškise valla halduskeskus. Joniškis asub Audruve ja Sidabre jõe ääres, merepinnast 60 meetri kõrgusel. Joniškise vana saksakeelne nimi on Jonischken.
See on Võru sõpruslinn, teised sõpruslinnad on Kapyl, Konin, Vimmerby ja Sulingen. Linna läbib Šiauliai ja Riia vaheline raudtee.
Linnas on keskkool ja raamatukogu. Vaatamisväärsusteks on korvpallimuuseum, ajaloomuuseum, 1901. aastal ehitatud katoliku kirik, 1823. aastal ehitatud Valge sünagoog ja 1865. aastal valminud Punane sünagoog.
Elanikkond
2011. aasta rahvaloenduse andmetel oli Joniškise elanikest leedulasi 97,56%, venelasi 1,16%, lätlasi 0,22%, poolakaid 0,19%, valgevenelasi 0,15%, ukrainlasi 0,11% ja teiste rahvaste esindajaid 0,57%.
Ajalugu
Joniškise piirkonda on kirjalikult esmamainitud XIII sajandil, toona elasid seal semgalid. Linna lähistel asub vana semgalite Sidabrene linnus. Linna ennast on kirjalikult esimest korda mainitud 23. veebruaril 1536. Toona kuulis Vilniuse piiskop Jonas, et sealsete piiriäärsete alade elanikud on ikka veel paganad ja otsustad need ristida. Ta lasi Joniškisesse ehitada kiriku, millest sai kohaliku kihelkonna keskus. Tema järgi on linn ka nime saanud.
Zygmunt III Waza loal sai 4. juulil 1616 Joniškisest linn. Seda läbis tähtis Riia ja Tilsiti vaheline kaubatee. Joniškis allus Leedu suurvürstidele ja seda hallati Šiauliaist. XVII sajandil mainitakse esimest korda sealset luteri kirikut (selle uus hoone valmis aastal 1863. Aastal 1759 hoidsid ülestõusnud talupojad kaks kuud linna enda käes.
Juudid asusid linna elama 1737. aastal. Nende arv kasvas jõudsalt, 1897. aastal oli linna 4774 elanikust 2272 juuti. XIX sajandil oli linn tähtis laatade pidamise paik, seal käisid kaubitsejad nii Venemaalt kui ka Saksamaalt.
1921. aastal avati linnas lätikeelne kool. Enne Teist maailmasõda elas linnas ligi 900 juuti, seal asus kolm sünagoogi. 29. augustil 1941 viidi sealsed juudid linnalähedasse metsa, kus nad maha lasti. Nõukogude ajal rajati linna suur teraviljakombinaat.
Tuntud elanikke
pisi|Laurence Harvey (Allan Warreni foto)
Ronald Waterreus
Ronald Katarina Martinus Waterreus (sündinud 25. augustil 1970 Lemiersis) on Hollandi endine jalgpallur, väravavaht.
Hollandi rahvuskoondises mängis Waterreus seitse mängu. Debüüt koondises toimus 15. augustil 2001, kui mängiti Inglismaaga ja võideti 2:0.
Hooajal 2000–01 valiti ta Hollandi liiga hooaja parimaks väravavahiks.
Isiklikku
Ronald Waterreus on 185 cm pikk.
Nikolai Krogius
pisi| Nikolai Krogius (1995)
Nikolai Vladimirovitš Krogius (vene keeles Николай Владимирович Крогиус; 22. juuli 1930 Saratov – 14. juuli 2022 New York) oli saksa ja Skandinaavia juurtega Venemaa maletaja, malekohtunik ja maleliteraat, varem ka Nõukogude Liidu maleametnik ja malefunktsionäär, rahvusvaheline suurmeister (1964), rahvusvaheline arbiiter (1985).
Haridus ja elukäik
Krogius lõpetas 1953. aastal Leningradi Riikliku Ülikooli filosoofiateaduskonna. Sealt sai ta ka kandidaadi- (1969) ja doktorikraadi (1980) psühholoogias. Aastatel 1978–1980 töötas ta Tšernõševski-nimelises Saratovi Riiklikus Ülikoolis psühholoogiakateedri juhatajana ja 1981–1983 Moskvas Kehakultuuri Riiklikus Keskinstituudis malekateedri juhatajana.
1990. aastatel töötas ta Venemaa Haridusakadeemia Pedagoogikateooria Teadusuurimisinstituudis peateadurina.
Maleametnik ja malefunktsionäär
Krogius tegutses ka malefunktsionäärina: aastatel 1981–1990 oli ta NSV Liidu Maleföderatsiooni aseesimees ja 1986–1990 Rahvusvahelise Maleföderatsiooni (FIDE) asepresident.
Maletajakarjäär
Maletajana täitis Krogius meistrinormi 1952. aastal. Suurmeistriks sai ta 34-aastaselt 1964. aastal. Aasta varem oli ta FIDE-lt saanud rahvusvahelise meistri nimetuse. NSV Liidu meistrivõistlustel on ta neljal korral tulnud esikümnesse (1958, 1961, 1964, 1967). Parima tulemuse saavutas ta 1967. aasta meistrivõistlustel Thbilisis, kus tuli seitsmendaks. Aastavahetusel 1970/1971 Hastingsi turniiril jagas Krogius Lajos Portischi järel 2.–6. kohta.
1965. aastal tuli Krogius Hamburgis NSV Liidu võistkonna koosseisus Euroopa võistkondlikuks meistriks.
1990. aastatel osales Krogius seenioride maailmameistrivõistlustel, kus parimaks tulemuseks jäi 1993. aastal Bad Wildbadis esikoha jagamine koos kolme teise maletajaga (MM-tiitel läks Mark Taimanovile).
Maailmameistri sekundant
Krogius oli 1972. aastal maailmameister Boriss Spasski sekundant Reykjavíkis asetleidnud MM-tiitlimatšis Spasski–Fischer.
Ameerika Ühendriikides
Alates 1998. aastast elab Krogius koos oma perega Ameerika Ühendriikides. Tal on Venemaa ja USA kodakondsus.
Isiklikku
Ta valdab täiuslikult saksa keelt.
Pikkade nugade öö
pisi|SA liikmed juudi kaupluse ees juutidevastasel boikotipäeval [[Kolmas riik|Saksamaal 1. aprillil 1933]] Pikkade nugade öö (saksa keeles, mõnikord nimetatud ka kui "operatsioon Koolibri" või saksa keeles Röhm-Putsch) oli poliitiliste mõrvade sari, mis leidis aset Saksamaal ajavahemikus 30. juuni – 2. juuli 1934. Mõrvatute hulgas olid mitmed Natsionaalsotsialistliku Saksa Töölispartei (NSDAP) vasaktiiva – strasseristide – juhtivad tegelased, nende hulgas ka Gregor Strasser. Mõrvati ka väljapaistvad konservatiivsed natsismivastased ekskantsler Kurt von Schleicher ja 1923. aastal Hitleri Õllesaali putši maha surunud Gustav von Kahr. Paljud tapetutest olid poolsõjalise pruunsärklastest rünnakrühma Sturmabteilung (SA) liikmed.
Adolf Hitler pöördus SA ja selle juhi Ernst Röhmi vastu, sest ta nägi SA iseseisvuses ja kalduvuses tänavavägivallale otsest ohtu oma äsja saavutatud poliitilisele võimule. Samuti soovis Hitler operatsiooniga lepitada Saksamaa sõjaväe Reichswehri juhtkonda, kes kartis ja põlgas Röhmi ambitsiooni allutada endale ka sõjavägi. Lisaks kõigele kasutas Hitler "puhastust" selleks, et õiendada arveid vanade vaenlastega ja vaigistada asekantsler Franz von Papeni ümber koondunud natsirežiimi kriitikuid.
Pikkade nugade ööst on teada 85 tapetu nimed, kellest enamik olid SA liikmed. Lõplik ohvrite arv võis hinnanguliselt olla 150 ja 200 vahel. Arreteerituid oli üle tuhande. Suurema osa mõrvadest sooritasid Schutzstaffel (SS) ja režiimi salapolitsei Gestapo (Geheime Staatspolizei). "Puhastus" kindlustas ja tugevdas Reichswehri toetust Hitlerile.
Pikkade nugade ööd on mõnikord nimetatud ka operatsiooniks Koolibri (saksa keeles Kolibri). Koodsõna kasutati signaalina, et saata mõrvasalgad tegevuspaigale. Koodsõna näib olevat suvaline, sellel puudub sisuline põhjendus. Väljend "pikkade nugade öö" oli olemas juba enne seda veresauna ja tähendas kättemaksu.
Sakslased nimetavad seda puhastusaktsiooni mõnikord ka Röhmi putšiks (Röhm-Putsch). See nimi võeti kasutusele natsirežiimi ajal ja sel näib olevat pigem ideoloogiline tähendus – seniajani pole leitud ühtki asitõendit, mis näitaks, et mõrvadega püüti ära hoida Röhmi võimalikku riigipööret. Ideoloogilise tausta rõhutamiseks kasutavad saksa autorid nime "Röhmi putš" ümber sageli jutumärke või ütlevad "nn Röhmi putš".
Hitler ja SA
pisi|[[Paul von Hindenburg ja Adolf Hitler Potsdami päeval, 21. märtsil 1933]] President Paul von Hindenburg nimetas 30. jaanuaril 1933 Hitleri Saksamaa kantsleriks. Esimestel valitsemiskuudel kärpis Hitler Reichstagi mõju ja vaigistas kõik konkureerivad parteid. 1933. aasta keskpaigaks oli Saksamaast saanud üheparteiline riik kantsleri valitsemise ja kontrolli all. Hoolimata poliitilise võimu koondamisest ei omanud Hitler absoluutset võimu. Kantslerina ei allunud talle näiteks sõjavägi. Seda juhtis jätkuvalt Hindenburg. Kuigi paljud ohvitserid vaimustusid Hitleri plaanidest suurendada sõjaväge, naasta kohustusliku ajateenistuse juurde ja võtta välispoliitikas senisest agressiivsem positsioon, jätkas sõjavägi esialgu iseseisva institutsioonina presidendi alluvuses.
NSDAP poolsõjaline organisatsioon Sturmabteilung (SA) säilitas parteis vähesel määral autonoomia. See arenes välja I maailmasõja järgsete vabakorpuste (Freikorps) liikumise riismetest. Vabakorpused olid rahvuslikud organisatsioonid, mis loodi 1919. aasta jaanuaris võitlemaks Saksamaad ähvardava kommunistliku revolutsiooniga ajal, kui riigil puudus lojaalne sõjavägi. Need koosnesid peamiselt rahulolematutest, pettunud ja vihastest Esimese maailmasõja Saksa sõjaveteranidest. Paljud neist uskusid, et aastate 1918–1919 Saksamaa Novembrirevolutsioon reetis nad. Vabakorpused olid opositsioonis Novembrirevolutsiooni tagajärjel sündinud Weimari Vabariigiga, mille väljakuulutajaid nimetati põlglikult "novembrikriminaalideks".
Reichswehri kapten Ernst Röhm teenis Baieri vabakorpuse kontaktisikuna. 1920. aastate alguses pandi talle hüüdnimi "Baieri kuulipildujakuningas" – ta vastutas Baieri Freikorpsi kuulipildujate hoiustamise ja väljastamise eest. Röhm lahkus Reichswehrist 1923. aastal. Mõni aeg hiljem sai ta SA juhiks. SA tegutses 1920–1930. aastatel NSDAP rünnakrühmana. Hitler kasutas seda oma rivaalide hirmutamiseks ja konkureerivate erakondade – Saksamaa Sotsiaaldemokraatliku Partei ja Saksamaa Kommunistliku Partei – tegevuse häirimiseks. Tuntud ka "pruunsärklastena", sai SA kurikuulsaks kommunistidega peetud tänavalahingutes.
Vägivaldne vastasseis natsionaalsotsialistide ja kommunistide vahel destabiliseeris Weimari Vabariiki.. Poliitilise vägivalla mõttes oli üks hullemaid juuni 1932, mil toimus üle 400 tänavalahingu. Neis hukkus 82 inimest. Ebastabiilsus ühiskonnas soosis Hitleri esiletõusmist. Paljud sakslased uskusid, et kantsleriks saades suudab Hitler lõpetada riigis valitseva kaose.
Hitleri nimetamine kantsleriks ei lõpetanud aga SA rünnakrühmade vägivalda. Tänavarahutused puhkesid mõnikord näiteks pärast suuremat pummeldamist. "Pruunsärgid" ründasid tänaval juhuslikke möödujaid ja politseid, kes kutsuti korda looma. 1933. aasta keskpaigaks muutusid kaebused rünnakrühmlaste "üleannetu ja mühakliku" käitumise kohta igapäevaseks. Tuli ette olukordi, kus jõhkralt koheldi ka välisdiplomaate. SA ülbus häiris konservatiivsemat osa Saksa ühiskonnast. Häirituna tundis end ka sõjavägi.
Hitler soovis tugevdada oma positsiooni armee toel, kelle ta seadis vastukaaluks SA-le. Kõrgete riigiametnike kogunemisel 6. juulil 1933 deklareeris Hitler natsionaalsotsialismi või natsistliku pruunrevolutsiooni edu. Nüüd, kus NSDAP oli haaranud Saksamaal võimu, saabus aeg koondada kontroll selle üle. "Revolutsiooni voog on murdnud kõik tammid. Nüüd aga on aeg see suunata turvalise evolutsiooni sängi," lausus Hitler.
Hitleri kõnest võis välja lugeda soovi ohjeldada ka SA-d, mille roll ühiskonnas oli 1930. aastate alguses kiiresti kasvanud. Kuigi Sturmabteilungi moodustasid suures osas kõige andunumad natsismi toetajad, ei pruukinud "pruunsärkide" 'kodustamine' olla väga lihtne. SA kasvatas populaarsust iseäranis kiiresti ülemaailmse majanduskriisi alguses, kui paljud Saksa kodanikud kaotasid töö ja usu traditsioonilistesse institutsioonidesse. Kuigi natsismil ei olnud just palju ühist töölisklassi ideaalidega, täitis SA paljude töötute igatsuse solidaarse ühiskonna ja rahvusliku eneseuhkuse järele.
Paljud rünnakrühmlased uskusid natsionaalsotsialismi sotsialistlikku alget ja eeldasid, et natsirežiim võtab ette palju radikaalsemad majanduspoliitilised sammud – näiteks tükeldab aristokraatide suurmaaomandid. Neile, kes tahtsid näha majanduslikku ja poliitilist revolutsiooni, mõjus kainestavalt see, kui natsirežiim selliseid samme ei astunud.
Konflikt sõjaväe ja SA vahel
pisi|SA marsiõppustel 1932. aasta mais Nagu üks tuntud rünnakrühmlane märkis, ei rääkinud keegi nii valjult "Saksa revolutsiooni jätkumisest", nagu seda tegi Röhm. Ühena esimestest natsipartei liikmetest osales Röhm 1923. aastal Müncheni õllekeldri putšis, mille käigus püüdis Hitler võtta võimu. I maailmasõja veteranina oli Röhm hoobelnud, et võib hukata 12 meest kättemaksuks mõne rünnakrühmlase tapmise eest. Röhm nägi vägivallas vahendit poliitiliste eesmärkide saavutamiseks. Ta võttis tõsiselt natsionaalsotsialismi sotsialistlikku lubadust ning nõudis Hitlerilt ja teistelt partei liidritelt ulatuslike sotsialistlike reformide algatamist Saksamaal.
Röhm ei rahuldunud üksnes SA juhtimisega, vaid taotles Hitlerilt kaitseministri portfelli. Kaitseministriks oli tollal konservatiivne kindral Werner von Blomberg. Blomberg ei kuulunud NSDAP-sse. Ta pärines Preisimaa aadelkonnast ja kohtles SA-d kui kampa alamrahva kaabakaid, kes ohustasid armee traditsiooniliselt kõrget staatust Saksa ühiskonnas.
Põlgus oli vastastikune. Paljusid rünnakrühmlasi häiris, et sõjavägi ei pühendunud piisavalt natsionaalsotsialistlikku revolutsiooni. Alavääristades sõjaväge kaasvõitlejate silmis, ütles Bummelsburgi SA juht Max Heydebreck: "Mõned ohvitserid on sead. Enamik ohvitsere on aga vanad ja tuleb asendada noortega. Ootame, kuni papa Hindenburg on surnud, siis marsib SA armee vastu."
Hoolimata vaenulikust suhtumisest pruunsärkide ja sõjaväe vahel, nägi Blomberg SA-s liikumist, kust värvata taaselustatud väe jaoks sõjaväelasi. Röhm seevastu nägi SA-s uue Saksa sõjaväe tuumikut, kelle toel on võimalik kõrvaldada Preisimaa aristokraatidest koosnev kindralkond. Samal ajal, kui Saksa sõjavägi oli Versailles' lepinguga piiratud saja tuhande meheni, vaatasid sõjaväejuhid hirmuga, kuidas SA liikmeskond kasvas 1934. aasta alguseks kolme miljonini. Jaanuaris 1934 esitles Röhm Blombergile memorandumit, mis nõudis regulaarväe asendamist SA-ga.
Hitler kohtus Blombergi, SA ja SS-i juhtidega 28. veebruaril 1934. Kantsleri survel allkirjastas Röhm vastumeelselt tõotuse, millega nõustus allutama Sturmabteilungi Reichswehrile. Hitler teatas, et SA tegutseb edaspidi Reichswehri abijõuna. Kui kantsler ja enamik sõjaväejuhtidest olid lahkunud, deklareeris Röhm, et ei kavatse arvestada "naeruväärse kaprali" juhistega. Kapralina pidas ta silmas Hitlerit. Kuigi Hitler jättis Röhmi vihapurske suurema tähelepanuta, süvendas see siiski lõhet nende kahe vahel.
Kasvav surve SA vastu
pisi|[[Franz von Papen 1. juunil 1932]] Vaatamata tõotusele jätkas Röhm unistamast Saksa väest, mille tuumiku moodustab SA. Kuna kahe mehe vaated sõjaväele olid teineteist välistavad, sai Röhm oma nägemuse ellu viia vaid Hitlerit ohvriks tuues. Reichswehr ei olnud ainus, kes nägi ohtu SA-s. Mitmed Hitleri kartsid Röhmi kasvavat rahulolematust ja võimsust. Erinevad nägemused "pruunsärkide" positsioonist ühiskonnas tekitasid NSDAP-s pingeid. Vastuolude valguses häälestusid Hitler ja mitmed tema lähimad kaasvõitlejad, näiteks Hermann Göring, propagandaminister Joseph Goebbels, SS-i juht Heinrich Himmler ja Hitleri asetäitja Rudolf Heß Röhmi vastu.
Kõik need mehed olid natsiliikumise veteranid. Kui teised vandusid truudust Hitlerile, siis Röhm püüdis vastupidi – demonstreerida oma sõltumatust Hitlerist. Röhmi põlgus parteis valitseva bürokraatia suhtes vihastas Hessi. SA vägivald Preisimaal pani tõsiselt muretsema Göringi, kes oli Presisimaa peaminister (Ministerpräsidenten von Preußen).
Röhmi ja Hitleri erimeelsuste taustal otsustas 1934. aasta kevadel poliitikasse naasta endine kantsler, kindral Kurt von Schleicher. Schleicher kritiseeris Hitleri valitsust, tema mõttekaaslased kindral Ferdinand von Bredow ja Werner von Alvensleben asusid aga koostama Hitleri uue kabineti nimekirja, kus Schleicher pidi saama asekantsleriks, Röhm kaitseministriks, Heinrich Brüning välisministriks ja Gregor Strasser rahvusliku majanduse ministriks. Schleicherit ja tema kaaskonda uurinud Briti ajaloolane Sir John Wheeler-Bennett pidas Bredow' käitumist "hirmutavalt taktitundetuks", sest ta näitas enda koostatud ministrite nimekirja kõigile, kes selle vastu huvi tundsid. Kuigi Schleicheri positsioon oli 1934. aastaks Saksa poliitikas suhteliselt teisejärguline, võis tema naasmine võimukoridoridesse vallandada Saksamaal valitsuskriisi.
Isoleerimaks Röhmi, loovutas Göring 20. aprillil 1934 kontrolli Preisi poliitilise politsei (Gestapo) üle Himmlerile. Göring uskus, et Himmleril on jõudu astuda Röhmile vastu. Himmler oli selleks ajaks alustanud ümberkorraldusi, et moodustada SS-i parimatest jõududest NSDAP-i juhte turvav iseseisev eliitüksus, mis oleks lojaalne nii temale kui ka Hitlerile. Üksus pidi aitama kaasa Röhmi kukutamisele. Mai alguses hakkasid Göringi ja Himmleri kaaskonnas levima nimekirjad inimestest, kes tuli "likvideerida".
Illaste raba
Illaste raba (ka Elliste raba) on kõrgsoomassiiv Rapla maakonnas Märjamaa valla lõunaosas.
Pikkade nugade öö
Kasvav surve SA vastu
1934. aasta mai lõpus said endised kantslerid Heinrich Brüning ja Kurt von Schleicher oma Reichswehri sõpradelt hoiatuse, et nende elu on ohus ja et nad peaksid Saksamaalt lahkuma. Brüning põgenes Hollandisse, kuid Schleicher pidas soovitust halvaks naljaks ja jäi kohale. Juuni alguseks oli kõik operatsiooniks valmis. Vajalik oli vaid Hitleri luba.
Illaste raba
Pindala on 3,8 km². Valdavalt on tegemist lagerabaga, kus on ka suuri älveid. Raba põhjapoolse osa moodustab kuivendatud rabamännik. Raba servades on metsiste mängupaiku.
Pikkade nugade öö
Kasvav surve SA vastu
Konservatiivsed jõud sõjaväes, tööstuses ja poliitikas avaldasid Hitlerile üha suuremat survet, et ta kärbiks SA mõju ja võtaks midagi ette Röhmi vastu. Konservatiive häiris lisaks poliitilistele ambitsioonidele ka Röhmi homoseksuaalsus. Hitler aga jäi esialgu erapooletuks. Ta ei olnud päris kindel selles, mida teha SA juhiga. Hitleri kõhklused olid osalt tingitud sellest, et Röhm oli pidevalt avalikkuse tähelepanu keskmes oma miljoneid järgijaid leidnud rahvusliku relvarühmitusega.
Illaste raba
Suurem vee väljavool toimub Tamma oja kaudu Velise jõkke.
Pikkade nugade öö
Kasvav surve SA vastu
15. juunil 1934 sõitis Hitler Veneetsiasse kohtuma Benito Mussoliniga. Enne kohtumist saatis välisminister Konstantin von Neurath Hitleri teadmata Mussolinile sõnumi, et too võtaks jutuks ka SA negatiivse mõju Saksamaa kuvandile. Neurathi manööver kandis vilja, Mussolini võttis tema palvet kuulda (Neurath oli endine suursaadik Itaalias ja teadis hästi Mussolinit). Veneetsias toimunud kohtumise ajal tõreles Mussolini Hitleriga, et too sallib SA vägivalda, huligaanset käitumist ja homoseksuaalsust, mis rikub Hitleri head mainet maailmas. Näitena, kuidas kontrollimatud järgijad võivad põhjustada diktaatorile probleeme, tõi ta isiklikust kogemusest Giacomo Matteotti mõrvamise. Itaalia sotsialistlik poliitik Matteotti rööviti ja tapeti Itaalia fašistide poolt 1924. aastal. Isegi kui Mussolini kriitika ei pannud Hitlerit kohe tegutsema, oli sel kindlasti mõju pikemas plaanis.
Samal ajal tulid konservatiivid välja järjekordse nõudmisega. 17. juunil 1934 pidas asekantsler Franz von Papen kõne Marburgi Ülikoolis, hoiatades "teise revolutsiooni" eest.Hindenburgi usaldusalune Papen, katoliiklik aristokraat, kel oli sidemeid nii sõjaväes kui ka tööstuses, lubas tagasi astuda, kui Hitler ei asu tegutsema. Kuigi Papeni taandumine asekantsleri kohalt ei oleks ohustanud Hitleri positsiooni, põhjustanuks see üksjagu segadust Saksa sisepoliitikas.
Illaste raba
Illaste raba sattus meedia tähelepanu alla 2005. aastal, kui avalikustati plaan rajada rappa turbaväli, mille rajamist on ümberkaudsed inimesed vastustanud. Kohalikud elanikud nõuavad muuseas ka Illaste rabas kaitseala moodustamist.
Pikkade nugade öö
Kasvav surve SA vastu
Vastuseks konservatiivide survele kohtus Hitler Neudeckis Hindenburgiga. Blomberg, kes oli kohtunud presidendiga varem, vahendas Hitlerile etteheiteid, et too pole teinud midagi Röhmi ohjeldamaks. Blomberg ütles, et Hindenburg on juba valmis välja kuulutama sõjaseisukorra ja andma valitsuse üle Reichswehrile, kui Hitler ei astu kohe samme Röhmi ja tema "pruunsärkide" vastu.
Hindenburg oli ainus isik Saksamaal, kel oli võimu tõugata troonilt natsirežiim. Ähvardus kuulutada välja sõjaseisukord sundis Hitlerit tegutsema. Ta lahkus Neudeckist kavatsusega hävitada Röhm ja õiendada arved vanade vaenlastega. Nii Himmler kui ka Göring kiitsid Hitleri otsust, kuna mõlemal oli Röhmi tagandamisest võita – Himmlerit innustas SS-i sõltumatus, Göringit aga võimalik sõjaväe ülemjuhataja koht.
"Puhastust" ette valmistades koostasid Himmler ja tema asetäitja, SS-i julgeoleku teenistuse ülem Reinhard Heydrich toimiku fabritseeritud tõenditega, justkui oleks Röhm saanud Hitleri kukutamiseks Prantsusmaalt 12 miljonit Saksa marka. SS-i juhtivatele ohvitseridele näidati 24. juunil fabritseeritud tõendeid, et Röhm kavandas SA toel vandenõud valitsuse vastu (Röhm-Putsch). Göring, Himmler, Heydrich ja Victor Lutze koostasid nimekirja SA liikmetest ja teistest Hitleri jaoks tülikatest inimestest, kes tuli tappa. Teiste hulgas abistas Göringit nimekirja koostamise juures Gestapo ametnik ja NKVD spioon Willi Lehmann. 25. juunil seadis kindral Werner von Fritsch Reichswehri kõrgendatud valmisolekusse.
Blomberg ja armee kontaktisik kindral Walther von Reichenau heitsid Röhmi välja Saksamaa ohvitseride liidust. 29. juunil ilmus ajalehes Völkischer Beobachter Blombergi artikkel, kus ta teatas kirglikult Reichswehri toetusest Hitlerile. Hitler tundis end nüüd piisavalt kindlana, et osaleda ühel Essenis toimunud pulmapeol. Sealt helistas ta Röhmi adjutandile Bad Wiessees ja kutsus SA juhte 30. juunil endaga kohtuma.
"Puhastus"
pisi|SA juht [[Ernst Röhm Baieris 1934. aastal]] 1934. aasta 30. juuni varahommikul kell 4.30 lendas Hitler saatjaskonnaga Münchenisse. Lennujaamast sõitsid nad Baieri siseministeeriumisse, kuhu olid kutsutud eelmisel ööl linna tänavail toimunud SA märuli juhid. Raevunult rebis Hitler Müncheni politseiülema Obergruppenführer Schneidhuberi särgilt õlakud, kuna too ei suutnud tagada linnas korda. Hitler karjus ja ütles, et politseijuht lastakse maha. Schneidhuber hukati samal päeval. Sellal, kui rünnakrühmlasi vangistati, kogus Hitler kokku hulga SS-lasi ja politseinikke ning siirdus Hanselbauer Hotelli Bad Wiessees, kus peatusid Ernst Röhm ja tema kaaslased.
Bad Wiessees arreteeris Hitler isiklikult Röhmi ja teised SA tippjuhid. Haarangu ühe tunnistaja Erich Kempka sõnul andis Hitler Röhmi üle "kahele salapolitseinikule, kes hoidsid käes püstoleid, mille kaitseriivid olid vabastatud". SS leidis Breslau SA juhi Edmund Heinesi voodist tundmatu 18-aastase noormehega. Goebbels rõhutas hiljem "puhastust" õigustavas propagandas, et see oli haarang moraalse allakäigu vastu. Nii Heines kui ka tema kaaslane lasti Hitleri korraldusel maha. Bad Wiessees vangistas SS ka hulgaliselt SA juhte, kes saabusid Röhmiga kavandatud kohtumisele.
Hitleriga Bad Wiessees viibinud Joseph Goebbels käivitas puhastusaktsiooni viimase faasi. Naasnud Berliini, helistas ta Göringile. Andnud edasi koodsõna "Koolibri", pani ta liikvele karistussalgad, kes asusid jahtima pahaaimamatuid ohvreid.
Konservatiivide ja vanade vaenlaste vastu
Režiim ei piirdunud üksnes SA puhastamisega. Vangistanud eelnevalt tuntud sotsiaaldemokraadid või kommunistid, kasutas Hitler nüüd juhust õiendada arved konservatiividega, kelle vastu oli kaotanud usalduse. Nende hulgas olid ka asekantsler Papen ja tema lähemad kaasvõitlejad. Göringi isiklikul korraldusel ründasid SS-üksused Berliinis asekantsleri residentsi. SS-lastega liitunud Gestapo ohvitserid lasid hoiatuseta maha Papeni sekretäri Herbert von Bose. Gestapo arreteeris ja hukkas hiljem Papeni lähedase kaaslase Edgar Jungi, kes oli ühtlasi Papeni Marburgi kõne autor. Mõrvatute hulgas oli ka Papeni kaaskondlane ja Katoliku Aktsiooni juht Erich Klausener.
Kui karistussalgad jõudsid asekantslerini, lootis too immuniteedile viidates arreteerimisest pääseda. Protest ei kandnud vilja. Asekantsler vangistati. Kuigi Hitler vabastas Papeni mõned päevad hiljem, ei söandanud too enam režiimi kritiseerida.
Hitler, Göring ja Himmler kasutasid Gestapot ka selleks, et õiendada arveid vanade vaenlastega. Hitleri eelkäija, kantsler Kurt von Schleicher ja tema naine tapeti nende kodus. Tapetute hulgas olid ka Gregor Strasser – endine natsipartei liige, kes vihastas Hitlerit sellega, et lahkus 1932. aastal parteist, ja Gustav von Kahr – endine Baieri piirkonna volinik, kes lämmatas 1923. aasta õllesaali putši. Kahri saatus oli eriti võigas. Tema surnukeha leiti ilmselt kirkaga räsituna Müncheni lähedal metsast.
Tapetute hulgas oli vähemalt üks süütu ohver: Müncheni ajalehe Münchner Neuste Nachrichten muusikakriitik. Gestapo pidas teda ekslikult Ludwig Schmittiks, Otto Strasseri endiseks toetajaks.