cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Rahukorpus
Rahukorpuse vabatahtlikud on tavaliselt kõrgharidusega USA kodanikud, nii mehed kui ka naised. Iga vabatahtlik läbib kolmekuulise väljaõppe, mille järel võib töötada kaks aastat välismaal. Pärast selle aja möödumist saavad soovijad taotleda teenistuse pikendamist. Rahukorpuse liikmed tegutsevad valdavalt arengumaades (Kolmanda Maailma riikides) koostöös asukohamaa valitsuse ja valitsusväliste organisatsioonidega. Tegutsetakse koolides, abistatakse mittetulundusühinguid, konsulteeritakse ettevõtjaid, vahendatakse infotehnoloogiat, antakse nõu põllumajanduses ja tegeletakse keskkonnaprobleemidega.
1982. aastal nimetas president Ronald Reagan Rahukorpuse direktoriks Loret Miller Ruppe. Tema algatas mitmeid ettevõtlusega seotud programme. Nende programmidega liitus arvukalt konservatiivse ja vabariikliku poliitilise orientatsiooniga vabatahtlikke, kes nägid võimalust Rahukorpuse sildi all arendada arengumaades ettevõtlust ja asutada seal USA kompaniide tütarettevõtteid.
Esimese kutse Rahukorpuse liikmetele lähetasid 1961. aastal Ghana president Kwame Nkrumah ja Tanganjika (Tansaania) president Julius Nyerere. 1990. aastatel tegutsesid Rahukorpuse liikmed ka endistes Ida-Euroopa sotsialistlikes riikides. Esimesteks soovijateks olid Poola (tegutses 1990 – 2001), Ungari (1990 – 1997) ja Tšehhoslovakkia (1990 – 1997). Rahukorpuse liikmed abistasid kohalikke võimustruktuure ning organisatsioone hariduse, tervishoiu ja põllumajanduse korraldamises ning demokraatliku riigikorra ülesehitamise küsimustes. Rahukorpus tegutses 1992 - 2002. aastal ka Eestis, Lätis ja Leedus olles abiks keeleõppe korraldamisel ja humanitaarabi vahendamisel. Rahukorpus tegutses ka aastatel 1992 - 2003 Venemaal ning on tänaseni aktiivne Armeenias (alates 1992), Gruusias (alates 2001), Kõrgõzstanis (alates1993) ja Ukrainas (alates 1992).
Jaanus Paal
pisi|Jaanus Paal ELUS 150. aastapäeval Tartu Ülikooli raamatukogus 2003 Jaanus Paal (sündinud 16. septembril 1947 Urvaste vallas Võrumaal) on eesti botaanik.
Elulugu
Ta on lõpetanud 1966. aastal Tartu Kaugõppekeskkooli, 1978. aastal Tartu Riikliku Ülikooli (õppis bioloogiaosakonnas) ja 1982. aastal NSV Liidu TA V. L. Komarovi nimelise Botaanika Instituudi kaugõppeaspirantuuri. Bioloogiakandidaat (1983, TRÜ), väitekiri "Дискретность и непрерывность растительности средней тайги (на примере напочвенного покрова заповедника "Кивач").
Ta on töötanud aastatel 1975–1983 Karjalas Kivatši looduskaitseala vanemteadurina, 1983–1986 Tooma Soojaama juhatajana, 1986–1991 ZBI vanemteadurina, 1991–1992 botaanika ja mükoloogia osakonnajuhatajana, 1992–1993 teadusdirektorina, 1992–2002 Tartu Ülikooli botaanika ja ökoloogia instituudi korralise professorina, 1994–1997 ühtlasi instituudi juhatajana, 2002–2014 erakorralise professorina ja 2004–2017 ka vanemteadurina.
Peamised loengukursused: Eesti taimestik ja taimkate, taimekoosluste struktuur ja dünaamika, teadustöö alused bioloogidele.
Teadustöö
Uurimisvaldkond: taimekoosluste struktuur, ökoloogia, klassifikatsioon ja kaitse; bioloogia mitmekesisus, taimesüstemaatika. Olnud teadusekspeditsioonidel Tuvas (1972), Baikali ümbruses (1987), Kamtšatkal (1985), Magadanis (1987), Sahhalinil (1990), Taimõril (2003, 2004).
Aastatel 1991–1994 töötas periooditi Norra Looduse Uurimise Instituudis Trondheimis, kus osales Eesti-Norra ühisprojektis "Effects of nitrogen to alpine heath" ja veel mitmes projektis, sh "Estonian Wetlands Conservation and Management Strategy" ("Eesti märgalade inventeerimine") ja "Estonian Natura 2000" ("Eesti Natura 2000").
Ajakirjade Latvijas Vegetacija, Botanica Lithuanica ja Eesti TA Toimetiste bioloogiaseeria kolleegiumi liige.
Rahvusvahelise Taimkatteteaduse Assotsiatsiooni, Rahvusvahelise Soode Kaitse Grupi ja LUS-i liige.
Silmalas
Silmalas on küla (skrajciems ehk hajaküla) Lätis Ventspilsi piirkonnas Užava valla keskosas. Silmalas jääb valla keskusest Užavast 4, piirkonna keskusest Ventspilsist 26,6 ja Riiast 224,8 kilomeetri kaugusele.
Jaanus Paal
Teoseid
Üle 70 teadustrükise, sh 7 monograafia autor või kaasautor.
Isiklikku
Jaanus Paal on abielus Taimi Paaliga.
Vase tänav (Pärnu)
Vase tänav on tänav Pärnus Eeslinna linnaosas.
Tänav algab Hõbe tänavalt, suundub loodesse ja lõppeb Suur-Posti tänaval.
Tänava pikkus on ligikaudu 109 meetrit.
Harry Paalberg
Harry Paalberg (20. detsember 1927 Tallinn – 26. aprill 1993 Tallinn) oli eesti majandusteadlane.
Elulugu
Harry Paalberg oli talupidaja poeg.
Lõpetas 1948 Tallinna 9. Keskkooli, 1953 TPI, majanduskandidaat (1967, Eesti TA), väitekiri "Eesti NSV linnade peamised arengusuunad ja neid mõjutavad tegurid". Oli 1961–67 MI teadur, 1967–78 vanemteadur, 1978–92 TPI majandusteaduskonna tööstuse planeerimise ja juhtimise (hiljem juhtimise ja plaanimise) kateedri vanemõpetaja, aastast 1980 dotsent. Lugenud peamiselt majanduse ja sotsiaalse arengu planeerimise kursusi.
Teadustöö
Uurimisvaldkond: linnastumine, territoriaalne planeerimine ja ratsionaalse asustussüsteemi kujundamine.
Kivi-Vigala külanõukogu
Kivi-Vigala külanõukogu oli külanõukogu Eesti NSV-s aastatel 1945–1960.
Kivi-Vigala külanõukogu moodustati 1945 septembris Läänemaal Vigala vallas. Külanõukogu keskus asus Kivi-Vigala alevikus.
Halliku kihistu
Halliku kihistu (inglise keeles Halliku Formation) on ordoviitsiumi ladestu Pirgu lademe kihistu. Seda hakkas esimesena eristama Arvo Rõõmusoks aastal 1967. Kihistu stratotüüp on Kaagvere 1. puurauk, kus kihistu on kõige paksem (41.2 m). Kihistu on saanud nime Halliku küla järgi.
Kivi-Vigala külanõukogu
Seoses maakondade ja valdade likvideerimise ning maarajoonide moodustamisega arvati Kivi-Vigala külanõukogu 1950 septembris Pärnu-Jaagupi rajooni koosseisu.
Halliku kihistu
Kihistut eristatakse Kesk-Eesti aladel, kus selle all lamab kas Moe või Jonstorpi kihistu ja temal lasub Adila kihistu.
Kihistu moodustab hall, alumises osas ka lillakas või punaste laikudega lubjarikas mergel. Litoloogiliselt sarnasest Jonstorpi kihistust eristavad seda argilliiti sisaldava lubjakivi vahekihid, mis põhja suunas paksemaks muutuvad, ning okasnahksete jäänused.
Kivi-Vigala külanõukogu
Seoses Pärnu-Jaagupi rajooni likvideerimisega 1959. aastal arvati Kivi-Vigala külanõukogu Märjamaa rajooni koosseisu.
1960 septembris Kivi-Vigala külanõukogu likvideeriti ja selle territoorium arvati Vigala külanõukogu koosseisu.
Kadunud viiuldaja
"Kadunud viiuldaja" on Juhan Paju 2001. aastal ilmunud kriminaalromaan, milles astub üles uurija Toivo Kivistik.
Inspiratsiooni teose kirjutamiseks sai Paju Eesti Ekspressis ilmunud artiklist "Viiuldaja haihtus nagu suits", mis räägib tuntud viiuldaja Lemmo Erendy saladuslikust kadumisest 1996. aastal. Enne raamatu lõpliku valmimist haigestus kirjanik raskelt, kuid tänu sõprade abile jõuti see siiski tähtajaks valmis.
Sisututvustus
Komissar Kivistik uurib tuntud viiuldaja kadumist ja kodutu mehe julma mõrva.
Nicklas Lidström
pisi|Nicklas Lidström 2014. aastal Nicklas Erik Lidström (sündinud 28. aprill 1970 Krylbo, Rootsi) on endine Rootsi jäähokimängija. Ta esindas kogu oma karjääri jooksul ainult NHL-i klubi Detroit Red Wingsi. Lidström võitis Stanley karika neli korda: Aastatel 1997, 1998, 2002 ja 2008.
Erra kihistik
Erra kihistik (inglise Erra Member) on ordoviitsiumi ladestu Uhaku lademe Kõrgekalda kihistu kihistik. Seda hakkas esimesena eristama Ralf Männil aastal 1966.
Kihistik on nime saanud Erra aleviku järgi. Kihistiku stratotüüp on Kiviõli kraav, kus paljandub 40 cm ulatuses õhukesekihilist savikat lubjakivi. Aastal 1963 paljandus seal paas poole sügavamalt, toona oli selle seintest võimalik leida ka kukersiiti.
Joe Sakic
pisi|Joe Sakic 1997. aastal Joseph Steven ”Joe” Sakic (sündinud 7. juuli 1969 Burnaby, Briti Columbia) on endine Kanada jäähokimängija (keskründaja). Kogu oma karjääri jooksul esindas ta vaid NHL-i klubi Colorado Avalanche ja võitis kahel korral Stanley karika. Aastatel 1996 ja 2001.
VF relvajõudude kindralstaabi sõjaväeakadeemia sõjaajaloo instituut
pisi|280px|Sõjaajaloo instituudi teadurid. Pildil esireas keskel instituudi ülem [[kindralleitnant Pavel Žilin]]
Sõjaajaloo instituut asutati 1966. aastal (NSV Liidu Kaitseministeeriumi Sõjaajaloo Instituut). Instituudi ülem aastatel 1966–1987 oli kindralleitnant Pavel Žilin.
1977. aastal nimetati instituut ümber NSV Liidu Kaitseministeeriumi Sõjateooria ja Sõjaajaloo Instituudiks. Instituudi eestvedamisel ilmusid 12-köiteline "История Второй мировой войны. 1939–1945 гг." (ilmus 1973–1982) ja 8-köiteline "Военная энциклопедия" (1976–1980).
1992. aastal nimetati instituut ümber Venemaa Föderatsiooni Kaitseministeeriumi Sõjaajaloo Instituudiks.
2010. aastast on instituut Venemaa Föderatsiooni Relvajõudude Kindralstaabi Sõjaväeakadeemia struktuuriüksus.
Araabia Sotsialistlik Liit (Liibüa)
Araabia Sotsialistlik Liit (ASL; araabia keeles االإتحاد الإشتراكي العربي في ليبيا) oli Liibüa erakond, mis tegutses aastatel 1971–1977. Seda juhtis esimees Muammar Gaddafi.
Gaddafi võttis enda Liibüa sotsialistliku revolutsiooni ideede formuleerimisel eeskuju Egiptuse presidendist Jamāl ‘Abd an-Nāşirist. Nagu Nassergi, võttis Gaddafi võimu Vabade Ohvitseride Liikumise abil, millest 1971. aastal kasvas välja Liibüa Araabia Sotsialistlik Liit. Nagu ka Egiptuse Araabia Sotsialistlik Liit, oli Liibüa ASL riigi ainus seaduslik erakond, mis tegutses pigem riigivõimu kajakambri kui poliitilise parteina.
Mais 1972 ühinesid Liibüa ASL ja Egiptuse ASL.
Tüümuse sagar
Tüümusesagarad (ains lobus thymicus) on tüümusega sündinud selgroogsetel loomadel sidekoelise tüümuse kihnuga kaetud ja sellest lähtuvate vaheseintega jaotatud tüümuselundi osad.
Tüümuse sagarate areng, anatoomia, morfoloogia, histoloogia ja patoloogia võivad erineda nii liigiti, indiviiditi kui ka arenguastmeti.
Sagarate arv varieerub loomaliigiti, paljudel loomadel on elund kolmesagaraline: kaelasagar (lobus cervicalis), rinnaõõnes paiknev rindkeresagar (lobus thoracicus) ja neid ühendav vahemine sagar (lobus intermedius).
Mao tüümusesagarad
Tänapäevaste madude tüümus on paariline elund, mis koosneb paremast ja vasakust sagarast, mõlemal elundi poolel on eristatavad tüümusesagarikud, mille arv on liigiti varieeruv.
Inimese tüümusesagarad
Tüümusesagarad on normaalse füsioloogia ja anatoomiaga nii embrüonaalse, sünnijärgse kui ka täiskasvanud tüümuse osa.
Vaskulaarne mesodermal tissue katab embrüonaalses arengujärgus elundi nii, et hakkavad formeeruva varieeruva kuju ja suurusega sagarad.
Tüümusesagarate formeerumise kohta on andmed varieeruvad. Ühes uuringus, milles kasutati pärast seaduslikke aborte omandatud eri vanuses looteid, tuvastati tüümuse sagarike formeerumise protsess alates 10. nädalast (Ghali jt, 1980) ja 12. nädalast (Harr, 1974). Aga on ka andmeid, et tüümuse lobulatsioon võib alata 16. arengunädalal.
Sünnijärgselt on enamiku inimeste tüümuselundil tuvastavad kaks tüümusesagarat: vasak (lobus sinister) ja parem (lobus dexter) – ning lisaks tüümusesagarikud.
Tüümusesagarad on varieeruva suuruse ja kujuga – 212 vastsündinu tüümuse ultraheli tulemused on kinnitanud seda, et vasak tüümusesagar on pikem kui parem.
Mõlema tüümusesagara ülemine tipp ulatub kaela ning on ühendatud thyrothymic ligament'iga kilpnäärme vastava sagara alumise otsaga.
Inimestel võidakse normaalseks pidada ka vahelmise tüümusesagara olemasolu.
Tüümusesagaraid kasutatakse mitme teadusharu laborites katsete ja uuringute läbiviimise alusmaterjalina.
Sagara ehitus
Iga sagar koosneb tüümuse koorest ja tüümuse säsist, mis on varustatud rikkaliku vere- ja lümfisoonte võrgustikuga.
Tüümuse koor
Tüümuse koor (cortex thymi) on tüümusesagarike osa, mille tüümuse epiteeli retikulaarrakkude võrgustikus on võimalik hulgaliselt arenevaid tümotsüüte tuvastada ja mida eraldab tüümuse säsist veresoonte rohke tüümuse kortikomedullaarne tsoon.
Tüümuse säsi
Tüümuse säsi (medulla thymi) on tüümusesagarike osa, milles on tuvastatavad Hassalli kehad ja väheses koguses ka tümotsüüdid.
Anatoomianomenklatuurid
Tüümuse sagar on kantud järgmistesse anatoomianomenklatuuridesse:
Tüümusesagara õõnsused
De Graaf (1671), Bartholinus (1673), Vernois (1740) jmt autorid on kirjeldanud tüümusesagarikes olevaid õõnsusi (toru, õõnsus, õõneselund).
Tui tänav
Tänava pikkus on ligikaudu 247 meetrit.
Leopold Paal
Leopold Paal (21. jaanuar 1928 Tapa – 14. november 1991 Tallinn) oli eesti tehnikateadlane.
Haridus
Leopold Paal oli raudteelase poeg. Lõpetas Tapa Keskkooli 1947, TPI ehitusteaduskonna hüdrotehniliste ehitiste erialal 1952 (cum laude); Leningradi Polütehnilise Instituudi aspirant 1956–58.
Tehnikakandidaat 1958, Leningradi PI, väitekiri "Гашение энергии в нижнем бьефе сооружений в условиях донного режима сопряжения"; dotsent 1961; tehnikadoktor 1969, Leningradi PI(kinnitus 1971), väitekiri "Оснвы методов расчета турбулентной диффузии вещества загрязнения в водотоках". ; professor 1972.
Töökäik
Õpingute ajal töötas lühikest aega "Põllumajandusprojekti" hüdroenergeetika osakonnas. TTÜs 1951–1991: hüdrotehnika ja geodeesia kateedri vanemlaborant, assistent 1953–57; sanitaartehnika ja hüdraulika kateedri vanemõpetaja 1958, dotsendi kt 1960; sanitaartehnika kateedri dotsent 1961–69, professor 1969–91, juhataja 1968–91.
Teadustöö põhisuunad
Hüdrotehniliste ehitiste hüdraulika; vee kvaliteedi reguleerimine ja puhastusmeetodid; keskkonnakaitse. Avaldanud üle 140 publikatsiooni, sh monograafia, õpikuid ja artikleid "Eesti Nõukogude Entsüklopeedias". Tema juhendamisel on kaitstud 20 kandidaadiväitekirja.
Teadusorganisatoorne ja -administratiivne tegevus
Oli veekogude vee kvaliteedi reguleerumise ja prognoosimise uurimissuuna teaduslik juhendaja ja jõgede vee kvaliteedi prognoosi arvutusaluste loojaid. Tema uurimistulemusi on rakendatud Tallinna linna kanalisatsioonisüsteemi rekonstrueerimisel. Oli vabariikliku nõukogu "Veeressursside kompleksne kasutamine ja kaitse" liige; Leningradi ehitusinseneride instituudi veevarustuse doktoriväitekirjade kaitsmisnõukogu liige; NSV Liidu TA loodusliku ja reovee puhastamise tehnoloogia teadusliku nõukogu liige; Soome lahe veekaitse töörühma liige; TPI toimetiste sanitaartehnika sarja toimetaja; ühingu Teadus juhatuse liige ja tehnikasektsiooni esimees.
Ühiskondlik tegevus
TPI ametiühingu komitee esimees; Eesti NSV Haridustöötajate, Kõrgkoolide ja Teadusasutuste Vabariikliku Ametiühingu Komitee presiidiumi liige 1960–65.
Raivo Rajamäe (geoloog)
Raivo Rajamäe (sündinud 10. septembril 1948 Rakveres) on eesti geoloog.
Elulugu
Raivo Rajamäe on talupidaja poeg.
Rajamäe lõpetas 1966 Paide Keskkooli ja 1971 Tallinna Polütehnilise Instituudi arvutustehnika insenerina; geoloogia-mineraloogia-kandidaat (1982, Eesti Teaduste Akadeemia), väitekiri "Геохронология позднего плейстоцена северо-западной части Восточно-Европейской равнины по данним усовершенствованного радиоуглеродного метода". 1971–96 Eesti NSV Teaduste Akadeemia Geoloogia Instituudi teadur, seejärel Eesti kiirguskeskuse osakonna juhataja.
Teadustöö
Uurimisvaldkond: isotoopgeoloogilised uuringud, kvaternaariajastu geokronoloogia ning järvede settimisrežiim. Üle 60 teadustrükise.
Tulbi tänav (Pärnu)
Tulbi tänav on tänav Pärnus Eeslinna ja Rannarajooni linnaosas.
Tänav algab Aisa tänavalt, suundub edelasse ja lõppeb A. H. Tammsaare puiesteel. Tulbi tänav ristub veel Karusselli, Auli ja Kajaka tänavaga.
Scotti maakond (Kansas)
Scotti maakond (Scott County) on maakond Ameerika Ühendriikides Kansase osariigis.
Tulbi tänav (Pärnu)
Tänava pikkus on ligikaudu 414 meetrit.
Abja-Paluoja – Vana-Kariste – Kamali tee
Abja-Paluoja – Vana-Kariste – Kamali tee (registrinumbriga 24182) on kõrvalmaantee Viljandi maakonnas. Tee pikkus on 14,9 km.
Scotti maakond (Kansas)
Maakonna halduskeskus on Scott City.
Abja-Paluoja – Vana-Kariste – Kamali tee
Tee saab alguse Päigiste külas Sultsi – Abja-Paluoja tee 19. kilomeetrilt, läbib Vana-Kariste ja Maru küla ning lõpeb Kamali külas.
Scotti maakond (Kansas)
Ajalugu
Maakond moodustati 1873. aastal.
Abja-Paluoja – Vana-Kariste – Kamali tee
Tee kulgeb Halliste ürgoru servas, tee äärde jäävad Kariste järv, Koodiorg, Vana-Kariste hõberemmelgas ning Kullamäe männid ja kadakas.
Scotti maakond (Kansas)
Rahvastik
Elanike arv oli 2010. aasta rahvaloenduse järgi 4936.
Arvestuslik rahvaarvu muutus (1. juuli seisuga) :
Amgen
Amgen Inc. (endise nimega Applied Molecular Genetics Inc.) on Ameerika biotehnoloogia ettevõte, mis toodab ravimeid.
Druviena mõis
pisi|left|Druviena mõisa peahoone Druviena mõis (saksa keeles Druween, läti keeles Druvienas muiža) oli rüütlimõis Liivimaal Valga kreisis Tirza kihelkonnas. Tänapäeval asub mõisasüda Lätis Gulbene piirkonnas Druviena vallas Druvienas.
Mõisakompleks (häärber ja teenijatemaja ning sellega kokku ehitatud laut ja tall) on kohaliku kaitse all olevad muinsusmälestised. Mõisa peahoones asub tänapäeval Druviena põhikool.
Ajalugu
Mõisa esimesed omanikud olid von Seßwegenid, kellele kuulus ka Lizumsi mõis. 1629. aastal andis Gustav II Adolf Lizumsi mõisa Anton de Morriele, Druviena mõisa koos Apeltiena mõisaga sai 1630. aastal aga Nicolaus Barthold. Kui too suri, läks ka Druviena de Morriede valdusse. 1657. aastal läks see Valentin von Meyeri valdusse. 1781. aastal suri Valentin Burchard von Meyer ilma järglasteta ja mõisa päris tema tädi Johanna Margaretha Malama.
Johanna Margaretha surma järel päris mõisa 1804. aastal tema poeg Ivan, seejärel tema lapselaps Matvei Ivanovitš Malama. 1836. aastal ostis mõisa 62 355 rubla eest vabahärra Johann Gottlieb von Wolff (1804−1859). Too suri mais 1871. Mõnda aega oli mõis tema pärijate ühisomandis, ent 1872. aasta lõpus ostis Joseph Sigmund Alexander mõisa 112 950 rubla eest teistelt pärijatelt välja.
Mõisa suurus
Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal 3 ja 5/8 adramaad, sellele allus 425 mees- ja 477 naishinge.
1640. aastal oli mõisa suurus 1 ja 1/2 adramaad, aastail 1688 ja 1734 aga 2 ja 7/8 adramaad. 1757. aastal oli mõisa suurus 3 ja 5/8 adramaad, 1823. aastal aga 13 ja 1/10 adramaad. Ka 1832. aastal oli adramaid 13 ja 1/10, 1881. aastal oli neid aga 6 ja 46/80, lisaks allus mõisale 17 ja 10/80 adramaad mõisale kuuluvate talude valduses.
Karjamõisad
1816. aastal kuulus mõisale Alexandershofi karjamõis.
Jean-Honoré Fragonard
Jean-Honoré Fragonard (5. aprill 1732 – 22. august 1806) oli prantsuse rokokookunstnik, kes sai tuntuks oma märkimisväärset hõlpsust, joovastust ja hedonismi väljendava maalimisstiili kaudu. Oma elu jooksul maalis ta rohkem kui 550 teost, millest ainult viis on dateeritud.
Elulugu
Fragonard sündis Grasse linnas Prantsusmaal esimese lapsena kaupmehe ja kinnastevalmistaja François Fragnonardi ning Françoise Petit' peres. Järgmise aasta juulis sündis teine poeg, kuid too suri 10-kuuselt. Nii jäigi Jean-Honoré pere ainsaks lapseks. Kui Fragnonard oli 6-aastane, kolis perekond Pariisi.
1748. aastal alustas Jean-Honoré oma kooliteed õpipoisina juristi juures, kes aga avastas, et poisil on suur huvi joonistamise vastu, ning seetõttu saadeti ta 1749. aastal hoopis François Boucheri juurde maalimist õppima. Boucher nägi Fragonardis küll annet, aga ei soovinud oma aega raisata nii kogenematu poisi peale ning saatis ta edasi õppima Chardini käe alla. Pärast kuut kuud Chardini ateljees õppimist pöördus Fragonard tagasi Boucheri juurde ennast täiendama.
Kuigi Fragonard polnud veel Académie de France à Rome õpilane, võitis noor kunstnik 1752. aastal Prix de Rome stipendiumi. Kuid enne sinna õppima asumist, jätkas ta oma õpinguid kolm aastat Charles-André van Loo käe all. 1756. aastal lahkus ta Pariisist, et asuda õppima Roomas Prantsuse Akadeemias.
Suur-Veski tänav
Tänava pikkus on ligikaudu 432 meetrit.
Jean-Honoré Fragonard
Elulugu
Roomas olles sõbrustas ta Hubert Robertiga, kes oli samuti kunstnik. 1760. aastal rändasid nad koos Itaalias ringi, kus nad õppisid tundma Itaalia kunsti ning tegid hulganisti visandeid kohalikust maastikust. Nende koostööl valminud näitust demonstreeriti Villa Medicis Roomas. Selle aja jooksul õppis ta hindama ka Hollandi ja Flandria meistreid nagu Rubens, Hals, Rembrandt ja Ruisdael, järgides nende vaba ja jõulist maalimisviisi. Fragonard katsetas rokokoo asemel ka uusklassitsismi.
Looming
Algusaastatel maalis kunstnik eelkõige traditsioonilisi teemasid, milleks olid ajaloolised sündmused ja maastikud. Hiljem pöördus kunstnik erootika poole ning tema pintslitõmbed olid piisavalt kerged, et ka hiljem oma töid vulgaarsetena hoida. Alles pärast abielu häälestas ta vulgaarsed toonid oma töödes maha ning keskendus siis peamiselt koduõndsuse, kodu ja aedade maalimisele.
Aristokraatide kujutamisel peeti ümarat figuuri hea tervise märgiks. Seetõttu eelistas Fragonard inimesi maalides täidlasi ja terve kehaehitusega modelle. Kunstniku maalidel olid nii mehed kui ka naised kahvatute nägude ja roosade põskedega, sihvakate sõrmede ja varvastega ning segamini soengutega, mis jättis mulje, nagu oleksid nad just voodist tõusnud.
Võib arvata, et Fragonard võttis maalimisel vabade pintslitõmmetega eeskuju Rubensilt. Hoides pintsliliigutused voolavad, suutis kunstnik tabada aegade mööduvat kergust, kus poliitiline ja sotsiaalne keskkond muutus pidevalt. Fragonardi palett oli täis pastelseid värve, näiteks õrnu roosasid, kollaseid ja rohelisi.
Joosep Liiv
Joosep Liiv (4. mai 1870 Alatskivi – 24. veebruar 1957 Kiisa) oli eesti kirikuõpetaja.
Haridus
Joosep Liivi koolitee algas Varnja kirikukoolis ning jätkus Kodavere kihelkonnakoolis ja Tartu linnakoolis, mille ta seal valitsenud vene vaimu tõttu pooleli jättis. Ta töötas seejärel mõnda aega kodutalus, tehes muuhulgas ka kaastööd Jakob Hurdale. Õpihimu viis ta Treffneri gümnaasiumi, kus ta õppis aastatel 1891–1896,. Küpsuseksamid sooritas Liiv eksternina Narva kroonugümnaasiumi juures (koos Harald Põlluga, kellest sai ka tema kursusekaaslane ülikoolis). 1896–1901 õppis ta Tartu Ülikooli usuteaduskonnas. Pärast Tartu Ülikooli lõpetamist täiendas Liiv ennast ühe aasta Berliinis.
Tegevus vaimulikuna
Prooviaasta veetis Joosep Liiv Vändra, Häädemeeste ja Tori koguduses. 21. veebruaril (vkj 8. veebruaril) 1904 pühitseti Liiv Riia Jakobi kirikus Pärnu praostkonna vikaarõpetajaks.
1904–1907 töötas Joosep Liiv Vändra abikoguduses Käru koguduses. 1907. aastal valis sakslastest koosnev konvent Joosep Liivi ühehäälselt Rapla Maarja-Magdaleena koguduse õpetajaks, eelistades teda kahele sakslasest kandidaadile. 19. sajandi lõpus oli see tähelepanuväärne, sest eestlane võis ehk saada pastorikoha Lõuna-Eestis (Liivimaa kubermangu), kuid Põhja-Eestis (Eestimaa kubermangus) oli see palju raskem. Enne Joosep Liivi olid eestlastest Põhja-Eestisse pastoriteks saanud Georg Kiviste Harju-Jaanis, Jakob Kukk Keilas ja Harald Põld Kosel. Põhjus, miks otsustas sakslastest koosnev konvent valida eesti soost pastori, oli selleks, et eelmine koguduse sakslasest pastor Hermann Girgensohn oli kaotanud 1905. aasta sündmuste tõttu rahva usalduse ja lahkunud Novorossiiskisse. Nii ei julgenud konvent keerulisel ajal rahva soovile vastu seista ning võttis Joosep Liivi kogudusse soojalt vastu. Tugeva hääle ja sõbraliku olekuga Liiv oli rahva hulgas erakordselt populaarne ning Liivi 25. ametijuubeliks otsustas kogudus kinkida talle kuldristi. Joosep Liiv töötas Rapla koguduses 33 aastat, jäädes vanaduspensionile 1. jaanuaril 1941.
I maailmasõja ajal aastal 1915 saadeti Joosep Liiv tsaarivõimude poolt 9 kuuks Siberisse, sest ta oli Leipzigi misjoniseltsilt vastu võtnud annetuse kogusummas 60 kopikat. (Koos temaga saadeti Siberisse ka Eestimaa kindralsuperintendent Daniel Burchard Lemm, Narva Aleksandri koguduse õpetaja Jakob Jalajas, Jõhvi Mihkli koguduse õpetaja Carl Immanuel Philipp Hesse, Kadrina Katariina koguduse õpetaja Johannes Eberhard, Reigi Jeesuse koguduse õpetaja Richard Georg von Hirschhausen ja Koeru Maarja-Magdaleena koguduse õpetaja Adolf Georg Haller).
Aastatel 1907–1940 töötas Joosep Liiv Rapla Maarja-Magdaleena koguduse õpetajana. 1920–1935 oli ta Lääne-Harju praostkonna abipraost, 1935–1940 kiriku ülemkohtu liige ja 1939–1944 EELK Konsistooriumi assessor. Kuigi Joosep Liiv läks 1. jaanuaril 1941 emerituuri, jätkas ta raskete aegade tõttu kogudusetööst vabana konsistooriumi assessorina ning oli aastatel 1947–1950 Tallinna Oleviste koguduse hooldajaõpetaja. Aastal 1950 andis konsistoorium talle praosti aunimetuse.
Isiklikku
Joosep Liivi lellepojad olid kirjanikud Juhan Liiv ja Jakob Liiv.
Pilou Asbæk
pisi|Pilou Asbæk [[2010. aasta Berliini filmifestivalil]] Johan Philip Asbæk (sündinud 2. märtsil 1982) on taani näitleja.
Ta on mänginud näiteks seriaalides "Kuritegu", "Võimu kants" ja "Borgiad" ning filmis "Kaaperdamine".
Ta oli üks 2014. aasta Eurovisiooni lauluvõistluse saatejuhte.
Karl Alstadius
Karl Alstadius (umbes 1714 – 27. juuli 1769 Hageri) oli Eestimaa vaimulik.
1737. aastal ordineeriti ta Hageri koguduse pastor-adjunktiks ja aastal 1738 sai ta selle koguduse pastoriks. Aastast 1748 oli ta Eestimaa konsistooriumi assessor. Aastani 1768 oli ta Eestimaa konsistooriumi piirkonna ülemapellatsioonikohtu liige.
José Théodore
pisi|José Théodore koos Florida Panthers 2012. aastal José Nicolas Théodore (sündinud 13. september 1976 Laval, Québec) on endine Kanada jäähokimängija (väravavaht). Oma NHL-i karjääri jooksul esindas ta Montreal Canadiensit, Colorado Avalanche'i, Washington Capitalsi, Minnesota Wildi ja Florida Panthersit.
Stephan Badwitz
Stephan Badwitz (Badnitz) (umbes 1550 Pommeri, Saksamaa – umbes 1635 Keila) oli Eesti vaimulik.
Umbes 1580. aastal ordineeriti ta Tartu sõjaväe pastoriks. 1595. aastal sai ta Hageri koguduse pastoriks ja 1600. aastal Viljandi pastoriks.
Tema eestvõttel tehti korda Keila kirik.
Mihkel Jalakas
Oli vallakooli haridusega, töötas tislerina. Võttis osa Esimesest maailmasõjast, teenis aastatel 1917–1918 2. Eesti jalaväepolgus.
Vabadussõjas oli ta 24. jaanuarist 1919, algul 2. tagavarapataljoni ridades, siis alates 21. veebruarist 1919 Viljandi kaitsepataljonis (hilisemas Sakala Partisanide Pataljonis). Oli 1. roodus reamees, oli ka veltveebli kohusetäitja.
Mihkel Jalakas sai 24. aprillil 1919 lahingus Pankjavitsa mõisa (Petserimaal) juures peast raskelt haavata, viidi tagalasse sidumispunkti Lepassaare raudteejaamas (Võrumaal) ning suri seal.
Puitsõrestik
pisi|Suurbritannias on ajalooliselt olnud kasutusel stiil, kus kasutatakse loomuliku kumerusega puitsõrestikku (cruck või crook frame) Puitsõrestik on puidust sõrestik, mis koosneb omavahel ühendatud erisihilistest detailidest (vardad, latid vms).
Sõrestiku (karkassi) konstrueerimine koosneb elementide ja komponentide kokkusobitamisest andmaks ehitisele konstruktsiooni ja kuju. Karkassimaterjalideks on tavaliselt puit, töödeldud puit või konstruktsiooniteras. Puitsõrestik konstruktsioon on üks peamisi karkassi ehitamise mooduseid. Puitsõrestiku ehitamine on väga ökonoomne ja keskkonnasõbralik lahendus, kuna puit on taastuv loodusvara. Puitsõrestiku ehitamise teeb hõlpsaks ka asjaolu, et puit ise kui materjal on kaalult kerge materjal, mistõttu on kogu konstruktsioon kerge.
Karkass on ehitise konstruktsioon. Karkassi konstruktsioonid kasutavad kandvaid elemente ja mõõtu lõigatud puitosi toestamaks seinu ja voodrimaterjali nende katmiseks. Kirjeldatud meetodi eeliseks on vähene materjalitarve konstruktsioonide loomiseks. Karkasskonstruktsioonid on alternatiivseks valikuvariandiks massiivseinakonstruktsioonidele. Massiivseinad on tehtud materjali horisontaalselt üksteise otsa ladumisel.
Puitsõrestikhoone
Puitsõrestikehitis koosneb horisontaalsetest ja vertikaalsetest puitosadest. Tähtsamad vertikaalsed osad on postid, horisontaalsed osad on talad. Sõrestikud jagunevad kolme peamisse kategooriasse.
Tõusev trend puitsõrestiku kasutamisel on ka äri- ja tööstushoonetel, kuna puitkarkasssõrestik hooneid on majanduslikult soodne ehitada, kütta ja jahutada ning tagada hubasus ja heaolu elanikele.
Välisseinad
Välisseinakarkassi konstruktsioon peab olema küllaldase suuruse ja tugevusega, et vastu võtta vahelagede ja katuse koormusi. Seinad peavad samuti olema vastupidavad külgmistele tuulekoormustele ja mõningates kohtades ka maavärina jõududele. Seinad koosnevad vertikaalsetest ja horisontaalsetest konstruktsiooni osadest. Seinad saavad olla nii kandvad kui ka mittekandvad seinad. Seinade jäikus tagatakse diagonaalpostidega sõrestike postide vahel või jäikade ehitusplaatidega. Puitsõrestik võib esineda kandevseinana kui ka ennast kandvaseinana. Sõrestik seinte ehitusel kasutatakse peamiselt postide sammuks 600 mm. Seinad ehitatakse üles postidega. Et seinad oleksid võimalikult stabiilsed ja jäigad, seotakse postid konstruktsiooniplaatide või ehitusplaatidega (vineer, OSB-plaat). Lisaks sellele kasutatakse postidele jäikuse andmiseks ka erinevaid diagonaalseid kinnitusviise.
Traditsiooniliselt on elamu seinakonstruktsioon ehitatud mõõtu lõigatud saematerjalist. Külmvormitud terasnaelte kasutamine on tänapäeval suurenenud. Seinakinnitused on vertikaalsed, korduvad konstruktsiooni osad, paigaldatud kindla kaugusega toetamaks seina katet. Nad ulatuvad täispikkuses igal korrusel ja toetavad ehituskoormusi ülaltpoolt. Strukturaalsed seinakatted nagu vineer või suunatud laastudega plaat (OSB-plaat), jagavad külgmisi koormusi seina konstruktsioonile ja pakuvad külgmist toestust nii seinte postidele kui ka tervele hoonele.
Karkassi ülemised vööd on kahekordsed ja nurkadest liidetud ning kandvate vaheseinte ühenduskohad ehitisega seotud tugevaks konstruktiivseks osaks. Pealmist paneeli võidakse kasutada kohtades, kus katuse sarikad või fermid koormavad seina otse talade kohal (üleval). Sellistel juhtudel on vaja piisavalt nurgaühendusi, eriti kohtades, kus on kasutatud koormust mittekandvat kattematerjali. Välised koormust-kandvad seinad toetavad koormusi nii telgsuunas kui ka külgsuunas. Sisemistele kandavatele seintele mõjuvad ainult omakaalukoormused.
Siseseinad
On kahte tüüpi seesmisi vaheseinu: kandvad vaheseinad, mis toetuvad põrandatele, lagedele või katustele; ja mittekandvad vaheseinad, mis kannavad ainult vaheseinte materjalide koormust.
Vaheseinad peavad olema ehitatud nii, et tagaksid, et seinad oleksid: õhukesed; kerged; helipidavad (40 dB); niiskuskindlad; vastama tulepüsivusele. Vaheseinad peavad olema kinnitatud põhiseinte külge.
Sisemised seinad võivad olla ka koormust-kandvad või koormust-mittekandvad. Koormust-mittekandvaid sisemisi seinu kutsutakse tihti vaheseinteks. Mõlemal juhul sisemised seinad peaksid olema kindlalt kinnitatud põrandale ja laekonstruktsioonile ning välisseinte karkassile, kust nad piirnevad. Võib olla vajalik paigaldada lisatalasid, suluseid, või lisakinnitusi välisseintesse võimaldamaks sisemiste seinte kinnitamist.
1. Läbi korruse ehitatav sõrestik
Post ja tala konstruktsiooni-süsteem oli mitmes aspektis läbi korruse jätkuvate postidega sõrestiku eelkäijaks. Post ja tala karkass kasutab ulatuslikult konstruktiivseid osasid koormuste jaotamiseks; horisontaalsed talad kannavad koormusi vertikaalsetele postidele. Posti ja tala karkassi-süsteem tekitab suuri avarusi postide vahele. See võrdlemisi intuitiivne ja lihtsustatud ehitusmeetod vajab saematerjali, mis on piisavalt tugev, kandmaks suuri koormusi. See on laialdaselt kasutatav kerge sõrestiku tüüp, mille konstruktsioon ei ole niivõrd jäik, kui sõrestik, mis on ehitatud korruse kaupa. Selles sõrestikus paigaldatakse postid täispikkuses, põrandataladest kuni sarikateni.
Seinad ehitatakse tavaliselt valmis külgedel ja lükatakse seejärel oma asendisse püstasendis. See võimaldab paigutada naelad läbi paneeli ja sõrestikuposti sisse ilma, et peaks kasutamata diagonaalnaelu posti ja alustala kinnitamiseks. Pärast seda kui kõik seinad on oma asukohta viidud ja kinnitatud, on järgmine samm põranda abitalade paigaldamine. Esimeseks sammuks on lintriba paigaldamine õigele põranda abitalade kõrgusele. Niipea kui põranda abitalad on paigas, saab ehitada välja põrandalaotuse ja paigaldada laetalad sarikaplaatide ülaosasse. Kui seina sõrestik on valmis, saab alustada katuse karkassi ehitamisega ja ka seintele kattematerjali paigaldamisega.
Läbi korruse ehitatavas sõrestikus välised seinakinnitused jätkuvad läbi esimese ja teise korruse. Esimese korruse talad ja välisseina kinnitused mõlemad kannavad ankurdatud sillust.
2. Platvormsõrestik
Platvormsõrestik on tuntud ka kui läänelik karkassikonstruktsioon, esmalt ehitatakse esimese korruse põrandapind välja, seejärel paigaldatakse postid ja ehitatakse valmis teine korrus. Edasi alustataks vahelae ehitust, millele järgneb teise korruse seinte ehitamine teise korruse põranda peale. Platvorm sõrestiku kasutatakse tänapäeval üha enam, tänu sellele saab rajada kõrgemaid puidust hooneid.
Platvorm-sõrestiku ehitamisel esimese korruse alustalad on täielikult kaetud põrandaga, moodustades platvormi, mille peale püstitatakse välisseinad ja sisemised vaheseinad. Seda konstruktsiooni kasutatakse kõige rohkem maja ehitamisel. Platvorm-konstruktsiooni on lihtne püstitada. Meetod võimaldab tasapinda iga korruse põranda jaoks ja on valmis kohandamiseks mitmetes kokkupandavate ehitiste meetodites. Platvorm konstruktsioonides on tavapärane seina konstruktsiooni kokkupanek põranda peal ja seejärel kogu elemendi tõstmine oma asukohta.
4. Fermsõrestik
Puitkonstruktsiooni tugevus ja vastupidavus tuleneb tema struktuurse saematerjali tugiraamistikust, mis on kombineeritud aluspõranda kattematerjaliga, seinte ja katusekattega.
Täiendav konstruktsiooni lahendus läbi põranda- ja katusefermide kasutamise ning metallkonstruktsiooni ankrute, võimaldab karkassi suurt jäikust ning ka põranda ja katuse toetusosade suuremat vahekaugust.
Põrandad
Puitpõrandakarkass on horisontaalne struktuurne süsteem, koosnedes peamiselt järgmistest osadest: taldmikest, kandetaladest, alustaladest või põranda fermidest ja aluspõrandast, mis pakub tuge põranda koormustele ja annab külgedelt toetust välisseintele. Puitpõrandakonstruktsioone ehitatakse tavaliselt tahkest saematerjalist. Puitpõrandakonstruktsiooni ehitus on üks kiiremaid ja tõhusamaid põranda ehitusliike.
Puidust põrand on horisontaalne struktuurne süsteem, koosnedes peamiselt järgnevatest liikmetest: alustalad, kandetalad, ja kattematerjalid. Puit põranda konstruktsioone ehitatakse tavapäraselt saetud materjalist, kuigi paralleelselt on suurenemas ka akord puidust fermide ja puidust I-talade kasutamine.
Postid
Postid on konstruktsiooni vertikaalsed osad, mis on asetatud kohtadesse, kus telgsuunas jõud rakenduvad paralleelselt pikisuunas teljega. Postid võivad murduda kas purustuse või paindumise teel. Pikematel postidel on suurem kalduvus murduda paindumise teel kui lühematel postidel. Koormus, mil post hakkab painduma (Euleri I paindemoment) on otseselt seotud posti mittetoestatud pikkusega tema sügavusse, suhtega (paindetugevus). On kolm võimalust kuidas konstrueerida poste kasutades saematerjali. Harilikud postid on postid, mis on valmistatud ühest tükist saematerjalist; õhkvahega postid on valmistatud kahest või rohkemast üksikust kihist ning kihilised postid on ühtlased postid valmistatud mitmest individuaalsest osast kokku liidetuna.
Sillused
Sillused on horisontaalsed osad, mis on asetatud akende, uste ja teiste avade peale, kandmaks koormusi edasi postidele.
Kinnitused
Naelad, kasutatud eraldi või kombinatsioonis metallikonstruktsiooni ankrutega ja ehitusliimidega, on levinuim meetod 25 mm ja 50 mm paksusega saematerjali ja kattepaneelide kinnitamiseks.
Tugeva tuulega asukohtades tuleb katusekate kinnitada läbimõõdult suuremate kinnitusvahenditega ja /või lühema sammuga paneelil.
Katused
Katus jaguneb kaheks :
Katus koosneb katte- ja kandetarindist. Katuse konstruktsioon peab olema veetihe, tugev, püsiv, vastupidav koormustele, ilmastikule kui ka UV-kiirgusele. Katuse ülesanne on kaitsta hoonet sademete eest ning juhtida sinna tekkiv vesi ära. Tavakatuse kalde miinimumnõue on 2,5%. Katusetarindi peamisi osasid on sarikad, mis toetuvad omakorda kandvatele seintele. Lisaks sarikatele sisaldab katuse kandetarind veel muid tähtsaid komponente: pennid, pärlin, toeraam. Kui soovitakse paigaldada puitkarkasshoonele tsement kivikatust, siis peavad konstruktsiooni seinad olema tugevamad.
Struktuursed sarikaalused kinnitustalad on projekteeritud katuse sarikate toestamiseks harja tipus, kus puuduvad nii lae abitalad kui ka ristühendused, et osutada vastupanu sarikate väljapoole mõjuvale tõukejõule, mis muidu esineks.
Juuni 2012
Juuni 2012, kroonika
2012. aasta juuni algas reedel ja lõppes 30 ööpäeva pärast laupäeval.
Koljala kihistik
Koljala kihistik (inglise Koljala Member) on ordoviitsiumi ladestu Uhaku lademe Kõrgekalda kihistu kihistik. Seda hakkas esimesena eristama Algimantas Grigelis aastal 1978.
Kihistiku stratotüüp on Uhaku jõe säng. Kihistik on nime saanud Koljala küla järgi.
Kihistik on Kõrgekalda kihistu alumine kihistik ja sellel lasub Pärtlioru kihistik. Kihistik eristub teistest kihistu kihistikest, kuna ei sisalda kukersiiti, selle lubjakivis on õhukesed mergli kelmed.
Lasnamäe paemurrus kuulusid Koljala kihistikku järgnevad kihid (ülevalt alla):
Saint-Flour (Cantal)
Saint-Flour [sän flur] on linn Prantsusmaal Cantali departemangus. Ta on departemangu alamprefektuur (sous-prefecture) ehk ringkonna halduskeskus. Linn on kahe kantoni keskuseks.
Linna territoorium asub 757–1040 meetri kõrgusel üle merepinna.
Olles omanimelise piiskopkonna keskuseks, meeldib linnale kasutada ka nimetust Ülem-Auvergne'i pealinn.
Linnapea on härra Pierre Jarlier.
Linnastu valdade liit koosneb 29 vallast.
Linnas asuvad Püha Peetruse katedraal (cathédrale Saint-Pierre) ja Püha Vincenti kirik (église Saint-Vincent).
Samuti on seal kaks muuseumi:
pisi|Saint-Flouri plaan ja teda ümbritsevad vallad
Patrick Roy
pisi|Patrick Roy 1999. aastal Patrick Jacques Roy (sündinud 5. oktoober 1965 Québec, Québec) on endine Kanada jäähokimängija (väravavaht). Kogu oma NHL-i karjääri jooksul esindas Roy vaid Montreal Canadiensit ja Colorado Avalanche'i. Ta võitis neli korda Stanley karika. Aastatel 1986, 1993, 1996 ja 2001. Teda peetakse üheks kõigi aegade parimaks jäähokiväravavahiks.
Sheridani maakond (Kansas)
Sheridani maakond (Sheridan County) on maakond Ameerika Ühendriikides Kansase osariigis.
Maakonna halduskeskus on Hoxie.
Ajalugu
Maakond moodustati 1873. aastal.
Rahvastik
Elanike arv oli 2010. aasta rahvaloenduse järgi 2556.
Arvestuslik rahvaarvu muutus (1. juuli seisuga) :
Gadūnavas
Gadūnavas on alev Leedus Telšiai rajoonis, Gadūnavase valla halduskeskus.
Ajalugu
Gadūnavast on esimest korda mainitud aastal 1638. aastal. Toona kandis see Degeniai nime. Aastal 1765 püstitati Degeniai külla kabel. Küla sai praeguse nime peale aastat 1783, mil Gadonówite perekond sinna uue puidust kiriku ehitas. Kirik tõi kaasa asula kasvu, aastal 1817 sai sellest kihelkonna keskus, aastast 1841 alev. Aastal 1886 muudeti asula staatus siiski külaks tagasi.
Aastal 1901 valmis uus, uusgooti stiilis punastest tellistest kirik. Peale Teist maailmasõda tegutsesid asula ümbruses Leedu metsavennad. Asulast sai taas alev aastal 1972.
Vilma Paalma
Vilma Paalma (10. aprill 1928 Tallinn – 8. mai 2022) oli eesti muusika- ja teatriteadlane.
Elulugu
Vilma Paalma oli majandusteadlase tütar.
Lõpetas 1946 Tallinna Arve- ja Plaanindustehnikumi, õppis 1946–1950 TPI majandusteaduskonnas ja ühtlasi 1948–1950 Tallinna Muusikakoolis muusikateooriat, lõpetas 1956 Moskva Konservatooriumi muusikateaduse erialal. Oli 1956–1957 TRK muusikaajaloo õppejõud, 1957–1958 Üleliidulise Raadio ja 1958–1971 Eesti Raadio muusikasaadete toimetaja, 1971–1973 ja 1978–1984 Estonia teatri kirjandusala juhataja, 1973–1976 Ajaloo Instituudi teadur, 1976–1978 toimetaja, 1984–2008 arhivaar. Koostanud raadio- ja telesaateid.
Teadustöö
Uurinud peamiselt Eesti muusikateatri ajalugu, kirjutanud muusikateatriarvustusi ja -ülevaateid. Koostanud ja toimetanud teatri- ja muusikateoseid, sh koguteos ""Estonia" lauluteatri rajajaid" (kaaskoost M. Vaitmaa, U. Heinapuu; Tallinn, 1981), "Estonia Selts" (koost, Tallinn, 1990), K. Leichter, ""Estonia" muusikalise arengu keskusena" (toim, Tallinn, 1992); ""Estonia" "Luikede järv" läbi aegade" (koost, Tallinn, 2002) jt.
Zigfrīds Anna Meierovics
Zigfrīds Anna Meierovics (5. veebruar 1887 Durbe – 22. august 1925) oli Läti poliitik, Läti esimene välisminister (1918–1924 ja 1924–1925) ja teine peaminister (1921–1923 ja 1923–1924).
Välisministri ametit pidas Meierovics esialgu Läti Ajutise Valitsuse liikmena (alates 1918. aasta 19. novembrist) kuni oma surmani 22. augustil 1925, kui välja arvatud 11-kuuline vahemik 1924. aasta jaanuarist detsembrini. Meierovics hukkus autoõnnetuses.
Vanemad, lapsepõlv ja noorus
Meierovicsi isa Haim Meierovics (1855–1913) oli pärit Kuldīgast sügavalt usklikust juudi perekonnast; tema ema Anna Frīholde (1860–1887) oli Kabile kooliõpetaja tütar. 1885 pöördus Haim Meierovics kristlusse ja võttis eesnimeks Hermanis, seejärel abiellus ta Annaga. Meierovicsi vanemad ei kiitnud abielu heaks ja katkestasid pojaga suhted.
Zigfrīds Anna Meierovics sündis 5. veebruaril (vana kalendri järgi 24. jaanuaril) 1887 Kuramaa kubermangus Durbes. Tema ema suri vaid nädal pärast sünnitust, mistõttu isa palus ristimisel pojale ema mälestuseks panna teiseks eesnimeks Anna. Hermanis Meierovics elas naise kaotust raskelt üle ning 1891. aastal pandi ta närvivapustuse tõttu psühhiaatriahaiglasse. Esialgu oli ta Tartus, hiljem Jelgavas, kus ta 1913. aasta 2. märtsil suri. Seetõttu kasvas Zigfrīds Meierovics üles ema venna, läti keele õpetaja Roberts Frīholdsi peres. Ta veetis lapsepõlve Pūres ja Kabiles; 1900. aastal lõpetas ta Kabile vallakooli ning õppis seejärel 1905. aastani Tukumsi linnakoolis. Kooliõpilasena huvitus Meierovics läti keelest ja kultuurist ning vastandus venestamispoliitikale. 1905–1907 õppis ta Riias Mironovi kommertskoolis ning elas ema nõo juures, kus ta tutvus tolle tütre ning oma ema nimekaimu Anna Frīholdega, kellega ta abiellus 1910. aastal.
Esimese maailmasõja aeg
1915. aasta suvel asus Meierovics pangaametnikuna tööle Moskvasse, kuid ühtlasi oli ta seal tegev Läti sõjapõgenike organisatsioonides. Lätist, eriti Kuramaalt oli Venemaale pagenud sadu tuhandeid inimesi, kelle majanduslik olukord oli väga kriitiline. Meierovics tegutses nende abistamsieks loodud Läti pagulaskomitee ühe juhina, püüdes põgenikke varustada elatusvahenditega. Lisaks oli ta ka Läti rahvusväeosade, Läti küttide organiseerimiskomitee liige.
Veebruarirevolutsiooni ajal asus Meierovics Peterburisse ning seejärel tagasi Riiga. 1917. aasta märtsis oli ta Liivimaa valdade ja seltside kongressil loodud Liivimaa maanõukogu üks organiseerijaid. Koos Miķelis Valtersiga tegutses Meierovics muu hulgas selle nimel, et Latgalet liita ülejäänud Lätiga. Sama aasta aprillis oli Meierovics üks Läti Põllumeesteliidu, tulevase olulisima partei, rajajaid. Hilissuvel asus ta taas Peterburisse.
1917. aasta septembris oli Meierovics Kiievis Vene väikerahvaste kongressil üks lätlaste esindajatest. 19. septembril osales ta lätlaste delegatsioonis Aleksandr Kerenski juurde, kus nad taotlesid Vidzeme (Läti-Liivimaa) sõjakahjude hüvitamist. Oktoobri alguses organiseeris Meierovics Peterburis läti põgenike koondumist, seal rajati ka Läti Ajutine Rahvusnõukogu. Meierovics valiti selle täitevkomitee (sarnanes Eesti Maanõukogu Vanematekoguga) liikmete hulka. 29. novembril kogunes Rahvusnõukogu Valgas, Meierovics valiti seal presiidiumisse. 1918. aasta veebruaris kogunes Rahvusnõukogu teist korda salaja Peterburis, kus Meierovics taas presiidiumisse valiti. Sel korral protestiti Brest-Litovski rahulepingu ning sellega kaasnenud Läti territooriumi jagamise vastu. 1918. aasta esimesel poolel viibis Meierovics Peterburis ja valmistus välismaale minema, et hankida Läti Rahvusnõukogule kui Läti rahva (ja tulevase riigi) esindajale de facto tunnustus.
1918. aasta juulis läks Meierovics Stockholmi, kus ta rajas Läti Rahvusnõukogu informatsioonibüroo. Seejärel siirdus ta Londonisse, kus ta tegi koostööd teiste varem Vene impeeriumisse kuulunud rahvaste esindajatega: Soome esindaja Rudolf Holsti, Eesti esindaja Ants Piibu ja Poola esindaja Roman Dmowskiga. Suurbritannia välisministeeriumis kohtus ta ka hilisema Läti-Leedu piirkomisjoni juhi James Simpsoniga. Briti välisministri Arthur Balfouriga kohtus Meierovics 23. oktoobril ning Balfour oli valmis Rahvusnõukogu Läti ajutise valitsusena tunnustama. Suurbritannia de facto tunnustus saadi 11. novembril.
Tegevus Läti välisministrina kuni peaministriks saamiseni
1918. aasta 18. novembril kuulutati Läti Vabariik iseseisvaks ning 19. novembril sai Meierovicsist Läti Ajutise Valitsuse välisminister. 1919. aasta jaanuaril saabus ta Pariisi rahukonverentsile, kus ta tegutses taas koos teiste Ida-Euroopa uute riikide esindajatega. Märtsis kohtusid Läti esindajad Meierovicsi juhtimisel koos Eesti, Leedu, Gruusia ja Ukraina esindajatega Georges Clemenceauga, kes lubas neile abi ja toetust.
Pärast Rüdiger von der Goltzi korraldatud riigipööret 1919. aasta aprillis pakkus Andrievs Niedra Meierovicsile ka oma valitsuses välisministri kohta, ent ta lükkas selle tagasi ja jäi truuks Kārlis Ulmanise Suurbritannia laevastiku kaitse all asuvale valitsusele, mis oma võimu pärast Landeswehri sõda taastas. Seejärel, 1919. aasta juulis, kutsus Ulmanis Meierovicsi Riiga tagasi. Meierovicsi juhitud delegatsiooni ülesanded võttis Pariisis enda kanda ajutine Läti saatkond.