Jumalakogemus
Peatükk üks: "Jumal" ei ole pärisnimi
Hart räägib Jumalast olemise, teadvuse ja õndsuse kaudu. See on laenatud India traditsioonist: sat, cit ja ananda (saccidānanda). Sat'i tõlgendatakse ka kui tõde, aga see tähendab 'olevat', mis on hakanud tähendama tõde peamiselt 'olemusliku tõe' või 'reaalsuse' mõttes. See vastab enam-vähem olevale ja olemusele. Need kolm sõna kokku moodustavad Jumaluse definitsiooni, mis ulatuvad tagasi upanišadideni. Need võtavad eriti elegantselt kokku kõige vanemad Jumala loomuse metafüüsilised definitsioonid paljudes traditsioonides. See on lähedane teatud klassikalistele Kolmainsuse sõnastustele. Gregorios Nyssast ütleb, et Jumala elu on teadmise ja armastuse igavene akt, milles Jumal, kes on lõpmatu olemine, on ka lõpmatu teadvuseakt, kes teab end lõpmata heana, ja on ka lõpmatu armastus, mis ühtaegu soovib kõike ja saab kõike. "Selle teispoolse loomuse elu on armastus, milles kaunis on täiesti armastusväärne neile, kes seda teavad (ja Jumal teab teda), ja nii saab see teadmine armastuseks, sest äratundmise ese on oma loomult kaunis." Augustinuse järgi on Jumala Poeg Isa täiuslik ja igavene kujutis, Jumala eneseteadmine lõpmatu iluna, sellepärast ei ole see Isa ja tema kujutise väljendamatu ühendus kunagi ilma naudinguta, ilma armastuseta, ilma rõõmustamiseta, see armastus, rõõm, õnn või õndsus on Püha Vaim, mitte sünnitatud, vaid ühtmoodi sünnitajalt ja sünnitatult magusus ise, mis täidab kõik loodud vastavalt nende võimetele oma küllusliku ülekülluse ja ülemäärasusega, selles Kolmainsuses on kõikide asjade kõrgeim algupära ja täiuslikem ilu ja õnnistatuim rõõm. Paljud kristlased Indias, nagu Henri Le Saux (Abhišiktānanda) ja Brahmabandhab Upadhyay, kasutasid neid sanskriti sõnu, et kirjeldada oma arusaamist Jumalast. Sufi Ibn ‘Arabī mängib araabia sõnade wujūd 'olemine', wijdān 'teadvus' ja wajd 'teadvus' ühisele juurele, et kirjeldada müstilist Jumala kui absoluutse reaalsuse teadmist. Need sõnad kirjeldavad ka seda, kuidas mitmesuguste traditsioonide järgi me saame Jumala reaalsust kogeda ja teada. Ta on üks reaalsus, kus on kogu meie olemine, teadmine ja armastus, kust nad tulevad ja kuhu nad lähevad, ta on kuidagi kohal ka meie lihtsamaiski maailmakogemuses, ja talle saab läheneda selle kogemuse kaemusliku ja moraalse peenendamise teel. Need sõnad on inimese Jumalaga kohtumise fenomenoloogiline selgitus. Mõnes meie kõige vahetumas ja algsemas kogemuses kätkeb Jumala müsteeriumi esmane teadmine ja loomulik tõend üleloomulikust. Selle üle, kas see tõend on reaalne või kõigest illusioon, mida tekitab sügav ja meeleheitlik igatsus, võib vaielda. Kindel on see, et kes tahab teada, mida Jumala-jutt ajalooliselt tähendab, peab vaatama sinna. Hartile tundub, et need sõnad märgistavad täiuslikult neid inimkogemuse alasid, mida filosoofilise naturalismi raamistikus ei saa seletada ilma mõttemoonutuste ja terve mõistuse revideerimiseta. Need on igavesed müsteeriumid, mida ei saa taandada loodusnähtustele ja mis osutavad sellele, mis on enam kui loodus. Olemasolu ei saa looduslikult seletada. Materialism võib paremal juhul teha nägu, et probleemi pole (küsimus on ebahuvitav, vastamatu või arusaamatu). Ka teadvus ja õndsus osutavad sellele, et füüsiline loodus ei ole eneseküllane. Need kolm on loomuliku "üleloomulikud" vormid. Ilma nendeta ei saa loodust kogeda, nad eelnevad looduslikule põhjuslikkusele ja ületavad selle. Nad on transtsendentaalsed. Nad on meie olemuse, teadmise ja soovide jaoks fundamentaalsed, ja ometi tekitavad nad küsimuse teispoolsuse järele, kui neid tõeliselt tähele panna. Olgu siis Jumal olemas või mitte, tõeliselt mõistuspäraselt järelemõtlikud inimesed, kes ei luba endale loomalikku ükskõiksust kõige ebapraktilise vastu ega langeda paindumatu materialistliku ideoloogia võimu alla, kerkib Jumala küsimus üha uuesti ja igatsus Jumala kohta teada ei vaibu kunagi täielikult.