cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Monte Carlo meetodid
Rakendused
Monte Carlo meetodid on eriti kasulikud selleks, et simuleerida nähtusi, millel on suure määramatusega sisendid, ja süsteeme, millel on suur hulk paardunud vabadusastmeid. Peamised kasutusalad on
Rakendused matemaatikas
Monte Carlo meetodeid kasutatakse matemaatikas mitmesuguste ülesannete lahendamiseks. Genereeritakse sobilikke juhuslikke arve ja jälgitakse seda arvude osa, mis käitub mingile omadusele kohaselt. Meetod on kasulik arvuliste lahendite leidmiseks probleemidele, mida on liiga keeruline analüütiliselt lahendada. Kõige kasutatum Monte Carlo meetod on Monte Carlo integreerimine.
Integreerimine
Monte Carlo integreerimine on meetod, millega arvutatakse määratud integraalidele arvulisi lahendeid, kasutades juhuslikke arve. Monte Carlo algoritmid valivad suvalise punkti, kus integraali arvutatakse. See meetod on eriti kasulik kordsete integraalide lahendamiseks.
Ülevaade
Deterministlikud arvulised integreerimisalgoritmid töötavad hästi väheste mõõtmete korral, aga esineb kaks probleemi, kui funktsioonidel on mitu muutujat. Esiteks mõõtmete arvu kasvuga suureneb järsult funktsiooni hinnangute arv. Näiteks kui 10 hinnangut tagavad piisava täpsuse ühes mõõtmes, siis 100 mõõtmes on vaja 10100 punkti arvutada, mis nõuab ilmselgelt liiga palju arvutusvõimsust. Teiseks, mitmemõõtelise piirkonna ääretingimus võib olla väga keeruline, seega ei pruugi olla mõistlik lihtsustada probleemi mitmele ühekordsele integraalile. 100 mõõdet ei ole mitte mingil määral ebaharilik, kuna paljudes füüsikalistes probleemides mõõde võrdub vabadusastmega. Monte Carlo meetodid võimaldavad väljapääsu arvutusaja eksponentsiaalsest kasvust.
Olgu hulk \Omega osahulk, millel kordne määratud integraal
arvutatakse ruumipiirkonnas \Omega:
Kõige labasem viis I arvutamiseks on piirkonnas \Omega valimeid võttes : andes N-ile palju kordi valimeid. I-le saab hea lähendi kujul:
Mida suurem hulk valimeid võtta, seda väiksem on kõrvalekalle tegelikust väärtusest:
.
Funktsiooni lähendi saab leida, valides suvaliselt punkte 100-mõõtmelises ruumis ja leides nende funktsioonide keskmise väärtuse. Keskse piirteoreemi põhjal näitab see meetod koonduvust: kui neljakordistada valimit, väheneb viga kaks korda, olenemata mõõtmete arvust.
Kui võrrelda Monte Carlo ja Las Vegase algoritmi, siis esimene on mõeldud eelkõige lähendi leidmiseks tegelikule väärtusele ja seda kasutatakse siis, kui ühest funktsiooni ei ole defineeritud. Las Vegase algoritm annab alati õige vastuse või jätab selle andmata. Lisaks võib Las Vegase algoritmi katkestamine anda Monte Carlo meetodiga sarnase tulemuse, kuna tulem ei ole enam 100% korrektne.
PhysX
PhysX on Nvidia tarkvaraarenduskomplekt füüsika reaalajaliseks simuleerimiseks. PhysX on mitmeplatvormiline ja toetab mitmesuguseid seadmeid nutitelefonidest mitmetuumaliste protsessorite ja graafikaprotsessoriteni. PhysX on peamiselt mõeldud videomängudele, kuid seda kasutavad ka teadlased, koolitajad ja simulatsioonirakenduste arendajad. Funktsioonide hulka kuuluvad diskreetne ja pidev kokkupõrgete avastamine, kiirte heitmine ja keha pinnalaotused, samuti jäikade kehade, vedelike ja osakeste dünaamika lahendamine.
Kirjeldus
Nvidia PhysX-i tehnoloogia aitab mängudel töötada sujuvamalt ning seab eesmärgiks muuta vastastoimet keskkondade ja tegelaskujude vahel võimalikult realistlikuks. Tehes käitumist reaalsuslähedaseks, muutub graafika paremini tunnetavamaks.
Enne PhysX-i tehnoloogiat pidid mängudisainerid sooritama arvutusi selle kohta, kuidas objekt reageerib erinevate sündmuste suhtes. Näiteks pidi joonistama jada kaadreid selle kohta, kuidas jalgpallur kukub pärast mahaniitmist. Selle puudus seisneb selles, et mängur näeb situatsiooni kordumisel ühte ja seda sama animatsiooni. PhysX-i abil saavad mängud täpselt arvutada kehade füüsilist käitumist reaalajas. See tähendab, et jalgpalluri kukkumine sõltub spetsiifilistest olukorra tingimustest – seega tekitatakse iga kord ainulaadne visuaalne kogemus.
PhysX-i tehnoloogiat on rakendatud üle 150 mängu puhul ning see on kasutuses enam kui 10 000 arendajal. Tänu riistvaraliselt kiirendatud füüsikale saavad aset leida mitmed reaalsed nähtused nagu puude paindumine ja murdumine tuule käes, vee ja suitsu voolamine ning vastastikmõju omamine kehade ja jõudude suhtes – näiteks kivi vette viskamine tõstab veetaset, selle asemel et (antud juhul) vesi lihtsalt asenduks vahetus läheduses oleva objektiga.
Nvidia väidab, et "mid-to-high-end" GeForce videokaardid võimaldavad 10–20 korda rohkem enam efekte ja visuaalset loomutruudust kui tipptaseme CPU-de füüsika. PhysX lubab ka CPU ja GPU üheaegset koostööd füüsikaarvutuste vallas.
Ajalugu
Algselt oli selle füüsikamootori nimeks NovodeX, mis oli välja arendatud Šveitsis paikneva NovodeX AG ettevõtte poolt. Aastal 2004 omandas selle ettevõtte kogu tarkvara koos arenduste ja töötajaskonnaga Ageia. See ettevõtte hakkas arendama riistvara, mis kiirendaks füüsika arvutusi. Ageia nimetas selle tehnoloogia PPU-ks ehk füüsikaprotsessoriks (inglise keeles – physical processing unit). Tarkvaralise poole pealt nimetati NovodeX ümber PhysX-iks.
Ageia PhysX-i kaart
pisi|400px|BFG PhysX PPUAgeia PhysX-i kaardid tulid turule 2006. aasta mais selliste tootjate nagu ASUS, BFG Technologies, ELSA Technologies ja DELL poolt. Kaartide tehnilised parameetrid olid järgmised:
ASUS PhysX P1PPU
Ageia PhysX 100, 533 MHz
RAM: 128 Mb GDDR3, 738 MHz
Mälu siin: 128-bit
Liides: 32-bit PCI 3.0
Toide: 4-pin molex
BFG PhysX ja ELSA Phynite X100
DELL W056CPPU
Ageia PhysX 100, 500 MHz
Liides: PCI-E x1
DELL E1PPU
Ageia PhysX 100M, 533 MHz
RAM: 128 MB GDDR3, 738 MHz
Liides: MXM
Väike võimsustarve (~10 W)
Nvidia PhysX Nvidia
Aastal 2008 omandas Nvidia Ageia ning PPU arendused peatati. Ageia töötas ka PhysX-i kaartide teise generatsiooni (PPU2) kallal.
North American XB-70 Valkyrie
pisi North American Aviation XB-70 Valkyrie (eesti keeles 'valküür') oli tuumarelva kandva lennuki B-52 järglaseks plaanitud ülehelikiiruselise pommituslennuki B-70 prototüüp.
XB-70A esmalend toimus 21. septembril 1964.
Lennuk
pisi XB-70 plaaniti lendudeks kõrgusel 21 000 m ja enamgi ning kestvaks lennuks reisikiirususel Mach 3. Valkyrie on senini kõigi aegade suurima horisontaallennukõrguse saavutanud mehitatud pommituslennuk. Mis iganes, oli sellel strateegilisel sõjalennukil eriline osa lennunduse ajaloos.
Kolmnurkse tiiva (deltatiiva) keskkoha all paiknev, altvaates kolmnurkse kere tagumise laiema osa lõpetavad 6 reaktiivmootorit, kolmnurkse kereosa ees, mootorite õhusissepääsuavade taga paiknes esitelik ja selle järel pommišaht. Kolmnurkse kereosa jätkuks ettepoole oli torujas kereosa, mille tipus paiknes lendurite kabiin.
Lennukiirusel Mach 3 kuumenes lennuki ninaosa ja mõned esiservad lausa roosakaks, kuni 330 °C, ülejäänud lennuki struktuuri temperatuur jäi 232 °C piiridesse. Äärmusliku kuumuse tõttu oli XB-70 kandevkonstruktsioon ehitatud roostevaba terase kärgsändvitš paneelidest ja titaanist, viimast 9% kogu struktuurist. Ehituseks kasutatava roostevaba teraspleki paksus oli 0,508 mm. Õige keeruline oli lennuki kogu konstruktsiooni sõrestiku piisav jahutamise tagamine talumaks lennukiirusel Mach 3 tekkinud kuumust. Jahutamise ülesanne jäi lennuki kütusele, mida kasutati liigse soojuse neelamiseks ja ärakandmiseks kriitilisematest paikadest. Ringluses soojenenud kütus suunati otse mootoritesse, kütusetarbimisest üle jääv kütus pumbati ringlusega mahutitesse tagasi ja sealt jälle uuele ringile.
Nii ringlev jahuti, millesse oli segatud väike kogus (2%) hapnikku, oleks põhjustanud aga kütuse leegiga süttimise, selle ärahoidmiseks täideti vabanenud ruum kütusemahutis piisavalt inertse, inhibiitorina toimiva gaasilise lämmastikuga. Kabiin neljaliikmelisele meeskonnale: piloot, teine piloot, pommisihtur ja operaator. Ülehelikiirusel lennul tõsteti Valkyrie kabiini ees olev ninaramp ülemisse asendisse, et esiklaasi kalle ühtlustuks kere üldise voolujoonelise pinnaga konarusteta ja üleminek oleks aerodünaamiline. Allahelikiirusel lennates oli kabiini esiklaas suurema nurga all kaldu, ülehelikiiruselisel lennul aga peaaegu horisontaalasendis. Selline muudetava kallakuga esiklaas oli vajalik selleks, et pilootidel säiliks maandumisel/õhkutõusmisel vaateväli ettepoole.
Maandumisel kasutati 3 pidurduslangevarju, nendeta oleks maandumistee olnud üle 3380 meetri. Kolmele punktile toetuva skeemiga XB-70 telik kaalus kokku 6 tonni, ainuüksi pidurid ja rehvid kaalusid 2 tonni.
Märtsis 1961 tühistas USA president John F. Kennedy Valkyrie sõjalise tellimuse programmi, sest selleks ajaks oli muutunud riigi sõjaline doktriin, arendamist jätkati ainult uuringuteks. Edaspidi huvitus lennukitest NASA oma ülehelikiiruselise transpordilennuki (SST – Supersonic transport) arendamiseks. 1964. aasta märtsis kustutati riigieelarvest lõplikult YB-70 liiga kalliks osutunud projektile plaanitud raha.
Lendude ajalugu
Kandekonstruktsiooni probleemide tõttu hilines lennuki esmalend 3 aastat. Esimestel lendudel tekkisid probleemid hüdraulikasüsteemis ning ilmnesid ka muud väiksemad vead.
Katastroof
pisi 8. juuni varahommikul tõusis XB-70 (AV/2) lendu. Saatuslikul lennul saatsid Valkyriet formatsioonina 4 lennukit: F-4 ja F-5 XB-70 (AV/2) vasaku külje lähedal ning T-38 ning NASA-le kuuluv F-104 Starfighter parempoolse külje läheduses. Kogu lennu kestel filmiti seda lendavat formatsiooni veidi eemalt Learjeti reisilennukilt. F-104 piloot alustas XB-70 parempoolse alla pööratud tiivatipule lähenemist väikseima ohutu kauguseni, kuid suure lennuki tekitatud õhukeeris heitis Starfighteri hetkega üle Valkyrie tagaosa. Õhukeerisega ülevalt alla paiskumisel purustas hävituslennuk F-104 Valkyrie vasema kiilu ja vigastas veel ka tiiva vasakut poolt. 16 sekundit jätkas XB-70 veel otselendu, tegi siis kaks keerist, mille järel langes juhitamatult pöörisesse ning kukkus vastu maapinda. Purunenud lennuki vrakk süttis kohe põlema, kahest XB-70 katselendurist üks hukkus.
NASA kasutuses
XB-70 oli suurepärane testplatvorm SST uuringuteks nii oma suuruselt kui ka konstruktsioonilt, mille struktuuris kasutati pealegi veel uusi materjale, mis baseerusid roostevabal kärg-sandvitš teraspaneelidel ja titaanil. Mehitatud pommituslennuk XB-70 oli silmapaistvamate uuringutulemustega lennuk, mis iial lennanud. Teise XB-70-ga (lennuk nr. 2, AV/2), mis tegi esmalennu 17. juulil 1965, tehti kokku 9 Mach 3 lendu, neist esimene 3. jaanuaril 1966.
Pärast teise XB-70 kaotust tehti esimesele säilinud lennukile AV/1 põhjalik hooldus ja samasugune modifitseerimine nagu kaotatud AV/2-l, et jätkata katsetustesarja II osa. XB-70 viimane lend toimus 4. veebruaril 1969, sellega uurimuslennud lõpetati. XB-70 viimaseks lennuks jäi lend Edward lennubaasist USAF Pattersoni baasi muuseumi. Kokku lendas XB-70 (nr.1) 83 lendu koguajaga 160 tundi 16 minutit, teine XB-70 (nr.2) kogus 46 lennuga 92 tundi 22 minutit, Mach 3 kiirusega lennuaega kogunes mõlema lennuki peale kokku 1 tund 48 minutit, millest esimene XB-70 tegi ainult ühe lennu.
See fantastiline lennuk jääb alatiseks lennunduse ajalukku oma panusega tänapäeva lennukiehituse arengusse. XB-70 Valkyrie on senini suurim lennuk, mis eales lennanud kolmekordse helikiirusega, seda veel kestvalt.
Tehnilised andmed
pisi|500 px
Blangerval-Blangermont
Blangerval-Blangermont on vald Põhja-Prantsusmaal Pas-de-Calais' departemangus.
Põllumajandusküla asub 40 km Arrasist läänes tee D109 ääres.
pisi|tühi|
Vello Niinoja
Vello Niinoja (sündinud 4. veebruaril 1954 Tallinnas) on eesti päritolu Venemaa kõrgkooliõppejõud.
Elulugu
Vello Niinoja on teenistuja poeg.
Ta oli 1977 TPI assistent, 1981–1984 Eestimaa Kommunistliku Partei Keskkomitee Partei Ajaloo Instituudi vanemteadur, 1984–1989 töötas EKP ja NLKP Keskkomitees, 1985–1987 oli ka ERKI vanemõpetaja.
Penuja Kõikide Pühakute kirik
pisi|Penuja ōigeusu kiriku külgvaade pisi|Penuja ōigeusu kiriku altarivaade pisi|Penuja ōigeusu kiriku sisevaade Penuja Kõikide Pühakute kirik on õigeusu kirik Halliste kihelkonnas Pärnumaal, tänapäevase haldusjaotuse järgi Penuja külas Mulgi vallas Viljandi maakonnas.
Vello Niinoja
Elulugu
1992–1997 oli Niinoja Moskva Ülikooli doktorant ja žurnalistikateaduskonna vanemteadur, 1997. aastast on olnud pedagoogilisel tööl mitmes Moskva kõrgkoolis.
Vana-Põltsamaa vald
Vana-Põltsamaa vald (saksa keeles Oberpahlen) oli aastatel 1866–1939 vald Põltsamaa kihelkonnas. Valla pindala oli 241 km² ja elanikke 1934. aasta seisuga 3159. Vallamaja asus Põltsamaal.
Vello Niinoja
Elulugu
1994–1995 oli ta Moskva Eesti Seltsi esimees.
Teadustöö
Vello Niinoja on uurinud 20. sajandi eestikeelse trükisõna poliitilist ajalugu. Ta on avaldanud üle 40 teadustrükise.
Penuja Kõikide Pühakute kirik
Kirikuhoone projekteeris 1871. aastal Riia arhitekt Heinrich Scheel. Uuele kirikule pandi nurgakivi 4. aprillil (vkj) 1872. Paekivist seintega ristikujuline, keskkupli ja nelja nurgatorniga kirikuhoone on ehitatud aastatel 1872–1873, kirik pühitseti 28. septembril (vkj) 1875.
1877. aastal tehti kirikus ümberehitustöid, muuhulgas asendati tellispõrand laudpõrandaga.
Kirikut kasutas kuni 1964. aastani Penuja Kõikide Pühakute kogudus, siis ühines kogudus majanduslikel põhjustel Karksi-Nuia Püha Aleksei kogudusega ja kirik jäeti maha.
Robert Hofstadter
1961. aastal jagas ta Rudolf Mössbaueriga Nobeli füüsikaauhinda. Auhind anti talle töö eest nukleonide uurimisel.
Vana-Antsla vald
pisi|350px|[[Eesti haldusjaotus 1925. aastal]] Vana-Antsla vald (saksa keeles Alt-Anzen) oli vald Võrumaal Urvaste ja Karula kihelkonnas ning Võru maakonnas aastatel 1866–1939.
1934. aasta seisuga oli valla pindala 217 km² ja elanike arv 3230. Vallamaja asus tänapäeva Oe küla aladel.
1939. aasta vallareformiga Vana-Antsla vald likvideeriti. Vana-Antsla valla Litsmetsa, Maasiksaare, Metova ja Latiku küla arvati Lepistu valla koosseisu, muud alad Antsla valla koosseisu
Leedsi Ülikool
Leedsi Ülikool (inglise keeles University of Leeds) on ülikool Suurbritannias West Yorkshire'i linnkrahvkonnas Leedsis.
Ülikool asutati 1831 meditsiinikoolina. Aastast 1904 kannab nime Leedsi Ülikool.
Raul Kilgas
Raul Kilgas (sündinud 2. detsembril 1951) on eesti ajakirjanik, tõlkija ja toimetaja.
Hariduskäik
Ta on õppinud aastatel 1959–1962 Püssi Keskkoolis, 1962–1963 Kuremäe algkoolis, 1963–1970 Rakvere Internaatkoolis ja 1970–1975 Tartu Riiklikus Ülikoolis psühholoogiat.
Töö
Aastatel 1975–1978 oli ta Tootmiskoondise Ookean psühholoog, Tallinna Linna Täitevkomitee Kultuurivalitsuse insener, Tallinna Pedagoogilise Instituudi psühholoogiakateedri vanemteadur, 1979–1983 ajalehe Sirp ja Vasar publitsistikatoimetaja, 1984–1991 kirjastuse Eesti Raamat toimetaja, 1992–1998 Maalehe peatoimetaja, 1999–2002 Eesti Entsüklopeediakirjastuse peatoimetaja, 2003–2008 kirjastuse Ilo peatoimetaja, 2008–2009 TEA Kirjastuse TEA entsüklopeedia peatoimetaja.
1993–1998 oli ta Maalehe juures 1993. aastal loodud Arno Tali Sihtkapitali juhatuse esimees.
Raul Kilgas on üks "Väikese entsüklopeedia" (2002; 2006) ja TEA entsüklopeedia koostajaid ja autoreid.
Ta on tõlkinud peamiselt inglise keelest aime- ja teaduskirjandust.
Isiklikku
Tema isa oli näitleja, lavastaja ja draamakirjanik Paul Kilgas, tema lell oli näitleja ja lavastaja Gunnar Kilgas.
Karmo Nigula
Karmo Nigula (sündinud 14. märtsil 1993 Paides) on eesti näitleja.
Buddhādasa
pisi|493x493px|Buddhadasa Bhikkhu Phra Dharmakosacarya (Nguam Indapañño), tuntud kui Buddhādasa Bhikkhu, 27. mai 1906 – 25. mai 1993, oli tuntud ja mõjukas 20. sajandi Tai askeet-filosoof, bhikkhu.
Karmo Nigula
Karmo Nigula lõpetas 2012. aastal Vanalinna Hariduskolleegiumi teatriklassi. 2016. aastal lõpetas ta Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia lavakunstikooli (27. lend).
Aastast 2016 töötab ta Eesti Draamateatris näitlejana.
2019. aasta sügisel osales ta TV3 paroodiasaates "Su nägu kõlab varsti tuttavalt".
Buddhādasa
Buddhadasa oli budistlike doktriinide ja tai rahvauskumuste uuendusmeelne ümbermõtestaja, soovitades tavapäraste religioossete arusaamade reformimist nii Tais kui ka mujal maailmas. Buddhadasa oli seisukohal, et kõik religioonid on oma põhiolemuses samad ning et kõrgemas, dhamma mõttes, "religiooni ei ole".
Teda külastasid väljapaistvad usujuhid nii läänemaailmast kui idamaadest, sealhulgas Dalai-laama jpt.
Elulugu
Buddhadasa (sünninimega Nguam Phanit) sündis 1906. aastal Ban Phumriangis Chaiya ringkonnas Lõuna-Tais. Tema isa Sieng Phānit oli teise põlve Tai hiinlane ja ema Klaun oli tailanna.
Religioosne elu
Buddhadasa loobus ilmalikust elust 1926. aastal. Pettununa Bangkoki kõrgvaimulikkonnas, asutas ta oma kodukoha läheduses 1932. aastal Suan Mokkhi kloostri.
Järgnevatel aastatel äratasid Buddhadasa õpetused laialdast huvi. Ta pidas diskussioone juhtivate teadlaste ja eri usundite vaimulike vahel. Tema eesmärk oli uurida sarnasusi maailma suurimate religioonide põhimõtetes. Enne oma surma 1993. aastal asutas ta rahvusvahelise retriidikeskuse Suan Mokkh International.
Õpetused ja tõlgendused
Buddhadasa taotles lihtsust ja selgust Gautama Buddha peamistes õpetustes: "Tehke head, vältige halba ja puhastage meelt." Seetõttu hoidus ta tavapärastest rituaalidest ja distantseerus Tai vaimuliku elu komplitseeritud sisepoliitikast. Kõige lähemal oli ta Tai metsatraditsioonile. Tema oskus seletada keerulisi filosoofilisi ja religioosseid küsimusi lihtsas lõuna-tai keeles oli rahva seas kõrgesti hinnatud.
Buddhadasa õpetas hingamist jälgivat meditatsioonitehnikat anapanasati. Tema isiklik praktika põhines ühelt poolt varajaste Tipiṭaka tekstide põhjalikul uurimisel ja tõlgendamisel ning teiselt poolt tema enda radikaalsel katsetamisel.
Taassünni eitamine
Buddhadasa lükkas tagasi traditsioonilise taassünni ja karma doktriini, kuna arvas, et see ei sobi tühjuse õpetusega ega aita vältida kannatusi (dukkha).
Aasia uuringute ja budismi professor John Powers väidab, et Buddhadasa pakkus "ratsionistlikku tõlgendust", nimetades "kogu taassünni küsimuse rumalaks". Buddhadasa sõnul õpetas Buddha isetust (sanskriti keeles anatman, paali keeles anatta), mis eitab igasugust kindlat, pidevat olemust või hinge. Powers tsiteerib Buddhadasa vaateid: "Kuna keegi ei ole sündinud, ei ole ka kedagi, kes sureb ja on taas sündinud". Seepärast ütleb Buddhadasa, et "kogu taassünni küsimusel ei ole midagi pistmist budismiga ... budistlikes õpetustes ei ole taassünni ega reinkarnatsiooni küsimust". Selle eesmärk on nibbana, mida Buddhadasa kirjeldab kui seisundit, "mis on üle kõikidest kannatustest ning ka tavapärasest õnne mõistest."
Buddhadasa selgitab paṭiccasamuppāda 't kui "mina" ja "minu" sündi kokkupuutel sündmuste ja nähtustega ning sellest tulenevat tunnet (vedanā), iha (tañhā) ning klammerdumist (upādāna). "Mina" ja "minu" mõistetest loobumisega loobutakse isekast klammerdumisest ja saavutatakse nirvaana või tõeline tühjus. Seda saab teha, "vältides sõltuvuslikku tekkimist, lõigates see ära kohe, tunnetuse-kokkupuute hetkel."
Buddhadasa vaateid on kritiseeritud kui theravaada ortodokssest traditsioonist lahknevaid või lausa "ketserlikke". Ümbersünni eitamine pidavat vähendama Buddha õpetuse mõjukust ning võtma ära eetilise põhjenduse teha head ja vältida kurja.
Religiooni pole
Buddhadasa kasutas algusest peale võrdlevat lähenemist ja püüdis selgitada "budistlikke õpetusi teiste mõtlemissüsteemide kaasabil, nagu taoism, hinduism, konfutsianism, džainism ja loodusteadus." Sellise metoodika kaudu jõudis ta veendumusele: "Kui ollakse tunginud usu tõelisse olemusse, siis on kõikide religioonide sisu üks ja seesama. Kuigi võib öelda, et on olemas budism, judaism, taoism, islam või mis tahes, võib ka öelda, et kõik religioonid on seesama."
Oma raamatus "No Religion" (1993) märkis Buddhadasa: "Need, kes on jõudnud dhamma mõistmisele kõige kõrgemal tasemel, tunnevad, et mõistet "religioon" ei eksisteeri üldse. Ei ole budismi, ei ole kristlust, ei ole islamit. Kuidas nad võiksid olla üks ja seesama või üksteisega konfliktis, kui neid pole isegi mitte olemas? (...) Nõnda, öeldes "religiooni ei ole!", kasutatakse dhamma keelt kõrgeimal tasemel."
Teoseid inglise keeles
Buddhadasa teosed võtavad sõna otseses mõttes terve toa Tai Rahvusraamatukogus. Järgnevalt mõned tema tuntumad inglise keelde tõlgitud raamatud.
Lorentzi meetrika
Lorentzi meetrika on nimetatud Hendrik Lorentzi järgi.
Erirelatiivsusteoorias kasutatav tasane Minkowski ruum koordinaatidega omab meetrilist tensorit:
Siin peetakse all silmas tavalisi täisnurkseid samamastaapseid Descartesi koordinaate, t all aega, mida mõõdeti antud taustsüsteemis ja c all valguse kiirust.
Selle tensori kaudu määratletakse intervall
mis jääb Lorentzi teisenduste suhtes invariantseks.
Minkowski meetrika on pseudoeukleidiline meetrika, mis kirjeldab lamedat pseudoeukleidilist ruumi.
Jaotus (matemaatika)
Jaotus ehk jaotusseadus ehk tõenäosusjaotus on eeskiri, mis seab juhusliku suuruse iga väärtusega xi vastavusse selle väärtuse omandamise tõenäosuse P(xi).
Jaotust saab esitada tabelina, graafiliselt, tõenäosus- või jaotusfunktsioonina.
Matemaatilises statistikas on välja kasutusel palju jaotusseadusi, nt binoomjaotus, normaaljaotus, Poissoni jaotus.
Viited
Variabile casuale
Hüperhelikiirusel lend
Hüperhelikiirusel lend on lend, kus õhusõiduk ületab viiekordselt helikiirust (6200 km/h, 1715 m/s või 3900 mph) merepinnal. Hüperhelikiirusel mõjuvad õhusõidukitele äärmuslikud aerodünaamilised kuumenemised ja rõhu suurenemised, muutes sellistel kiirustel sõidukite disaini ja töö suureks inseneeria probleemiks. pisi|231x231px|Varjugraafikud, nagu pildil oleva nüri koonuse vabalend [[Mach 5-ga, näitasid selgelt lööklaineid. Ninašoki moodustumine nürist kehast eespool vähendas oluliselt kehale ülekantavat soojust kiirustel üle 5 Machi]]
Leicesteri Ülikool
pisi|Ülikooli hooneid Leicesteri ülikool (inglise keeles University of Leicester) on ülikool Suurbritannias Leicesteris.
Ülikool asutati 1921.
Hüperhelikiirusel lend
Ajalugu
1930. aastatel hakkasid teadlased uurima võimalust ületada helibarjääri, mis saavutati 1947. aastal USA-s Chuck Yeager Bell X-1-ga. Selle saavutusega pöördus tähelepanu ülehelikiirusele ja hüperhelikiirusele. 1960. ja 1970. aastatel töötati välja mitmeid programme, sh USA X-15 ja Nõukogude Holod, mille käigus arendati hüperhelikiirusel lennukeid. Neid lennukeid kasutati peamiselt uurimiseks ja katsetamiseks, kuid need tõestasid hüperhelikiirusel lennu teostatavust ning aitasid edendada teadmisi hüpersoonilise aerodünaamika ja materjalide kohta.
Leicesteri Ülikool
Ülikoolis õpib üle 16 000 üliõpilase (2016).
Hüperhelikiirusel lend
Disain ja materjalid
Hüperhelikiirusel liikuvad sõidukid on oma disainis ja töös silmitsi mitme suure väljakutsega, sealhulgas aerodünaamiline kuumenemine, konstruktsiooniline koormus ja materjalide valik. Hüperhelikiirusel surutakse õhk sõiduki ümber kokku ja selle tagajärjel see kuumeneb, tekitades sõiduki pinnale tugeva kuumenemise ja surve, mis võib tekitada struktuurseid kahjustusi või materjale sulatada või aurustada.
pisi|287x287px|[[Kosmosesüstik Discovery ninal ja põhjal olevad spetsiaalsed plaadid, mis takistasid süstiku ülekuumenemist Maa atmosfääri sisenemisel]] Nende väljakutsetega tegelemiseks peavad hüperhelikiirusega sõidukite disainijad kasutama materjale, mis suudavad taluda hüperhelikiirusega lennu äärmuslikke tingimusi. Need materjalid peavad suutma säilitada oma konstruktsiooni terviklikkuse kõrgel temperatuuril ja rõhul ning olema ka kerged, et minimeerida sõiduki kaalu ja suurendada selle kiirust. Hüperhelikiirusega sõidukites kasutatavate tavaliste materjalide hulka kuuluvad keraamika, süsinikkomposiidid.
Aerodünaamika
Hüperhelikiirusel lend esitab ka olulisi aerodünaamilisi väljakutseid. Hüperhelikiirusel lennates mõjutavad sõiduki kuju ja pinnaomadused oluliselt selle jõudlust ja stabiilsust. Näiteks võivad väiksed erinevused sõiduki kujus või pindade kareduses põhjustada olulisi muutusi selle aerodünaamilistes omadustes. See tähendab, et disainijad peavad soovitud jõudluse saavutamiseks hoolikalt optimeerima sõiduki kuju ja pinda.
Lisaks kujule ja pinnaomadustele peavad hüperhelikiirusega sõidukid stabiilsuse ja juhtimise säilitamiseks kasutama ka spetsiaalseid aerodünaamilisi juhtimissüsteeme. Need süsteemid kasutavad sõiduki suunamiseks ja trajektoori reguleerimiseks tavaliselt kiirete gaasijugade süsteeme (inglise keeles RCS Thrusters). pisi|236x236px|X-43A computational fluid dynamic (CFD) pilt Mach 7 katsetingimustes töötava mootoriga pisi|[[Kosmosesüstiku mudel, mis on kinnitatud katsekambris katsetamiseks hüperhelikiiruste tingimustes]] ( https://en.wikipedia.org/wiki/Reaction_control_system ).
Rakendused
Hüperhelikiirusel lennul on lai valik potentsiaalseid rakendusi, sealhulgas sõjaliseks, teaduslikuks ja äriliseks kasutuseks. Sõjalised rakendused hõlmavad hüperhelikiirusega rakette ja luuresõidukeid, mis võivad pakkuda kiiret reageerimisvõimet ja parandada olukorrateadlikkust. Teaduslikud rakendused hõlmavad hüperhelikiiruse aerodünaamika ja materjalide uurimist, mis võib viia uute tehnoloogiate ja materjalideni, mida võidakse kasutada muudes valdkondades.
Hüperhelikiirusega lendude kaubanduslikud rakendused hõlmavad kiiret transporti, nagu hüperhelikiirusega lennukid ja kosmoselennukid. Hüperhelikiirusega lennukid võivad potentsiaalselt lühendada kaugemate linnade vahelist reisimisaega mõne tunnini või isegi mitmekümne minutini, samas kui kosmoselennukid võivad pakkuda odavat juurdepääsu kosmosele teadusuuringute ja äriliste eesmärkide jaoks. Kaubanduslike hüperhelisõidukite väljatöötamine on siiski alles algusjärgus ning olulisi tehnilisi ja majanduslikke väljakutseid on alles lahendamisel. Üks probleemidest, mida käsitletakse, on helikiiruse ületamisel tekkiv pauk (inglise keeles sonic boom), mis välistab mandri kohal lendamise.
Pavlo Sbõtov
Pavlo Sbõtov (ukraina keeles Павло Олегович Сбитов; 22. oktoober 1994 Berezets, Lvivi oblast – 12. märts 2022 Volnovahha, Donetski oblast) oli Ukraina sõjaväelane.
Kiiktool
pisi|Kiiktool Soomes Kiiktool on kaarjatel jalastel olev tool, millel saab kiikuda.
Eestisse tuli kiiktool 19. ja 20. sajandi vahetuse aegu Soome ja Rootsi vahendusel. Eestis oli ta algul levinud Hiiumaal ja Kirde-Eesti rannakülades.
Cloud Peak
Cloud Peak on mägi Ameerika Ühendriikides Wyomingi osariigis, Big Horni mägede kõrgeim tipp. Selle kõrgus on 4013 meetrit (13 167 jalga). Asub Johnsoni ja Big Horni maakonna territooriumil ning mägi on mõlema maakonna kõrgeimaks kohaks.
Cloud Peak paikneb 189 000 aakri (765 km²) suurusel Cloud Peaki ürgloodusealal, mis omakorda asub Bighorni metsakaitsealal.
Heidelbergi inimene
pisi|[[Kolmemõõtmeline arvutigraafika|Kolmemõõtmelise arvutigraafika abil loodud rekonstruktsioon Homo heidelbergensise näost]] Homo heidelbergensis avastati 1908. aastal Saksamaalt Heidelbergi linna lähedalt. Elas 700 000 – 200 000 aastat tagasi Euroopas; võimalik, et ka Aasias (Hiina) ja Aafrikas (ida- ja lõunaosas). Homo on ladina sõna inimese või mehe kohta ja heidelbergensis on latiniseeritud sõna nimest "Heidelberg" – linnast Saksamaal, kus esimene Homo heidelbergensis 'e fossiil avastati.
Avastamine
1908. aastal leidis töömees Saksamaal Maueri küla Röschi liivakastist H. heidelbergensis 'e tüübi isendi. Selle alalõug oli peaaegu täielik, v.a puudusid eespurihambad ja kaks esimest vasakut mittejuurelist hammast. Lõualuu oli väike, hambad sarnanesid inimese omadega. Saksa teadlane Otto Schoentensack oli esimene, kes kirjeldas isendit ja pakkus välja liiginime Homo heidelbergensis. Hiljem on selle fossiile leitud Prantsusmaalt, Kreekast, Itaaliast, Hispaaniast ja Hiinast. Boxgrove 1 sääreluu leiti 1993. aastal Inglismaa Lääne-Sussexi krahvkonnast Boxgrove'ist. See oli mõlemast otsast näritud, kuid allesjäänud osa põhjal võib öelda, et selle omanik sarnanes tänapäeva inimesega. Hispaania Gran Dolina fossiilid ulatuvad 800 000 aastani ja võivad olla Homo heidelbergensis, teadlased pakuvad välja, et seda liiki võib ka nimetada Homo antecessor ehk inimese eellaseks.
Evolutsioon
pisi|314x314px|Evolutsioonipuu Umbes 700 000 aastat tagasi (ja võib-olla juba 780 000 aastat tagasi) oli Homo heidelbergensis arenenud aafrika Homo erectus 'est (teine nimetus Homo ergaster). Need, kes liikusid Euroopasse, nimetati Homo heidelbergensis (neist hiljem arenes Homo neandertallased). Selle tõestas 2016. aastal Antonio Profico, kes avastas kahe liigi vahelise sarnasuse ja tegi kindlaks, et H. heidelbergensis on pärit Aafrikast, mitte Euroopast. Algas evolutsiooniline üleminek, kus arenesid H. neandertallased ja hiljem ka Homo sapiens. Geneetiliste tõendite järgi on tänapäeva inimestel ja H. neandertallastel ühine eelkäija, kelleks on H. heidelbergensis.
Tunnused
Homo heidelbergensis sarnanes välimuselt tänapäeva inimesega rohkem kui tema eellased. Tema ninakuju oli vertikaalsem ja vähem väljaulatuv, otsaesine oli veel küllaltki lame, kuid oluliselt vertikaalsem, mida saab seostada ajumahu kasvuga. 2004. aastal läbi viidud uuringus ilmnes, et Homo heidelbergensis 'e ajumaht varieerus nii regiooniti kui ka sõltuvalt ajast, seega kinnitati keskmine ajumaht neil keskmise tulemuse välja arvutamisel. Tema ajumaht oli 1206 kuupsentimeetrit isendi kohta, mis kinnitas teooriat, et H. heidelbergensis 'tega kaasnes tubli ajumahu hüpe. Homo erectus 'e keskmine ajumaht jäi 1000 kuupsentimeetri juurde või alla selle. Lisaks on täheldatud neil hüoidse luu olemasolu, mis aitab toetada keelt nii, et kõnevõime on teoorias võimalik. See aga ei kinnita kas nad ka päriselt rääkida või vestelda juba mõistsid.
Kehaehituselt olid H. heidelbergensis 'ed sitked, aga küllaltki pikad. Emaste isendite keskmine kasv jäi 157,5 cm ja isaste isendite puhul 169,5 cm juurde. Pikima leitud isendi säilmed olid lausa 177 cm pikkuse inimese omad. Nagu näojooned, nii sarnanes ka kehakuju rohkem tänapäeva inimese omaga kui tema eellastel. Kehaehituse puhul on märgatud neil huvitavat kombot - osad isendid olid kitsamate õlgadega, veidi pikemad, kitsama rinnakorviga ja graatsilisema ehk tänapäeva inimesele omase kehaehitusega, kuid teised olid jässakamad, suurema rinnakorviga ja laiemate õlgadega, sarnanedes sedasi rohkem neandertallasega. Enamik leidudest viitab pigem sarnasustele neandertallase kehaehitusega. Homo heidelbergensis 'te puhul on kehakarvkate küllaltki olematu, mis oli sama ka hilisemal Homo sapiens 'il ja Homo neandertallasel.
pisi|368x368px|Homo heidelbergensis 'e fossiilide leiuala
Elulaad
Homo heidelbergensis 'ed elasid väikestes kommuunides. Nad olid rändavad ning neil olid küllaltki hästi välja arenenud kivist ja luust tööriistad. Nad pidasid jahti suurematele ulukitele näiteks hirved, põdrad või siis lausa elevantidele ja hobustele. H. Heidelbergensis 'te puhul on täheldatud toidulaual liha osakaalu kasvu. See annab vihje ilmselt strateegilisematele karja jahtimise võtete välja kujunemisele. Levinud oli ka korilus, söödi kõiki taimi, mis vastavalt hooajale vähegi kättesaadavad olid. On väga tõenäoline, et jahtimiseks kasutati viskeodasid, millele viitavad ka 1994. aasta Schöningbergi odade leid ja lisaks veel ka jahiloomade fossiilidelt leitud haavad, mis samuti toetavad viskeoda kahjustuse teooriat.
H. Heidelbergensis 'ed ehitasid ka juba onne, millel olid läbimõeldud talad ja vihma pidav katus. Kuigi nad olid rändavad, näitab see ka nende sessoonset paigale jäämist, mida ilmselt mõjutas jahiloomade enese ränne. Nende seas on täheldatud ka algse kunsti välja arenemist. On leitud 370 000 aastat vana elevandi sääreluu, millelt avastati graveeringud - seda peetakse üheks vanimaks kunstiteoseks, mis on õnnestunud leida. Nende tööriistad olid rohkem viimistletud, olles teravamad, kitsamad ja sümmeetrilisemad kui nende eellastel. Selline täpsem lähenemine tööriistade valmistamisele ei saa olla ainult välise vaatluse tulem, mida on kinnitanud ka sotsiaalsed katsed tänapäeva inimeste peal, vaid viitavad olulisemalt keerukamale õpetamise viisi väljaarendamisele.
Liigi suhtlus ja sotsiaalne elu
Homo Heidelbergensis oli võrreldes varasemate inimlaste liikidega ilmselt suuteline rääkima väga algelises keeles. Seda soodustas arenenud keelepiirkond suus ja kõrvade võime eristada ja tuvasta hääli nii, et teiste hääli oleks paremini kuulda.
Heidelbergensise inimesed olid võimelised looma ka kunsti või n-ö kirjutisi, millega nad kommunikeerisid teistega. See kunst võis olla siis erinevad joonistused ja jooned, mille nad värviliste mineraalidega seintele tegid.
Üks huvitav osa Heidelbergensise inimeste kultuurist olid matmisrituaalid. Surnukehad maeti maa alla, selleks et röövloomad ei saaks ligi. Täpsemalt tõestab nende matmisrituaale tööriistade otsade maha jätmine haudadesse. Näiteks on leitud kirvepea Excalibur, mis on tehtud roosast kvartskivist. Selline kirvepea on leitud Hispaanias Sima de la Huesoses, kus on ka leitud mitmeid teisi Heidelbergensis 'e indiviidide luid.
Kuna Heidelbergensis 'e inimese ajumaht oli arenenud ligilähedaseks tänapäeva inimese omaga, siis võiks arvata, et neil olid loodud indiviidide ja gruppide vahel mingisugune hierarhia ja rühmitamine korilasteks ja jahipidajateks. Selles mõttes, et iga indiviid oleks teadnud oma kohta kommuunis, aga kahjuks pole loodud põhjalikku teooriat selle kohta või leitud tõendeid.
Erinevus tänapäeva inimesest
pisi|368x368px|3D-mudel Homo heidelbergens 'e koljust ja visuaalist Erinevused välimuses: H. heidelbergensis olid ilmselt tänapäeva inimesest mõnevõrra rammusam ja turskem versioon; märgatavalt jõulisem, kuid aju suurus peaaegu lähedane H. sapiens 'i omale, võib-olla keskmiselt umbes 1200 cm3 või enam, mis on märgatavalt suurem kui Homo erectus 'el. Keha poolest olid nad meist veidi lühemad, keskmine pikkus jäi kuni 10 cm lühemaks kui seda on tänapäeva inimese keskmine pikkus. Kuigi sarnaselt tänapäeva inimestega oli nende keha karvkate peaaegu olematu. Ehkki H. heidelbergensis 'el olid endiselt üsna tugevalt konstrueeritud laiad näojooned, mis meenutasid Homo erectus 't, olid nende kulmud vähem väljendunud ja ninad vertikaalsemad. Kuigi otsaesine oli veel võrreldes tänapäeva inimesega lame.
Elulaadi erinevus: seisnes rändamises, tänapäeva inimene on rohkem paikne. H. heidelbergensis 'el oli kombeks rännata, kuid sesoonselt paigale jääda ja onne ehitada. Suhtlemine oli neil algelisem, keel ei olnud lõplikult välja arenenud. Kuigi on arvata, et oma ühiskond ja hierarhia juba tekkis.
Oma ajavahemiku jooksul harjus Heidelbergensis praktilise tulekasutusega ja selle toiduvalmistamise potentsiaaliga üha enam; me teame, et vähemalt umbes 400 000 aastat tagasi kasutasid inimesed, kes rändasid üle Vana Maailma - sealhulgas külmemas põhjas, kus see oli eriti kasulik - selgelt tavapärasel viisil tuld. Toidulaud oli pigem loomne, kuid karju ei peetud, pigem kütiti ja saadud liha küpsetamiseks ka kasutati tuld. Tänapäeva inimese toidulaud on rohkem mitmekesine ning vahelduv taimse ja loomse vahel.
Ancien régime
Ancien régime (prantsuse keelest 'vana kord') oli Prantsusmaal eksisteerinud poliitiline ja sotsiaalmajanduslik kord umbes 16. sajandi lõpust kuni Prantsuse revolutsioonini (1789. aastal), mis kukutas kuningavõimu ja mille tulemusena kaotati feodaalkord.
Ancien régime'i ajale oli iseloomulik seisuslikkus. Kogu Prantsuse ühiskond jagunes kolmeks seisuseks: kleerus, aadel ja kolmas seisus (kodanlus, talupojad ja töölised). Poliitilises sfääris tugineti kuningate jumaliku õigusele valitseda oma alamaid. Absoluutne monarh (neist tuntuim Louis XIV) omas piiramatut võimu.
Aslanbek Huštov
Aslanbek Vitaljevitš Huštov (vene keeles Асланбек Витальевич Хуштов; sündinud 1. juulil 1980 Kabardi-Balkaarias) on Venemaa Kreeka-Rooma maadleja, rahvuselt kabardiin.
Võitis kehakaalus 96 kg Pekingi olümpiamängude kuldmedali.
Isiklikku
Huštov elab Krasnojarskis. Ta on abielus ja tal on üks tütar. Ta on 180 cm pikk ja kaalub 99 kilogrammi.
Vello Janson
Vello Janson (sündinud 14. jaanuaril 1948 Pärnus) on eesti näitleja.
Ta töötas aastatel 1972–1980 Eesti NSV Riiklikus Noorsooteatris ja aastast 1980 Vanalinnastuudios, hiljem vabakutseline (osalenud muu hulgas Vana Baskini Teatri lavastustes, olnud 2009. aastal Teater :D asutajaliige ja lavastaja).
Ta on mänginud telelavastustes ("Plekkmehed", 1984) ja filmis "Indrek", aga ka teledraamasarjades ("Kalevipojad" ja "Pilvede all") ja ETV komöödiasarjas "ENSV".
Isiklikku
Ta oli aastatel 1976–1984 abielus Ene Järvisega.
Eesti maalikunst (1991–tänapäev)
1990. aastad Eesti maalikunstis
1980. aastatel sai lääne kunstimaailmas hoogu juurde debatt maali surma üle, mis jätkus lainetena 21. sajandi algusaastateni, kaotades seejärel olulisuse. Maalikunsti surm jõudis Eesti maalikunstnike teadvusse ja Eesti kunsti kajastavate kriitikute sõnavarasse kümmekonnaaastase hilinemisega 1990. aastatel.
Kui veel 1970. aastate keskel "sai maalikunsti põhjal otsustada kogu Eesti kunsti potentsiaali üle", siis taoline kunstisisene hierarhia püsis 1980. aastate lõpuni. Jätkus ülevaatenäituste tava, maalikunst säilitas oma juhtpositsiooni – see erines sügavalt maailma kunstielus parasjagu toimuvast.
Olulist rolli Eesti uue lääneliku kunstimudeli kujunemisel mängis Sorosi Kaasaegse Kunsti Eesti Keskuse (SKKE) loomine Avatud Eesti Fondi juures 1992. aastal. Selle eesmärk oli luua võimalused suhtluseks rahvusvahelise kunstieluga ning materiaalselt toetada projekte, mis on eeskätt seotud uute tehnoloogiate ja nende kunstis kasutamisega.
Eesti maalikunstnikele mõjus šokina, et maalikunsti hakati ühtäkki käsitlema stagnaaja kunstina, maalikunst "omandas imago kui kõige vanameelse, konservatiivse ja aegunu käsitlus". Maalikunstnike Liidu aastapreemianäituse (Eesti Rahvusraamatukogu, 1994) arutelul kõlas kriitikutest žüriiliikmete arvamus, et maalikunst "peab väga intensiivselt otsima õigustamise teid" ja "ta peab kindlasti ennast tõestama".
1994. aasta kevadel Maalikunstnike Liidu tollase esimehe Paul Alliku kokku kutsutud kriitikute ja kunstnike kõnekoosolekul Eesti Kunstimuuseumis esitas maalikunstnik Lembit Sarapuu oma legendaarse küsimuse "kas ma võin edasi maalida või ei?".
Maalikunsti meediumina tõestamise nõue pingestas Eesti kunstiväljal õhustikku, seda enam, et ressursid kunsti arengu jaoks olid piiratud. Maalikunstnik ja kirjanik Toomas Vint osales 1995. aastal SKKE 3. aastanäitusel "Biotoopia" projektiga, kus ta esitas mittekunsti kunsti pähe ning suutis sellega kuraatorid ära petta. See interdistsiplinaarne projekt oli installatsioon "Vaikelu", mis koosnes aiapäkapikust ja arvutist, mis kuvas teksti manipuleeritavast kunstnikust Toomas Vindist. Hiljem avaldas Vint Kultuurilehes artikli "(Kunsti)teose sünd ja (lühi)elu(lugu)", kus selgitas oma töö tagamaid ning esitamise põhjuseid. Vint väitis, et hea maal põlati näituselt ära, kuid vastu võeti näiliste kaasaegse kunsti omadustega töö – "selleks, et osaleda kunstielus, peab ümber rõivastuma, panema endale selga sobimatud riidehilbud". See on üks näide, kuidas maalikunstnikud end uues situatsioonis tundsid.
1994. aastal võttis Riigikogu vastu seaduse Eesti Kultuurkapitali taastamise kohta. Kultuurkapitali küllaltki tasakaalustatud tegevus rahastas kunstiprojekte seinast seina, meediume eelistamata. Maalikunstnike olukord stabiliseerus, sest nad vajasid tegutsemiseks mingitki garantiid.
1996. aastaks kujunenud maalikunsti seisu võtab kunstikriitik Ants Juske kokku sõnadega: "Tänaseks võib öelda, et Eesti kunsti mudeli uuenemine on jõudnud lõpule: nõukogudeaegne kunstiliikide hierarhia (maal, graafika, skulptuur, tarbekunst jne) on kadunud, rahvakunstniku nomenklatuur pjedestaalilt tõugatud ning uued institutsioonid paigas". Oma graafilises skeemis "Eesti kunst kui kihiline tort" paigutas Ants Juske maalikunsti madalaimale kihile.
Kui kunstikriitiku Eha Komissarovi sõnul "kunstnikud võitlevad maalikunsti nimel kõigi oma vahenditega", siis järgnenud aastad seda ka tõestasid.
1990. aastate lõpu poole toimusid suured maalinäitused, millega maalikunst ennast uues kunstisituatsioonis määratlema asus. Selline maalikunsti tugev esitlemine oli tollasel kunstimaastikul tasakaalu saavutamiseks vajalik. Maalinäitusi organiseerinud Eesti Maalikunstnike Liidu juhatuse taktika oli näitusi kureerima kutsuda kriitikud, sundides neid seeläbi uues kunstisituatsioonis maalikunstiga suhestuma – maali aastanäituseid kureerisid Ants Juske, Eha Komissarov, Johannes Saar, Harry Liivrand ja Heie Treier.
Näitustekobara "Maal'98" põhiekspositsioon "Maali sõna" oli koondatud Eesti Kunstimuuseumi Rotermanni soolalao näitusesaali (kontseptsioon Harry Liivrand, koostaja Heie Treier). Soolalao keldrisaalis esitas oma koostatud valiku kunstnik Tiina Tammetalu lipukirja all "Maalikunstnik – püha lobiseja, räägime meestest", mis pakkus soolist vaatenurka maalikunstile. Vaal Galeriis oli "Maal'98" alaprojektina väljas kunstnik Kaido Ole koostatud ja kujundatud "Maalitud reaalsus – aktuaalne anakronism", mis analüüsis maali kui jutustust uute meediumite – foto, televisiooni ja video – ajastul. Raatuse galeriisse oli kunstiteadlane Mai Levin koondanud traditsioonidele ja endale kindlaks jäänud kunstnike viimase aja tööd nimetuse all "Traditsionalistid Eesti maalikunstis". Selline kontseptuaalne lähenemine kogu näitusteketi lõikes aitas avada Eesti maalikunsti uusi vaatenurki.
Kolmas maali suurnäitus "Maal'99" toimus Tallinna Kunstihoones ja Eesti Kunstimuuseumi Rotermanni soolalao näitusesaalis. Eha Komissarovi kureeritud "Maal'99" põhiekspositsioon Tallinna Kunstihoones lähtus märksõnadest "identiteet" ja "uued identiteedid", mis tõi esile sel ajal valitsevaid mõjutusi ja jõugruppe maalikunstis. Ants Juske "Uus ja vana narratsioon" toimus Eesti Kunstimuuseumi Rotermanni soolalao näitusesaalis. Näitus püüdis ühendada maalilisust, figuratiivsust ja narratiivsust eri kunstiliikides.
2000. aastal korraldas Eesti Kunstnike Liit aastanäituse, millega taastati vahepeal katkenud ülevaatenäituste tava. Suurnäitus "Eesti kunst. Eesti võimalused" toimus Tallinna ja Tartu näitusepaikades: "Dé jà vu" Tallinna Kunstihoones (kuraator 1990. aastate maalipoleemikas osalenud Toomas Vint), "Naturalism" Kunstihoone galeriis (kuraator Peeter Allik) ja "Aids kultuuris. Immuniteedi kadumine kunstis" Eesti Kunstimuuseumi Rotermanni soolalao näitusesaalis (kuraator Johannes Saar). Tartu Kunstimajas ja sealses Monumentaalgaleriis toimus näitus "Eneseksjäämine. Väiksed rollimängud XXI sajandiks" (kuraator Reet Varblane). Nii 2000. aasta näituse, aga ka järgnevate Eesti Kunstnike Liidu üldnäituste ekspositsioonid olid valdavalt maalikesksed.
21. sajandi algus Eesti maalikunstis
Uuel aastatuhandel jätkas Eesti Maalikunstnike Liit üldnäituste korraldamist. Kuigi maalikunsti meediumina kehtestamine oli mõneti kaotanud oma päevakohasuse, jätkus ka arutelu maalikunsti üle.
2004. aastal toimus Tallinna Kunstihoones Eesti Maalikunstnike Liidu korraldatud aktsioon/näitus "Ich bin ein Maler" (kuraator Jaan Elken), mille käigus näitusest osavõtjad nelja päeva vältel tahvelmaali formaadis pildid otse seinale maalisid – kunstihoone seinu kattis eelnevalt põrandast laeni, otse seinale kleebitud ja seinavärviga üle värvitud kleepkile. Osales 32 kunstnikku 34 taiesega. Näituse lõppedes puhastati galerii seinad kunstist, see tähendab ajaliselt justkui piiramatu säilivusega maalikunstile olid simulaakrumi läbi loodud ajaliselt piiratud kunstivormi tunnused. Näitus uuris eelkõige maalikunsti vastuvõtu ja hindamise küsimust. Sündmust dokumenteeris kataloog ja Rein Raamatu videodokumentatsioon maalimise protsessist, mida esitleti näituse visiitkaardina.
2015. aastal toimus Tallinna Kunstihoones rahvusvaheline maalinäitus "Maalimine keelatud. No Painting" (kuraator Anders Härm). Näituse eesmärk oli "leida erinevaid maalipõhiseid autoripositsioone kaasaegse kunsti väljal, mitte aga teha maalinäitust".
Jaan Elken on kirjeldanud, et 21. sajandi eesti kaasaegne stilistiliste reegliteta maalikunst on muutunud oma väljendustes vabaks, kasutades ja interpreteerides eelneva kogemust mänguliselt ja kompleksivabalt.
Stevan Jovetić
pisi|Stevan Jovetić (2014) Stevan Jovetić (serbia kirillitsas Стеван Јоветић; sündinud 2. novembril 1989 Podgoricas) on Montenegro jalgpallur, kes mängib ründaja või ründava poolkaitsjana Prantsusmaa kõrgliiga klubis Monaco ja Montenegro jalgpallikoondises.
Tema klubikarjääri esimene klubi oli Serbia klubi Partizan, mille meeskonnas mängis ta Serbia kõrgliigas aastatel 2006–2008. Hooajal 2007–08 tuli ta klubiga Serbia meistriks.
2008. aasta mais sõlmis ta lepingu Itaalia kõrgliiga klubiga Fiorentina. Hooajal 2011–12 lõi Itaalia kõrgliigas 14 väravat ja hooajal 2012–13 13 väravat.
2013. aastal liitus ta Inglismaa kõrgliiga klubiga Manchester City. Esimese värava Inglismaa kõrgliigas lõi ta 29. jaanuaril 2014 mängus Tottenham Hotspuri vastu. Hooajal 2013–14 tuli ta Manchester Cityga Inglismaa meistriks. Kahe hooajal jooksul lõi Jovetić Inglismaa kõrgliigas kokku kaheksa väravat.
2015. aastal läks ta laenule Itaalia kõrgliiga klubisse Milano Internazionale, kellega sõlmis hiljem püsiva lepingu. Hooaja 2016–17 teises pooles mängis ta Internazionalest laenul Hispaania kõrgliiga klubis Sevilla.
2017. aasta augustis sõlmis ta nelja-aastase lepingu Monacoga.