cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Poola ajalugu Jagelloonide dünastia ajal
Teadus
Andrzej Frycz Modrzewski oli üks suurtest poliitilise mõtlemise teoreetikutest renessansiaja Euroopas. Tema kõige kuulsam töö, "Liitriigi parandamisest", avaldati Krakówis aastal 1551. Modrzewski kritiseeris feodaalühiskonna suhteid ja tegi ettepaneku laiadeks realistlikeks reformideks. Ta postuleeris, et kõik sotsiaalsed klassid tuleb võrdsel määral seadusele allutada, ja tahtis taldutada olemasolevat ebavõrdsust. Modrzewski, mõjukas ja paljutõlgitud autor, oli rahvusvaheliste konfliktide rahumeelsete lahenduste kirglik pooldaja. Piiskop Wawrzyniec Grzymała Goślicki, kes kirjutas ja avaldas aastal 1568 uuringu "De optimo senatore" ("Nõuandja"), oli veel üks populaarne ja mõjukas Lääne poliitiline mõtleja.
Ajaloolane Marcin Kromer kirjutas aastal 1555 teose "De origine et rebus gestis Polonorum" (Poolakate päritolust ja tegudest) ning aastal 1577 "Polonia", Euroopas kõrgelt hinnatud traktaadi. Marcin Bielski "Kogu maailma kroonika", universaalne ajalugu, kirjutati u 1550. aastal. Maciej Stryjkowski (1582) kroonika kattis Ida-Euroopa ajaloo.
Kirjandus
thumb|left|180 px|[[Mikołaj Rej]]
Moodne poola kirjandus algas 16. sajandil. Sel ajal poola keel, ühine kõigile haritud rühmadele, küpses ja tungis kogu avalikku ellu, sealhulgas munitsipaalasutustesse, õigusse, kirikusse ja mujale ametlikku kasutusse, eksisteerides mõnda aega koos ladina keelega. Klemens Janicki, üks renessansiaja ladinakeelseid poeete, paavsti poolt esile tõstetud laureaat, oli talupoja juurtega. Veel üks plebeilik autor, Biernat Lublinist, kirjutas oma versiooni Aisopose valmidest poola keeles, tulvil tema sotsiaalselt radikaalseid vaateid.
Poola kirjakeele läbimurre saabus reformatsiooni mõjul Mikołaj Rej kirjutistega. Oma teoses "Lühike arutlus" 1543. aastal avaldatud satiiris kaitses ta pärisorja preestri ja aadliku eest, kuid oma hilisemates töödes tähistas ta sageli riigi härrasmeeste rahumeelse kuid privilegeeritud elu rõõme. Rej, kelle pärandiks on poola keele edendamine, jättis maha väga erinevaid kirjandusteoseid. Łukasz Górnicki, autor ja tõlkija, viis täiuslikkuseni perioodi poola proosa. Tema kaasaegne ja sõber Jan Kochanowski sai üheks kõigi aegade suurimaks poola poeediks.
thumb|180 px|"Kreeka saadikute vallandamine", [[Jan Kochanowski (1578)]]
Muusika
Järgides Euroopas ja Itaalias eriti muusikasuundumusi, arenes Poolas renessanssmuusika, keskendudes õukonna patronaažile ja hargnedes sealt. Zygmunt I pidas aastast 1543 püsivat koori Waweli lossis, samas tõi reformatsioon ulatusliku rühma poolakeelseid kirikulaule teenistuste ajal. Jan Lublinist kirjutas ulatusliku tabulatuuri orelile ja teistele klahvpillidele. Heliloojate seas, kes sageli põimisid oma muusikasse rahvuslikke ja rahvalikke elemente, olid Wacław Szamotułyst, Mikołaj Gomółka, kes kirjutas muusika Kochanowski tõlgitud psalmidele, ja Mikołaj Zieleński, kes rikastas poola muusikat Venezia koolkonna polüfoonilise stiili kasutuselevõtuga.
Arhitektuur, skulptuur ja maal
Ka arhitektuur, skulptuur ja maal arenesid Itaalia mõjutustes 16. sajandi algusest alates. Mitu elukutselist Toscanast saabus ja töötas Krakówis kuninglike kunstnikena. Francesco Fiorentino töötas Jan Olbrachti hauaga juba alates 1502. aastast ja ehitas siis koos Bartolomeo Berecci ja Benedyktiga Sandomierzist kuningalossi, mis valmis aastatel 1507–1536. Berrecci ehitas ka Waweli toomkiriku Zygmundi kabeli. Poola magnaadid, Sileesia Piastidest vürstid Brzegis ja isegi Krakówi kaupmehed (16. sajandi keskpaigas kogus nende klass majanduslikult jõudu üleriigiliselt) ehitasid oma elamuid ümber, et muuta need Waweli lossi sarnaseks. Krakówi Sukiennice ja Poznańi raekoda on arvukate renessanss-stiilis ümberehitatud ehitiste hulgas, kuid Gooti stiilis ehitamine jätkus paralleelselt mitme kümnendi jooksul.
Aastatel 1580–1600 tellis Jan Zamoyski Venezia arhitektilt Bernardo Morandolt Zamośći linna ehitamise. Linn ja selle kindlustused loodi, rakendades järjekindlalt renessansi ja manerismi esteetilisi paradigmasid.
Hauakivide skulptuur, sageli kirikutes, on rikkalikult esindatud vaimulike ja ilmalike aukandjate ja muidu rikaste inimeste haudadel. Jan Maria Padovano ja Jan Michałowicz Urzędówist kuuluvad tuntud kunstnike hulka.
Keskmise aadli vabariik; täideviimisliikumine
left|thumb|200 px|[[Zygmunt II August, viimane Jagelloonide kuningas; tema tegevus hõlbustas Lublini uniooni.]]
Zygmunt I valitsemise ajal taotles šlahta Rzeczpospolita seimi alamkojas (aastast 1493 kahekojaline seadusandlik kogu), esialgu otsustavalt vähemuses võrreldes rohkem privilegeeritud kolleegidega senatist (sedasi kutsuti nüüd eluks ajaks nimetatud vaimulike ja parunite kuninganõukogu), arvukamat ja täielikult valitud esindatust. Kuid Zygmunt eelistas valitseda magnaatide abil, surudes šlahta "opositsiooni".
Pärast "Nihil novi" akti aastast 1505 avaldati aastal 1506 seadustekogu, tuntud kui Łaski statuut, ja jagati Poola kohtutele. Õiguslikke juhendmaterjale, mille eesmärk oli hõlbustada ühtse ja tsentraliseeritud riigi toimimist, koos tugevalt kaitstud tavalise šlahta eesõigustega, eirati sageli kuningate poolt, alates Zygmunt I, ja ülemaadli või kiriku huvides. See olukord sai 1520. aasta paiku šlahta täideviimisliikumise kujunemise aluseks seaduste täielikuks kodifitseerimiseks ja teostamiseks, või jõustamiseks.
right|thumb|325 px|[[Waweli mägi, loss ja toomkirik]]
Aastal 1518 abiellus Zygmunt I Bona Sforzaga, noore, tahtejõulise Itaalia printsessiga. Bona valitsemine kuninga ja magnaatide üle, tema jõupingutused tugevdada monarhi poliitilist positsiooni, rahalist olukorda, ja eriti meetmed, mis ta võttis oma isiklike ja dünastiliste huvide edendamiseks, sealhulgas alaealise Zygmunt II Augusti sunnitud kuningaksvalimine aastal 1529 ja tema enneaegne kroonimine aastal 1530, suurendasid šlahta aktivistide rahulolematust.
Opositsioonilise keskmise šlahta liikumine tuli koos konstruktiivse reformikavaga Krakówi seimi ajal aastal 1538/1539. Liikumise nõudmiste seas oli kuningate valduste võõrandamispraktika, maavalduste suurisandatele andmise või müümise monarhi tahte kohaselt peatamine, ja paljude riigiametite samaaegselt sama isiku poolt pidamise keelustamine, mõlemad seadustati algselt aastal 1504. Zygmunt I soovimatus tulla vastu reformijate eesmärkide rakendamisele mõjutas negatiivselt riigi rahalist ja kaitsevõimekust.
Suhted šlahtaga Zygmunt II Augusti valitsemise algusaastatel ainult halvenesid ja jäid halvaks aastani 1562. Zygmunt Augusti salaabielule Barbara Radziwiłłównaga aastal 1547, enne tema troonileasumist, olid tugevalt vastu tema ema Bona ja krooni magnaadid. Zygmunt, kes asus valitsema pärast oma isa surma aastal 1548, võitis vastupanu ja Barbara krooniti aastal 1550; mõni kuu hiljem uus kuninganna suri. Bona läks oma pojast võõrutatuna aastal 1556 Itaaliasse tagasi, kus ta varsti pärast seda suri.
thumb|left|425px|[[Jagelloonide perekonna portreed, Lucas Cranach Noorem.]]
Seim, mida aastani 1573 kutsuti kokku kuninga äranägemisel (näiteks, kui ta vajas raha sõjapidamiseks), mis koosnes kahest kojast, mille eesistujaks monarh, sai 16. sajandi jooksul peamiseks riigivõimu organiks. Reformimeelsel täideviimisliikumisel oli võimalus ette vütta magnaadid ja kiriku hierarhia (ja astuda samme nende võimu ja rikkuse kuritarvitamise piiramiseks), kui Zygmunt August vahetas pooli ja laenas neile oma toetust 1562. aasta seimil. Selle ja veel mitme parlamendi istungjärgu jooksul järgmisel kümnendil või umbes nii suutis reformatsioonist innustatud šlahta suruda läbi erinevaid reforme, mis andis eelarveliselt kindlama, paremini valitsetud, rohkem tsentraliseeritud ja territoriaalselt ühtsema Poola riigi. Mõned muudatused olid liiga tagasihoidlikud, teisi ei rakendatud kunagi täielikult (näiteks usurpeeritud kroonimaa tagasisaamine), kuid siiski oli keskmise šlahta liikumine esialgu võidukas.
Mikołaj Sienicki, protestantlik aktivist, oli täideviimisliikumise parlamendijuht ja üks Varssavi konföderatsiooni organiseerijaid.
Ressursid ja strateegilised eesmärgid
thumb|right|250 px|[[Kuninglik Preisimaa heleroosa, Hertsoglik Preisimaa viirutatud]]
Vaatamata soodsale majanduslikule arengule oli 16. sajandi Poola sõjaline potentsiaal tagasihoidlik, võrreldes mitmest suunast tulevate väljakutsete ja ohtudega, sealhulgas Osmanite riik, Saksa ordu riik, Habsburgid ja Moskoovia. Arvestades pospolite ruszenie sõjalise väärtuse ja valmisoleku kahanemisega koosnes lõviosa vägedest elukutselistest ja palgasõduritest. Nende arv ja varustus sõltus šlahta poolt heaks kiidetud rahastamisest (kehtestatud maksud ja muud allikad) ja kaldus olema ebapiisav mistahes vastaste kombinatsioonile. Vägede ja nende juhtimise kvaliteet oli hea, nagu näitasid võidud näiliselt ülekaaluka vaenlase vastu. Strateegiliste eesmärkide saavutamist toetas teadlike diplomaatide ja saadikute hästiarenenud teenistus. Piiratud ressursside tõttu riigi käsutuses pidi Jagelloonide Poola keskenduma alale, mis oli kõige olulisem selle turvalisusele ja majandushuvidele, mis oli Poola seisundi tugevdamine piki Läänemere rannikut.
Preisimaa; võitlus Läänemere alal domineerimisest
1466.aasta Thorni rahu kahandas Saksa ordut, kuid ei toonud püsivat lahendust probleemile, mida see Poolale oli, ja nende riik pääses etteantud andami maksmisest. Krooniliselt rasked suhted halvenesid pärast Albrechti ordu kõrgmeistriks valimist 1511. aastal. Seistes silmitsi Albrechti taasrelvastumise ja vaenulike liitudega, alustas Poola aastal 1519 sõda; sõda lõppes aastal 1521, kui Karl V vahendusel kehtestati vaherahu. Kompromissina algatas Albrecht Martin Lutheri keelitamisel ordu sekulariseerimise ja ilmaliku Preisimaa hertsogiriigi loomise protsessi Poola sõltlasena, mida valitses Albrecht ja pärastpoole tema järglased. Kavandatava leppe tingimused parandasid kohe Poola Läänemere piirkonna olukorda ja sel ajal paistsid ka kaitsvat riigi pikaajalisi huvisid. Leping sõlmiti aastal 1525 Krakówis; ülejäänud Saksa ordu riik (Ida-Preisimaa keskusega Königsbergis) muudeti protestantlikuks (luterlikuks) Preisimaa hertsogiriigiks, Poola kuninga vasalliks ja järgnes uue Preisi hertsogi ustavusvanne Krakówis.
thumb|upright|[[Albrecht von Hohenzollern, Lucas Cranach vanem]]
Tegelikkuses olid Hohenzollernid, Brandenburgi margi valitsev perekond, kelle hulka Albrecht kuulus, aktiivselt oma territoriaalset mõju laiendanud; näiteks juba 16. sajandil Taga-Pommeris ja Sileesias. Ajendatuna kehtivast poliitilisest otstarbekusest lubas Zygmunt August 1563. aastal 1525. aasta kokkuleppest väljajäetud Hohenzollernite Brandenburgi kuurvürsti harul pärida Preisi lääni valitsemine. Otsus, mille kinnitas 1569. aasta seim, tegi võimalikuks tulevase Preisimaa uniooni Brandenburgiga. Zygmunt II, erinevalt oma järglastest, oli oma ülemvõimu kaitsmisel siiski ettevaatlik. Rzeczpospolita, mida pärast 1572. aastat valitsesid valitud kuningad, oli isegi vähem võimeline tasakaalustama dünastiliselt aktiivsete Hohenzollernite kasvavat tähtsust.
Aastal 1568 rajas Zygmunt August, kes oli juba alustanud sõjalaevastiku suurendamise programmi, Merenduskomisjoni. Järgnes konflikt Gdański (Danzigi) linnaga, kes tundis, et ähvardatakse tema monopoolset kaubanduspositsiooni. Aastal 1569 oli Kuningliku Preisimaa õiguslik autonoomia suuresti ära võetud ning aastal 1570 oli Poola ülemvõim Danzigi üle ja Poola kuninga võim Läänemere merekaubanduse üle reguleeritud ja saanud kohustusliku tunnustuse (Karnkowski statuudid).
Sõjad Moskvaga
thumb|left|300 px|[[Orša lahing, 1514]]
16. sajandil jätkas Moskva suurvürstiriik tegevust, mille eesmärk oli veel Leedu võimu all olevate vanade Vene maade ühendamine. Leedu suurvürstiriigil ei olnud piisavalt ressursse Moskva edenemisega võitlemiseks, kes juba kontrollis Vene rahvastikku tema piirides, ja ei saanud arvestada Vene feodaalisandate ustavusega. Pikaleveninud sõja tulemusena 15. ja 16. sajandi vahetusel omandas Moskva suuri territooriume Dneprist idas. Poola abi ja kaasamine oli üha enam vajalik komponent jõudude tasakaaluks Leedu idapoolsetes valdustes.
Jagelloonid ja Habsburgid; Osmanite riigi ekspansioon
thumb|right|235px|[[Marcin Bielski kroonika: hetman Jan Amor Tarnowski Starodubi piiramisel (1535), kus Tarnowski käskis hukata 1400 Moskoovia kaitsjat-sõjavangi.]]
Aastal 1515 lepiti Viini kongressil Saksa-Rooma keisri Maximilian I ning Jagelloonidest vendade Ungari ja Böömi Ulászló II ning Poola ja Leedu Zygmunt I vahel kokku dünastilise järgluse korraldamine. See pidi lõpetama keisri toetuse Poola vaenlastele, Saksa ordule ja Vene riikidele, kuid pärast Karl V valimist (Maximiliani järglane aastal 1519) halvenesid suhted Zygmuntiga.
Viimase Piastist Masoovia hertsogi (jäänuk killustatuse perioodi jagunemistest) Janusz III surm aastal 1526 võimaldas Zygmunt I-l lõpetada aastal 1529 Masoovia Poola krooniga liidendamise.
16. sajandi algusest vaidlesid Pokuttja piiripiirkonna üle Poola ja Moldova (vaata Obertyni lahing). Rahu Moldovaga jõustus aastal 1538 ja Pokuttja jäi Poolale. Aastal 1533 rääkis Poola Osmanite riigiga "igavesest rahust" piirialade turvamiseks. Moldova langes Türgist sõltuvusse, kuid Poola-Leedu magnaadid jäid seal aktiivselt osalema. Zygmunt II August isegi väitis "alluvust" ja nõustus aastal 1569 ametliku, lühajalise süseräänsusega Moldova üle.
Liivimaa; võitlus ülemvõimust Läänemere piirkonnas
300px|thumb|Poola ja Leedu aastal 1526
16. sajandil hakkas Leedu suurvürstiriik üha rohkem huvituma oma territoriaalse võimu laiendamisest Liivimaale, eriti kontrolli saavutamisest Läänemere sadamates, nagu Riia, ja muust majanduslikust kasust. Liivimaa oli 1550. aastatel suuresti luterlik, mida traditsiooniliselt valitses Mõõgavendade ordu. See pani Poola ja Leedu kokkupõrkekursile Moskva ja teiste piirkondlike võimudega, kes taotlesid samuti ekspansiooni sellele alale.
Varsti pärast 1525. aasta Krakówi lepingut kavandas Albrecht von Hohenzollern Liivimaast Poola-Leedu lääni, otsides juhtivat positsiooni oma vennale Wilhelmile, Riia peapiiskopile. Kuid selle asemel loodi Liivimaal Poola-Leedu-meelne partei või fraktsioon. Liivimaal toimusid sisevõitlused, kui mõõgavendade kõrgmeister sõlmis aastal 1554 Moskvaga lepingu, kuulutades oma riigi Vene-Leedu konfliktis neutraalseks. Albrechti ja magnaatide toel kuulutas Zygmunt II ordule sõja. Kõrgmeister Wilhelm von Fürstenberg nõustus Poola-Leedu tingimustega ilma võitluseta ja 1557. aasta Posvoli lepinguga kohustas sõjaline liit Liivimaad toetama Leedut Moskva vastu.
thumb|left|250px|[[Liivimaa aastal 1534, enne Liivi sõda.]]
Teised riigid, soovides Liivimaa Läänemere ligipääse, vastasid Liivimaa jaotamisega, mis vallandas pika Liivi sõja, kus võideldi aastatel 1558–1583. Ivan IV võttis aastal 1558 Dorpati (Tartu) ja Narva ning varsti okupeerisid taanlased ja rootslased teisi riigi osi. Oma riigi terviklikkuse kaitseks otsisid liivimaalased nüüd liitu Poola-Leedu riigiga. Uus kõrgmeister Gotthard Kettler kohtus aastal 1561 Vilniuses (Vilna, Wilno) Zygmunt Augustiga ja kuulutas Liivimaa Poola kuninga vasallriigiks. Vilniuse unioon kutsus Mõõgavendade ordut sekulariseerima ja äsjaloodud Liivimaa hertsogkonda autonoomse üksusena Rzeczpospolitaga ('vabariik') liidendama. Ka Kuramaa ja Zemgale Hertsogiriik loodi eraldi läänina, mida valitses Kettler. Zygmunt II kohustus tagasi võtma Moskvale ja Läänemereriikidele kaotatud Liivimaa osad, mis viis kurnavate sõdadeni Venemaaga (1558–1570 ja 1577–1582) ja raskete võitlusteni, mis puudutas ka põhiküsimusi kontrollist Läänemere kaubanduse üle ja meresõiduvabadusest.
Viimase Jagelloonist kuninga ja tema nõuandjate Läänemere piirkonna poliitika oli kõige küpsem 16. sajandi Poola strateegilistest programmidest. Jõupingutuste tulemus selles piirkonnas oli märkimisväärne edu liitriigile. Sõjad lõppesid kuningas Stefan Batory valitsemise ajal.
Poola ja Leedu reaalunioon Zygmunt II ajal
right|thumb|200 px|[[Zygmunt I ja Zygmunt II sargad Zygmundi kabelis.]]
Zygmunt II lastetus lisas pakilisust ideele muuta personaalunioon Poola ja Leedu vahel palju jäävamaks ja tihedamaks suhteks; see oli ka esmatähtis täideviimisliikumisele. Leedu õigus kodifitseeriti ja reformid viidi ellu aastatel 1529, 1557, 1565–1566 ja 1588, tehes selle sotsiaalse, õigusliku ja majandussüsteemi Poola omaga järk-järgult sarnaseks, keskmise ja alamaadli laieneva rolliga. Sõjad Ivan IV Moskooviaga ja sellest suunast tajutav oht esitasid nii Poolale kui ka Leedule täiendava motivatsiooni reaaluniooniks.
Läbirääkimiste protsess tegelikust korraldusest osutus raskeks ja kestis aastast 1563 aastani 1569, kus Leedu magnaadid, mures oma valitseva seisundi kaotamise pärast, olid kohati koostöövalmiduseta. Zygmunt II tegi ühepoolse deklaratsiooni oluliste vaidlusaluste piirialade, sealhulgas enamuse Leedu Ukrainast, Poola krooniga liidendamisest, et Leedu magnaadid ühineks protsessiga ja osaleks vande andmisel Lublini uniooni aktile 1. juulil 1569. Leedu muutus lähitulevikus idarindel palju turvalisemaks. Selle üha poloniseeritum aadel andis järgnevatel sajanditel suure panuse liitriigi kultuuri, kuid Leedu rahvusliku arengu arvelt.
Leedu keel püsis kui talupoeglik rahvakeel ja ka kui kirjakeel usulises kasutuses, alates leedu katekismuse avaldamisest Martynas Mažvydase poolt aastal 1547. Vanavalgevene keel oli ja jäi suurvürstiriigis ametlikku kasutusse isegi pärast uniooni, kuni poola keel selle üle võttis.
Rzeczpospolita: multikultuurne, magnaatide domineeritud
thumb|left|250px|[[Kuldne vabadus|Šlahta ideoloogi Stanisław Orzechowski käsitlus Poola kroonist. Aastal 1564 kirjutas Orzechowski teose "Quincunx", milles ta selgitas oma aadliga tuvastatud riigi põhimõtteid.]]
Kličaŭ
Kličaŭ (poola keeles Kliczew, ka Kliczów, transkribeerituna Klitšav) on linn Valgevenes Mahiloŭ oblastis, Kličaŭ rajooni halduskeskus. Kličaŭ asub Mahiloŭ linnast 91 kilomeetri kaugusel Olsa jõe kaldal.
Poola ajalugu Jagelloonide dünastia ajal
Rzeczpospolita: multikultuurne, magnaatide domineeritud
Lublini uniooniga loodi ühendatud Rzeczpospolita, mis ulatus Läänemerest ja Karpaadi mägedest tänapäeva Valgevene ning Lääne- ja Kesk-Ukrainani (mis olid varem olnud Kiievi-Vene vürstiriigid). Uues föderatsioonis säilis mõningal määral Poola ja Leedu ametlikku eraldiolemist (eraldi riigiasutused, armeed, varakambrid ja õigussüsteemid), kuid unioonist sai paljurahvuseline üksus ühise monarhi, parlamendi, rahasüsteemi ja välis/kaitsepoliitikaga, kus vaid aadel nautis täielikke kodanikuõiguseid. Veelgi enam, oletatavasti oli kõrgaadel Rzeczpospolitas domineeriv, kui magnaatide fraktsioonid omandasid võime manipuleerida ja kontrollida ülejäänud šlahtat oma kliki isiklikuks eduks. See suundumus, mida lihtsustasid veelgi uniooni liberaalse lahenduse ja maaomastamise tagajärjed, muutus ilmsemaks sel ajal või varsti pärast viimase Jagelloonide monarhi Zygmunt Augusti surma 1572. aastal.
Üks kõige olulisemaid äsjaloodud Rzeczpospolita omadusi oli selle paljurahvuselisus ning vastavalt religiooni ja usutunnistuste mitmekesisus. Esindatud rahvaste hulgas olid poolakad (umbes 50% või vähem kogurahvastikust), leedulased, lätlased, Vene rahvad (mis vastab tänapäeva valgevenelastele, ukrainlastele, venelastele või nende idaslaavi eellastele), sakslased, eestlased, juudid, armeenlased, tatarlased ja tšehhid, näiteks ka Lääne-Euroopa rühmad. Peamistest sotsiaalsetest rühmadest 17. sajandi alguses ligikaudu 70% Rzeczpospolita rahvastikust olid talupojad, üle 20% linnakodanikud ning vähem kui 10% aadlikud ja kleerus. Rahva koguarv, eeldatavasti 8–10 miljonit, kasvas dünaamiliselt kuni sajandi keskpaigani. Slaavi rahvastik idapool Venes oli kindlalt, peale Poola koloniaalaadli (ja kohaliku poloniseeritud aadli), õigeusklikud, mis ennustas tulevasi Rzeczpospolita hädasid.
Kličaŭ
Ajalugu
Kličaŭ ilmus dokumentidesse esimest korda aastal 1592 kui asula Viciebski vojevoodkonna Orša maakonnas. Aastal 1775 sai asulast alev.
Poola ajalugu Jagelloonide dünastia ajal
Juudi asustus
300px|thumb|right|[[Rzeczpospolita aastal 1569; Leedu suurvürstiriik, olles kaotanud maid Vene riigile ja Leedu partnerile Poolale, on palju väiksem kui 100 aastat varem.]]
Poola sai Euroopa suurimale juudi kogukonnale koduks, kui 13. sajandil välja antud juutide ohutust ja usuvabadust tagavad kuninglikud ediktid (Bolesław Pobożny, Kaliszi statuut aastast 1264) vastandusid tagakiusamislainetele Lääne-Euroopas. See tagakiusamine intensiivistus pärast 1348.–1349. aasta musta surma, kui paljud Läänes süüdistasid katku puhkemises juute. Kui patuoinaid otsiti, viis kasvav juutide tagakiusamine pogrommide ja massitapmisteni arvukates Saksa linnades, mis põhjustas ellujäänute väljarände itta. Suur osa Poolast pääses mustast surmast ja juutide sisseränne andis oma väärtusliku panuse ja võimed kasvavale riigile. Juutide arv Poolas kasvas läbi kogu keskaja; rahvastik jõudis 15. sajandi lõpuks umbes 30 000-ni ja 16. sajandil, kui põgenikud tagakiusamise eest mujale pagedes sisse valgusid, 150 000-ni. Aastal 1532 välja antud kuninglik privileeg tagas juutidele kauplemisvabaduse kõikjal kuningriigis. Massimõrvad ja väljasaatmised paljudest Saksa riikidest jätkusid aastani 1552–1553. 16. sajandi keskpaigas elas ja õitses 80% maailma juutidest Poolas ja Leedus; enamus Lääne- ja Kesk-Euroopast oli sel ajal juutidele suletud. Poolas–Leedus leidsid juudid üha rohkem tööd haldurite ja vahendajatena, hõlbustades magnaatide suurte maavalduste toimimist ja tulu kogumist neil, eriti idas piirialadel, arenedes asendamatuks kommerts- ja haldusklassiks. Vaatamata juutide osalisele taasasustamisele Lääne-Euroopasse pärast Kolmekümneaastast sõda (1618–1648) elas suur enamus maailma juutidest kuni 1940. aastateni Ida-Euroopas (Rzeczpospolitas ning kaugemal idas ja lõunas, kuhu paljud kolisid).
Karl Friedrich von Patkul
Karl Friedrich von Patkul (19. november 1661 Ķieģeļi mõis – 26. mai 1697 Liepkalne mõis) oli Liivimaa aadlik ning Rootsi sõjaväelane (kornet). Ta oli kuulsa Liivimaa aadlitegelase Johann Reinhold von Patkuli vend.
Kličaŭ
Ajalugu
Aastail 1904–1914 tegutses küla juures klaasivabrik, kus valmistati pudeleid, apteekidele ja keemiatööstusele mõeldud klaasanumaid, lisaks veel ka portselani. Aastal 1924 läks asula Valgevene NSV koosseisu, ühtlasi sai sellest rajoonikeskus. 27. septembril 1938 muudeti Kličaŭ taas aleviks. Aastal 1939 elas seal 433 juuti.
Karl Friedrich von Patkul
Karl Friedrich von Patkul sündis Liivimaa maanõuniku ja Rootsi sõjaväelase Friedrich Wilhelm von Patkuli (1604–1666) ja Gertrud von Holstferi pojana. Isa suri juba 1666. aastal, kuid ema palkas poegadele koduõpetaja ning poistele õpetati teoloogiat, kõnekunsti, saksa, ladina, rootsi ja prantsuse keelt, samuti ajalugu, geograafiat, loogikat, matemaatikat ja eetika aluseid. Kui vanem vend Johann Reinhold sai võimaluse minna õppima Kieli ülikooli, siis Karl Friedrichile seda ei võimaldatud. Ta kaebas, et vanema venna õpetamisele kulus 3000 taalrit, siis tema õpinguteks võimaldati vaid 800 taalrit.
Kui Johann Reinhold 20-aastaselt õpingutelt naasis ning perekonna mõisu asus juhtima, otsustas ta õdede ja vendadega valdusi mitte jagada, vaid neile pärandiosa välja maksta. Karl Friedrich polnud abikaasa ja äi soovitusel sellega nõus ning vendade vahel algas aastaid kestnud protsessimine.
Kličaŭ
Ajalugu
Aastal 1942, mil Saksa väed olid alevi okupeerinud, tegutses seal kümme päeva partisanide lennuväli, mis oli esimene omalaadne Valgevene territooriumil. Saksa okupatsiooniväed tapsid 504 sealset elanikku. 11. septembril 2000 sai Kličaŭ linnaõigused.
Karl Friedrich von Patkul
Karl Friedrich von Patkul teenis Rootsi ratsaväes, kus sai korneti auastme. Kehva tervise tõttu pidi ta teenistuse varakult pooleli jätma.
Perekond
Karl Friedrich von Patkul abiellus Gertrude Elisabeth von Pfeiliga, kes oli Libbert von Pfeili ja Anna von Mölleri tütar. Abielust sündisid:
Gertrud von Holstfer
Gertrud von Holstfer (suri 1700) oli Liivimaa aadlidaam, kuulsa Liivimaa aadlitegelase Johann Reinhold von Patkuli (1660–1707) ema.
Holstferite suguvõsast pärit Gertrud sündis Tēdiņi (Rujenbach) mõisniku Johann von Holstferi ja Anna von Uexkülli tütrena.
1647. aastal abiellus ta Liivimaa maanõuniku ja Rootsi sõjaväelase Friedrich Wilhelm von Patkuliga, kellele kuulusid Ķieģeļi (Kegeln) ja Vaidava mõisad (Waidau).
Rootsi-Poola sõja ajal läksid Friedrich Wilhelm von Patkul ja Gertrud von Holstfer perega Valmierasse pakku. Piiratavas linnas puhkes katk ja pere kaheksa last haigestusid ning surid. Linna langemise järel andis Patkul vande Poolale ja asus nende teenistusse. Kui Rootsi väed järgmisel aastal vallutasid Rootsi väed piirkonna tagasi, arreteeriti Patkul riigireetmises süüdistatuna ning viidi algul Riiga ja seejärel Stockholmi vangistusse. Gertrud von Holstfer koos poeg Karl Friedrichiga jäid esialgu elama perekonna Ķieģeļi mõisa, kuid 1659. aasta suvel sai ta loa minna Stockholmi mehe juurde. 1660. aastal sündis Stockholmi vanglas nende poeg Johann Reinhold. Peagi mõisteti Friedrich Wilhelm von Patkul õigeks ja tema õigused ja omand taastati.
Gertrud von Holstferi on iseloomustatud kui keevalise iseloomuga naist, kes ei osanud täisealisena isegi oma nime kirjutada, kuid ratsutas osavalt ning oskas tulirelvadega ümber käia. Kui Friedrich Wilhelm von Patkul 1666. aastal suri, panditi perekonna Kiegali mõis rittmeister Tiesenhausenile. Gertrud von Holstfer ei olnud sellega rahul ning ratsutas mõõga ja püstolitega relvastatult ja ühes saatjaskonnaga Tiesenhauseni akende alla ning nõudis, et too välja ilmuks. Järgmisel päeval ähvardas ta kirikus Tiesenhausenit ja lubas teda püstolist tulistada. Ta lasi Kiegali tiikidest kogu kalavaru välja püüda ja valmimata odra Tiesenhauseni põldudelt maha niita.
Samuti oli Gertrud von Holstfer vaenujalal Rubene kihelkonna pastoriga, kes oli teda jutluses noominud. Leskproua ratsutas seejärel nelja teenri saatel kirikumõisa ja peksis kirikuõpetajat piitsaga.
Johann Reinhold von Patkul on meenutanud, et kodus oli ema sõim ja vandumine tavapärane ning isegi oma kahele pojale soovis ta võllast ja piinaratast.
Perekond
Gertrud von Holstfer abiellus 1647. aastal Liivimaa maanõuniku ja Rootsi sõjaväelase Friedrich Wilhelm von Patkuliga (1604–1666). Abielust sündis hulk lapsi, kuid täiskasvanuks said vaid kolm poega:
Kvantkromodünaamika
pisi||püsti=0.75|Kvargil on kolm värvi. Gluuonite värvijõud (kujutatud kollaste lainetena) seovad kvargid hadroniteks Kvantkromodünaamika (inglise keeles quantum chromodynamics, QCD) on kvantväljateooria, mis kirjeldab kvarkide ja gluuonite vahelist tugevat vastastikmõju. QCD on osakestefüüsika standardmudeli oluline osa. Kvargid ja gluuonid on hadronite, nagu neutronid ja prootonid, ehitusosad. Kvantkromodünaamikas seovad tugevat vastastikmõju ehk värvijõudu (värvusjõudu) kandvad gluouonid kvarke hadroniteks. Gluuonitel on kaheksa värvikombinatsiooni, mis koosnevad ühest värvist ja mõnest antivärvist, samas kui kvarkidel on kolm värvilaengut (ja antikvarkidel on kolm antivärvi), mida nimetatakse punaseks, roheliseks ja siniseks. (Värvinimetusi kasutatakse kokkuleppeliselt käsitluse hõlbustamiseks).
QCDd iseloomustab asümptootiline vabadus, mis tähendab, et kvarkide lähenemisel hadronis üksteisele väheneb nendevaheline interaktsioon nulli suunas. Samas nõuab hadronis olevate kvarkide üksteisest eraldamine peaaegu lõpmatult suurt jõudu. Asümptootilise vabaduse teooria leiutasid David Politzer, Frank Wilczek ja David Gross 1973. aastal.
QCD on teatud määral analoogne kvantelektrodünaamikaga ehk QEDga, kus elektromagnetilist jõudu edasikandev massivaba footon toimib vaheosakesena nii nagu QCDs värvijõudu kandev gluuon. Kõige olulisem erinevus QCD ja QED vahel on siiski see, et gluuonid võivad oma värvilaengu tõttu üksteisega interakteeruda, kuid footonid üksteist mõjutada ei saa, sest neil puudub elektrilaeng.
Julian Szymański
pisi|Julian Szymański Julian Juliusz Szymański (10. mai 1870 Kielce – 8. juuni 1958 Białystok) oli Poola poliitik ja oftalmoloog.
Ta oli aastatel 1928–1930 Poola Seimi marssal.
1931. aastal autasustati teda Kotkaristi I klassi teenetemärgiga.
Aluliina kihelkond
thumb|Aluliina kihelkonna mõisad 1904. aasta kaardil. Väljavõte kaardilt "Wegekarte des Walkschen Kreises mit den Kirchspiels- und Gutsgrenzen" (1904) pisi|Valga kreis [[Mellini atlases (1798)]] pisi|püsti|[[Aluliina kirik]]
Aluliina kihelkond ehk Alūksne kihelkond (saksa keeles Kirchspiel Marienburg, läti keeles Alūksnes draudzes novads) oli haldusüksus Liivimaal Võnnu vojevoodkonnas Võnnu ja Valga kreisis. pisi|püsti|Adsele kihelkonna rahvariided J. C. Brotze kogust
Ajalugu
Aluliina kihelkonda on esmamainitud 1494. aastal. 1732. aastani kuulusid selle koosseisu ka hilisema Apekalnsi kihelkonna alad. 1902. aastal eraldati Zeltiņi iseseisvaks kihelkonnaks; varem oli see olnud adjunktuur. Patronaažiõigus kuulus Aluliina mõisale.
Pjotr Koševoi
Pjotr Kirillovitš Koševoi (21. (8.) detsember 1904 – 30. august 1976) oli NSV Liidu sõjaväelane, Nõukogude Liidu marssal.
Elukäik
Pjotr Koševoi sündis Hersoni kubermangus Aleksandria linnas, põlvnedes talupoegade perekonnast.
1920. aastal liitus Koševoi Punaarmeega, võttes osa Vene kodusõjast. 1927. aastal astus Koševoi ratsaväe kooli, kus teenis peamiselt juhtivatel ametikohtadel staabis. 1939. aastal lõpetas Frunze-nimelise sõjaakadeemia.
Enne 1941. aasta suvel puhkenud sõda NSV Liidu ja Saksamaa vahel, töötas diviisis staabiülemana, olles auastmelt polkovnik. Kuni 1943. aasta septembrini oli Koševoi laskurdiviisi ülem, pärast seda juhtis aga laskurkorpust ning viis läbi mitmeid sõjalisi manöövreid, paistes eriti silma lahingutes Sevastopoli ja Königsbergi pärast. Sõja lõpuks oli ta välja teeninud kindralleitnandi auastme. Vahetult pärast sõja lõppu peetud võiduparaadil esindas ta Punasel väljakul 3. Valgevene rinde üht esinduspolku.
Sõjajärgsel ajal oli mitmel ametikohal armees: armee komandör (1946–1955), Ida-Saksamaal asunud Nõukogude väegrupi ülemjuhataja esimene asetäitja (1955–1957), Siberi sõjaväeringkonna vägede juhataja (1957–1960), Kiievi sõjaväeringkonna juhataja (1960–1965) ning viimaks Ida-Saksamaal asetseva Nõukogude väegrupi ülemjuhataja (1965–1969).
1968. aastal Tšehhoslovakkias aset leidnud sündmuste käigus osales ka Koševoi juhitud 20. kaardiväe armee, mis suutis hõivata mitmeid objekte Prahas.
Oktoobris 1969 taandati Koševoi Ida-Saksamaal asetsenud Nõukogude vägede ülema ametipostilt ja asendati marssal Viktor Kulikoviga. Kuni oma surmani oli Koševoi kindralinspektori nominaalsel ametikohal NSV Liidu Kaitseministeeriumis.
Pjotr Kirillovitš Koševoi suri 30. augustil 1976 Moskvas ning on maetud Novodevitšje kalmistule.
Pjotr Koševoi oli kommunistliku partei liige 1925. aastast, NLKP Keskkomitee liige 1961–1971 ning NSV Liidu Ülemnõukogu saadik 1966–1974.
Kulešovi efekt
Kulešovi efekt on filmimontaaži efekt, mille korral vaatajad tajuvad kahe järjestikuse kaadri mõjul teistsugust infot, kui kannavad need kaadrid eraldi. Selle eelduseks on järjestatud kaadrite ruumiline pidevus. Efekti töötas 1910. aastatel välja Nõukogude Liidu filmirežissöör ja filmiteoreetik Lev Kulešov.
Kulešovi efekt omandas nõukogude filmikunstis montaaži vallas kaaluka koha ning Kulešov pani sellega aluse nõukogude montaaži kuldajale aastail 1924–1930. Efekti kasutasid paljud nimekad režissöörid, nagu Sergei Eisenstein, Vsevolod Pudovkin, Dziga Vertov ja Aleksandr Dovženko, ning seda näeb filmides "Soomuslaev Potjomkin" (1925), "Oktoober" (1927), "Ema" (1926), "Sankt Peterburi viimased päevad" (1927) ja "Inimene filmikaameraga" (1929). 1930. aastatel hakkas liidu juht Jossif Stalin uuendusmeelseid tõrjuma, sest sellised uuendused olid vastuolus ametliku sotsialistliku realismi doktriiniga.
Efekti sisu
pisi|Kulešovi efekti näide Lev Kulešov leidis, et filmi kui iseseisva kunstivormi põhialus seisneb montaažis. Tema nägemuse järgi koosneb film tükkide kokkusobitamisest ja selliste elementide kooslustest, mis tavaelus on eristatavad. Filmilooja ülesanne on need elemendid liita tervikuks.
Montaažiga mulje loomise efekti demostreerimiseks monteeris ta ümber kaadreid olemasolevast filmist, kus osales romantiliste osatäitmiste poolest tuntud matineenäitleja Ivan Mozžuhhin. Lühifilmis näidati vaheldumisi kaadreid Mozžuhhini neutraalsest näoilmest ning teisi kaadreid: taldrikutäit suppi, tüdrukut kirstus ja naist diivanil. Filmi näinud publik tajus, et pärast iga korda, kui oli näidatud teisi kaadreid, oli Mozžuhhini näoilme erinev, väljendades vastavalt nälga, leina ja iha. Tegelikult oli korratud samu kaadreid. Vene filmilavastaja, stsenarist ja näitleja Vsevolod Pudovkin (kes hiljem väitis, et on eksperimendi kaasautor) kirjeldas 1929. aastal publiku "meeleärevust nähtud näitlejatööst … sügavmõtteline melanhoolsus unustatud supist seguneb sügava kurbusega, kui ta vaatab surnud last, ja täieneb ihaga, kui näeb naist. Aga me ju teame, et kõigil kolmel juhul on näoilme täpselt sama."
Kulešov demonstreeris eksperimendiga montaaži efektiivsust ja kasulikkust: vaataja kaasab filmi vaatamisse oma emotsionaalsed reaktsioonid, omistab need näitlejale ning jälgib näitleja emotsioonitut nägu enda emotsioonide kaudu. Montaažirežissöör Liis Nimik on öelnud, et efekt toimib vaid siis, kui vaataja analüüsib nähtut peamiselt intellektuaalselt.
Efekti uurimine
Kulešovi efekti on uurinud psühholoogid ja tuntud filmitegijad.
Filmilavastaja Alfred Hitchcock viitas sellele jutuajamistes filmilavastaja François Truffaut'ga, kasutades näites näitleja James Stewartit. Hitchcocki kuulsas CBS-ile antud intervjuus "Definition of happiness", kus teda intervjueeris Fletcher Markle, selgitab ta detailselt montaaži liike. Neist viimast (tema sõnul pure cinematics ehk tõlkes 'puhas kino') selgitab ta Kulešovi efekti najal visuaalselt. Esimestes kaadrites näeb põrnitsevat meest (keda kehastab Hitchcock ise), siis näidatakse naist lapsega ja seejärel sama meest naeratamas. Hitchcocki sõnul võiks sellest järeldada, et tegemist on toreda, hooliva mehega. Teises kaadrite reas on naine lapsega asendatud bikiinides naisega. Hitchcock selgitab: "Kes ta nüüd on? Ta on räpane vanamees. Ta ei ole enam hooliv mees, kes armastab lapsi. Vaat seda suudab film teha."
Kulešovi efekti on psühholoogid uurima hakanud viimastel aastakümnetel. Filmiteoreetik Stephen Prince ja kommunikatsiooniprofessor Wayne E. Hensley korraldasid 1992. aastal 137 vabatahtlikuga algupärase katse, kuid ei saavutanud ootuspäraseid tulemusi. Neuroteadlase Dean Mobbsi jt 2006. aastal korraldatud katses leiti, et efektil on positiivne, negatiivne ja neutraalne mõju: kui neutraalset nägu näidati enne kurba stseeni, tundus see kurb, kui enne õnnelikku, tundus see õnnelik. 2016. aastal tegid visuaalse kommunikatsiooni ja filmi teadlane Daniel Barratt jt katseid 36 osalisega, kasutades 24 filmikaadrit viit emotsionaalset seisundit kujutava vahel (rõõm, kurbus, nälg, hirm, iha), lisaks neutraalset seisundit. Katse kinnitas Mobbsi katse tulemusi, aga midagi uut ei selgunud. 2017. aastal katsetasid Kulešovi efekti ka psühholoogid Andreas M. Baranowski ja Heiko Hecht, kes kombineerisid muusikat neutraalsete portreekaadritega. Nad leidsid, et muusika mõjutab oluliselt kaadris olnud näo emotsioone.
Jätkusuutlik säästumäär
Jätkusuutlik säästumäär ehk kohandatud netosäästmine (inglise keeles genuine savings) on summa, mis koosneb toodetud kapitali kulumist, loodusvarade kulumist ja energiakasutusest (sh CO2-heitest tulenev kahju) ning investeeringutest inimkapitali (hariduskulutused).
Töötati välja Maailmapanga jaoks (1997). Negatiivne säästumäär viitab sellele, et ühiskond tarbib praegust kapitalibaasi, st areng ei ole pikas perspektiivis kestlik.
Dino Buzzati
Dino Buzzati (kodanikunimega Dino Buzzati-Traverso; 16. oktoober 1906 – 28. jaanuar 1972) oli itaalia romaani- ja novellikirjanik.
Samas oli ta ka kunstnik ja luuletaja ning ajalehe Corriere della Sera ajakirjanik.
Tema kuulsaim teos on romaan "Il deserto dei Tartari" (eesti keeles "Tatarlaste kõrb"). Buzzatit on mõjutanud sellised kirjanikud nagu Albert Camus ja Jean-Paul Sartre.
Elu
Buzzati sündis Itaalias Belluno linna San Pellegrino linnaosas oma perekonna villas. Buzzati veterinaarist ema oli päritolult veneetslanna ning isa, kes oli ametilt rahvusvahelise õiguse professor, oli pärit põlisest Belluno perekonnast. Buzzati sündis pere neljast lapsest teisena, üks tema vendi oli tuntud Itaalia geneetik Adriano Buzzati-Traverso.
1924. aastal astus ta Milano Ülikooli õigusteaduskonda, kus tema isa oli kunagi õpetanud. 22-aastaselt oli ta just juuraõpinguid lõpetamas, kui Milano ajaleht Corriere della Sera võttis ta tööle ning sinna jäi ta surmani. Ta alustas seal tööd korrektuuriosakonnas, kuid hiljem töötas juba reporteri, erikorrespondendi, esseisti, toimetaja ja kunstikriitikuna. Tihti on öeldud, et tema ajakirjanduslik taust mõjutas tema kirjutisi, andes isegi kõige fantastilisematele lugudele realistliku õhustiku.
Teise maailmasõja ajal teenis Buzzati Aafrikas, olles Itaalia kuningliku laevastikuga (Regia Marina) seotud ajakirjanik. Pärast sõja lõppu avaldati Itaalias tema romaan "Tatarlaste kõrb", mis tõi autorile kiiresti kriitikute poolse tunnustuse ja kuulsuse. 1964. aastal abiellus ta Almeria Antoniazziga ning samasse aega langeb ka tema viimase romaani "Un amore" ilmumine. 1972. aastal suri Buzzati pärast pikaajalist haigust vähki.
Ta oli ateist.
Tööde kokkuvõte
Buzzati alustas ilukirjanduse kirjutamist aastal 1933. Tema ilukirjanduslooming koosneb viiest romaanist, näite- ja kuuldemängudest, libretodest, arvukatest novellikogudest ja luulest. Tema libretode hulka kuulub neli Luciano Chailly ooperit ja Giulio Viozzi ooper "La giacca dannata". Ta kirjutas ka lasteraamatu "La famosa invasione degli orsi in Sicilia" ("Karude kuulus sissetung Sitsiiliasse").
Tunnustatud ja näitustel eksponeeritud kunstnikuna kombineeris Buzzati oma loomingus ka kunsti ja kirjandust, luues Orpheuse müüdil põhineva koomiks "Poema a fumetti" (1969).
Tema kõige kuulsam romaan "Tatarlaste kõrb" räägib loo sõjaväe eelpostist, mis ootab tatarlaste sissetungi. Arvamustes ja kokkuvõtetes on romaani võrreldud eksistentsialistlike töödega, eriti Albert Camus' teosega "Sisyphose müüt".
Buzzati kirjutamisviisi on tihti määratletud kui maagilist realismi või sotsiaalset võõrandumist ning tema raamatutest leiab läbivate teemadena ümbritseva keskkonna saatuse ja kujutlusvõime saatuse ohjeldamatu tehnoloogilise progressi valguses. Buzzati loomingust leiab ka valiku lühijutte, mille tegelasteks on muinasjutulised tegelased, nagu koletised ja tema enda väljamõeldis il colombre (eesti keeles 'merekoll').
Filmid
Buzzati teoste põhjal on valminud ka filme:
Vadim Šipatšov
Vadim Aleksandrovitš Šipatšov (vene keeles Вадим Александрович Шипачёв; sündinud 12. märtsil 1987) on Venemaa jäähokimängija, kes mängib keskründajana KHL-i klubis Moskva Dinamo.
Ta alustas klubikarjääri Tšerepovetsi Severstalis.
2013. aastal liitus ta Peterburi SKA-ga. Aastatel 2015 ja 2017 võitis ta klubiga Gagarini karika. KHL-i hooaja 2014–2015 väljalangemismängudes oli ta 21 punktiga kõige resultatiivseim mängija (5+16). 2015–2016 põhihooajal andis ta kõikidest mängijatest enim väravasööte (kokku 43). Hooajal 2016–2017 valiti ta KHL-i hooaja sümboolsesse koosseisu.
2017. aasta 4. mail sai ta teiseks jäähokimängijaks, kes sõlmis lepingu Vegas Golden Knightsiga. 15. oktoobril tegi ta Golden Knightsi meeskonnas mängus Boston Bruinsi vastu oma debüüdi NHL-is. Sama aasta novembris otsustas Golden Knights temaga aga lepingu lõpetada, kuna ta ei olnud nõus mängima Golden Knightsi farmklubis. Seejärel naasis Šipatšov Peterburi SKA-sse.
2018. aasta mais sõlmis ta kaheaastase lepingu Moskva Dinamoga. Hooaegadel 2019–20 ja 2020–21 on Šipatšov on KHL-is olnud liiga resultatiivseim mängija (vastavalt 17+48 ja 20+47).
Aastatel 2012, 2015, 2016, 2019 ja 2020 on ta osalenud KHL-i tähtede mängul.
Venemaa jäähokikoondise koosseisus tuli ta 2018. aastal olümpiavõitjaks ja 2014. aastal maailmameistriks. Maailmameistrivõistlustelt on ta võitnud veel kolm medalit. 2016. aasta maailmameistrivõistlustel oli ta 18 punktiga (6+12) kõige resultatiivseim mängija. Lisaks valiti ta sel turniiril turniiri sümboolsesse koosseisu.
Józef Ołpiński
1934. aastal autasustati teda Kotkaristi III klassi teenetemärgiga.
Miguel de la Madrid
pisi|Miguel de la Madrid Miguel de la Madrid Hurtado (12. detsember 1934 Colima – 1. aprill 2012 Mexico) oli Mehhiko poliitik.
Ta sündis tuntud juristi Miguel de la Madrid Castro ja tema naise Alicia pojana. Vanaisa Enrique de la Madrid oli Colima osariigi kuberner. Isa suri, kui poeg oli 2-aastane.
Miguel sai Mehhiko Riiklikust Autonoomsest Ülikoolist bakalaureusekraadi õigusteaduse alal ja Harvardi ülikoolist magistrikraadi haldusjuhtimise alal. Pärast töötas ta Mehhiko Keskpangas ja õpetas Mehhiko RAÜ-s õigusteadust.
Akagera rahvuspark
pisi|Satelliidipilt 2004. aastast pisi|[[Topid Akagera rahvuspargis]] thumb|right|Akagera rahvuspark Akagera rahvuspark on rahvuspark Rwanda idaosas Tansaania piiri ääres.
Akagera rahvuspark loodi 1934. aastal, et kaitsta savanni-, mäestiku- ja sooelustikku. Rahvuspark sai nime selle idapiiriks oleva Kagera jõe järgi.
Miguel de la Madrid
Portillo oli Mehhiko president 1976–82. Kui tema ametiaeg hakkas lõppema, valis ta endale kaks võimalikku järeltulijat: Javier García Paniagua, juhul kui on vaja suuremat poliitilist osavust, ja de la Madrid, kui on vaja suuremaid rahandusalaseid ja halduslikke võimeid. 1982. aasta veebruaris Hispaania peeso devalveeriti ja see pani riigi rahanduse pingelisse olukorda, mis kallutas vaekausi de la Madridi kasuks.
Akagera rahvuspark
Rahvuspargi pindala on 1122 km². Varem oli see üle 2500 km², kuid pärast kodusõda ja genotsiidi tõmmati 1997. aastal pargi piire koomale ja jagati osa selle alast tagasi pöördunud põgenikele põllumaaks.
Suure osa rahvuspargi alast katavad järved ja papüürusesood. Akagera on Aafrika keskosa suurim kaitsealune märgala. Savannis kasvavad valdavalt akaatsiad ja elavad tüüpilised savanniloomad, nende seas kaelkirjakud, elevandid, leopardid, lõvid, hüäänid, sebrad, kudud, kannad, pühvlid ja tüügassead. Rahvuspargi alal elavad ka muu hulgas värvuline Laniarius erythrogaster ning paljud soo- ja järvelinnud, sealhulgas toonekured ja kured.
Miguel de la Madrid
1. detsembrist 1982 kuni 30. novembrini 1988 oli de la Madrid Mehhiko president.
1959 abiellus ta Paloma Cordero Tapiaga. See abielu kestis mehe surmani.
Csongrád
Csongrád on linn Ungaris Csongrád-Csanádi komitaadis, Csongrádi kreisi keskus. Asub Tisza jõe paremal kaldal.
Jaam kahele
"Jaam kahele" (vene keeles: "Вокза́л для двои́х") on režissöör Eldar Rjazanovi 1982. aasta melodramaatiline mängufilm.
Peaosades on Oleg Basilašvili ja Ljudmila Gurtšenko.
Film osales 1983. aasta Cannes'i filmifestivali konkursiprogrammis. Pälvis 1984. aastal NSV Liidu riikliku preemia.
Süžee põhineb osaliselt kahel tegelikult sündinud juhtumil: Mikael Tariverdijevi ja Jaroslav Smeljakovi lool, mis filmis on kombineeritud.
Teine lugu oli luuletaja Smeljakoviga, kes oli Stalini ajal Kaug-Põhjas vangilaagris. Talle anti vaba päev sõpradega kohtumiseks, kusjuures hilinemine võrdsustati põgenemisega. Õnnetuseks nad magasid sisse ja Smeljakov pidi sõpradega läbi tundra laagrisse jooksma, tee lõpus pidid sõbrad teda laagri väravateni kandma, sest ta oli liiga väsinud.
34 eKr
Aasta 34 enne Kristuse sündi ehk meie ajaarvamist, Vana-Rooma ajaarvamise järgi 720 ab urbe condita.
Theophrastos
pisi|Theophrastos Theophrastos (vanakreeka keeles Θεόφραστος, ladina keeles Theophrastus) (u 372 eKr Eresos – 288 eKr) oli vanakreeka filosoof, Aristotelese õpilane.
Elulugu
Theophrastos sündis Lesbose saarel Eresose linnas. Tema elu kohta on teada vähe, enamik infost on pärit Diogenes Laertioselt. Theophrastose isa oli keegi Melantas, ametilt riidevanutaja. Theophrastos olevat kõigepealt õppinud Platoni juures, ent hiljem sai temast Aristotelese silmapaistvaim õpilane ja sõber. Pärast Aristotelese surma võttis ta üle peripateetikute kooli juhtimise.
Õpetajana olevat Theophrastos olnud väga populaarne: tema loenguid olevat külastanud ligi 2000 õpilast. Ta oli ka tubli koolijuht. Oma sõbra Phaleroni Demetriose abiga hankis ta kooli tarvis maavalduse koos hoonetega.
Theophrastosel olid head suhted Makedoonia valitsejatega, eriti Kassandrose ja Ptolemaiosega. Ilmselt just sellega provotseeris ta makedooniavastase rühmituse poliitilisi rünnakuid enese ja kooli vastu. Nii süüdistas 319. aasta paiku eKr demokraat Hagnonides teda jumalavallatuses (asebeia), ent Theophrastos mõisteti suure häälteenamusega õigeks.