cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Friedrich I Barbarossa
Itaalia sõjakäigud
1163. aastal alustas Friedrichi I sõjakäiku Rooma vastu. 7. septembril 1159 valiti Aleksander III paavstiks. 1159. aasta 7. septembril valis 8 Saksa-Rooma keisrit Friedrich I Barbarossat pooldanud kardinali vastupaavstiks Victor IV, kes pühitseti 4. oktoobril keisri saadiku Wittelsbachi krahvi Otto heakskiidul ametisse. Keiser Friedrich oli skisma puhkemisel esialgu neutraalne, kuid kutsus veebruaris 1160 vastuolude lõpetamiseks Pavias kokku kirikukogu, kus osalesid valdavalt Saksa ja Itaalia piiskopid, kes pidasid legitiimseks paavstiks Victor IV-t, keda seejärel tunnustas ka keiser. Aleksander III pani esmalt kirikuvande alla Victori ja ekskommunitseeris seejärel 1160 Anagni sinodil Friedrichi. 1160. aasta Toulouse'is toimunud kirikukogul osalenud piiskopid tunnustasid paavstina Aleksandrit ja tema rivaal Victor IV mõisteti hukka. Aleksander III siirdus aprillis 1162 Prantsusmaale, kust naasis Rooma novembris 1165, kuid pidi 1167 Friedrichi tõttu minema Beneventosse, sealt edasi Anagnisse ja Veneetsiasse. Friedrich ja Prantsusmaa kuningas Louis VII olid septembris 1162 valmis vahendama skisma osapooli Saint-Jean-de-Losne'is kavandatud sinodil, kuid nende püüded jäid tulemusteta ning Victor IV mõistis 7. septembril 1162 Aleksandri taas hukka, Aleksander mõistis vastupaavsti aga hukka samal aastal Montpellier's toimunud sinodil.
Põhja-Itaalia Veneetsia, Vicenza, Verona ja Padua linnad moodustasid Verona Liiga keisri vastu ning keisril ei olnud piiravalt vägesid nende löömiseks. Victor IV surma järel seni vastupaavsti soosinud valitsejad asusid toetama Aleksandrit. 1165. aastal tegi Friedrichi I sõjakäigu Rooma ja Aleksander III vastu ning tõstis paavstitroonile vastupaavst Paschalis III. 1166. aastal võitis Friedrichi I vastaseid Monte Porzio lahingus, kuid oli seejärel sunnitud vägesid tabanud haiguste tõttu taganema Saksamaale. 1174. aasta septembris alustas Friedrichi I oma viiendat Itaalia sõjaretke, kaasates palgasõdureid Brabantist, surumaks maha pidevad Lombardias toimuvad mässud ja lahendamaks oma tülid paavstiga. Tema nõo hertsog Heinrich Lõvi väed ei võtnud taas keiserlikust sõjakäigust osa. Friedrichi sõjakäigu ajendiks oli kättemaks ning selle eesmärgiks oli Lombardia Liiga täielik hävitamine ja paavst Aleksander III kõrvaldamine.
1176. aasta 29. mail Friedrich I Barbarossa juhitud Saksa-Rooma riigi vägede ja Lombardia Liiga vahel toimunud Legnano lahingus sai keiserlik armee sai suure kaotuse osaliseks. 1177. aastal sõlmitud Veneetsia rahuga leppisid Friedrich I ja paavst Aleksander III ära. Keiser tunnustas paavsti suveräänsust Kirikuriigi üle, Toscana marki paavsti läänina ja vastutasuks tunnustas Aleksander keisrit kui Keiserliku kiriku ülemisandat.
Lombardia linnadega sõlmis ta 1177. aastal vaherahu ning alles 1183. aastal nõustus Friedrich I Konstanzi rahuga nende õigusega linnade võimukandjaid ise valida. Konstanzi rahuleping valati pronksi. Märgina sellest, et rahu oli tõesti kehtestatud, abiellus 1186. aasta 27. jaanuaril Friedrich I Barbarossa poeg Heinrich VI, hilisem isa järglane tema troonil, Milanos Hauteville dünastia Sitsiilia kuninga Wilhelm II tädi Costanzaga. pisi|Burgundia 12./13. sajandil: {{legend|#ECE87B|Arles'i kuningriik}} {{legend|#D6B68A|[[Burgundia hertsogkond}} {{legend|#E6D3B8|Hertsogkonna sõltlased}} ]]
Burgundia kuningas
Keiser Friedrich I Barbarossa oli aastal 1156 saanud Burgundia kuningriigi läänepiirkonnad kindlalt kätte, abielludes Burgundia krahvkonna pärijanna Béatriceiga ning Itaalia s'jakäigu lõppedes lasi ta end kroonida Burgundia kuningaks 1178. aastal. Kuningriik kasutas märkimisväärset autonoomiat. Riigi ülemkantsleri ametit hoidis Trieri peapiiskop, selle kinnitas 1356. aasta kuldbulla.
Võimuvõitlus Heinrich Lõviga
1142. aastal andis Saksa kuningas Konrad III Saksimaa hertsogi tiitli Welfide dünastiast Heinrich Lõvile (Heinrich XII nime all). Heinrich Lõvi laiendas järk-järgult oma võimu üle Kirde-Saksamaa. Pärast ka Baieri hertsogkonna omandamist, kui Friedrich I Barbarossa püüdis Welfidega leppida ja andis aastal 1156 Welfide Heinrich Lõvile tagasi Baieri, ulatusid Heinrichi valdused rohkem kui kahe kolmandikuni Saksamaast, Alpidest kuni Põhjamere ja Läänemereni välja, tehes temast võimsaima valitseja Kesk-Euroopas. Heinrich Lõvi laiendas Saksa võimu ja kristlust tänapäeva Mecklenburgi ja Pommerisse. Heinrich Lõvi oli oma aja võimsaim Saksamaa vürst, kes soovis saada ka Saksa-Rooma riigi kuninga- ja keisrikrooni.
Friedrichi I viiendast Itaalia sõjaretkest keeldus Heinrich Lõvi osa võtmast. Friedrich ei andestanud Heinrich Lõvile seda, et viimane keeldus talle 1176. aastal appi tulemast. Kasutades ära teiste Saksamaa printside vaenulikkust Heinrichi suhtes, Halberstadti piiskopi kaebust tema valduste hõivamise kohta ning Heinrich Lõvi mitteilmumist riigipäevale, lasi Friedrich 1180. aastal piiskoppide ja printside kohtul tema üle Würzburgis tagaselja kohut mõista, väites, et keiserlik seadus on traditsioonilise saksa õiguse suhtes ülemuslikum. Friedrich lasi Heinrichilt tema maad ära võtta riigivande alla panna ja ta lindpriiks kuulutada. Keiser Friedrich Barbarossa võttis temalt Baieri, Braunschweigi ja Saksimaa valitsemisõiguse. pisi|Welfide valdused Heinrich Lõvi ajal Aastatel 1180–1181 toimus kodusõda Heinrich Lõvi ja keisri Friedrich Barbarossa vahel. Friedrich Barbarossa viis väed Saksimaale, vallutas Braunschweigi, mis oli Heinrich Lõvi Braunschweigi hertsogiriigi pealinnaks ning piiras Lübeckit. Heinrich Lõvi alistus Friedrich I Barbarossale, kes tagastas talle Braunschweigi valdused. Friedrich I Barbarossa jaotas Saksimaa mitmeks tosinaks otse keisrile alluvaks territooriumiks, andes territooriumi sellele oma liitlasele, kes oli selle varem Heinrich Lõvilt või tema allesjäänud toetajailt vallutanud. Aastal 1181 tükeldati vana Saksimaa hertsogkond Gelnhauseni riigipäeval paljudeks väikesteks osadeks.
Ida-Saksimaa sai Anhalti krahv Bernhard, kes aastal 1180 sai ka Saksimaa hertsogi tiitli. Lääne-Saksimaa suurim jagu anti Vestfaali hertsogkonnana Kölni peapiiskopile. Saksidest piiskopid, kes olid enne seda vallanud suveräänset võimu oma territooriumitel, kuigi Saksimaa hertsogi eestkoste all, saavutasid sõltuvuse ainult keiserlikust valitsusest; sama juhtus ka suure arvu ilmalike krahvkondade ja linnadega. Baieri hertsogkonna ja territooriumi andis Friedrich I Barbarossa Wittelsbachi dünastiast Otto I-le. Steiermargi mark Steiermargi hertsogkonnaks Friedrich I valduses.
Heinrich Lõvi pagendati Inglismaale, kust ta 1189, kui Friedrich oli ristisõtta läinud, naasis. Ta sai aga taas lüüa ning pidi uuesti põgenema.
Hukkumine
Paavst Gregorius VIII avaldas 29. oktoobril 1187 bulla "Audita tremendi", milles kutsus katoliiklasi alustama ristisõda. Paavst saatis legaadid Saksamaale, Prantsusmaale, Taani ja Poola, et valmistada ette Kolmandat ristisõda. Ka paavst Clemens III saatis legaadid Euroopa riikidesse, et värvata Kolmandasse ristisõtta ristisõdijaid. Sõjakutsele vastas ka Friedrich I Barbarossa, kes nüüd oli juba küll üsna kõrges eas ning juhtis ka enda väed sõtta pühale maale. Teel läbi Bütsantsi kujunes tal konflikt Bütsantsi keisri Isaakios II-ga vallutatavate maade valitsemise üle ning vallutas Bütsantsi Adrianoopoli. Friedrich I aga paraku uppus enne Palestiinasse jõudmist ning ta väed naasid koju.
Koskenkorva Viina
Koskenkorva Viina (tuntud ka kui lihtsalt Koskenkorva või Kossu) on kõige populaarsem kange (38%) alkohol Soomes, mida toodab Altia Oyj Koskenkorva tehases Rajamäkil.
Teraviljast (oder) valmistatud alkohol on toodetud, kasutades 200-etapilist jätkuvat destillatsiooni, mille tulemusena saadakse kõrge puhtusastmega tööstuslik etanool. Saadud alkoholi lahjendatakse allikavee ja vähese suhkruga. Kuigi saadud jooki nimetatakse inglise keeles tavaliselt vodka´ks, siis Soomes nimetatakse teda "viinaks" (tuleneb rootsikeelsest sõnast brännvin, mis tähendab otsetõlkes põletatud veini).
Koskenkorva viina ja likööre toodab Altia Corporation, Soome juhtiv alkoholiettevõte, mille omanikuks on Soome riik. Koskenkorva piiritusetehases toodetud piiritus tehakse viinaks 1888. aastal asutatud Rajamäki tehases. Soome viinatööstus rajati samale vundamendile kui suur osa inimkultuurist – puhtale veele ja ühendusteedele. Rajamäkil oli mõlemat: rikkalikult puhast allikavett ja Hyvinkään-Hanko raudtee. Ka maatüki Koskenkorva külasse piiritusetehase rajamiseks ostis Altia samadel põhjustel: raudteejaam oli lähedal, puhast põhjavett leidus piisavalt, lisaks laiusid ümberringi Pohjanmaa kartulipõllud.
Praegune Koskenkorva piiritusetehas valmis aastal 1987. Tehas on Soome suurim odratarnija, ostes kokku kümnendiku Soomes kasvatatavast odrast. Kvaliteetse odra kasvatamiseks on talunikega sõlmitud lepingud, levinumad viljasordid on Kunnari, Saana ja Erkki. Teraviljapiirituse toodangult on Koskenkorva tehas Soome suurim, samuti on Koskenkorva Põhjamaade suurim tärklisetootja, sealjuures maailma ainus odratärklise tootja. Rajamäki tehases segatakse Koskenkorvas toodetud 96%-line puhas odrapiiritus loodusliku filtri, jääaegse moreenikihi poolt puhastatud põhjaveega, mida ei pea enam keemiliselt töötlema. Maitse pehmendamiseks lisatakse natuke suhkrut.
Koskenkorva oli esimene sõjajärgne viin, mida hakati taas põllumajanduslikku päritolu toorainest tegema. Kuna sõja-aastatel oli toiduainetest puudus ja piirituseajamiseks ei jätkunud, siis valmistati piiritust tselluloosist. 1950. aastate alguseks oli sõjast piisavalt toibutud, küllust veel ei olnud, aga ka otsest puudust enam mitte, ja piiritust hakati ajama kartulist. Kuuekümnendatel tuli kartuli asemele teravili, nüüd valmistatakse Koskenkorvat kodumaisest odrast.
Koskenkorva populaarsus rajaneb traditsioonidel ja ehedal soomelikkusel. Tal on palju hellitusnimesid: Kossu, Kosken, Koskis, Koso, Korvatipat ('kõrvatilgad') ja Korvalääke ('kõrvarohi'), Koskenkuohu ja Koskenlaskija, Koskikalja, Latoviina, Vakoviski, Kosanderi, Kosenovitch, Hollolan plöö, Kosken Jorma jm. Koskenkorva Salmiakkit kutsutakse Salmiakkikossuks ja Salmariks.
Koskenkorva küla
Koskenkorva on väike küla, mis kuulub Ilmajoki vallale Soomes ning tõlkes tähendab see '(maa-ala) koskede kõrval'. Rahvakeeli kosekõrv tuleneb faktist, et korva tähendab soome keeles ka kõrva.
Irwin Goodmani repertuaaris oli laul "Koskenkorvassa" ("Koskenkorvas"), kus peaaegu iga liin vihjab kas elamisele Koskenkorva külas või purjus olemisele Koskenkorva viinast.
Laulus "The Land Of Ice And Snow" ('jää ja lume maa') kirjeldab endine Soome heavy metal 'i bändi Stratovarius kitarrist ja laulukirjutaja Timo Tolkki Soomey kui maad, "kus Koskenkorva voolab".
Feta
Aastast 2002 on "feta" kaitstud päritolunimetusega toode. Vastavalt asjakohastele ELi õigusaktidele võivad "feta" nimetust kanda vaid juustud, mis on toodetud traditsioonilisel viisil Kreekas, valmistatud lambapiimast või lamba- ja kitsepiima (kuni 30%) segust.
Feta on väga erilise, tugevalt ürdise ja soolase maitsega juust. Valmimisprotsessi jooksul ei muuda ta värvust. Juustu säilitatakse kas soolvees või õlis. Feta on klassikalise Kreeka salati vältimatu koostisosa. Eri nimede all tuntakse sama tüüpi juustu kõikjal Lähis-Idas.
Veebruarirevolutsioon
Veebruarirevolutsioon oli esimene 1917. aasta revolutsioonidest Venemaal. Selle tulemusena loobus troonist keiser Nikolai II ja moodustati Venemaa Ajutine Valitsus eesotsas vürst Lvoviga.
Veebruarirevolutsioon Petrogradis ja Venemaal
Veebruarirevolutsioon Venemaal algas pealinnast Petrogradist sotsiaalsete probleemide süvenemise tulemusena.
3. märtsil (vkj 18. veebruaril) streikisid sõjaväe tarvis militaartoodangut andva Putilovi tehase töölised, nõudes palgatõusu.
8. märtsil (vkj 23. veebruaril) 1917 alanud demonstratsioonil nõuti kohalike sõjatehaste tööliste toiduainetega varustamise ja elamistingimuste parandamist. Toimuva maailmasõja tõttu oli tööstuse rõhk pandud sõja toetamisele, suur osa põllumajanduses töötavatest meestest oli mobiliseeritud sõjaväkke ja seetõttu oli halvenenud linnade varustamine toiduainetega. Demonstrandid hakkasid juba järgmisel päeval esitama poliitilisi nõudmisi sõja lõpetamiseks.
10. märtsil (vkj 25. veebruaril) toimus juba kogu Petrogradi hõlmav streik. Keiser Nikolai II, kes viibis ise sõjavägede ülemjuhatuse staabis Mogiljovis, nõudis, et Petrogradi sõjaväeringkonna ülem Sergei Habanov suruks rahutused sõjaväe abil maha.
11. märtsil (vkj 26. veebruaril) kasutasid politsei ja sõjavägi meeleavaldajate vastu relvi.
12. märtsil (vkj 27. veebruaril) aga keeldus suurem osa sõjaväelasi elanike vastu jõudu kasutamast ning ühines demonstrantidega, vallutas linna relvalao ja vabastasid Krestõ vanglast poliitvangid. Nikolai II käsul suundusid Põhja-, Lääne- ja Kagurinde väeosad mööda raudteed Petrogradi, kuid streikivad raudteelased Gattšinas ei lasknud Põhjarinde väeosi Petrogradi. Nähes olukorra lootusetust, lõpetas ka Petrogradi sõjaväeringkonna ülem Sergei Habanov vastupanu ja võim linnas läks nõukogudele ja Riigiduumas moodustatud Ajutisele Komiteele, mille ülesanne oli pealinnas korra tagamine, bolševikud ja vasakesseerid moodustasid Petrogradis Petrogradi Tööliste ja Soldatite Saadikute Nõukogu.
Esimese maailmasõja Venemaa keisririigi sõjaväe kõrgema ülemjuhatuse staabis Ukrainas, Mogiljovis asunud keiser Nikolai II, asus erirongiga läbi Tsarskoje Selo Petrogradi suunas teele, kuid ööl vastu 13. märtsi (vkj 1. märtsi) peatasid mässulised sõdurid keiserliku rongi 170 kilomeetri kaugusel Petrogradist, Malaja Višera jaamas. Keiser koos kaaskonnaga suundus edasi Pihkvasse Põhjarinde staapi.
14. märtsil (vkj 2. märtsil) andis Petrogradi Tööliste ja Soldatite Saadikute Nõukogu Täitevkomitee õiguse Riigiduuma Ajutisele Komisjonile moodustada Ajutine Valitsus. Petrogradi Tauria palees, Ajutise Valitsuse, mille justiitsministriks sai 36-aastane Aleksandr Kerenski. Ajutine Valitsus laskis vahistada endised ministrid.
Sõjavägede Ülemjuhataja Staabis viibinud ülemjuhataja Nikolai II saatis viimase variandina toetuse otsimiseks telegrammid sõjalaevastiku ja rinde juhatajatele, kuid need loobusid tema toetamisest.
Sündmused Eestis
Eestlased koos teiste vähemusrahvustega kasutasid võimalust saada iseseisvaks. Sooviti kahe kubermangu – Eestimaa ja Liivimaa – ühendamist. Rahvusautonoomia loosung oli kõlanud 1905. aasta sündmuste aegu, maailmasõja ajal 1916. aasta mais oli selle taas sõnastanud tollal 27-aastane tööerakondlane Jüri Vilms.
Ühtlasi ühendati senine Eestimaa kubermang ja Liivimaa kubermangu põhjaosa üheks Eestimaa kubermanguks. Komisjon, mis tõmbas piiri läbi Liivimaa, alustas tööd augustis. Omavalitsuse seaduse alusel loodi Eestimaa Kubermangu Ajutine Maanõukogu, nõnda kõlas ametlik nimetus; rahvasuus ja hiljem ametlikes ajalugudeski on käibel Maanõukogu, Maapäev, Eesti Maapäev. (Eesti Entsüklopeedias Ajutine Maanõukogu), mille etteotsa sai Konstantin Päts. Ametlikuks asjaajamiskeeleks sai eesti keel.
Veebruarirevolutsioon tõi kaasa uute institutsioonide tekkimise üle terve endise tsaaririigi. Vabaduseideest kantuna likvideeriti senised riigi- ja valitsusasutused: saadeti laiali politsei ja vangimajadest vabastati vangid.
Eesti rahvusväeosade loomiseks moodustati poliitikutest ja sõjameestest Eesti Sõjaväelaste Büroo lipnik Konstantin Pätsi juhtimisel. Ootamata Vene võimude kinnitust tegi büroo juba 23. aprillil polkovnik Siegfried Pindingule ülesandeks moodustada Eesti polk. 1.–5. juulil toimus Tallinnas Eesti sõjaväelaste I kongress, kus 50 000 eestlastest sõduri ja ohvitseride esindajad valisid Eesti Sõjaväelaste Ülemkomitee eesotsas Konstantin Pätsiga.
Fiume Vaba Riik
Fiume Vaba Riik oli vahemikus 1920 kuni 1924 eksisteerinud sõltumatu vaba riik. Selle vaid 28 ruutkilomeetri suurune territoorium koosnes Fiume linnast (tänases Horvaatias; alates Teise maailmasõja lõpust tuntud nimega Rijeka), sellest põhjas asunud maapiirkondadest ja sellest läände jäävast riiki Itaaliaga ühendanud koridorist.
Ajalugu
Fiume saavutas esimest korda autonoomia aastal 1719, mil see kuulutati keiser Karl VI poolt välja antud määrusega Saksa-Rooma riigi vabasadamaks. Keisrinna Maria Theresia valitsusajal aastal 1776 viidi linn üle Ungari kuningriigi valdusse ja aastal 1779 sai linn kuningriigis staatuse Corpus separatum. Aastal 1848, mil linna okupeeris Horvaatia ban (asevalitseja) Josip Jelačić, kaotas linn mõneks ajaks oma autonoomia. Autonoomia taastati aastal 1868, mil linnast sai taas Ungari kuningriigi osa (ja taas kui corpus separatum). Aastani 1924 eksisteeris Fiume praktilistel eesmärkidel kui autonoomne riikluse elementidega üksus.
Linnriigis kasutatud ametlikud keeled olid itaalia keel, ungari keel ja saksa keel. Kui suurem osa kaubanduslikust kirjavahetust peeti itaalia keeles, siis suurem osa perekondadest kõneles kohalikku murret: veneti keele ja mõnede horvaadi keele sõnade segu. Linnast väljas maapiirkondades kõneleti aga horvaadi keele erilist čakavi murret, kus leidus palju sõnu itaalia ja veneti keelest.
Loomine
Pärast Esimest maailmasõda ja Austria-Ungari kaksikmonarhia lõppu sai Fiume staatusest oluline rahvusvaheline probleem. Serblaste, Horvaatide ja Sloveenide Kuningriigi ja Itaalia kuningriigi vahelise sõnasõja tipul toetasid suurvõimud sõltumatu puhverriigi loomist. Ameerika Ühendriikide president Woodrow Wilsonist sai kahe riigi omavaheliste vaidluste vahekohtunik. Wilson pani ette, et loodaks Fiume sõltumatu riik, millest saaks ühtlasi ka Rahvasteliidu peakorteri võimalik asukoht.
Vaidlus viis seadusetuseni ja linn käis seni Lõunaslaavi Rahvusliku Komitee ja Fiume Itaalia Rahvusliku Nõukogu vahel käest kätte kuni viimaks maabusid seal Suurbritannia ja Prantsusmaa väed, kes linna üle võtsid. Ametliku valuutana kasutati Fiume krooni – nõukogu poolt templitega üle löödud Austria-Ungari rahatähti. Seda ebamäärast olukorda kasutas ära Itaalia luuletaja Gabriele D'Annunzio, kes sisenes väeüksusega linna 1919. aasta 12. septembril ja alustas 15 kuud kestnud okupatsiooni. Aasta hiljem, pärast ebaõnnestunud läbirääkimisi Itaalia valitsusega, kuulutas D'Annunzio seal välja riigi nimega Itaalia valitsemine Carnaros (Reggenza Italiana del Carnaro); nimi Carnaro viitab lahele, mida tänapäeval tuntakse horvaadi keele järgi nimega Kvarneri laht.
1920
Vastloodud riiki tunnustasid kohe Ameerika Ühendriigid, Prantsusmaa ja Suurbritannia. Kokkulepet tunnustamast keeldunud D'Annunzio saadeti aga 24.–30. detsembrini aset leidnud "Veriste jõulude" sündmuste käigus Itaalia armee regulaarvägede poolt linnast välja.
1921–1922
1921. aasta aprillis kiitis valijaskond heaks vaba riigi loomise plaani, mis nägi ette ka sadama juhtimiseks konsortsiumi ametisse määramist. Peeti esimesed parlamendivalimised, kus võistlesid omavahel iseseisvuse toetajad ja Itaalia-meelne rahvuslik blokk. Suuremalt osalt horvaatidelt hääle saanud iseseisvust toetav partei sai 6558 häält ja rahvuslik blokk, mis koosnes fašistidest, liberaalidest ja demokraatlikest parteidest, sai 3443 häält. Presidendiks valiti iseseisvuslane Kari Campos.
Kontroll Vaba Riigi üle oli pea pidevas kõikumises. Pärast D'Annunzio vägede lahkumist 1920. aasta detsembris võttis kontrolli taas üle Itaalia Rahvuslik Nõukogu, mis määras ametisse ka esialgse valitsuse. Kohaliku Itaalia vähejuhiga sõlmitud leping andis kontrolli sõjaväele üle 1921. aasta 18. jaanuaril, kuid see jõudis enne rahvuslaste mässu kesta vaid kolm päeva. Viimased määrasid ametisse erakorralise valitsuse, kuid see kukutati juba kahe päeva möödudes. 1921. aasta juunis määrati omakorda ametisse Itaalia kuninglik erivolinik, kuid tema kontroll jõudis kesta vaid kaks nädalat.
Rühm D'Annunziole lojaalseid isikuid hõivas osa linnast, kuid nad aeti sealt omakorda välja juba septembris. Oktoobris määrati ajutiseks presidendiks iseseisvuse pooldaja Riccardo Zanella. Tema valitsemisaeg kestis kuni 1922. aasta 3. märtsini, mil Itaalia fašistid korraldasid riigipöörde ja riigi seaduslik valitsus põgenes Kraljevica linna. 6. märtsil paluti Itaalia valitsusel kord taastada ja Itaalia väed sisenesid linna juba 17. märtsil. Nad andsid kontrolli asutava kogu vähemusele, mis oli lojaalne itaallastest annekteerijatele.
Pärast Rapallo lepingu väljakuulutamist asutati Fiume Kommunistlik Partei (Partito Comunista di Fiume – Sezione della III.a Internazionale) ning tegemist oli maailma kõige väiksema kommunistliku parteiga. See rajati Kolmanda Internatsionaali selle põhimõtte kohaselt, mille järgi pidi igal suveräänsel riigil olema oma kommunistliku partei organisatsioon.
1924
1924. aasta 27. jaanuaril allkirjastasid Itaalia kuningriik ja Serblaste, Horvaatide ja Sloveenide Kuningriik Rooma lepingu, mille põhjal jaotati alad järgmiselt: Itaalia annekteeris Fiume ja tänase Rijeka linna idapoolse osa moodustav Sušak liideti Serblaste, Horvaatide ja Sloveenide Kuningriigiga. Leping jõustus 16. märtsil. Fiume Vaba Riigi eksiilvalitsus pidas seda lepet aga rahvusvahelise õiguse põhjal kehtetuks ja mittesiduvaks ning jätkas oma tegevust.
Tagajärjed
Itaalia alistumisega Teises maailmasõjas kerkis Rijeka küsimus taas esile. Aastal 1944 andis rühm kodanikke välja "Liburnia memorandumi" (nimega Liburnia tähistati piirkonda antiikajal), millega soovitati luua kolmest kantonist koosnev konföderatsioon. Need kolm kantonit olnuks Fiume, Sušak ja Ilirska Bistrica. Selle kondomiiniumiga pidanuks liituma ka kolm saart: Krki saar (Veglia), Cresi saar (Cherso) ja Lošinj (Lussino). Eksiilvalitsuse president Zanella otsis aga jätkuvalt võimalusi Fiume Vaba Riigi taastamiseks.
Linna 1945. aasta 3. mail sakslaste käest üle võtnud Jugoslaavia võimud olid aga nendele plaanidele vastu ning iseseisvuslaste juhid Nevio Skull, Mario Blasich ja Sergio Sincich tapeti. Vastavalt 1947. aasta Pariisi rahulepingule sai Rijekast ja Istriast ametlikult Jugoslaavia osa.
Suurkudu
Suurkudu (Tragelaphus strepsiceros) on veislaste sugukonda võsapuki perekonda kuuluv liik.
Kudu nimetus pärineb arvatavasti khoi keelest (kudu või koodoo). Suahiilikeelsed nimetused on tandala mkubwa ja tandala ndogo.
Suurkudu elab peamiselt Ida- ja Lõuna-Aafrika kuivas savannis ja mägisel maastikul. Tema levila ulatub Aafrika Sarvest kuni enam-vähem mandri lõunatipuni. Suurkudu arvukus on suurem lõunapoolsetel aladel.
Süstemaatika
Suurkudu võidakse arvata ka võsapuklaste (Tragelaphinae) alamsugukonda.
Eelkõige värvuse, triipude arvu ja sarvepikkuse põhjal eristatakse kolme alamliiki:
Peter Grubb ja Colin Groves jagavad perekonna Tragelaphus neljaks eraldi perekonnaks ja paigutavad suurkudu perekonda Strepsiceros, milles on kokku neli liiki – Strepsiceros chora, Strepsiceros cottoni, Strepsiceros strepsiceros ja Strepsiceros zambesiensis. Väikekudu paigutavad nad perekonda Ammelaphus.
Levila
Ajalooliselt on suurkudu elanud peaaegu kõikjal Ida- ja Lõuna-Aafrikas. Tema põhjapoolne levila ulatus Tšaadist peaaegu Punase mereni, Aafrika lõunaosas kuni Ida-Kapimaani ja läänes Namiibiast Angola keskosani. Põhjapoolsed asualad on märgatavalt vähenenud, samas on suurkudu suutnud oma elupaiku säilitada paremini kui teised antiloobid, eelkõige tänu sellele, et ta tegutseb varjatumalt ja suudab ka inimasustuse lähedal peitu jääda. Tansaaniast põhja pool on suurkudusid vähem ja hõredamalt.
Suurkudusid on hiljuti kohatud Angolas, Botswanas, Kesk-Aafrika Vabariigis, Tšaadis, Kongo DV-s, Eritreas, Etioopias, Keenias, Malawis, Mosambiigis, Namiibias, Lõuna-Aafrika Vabariigis, Sambias, Svaasimaal, Zimbabwes, Tansaanias, Ugandas. Tõenäoliselt on ta nüüdseks kadunud Djiboutist, Lõuna-Sudaanist ja Sudaanist ning kohati Somaaliast.
Elupaigad
pisi|Isane suurkudu pisi|Emane suurkudu Suurkudu on levinud peamiselt kuivadel aladel, kus on piisavalt madalakasvulist ja keskmise kõrgusega taimestikku, mis kindlustaks nii varjualuse kui ka toidu.
Põhja pool on inimesed tema asualad üle võtnud ja ta on liikunud pigem mägisematele aladele. Suurkudu on küll üks vähestest suurtest imetajatest, kes elab edukalt ka koos inimasustusega ja võtab elupaigana omaks näiteks mahajäetud põldudele ja karjamaadele tekkinud puhmastikud ja põõsastikud.
Arv
Suurkudu arvukust peetakse stabiilseks. Õhuvaatluste põhjal on nende arvuks hinnatud umbes 352 000, aga see on tõenäoliselt tegelikust tunduvalt väiksem. Tihti on sel viisil loendades asustustiheduseks saadud vähem kui 0,1 isendit/km², mis on teadaolevast arvukusest palju väiksem. Mõnes piirkonnas saadi tiheduseks 0,2–0,4 isendit/km². Maapealsetel loendustel on seevastu loendatud 0,3–4,1 isendit/km².
El Beni departemang
El Beni departemang (vahel ka Beni) on Boliivia 1. järgu haldusüksus. See asub riigi kirdeosas ja piirneb Brasiilia Rondônia osariigiga.
Suurkudu
Eluiga
Suurkudu eluiga looduses on 7–8 aastat, vangistuses kuni 23 aastat.
El Beni departemang
Departemang on nime saanud Beni jõe järgi.
Suurkudu
Välimus
Isase kudu kehapikkus on 195–245 cm, õlakõrgus kuni 160 cm ja mass 190–315 kg, emase kudu kehapikkus 185–235 cm, õlakõrgus umbes 100 cm ja mass 120–215 kg.
El Beni departemang
Kliima on troopiliselt soe ja niiske. Departemangus on palju jõgesid ja järvi, suuremad jõed on Mamoré ja Beni jõgi. Valdav osa pindalast on kaetud troopiliste vihmametsade või rohumaadega.
Suurkudu
Välimus
Suurkudul on suured ja ümarad kõrvad. Nii emastel kui ka isastel kududel on kaelal ja turjal püstine lakk. Isastel loomadel on lõuast rinnaesiseni ulatuv pikk jäikade karvadega habe. Saba on karvane, alt valge, sabaots on must. Saba pikkus on 30–55 cm.
Suurkudu sarved on pikemad kui ühelgi teisel antiloobil, 120–180 cm. Isastel kududel on mitme keeruga spiraalsed sarved. Emastel sarved puuduvad. Sarved on suunatud tahapoole ja otstest veidi teineteisest eemale. Sarved hakkavad kasvama 6–12-kuusel vasikal ja teevad esimese keeru umbes siis, kui loom on kaheaastane. Kuueaastase kudu sarved on enamasti saavutanud maksimaalse 2,5 keerdu. Mõnikord võib sarvedel olla koguni 3 keerdu.
El Beni departemang
Inimasustus on hõre (1,9 inimest/km²).
Suurkudu
Välimus
Suurkudul on sile lühike pruunikashall kuni sinakashall karvastik. Emane kudu on kollakama karvaga. Pea on enamasti kerest tumedam. Isaste kudude karv muutub vananedes tumedamaks. Külgedel on 6–10 kitsast valget vertikaaltriipu. Silmade vahel on v-kujuline valge laik, ka põskedel ja koonu otsas on valged laigud.
Väikekudu on suurkuduga sarnane, kuid väiksemakasvuline ja väiksemate sarvedega. Väikekudul on rohkem küljetriipe ja habe puudub. Selgelt eristavaks tunnuseks on väikekudu puhul kaks valget laiku kaelal.
Eluviis
pisi|Emased suurkudud Tansaanias pisi|Põõsastikku varjunud isane suurkudu [[Addo rahvuspark|Addo rahvuspargis]] Suurkudud moodustavad enamasti väikseid karju, emased kudud vasikatega on omaette karjas ja isased eraldi. Tavaliselt on karjas 6–10 looma, kõige tüüpilisem kooslus on 2–3 emast kudu järglastega. Vahel tekib ka kuni 25–30-liikmeline ajutine kari. Vihmahooajal, kui toitu on palju, jaguneb kari väiksemateks rühmadeks, kuival ajal aga kogunevad karjad uuesti soodsamatele rohumaadele kokku.
El Beni departemang
Halduslikult jaguneb kaheksaks provintsiks:
Eesti Julgeolekupolitsei ja SD
Eesti Julgeolekupolitsei ja SD (saksa keeles Sicherheitspolizei und SD Estland) oli Saksa okupatsiooni ajal Eesti kindralkomissariaadi territooriumil tegutsenud Saksa Riigi Julgeoleku Peaameti piirkondlik struktuuriüksus, mis hõlmas nii poliitilist kui ka kriminaalpolitseid ning mille ülesannete hulka kuulus ka vastuluure ja elanikkonna poliitilise meelsuse kontroll.
Suurkudu
Eluviis
Isased vasikad lahkuvad ema juurest tavaliselt umbes 1,5-aastasena, kui nende sarved on kasvanud kõrvadest pikemaks. Nad ühinevad lõdvalt seotud noorte isaste karjadega. Isased moodustavad mõnikord väikesi karju, kuid sagedamini on omaette. Väljaspool innaaega võivad täiskasvanud isased elada 5–6-isendiliste rühmadena. Vanemaks saades liiguvad isased kudud üha meelsamini üksi.
Eesti Julgeolekupolitsei ja SD
Eesti Julgeolekupolitsei ja SD moodustamine
Pärast Eesti ala vallutamist Saksa vägede poolt 1941. aasta suvel taastati piirkondlikud eesti politseiasutused Eesti Vabariigis tegutsenud politseiasutuste eeskujul maakondlike prefektuuridena, mille juures tegutsesid kriminaalpolitsei ja poliitilise politsei referentuurid. Eestlastest koosneva Politsei ja Omakaitse juhiks nimetas Eesti Omavalitsuse sisedirektor Oskar Angelus 22. septembril 1941 kolonel Johannes Soodla. Formeerus Politsei ja Omakaitse Valitsus (POV), mis sai kindla struktuuri 28. oktoobriks 1941. POV jagunes kolmeks inspektuuriks ja neljaks osakonnaks. Sellele allusid omakaitse, välispolitsei, poliitiline politsei, kriminaalpolitsei, tuletõrje ja piiriomakaitse. Koos Saksa vägedega sisenes 1941. aasta suvel Eestisse mobiilne Saksa Julgeolekupolitsei üksus Sonderkommando 1a eesotsas SS-Sturmbannführer dr Martin Sandbergeriga. 5. detsembrist 1941, kui Eestis astus ametisse Saksa tsiviilvalitsus, kandis see üksus nime Saksa Julgeolekupolitsei ja SD Eestis (Deutsche Sicherheitspolizei und SD Estland). Sandbergerist sai Saksa Julgeolekupolitsei ja SD komandör Eestis (Kommandeur der Deutschen Sicherheitspolizei und SD Estland).
Suurkudu
Eluviis
Isaste hierarhia põhineb suurusel ja vanusel. Nad ei ole territoriaalsed, kuid neil on kindlakskujunenud liikumispiirkond. Vasikatega emased liiguvad umbes 4 km² suurusel alal, isased umbes 11 km² suurusel alal. Piirkonnad kattuvad osaliselt.
Eesti Julgeolekupolitsei ja SD
Eesti Julgeolekupolitsei ja SD moodustamine
Mais 1942 toodi poliitiline ja kriminaalpolitsei POV alluvusest välja ja loodi nende baasil Saksa Julgeolekupolitsei eeskujul Eesti Julgolekupolitsei. Senine eesti poliitilise politsei juht Ain Mere sai uue loodava Eesti Julgeolekupolitsei juhiks. Ametlikult sai uue loodava politsei sünnikuupäevaks 1. mai 1942, kuigi sisedirektor Oskar Angeluse käskkiri on allkirjastatud 11. mail 1942.
Suurkudu
Eluviis
Paaritumishooajal isaste ja emaste karjad segunevad. Suguküpsed isased muutuvad agressiivsemaks ja püüavad nii emastele kui ka võistlejatele muljet avaldada. Nad ajavad kaelalihased pingule ja laka püsti, püüdes näida võimalikult suurena. Vastasele näidatakse end küljega. Jõuvahekordade selgitamine on enamasti kiire ja rahumeelne. Kui ühe vastase ülekaal pole ilmne, võib tekkida ka võitlus. See on enamasti rituaalne jõukatsumine. Sarved ristatakse ja tõugeldakse veidi, kuni üks tunnetab teise ülekaalu ja taganeb. Mõnikord harva võivad vastased sarvipidi nii kõvasti kinni jääda, et ei pääsegi enam lahti, ja hukkuvad mõlemad. Tihniku läbimisel sarved kudule ette ei jää, ta kallutab pea kuklasse ja surub sarved vastu selga.
Eesti Julgeolekupolitsei ja SD
Eesti Julgeolekupolitsei ja SD moodustamine
Tallinnas asus Eesti Julgeolekupolitsei ja SD Toompuiestee 4 asunud endises Tallinna Toompea Kaarli kogudusele kuulunud hoones. Eesti Julgeolekupolitsei allutati Saksa Julgeolekupolitsei ja SD komandörile Eestis. Ametlikult allutati see ka Eesti Omavalitsuse juhile dr Hjalmar Mäele, kuid see viimane alluvusvahekord oli puhtformaalne ja tehtud propaganda huvides (Martin Sandberger: "Eesti Julgeolekupolitsei on Saksa Julgeolekupolitseiga ühendatud, üksnes väljapoole on teatavaks tehtud, et EJP on formaalselt allutatud Esimesele Maadirektorile dr Mäele, et hädavajalikku usalduslikku vahekorda eesti rahva poolt Eesti Julgeolekupolitsei suhtes mitte rikkuda" (Die estnische Sicherheitspolizei ist der deutschen Sicherheitspolizei eingegliedert, lediglich nach aussen hin wurde eine formale Unterstellung der estnischen Sicherheitspolizei unter den Ersten Landesdirektor Dr. Mäe bekanntgeben, um das dringend notwendige Vertrauensverhältnis der estnischen Bevölkerung zur estnischen Sicherheitspolizei nicht zu beeinträchtigen. Kommandeur der Sicherheitspolizei und des SD in Estland. Jahresbericht 1941/1942).
Suurkudu
Eluviis
Suurkudu võib tegutseda aktiivselt kogu ööpäeva, aga päeval otsib ta tavaliselt varju. Keskpäeva kuumuses seisavad kudud enamasti paigal ja püüavad põõsaste tausta sulanduda. Küljetriibud aitavad neil märkamatuks jääda. Nad söövad ja joovad öösel või varahommikul ja õhtul. Tavaliselt nad palju ringi ei liigu, kuid põuaajal võivad veepuudusel ka pikki vahemaid läbida. Suurkudu on hea hüppaja, ta võib ületada ka 2,5 meetri kõrgusi tarasid.
Suurkudul on suured kõrvad ja väga hea kuulmine. Talle on äärmiselt raske märkamatult ligi hiilida. Potentsiaalse vaenlase eest varjub ta tavaliselt vaikselt. Kui rünnak tuleb ootamatult, põgeneb ta valju röhatuse saatel suurte hüpetega, saba rullis. Põgenedes vaatab ta tihti üle õla ja see saab sageli talle saatuslikuks. Vaenlase vastu kasutatakse sarvi harva.
Eesti Julgeolekupolitsei ja SD
Eesti Julgeolekupolitsei ja SD ülemad
Eesti Julgeolekupolitsei ja SD ülemad olid
Suurkudu
Eluviis
Suurkudu häälitsused on väga mitmekesised; nende seas on nii haukumine, röhitsemine, huikav mökitamine kui ka summutatud niutsumine.
Eesti Julgeolekupolitsei ja SD
Juhid ja struktuur
Dienstelle Reval oli jaotatud 2 sektoriks – Saksa sektor A ja Eesti sektor B.
Suurkudu
Eluviis
Väikekudud elavad suurkududega võrreldes tihedama taimestikuga maastikul ja vajavad vähem vett.
Toitumine
pisi|Suurkudud joogikohas Suurkudude toiduks sobib rohkem kui sada taimeliiki. Nende seas on nii puid, põõsaid, puhmaid, ronitaimi kui ka rohttaimi. Eelkõige söövad nad lehti, võrseid ja õisi, kuid ka mitmesuguseid seemneid ja vilju, vahel näksivad ka rohtu. Mahlakas toit aitab saada tarviliku veekoguse, kuigi võimaluse korral käivad kudud ka joomas. Kuival aastaajal on nad veekogude lähedal lopsakamal rohumaal, vihmaperioodil lehtpuusaludes. Kuival ajal söövad suurkudud veerikkaid vilju, näiteks metsarbuuse. Söögiks sobivad ka juured, sibulad ja mugulad. Viljadest eelistab suurkudu apelsine ja mandariine.
Eesti Julgeolekupolitsei ja SD
Juhid ja struktuur
Eesti sektor B:
Suurkudu
Toitumine
Kudud söövad öösel või hilisõhtul ja varahommikul, veekogu lähedal olles ka joovad samal ajal. Nad võivad käia maiustamas ka põldudel ja juurviljaaedades. Nad suudavad kerge vaevaga hüpata üle kõrge aia.
Tänu pikkadele jalgadele ja kaelale ulatub suurkudu sööma ka kõrgetelt okstelt. Selle poolest jääb ta alla ainult kaelkirjakutele.
Suurkudu vajab rohkem vett kui väikekudu.
Eesti Julgeolekupolitsei ja SD
Juhid ja struktuur
, Murru Töö- ja Kasvatuslaager nr 2, Tartu Töö- ja Kasvatuslaager, Jägala Töö- ja Kasvatuslaager (TKL nr 3)
Batié
Batié on mitme koha nimi:
Eesti Julgeolekupolitsei ja SD
Juhid ja struktuur
Saksa ametnikel oli peamiselt järelevalvefunktsioon, kuid kõik olulisemad otsused, sealhulgas enamiku surmaotsuseid, kinnitas siiski Julgeolekupolitsei ja SD ülem isiklikult.
Julgeolekupolitsei ja SD aparaat oli üsna suur: 1. juulil 1942 allus Martin Sandbergerile 139 sakslast, lisaks Fritz Störzi staabikompanii, mis kuulus Relva-SSi koosseisu ja 102 eestlast saksa sektoris.
Eesti Julgeolekupolitseisektoris oli 873 ametnikku, lisaks 259 meest SD-erikompaniis ja 1. Eesti Julgeolekupolitsei ja SD pataljonis (1. Estnische Sicherheitspolizei-Bataillon der SD).
Piirkondlikud asutused
Kuni maini 1942 kuulus riigivastaste kuritegudega tegelev poliitiline politsei, Eesti Omavalitsuse Sisedirektooriumi Politsei ja Omakaitse Valitsuse kohaliku politseiprefektuuri koosseisu.
Suurkudu
Paljunemine
pisi|Vasikas Keenias [[Lääne-Tsavo rahvuspark|Lääne-Tsavo rahvuspargis]] Suurkudud saavad suguküpseks enamasti 1,5–2 aastaselt; emased 15–21-kuusena, isased 21–24-kuusena.
Paaritushooajal ühinevad emaste kudude karjaga isased, kes võistlevad üksteisega emaste tähelepanu pärast. Emasele lähenedes püüab isane kudu talle muljet avaldada, tõstes pea kõrgele ja näidates end võimalikult võimsana. Kui emane pole temast huvitatud, saab ta obaduse vastu külge. Kui aga emane huvi tunneb, paneb ta jooksu ja provotseerib isast endale järgnema. Isane püüab teda peatada, pannes oma pea või sarve emase seljale, või surub tema kaela vastu maad.
Suurkudu tiinus kestab 7–9 kuud, sünnib üks vasikas, vahel harva ka kaks. Vasikas sünnib enamasti vihmahooajal, jaanuarist märtsini, kohati aga ka aasta ringi.
Enne poegimist lahkub emane kudu karjast ja otsib varjulise koha. Vastsündinud vasikas jääb peidupaika ja ema käib teda imetamas. Emakudu hoiab vasikat peidukohas 4–5 nädalat, seejärel hakkab vasikas aeg-ajalt emaga kaasas käima, 3–4-kuusena käib juba kogu aeg ema sabas. Peagi ühinevad nii ema kui ka vasikas karjaga. Vasikas kasvab kiiresti ja on kuuekuusena juba suhteliselt emast sõltumatu. Ema imetab vasikat umbes kuus kuud. Emased vasikad jäävad ema karja juurde, isased lahkuvad umbes kaheaastasena.
Ohud ja kaitse
pisi|Emane suurkudu [[Sabi Sandi reservaat|Sabi Sandi reservaadis]] Kuigi suurkudu levila ulatub Aafrika Sarvest kuni mandri lõunatipuni, esineb teda kohati hõredalt ja paiguti on ta elupaikade kadumise tõttu ka täiesti kadunud. Arvukust vähendab nii inimtegevus kui ka kiskjad ja haigused. Põhjapoolne populatsioon on üleküttimise ja asualade kadumise tagajärjel oluliselt vähenenud. Mujal on suurkudu seni veel rohkearvuline.
Suurkudu peamised vaenlased looduses on lõvi, leopard, hüäänkoer ja gepard. Inimesed tapavad kudusid toiduks või naha saamiseks, aga ka jahihasardist. Tema sarved on kõrgelt hinnatud trofee.
Kudud on väga vastuvõtlikud veistekatku viirusele. Teadlased arvavad, et Ida-Aafrika populatsiooni vähenemise põhjuseks ongi muu hulgas korduvad veistekatku epideemiad. Levinud on ka siberi katk ja marutaud. Suurkudu nahal võivad pesitseda vagellestad, siseelundites ümaruss Elaeophora sagitta.
Suurkudusid on kõige rohkem kaitsealadel Lõuna-Tansaaniast Lõuna-Aafrikani.
Suhe inimesega
Suurkudud tegutsevad varjatult ja lepivad inimasustuse lähedusega. Aeg-ajalt käivad nad söömas ka kohalike põldudel ja juurviljaaedades. Ka inimese loodud kaevud, kastmissüsteemid ja muud veeallikad osutuvad neile tihti kasulikuks.
Inimesed on traditsiooniliselt kasutanud kudude liha söögiks ning nahku ja sarvi tarvilike tarbeesemete valmistamiseks. Sarvedest on valmistatud muu hulgas muusikainstrumente ja mee säilitamise anumaid. Neid on kasutatud ka rituaalsel otstarbel. Mõnes kultuuris usutakse, et sarvedes peituvad võimsad vaimud, mõnes kohas aga seostatakse neid potentsiga.
Lõuna-Aafrikas peetakse kudusõnniku kaugussülitamise võistlusi. Aastast 2006 pärinev maailmarekord on 15,56 meetrit.
August Karu
Ta õppis aastatel 1929–1934 (lõpetas 1939) Tartu Ülikooli põllumajandusteaduskonna metsaosakonnas, ''cand. agr. 1956 ("Juurepessu Fones annosus Fr.'' kahjustuse olenevus mullastikutingimustest ja metsade majandamisest Eesti NSV kuusepuistuis"). Korporatsioon Rotalia liige.
Ta oli aastatel 1934–1937 Tartu Ülikooli metsakasvatuse kabineti assistent, 1937–1939 metsandusliku uurimisinstituudi teaduslik abijõud, 1940–1941 assistent. Aastatel 1941–1943 Punaarmees, 1943–1944 Eesti NSV Rahvakomissaride Nõukogu teadusstipendiaat. Aastatel 1944–1945 Tartu Ülikooli metsakasvatuse kateedri vanemõpetaja, 1945 dotsent, 1945–1951 juhataja. Aastatel 1951–1956 Eesti Põllumajanduse Akadeemia metsakasvatuse kateedri juhataja.
Ta uurimisvaldkonnaks oli peamiselt metsapatoloogia, metsi kahjustavad putukad. Ta oli ka aktiivne looduskaitsetegelane.
Knut Nordby
Knut Nordby (11. november 1942 – 19. aprill 2005) oli norra psühholoog.
Tal oli täielik akromatopsia. Ta on tegelnud akromaatilise nägemisega ja kirjeldanud oma seisundit isiklikust vaatekohast.
Ta kirjutab muuhulgas: "Kuigi ma olen omandanud põhjalikud teoreetilised teadmised värvuste füüsikast ja värvusretseptorite mehhanismide füsioloogiast, ei aita miski sellest mul mõista värvuste tõelist loomust."
Quintana Roo osariik
Quintana Roo on osariik Mehhiko lõunaosas. Asub Yucatáni poolsaare idaosas Atlandi ookeani Hondurase lahe rannikul. Piirneb lõunas Guatemala ja Belize'iga. Osariik on nime saanud Mehhiko rahvuskangelase Andrés Quintana Roo järgi.
Ajalugu
Quintana Roo kuulutati Mehhiko territooriumiks 1902. aastal. Osariik on loodud 1974. aastal ja on Mehhiko noorim osariik.
Rahvastik
Suurema osa rahvastikust moodustavad maaja rahvad.
Suuremad asulad on Cancún, Chetumal, Playa del Carmen ja San Miguel de Cozumel.
Haldusjaotus
Quintana Roo osariik on jagatud 8 kohalikuks omavalitsuseks:
Cozumel, Felipe Carrillo Puerto, Isla Mujeres, Othón P. Blanco, Benito Juárez, José María Morelos, Lázaro Cárdenas, Solidaridad. pisi|Quintana Roo
Välislingid
🇲🇽
Carl Oswald Bulla
thumb|Carl Oswald Bulla. Autoportree. Carl Oswald Bulla (26. veebruar 1855 Preisimaa – 28. november 1929 Jämaja) oli Sileesia sakslasest peamiselt Venemaal ja elu lõpupoole ka Eestis tegutsenud fotograaf, kes jäädvustas sadadele tuhandetele fotodele Vene keisriperekonda, maailmalinna Peterburi, aga ka pisikest Sõrve säärt. Teda peetakse Venemaa fotoreportaažile alusepanijaks.
Lapsepõlv
Carl Oswald Bulla lapsepõlvest on teada väga vähe. Ta sündis Leobschutzis (Głubczyce), mis vaid kolmteist aastat varem oli Sileesia osana Austrialt Preisimaale üle läinud. 1865. aastal kolis Bulla koos vanematega Peterburi, kus alustas kümneaastaselt oma karjääri Dunanti fototarvete äri jooksupoisina. Hiljem sai Bullast Dunanti äris õpilane ja laborant.
Carl Oswald Bulla pojad
Bulla elu ja töö Peterburis katkestas revolutsioon. 1916. aastal andis ta oma fotoateljee üle poegadele Viktor ja Aleksander Bullale. Kuigi mõlemad pojad said tuntud fotograafideks, ei olnud nende saatus õnnelik. Viktor Bulla oli tuntud fotoreporter. Ta oli Vene-Jaapani sõja ja Esimese maailmasõja fotosarjade autor. Hiljem pildistas ka Oktoobrirevolutsiooni sündmusi ning temast sai Smolnõi palgaline. 1938. aastal Viktor arreteeriti ja lasti maha, kuna kahtlustati, et ta tegutseb Saksa spioonina. Kuulsaim ateljeefotograaf Aleksander Bulla saadeti revolutsiooniaastatel kontrrevolutsioonilise süüdistuse põhjal sunnitööle Belomorkanali, kus ta 1934. aastal suri.
Carl Bulla seos Eestiga
Carl Bulla hakkas Eesti vastu huvi tundma tänu oma kolmandale ja viimasele naisele Christine Juliane Keselbergile, kes oli pärit Sõrvest Iide külast Nõmme talust. Christine oli sattunud Carl Bulla ateljeesse valmistööde laialivedajaks. Nad abiellusid 1904. aasta paiku ning lasid ehitada Iide külla kahekorruselise torniga maja, mille peaukse varikatust ehib tänaseni plekist draakonikujutis. Algul suvemajana mõeldud elamine sai Bullade päriskoduks aastal 1918. Carl Bulla jätkas oma fotoalast tegevust elu lõpuni. Saaremaal elades pani ta peamist rõhku rahvariiete ja vanade traditsiooniliste talutööde jäädvustamisele, kuid pildistas ka kirikuid ja nendes leidunud kunstiväärtusi. Bulla käe all on praktiseerinud mitmed fotograafid, sealhulgas August Vannas, Georgi Vaga, Oskar Poopu ja Aleksander Arro. Carl Oswald Bulla suri 28. novembril 1929 südamerabandusse ning on maetud Jämaja surnuaeda. Torniga kodumajas avati aastal 2018 majamuuseum.
Arhiiv
Bulla ja tema pojad jätsid fotoajalukku grandioosse pärandi. Nende ülesvõtted on Ermitaaži, Venemaa Rahvusraamatukogu, Riikliku Vene Muuseumi ja paljude erakogude kollektsioonides. Vene Riiklikus Filmi- ja Fotoarhiivis on säilinud kuni 200 000 klaasnegatiivi, suuresti tänu Viktor Bulla ettenägelikkusele, kes alustas nende viimist arhiivi juba kolm aastat enne tema aresti ning jõudis üle anda neid 130 000 tükki. Saaremaa Muuseumis asub Peterburist kaasa toodud Bulla fotoaparaat ja Torgu majas asunud fotoärist pärit korvtool. Carl Bulla Nevski tänava fotoateljee on säilinud siiani. 1990. aastate lõpus said inimesed lasta end pildistada selles samas ateljees sama tehnikaga, millega Bulla töötas. Praeguseks on fotosalong rekonstrueeritud ning seal on avatud muuseum, kus hoitakse dokumente ja fototehnikat.
2003. aastal korraldati Peterburi 300. aastapäeva puhul Carl Bulla fotodest suurejooneline näitus. Tema auks püstitati ka Malaja Sadovaja tänavale pronksskulptuur.
Kanada ilves
Kanada ilves (Lynx canadensis) on kaslaste sugukonda kuuluv kiskja.
Ameerikas väidetakse elavat kaks kanada ilvese alamliiki:
Mõned allikad ("Loomade elu") peavad kanada ilvest ilvese alamliigiks (Felis lynx canadensis).
Ta on euraasia ilvesest pisut väiksem: emased kaaluvad 8–9 kg, isased 10–18 kg. Keha pikkus on 80–130 cm, kõige sagedamini siiski 90–110 cm. Kanada ilves elab Alaskal, Kanadas ja USAs, kuigi kanada ilvese ja punailvese levila eraldav joon järgib enam-vähem Kanada ja USA piiri. USAs elab võib-olla tuhatkond kanada ilvest.
Västerdalälven
thumb|Västerdalälven Malungi lähedal Västerdalälven on jõgi Skandinaavia poolsaarel. Jõe pikkus on 300 km.
Jõgi algab Skandinaavia mägedest. Ülemjooksul voolab lõunasse ja kakku, alamjooksul itta. Österdalälveniga ühinedes moodustab Dalälveni.
Vostotšnõi kosmodroom
President Vladimir Putin allkirjastas määruse kosmodroomi rajamise kohta novembris 2007. Kosmodroomi hakati ehitama juulis 2012. Esimene raketistart oli planeeritud 25. detsembriks 2015, kuid see lükati edasi kevadesse 2016. Sojuz-2.1a kanderakett startis Vostotšnõi kosmodroomilt 28. aprillil 2016.
Tulevikus peaks Vostotšnõi kosmodroom asendama praegu Kasahstanilt renditavat Bajkongõri kosmodroomi.
Feynmani diagramm
pisi| Selles Feynmani diagrammis annihileeruvad [[elektron ja positron, tekitades virtuaalse footoni, mis laguneb kvargi-antikvargi paariks, kusjuures antikvark kiirgab gluuoni. Fermionide liikumine kujutatakse Feynmani diagrammil sirge joonega, bosonid on tähistatud lainelise või spiraalse joonega. Antiaine osakest tähistaval joonel olev nool osutab ajajoonega vastassuunda. Ajajoon, aja kulgemine on antud joonisel kujutatud suunaga vasakult paremale (nool ja tähis "t" (time ingl. k. joonise alaosas).]]
Feynmani diagramm (USA füüsiku Richard Feynmani järgi) on intuitiivne graafiline meetod kvant- või statistilises väljateoorias, mille abil väljendatakse erinevate protsesside tõenäosusamplituude või korrelatsioone. Feynmani diagrammid on üks kesksetest vahenditest häiritusteoorias.
Feynmani diagrammid koosnevad tüüpiliselt järgmistest komponentidest:
Komponente (sõlmi, propagaatoreid ja sisenevaid või väljuvaid osakesi) võib olla erinevat tüüpi, kusjuures igale tüübile seatakse Feynmani reeglite abil vastavusse matemaatiline avaldis, mille abil saab välja arvutada diagrammile vastava tõenäosusamplituudi.
Rüütellikkus
Rüütellikkus on suursugustele meestele omistatav käitumiskoodeks, mis eelkõige avaldub sügavas lugupidamises, suuremeelsuses, abivalmiduses kokkupuutel teise inimesega.
Endel Aimre
Endel Aimre (kuni eestistamiseni 1940 Endel Brant; 26. september 1918 Tartu – 28. september 2006 Tartu) oli Eesti laulja (bariton) ja näitleja, Vanemuise teatri solist.