cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Novgorodi vabariik
Riigi välis- ja sisepoliitika
1168. aastal põhjustas Novgorodi traditsioon kutsuda vürstiks Kiievi suurvürsti poeg ja selle surma järel vürst kohe vahetada sõja naabervürstkondadega. 1168. aastal suri Kiievi suurvürst Rostislav Mstislavitš Smolenskist ja novorodlased pagendasid tema poja Svjatoslav Rostislavitši. Svjatoslav Rostislavitš vend Smolenski vürst Roman Rostislavitš ja Rostovi-Suzdali vürstiriigi vürst Andrei Jurjevitš, kes läksid aga sõjaga Novgorodi peale. Novgorodi toetas konfliktis Pihkva, sissetungijaid aga Polotsk. Suzdallased vallutasid Toržoki ja smolenskilased aga Luki. Uue Kiievi suurvürsti Mstislav II, poeg Roman Mstislavitš suutis vasturünnakutega rüüstada Polotski ja Toropetsi linna ümbrused ja kaitsta linna, kui Vladimiri suurvürst Andrei Bogoljubski ründas liitlastega Novgorodi, kuid Roman Mstislavitš kaitses linna edukalt. Kiievi suurvürst (1167–1169) Mstislav II ja Andrei Bogoljubski vahelises võimuvõitluses ajas Andrei Bogoljubski Mstislav II 1169. aastal Kiievist välja, Andrei venna Mstislav Jurjevitši rüüsteretkel 1169. aastal vallutasid Mstislavi juhitud väed linna ning linn põletati maha, see tegi lõpu Kiievi vürstide valitsemisele. 1170. aasta detsembris lõid Novgorodi väed suzdallasi ja smolenskilasi lahingus Dvina jõel ja 1171. aastal Novgorodi linna all. 1171. aastal suri aga Mstislav II ning Roman Mstislavitš lahkus ise Novgorodist valitsema (1173–1188) päruvalduses Volodõmõr-Volõnskõis Volõõnia vürstiriigis.
Osalus sõjas Liivimaal
1210. aasta alguses tegid Novgorodi ja Pihkva vürstid sõjaretke Otepää ugalaste vastu. Nende vägi piiras Otepää linnust, kuni seesolijad nõustusid maksma piirajatele raha ja laskma end ristida. Sõjakäik võis olla seotud vürstide tolleaegse liitlassuhtega piiskop Albertiga ja mõeldud ugalastele lisasurve avaldamisena. Samas võis tegu olla sooviga ennetada Mõõgavendade ordu ja Riia piiskopi vallutusi – eduka retke tulemusena pidasid nad edaspidi Ugandit oma, mitte Riia mõjusfääri kuuluvaks.
1212. aastal tegi Novgorodi vürst Mstislav Mstislavitš 15 000 mehega omapoolse sõjakäigu Vaiga kaudu Järvamaale. Sakslasi eest leidmata otsustati edasi minna Harjumaale, kus piirati Varbola linnust, kuni selle kaitsjad end 700 marga nogaatade eest vabaks ostsid. Novgorodi vürsti sõjakäiku Varbola alla mainivad ka Novgorodi ja Pihkva kroonikad, mis paigutavad selle toimumisaja aga 1213./1214. aastasse ja lisavad osavõtjatena Pihkva vürsti Vsevolod Borissovitši ja Toropetsi vürsti David Mstislavitši. Vene kroonikate järgi ulatus retk mereni välja. Kuuldes venelaste sõjakäigust, kogusid sakalased ja ugalased omakorda sõjaväe. Sakalaste-ugalaste vägi tungis pihkvalaste sõjakäigul olekut ära kasutades Pihkva linna ja rüüstas seda.
Alates Otepää linnuse alistamisest 1210. aastal ja seal osalise ristimise läbiviimisest Novgorodi ja Pihkva vägede poolt pidasid Vene vürstid Ugandit enda poliitilisse mõjusfääri kuuluvaks piirkonnaks. Seepärast tekitas ugalaste alistumine Riia kirikule ja sealt ristimise vastuvõtmine nende naabriks olnud Pihkva vürstiriigis suurt pahameelt. Ugalastelt nõuti maksu tasumist, ähvardades vastasel korral sõjaga. Oma uutelt isandatelt, piiskop Albertilt ja ordult nõu küsima läinud ugalased said kinnituse, et neid toetatakse ja et neil pole venelaste ees mingeid kohustusi. Vürst Vladimir, kes varem oli olnud Liivimaa sakslaste liitlane, ilmus nüüd sõjaväega Ugandisse ja hõivas Otepää linnuse, saates sealt oma mehi maakonda rüüstama. 1217. aasta 6. jaanuaril, kolmekuningapäeval, läks kättemaksu ihkavate ugalaste vägi koos orduvendade ja piiskopimeestega "Venemaale Novgorodi poole", tabades püha pidanud rahvast ootamatult ning saades hulgaliselt vange ja saaki.
1217. aasta augustis Novgorodi uus vürst Vsevolod Mstislavitš ja Pihkva vürst Vladimir oma suure väega (Läti Henriku järgi 16 000 meest) pidid juba liikusid Sakalasse, kus kavatseti liituda eestlastega, et üheskoos Liivimaale tungida. Liivimaalased suutsid siiski kõik venelaste katsed üle jõe (arvatavasti Õhne või selle lisajõgi Rulli) tungida tagasi lüüa, kuni need öö saabumisel üritamisest loobusid. Pärast liikus Novgorodi ja Pihkva vürstide vägi Liivimaale ning rüüstas Ümeral ja Idumeas. Lõpuks piirati sisse võndlaste linnus, mida kaitsesid ka ordu ammukütid. Võnnu piiramise ajaks jõudsid kohale ka lisaväed Eestimaalt, harjulased koos "mõningate teistega". Kui ühe päeva kestnud rünnakud linnuse vastu edu ei toonud, pakuti orduvendadele rahu, millest need aga keeldusid. Kuna samal ajal kogusid riialased uut väge venelastele vastu astumiseks ja vürstid otsustasid lahkuda. pisi|left|Läänemere-äärsete maade jaotus ristisõdijate riikide vahel, [[1225–1250 ja Novgorodimaa. Taani kuninga maad on märgitud kaardi ülaosas]] 1223. aastal sakalased kutsusid appi Vene vürste, Eestimaale jõudiski suur Vladimiri-Suzdali, Novgorodi ja Pihkva sõjavägi Jaroslav Vsevoloditši, Vladimiri-Suzdali vürsti venna, juhtimisel. Jaroslav paigutas oma mehi Tartu ja Otepää linnustesse ja hakkas koos ugalastega Liivimaale liikuma. Puides tulid neile aga vastu saarlased, kes veensid Vene väe juhti Riia asemel Tallinna ründama. Pikk Tallinna piiramine aga edu ei toonud ja Jaroslavi väed pöördusid pärast Revala rüüstamist Venemaale tagasi.
1223. aasta lõpu poole tugevdas Novgorod oma sõjajõude Ugandis eesmärgiga luua seal endale alluv vürstiriik. Tartusse saadeti endine Koknese vürst Vjatško koos 200-mehelise kaaskonnaga ja lubati talle anda võim kõigi maade üle, mida ta suudab endale alistada. Sisuliselt tähendas see Novgorodi halduriks saamist Ugandis. Läti Henriku sõnul võtsid sakslaste vastu tuge ootavad tartlased Vjatško rõõmuga vastu. Vjatško asus aktiivselt oma võimuala laiendama, nõudes ümberkaudsetest maakondadest maksu ja rüüstates vastuhakkajaid Vaigas, Virumaal, Järvamaal ja Sakalas. 1224. aasta aprillis jõudis pärast kaheaastast äraolekut Liivimaale piiskop Albert koos suure hulga ristisõdijatega. Vjatškod püüti veel veenda tartlastest lahku lööma, kuid ta keeldus. Vene vürstid olid lubanud Vjatškod riialaste rünnaku puhul aidata, samuti oli tema teenistusse asunud eestlasi teistest maakondadest. Riia piiskopi ja ordu vägi alustas Tartu linnuse ründamist 15. augustil. Kuna pikk piiramine linnuse kaitsjaid alistuma ei pannud, vallutati see lõpuks tormijooksuga, mille käigus peaaegu kõik seesolijad tapeti. Tartu lahingu tulemusel tegid Novgorod ja Pihkva riialastega rahu.
Novgorodi sisepoliitikat mõjutas 13. sajandist Novgorodiga piirnenud Riia piiskopkonna juhi Riia piiskopi Alberti tegevus, kes püüdis igal viisil edendada ekspansiooni itta. Novgorodi saksameelsed leidsid toetust Riiast ja Tartu piiskopkonnast, saksameelsed iseseisvuslased vallutasid Tartu piiskopi abiga Irboska ja Pihkva, kuhu nimetasid valitsema 2 saksa foogti, kuid novgorodimeelsed võtsid selle tagasi ja viisid vastaste juhid Pihkvasse vangi. Ülejäänud saksameelsed leidsid aga varjupaiga Otepääl. 1233. aasta suvel õnnestus otepäälastel vangistada üks Novgorodi bojaar, et selle vastu saksameelne vürst Jaroslav Vladimirovitš Pihkvast välja vahetada. See sündmus sai uue sõjakäigu ajendiks. 1234. aasta alguses tungis Vladimiri suurvürst Jaroslav Vsevolodovitš koos novgorodlaste ja osa pihkvalastega Tartu piiskopkonda ja rüüstas selle idaosa. Tartu all Emajõe jääl kohtusid Tartu piiskopi ja otepäälaste vägi Vladimiri suurvürsti väega. Suurt lahingut vist siiski ei toimunud. Sõlmiti 1224. aasta Riia rahulepingu tingimusi kordav leping. pisi|Novgorodi vabariik ja [[Vladimiri-Suzdali vürstiriik 1237. aastal]]
Sõjakäigud läänesuunal
pisi|vasakul|Skandinaavia 1219. Rootsi alad sinisega 12.-13. sajandil laiendas Novgorodi vabariik oma riigi ja maksualuseid piirkondi, vadjalaste ja isurite aladel ja ka saamidega asustatud aladel. Lõuna-Soomes (Päris-Soome), Karjala kannasel ja Laadoga järve põhjaosas elasid karjalased ning Kesk-Soomes ja Põhja-Soomes saamid. Novgorodi rüüstesalgad allutasid ja maksustasid saamid Põhja-Karjalast kuni Valge mereni, Põhjalaheni ja Koola poolsaarel. Skandinaavia poolsaare põhjaosas Finnmargis põrkusid Novgorodi huvid kokku Norra kuningate huvidega, kes samuti maksustasid saame. Rootsi Soome-vallutus algas Esimese ristiretkega, mis pärimuse järgi leidis aset aastal 1155, mille tulemusena vallutati Rootsile kõige lähemal üle Põhjalahe Edela-Soomes olev ala, mis aga formaalselt kinnistus Edela-Soome Rootsi külge alles 1220. aastail. 12. sajandi lõpul toimus teisigi väiksemaid sõjakäike Soome, teine ristiretk leidis aset alles 13. sajandi teisel veerandil. 13. sajandi alguses algas Soome massiline ristiusustamine, milles rootslased konkureerisid Novgorodiga. 1226/1227 talvel tegi Novgorodi vürst vürst Jaroslav Vsevolodovitš Rootsi Lääne-Soome Häme aladele, millele need vastasid 1228. aastal sõjakäiguga Aunusele (venepäraselt Olonets). 1229. aastal avaldas paavst bulla, kus vastandas läänerooma ja idarooma kiriku võitlust ning keelustas abi paganatele ja venelastele. 1232. aastal hävitati Novgorodi väesalk mis olid tunginud sügavale Soome aladele. 1236–1237 toimus hämelaste ülestõus reaktsioonina nende kohtlemisele katoliku kiriku poolt. Selle taga olid väidetavalt Novgorodi ässitused. Vastuseks sellele tungisid rootslased ja sõjakäigus osalevad soome hõimud Novgorodi maadele (Ingerimaale).
Neeva ja Jäälahing
1240. aasta suvel maabusid Rootsi väed Vadja viiendikul Ingeris, Neeva jõe lisajõe Ižora suudmes. 15. juulil ründasid Aleksander Jaroslavitši juhitud Novgorodi väed nende laagrit ning võitsid lahingu. Neeva lahingu võidu eest sai Aleksander hüüdnime "Nevski".
Pärast võitu halvenesid Aleksander Nevski ainuvõimupüüdluste pärast suhted teda sõjapealikuks valinud Novgorodi vürstiriigi bojaaridega ning ta lahkus (aeti ära) Novgorodist Pereslavl-Zalesski. 1241. aastal kutsuti Aleksander Nevski uuesti Novgorodi valitsema. 1241. aastal vallutas ta sakslaste käes olnud linnuse Koporjes ja hävitas selle. 1242. aastal vallutas koos venna Andrei Suzdali vägedega tagasi Pihkva ja Irboska. Pihkva tagasivallutamise järel tegi Aleksander Nevski eelvägi sõjaretke Tartumaale, kus kokkupõrkes orduvägedega purustati. 5. aprillil 1242. aastal juhtis Aleksander Nevski koos venna Andreiga vene vägesid Jäälahingus Tartu piiskopi, Tartu piiskopkonna ja teiste Saksa ordusse kuuluva Liivi ordu vägede vastu. Võidu järel tehti rahu, millega tunnustati 1240. aasta eelseid piire.
Pärast isa, Vladimiri-Suzdali vürstiriigi suurvürsti Jaroslav Vsevolodovitši surma 1247. aastal ning tema järglase Svjatoslav Vsevolodovitši troonilt tõukamist Andrei II Jaroslavitši poolt reisis Aleksander Jaroslavitš koos vennaga Karakorumi, kus nad viibisid kuni 1249. aastani, mil Aleksander Jaroslavitš sai Kuldhordi valitsejalt Batu-khaanilt 1252. aastal loa tema vasallina valitseda Novgorodi vürstiriiki ja Pereslavl-Zalesski vürstiriiki. Andrei II Jaroslavitšile anti jarlõkk Vladimiri-Suzdali vürstiriigi valitsemiseks Vladimiri suurvürstina. Vennad tegid mongolitega koostööd, säilitades seeläbi vürstitiitli ja nominaalse võimu.
1252. aastal vallutasid mongolid Vladimiri vürstiriigi, kuna Andrei II Jaroslavitš kavandas mongolivastast sõjalist liitu roomakatoliku kiriku vasallide Rootsi ja Liivimaa orduga. Andrei II Jaroslavitš põgenes Rootsi ja uue Kuldhordi khaani Möngke-khaani poolt anti jarlõkk Vladimiri vürstiriigi valitsemiseks Aleksander Jaroslavitšile.
1254. aastal tegid Taani kuninga vasallid, Riia piiskopkonna väed Otto von Lüneburgi ja Didrich von Kiweli juhtimisel sõjaretke Narva taha, vadjalaste ja karjalaste maale, kus alustasid ka Narva jõe äärde püsiva kantsi ehitamist. Paavst Aleksander IV käskis sel puhul 19. märtsil 1255 piiskop Albert Suebeeril mainitud paganad kiriku kaitse alla võtta, kuid novgorodlaste vastusõjakäigu tõttu oldi sunnitud vallutatud aladelt taanduma. Ehkki Novgorodimaa aladel valitses vene õigeusk, andis paavst volituse õnnistada ametisse piiskop Vadjamaa, Ingeri ja Karjala roomakatoliku kiriku usku pöördunud paganate jaoks, kelle kohta oli Albert paavstile teatanud, et nad olevat endale piiskoppi palunud. Alates 1255. aastast kandis Albert Suerbeer ametlikult Riia peapiiskopi nime. 31. märtsil 12al määras Paavst Aleksander IV peapiiskop Albert Suerbeeri ja tema järglastele kuuluvaks Saaremaa, Tartu, Kuramaa, Virumaa, Kulmi, Ermlandi, Pomesaania, Samlandi, Vene ja Varssavi piiskopkonnad.
1256. aastal (Aleksander Nevski Vladimiris viibimise ajal) tegid Liivimaa sakslased, Taani kuninga vasallid, hämelased, soomlased ja Rootsi väed Didrich von Kiweli juhtimisel retke Novgorodimaa valdustesse Ingerisse Narva jõe idakaldapiirkonda. Vastusõjakäigus suundusid Novgorodi väed sõjaretke juhtima naasnud Aleksander Nevskiga Rootsi võimu all olevasse Soomesse Koporje ja Laadoga ääres asunud hämelaste piirkonda. Samal aastal sõlmis Aleksander Nevski Liivi orduga uue rahulepingu, mille kohaselt oli kahe riigi vaheliseks piiriks Narva jõgi.
1257. aastal saadeti Venemaale mongoli loendajad, kes viisid läbi maksustamiseks vajalikku elanikeloenduse Suzdali-, Rjazani- ja Muromimaal, kuid Novgorodimaal põrkusid vastupanule, mida toetas ka Novgorodis valitsenud Aleksander Jaroslavitši poeg vürst Vassili Aleksandrovitš. Aleksander Jaroslavitš pagendas Vassili Aleksandrovitši Suzdalisse ja karistas karmilt Novgorodi elanikke. Elanikeloendus Novgorodis viidi läbi Aleksander Jaroslavitši vägede kaitse all.
1262. aastal sõlmis Aleksander Nevski sõjalise koostöölepingu Leedu kuninga Mindaugasega, et hävitada Liivi ordu tugipunktid Vana-Liivimaal. Ühise sõjategevuse alguseks pidi olema mõlema osapoole vägede koondumine Wendeni ordulinnuse alla selle piiramiseks, vallutamiseks ja hävitamiseks, kuid kuna Aleksander Nevski ja tema väed hilinesid, siis ei alustanud sõjategevust ka Leedu suurvürst Traidenis ning naasis vägedega Leedumaale. Kuu aega hiljem kohale jõudnud Aleksander Nevski ja vend Andrei Jaroslavitš piirdusid Tartu piiskopkonna maade riisumisega ning suundusid seejärel Venemaale. 1262. aastal suri Aleksander Jaroslavitš Gorodetsis,  tagasiteel Kuldhordi pealinnast Saraist.
1279. aastal taasehitati Novgorodi vabariigi aladel Vladimiri suurvürsti Dmitri Aleksandrovitši korraldusel, piirkonna kontrolliks ja kaitseks Saksa ordu lainemise vastu Koporje kivilinnus. thumb|left|Rootsi ja Novgorodi valduste piirijoon [[Pähkinäsaari rahulepingu alusel]] Mongolite kallaletungi järel Novgorodi vabariigi võim vähenes ja Rootsi üks juhte Tyrgils Knuttson (Rootsi kuningas (1290–1319) Birger Magnussoni valitsusaja algusaastate aegne regent) otsustas, et ebaselgus Soome lahe idasopis tuleb lõpetada: tuleb kontrollida Neeva veeteed. Enne Neeva suudmesse jõudmist toimus 1293 sõjakäik Karjalasse, mille oluliseks tulemusena rajati Viiburi. Esialgu oli rootslaste sõjategevus edukas: nad suutsid hõivata Käkisalmi kindluse ning liitsid valdustega Karjala: Äyräpää (Огребу), Jääski (Яаски, rootsi Jäskis) ja Savo (Севилакша, rootsi Savolax) pogostid. Nad alustasid sõjategevust Neeva suudmealal uuesti 1300. aastal, kui rajati ka Landskrona linnus, kuid seda ei oldud võimelised hoidma. Rootslaste jõud rauges, Novgorodi väed vallutasid Käkisalmi tagasi, kuid Viiburi jäi Rootsi võimu alla Põhjasõjani. Novgorodi ja Rootsi vahel sõlmiti Saksa kaupmeeste vahendusel 1323. aastal venelaste uues piirikindluses Pähkinäsaaris (Nöteborg) Pähkinäsaari rahu. Sellega kinnitati Karjala jagunemine kahe riigi vahel ja see lõpetas piirialade iseseisvuse. Pandi paika piir: see algas Systerbäcki, vene keeles Sestra) jõest (hilisem Rajajoki) ning läheb edasi üle Karjala kannase Saima järveni ja Savo järvede alale. Piir tuli Botnia lahe äärde. Rahuga lubasid rootslased ühtlasi, et sissepääs Neeva jõe suudmesse jääb puutumata ja et Viiburist edasi uusi kindlustatud tugipunkte ei ehitata. Selle rahuga sätestatud piir jäi püsima kuni 1595. aasta Täyssina rahuni.
Aastal 1311 rüüstasid Novgorodi väed Soome keskosa, kuhu rootslased olid hiljuti ehitanud uue lossi (soome keeles Hakoisten linnavuori). Vastusena asus Rootsi laevastik teele Ladoga poole ning süütas selle olulise kaubandusliku keskuse. Kolm aastat hiljem pääses valla karjalaste rahulolematus Novgorodi valitsemisega ning nad tapsid novgorodlastest valitsejad ja otsisid abi Rootsist. Pärast mitme kuu pikkust vaenutegevust andis Karjala end taas Novgorodi võimu alla. 1318. aastal ründas Novgorod Åbo asulat Edela-Soomes, põletades nii linna kui Turu katedraali ja Kuusisto (rootsi keeles Kustö) piiskopilossi. Neli aastat hiljem piirasid nad Viiburit ning rajasid Orešeki, olulise kindluse, mis valitses Laadoga järve sissepääsu üle. thumb|240px|[[Leedu, Vene ja Žemaitija suurvürstiriik 13. –15. sajandini]] 1314. aastal sooritas Moskva vürst Juri Danilovitš sõjakäigu Novgorodi vabariigi vastu ning sundis novgorodlasi tunnistama end vürstina.
Leedu, Vene ja Žemaitija suurvürstiriik ja suurvürst Gediminas (1316–1341) ühendas 14. sajandi I poolel Kiievi-Vene riigi lagunemise, slaavi vürstiriikide Kuldhordi vasallriikideks muutmise järel slaavi vürstiriikide killustumise tulemusel, Gediminase poolt Leeduga Valge-Vene: Połacki vürstiriik (1307), Minsk, Pinsk (1318), Brest (1319), Mogiljov, Turov, Vitebsk (1330), Orša, Mozõr ja Ukrainas, Kiiev (1321). Gediminase ajal muutus Leedu, Vene ja Žemaitija suurvürstiriik suurriigiks, mis ulatus merest mereni (Läänemerest Musta mereni).
1332. aastal kutsuti Novgorodi vürstiks, suurvürst Gediminase poeg Narimantas (vene õigeusu ristinimi Gleb), kes valitses ka Leedu, Vene ja Žemaitija suurvürstiriigi  Polotski osastisvürstiriiki.
Rootsi-Novgorodi vahelist Pähkinäsaari rahu jätkus umbes 14 aastaks, võitlused said alguse rahutustest Novgorodi vabariigi poolses Karjalas. Venelased rajasid rahu järel, piiri kindlustamiseks, 1329. aastal Valamo saarele kloostri. Siiski ei olnud Novgorod võimeline ise kogu rahuga sätestatud maa-ala haldama ja läänistas piiriäärseid alad. Rahvas polnud rahul, tekkisid rahutused ja kutsuti 1337 Käkisalmisse Viiburist abi. Abi saatmisega rikkus Rootsi rahu, kuid ka Püha Brigitta, kes omas mõju kuningas Magnus Erikssoni üle, oli n-ö ristisõja poolt. Ristisõja vaimustus haaras kogu Skandinaaviat. 1348. aastal rünnatatigi Neeva suudme ala. Esialgu läks rootslastel enam-vähem hästi, siis saabus must surm. 1351 sõlmiti Tartus rahu vanadel tingimustel.
Rootsi püüd Põhjalahte kontrollida andis tagajärjeks, et Novgorod hakkas 1370. aastatel Oulu jõe suudmealale lossi rajama. Rootsi vastas oma lossi ehitamisega selle lähedusse. Novgorod ründas seda aastal 1377, kuid ei suutnud lossi vallutada. Järgmisel aastal sekkus paavst Gregorius XI, andes välja bulla ristisõjaks Novgorodi vastu. Varsti pärast seda taganesid venelased Pohjanmaalt, jättes selle rootslastele. 14. sajandi lõpus rajasid novgorodlased piirialadele mitu lääni, mis pidid moodustama puhverala Novgorodi peamiste dominioonide ja Rootsi vahel. Seda Ingeri hertsogiriiki kutsuti valitsema mitu sõjaliste oskuste poolest kuulsat Leedu Gedimiinidest hertsogit: Narimantas, tema poeg Patrikas ja seejärel Lengvenis. Nemad aitasid kindlustada Vene-Rootsi piiri ja ehitasid piirkonda mitu uut kindlust, sealhulgas Jami kindluse.
Riigi langus
thumb|"Novgorodi alistamine [[Ivan III poolt". Klavdii Lebedev, Tretjakovi galerii, Moskva]] Esimestel sajanditel pidas Novgorod oma peamiseks vaenlaseks Tveri vürstiriiki, kellega ta piirnes, ja Moskvat liitlaseks, sest neil oli Tveri näol ühine vaenlane. See seisukoht tugevnes, kui Moskva järjest tugevnes ja 15. sajandil järjest endaga piirnevaid maa-alasid liidendas. Moskva eesmärk oli kõigi vene alade ühendamine ja Novgorod kui suurim konkurent oli tema peamine takistus. Moskva keskendus oma sõjaväe arendamisele, Novgorod pigem kaubandusele, jättes sõjaväe nõrgaks.
Veebruaris 1456 sõlmiti Jaželbitsõ leping, millega kogu Novgorodi välispoliitika allutati Moskvale ja Moskva suurvürst sai endale kõrgeima kohtuvõimu. Kui Novgorod hakkas välismaalt, eriti Leedu suurvürst Kazimierz IV-lt kaitset otsima, pidas Moskva seda lepingu rikkumiseks ja tungis oma sõjaväega Novgorodimaale. 14. juulil 1471 toimunud Šeloni lahingus purustas Moskva suurvürsti Ivan III 5000-meheline sõjavägi Novgorodi umbes 30 000-mehelise maakaitseväe. Ehkki lahing toimus kõigest 30 km kaugusel Ilmenist, mille kaldal Novgorod asub, pöördus Ivan pärast võitu tagasi.
1477. ja 1478. aastal rüüstasid Ivan III väed Novgorodimaad veel ja 1478. aastal vallutas Ivan lõpuks Novgorodi ja Novgorodimaa sai osaks Venemaa suurvürstiriigist. Novgorodi veetše keelati ja Novgorodi iseseisvuse sümbol – veetše kell viidi Moskvasse. Novgorodi bojaaride massiline küüditamine toimus veel 1484. ja 1489. aastal.
Eesti Loomakaitse Selts
MTÜ Eesti Loomakaitse Selts (lühend ELS) on Eesti loomakaitseorganisatsioon.
Eesti Loomakaitse Selts on 2000. aasta kevadest tegutsev loomasõpru ühendav mittetulundusühing, mille missiooniks on abi vajavate loomade heaolu tagamine ja parandamine ning loomade väärkohtlemise ennetamine. Missiooni viiakse ellu loomade otsese abistamise, avalikkuse teavitamise ja inimeste koolitamise ning õigusloomes osalemise ja loomakaitsealase järelevalve teel.
ELS teeb koostööd loomade heaolu tagamiseks erinevate ametiasutustega: Veterinaar- ja Toiduamet, Põllumajandusministeerium, Politsei, Keskkonnainspektsioon ja Keskkonnaamet, kohalikud omavalitsused, Munitsipaalpolitsei.
Juhatus
Seltsi juhib ja esindab juhatus, mille valib üldkoosolek. Juhatuses on 1–5 liiget. Juhatuse liige peab olema Seltsi liige. Juhatus valitakse neljaks aastaks.
Loomakaitse põhimõtted, millest ELS lähtub
Eesti Loomakaitse Seltsi eesmärkideks on loomakaitse- ja halastuse põhimõtete propageerimine, arendamine ja levitamine elanikkonna hulgas ning loomasõprade ühtekoondamine. Lisaks sellele võitleb Selts loomade julma ja väära kohtlemise vastu ning püüab tagada ja edendada loomade heaolu loomade otsese abistamise ja avalikkuse teadlikkuse tõstmise teel.
ELS lähtub oma tegevuses iga üksiku looma heaolu tagamisest. ELS leiab, et iga looma elu tuleb austada ja kaitsta. ELSi filosoofiliseks lähtepunktiks on veendumus, et looma heaolu peab tagama sõltumata sellest, kas loom või tema heaolu on inimesele mingil viisil kasulik.
Mõiste "loom" hõlmab kõiki olendeid, kes on võimelised tunnetama valu või piina, nagu imetajad, linnud, roomajad, kahepaiksed, kalad või selgrootud.
Mõiste "kannatus" tähendab stressi, hirmu, valu, ebamugavust, vigastust, haigust ja stressist põhjustatud käitumishäireid.
Väljend "julm kohtlemine" tähendab loomale tahtlikult või hooletuse tõttu mittevajaliku valu või kannatuste tekitamist.
Looma heaolu on looma selline seisund, kus looma füüsilised, käitumuslikud ja psühholoogilised vajadused on rahuldatud.
Inimese poolt kasvatatud või püütud loomale peab tagama järgmise põhilise viie vabaduse (Five Freedoms) olemasolu:
Ajalugu
Vanimaks loomakaitseseltsiks Eestis oli 1869. aastal asutatud Tallinna Loomakaitse Selts. 1901. aastal ehitas Tallinna selts poole vakamaa suurusele maatükile (Riesenkampfi tänav 33a) kodutute koerte varjupaiga ja kliiniku, mis avati 1. jaanuaril 1904.
9. jaanuaril 1901 asutati Tartu Eesti Loomakaitse Ühing. Loomakaitseseltsid tegutsesid ka Haapsalus (asutati 1926), Narvas, Petseris, Laiusel, Pärnus, Jõhvis, Kuressaares, Türil, Valgas, Viljandis, Võrus, Tõllistes, Nõmmel, Tapal ja Mustvees.
24. juulil 1929 asutati Eesti Loomakaitse Liit, mille sihiks oli (tsitaat põhikirjast):
Sellesse liitu kuulus umbes 4500 täiskasvanut ja sama palju noorteringide liikmeid. Eestis ilmusid ajakirjad Eesti Loomasõber ja Loomakaitse Ajakiri.
1988. aastal, pärast pikka nõukogulikku vaheaega, kui Eestis algas uuesti seltsitegevus, loodi loomakaitse selts taas Tartus ja kohe selle järel ka Tallinnas (põhikiri kinnitati 22. juulil 1988). Varsti jagunes selts aga kaheks leeriks. Põhiküsimus: kas loomi hukata või mitte. Mittehukkamise pooldajad moodustasid Helve Kuke eestvedamisel Eesti Loomakaitse Seltsi. Seltsi asutamiskoosolek toimus 1990. aastal ja põhikiri registreeriti 11. veebruaril 1991 Keskkonnaministeeriumis. Tänu Helve Kuke energilisele tegutsemisele asutas Eesti Loomakaitse Selts Laagris endise sigade suvelaagri territooriumil (0,5 ha) kodutute koerte varjupaiga. Esimeseks koeraks oli registreerimisraamatus 10. juunil toodud must kutsu Tipa. Seltsi liikmete kogu energia ja aeg kulus varjupaiga elu korraldamisele ja nii jäi seltsi muu tegevus tagaplaanile, viimaks aga soikus hoopis. Peagi suri raske haiguse tagajärjel Helve Kukk.
1994. aastal lõi koerte varjupaik iseseisva seltsina lahku Eesti Loomakaitse Seltsist. Eesti Loomakaitse Seltsi tegevus soikus lõplikult ja seoses mittetulundusühingute ümberregistreerimisega läks selts 1999. aastal sundlikvideerimisele. Sama juhtus ka Tallinna Loomakaitse Seltsiga.
12. jaanuariks 2000 suutsid initsiaatorid Maie Lepp ja Helgi Saar viia paberimajanduse niikaugele, et Eesti Loomakaitse Selts kanti mittetulundusühingute registrisse. Seltsi põhieesmärgiks on igasuguse elu kaitsmine ja säilitamine:
"Elu on püha Õilis on see, kes päästab ühegi elu. Aita, kui suudad. Ole õiglane kõikide elusolendite suhtes, sest igasugune elu on püha. Keegi ei tohi silmi sulgeda, et mitte näha loomade kannatusi, nagu poleks neid olemaski! Kui loomad saavad julmurite käes mõtlematute kannatuste osaliseks või satuvad julmade mängude objektiks, siis on see meie kõikide süü. Millal me saame niikaugele, et rõõme, mida tuntakse loomade sportlikust tapmisest, hakatakse pidama inimeste eksimuseks ja et igasugune tapmine, milleks paratamatus sunnib, toimuks raske südamega?" (Albert Schweitzer)
Rahvusvaheline koostöö
Eesti Loomakaitse Selts on 2004. aasta suvest maailma ühe suurima loomakaitseorganisatsiooni Suurbritannias asuva Royal Society for the Prevention of Cruelty to Animals (Kuninglik Loomade Julma Kohtlemise Ennetamise Selts RSPCA) liige. Alates 2005. aasta suvest on ELS samuti Suurbritannias tegutseva rahvusvahelise loomakaitseorganisatsiooni World Society for the Protection of Animals (WSPA) liige.
2005. aastal loodi Euroopa juhtivate loomakaitse organisatsioonide ja eluslooduse ekspertide võrgustik ENDCAP (The European network to END the keeping of wild animals in CAPtivity), mida ühendab ühine eesmärk näha meelelahutuse otstarbel metsloomade vangistuses pidamise ja metsloomade kasutamise lõpetamist. Eesti Loomakaitse Selts (ELS) on ENDCAP võrgustiku asutajaliige.
2006. aastal sai ELS Euroopa Liidu juures tegutseva lobiorganisatsiooni Eurogroup for Animals vaatleja liikmeks.
2009. aastal astus Selts ühingusse MTÜ Korruptsioonivaba Eesti, liitus Eesti Spetsialistide Liidu poolt käivitatud heategevusliku programmiga ja võeti vastu Eesti Mittetulundusühingute ja Sihtasutuste Liitu (EMSL).
2011. aasta alguses liitus ELS The European Network for Farm Animal Protection (ENFAP) võrgustikuga, mis moodustati selleks, et juhtida tähelepanu põllumajandusloomade heaolu küsimustele üle terve Euroopa. ENFAPi eelkäija ECFA (Euroopa Koalitsioon Põllumajandusloomade Heaks) asutati 1993. aastal Euroopa Liidu kanade puurispidamise keelu ootel ja see tõi kokku ühendused 13 liikmesriigist.
Eesti Loomakaitse Selts väärtustab ausust, võrdsust, väärikust, avatust, solidaarsust, koostöömeelsust, mitmekesisust ja usaldusväärsust ning tegutseb nendest väärtustest lähtudes rakendades vabaühenduste eetikakoodeksit. Koostöö põhineb heatahtlikul partnerlusel, vastastikusel lugupidamisel ja tunnustamisel. ELSi kohus on anda oma panus turvalise, tasakaalustatud ja hooliva ühiskonna kujundamisse.
Tegevused ja projektid
Oma eesmärgi saavutamiseks korraldab ELS kampaaniaid, levitab informatsiooni kasutades selleks sageli meedia võimalusi, teeb koostööd ametivõimude esindajatega, korraldab loomakaitsealaseid üritusi, abistab kodutute loomade varjupaikasid jne. Samuti jälgib ELS loomade heaolu puudutava seadusandluse täitmist ning teeb vajadusel ettepanekuid seaduste ja määruste täiendamiseks. ELS teeb koostööd väljaspool Eestit tegutsevate sarnase suunitlusega organisatsioonidega ning teeb koostööd Eesti teiste loomakaitseorganisatsioonidega, kellest mitmed on ka ELSi liikmed.
Uuring "Hulkuvate loomadega seotud probleemistik Eestis"
Eesti Loomakaitse Seltsi (ELS) tellimusel Tartu Ülikooli majandusteaduskonna doktorandi Liis Lille vabatahtliku tööna korraldatud uuringust selgus, et 2011. aastal kulus Eesti kohalikel omavalitsustel hulkuvate loomadega tegelemiseks 864 852 eurot, mis teeb 0,64 eurot iga Eesti elaniku kohta.
Vastavalt uuringule on hulkuvate loomade arv paljudes kohalikes omavalitsustes aga nii suur, et pole võimalik täita kõiki hulkuvate loomadega seotud kohustusi. Seni on kõige suuremaks takistuseks ressursside leidmine loomade varjupaikadesse toimetamiseks, kuid vaid väga vähestel jätkub vahendeid ennetustegevuseks (nt mikrokiipide paigaldamine ja kampaaniad soovimatute loomapoegade ärahoidmiseks.)
“Võttes arvesse hulkuvate loomadega seotud tegevuste kulukust, tuleks riiklikul tasandil uuesti arutellu võtta ja otsida võimalusi ühtse lemmikloomaregistri loomise ja haldamise rahastamiseks ning üle-eestilise kiibistamise kohustuse kehtestamiseks,” selgitas Eesti Loomakaitse Seltsi üldjuht Evelyn Valtin. “Taoline ennetustegevusse investeerimine vähendab oluliselt pikemas perspektiivis kulutusi kohustuste täitmiseks, kuigi lühiajaliselt on kulud ühtse registri loomise ja kiipimisprotseduuride maksumuste näol suuremad.” lisas Valtin.
Arvestust lemmikloomade üle peavad vähem kui pooled 117st küsimustikule vastanud omavalitsustest. Peamiste põhjustena arvestuse mittepidamisel toodi välja ühtse lemmikloomaregistri puudumist ning ressursside vähesust registri koostamiseks ja selle haldamiseks. Uuringust selgus, et Eestis on hinnanguliselt vähemalt üks registreeritud koer või kass iga kümne elaniku kohta.
Uuringu tulemuste alusel hindab Eesti Loomakaitse Selts koostöös ekspertidega kohalike omavalitsuste suutlikkust neile Eesti Vabariigis kehtiva loomakaitseseaduse järgi pandud kohustuste täitmisel seoses hulkuvate loomadega. Lisaks esitleb selts huvitatud osapooltele võimalikke loomasõbralikumaid ja efektiivsemaid lahendusi hulkuvate loomadega seotud probleemide leevendamiseks ning töötab vajadusel välja ettepanekud seadusemuudatusteks. Uuringu aruanne edastatakse Põllumajandusministeeriumile, Siseministeeriumile, Keskkonnaministeeriumile, Keskkonnaametile, Veterinaar- ja Toiduametile, kohalikele omavalitsustele ning lemmikloomade varjupaikadele.
Lars Ivarsson Fleming
Lars Ivarsson Fleming sündis admirali ja riiginõuniku Ivar Joakimsson Flemingi pojana.
1540. aastatel õppis ta Saksamaal. 1553. aastal viibis ta Rootsi saadikuna Taani õukonnas. 1556. aastal määrati ta Viiburi asehalduriks ja Tallinna all paikneva laevastiku admiraliks. Samal aastal on teda mainitud ka Ålandi kihelkonnakohtunikuna ning 1559. aastal Stockholmi linnuselääni asehaldurina.
Eesti Loomakaitse Selts
Uuring "Hulkuvate loomadega seotud probleemistik Eestis"
Uuringu aruandega saab tutvuda siin: http://www.loomakaitse.ee/sites/default/files/Uuring%20-%20Hulkuvate%20loomadega%20seotud%20probleemistik%20Eestis%20-%20Eesti%20Loomakaitse%20Selts.pdf
Lars Ivarsson Fleming
Võttis osa Stockholmi 1560. aasta ja Arboga 1561. aasta riigipäevast.
Erik XIV kroonimisel anti talle Nynäsi vabahärra tiitel (soome keeles Nyynäisten vapaaherra, fi).
Aastatel 1561–1562 oli Lars Ivarsson Fleming Rootsi asehaldur Tallinnas.
Ta on maetud Tallinna Oleviste kirikusse.
Perekond
Lars Ivarsson Fleming abiellus 1549. aastal Lars Turesson Tre Rosori (surnud 1560) tütre Brigitta Larsdotter Tre Rosoriga, kes oli Norrtälje vallas asuva Penningby lossi pärijanna. Abielust sündisid:
Mõõksaba-paradiisilind
Pikkus on umbes 96 cm. Elab Uus-Guinea mägimetsades. Mõõksaba-paradiisilind on lähedane temast suurema händ-paradiisilinnuga (Epimachus fastuosus). Piirkondades, kus mõlema levilad kattuvad, elab mõõksaba-paradiisilind kõrgemal. Ta toitub peamiselt puuviljadest, lülijalgsetest ja väikestest loomadest.
Mõõksaba-paradiisilind on kantud CITESi liikide II kategooria nimekirja.
Termotuumareaktsioon
Termotuumareaktsioon on tuumareaktsioon, kus kergemate aatomituumade tuumaühinemise tulemusel kõrge temperatuuri ja rõhu juures tekivad raskemad aatomituumad. Termotuumareaktsioon on kõige levinum meetod tuumaühinemise esilekutsumiseks. Teised meetodid on veel elementaarosakeste kiirendis kiirendatud tuumade omavaheline kokkupõrgatamine ja müüon-katalüsaatormeetod.
Kergemate keemiliste elementide tuumade ühinemisel (alates vesinikust kuni raud-56, nikkel-62 ja raud-58 -ni) vabaneb suurtes kogustes energiat (kordades rohkem kui raskemate tuumade tuumalõhustumisel). Rauast raskemate elementide aatomituumade moodustumisel energia ei vabane vaid reaktsiooni toimumiseks läheb vaja lisaenergiat. Energiat tootvaid kontrollitud termotuumareaktsioone, kergete aatomituumade ühinemist ei ole siiani suudetud luua, sest pole suudetud luua tingimusi tuumaühinemise reaktsiooni toimumiseks moel, mis annaks tagasi rohkem energiat kui tuumaühinemise protsessi käivitamiseks kulus.
Termotuumaprotsess
Termotuumaprotsessi käivitamiseks on oluline anda aatomituumadele energia, mis on piisav tuumaühinemist takistava Coulombi barjääri ületamiseks. See on keeruline protsess, kuna nii kõrge temperatuurini kuumutatud plasma kipub soojuspaisumise tõttu laiali valguma ning muutub liiga hõredaks, et toimuks tuumareaktsiooniks vajalikul määral kokkupõrkeid aatomituumade vahel. Sõltuvalt plasma tihendamiseks kasutatavatest meetoditest jagunevad termotuumareaktsioonid järgmiselt:
Gravitatsiooniliselt alalhoitud termotuumareaktsioon
Gravitatsiooniliselt alalhoitud termotuumareaktsioon toimub tähtede sisemuses, kus vesinik põleb heeliumiks. Tähe mass peab olema piisavalt suur, et gravitatsioonijõuga suruda kerged aatomituumad teineteisele piisavalt lähedale, et toimuks tuumaühinemine. Sellist tüüpi termotuumareaktsioon toimub ka päikese sees. See on praktiliselt kogu päikesesüsteemis tekkiva energia allikas.
Tähtede termotuumareaktsioonid toimuvad aeglaselt tänu sellele, et tähtede sisemuses puudub piisavas koguses deuteeriumi. Selleks, et tekiks deuteerium, peavad kaks vesiniku tuuma omavahel ühinema, et ühe vesiniku tuuma prooton saaks laguneda beetalagunemise tulemusena neutroniks. Kuna sellise protsessi toimumise tõenäosus on ülimalt madal, siis põlebki päike aeglaselt ega plahvata termotuumapommina.
Magnetiliselt alalhoitud termotuumareaktsioon
Tokamak reaktor koosneb toroidsest plasmakambrist, milles hoitakse kümnete miljonite kraadise temperatuuriga plasmat vaakumis ülitugeva magnetvälja abil. Selleks, et plasma ei jahtuks alla termotuumareaktsiooni tekitamiseks vajalikku temperatuuri ei tohi plasma puutuda vastu plasmakambri seinu. Samuti peab magnetväli olema piisavalt tugev, et suruda plasma kokku termotuumareaktsiooniks vajaliku tiheduseni.
Koos inertsiaalselt alalhoitud termotuumareaktsiooniga on magnetiliselt alalhoitud tuumareaktsioon põhiline uuritav juhitava termotuumareaktsiooni tekitamise võimalus tänapäeval.
Inertsiaalselt alalhoitud termotuumareaktsioon
Kolmas termotuumareaktsiooni tekitamise meetod on rakendada kiireid suure energia impulsse tuumkütuse tüki pinnale tekitades implosiooni, mis üheaegselt surub tuumkütuse kokku ning kuumutab seda. Kui temperatuur ja rõhk on piisavalt suured, siis tõuseb tuumaühinemise reaktsiooni tõenäosus piisavalt kõrgele, et enamus tuumkütusest põleb ära enne tüki laialipihustumist. Sellist meetodit kasutatakse termotuumapommis, kus termotuumareaktsiooni sütikuks on tuumapommi plahvatusel tekkiv kiirgus.
Inertsiaalselt alahoitud termotuumareaktsiooni püütakse tekitada ka kontrollitud kujul, kasutades suure võimsusega laserit, ioon- või elektronikahurit ning Z-pinch'i. Katsetatud on ka tuumkütuse kokkusurumist tavalõhkeaine plahvatuse abil.
26. november
26. november on Gregoriuse kalendri 330. päev (liigaastal 331. päev). Juliuse kalendri järgi 13. november (1901–2099).
Ramp (laevandus)
Ramp (varem ka aparell) on kail või laeval paiknev (enamasti reguleeritava kõrgusega) pealesõidutee laevale. Võib olla laeva ahtris - ahtriramp ja/või vööris - vööriramp, kuid laeval võib olla ka parda- e. küljeramp, samuti autotekkide vaheline siseramp.
Jaan Tõnissoni kolmas valitsus
Jaan Tõnissoni kolmas valitsus tegutses 9. detsembrist 1927 kuni 4. detsembrini 1928.
Irakli Abašidze
Irakli Abašidze (gruusia ირაკლი აბაშიძე; 23. november 1909 – 14. jaanuar 1992) oli Gruusia luuletaja, Gruusia nõukogude entsüklopeedia peatoimetaja.
On luuletanud elust sotsialistlikus Gruusias ning filosoofilist luulet Gruusia saatusest ja poeedi kohusest.
I'm Not Bossy, I'm the Boss
"I'm Not Bossy, I'm the Boss" on Iiri laulja ja laulukirjutaja Sinéad O'Connori 2014. aastal välja antud album.
Jaan Teemanti kolmas valitsus
Jaan Teemanti kolmas valitsus tegutses 4. märtsist 1927 kuni 9. detsembrini 1927.
Arnold Tartu
Arnold Tartu (1. august 1910 Haljala vald – 25. juuli 1986 Harku külanõukogu) oli Eesti poliitik, I Riigivolikogu liige.
Madridi Real
Madridi Real (ametlik nimi Real Madrid Club de Fútbol; eesti keeles ka kui Real Madrid FC) on Hispaania spordiklubi. Tuntuim on ta jalgpalli suurklubina, samuti ka eduka korvpalliklubina. Klubi lõid ametlikult 6. märtsil 1902 katalaanidest vennad Joan ja Carles Padrós i Rubió. Algul kandis klubi nime (Sociedad) Madrid Foot-Ball Club.
Real Madrid osaleb Hispaania Primera Divisiónis, riikliku liiga elukutseliste jalgpalli kõrgeimal tasemel, alates selle loomisest 1929. aastal, ja samuti kuulub kuninglik klubi ühes Athletic Clubi ja FC Barcelonaga nende kolme klubi hulka, kes pole sellest kunagi välja langenud. Ühtlasti kuulub meeskonnale au olla liiga ajaloo esimene liider, kõige suurema hulga tiitlivõitudega klubi (kokku 34) ja samuti saavutati 100 punktiga kõigi hooaegade kõige suurem punktiskoor.
Korvpallis, spordiklubi teises tähtsas osas, võib samuti täheldada samasuguseid vägitegusid. Ühes Club Joventut de Badalona ja Club Baloncesto Estudiantesega on Real Madridi korvpalliklubi üks neid meeskondi, mis ei ole eales kõrgeimalt tasemelt madalamale langenud. Alates Hispaania korvpalliliiga loomisest aastal 1957, hilisema nimega Liga ACB, on korvpalli esindusmeeskond selles olnud alati esindatud. Nõnda nagu jalgpallimeeskond, osales ka korvpallimeeskond oma spordiala edendamises ja seda Raimundo Saporta juhtimisel, kes oli juhtiv klubi juhtkonnas samal ajal kui täitis oma kohuseid ka FIBAs ja Hispaania korvpalliföderatsioonis. Saporta pani aluse samanimelisele võistlusele Euroopa meistrivõistlused korvpallis, rahvusvahelisele jõuluturniirile, Hispaania korvpalliliigale ja selle järglasele Liga ACB-le. Need loendamatud tõigad aitasid kaasa sellele, et Raimundo Saportast sai selle spordiala suurim edendaja Hispaanias ja Euroopas ning teda peetakse selleks veel tänapäevalgi.
Kiivi
Kiivi (Apteryx) on lennuvõimetute lindude perekond. Kiivid elutsevad Uus-Meremaal.
Madridi Real
Spordialaste saavutuste poolest on klubi üks maailma tunnustatumaid ja autasustatumaid. Klubi on jalgpallis pälvinud riiklikul ja rahvusvahelisel tasandil suurt tunnustust, näiteks FIFA-lt pälvitud 20. sajandi parima klubi nimetus (detsembris 2000) ja 20. sajandi parim Euroopa klubi, mille andis IFFHS. Real Madridi korvpalliklubi aga on maailmatasemel üks enim autasusid pälvinud tiime. Jalg- ja korvpalli peale kokku on tuldud 17 korda Euroopa meistriks, mis on vana kontinendi klubidevahelise võistluste tipp, ja seitse korda maailmameistriks, seega on jalgpalli- ja korvpalliklubina saadud rohkem suurvõistluste võite kui üksi teine Euroopa klubi.
Klubi omanikeks on selle enam kui 93 000 liiget, mistõttu kuulub kuninglik klubi nende nelja professionaalse Euroopa klubi hulka, mis juriidiliselt ei kuulu Sociedad Anónima Deportivale (Hispaania sportlik aktsiaselts). Klubi peab mänge Santiago Bernabéu staadionil alates 1947. aastast, mida varemalt kutsuti Uueks Chamartíni staadioniks, ja mille mahutavus on 85454 pealtvaatajat (suuruselt kolmas Euroopas), ja mille pealtvaatajate arv ulatus enne UEFA kehtestatud regulatsioone 120 000-ni.
Kiivi
Perekonda kuulub viis liiki mitme alamliigiga.
Madridi Real
Klubi mittetulundusfondi abil on Real Madridi märk ja klubifilosoofia lähemale viidud erinevatele paikadele maailmas, viies ühtlasi täide olulise rahvusvahelise sotsiaalse ja koostööalase arengut soodustava ülesande.
Asutamine ja esimesed aastad
pisi|200px|[[Julián Palacios Gutiérrez|Julián Palaciost peetakse klubi esimeseks presidendiks (1900–02)]] pisi|200px| Madrid FC aastal 1905
1897. aastal asutas grupp noori Institución Libre de Enseñanzast Madridis esimese jalgpalliklubi Foot-ball Sky, mille treeningud toimusid Vallecase linnaosa lähistel. 1900. aastal, kolm aastat pärast selle asutamist, oli klubil suuri raskusi püsimajäämisega, mistõttu mitmed klubi liikmed lahkusid, et luua uus klubi, mille nimeks sai (Sociedad) Madrid Foot-Ball Club. Tiim pidas Madridi provintsis mitmeid sõpruskohtumisi, et edendada seda spordiala. Nõnda kestis see paar aastat, ilma et klubi oleks end ametlikult registreerinud, kuna seda ei peetud jalgpalli mängimisel vajalikuks, kuni ajani, mil Julián Palaciose ja vendade Joan ja Carles Padrósi (Foot-ball Skyst eraldunud haru president ja liikmed) ajendil registreeriti uus spordiselts ametlikult 6. märtsil 1902.
Juba poolteist kuud pärast asutamist esitas klubi Madridi linnapeale soovi korraldada kuningas Alfonso XIII täisealiseks saamise ja kroonimise auks jalgpallivõistlus, millest kasvasid hiljem välja Hispaania karikavõistlused.
Esimesel erakorralisel üldkoosolekul valiti esimene äsja ametlikult registreeritud asutuse juhatuse koosseis, lepiti kokku, et presidendiks saab Joan Padrós ja asepresidendiks Enrique Varela. Nagu lähtub juhatuse poolt heaks kiidetud ja 22. aprillil Madridi piirkonna voliniku tunnustatud põhistatuutidest, lepiti samuti kokku meeskonna vormiriietuses: valged püksid ja pluus, mustad sokid ja tumesinine nokkmüts:
Valge on mängija riietuse peamine värv ka tänapäeval, kuid valged sokid lisati sellele alles 1950. aastatel. Et välja selgitada, kummast klubi harust saab esindusmeeskond, peeti mõlema meeskonna, nii Foot-ball Sky kui ka Madrid Foot-ball Clubi mängijate vahel maha matš. Selleks puhuks kinnitati kummagi võistkonna särkidele värviline lint, mis neid eristas. Tolleaegne spordiajaleht Heraldo del Sport vahendas nii neid hiljutisi juhtumisi kui ka tulevasi vaidlusi, mis tekkisid seoses kohtumistega, mida klubi korraldas ja mis olid ettevalmistuseks esimesteks pealinnas peetavateks jalgpallivõistlusteks nagu Concurso de Bandas või Concurso Madrid de Foot-ball.
Jalgpall tõusuteel
Üritusest, mis leidis aset Castellana hipodroomil 13.–16. mail, vaevalt kaks kuud pärast klubi ametlikku asutamist, väljus võitjana Club Bizcaya, kui alistas finaalis 2-1 FC Barcelona, kes omakorda oli eelnevalt alistanud Madrid FC 3-1. Mõlemad klubid, vanemad ja rahvusvahelisema koosseisuga kui Madridi meeskond – mis võis välisjõududest vaid Arthur Johnsoniga arvestada –, lülitasid madridlased võistlusest välja. Sellele vaatamata pani õnnestunud üritus kohe aluse võistlusele La Gran Peña, mille raames toimus Concurso Madridi 2.koha mäng. Seda peeti lohutusturniiriks ja selles osales neljast meeskonnast vaid kaks: Club Español de Foot-ball ja Madrid Foot-ball Club. "Valge klubi" võitis oma esimese tiitli, kui lõppseisuks vormistati 3-2. See hiljutine sündmus, ühes Concurso de Bandasel saavutatud tulemustega, peegeldavad klubi ainuvalitsemist pealinnas. Kõlab kui anekdoot, kuid pärast Concurso Madridi leidis aset esimene üleminek FC Barcelonast "valgesse meeskonda". Nimelt 23. mail, nagu kinnitas üks tolleaegne väljaanne, tuli Madrid FC-sse üle Alfonso Albéniz, kuulsa gironalasest helilooja Isaac Albénize poeg.
Algusest peale on klubi olnud tihedasti seatud jalgpalli arengu ja kasvuga. 21. mail 1904 osales klubi Rahvusvahelise Jalgpalliassotsiatsioonide Föderatsiooni (FIFA) loomisel üheskoos Belgia, Taani, Prantsusmaa, Madalmaade, Rootsi ja Šveitsi föderatsioonidega, sest Hispaanias polnud veel ametlikku jalgpalliliitu. Selleks ajaks oli pealinna tekkinud palju uusi jalgpallimeeskondi nagu Moderno Foot-ball Club ja Association Sportive Amicale ning 1907. aastal ka Moncloa Foot-ball Club, mille liikmed lahkusid klubist, et asutada Club Español de Madrid ja Athletic Club Sucursal de Madrid (bilbao Athletic Clubi tütarklubi Madridis, mis mõned aastad hiljem sellest lahku lõi). Samal ajal nimetati presidendiks Carles Padrós, üks suurimaid klubi ja ka jalgpalli edasiviijaid, kes hakkas asendama oma venda Joani.