cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Katõni massimõrv
Nõukogude Liidu ja Venemaa poolne kuriteo varjamine
1944. aasta jaanuaris avaldatud Burdenko komisjoni kokkuvõttes kirjutati nõukogude võimude kontrollitud sündmuskoha uurimise tulemuses, et isikud hukati saksa päritolu käsitulirelvadest ning vangilaagrites viibinud poolakad langesid 1941. aastal peale tunginud Saksa vägede sõjavangideks ja hukati samal aastal.
Front
Sekundaarsed frondid
Sekundaarsete frontide pilvesüsteemide laius on keskmiselt 20–30 km, sademed esinevad kuni 10 km-l ning pilved ulatuvad talvel 2000–3000 m kõrgusele, suvel kõrgemale.
Peamiselt esinevad sellised frondid talvel, tekitades tugevaid lume- ja lörtsisadusid. Suvel arenevad konvektsioonipilved (rünksajupilved – Cumulonimbus), võib esineda äikest.
Katõni massimõrv
Nõukogude Liidu ja Venemaa poolne kuriteo varjamine
1987. aastal andis NLKP KK töötaja Valentin Falin NSV Liidu Ministrite Nõukogu juures asuvale Arhiivide Peavalitsusele korralduse koguda kokku kõigis Nõukogude Liidu arhiivides asuvad arhiivisäilikud, mis kajastasid "Nõukogude vabastusretke 1939. aastal Lääne-Valgevenesse, Lääne-Ukrainasse ning Poolasse". 1990. aastal andis NSV Liidu president Mihhail Gorbatšov kohtumisel Poola Rahvavabariigi presidendi Wojciech Jaruzelskiga ohvitseride saatuse kohta analoogse vastuse. Tegelikult oli ta NLKP KK peasekretärina antud sõjakuritegu ja teisi Nõukogude Liidu suurimaid saladusi kajastavate dokumentidega NLKP eriarhiivis tutvunud. Neid dokumente said allkirja vastu näha kõik NLKP peasekretärid Hruštšovist Gorbatšovini.
Front
Okludeerunud front
pisi|Okuldeerunud frondi sümbol
Katõni massimõrv
Toimunu kajastus kunstis
Katõni massimõrvale on viidatud mitmes teoses:
Front
Okludeerunud front
Okludeerunud front ehk oklusioonifront (nimetus tuleneb ladinakeelsest sõnast occludere, mis tähendab "sulgema, sulguma") on liitfront, mis tekib külma ja sooja frondi liitumisel. Külm front liigub õhupöörises soojast frondist kiiremini ning soojale frondile järele jõudes moodustub okludeerunud front. Selle protsessi tulemusena surutakse soe õhk üles ja tekib keeruline pilvede süsteem. pisi|Soe okludeerunud front paremal. Külm okludeerunud front vasakul Okludeerunud frondid võivad olla:
Soe okludeerunud front tekib, kui külm front jõuab soojale frondile järele, kuid kõige ees liigub väga külm õhk. Sooja tüüpi okludeerunud frondid esinevad peamiselt külmal aastaajal. Pilved järgnevad üksteisele nagu soojal frondil ning põhjustavad lausvihma, -lund või -lörtsi. Õhurõhk langeb, tuul tugevneb, muutub puhanguliseks ja pöördub vasakule. Sademeid esineb 100–200 km.
Külm okludeerunud front tekib, kui soojale frondile jõuab järgi väga külm õhk, kuid kõige ees liigub vähem külm õhk. Külma tüüpi okludeerunud frondid esinevad peamiselt soojal aastaajal. Ka külmal okludeerunud frondil esinevad algselt samad pilved, mis soojal frondil, kuid erinevuseks on tagant tulev suure kiirusega liikuv eriti külm õhk, mis sunnib sooja õhu kiiresti üles tõusma. Üles on sunnitud tõusma ka frondi ees liikunud vähem külm õhk. Selletõttu arenevad võimsad rünksajupilved sooja õhu sees. Esineb äikest, rahe ja tormituult. Sademeid on keskmiselt 100 km laiuses.
Kohta aluspinnal ja ilmakaardil, kus soe ja külm front liituvad nimetatakse oklusioonipunktiks. Selles punktis on ilmastikutingimused kõige keerulisemad.
Statsionaarne front
pisi|Statsionaarse frondi sümbol
Statsionaarseks frondiks nimetatakse fronti, mis liigub väga aeglaselt või seisab peaaegu paigal. Selline front tekib, kui front osutub paralleelseks isobaaridega või on nende suhtes väikse nurga all. Statsionaarsed frondid ei ole öösel kergesti märgatavad, kuid päeval on selliste frontide kohal vertikaalarenguga pilvede vööndid.
Statsionaarne front on ilmakaardil märgitud joonega, kus vahelduvad sinised kolmnurgad ja punased poolringid, mis asuvad erineval poolel joont.
Koese järv
Koese järv on Saaremaa vallas Saare maakonnas olev järv.
Julius Oengo
Julius Oengo (1936. aastast Julius Õngo; pseudonüümid J. Oro ja Oro; 16. märts 1901 Pleesi talu Harju küla Suuremõisa vald, Pühalepa kihelkond – ametlik surmaaeg 25. august 1941, arvatavasti Paldiski; kenotaafil on surmaaeg 24. august 1941) oli eesti luuletaja ja lastekirjanik.
Elukäik
Tema isa oli kaugsõidukapten Gustav Oengo. Esimesed eluaastad kasvas väike Julius vanaisa juures Hiiumaal Kuri külas. Kui vanaisa suri, pidi kuueaastane Julius minema elama Haapsallu oma vanemate juurde. Alates 1907. aastast õppis ta Haapsalu alg- ja linnakoolis, seejärel Tallinna kõrgemas algkoolis ja Tallinna õhtureaalkoolis.
Julius Oengo naasis Hiiumaale ja oli Aruküla algkoolis õpetaja. 1920. aastal sooritas ta õpetaja kutseeksami.
Aastatel 1920–1922 töötas ta õpetajana Tartus ja õppis Kõrgemas Kunstikoolis Pallas, mis jäi kopsuhaiguse tõttu lõpetamata. 1923. aastal kolis ta Tallinna ja sealt 1926. aastal Vasalemma, kuhu jäi püsivamalt elama. Julius Oengo töötas Vasalemmas õpetajana, õpetades kirjandust, saksa keelt ning töö- ja kunstiõpetust.
23. augustil 1941. aastal arreteerisid ta Eestist taganevad punased. Ilmselt hukati ta hiljem Paldiskis.
Looming
Julius Oengo on kirjutanud üle 400 luuletuse, millest 40 on viisistatud, ja mitukümmend lasteraamatut. Temalt on ilmunud ka luulekogusid täiskasvanutele.
Tema esimesed luuletused ilmusid ajakirjas Laste Rõõm, mille tegevtoimetaja ta aastatel 1923–1934 oli. Samuti on ta kaasautorina kirjutanud mitu lugemikku ja aabitsat.
Eesti Kirjanikkude Liidu liikmeks võeti Julius Oengo 1927. aastal.
Isiklikku
Julius Oengo vend oli tehnikateadlane (ehitusinsener) ja Eesti Metodisti Kiriku vaimulik Hugo Arnold Oengo. Tema õde oli koolijuhataja ja kooliuuendustegelane Adele Oengo-Johanson.
Julius Oengo tädi Marie abikaasa oli hüdrograaf, geodeet ja sõjaväelane (kolonelleitnant) Johan Mey. Nende kolm tütart olid kunstnikud Natalie, Kristine ja Lydia Mei.
Julius Oengol oli kahest abielust üheksa tütart. Kuues tütar oli tõlkija ja toimetaja Lembe Hiedel ning kaheksanda tütre Aave (1931–1989) teine abikaasa oli kirjanik Raimond Kaugver.
Mälestuse jäädvustamine
1999. aastal otsustas Vasalemma vallavalitsus hakata välja andma J. Oro nimelist lastekirjanduse preemiat. Esimesena sai selle 1999. aastal Jaan Rannap.
Vasalemma mõisa peahoone juures on Julius Oengo mälestuskivi. Selle juures ka tema mälestuspink.
Valgma talu kalmistul asub tema kenotaaf (kalmistule on maetud tema teine abikaasa ja neli tütart).
José Mariano Gálvez
Ta oli leidlaps, kes aga kasvas üles rikkas perekonnas.
Edise vasallilinnus
pisi|Linnuse asendiplaan [[19. sajandist. Autor: Carl Faehlmann ]] pisi|Linnuse vaade läänest 19. sajandil. Autor: Carl Faehlmann Edise vasallilinnus (saksa keeles Schloẞ Etz) oli vasallilinnus Edise külas Jõhvi kihelkonnas Virumaal.
Tänapäevase haldusjaotuse järgi asuvad linnuse varemed Ida-Viru maakonnas Jõhvi vallas.
Linnuse ajalugu
Edise linnus ehitati 15. sajandil kolmekorruselise kindlustatud tornina. Ajaloolase Ants Heina uurimistööde alusel võib arvata linnuse ehitusajaks aastat 1477. Edise linnus oli koos Jõhvi kindluskiriku ja Purtse vasallilinnusega sealkandis üks kolmest sõjalisest tugipunktist ja kaitserajatisest. Edise linnus võimaldas kontrollida Tallinnast ja Tartust tulevaid ja Narva viivat teed. Edise vasallinnust mainis Renneri kroonika Narva ja Vasknarva ordulinnuse kõrval tähtsuselt kolmanda linnusena Alutagusel.
Linnus kuulus Michael von Taube andmetel Taubede suguvõsale 13. sajandist, tõestuskirjades on lossi Taubede omanduses esmamainitud 1477. aastal, loss müüdi kindral Georg Johann von Maydellile 1698. aastal, Põhjasõja eel Otto Johann Taube poolt.
Edise linnust on mainitud Vene-Liivi sõja ajal, kui see jäi 1558. aasta juunis venelaste kätte. Kindluse 10-meheline kaitsemeeskond alistus ja vabastati venelaste poolt, kindlus aga hävitati. 1600. aastal koostatud Rootsi maarevisjoniraamatutes linnust kindlusena enam ei nimetata. 1816. aastast oli Edise pandiõiguse alusel kaupmees Frei valduses ja seejärel Tollide, Schwebside ja Rosenite valduses.
1919. aasta võõrandamise järel sai mõisasüdame omanikuks Vabadussõjast tuntud kindral Aleksander Tõnisson, hilisem Tartu ja Tallinna linnapea.
Miila
Miila on küla Lääne-Viru maakonna Vinni vallas.
Aastatel 1992–2017 (kuni Eesti omavalitsuste haldusreformini) asus küla Rägavere vallas.
Külas asub hiiemägi.
Setu kannel
Setu kannel on näppekeelpillide hulka kuuluv muusikainstrument.
Kannel on ürgne läänemeresoome keelpill. Tema vasteid leidub balti rahvastel ja Loode-Venemaal.
Ehitus
Setu kannel on labaga kannel, olles ühest puust õõnestatud väikekandle eritüüp. Pilli korpus jätkub ülaosas kaane tasapinnal lauakujulise pikenduse, nn labaga (setu helühänd). Labaga kandle valmistamiseks on kasutatud pärna, kadakat, mändi, kuuske. Keeled on vask-, messing- või teras traadist. Pillid on 6- ja 7-keelsed. Tava kohaselt valmistas varem iga mängija oma pilli ise, seepärast olid kandled erinevad.
Kasutamine
Kannelt mängisid ainult mehed ning seda tehti enamasti külapidudel ja pulmades. Setu labaga kannel on olnud varem tähtis tantsu saatepill, mille ülesanne on anda tantsule rütm. Setu tantsu ehk karguse (ka setukõnõ, pljaska) saatemuusikas oli esikohal kindel rütm. Setu kannelt mängiti lisaks laulu saateks. Omapäraseks nähtuseks on olnud kirikukellade imitatsioonid kandlel.
Levinud oli uskumus, et kandlemänguga saab surma eemale peletada. Kannelt võis mängida isegi surnuvalvamise juures, kui muu pillimäng, laulmine ja lõbutsemine oli keelatud. 20. sajandi alguses oli labaga kannel Setumaal kodune soolopill eelkõige omaette musitseerimiseks. Tantsu saateks mängiti siis uuemat külakannelt..
Tänapäev
Tänapäeval mängitakse setu kannelt peamiselt kodudes või vaiksemas õhkkonnas. Siiski võib seda kuulda ka suurematel üritusel ning festivalidel. 21. sajandi alguses on setu väikekannel taas nii setude kui ka muu kandi rahvamuusikute teadvusesse tõusnud.
Pärnu ATP
2004. aasta suveni kuulus ettevõte kahele omanikule: Pärnu Linnavalitsus omas 51,4% ja OÜ Maiben 48,6% aktsiatest. Pärast seda omandas 100% Pärnu ATP aktsiatest bussifirma GoBus.
Ettevõtte juhataja on Andrus Kärpuk.
Statistika
Pärnu ATP bilansimaht oli 2004 22,2 miljonit krooni ning käive 88,8 miljonit krooni. Ettevõte andis tööd rohkem kui 300 inimesele ja kasutas 103 autobussi.
Pärnu ATP teenindas kaubamärgi “Pärnu Bussipark” all järgmisi liinigruppe:
Ettevõte omas vabariigis suuruselt ja õppeedukuselt kolmandal kohal olevat autokooli.
Mõisaküla Maarja-Magdaleena kirik
right|thumb|Mõisaküla Maarja-Magdaleena kirik talvel Mõisaküla Maarja-Magdaleena kirik on aastail 1933–1934 arhitekt Alar Kotli projekti järgi ehitatud puukirik Mulgi vallas Mõisakülas. Kirikut kasutab EELK Mõisaküla kogudus.
Mõisaküla luterliku koguduse asutamine otsustati 1926. aastal, paar aastat hiljem hakati planeerima kogudusele kiriku ehitamist. Kiriku nurgakivi pühitses 14. mail 1933 ning kiriku enda 22. juulil 1934 piiskop Hugo Bernhard Rahamägi. Teist korda pühitses kiriku 25. augustil 1935 Viljandi praost Bernhard Steinberg. Kuna kirik pühitseti esimest korda 22. juulil ehk madlipäeval, sai see ka vastava pühaku nime.
Sari Essayah
pisi|Sari Essayah Sari Miriam Essayah (sündinud 21. veebruaril 1967 Haukivuori vallas) on Soome poliitik ja endine kergejõustiklane (käija), maailmameister (1993) 10 km käimises. Alates 2015. aasta augustist on ta Soome Kristlike Demokraatide partei esimees.
Poliitikukarjäär
2003. aastal valiti Sari Essayah Soome Kristlike Demokraatide esindajana Eduskunna liikmeks. 2007. aasta valimisel ei õnnestunud tal enam parlamenti pääseda. Sügisest 2007 kuni Euroopa Parlamendi valimiseni 2009. aastal oli ta partei peasekretär.
2009. aasta valimistel valiti Sari Essayah Euroopa Parlamenti.
Mõisaküla Maarja-Magdaleena kirik
30. aprillil 1983 hävis kirik süütamise tagajärjel tules. Päästa õnnestus altarimaal ja tornirist.
Sari Essayah
Poliitikukarjäär
Ta oli Soome Kristlike Demokraatide kandidaat 2012. aasta Soome presidendivalimistel ja kogus 1. voorus 2,5% häältest.
Mõisaküla Maarja-Magdaleena kirik
30. septembril 1995 alustati kiriku taastamist ja paigaldati nurgakivi, mille pühitses õpetaja Raivo Asuküla. Oluline osa ehitusest valmis 1999. aastal, sügiseks sai kirikuhoone katuse alla. Kiriku käärkamber valmis 27. augustiks 2000, kiriku pühitsemistalituse pidas praost Jaan Tammsalu. Kuna kirikus pole altarit, kantslit, kroonlühtreid jms, peetakse jumalateenistusi peamiselt kiriku käärkambris, kus on olemas altar, lugemispult ja ligi 40 istepinki. 2009. aasta sügisel paigaldati kirikutorn, mida ehib tulekahjust päästetud rist. Enne jõule 2011 paigaldati kirikutorni kaks kella. Pronksist kellad valmistati Saksamaal Toomas Mäeväli Orelitöökoja juhendamisel. Väiksem kell kaalub 70 kg ja suurem 140 kg. Väiksemal kellal on kujutatud neitsi Maarjat ja sellele on trükitud sõnad „Mu hing ülistab Issandat!“. Suuremale kellale on trükitud „Au olgu Jumalale kõrges!“ ja sellel on lutherroos.
Mõisaküla Maarja-Magdaleena kirikus on ligi 200 istekohta. Arhitekt Alar Kotli on projekteerinud Tallinna laululava, mistõttu saab Mulgimaal imetleda akustikaplaneerimise võimeid just nimelt Mõisaküla kirikus. Aeg-ajalt toimuvad kirikus kontserdid ja seda nimetatakse ka kirik-kontserdisaaliks. Teisalt on Alar Kotli projekteeritud Mõisaküla kirikut nimetatud "1930. aastate puidust sakraalarhitektuuri tippteoseks" ja arhitekt Alar Kotli üheks suurejoonelisemaks tööks.
Sari Essayah
Isiklikku
Sari Essayah on 162 cm pikk ja kaalub 58 kg. Sari isa on pärit Marokost, sealt pärineb ka tema võõrapärane perekonnanimi. Sportimist alustas ta algklassides kooli spordiklubis. Algul harrastas ta pikamaajooksu ja suusatamist. Käimisega hakkas Sari tegelema 15-aastaselt, kui tulemas olid noorte EM-võistlused ja talle soovitati seda ala proovida. Ta otsustas katsetada ning tegi kohe kiireid edusamme. Suurest spordist lahkus ta pärast Atlanta olümpiamänge 1996. aastal.
1991. aastal abiellus Sari Essayah Robert Matti Hiskias Knappiga, neil on kaks last, Noora (1998) ja Nea (2001).
Mõisaküla Maarja-Magdaleena kirik
Eesti Arhitektuurimuuseumi 1. korrusel asub Mõisaküla kiriku makett ning Mõisaküla muuseumis asuvad kirikukella detailid.
Luterliku kirikuga samal ajal ehitati ka Mõisaküla Püha Vaimu kirik, mis on õigeusu kirik.
Ament
pisi| Ament, Amentet, Amentit, Imentet, Imentit ('läänemaalane') oli algselt Alam-Egiptuse lääneservas asunud liibüalastega asustatud provintsi jumalanna. Hiljem omistati talle surnute jumalanna roll. Teda kujutati poolenisti puulehest välja sirutatuna ulatamas maailma väravate juures, kõrbe serval, surnutele leiba ja vett. Kes seda leiba oli maitsnud sai "jumalate sõbraks" ja tal ei olnud enam tagasiteed elavate maailma. Amenti rollis on kujutatud ka Nuti, Maati ja Neithi. Uues-Kuningriigis (1570–1085 eKr) võttis tema rolli üle Hathor.
Kujutatakse naisena, kes kannab peas lääne hieroglüüfi, käes skeptrit ja eluristi. Lääne hieroglüüfiks oli poolkera, mis toetus kahele ebavõrdse pikkusega sambale. Poolkera peal kujutati kas jaanalinnusulge või pistrikku.
Mõedaka
Mõedaka on küla Lääne-Viru maakonna Vinni vallas.
Sündinud 2. veebruaril
''Siin loetletakse 2. veebruaril sündinud tuntud inimesi.
Maailma Terviseorganisatsioon
Maailma Terviseorganisatsioon (varasem eestikeelne nimetus Maailma Tervishoiuorganisatsioon; rahvusvaheline lühend WHO ingliskeelsest nimetusest World Health Organization; eesti keeles on kasutatud ka lühendit MTO) on ÜRO juures tegutsev rahvusvaheline tervishoiuorganisatsioon, mille eesmärk on inimeste tervise tagamine ja võitlus haiguste vastu. Maailma Terviseorganisatsioon on koordineerinud meetmeid võitlusel selliste nakkushaigustega nagu SARS, malaaria ja AIDS ning organisatsioonil on ka projekte tubakatarbimise vähendamiseks.
WHO asutati 7. aprillil 1948 ja selle peakorter asub Šveitsis Genfis. Lisaks on organisatsioonil kuus regionaalbürood. Selle juhtorgan on Maailma Terviseassamblee (World Health Assembly), mis koguneb iga aasta maikuus.
Alates 2017. aastast on WHO peadirektor etiooplane Tedros Adhanom Ghebreyesus. Enne teda oli aastail 2007–2017 WHO peadirektor hiinlane Margaret Chan, kes varem oli Hongkongi tervishoiuminister.
Maailma Terviseorganisatsiooni Eesti esinduse juht aastatel 2003–2011 oli Jarno Habicht. 2020. aastast on WHO Eesti esinduse juht Kristina Köhler.
WHO ametlik hoiuraamatukogu Eestis on Eesti Rahvusraamatukogu.
Anatoomilis-terapeutiline keemiline klassifikatsiooni süsteem
Maailma Terviseorganisatsioon annab välja anatoomilis-terapeutilist keemilist klassifikatsiooni süsteemi, mis on tänapäeval kehtiv rahvusvaheline raviainete põhine statistiline identifikaator.
Täisealisus
Täisealine on inimene, kes on seaduse silmis omandanud kõik juriidilised õigused ja kohustused. Eestis loetakse täisealiseks 18-aastast ja vanemat inimest.
Kui inimesel on mingil põhjusel piiratud teovõime ja seetõttu väiksemad õigused, ei muuda see teda alaealiseks.
Erandid on ka mõningate riigivalitsemisega seotud õiguste osas. Näiteks presidendiks valitud saamise õigus ei teki täisealiseks saamisel.
Koltse järv
Koltse järv (ka Koltsi järv) järv Saare maakonnas Saaremaa vallas Sõrve poolsaarel Mässa külas.
Kaldajoone pikkus on 3860 m. Järve veetase on 20 m üle merepinna. Vesi vahetub neli korda aastas.
Järv on avalik veekogu. Järves on üks saar pindalaga 0,01 ha. Järv on halotroofne ehk soolatoiteline rannikujärv.
Veevahetuse tüübilt on Koltse järv karstijärv. Veetase järves on väga kõikuv, pikemate põudadega jääb järv kuivaks.
Endel Puusepp
pisi|Major Endel Puusepp, Nõukogude Liidu kangelane Endel Puusepp (Эндель Карлович Пусэп; 1. mai 1909 Samovolnõi talu, Noi, Kanski maakond, Jenissei kubermang (praegu Partizanskoje rajoon, Krasnojarski krai) – 18. jaanuar 1996 Tallinn) oli Nõukogude Liidu sõjaväelendur ja Eesti NSV riigitegelane.
Elulugu
pisi|left|Endel Puusepa isa [[Karl Puusepp]] Endel Puusepp sündis Venemaal enne Stolõpini reformi välja rännanud eestlaste perekonnas. Tema isa Karl Puusepp oli Püha Georgi risti kavaler.
Endel unistas lapsest peale saada lenduriks. Pärast 7-klassilise kooli lõpetamist saadeti ta kehvikute perekonna esindajana Leningradi eesti-soome pedagoogilisse tehnikumi. Ta õppis seal ühe aasta. 1928. aastast teenis ta Punaarmee õhujõududes ning läks üle Leningradi Õhujõudude Teoreetilise Sõjakooli Volskis, mille ta lõpetas 1929. Aastal 1931 lõpetas Orenburgis K. J. Vorošilovi 3. Lendurite ja Lennuvaatlejate Sõjakooli ja töötas hiljem sealsamas lennuinstruktorina. Ta saadeti äsja loodud pimelendude (ainult mõõteriistadele tuginevate lendude) eskadrilli ja sooritas esimese pimelennu (Jeiskist Moskvasse).
Aastatel 1938–1941 elas ta Moskvas ja töötas polaarlendurina Glavsevmorputi Polaarlennunduse Valitsuses. Lennuki TB-3 (komandör Mihhail Vodopjanov) teise piloodina osales ta 1938. aastal Arktikas kaduma jäänud Sigizmund Levanevski lennuki meeskonna otsingutel. Mitu korda maandus ta triivjaamas ». Severnõi Poljus — 1. Samuti tegi ta jääluuret Põhja-Jakuutia kohal.
Aastal 1940 astus ta ÜK(b)P-sse.
pisi|Puusepp (vasakul) ajakirja [[Ogonjok kaanepildil]] Teises maailmasõjas oli lennuväe eskadrilli- ja polguülem. Sõja puhkedes nõudis Puusepp enda üleviimist eesliinile. Riikliku Kaitsekomitee määrusega nr ГКО43сс 14. juulist 13 komandeeriti kapten Puusepp Glavsevmorputist 81. kaugtegevuspommituslennuväe diviisi 412. raskepommituslennuväepolku (augustist 1941 432. raskepommituslennuväepolk, 3. detsembrist 1941 746. raskepommituslennuväepolk, hiljem 203. kaardiväe lennuväepolk), mille lennukid baseerusid Vladimiri oblastis Kovrovi linna lähedal. 1941. aasta 10. augusti hommikul lendas Puusepp teise piloodina 81. lennuväediviisi ülema meeskonnast Puškini lennuväljalt Leningradi oblastis Berliini pommitama. Kaheksast lennukist TB-7 (hilisema nimega Petljakov Pe-8) pommitasid vastase sõjalisi objekte ja viskasid alla lendlehti. Tagasiteel sooritas Vodopjanovi meeskond seniitsuurtükist pihta saanud lennukiga hädamaandumise Eestis. Puusepp küsis kohkunud karjapoisilt eesti keeles teed; tänu sellele õnnestus meeskonnal põgeneda üle rindejoone Nõukogude poolele. See oli esimene edukas Berliini pommitamine Nõukogude lennuki poolt. Aprilliks 1942 oli 45. lennuväediviisi 746. lennuväepolgu major Puusepp 30 korda käinud öösel pommitamas tähtsaid sõjalisi objekte sügaval vaenlase tagalas, sealhulgas Berliinis, Danzigis ja Königsbergis.
28. aprillil 1942 lendas meeskond, mille ülem oli major Sergei Asjamov ning teine piloot Puusepp, lennukil TB-7 (Petljakov Pe-8) Šotimaale Tealingi lennuväljale, maanduti 29. aprillil 1942. Meeskond viidi varsti RAF De Havilland DH-95 Flamingoga Londonisse. Briti tehnikud lendasid sama lennukiga tagasi Tealingi poole, et Asjamov näitaks neile Nõukogude lennukit. Lennuk kukkus alla ja kõik pardal olnud hukkusid. 1. mail 1942 lendas TB-7 Puusepa juhtimisel Tealingist välja ning maandus 2. mai hommikul Kratovos.
Männikvälja
Männikvälja (18. sajandi kaartidel Mennik) on küla Lääne-Viru maakonna Vinni vallas.
Endel Puusepp
Elulugu
Oktoobrist kuni maini 1946 oli alampolkovnik Puusepp 890. kaugtegevuslennuväepolgu (septembris 1943 sai see aunimetuse "Brjanski") ülem. 14. märtsil 1943 lennutas Puusepp meeskonna ülemana 20 reisijakohaga varustatud Petljakov Pe-8-ga Nõukogude valitsusdelegatsiooni Kratovost üle Läänemere, Norra ja Põhjamere Prestwicki. Tagasi Moskvasse lennati 23. aprillil.
Männikvälja
Aastatel 1992–2017 (kuni Eesti omavalitsuste haldusreformini) asus küla Rägavere vallas.
Küla läbib Rakvere–Rannapungerja maantee.
Endel Puusepp
Elulugu
Pärast reservi ja erru minekut tervislikel põhjustel töötas ta 1946–1950 Eesti NSV Ministrite Nõukogu Autotranspordi Peavalitsuse ülemana, 1950–1963 Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidiumi esimehe asetäitjana ning 1964–1974 Eesti NSV sotsiaalkindlustuse ministrina.
Puusepp oli Eesti NSV Vabariikliku Rahukaitsekomitee esimees ja Nõukogude Rahukaitsekomitee liige.
Ta oli EKP Keskkomitee liige 1951–1964, NSV Liidu Ülemnõukogu neljanda koosseisu liige ning Eesti NSV Ülemnõukogu II, III, IV ja V koosseisu rahvasaadik.
Endel Puusepp on maetud Metsakalmistule.
Tunnustus
pisi|Endel Puusepp 1986. aastal
Mälestuse jäädvustamine
Volskis Volski Kõrgema Tagalasõjakooli territooriumil on Endel Puusepa mälestussammas.
Silla järv
Silla järv (ka Konati järv, Konati karjäär, Konati-Silla karjäär) on tehisjärv Saaremaal Saaremaa vallas.
Järv tekkis karjääri täitumisel põhjaveega.
Doodž
Doodž (itaalia doge ladina sõnast dūx ehk "sõjaline juht") oli Veneetsia, Genova ja Senarica valitavate valitsejate (riigipeade) tiitel.
Doodž ei olnud tänapäevases mõttes hertsog ja tegemist ei olnud ka päritava hertsogitiitli vastega. Doodž oli Veneetsias ja Genovas, kahes linn-vabariigis, kus doodže valiti, kõige kõrgem valitud ametnik. Doodži poole pöörduti erinevalt, kasutades tiitleid Monsignor el Doxe, Serenissimo Principe ja Sua Serenità.
Veneetsia doodže valiti alates 697. aastast kuni Veneetsia vabariigi lõpuni aastal 1797 ja Genova doodže aastatel 1339–1797.
Veneetsia doodž valiti eluks ajaks. Aastast 1310 (kümnemehenõukogu ajast) oli ta riigipea ainult nimeliselt. Genova doodžid valiti aastast 1528 kaheks aastaks.
Lordprotektor
Lordprotektor oli Inglismaa valitsejate tiitel aastail 1653–1659
Lahuksi järv
Lahuksi järv (ka Lahukse järv) on järv Saaremaal Saaremaa vallas Atla külas.
Luguse
Luguse on küla Hiiu maakonnas Hiiumaa vallas Käinast lõunas. Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Käina valda.
Luguse küla piirneb põhjas Selja, läänes Kleemu, lõunas Utu ja idas Nasva külaga.
Nimi
Kohanimi tuletub Leo Tiigi arvates isikunimest Luukas. Kohanime on esmamainitud 1599 kujul Luckas.
Loodus
Küla paikneb Luguse jõe suudme lähedal. Küla läbivad Rebasselja ja Tulimurru peakraavid.
Küla lõunaosas asus varem Aruküla, mis ajalooliselt kandis Põderlaiu nime.
Ajalugu
Luguse küla kuulus ajalooliselt Putkaste mõisa alla. 1583 on mainitud Põderlaiu küla, mille koosseisus asus 1599 Luckase talu. Läänemaa 1725–1726 adramaarevisjoni järgi elasid Põderlaiu külas talunikud Lukasse Pert, Lukasse Jack ja Lukasse Matzi Proos. 1835 oli Põderlaiu külas 14 talu.
Külas asub endine karjäär.
Taristu
Luguse küla idaosa läbib Suuremõisa–Käina–Emmaste maantee, kus asuvad Luguse ja Kleemu t bussipeatus. Küla keskosast algab Vaemla–Kassari–Luguse tee ja lõunaosast Luguse–Aadma tee. Küla läbib ka Luguse–Kakumaa tee.
Kultuur
Külas asub Luguse baptistikoguduse palvela. Luguselt pärines Eesti ettevõtja Aadu Luukase isa. 2013. aastast peetakse võrkpallis Luguse jaaniturniiri.
Männamaa
Männamaa on küla Hiiu maakonnas Hiiumaa valla keskosas. Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Käina valda.
Männamaa küla piirneb põhjas Nõmmerga, loodes Leigri, läänes Õngu, lõunas Pärnselja ja idas Kaigutsi külaga.
Loodus
Männamaa lääneosa hõlmab Tihu looduskaitseala. Külas asuvad Tihu järv ja Männamaa karjäär. Küla läbivad Luguse jõgi, Tulimurru jõgi, Männamaa kraav, Pärnselja kraav ja Tihu kraav.
Ajalugu
Tihu metsavahikoha lähistelt on leitud kaks Karlova tüüpi kivikirvest. Küla kuulus algul Putkaste mõisale, hiljem Aadma mõisale. 1609. aastal oli Putkaste mõisas talunik Monnema Mick Hansopoick. Läänemaa 1725–1726 adramaarevisjoni alusel oli Männamaa külas 9 talu.
1835. aastal oli Männamaal 15 talu. Elanikud said perekonnanimedeks nimed Greis, Jõepa, Jõhvik, Kaar, Kaev, Kask, Känd, Leisti, Ligema, Maasik, Makspuu, Marjasoo, Markus, Männapso, Nisu (Nisso), Oago, Panselg, Pihl, Piirselg, Pikpõld, Pärnpuu, Raim, Ristilt, Rukki, Toompuu, Tuhl, Tönts, Vakk, Villi ja Volperg.
Nõukogude ajal oli Männamaa Ühenduse kolhoosi keskus.
Taristu
Männamaa idaosa läbib Käina–Ühtri–Aadma–Kuriste tee. Küla läbib loodest kagusse Kotkasoo tee.
Kultuur
Männamaa külas asub Küüru tuulik. Külas asub Hiiumaa kõrgeim ehitis, 120 meetri kõrgune mast, mis on püstitatud 2008. aastal. Eesti Üliõpilaste Ehitusmalev ehitas külla ait-kuivati. Külas tegutseb Männamaa külaselts. 1984–1999 tegutses külas Männamaa algkool-lasteaed. Külas tegutses varem kultuurimaja.
Külas asuval katkukalmel kasvas mänd, mis hävis 1960. Külaselts paigaldas 2018. aastal männi pärimuse püsimiseks mälestuskivi.
Kersti Merilaas
Kersti Merilaas (sündinud Eugenia Moorberg, kodanikunimi aastast 1936 Kersti Sang ; 7. detsember, vkj 24. november 1913 Narva – 8. märts 1986 Tallinn) oli eesti luuletaja, laste- ja näitekirjanik.
Elukäik
Lapsepõlves elas Peterburis (kuni 1917) ja osa lapsepõlvest veetis Moora talus Väike-Maarja vallas Äntu Valgejärve ja Äntu Linaleojärve lähedal. Õppis Väike-Maarja koolides – 1921–1927 Kiltsi algkoolis, ühe aasta Väike-Maarja gümnaasiumis ning kolm ja pool aastat Rakvere erakommertsgümnaasiumis, kust ta pärast 1932 välja heideti. Lõpetas 1932. aastal Tapa keskkooli. Hiljem elas Tartus ja töötas raamatukogus.
Tema abikaasa oli August Sang, tütred olid Liina Pihlak (1937–2019) ja lastearst Maarja Panov (1939–2007) ning poeg on Joel Sang.
Äge nefriitiline sündroom
Äge nefriitiline sündroom on haigus, mille korral esinevad mõõdukas proteinuuria, äge hematuuria ja GFK vähenemine.
Etioloogia ja patogenees
Ägedal nefriitilisel sündroomil saab eristada mitut alavormi:
Nõmmise
Nõmmise on küla Lääne-Viru maakonna Vinni vallas.
Aastatel 1992–2017 (kuni Eesti omavalitsuste haldusreformini) asus küla Rägavere vallas.
Sündinud 3. veebruaril
''Siin loetletakse 3. veebruaril sündinud tuntud inimesi.
Laukabe järv
Laukabe järv (ka Saare laht) on järv Saare maakonnas Saaremaa vallas.
Järve pindala on 3,7 ha.
Anatoolia kiltmaa
Anatoolia kiltmaa on Väike-Aasia mägismaa keskosa, mis paikneb Väike-Aasia poolsaarel Türgis.
Anatoolia kiltmaast lõunas on Tauruse mäestik ja põhjas Pontose mäed. Kiltmaa koosneb settekivimitest, kohati on ka vulkaanipursete jälgi. Maavaradest on leitud pruunsütt.
Kiltmaa keskmine kõrgus on 800–1500 m, kõrgeim tipp on Erciyes Dağı vulkaan (3916 m).
Carl Friedrich Gauss
Johann Carl Friedrich Gauss (30. aprill 1777 Braunschweig – 23. veebruar 1855 Göttingen) oli saksa matemaatik, astronoom, polühistor ja füüsik. Gaussi peetakse oma varajase matemaatilise võimekuse tõttu imelapseks.
Elulugu
Carl Fr. Gauss sündis 30. aprillil 1777 Braunschweigi linnas vaeses peres. Ta ei saanud läbi oma isa Gebhard Dietrichiga (1744–1808), kes ei pooldanud poja haridusteed, vaid eelistas, et Carl tegeleks pigem käsitööga, näiteks müürsepa või aednikuna. Samas oli Carlil väga hea suhe ema Dorothea Benzega (1743–1839), kes oli kohusetruu, kindla iseloomuga, tark ja alati rõõmsameelne ning kes tundis Gaussi üle suurt uhkust.
Tartu Ülikooli kandideerimine
Gauss kandideeris aastatel 1803 ja 1809 Tartu Ülikooli astronoomia- ja matemaatikaprofessori kohale.
Esimene kord Tartu Ülikool ei pannud tema kandidatuuri hääletusele, sest rektor professor Georg Friedrich Parrot (1767–1852) soovis leida õppejõude oma tutvusringkonnast, ning esitas kirjaliku avalduse, kus selgitas, et Gauss ei lahku Braunschweigist. Valituks sai Parroti soovi kohaselt J. W. A. Pfaff, kuid kes ei olnud huvitatud teaduslikust tööst ja lahkus võlgu tasumata aastal 1809.
1809. aastal kui Gauss oli pärast hertsogi surma asunud Göttingeni, kandideeris Gauss uuesti. 14 poolt- ja 5 vastuhäälega valiti Gauss ja saadeti talle kutse. Gauss otsustas siiski kutsest keelduda ja tõi välja kaks peamist põhjust: lesel on õigus pensionile alles viie teenistusaasta järel; Göttingeni jäädes saaks ta pensioni kohe ja kursi järgi suuremas summas kui Tartu maksimum. Teiseks, Gaussile ei sobinud, et puhta ja rakendusmatemaatika professuurid on astronoomia omaga ühendatud. Gauss soovis rohkem vabadust teaduslikuks tööks, kuid Tartus oleks ta pidanud suurema osa ajast kulutama matemaatika põhitõdede õpetamisele. Samuti mainis ta ka oma kirjas, et reisikuludeks pakuti 1000 rubla, kuid see ei kataks kulusid, ning pakutud 2500-rublase palgaga halveneks tema olukord vene raha madala väärtuse tõttu, kuid ei pidanud seda niivõrd oluliseks. Gauss soovitas enda asemele doktor Heinrich Christian Schumacheri (1780–1850). Valituks osutus siiski põdur professor Johann Sigismund Huth (1763–1818), kes peamiselt põdes ja Tartus ka suri.
Silmapaistev teoreem
Carl Friedrich Gaussi üks suuremaid saavutusi oli teoreem nii jahmatav, et ta nimetas selle Theorema Egregium 'iks ehk silmapaistvaks teoreemiks. 1828. aastal avaldas ta "Disquisitiones generales circa superficies curvas" ehk kõverate pindade üldise uurimise. (Thatsmath. (27.12.2018). Gaussian Curvature: the Theorema Egregium. Gaussi teoreem egregium väidab, et kolme ruumi sisseehitatud pinna Gaussi kõverust võib mõista selle pinna olemuslikult[TK1] . Pinna "elanikud" võivad jälgida pinna Gaussi kumerust, ilma et nad kunagi siseneksid täielikku kolmemõõtmelisse ruumi. Nad saavad jälgida pinna kõverust, milles nad elavad, teadmata midagi kolmemõõtmelisest ruumist, millesse nad on põimitud. Eelkõige saab Gaussi kõverust mõõta kontrollides, kui täpselt väikese raadiusega ringide kaarepikkused vastavad sellele, mis need peaksid olema Eukleidilises ruumis, 2πr. Kui ringide kaarepikkus kipub olema väiksem, kui eukleidilises ruumis eeldatakse, siis on ruum positiivselt kõverdatud; kui suurem, siis negatiivselt, kui sama, siis on Gaussi kõverus 0. Gauss väljendas teoreemi egregium, öeldes, et Gaussi kõverus punktis on antud -R(v,w)v,w, kus R on Riemanni tensor, v ja w on puutujaruumi ortonormaalsed alused.
Geodeetiline uuring
1820–1830 käis Gaussi Hannoveri kuningriigi geodeetilist uuringut läbi viimas ja sellest üksikasjalikku kaarti koostamas. Gauss tegi suurt organiseerimistööd ja suunas Göttingenist Altonani kulgeva meridiaanikaare pikkuse mõõtmist ning lõi ka "kõrgema geodeesia" alused, mis tegeleb maapinna tegeliku kuju kirjeldamisega. Üldistades teost "Uuringud kõrgema geodeesia teemadel" Gauss 1842–1847[TK1] See fundamentaalne töö põhineb ka Gaussi ideedel pinna niinimetatud sisegeomeetriast, mida ta selgitas oma essees "General Investigations on Curved Surfaces" (1827). Gaussi järgi on loomulikum seostada pinna lokaalseid (st punkti väikest naabrust iseloomustavaid) omadusi mitte väljastpoolt toodud "võõrastega/tundmatutega", vaid sisemiste kõverjooneliste koordinaatidega ja väljendada sisemise diferentsiaalvormi kaudu koordinaadid. Kui pind on painutatud ilma venitamata, jäävad selle sisemised omadused muutumatuks. Seejärel loodi Gaussi pindade sisegeomeetria kujutises ja sarnasuses mitmemõõtmeline Riemanni geomeetria.
Karjäär ja saavutused
Carl Gauss avaldas 1801. aastal raamatu "Disquisitiones Arithmeticae" (Aritmeetilised uuringud). Ta võttis selles raamatus kongruentsi sümboli "≡" ja esitas kaks esimest tõestust ruutvastastikkuse seaduse kohta. Samuti tundis ta sügavat huvi teoreetilise astronoomia vastu. Gauss tegi ennustuse planetoidi Cerese asukoha kohta, mille avastas astronoom Giuseppe Piazzi aastal 1800. Ceres aga kadus päikese taha enne, kui astronoomid jõudsid koguda piisavalt andmeid, et ennustada selle taasilmumise täpset kuupäeva. Gauss töötas piiratud andmetega kõvasti ja tegi ennustuse.
Ceres avastati teist korda 1801. aasta detsembris ja selle asukoht oli peaaegu täpselt seal, kus Gauss oli ennustanud – tema ennustus osutus poole kraadise täpsusega. Gauss aga oma arvutusmeetodit ei avaldanud ja väitis, et tegi logaritmilised arvutused peast. Tema 1809. aasta teos "Theoria motus corporum coelestium in sectionibus conicis solem ambientum" (Taevakehade liikumise teooria ümber Päikese kooniliste lõikudena) põhines Cerese avastamisel. Ta tutvustas selles töös seda, mida hakati nimetama Gaussi gravitatsioonikonstandiks. 1818. aastal alustas Gauss Hannoveri kuningriigi geodeetilise uuringuga. See oli pikaajaline projekt, mis kestis kuni 1832. aastani. Uuringu hõlbustamiseks leiutas ta heliotroopi – instrumendi, mis peegeldab Päikese kiiri fokuseeritud kiirena suurte vahemaade tagant, et mõõta asukohti.
Magnetism
Gaussi magnetismiseadus on Gaussi teoreemi (tuntud ka kui lahknemisteoreem) füüsiline rakendus arvutuses, mille avastasid iseseisvalt Lagrange 1762. aastal, Gauss 1813. aastal, Ostrogradsky 1826. aastal ja Green 1828. aastal. Gaussi magnetismi seadust kirjeldatakse lihtsalt. üks füüsikaline nähtus, et magnetilist monopoolust tegelikkuses ei eksisteeri. Seega nimetatakse seda seadust ka "vabade magnetpooluste puudumiseks". Gaussi magnetismi seadus ütleb, et magnetilisi monopoole ei eksisteeri ja kogu suletud pinda läbiv voog peab olema null.
Töysä
pisi|Töysä kirik Töysä ehk Töysä kirikuküla on küla Soomes Lõuna-Pohjanmaa maakonnas Alavuse linnas, endise Töysä valla kirikuküla. Asula paikneb Ponnenjärvi järvest edelas. Geograafilised koordinaadid on 62°38′ N, 23°49′ E. Töysä elanike arv oli 2015. aasta lõpus 952. Pindala on 5,02 km².
Külas on Töysä kirik.
Küla peatänav on Keskustie, mille ääres paiknevad muu hulgas põhikool, Järviseutu Ametiinstituudi Töysä korpus, kauplus, kaks panka, lillepood, apteek ja vallamaja.
Marathid
thumb|Marathide põhiasuala, Maharashtra asend Indias Marathid on indoaaria rahvas Indias. Nad elavad peamiselt Maharashtra osariigis. Nad räägivad marathi keelt.
Marathide koguarv on 70–80 miljonit.
1674 rajasid nad Maratha konföderatsiooni, mis püsis kuni 1818. aastani ja valitses suurt osa tänapäeva India territooriumist.
Sitka kuusk
Sitka kuusk (Picea sitchensis) on männiliste sugukonda kuuse perekonda kuuluv igihaljas okaspuu.
Avastamine ja nime päritolu
Esimese euroopa teadlasena avastas sitka kuuse šoti botaanik Archibald Menzies (1754–1842) Puget Soundi kallastelt 1787. aastal. Tema kogutud okaste näidised on hoiul Briti Muuseumis. Liik on nime saanud Sitka saare järgi, mida praegu tuntakse rohkem Baranofi saarena. Sellelt saarelt kogus 1827 näidiseid saksa botaanik Franz Karl Mertens (1764–1831). Nende põhjal kirjeldas liiki esimesena August Gustav Heinrich von Bongard (1786–1839).
Liigi esimesed kirjeldajad arvasid kuused sageli männi või nuluga samasse perekonda. Tänapäeval kasutatava teadusliku nimega kirjeldas sitka kuuske esimesena 1855 prantsuse botaanik Élie-Abel Carrière.
DNA analüüs on näidanud, et üksnes Breweri kuusk on ülejäänud kuuseliikidest varem eraldunud kui sitka kuusk. Nii sitka kui Breweri kuusk kasvavad Põhja-Ameerikas ning see annab alust arvata, et kuuse perekond tekkiski Põhja-Ameerikas ja levis sealt teistele mandritele.
Botaanilised tunnused
pisi|vasakul|Noored okkad pisi|vasakul|püsti|Avanenud käbi Sitka kuusk on kõige kõrgem kuuseliik maailmas. Puu kasvab soodsates tingimustes 55–60 (91) m kõrguseks, tüve läbimõõt võib küündida kuni 1–1,8 (4) meetrini.
Võra on laikuhikjas, eriti vanemas eas. Oksad on veidi tõusvad, tugevad ja pikad. Puistus moodustub puudel tavaliselt sirge tüvi. Tüve koor on õhuke (ka vanadel puudel) ja pruunikashall. Noored võrsed on helehallid kuni kollakaspruunid ja karvadeta. Pungad on kuni 1 cm pikkused, laikoonusjad ja kaetud hallikaspruuni vaiguga.
Noored puud on väga kiire kasvuga. Nad suudavad kasvada kuni 1,5 m aastas.
Okkad on lamedad, kitsad ja jäigad, nende pikkus on 1,2–1,8 (2,5) cm, laius 1–1,5 mm. Nad on sirged, terava tipuga, pealt tumerohelised, pealmisel küljel on harva 1–2 õhulõherida, alumisel küljel kaks heledat õhulõheriba, kummaski 5–7 õhulõherida. Võra ladvaosas on okkad võrdlemisi tömbilt teritunud ja ka okka pealküljel on kaks 6–7-realist õhulõheriba. Okkad püsivad võrsetel 4–6 aastat.
Käbid on 5–8 cm pikkused, läbimõõduga 2–3 cm, noorelt kollakasrohelised, valminult helepruunid. Seemnesoomused on õhukesed ja saagja servaga, valminud käbidel eemalehoiduvad. Seemne mass on 1,5–2,5 mg. Tõusmed on 4–6 idulehega. Juurestik on küllaltki maapinnalähedane õhukestel ja kõrge pinnasevee tasemega muldades. Hästi vett läbilaskvates sügavates muldades võivad juured küündida kuni 2 m sügavusele. Külgjuured võivad ulatuda puust kuni 23 m kaugusele. Maapinnalähedase juurestiku tõttu esineb sitka kuuse puistutes sageli tormiheidet, mis võib puude kogusuremusest moodustada kuni 80%.
Rohkem kui sajandi kestnud metsalangetamine on jätnud sitka kuuse metsadest järele üksnes riismed. Suurimate puude langetamisel ei tehtud minevikus mingeid mõõtmisi. Tänapäeval on kõige kõrgemad sitka kuused nii Kanadas kui USA-s 96 meetrit kõrged ja sitka kuusk ongi Kanada kõige kõrgem puu. Tüve mahu poolest maailma suurim sitka kuusk, mida nimetatakse Queetsi kuuseks samanimelise jõe järgi, kasvab Oregonis Olympici rahvuspargis. See on 75,6 m kõrge, läbimõõt rinna kõrgusel 455 cm ja ruumala 337 m3.
Levila ja ökoloogia
pisi|vasakul|püsti|Sitka kuuse tüvi läbimõõduga 3,6 m pisi|Sitka kuusikud Alaskal pisi|Alusmets pisi|Rabapistrikutele meeldib sitka kuuskedel pesitseda
Sitka kuuse looduslik levila asub Põhja-Ameerika loodeosas Vaikse ookeani rannikul ja saartel 39° N ja 61° N laiuskraadi vahel Californiast kuni Alaskani võrdlemisi kitsa ribana, mis on kõige laiemas kohas 210 km laiune (koos saartega).
Alaskal kasvab sitka kuusk merepinnast kuni metsapiirini 1900 m kõrgusel. Lõuna suunas kasvukoha kõrgus väheneb peamiselt piisava sademete hulga puudumise ja kõrgemate suviste õhutemperatuuride tõttu. Washingtoni osariigis kasvab ta kuni 600, Oregonis ja Californias kuni 450 m kõrgusel.
Kliima
Sitka kuuse levilas valitseb mereline kliima, kus talved on pehmed, aastaringselt on piisavalt niiskust ja suved on jahedad. Keskmine külmavaba periood aastas on 111–294 ööpäeva. Puu talub talvel külma kuni −18...–23 °C.
Aasta keskmine sademete hulk (635–5615 mm) varieerub suurel määral ja sõltub kasvukoha kõrgusest. Suvine sademete hulk suureneb levilas põhja suunas, kus esineb sageli udu ja peenikest tihedat vihma. Lume hulk sademetes on märkimisväärne vaid levila põhjaosas, lõunaosas sajab talvel peamiselt vihma.
Kasvupinnas
Sitka kuusk kasvab uutel leet- ja turvasmuldadel ning on eriti nõudlik rikkaliku kaltsiumi-, magneesiumi- ja fosforisisalduse suhtes. Mullad on tavaliselt happelised ja nende pH on vahemikus 4,0–5,7.
Kaasliigid
Sitka kuusk kasvab tavaliselt segametsas ja moodustab puhtpuistuid vaid piirkondades, kus puudub piisav konkurents, või ranniku lähedal, sest sitka kuusk talub soolase ookeanivee pritsmeid. Eriti suure sitka kuuse osakaaluga metsad asuvad Afognaki ja Kodiaki saarel, kus sitka kuusk on ainus okaspuuliik.
Sitka kuuse kõige sagedasem kaasliik terves levila on läänetsuuga (Tsuga heterophylla). Levila lõunaosas esinevad koos sitka kuusega harilik ebatsuuga (Pseudotsuga menziesii), kalifornia ebaküpress (Chamaecyparis lawsoniana), läänemänd (Pinus monticola) ja ranniksekvoia (Sequoia sempervirens). Neile lisanduvad keerdmänni rannikuteisend (Pinus contorta contorta) ja hiigel-elupuu (Thuja plicata), mis kasvavad kuni Lõuna-Alaskani. Põhja poole liikudes on sagedased kaasliigid nutka kuldküpress (Chamaecyparis nootkatensis), Mertensi tsuuga (Tsuga mertensiana) ja mäginulg (Abies lasiocarpa), mis tavaliselt kasvavad üsna suurtel kõrgustel. Briti Columbia põhjaosas ja Alaskal kasvavad nad aga koos sitka kuusega merepinnast kuni metsapiirini. Alaskal kasvab okaspuudest sageli koos sitka kuusega kanada kuusk (Picea glauca), mis võib sitka kuusega moodustada hübriidi Lutzi kuuse (Picea × lutzii).
Lehtpuudest on olulised kaasliigid karvaseviljaline pappel (Populus trichocarpa), punane lepp (Alnus rubra), roheline lepp (Alnus viridis) ja suurelehine vaher (Acer macrophyllum).
Sitka kuusikute tähtsus loomadele ja lindudele
Sitka kuusikud pakuvad sobivaid elukohti ja toitu suurele hulgale maismaaloomadele. Alaskal ja Briti Columbias on talvel vanade sitka kuuskede metsad oluliseks varju- ja toitumispaigaks mustsaba-hirvede alamliigile Odocoileus hemionus sitkensis. Vanade metsade suured puud koguvad endale palju lund ja puude all on lihtsam toitu kätte saada. Samuti toituvad sitka kuusikutes vapitid (Cervus canadensis roosevelti), karibuud (Rangifer tarandus caribu), pruunkarud ja lumekitsed (Oreamnos americanus). Alaskal ja Briti Columbias moodustavad sitka kuuse okkad 90% nulupüüde (Dendragapus obscurus) toidust. Valgepea-merikotkad (Haliaeëtus leucocephalus) pesitsevad Admiralty saarel peamiselt sitka kuuskedel. Briti Columbia rannikul eelistavad rabapistrikud (Falco peregrinus) sageli pesitsuspuudena sitka kuuske.
Paljunemine
Sitka kuusk on ühekojaline taim ja paljuneb nii seemnetega kui ka vegetatiivselt. Viimast juhtub eelkõige soostunud aladel, kus mullad veega küllastunud, ja metsapiiril mägedes. Üksikud puud võivad hakata käbisid kandma vähem kui 20 aasta vanuselt, kuid tavaliselt 20–40 aasta vanuselt. Tolmlemine toimub sõltuvalt õhutemperatuurist aprilli lõpust kuni juuni alguseni. Seemned valmivad sama aasta augustis-septembris ja nad hakkavad käbidest eralduma tavaliselt septembris-oktoobris. Käbid avanevad kuivade ilmade korral ja sulguvad uuesti kõrge suhtelise õhuniiskuse korral. Esimese 6 nädala jooksul pärast käbide avanemist võivad eralduda kuni 75% seemnetest ja ülejäänud varisevad aasta jooksul. Seemned võivad tuule abil kanduda kuni 800 m kaugusele. Head seemneaastad esinevad levila lõunaosas 3–5 ja põhjaosas 5–8 aasta järel. Esimestel eluaastatel aeglase kasvuga seemikute juurdekasvu kiirus suureneb hiljem oluliselt.
Kasutamine
pisi|vasakul|Sitka kuusest valmistatud kitarr
Puit
Sitka kuuse puit on keskmise tugevusega, kerge, tavaliselt sirgete kiududega ja kesise säilivusega. Maltspuit on kreemikasvalge kuni helekollane ja lülipuit on roosakaskollane kuni pruunikas. Pikkade kiudude tõttu saab puidust väga kvaliteetset tselluloosi. Puidu tugevuse ja massi hea suhte tõttu kasutatakse seda eriti nõudlike toodete valmistamisel, milleks on klaverid, kitarrid, redelid, katselennukid, aerud, mõlad, voodrilauad, mastid ja peelid paatide jaoks, tuuleturbiinide labad ja muud. Alaskal toodetud ümarpalkidest ja saematerjalist eksporditakse üle 90% Jaapanisse.
Metsakultuurid ja haljastus
pisi|vasakul|Inglismaal kultiveeritud puud Sitka kuuse tõi 1831. aastal Euroopasse David Douglas. Inglismaal on sitka kuuske üsna laialt kultiveeritud.
Pehme merelise kliimaga aladelt pärit sitka kuusk on Euroopas sageli külmahell. Samuti ei talu puud madalat õhuniiskust, hiliskülmi ega suurt talvekülma. Seemikud hukkuvad sageli eriti niisketel muldadel. Täiskasvanud puud on hilis- ja talvekülmadele märksa vastupidavamad.
Sitka kuusk on sisse toodud Briti saartele, Uus-Meremaale, Taani, Islandile ja Norrasse. Ta talub tuult ja soolase ookeanivee pritsmeid paremini kui harilik kuusk ning kasvab kiiremini. Norras on sitka kuuske istutatud 500 km²-le.
Hübriidid
Peale looduses esineva hübriidi valge kuusega on sitka kuuske laboratoorselt ristatud ajaani, serbia ja Engelmanni kuusega. Musta kuusega ristamine õnnestub vaid 5% juhtudest.
Kuldsete okastega vorm
pisi|püsti|Kiidk'yaas 1984. aastal Kuninganna Charlotte'i saarestikus kasvas sitka kuusk, mille okkad olid geneetilise mutatsiooni tõttu kollakad (vormi ladinakeelne nimi on Picea sitchensis 'Aurea'). Kohalikud haida indiaanlased pidasid seda puud pühaks ja nimetasid Kiidk'yaasiks. 20. jaanuaril 1997 langetas 48-aastane töötu metsatööline Grant Hadwin selle puu protestiks metsatööstuse vastu. See tegu tekitas Kanada üldsuses suurt pahameelt. Hadwin vahistati, kuid lasti allkirja vastu kohtuistungini vabaks. Enne istungit läks Hadwin teadmata kaduma, eeldatavasti ta hukkus.
Kiidk'yaasi geneetiline materjal ei ole siiski lõplikult kadunud. Esimesed oksatükid lõigati puult 1977. aastal ning need poogiti tavalise sitka kuuse tüvele. 1997. aastal saatsid haidad langetatud Kiidk'yaasi ladvaosast ligi 100 pistikut metsateadlastele, mida samuti kasutati puu paljundamisel.
Kasvatamine Eestis
Kõige vanemad sitka kuused kasvavad Eestis Hiiumaal Suuremõisa pargis, kus üle 100-aastaste puude kõrgus oli 2004. aastal kuni 35 m ja tüve läbimõõt kuni 92 cm. Vähesel määral esineb puude lähedal isekülvi. Üks suur puu (kõrgus 25 m) kasvab Haapsalu lähedal Paralepas. Mujal Eestis on karmide talvekülmade tõttu vanad puud hukkunud. Järvseljal kasvavad kolmes kohas suured grupid, mis on üles kasvatatud Suuremõisast saadud seemnetest. 2004. aastal oli 26-aastaste puude keskmine kõrgus 9 m. Meil kasvavad puud vajavad kasvukohas viljakat mulda ja kaitset põhjakaarte tuulte eest. Avatud kasvukohas võivad talvekülmad ja suured kevadised temperatuurikõikumised puid suuresti kahjustada. Külmakartlikkuse tõttu on sitka kuuske mõtet kasvatada eelkõige Lääne-Eesti saartel ja rannikul. Soomes on saadud sitka kuuse kasvatamisel rahuldavaid tulemusi ainult edelaosas Solböles, kus puud on küllalt kiire kasvuga ja külmakindlad.
Nurkse
Nurkse on küla Lääne-Viru maakonna Vinni vallas.
Aastatel 1992–2017 (kuni Eesti omavalitsuste haldusreformini) asus küla Rägavere vallas.
Küla läbib Rakvere–Rannapungerja maantee.