cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jüri Ehlvest
Jüri Ehlvest suri 39-aastaselt USA-s infarkti.
Isiklikku
Jüri Ehlvest oli abielus Anneli Ehlvestiga. Neil on kaks poega: Kaspar (1987), kes on rokkansambli Depoo bassist, ja Joonatan (2000).
Viinakatk
"Viinakatk" on Friedrich Reinhold Kreutzwaldi esimene eestikeelne teos, mis kujutab eesti külaelu ja -inimesi 19. sajandi esimesel poolel. Kesksel kohal on joomise kahjuliku mõju näitamine.
See on mugandus šveitsi autori Johann Heinrich Daniel Zschokke raamatu "Branntweinpest" (eesti keeles "Viina katk") põhjal.
"Wina-katk" valmis Õpetatud Eesti Seltsi tellimusel, sest seltsi eesmärgiks oli teadusliku uurimistöö kõrval ka hariva lugemisvara soetamine maarahvale.
Mamoré jõgi
pisi|300px|Amazonase jõgikond Mamoré jõgi on jõgi Lõuna-Ameerikas.
Jõgi saab alguse Andidest, mägedest laskunud, voolab rahulikult tasandikul. Alamjooksul moodustab Brasiilia mägismaad läbides kärestikke ja ühineb Beni jõega, moodustades Madeira jõe.
Jõe pikkus on 1931 km.
Jõe järgi on nime saanud Mamoré provints Boliivia El Beni departemangus.
Roberto Murolo
Roberto Murolo (19. jaanuar 1912 Napoli – 13. märts 2003 Napoli) oli itaalia laulja, laulukirjutaja, kitarrist ja näitleja.
Ta kuulus koos Sergio Bruni ja Renato Carosonega Teise maailmasõja järgse Napoli muusika peamiste esindajate hulka. Ta esitas laule peamiselt napoli keeles.
Suured Antillid
thumb|Suured Antillid Suured Antillid on saarestik Atlandi ookeanis Kariibi mere põhjapiiril.
Suurte Antillide suuremad saared on Kuuba, Haiti, Jamaica ja Puerto Rico.
Jan Mayen
Saar on osaliselt liustikega kaetud (114,2 km² suurune ala) Beerenbergi vulkaani ümbruses. Sellel on kaks osa: suurem kirdeosa Nord-Jan (Põhja-Jan) ja väiksem Sør-Jan (Lõuna-Jan), mida ühendab 2,5 km lai maakitsus. Saar asub 600 km Islandist kirdes, 500 km ida pool paiknevast Gröönimaast ja 1000 km läänes Nordkapist Norras.
Saar on mägine, ja kõrgeim tipp on põhjas Beerenbergi vulkaan. Maakitsus on saare kahe suurima järve, Sørlaguna (Lõuna-laguun) ja Nordlaguna (Põhja-laguun) asukoht. Kolmas järv kannab nime Ullerenglaguna (Ullerengi laguun).
Ehkki neid administreeritakse eraldi, on ISO 3166-1 standardis Jan Mayen ja Svalbard ühiselt tähistatud kui Svalbard ja Jan Mayen kahetähelise riigikoodiga "SJ".
Poliitiline staatus
pisi| Lumega kaetud [[Beerenbergi vulkaan rannikumägedest kaugemal ]] Jan Mayeni saar on Norra Kuningriigi lahutamatu osa. Alates 1995. aastast on Jan Mayeni eest hoolitsenud Põhja-Norra Nordlandi maakonna vanem (fylkesmann). Osaline vastutus Jan Mayeni üle on aga määratud Norra kaitseväe logistikaorganisatsiooni Norra kaitseväe jaamaülemale.
Looduskaitseala
2010. aastast pärit määrusega on saar Norra jurisdiktsiooni alla kuuluv looduskaitseala. Selle määruse eesmärk on tagada põlist Arktika saare ja läheduses asuvat mereelu, sealhulgas ookeani põhja säilimist. Jan Mayenis saab maabuda laevaga. See on aga lubatud ainult saare väikeses osas, Båtvikas ('paadi laht'). Kuna saarel ei sõida ühtegi kommertslennukit, ei pääse sinna lennukiga, välja arvatud vaid siis, kui rentida terve lennuk. Tšarterlennukiga maandumiseks tuleb eelnevalt luba taotleda. Saarel viibimiseks tuleb eelnevalt samuti luba saada, enamasti saadakse see mõne päevaga (või isegi mõne tunniga). Telgi ülespanek või laagri üles seadmine on keelatud. Välismaalaste riigis viibimise kohta on eraldi määrus.
Pinnamood ja geoloogiline ehitus
pisi| [[Nõukogude Liit|Nõukogude topograafiline kaart ]] Jan Mayen koosneb kahest geograafiliselt eraldiseisvast osast. Nord-Jan on ümara kujuga ja on domineeritud 2277 m kõrge Beerenbergi vulkaaniga ja selle suure liustikuga (114,2 km²). Sør-Jan on kitsas, suhteliselt tasane ja liustikuta. Selle kõrgeim tipp on Rudolftoppen 769 m. Ilmajaam ja eluruumid asuvad Sør-Jaanil. Saar asub Jan Mayeni mikrokontinendi põhjapoolses otsas. Mikrokontinent kuulus algselt Gröönimaa laamale, kuid nüüd on see osa Euraasia laamast.
Loomastik
BirdLife International tunnistas saare oluliseks linnualaks (IBA), kuna see on suure hulga merelindude pesitsuspaik, mis toetab jää-tormilindude (78 000 – 160 000 paari), väikealkide (10 000 – 100 000 paari), põhjatirkude (74 000 – 147 000 paari) ja krüüslite (100–1000 paari) populatsioone.
Elanikkond
pisi| [[Olonkinbyen augustis ]] Ainsad saare elanikud on Norra kaitseväe ja Norra meteoroloogia instituudi töötajad. Saarel veedab talve kaheksateist inimest, kuid suvel võib elanike arv umbes kahekordistuda (35), kui tehakse suuri hooldustöid. Töötajad töötavad kas kuus kuud või ühe aasta saarel ning neid vahetatakse kaks korda aastas aprillis ja oktoobris. Tugimeeskonnad, sealhulgas mehaanikud, kokad ja õde, kuuluvad sõjaväelaste hulka. Sõjaväelased opereerisid Loran-C baasis kuni selle sulgemiseni 2015. aasta lõpus. Nii LORAN-saatja kui ka meteoroloogiajaam asuvad mõne kilomeetri kaugusel Olonkinbyeni asulast (Olonkini linn), kus kogu personal elab.
Side
Saarel pole põliselanikke, kuid sellele on antud ISO 3166-1 alfa-2 riigikood SJ (koos Svalbardiga). See kasutab internetidomeeni .no (.sj on eraldatud, kuid ei kasutata) ja andmekoodi JN. Jan Mayenil on telefoni ja internetiühendus satelliidi kaudu, kasutades Norra telefoninumbreid (riigikood 47). Selle amatöörraadio kutsungite eesliide on JX. Sellel on postikood NO-8099 JAN MAYEN, kuid tarneaeg varieerub, eriti talvel.
Loodusvarad
Jan Mayeni saarel on Trongskareti leiukohas üks kaevandatav loodusvara – kruus. Peale selle piirdub majandustegevus saarel asuvate Norra raadioside ja meteoroloogiajaamade töötajatele teenuste pakkumisega. Jan Mayenil on üks sillutamata lennuväli – Jan Mayensfield, mille lennurada on umbes 1585 m pikk. 124,1 km pikkusel rannikul ei ole ühtegi sadamat ega kaid, vaid ainult ankrukohad.
Saare ümber on rohked kalavarud ja saare valdamine annab suure eksklusiivse majandusvööndi selle ümber. Norra ja Taani vaheline vaidlus Jan Mayeni ja Gröönimaa vahelise kalapüügikeelu tsooni üle lahendati 1988. aastal, andes Taanile suurema suveräänsuspiirkonna. Geoloogid kahtlustavad, et Jan Mayeni ümber ookeanipõhjas asuvad märkimisväärsed nafta- ja maagaasivarud.
Terra nulliuse kontrollimata "avastused"
Varase keskaja raamatus Landnámabók viikingite poolt kirja pandud Svalbarð ("külm rannik") võis olla hoopis Jan Mayen (Lääne-Teravmägede (Spitsbergen) asemel, mille norralased nimetasid tänapäeval ümber Svalbardiks). Selles raamatus mainitud vahemaa Islandilt Svalbarðini on kahepäevane purjetamine (soodsa tuulega), mis vastab umbkaudsele 550 kilomeetrile Jan Mayenile ja mitte minimaalsele 1550 km Svalbardile. Isegi kui Jan Mayen võis toona Euroopas avastatud olla, unustati see hiljem mõneks sajandiks.
17. sajandil esitati saare taasavastamise kohta palju pretensioone, mida õhutas Arktika vaalapüügipiirkondade võitlus, ja saar sai palju erinevaid nimesid. 17. sajandi alguses tegutsenud vaalapüügi kapteni Thomas Edge'i sõnul, kes eksis tihti, avastas William Hudson saare 1608. aastal ja nimetas selle "Hudsoni puudutusteks ". Henry Hudson võis aga selle saareni jõuda ainult 1607. aastal, kui ta oleks teinud ebaloogilise ümberpõike oma marsruudil. Kahtlust äratab veel ka see, et ta ei märkinud seda üles oma logis. Douglas Hunter ajakirjas Half Moon (2009) usub, et Hudson ei maininud oma oletatavat saare avastust, kuna ta oli "ennetanud meeskonna vastuhakku, mis võis sel ajal puhkeda, kui mehed mõistaksid, kuhu ta üritas neid viia". See on aga Hunteri poolt üksnes spekulatsioon. Sellise väite toetuseks pole ühtegi tõendit.
Esimesed kontrollitud avastused: kaardistamine ja nimetamine
pisi|200x200px| Jan Mayeni kaart Hollandi maadeuurimise ja -avastamise kuldajal (u 1590–1720). See on tolle aja tüüpiline kaart, mille on koostanud Hollandi kartograafid Jan Mayeni esimesed kontrollitud avastused kolme eraldiseisva ekspeditsiooni poolt toimusid 1614. aasta suvel, arvatavasti paari kuu jooksul. Inglismaa John Clarke'i poolt Dunkirkist saadetud vaalapüügiekspeditsiooni juhtinud hollandlane Fopp Gerritsz (1631. aastal) väitis, et avastas saare 28. juunil ja nimetas selle Isabellaks. Jaanuaris loodi Hollandi Ida-India kompanii eeskujul Noordsche Compagnie ('põhjakompanii'), mis toetas Hollandi vaalapüüki Arktikas. Kaks selle laeva, mida finantseerisid kaupmehed Amsterdamist ja Enkhuizenist, jõudsid Jan Mayenini juulis 1614. Nende laevade kaptenid – Jan Jacobszoon mai van Schellinkhout laeval Gouden Cath ('kuldne kass') ja Jacob de Gouwenaer laeval Orangienboom ('apelsinipuu') – nimetasid saare Mr Joris Eylantiks Hollandi kartograafi Joris Caroluse auks, kes oli pardal ja kaardistas saari. Kaptenid tunnistasid, et kolmas Hollandi laev, kapten Jan Jansz Kerckhoffi Cleyn Swaentgen ('väike luik'), mida finantseerisid Delftist pärit Noordsche Compagnie aktsionärid, oli saarel juba saabumisel. Nad olid arvanud, et viimane, kes pani saare nimeks Maurits Eylandt (või Mauritius) Orange'i prints Maurice Nassaust auks, teatab oma avastusest riigile. Delfti kaupmehed otsustasid aga avastuse saladuses hoida ja naasid 1615. aastal oma kasumit jahtima. Järgnenud vaidlus lahendati alles 1617. aastal, ehkki mõlemal ettevõttel lubati vahepeal Jan Mayeni juures vaalu püüda.
1615. aastal läks inglise vaalapüüdja Robert Fotherby kaldale. Ilmselt mõeldes, et ta on teinud uue avastuse, nimetas ta saare Sir Thomas Smithi saareks ja vulkaanile pani nime Mount Hakluyt. Jean Vrolicq nimetas 1634. aasta kaardil saare Île de Richelieu'ks.
Jan Mayen ilmus esmakordselt Willem Jansz Blaeu 1620. aasta kaardil, mille algselt avaldas Cornelis Doedz 1606. aastal. Blaeu, kes elas Amsterdamis, nimetas selle Jan Mayeniks kapten Jan Jacobszoon May Amsterdamist rahastatud Gouden Cathi auks. Blaeu koostas oma esimese üksikasjaliku kaardi saarest oma kuulsas "Zeespiegelis", 1623. aasta atlases, kinnitades saare praeguse nime.
Hollandi vaalapüügibaas
vasakul|pisi| Tee mööda läänerannikut, jaamast umbes 500 m kaugusel Aastatel 1615–1638 kasutas Jan Mayenit vaalapüügibaasina Hollandi Noordsche Compagnie, kellele 1614. aastal anti Arktika piirkondades vaalapüügi monopol. Ainult kaks laeva, üks Noordsche Compagnielt ja teine Delfti kaupmeestelt, püüdsid Jan Mayeni juurest 1615. aastal. Järgmisel aastal saadeti saarele mitu laeva. Noordsche Compagnie saatis Jan Jacobszi juhtimisel kaheksa laeva, keda saatis kolm sõjalaeva. Samal ajal saatsid Delfti kaupmehed Adriaen Dirckszi nime all viis laeva. Samuti oli Dunkirkist pärit kaks laeva, mille saatis John Clarke, Lisaks üks laev Londonist ja Hullist.
Kapten Heertje Jansz laeval Hope Enkhuizenist, kirjutas iga päev kokkuvõtted hooajast. Jan Mayenile jõudmiseks kulus laevadel kaks nädalat, jõudes kohale juuni alguses. 15. juunil kohtusid nad kahe Inglise laevaga, millel lubati jääda, tingimusel et nad annavad poole saagist hollandlastele. Dunkirki laevadele seati samad tingimused. Juuli lõpuks oli esimene laev väljunud vaalarasva täislastiga; ülejäänud lahkusid augusti alguses, mitmed olid samuti rasvaga täidetud.
Sel aastal elas ja töötas saarel hooajaliselt 200 meest kuues ajutises vaalapüügijaamas (mis paiknesid looderannikul). Vaalapüügi esimesel kümnendil külastas Jan Mayenit igal aastal üle kümne laeva, teisel perioodil (1624 ja hiljem) saadeti viis kuni kümme laeva. Kui välja arvata mõned Dunkirki laevad, mis tulid saarele 1617. aastal ja olid kas minema aetud või sunnitud andma kolmandiku saagist hollandlastele, saadeti 1616 aastast Jan Mayenile ainult hollandlased ja Hulli kaupmehed. 1624. aastal ehitati lõunalahele kümme puumaja. Umbes sel ajal näisid hollandlased olevat loobunud ajutistest jaamadest, mis koosnevad purje- ja toornahkade telkidest, asendades need kahe poolpüsiva jaamaga, kus asuvad puidust laod ja eluruumid ning suured tellistest ahjud, üks ülalnimetatud lõunalahes ja teine põhjalahes. 1628. aastal ehitati jaamade kaitseks kaks kindlust. Jan Mayeni juures tegutsevate meremeeste seas oli hilisem admiral Michiel Adriaensz de Ruyter. 1633. aastal, 26-aastaselt, kuulutati ta esimest korda de Groene Leeuw 'i ('rohelise lõvi') ohvitseriks. Ta läks sama laeva pardal uuesti 1635. aastal Jan Mayeni juurde. pisi| Vana rist seitsme hollandlase haual tekstiga "Siin puhakavad vaprad Hollandi mehed" Aastal 1632 saatis Noordsche Compagnie Taanis töötavad Baski vaalapüüdjad Svalbardist välja. Kättemaksuks purjetas viimased Jan Mayenisse, kuhu hollandlased olid talveks lahkunud, et rüüstata hollandlaste tööriistad ja põletada elamud ja tehased. Grootebroeki kapten Outger Jacobszil paluti saare kaitsmiseks jääda järgmisel talvel (1633/34) Jan Mayenile koos kuue laevakaaslasega. Kui sama ülesandega rühm elas Spitsbergenil talve üle, surid Jan Mayenil kõik seitse inimest skorbuuti või trihhinelloosi (toore jääkaru liha söömisest) millele ei aidanud kaasa karmid tingimused.
Vaalapüügi esimeses etapis olid saagid üldiselt head, mõned ülihead. Näiteks Mathijs Jansz. Hoepstock püüdis 1619. aastal Hoepstockbuktas 44 vaala, millest saadi 2300 tünni vaalarasva. Teises etapis oli saagikus palju madalam. Kui 1631. aasta osutus väga heaks hooajaks, siis järgmisel aastal püüti ilma ja jää tõttu vaid kaheksa vaala. 1633. aastal õnnestus 11 laeval tabada vaid 47 vaala; kui 1635. aastal tabas sama arv inimesi napi 42. Grööni vaal kütiti kohapeal väljasuremise äärele peaaegu 1640. aasta paiku (saarel tapeti ja töödeldi umbes 1000 vaala), sel ajal hüljati Jan Mayen ja ta oli kahe ja poole sajandi jooksul asustamata.
19. ja 20. sajand
pisi| Jan Mayeni asulate kaart Rahvusvahelisel polaaraastal 1882–1883 Austria-Ungari põhjapooluse ekspeditsioon jäi üheks aastaks Jan Mayenile. Ekspeditsioon tegi ala ulatusliku kaardistamise, nende kaardid olid nii kvaliteetsed, et neid kasutati kuni 1950. aastateni. Jan Mayeni saarel asuv Austria polaarjaam ehitati ja varustati 1882. aastal täielikult krahv Wilczeki omal kulul.
Jääkarusid Jan Mayenil esineb, ehkki varasemate aegadega võrreldes on nende arv vähenenud. Aastatel 1900–2020 elasid paljud Norra mõrrapüüdjad Jan Mayenil talvel, jahtides lisaks mõnele jääkarule ka polaarrebaseid. Kuid peagi pani liigpüüdmine kasumi langema ja jaht lõppes. Jääkarud on selles Arktika piirkonnas geneetiliselt eristatavad mujal elavatest.
Rahvasteliit andis saarele Norra jurisdiktsiooni ja 1921. aastal avas Norra esimese meteoroloogiajaama. Norra meteoroloogiainstituut vallutas saare keskosa Norra jaoks 1922. aastal ja kogu saare 1926. aastal, kui Hallvard Devold oli saare ilmavaatluste baasi juhataja. 27. veebruaril 1930 tehti saar de jure osaks Norra Kuningriigist.
Teise maailmasõja ajal tungis Saksamaa 1940. aasta kevadel Mandri-Norrasse ja okupeeris selle (Operatsioon Weserübung). Jan Mayeni nelja meheline meeskond viibis oma ametikohtadel ja protestiks hakkasid oma ilmateateid saatma Norra asemel Ühendkuningriigile. Britid andsid Jan Mayenile "Saar X" ja üritasid seda tugevdada oma vägedega, et neutraliseerida iga Saksamaa rünnak. Norra patrullpaat HNoMS Fridtjof Nansen jooksis karile Nansenflua kaldal, mis oli üks saarte paljudest laevadele kaardistamata aladest. 68-meheline meeskond hülgas laeva ning liitus kaldal Norra meeskonnaga. Briti ekspeditsiooni ülem, kes olid ajendatud sõjalaeva kaotusest, otsustas Jan Mayenist loobuda järgmise kevadeni ja tegi kutsungi päästelaeva jaoks. Mõne päeva jooksul saabus laev, mis evakueeris neli norralast ja nende võimalikud kindlustused pärast ilmajaama lammutamist, et see ei satuks sakslaste kätte. Sakslased üritasid 16. novembril 1940 saarele viia ilmameeskonna. Meeskonda vedav Saksa mereväe traaler jooksis karile Jan Mayeni kaldal pärast seda, kui patrulliv Briti hävitaja oli neid radaril märganud See ei olnud juhus, kuna Saksamaa plaan oli algusest peale teada olnud, sest Briti lutikad olid pealt kuulanud operatsiooni infot algusest peale, ning hävitaja oli sakslasi juba oodanud. Suurem osa meeskonnast jõudis kaldale ja hävitajalt maabunud sõjaväelased võtsid nad vangi. vasakul|pisi| Traditsiooniline teeviit tsivilisatsiooni suunas Jan Mayeni jaamas Liitlased naasid saarele 10. märtsil 1941, kui patrullpaadi Honningsvaag saatel maabunud Norra laev Veslekari viis saarele 12 Norra ilmajaama töötajat. Meeskonna raadiosignaalid reetsid kiiresti nende viibimise saarel teljeriikidele ja Saksa lennukid Norrast hakkasid pommitama Jan Mayenit alati, kui ilm seda võimaldas, kuigi nad ei teinud palju kahju. Varsti saabusid varustus ja kindlustused ning isegi mõned õhutõrjerelvad, andes saarele mõnekümne ilmajaama töötaja ja sõdurite näol kaitse. 1941. aastaks oli Saksamaa loobunud liitlaste saarelt väljatõrjumise lootusest ja pidevad õhurünnakud peatusid.
7. augustil 1942 purunes Saksa Focke-Wulf Fw 200 Condor, kes oli tõenäoliselt jaama pommitamise ülesandega, lähedal udus vastu Danielssenkratereti mäenõlva, kõik üheksa meeskonnaliiget said surma. 1950. aastal avastati saare edelapoolsel küljel veel ühe nelja meeskonnaliikmega saksa lennumasina vrakk. 1943. aastal rajasid ameeriklased põhjaosas Atlantic City nimelise raadiosaatejaama, et proovida leida Gröönimaal Saksa raadiobaase.
Pärast sõda asus meteoroloogiajaam Atlantic Citys, kuid kolis 1949. aastal uude asukohta. Raadio Jan Mayen oli ka Põhja-Jäämere laevaliiklusele oluline raadiojaam. 1959. aastal otsustas NATO rajada LORAN-C võrgu Atlandi ookeani ja üks saatja pidi olema Jan Mayenil. 1961. aastaks olid uued sõjaväerajatised, sealhulgas uus lennuväli, töövalmis.
Mõnda aega kahtlesid teadlased, kas Beerenbergi vulkaanis võiks mingit tegevust olla, kuid 1970. aastal purskas vulkaan ja lisas veel 3 km² maad saarele kolme kuni nelja nädala jooksul. Vulkaanil oli veel purskeid 1973. ja 1985. aastal. Purske ajal võib saare ümbruse meretemperatuur tõusta külmumistemperatuurist kõrgemale, umbes 30 °C juurde.
Saarel asuvad ajaloolised jaamad ja hooned on Hoyberg, Vera, Olsbu, Puppebu (palkmaja), Gamlemetten või Gamlestasjonen (vana ilmajaam), Jan Mayeni raadio, Helenehytta, Margarethhytta ja Ulla (palkmaja Beerenbergi jalamil).
Valmar Adams
thumb|Valmar Adams 1930. aastatel Valmar Adams (sünninimi Vladimir Karl Moritz Adams; aastatel 1924–1933 Vilmar Adams; 30. jaanuar 1899 Peterburi – 15. märts 1993 Tartu) oli eesti kirjanik ja kirjandusteadlane. Ta kasutas ka pseudonüümi Vladimir Aleksandrovski. Lõpetas Tartu Ülikooli (TÜ) 1929. aastal, aastatel 1929–1931 täiendas oma tedamisi stipendiaadina Praha Ülikoolis, hiljem töötas aastaid Tartu Ülikoolis slaavi ja vene kirjanduse kateedris.
Aastatel 918–1919 oli ta päevalehe Molot toimetaja, 1920–1922 vene keele õpetaja Petseri ja Tõrva gümnaasiumis,1921. aasta algusest tõlk Venemaa saatkonnas Tallinnas, 1923–1929 oli TÜ üliõpilane, 1926–1928 Üliõpilaslehe toimetaja Tartus, 1940–1941 oli ta EKP Tartu osakonna pressiesindaja.1940. aasta juunipöördest võttis osa Tallinnas. 1940–1941 vene keele õpetaja TÜs, 15.07.-24.08.1941 oli sakslaste poolt vangistatuna Näituseväljaku koonduslaagris,kust käis tööl koos naisvangidega koristamas endist Jänese maja Aia[Vanemuise] tänaval .1941.a oktoobrist tegutses vabatahtlikult sakslaste tõlgina koonduslaagris, hiljem Dno raudteejaama komandantuuris. 1944–1946 oli TRÜ dotsent, 1946–1947 kirjanduslikul tööl, 1947–1951 TRÜ dotsent, 1951–1954 Nõukogude võimude poolt kinni peetud, 1955–1974 taas TRÜ vene kirjanduse kateedri dotsent. Alates 1984 oli vabakutseline kirjanik.
Tema luule oli mõjutatud vene luulekoolkondadest.
EYS Veljesto vilistlane.
Valmar Adams oli viimane Eesti Kirjanike Liidu liige, kes oli sündinud 19. sajandil.
Isiklikku
pisi|Valmar Adamsi haud
Valmar Adamsi poeg on Jüri Adams.
Ensüüm
pisi|[[ATP süntaas: ensüüm, mis toodab vesinikioonide (prootonite) läbivoolu toimel ATP-d. ATP on molekul, mis salvestab elusolendites energiat ja võimaldab seda teiste keemiliste reaktsioonide otstarbeks kasutada. ATP süntaas on üks näide ensüümide katalüütilisest võimest.]] Ensüümid on kõrgmolekulaarsed bioloogilised katalüsaatorid, mis kiirendavad keemiliste reaktsioonide toimumist. Ensüümid on valdavalt valgud, kuid tuntakse ka mõningaid katalüütilisi RNA molekule, mida nimetatakse sageli ensüümide asemel ribosüümideks. Valgulised ensüümid koosnevad aminohappejääkidest ja nende süntees on allutatud geneetilisele kontrollile.
Nad on biokatalüsaatorid, mille toimel muundatakse substraatmolekuli nii, et reaktsioonide toimumine kiireneb ja ensüümimolekul vabaneb reaktsioonist muutumatul kujul. Ensüümid on hädavajalikud, et rakkudes läbiviidavad metaboolsed reaktsioonid toimuksid piisava kiirusega toetamaks elu toimimist.
Ensüümid jaotatakse kuude põhiklassi: oksüdoreduktaasid, transferaasid, hüdrolaasid, lüaasid, isomeraasid ja ligaasid. Lisaks võidaks neid liigitada ehituse (lihtensüümid ja liitensüümid), toimekeskkonna (eksogeensed ja endogeensed ensüümid) ning muude näitajate alusel.
Ensüümid on ensümoloogia uurimisobjektiks.
Ensüümkatalüüsitud reaktsioonide kiirust alandavaid aineid nimetatakse inhibiitoriteks.
Ensüümide omadusi
Ensüümidele on omane suur efektiivsus ja kõrge substraadispetsiifilisus. Enamik taimede, loomaliikide, bakterite, viiruste ja protistide füsioloogilistest nähtustest on allutatud ensümaatilisele kontrollile. Klassifitseeritud on üle 2500 valgulise ensüümi. Ensüümid on ka biopolümeerid, katalüsaatorid, inhibiitorid jne. Ka mõnedel RNA-molekulidel (väga harva) on katalüütiline aktiivsus, kuid tavaliselt ei nimetata neid ensüümideks, vaid katalüütilisteks RNA-deks ehk ribosüümideks. Veres on tõenäoliselt kõiki organismi ensüüme ja need vabanevad hävivatest rakkudest verre kudede pideva uuenemise tõttu.
Mõiste kujunemine
Sõna "ensüüm" (varasemas eesti keeles ka ferment) tuleneb kreekakeelsest sõnast ″ἐνζύμη″, mis tähendab ″pärmis″ (ehk pärmi sees). Eesliide ἐν- ("en-") tähendab ″sees″ ja ζύμη (″zýmē″) tähendab ″pärm″ või ″juuretis″.
Tänapäeval tegeletakse ensüümidega nii eraldi teadusharu ensümoloogia kaudu kui ka integreeritult botaanika, biokeemia, meditsiini, farmaatsia, põllumajanduse, geneetika, toiduainetetööstuse ja paljude muude teadusharude kaudu.
Tööpõhimõte
pisi|[[Lüsosüümi kristallid valges valguses. Seda ensüümi esineb näiteks süljes ja munavalges ning selle eraldamise lihtsus oli üks põhjusi, miks seda on palju uuritud]] Ensüümid alandavad reaktsiooni aktivatsioonienergiat. Kuigi ensüüm võib reaktsiooni käigus muunduda, taastub ta reaktsiooni lõpuks endisele kujule ja võib katalüüsida järgmist reaktsiooni. Ensüümid kui globulaarsed valgud on multidomeensed ehk ühes domeenis võib neid asuda ensüümi aktiivtsenter, teises domeenis aga regulatoorne tsenter. Reaktsiooni lähtemolekulid (ensüümi substraadid) seonduvad ensüümi aktiivtsentrisse ja reaktsiooni lõpus dissotsieeruvad sealt produktid. Ensüümid on kõrge substraadispetsiifilisusega – nad võivad läbi viia vaid ühte või mõnda reaktsiooni. Nii saab reaktsioone kontrollida vastava ensüümi hulga reguleerimise teel. Iga rakk sünteesib eluks vajalikke ensüüme (ühes rakus kuni 10 000 ensüümi) iseseisvalt ja iga üksik ensüüm võib juhtida erinevat reaktsiooni. Ensüümid on tundlikud paljude sise- ja väliskeskkonna tegurite, näiteks temperatuuri, pH jms suhtes.
Süstemaatika
Ensüümide klassifitseerimisel kasutatakse Ensüümikomisjoni koostatud ensüümide nomenklatuuri.
Kliiniline biokeemia
Ensüümikomisjoni nomenklatuuri rakendatakse ka inimkehas toimuvate ensüümreaktsioonide ja neis osalevate ensüümide klassifitseerimisel ning ensüümdiagnostikas.
Markerensüümid
Markerensüümid on olulised haiguste kindlaks tegemisel. Kui markerensüüm ilmub verre, on tegu vastava koe kahjustusega, kust ensüüm pärit on.
Toitaineid lõhustavad ensüümid
Tähtsamad toitaineid lõhustavad ensüümid on amülaas, pepsiin, trüpsiin, maltaas, laktaas, sahharaas, lipaas jpt.
Kõhunäärme ehk pankrease nõre on normaalse füsioloogiaga loomorganismis toitaineid lõhustavate ensüümide poolest rikkalik.
Ensüümiaktiivsuse määramine
Ensüümide hulka biomaterjalides määratakse ensüümiaktiivsust (e ensüümi hulka) kaudselt, kineetika reeglitega vastavuses, kas:
Draginja Vuksanović
pisi|Draginja Vuksanović (2018) Draginja Vuksanović Stanković (sündinud 7. aprillil 1978) on Montenegro jurist, poliitik ja õigusteaduse professor Montenegro Ülikoolis.
Ensüüm
Ensüümiaktiivsuse määramise meetodid
Ensüümide hulga määramiseks kasutatakse näiteks järgmisi laboratoorse diagnostika meetodeid:
Draginja Vuksanović
Ta oli 2012–2016 parlamendi liige ja on Sotsiaaldemokraatliku Partei president.
Ensüüm
Ensüümaktiivsuse väljendamine
Ensüümaktiivsust väljendatakse rahvusvahelisi mõõtühikute süsteeme kasutades. Biokeemia ja kliinilise meditsiini teadusharud kasutavad enim:
Ensümoloogias kasutatakse ka muid mõõtühikuid, näiteks:
Draginja Vuksanović
2018. aasta presidendivalimistel oli ta riigi ajaloos esimene naissoost kandidaat.
Ensüüm
Ensüümide ajaloolised nimetused
Erialakirjanduses, aga ka populaarteaduslikes väljaannetes kasutatakse töönimetustena ka ajaloolisi nimetusi: Hüdrolüüsib valke. Tööstuslikult kasutatakse liha pehmendamiseks, kala nülgimiseks, loomanahalt karvade eemaldamiseks ja pesupulbrite koostisosana;
Ensüümid keskkonnas
Ensüümid on tähtsal kohal biotehnoloogia arengus. Umbes 150 ensüümi kasutatakse tööstuses, näiteks:
Ajaloolist
Alexander Fleming avastas 1922 pisarates, süljes, nina ja soolestiku limaskestas tugeva antibakteriaalse fermendi lüsosüümi (lysozyme).
Nikaia usutunnistus
Nikaia usutunnistus on Nikaia I kirikukogul 325. aastal vastuvõetud kristlik usutunnistus.
Tekst eesti keeles
Meie usume ühteainsasse Jumalasse, kõigeväelisse Isasse, taeva ja maa, kõige nähtava ja nähtamatu Loojasse. Ja ühteainsasse Issandasse Jeesusesse Kristusesse, Jumala ainusündinud Pojasse, kes Isast on sündinud enne kõiki aegu, Jumal Jumalast, valgus valgusest, tõeline Jumal tõelisest Jumalast, sündinud, mitte loodud, olemuselt ühtne Isaga, kelle läbi kõik on loodud; kes on meie, inimeste pärast ning meie õndsuseks alla tulnud taevast ning lihaks saanud Püha Vaimu läbi neitsist Maarjast ja inimeseks saanud, Pontius Pilaatuse ajal ka meie eest risti löödud, kannatanud ja maha maetud ning kolmandal päeval üles tõusnud pühade kirjade järgi ja üles läinud taeva, istub Isa paremal käel ja tuleb taas kirkuses kohut mõistma elavate ja surnute üle; Tema riigile ei tule otsa. Meie usume Pühasse Vaimusse, Issandasse ja Elavakstegijasse, kes lähtub Isast (ja Pojast), keda Isa ja Pojaga üheskoos kummardatakse ja austatakse; kes on rääkinud prohvetite kaudu. Meie usume ühtainust püha, kristlikku ja apostlikku kirikut. Meie tunnistame ühtainust ristimist pattude andeksandmiseks ja ootame surnute ülestõusmist ning tulevase ajastu elu. Aamen.
Katoliku kirikus kasutatav tõlge
Mina usun ainsasse Jumalasse, kõigeväelisesse Isasse, Taeva ja maa, kõige nähtava ja nähtamatu Loojasse. Ja ainsasse Issandasse, Jeesusesse Kristusesse, Jumala ainusündinud Pojasse, kes enne aegade algust Isast on sündinud. Jumal Jumalast, valgus valgusest, tõeline Jumal tõelisest Jumalast. Sündinud, mitte loodud, olemuselt üks oma Isaga, kelle läbi kõik on loodud. Meie, inimeste pärast ja meie õndsuseks on Ta Taevast tulnud, Püha Vaimu läbi Neitsist Maarjast lihaks saanud,ja on saanud inimeseks. Kes meie eest on risti löödud Pontsius Pilaatuse ajal, kannatanud ja maetud, kolmandal päeval surnuist üles tõusnud, nagu ütlevad pühad kirjad, taevasse läinud, istub Isa paremal käel ja tuleb taas oma kirkuses kohut mõistma elavate ja surnute üle, ning Tema riigil ei ole lõppu. Mina usun Pühasse Vaimusse, Issandasse, Kes elu annab, kes Isast ja Pojast lähtub, keda koos Isa ja Pojaga kummardatakse ja austatakse, ning kes on kõnelenud prohvetite läbi. Mina usun ühtainsat, püha, katoliiklikku ja apostellikku Kirikut, tunnistan ühtainsat ristimist pattude andeksandmiseks, ootan surnute ülestõusmist ja igavest elu tulevasel ajastul. Aamen.
Tekst ladina keeles
Credo in unum Deum, Patrem omnipotentem, factorem caeli et terrae, visibilium omnium et invisibilium. Et in unum Dominum Iesum Christum, Filium Dei unigenitum, et ex Patre natum ante omnia saecula. Deum de Deo, Lumen de Lumine, Deum verum de Deo vero, genitum non factum, consubstantialem Patri; per quem omnia facta sunt. Qui propter nos homines et propter nostram salutem descendit de caelis. Et incarnatus est de Spiritu Sancto ex Maria Virgine, et homo factus est. Crucifixus etiam pro nobis sub Pontio Pilato, passus et sepultus est, et resurrexit tertia die, secundum Scripturas, et ascendit in caelum, sedet ad dexteram Patris. Et iterum venturus est cum gloria, iudicare vivos et mortuos, cuius regni non erit finis. Et in Spiritum Sanctum, Dominum et vivificantem, qui ex Patre (Filioque) procedit. Qui cum Patre et Filio simul adoratur et conglorificatur: qui locutus est per prophetas. Et unam, sanctam, catholicam et apostolicam Ecclesiam. Confiteor unum baptisma in remissionem peccatorum. Et expecto resurrectionem mortuorum, et vitam venturi saeculi. Amen.
Yesterday Was Dramatic – Today Is OK
"Yesterday Was Dramatic - Today Is OK" on eksperimentaalse Islandi ansambli múm debüütalbum, mis anti plaadifirma TMT poolt algselt välja Islandil 11. märtsil 2000 ning seejärel 2. aprillil 2001 Ühendkuningriigis. 2005. aastal kanti kogu album ette osana "All Tomorrow's Parties" poolt kureeritavast kontserdisarjast "Don't Look Back".
Heiti Talvik
Heiti Talvik (9. november 1904 Tartu – 18. juuli 1947 Urmanovo, Tjumeni oblast) oli eesti luuletaja. Ta kuulus rühmitusse Arbujad. pisi|Heiti Talvik 1933. aastal Heiti Talvik õppis Treffneri gümnaasiumis, kuid katkestas õpingud 1921. aastal ja läks tööle Kohtla-Järve põlevkivikaevandusse. 1926. aastal jätkas ta katkenud õpinguid ja lõpetas Pärnu õhtugümnaasiumi. Samal aastal asus ta õppima Tartu Ülikooli filosoofiateaduskonnas, kus ta oli mitme katkestusega (pikemalt sõjaväeteenistuse tõttu) üliõpilaste nimekirjas 1934. aastani.
15. mail 1945. aastal arreteeris NKVD Talviku ja ta saadeti pärast mõneajalist vangistust Eestis asumisele Tjumeni oblastisse, kus ta suri Urmanovo haiglas 1947. aastal.
Talviku eluajal ilmus temalt kaks luulekogu – "Palavik" (1934) ja "Kohtupäev" (1937).
Athenaios (insener)
Athenaios oli vanakreeka insener, Archimedese kaasaegne, kelle akmē oli umbes 210 eKr. Temalt on säilinud teos sõjamasinatest "Peri mēchanēmatōn".
Heiti Talvik
Isiklikku
Heiti Talviku isa oli leeprauurija, Tartu Ülikooli professor Siegfried Talvik. Tema ema Elfriede Talvik oli pianist. 1937. aastal abiellus Heiti Talvik Betti Alveriga.
Luulekogud
pisi|Heiti Talviku autogramm "Palaviku" signeeritud eksemplarist
Valge Niilus
Valge Niilus (araabia الابيض، البحر ('Bahr el-Abiadh')) on jõgi Ida-Aafrikas. Selle nime all tuntakse Niilust pärast Suddist läbivoolamist. Suddi läbivad lahtised voolusängid on kõik kunstlikud kanalid. Suurem osa vett voolab läbi soo sängi moodustamata.
Soodest ja suurtest järvedest toitumise tõttu on Valge Niilus aasta ringi veerikas. Ta voolab aeglaselt läbi Sudaani tasandike põhja. Tasandikult ära uhutud savi teeb Valge Niiluse vee valgeks, sellest ka nimi.
Valge Niilus ühineb Hartumis Sinise Niilusega, moodustades Niiluse.
Kõrgveega takistab Sinine Niilus vee äravoolu Valgest Niilusest ja see koguneb Valge Niiluse sängi, vabanedes sealt alles vee alanedes.
Nil
Germanus (Semantšuk)
pisi|200px|Paremalt teine
Germanus (ukraina keeles Герман, kodanikunimega Павло Святославович Семанчук Pavlo Svjatoslavovõtš Semantšuk; sündinud 27. oktoobril 1973 Ispasis Tšernivtsi oblastis Võžnõtsja rajoonis) on Ukraina Õigeusu Kiriku piiskop.
Sāmarrā’
Sāmarrā’ (eesti keeles varem Samarra) on linn Iraagis Şalāḩ ad-Dīni kubernerkonnas Tigrise idakaldal, Bagdadist 125 km põhja pool.
2003. aastal oli Sāmarrā’s ÜRO hinnangul 348 700 elanikku. See kubernerkonna suurim linn, ületades märgatavalt kubernerkonna keskust, sama aasta andmeil 180 300 elanikuga Tikrīti. Samas on rahvastikuandmed Põhja-Iraagi poliitilise ja sõjalise olukorra tõttu äärmiselt muutlikud ja ebakindlad.
Pärast Iraagi sõda ja Saddam Husseini režiimi langemist on Sāmarrā linn ja selle kultuuriobjektid korduvalt Iraagi kodusõja ja terrorirünnakute käigus kannatada saanud. Kodusõja lõppedes 2007. aastal hakkas seni valdavalt sunniitlikus linnas, kus paikneb mitmeid šiia pühapaiku, kasvama šiiitide arv. 2014. aastal vallutas osa linnast mõneks ajaks terroriorganisatsioon ISIS.
Ajalugu
Keskaegsete hoonete alt on leitud 8000 aasta vanuseid haudu ja keraamikat neoliitikumi ajast. Eelajaloolise asula esimesed väljakaevamised toimusid 1911–1914 Saksa arheoloogi Ernst Herzfeldi juhtimisel. Ühe esimese linnriigina Lähis-Idas andis Sāmarrā’ nime umbes 5500–4800 kestnud Sāmarrā’ kultuurile Põhja-Iraagis. Asula ise püsis omanimelisest kultuurist kauem ning kadus umbes 3900 eKr.
Pole täpselt teada, kas Sāmarrā’ oli Sur-marrati nimeline Assüüria kindlus, millele viitas Sanherib 690. aastast eKr säilinud steelil. Veebileht The State Archives of Assyria Online omistab linnale ka nimekuju Surimarrat.
Linna antiikaegsete nimede seas on ka kreeka Souma (Ptolemaios V.19, Zosimos III, 30), ladina Sumere, Julianuse armee taganemisega seoses 363 pKr mainitud kindlus (Ammianus Marcellinus XXV, 6, 4) ning süüria Sumra (Hoffmann, Auszüge, 188; Michael Syrus, III, 88), mida kirjeldatakse külana.
Rahvaarv sai taas suurenema hakata, kui 6. sajandil rajati (oletatavasti Khosrau I (531–578) käsul) Qatul al-Kisrawi kanal, mis tõi Nahrawan kanali kaudu Tigrise vee Sāmarrā’ piirkonda.
836. aastal tõi Abbasiidide kaliif Al-Mu'tasim oma pealinna Tigrise kaldale Sāmarrā’sse. Nestoriaanliku kiriku patriarh Sargis (860–872) tõi Bagdadist sinna ka idakiriku patriarhaadi. Nii kujunes Sāmarrā’st mõneks ajaks islamimaailma suurim ja tähtsaim linn.
Vaatamisväärsused
Linna vaatamisväärsuste seas on Sāmarrā’ suur mošee unikaalse spiraalikujulise minaretiga, mis ehitati 847.
Sāmarrā’s on ka kümnenda ja üheteistkümnenda šiiitide imaami Ali al-Hadi ja Hasan al-Askari mausoleumid ning šiiitide kaheteistkümnenda ja viimase, "varjatud imaami" Muhammad al-Mahdi pühamu.
2007. aastal kanti Sāmarrā UNESCO maailmapärandi nimekirja.
"Kohtumine Sāmarrā’s"
"Kohtumine Sāmarrā’s" on lugu, mis pärineb Babüloonia müüdist ning jõudis läände üleskirjutuse kaudu Babüloonia Talmudis, mille omakorda kirjutas novelliks inglise kirjanik W. Somerset Maugham. Loos põgeneb mees Surma eest, keda ta nägi Baghdadis, üksnes selleks, et kohata teda taas Samarras. Sellest tulenevalt on väljend "kohtumine Samarras" muutunud surma metafooriks. Sama loo esitab F. L. Lucas luuletuses "The Destined Hour" (luulekogu "From Many Times and Lands", 1953). Lugu jutustatakse ka teleseriaali "Sherlock" osas "The Six Thatchers" (2017).
Vesikuusk
thumb|Männas-vesikuusk Vesikuusk (Myriophyllum L.) on veesiseste taimede perekond vesikuuseliste sugukonnas.
Hingamine
Hingamine ehk respiratsioon on organismide kataboolne gaasivahetus väliskeskkonnaga. See võib toimuda nii anaeroobses (mineraalne hingamine) kui ka aeroobses (hapnikuhingamine ehk aeroobne respiratsioon) keskkonnas. Sõltuvalt hingamisprotsesside toimumiskohast saab rääkida kopsuhingamisest, nahahingamisest, lõpushingamisest jne; molekulaartasandil toimuvat hingamist nimetatakse ka rakuhingamiseks.
Laiemas mõistes haarab hingamine (eukarüootidel) kõiki protsesse, mille kaudu väliskeskkonnast pärinev molekulaarne hapnik jõuab organismi rakkude mitokondreisse ja oksüdatsiooniprotsessides vabanev CO2 organismist väljutatakse. Kitsamas mõistes (maismaaselgroogsetel) hõlmab hingamine üksnes kopsude ventileerimist ehk õhuhapniku jõudmist hingamiselundeisse.
Täiskasvanud inimene teeb keskmiselt 14 hingetõmmet minutis.
Mehhanism
Imetajates toimub sissehingamine üldjuhul vahelihase kokkutõmbumise abil. Seda nimetatakse negatiivse rõhuga hingamiseks. Normaaljuhul suureneb vahelihase kokkutõmbumisel rinnaõõne ruumala ja õhk imetakse rõhugradiendi järgi kopsudesse. Sellele protsessile aitavad kaasa roietevahelised lihased, mis tõstavad rinnakorvi ülespoole ja roideid väljapoole ning suurendavad sel viisil rinnaõõne ruumala. Vahelihase lõdvestumisel toimub vastupidine protsess, põhjustades rinnaõõne ruumala vähenemise. Samal ajal lõdvestuvad ka roietevahelised lihased ja vähendavad ruumala veelgi. Kui ülemistes hingamisteedes takistusi ei ole, surutakse õhk suurenenud rõhu mõjul kopsudest välja. Rahulikul väljahingamisel lihased tööd ei tee.
Hingamisega on seotud järgmised elundid: suu, nina ja ninasõõrmed, neel, kõri, hingetoru, bronhid, kopsud, vahelihas ning hingamisteede mikroskoopilised lõpposad, bronhioolid ja kopsualveoolid.
Hingamise juhtimine
Hingamine on üks vähestest autonoomsetest kehalistest funktsioonidest, mida on võimalik teatud piirides tahtega mõjutada.
Alateadlik kontroll
Alateadlikult juhivad hingamist kindlad piirkonnad ajutüves, mis reguleerivad automaatselt hingamise kiirust ja sügavust keha vajadustest lähtuvalt. Kui süsinikdioksiidi sisaldus veres suureneb, reageerib see veres leiduva veega ja moodustab süsihappe, mis langetab vere pH-d. Piimhape, mida toodavad anaeroobse hingamise kaudu lihased, langetab samuti vere pH-d. Vere pH langus stimuleerib unearteripäsmas (ld glomus caroticum) ja aordipäsmas (ld glomus aorticum) asuvaid kemoretseptoreid, mis saadavad signaalid hingamiskeskusse piklikajus ja ajusillas (pons). Sealt omakorda saadetakse signaalid vahelihasesse.
Näited
Füüsilise pingutuse ajal suureneb veres süsinikdioksiidi sisaldus intensiivsema rakuhingamise tõttu lihastes. See omakorda stimuleerib unearteri- ja aordipäsmast ning aju hingamiskeskust, mis tõstab hingamise kiirust. Puhkeajal on vere süsinikdioksiidi sisaldus väiksem ja hingamine on aeglasem. Hingamise kiirenemise ja uppumistunde põhjustab eelkõige süsinikdioksiidi toimel vere happelisemaks muutumine, mitte otseselt hapniku puudus.
Hingamise peatamine
Terve inimene ei saa pikaks ajaks vabatahtlikult hingamata jätta. Kui ta uut õhku sisse ei tõmba, suureneb süsinikdioksiidi sisaldus veres ja inimene kogeb uppumistunnet, mis sunnib teda hingama. See mahasurumatu refleks on loomulik, arvestades, et hingamiseta väheneb hapnikusisaldus veres ohtlikule tasemele juba mõne minutiga. See võib põhjustada pöördumatut ajukahjustust ja surma.
On olnud juhuseid, kui inimesed on hingamata suutnud elus püsida mitu tundi. See on võimalik ainult külma vee all viibides, sest see käivitab imetaja sukeldumisrefleksi ja paneb sukelduja talveunetaolisse seisundisse.
Kui terve inimene hoiab oma hinge kinni piisavalt pika aja vältel, kaotab ta teadvuse ja ta keha hakkab seejärel ise hingama. Seetõttu ei ole võimalik sellisel viisil enesetappu sooritada. Kui hingamist takistaks lisaks tahtlikule hinge kinnihoidmisele veel miski, näiteks vesi, siis oleks inimese elu ohus.
Hingeldamine põhjustab vere süsinikdioksiidi sisalduse vähenemist alla normaalse. Selle mõjul väheneb eluks vajalike organite varustamine vere ja hapnikuga Bohri efekti ja süsinikdioksiidi põhjustatud vasokonstriktsiooni tõttu. Tahtlik hingeldamine võib viia minestamiseni, sest ajus tekib hapnikupuudus.
Koostis
Hapnik on hingatavatest gaasidest tähtsaim. Õhu koostisosad on mahuprotsentides 78% lämmastik, 21% hapnik, 0,96% argoon, 0,04% süsinikdioksiid, heelium, vesi ja teised gaasid. Sukeldujad hingavad tihti hapniku- või heeliumirikkaid gaasisegusid. Meditsiinis antakse patsientidele vahel puhast hapnikku või valu vaigistavaid gaase. Skafandrite siseatmosfäär koosneb puhtast hapnikust.
Kuna inimene on kohastunud madala õhuhapniku kontsentratsiooniga, siis võib puhta hapniku keskkond tekitada hüperaktiivsust ja eufooriat.
Väljahingatavas õhus on absoluutses mõõtkavas 4–5% rohkem süsinikdioksiidi ja 4–5% vähem hapnikku kui sissehingatavas õhus. Lisaks sisaldab väljahingatav õhk 5% ulatuses veeauru ja väikestes kogustes vesinikku, süsinikmonoksiidi, ammoniaaki, atsetooni, metanooli, etanooli ja teisi orgaanilisi ühendeid. Väljahingatava hapniku ja süsinikdioksiidi kogus võib muutuda sõltuvalt toitumisest, füüsilisest pingutusest ja füüsilise treenituse astmest.
Tähtsus kultuuris
Taijiquan 'is kombineeritakse aeroobne treening ja hingamine, et treenida vahelihast ja rühti, mis aitab keha energiavarusid efektiivsemalt kasutada. Muusikud kasutavad hingamist puhkpillide mängimiseks. Naer on füsioloogiliselt lihtne äkiliste väljahingamiste jada. Luksumine, haigutamine ja aevastamine on samuti hingamisega seotud nähtused.
Ajaloos on hingamist tihti seostatud elujõuga. Heebreakeelne Piibel kirjeldab protsessi, kus Jumal puhub elujõu või hinge savitükki, äratades niimoodi ellu Aadama. Lisaks kirjutatakse seal, et hing läheb pärast surma Jumala juurde tagasi. Mõisted nagu "hing", "chi" ja "prana" on seotud hingamisega.
Aeroobne hingamine
Aeroobne hingamine toimub üksnes hapniku juuresolekul ja võrreldes mineraalse hingamisega on see energeetiliselt efektiivsem. Hapnikuhingamine toimub enamikul aeroobses keskkonnas elavatel organismidel.
Mineraalne hingamine
Mineraalne hingamine toimub keskkonnas, kus vaba hapnik puudub. Sealsetele organismidele põhjustab hapniku keskkonda ilmumine enamasti mürgistuse.
Kalade hingamine
pisi|300px|[[Tuunikala lõpused. Vaade pea tagaküljelt suu poole|alt=Pilt kala lõpustest]] Suurem osa kalasid hingavad lõpustega, mis asuvad neelu külgedel. Lõpused koosnevad õhukestest filamentsetest koeplaatidest, mis sisaldavad kapillaare. Lõpustel on suur pindala, et saaks toimuda kiire hapniku ja süsihappegaasi vahetus väliskeskkonnaga. Gaasivahetus toimub, kui vesi pumbatakse suu kaudu üle lõpuste. Mõnedel kaladel voolab veri kapillaarides vee liikumisega vastassuunas ja see muudab gaasivahetuse efektiivsemaks. Hapnikuvaene vesi lahkub lõpustest neelu külgedel asuvate lõhede kaudu. Mõnedel kaladel, näiteks haidel, on selleks rohkem kui kaks avaust. Luukaladel on kummalgi küljel ainult üks lõhe, mida kaitseb luuplaat. Kahepaiksete vastsetel on kehavälised lõpused.
Mitmed kalaliigid võivad pikka aega veest väljas elada, näiteks mudahüpikud võivad päevi maal veeta või elada seisvas ja hapnikuvaeses vees. Paljud sellised kalad hingavad korraga mitme mehhanismi abil. Angerjad ja mudahüpikud võivad lisaks lõpustele hingata ka naha kaudu. Elektriangerjad omastavad hapnikku põsekoobaste kaudu. Mõned sägade liigid hingavad seedetrakti kaudu. Kopskalade kopsud sarnanevad maismaaselgroogsete omadega, mistõttu peavad nad käima veepinnal hingamas.
Õhkuhingavad kalad võib jagada kahte rühma: esimesse kuuluvad kalad, kes ei saa õhuta ellu jääda, ja teise kalad, kelle jaoks on õhu hingamine lihtsalt alternatiivne meetod hapniku omastamiseks. Enamik õhkuhingavad kalad kuuluvad teise kategooriasse, see aitab neil ka ohtrate veepinnal varitsevate kiskjate eest paremini varjuda.
Taimede hingamine
Taimede puhul eristatakse pimedushingamist ja valgushingamist (viimast üksnes C3-taimedel). Pimedushingamine kattub universaalse hapnikuhingamisega.
Jaanuar 2009
2009. aasta jaanuar algas neljapäeval ja lõppes 31 ööpäeva pärast laupäeval.
Athenaios (poksija)
Athenaios (vanakreeka keeles Ἀθήναιος) oli vanakreeka poksija, olümpiavõitja, keda mainib Pausanias (6.4.1).
Metskits (skulptuur)
Skulptor Jaan Koort modelleeris “Metskitse” 1929. aastal ja valas sellest kolm pronksskulptuuri. Üks neist asub tänapäeval Moskvas Tretjakovi galeriis, teine Eesti Kunstimuuseumis ja kolmas Tallinna Linnamuuseumis. Viimase ostis Kultuurkapitali Kujutavate Kunstide Sihtkapitali Valitsus ja kinkis selle Tallinna linnale. 4. novembril 1930 asetati skulptuur haljasalale Toompea nõlva all Nunne ja Laia tänava ristumiskohal, vaatega tänavale.
Athenaios (poksija)
Ta oli pärit Ephesosest. Athenaois osales antiikolümpiamängudel aastal 352 eKr ja teda autasustati võidu eest poiste rusikavõitluses. Temast, nagu teistestki kuulsatest olümpiavõitjatest tehti Olümpiasse kuju ja seda kuju nägigi 2. sajandil Pausanias.
Metskits (skulptuur)
Skulptuur oli selles kohas kuni 1992. aastani. Vargusohu ja korduvate lõhkumiskatsete tõttu deponeeris Tallinna Kultuurimälestiste Inspektsioon 31. märtsil 1992. aastal skulptuuri Tallinna Linnamuuseumisse.
1995. aastal paigaldati haljasalale, madalale alusele, kuju algse asukohaga võrreldes Toompea nõlvale lähemale ARS-Monumentaal OÜs valmistatud koopia, mida restaureeris 2014. aastal Paul Uibopuu.
Skulptuur on muinsuskaitse all alates 1964. aastast.
Kriidimaneer
Kriidimaneer ehk pliiatsimaneer, ka crayon manier on 18. sajandist pärit sügavtrükitehnikate kombinatsioon, punktiirgravüüri eelkäija.
Protsess
Ofordilakiga kaetud plaadile asetatakse õhuke paber, sellele tehakse pliiatsi, sangviini või söega eeljoonistus. Joonistust töödeldakse seejärel erinevate graveerimisnõelte, ruleti ja matuaariga, söövitatakse ning lõppviimistlus tehakse mehaaniliselt uuritsa ja graveerimisnõela abil. Jooned näivad selles tehnikas koosnevat punktidest. Tehnika hääbus pärast rokokood pikkamisi klassitsismiperioodi jooksul.
Ajaloost
Tehnika leiutajaks peetakse prantsuse kunstnikku Jean Charles François'd, kes hakkas kriidimaneeris reprodutseerivat graafikat tegema 1750. aastatel. Gilles Demarteau ja Louis-Martin Bonnet arendasid kriidimaneeri varsti pärast leiutamist keerukaks iseseisvaks graafikaprotsessiks. Hilisem selles tehnikas töötanud nimekas kunstnik oli Francesco Bartolozzi. Kriidimaneeriga reprodutseeriti 18. sajandil väga populaarseid pastelljoonistusi.
Markus Leppoja
Markus Leppoja (sündinud 18. septembril 1979 ) on eesti koorijuht. Ta on alates 2019. aastast Tartu Noortekoori peadirigent.
Markus Leppoja on lõpetanud Tartu Ülikooli majandusteaduskonna ja Tallinna Ülikooli magistrantuuri tõlke erialal. 2014. aastal lõpetas ta Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia kooridirigeerimise erialal Ants Sootsi klassis. 2016. aastal lõpetas ta samas magistriõppe Tõnu Kaljuste klassis.
Ta töötab Miina Härma Gümnaasiumis muusikaõpetaja ja neidudekoori dirigendina ning laulab kammerkooris Collegium Musicale.
Ta on kirjutanud koorilaule ja seadeid meeskvartetile.
Aastast 2010 töötab Markus Leppoja Tartu Noortekoori dirigendina ja alates 2019. aastast peadirigendina. Tema juhatusel saavutas Tartu Noortekoor rahvusvahelisel koorikonkursil „Tallinn 2017“ segakooride kategoorias III koha ning 2018. aastal rahvusvahelisel koorikonkursil "Laudate Dominum" Vilniuses I koha.
Isiklikku
Markus Leppoja isa ja ema on koorijuhid ja muusikapedagoogid Riho ja Kadri Leppoja. Tema üks õdedest - Maria - on samuti muusik.
Paul Viiding
Paul Viiding (22. mai 1904 Valga – 27. juuni 1962 Tallinn) oli eesti kirjanik, kriitik ja tõlkija.
Aastatel 1911–1912 õppis ta Riias erakoolis, 1912–1915 Nikolai Kroonugümnaasiumis, 1915–1918 õppis paguluses Vitebskis ning 1918–1922 Tartus Hugo Treffneri Gümnaasiumis.
Lõpetas 1930 Tartu Ülikooli matemaatika alal. Akadeemiliselt kuulus ta üliõpilasseltsi "Veljesto".
Ta kuulus rühmitusse Arbujad.
Ta töötas aastaid Eesti Kirjanike Liidu sekretärina ja luulekonsultandina.
Isiklikku
Paul Viidingul ja Linda Viidingul sündisid tütred Reet, Anni ja Mari ning poeg Juhan. Tema õemees oli Daniel Palgi.
Rozdilna
Rozdilna (ukraina Роздільна, vene Раздельная) on linn Ukrainas Odessa oblastis, Rozdilna rajooni halduskeskus. Rozdilna asub Transnistria (de jure Moldova) piirist umbes 8 km kaugusel, Odessast ligikaudu 64 km loodes.
Asula tekkis 1863. aastal seoses raudteejaama rajamisega. Linnaõigused sai Rozdilna 1957. aastal.