cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Belgradi-Priština dialoog
Belgradi-Priština dialoog on rida Euroopa Liidu toetatud kõnelusi Serbia ja Kosovo valitsuste vahel. Serbia väidab, et Kosovo on riigi Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni administreeritav lõunaprovints, ja eitab selle iseseisvust. Kosovo peab aga Serbiat naaberriigiks. Läbirääkimised algasid 2011. aasta märtsis, kolm aastat pärast Kosovo iseseisvuse väljakuulutamist. Need on esimesed läbirääkimised kahe naaberriigi vahel pärast Kosovo iseseisvuse väljakuulutamist 2008. aasta veebruaris.
Niue keel
Foneetika
Tähestik: a, ā, e, ē, f, g, h, i, ī, k, l, m, n, o, ō, p, s, t, u, ū, v. R-häälikuga ei alga mitte ühtegi sõna.
Belgradi-Priština dialoog
2. aprillist 2020 on dialoogis Euroopa Liidu eriesindaja slovakk Miroslav Lajčák.
Niue keel
Morfoloogia
Paljud sõnad on moodustatud teiste sõnade kokku liitmisel. Näiteks vakalele - lennuk, mis koosneb kahest osast: vaka- kanuu ja lele- lendama.
Särevi Teatrituba
pisi|Särevi Teatritoa välisuksest vasakul avati 12. aprillil 2013 infotahvel pisi|Maja, kus aastail 1937–1970 elas [[Andres Särev, 1937–1980 Anna Särev ja 1920–1930 Jaan Soots]] Särevi Teatrituba (endise nimega Andres Särevi Kortermuuseum) on Eesti Ajaloomuuseumi allüksus (enne 1. veebruari 2019 Eesti Teatri- ja Muusikamuuseumi allüksus) Tallinnas aadressil Tina tänav 23-13. Särevi Teatrituba on ainus teatritegelaste muuseum Eestis.
Näitleja, lavastaja ja teatrijuht Andres Särev ning Estonia ja Tallinna Töölisteatri näitleja Anna Särev elasid selles Kadrioru kolmetoalises korteris alates 1937. aastast. Särevite kodu oli väga külalislahke ja nende külaliste hulka kuulusid mitmed tuntud kirjanikud, kultuuri- ja teatriinimesed. Kuna lapsi Annal ja Andresel ei olnud, soovisid nad, et pärast nende surma avataks korteris teatrimuuseum. Muuseum avati korteris 7. mail 1982.
Muuseum on avatud ettetellimisel ning külastajatel on võimalik pääseda elutuppa, endisse magamistuppa ja kabinetti. Kabinetis on eksponeeritud Särevite ligi 6000-köiteline raamatukogu ja Andres Särevi töölaud. Endises magamistoas saavad lapsed mängida nukkudega, proovida teatrikostüüme, kübaraid ja parukaid.
Muuseumil on pikk luuleõhtute traditsioon ja seal tehakse haridustööd.
Justus Heinrich Grohmann
Justus Heinrich Grohmann (31. mai / 11. juuni 1764 Tallinn – 10./21. juuli 1826 Türi) oli Eesti vaimulik.
Grohmann õppis Tallinna gümnaasiumis. Ta immatrikuleeriti 18. oktoobril 1781 Leipzigi ülikooli ja 2. mail 1783 Jena ülikooli, kus oli kohal veel 1784. aastal. Ordineeriti 3. juulil 1793 õpetajaks.
Oli aastatel 1793–1828 (kutsuti 13. mail 1793) Türi Püha Martini koguduse õpetaja. Juunis 1825 sai ta Järva praostiks. Asutas mais 1821 Türi abipiibliseltsi.
Isiklikku
Tema poeg Woldemar Eugen Grohmann oli Türi Püha Martini koguduse õpetaja, pojapoeg Karl Woldemar Emil Grohmann oli luterlik vaimulik Tveris ja hiljem Tallinna Jaani koguduse õpetaja, pojapojapoeg Gottwald Eugen Eduard Grohmann oli Püha Jakobi koguduse õpetaja, pojapojapoeg Gottfried William August Grohmann oli Risti ja Tallinna Jaani koguduse õpetaja.
Belgrano ülikool
pisi Belgrano ülikool (hispaania keeles Universidad de Belgrano) on eraülikool Argentinas Buenos Aireses Belgrano linnaosas.
Ülikool asutati 1964.
Ülikoolis õpib üle 10 000 üliõpilase.
Salzachöfen
thumb|Kanjoni ülemine osa
Salzachöfen on kitsas kanjon Põhja-Lubjakivialpides Austria Salzburgi liidumaal. Lõhe on Salzachi jõe tekitatud, kui see Hageni ja Tenneni mägede vahelt läbi lõikab. Luegi kuru pakub marsruuti piki Salzachi jõge üle Salzachöfeni. Mõisteid Luegi kuru ja Salzachöfen kasutatakse mõnikord kogu kanjoni tähistamiseks vaheldumisi.
Kohta peetakse Austria loodusmälestiseks.
Salzachi jõe lähe on Kesk-Ida-Alpides ja see voolab läbi laia oru itta, enne kui pöörab põhja Berchtesgadeni Alpide suunas. Siin lõikab Salzach Hageni mägede (läänes) ja Tenneni mägede (idas) vahele kitsa oru ning lõpeb sügavalt sisselõigatud Salzachöfeniga. Kanjon oru kitsaimas kohas asub S-käänakul, kus Salzach voolab lühidalt itta, enne kui suundub läände ja voolab siis jälle põhja. Sellest punktist põhja poole voolab Salzach peamiselt läbi madalate orgude. Salzachöfen asub Halleini ringkonnas Golling an der Salzachist vahetult lõunas.
Juurdepääs
Salzachöfen on turismiobjekt ja sinna pääseb mööda treppi ja rada maanteelt B159. Seal on zipline, mis ületab kanjoni suvekuudel.
Kärestikusõit on populaarne tegevus kuristiku kaudu, kuigi veed võivad olla reetlikud ja surmavad. Adolf Anderle põlvnemist Salzachöfenist 1931. aastal peetakse kärestikusõidu sünniks.
Kose Püha Nikolause kogudus
Jumalateenistus toimub Kose kirikus igal pühapäeval kell 11. Kose kogudus koordineerib ka 2005. aastal Pikva külla rajatud Pikva Miikaeli kabeli kasutamist.
Koguduse õpetaja on Kerstin Kask, diakon Rein Keskpaik. Koguduse organistid on Vaike Juursalu ja Kahro Kivilo ning juhatuse esimees Andres Õis.
Ukraina õigeusu kirikute ühendkogu
Ukraina õigeusu kirikute ühendkogu (ukraina keeles Об'єднавчий собор українських православних церков) oli 15. detsembril 2018 Kiievis Püha Sofia peakirikus toimunud Ukraina Õigeusu Kiriku asutav kogu.
Ukraina õigeusklike ühendamine
11. oktoobril 2018 teatas Konstantinoopoli patriarhaat, et jätkab "Ukraina kirikule" (Church of Ukraine) autokefaalia andmise idee elluviimist.
Osalejad
Kirikukogu kutsus kokku Konstantinoopoli patriarh Bartholomeos I, kes saatis kutsed osalemiseks Ukraina kõigi õigeusu kirikute – Kiievi Patriarhaadi Ukraina Õigeusu Kiriku (KPUÕK), Ukraina Autokefaalse Õigeusu Kiriku (UAÕK) ja Moskva Patriarhaadi Ukraina Õigeusu Kiriku (MPUÕK) – piiskoppidele. Asutav kogu kutsuti kokku kohaliku kiriku kogu formaadis: iga kutsutud piiskopiga tuli kaasa üks tema piiskopkonna vaimulik ja ilmik või munk. Kutsutud piiskoppidest osalesid kõik 42 KPUÕK piiskoppi, kõik 12 UAÕK piiskoppi ja 2 73-st MPUÕK piiskopist. Kirikukogu juhatasid ühiselt Konstantinoopoli patriarhi määratud eksarh, Gallia metropoliit Emmanuel (Adamakis) ja Ukraina president Petro Porošenko. Ühendkogul ei osalenud MPUÕK Tšerkassõ ja Kanivi metropoliit Sofronius, kes oli selles kirikus üks autokefaalia pooldaja.
Otsused
pisi|[[Petro Porošenko, metropoliidid Epifanius (Dumenko), Emmanuel (Adamakis) ja Filaret (Denissenko) (Filaret kannab skufiat)]] Päevakorras oli kohaliku autokefaalse Ukraina Õigeusu Kiriku (UÕK) asutamine, selle põhikirja kinnitamine ja kirikupea valimine. Ühendkogu hääletas UÕK asutamise poolt ja kinnitas põhikirja. Kirikupeaks valiti Kiievi Patriarhaadi Ukraina Õigeusu Kiriku Perejaslavi ja Bila Tserkva metropoliit Epifanius (Dumenko). Uue kiriku eestseisja tiitliks sai Kiievi ja kogu Ukraina metropoliit, sest kirik asutati metropooliana.
Mario Capecchi
Mario Ramberg Capecchi (sündinud 6. oktoobril 1937) on Itaalia molekulaargeneetik, kes pälvis 2007. aastal Nobeli füsioloogia- või meditsiiniauhinna avastuse eest, kuidas luua hiired, kellel on kindlad geenid välja lülitatud (knock-out-hiir).
Ta sai auhinna koos Martin Evansi ja Oliver Smithiesiga. Praegu on ta USA Utah' ülikooli meditsiinikooli inimgeneetika ja bioloogia professor.
Elukäik
Mario Capecchi sündis Veronas Itaalia lenduri Luciano Capecchi (jäi teises maailmasõjas kadunuks) ja Ameerikas sündinud Lucy Rambergi ainsa lapsena. Tema emapoolsed vanavanemad olid impressionistlik maalikunstnik Lucy Dodd Ramberg ja Saksa arheoloog Walter Ramberg. Teise maailmasõja ajal saadeti tema ema antifašistlikku rühma kuulumise eest Dachau koonduslaagrisse. Enda vahistamist ette nähes oli ta kogu oma kraami maha müünud ja andnud tulu Bolzano lähistel elanud taluperele, et ta laps võiks seal elada. Kuid aasta pärast oli raha otsas ja kasupere ei suutnud lapse eest hoolt kanda. Nelja ja poole aastaselt pidi ta ise hakkama saama, elades järgmised neli aastat tänavalapsena Põhja-Itaalia tänavatel, olles aeg-ajalt mõnes lastekodus ja liikudes linnast linna koos teiste kodutute lastega.
Ta oleks alatoitluse tõttu peaaegu surnud. Ema oli vahepeal Dachaust vabanenud ja otsis teda terve aasta. Lõpuks leidis ta palavikus poja Capecchi haiglast Reggio Emilia linnas.
1946. aastal saatis tema onu, RCA füüsik Edward Ramberg õele raha, et ta saaks reisida Ameerika Ühendriikidesse. Capecchi kolis koos emaga Pennsylvaniasse. (Capecchi teine emapoolne onu Walter Ramberg oli samuti Ameerika füüsik, kes oli Eksperimentaalse Stressianalüüsi Seltsi kümnes president. ) Ta lõpetas 1956. aastal George Kooli, kveekerite internaatkooli Bucksi maakonnas Pennsylvanias
Capecchi oli aastatel 1967–1969 Harvardi ülikooli stipendiaatide seltsi noorem stipendiaat. 1969. aastal sai temast Harvardi meditsiinikooli biokeemia kateedri dotsent. 1973. aastast töötas ta Utah' ülikoolis. 1988. aastast on Capecchi olnud ka Howard Hughesi meditsiiniinstituudi uurija. Ta on Rahvusliku Teaduste Akadeemia ja Itaalia-USA fondi liige.
Pärast seda, kui Nobeli komitee teatas avalikult, et Capecchi on võitnud Nobeli auhinna, väitis austerlanna Marlene Bonelli, et Capecchi on tema ammu kadunud poolvend. 2008. aasta mais kohtus Capecchi Põhja-Itaalias 69-aastase Bonelliga ja kinnitas, et ta on tema õde.
Knock-out-hiired
Capecchi pälvis Nobeli auhinna knock-out-hiire loomise eest. See on hiir, mis on loodud geenitehnoloogia ja in vitro viljastamise teel ning milles on konkreetne geen välja lülitatud. Selle töö eest pälvis Capecchi 2007. aastal Nobeli füsioloogia- või meditsiiniauhinna koos Martin Evansi ja Oliver Smithiesiga, kes samuti oma panuse andsid.
Capecchi on jätkanud ka hiire Hoxi geeniperekonna süstemaatilist analüüsi. Sellel geeniperekonnal on võtmeroll embrüonaalse arengu kontrollimisel kõigil hulkraksetel loomadel. Nad määravad raku arengu paigutuse õiges järjekorras mööda keha telge pealaest jalatallani.
Erich von Hofmann
Erich Paul von Hofmann (6/18. jaanuar 1874 Tartu – märts 1919 Riia, mõrvatud enamlaste poolt Bikkerni metsas) oli Pühajärve mõisnik Otepää kihelkonnas Tartumaal.
Kärkna mõis
Kärkna mõis, varem Vanamõisa mõis (saksa keeles Falkenau, varem Wannamoisa) oli riigimõis Tartumaal Äksi kihelkonnas. Nüüdisajal jääb mõisa asukoht Tartu maakonda Tartu valda.
Mõisa varasem ajalugu
Kärkna kloostrimõis (Abtei-Gut) rajati juba XIII sajandi lõpul. See asutati ilmselt samaaegselt kloostriga, mida on mainitud 1304. aastal. Pärast Liivi sõda sai Vanamõisa nime all tuntud mõisast Raadi riigimõisa osa, viimase koosseisus on mõisa nimetatud 1586. aastal. 1592. aastal oli Raadi folvarki (folwark Zaieszierze) valitsejaks poolakas Jan Łesczyński. Vanamõisas elas siis üheksa talupoega.
Erich von Hofmann
Abikaasad ja järglased:
Kärkna mõis
Kärkna riigimõis 1687−1712
Gerteni pärijad said mõisa soodsatel tingimustel rendile: nendega sõlmiti alaline (Perpetuelle) leping. Mõisa valdasid nad 1688. aastal. 1699. aastal esineb mõis tertsiaalmõisate loetelus. 1712. aastal jäeti pandimõis tsaar Peeter I resolutsiooniga Sternstrahledele kasutada.
Kärkna mõis XVIII sajandi algul
1712. aastal oli viitsepresident Stiernstråle poegadest elus veel vaid ooberst Magnus Stiernstråle (suri 1734), kes aga viibis Venemaal sõjavangis. Kohapeal viibis tema vennanaine Anna Sophie von Sternstrahl (sündinud von Löwenwolde). Magnuse tütar Sophie Elisabeth oli abielus ooberst Gotthard Johann von Plateriga, kelle valduses oli mõis 1721. aastal. 1738. ja 1744. aasta vahel võeti mõis aga tagasi riigile. Edaspidi oli Kärkna kroonumõis.
Christian von Dahlen
Christian von Dahlen (Christian Dahl; 10/21. veebruar 1719 Kuressaare – 25. jaanuar/5. veebruar 1757 Kuressaare), Tamse (Tamsal) kroonumõisa rentnik.
Kärkna mõis
Maramaa karjamõis
Maramaa karjamõisa on mainitud 1758. aastal. 1783. aastal eraldati see Kärknast ja sellest sai iseseisev rüütlimõis.
Mõisa suurus
1908. aastal oli mõis 1810 tiinu (1977 hekatrit), millega see liigitus keskmiste mõisate hulka.
Mõisa nimest
1277. aastal on Kärkna kohta kasutatud nime Valkana, 1417. aastal sarnast nimekuju Valkena. Mõisa tunti ka Vanamõisa (Wanna-moisa) nime all. Praegune eestikeelne nimi Kärkna tuleneb mõisa XVII sajandi omanike Gertenite järgi.
Mõisaansambel
Häärber on jäljetult kadunud; 1960. aastate lõpul rajati mõisasüdame kohale karjäär. Peahoone oli ilmselt tagasihoidlik hoone, millest 1960. aastatel oli säilinud veel keldriosa. Kõrvalhooneid oli vähe. Ka park on tänaseks hävinud.
Christian von Dahlen
Vanemad: Kuressaare rae liige Georg Dahl (1681-1732) ja Anna Katharina Lippe (1690 – 1766).
Abikaasa alates 1743 Meedlas Anna Christina von Poll (1723-14/26. veebruar 1807 Kuressaare), Saaremaa rüütelkonna peamehe ja Võhksa mõisniku Christian Friedrich von Polli ja Anna Christina von Tolli tütar. Lasteta.
Dendrobiont
pisi|Lendorav pisi|Porr Dendrobiont ehk arborikool on puudel elav loom.
Dendrobiontidel on puude otsas elamiseks mitmesuguseid kohastumusi, nt tugevad küünised, haardsaba, iminapad, lennus.
Eesti imetajatest võib dendrobiontideks lugeda lendoravat, oravat ja metsnugist, lindudest puukoristajat, porri ja rähne. Dendrobionte esineb ka selgrootute seas.
The Supremes
The Supremes oli USA naisansambel. See oli üks edukamaid Motown Recordsi plaadifirma alla kuulunud esinejatest 1960. aastatel.
Ansambli tippajal, 1960. aastate keskel võistles The Supremes ülemaailmse populaarsuse eest The Beatlesiga. 1966. aasta 22. oktoobril tõusis The Supremesi album "The Supremes A' Go-Go" USA plaadimüügi edetabelis Billboard 200, olles sellega esimene album naisansamblilt, mis esikohale on jõudnud. The Supremes on USA läbi aegade kõige edukam vokaalansambel 12 esikohasingliga edetabelis Billboard Hot 100. The Supremesi tuntumate hittide hulka kuuluvad muuhulgas "Where Did Our Love Go", "Baby Love", "Stop! In the Name of Love" (kõik 1964), "You Can't Hurry Love" ja "You Keep Me Hangin' On" (mõlemad 1966). Suurema osa ansambli hittides kirjutas ja produtseeris Motowni tähtsaim laulukirjutamise ja produtseerimise meeskond Holland–Dozier–Holland.
1960. aastate keskel, mil ansambel oli oma edu tipus, oli selle solistiks Ross. 1967. aastal andis Motowni president Berry Gordy ansambli nimeks Diana Ross & the Supremes ja asendas Ballardi Cindy Birdsongiga. Ross lahkus 1970. aastal, et alustada soolokarjääri ja tema asemele tuli Jean Terrell ning ansambel sai tagasi nimeks The Supremes. Pärast 1972. aastat muutus ansambli kollektiiv sageli ning 1970. aastate keskel liitusid sellega Lynda Laurence, Scherrie Payne ja Susaye Greene. The Supremes läks laiali 1977. aastal pärast 18 tegutsemisaastat.
1988. aastal võeti ansambli tuntuim koosseis (Ballard, Ross, Wilson) Rock'n'rolli Kuulsuste Halli liikmeks.
The Supremesi edulool põhineb Broadway muusikal "Dreamgirls" ja 2006. aasta Bill Condoni muusikaline draamafilm "Dreamgirls". Film kandideeris Oscarile kuues kategoorias, võites neist kahes.
Memoriaalkompleks Norillagis hukkunutele
Memoriaalkompleks Norillagis hukkunutele on mitme rahva poolt rajatud memoriaalid Norillagis hukkunud sunnitöölistele. Memoriaalkompleks asub Norilskis Schmidti mäe jalamil. Sinna maeti Norilski laagrites hukkunud vange aastatel 1946–1952.
Memoriaal Norilski laagrites hukkunud baltlastele
10. augustil 1991 avati memoriaal Norilski laagrites hukkunud baltlastele. Sel päeval jõudsid 1941. aastal Norilski laagritesse esimesed Balti riikides arreteeritud ohvitserid. Memoriaal koosneb 4,5 meetri kõrgusest kolme küljega raudkivist püramiidist ning kolmest puuristist. Püramiidi Eesti küljel on mälestustahvel kirjaga: KÕIGILE SÜÜTULT KANNATANUD EESTI VABARIIGI KODANIKELE 1991. Sama tekst on ka vene ja inglise keeles.
Heiki Kortspärn
Heiki Kortspärn (sündinud 22. juunil 1951 Tartus) on eesti korvpallur, literaat ja ettevõtja.
Abhaasi ANSV
See moodustati veebruaris 1931 Sotsialistliku Nõukogude Vabariigi Abhaasia baasil.
Heiki Kortspärn
Töökäik
Alates 2010. aastast on Heiki Kortspärn invaliidsuspensionär.
Abhaasi ANSV
Abhaasi ANSV põhiseadus võeti vastu 2. augustil 1937. Kõrgeim seadusandlik organ oli Abhaasi NSV Ülemnõukogu, mis valiti 4 aastaks, koos Abhaasi ANSV Ülemnõukogu Presiidiumiga. Kõrgeim täitesaatev organ oli Abhaasi ANSV Ministrite Nõukogu. Abhaasi ANSV-l oli Rahvuste Nõukogus 11 saadikut.
Aastal 1990 kuulutas Abhaasi ANSV end suveräänseks nõukogude sotsialistlikuks vabariigiks (Abhaasi NSV). Kui Gruusia veebruaris 1991 teatas NSV Liidust lahkulöömisest, siis Abhaasi NSV teatas soovist jääda liitu ning minna kavandatud Suveräänsete Riikide liitu.
Heiki Kortspärn
Ühiskondlik tegevus
Heiki Kortspärn oli Kambjas Kodanike Komiteede liikumise juht ning Rahvarinde liikumise üks algatajaid ja juhte.
Ta oli kauaaegne Kambja vallavolikogu liige ja volikogu korrakaitsekomisjoni esimees ning Kambja valla esindaja Eesti Maaomavalitsuste Liidus.
Ta oli Kambja Laulu- ja Mänguseltsi asutajaliige, Kambja spordihoone rajamise ettepaneku autor, projekti kaasautor ja ehitusele kaasaaitaja, Kambja spordiklubi juhatuse liige, Kambja Vallamuuseumi rajamise ettepaneku autor.
Looming
Ta on Kambja valla tunnuslause "Kambja – Eesti koorilaulu häll" ja Kambja valla teenetemärgi autor. Ta on filmi "Pildikesi Kambja lähiajaloost 1988–2005" autor ja režissöör.
Luule
Pseudonüüm Maria Martin (Kambja kiriku kaitsepühakute järgi).
Parrotspitze
Parrotspitze, ka Parrot, on mäetipp Monte Rosa mäemassiivis Penniini Alpides.
Tipp jääb Šveitsi ja Itaalia piirile. Halduslikult asub mägi Valais' kantonis (Šveits) ja Valle d'Aosta maakonnas (Itaalia).
Parrotspitze'i, Alpide kõrguselt 12. mäetipu, kõrgus on 4432 m.
Alpinism
Esmatõusu tippu tegid 16. augustil 1863 Reginald S. Macdonald, Florence Crauford Grove, Montagu Woodmass ja William Edward Hall koos mägigiididega Melchior Andereggi ja Peter Perreniga.
Eesti alpinistide tipputõusud
2002. ja 2005. aastal ronisid Monte Rosa mäemassiivis, sealhulgas Parroti tippu, Alpiklubi Firn alpinistid.
Vaata ka
pisi|left|Parrotspitze
Linda Rummo
Linda Rummo (kuni 1946 Linda Kald; 5. august 1921 Vana-Vändra vald – 16. detsember 2015) oli eesti näitleja.
Lapsepõlv
Linda Rummo kasvas üles Pärnumaal. Tema ema oli olnud elav ja lustlik naine, suur jutustaja, lugude väljamõtleja. Emapoolne vanaisa oli linakaupmees, isapoolne vanaisa aga taluperemees ja vallavanem. Kuigi ka Linda pere elas talus, siis tüdruku isast õiget põllumeest kunagi ei saanud. Viimane oli olnud rohkem pillimees, kes armastas viiulit ja tšellot mängida, kuid kuna seadus nägi ette, et vanem poeg pärib talu, siis tuli tal siiski seda pooleldi vastu tahtmist pidama hakata. Nõnda elaski perekond kuni Linda 9-aastaseks saamiseni maal. Ühel hetkel ei suudetud end aga enam ära majandada ja talu läks pankrotti. Vara pandi oksjonile ja pere pidi kolima Vändra alevisse üürikorterisse. Seal lõpetas Linda 1942. aastal ka Vändra gümnaasiumi.
Kooliaastad
Linda Rummo huvitus nooruses kehakultuurist ning osales võimlemisõpetajate kursustel nii Eestis kui ka Saksamaal. Lisaks jäi tal aega Saksamaal ka päris palju ringi reisida (millest on juttu ka tema raamatus). Kuid Teise maailmasõja tõttu oli tema Eestisse pääsemine saanud teoks ainult läbi suurte raskuste.
Ringhäälingus töötades tutvus ta Vello Rummoga, kellega hiljem abiellus.
Tallinnas avati 1946. aastal Eesti Riiklik Teatriinstituut, kuhu nii Linda kui ka Vello õnnelikult sisse said. Linda on hiljem muljetanud, et läks teatrikooli algul eelkõige selleks, et õppida tundma diktori tööks vajalikku sõna kunstilist külge. Õppejõududest olid Linda suured autoriteedid Ants Lauter ja Albert Üksip. Vello Rummo läks 1949. aastal õppima GITIS-esse, mis tekitas ka Lindas soovi Moskvasse minna. See oli kindlasti üheks põhjuseks, miks Linda pärast kooli Moskva Riiklikku Teatriinstituuti tööle soovis saada. Teda hakkas aina enam huvitama ka teatripedagoogi amet. Moskvasse ta siiski tööle ei läinud. Teatrikoolis käimise aastad olid noore naise jaoks huvitavad, kuid samas väga suurt pingutust nõudvad. Oli palju kõhklusi ja hirme oma võimekuse suhtes. Lisaks oli Lindal ja Vellol juba esimese kooliaasta lõpus sündinud poeg Tiit Rummo, kelle kasvatamine samuti palju aega võttis.
Draamateatri periood
Pärast kooli lõpetamist läks Rummo tööle Draamateatrisse. Esimest kümmet aastat teatris on ta nimetanud suuresti kohanemise ja õppimise aastateks. Kolleegidest sai ta hästi läbi Lisl Lindauga, keda ta väga austas. Kindlasti oli talle eeskujuks ka Ants Eskola, kes õpetas Linda sõnul teda partnerit rohkem usaldama. Tol ajal, 1950. aastate algul, lavastasid Draamateatris Andres Särev ja Ilmar Tammur, kellega Rummol olid vastakad suhted. Korduvalt tuli ette lahkhelisid, kuid samas saadi neist enamasti ikkagi üle. Linda ihkas aga endiselt veel Moskvasse, kus kõik tehtav tundus ideaalina, lisaks õppis tema abikaasa Vello Rummo endiselt seal. Oli toredaid, aga ka pingelisi aegu. Linda on eriti kritiseerinud pinnapealsust, millega vahel lavastusi tehti. Kuna talle endale oli rollianalüüs väga oluline, siis suutis ta tihti oma pidevate küsimistega proovides mõningaid teisi näitlejaid ärritada.
Draamateatris töötamise perioodil tutvus ta ka Voldemar Pansoga, kellega alanud ühine loominguline tee kujunes pikaks ja tulemuslikuks. Nende koostöö algusajast tuleks ära märkida Estonias etendunud lavastus "Minu veetlev leedi" ja Draamateatris lavastatud "Tabamata ime", mis olid mõlemad 1960. aastate esimese poole menulavastused.
Näitleja Laine Mesikäpp on meenutanud: "Publik armastas Lindat kohutavalt. Tihtipeale helistati teatrisse: kas Rummo mängib? Kui mängib, tulen vaatama."
Noorsooteatri periood
1965. aastal asutatud ja 1966. aasta veebruaris pidulikult avatud Noorsooteatri põhikoosseisuks oli Konservatooriumi lavakunstikateedri teine lend ja mõned Draamateatrist üle tulnud mõttekaaslased. Nende seas ka Linda Rummo. 1966. aastal kirjutas Linda ajakirjas Noorus avaldatud artiklis "Mõttekaaslusest" muu hulgas ka järgmist: "Sageli öeldakse: "Hea näitleja on see, kes on lavastaja käes nagu vaha." Mina ei ole hea näitleja – mina olen sageli lavastajaga opositsioonis olnud. Mitte lihtsalt opositsioonis olemise pärast, vaid seepärast, et minu tõde on enamasti jonnakas ja ta pole mitte alati samal platvormil lavastaja tõega."/.../.
See vastas suuresti ka tõele. Lindal oli alati oma arvamus, mida ta ka agaralt väljendas. Seetõttu nõudis temaga töötamine lavastajatelt tihti palju aega. Kui enamasti saadi lahkarvamused siiski lahendatud, siis erandina võib välja tuua Panso lavale toodud "Ehitusmeister Solness", kus näitleja ja lavastaja jäidki lõpuni eri arvamusele. Linda Rummo selles lavastuses kaasa ei teinudki.
Noorsooteatris töötamise perioodi võib nimetada Voldemar Panso käe all töötamise perioodiks. Linda Rummo kirkamate rollidena kuuluvad sinna Ophelia ja Stella Campbell.
Panso on Linda Rummo kohta kirjutanud: "Ta kasvas orgaaniliselt, arenes seaduspäraselt ja hakkas õitsema nii, nagu lilled ikka õitsema hakkavad. On õisi, mis puhkevad hellitava soojuse, kunstliku valguse või suhkurdatud vee abil. On õisi, mis puhkevad troopikapäikese kuumuses ja troopikaõhu niiskuses. Rummo talent lõi õitsele ilma hellitava lisatoimeta, ilma triiphoone klaaskatuseta ja ka ilma troopikakuumuseta. Teda on toitnud ja toidab süvenemine, nõudlikkus, põhjalikkus ja loominguline ausus."
"Hamlet"
1966. aasta septembris esietendus Voldemar Panso lavastatud "Hamlet". Nimiosas astus üles Ants Eskola, Linda Rummo mängis Opheliat. Rummo sõnul olnud see ainuke roll, millest loobumist olevat ta Pansolt taotlenud. Ophelia ei huvitanud algul Rummot, kuid tal õnnestus sellele siiski isikupärane rollilahendus leida. Lavastaja tõlgenduses oli huvitavaks nüansiks aga see, et Rummo Ophelia polnud plikake, vaid paljus juba välja kujunenud, avara mõistuse ja targa südamega neiu – täiesti Hamleti vääriline. Nagu leedu teatriteadlane Mark Petuchauskas on ütelnud, oli see väga hamletlik Ophelia.
"Armas luiskaja"
Algul mängisid L. Rummo ja A. Eskola J. Kilty "Armast luiskajat" hoopiski televisioonis. Kui nad aga palusid Voldemar Pansol 1966. aastal see lugu lavale seada, siis olnud Panso kõigepealt vastu. Kartvat, et kukub läbi, ei ole huvitav. Lõpuks, kui lavastus Kadrioru lossis välja tuli, saatis seda aga suur edu ja kiitvad arvustused. Toonane teatriteaduse tudeng Kadi Vanaveski kirjutas: ''"Shaw' ja Campbelli lugu Noorsooteatris – see on mõistuslikkuse tragöödia, liiga sügava mõistmise ja epohhi vastuolude ning kahe suure isiksuse sisemiste vastuolude tragöödia." /.../ ''"Rummo Stellas on sügavat sisemist rahu, ta on terviklikum ja siiram kui maailmakuulus korrespondent."/.../ Lavastus "Armas luiskaja" eeldab tugevat intellekti ja suure andega näitlejaid, kunstnikke, kes suudavad olla kaks tundi laval hetkegi valetamata."/.../ Tükiga käidi ka palju reisimas – Riias, Leningradis, Moskvas, Helsingis, isegi Murmanskis.
Linda on tagantjärele öelnud, et Stella Campbelli peab ta enda mängitud lemmikrolliks.
"Ehitusmeister Solness"
Seda on nimetatud üheks eesti teatri dramaatilisemaks lavastamislooks. Panso sai "Solnessi" tegemise ajal infarkti, Rummo jättis Aline rolli sinnapaika ja lahkus teatrist. Ebakõlad Panso ja Rummo vahel ilmusid juba esimeste proovide ajal, sest lavastaja ja näitleja tõlgendasid Aline tegelaskuju erinevalt. Panso soovis Aline teksti kärpida, Linda ei olnud sellega nõus. Kui siis pärast Panso pikka haiguspausi lavastus uuesti käsile võeti ja valmis tehti, mängis Aline osa juba Silvia Laidla.
Aastad 1973–1976
Pärast "Solnessi" krahhi lahkus Linda Rummo Noorsooteatrist. Läks Tartusse lapselapsi hoidma. Linda poeg ja minia õppisid Tartus ning nõnda oli vanaema lapsehoidjana äärmiselt vajalik isik.
Siiski käis Linda laupäeviti-pühapäeviti veel Tallinnas Draamateatris "Armast luiskajat" mängimas. Kui nooremal põlvkonnal eksamid lõppesid, siis andis vanaema Linda lapselapsed jälle nende õigete vanemate hoolde ja suundus seejärel ise närviravile. Ta oli paar päeva haigla klubis ja seejärel mõnda aega endise kooliõe juures maal. Sai kosutusravi. Arst kirjutas diagnoosiks – asteeniline seisund ehk närviväsimus. Varsti Linda siiski kosus ja ei läinudki palju aega, kui ta juba Endla teatrisse tööle läks. Pärnusse kolisid nad koos abikaasa Vello Rummoga, kes samuti Endlas töötas.
Endla teater ja Pärnu
1970. aastate teisel poolel ja 1980. aastate alguses töötas Linda Rummo Endlas. Lisaks näitlemisele tegi ta ka lavastuste "Pisuhänd", "Suvitajad" ja "Tantsuõpetaja" näitejuhi tööd.
Rummo pensionipõlv möödus Pärnus ja Pedassaarel perekonna maakodus.
Töökohti
Linda Rummo töötas aastatel 1942–1946 võimlemisõpetajana ja 1946–1949 Eesti Raadios diktorina. 1950. aastal lõpetas Eesti NSV Riikliku Teatriinstituudi. Aastatel 1950–1965 töötas ta näitlejana Draamateatris, 1965–1975 Eesti NSV Riiklikus Noorsooteatris ja 1976–1982 Endla teatris, viimases oli ka näitejuht.
Alates 1950. aastast oli Linda Rummo Eesti Teatriliidu liige.
Koostöö Adolf Šapiroga
Linda Rummo mängis kahes Adolf Šapiro lavastuses: A. Tšehhovi "Kirsiaed" ja E. Albee "Kes kardab Virginia Woolfi?".
"Kirsiaed"
"Kirsiaed" esietendus 1971. aasta detsembris Noorsooteatris. Ühes intervjuus ütles Šapiro, et Tšehhovit ja seda näidendit tõukas teda Tallinnas lavastama mulje Voldemar Panso "Armsast luiskajast" Kadrioru lossis. Et pärast "Luiskajat" hakkas ta Ranevskajana nägema Linda Rummot.
"Kirsiaed" valmis väga rasketes tingimustes. Aega oli vähe ja proove tehti õhtuti. Kuna aga Noorsooteatri majas harjutas sel ajal ka puhkpilliorkester, siis oli igasugune keskendumine peaaegu et võimatu. Siiski kogus see lavastus hiljem hulgaliselt kiitvaid arvustusi. Koguni poeetiliselt on kirjutatud "Kirsiaia" lavakujundusest. Teatriteadlane Lea Tormis nimetab seda Mart Kitajevi tööd veel praegugi kõige mõjuvamaks lavakujunduseks, mida ta näinud on. Selle lavastusega tähistati Linda Rummo 50. sünnipäeva.
Hilisemates meenutustes on Linda Rummo Ranevskaja rolli puhul rõhutatud daamilikku elegantsi ja olukorrast üleolekut. Seda, et ta oli "suursugune ja kaunis". Omaaegne kriitika rõhutas rohkem tema karakteri võluvat vastuolulisust.
Kriitik Valdeko Tobro kirjeldas Rummo osatäitmist järgmiselt: "Ranevskajast kui Tšehhovi igavese inimese sümbolist loob Linda Rummo sügavalt naiseliku ja tervelt meelelise lavakuju, kes on veetlev oma nõrkustes ja tugev oma kirgedes. Sellega saavutatakse eluvõõra karakteri täielik elulisus."
"Kes kardab Virginia Woolfi?"
Nagu "Luiskaja" 1960. aastatel, oli Albee "Kes kardab Virginia Woolfi?" 1970. aastatel üks eesti psühholoogilise teatri silmapaistvamaid sündmusi. Kokku mängiti neid kahte suurepärast lavastust 14 aastat ja mõlemas neis tegi ühe peategelasena kaasa ka Linda Rummo.
Reet Neimar kirjutas: "Illusioonides elamise ja enesepetmiste draama, mis näitas, et tõele näkkuvaatamise hetk saabub varem või hiljem, ja üritas meid veenda, et selge reaalsustaju on inimesele vajalikum kui mis tahes elumängud ja lohutavad pettekujutelmad – isegi eraelulise tasandi loona, abielu tragifarsina oli see Albee tekst kunagi Nõukogude riigis tõrjutud. Meie Teatrite Valitsus sai Moskvalt esitusloa, kuid Riial seda luba ei olnud, sellega ongi seletatav Riia Noorsooteatri peanäitejuhi A. Šapiro tulek Pärnusse; L. Rummo juubelil antud lubadus ("Kui tahad, siis tulen. Otsi ainult tükk!") veel pealekauba. Rummo oli vahepeal lavalt juba lahkunud, nõnda oli Martha tema elus raske, kuid suurejooneline comeback."
Linda on ise Martha rolli kohta ütelnud, et tüüdata see ei saanud, sest sel olid suured inimlikud varud.
Arvi Hallik
Arvi Hallik (4. märts 1941 Märjamaa – 17. august 2014) oli eesti näitleja.
Arvi Hallik lõpetas 1961. aastal Kohila Keskkooli ja 1963. aastal Tallinnfilmi õppestuudio.
Ta töötas aastatel 1961–1963 Tallinna Autoremonditehases. Pärast Tallinnfilmi õppestuudio lõpetamist töötas Arvi Hallik aastatel 1963–1998 Pärnus Endla teatris näitlejana. Seejärel kuni 2012. aastani töötas ta samas metallitöö meistrina ja mängis rollilepinguga. Aastatel 1963–1966 teenis ta sundaega Nõukogude armees.
Savva Tarassov
Savva Ivanovitš Tarassov (jakuudi keeles Савва Иванович Тарасов; 25. aprill 1934 Gornõi rajoon Jakuudi ANSV – 6. november 2010) oli jakuudi kirjanik (luuletaja) ja tõlkija, Sahha (Jakuutia) Vabariigi Vaimsuse Akadeemia liige.
Kirjanduslikku tegevust alustas ta 1950. aastatel. Esimene luulekogu ilmus 1961. aastal. Kokku on temalt ilmunud umbes kakskümmend raamatut (jakuudi ja vene keeles). Ta on tõlkinud jakuudi keelde William Shakespeare'i Macbethi, Hamleti ja Kuningas Leari ning Euripidese Medeia, samuti on ta tõlkinud vene luulet.
Ta sai 1964. aastal NSV Liidu Kirjanike Liidu liikmeks. Aastatel 1993–1998 oli ta Sahha (Jakuutia) Vabariigi Kirjanike Liidu juhatuse esimees.
Haridus- ja töökäik
Tarassov on lõpetanud ÜLKNÜ juures asuva Tsentraalse Komsomoli Kooli ja  Gorki-nimelise Kirjandusinstituudi Kõrgemad kirjanduskursused.
Ta alustas ajakirjanikuna 1953. aastal. Hiljem olnud ajalehe Eder Kommunist ("Эдэр коммунист") toimetaja, ajakirja Hotugu Sulus ("Хотугу сулус") peatoimetaja asetäitja ning ajalehe Kõõm toimetuse kultuuriosakonna juhataja.
Eiguliai
Eiguliai on Kaunase linnaosa, mis asub linna põhjaosas Eiguliai valla territooriumil. Eiguliai asub Nerise kaldal, see piirneb põhjas Kleboniškisega, lõunas aga Kalniečiaiga.
1379. aastal on esmamainitud seal asunud linnust (Egol), mille ristisõdijad 1382. aastal maha põletasid. Linnamäe juures asuvad ka muinaskalme ja asulakoht.
1880. aastal avati sealse küla kalmistu, millest piirkonna Kaunasega liitmisel sai linna kalmistu. 1923. aastal elas Eiguliais 483 inimest. 1959. aastal liideti suurem osa külast Kaunasega, 1977. aastal ühendati Kaunasega ka ülejäänud küla. 1979. aastal hakati sinna rajama korterelamuid.
Rootsi aukonsulaat Tartus
pisi|Rootsi aukonsulaat Tartus
pisi|Sissepääs Rootsi aukonsulaati Tartus
Aukonsulaadi konsulaarpiirkonnaks on määratud Tartu, Tartumaa ja laiemalt Võru- ning Põlvamaa. Rootsi aukonsulaat Tartus asub aadressil Rüütli 1.
Aukonsul
Aukonsul ja aukonsulaadi ainus töötaja on olnud asutamisest alates Madis Kanarbik.
Ülesanded
Aukonsul Madis Kanarbik osaleb mitmel Rootsiga seotud sündmusel. Koostöös Rootsi Suursaatkonna, Tartu Ülikooli, Tartu Linnavalitsuse ja Põhjamaade Ministrite Nõukogu Eesti esindusega korraldatakse igal aastal Gustav Adolfi päeva.
Ristikandmine
Ristikandmine on pildisüžee kristlikus kunstis, mis kujutab Kristust teel Kolgatale kandmas risti, millele ta hiljem naelutatakse. Süžee lähtub Johannese evangeeliumis antud kirjeldusest. Ristikandmine on passioonitsükli osa ja esineb sageli Kristuse kannatuslugu kujutavates pildisarjades, aga alates 14. sajandist ka eraldi harduspildina.
Jutustavas ristikandmise stseenis on enamasti kujutatud ka Rooma sõdurid, kaks röövlit, kes hukati koos Kristusega, ja püha Veronika.
Katoliku ja anglikaani kirikus, vahel ka luteri kirikus on kiriku seinale paigutatud piltidest või reljeefidest seeria ristiteekonna 14 peatusega; ristikandmisega seostuvad 2.-9. peatus.
Motiivi ajaloost
Umbes 1100. aastani kujutati narratiivsetel piltidel risti kandmas sagedamini Küreene Siimonat kui Jeesust. Alates sellest ajast hakkab kasvama ristikandmise stseenis kujutatavate isikute arv. Bütsantsi päritolu kujutistel kõnnib Jeesus seotud kätega ja Rooma sõdur ajab teda edasi hoides nööri, ning Siimon kannab risti. Mõned varased kujutised on Jeesusest ja Siimonast kandmas risti koos. Keskajal alates 12. sajandi teisest poolest ilmuvad kunsti, võib-olla keskaja teatri kannatusmängude mõjul, rahvarohked stseenid, kus Kristust ümbritseb suur rahvahulk väljendamas laia tundeskaalat kaastundest mureni; üks varane näide on Giotto seinamaal Arena kabelis, üks erakordselt rahvarohke hiliskeskaegne kujutis on Pieter Brueghel vanema maal aastast 1564. Varasematel piltidel pole alati edasi antud risti raskust, hiliskeskaja kujutistel on aga selle kandmine kujutatud alati vaevarikkana, risti alumine ots sageli maad mööda lohisemas, ja see on kooskõlas Kristuse kannatuste üle mõtisklemise tõstmisega usulise vagaduse fookusse hiliskeskajal. Hiliskeskaja piltidel kannab Jeesus risti kandes peas okaskrooni.
Varane näide harduspildist, mis kujutab Kristust risti kandmas eraldatuna teistest stseeni osalistest, on väike tahvelmaal Barna da Sienalt 1330.–1350. aastaist. Taoline pilditüüp jätkus ka renessanss- ja barokk-kunstis, neil oli Kristus kujutatud enamasti poolfiguurina lähivaates. Esmakordselt esineb see kompositsioonitüüp Põhja-Itaalias 1490. aasta paiku. Erinevalt paljudest muudest Kristuse kannatusi käsitlevatest harduspiltidest on Kristuse vaev ristikandmise stseenidel vähem üksikasjalikult rõhutatud kui jutustavates stseenides, kus vaenulik rahvahulk teda mõnitab ja lööb.
Triptühhonitel, mille keskpaneel kujutas ristilöödud Kristust ja tema lähedasi Kolgatal, paigutati ristikandmise stseen vasakpoolsele tiivale ja Kristuse haudapanek parempoolsele; sellise kompositsiooniga on ka Tallinna püha Antoniuse altar.
Äriingel
Äriingel (inglise keeles angel investor, business angel) on ettevõtja, kes otsib oma vabale rahale kasumlikku väljundit, omandades osaluse alustavas ettevõttes. Äriinglid on kõrgema riskitaluvusega, paigutades raha ettevõtetesse, millel on raskusi finantseerimise leidmisega.
Äriinglitest räägitakse eelkõige innovaatiliste, näiteks tehnoloogiaettevõtete puhul.
Äriinglid toetavad väikesi alustavaid interneti kaudu teenuseid pakkuvaid ettevõtteid, mis on liiga väikesed, et pakkuda huvi riskikapitaliettevõtetele. Suur osa äriingleid on oma vara teeninud 1990. aastate lõpu tehnoloogiamulli ajal (dot-com bubble) ning on soovivad alustavaid ettevõtteid toetada lisaks rahale ka oma oskusteabega.
Mõned äriinglid, nagu endine Google'i töötaja Aydin Senkut oma juhitava ettevõtte Felicis Ventures kaudu ja ettevõtte Floodgate Fund juhtivpartner Mike Maples, teevad vahel investeeringuid, mis on mahult võrreldavad riskikapitalifondide omadega, kaasates investeeritavat kapitali institutsionaalsetelt investoritelt.
Kuni ühe miljoni USA dollari suurused investeeringud äriinglitelt ettevõtte kohta ei ole ebatavalised. Omavahel võrgustike või klubide kaudu koostööd tegevad äriinglid võivad investeerida ka suuremaid summasid.
New Hampshire'i Ülikooli riskikapitali uurimiskeskuse andmetel investeerisid äriinglid Ameerika Ühendriikides ettevõtetesse 2010. aastal 20 miljardit USA dollarit ning 2009. aastal 17,6 miljardit USA dollarit. Suur osa nendest investeeringutest on tehtud tarbijatele interneti kaudu otse teenuseid pakkuvatesse ettevõtetesse ning pilvede kaudu kasutatavaid programme (inglise keeles apps) arendavatesse ettevõtetesse.
Florence'i vangla
pisi|Florence'i vangla Florence'i vangla (inglise keeles United States Penitentiary, Administrative Maximum Facility) on Ameerika Ühendriikides Colorado osariigis Fremonti maakonnas Florence'i linnas asuv vangla, geograafiliste koordinaatidega. Florence'i vangla on Ameerika Ühendriikide ainus kõige kõrgema, supermax-turvaastmega föderaalvangla. Selle mitteametlikud hüüdnimed on ADX Florence, Florence ADMAX ja Supermax. Selles vanglas hoitakse ühiskonnale kõige ohtlikumaid, peamiselt terrorismis süüdistatud kurjategijaid.
Pärast San Francisco lähedal asunud Alcatrazi saarvangla sulgemist 1963. aastal viidi sealsed kurjategijad üle vastavatud Marioni vanglasse, mis asub Illinoisi osariigis Williamsoni maakonnas. Marioni vangla oli kuni Florence'i vangla avamiseni Ühendriikide kõrgeima turvaastmega vangla. 22. oktoobril 1983 pussitasid seal kaks kinnipeetud Aarja vennaskonna liiget surnuks vangivalvurid Merle E. Cluttsi ja Robert L. Hoffmani. Liiga leebete turvameetmete tõttu õnnestus mõnel vangil kongiviimise ajal oma kaaslasele varastatud nuga anda. Pärast seda intsidenti tehti Marioni vanglast supermax-vangla ja järgmised 23 aastat hoiti sealseid vange 22–23 tundi ööpäevas oma kongides ning keelati ühised söömingud, treeningud ja religioossed talitused.
Ameerika Ühendriikide föderaalse vanglabüroo tolleaegne direktor Norman Carlson aga arvas, et oleks vaja luua täiesti uus vangla, mida lõpuks tehtigi. Florence'i vangla avati novembris 1994. Kohalikud elanikud, nähes vanglas elatusallikat, olid selle avamise poolt. Samal ajal oli maakonnas juba 9 vanglat, kuid 750–900 püsiva ning 1000 ajutise töökoha (vanglaehituse ajaks) nimel kogusid elanikud lõpuks kokku 160 000 USA dollarit, et osta 240 hektarit maad uue vangla rajamiseks.
Vangla asub 15-hektarisel territooriumil ja on mõeldud 490 vangile. Igas kongis on betoonist laud, pink ja voodi, mida ei saa liigutada. Tualett ja kraanikauss on ühendatud, dušid on taimeriga, et vältida üleujutusi. Kambrites on seina külge kinnitatud läikivast terasest peeglid, elektrivalgusti, raadio ja mustvalge teler, millest näeb haridus- ja ususaateid. Kongide aknad on 10 sentimeetrit laiad ja 120 sentimeetrit kõrged, et vangid ei saaks teada oma täpset asukohta vanglas ja et neil ei õnnestuks põgeneda. Vangid treenivad betoonist augus, mis meenutab tühja ujumisbasseini, jällegi selleks, et nad ei saaks teada oma täpset asukohta. Telekommunikatsioon välismaailmaga on keelatud, valvurid toovad vangidele toitu käest kätte. Tervikuna on vanglas rohkelt kaameraid ja liikumisandureid ning 1400 puldiga juhitavat terasest ust. Vangla ümber on 3,7 meetrit kõrge okastraataed.
Florence'i vanglas on hoitud mitmeid kurikuulsaid vange. Oklahoma City pommiplahvatuse peakorraldaja Timothy McVeigh viibis Florence'i vanglas kuni aastani 1997, kui ta mõisteti surma ja viidi Indiana osariiki Terre Haute'i föderaalvanglasse hukkamist ootama. McVeighi kaaskonspiraator Terry Nichols kannab praegu Florence'i vanglas eluaegset vanglakaristust. Samuti viibivad praegu Florence'i vanglas saripommitajad Ted Kaczynski ja Eric Rudolph, mitu Al-Qaeda terroristi, kaasa arvatud neli 1993. aasta World Trade Centeri pommiplahvatuse kavandanut. Lisaks 1998. aastal Keenias ja Tansaanias Ameerika Ühendriikide saatkondade pommirünnaku korraldajaid; Robert Hanssen, Föderaalse Juurdlusbüroo agent, kes aastatel 1979–2001 müüs Nõukogude Liidule ja Venemaale Ameerika Ühendriikide riigisaladusi; samuti mitu jõuguliidrit.
14. septembril 2007 lubas föderaalne vanglabüroo teha ajakirjanikele tutvumiskäigu Florence'i vanglasse.
Rein Lindmäe
Rein Lindmäe (sündinud 17. märtsil 1953 Tallinnas) on eesti lauatennisist ja treener.
Isiklikku
Tema vend Alari Lindmäe oli samuti lauatennisist.
Tal on tütred Maris, Karin ja poeg Erik.
Lohutusnaised
Lohutusnaised olid Teise maailmasõja ajal Jaapani keiserliku armee poolt seksiorjadeks sunnitud naised ja tüdrukud. Sõna „lohutusnaised“ on tõlge jaapanikeelsest sõnast ianfu (慰安婦). Tegu oli 20. sajandi ühe suurima inimkaubanduse juhtumiga ning ennenägematus mastaabis inimsusevastase kuriteoga.
Lohutusnaiste koguarvus ei olda ühel nõul. Kõige tagasihoidlikumate hinngute kohaselt võis naisi olla 50 000 kuni 200 000. 1990. aastatel hinnati naiste arvu umbes 200 000-le, kuid uute uuringute kohaselt võis neid ainuüksi Hiinas olla kuni 200 000, seega kokku võis arv ulatuda kuni 400 000-ni. Enim kasutati orjadena naisi Koreast (80-90% kõigist, kui juhinduda varasematest andmetest Hiina naiste arvu kohta), ent ka näiteks Austraaliast, Myanmarist, Hiinast, Hollandist, Filipiinidelt, Indoneesiast, Jaapanist ja Taiwanist. Naisi värvati petmise ja sundimise teel.
Lohutusjaamad, kus lohutusnaisi hoiti, lõi keiser Hirohito pärast Nanjingi veresauna selleks, et taastada Jaapani au ning rahustada rahvusvahelist ajakirjandust. Jaamade eesmärk oli reguleerida sõdurite käitumist ning ennetada suguhaigustesse haigestumist, kuid tegelikult ei täitnud see kumbagi eesmärki. Sarnased jaamad eksisteerisid Jaapani armees tegelikult juba 1932. aastast, kuid varem palgati sinna Jaapani prostituute, kelle vähesuse tõttu hakati sunniviisiliselt värbama teistest rahvustest naisi ja lapsi.
Lohutusnaiste kohtlemine
Suurem osa lohutusnaisi oli värbamise ajal 20. eluaastates, kuid nende seas leidus ka alaealisi ning alles teismeikka jõudnud tüdrukuid. Enamikul polnud eelnevaid seksuaalseid kogemusi. Rohkem organiseeritud lohutusjaamades oli naistel kindlad tööajad, näiteks hommikul kaheksast kuni keskööni. Nädalavahetused olid veelgi koormavamad. Teistes jaamades oli naiste elu kaootilisem ning esines grupiviisilist vägistamist. Paljud naised oli sunnitud vahekorda astuma ka menstruatsiooni ajal. Kondoomide kasutamine oli küll kohustuslik, kuid sõdurid seda sageli ei teinud. Vägistamises ei osalenud mitte ainult Jaapani sõdurid, vaid ka Jaapani armee palgatud arstid ja tsiviilisikud.
Peale seksuaalse väärkohtlemise pidid lohutusnaised taluma ka füüsilist väärkohtlemist, näiteks pärast seda, kui haiguse või menstruatsiooni tõttu üritati seksuaalvahekorrast keelduda. Põgenemiskatsele või emakeeles kõnelemisele võis järgneda peksmine, pussitamine või piinamine. Osa naisi üritas sooritada enesetappu. Sõja lõpuks oli suurem osa lohutusnaisi hukkunud füüsilise vägivalla, haiguste, nälja või lahingutegevuse tõttu. Lisaks tapsid Jaapani sõdurid osa naisi või sundisid neid enesetappu sooritama. Hinnangute kohaselt ei jäänud ellu 90% lohutusnaistest.
Lohutusjaamad asusid vanades bordellides, hotellides, garnisonides, kasarmutes, haiglates, koolides, muuseumides ja suurtes elumajades, mille Jaapani armee oli enda valdusse võtnud. Suured ruumid jaotati puust plaatidega üksikkabiinideks, mille uksi asendasid tekid. Akende olemasolul jäeti need tihtipeale lahti ning möödakäijad nägid, kuidas naisi vägistati. Väärkohtlemine toimus ka sõjaväetelkides, õhurünnakuvarjendites ning nende endi kodudes. Söögiks oli enamasti riis Jaapani marineeritud redise või Korea marineeritud kapsaga. Toitu valmistasid naised ise, kokad või sõdurid. Toiduvalik olenes suuresti jaama asukohast, kuid paljud naised on kirjeldanud, kuidas neid näljutati.
Hans von Kiel
Johann Friedrich Karl von Kiel (25. märts/6. aprill 1876 Sõreste mõis – aprill 1928 Eriwanda, Võrumaa), Sõreste mõisnik.
Kuulus Baltimaades immatrikuleerimata Kieli suguvõssa, 6/19. märtsil 1912 kantud Liivimaa kubermangu aadliraamatusse. Kaupmees Peterburis, Pärnus ja Tartus.
Vanemad Alexander von Kiel 1841–1901, Sõreste mõisnik, ja Helene Lippinger (1853–1938).
Cherokee maakond
Cherokee maakond on mitmes Ameerika Ühendriikide osariigis.
Thun-l'Évêque
Thun-l'Évêque on vald Põhja-Prantsusmaal Nordi departemangus Cambrai kantonis.
pisi|tühi|Thun-l'Évêque'i kirik
Bryant Park
pisi|277x277px|Bryant Park Bryant Park on 38 860 m² suurune eraõiguslik avalik park, mis asub New Yorgi Manhattani linnaosas. See asub Midtown Manhattani Fifth Avenue ja Sixth Avenue ning 40th Streeti ja 42nd Streeti tänava vahel.
Kuigi tehniliselt asub New Yorgi Avaliku Raamatukogu peaharu pargi sees, moodustab see praktiliselt pargi rohelise ruumi idapiiri, muutes Sixth Avenue tänava pargi peamiseks sissepääsuks. Bryant Park asub täielikult maa-aluse struktuuri kohal, kus asuvad raamatukogu korstnad, mis ehitati 1980. aastatel, kui park avalikkusele suleti ja välja kaevati; uued raamatukogu rajatised ehitati maapinnast allapoole, samal ajal kui park oli taastatud.
Feldmarssal-leitnant
Feldmarssal-leitnant (saksa keeles Feldmarschallleutnant, Feldmarschall-Leutnant, rootsi keeles fältmarskalklöjtnant) oli sõjaväeline auaste mitme riigi sõjaväes.
Austria ja Austria-Ungari
Austria sõjaväes oli feldmarssal-leitnandi auaste kõrgem kindralmajorist ja madalam täiskindralist (jalaväekindral, ratsaväekindral, feldzeugmeister).
Rootsi
Rootsi sõjaväes kehtestati feldmarssal-leitnandi auaste 1648. aastal. See oli kõrgem täiskindralist ja madalam feldmarssalist. Auaste oli kasutusel XVIII sajandi alguseni.
Buenos Airese Tehnikainstituut
pisi Buenos Airese Tehnikainstituut (hispaania keeles Instituto Tecnológico de Buenos Aires) on eraülikool Argentinas Buenos Aireses.
Krasnaja Zarja rajoon
Krasnaja Zarja rajoon (vene keeles Краснозоренский район) on 2. järgu haldusüksus (munitsipaalrajoon) Venemaal Orjoli oblasti idaosas. Rajooni keskus on Krasnaja Zarja alev.
Sildenafiil
pisi| Pfizeri Viagra tablett Sildenafiil, tootenimega Viagra, on ravim, mida kasutatakse erektsioonihäirete ja pulmonaalse arteriaalse hüpertensiooni raviks. Pole veel teada, kas see on efektiivne ka naiste seksuaalhäirete raviks. Seda võetakse suu kaudu või süstitakse veeni. Mõju algab tavaliselt 20 minuti jooksul ja kestab umbes 2 tundi.
Sildenafiil blokeerib fosfodiesteraas 5-e (PDE5) – ensüümi, mis soodustab suguti verevoolu reguleerivat cGMP lagunemist. See nõuab töötamiseks siiski seksuaalset erutust. Selle tulemuseks on ka kopsude veresoonte laienemine.
Pfizer avastas selle ravimi kõnealuse toime algselt 1989. aastal, otsides ravimit südamega seotud valudele rinnus. See kiideti heaks meditsiiniliseks kasutamiseks Ameerika Ühendriikides ja Euroopa Liidus 1998. aastal. 2017. aastal oli see Ameerika Ühendriikides 217. kõige sagedamini välja kirjutatud ravim (rohkem kui kaks miljonit retsepti). 2017. aastal sai see ravimitena kõigile tootmiseks kättesaadavaks pärast seda, kui Pfizeri patendid aegusid.
Viagra on üks maailma enam võltsitud ravimeid. Pfizeri uuringu kohaselt müüs umbes 80% Viagrat müüvatest veebipoodidest võltsinguid.