cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
STS-1
STS-1 (Space Transportation System-1) oli NASA Space Shuttle'i programmi esimene lend. Missioon startis 12. aprillil 1981 ja naasis Maale 14. aprillil. Lendu teenindas kosmosesüstik Columbia ja meeskonnaks olid komandör John W. Young ja piloot Robert L. Crippen. Missioon oli NASA esimene mehitatud lend pärast Apollo-Sojuzi testprojekti.
STS-1 startis Juri Gagarini kosmoselennu 20. aastapäeval, kuid see oli siiski kokkusattumus, kuna tehnilise probleemi tõttu oli start kaks päeva edasi lükatud.
Meeskond
Young ja Crippen määrati missiooni meeskonnaks juba 1978. aasta märtsis. Young oli tollal NASA kõige kogenum astronaut. Ta oli oma esimese lennu teinud 1965. aastal Gemini programmi ajal, kui ta oli missiooni Gemini 3 piloot. STS-1 oli tema viies missioon. Crippen oli NASA-ga liitunud 1969. aastal ja see oli tema esimene missioon. Columbia varustati avakosmosesse väljumiseks vajalikuga juhuks, kui lennul oleks juhtunud avakosmosesse väljumist nõudev hädaolukord. Hädaolukorras pidi süstikust väljuma Crippen ning Young oleks olnud ootel ja valmis Crippenile appi minema.
Suborbitaalse lennu plaan
Algselt soovis NASA juhtkond muuta missiooni STS-1 suborbitaalseks lennuks. Nimelt tahtsid NASA juhid, et Columbia esimesel missioonil mängitaks läbi üsna ohtlik missiooni katkestamise stsenaarium, mille kohaselt oleks süstik pärast tahkekütusekiirendite eraldumist missiooni katkestanud ja suundunud kosmose asemel maandumisrajale. Sellest plaanist loobuti ja missioon jäi orbitaalseks lennuks, kui missiooni komandör John Young missiooni katkestamise stsenaariumi läbimängimisest keeldus.
Missioon
Columbia startis 12. aprillil 1981 kell 7 Kennedy Kosmosekeskusest. Start oli algselt planeeritud 10. aprillile, kuid Columbia ühe arvuti tehniline rike lükkas stardi kahe päeva võrra edasi. Missiooni ainsaks eesmärgiks oli süstiku süsteemide katsetamine.
Missiooni teisel päeval said astronaudid kõne tollaselt USA asepresidendilt George H. W. Bushilt. Algselt pidi president Ronald Reagan missiooni ajal kosmosekeskust külastama, aga ta oli kaks nädalat varem atentaadis raskelt vigastada saanud. Reagan naasis Valgesse Majja stardieelsel päeval.
Young ja Crippen naasid Maale 14. aprillil ja maandusid Edwardsi õhujõudude baasis.
Carin Göring
pisi|Carin Göring, 1927. Carin Axelina Hulda Göring (ka Carin Göring; sünninimi paruness von Fock, esimeses abielus Kantzow; 21. oktoober 1888 Stockholm – 17. oktoober 1931 Stockholm) oli Saksamaa kõrge riigitegelase Hermann Göringi esimene abikaasa.
Carin Göringi vanemad olid vabahärra Carl Alexander Fock (1854–1938) ja Huldina Beamish. Carin oli 1910. aastast abielus Rootsi ohvitseri Nils von Kantzow'ga. Neil sündis 1912. aastal poeg Thomas († 1973).
1920. aasta veebruaris tutvus Carin Rockelstadti lossis viibides kõrgelt autasustatud sõjalenduri ja lennufirma Svenska Lufttrafiku juhtpiloodi Hermann Göringiga (David Irving, 42:1989 ). Nad armusid teineteisesse. Sama aasta suvel alustasid nad kooselu Saksamaal. Carini poeg jäi Rootsi, kuid oli emaga kirjavahetuses (Irving, 1983). Saksamaal hakkas Carin NSDAP huvides tegema propagandat (Eberle ja Uhl, 431:2006; David Irving, 52:1989).
3. veebruaril 1923 (teise allika kohaselt 3. jaanuaril) Hermann ja Carin abiellusid.
Eha (eesnimi)
Eha on eesti naisenimi.
Carin Göring
Göringi biograafia kohaselt kirjutanud Göring Carini emale ja palunud tema eest hoolt kanda: "She is everything to me" (Irving, 1983) ning von Fock vastanud, saates Göringile 20 gold crowns ("Carinilt") ja söögipaki, milles oli või ja kohv (Irving, 64:1983).
Carini esimese abikaasa rahaga omandas Göringi perekond Müncheni lähedal väikese villa. Carin põdes rinnaangiini (angina pectoris), astmat ja reumat.
Pärast ebaõnnestunud õllekeldriputši 1923. aastal elasid nad Göringi vahistamismääruse tõttu neli aastat paguluses mitmel pool Euroopas. Göringi tõustes Natsionaalsotsialistliku Saksa Töölispartei üheks juhiks, hakati Carinit nimetama "natsionaalsotsialismi maskotiks".
Eha (eesnimi)
Kõige populaarsem on eesnimi Eha vanuserühmas 75–79, kus neid on 10 000 elaniku kohta 63,49 ning Jõgeva maakonnas, kus neid on 10 000 elaniku kohta 34,51. Eha on keskmiselt 67 aasta vanune (mediaanvanus on 67).
Matt Targett
pisi|Matt Targett 2017. aastal [[Southampton FC|Southamptoni särgis]] Matthew Robert Targett (sündinud 18. septembril 1995 Eastleigh's) on Inglismaa jalgpallur, kes mängib vasakkaitsjana Inglismaa Premier League'i klubis Newcastle United.
Carin Göring
1931. aasta suvel reisisid Göringid Rootsi. 25. septembril suri ootamatult Carini ema. Ema matustel sai Carin kopsunakkuse ja naasis Stockholmi, kus ta südameprobleemide tõttu pöördus Brunkeberstorgil asuvasse haiglasse (Irving, 64:1983). Vapustusest nõrgestatuna suri ta oma ema matustele järgnenud päeval, 17. oktoobril 1931 tuberkuloosi, teise allika kohaselt infarkti ning kolmanda allika kohaselt südamepuudulikkusse.
pisi|[[Rockelstadti loss, 2009.]]
Matt Targett
2019. aasta juulis liitus ta äsja Inglismaa kõrgliigasse tõusnud Aston Villaga. 2022. aasta jaanuaris läks ta hooaja lõpuni laenule Newcastle Unitedi.
2013. aastal mängis Targett Šotimaa kuni 19-aastaste koondises. Hiljem on ta kuulunud Inglismaa noortekoondistesse.
Carin Göring
Carin teisest abikaasast
Carinit tema esimese abikaasa Nilsi, kes nimetas Carinit veel aastaid hiljemgi "lost treasure'iks", hilised õhkamised ei kõigutanud.
Carini teine abielu muutis ta elu, vaimustunult kirjutas ta sõbrale: "God! How wonderful it is to have a husband who doesn’t take two days to see the point of a joke." (Irving, 60:1983)
Mälestuse jäädvustamine
Carin maeti Rootsi. Kui Carin Göringi haud langes Rootsis vandaalide ohvriks, lasi Göring naise põrmu Saksamaale tuua ja matta Schorfheidesse selleks ehitatud mausoleumi (vt Carinhall).
Göring hindas oma naise mälestust kõrgelt, sisustades ühe saali oma Saksamaa kodus kabeliks, kus oli abikaasale pühendatud altar.
Göring nimetas oma surnud naise auks mootorjahi: luksusjaht Carin II.
Slavoonia kuningriik
Slavoonia kuningriik (horvaadi Kraljevina Slavonija; saksa Königreich Slawonien; ladina Regnum Sclavoniae; ungari Szlavón Királyság) oli Habsburgide monarhia ja Austria keisririigi provints, mis eksisteeris aastatel 1699 kuni 1868. Provints hõlmas tänapäeva Slavoonia (tänapäeval Horvaatias) ja Sremi (tänapäeval Serbias ja Horvaatias) piirkondade põhjaosad. Nende piirkondade lõunaosad olid Slavoonia sõjaväestatud piiritsooni osad.
Geograafia
Slavoonia kuningriik külgnes läänes Horvaatia kuningriigiga, põhjas ja idas Ungari kuningriigiga ning lõunas Osmanite riigiga. Üheskoos Slavoonia sõjaväestatud piiritsooniga oli see umbes 17094 km². See jagunes kolmeks krahvkonnaks Požega, Virovitica ja Srem. Mäeaheliku kõrval provintsi keskosas koosnes ülejäänud Slavoonia kuningriigi osa viljakatest kõrgendikest, kuhu istutatud viinapuid ja viljapuid, ning laiast tasandikust.
Ajalugu
Slavoonia kuningriik moodustati territooriumitest, mille Habsburgide monarhia sai Osmanite riigilt Karlowitzi rahuga (1699). Esialgu oli see eraldi Habsburgide maa ühises tsiviil-sõjaväelises halduses, mis kestis aastast 1699 aastani 1745. Asukad olid maksudest vabastatud, kuid seotud sõjaväeteenistusega. Aastal 1745 kehtestati täielik tsiviilhaldus ja Slavoonia kuningriik, kui üks István Püha krooni maadest, arvati halduslikult nii Habsburgide Horvaatia kuningriiki kui ka Habsburgide Ungari kuningriiki. Pärast 1849. aastat kinnitati Slavoonia kuningriik ja Horvaatia kuningriik Austria keisririigi täesti eraldi kroonimaadeks. Pärast 1868. aasta kompromissi (Nagodba) Ungari kuningriigiga ühendati Slavoonia kuningriik Horvaatia kuningriigiga ühtseks Horvaatia-Slavoonia kuningriigiks, mis, kuigi oli István Püha krooni süseräniteedi all, säilitas märkimisväärse omavalitsuse taseme.
Rahvastik
1802. aasta Austria rahvastikuandmete järgi oli Slavoonia kuningriigis 148 000 (51,6%) katoliiklast, 135 000 (47,2%) õigeusklikku ja 3500 (1,2%) protestanti.
Teiste statistiliste hinnangute järgi oli aastal 1787 Tsiviil-Slavoonias 265 670 asukat ning aastal 1804/1805 oli seal 286 349 asukat, kuid sellest arvust olid välja arvatud vaimulikud ja aadlikud. Sellel loendusel loendati ainult mehi. Loendati: 74 671 katoliiklast, 68 390 õigeusklikku, 1744 kalvinisti, 97 luterlast ja 160 juuti. Õigeusklike arv oli suurem Sremis: 32 090 õigeusklikku ja 12 633 katoliiklast. Teises kahes Slavoonia krahvkonnas, Požegas ja Viroviticas, samuti Požega linnas, oli katoliiklasi õigeusklikest rohkem.
Austria ametlik rahvaloendus aastal 1857 annab Slavoonia kuningriigi kohta järgmise tulemuse (Sremi osa oli aastal 1857 Serbia vojevoodkonna ja Temesvári banaadi osa):
Požega komitaat
Osijek komitaat
Majandus
Slavoonia kuningriik oli peamiselt põllumajanduslik maa, nagu ka Horvaatia kuningriik, ja see oli tuntud oma siiditoodangult. Põllumajandus ja karjakasvatus olid asukate kõige tulutoovamad tegevused. Toodeti igasugust maisi, kanepit, lina, tubakat ja suurtes kogustes lagritsat. Toodetud veini kogus oli samuti suur, eriti Srijemi komitaadis. Aastal 1857 oli tööhõive tööstuses kõrgeim Osijeki komitaadis (11,01%), samas kui 72,3% oli hõivatud põllumajanduses (Požega komitaadis 82,9%).
Raevangla fotomuuseum
pisi|Fotomuuseum Fotomuuseum on Tallinnas endises Raevanglas asuv muuseum, mis on asutatud 1980. aastal. Fotomuuseum on Tallinna Linnamuuseumi filiaal.
Raevangla mõlemal korrusel on püsiekspositsioonid, mis tutvustavad Eesti fotograafia ajalugu aastatel 1840–1940. Peale fotode on eksponeeritud ka tolleaegset fotovarustust, näiteks vanaaegseid kaameraid.
Fotomuuseumi galeriis ja suvehooajal ka fotohoovis toimuvad näitused ja üritused.
Mõrtsuka
Mõrtsuka oli küla Otepää kihelkonnas. Tänapäeval asuvad küla maad Valgamaal Otepää vallas Päidla küla alal.
Mõrtsuka asub mitmest külast umbes ühekaugusel. Temast lõunasse jääb Päidla, edelasse Räbi, läände Mäelooga, loodesse Ketneri, põhja Laguja, kirdesse Kääni ja itta Nõuni.
Külas on Mõrtsuka järv, mis sai nime talurühmalt nagu külagi.
Seda kohanime esmamainiti 1627, kui nimetati talupoega Martzug Juergen. 1638. aasta revisjonis kirjutati tema nimi Mertschock Jürgen ja lisati, et ta kolis Tartumaale Pärnumaalt. 1686. aasta kaardil on Päidla mõisa all kirjas juba 5 Merzica lisanimega talupoega, kes on arvatavasti kõik Jürgeni järeltulijad, näiteks Merzica Tinn. 1749–62 nimetati seda mitut puhku juba külana, kasutades nimekujusid Mörzika Dorf, Mortsuga külla, Mörtsuga külla ja Mörtsugaküll. Küla asus Otepää kihelkonnas ja kuulus Hellenurme mõisale. 1977 liideti Mõrtsuka küla Päidlaga.
Nime päritolu
Herbert Ligi uuris välja, et lisanimi Martzug või Merzuck tuli Lõuna-Eestis kasutusele 1620. aastatel ja enamik selle kandjaid on sisse rännanud. Mujal tarvitati seda lisanime juba pool sajandit varem.
Enn Tarveli arvates tähendas sõna "mõrtsuk(as)" sõjameest, kelleks oli lihtsalt kohalik talumees. Seegi tähendus tuli keelde 17. sajandi algul. Teisalt võib nime aluseks olla mehenimi Mertsi(k) või Mertsin, mis tuleb Läti nimest Smerts. Näiteks 1756 oli Aiaste külas talupoeg Krisa Merzina Jurri. Soomeski on esinenud mehenime Mertti või Mertsi. Ajapikku muutusid sõjamehe tähendus ja mehenimi rahvale võõraks. Siis mugandati külanimi rahvale arusaadavamale ja ilmekamale kujule Mõrtsuka.
Mõrtsuka küla nimi on saanud paljude rahvajuttude allikaks. Üks neist on selline. Pärast sõdu käinud rüüstajate salk taludes röövimas ja tapmas. Rahvas põgenenud metsa peitu. Väärsi talu rahvas olnud aga kodus. Rüüstajad tulnud sinna ja vaadanud, et naised keedavad toas süüa. Selgunud, et need olid naisteriietes mehed. Nad piiranud röövijad sisse ja ajanud koos kõigi hobustega järve, kus kõik uppunud.
Giacomo Leopardi
Giacomo Leopardi [dž'akomo leop'ardi], täisnimega Giacomo Taldegardo Francesco di Sales Saverio Pietro Leopardi (29. juuni 1798 Recanati – 14. juuni 1837 Napoli) oli itaalia luuletaja, esseist, filosoof ja filoloog. Ehkki ta elas ultrakonservatiivsel Kirikuriigi territooriumil, puutus ta kokku valgustusajastu ideedega. Tema enda looming seostub peamiselt romantismi traditsiooniga.
Eesti keeles on ilmunud Leopardi teos "Mõtted" ("Pensieri", tõlkinud Maarja Kangro, Loomingu Raamatukogu 3–4, 2008), mille originaal avaldati 1837. aastal postuumselt. Selles kritiseerib ta teravalt inimkonda.
Scandic Hotels
pisi|Scandic Hotelsi logo Scandic Hotels on rahvusvaheline hotellikett, mida omas Hilton Worldwide kuni 2007. aastani ja praegu EQT Partners. Hotelliketi peakorter asub Stockholmis Rootsis. Keti hotellid asuvad peamiselt Põhjamaades (Rootsis, Norras, Soomes, Taanis, Islandil, Fääri saartel), aga ka Belgias, Saksamaal ja Poolas.
Biosemiootika: uurimus elu märkidest ja märkide elust
"Biosemotik: En afhandling om livets tegn og tegnenes liv" ("Biosemiotics: An Examination into the Signs of Life and the Life of Signs"; "Biosemiootika: uurimus elu märkidest ja märkide elust") on Jesper Hoffmeyeri raamat biosemiootikast. Raamat ilmus taani keeles 2005 Ries Forlagi väljaandel, inglise keeles Jesper Hoffmeyeri ja Donald Favareau tõlkes ning Donald Favareau toimetatuna 2008 (sarja Approaches to Postmodernity teise raamatuna) ja eesti keeles Ehte Puhangu tõlkes ning Margus Oti ja Liisi Rünkla toimetatuna 2014 Tallinna Ülikooli Kirjastuse väljaandel.
Raamat on pühendatud Thomas Sebeokile.
Ingliskeelse väljaande eessõna
Kui halljänes silmab avamaastikul rebast, siis ta ei põgene, vaid tõuseb püsti, et oma kohalolekust märku anda. Anthony Holley seletab seda nii, et jänes teatab rebasele, et ta on nähtud, ja siis pole kummalgi mõtet joosta, sest rebane ei jõua niikuinii jänesele järele (rebane "teab" seda õppimise tulemusena või instinktiivselt). Neodarvinist ütleks seletuseks, et energiakulu vähendamine suurendab isendi kohasust. Ei saa aga kindel olla, et isendid ise oma käitumises loovalt ei osale. Milleks evolutsioon on andnud imetajate ajule miljardeid energiakulukaid lisaneuroneid, kui aju ei tohi teha otsuseid, mida geenid pole juba ennetanud? Charles Darwinil on õigus, et evolutsioon ei tekita tõenäoliselt käitumist, mis fenotüübi kohasust vähendab, kuid kommunikatsioon on alati kavatsuslik. Elusolendid elavad elu läbi ja võib-olla isegi naudivad seda. Peale loodusliku valiku on olemas looduslik mäng. Organismid ei püüa ellu jääda, sest nad ei tea, et nad surevad. Nad väldivad instinktiivselt eluohtlikke sündmusi või püüavad neid ära hoida. Neil on püüdlus; seda peab nende uurimisel arvesse võtma. Püüdluse teaduslikult vastutustundlik mõtestamine on üks biosemiootika ülesandeid. Biosemiootika järgi ei ole bioloogiline kommunikatsioon lihtsalt masinlik informatsioonivahetus, vaid põhineb semioosil ehk märgiprotsessidel. Märk on miski, mis viitab millelegi muule, kusjuures viitamise toimumiseks peab olema keegi (vastuvõtlik elussüsteem). Tähendus, mille märk edasi annab, sõltub selle süsteemi, aistiva keha loomusest ja kontekstist; selle keha suhteid välisega vahendab pidevalt märkide kehtestamine ja kaotamine. Märgiprotsess erineb mehaanilisest infopakettide edastusest selle poolest, et ta sisaldab tõlgendamist. Tavapärane informatsiooniteooria ja peavoolu evolutsiooniteooria ignoreerivad tõlgendamist või eitavad selle põhjuslikku mõjusust. Biosemiootika näeb semioosi ja tõlgendamist loodussüsteemide dünaamika oluliste osadena ning annab mõistestiku, mille abil elusolendid, sealhulgas inimesed tagasi lõimida loodusmaailma, kust nad pärit on, kuid kust vähemalt René Descartesi ajast saadik on teaduslik ontoloogia nad välja jätnud, sest see ajendab teadlasi desemiotiseerima elussüsteemide looduslikult kommunikatiivsed ja fundamentaalselt interaktiivsed protsessid.
Paljud teadlased arvavad, et biosemiootika on katse projitseerida loodusmaailmale antropomorfseid omadusi. See pole tõsi, kuid biosemiootika tahab vältida ka eliminatiivset reduktsionismi ning teadusliku teadmise käsitamist teadmisena, mis põhineb "vaatel eikusagilt", teadmisel, mis ei hõlma meid endid kui teadvaid olendeid, kes pärinevad sellestsamast loodusest, mida me püüame seletada. Niisugune vaade ei võimalda mõista, kuidas üks inimestest maailmas saab olla mina (Thomas Nagel, Vaade eikusagilt). Selleks et vastata, tuleb minasuse olemasolu maailmas kuidagi seletada. Kuidas evolutsioon sai luua mina? Evolutsiooniteooria, mis ei võimalda sellele küsimusele vastata, teeb meist objektistatud biorobotid, zombid. Et autor ei usu, et me oleme zombid, leiab ta, et korralik bioloogia peab otsima minatunde evolutsioonilisi juurvorme. On tarvis piisavalt rikast semioosi mõistet. Biosemiootika viib tagasi elu tekke ja semioosi tekke küsimuse juurde; osutub, et see on üks ja seesama küsimus, sest semioos on algusest peale elu oluline külg. Elu ei saa mõista semiootilise terminoloogia ja mõtteviisita. Interdistsiplinaarsus on viljakas ainult juhul, kui julgetakse probleeme käsitleda võõraste teadusharude kombel.
Ülevaade
Biosemiootika on interdistsiplinaarne teaduslik projekt, mis põhineb möönmisel, et elu alus on semiootilised protsessid. Elussüsteemide semiootilise loomuse uurimise teke võttis aega, sest see vaidlustab nii loodusteaduse kui ka humanitaarteaduste valitsevaid ontoloogilisi eeldusi. Biosemiootilise lähenemisega teosed esitasid teedrajavaid uusi viise kultuuri ja looduse mõistmiseks. Paljud neist jäid teaduse ääremaile. Tähtsad varajased biosemiootikud olid Charles Sanders Peirce, Jakob von Uexküll ja ka Gregory Bateson, kuigi nad seda sõna ei kasutanud. Sõna kasutas esimesena arvatavasti Frederich Solomon Rothschild 1962. aastal, kuid see tuli laiemalt kasutusele 1990ndatel. Biosemiootika järgi tõukab elusloodust olemuslikult tagant semioos või see koosneb semioosist ning selle tähendusest või funktsioonist. Claus Emmeche järgi on selle uurimisalas semioosi ilmumine loodusesse, märkide looduslugu, semioosi "horisontaalne" külg ontogeneesis, taimede ja loomade kommunikatsioonis, immuunsüsteemi ja närvisüsteemi sisemistes märgifunktsioonides ning tunnetuse ja keele semiootika. Märgi- ja tähendusprotsessid ei ole kultuuri ja looduse eristamise kriteerium, vaid kultuurilised märgiprotsessid on osa biosemioosist. See pole vastuolus arusaamaga, et elussüsteemid pärinevad molekulaarsetest protsessidest. Lihtsalt molekulaarseid protsesse ei saa ammendavalt kirjeldada keemia raames, sest need on elule oluliste semiootiliste suhete kandjad. Semiootilise dünaamika arvestamine on vajalik elu biokeemilise organisatsiooni rahuldavaks mõistmiseks. Biosemiootika on suguluses ka protsessifilosoofiaga, mille järgi aine ei ole elu alusentiteet, vaid vahestaadium emergentses protsessis. Biosemiootika aitab mõista ka evolutsiooni, sest see kuulub teooriasse, mille järgi orgaaniline evolutsioon on nurgakivi kosmilises semiootilises protsessis, mida Peirce nimetas looduse kalduvuseks kujundada harjumusi. Elu ilmneb globaalses evolutsioonilises semiosfääris.
Ei ole reduktsionistlik
Biosemiootika ei ütle, et inimkond pole eriline, vaid ainult seda, et inimeste ainulaadsus ei tule mitte sellest, et nad kasutavad märke, vaid et nad on altid õppima kasutama märke sümboliliselt ning seetõttu on neil keelepädevus. Terrence Deaconi (The Symbolic Species) järgi on inimaju erilise keeleande evolutsiooniliseks seletamiseks tarvis eristada ikoone, indekseid ja sümboleid. Keele põhinemine kehalisusel on suhteliselt uus ning tähtis taipamine. Inimkonna tunnetuslik ja emotsionaalne eripära ei ole nii suur, et inimesed võiks loodusnähtuste uurimisel sulgudesse võtta. Inimeste vaim on evolutsiooni käigus loodusest välja kasvanud, ja sellepärast on oodata, et looduses leidub nähtusi, mis meenutavad inimkonda. Kui see nii poleks, tuleks seletada, kuidas me nii erakordseks saime. Üks vastus oleks eitada evolutsiooni kehtivust väljaspool bioloogiat. Teaduse tulemusi ei saa kasutada filosoofiliste positsioonide kritiseerimiseks, sest neil on filosoofiline pagas. Loodusteadus on lihtsalt eriline lugu pretensioonita üldkehtivusele. Selline sotsiaalkonstruktivism küll korrigeerib eksiarvamust, et objektiivne teadus on teaduse ja ühiskonna arengu juhtnöör. Kuid sellisel kujul on see absurdne. Ei saa küll ümber lükata teooriat, et Jumal on fossiilid maa alla pannud teadlaste narritamiseks, kuid tõendid evolutsiooniteooria kasuks on ülekaalukad. Konstruktivism aitab näha meie teooriate, sealhulgas neodarvinismi kallakuid, kuid sotsiaalkonstruktivismi versioon, mille järgi ainult kultuur ja ühiskond on reaalsed, on ise reduktsionism. Biosemiootika ei väida, et inimkonna ühiskondlikud, tunnetuslikud ja emotsionaalsed protsessid on traditsiooniliste bioloogiliste nähtuste ilmingud, nagu sotsiobioloogia ja evolutsioonipsühholoogia. Biosemiootika ütleb: kui rajada sild inimliku ja loodusliku vahele, eeldagem, et loodusel on juba semiootiline pädevus. Biosemiootika ei nõustu, et inimlikud tähendusmaailmad on illusoorsed, kuid aktsepteerib looduse tähendusmaailma: on olemas bioloogilise interaktsiooni põhjuslikult mõjus maatriks, organismide interaktsiooni looduslik saadus, semiosfäär.
Petlik metafüüsika?
Biosemiootikal on siiski pistmist vitalismiga tagasihoidlikumas mõttes, mida esindasid ka Claude Bernard, Louis Pasteur ja Niels Bohr. See on idee, et keerukaid nähtusi juhivad osalt mehaanilised jõud ning osalt enesemääramine. Bioloogias nimetatakse seda organitsismiks, ja see on vist põhisuund viimase aja filosoofilisematel bioloogidel (Ernst Mayr, Stephen Jay Gould). Selle suuna esindaja oli ka Jöns Jacob Berzelius, kes rääkis elujõududest, kuid pidas silmas anorgaanilise looduse seadustel põhinevat regulatiivset jõudu, mis loob organiseerituse. Küsimus on selles, kuidas mõista iseorganiseerumist, piirdudes lihtsa põhjuslikkusega. Eriti mittebioloogid usuvad, et looduslik valik seletab looduse ajaloolist arengut ammendavalt. Rod Swenson osutab sellele, et looduslik valik ei seleta järglaste ületootmist, mida looduslik valik eeldab (siin ei saa viidata looduslikule valikule). Bioloogia seletab seda küll DNA replikatsiooni ja rakujagunemise mehhanismidega, kuid ei mõisteta täielikult, kuidas neid protsesse juhitakse, ei mõisteta raku agentsust, selle kalduvust kaasata oma ellujäämisprojekti interaktsiooni. See, et me oskame seletada seda, mida elussüsteemid teevad, et olla viljakad, ei seleta evolutsiooni sügavamas mõttes. Kuidas see viljakus tekib? Milline ajaline liikumapanev jõud on siin mängus? Mis asi on elu agentsus ja kuidas see tekib? Tänapäeva füüsika ei jäta palju pinda sõltuvusele metafüüsikast, mille järgi kõik, mida ei saa taandada lihtsale toimivpõhjuslikkusele, on mittereaalne. David Depew ja Bruce Weber (Evolving Darwinism?) märgivad, et darvinism on ammu liikunud newtonlikult maailmavaatelt tõenäosuslikule vaatele (tekkis neodarvinism) ning kohaneb nüüd viimaste aastakümnete füüsika uute maailmavaadetega. Kui see on nii, peaks saama darvinismi ja biosemiootika vahelise metafüüsilise lahknemise ületada.
Eksperimentaalbioloogid on umbusklikud ideede suhtes, mille järgi eluprotsesside aluseks on taandumatud vormimääratlused. Kui eluprotsessid kuuluvad semiootiliste suhete võrku, siis ei saa neid täielikult kirjeldada ühel, molekulaarsel keerukustasandil, sest neid tuleb mõista tähendusliku sisu suhtes, mida saab määratleda ainult kõrgemalt tasandilt. Biosemiootika peab austama keerukustasandite osalist autonoomiat ning on seetõttu looduse hierarhilisusest ja emergentsusest väga teadlik. Eluprotsesside eksperimentaalne uurimine on siiski ka biosemiootika seisukohast keskne. Erinevus on tõlgenduses, kuid tekib ka uusi küsimuseasetusi. Traditsioonilise bioloogia edusammud ongi suuresti teinud biosemiootika vajalikuks ning seda inspireerinud. Bioloogias kohtab väljendeid, mis on mõtestatud ainult semiootika vaatepunktist. Claus Emmeche nimetab seda spontaanseks semiootikaks. Tavaliselt öeldakse, et tegu on hooletu keelekasutusega ning tähenduse saaks tagasi viia looduslikule valikule viitavale jutule. Aga võib-olla selline keelekasutus on nii levinud sellepärast, et see peegeldab midagi tähtsat elu enese juures. Biokeemiat ja molekulaarbioloogiat saabki Hoffmeyeri arvates mõista ainult semiootiliselt.
Biosemiootika toob tõesti kaasa metafüüsilisi vaateid, millel pole traditsioonilises bioloogias kohta. Loodusteaduse alusnähtusteks peavad saama loodusseaduste ja aatomite asemel elu ja märgid. Elu koosneb molekulidest, mis ilmnevad märkidena.
Biomembraanid
Inimesed on sünnist saadik rohkem nahk kui midagi muud. Thure von Uexküll ütleb, et vastsündinu nahk on omamoodi tegelikueelne atmosfäär ning vastsündinu saab teadlikuks ainult puute, maitse ja lõhna kvaliteetidest ja nende erinevustest, intensiivsusastmetest. Vastsündinu nahk on omamoodi aju: seal hanguvad kohtumised maailmaga esimest korda ebamäärasteks teadmise struktureeringuteks. Pole juhus, et nii nahk kui ka aju pärinevad ektodermist. Aga enamasti õpetatakse meid, et välimus on petlik ning tuleb vaadata sügavale pinna alla. Ent võib ka väita, et uskumine sisimasse olendisse, tõelisse minasse, on suuremalt jaolt kultuuriline kallak. Ja siis võib olla vahelduseks kasulik püüda näha maailma naha vaatekohast. Sest mõte, et isiksusel on koht, ei ole eriti ilmne, ja seda ei saa teaduslikult kinnitada. Kõike, mis kuulub reaalsuse piirkonda, mida grammatika nimetab ainsuse 1. isikuks, peetakse loodusteaduse vaatepiirist põhimõtteliselt väljajäävaks ning seetõttu peavad paljud filosoofid (Daniel Dennett, Paul Churchland) seda kujuteldavaks. Ent sellest, et see, et oleme isikud, eeldab aju, ei järeldu, et see, et oleme isikud, on ajus; ja kui me peaksime selle mõnda kindlasse kohta asetama, miks siis mitte nahasse? Seal me ju kohtume ümbritseva maailmaga ja seal toimub kõik, mis teeb rõõmu. Hoffmeyer usub, et nahk on meie isiksuse hädavajalik osa.
Nahk on inimese suurim ja mitmekesiseim elund. Täiskasvanu naha pindala on poolteist kuni kaks ruutmeetrit ning see sisaldab 60 km närvikiude ja 15 km veresooni ning miljoneid valu-, temperatuuri-, rõhu- ja puuteretseptoreid. Nahk parandab end füüsiliste ja psüühiliste traumade järel ning ütleb meile kõige rohkem meie endi ning teiste inimeste ja maailma kohta. Värvus, tekstuur, pinge ja lõhn tekitavad alalise infovahetuse tulva üle naha. Guillani-Barrèsi sündroomi korral kaob kompimine. Tekib tunne, et mina piirid kaovad, enda sisse lukustatuse tunne, füüsilise kohalolu puudumise tunne, lootusetu üksinduse tunne. Nahk hoiab maailma füüsiliselt eemal, kuid psühholoogiliselt kohal. Nahk annab kuuluvuselamuse, võimaldab maailma tunda saada. See eeldab retseptoreid nahas ning aistingutele antavaid bioloogilisi tähendusi. Sensoorsed ärritajad integreeritakse vormiks. Ühest närvilõpmest lähtuvaid impulsse võrreldakse naaberlõpmetest lähtuvatega (diskriminatiivne meel) ning lihastest ja liigestest lähtuvatega (kinesteetiline meel). Neid integreerib stereognostiline meel. Seda läheb tarvis, et ära tunda seljale joonistatud number kaks. Seda võimet tuleb treenida. Kinesteetilist meelt tuleb elu jooksul arendada ning näiteks tantsijatel ja jalgpalluritel on see väga arenenud. Seljale joonistatud numbri äratundmiseks tuleb treenida põhiliselt puutemeelt nahas eneses ning nende signaalide seostamine teiste meeleelundite signaalidega on väheoluline. Tavalisemates olukordades aga tuleb stereognostilist meelt integreerida kõigi teist meeltega, et luua toimuvast optimaalne pilt. See nõuab pikka tõlgenduste ja tõlgendite ahelat järjest integreeritumatel tasanditel.
Kõrvakiilu semiootika
Peirce'i järgi on märk miski, mis käib kellegi jaoks mingis suhtes millegi kohta. Näiteks kõrvakiil on tavaliselt kellegi viha märk. Märgisuhtes on veel puudu kolmas osaline, tõlgendus sellel, kes kõrvakiilu saab, või näiteks sõbral, kes seda pealt näeb. Märgisuhteid nimetatakse triaadilisteks, sest need on täpselt kolme (reaalse või kujutletava) osalise vahel. Kõrvakiil on primaarne märk (märgikandja), viha või agressiivsus, mis selle põhjustab, objekt, millele see osutab. Tõlgend on protsess, vaimsed seosed tõlgendaja ajus ja kehas, mis seovad kõrvakiilu ja viha märgisuhtesse. Tõlgend on sageli teadvustamata, nagu näiteks siis, kui vaatleja spontaanselt reageerib karistava rünnakuga. Vaatleja võib kõrvakiilu tõlgendada ka õeluse märgina. Primaarset märki ehk märgikandjat ehk esitist tuleb eristada märgist, mis on kogu triaad. Kõrvakiil on märk ainult sellepärast, et ta osaleb triaadilises suhtes. Triaad on lahutamatu tervik, mida ei saa käsitada düaadiliste suhete tervikuna. Tõlgend ("keegi") ei ole tingimata isik, ja see pole sama mis tõlgendaja. Märgisuhte moodustab viis, kuidas triaad on kokku seotud. Teadliku (vaimse) semioosi (kõrvakiilu tajutakse märgina, et ollakse teises inimeses viha tekitanud) all toimub keeruline võrk täiesti teadvustamata biosemiootilisi (kehalisi) protsesse.
Traditsioonilises biokeemias eeldatakse, et tõlgendamine on illusioon või toimub ainult psüühika tasandil. Viimane vaade eeldab dualistlikku käsitust, mille järgi biokeemia masinavärk psühholoogilisi protsesse ei juhi. Ent selle vastu räägib see, et psühhofarmakonidega saab mis tahes meeleolu esile kutsuda. Enamik inimesi on valmis uskuma ka seda, et psühholoogiline heaolu mõjutab tervist. Biosemiootika ei käsita vaimuprotsesse ontoloogiliselt ainulaadse nähtusena, vaid kõigile elusolenditele omase organiseerituse ja interaktsiooni huvitava laiendusena. Enamik teoreetikuid lükkab tagasi nii dualismi kui ka biosemiootika ning väidab lihtsalt, et kõik nähtused saab taandada toimivpõhjuslikkusele ning tunne, et meil on isiklik põhjuslik vabadus, on illusioon. See vaade on tänapäeva bioloogia ontoloogia üks levinumaid ja juurdunumaid koostisosi; see on tekkinud kiriku ja teaduse konfliktist ning kannab suurt ajaloolist ja emotsionaalset pagasit. Isegi kui eitada, et bioloogiapõhisel semiootilisel vabadusel on loodusmaailma ontoloogias koht, on rakuprotsessi triaadilisel kirjeldusel see pragmaatiline eelis, et see organiseerib meie teadmise biokeemilistest protsessidest nii, et see peegeldab nende funktsiooni laiemas kontekstis. Sensoorse raku füüsilise tegevuse täielik kirjeldus on liiga vaene, kui ei lisandu arusaamist rollist, mis sellel on aistingu tekitamisel.
Mina
Naha semiootika hõlmab lisaks rõhu- ja valumeelega seotud elementide palju teisi. See on kasutajaliides, mis ühendab meid välismaailmaga. Nahk on piir ja ühendaja, nii et raske on teaduslikult öelda, kus mina algab ja lõpeb. Meil pole selget arusaamist, mis meie mina on. Kas ta on füüsiline või vaimne? Kas on olemas puhtvaimsed entiteedid? Biosemiootikas on mina probleem tihedalt seotud bioloogilise osutamise probleemiga. Nahal on sise- ja väliskülg ning see tekitab asümmeetria sisemise ja välise vahel. Mina on olemas ainult niivõrd, kui seesmisel on intentsionaalsus (osutamine) välise poole. Ent väljapoole osutamine põhineb sissepoole osutamisel, teisele osutamine eeldab enesele osutamist. Maurice Merleau-Ponty ütleb, et tõendid teisest inimesest on võimalikud sellepärast, et ma ei ole iseendale läbipaistev ja minu subjektiivsus toob kaasa tema keha. Siin on oluline just kehalisus. Merleau-Ponty jaoks on subjektiivsus kehaline ning kehana olemasolemine ei ole olemasolemine puhta subjektina ega puhta objektina, vaid viisil, mis selle vastanduse ületab. Iseenda ja teise läbielamisel on kehalisus ühine nimetaja: me oleme sarnased sellepärast, et nii iseenda kui ka teise läbielamine on mul kehastunud. Et iseenda läbielamine on kehalisuse läbielamine, ei saa seda lahutada teise läbielamisest. Dan Zahavi ütleb selle kohta: ma olen alati endale võõras ning seetõttu teistele avatud. Ent kuigi fenomenoloogia on inspireeriv, ei saa me lasta oma uudishimu halvata arusaamal, et fenomenoloogia on transtsendentaalne ja elimineerib teadusliku teadmise. Püüame välja töötada naha semiootika, mis näitab seda mina selle evolutsiooniliste eellaste taustal, üldistame selle mina teistele organismidele.
Naha all on teisigi rakukihte, mis ümbritsevad kudesid või elundeid, pinna all teisigi pindu. Nende all on teisigi pindu – membraanid, mis ümbritsevad rakke. Täiskasvanud inimese kehas on viiskümmend triljonit rakku. Rakumembraanide kogupindala on vähemalt 300 000 m². Ja raku seeski on palju bioloogilise tähtsusega pindu. Organellide (näiteks mitokondrid, lüsosoomid, Golgi aparaadid, rakutuumad, endoplasmaatiline retiikulum) pindade kogupindala on rakumembraanide kogupindalast kümneid või isegi sadu kordi suurem. Nii et inimese kehas on võib-olla 30 km² membraane. Ja igas membraanis käib biosemiootiline tegevus: vahetatakse molekulaarseid sõnumeid, et viia biokeemilised funktsioonid kummalgi pool membraani omavahel kooskõlla. Inimese nahk kui metamembraan ilmutab väga spetsiaalsel moel sedasama seesmise kasutajaliidese printsiipi, millel eluprotsessid on kõige üldisemalt ehitatud.
Tõsi küll, organismi väliskiht (nahk, karvastik, sulestik, kitiinkest või midagi muud) on spetsiaalne selle poolest, et selles on ainulaadset liiki kasutajaliides. Tuleb märkida üldist raskust, millega biosemiootika uustulnukad mõnikord rinda pistavad, nimelt tõlgendaja rolli loomust. Semiootikat peetakse sageli teaduseks, mis püüab olematuks seletada isikut või organismi, kelle harjumuspärane põhiline roll asendatakse tema seljataga toimuvate semiootiliste protsessidega. Lääne teadus ongi püüdnud postuleerida virtuaalseid toimijaid (Adam Smithi nähtamatu käsi, Karl Marxi kapital, Sigmund Freudi oidipaalne väljatõrjumine, biheivioristide tingimine, sotsiobioloogide isekad geenid), mille jõud on toimivpõhjuslikud, kuid ometi nähtamatud (kas samamoodi nagu nende väärtustatud ideaal gravitatsioon?) ning mida peetakse olemuslikuks dünaamikaks asjade pinnapealse funktsioneerimise all. Ent biosemiootika ületab indiviidide autonoomia ignoreerimise traditsiooni semiootilise emergentsuse teooria abil. Kuigi Peirce'i märgiskeemis on tõlgendajate asemel tõlgendid, on tõlgendajad siiski olemas. Semiootilise emergentsuse idee järgi ei ole isiku või organismi "taga" keskset suunajat, vaid teda pidevalt regenereeritakse kui aktiivset, loovat autoriteeti. Isik ei ole püsiv olend, vaid pidev saamine. Tuleb tunnistada organisatsioonitasandite emergentset autonoomiat. Miljardeid aastaid tagasi kujunesid üherakulise organismi tütarrakkudel omavahel sümbiootilised suhted ning neil kujunes isegi ühine ontogeneetiline diferentseerumine, nii et emergeerus väike hulkrakne organism, mille rakkudel oli omavahel seotud eluajalugu, kuid eristunud rollid oma uues koostöises eluviisis. Nüüd ei saa teadlased enam piirduda iga raku tegevuse eraldi kirjeldamisega, vaid tuleb arvestada, et on olemas holistiliselt autonoomne tegija, tõlgendaja (või Stanley Salthe järgi tõlgendajate süsteem), kes suudab väliskeskkonnaga kauplemise semiootilisi protsesse korraldada kollektiivi kasuks ja üksikrakkude huvide arvel. Hulkrakse organismi ilmumises võib näha uut liiki põhjuslikkuse, vormpõhjuslikkuse ilmumist.
Enno (eesnimi)
2020. aasta 1. jaanuari seisuga oli Eestis eesnimi Enno 956 mehel. Enno oli populaarsuselt 169. mehenimi. Enno oli keskmiselt 66 aasta vanune (mediaanvanus oli 67). Kõige populaarsem oli eesnimi Enno vanuserühmas 80–84, kus neid oli 10 000 elaniku kohta 28,16.
Sininäär
Sininäär (Cyanocitta cristata) on vareslaste sugukonda sininääri perekonda kuuluv lind.
Kirjeldus
Peas on sulgedest tutt, mida lind saab oma soovi kohaselt tõsta ja langetada. Kui lind on agressiivne või ärevil, on tutt täielikult tõstetud. Ehmunud sininääri tutt on pintslisarnane, aga kui lind puhkab või toitub parves, on tutt pealigi langetatud.
Sininääri sulestik on sinine kuni kahvatulilla ja sellest ongi ta nime saanud. Saba- ja kõhualune ning nägu on seevastu valged. Kaelal on must krae, mis tõuseb näo külgi mööda silmade kõrgusele. Nokk, jalad ja silmad on kõik mustad. Isas- ja emaslindude sulestik on ühesugune.
Nagu enamikul sinistest lindudest, ei tule ka sininääril sinine värvus pigmendist, vaid valguse interferentsist sulgede struktuuris. Kui näiteks sinine sulg purustada, siis sinine värvus kaob, sest seda värvust tekitav struktuur hävib.
Levila
Sininäär on levinud Põhja-Ameerikas. Tema levila läänepiir läbib Texase, New Mexico, Colorado, Wyomingi ja Montana, levila põhjapiir kulgeb Kanadas. Levila hõlmab kogu Florida poolsaare ja Newfoundlandi.
Sininääri levilast lääne poole kuni Vaikse ookeanini elab tema lähim sugulane Stelleri sininäär Cyanocitta stelleri. Seal, kus nende kahe liigi levila kokku saab, on täheldatud nende hübriide.
Sininäär on USA-s paigalind, Kanadas (välja arvatud Ontario lõunaosa ja Newfoundland) rändlind. Nad rändavad 5–250 isendist koosnevate parvedena, alati päeval.
Sininääri ränne on paljuski segane. Kõigepealt on teada, et kusagil levilas ei toimu ränne täies ulatuses: alati jääb üksikuid isendeid talvituma. On teada, et nooremad linnud on altimad rändama kui vanemad, aga rändavad vanalinnudki. Järjekindlust pole üksikisenditegi seas: on juhtunud, et üks isend ühel talvel rändab, teisel talvitub ja kolmandal rändab jälle. Niisuguse käitumise põhjuseid ei osata korralikult selgitada ega sininääride järgmise sügise rännet ennustada.
Alamliigid
Sininääril eristatakse nelja alamliiki.
Käitumine
Sininäär on julge, kärarikas ja agressiivne lind. Harilikult ei lenda ta kuigi kiiresti: 32–40 km/h. Lennu ajal on selg ja saba ühel tasapinnal ning ta liigub aeglaste tiivalöökidega. Aeglase lennukiiruse tõttu on ta röövlindudele kerge saak, eriti kui ta lendab üle avatud maastiku. Kõik röövlinnud, kelle levila kattub sininääri omaga, võivad talle jahti pidada, eriti need, kes on spetsialiseerunud lindude püüdmisele õhust.
Sininäärist on teistele värvulistele kasu, sest ta moodustab salku ning tungib nendega kallale üksikutele kullidele ja kakkudele, samuti karjub, kui näeb röövlindu oma maa-alal. Sininääri hoiatushüüdu kuulevad teisedki väikesed linnud ja poevad selle mõjul peitu. Kui sininääride lähedusse asub öökull, siis võivad sininäärid teda karjaga kimbutada senikaua, kuni öökull otsib endale uue elupaiga. Sininäär võib olla agressiivne inimesegi suhtes, kes tema pesale liiga lähedale tuleb.
Juhtub, et sininäär rüüstab teiste lindude pesi, varastades nii mune, poegi kui pesamaterjali. Siiski ei ole see nii sage kui arvatakse. Ainult 1% sininääri toidust moodustavad teised linnud. Sellest hoolimata juhtub, et väikesed värvulised ründavad salgaga üksikut sininääri samamoodi nagu sininääride salk röövlindu.
Sininäär on territoriaalne lind ja kaitseb oma maa-ala. On täheldatud, et sininäär ajab teisi linde oma maa-alale paigaldatud lindude söögimaja juurest eemale ega luba neil sealt süüa.
Nagu teisedki vareslased, on sininääridki väga uudishimulikud ja neid peetakse intelligentseteks lindudeks. Vabas looduses ei ole kohatud neid tööriistu kasutamas, küll aga on nad seda teinud vangistuses, samuti on nähtud puuris peetavaid noorlinde proovimas puuri ust avada.
Mette-Triin Purde
pisi|Mette-Triin Purde
Mette-Triin Purde (sündinud 27. jaanuaril 1995) on Eesti üliõpilane, kes on edukalt esinenud nii riiklikel kui ka rahvusvahelistel olümpiaadidel. Ta lõpetas 2013. aastal kuldmedaliga Tallinna Prantsuse Lütseumi ja õpib praegu Tallinna Tehnikaülikoolis geenitehnoloogiat.
Naiste viievõistlus
Naiste viievõistlus on naiste kergejõustiku mitmevõistluse ala sisehallis. Võistlused toimuvad kahel päeval järjest 60 meetri tõkkejooksus, kõrgushüppes, kuulitõukes, kaugushüppes ja 800 meetri jooksus.
9. märtsil 2012 ületas ukrainlanna Nataliya Dobrynska Isanbulis maailmameistrivõistlustel maagilise 5000 punkti piiri ja 20 aastat püsinud Irina Belova maailmarekordi (4991 punkti) – uueks tipptulemuseks sai 5013 punkti.
Kõigi aegade edetabel
''Seisuga 3. märts 2023.''
Eesti edetabel
Eesti parimad viievõistlejad nende isiklike rekordite järgi. ''Seisuga 10. märts 2023.
Kaasaegsed olümpiamängud
Naiste viievõistlus on tänapäevase seitsmevõistluse eelkäija, olümpiaalana oli kavas viiel korral, täpsemalt aastatel 1964–1980 (Tokyo, Mexico, München, Montréal, Moskva). Alade järjekord oli toona 100 m tõkkejooks (1964. ja 1968. aastal 80 m), kuulitõuge, kõrgushüpe, kaugushüpe ja 200 m jooks (Moskva olümpiamängudel esimest korda 800 m jooks). 1972. aastal muudeti ka punktiarvestuse süsteemi.
Infotehnoloogiaõigus
Infotehnoloogiaõigus (IT Law) on õigusharu, mille eesmärk on pakkuda õiguslikku raamistikku infotehnoloogiliste vahendite, teenuste ja taristu õiguspäraseks kasutamiseks. Pragmaatilisest seisukohast võib informatsiooni mõista maksustatud teenuste ja toimingute võimuallikana.
Howardi maakond (Arkansas)
Howardi maakond (Howard County) on maakond Ameerika Ühendriikides Arkansase osariigis.
Infotehnoloogiaõigus
Määratlemine
Juriidilisest aspektist on infotehnoloogiaõigus määratletud nagu iga teine õigusharu: tuleb võrrelda ja süstemaatiliselt tõlgendada õigusakte, ületada lünki, koostada lepinguid ning uurida infotehnoloogiliste lahendite praktikat ja võimalusi.
Howardi maakond (Arkansas)
Maakonna halduskeskus on Nashville.
Infotehnoloogiaõigus
Määratlemine
Õiguslikult tuleb informatsiooni reguleerida nii eelduste, vormi, sisu kui ka tagajärje kohaselt. Saksa professori Kloepferi sõnul on õiguslikult enim oluline informatsiooni sisu, järgnevalt protsess ja informatsiooni olek.
Infotehnoloogiaõigusega seotud suurim probleem maailmas on tehnoloogia kiire areng ning õiguse võimetus sellega koos käia. Infotehnoloogia valdkondades jääb eelkõige tehnoloogia kiire arengu tõttu vajaka juriidilisest analüüsist.
Howardi maakond (Arkansas)
Ajalugu
Maakond moodustati 1873. aastal.
Infotehnoloogiaõigus
Määratlemine
Ühiste infoõiguspoliitiliste arusaamade puudumist võib enim märgata õiguskindluses.
Seadusloome
Õiguslikult on infotehnoloogia reguleeritud eelkõige riiklikult pinnalt. Infoühiskonna üleüldise reguleerimise eesmärk on tagada õiguskindlus e-teenuste tarbimises ja pakkumises. Eesti infotehnoloogiat hõlmav seadusloome lähtub eelkõige Euroopa Liidu direktiividest ja õigusaktidest. Lissaboni lepingus on määratletud infotehnoloogiaõigusharu alla kuuluvat isikuandmete kaitset kui põhiõigust. Euroopa Liidu põhiõiguste hartas on sätestatud: „Igaühel on õigus oma isikuandmete kaitsele. Selliseid andmeid tuleb töödelda asjakohaselt ning kindlaksmääratud eesmärkidel ja asjaomase isiku nõusolekul või muul seaduses ettenähtud õiguslikul alusel. Igaühel on õigus tutvuda tema kohta kogutud andmetega ja nõuda nende parandamist.” Eestis on sätestatud infoõiguse õigusakte, mis arvestavad eelkõige IT arengu kiirust. Turvalisuse tagamiseks soovitakse koostada harta, mis määrab kindlaks suhte isiku ja tema isikuandmete vahel.
Howardi maakond (Arkansas)
Rahvastik
Elanike arv oli 2010. aasta rahvaloenduse järgi 13 789.
Arvestusliku rahvaarvu muutus (1. juuli seisuga):
Infotehnoloogiaõigus
Seadusloome
Seaduste eesmärk tänapäeval on ka e-keskkondades tagada, et inimeste põhiõigusi ei rikutaks. Igale rakenduslikule olukorrale tuleb tagada nii avalikus kui ka erasektoris seadusega tagatud põhi. Iga e-keskkonna toimimine peab olema reguleeritud ning infosüsteemide turvalisuse probleemide korral tuleb nõuete täitmine tagada seadusliku jõuga.
Infotehnoloogiline õigusruum on Eesti reguleeritud järgmiste seadustega:
Olemus
Rahvusvahelises õiguses seisneb infotehnoloogiaõigus eelkõige inimõigustes ja vabaduses. Infotehnoloogiline õigusruum rahvusvahelises õiguses on tagatud Euroopa Nõukogu, ÜRO ja ÜRO allorganisatsioonide regulatsioonide kaudu.
Õigusaktid
Euroopa Nõukogu infoõiguse instrumendid:
ÜRO instrumendid:
ÜRO allorganisatsioonide panus infoõigusse:
Infotehnoloogia kuritegude liigid
Eristatakse järgmisi infotehnoloogia kuritegusid.
Infotehnoloogiaõigus Eestis
IT-õiguse magistriprogrammis õppides omandab üliõpilane tervikpildi IT-õiguse valdkonnast ning selle kõige uuematest arengusuundadest. Ühtlasi omandatakse teadmised IKT ja programmeerimise alustest, informatsiooni infrastruktuurist ja arhitektuurist, infoturbest ning avalikest e-teenustest.
Lisaks õpitakse käsitlema kõige keerukamaid õiguslikke küsimusi, mis seonduvad privaatsuse, andmekaitse, e-kaubanduse, IT lepingute, intellektuaalomandi kaitse ja kriminalistikaga IT valdkonnas. Õppekava läbinu oskab muuhulgas nõustada intellektuaalomandil põhinevate (start-up) ettevõtete juhte kõigis ettevõtte elutsükli õiguslikes aspektides ning suunata valitsusi isegi küberkaitse ja -julgeoleku teemadel.
Lisaks on Tartu Ülikooli õigusteaduskonnas võimalik infotehnoloogiaõigust õppida täiendusõppes.
Hingepeegel
Laulud
Märkus: * tegelik autor, plaadi vahelehel on märge 'traditsionaal'.
Dmõtro Tõmtšuk
Dmõtro Tõmtšuk (ukraina keeles Дмитро Борисович Тимчук; 27. juuni 1972 Tšita – 19. juuni 2019 Kiiev) oli Ukraina sõjaväelane ja ajakirjanik, erualampolkovnik, Ukraina Ülemraada saadik.
Töötas aastatel 2000 kuni 2012 mitmes Ukraina kaitseministeeriumi allüksuses. On viibinud ÜRO Ukraina rahuvalvemissioonide koosseisus Iraagis (kolm korda), Liibanonis ja Kosovos.
Tõmtšuk sündis Tšitas, veetis lapsepõlve Saksa Demokraatlikus Vabariigis (tema isa teenis seal aastatel 1978–1983) ning noorusaja Žõtomõri oblastis Berdõtšivis.
Tõmtšuk oli üks valitsusvälise organisatsiooni Infovastupanu koordinaatoritest.
Venemeelsed ajakirjanikud on väitnud, et Dmõtro Tõmtšuk on Tallinnas asuva NATO küberkaitsekoostöö keskuse poolt väljamõeldud isik.
10. septembril 2014 toimunud Rahvarinde asutamiskoosolekul osalenud Tõmtšuk oli üks partei asutajaliikmeist.
Dmõtro Tõmtšuk leiti surnuna oma kodunt Kiievis, surma põhjuseks oli kuulihaav peas.
Sõjakirjanduse seeria: Maailmasõja memuaaride sari
"Maailmasõja memuaaride" sari ilmus Tartus, Kirjastuse "Noor-Eesti" poolt aastatel 1936-1939.
Kahes seerias ilmus kokku 10 raamatut.
Ene (eesnimi)
Ene on eesti naisenimi.
Nimi esineb 18. sajandi ja 19. sajandi kirikuraamatutes Eno ning Enu kujul. Varasemates ürikutes esineb nimi Ene ja Hene kujul. Andmed ei võimalda Ene alusnime kohta praegu midagi lõplikku väita. Praegusesse pruuki tuli kirjandusliku nimena. Nime pandi kõige rohkem 1930.–1940. aastatel.
1. jaanuari 2017 seisuga oli Eestis eesnimi Ene 4158 naisel. Ene on Eestis populaarsuselt 20. naisenimi.
Kõige populaarsem on eesnimi Ene vanuserühmas 55–59, kus neid on 10 000 elaniku kohta 81,26 ning Hiiu maakonnas, kus neid on 10 000 elaniku kohta 55,51. Ene on keskmiselt 59 aasta vanune (mediaanvanus on 59).
Four Points by Sheraton
pisi|235x235px|Four Points by Sheratoni hotell [[Brisbane|Brisbane'is Austraalias]] Four Points by Sheraton on rahvusvaheline hotellibränd, mida omavad Starwood Hotels & Resorts ja Marriott International.
Ettevõtte koosseisus töötab maailmas rohkem kui 300 hotelli Four Points by Sheratoni brändinimega.
Nicholas Latifi
Nicholas Daniel Latifi (sündinud 29. juunil 1995 Montréalis) on kanada vormelisõitja.