cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Marid
Ajalugu
1930. aastatel lõppes mari kultuuri õitseng ning Nõukogude Liidus järgnesid repressioonid mari rahvusliku haritlaskonna vastu. Marimaal hävitati suur osa mari intelligentsist. Samuti 1930. aastate lõpul alanud industrialiseerimine polnud maavarade poolest suhteliselt vaesel Marimaal väga ulatuslik, eelkõige tähendas see metsa-, puidu- ja paberitööstuse arendamist ning venekeelse tööjõu sissevoolu, samas oluliselt väiksemal määral kui naabruses oleval Komimaal. Marimaa jäi eelkõige agraarseks piirkonnaks ning maaelanike seas domineeris põlisrahvas.
Industrialiseerimine ja vene kolonisatsiooni uus tõus tuli 1950. aastatel ning järk-järgult suudeti 1960. aastatel mari keel tõrjuda kohalikus ühiskondlikus elus tagaplaanile. Keelte positsioonid halvenesid nii hariduselus kui ka ühiskondlikus kasutussfääris ning mari keel taandus "oma küla keeleks".
1992. aastal muudeti senine Mari ANSV ametlikult Mari Vabariigiks. Sama aasta oktoobris toimus Mari Rahva Kolmas Kongress, millel maride kõrgeima esindusorganina loodi Mer Kangaš. Rahvuslikke püüdeid hakati Marimaal aga taas vaikselt alla suruma aastast 2001, mil valiti vabariigi presidendiks venelasest Leonid Markelov.
Mari keel
Mari keel kuulub soome-ugri keelte volga rühma ning selle lähimaks sugulaskeeleks loetakse mordva (ersa ja mokša) keelt. Mari keel jaotub kolmeks üpris erinevaks murdeks (niidu-, mäe- ja idamari), mis omakorda jaotuvad veel terveks reaks alammurreteks. Mari keele sõnavaras on märgatav turgi keelte mõju. Niidu- ja idamari murre on teineteisele lähemal, sest idamarid hargnesid niidumaridest alles 17.-18. sajandil. Maride kaks kirjakeelt põhinevad niidu- ja mäemari murrakutel ning nende juured ulatuvad 19. sajandi lõppu. Ametlikult kehtestati kaks standardiseeritud kirjakeelt aga alles 1937. aastal toimunud keeleteaduse konverentsil. Mõlemad kirjakeeled põhinevad kirillitsal, vene keeles puuduvate häälikute tarvis on lisatud mõned tähed.
Mari Vabariigis on kolm ametlikku keelt: niidumari, mäemari ja vene keel. Kahe mari kirjakeele olemasolu on keelesituatsiooni komplitseerinud ning andnud teatud trumbid kätte vene keele eest seisjaile. Samuti on vaikselt aga järjepidavalt languses olnud mari keelt emakeelena kõnelevate maride arv. Kui 1926. aastal rääkis veel 99% maridest emakeelena mari keelt, siis 1989. aastaks oli maride emakeelsus langenud 81,9% ning 2002. aasta rahvaloenduse andmeil oli Venemaa maride emakeelsus 76,8%. Sellegipoolest on võrreldes teiste idapoolsete soome-ugri vabariikidega mari keele positsioonid kohalikus ühiskondlikus elus suhteliselt head. Marimaal on isegi marikeelseid koole (eelkõige algkoolid), probleeme on aga olnud marikeelsete õpikutega.
Usund
Maride seas on säilinud märgataval määral põline animistlik usk. Maridest on ehk pooled kuidagi animismiga seotud ja paljud teised sümpatiseerivad ilma usku jagamata. Viimane suur tõus usu populaarsuses toimus 1990. aastatel. Selle üheks näiteks oli ka 1992. aasta Mari Eli vabariigi presidendi Vladislav Zotini ametisse pühitsemine korraga ristiusu piiskopi ja animistliku targa poolt. 1990. aastate keskel oli Mari Eli niidumari osas säilinud 32 ohvrihiit, mis on nüüd looduskaitse all. Palju teisi hiisi asus Vjatka/Kirovi oblastis ja eriti Baškortostanis. Erinevalt niidumaridest on enamik mäemaridest animismist juba ammu loobunud.
Usutavade hulgas on palve- ja ohvritalitused (kumaltõš) pere, küla, maakonna, laiema piirkonna ja rahvuse tasemel – mida laiemal alusel, seda harvemalt. Koduseid perepalvusi juhib vanem mees. Kevadise ja sügisese külapalvuse eesotsas pühas hiies on onajeng või kart. Kart on palve ja ohverdamise teostaja, kelle amet on enamasti ajutine, vajades uut valimist enne iga ohvritalitust. Piirkondlikke palvusi (mer kumaltõš) korraldab tüüpiliselt iga kolme aasta tagant kartide kontsiil. Ülerahvuselised loodususupalvused (tünja kumaltõs) toimuvad iga kolme aasta tagant Tšumbõlati mäel.
Maride usus on olulisel kohal Kugu Jumo (Suur Jumal) või Kuguraki (Suurim), keda võib pidada usus olulisimaks jumalaks. Temale järgnevad jumod (jumalad). Kugo Jumo vastandina on Keremet kõrgeim kuri vaim. Enamik usklikke arvab siiski, et on olemas suur hulk keremette, mitmelaadse jõu ja tujuga vaime. Mari Elis on nad pigem tigedad, Baškortostanis seevastu heatahtlikud. Jumodest (jumalatest) allpool on tähtsaid vaime: surt kugõža (majavaim), agun kugõža (aidavaim) jne. Kurje vaime on suur kari, paljud neist türgi rahvailt üle võetud.
Kultuur
Maride traditsioonilised tegevusalad on olnud põlluharimine, karjakasvatus, küttimine, kalastamine ja mesindus. Maride kultuur on mõjutusi saanud kokkupuudetest türgi-tatari rahvastega.
Mari muistendid oli tugevalt seotud mari ajaloo ja kultuuriga. Näiteks üks tuntumaid muistendeid ülistab hiigelsangar Tšotkari ja poolmüütilist mari kuningat Tšumblatti, kes valitses 12. sajandil Vjatka orust idas Ugarmanini läänes. Kuningas pidavat puhkama Tšumblati mäes muistse mari Kukarkani linnuse ligidal.
Euploidsus
Euploidsus (inglise euploidy) on kromosoomistiku võrdkordsus, genoomi kõigi kromosoomide (erandiks võivad olla sugukromosoomid) võrdne arv indiviidil (rakus).
Euploidsuse vastand on aneuploidsus.
Viited
Euploidy
Wŏnsan
Wŏnsan (korea keeles 원산시) on sadamalinn Põhja-Koreas, Kangwŏni provintsi keskus.
Elanike arv on 331 000 (2000).
Jaapanlased rajasid linna asukohta sadama 1880. aastal, mis arenes oluliseks kaubasadamaks. Jaapani okupatsiooni ajal arendati linnas jõudsalt tööstust. Korea sõjas pommitati linna tugevalt.
Linna teenindab militaar- ja tsiviilotstarbeline lennujaam.
Wakayama prefektuur
Wakayama prefektuur on Jaapani prefektuur Honshū saare lõunaosas Vaikse ookeani kaldal.
Sümbolid
Wakayama prefektuuri tunnuslind on Zosterops japonica, tunnuspuu on tamm (Quercus phillyraeoides) ja tunnuslill ploomiõis (Prunus mume).
Haldusjaotus
Wakayama prefektuur on jaotatud 30 omavalitsusüksuseks, millest 9 on linnad (市 shi).
Polüploidsus
Polüploidsus (inglise polyploidy) on indiviidi (raku) kromosoomikomplektide paljukordsus; haplofaasis (sugurakkudes) on kromosoomikomplekte rohkem kui üks (n > x) ja diplofaasis (viljastatud munarakkudes) rohkem kui kaks, tähistatakse (2n > 2x).
Õhurõhk
Õhurõhk on hüdrostaatiline rõhk, mida tekitab Maa ühe pinnaühiku kohta kuni atmosfääri ülemise piirini ulatuva õhusamba kaal.
Polüploidsus
Polüploidsuse astet määratletakse diplofaasi kromosoomistiku kordsuse kaudu. Nõnda saab tuletada tri-, tetra-, heksa-, oktaploidsust ja nii edasi.
Õhurõhk
Kui väheneb õhusamba kõrgus, väheneb ka õhurõhk. Maapinnast kõrgemale tõusmisel õhurõhk langeb ja on seda väiksem, mida kõrgemal ollakse maapinnast. Õhurõhk alaneb eksponentsiaalselt (logaritmiliselt).
Õhurõhku mõõdetakse elavhõbe- või aneroidbaromeetriga. Täpsemad on elavhõbebaromeetrid. Õhurõhu mõõtühikuteks on 1 mmHg, 1 mb, 1 hPa või 1 toll. Tollides mõõdetakse õhurõhku USA-s. Oma väärtuselt on 1 mb ja 1 hPa võrdsed. Hektopaskali ja mmHg suhe on 4:3, st 4 hPa = 3 mmHg. Seda suhet kasutataksegi õhurõhu väärtuste ümberarvutamisel. Standardõhurõhk (merepinna kõrgusel), standardtemperatuuril 15 °C = 1013,2 hPa ~ 1 bar.
Polüploidsus
Polüploidsus on laialt levinud taimeriigis, loomariigis harva. Inimesele on polüploidsus reeglina surmav. Üliharva on sündinud ka triploidsusega lapsi.
Õhurõhk
Õhurõhk on pidevas muutumises, seejuures tehakse vahet regulaarsel ja dünaamilisel muutumisel. Regulaarsed muutused on seotud ööpäevaste kõikumistega; 24 tunni jooksul täheldatakse õhurõhu 2 madalat ja 2 kõrgemat seisu, miinimumid kell 04 ja 16 ning maksimumid kell 07 ja 22 kohaliku aja järgi. Korrapäratud rõhu muutused on seotud kõrg- ja madalrõhualade liikumisest (dünaamikast) tekkinud kõikumistega. Kõrgrõhuala lähenemisel õhurõhk tõuseb, madalrõhuala lähenemisel langeb ning olles seotud ilmastiku muutumisega, abistab see ilma ennustamist.
Polüploidsus
Nähtust, kus ainult osa organismi (näiteks mõne koe või elundi) rakkudest on polüploidsed, nimetatakse polüsomaatiaks. See on paljude organismide (kaasa arvatud inimese) puhul normaalne nähtus.
Viited
Polyploidy
Õhurõhk
Õhurõhu kõikumise põhjuseks on temperatuurimuutustest tingitud õhumasside liikumine. Õhurõhu korrapäratute kõikumiste ulatus võib olla küllalt suur: harilikult jääb see vahemikku 950 – 1050 hPa, erandjuhtudel võib olla koguni 935 – 1060 hPa. Madalaim õhurõhk 870 hPa – registreeriti 12.oktoobril 1979.a. Lääne-Guamil Vaiksel ookeanil taifuuni TIP piirkonnas. Senini mõõdetud kõrgeim õhurõhk 1083,3 hPa – registreeriti Siberis Agatas 31.detsembril 1968.a.
Õhurõhu vähenemine sõltuvalt kõrgusest on väikeste kõrgusvahemike korral arvutatav ligikaudse baromeetrilise valemiga kus Õhurõhu vähenemist kõrgusega kasutatakse baromeetriliseks kõrgusemõõtmiseks. Iga 5,54 km kõrguse kohta väheneb õhurõhk poole võrra.
Õhurõhku on mõõdetud ja mõõdetakse ka praegu mitmesugustes ühikutes:
Andres Siim
Andres Siim (25. veebruar 1962 Tallinn – 2. märts 2020) oli eesti arhitekt.
Elulugu
Õppis 1969–1980 Tallinna 46. Keskkoolis, 1980–1985 Eesti NSV Riiklikus Kunstiinstituudis arhitektuuri. Töötas 1985–1987 PI Tööstusprojektis, 1987–1991 EKE Projektis, 1991–1993 AS Akoses. Aastal 1993 asutas koos abikaasa arhitekt Kristel Ausingu ja arhitekt Hanno Kreisiga osaühingu Arhitektuuristuudio Siim & Kreis.
Eksponendieelne tegur
Eksponendieelne tegur (ka eksponendieelne faktor) on keemilises kineetikas Arrheniuse võrrandisse kuuluv eksponendieelne konstant (A). See väljendab temperatuuri (T) ja reaktsiooni kiiruskonstandi (k) vahelist empiirilist seost. Kui selle teguri väärtus on leitud katseliselt siis tähistatakse tavaliselt A-ga.
Esimest järku reaktsioonide korral on A ühikuks s−1, mistõttu nimetatakse seda tihti ka sagedusfaktoriks (kokkupõrgete sagedus ajas).
Sagedusfaktori (A) väärtus sõltub sellest et kui tihti molekulid reaktsioonisegus üksteisega põrkuvad kui kõikide reaktsioonis osalevate ainete kontsentratsioonid on 1 mol/L. Lisaks sõltub see väärtus ka kokkupõrgetel sobivat orientatsiooni omavate molekulide arvust ehk molekulide arvust, mis on kokkupõrkel üksteise suhtes sobiva küljega et kokkupõrke tulemusel reageerida, mitte lihtsalt üksteisest põrkuda.
Aiandus
pisi|Köögivilja kasvatamine koduaias
Aiandus ehk hortonoomia on taimede kasvatamine aia välimuse kujundamise eesmärgiga (iluaiandus) või köögivilja, puuvilja ja marjade kasvatamine toiduks.
ß
pisi|ß-täht eri šriftides pisi|Kahes šriftis ß-täht [[Mainzi email-tänavasiltidel]] ß (saksakeelsed nimetused Eszett ('ess-zee'), scharfes S ('terav S') on täht saksa tähestikus. See on konsonanditäht, mida kasutatakse helitu alveolaarse frikatiivi /s/ märkimiseks. Algselt oli see pika ja s|lühikese s-i või pika s-i ja z-i ligatuur.
Saksa keeles kasutatakse selle kohta veel nimetusi Straßen-S ('sõna Straße ['tänav'] S'), Buckel-S ('küüru-S'), Ringel-S ('rõnga-S'), Rucksack-S ('seljakoti-S'), Dreierles-S ('kolmekese-S') ja Doppel-S'' ('topelt-S'; Šveitsis). Viimane väljend tähistab väljaspool Šveitsi (ja osalt ka Šveitsis) täheühendit ss.
ß-tähte kasutatakse tänapäeval ainult saksa keeles. Šveitsis ja Liechtensteinis seda märki ei tarvitata. Saksakeelsetel vähemustel Belgias, Põhja-Schleswigis ja Lõuna-Tiroolis kehtivad samad reeglid nagu Saksamaal, Austrias ja Luksemburgis.
Tekkelugu
pisi|left|ß-märk ſs-ligatuur [[antiikvas ning ſz-ligatuur tekstuuris ja fraktuuris]] Kirjamärk ß esineb esmakordselt 13. sajandi lõpus gooti raamatu- ja tarbekirjades (tekstuuris), olles kasutusel teatud s-häälikute märkimiseks.
Varaseim kirjapandud ß esineb ühes kangelaslaulu "Wolfdietrich" 1300. aasta paiku kirjutatud käsikirjas.
Märgi mitmesugustel tänapäevastel vormidel on mitu päritolu.
ß-tähe päritolul ei ole ühtset seletust. Ei ole veel tehtud laial andmestikul põhinevat ning piirkondlikke, institutsioonilisi ja isiklikke eripärasid arvestavat tööd.
Tiro noodid
Tüpograaf Max Bollwage oletab, et see märk pärineb Tiro nootidest (lühendusmärkidest) "sed" ja "ser". Herbert E. Brekle vastustab seda teesi. Ess-zee-ligatuur olevat tõendatav kuni 14. sajandini tagasi. Lühendusmärgid olevat ainult teatud üleminekuajaks helitu s-hääliku märkimiseks kasutusele võetud, trükikirjas aga pääses Brekle järgi  schwabacher 'is ja fraktuurkirjas alates 16. sajandi algusest maksvusele ehtne ess-zee-ligatuur.
S-häälikud saksa keeles
Teise häälikunihke käigus 7. ja 8. sajandil olid germaani häälikutest /t/ ja /tː/ tekkinud kaks eri häälikut. Mõlemat anti edasi täheühendiga zz. Paremaks eristamiseks hakati varsti ühe märkimiseks kasutama täheühendit sz, teise tähistamiseks täheühendit tz.
Täheühendiga ss märgitud häälik, mis pärines germaani häälikust /s/, erines täheühendiga sz märgitud häälikust: esimest hääldati helitu alveolopalataalse frikatiivina [ɕ], teist aga helitu alveolaarse frikatiivina [s]. Hiljem need häälikud langesid kokku, kuid erinev kirjutusviis säilis. Et häälikute vahel enam vahet ei tehtud, hakati ka kirjutamisel mõlemat täheühendit läbisegi kasutama.
Sajandite jooksul kujunes välja tänapäeval tuntud ss ja ß jaotus, millel pole algse kahe hääliku jaotusega mingit pistmist. Heyse s-kirjutus ja Adelungi s-kirjutus on kaks võistlevat 19. sajandi katset ühtsete reeglite taastamiseks.
ß gooti kirjades
pisi|[[Pikk s, z ja ß gooti kirjutuskirjas (1866)]] Kuni 20. sajandini kirjutati saksa keelt põhiliselt gooti kirjades. Sageli esinev täheühend pikast s-ist ja z-st(ſz, täpsemalt ſʒ) arenes ligatuuriks, mida aja jooksul hakati käsitama omaette tähena.
ß antiikvas
Tüpograaf Jan Tschicholdi teooria, et antiikva ß pärineb ſs-ligatuurist, on alates 1940ndatest laialt levinud, kuid seda on ka vaidlustatud.
Gooti kirjade ß-ile loodi antiikvas vaste alles 19. sajandil. ſs-ligatuur aga on teada palju varasemast ajast. Antiikva ß-i täpne vahekord ſs-ligatuuriga on vaidluse all.
ſs-ligatuur antiikvas
pisi|ß [[ladina keel|ladinakeelses tekstis]] pisi|ß [[itaalia keel|itaaliakeelses tekstis]] pisi|Recklinckhuſen, Dorſten, Eſsen: ſs-ligatuur väldib kahekordset pikka ſ-i. [[Blaeu. atlas, 17. sajandi keskpaik.]] Ligatuur pikast ſ-ist ja ümmargusest s-ist leidus näiteks inglis- ja prantsuskeelsetes antiikvakirjades, kuni pikk ſ 18. sajandi jooksul tarvituselt kadus. Mõnel antiikvas laotud tiitellehel, näiteks   Johannes Kepleri teostes 1620. aasta paiku, on ß kasutusel iga kord ss-i asemel.
Ka ladina kirjutuskirjas anti ß kuni 19. sajandi lõpuni sageli edasi täheühendiga ſs. Et ladina kirjutuskirja pikk -ſ nägi välja samamoodi nagu gooti kirjutuskirja h, loeti ladina kirjutuskirja täheühendit sageli hs-na. Nõnda tekkisid säärased eksootilised perekonnanimed nagu Grohs (Groß) ja Kalhs (Kalß).
Saksa täht Eszett antiikvas
Kui 18. sajandi lõpus ja 19. sajandil hakati paljusid saksakeelseid tekste laduma tavaliselt kasutusel oleva gooti kirja asemel antiikvas, hakati otsima antiikvavastet gooti kirja tähele Eszett. Vennad Grimmid kasutasid "Saksa keele grammatika" 1. köites 1819 veel fraktuurkirja, 1826 aga Walbaumi antiikvat. Hilisemates teostes tahtsid nad seda tähte siis omal kombel kirjutada, et aga seda tähte ei õnnestunud trükilattu hankida, hakkasid nad lõpuks kasutama täheühendit sz. 1880. aasta Duden soovitab
ß-iga tähistatakse saksa keeles helitut s [s], mis asub sõnas pärast pikka täishäälikut (näiteks sõnas grüßen (tervitama)) või diftongi (reißen (rebima)), mitte aga lühikese täishääliku järel (näiteks sõnas wissen (teadma)). Varem kasutati ß-i ka sõna lõpul lühikese täishääliku järel, kuid pärast hiljutist grammatikareeglite muutust enam mitte. Näiteks kirjutati varem saksa keeles Haß (viha) ja ich muß (ma pean), uute reeglite järgi aga Hass ja ich muss. Pika täishääliku ja diftongi järel kirjutatakse endiselt ka sõna lõpul ß, näiteks süß (magus/armas), weiß (valge).
ß sarnaneb kreeka kirja tähe beetaga (β), kuid erineb siiski sellest.
Punaarmee (Hiina)
Punaarmee, Hiina kommunistide relvajõudude nimi nende loomisest 1927. aastal kuni Hiina rahvavabastussõja (ka Teine Hiina-Jaapani sõda) lõpuni 1945. aastal. Punaarmee koosnes kahest suuremast väekoondisest – 8. ja 4. armeest (vastavalt 8. ja 4. kolonn) – ning kasutas peamiselt sissitaktikat. 1945. aastal nimetati Punaarmee Hiina rahvavabastusarmeeks.
Lelle SK
Moodustati 1996. aastal FC Flora teise tütarklubi Pärnu Tervise põhjal. Debüteeris meistriliigas hooajal 1996/97, kui saavutas neljanda koha. Nimetati juunis 1997 ümber JK Viljandi Tulevikuks. Lelle SK tegutses edasi FC Flora esiliigasse kuulunud tütarklubi FC Lelle baasil ning säilitas koha meistriliigas pärast JK Vallilt liigakuuluvuse äraostmist. Flora toonase pressiesindaja Tarmo Lehiste sõnul tasuti Vallile valuraha (kinnitamata andmeil seitsmekohalise), mis "majandusraskustes virelevale klubile pidi olema hädapärasem kui koht meistriliigas". Pärast 1999. aasta hooaega loovutas Lelle SK meistriliiga koha FC Valgale, meeskonna põhjal moodustati uuesti Pärnu Tervis.
Jeisk
Linnaõigused sai 1848. aastal, kui avati Jeiski meresadam.
Kliima
Jeiskis on parasvöötme mandriline kliima mõõduka talve ja palava suvega.
Kõige külmem kuu on jaanuar, keskmise õhutemperatuuriga –3,9 °C, ning kõige soojem kuu on juuli, keskmise õhutemperatuuriga +24,2 °C. Sademeid aastas on keskmiselt 456 mm. Rannahooaeg kestab mai teisest poolest septembri keskeni. Juulis on merevee temperatuur +24,9 °C, mis on kõrgem kui Sotšis.
thumb|left|Jeiski rand
Villem Buk
Villem Buk (ka Willem Buck; 6. aprill (vkj 25. märts) 1879 Kambja vald – 1941) oli eesti proletaarne kirjanik ja õpetaja.
Elukäik
Villem Buk sündis Tartumaal Kambja vallas Voorekülas sepp Taavet Buki perekonnas. Ta õppis Voore külakoolis ja Maaritsa õigeusu kihelkonnakoolis ning omandas 1898. aastal Kaareperes kooliõpetajate kursustel õpetajakutse.
Töötas aastail 1898–1900 Tartumaal Voore külakoolis abiõpetajana ja 1900–1903 Luunja külakoolis õpetajana; seejärel teenis Venemaa keisririigi sõjaväes, kuid vabastati nõrga tervise tõttu.
Aastatel 1903–1906 oli Villem Buk Võrumaal Karilatsis Jaanimäe külakooli juhataja. Buk vallandati koolijuhataja kohalt 1906. aastal seoses osavõtuga 1905. aasta revolutsiooni sündmustest. 1906. aastal liitus Villem Buk VSDTP-ga ja tegi kaastööd J. Lilienbachi väljaandele Lendleht. 1907. aasta juulis vahistati Villem Buk poliitilise tegevuse eest ja viibis 6 kuud vahi all, mille järel keelati tal elamine Läänemere kubermangudes, pealinnas ja kubermangukeskustes; seejärel elas ta ajutiselt väljasaadetuna Petseris. Seal tutvus ta kohalike eestlaste ja setude eluoluga ning kirjutas sellest ka raamatu ("Petseri eestlased").
1910. aastal, kui lõppes elamispiirkondade keeld, kolis Villem Buk Viljandisse ja asus tööle Viljandis ilmunud ajalehe Malev toimetusse. Viljandis elamise ajal ilmusid Bukil jutustused "Kraav", "Jumala rahvas" ja "Kivine raamat".
1917. aastal pärast veebruarirevolutsiooni naasis Villem Buk Tallinna, kus asus tööle uuesti avatud ajalehe Kiir toimetuses.
1917. aasta sügisel kolis Villem Buk Vohnja valda ja töötas Palametsa kooli koolmeistrina.
1919. aastal oli Villem Buk Punaarmee eesti diviisi koosseisus kirjasaatja ning osales Vene kodusõja lahingutes Lõuna-Venemaal Anton Denikini vägede vastastes lahingutegevuses.
Pärast Vene kodusõja lõppu töötas Villem Buk Brjanski kubermangus Eesti asunduses Stolba ja seejärel Tveri oblastis Toropetsis.
1925. aastal naasis Villem Buk Leningradi, kus töötas Lenini-nimelises tööliskoolis õpetajana ja seejärel Eesti Pedagoogilises Tehnikumis.
Leningradis osales Villem Buk Eesti Proletaarsete Kirjanike Assotsiatsiooni töös ja eesti kirjastuse Külvaja tegevuses.
1930. aastail töötas Villem Buk koolmeistrina eesti asundustes Venemaal (Punane Lageda, Nurmekunde jt). 1934. aastal kolis ta Kalinini linna (enne 1931. ja pärast 1990. aastat Tver).
1941. aastal naasis Villem Buk Tartusse. Pärast II maailmasõja algust ja enne lähenevat Saksa okupatsiooni ei evakueerunud Villem Buk koos Nõukogude aktiiviga, vaid püüdis lahkuda Eestist sama aasta juulis üle Peipsi järve paadiga, ent jäi kadunuks.
Mälestuse jäädvustamine: 1967. aastal paigaldati Karilatsi koolimajale Kambjas Villem Bukile pühendatud mälestustahvel.
ICE 3
thumb|ICE 3 ICE 3 ehk Intercity-Express 3 on Deutsche Bahni kasutatav elektrikiirrongide seeria. Seeriasse kuuluvad klassid 403 (ICE 3), 406 (ICE 3M) ja 407 (Uus ICE 3). Neli ICE Internationali nime kandvat mitmiksüsteemiga rongi kuuluvad Nederlandse Spoorwegenile (Hollandi Raudtee).
Põhinedes ICE 3M/F-ile, arendas Siemens välja enda Siemens Velaro rongiseeria nii Hispaania, Hiina, Venemaa, Suurbritannia, Türgi ning samuti koduriigi Saksamaa jaoks.
Klass 403
thumb|Vaade esimesest vagunist juhikabiini poole. Pildil on näha nutiklaasi, mis on juhikabiini ja reisijate vahel. ICE 3 (Klass 403) eesmärk oli luua kergem, kuid suurema võimekusega rong, kui seda olid selle eelkäijad. Selle saavutamiseks jaotati kogu rongi alla 16 veomootorit. Rong võib sõita 330 km/h ja on katsesõitudel saavutanud 368 km/h. Tavalistel Intercity-Express teenustel sõidavad nad kiirusel 300 km/h, mis on saksa kiirraudteede ülemine piirkiirus.
Kuna rongil ei ole vedavat vedurit (ing. k powerhead), on rongi igas vagunis reisijakohad, seehulgas esimeses vagunis. "Salongiistmed" on juhist kohe tagapool; juhi ja reisijate vahel on ainult klaasist sein.
1997. aastal telliti 50 rongikoosseisu Frankfurdi ja Kölni vahelise kiirraudteeliini jaoks. Need rongikoosseisud ehitasid Siemens ja Adtranz (nüüdne Bombardier).
Klass 406
thumb|Hollandi ICE 3 sõitmas Kölni–Frankfurdi kiirrongiliinil ICE 3M (M tähendab mitmiksüsteemi) arendati välja kasutamiseks nelja erineva raudteedel kasutatava elektrisüsteemiga, mida kasutatakse Euroopa peatrassidel koos erinevate rongikaitsesüsteemidega. Deutsche Bahn (DB) tellis 1994. aastal 13 sellist koosseisu, NS (Hollandi Raudtee) tellis neid ronge 4. 2007. aastal anti välja luba nende rongide kasutamiseks Hollandis, Belgias ja Prantsusmaal. Praegu sõidavad need rongid riikidevahelistel rongiliinidel Hollandis, Saksamaal, Belgias ja Prantsusmaal. Prantsuse LGV Est liinil jõuavad rongid kiiruseni 320 km/h.
Klass 407
thumb|Siemens [[Velaro D InnoTrans 2010 näitusel]] 2008. aasta novembris tellis Deutsche Bahn 500 miljoni euro eest 15 rongikoosseisu. 18. aprillil 2010 esitles DB esimest Velaro D rongi Siemensi Krefeldi tehases. Mudeli valmistajakiirus on 320 km/h, kusjuures on see laiem, vaiksem ja energiasäästlikum kui eelmised mudelid.
Uus klass 407 (uus ICE 3) rong pidi Saksamaal teenindamist alustama 2011. aasta lõpus, kuid seda kuupäeva on mitu korda edasi lükatud. 2013. aasta detsembris sai DB esimesed neli rongi kätte ning nendega alustati riigisisest reisijatevedu.
Lazio
Lazio on maakond Kesk-Itaalia lääneosas Apenniinide ja Türreeni mere vahel. Naabermaakonnad on Toscana, Marche, Umbria, Abruzzo, Campania ja Molise.
Loodus
Lazio idaossa jäävad Apenniinide Reatini, Sabini, Simbruini ja Ernici mäeahelikud. Kõigeim tipp on Mount Terminillo (2216 m). Maakonna läänerannik on tasane. Roomast loode poole jäävad neli vulkaanigruppi: Volsini, Cimini, Sabatini ja Albani mäed. Kraatrites asub rohkesti järvi. Mäejalamite laavaga rikastatud pinnas on viljakas ning toidab sealseid oliivi- ja viinamarjaistandikke. Tivoli ja Fiuggi lähedal asuvad vulkaanilise tegevuse tagajärjel tekkinud kuumaveeallikad. Roomast kagusse, Lazio lõunapiiriks oleva Garigliano jõe juurde jäävad vulkaanilised Colli Albani mäed.
Roomast lõunas asusid Pontini sood, kuni Mussolini lasi need 1920. aastatel kuivendada.
Lazio maakonnas asub mitmekesise loodusega Ciceo rahvuspark.
Haldus
pisi|250px|Lazio maakonna provintsid
Lazio maakond jaguneb neljaks provintsiks (Frosinone, Latina, Rieti, Viterbo) ja üheks provintsi tasemel linnaks (città metropolitana di Roma Capitale), mis omakorda jagunevad 377 vallaks.
Rahvastik
Lazios elab umbes 9% Itaalia rahvastikust. Rahvaarv oli 2003. aasta seisuga 5 145 800.
Suuremad linnad
Rooma, Cassino, Frosinone, Latina, Ostia, Rieti, Viterbo.
Majandus
Kergetööstus on arenenud peamiselt tänu lõunaregioonide toetusfondi Cassa per il Mezzogiorno abile. Suurima tööstuse kontsentratsiooniga on Rooma lõunapoolsed satelliitlinnad Aprilia, Pomezia ja Latina. Rooma ise on piirkonna kaubandus- ja rahanduskeskus. Suur osa Rooma elanikkonnast töötab riigiasutustes. Rooma on ka Itaalia suurim turismikeskus.
Põllumajandus
Lazio tasandikulises lääneosas kasvatatakse maisi, nisu, köögivilja ja puuvilju ning peetakse piimakarja. Mägisematel aladel asuvad oliivi- ja viinamarjaaiad.
Peamised kalasadamad on Civitavecchia ja Gaeta.
Afgaani rebane
Afgaani rebane (Vulpes cana) on loomaliik koerlaste sugukonnast rebase perekonnast. Afgaani rebase lähimaks sugulaseks peetakse fennekrebast. Nad lahknesid 3–4 miljonit aastat tagasi. Seetõttu on võimalik, et afgaani rebast hakatakse arvama koos fennekrebasega omaette perekonda.
Lazio
Transport
Lazios asuvad kaks suurt lennujaama:
Afgaani rebane
Afgaani rebastest on vähe teada, sest nende elupaik on inimesele ebasõbralik ja nende eluviis on öine.
Lazio
Transport
Tähtsaimad kiirteed on Firenzest Roomasse ja Roomast Napolisse suunduv Autostrada del sole (A1) ja Rooma–L'Aquila ringtee (raccordo anulare).
Latium
Lähemalt artiklis Latium
Afgaani rebane
Nimetus
Afgaani rebase nimetus on inglise keeles Blanford’s fox ('Blanfordi rebane'), Afghan fox ('afgaani rebane'), hoary fox ('hall rebane') või 'cana fox', saksa keeles Afghanfuchs ('afgaani rebane') või Canafuchs, prantsuse keeles renard de Blanford ('Blanfordi rebane') või renard d'Afghanistan ('Afganistani rebane'), itaalia keeles volpe di Blanford ('Blanfordi rebane'), portugali keeles raposa de Blanford ('Blanfordi rebane'), taani keeles Blanfords ræv, soome keeles blanfordinkettu, vene keeles Лисица афганская, rootsi keeles blanfordräv, poola keeles lis afgański, pärsia keeles siah rubah ja heebrea keeles shual tzukim.
Lazio
Latium
Vanaajal asus Lazio alal Latium, mille järgi Lazio ongi nime saanud. Latiumi asustasid suhteliselt hilja itaalikute tähtsaim grupp latiinid.
Afgaani rebane
Nimetus
Liiki kirjeldas esimesena Blanford 1877.
Areaal
Veel hiljuti arvati, et afgaani rebane eluneb üksnes Afganistanis, Lõuna-Türkmenistanis, Lõuna-Usbekistanis, Kirde-Iraanis (Kermami ja Farsi mägedes) ning Edela-Pakistanis. Nüüd on teda leitud ka Iisraelis (esimest korda 1982) Juuda kõrbes ning Negevi kõrbe kesk- ja lõunaosas. 1987 leiti, et ta pole seal haruldane. Afgaani rebane on ka leitud lõksust Omaanis Dhofaris 1984. Seetõttu on tõenäoline, et afgaani rebase areaali kuuluvad ka Omaan, Jeemen ja Saudi Araabia lääneosa. Nüüd paistab, et Araabia Ühendemiraatides on afgaani rebane kohati tavaline. Afgaani rebast on hiljuti leitud ka Jordaaniast ning Siinai poolsaarelt ja mujalt Kirde-Egiptusest.
Lazio
Latium
Leiud osutavad seosele varase Villanova kultuuriga. Urnid, milles säilitati surnute tuhka, näitavad omakorda terramaarekultuuri mõju. Püsiasustusest on märke alates 10. sajandist eKr. 7. sajandil eKr elasid põhja pool etruskid ja sabiinid, lõunas latiinid ja teised itaalikute hõimud.
Afgaani rebane
Areaal
Kuigi afgaani rebase areaal on lai, on teda teada vaid vähestest kohtadest.
145
145. aasta
Sajandid: 1. sajand - 2. sajand - 3. sajand
Afgaani rebane
Kehaehitus
Afgaani rebane on väike rebane väga suurte kõrvade (mis aitavad soojust hajutada) ning pika ja väga koheva tumeda sabaga. Kaugelt vaadates paistab saba peaaegu sama suur nagu loom ise (võrreldes punarebasega on saba silmatorkavam). Koon on lühike ja terava otsaga. Silmad on suured, ühtlaselt tumepruunid. Keha on sale. Ta näeb üsna kassi moodi välja ning ka oma kõnnakult ja käitumiselt meenutab ta kassi.
145
Aastakümned: 90. aastad 100. aastad 110. aastad 120. aastad 130. aastad - 140. aastad - 150. aastad 160. aastad 170. aastad 180. aastad 190. aastad
Aastad: 140 141 142 143 144 - 145 - 146 147 148 149 150
Afgaani rebane
Kehaehitus
Värv võib olla erinev, üldiselt hele (kollane või pruun). Punarebasega võrreldes on värv tagasihoidlikum. Mõnes paikkonnas on ta roostepruun või peaaegu pruun. Karvastik on kohastunud ühtesulamiseks kaljudega. Tavaliselt koosneb afgaani rebase karvastik mustadest, hallidest ja valgetest laikudest. Sabaots on sageli tume, mõnikord ka valge. Sabanäärme kohal on tume laik. Selja keskel on peaaegu must triip, mis jookseb kuklast kuni sabani välja. Tagajalad võivad olla tumedad (kastanpruunid). Jalgade alumised osad on peaaegu valged. Kõrvad on hallid. Silmade juurest ülahuuleni läheb must triip. Kõht ja kurgualune on peaaegu valged, et vari ei torkaks silma. Iisraeli afgaani rebased on helepruunid, hallid ja kollased ning seljatriip mõnikord puudub.
Lazio
Latium
Rooma mõju kasvades suruti etruskid ja sabiinid alla. Latium sai riigi tuumikuks ja Latiumi keskuseks muutus Rooma linn.
Afgaani rebane
Kehaehitus
Kasukas on talvel väga paks ja pehme. Karv on üldse väga pehme.
Lazio
Vein
Lazio veinipiirkonnad: Frascati (DOC), Colli Albani (DOC), Est! Est!! Est!!! di Montefiascone (DOC).
Afgaani rebane
Kehaehitus
Afgaani rebase küünisepadjandid ei ole karvadega kaetud nagu fennekrebasel.
Kehapikkus (koos peaga): 40–50 cm. Sabapikkus: 30–41 cm. Õlakõrgus: 28–30 cm. Kõrva kõrgus: umbes 9 cm. Kaal: 0,9–1,5 kg (Iisraelis). On leitud ka 0,7 kg kaaluv isend. Ta on rebastest väiksuse poolest fennekrebase järel teisel kohal. (Mõnedel andmetel kaalub kuni 3 või 4 kg.)
Toitumine
Afgaani rebane on kõigesööja. Võrreldes teiste Pakistani rebastega sööb ta rohkem puuvilja. Kultuurtaimedest eelistab ta küpseid meloneid, seemneteta viinamarju ja vene murulauku. Ta sööb ka putukaid, sealhulgas rändrohutirtse. Iisraelis söövad afgaani rebased peamiselt lülijalgseid (mardikaid, rohutirtse, sipelgaid ja termiite) ja puuvilja. Uuritud isendid armastasid eriti kapparit (Capparis cartilaginea 'd ja torkavat kapparit). Araabias toituvad nad raipest, selgrootutest ja puuviljadest (datlitest ja õuntest (zidr)). Afgaani rebased söövad ka oliive ja väikesi närilisi. Selgroogsetest söövad nad eelkõige väikseid hiiri ja teisi närilisi, samuti sisalikke, väikseid madusid ja linnupoegi, kuid need moodustavad väga väikese osa toidust.
Afgaani rebane kasutab erinevaid jahitehnikaid. Kõigepealt nuusib ta kogu aeg ringi. Aeg-ajalt peatub ta püstiste kõrvadega mõne põõsa või kaljuõõnsuse ees ning kuulab tähelepanelikult kahtlasi helisid. Kui ta on saaklooma leidnud, ründab ta ühe hästi sihitud hüppega, surub saagi esikäppadega vastu maad ning hammustab ta kohe surnuks. Mõnikord ta jälitab väledalt mõnda ülespeletatud putukat või närilist.
Afgaani rebane ei pea tingimata vett jooma. Tarviliku vee saab ta toidust, eriti mahlastest puuviljadest ja putukate vastsetest. Võib-olla väldib ta veekaotust ka sellega, et hoidub päeval kuumaga jahedasse kohta.
Paljunemine
Paaritumise aeg on detsember kuni veebruar (Iisraelis jaanuar ja veebruar), vangistuses isegi aprill. Tiinus kestab 50–60 päeva.
Kutsikad sünnivad enamasti kaljurahnude aluses õõnsuses. Pesakonna suurus on 1–3, mõnedel andmetel kuni 6 kutsikat. Kutsikad kaaluvad sündides umbes 50–100 g ning on kaetud pehme musta karvaga. Vanemad ei võta toitu urgu kaasa, seetõttu puudub seal lõhn. Umbes 2-kuiselt hakkavad ühe vanema saatel ja järelevalve all ise uru ümbrusest toitu otsima saades samal ajal veel piima. Kolme- neljakuiselt, kaaludes umbes 800 g, suudavad nad juba ise enda eest hoolitseda ning hakkavad omaette elama, kuid jäävad algul vanemate territooriumile. Tavaliselt oktoobris või novembris siirduvad nad otsima oma territooriumi.
Suguküpsus saabub 8–12 kuu vanuselt. Esimene paaritumine toimub umbes aastaselt.
Käitumine
Afgaani rebane on rangelt monogaamne. Jahti peab ta üksinda. Eluviis on eranditult öine. Natuke aega pärast päikeseloojangut tuleb ta välja toitu otsima. Iisraelis kulutab ta toitu otsides 8–9 tundi. Selle ajaga otsib ta läbi umbes 1 ruutkilomeetri suuruse ala ning läbib umbes 10 km. Päikesetõusu ajal poeb ta urgu. Afgaani rebased elavad paarikaupa. Naaberpaaride territooriumid kattuvad väga vähe. Sageli otsivad isane ja emane toitu eri maa-aladelt. See välistab konkurentsi ning muudab jahi tõhusamaks. Territoorium on väike (0,5–2,0 km²).
Araabias veedavad nad suurema osa ajast kruusases kuivanud jõesängis.
Territooriumil on arvukalt peidukohti (urgusid), mis asuvad kruusastel mäenõlvadel ja kuhjunud kaljurahnude all. Nad ei kaeva urgusid ise, vaid kasutavad looduslikke kaljulõhesid ja koopaid. Isase ja emase urud on talvel ja kevadel kutsikate kasvatamise ajal kõrvuti või isegi koos, muul ajal (suvel ja sügisel) on päevapuhkepaigad teineteisest eemal.
Afgaani rebasel on hämmastav hüppevõime: ta võib mööda kaljusid üles liikuda, tõugates end ühelt vertikaalselt seinalt teisele.
Eluiga
Eluiga on Iisraeli afgaani rebastel 4–5 aastat. Vangistuses elavad rebased kuni 6-aastaseks, teistel andmetel ka kuni 10-aastaseks.
146
146. aasta
Afgaani rebane
Elupaigad
Negevi kõrbes sisaldab afgaani rebase elupaik peamiselt kaljuseinu, veerisnõlvasid, kiviseid ja liivaseid nõlvakuid ning kuivanud ojasänge.
146
Sajandid: 1. sajand - 2. sajand - 3. sajand
Afgaani rebane
Arvukus
Afgaani rebane on enamikus kohtades haruldane. Iisraelis on teda kohati arvukalt.
146
Aastakümned: 90. aastad 100. aastad 110. aastad 120. aastad 130. aastad - 140. aastad - 150. aastad 160. aastad 170. aastad 180. aastad 190. aastad
Afgaani rebane
Kasutamine
Afgaani rebase nahk on hinnatud. Loomale peetakse palju jahti.
Ohud
Afgaani rebast on kerge lõksu püüda. Lõksude abil on võimalik nende populatsiooni kiiresti tunduvalt vähendada.
Vähese arvukuse tõttu on afgaani rebase populatsioonid haavatavad. Peale inimese on ohtudeks haigused (ka marutõbi) ja punarebase konkurents. Siiski elutseb afgaani rebane erinevalt punarebasest kõrbemägedes, mis piirab nende konkurentsi. Punarebastele on afgaani rebased ka saakloomadeks. Kinnitamata andmetel kütivad afgaani rebaseid veel leopardid, kassikakud ja kaljukotkad.
Looduskaitse
Iisraelis on afgaani rebane täieliku kaitse all. Ta elab muuhulgas Ein Gedi rahvuspargis (2,0 isendit ruutkilomeetri kohta (1990); reservaadi pindala 28 km²) ja Elati mägede rahvuspargis (0,5 isendit ruutkilomeetri kohta (1990); reservaadi pindala 400 km²). Negevi kõrbes on umbes 1000 isendit (1990).
Afgaani rebast kaitseb suhteliselt suur areaal, inimestele ebasõbralik elupaik ning varjatud eluviis.
Uurimine
Afgaani rebase uurimisel on suured teened Iisraeli bioloogil Eli Geffenil Tel Avivi Ülikoolist. Tänu tema väliuuringutele on meil üksikasjalikke andmeid afgaani rebase eluviisist Iisraelis.
Speedcore
Speedcore on 1990. aastate lõpus, arvatavasti Hollandis loodud muusikastiil. Välja on see arenenud hardcore techno'st, minnes iga sammuga aina tempokamaks.
Speedcore 'i üks tunnus on tempo (löökide arv minutis). Teisalt tunneb speedcore 'i ära väga agressiivsete helide ja muusikakujunduse järgi. Lood jäävad vahemikku 350 kuni 1000 lööki minutis; sellest kiiremat, müraga segunenud muusikat nimetatakse extratone' 'iks ja seda peetakse kas speedcore 'i alaliigiks või iseseisvaks muusikastiiliks. Kuulajate sõnul ületab see speedcore 'i intensiivsuse. Erinevalt teistest agressiivsetest stiilidest nagu rave ja gabber on speedcore oma ülikõrge tempo tõttu väga raskesti tantsitav muusikastiil, siiski on selle liigi kuulajad võimelised selle järgi hüppama, kargama ja kiiresti pead raputama.
Tüüpiline speedcore-lugu on pigem antimuusika ning selle kuulajaskond on tihti poliitiliste ja ühiskondlike normide vastu. Speedcore on vihane, agressiivne ning üritab luua kuulajatele vaenulikku atmosfääri. Speedcore-DJ-d kasutavad oma muusikas ründavaid ja äkilisi teemasid, loomaks speedcore 'ile iseloomulikku ekstreemsust. Sageli lisatakse lugudesse sämpleid inimkarjetest ja karjutavaid sõnu või fraase. Kasutatakse ka sämpleid vägivaldsetest filmidest, mis tekitavad lugudesse õudust ja vägivaldsust. Lisaks eelmainitud komponentidele kasutatakse speedcore-muusikas tihti sämpleid kitarripininatest, analoogsüntesaatoritest, trummidest (näiteks Roland TR909, vanamoodne trummimasin aastast 1984), müra ja hulgaliselt teisi elektroonilisi helisid. Kõik need helid on küll enamasti moonutatud, kasutades erinevaid filtreid, loomaks üleüldist karmi muljet. Kui see kõik liita ülikiire tempoga, on tulemuseks sihipäratu karmus, mis annab samalaadse efekti müramuusikaga (noise music). Paljud speedcore-artistid leiavad rahulolu, luues muusikat, mis on vastuolus tavapäraste muusikastandarditega. Taoline ekstreemsus on siiski loonud ka DJ'sid, kes seda parodeerivad, kasutades seejuures muusika loomiseks koomilisi, natuke kergemaid, kuid ikkagi maniakaalseid sämpleid (nt helid Futuramast).
Utvær
Utvær on saar Norra meres Vestlandi maakonnas Solundi vallas Sogne fjordi suudmest loodes.
Saare pindala on 0,2 km².
Varem oli saarel kaluriküla, praegu alalisi elanikke ei ole. Utværi tuletorni teenindas 2004. aastani kaks inimest.
Utværi ümbritsevad saared ja meri on looduskaitseala, saar ise ja selle vahetu ümbrus, välja arvatud tuletorni ümbrus, jäävad sellest välja.
Saarele pääseb ainult paadiga. Aasta läbi saab sinna tellimisel Kolgrovist, suviti on regulaarne ühendus Hardbakkest, Eivindvikist ja Korssundist.
Saarel oli Utværi kabel.
Utværi tuletornis on ka Utværi raadiomajakas.
Pius X
Pius X (Giuseppe Melchiorre Sarto, 2. juuni 1835 – 20. august 1914) oli paavst 1903–1914. Ta oli 257. paavst ja teda on nimetatud ka armulaua (euharistia) paavstiks.
Giovanni Melchiorre Sarto sündis Rieses postimehe Giovanni Battista (Giambattista) Sarto (1792–1852) ja õmblejanna Margherita Sansoni (1813–1894) 10-lapselises peres 2. lapsena. Ta ristiti 3. augustil 1835 ja konfirmeeriti 1. septembril 1848. Enne teda pärines lihtrahva hulgast Clemens XIV, järgmine lihtrahva seast pärit paavst oli Johannes XXIII.
Sarto sai alghariduse Riese ülempreestrilt Tito Fusaronilt. Ta õppis 1846–1850 Castelfranco Veneto koolis, minnes iga päev 6 kilomeetrit jalgsi kodust kooli. 13. novembrist 1850 14. augustini 1858 õppis ta Padova seminaris. 20. septembril 1851 (või 1850) võttis ta vastu tonsuuri. Sarto sai 22. detsembril 1855 ja 6. juunil 1857 madalamad vaimulikupühitsused, 19. septembril 1857 sai ta alamdiakoniks, 27. veebruaril 1858 diakoniks ning 18. septembril 1858 ordineeriti Sarto preestriks. Ta rajas Tombolos täiskasvanute õpetamiseks õhtukooli, taastas Salzanos kohaliku kiriku ja korraldas hospidali ülalpidamist. Ta abistas kooleraepideemia ajal haigeid. Sarto õpetas Mantova seminaris dogmaatikat ja moraaliteoloogiat. Ta pidas 1887 Mantova piiskopkonna sinodi. Piiskop Sarto tegi tihedat koostööd katoliikliku institutsiooni Opera dei Congressiga.
Kui Leo XIII määras Sarto Veneetsia patriarhiks, oli Itaalia valitsus sellele otsusele vastu, kuid 18 kuud hiljem nõustus valitsus paavsti otsusega. Veneetsia patriarhina püüdis Sarto Itaalia võimudega suheldes mitte kahjustada katoliku kiriku huve. Ta üritas piiskopkonnas võidelda sotsialistlike ideede leviku vastu. Sarto toetas kohaliku seminari tegevust, kus rajati kanoonilise õiguse teaduskond ja pankade loomist, kust madalama sissetulekuga inimesed said võtta soodsama intressiga laenu. 1897 peeti Sarto eesistumisel Veneetsias rahvusvaheline Euharistia kongress. 1898 pidas ta Veneetsias piiskopkonna sinodi. 1900 tähistati tema õhutusel Gerardo Sagredo martüüriumi aastapäeva. Sarto õnnistas Veneetsias sisse Markuse katedraali kellatorni ja 1901 Grappa kabeli.
1903. aasta konklaav
pisi|Pius X vapp Pius X valiti paavstiks 4. augustil 1903 Sixtuse kabelis ja krooniti 9. augustil kardinal Luigi Macchi poolt. Ta võttis nime Pius IX järgi.
31. juulist 4. augustini 1903 toimunud konklaavil osales 62 kardinali. Kardinalid olid konklaavil jagunenud kahte fraktsiooni, osad soovisid Leo XIII poliitika jätkamist, teised tagasipöördumist Pius IX kursile. Konklaavil oli soosikuks kardinal-riigisekretär Mariano Rampolla, kes sai esimeses voorus 24 häält, kuid 2. augustil esitas kardinal Jan Puzyna tema vastu Austria-Ungari keisri Franz Joseph I veto, sest Rampolla frankofiilsus häiris keisrit. See jäi viimaseks konklaaviks, kus esitati veto, enne seda esitati veto viimati 1830–1831 toimunud konklaavil, kus valiti Gregorius XVI. Pius X valiti paavstiks 7 voorus 55 häälega. Ta võttis paavstina oma deviisiks "ühendada kõik asjad Kristuses." (Ef 1,10).
Välispoliitilised suhted
pisi|Pius X Vatikani aias
Esimene maailmasõda
Poliitiliste sündmuste arengu tõttu tunnistas Pius X 1914 kevadel Vatikani aias jalutades oma pihiisale, et ta on mures järgmise paavsti pärast, kuna ta tajub suurt hädaohtu. 28. juulil 1914 teatas Austria-Ungari suursaadik paavstile sõja kuulutamisest Serbiale, soovides paavstilt saada õnnistust Austria-Ungari armeele, kuid paavst keeldus õnnistust andmast, soovides rahumeelse lahenduse saavutamist. Mõnede tunnistajate andmetel oli paavst isegi kirjutanud kirja Austria-Ungari keisrile Franz Joseph I-le. 19. augustil 1914 kutsus paavst taas üles rahule.
Saksamaa diplomaatide andmetel oli paavst toetanud Austria-Ungari keisri tegevust serblaste vastu. 26. juulil 1914 oli paavst Baieri esindaja parun Ritteri tunnistusel õhutanud serblaste karmimat kohtlemist, tunnustades Austria sõjakuulutust Serbia vastu.
Suhted Austria-Ungariga
1905 rajati Austrias Piusvereini assotsiatsioon, mis nimetati Pius X järgi ja mille eesmärk oli edendada katoliiklikku meediat. Juunis 1911 kohtus paavstiga hilisem keisrinna Zita.
Suhted Venemaaga
Pius X tunnustas poolakate tegevust, kuid see ärritas Vene võime.
Suhted Suurbritanniaga
Pius X tunnustas iirlaste tegevust, kuid see ärritas Suurbritannia võime.
Suhted Portugaliga
Pius X protesteeris 1911 kiriku ja riigi eraldamise vastu Portugalis.
Muud rahvusvahelised sündmused
Pius X kutsus katoliiklasi saatma rahalist abi Messina maavärina ohvritele ja saatis katoliikliku abikomitee Messinasse taastamistöödele. Ta kutsus 1906 katoliiklasi toetama Vesuuvi vulkaanipurske läbi kannatanuid. Ta avaldas 1912 kaastunnet Titanicu katastroofis hukkunute omastele. Ta tundis kaasa Iirimaad ja Portugali tabanud õnnetustes kannatanutele.
Pius X taunis 1912 indiaanlaste kohtlemist Peruu istandustes.
Pius X ajal määras Osmanite riik suursaadiku Vatikani. Pius X tugevdas diplomaatilisi sidemeid Tšiili ja Argentinaga. 15. aprillil 1914 määras Pius X nuntsiuse Austraaliasse.
Suhted Itaalia kuningriigiga
pisi|vasakul|[[Adria linn Itaalias. Pius X kehtestas Adriale interdikti]] Pius X tühistas 11. juunil 1905 eelmiste paavstide kehtestatud nõude, millega keelati katoliiklastel osaleda Itaalia kuningriigis peetavatel valimistel. 28. juunil 1908 saatis ta laiali Opera dei Congressi. 30. septembril 1909 kehtestas Pius X 15 päevaks Adria linnale interdikti, kuna linna elanikud ründasid uut piiskoppi Tommaso Pio Boggianit, kes oli soovinud viia piiskopkonna residentsi Adriast Rovigosse.
Suhted kiriku institutsioonidega
Kuuria
Pius X teostas 29. juunil 1908 avaldatud apostelliku konstitutsiooniga "Sapienti consilio" kuuriareformi, millega kuuria asutustest moodustati 3 tribunali, 11 kongregatsiooni ja 5 ametkonda, lisaks sätestati nende asutuste tööülesanded.
Pius X reorganiseeris sama otsusega Signatura gratia ja Rota Romana tegevuse.
Pius X määras kardinal-riigisekretäri paavstipalee kardinalprefektiks. 21. veebruaril 1905 jagas ta kiriku teenistuses olevad notarid neljaks seisuseks. 1. jaanuaril 1912 avaldatud apostellikus konstitutsioonis "Etsi nos" reorganiseeris ta Rooma vikariaadi.
Üldkiriklikud sätted
Pius X kutsus 28. juulil 1906 Itaalia piiskoppe pöörama suuremat tähelepanu preestrite isikutele nende ordineerimisel. Ta kohustas Itaalia piiskoppe külastama seminare. 1910 tunnustas ta ka preestrite tagandamist ametikohtadelt, kui selleks on esitatud väga mõjuvaid põhjuseid. 1. septembril 1910 avaldatud motu proprio 's "Sacrorum antistitum" kohustas Pius X vaimulikke andma vannet, millega taunitakse modernismi. Ta rõhutas piiskoppe tegema sagedamini ad limina visiite. 16. juulil 1906 nõudis ta uue religioosse kongregatsiooni rajamisel Vatikani tunnustust, mille järel saab piiskop loa kongregatsiooni rajamiseks.
Aafrika misjonärid
Ta tunnustas 15. veebruaril 1908 Aafrika misjonäride seltsi (M.Afr.) ja 15. veebruaril 1910 Verona Aafrika misjonäride seltsi (F.S.C.J.).
Augustiinlased
Ta tunnustas 16. septembril 1912 rekollektsiooni augustiinlaste ordut (O.A.R.).
Benediktlased
Pius X lubas 7. jaanuaril 1909 Subiaco kloostri munkadel valida abti. 27. oktoobril 1909 lubas ta indulgentsi neile palveränduritele, kes saavad Subiaco kloostris armulauda ja palvetavad paavsti intentsioonide eest.
Edmundi selts
Ta tunnustas 28. aprillil 1911 Edmundi seltsi (S.S.E).
Frantsisklased
Ta muutis 11. aprillil 1907 paavstlikuks kabeliks ja katedraaliks Porziuncola mungakongi, kus suri Assisi Franciscus.
Ta tunnustas 6. detsembril 1911 frantsiskaani nunnade kolmandat ordut (M.C.).
Halastuse õed
21. märtsil 1905 tunnustas ta Rosalie Cadron-Jetté rajatud instituuti (Misericordia Sisters).
Indiaanlaste misjoni seltsid
1908 tunnustas ta indiaanlaste misjoni seltsi (Society for the Preservation of the Faith Among Indian Children).
Ta õnnistas juulis 1904 Marquette'i Liigat.
Joosepi oblatistid
Ta tunnustas 1909 Joosepi oblatistide seltsi (O.S.I.).
Joosepi Selts
Ta tunnustas 1908 Mill Hilli Joosepi Misjonäride Seltsi (M.H.M).
Jumaliku Päästja selts
Ta tunnustas 8. märtsil 1911 Jumaliku Päästja Seltsi (S.D.S.).
Karmeliidid
Ta tunnustas 12. märtsil 1906 karmeliitide Neitsi Maarja Pärispatuta Saamise kongregatsiooni (C.M.I.).
Kristliku Doktriini vennaskond
Ta kohustas 1905 Kristliku Doktriini vennaskonda tegutsema igas koguduses.
Püha Haua rüütliordu
Ta reorganiseeris 30. mail 1907 Püha Haua rüütliordu (Ordo Equestris Sancti Sepulcri Hierosolymitani).
Pühima Südame Preestrite kongregatsioon
Ta tunnustas 4. juulil 1906 Pühima Südame Preestrite kongregatsiooni (S.C.I.).
Sulpitsiaanid
Ta kohtus 10. jaanuaril 1905 Pariisi sulpitsiaanidega.
Teatiinid
Ta ühendas 15. detsembril 1909 teatiinidega Barcelonas tegutsenud Püha Perekonna kongregatsiooni.
Vaeste Õdede kongregatsioon