cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Liivimaa maapäev
Liivimaa maapäev (saksa keeles Livländische Landtag, inglise keeles Livonian Diet) oli Vana-Liivimaa maaisandate (Riia peapiiskopi, Liivi ordu, Tartu piiskopi, Saare-Lääne piiskopi, Kuramaa piiskopi ning formaalselt ka Tallinna piiskopi) ja nende seisuste (linnade ja vasallide) nõupidamine, mis oli ühtlasi Liivimaa kõrgeim seadusandlik ja kohtulik võim. Liivimaa maapäev eksisteeris 15. sajandi algusest kuni Liivi sõjani.
Babüloonia
Uus-Babüloonia
Babüloonia langes järgnevalt Meedia vallutanud Pärsia kuninga Kyros II rünnakuohvriks, Babüloonia väed purustati ja aastal 539 eKr langes riik Ahhemeniidide Pärsia võimu alla.
Liivimaa maapäev
Maapäevad toimusid tihti kas Valgas või Volmaris ning vastavalt kohale on kasutatud ka nimesid Valga maapäev ja Volmari maapäev.
Maapäeva kujunemine
Liivimaa maapäeva kui institutsiooni täpset algusaega on raske paika panna, sest Liivimaa maaisandate, nende vasallide ja linnade kogunemisi oli olnud juba vähemalt alates 14. sajandi algusest. Liivimaa hansalinnad korraldasid alates 14. sajandi keskpaigast regulaarseid linnadepäevi, samuti toimusid tavaliselt Liivi ordu eestvedamisel maaisandate ja vasallide kokkusaamised (seisustepäevad), neid on mõnikord samuti maapäevadeks nimetatud.
1420. aastatel pingestus olukord Liivimaa ümber tunduvalt, sest Saksa ordu Preisimaal oli mitu korda Poola käest rängalt lüüa saanud ning see nõrgestas ka Liivi orduharu positsioone. Riia peapiiskop Johannes VI Ambundi organiseeris ordule vastukaaluks vaimulike maaisandate (Saare-Lääne, Tartu, Kuramaa ja Tallinna piiskopid) liidu, 1422. aastal võtsid nad vastu maaseadustiku, mille järgi oleks pidanud seisustepäevad (kus kohtuvad maaisandad, vasallid ja suuremad linnad) hakkama toimuma igal aastal. Seda otsust peetakse tihti Liivimaa maapäeva institutsiooni rajavaks. Eesti ajaloolane Priit Raudkivi on aga pidanud seisuste kogunemise aktiviseerumist 1420. aastatel maapäeva kindlapiirilisema kujunemise alguseks, mis jätkus 1430. ja 1440. aastatel.
1420. aastate teisel poolel jäid aga kokkusaamised soiku, sest Johannes Ambundi suri ning ordu polnud maapäevade korraldamisest huvitatud. Alles 9-aastase pausi järel, 1435. aasta detsembris, tuli kokku uus seisuste kogunemine ehk maapäev, kus ordu ja peapiiskop jõudsid teineteisemõistmiseni ning sõlmiti nn Valga konföderatsioon. Sellest alates muutusid maapäeva kokkukutsumised regulaarsemateks, kuigi need ei toimunud kaugeltki mitte igal aastal.
Maapäeva osalised
Maapäeval kujunes välja neli erinevat kuuriat (seisuste kogu):
Mõjukaimad kuuriad olid kaks esimest, mille liikmed tegelesid Liivimaa igapäevase valitsemisega. Nii vasallid kui ka linnad joondusid poliitiliste otsuste tegemisel tavaliselt oma maaisanda järgi. Erandlikult sõlmisid linnad ja vasallid liidu 1520. aastatel, kui nad reformatsioonipäevadel võitlesid koos omakatoliiklike isandate vastu. See liit murdus siiski juba 1525. aastaks ning seejärel toetasid vasallid tavapäraselt taas oma maaisandat. Isemeelsemad olid siiski Harju-Viru vasallid, kellel oli teiste Liivimaa aadlikega võrreldes eelisseisund (Konrad von Jungingeni armukiri), ning ka linnad võisid oma kaubanduslike huvide tõttu isandate poliitikale puhuti vastanduda.
Maapäevi kutsus traditsiooniliselt kokku Riia peapiiskop, ehkki tegelikult tegi seda suhteliselt tihti ka ordumeister, eriti Wolter von Plettenbergi valitsusaja viimasel kümnendil (1494–1535). Ilma peapiiskopi ja ordumeistrita oli maapäeva pidamine suhteliselt mõttetu, sest nende nõusolekuta ei saanud maapäeval tehtud otsuseid tegelikult ellu rakendada. Plettenbergi ajal puudus ordumeister vaid kahelt maapäevalt, peapiiskop jättis tulemata viiele. Teised Liivimaa isandad puudusid päevilt palju tihemini. Maapäevadele oli võimalik saata ka oma esindajaid, kuid nende kompetentsipiiride suhtes tekkis pidevaid vaidlusi. Eriti tavaline oli see linnade puhul, kelle esindajad keeldusid enamasti neile ebasoodsaid otsuseid kinnitamast, väites, et neil pole selleks volitusi.
Maapäevadel lahendati ennekõike erakorralisi ja kriitilisi situatsioone, samuti üle-Liivimaalise tähtsusega probleeme, mis nõudsid kõigi maaisandate nõusolekut, ning mõningaid olulisemaid kohtuasju (eriti, kui nendesse olid otseselt segatud maaisandad). Vastavalt hetkevajadustele võis maapäevi pidada isegi rohkem kui kaks korda aastas, kuid tavaliselt toimusid need tunduvalt harvemini.
Taurus
thumb|Taurus Taurus (türgi Toros dağları) on mäestik Väike-Aasias. Ta ulatub Lüükia rannikult sõjaliselt tähtsa Kiliikia väravani. Idapoolses osas moodustab Taurus Süüria põhjapiiri.
Tauruse kõrgeim tipp on 3916 meetri kõrgune Erciyas. Mäestik on metsarohke ja koosneb peamiselt lubjakivist. Vahemere-poolsed nõlvad on järsemad.
Aleksander Suure sõjakäikude ajal õppisid kreeklased tundma kõrgmäestikuvööndit, mis Tauruse jätkuna läbib suurt osa Aasiat läänest itta, ning hakkasid ka seda Tauroseks kutsuma. Umbes 300 eKr elanud Dikaiarchos pidas seda mäestikku vaheseinaks, mis Issose lahest läbi Aasia idapoolse ookeanini kulgedes jagab Aasia põhjapoolseks külmaks ja lõunapoolseks soojaks osaks.
Tauruse järgi on nime saanud Antitauruse ahelik Väike-Aasia põhjaosas.
Guyana lipp
thumb|Guyana lipp
Guyana lipp on Guyana Vabariigi riigilipp, mis võeti ametlikult kasutusele 26. mail 1966.
Lipp on tuntud hüüdnimega 'kuldne nooleots'.
Juulikuu lumi
"Juulikuu lumi" on ansambli Terminaator laul albumilt "Minu väike paradiis". See laul ilmus ka albumitel "Kuld" ja "Go Live 2005".
Laulu uus versioon avaldati singlina "Juulikuu lumi 2007" ja kogumikul "20".
Loost on tehtud ka muusikavideo.
Seda laulu on salvestanud ka Nexus plaadil "Nii kuum" (2003) ja Hanna-Liina Võsa kogumikul "Uues kuues" (2006).
Nagykanizsa
Nagykanizsa on komitaadi õigustega linn Ungaris Zala komitaadis, Nagykanizsa kreisi halduskeskus. Asub riigi edelaosas, 15 km kaugusel Horvaatia piirist.
Linna on esmamainitud 1245. aastal Kanizsa nimega.
Häbe
thumb|[[Häbemekarvad on raseeritud brasiilia lõike kohaselt.]] thumb|Raseerimata häbe thumb|Erinevad vulvad Häbe (vulva, pudendum femininum) on naise või tüdruku välissuguelundid. Häbe koosneb häbemekingust, suurtest häbememokkadest, väikestest häbememokkadest ja kõdistist. Häbemekingul ja suurtel häbememokkadel kasvavad alates puberteedist häbemekarvad.
Anatoomia
Häbet piiritlevad rasvpadjanditega häbemekink ja suured häbememokad. Viimaste vahel on väikesed häbememokad, mis ümbritsevad tupeesikut, kuhu suubuvad kusitiava ja tupp.
Väikeste häbememokkade alumises kolmandikus on Bartholini näärmed, mis tupeesikut niisutavad.
Et häbememokad asetsevad üksteise vastas ja kohal, siis on tupeesikust tavaasendis (laiali ajamata asendis) näha ainult kitsas pilu ja väikeseid häbememokkasid.
Häbememokkade vahele kogunevad surnud rakud ja rasv, mis vähese pesemise (ebapiisava intiimhügieeni) puhul moodustavad koos uriinijääkidega smeegma.
Väikeste häbememokkade vahel on kõdisti, väike silindrikujuline korgaskehaga elund, millel on palju närvilõpmeid ning mis on puuteärrituse suhtes väga tundlik. Kõdisti vastab mehe sugutile. Kõdisti otsa ümbritseb praeputium clitoridis.
Häbeme ja päraku piirkonna vahel on lahkliha.
Areng
Puberteedieas toimuvad naissuguhormoonide toimel häbemes muutused. Nahavärv muutub ning häbeme osad muutuvad suuremaks ja selgepiirilisemaks. Häbe kattub häbemekarvadega.
Individuaalsed eripärad
Häbeme ehituses esineb palju individuaalseid eripärasid, nii et selle välimus võib anatoomiaõpikutes kujutatust erineda. Näiteks võib kõdisti olla osaliselt nähtav või täiesti kaetud, samuti võivad väikesed häbememokad olla suurtest suuremad või lihtsalt ulatuda suurte häbememokkade vahelt välja. Naiste häbemed erinevad omavahel umbes sama palju nagu näod. Ainult väikesel osal naistest langeb häbeme ehitus joonistega kokku, sest joonised on sümmeetrilised ning esindavad illustraatori ideaalnägemust. Mõned naised lasevad teha plastilisi operatsioone, et väikeste häbememokkade kuju muuta (väikeste häbememokkade plastika).
Haigused
Esineb vulvodüünia, mille puhul häbeme pind on valulik või kipitab.
Tartu Pauluse kalmistu
pisi|Tartu Pauluse kalmistu peaväravad. Tartu Pauluse kalmistu on surnuaed Tartus Võru tänava ja Kabeli tänava ääres, Võru tänav 75a. See hõlmab suurema osa kalmistust, mille nimeks sai hiljem Ropka-Tamme kalmistu. Tihti samastatakse Pauluse kalmistuosa terve kalmistuga ja kasutatakse terve kalmistu kohta nime Pauluse kalmistu. Teise osa kalmistust moodustab Tartu Aleksander Nevski kalmistu, nende kalmistuosade vahel pole looduses selget piiri.
Kalmistu õnnistati sisse 1913. aastal.
Maetuid
pisi|püsti|[[Oskar Lutsu hauamonument ]]
Tütarrakk
pisi Tütarrakk on üks rakujagunemisel moodustunud uutest rakkudest.
Mitootilisel jagunemisel tekib kaks tütarrakku, mis on eellasrakuga sarnased: replitseeritud kromosoomid jagunevad tütarrakkude vahel võrdselt.
Meiootilisel jagunemisel tekib neli tütarrakku, mille geneetiline materjal erineb üksteisest.
Euroopa Ringhäälingute Liit
pisi|EBU logo, mida kasutatakse alates 2012. aastast pisi|EBU liikmesriigid Euroopa Ringhäälingute Liit (inglise keeles European Broadcasting Union (EBU); prantsuse keeles L'Union Européenne de Radio-Télévision (UER)) on konföderatsioon, mille liikmeteks on 75 ringhäälinguorganisatsiooni 56 riigist ja lisaks 43 ringhäälingut 25 riigist üle maailma, millega tehakse koostööd.
Euroopa Ringhäälingute Liidu eellane oli Rahvusvaheline Ringhäälingute Liit, mis asutati 1925. Selle peakorter oli Brüsselis. Maailmasõja ajal läks Rahvusvaheline Ringhäälingute Liit Saksamaa kontrolli alla ja pärast maailmasõja lõppu saadeti saksameelse organisatsioonina NSV Liidu nõudmisel 1946. aasta märtsis laiali.
Euroope Ringhäälingute Liit asutati 12. veebruaril 1950. Tema peakorter asub Šveitsis Genfis.
EBU kuulsaim projekt on Eurovisiooni lauluvõistlus, mida korraldab Eurovision Network. Osaleda saab selles iga riik, kus on EBU aktiivne täisliige. Võistlusel on osalenud ka Austraalia, Maroko ja Iisrael, mis pole Euroopa osad. Eurovision Network korraldab ka Eurovisiooni tantsuvõistlust ja Juunioride Eurovisiooni lauluvõistlust.
Enamik EBU ringhäälingutest edastab olümpiamänge ja jalgpalli maailmameistrivõistlusi. Üks igal aastal edastatav üritus on Viini uusaastakontsert.
EBU signatuur, mida mängitakse enne EBU televisiooniüritusi, rajaneb Marc-Antoine Charpentieri prelüüdil "Te Deum".
EBU raadioosakonna Euroradio signatuur rajaneb teemal Claudio Monteverdi ooperist "Orpheus". EBU raadio regulaarsed kontserdiülekanded algasid 27. novembril 1967, mil Londonis Victoria Hallis toimus esimese rahvusvahelise raadiokontsertide hooaja avakontsert, mille vahendas 13 ringhäälingut Euroopas.
Eesti Raadio osaleb EBU raadioülekannete projektis Euroradio 1989. aastast.
Großhennersdorf
Großhennersdorf on asula Saksamaal Saksimaa liidumaal Görlitzi kreisis Herrnhuti linna territooriumil. Kuni 2010. aastani kuulus see Großhennersdorfi valda.
Peeter Liivak
Peeter Liivak (27. august 1892 Kahkva vald, Võrumaa – 4. september 1958 Tallinn) oli Eesti sõjaväelane (major).
Stanley Kubrick
Stanley Kubrick (26. juuli 1928 New York – 7. märts 1999 Hertfordshire, Inglismaa) oli Ameerika Ühendriikidest pärit filmilavastaja, stsenarist, filmiprodutsent, filmioperaator ja fotograaf, kes tegutses peamiselt Suurbritannias.
Kubrickut on nimetatud üheks kõigi aegade mõjukamaks filmitegijaks, kuigi ta tegi 48-aastase karjääri jooksul vaid 16 mängufilmi.
Tema filme, mille stsenaarium põhineb tavaliselt romaanidel või novellidel, on hinnatud särava ja eripärase operaatoritöö, realistliku pildi loomise nimel detailide rõhutamise ja meeldejääva muusikakasutuse poolest. Kubricku filmide žanrivalik oli lai: tema loomingusse kuulub sõja-, kriminaal-, romantika-, õudus-, ajastu- ja ulmefilme ning musti komöödiaid. Kubrickut teati ka kui aeglaselt töötavat perfektsionisti, kes pööras eriliselt suurt tähelepanu stseenide väljanägemisele ja tööle näitlejatega. Eraelus oli ta eraklik.
Kubrick alustas juba keskkoolis tööd fotograafina. Kuna talle pakkus huvi film, hakkas ta end filmide loomise ja lavastamise alal kurssi viima. Tema esimeste filmide eelarve oli väga väike. Kubricku läbimurdefilmiks sai Hollywoodi kassamenuk "Spartacus" (1960), mille lavastamise järel siirdus ta elama ja töötama Suurbritanniasse, Londonist põhja jäävasse Hertfordshire'i krahvkonda Childwickbury mõisa. Tänu sellele tekkis haruldane olukord: tal oli kodus töötades filmide kunstilise poole üle peaaegu täielik kontroll, samas kui rahaliselt toetasid teda suured Hollywoodi stuudiod.
Paljud Kubricku filmid olid operaatoritöö poolest uuenduslikud. Eriti paistab silma ulmefilm "2001: Kosmoseodüsseia" (1968), mida filmirežissöör Steven Spielberg on nimetanud uuenduslike efektide ja realistliku õhkkonna loomise tõttu tema põlvkonna nn suureks pauguks. Ajastudraama "Barry Lyndon" filmimisel kasutas Kubrick Carl Zeissi NASA jaoks välja töötatud objektiive, et oleks võimalik filmida stseene, kus valgust annab vaid küünal, ning "Hiilgus" (1980) oli üks esimesi filme, kus kasutati steadicam ' i.
Kuigi mõned Kubricku filmid, näiteks "Kuulsuse rajad" (1957), "Lolita" (1962) ja "Kellavärgiga apelsin" (1971), tekitasid poleemikat ja kriitika oli vastuoluline, esitati enamik tema filme kandideerima Oscaritele, Kuldgloobustele ja BAFTA auhindadele. Kubrick võitis Oscari filmiga "2001: Kosmoseodüsseia", lisaks tunnustati tema loomingut 32 muu auhinnaga ja esitati kandideerima 46 auhinnale.
Filmiajaloolane Michel Ciment on öelnud, et Kubricku looming kuulub 20. sajandi kõige tähtsamate filmiteoste hulka. On märgitud, et "Kubrick on legend selle sõna kõigis tähendustes ning ta on filmiajaloo üks mõjukamaid, šokeerivamaid ja lugupeetumaid mehi".
Lapsepõlv ja noorus
Stanley Kubrick sündis 26. juunil 1928 New Yorgis Manhattanil doktor Jacques (Jacob) Leonard Kubricku (1901–1985) ja Sadie Gertrude Kubricku (1903–1985) peres. Tema õde Barbara Mary Kubrick sündis 1934. aastal. Tema vanemad olid juudid, isa vanemad ja isapoolsed vanavanemad olid pärit Poolast, Austriast ja Rumeeniast. Kubricku eluloo kirjutaja Geoffrey Cocks on märkinud, et ta perekonnas ei olnud usk eriti olulisel kohal, kuigi vanemad olid laulatatud juudi tseremoonial.
pisi|Stanley Kubricku foto öisest Chicagost (1949, ajakirjale Look) pisi|Stanley Kubricku autoportree koos tantsutüdruk Rosemary Williamsiga (1949, ajakirjale Look)
Poisina peeti Stanley Kubrickut nohiklikuks ja omaette hoidvaks. Ühe sõbra sõnul olnud ta "tavaline nupukas, neurootiline ja andekas kutt – nagu teisedki, kes tahtsid pääseda mu softball ' i-tiimi ja huvitusid tüdrukutest". Paljud Kubricku lähikonnas tiirelnud noored lõid kaasa ka tema varasemate filmide tegemises.
Kui Stanley Kubrick oli 12-aastane, õpetas isa ta malet mängima. Malest sai tema jaoks läbi elu kestev kirg ja seda kohtas palju ka ta filmides. Kubrick on hiljem seda kommenteerinud: "Kui malet ja filmitegemist võrrelda, siis saab öelda, et male arendab kannatlikku meelt ja korda, kui alternatiivide vahel valides tundub impulsiivne otsus väga ahvatlev." Kui Kubrick oli 13-aastane, sai ta isalt kingiks Graflexi fotoaparaadi ja vaimustus fotograafiast. Isa oli pettunud, et poeg ei olnud särav õpilane, kuigi tal oli selleks eeldusi, ning ärgitas teda koduraamatukogus raamatuid lugema ja tõsiselt fotograafiaga tegelema.
1941.–1945. aastani käis Kubrick William Howard Tafti nimelises keskkoolis, kus tema õpitulemused olid keskpärased. Tema inglise keele õpetaja on öelnud, et Kubrickut huvitas selgelt kirjandus üldiselt ja lugemine eelkõige tavainimese vaatepunktist. Pärast kooli lõpetamist ei läinud ta edasi õppima, sest ühelt poolt ei lubanud seda tema hinded ja teisalt pingestusid konkursid teisest maailmasõjast naasvate sõdurite hulga tõttu. Hilisemas elus oli Kubrick suhtumises oma õpingutesse ja hariduse omandamisse üldiselt põlglik ning mainis, et koolis ei huvitanud teda miski. Kubricku vanemad saatsid ta pärast keskkooli lõppu aastaks Los Angelesse sugulaste juurde elama lootuses, et see võiks poja haridustee õigesse suunda juhtida.
Juba keskkoolis valiti ta kooli aasta parimaks fotograafiks. 1946. aastast, kui tal oli tekkinud vaba aega, sest ta ei käinud kolledžis, osales ta New Yorgi linnakolledži (CCNY) õhtustel kursustel. Ta otsis tööd vabakutselise fotograafina ja suurendas oma sissetulekut ka Washington Square Parkis ja Manhattani maleklubides raha eest malet mängides. Juba enne keskkooli lõppu oli ta suutnud ajakirjale Time maha müüa oma fotoseeria. 1946. aastal sai temast ajakirja Look nooremfotograaf ja hiljem täistööajaga fotograaf.
1948. aasta mais abiellus Kubrick oma keskkooliaegse kallima Toba Metziga ning nad kolisid elama Greenwich Village'isse. Sel ajal hakkas Kubrick sageli käima New Yorgi moodsa kunsti muuseumi filmilinastustel ja kinodes. Teda inspireerisid Max Ophülsi operaatoritöö ja filmilavastaja Elia Kazan, keda ta kirjeldas kui Ameerika tollast parimat režissööri, kes suudab näitlejatega imesid korda saata.
Lühifilmid
1951. aastal tegi Stanley Kubrick mõned lühidokumentaalfilmid, nende seas kinodele mõeldud ringvaated. Tema esimene iseseisvalt lavastatud ja rahastatud film oli "Day of the Fight" (1951), kus ta kasutas nn dolly zoom ' i efekti (põhiobjekt on fookuses, kuid taust liigub), millest hiljem sai üks tema firmamärke. Kuna film osutus üllatavalt edukaks, lahkus Kubrick Lookist fotograafitöölt ning hakkas tegelema uute filmide – "Flying Padre" (1951) ja "The Seafarersiga" (1953, tema esimene värvifilm). Need kolm filmi on teadaolevalt ainukesed Kubricku dokumentaalfilmid, kuigi filmiajaloolased arvavad, et neid võis olla veel. Kubrick lõi kaasa ka telesaate "Omnibus" võttemeeskonnas.
Kubrick rääkis 1969. aastal, kuidas tal tekkis huvi dokumentaalfilme teha: "Ma hakkasin Looki jaoks töötama juba 17-aastaselt ja olin alati filmide vastu huvi tundnud, kuid mul ei olnud ise filmide tegemise mõte enne pähegi tulnud, enne kui ma rääkisin keskkooliaegse sõbra Alex Singeriga, kes tahtis samuti režissööriks saada." Tollal töötas Singer kinoringvaadet tootvas stuudios The March of Time. Kubrick leidis, et ta võiks filmi teha palju odavamalt, kui see ettevõte selleks kulutas, ning märkis seda hiljem ka ühes intervjuus: "Ma ei usu, et kaheksa- või kümneminutise filmi tegemine maksab nii palju." Ta asus iseseisvalt filmide tegemise asjus end harima, võttis ühendust tootjate, laborite ja tehnikarentijatega. Ta otsustas esimese filmi teha poksija Walter Cartier'st, kellest ta oli aasta varem Looki loo kirjutanud. Laenatud tehnikaga filmitud 16-minutine film andis Kubrickule tema enda sõnul hindamatu kogemuse, sest ta oli operaator, lavastaja, toimetaja, tehniline toimetaja, helioperaator – ühesõnaga kogu meeskond.
"Fear and Desire" (1953)
"Fear and Desire" on väikese eelarvega sõjafilm sõdurite rühmast, kes tabatakse vaenlase tagalas. Filmi stsenaariumi kirjutas Kubricku sõber Howard Sackler ning filmi tootsid Kubrick ja ta naine kahekesi. See sai küll üksikuid kiitvaid arvustusi, kuid kujunes siiski läbikukkumiseks. Kubrick hakkas filmi hiljem amatöörlikkuse pärast häbenema ning püüdis takistada selle filmilevisse jõudmist.
Filmiteoreetikute sõnul näitab see film Kubricku varast huvi sõjanduse vastu. Filmiajaloolane James Naremore on märkinud: "Ta on eriliselt huvitatud sellest, kuidas ratsionaalne, militaristlik planeerimine väljub kontrolli alt ja muutub ebaratsionaalseks." Kubrick pöördus selle teema juurde tagasi filmides "Kuulsuse rajad" (1957), "Dr Strangelove ehk Kuidas ma lõpetasin muretsemise ja õppisin armastama pommi" (1964) ja "Full Metal Jacket" (1987).
"Killer's Kiss" (1955)
"Killer's Kiss" on 67-minutine film noir, mis räägib noorest poksijast ja tema kallimast, kel on ahistav ülemus. Ka selle filmi tootmist rahastasid Kubricku perekond ja sõbrad ning selle valmimisega tegeles Kubrick peaaegu üksi. Stsenaariumi kirjutas Kubrick kahasse Howard Sackleriga.
"The Killing" (1956)
Kuigi film ei olnud edukas, meeldis see kriitikutele ning tõi Kubricku ja produtsent James B. Harrise Hollywoodi filmistuudio Metro-Goldwyn-Mayer vaatevälja. Selle tulemusena pakuti neile hulka lugusid, mida arendada järgmiseks filmiks.
"Kuulsuse rajad" ("Paths of Glory", 1957)
Esimesest maailmasõjast rääkiv "Kuulsuse rajad" põhineb Humphrey Cobbi samanimelisel sõjavastasel romaanil (kirjutatud 1935). Filmi peaosas on Kirk Douglas, kes kehastab Prantsuse väejuhti, kes keeldub minema viimasele rünnakule, kus ta väeosa hukkuks. "Kuulsuse rajad" oli Kubricku esimene märkimisväärselt edukas linateos ning seda hinnati kõrgelt ka filmitööstuses, nii et Kubrickut hakati nimetama nooreks tulevikutäheks. Kriitikuid lummasid filmi vähesentimentaalsed, kindlajoonelised ja tõetruud võitlusstseenid ning puhas operaatoritöö.
Edust hoolimata keelati filmi näitamine pikemaks ajaks Prantsusmaal ja lühemaks ajaks Saksamaal põhjendusel, et Prantsuse vägesid on selles valesti kujutatud.
"Spartacus" (1960)
"Spartacus" põhineb gladiaator Spartacuse elulool ja kolmanda orjade ülestõusu sündmustel. Filmi produtsent (ja nimiosatäitja) oli Kirk Douglas, kes palkas Kubricku lavastajaks pärast seda, kui oli vallandanud eelmise lavastaja Anthony Manni.
Kuigi Kubrick oli seks ajaks lavastanud juba neli mängufilmi, kujunes sellest filmist tema jaoks vaieldamatult kõige tähtsam ja mahukam – peale 10 000-liikmelise võttemeeskonna sai sellest tolle aja kõige kallim Ameerikas lavastatud film. Kubrick kasutas filmimisel esimest korda laiekraanvõtet (nn Super Technirama 70), et saada laiahaardelisi vaateid, näiteks Rooma armeed kehastavaid Hispaania sõdureid marssimas.
Võtetel ilmnes ka Kubricku iseloom: kuna ta oli juba harjunud ise stseene lavastama ja valgustama, hakkas ta juhendama endast kaks korda vanemat operaatorit Russell Mettyt. Metty ähvardas selle peale esmalt küll lahkuda, kuid nägi hiljem, pärast parima operaatoritöö eest Oscari võitmist, toonast konflikti leebemas valguses. Kubrickul tekkis kokkupõrkeid ka Douglasega. Kubrick kritiseeris nii tema näitlejatööd kui ka seda, et tal ei ole lavastajana filmi üle täielikku kontrolli. Douglase jaoks oli "Spartacus" erilise tähtsusega, sest ta oli oma raha eest palganud selle aluseks oleva romaani autori Howard Fasti seda stsenaariumiks vormima ning rahastanud kogu võttemeeskonna palkamise. Kubrick mõistis, et tulevikus soovib ta filmide loojana täielikku iseseisvust. ""Spartacus" on ainuke film, kus mul ei olnud kõige üle täielikku kontrolli," on ta hiljem öelnud. Selle filmiga koos lõppes Kubricku ja Douglase koostöö. Kubrick ei pääsenud vaidlustest ka stsenaristiga. Kuna Fastil oli oma romaani põhjal stsenaariumi tegemisega probleeme, asendati ta Dalton Trumboga. Kubrick kaebas, et Spartacuse tegelaskujul puuduvad vead ja eripärad, ning distantseeris end hiljem filmist.
"Spartacust" võtsid nii publik kui ka kriitikud väga hästi vastu. Film esitati kuuele Oscarile ja võitis neist neli.
"Lolita" (1962)
Kubrick otsis peaaegu aasta aega tüdrukut, kes sobiks filmi nimiossa. Pärast kohtumist Sue Lyoniga leidis ta, et too on rolli peaaegu ideaalne. Ta meenutas hiljem oma tundeid: "Esmalt oli teda huvitav vaadata – seda, kuidas ta intervjuuruumi kõndis, istet võttis ja pärast lahkus. Ta oli lahe ega itsitanud. Ta tundus müstiline, ilma et oleks paistnud igav. Ta oleks jätnud inimesed mõtisklema, kui palju Lolita elust teadis. Kui ta oli ruumist lahkunud, õhkasime: "Kui ta nüüd veel näidelda ka oskaks!"" Kubrick oli väga rahul ka Peter Sellersi ümberkehastumisvõimega ning lubas tal palju improviseerida, mistõttu tolle roll tuli algul planeeritust mahukam.
Stiililiselt oli "Lolita" Kubricku jaoks üleminekufilm naturalistlikust kinost hilisemasse sürrealismi (filmikriitik Gene Youngblood ). Film pälvis vastuolulisi reaktsioone, osa kriitikuid tunnustas Kubrickut keerulise materjali heasse vormi sobitamise eest, teised aga kirjeldasid filmi kui "esimest uut tüüpi Ameerika komöödiat" alates 1940. aastatest.
"Dr Strangelove" (1964)
Kubrick, nagu ka ta eakaaslased, kes olid täisealiseks saanud pärast teist maailmasõda ja külma sõja algusaastatel, oli mures tuumasõjaohu pärast. Kubrickut haaras see teema juba 1950. aastate lõpus, kui ta kartis, et tema kodulinn New York võiks saada üheks rünnakute sihtmärgiks, ning kaalus isegi võimalust kolida elama Austraaliasse Sydneysse või Melbourne'i. Tollal hakkas ta arutama ka võimalust teha sellel teemal film.
Kubrick astus seega toonastes oludes julge ja ohtliku sammu, sest tuumasõda kui filmiteema oli tollal tabu ja ühiskonnas plahvatusohtlik teema. Enne satiirilises võtmes stsenaariumi kirjutamist töötas Kubrick läbi üle 40 seda valdkonda käsitleva sõjandus- ja poliitilise raamatu, kaasa arvatud salastatu info tuumarelvade ja nende mõju kohta. Ta leidis, et kui sellest teemast teha tõsine film, ei jääks tulemus usutav ning mõned rõhukamad kohad annaksid ainest pigem komöödiale. Sellest mõtteviisist lähtudes sündiski film "Dr Strangelove ehk Kuidas ma lõpetasin muretsemise ja õppisin armastama pommi".
Mitmesuguste tehniliste ja poliitiliste põhjuste tõttu pidas Kubrick võimatuks teha filmi USA-s ning siirdus Inglismaale. Stsenaariumi kirjutamiseks palkas ta musti komöödiaid ja satiire kirjutava ameerika autori Terry Southerni. Kubrick illustreeris seda oma mahukast fonoteegist pärit laulude ja muusikaga, mis lisasid pildikeelele satiiri ja sardooniat: avakaadris, kus lendavad pommituslennukid B-52, mängib taustaks "Try a Little Tenderness" (tõlkes "Proovi olla veidi õrnem"); vaenulikule territooriumile lendavaid piloote, kes teavad, et nad sealt ei naase, saadab pala "When Johnny Comes Marching Home" (tõlkes "Kui Johnny saabub marssides koju"); tuumaplahvatusi kujutavate kaadrite taustal kõlab lugu "We'll Meet Again" (tõlkes "Me kohtume kord taas").
Ka sellesse filmi palkas Kubrick Peter Sellersi, kes seekord kujutas kolme tegelast. Kubrick lubas tal taas dialoogis palju improviseerida.
Filmi esilinastusele järgnes hulk vastuolulisi ja segaseid arvamusi. New York Timesi filmikriitik Bosley Crowther muretses, et see "diskrediteerib ja ehk isegi solvab Ameerika kaitseameteid [---] see on kõige haigem nali, mida ma kunagi näinud olen." Teisalt pälvis see teiste seas Time'is, The Nationis, Newsweekis ja Life'is positiivseid ja tihti lausa ülikiitvaid hinnanguid.
"2001: Kosmoseodüsseia" ("2001: A Space Odyssey", 1968)
Oma järgmist filmi "2001: Kosmoseodüsseia" tegi Kubrick viis aastat. Filmi aluseks oli briti ulmekirjaniku Arthur C. Clarke'i novell "The Sentinel" (1951) ja selle stsenaariumi kirjutas ta samuti kahasse Clarke'iga. Esimest korda, kui Kubrick Clarke'iga tolle sõbra kaudu ühendust võttis, olevat ta sõbra sõnul arvanud, et Clarke on eraklik inimene, kes ei ole sellest ehk huvitatud. Clarke vastas oma sõbrale: "Ma olen enfant terrible ' iga koostöö tegemisest väga huvitatud. [---] Miks Kubrick küll arvab, et ma olen eraklik?" Esimest korda kohtusid nad New Yorgis, kuid Kubrick ei pakkunud talle seal veel stsenaariumi kirjutamise võimalust välja ega rääkinud ka võimalikust filmist. Hiljem, pärast loos ühele nõule jõudmist, algas koostöö. Clarke töötas Kubricku kodukontoris New Yorgis elektrikirjutusmasinaga. Teaduskirjanik Albert Rosenfeld on Kubricku koostöö tegemise meetodit kirjeldanud nõnda: "Kui keegi Kubrickut huvitas, ei andnud ta enne rahu, kui ta oli sellelt kõik välja pigistanud. Ta uuris seda tohutu järjekindlusega, küsis õigeid küsimusi, haaras kõike öeldut ning ei leppinud kunagi olemasolevate detailidega." Clarke kommenteeris seda aega hiljem nõnda: "Iga kord, kui ma olin Stanleyga pikemalt koos tööd teinud, pidin ma pikali heitma ja puhkama."
Filmi teema – ühe eluvormi loomine teise eluvormi poolt – kulgeb ristuvalt kahel ajateljel. Üks kujutab inimkonna arengu etappe ahvist kuni nn tähelapse sünnini, kusjuures iga etappi "jälgib" mõistatuslik maaväline eluvorm (mida kujutatakse musta monoliidina), teine aga inimkonna enda loodud tehisintellekti suhtlemist inimestega. Kubrick on filmi kirjeldanud kui mitteverbaalset kogemust, kuid vältinud selle seletamist. "Ma püüdsin luua visuaalset tervikut, midagi, mis väldib kategoriseerimist ja jõuab emotsionaalse ja filosoofilise sisuga otse alateadvusse [---], just nagu muusika seda teeb. [---] Vaataja on vaba mõtlema selle filosoofiliste ja allegooriliste tähenduste üle," ütles ta 1968. aastal intervjuus Playboyle.
Seda filmi peetakse üheks filmipiiride avardajaks ning tollal, 1968. aastal, nimetati seda täiesti uut tüüpi ulmefilmiks, samuti erines see teistest Kubricku filmidest. Tollal ei olnud keegi veel nõnda realistlikult kujutanud elu kosmoses, näiteks kaaluta olekus käitumist, kosmoses heli puudumist, tehisintellekti ning sedagi, kuidas ja miks planeetidevahelistel lendudel kasutatakse eri tüüpi sõiduvahendeid. Selles kasutatud uuenduslikud eriefektid, mille Kubrick lõi, et vaataja saaks kogeda pimestavat fantaasia ja teaduse segu, pälvisid ka Kubricku ainsa Oscari.
Selles filmis mängis suurt rolli ka klassikaline muusika. Filmiprodutsent Jan Harlani soovitusel kasutati filmi võtmestseenides Richard Straussi sümfoonilist poeemi "Nõnda kõneles Zarathustra" ("Also Sprach Zarathustra", 1896). Kubrick kasutas ka György Ligeti loomingut ja Johann Straußi "Ilusal sinisel Doonaul" ("An der schönen blauen Donau", 1866).
Pärast esilinastumist ei võetud filmi kohe tormiliselt vastu ning heideti sellele ette vähest dialoogi, aeglast kulgu ja arusaamatut narratiivi. Praegu peetakse seda üheks kõigi aegade paremaks ja ka mõjukamaks ulmefilmiks. Paljud filmikriitikud ja filmiloojad nimetavad seda Hollywoodi kõige tähelepanuväärsemaks teoseks alates Orson Wellesi "Kodanik Kane'ist" (1941).
"Kellavärgiga apelsin" ("A Clockwork Orange", 1971)
Kubrick otsis pärast Prantsusmaa valitsejast ja väejuhist Napoleonist filmi tegemise projekti läbikukkumist võimalust teha väiksema eelarvega film. Ta jäi pidama Anthony Burgessi romaani "Kellavärgiga apelsin" ("A Clockwork Orange", 1962) juurde ning tegi selle põhjal vägivalda uuriva filmi "Kellavärgiga apelsin". Seda filmi on nimetatud sotsiaalpoliitiliseks seisukohavõtuks selle kohta, kuidas riik ohustab isikuvabadust, ning prantsuse filmiajaloolase Michel Cimenti sõnul mõistab Kubrick sellega hukka igasuguse ajupesu ja palub aktsepteerida vaba tahet. Kubrick ei vaielnud nende järeldustega ning kinnitas, et isegi heade motiivide korral on ühiskonnal piirid, kuidas korda hoida.
"Kellavärgiga apelsin" kujunes selles rohkelt kujutatud (teismeliste) vägivalla tõttu 1970. aastate üheks vastuolulisemaks filmiks ning sattus kinos näidatavast vägivallast rääkiva debati keskmesse. Filmi kritiseerinute sõnul ülistatakse selles vägivalda. Ka linastumine tekitas probleeme, mis tipnesid sellega, et Kubrick keelas Suurbritannia kinodes filmi näitamise pärast seda, kui oli saanud surmaähvardusi, sest mitme mõrva süüdlased olid seda filmi oma eeskujuna nimetanud. Filmi näitamine keelati täielikult kuni Kubricku surmani ja anti uuesti välja alles 2000. aastal. Kubrick ei nõustunud süüdistustega, et film võib inimese kriminaaliks kujunemisel rolli mängida, ning märkis, et kriminaalkuritegusid sooritavad alati inimesed, kel on juba pikk ühiskonnavastane ja sotsiopaatiline taust.
Kubrick kaitses oma positsiooni väitega, et selles filmis tuli vägivallale anda just piisavalt rõhku, sest selle tulemusena tekib vaatajal moraalne dilemma, mis asetub õigesse konteksti, ning vastasel juhul ei jõuaks vaataja mõtlemapanevate järeldusteni õige ja vale suhtelisusest. Ta märkis, et riik ei saa ka kõige vägivaldsemaid kriminaale muuta "juurviljadeks". Kubrick rääkis sellel teemal meedias ka laiemalt ning avaldas muret selle pärast, et sellel võib olla sarnane efekt laiemal skaalal. Kubricku New York Timesis 1972. aastal ilmunud kirjas hoiatas ta "multimeedia fašismi" eest, mis võib samuti inimesed zombideks muuta.
"Barry Lyndon" (1975)
"Barry Lyndoni" aluseks võttis Kubrick inglise kirjaniku William Makepeace Thackeray romaani "The Luck of Barry Lyndon" (ka "Barry Lyndon", 1844), mis räägib ühe 18. sajandi Iiri päritolu vagabundi seiklustest.
Treviso provints
Treviso provints on provints Itaalias Veneto maakonnas. Provintsi keskuseks on Treviso linn.
Stanley Kubrick
"Barry Lyndon" (1975)
Maalilikkust rõhutab ka pildikeele ja näitlejatööde harmoonia. Mõningate kriitikute sõnul võiks iga stseen eraldi võttes olla maal. Ameerika teleajakirjanik George Lewis on juhtinud tähelepanu sellele, et paljudes stseenides lasi Kubrick näitlejatel enne filmima hakkamist hetke seista, et rõhutada maalilikkust. Stseenid paistavad kui 1700. ja 1800. aastate Euroopa maalid ja selliseid "maale" peetakse Ameerika laiatarbekultuuris kunstiks, on ta lisanud. Seda efekti võimendas veelgi nn dolly zoom ' i efekt: kaader kaugeneb aeglaselt keskselt tegelaselt, paljastades suurema plaani, kuni lisanduv detailirohkus haarab endasse kogu kaadri. Kubrick on filmi visuaalse keele loomist kommenteerinud nõnda: "Ma kogusin kokku tuhandeid joonistusi ja maale, mis kujutasid seda, mida me tahtsime saavutada. Ma arvan, et hävitasin kõik kunstiraamatud, mida poest osta võib."
Treviso provints
Haldusjaotus
Treviso provints jaguneb 95 omavalitsusüksuseks (comune).
Stanley Kubrick
"Barry Lyndon" (1975)
"Barry Lyndon" võeti väga hästi vastu Euroopas, esmajoones Prantsusmaal. Selle aegamisi kulgev lugu ja ligi kolme tunni pikkune kestus tekitasid aga paljudes Ameerika kriitikutes ja publikus nurinat, kuigi film oli nomineeritud seitsmele Oscarile ja võitis neist neli. Nagu ka teiste Kubricku filmidega on seda hakatud aja jooksul, eriti filmiloojate seas üha enam hindama. Režissöör Martin Scorsese on öelnud, et see on Kubricku filmidest tema lemmik.
Treviso provints
Suurima elanike arvuga omavalitsusüksused
2010. aasta lõpu seisuga elab enim inimesi järgmistes omavalitsusüksustes.
Stanley Kubrick
"Hiilgus" ("The Shining", 1980)
Ka järgmises filmis, "Hiilguses" ("The Shining") toetus Kubrick romaanile: võttis selle aluseks Ameerika õuduskirjaniku Stephen Kingi romaani "Surmahotell". Film räägib kirjanikust, kes on talviseks ajaks ühte isoleeritud paika hotelli eest hoolt kandma tulnud. Ta elab seal koos oma naise ja pojaga, kel ilmneb üleloomulikke võimeid. Seal veedetud aja jooksul hakkab hoones paranormaalseid vahejuhtumeid toimuma ning mees kaotab mõistuse.
Kuigi Kubrick oli alati öelnud, et ta on huvitatud meeltevälisest tajust ja paranormaalsetest nähtustest, tuli tal otseselt sel teemal filmi tegemise idee pärast Kingi romaani lugemist. Ta nimetas romaani selles žanris üheks geniaalsemaks ja põnevamaks. Ta lisas: "Fantaasiakirjandusel selle parimas tähenduses on meie jaoks praegu sama roll kui möödanikus muinasjuttudel ja mütoloogial. [---] 19. sajand oli realistliku kirjanduse kuldaeg. 20. sajand võib olla fantaasiakirjanduse oma." Kingi oli üllatanud, et Kubrick peab üleloomulikest jõududest rääkivaid lugusid optimistlikuks, sest need näitavad, et me suudame ellu jääda. Ühes intervjuus laiendas Kubrick oma mõtet "Hiilguse" loole: "Ma arvan, et kummituslugude järelm on surematuse idee. Kui selline lugu suudab sind hirmutada, siis sa järelikult tunnistad, et üleloomulikud asjad on olemas. Ja kui need on olemas, siis pärast surma ootab ees midagi enamat kui lihtsalt tühjus."
Kubrick lasi filmi peaosatäitjatel Jack Nicholsonil ja Shelley Duvallil suurel määral improviseerida. Ka dialooge kohendati rohkelt. Nicholson on öelnud, et näitlejad said uusi tekste peaaegu igapäevaselt. Kubrick olevat näitlejatele selgeks teinud, et tekst on vaid abivahend jõudmaks selleni, kuidas stseen tegelikult välja hakkab nägema. Võtetel julgustas Kubrick pärast Nicholsoniga arutamist toda stseenides improviseerima. Selle üheks tuntumaks tulemuseks on Nicholsoni tuntud hüüatus "Johnny siin!" ("Here's Johnny!"). Kubrick õigustas end ka perfektsionistina, nii et mõningaid stseene filmiti kümneid kordi.
Ka "Hiilguses" ei saanud Kubrick läbi tehniliste uuendusteta. See film on üks esimesi, kus on oskuslikult kasutatud mehaanilist kaamera stabilisaatorit (steadicam), mis lubas sujuvalt liikuvat pilti jäädvustada seal, kus traditsiooniline filmimine oli võimatu.
Kuigi filmi linastumisele järgnesid juba tavaks saanult vastuoluline kriitika, oli see edukas. Nagu suurema osa Kubricku filmidega mõjus kriitikute ettevaatlikkus pigem müügiedu suurendavalt. Praeguseks on "Hiilgus" saanud õudusfilmide fännide silmis kultusfilmiks.
"Hiilguse" tegemisest on Kubricku tütar Vivian Kubrick teinud dokumentaalfilmi "The Making of The Shining" (1980).
"Full Metal Jacket" (1987)
Seitse aastat hiljem tehtud sõjafilm "Full Metal Jacket" põhineb Ameerika ajakirjaniku ja kirjaniku Gustav Hasfordi Vietnami sõjast rääkival poolautobiograafilisel romaanil "The Short-Timers" (1979). Kubrick on märkinud, et teda köitis selle juures autori sõda pooldava või selle vastase hoiaku puudumine, moraalse ja poliitilise seisukoha mittevõtmine ning autori mure selle pärast, "kuidas asjad on".
Filmivõtted toimusid Inglismaal Londoni ida- ja kaguosas asuvas London Docklandi piirkonnas mahajäetud gaasivabriku alal. Filmi jaoks loodi sellest sõjas kannatada saanud linn. Tänu sellele erineb "Full Metal Jacket" teistest Vietnami sõjast tehtud filmidest, kus tegevus toimub tavaliselt džunglis. Kriitikute ja kommentaatorite meelest lisab see filmile kõleduse ja tõsiduse mõõdet.
"Full Metal Jacketis" on rohkelt Kubricku filmikeelele iseloomulikku: iroonilise tooniga muusikavalik, inimnäo kaotanud meeste kujutamine ning eriline rõhk detailidel, saavutamaks realistlikku pilti. Filmil on ühisjooni ka Kubricku peaaegu kolmkümmend aastat varem tehtud sõjafilmiga "Kuulsuse rajad": loomuliku valguse kasutamine, jutustajahääl, rõhk detailidel, kaose kujutamine ja panoraamsete ruumide kujutamine. Filmiajaloolase ja -kriitiku Michel Cimenti sõnul on selle tulemusena mõlemas filmis saavutatud veenvana näiv pilt ja fotograafiline hüperrealism. Kubrick on seda ise kommenteerinud nõnda: "Ma proovin filmida realistlikult. Ma püüan kaadris toimuvat valgustada nii, et mulje oleks selline, nagu see tõesti on. Ruumis filmides kasutasin ma vaid loomulikku ja akendest langevat valgust. Ma soovisin saada realistlikku, dokumentaalfilmilikku tulemust, eriti võitlusstseenides. Isegi steadicam ' iga filmitud materjal oli muudetud sel põhjusel vähem sujuvaks."
Film on jagatud kaheks pooleks. "Näidates meeste muundumist inimesest relvaks, rõhutab Kubrick inimlikkuse kaotamist. [---] See on samasugune tehnilisuse ja inimlikku vastandumine kui "Kellavärgiga apelsinis"," on Ciment kirjutanud. Filmis mänginud näitleja Matthew Modine on märkinud: "Filmi esimene pool on suurepärane. Seejärel muundub see tõeliseks meistriteoseks."
"Silmad pärani kinni" ("Eyes Wide Shut", 1999)
Kubricku viimaseks filmiks jäi 1999. aastal linastunud "Silmad pärani kinni", mille peaosades näeb Tom Cruise'i ja Nicole Kidmani. Filmi stsenaarium põhineb Austria kirjaniku Arthur Schnitzleri freudlikul novelletil "Traumnovelle" (1926). Kubricku nägemuses toimub selle tegevus 19. ja 20. sajandi vahetuse Viini asemel 1990. aastate New Yorgis, kus jõukas Manhattani abielupaar tegeleb seksuaalsete otsingutega.
Kubricku abikaasa Christiane Kubrick on märkinud, et Kubrick tundis selle projekti vastu juba pikka aega huvi, osaliselt ka seetõttu, et oli aastaid näinud oma sõpru lahutamas ja uuesti abiellumas, ning sellega koos kerkis ka filmis käsitletav teema üha uuesti ja uuesti esile. Sellest sai aines, millest teha film. Ameerika stsenarist Michael Herr on öelnud, et kuigi filmis eksponeeritakse väliselt seksuaalsust, hinnatakse kokkuvõttes siiski abielu ja ustavust. Raamatus "Love and Death in Kubrick: A Critical Study of the Films from Lolita Through Eyes Wide Shut" kirjutab Patrick Webster, et selle filmi peateema on monogaamne truudus.
Kidman on sellest filmist rääkides vastandunud mõningatele kriitikutele, kes väidavad, et selle teema on tume, ning selgitanud, et tema jaoks on tegu väga lootusrikka filmiga. Intervjuus dokumentaalfilmile "Stanley Kubrick: A Life in Pictures" ütleb ta, et Kubrick rõhutas võtete ajal kaudselt pühendumuse ja ustavuse väärtust, ning lisab, et film räägib kokkuvõttes just sellisest pühendumisest. Samuti filmis mänginud Sydney Pollack on seda mõtet täiendanud: "Filmi kese oli luua pilt tõest suhete ja seksuaalsuse kohta, kuid mitte sõnasõnaliselt, vaid teatraalselt." Filmiajaloolane Michel Ciment on leidnud, et selle filmiga annab Kubrick vaatajale lootusekiire: "Alice saab enda ja Billi emotsionaalse rännaku kohta õppetunni: "Ma arvan, et võib-olla on meil põhjust olla tänulik ... tänulik, sest me oleme suutnud kõikidest nendest seiklustest läbi tulla, olgu need siis tegelikult toimunud või vaid unenäod."
Teemad ja lood
"Hiilguse" stsenaariumi kaasautor Diane Johnson on märkinud, et Kubrick "ütles alati, et parem on stsenaariumi aluseks võtta mõni kirjandusteos kui kirjutada stsenaarium läbinisti ise, ning valida võiks sellise teose, mis ei ole meistriteos, sest siis saab seda stsenaariumis parandada", ning lisanud, et seda Kubrick ka tegi, kui välja arvata "Lolita". Filmiajaloolane Michel Ciment on juhtinud tähelepanu sellele, et Kubrick rõhutas alati seda, et õige loo leidmine on filmi tegemise juures kõige kaalukam osa, filmi visuaalse pool lahendus ei olnud tema jaoks probleem, mida ei võiks olla võimalik lahendada. Kubrickul oli ka väga suur austus autorite vastu, kellega koos ta raamatu põhjal stsenaariumi loomise kallal töötas.
Filmi teema otsustamise juures tähtsustas Kubrick mitmesuguseid aspekte. Tema kaasprodutsendi Jan Harlani sõnul tahtis Kubrick teha filme nendel teemadel, mis on olulised, millel ei ole ainuüksi vormi, vaid ka sisu. Harlan on seda mõtet 2001. aastal antud intervjuus Ameerika teleajakirjanikule Charlie Rose'ile lahti rääkinud: "Kuigi ta filmid on üksteisest väga erinevad [---], on neis midagi ühendavat – see on väga tõsine sissevaade inimloomusse, ja inimlikku nõrkusse." Stsenaariumide kallal töötades mõlkus aga Kubrickul harva meeles vaid üks konkreetne teema. "Mingil põhjusel arvatakse, et filmilooja läheneb filmile sooviga võtta poliitiline seisukoht või keskenduda ühele teemale. [---] Võib-olla mõned inimesed tõesti töötavad nii, aga mina mitte, ja isegi kui loos on ilmselgelt mõningane keskendatus mingile teemale [---], arenevad tegelased ja lugu filmi tehes omasoodu," on ta öelnud.
Kubrickule ei meeldinud ka isegi filmide valmimise järel rääkida nende teemast või loost ning ta eelistas jätta vaatajad ja kriitikud oma mõtetega üksi. Raamatu "Stanley Kubrick, Director: A Visual Analysis" autor Alexander Walker on märkinud, et "Kubrick valis võimaluse jätta ainuüksi film esindama tema pühendumist sellele". Kubrick ise uskus, et publikut ahvatlevad tihti mõistatuslikkus ja allegooriad, ning nad ei armasta filme, kus kõik on lahti räägitud. Ta tundis, et nende jaoks, kes olid režissööri mõttekäike ajakirjandusest lugeda saanud, oli filmielamus rikutud: "Ma naudin neid vaevu hoomatavaid avastusi, kus ma jään mõtisklema, kas režissöör [---] oli üldse teadlik, et need filmis on."
Kubrick armastas üllatada filmiti kardinaalselt erinevate lugudega ning seda on peetud üheks tema originaalsuse põhjuseks. Cimenti järgi soovis Kubrick tihti vaatajaid segadusse ajada, kui vaheldas filmiti õhustikku: "See jätab mulje, justkui Kubrick ise soovinuks endale vastu rääkida, vormides igast järgmisest filmist kui eelmise kriitika." Ciment toob selle näiteks "Hiilguse", mis erineb suuresti eelmisest filmist, "Barry Lyndonist". "Selline edu ainult annab kinnitust viimased paarkümmend aastat toiminud ideele vaheldada taotluslikult aeglase kuluga, meditatiivseid ja isegi melanhoolseid töid teistega, mis on pinges, staccato-rütmis ja sellise dünaamikaga, mis kohati võib võtta pöörase vormi." Kubrick on sel teemal rääkides öelnud, et ta ei ole lugusid valides sellele tahtlikult rõhku pannud ning ainukene tegur on tema jaoks olnud soov end mitte korrata.
Üllatuslikult ei võetud Kubricku valikuid leida ja kohendada lugusid ning kujutada neid lausa fotograafiliselt realistlikult pärast esilinastumist väga hästi vastu. Ciment on pidanud vajalikuks seda rõhutada: "On lihtne unustada, kui vastuolulised ta filmid olid. Paljusid neist tabas pärast esilinastumist kriitikalaviin, kuid aastaid hiljem sai neist klassika."
Stseenide kirjutamine ja ettevalmistus
Diane Johnsoni sõnul armastas Kubrick, kuigi ta oli nn visuaalne režissöör, narratiivsust, sõnu: "Temaga sai rääkida kui teise kirjanikuga. Märksa enam kui teiste režissööridega, kellega ma olen töötanud. Teised pöörasid suurt tähelepanu loo pildile, aga mitte narratiivsetele elementidele. [---] Kubricku jaoks oli väga tähtis lugu ise. [---] Ta mõtles nagu kirjanik ja ma pean seda väga ainulaadseks." Seda joont märkas ka Ciment, kes on täheldanud, et Kubrick armastas rääkida ja armastas sõnu, ning lisanud, et kuigi Kubrick mõtles visuaalselt, armastas ta kirjanikke ning töötas nendega koos stsenaariumi kallal. Ta olevat eelistanud kirjanikke professionaalsetele stsenaristidele, sest nood tundusid tema jaoks olevat liigselt kinni sissetöötatud tavades.
Filmiteoreetik Patrick Webster on märkinud, et Kubricku kirjutamis- ja stseenide loomise meetodid on kooskõlas auteur-teooriaga, kusjuures stsenaariumis tegi ta arvestatavalt parandusi koostöös näitlejatega. Näitleja Malcolm McDowell, kes mängis peaosa "Kellavärgiga apelsinis" on meenutanud Kubricku soovi kollektiivselt stsenaariumi täiendada ning näitlejate innustamist improviseerida: "Meil oli stsenaarium ja me järgisime seda, aga kui see kohati ei toiminud, sai ta sellest aru, ning me pidime hakkama seda lõputult uuesti läbi mängima, kuni me olime sellest tüdinenud." Kui Kubrick oli lõpuks saavutanud selguse ja leidnud, et näitlejad on valmis, asus ta pildikeele kallal tööle. Walkeri sõnul läbis Kubrick selle faasi kiiresti ja lihtsalt, sest tal oli filmioperaatori taust: "Ta oli üks vähestest režissööridest, kes oli pädev juhendama valgustust, saavutamaks seda tulemust, mida tarvis oli."