cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
A Philosophical Enquiry into the Origin of our Ideas of the Sublime and Beautiful
Sissejuhatus maitsest
Vaatame seda kõigepealt maitsmismeele puhul, seda enam, et meid huvitav võime on sellelt nime saanud. Kõik inimesed nimetavad äädikat hapuks, mett magusaks ja aaloeekstrakti kibedaks, ja kuna nad kõik leiavad, et neil esemetel on need omadused, siis pole vähimatki erinevust nende mõjus naudingu ja kannatuse poolest. Kõik nad nimetavad magusust meeldivaks ning hapusust ja kibedust ebameeldivaks. Nende tunnetes ei ole siin erinevust, ja see ilmneb täielikult selles, et kõik inimesed nõustuvad maitsmismeelest võetud metafooridega. "Hapu tuju", "kibedad väljendid", "kibedad kirumised", "kibe saatus" on väljendid, millest kõik hästi ja elavalt aru saavad. Sama kehtib väljendite kohta, milles kasutatakse "magusa" metafoori. Tõsi küll, harjumus ja muud põhjused on tekitanud palju hälbeid neist loomupärastest naudingutest ja kannatustest, mis nende maitsete juurde kuuluvad. Aga siis jääb vähemalt alles võime eristada loomupärast ja omandatud naudingut. Sageli hakkab inimene eelistama tubaka maitset suhkru maitsele ja äädika maitset piima maitsele, aga see ei tekita maitsete asjus segadust, sest ta teab, et tubakas ja äädikas ei ole magusad ning ainult harjumus on lepitanud tema maitse nende võõraste naudingutega. Just niisuguste inimestega saab maitsetest rääkida, ja seda piisavalt täpselt. Aga kui keegi peaks ütlema, et tema jaoks on tubakal suhkru maitse ning ta ei erista piima ja äädika maitset, või et tubakas ja äädikas on magusad, piim kibe ja suhkur hapu, siis me teeme kohe järelduse, et tema meeled on korrast ära ja tema maitsmine on väga rikutud. Me ei hakka niisuguse inimesega maitsetest rääkima, nagu me ei hakka arutama kvantiteedisuhteid inimesega, kes ei nõustu, et kõik osad kokku on võrdne tervikuga. Me ei ütle, et sellisel inimesel on valed arusaamad, vaid et ta on täiesti hullumeelne. Niisugused erandid ei kõiguta kummalgi juhul meie üldist reeglit ega vii järeldusele, et inimestel on erinevad printsiibid kvantiteedisuhete või asjade maitse kohta. Nii et kui öeldakse, et maitse üle ei vaielda, siis see saab tähendada ainult seda, et mitte keegi ei saa täpselt öelda, millist konkreetset naudingut või kannatust mingi konkreetne inimene mõne konkreetse asja maitse kohta võib leida. Selle üle ei saa tõesti vaielda, aga me saame piisava selgusega vaielda nende asjade üle, mis on meeltele loomupäraselt meeldivad või ebameeldivad. Aga kui jutt on mingist omapärasest või omandatud naudingust, siis tuleb teada selle konkreetse inimese harjumusi, eelarvamusi või haigusi ning teha järeldus nende põhjal.
Vaimul on ka loov jõud, mis esitab asjade kujutisi nii, nagu meeled need vastu võtsid, või kombineerib neid uutmoodi. Seda nimetatakse kujutlusvõimeks. Selle alla kuuluvad teravmeelsus, fantaasia ja leiutamine. See ei saa luua midagi täiesti uut, vaid ainult varieerida viisi, kuidas meeltest saadud ideed on ühendatud. Kujutlusvõime on väga suur naudingute ja kannatuste vald, sest selle alla kuuluvad kõik meie kartused ja lootused ning nendega seotud kired. Kõigel, mis on mõeldud mõjutama kujutlusvõimet nende käskivate ideedega mingi algse loomupärase mulje jõul, peab olema sama võim enam-vähem võrdselt kõigi inimeste üle. Sest kuna kujutlusvõime on meelte ainus esindaja, saab sellele naudingut pakkuda ainult kujutistega samast printsiibist, millega reaalsus meeltele naudingut või kannatust pakub. Järelikult peab inimeste kujutlusvõimes olema sama suur üksmeel nagu meelteski. Aga kujutluses saadakse naudingut peale loodusliku eseme omaduste ka jäljenduse sarnasusest originaaliga. Need kaks on Burke'i arvates ainsad kujutlusvõime naudingu põhjused. Need põhjused mõjuvad enam-vähem ühtemoodi kõikidele inimestele, sest need järgivad loomupäraseid printsiipe, mis ei tulene erilistest harjumustest ega kasust. John Locke ütleb, et teravmeelsus tegeleb peamiselt sarnasuste otsimisega, ning märgib ühtlasi, et otsustusvõime ülesanne on pigem erinevuste leidmine. Siis võib-olla paistab, et teravmeelsuse ja otsustusvõime vahel ei ole olulist erinevust, sest tundub, et mõlemad tulenevad võrdlemisvõime toimingutest. Tegelikult on nad aga siiski paljuski nii oluliselt erinevad, et teravmeelsuse ja otsustusvõime täiuslik ühendus on üks haruldasemaid asju maailmas. See, et esemed on erinevad, on tavaline asi, ja sellepärast see kujutlusvõimele muljet ei avalda, aga kui kahel erineval esemel on mingi sarnasus, siis see avaldab muljet, tõmbab tähelepanu ja pakub naudingut. Sarnasuste otsimine pakub inimese vaimule loomuldasa rohkem rõõmu ja rahuldust kui erinevuste otsimine, sest me loome uusi kujutisi ja täiendame oma tagavara, aga erinevuste otsimine ei paku kujutlusvõimele üldse toitu, ülesanne on rangem ja igavam ning nauding sellest on negatiivne ja kaudne. Hommikune uudis pakub naudingut juba sellepärast, et minu tagavara täieneb. Õhtul saan teada, et see on vale uudis. Mis ma sellest saan peale kurvastuse, et mind on petetud? Sellepärast kalduvadki inimesed loomupäraselt rohkem uskuma kui umbusaldama. Ja selle printsiibi tõttu ongi sageli kõige paremad tähendamissõnad, võrdlused, metafoorid ja allegooriad kõige harimatutel rahvastel, kes pole oma ideede eristamise ja sõelumisega hästi toime tulnud. Ja sellepärast ei tee Homeros ja idamaa kirjanikud, kes sarnasusi väga armastavad ja neid imetlusväärselt ja jõuliselt esile toovad, neid täpseks, sest nad ei pööra tähelepanu erinevustele.
Et aga kujutlusvõimele valmistab naudingut põhiliselt sarnasus, siis on kõik inimesed selles asjas võrdsed, niivõrd kui nad teavad neid asju, mida kujutatakse ja võrreldakse. See teadmine on juhuslik, sest see sõltub kogemusest ja tähelepanekutest, mitte mõne loomupärase võime tugevusest. Sellest teadmise erinemisest tulebki see, mida tavaliselt nimetatakse maitsete erinevuseks. Kui inimene puutub skulptuuriga esimest korda kokku, siis ka lihtsama kujukese juures rabab teda ja pakub naudingut sarnasus inimesega. Puudustele ta tähelepanu ei pööra. Kui ta nüüd kohtab täiuslikumat skulptuuri, siis ta hakkab põlgama seda, mida ta enne imetles. Ent ka enne ei imetlenud ta mittesarnasust, vaid üldist sarnasust. Muutunud on tema teadmine, kuid maitse on jäänud samaks. Võib juhtuda, et ta ei hakkagi eristama meistriteost keskpärasest teosest, sest ta ei ole inimese keha hoolega vaadanud. Kui kingsepp saab osutada vigadele maalil kujutatud kingade juures, siis kunstnikul, kes ei pööranud kõigile üksikasjadele tähelepanu, vaid maalis üldmulje järgi, ei olnud puudujääke maitses, vaid teadmistes. Tal ei olnud vähem maitset kui kingsepal. Erinevus selles, mis ei meeldi, tuleb teadmiste erinevusest, kõik aga naudivad looduslikku eset, niivõrd kui nad tajuvad seda õigesti jäljendatuna, tunnevad rahuldust meeldivast kujust ning tunnevad kaasa rabavale ja puudutavale sündmusele. Sarnane lugu on ka luule ja muude kujutlusvõime teostega.
Et maitse kuulub kujutlusvõime juurde, siis selle printsiip on kõigil inimestel sama. Neid mõjutatakse ühtemoodi ja seda teevad samad põhjused. Erinevus on ainult mõjutamise astmes, ja sellel on kaks põhilist põhjust – suurem loomupärane tundlikkus ning suurem ja pikaajalisem tähelepanu esemele. Illustratsiooniks olgu näide meelte vallast. Kaks inimest istuvad sileda marmorlaua taga. Mõlemad tajuvad selle siledust ja naudivad seda väga. Aga kui on kaks lauda, millest üks on siledam kui teine, siis võib kergesti tekkida lahkarvamus selles, kumb on siledam. Maitsetes ongi suur erinevus, kui võrreldakse (näiteks sileduse, heleduse, värvivarjundite) astmeid. Et neid ei saa mõõta, on võimalik asi kindlaks teha ainult juhul, kui erinevus on piisavalt suur. Sellepärast ongi matemaatiline teadmine suurem. Juhtudel, mil astmete erinevusi ei saa kindlaks teha, on eeldusel, et meelte teravus on võrdne, eelis sellel, kellel on rohkem tähelepanekuid ja harjumust. Laudade sileduse puhul on marmorilihvija kindlasti parem võrdleja. Ent kuigi meelte ja kujutlusvõime asjades paljudel juhtudel ühist mõõtu ei ole, on printsiibid alati samad ja lahkarvamus tekib alles siis, kui küsitakse asjade paremuse või erinevuse kohta. See toob meid otsustusvõime valda.
Kuni me tegeleme asjade meeltega tajutavate omadustega, siis on mängus vaevalt midagi enamat kui kujutlusvõime. Tundub ka, et kirgede kujutamise puhul on mängus vähe enamat, sest loomupärase kaastunde jõul tunnevad neid kõik inimesed ilma arutlusteta. Armastust, leina, hirmu, viha ja rõõmu on tundnud kõik; ja need ei mõjuta vaimu suvaliselt ega juhuslikult, vaid kindlate, loomupäraste ja ühtsete printsiipide järgi. Et aga paljud kujutlusvõime teosed ei piirdu meeltega tajutavate esemete ega kirgedega, vaid tegelevad ka kommetega, iseloomudega, tegudega ja plaanidega, suhetega, vooruste ja pahedega, siis jõuame otsustusvõime valda. Otsustusvõimet parandab tähelepanu ja arutlemisharjumus. Kõik need moodustavad väga suure osa neist asjadest, mida nimetatakse maitse esemeteks. Ja Horatius saadab meid õppima filosoofia ja maailma kooli. Täpselt nii palju selgust, kui meil on moraali ja eluteaduse vallas, on meil nende asjus jäljendusteoste puhul. See, mida nimetatakse maitseks eristuse teel, on enamalt jaolt vilumus kommetes, ajast ja kohast kinnipidamises ja üldse sündsuses, mida saab õppida ainult nendes koolides, kuhu Horatius meid saadab. See ei ole tegelikult mitte midagi muud kui peenem otsustusvõime. Burke'i arvates ei ole maitse kõige üldisemas mõttes lihtne idee, vaid koosneb osalt algsete meeltenaudingute tajust, osalt teisestest kujutlusvõimenaudingutest, osalt arutlemisvõime järeldustest naudingutevaheliste suhete ning kirgede, kommete ja tegude kohta. Kõike seda on tarvis maitse kujundamiseks, ja kõikide nende vundament inimese vaimus on sama. Sest nii nagu meeled on kõikide meie ideede ning järelikult kõikide meie naudingute suured originaalid, kui need ei ole ebakindlad ja suvalised, on maitse kogu vundament kõigile ühine, ja sellepärast on olemas piisav alus järeldusteni viivaks arutlemiseks nende asjade üle.
Kui vaadata ainult maitse loomust ja liike, siis selle alged osutuvad täiesti ühesugusteks, aga see, kuivõrd need alged eri inimetel valitsevad, on erinev. Sest tundlikkus ja otsustusvõime, millest koosneb see, mida tavaliselt maitseks nimetatakse, on eri inimestel väga erinevad. Tundlikkuse puudujääk tekitab puuduliku maitse, otsustusvõime nõrkuses seisneb vale ehk halb maitse. Mõnel inimesel on nii nürid tunded, nii külmad ja flegmaatilised meeleolud, et vaevalt võib öelda, et nad on ärkvel. Niisugusele inimesele avaldavad kõige rabavamadki esemed nõrka ja hämarat muljet. Teised jälle on nii pidevalt jämedate ja puhtmeeleliste naudingute või ahnuse või auavalduste jahtimise kütkeis, et nende vaimu, mis on harjunud tormiliste kirgedega, saab kujutlusvõime peen mäng vaevalt liigutada. Sellised inimesed muutuvad sama rumalateks ja tundetuteks kui esimesed, aga kui kedagi neist juhtuks rabama mõni loomulik elegants või suurepärasus või need omadused kunstiteoses, siis paneb neid liikuma sama alge.
Vale maitse põhjus on otsustusvõime puudujääk. Ja see võib tulla kas aru sünnipärasest nõrkusest või – mis on palju tavalisem – korraliku õigesti suunitletud harjutamise puudumisest, sest ilma selleta ei saa otsustusvõime tugevaks ja käepäraseks. Teadmatus, tähelepanematus, eelarvamus, kangekaelsus ning teised kired ja pahed, mis otsustusvõimet muude asjade puhul rikuvad, teevad seda ka siin. Need põhjustavad erinevaid arvamusi iga asja kohta, millega aru tegeleb, aga me ei arva sellepärast, nagu mõistusel ei oleks kindlaid algeid. Võib koguni täheldada, et maitse asjades on rohkem üksmeelt kui paljast mõistusest olenevates asjades: mõne Vergiliuse kirjelduse suurepärasuse asjus rohkem kui mõne Aristotelese teooria tõesuse asjus.
Otsustusvõime õigsus kunstide vallas, mida võib nimetada heaks maitseks, sõltub suuresti tundlikkusest, sest kui vaimul pole kalduvust kujutlusvõime naudinguteks, siis ta ei tegele seda liiki teostega piisavalt, et nende pädevaks tundjaks saada. Ent kuigi hea otsustusvõime kujunemiseks on tarvis teatud määral tundlikkust, ei teki see elavast naudingutundlikkusest paratamatult: sageli tuleb ette, et väga halvale maitsekohtunikule avaldab väga halb teos tema suurema sünnipärase tundlikkuse tõttu rohkem muljet kui kõige paremale maitsekohtunikule täiuslik teos, sest kuna iga uus, erakordne, suur või kirglik asi avaldab talle muljet ja puudustest ta ei hooli, on tema nauding puhtam, ja kuna see on ainult kujutlusvõime nauding, on see palju suurem kui õigest otsustusvõimest saadav nauding. Otsustusvõime viskab suuremalt jaolt komistuskive kujutlusvõime teele, hajutab lummust ning allutab meid mõistuse ebameeldivale ikkele. Sest peaaegu ainus nauding, mida inimesed saavad sellest, et neil on parem otsustusvõime kui teistel, seisneb uhkuses ja üleolekutundes, mida õigesti mõtlemine tekitab. Aga see on kaudne nauding, mis ei tulene vaadeldavast esemest vahetult. Lapsepõlves, kui meeled on kulumata ja õrnad, inimene on tervenisti ärkvel ja kõigil asjadel on uudsuse võlu, on meie aistingud elavad, ent otsustused väärad ja ebatäpsed. Kõige geniaalsemadki teosed ei paku nii suurt naudingut kui lapsepõlves asjad, mida täiskasvanu otsustusvõime peab tühiseks ja põlgusväärseks. Sangviinikule võib naudingut pakkuda tühiseimgi põhjus, tema himu on liiga tungiv, et tema maitse võiks olla õrn. Ta ei saa olla peen maitsekohtunik. Teose suurepärasuse ja jõu üle ei saa kunagi täielikult otsustada selle järgi, kuidas ta mingile vaimule mõjub, kui me ei tea selle vaimu meeleolu ja iseloomu. Luulel ja muusikal on olnud ja võib-olla on seniajani väga suur mõju ka seal, kus need kunstid on vähearenenud. Jämedat kuulajat mõjutavad nendes kunstides toimivad alged kõige jämedamalgi kujul, ja tal ei ole vilumust puuduste tajumiseks. Aga sedamööda, kuidas kunstid täiustuvad, täiustub ka kriitikakunst, ja maitsekohtunike naudingut häirivad sageli puudused, mida leitakse kõige viimistletumatestki teostest.
Paljud arvavad, et maitse on eraldi vaimuvõime, mis erineb otsustusvõimest ja kujutlusvõimest, teatud liiki vaist, mis tabab meid loomupäraselt ja esimesel pilgul, ilma et me teose vooruste või puuduste üle eelnevalt arutleksime. Burke nõustub, et kujutlusvõime ja kirgede puhul mõistust palju appi ei võeta, kuid asjade puhul, mille poolest kõige parem maitse erineb kõige halvemast, on ta veendunud, et töötab ainult aru, ja kaugeltki mitte alati ühe hetkega, ja kui ta töötabki ühe hetkega, siis kaugeltki mitte alati õigesti. Kõige parema maitsega inimesed muudavad sageli pärast kaalumist oma esialgseid rutakaid otsustusi, mida vaim armastab kohe teha, sest neutraalsus ja kahtlus on talle vastumeelsed. On teada, et maitset saab parandada, nii nagu me parandame oma otsustusvõimetki, avardades teadmisi, hoides oma esemel püsivalt tähelepanu ja harjutades sageli. Kui selle vaim, kes seda pole teinud, otsustab kiiresti, siis alati ebakindlalt; ja kiirus tuleb ülbusest ja rutakusest, mitte äkilisest valgustusest, mis hajutab vaimust kogu hämaruse. Aga need, kes on kultiveerinud seda liiki teadmist, millega maitse tegeleb, jõuavad mitte ainult õige, vaid ka käepärase otsustusvõimeni, nagu ka teistes valdades. Nad peavad alguses veerima, aga lõpuks nad loevad soravalt. See soravus ei näita, et maitse on eraldi võime. Kes on näinud arutelu palja mõistuse vallas, peab tunnistama, et argumenteerimine, põhjendite ja vastuväidete leidmine ja neile vastamine ning järelduste tegemine toimub sama kiiresti, nagu maitse arvatakse töötavat, ja ometi ei saa kahtlustada, et seal töötaks midagi muud peale palja mõistuse. Algete paljundamine iga erineva nähtuse jaoks on kasutu ja väga ebafilosoofiline.
Peatükk I: uudsus
Kõige esimene ja kõige lihtsam emotsioon, mis me inimese vaimust leiame, on uudishimu. Uudishimu on mis tahes uudsuse soov või nauding uudsusest. Lapsed jooksevad aina ringi, et leida midagi uut. Nende tähelepanu köidab iga asi, sest kõik on neile uus. Et aga asjad, mis huvitavad meid ainult uudsuse tõttu, ei saa meid kaua köita, on uudishimu kõige pealiskaudsem emotsioon. See aina vahetab oma eset. Selle himu on väga ablas, kuid seda on kerge rahuldada. See paistab alati kärsitu, rahutu ja ärev. Uudishimu on loomu poolest väga aktiivne alge. See jookseb suurema osa oma objektidest kiiresti läbi ning ammendab peagi mitmekesisuse, mis looduses tavaliselt ette tuleb. Samad asjad tulevad ühtelugu tagasi ja pakuvad üha vähem naudingut. Kui peale uudishimu ei oleks teisi kirgi, siis selleks ajaks, kui oleme maailma pisut tundma õppinud, ei saaks elus ettetulev enam tekitada muid aistinguid peale vastikuse ja tüdimuse, kui paljud asjad ei mõjutaks vaimu muude jõududega peale uudsuse ja muude kirgedega peale uudishimu. Ent mingil määral uudsust peab olema igas vahendis, mis vaimule mõjub, ja uudishimu on mingil määral segatud kõikidesse kirgedesse.
Peatükk II: kannatus ja nauding
Suurematel inimestel saavad esemed, mis on mingil määral uued, valmistada naudingut ja kannatust ka muudel põhjustel. Kannnatus ja nauding on lihtsad ideed, mida ei saa defineerida. Inimesed ei saa eksida oma tunnetes, kuid eksivad sageli nendele nime andmisel ja nende üle arutlemisel. Paljud arvavad, et valu tekib paratamatult mõne naudingu eemaldumisest ning nauding mõne kannatuse vähenemisest või lakkamisest. Burke kaldub ette kujutama, et kannatus ja nauding oma kõige lihtsamal ja loomulikumal kujul mõlemad positiivse loomusega ja nende olemasolul ei ole paratamatut vastastikust sõltuvust. Inimese vaim on sageli, ja Burke'i arvates enamasti, ilma kannatuse ja ilma naudinguta olekus, mida ta nimetab ükskõiksuseks. Tundub, et sellest seisundist naudinguseisundisse üleminek ei nõua kannatusseisundist läbiminekut. Kui ükskõiksuse seisundisse sekkub näiteks kontsert, ilusa kujuga värviline asi, roosilõhn, või hea vein ilma eelneva januta, või magustoit ilma näljata, siis tekib kahtlemata nauding, aga sellele ei eelnenud kannatust. Ja kui ükskõiksusse sekkub tugev hoop, kibe jook või kriipiv heli, siis on küll selgelt eristuv valu, kuid pole naudingu eemaldumist. Võidakse ehk öelda, et valule eelnev nauding oli nii nõrk, et alles selle eemaldumine võimaldas seda tajuda. See tundub Burke'ile nii väikese asjana, et loodusest pole seda võimalik avastada. Kui ma naudingut ei taju, pole mul mingit alust otsustada, et ta olemas on, sest nauding on nauding ainult juhul, kui seda tuntakse. Sama võib samal põhjendiga öelda kannatuse kohta. Positiivseid naudinguid ja kannatusi saan ma aga selgelt tajuda, ja minu tunnetele ei ole miski kindlam. Pole midagi, mida ma saaksin oma vaimus selgemalt eristada kui ükskõiksust, naudingut ja kannatust. Igaüht neist saan ma tajuda ilma ideeta selle suhte kohta millegi muuga.
Peatükk III: erinevus kannatuse eemaldumise ja positiivse naudingu vahel
Burke väidab, et naudingu vähenemine või lakkamine ei toimi nagu positiivne kannatus ning kannatuse eemaldumine või lakkamine toimib väga erinevalt positiivsest naudingust. (John Locke arvab "Essees inimarust" vastupidist.) Burke arvab, et esimest ollakse palju kergemini valmis möönma, sest on väga ilmne, et nauding lõpeb, oleme väga lähedal kohale, kus olime enne naudingut. Nauding rahuldab kiiresti, ja kui see on läbi, siis oleme tagasi ükskõiksuses, või õigemini mingis pehmes rahulikkuses, millel on möödunud aistingu meeldiv varjund. Burke möönab, et esmapilgul ei ole nii ilmne, et suure kannatuse eemaldumine ei meenuta positiivset naudingut, aga soovitab meenutada meeleseisundit pärast otsesest ohust pääsemist või piinavast valust vabanemist. See on suur kainus, millel on õuduse pitser, jubeduse varjundiga rahulikkus. Seda on näha näoilmest ja kehahoiakust, nii et see, kes ei tea, milles asi on, ütleks pigem, et meil on hirm, mitte positiivne nauding. Ja kui see hirmu jääk on täiesti vaibunud, vaibub ka kogu kirg, ja ükskõiksus taastub. Nauding (seesmises aistingus või välises ilmingus) ei tulene kunagi kannatuse või ohu eemaldumisest.
Peatükk IV: heameelest ja naudingust vastandatuna
Aga Burke ei ütle, nagu kannatuse eemaldumine või vähenemine oleks alati lihtsalt kannatus ega naudingu lakkamine või vähenemine ise alati nauding. Tõsi küll, kannatuse eemaldumise või leevenemise tunde loomuses on midagi, mis on kaugel kannatusest ja ebameeldivusest. Sel sageli nii meeldival, kuid positiivsest naudingust nii erineval tundel pole Burke'i teada nime, kuid see on ikkagi väga reaalne tunne, mis kõigist teistest erineb. Igasugusel rahulduse või naudingu tundel, kui erinevad need ka ei oleks, on selle tundja vaimus positiivne loomus. Mõju on küll positiivne, kuid põhjus võib olla mingisugune ilmaolek, nagu sel juhtumil. Ja on väga mõistlik eristada mingi nimetusega kaks nii erineva loomuga asja kui see nauding, mis on selline lihtsalt, ilma mingi suhteta, ja see nauding, mida ei saa olla ilma suhteta, ja siin ilma suhteta kannatusega. Oleks veider need nii erineva põhjuse ja tagajärjega tunnet lihtsalt selle pärast, et lihtrahvas nimetab neid sama nimega. Burke hakkab nimetama seda suhtelist naudingut heameeleks (Delight). Seda sõna küll tavaliselt nii ei kasutata, kuid Burke'i meelest on parem võtta juba tuntud sõna ja selle tähendust kitsendada kui võtta kasutusele uus sõna, mis võib-olla nii hästi keelde ei sulanduks. Burke ei oleks iial söandanud sõnu muuta, kui keele loomus (keel ei ole kujunenud filosoofia tarbeks) ja uurimisaine loomus (see viib tavalistest jutuainetest välja) ei sunniks. Ta nimetab niisiis heameeleks tunnet, mis kaasneb kannatuse või ohu eemaldumisega, ja naudinguks, positiivset naudingut.
Peatükk V: rõõm ja kaotusvalu
Naudingu lakkamine mõjutab vaimu kolme moodi. Kui see lihtsalt lakkab, olles oma aja ära kestnud, siis tagajärjeks on ükskõiksus. Kui see järsku katkeb, on tagajärjeks ebamugavustunne, mida nimetatakse pettumuseks. Kui ese kaob nii täielikult, et seda ei saa enam uuesti nautida, tekib kirg, mida nimetatakse kaotusvaluks ehk leinaks. Ükski neist, isegi mitte kaotusvalu, mis on nendest kõige tugevam, ei sarnane Burke'i meelest kuidagi positiivse kannatusega. Kaotusvalus inimene laseb oma kirel kasvada, ta annab sellele järele, ta armastab seda. Seda ei juhtu kunagi tegeliku kannatusega, mida mitte keegi vabatahtlikult pikaks ajaks enda peale ei võta. Seda, et kaotusvalu vabatahtlikult talutakse, kuigi see ei ole kaugeltki meeldiv tunne, ei ole nii raske mõista. Kaotusvalu loomus on hoida oma eset jäädavalt silma ees, esitada seda kõige meeldivamal kujul, korrata kõiki asjaolusid, mis sellega kaasnevad, pisimateski üksikasjades, minna tagasi iga üksiku naudingu juurde, peatuda sellel ning leida tuhat uut täiust kõiges, mida varem ei mõistetud. Kaotusvalu puhul on nauding ikkagi pealpool ja meie häda ei sarnane absoluutse kannatusega, mis on alati vastumeelne ja millest me püüame lahti saada niipea kui võimalik.
Kui me saame terveks, kui me pääseme vahetust ohust, kas me siis tunneme rõõmu? Tunne, mis meil siis on, on kaugel sellest siledast ja lopsakast rahuldusest, mida annab kindel naudingu väljavaade. Heameel, mida tekitavad muutused kannatuses, tunnistab, et oksal, millest ta on võrsunud, on tihke, tugev ja karm loomus.
Peatükk VI: kirgedest, mis kuuluvad enesesäilitamise juurde
Enamik ideid, mis suudavad vaimule tugevat muljet avaldada, olgu need siis lihtsalt kannatuse või naudingu või nende muutumiste ideed, on väga suures lähenduses taandatavad enesesäilitamisele ja seltskonnale. Emma-kumma eesmärkidele on kõik meie kired mõeldud vastama. Kired, mis puudutavad enesesäilitamist, keerlevad enamasti kannatuse või ohu ümber. Kannatuse, haiguse ja surma idee täidavad vaimu tugevate hirmuemotsioonidega, aga elu ja tervis, kuigi nad annavad meile võimaluse naudingut tunda, ei avalda lihtsa naudinguga nii suurt muljet. Sellepärast keerlevadki indiviidi enesesäilitamisega tegelevad kired peamiselt kannatuse ja ohu ümber ja need on kirgedest kõige tugevamad.
Peatükk VII: ülevast
Kõik, mis kuidagi suudab tekitada kannatuse ja ohu ideed, st on kuidagi kohutav või tegeleb kohutavate esemetega või toimib kohutavusega analoogsel viisil, on üleva allikas, st tekitab kõige tugevamat emotsiooni, mida vaim on võimeline tundma. Burke ütleb nii, sest ta on veendunud, et kannatuse ideed on palju tugevamad kui need, mis kuuluvad naudingu valda. Kaheldamatult mõjuvad piinad kehale ja vaimule palju tugevamalt kui mis tahes naudingud, mida kõige kogenumgi hedonist võib ette panna või mida kõige elavamgi kujutlusvõime ja kõige tervem ja peenelt tundlikumgi keha võib nautida. Burke kahtleb, kas leidub kedagi, kes oleks nõus elama kogu elu ülitäiuslikus rahulduses selle hinnaga, et tema viimased elutunnid mööduvad nendes hirmsates piinades, mille kohus määras mehele, kes püüdis Prantsusmaa kuningat tappa.
Buhhaara khaaniriik
1785. aastal sai khaaniriigist Buhhaara emiraat.
A Philosophical Enquiry into the Origin of our Ideas of the Sublime and Beautiful
Peatükk VIII: kirgedest, mis kuuluvad seltskonna juurde
Seltskonna rubriiki kuuluvad kired võib jagada kaheks: sugupoolte seltskond, mis vastab paljunemise eesmärgile, ja üldisem seltskond, mis meil on inimeste ja loomadega ning mingis mõttes isegi elutu maailmaga. Sigimise juurde kuuluvad kired pärinevad rahuldustest ja naudingutest. Selle otstarbe juurde kõige otsesemalt kuuluv nauding on elav, maruline ja ülitugev, seda peetakse suurimaks meelte naudinguks. Kuid selle nii suure naudingu puudumine tekitab väikest rahutust ja Burke'i arvates sedagi ainult mõnikord. Kui kirjeldatakse kannatuse ja ohu tunnet, siis ei peatuta tervise naudingul ja turvalisuse rahuldusel, et seejärel kaevata nende puudumise üle; kogu jutt keerleb selle kannatuse ja õuduse ümber, mida nad tunnevad. Aga kui kuulata mahajäetud armastaja kaebusi, siis ta räägib aina naudingutest, mida ta koges ja lootis kogeda ning oma ihade objekti täiuslikkusest. See kaotus on tema vaimus alati pealpool.
Tugevad tagajärjed, mida tekitab armastus, mis vahel küünib hulluseni, ei ole vastuväiteks seadusele, mida me tahame kindlaks teha. Kui mingi idee on kellegi kujutlusvõimet kaua vallanud, võtab see teda nii täielikult oma võimusesse, et ületab kaugelt kõik teised ideed ega lase vaimul killustuda. Selleks sobib mis tahes idee, nagu on näha lõputult mitmekesistest põhjustest, mis tekitavad hullumeelsust. Ega see saab äärmisel juhul tõestada ainult seda, et armastuse kirel võivad olla väga veidrad tagajärjed, mitte seda, et nendel veidratel emotsioonidel on mingi seos positiivse kannatusega.
Peatükk IX: enesesäilitamise juurde kuuluvate kirgede ja sugupoolte seltskonda puudutavate kirgede erinevuse lõpp-põhjusest
Enesesäilitamist puudutavate ja liigi paljunemisele suunatud kirgede iseloomu erinevuse lõpp-põhjus illustreerib eelnevaid märkusi veelgi, ja see on ka iseenesest tähelepanuväärne. Et meie igapäevakohustuste täitmine sõltub elust ja selle tegemine jõuliselt ja tõhusalt sõltub tervisest, siis meid mõjutab väga kõik, mis ähvardab emba-kumba hävitada. Et aga me ei ole loodud rahulduma elu ja tervisega, siis nende lihtsa nautimisega ei kaasne tõelist naudingut, et me sellega rahuldudes ei muutuks laisaks ja tegevusetuks. Inimkonna sigimine on aga suur eesmärk, ja on tarvis, et inimesi innustaks seda järgima mõni suur stiimul. Sellepärast kaasneb sellega väga suur nauding. Et aga see ei ole mõeldud olema meie alaline tegevus, siis ei ole sobiv, et selle naudingu puudumisega kaasneks suurem kannatus. Tundub, et inimestel ja loomadel on selles asjas suur erinevus. Inimesed on enam-vähem kõigil aegadel võrdselt valmis armastuse naudinguteks, sest mõistus näitab kätte nendele allumise aja ja viisi. Kui selle rahulduse puudumisega kaasneks suur kannatus, oleks mõistusel kardetavasti väga raske seda ülesannet täita. Aga loomadel, kes alluvad seadustele, mille täitmises nende oma mõistusel on väike osa, on kindlad ajad. On usutav, et nendel aegadel on naudingu puudumise tunne väga vaevav, sest eesmärk tuleb täita siis, muidu see võib-olla jääbki täitmata.
Peatükk X: ilust
Kirg, mis kuulub ainult sigimisele kui niisugusele, on ainult himu. See on näha loomade puhul, kelle kired on puhtakujulisemad ja kes järgivad oma eesmärke otsesemalt. Ainuke erinevus, mida nad oma partnerite puhul tunnistavad, on sugupoole erinevus. Tõsi küll, nad hoiavad igaüks oma liigi poole, eelistades seda kõigile teistele. Aga Burke'i arvates ei tule see eelistus sellest, et nad leiavad oma liigist ilu, nagu arvab Joseph Addison, vaid teist laadi seadusest, millele nad alluvad. Seda saab järeldada sellest, et nad ei vali partnereid. Aga inimene, kes on kohanenud suhete suurema mitmekesisuse ja keerukusega, seob üldise kirega idee mõnedest seltskondlikest omadustest, mis suunavad ja suurendavad himu, mis tal on ühine loomadega, ja kuna inimene ei ole mõeldud elama ula, siis on kohane, et tal oleks midagi, mille põhjal luua eelistus ja kinnistada valik. See peaks üldiselt olema mingi meeltega tajutav omadus, sest teised omadused ei saa nii kiiresti, jõuliselt ja kindlalt tulemuseni viia. Selle pärast on sellel segakirel, mida me kutsume armastuseks, esemeks naiste ilu. Mehi tõmbavad naised üldiselt, kuivõrd need on naised, ja looduse üldise seaduse järgi, kuid nad kiinduvad konkreetsetesse naistesse isikliku ilu tõttu. Burke nimetab ilu seltskondlikuks omaduseks, sest kui naiste ja meeste ning ka loomade vaatamine tekitab rõõmu ja naudingu tunde, siis nad tekitavad enda vastu õrnus- ja armastustunde. Meile meeldib, kui nad on meie lähedal, ja me astume nendega heameelega mingit laadi suhtesse, isegi kui meil on tugev põhjend seda mitte teha. Aga milleks see on paljudel juhtudel mõeldud, seda Burke ei oska öelda, sest ta ei näe põhjust, miks peaks mees siduma end loomadega, olgu nad ilusad või mitte. Tõenäoliselt me lihtsalt ei näe siin kaitselmuse eesmärki läbi.
Peatükk XI: seltskond ja üksindus
Seltskonnakirgede teine haru puudutab seltskonda üldiselt. Seltskond lihtsalt kui seltskond ei paku positiivset naudingut, aga täielik ja jäädav üksindus on peaaegu nii suur positiivne kannatus, kui üldse saab ette kujutada. Sellepärast on üldise seltskonna naudingu ja täieliku üksinduse kannatuse bilansis valdav idee kannatus. Aga iga üksik seltskonnanauding kaalub kaugelt üle rahutuse selle konkreetse naudingu puudumise pärast. Hea seltskond, elavad vestlused ja kallis sõprus täidavad vaimu suure naudinguga. Ajutine üksindus aga on ise meeldiv. See näitab võib-olla, et me oleme mõeldud nii tegevuseks kui ka kontemplatsiooniks, sest nii üksindusel kui ka seltskonnal on oma naudingud. Kogu elu üksinduses on vastuolus olemise eesmärkidega, sest surm ise on vaevalt hirmsam idee.
Peatükk XII: kaastunne, jäljendamine ja auahnus
Seltskonna rubriigi all olevad kired on keerulised ja hargnevad mitmekesisteks vormideks, mis vastavad mitmesugustele eesmärkidele suures seltskonna ahelas. Kolm põhilist lüli selles ahelas on kaastunne, jäljendamine ja auahnus.
Peatükk XIII: kaastunne
Selle esimese kire kaudu puudutavad meid teiste mured. Me oleme liigutatud, kui nemad on liigutatud. Nad ei jää kunagi peaaegu kõige ükskõikseteks pealtvaatajateks, mida inimesed teevad ja kannatavad. Kaastunne on otsekui asendus, millega me paigutume teise inimese kohale ja tunneme paljus seda, mida tema tunneb. Nii et see kirg võib kas osa võtta nende kirgede loomusest, mis puudutavad enesesäilitamist, ja valu ümber keerlemine võib olla üleva allikas, ja see võib keerelda naudingu ümber, ja siin on rakendatav kõik, mis öeldud seltskonnatunnete kohta, olgu siis seltskonna kohta üldse või konkreetse seltskonna kohta. Peamiselt selle alge abil valavad luule, maalikunst ja teised kunstid kirgi ühest südamest teise ning suudavad sageli pookida heameelt häda, viletsuse ja surma enda külge. Asjad, mis tegelikkuses vapustaksid, on tragöödiates ja sarnastes kujutustes väga suure naudingu allikas. Seda on palju arutatud. Rahuldus on pandud tavaliselt selle arvele, et meid lohutab, et kogu see kurb lugu on kõigest väljamõeldis, ja me kontempleerime, et me oleme vabad sellest kurjast, mida kujutatakse. Burke leiab, et ei ole õige panna tundeid, mis tulevad keha mehaanilisest ehitusest või vaimu sünnipärasest konstitutsioonist, arutlusvõime järelduste arvele kujutatavate asjade kohta, sest ta ei usu, et mõistusel oleks meie kirgede tekkimises kaugeltki nii suur osa, kui tavaliselt arvatakse.
Peatükk XIV: teiste hädadele kaasatundmise mõju
Enne kui uurida, kuidas toimib tragöödia, tuleb vaadelda, kuidas tegelikult hädas olevate kaasinimeste tunded meid mõjutavad. Burke on veendunud, et me tunneme teiste tegelikest õnnetustest ja kannatustest mingil määral heameelt, ja mitte vähe. Sest kuidas see tunne ka ei tunduks, kui ta ei tõuka meid neist asjust eemale, vaid teeb need ligitõmbavaks ning paneb nendel peatuma, siis peab nende kontempleerimine pakkuma mingit liiki heameelt või naudingut. Me ju loeme tõestisündinud traagilisi lugusid samasuguse naudinguga kui kirjandusteoseid, kus need on väljamõeldud. Eriti suurt heameelt tunneme siis, kui suurepärane inimene kannatab ebaõnne käes, mida ta pole ära teeninud, sest õudus on kirg, mis valmistab alati heameelt, kui ta ei tule liiga lähedale, ja haletsus on kirg, millega kaasneb nauding, sest see tuleb armastusest. Kui loodus kujundab meid mingiks aktiivseks eesmärgiks, siis kirega, mis meile selleks jõudu annab, kaasneb mingit laadi heameel või nauding. Ja kuna Looja on ette näinud, et meid ühendaks kaastunne, siis ta on seda ühendust tugevdanud proportsionaalse heameelega. Ja meie kaastunnet ongi kõige rohkem tarvis teiste inimeste kannatuste puhul. Kui see kirg tekitaks lihtsalt kannatust, siis me väldiksime väga hoolega kõiki inimesi ja kohti, mis võiksid seda kirge tekitada, nii nagu need laisad, kes hoiduvad tugevatest muljetest. Aga suurem osa inimesi on teistsugused: kõige ligitõmbavam vaatepilt on mõni ebatavaline ja kurb õnnetus; olgu see nende silme ees või ajaloos, ikka valmistab see heameelt. See ei ole puhas heameel, vaid on segatud suure ebamugavusega. See heameel ei lase meil vältida viletsuse vaatepilte. Ja kannatus, mida me tunneme, paneb meid otsima leevendust sellest, et pakume kannatajatele leevendust. Ja kõike seda põhjustab enne igasugust arutlemist instinkt, mis järgib meis omaenda eesmärke ilma meie kaasabita.
Peatükk XV: tragöödia mõju
Jäljendatud hädade puhul on vahe ainult sellest, et lisandub jäljendamisest tulenev nauding. Mõnikord pakub jäljendus sama palju või isegi rohkem naudingut kui asi ise. Aga siis me eksime väga, kui paneme olulise osa naudingust, mida pakub tragöödia, selle arvele, et tragöödia on pettus, mis ei kujuta reaalsust. Mida lähem on ta reaalsusele, seda täielikum on tema mõju. Aga kunagi ei ole tema mõju nii suur nagu selle mõju, mida ta kujutab. Kui täiuslik tragöödiaetendus ka lavale toodaks, kui hetkel, kui see on algamas, teatataks, et kohe hukatakse kõrval väljakul tähtis kurjategija, oleks saal kohe tühi, sest jäljendavad kunstid on nõrgad võrreldes reaalse kaastundega. Burke arvab, et see ettekujutus, et reaalsuse puhul on meil lihtne kannatus, selle kujutamise puhul aga heameel, tuleb sellest, et me ei tee piisavat vahet sellel, mida me mingil juhul teha ei tahaks, ja sellel, mida me tahaksime näha, kui seda tehtaks. Me tunneme heameelt niisuguste asjade nägemisest, mille tegemisest me oleme kaugel ja mille tagasipööramist me väga sooviksime. Keegi ei tahaks, et tulekahju või maavärin Londoni hävitaks, isegi kui see teda üldse ei ohustaks. Aga kui see oleks juhtunud, vooriksid inimesed kokku varemeid vaatama, kusjuures paljud oleks rahumeeles elanud oma elupäevade lõpuni ilma Londonit nägemata. Ei reaalsete ega väljamõeldud hädade puhul ei valmista meile heameelt mitte see, et need meid ei ole tabanud: Burke seda enda puhul ei tähelda. Burke arvab, et see viga tuleb sellest, et me ei tee vahet sellel, mis on üldine tarvilik tingimus, et me midagi üldiselt teeme, ja sellel, mis on mingi konkreetse teo põhjus. Kui keegi mind mõõgaga tapab, siis selle tarvilik tingimus on see, et me peame enne seda mõlemad elus olema; aga ometi oleks absurdne öelda, et see, et me olime mõlemad elus, oli minu kuriteo ja minu surma põhjus. Samamoodi on küll tõsi, et mu elu ei tohi vahetult ohus olla, et teiste reaalsed või väljamõeldud kannatused või ülde miki saaks mulle heameelt valmistada. Sofism oleks sellest järeldada, et väljaspool ohtu olemine põhjustab minu heameelt. Burke ei usu, et keegi leiaks endast niisuguse põhjuse oma rahuldusele. Vastupidi, kui meil ei ole väga suurt kannatust või vahetut ohtu elule, siis me saame teistele kaasa tunda, ja sageli siis kõige rohkem, kui häda meid härdaks teeb; me tunneme kaasa isegi hädadele, millest me enda puhul ei hooliks.
Peatükk XVI: jäljendamine
Teine seltskonnakirg on jäljendamine – soov jäljendada ning järelikult selle nautimine. Sellel kirel on suuresti sama põhjus nagu kaastundel. Nii nagu kaastunne paneb hoolima sellest, mida inimesed tunnevad, paneb see tunne jäljendama seda, mida nad teevad. Ja järelikult me naudime jäljendamist ja kõike selle juurde kuuluvat lihtsalt kui niisugust, ilma et arutlusvõime sekkuks, lihtsalt oma sünnipärase konstitutsiooni tõttu, mille kaitselmus on niimoodi kujundanud, et meile pakuks naudingut. Me õpime kõike palju rohkem jäljendades kui üldistest käskudest, ja nii me ei õpi mitte ainult tõhusamalt, vaid ka nauditavamalt. See kujundab meie kombeid, arvamusi ja elu. See on üks seltskonna tugevamaid lülisid. Inimesed annavad üksteisele järele, ilma ennast piiramata, ja see on kõigi jaoks väga meelitav. See on üks maalikunsti ja paljude teiste kunstide jõu üks põhilisi aluseid. Et selle mõju meie kommetele ja kirgedele on nii suur, siis sõnastab Burke reegli, mis ütleb suure kindluse astmega, millal panna kunstide jõud ainult jäljendamise ning jäljendaja oskuse nautimise arvele, ja millal kaastunde või mõne muu sellega seotud põhjuse arvele. Kui luules või maalikunstis kujutatakse asja, mida me tegelikkuses näha ei saa soovida, siis võib olla kindel, et selle jõud tuleb jäljendamise jõust, mitte asjas eneses toimivast jõust. Nii on enamiku natüürmortidega. Nende puhul saavad hütt, sõnnikuhunnik ning kõige viletsamad ja tavalisemad kööginõud meile naudingut pakkuda. Aga kui maal või luuletus kujutab asja, mida me tormaksime vaatama, kui see oleks reaalne, ükskõik mis tunde see teos meil ka ei tekitaks, siis võib olla kindel, et luuletuse ja pildi jõud tuleb rohkem asja enese loomusest kui pelgast jäljendamise mõjust või jäljendaja oskustest. Aristoteles on teoses "Luulekunstist" sellest nii palju rääkinud, et rohkem pole tarvis rääkida.
Peatükk XVII: auahnus
Kuigi jäljendamine on üks tähtsamaid vahendeid, mida kaitselmus meie loomuse täiustamiseks kasutab, on kerge näha, et kui inimesed anduksid täielikult jäljendamisele, ei saaks täiustumist olla. Nad jääksid nagu loomad samasugusteks nagu alguses. Selle ärahoidmiseks istutas Jumal inimesse auahnustunde ning rahulduse selle kontempleerimisest, et ta on kaasinimestest üle milleski, mida nad peavad väärtuslikuks. See kirg panebki inimesed püüdma endast märku anda ning teeb väga meeldivaks kõik, mis tekitab niisuguse väljapaistvuse idee. See on olnud nii tugev, et suures viletsuses olevad inimesed on leidnud lohutust sellest, et see on ülim viletsus, ja kui me ei saa välja paista milleski suurepärases, siis me hakkame kiitlema veidrate haiguste, narruste ja puudustega. Sellepärast ongi meelitamine nii valdav: see tekitab vaimus idee eelisest, mida tegelikult ei ole. Mis tahes asi, mis, olgu siis õigustatult või mitte, kaldub inimese arvamust endast tõstma, tekitab väga meeldiva võidutunde, ja kõige tajutavam ja jõulisem on see siis, kui me ilma ohuta tegeleme hirmsate asjadega, sest vaim omistab alati endale osa nende asjade väärtusest ja tähtsusest, mida ta kontempleerib. Sellest tuleb see, mida Longinos täheldas selle seesmise suurustunde kohta, millega lugeja täidavad ülevad kohad luules ja kõnedes.
Peatükk XVIII: kokkuvõte
Enesesäilitamise juurde kuuluvad kired keerlevad ümber kannatuse ja ohu. Need tekitavad lihtsalt kannatust, kui nad tabavad meid vahetult. Need tekitavad heameelt, kui meil on kannatuse ja ohu idee, ilma et viimased tegelikult kohal oleks. Seda heameelt ei nimetanud Burke naudinguks, sest see keerleb kannatuse ümber ning on küllaltki erinev igasugusest positiivse kannatuse ideest. Seda, mis niisugust heameelt tekitab, nimetab Burke ülevaks. Enesesäilitamise juurde kuuluvad kired on kõikide kirgede seas kõige tugevamad.
Teine rubriik, mille alla kired suhte poolest oma lõpp-põhjusega arvatakse, on seltskond. Seltskonda on kahte laadi. Esimene on sugupoole seltskond. Selle juurde kuuluvat kirge nimetatakse armastuseks, ja sellesse on segatud himu. Selle objekt on naiste ilu. Teine on inimeste ja kõigi teiste olendite seltskond. Sellele alluvat kirge nimetatakse samuti armastuseks, aga sellesse ei ole segatud himu, ja selle objekt on ilu. Seda nimetust hakkab Burke kasutama asjade kõigi omaduste kohta, mis tekitavad meil armastuse ja õrnuse tunde või mõne muu kire, mis on neile väga sarnane. Armastuse kirg pärineb positiivsest naudingust. Nagu kõik naudingust väljakasvavad asjad, saab see olla segatud teatud laadi rahutusega, nimelt kui selle objekti idee tekib samaaegselt ideega, et see on päästmatult kaotatud. Seda segatud naudingutunnet ei nimetanud Burke kannatusest, sest ta keerleb tegeliku naudingu ümber ning selle põhjusel ja enamikul tagajärgedel on hoopis teistsugune loomus. Selle üldise kire kõrval, mis meil on seltskonna vastu, selle valiku kõrval, mis on suunatud naudingule, mida objekt pakub, on suurim partikulaarne kirg selles rubriigis see, mida nimetatakse kaastundeks. Selle kire loomus on panna meid teise inimese kohale, mis ei olukorras ta ka ei oleks, ja selle mõju on sarnane. Nii et see kirg võib vastavalt olukorrale keerelda kas kannatuse või naudingu ümber, kuid II peatükis mainitud modifikatsioonidega mõnedel juhtudel. Jäljendamise ja eelise kohta pole tarvis midagi rohkem öelda.
Peatükk XIX: lõpetus
Mõnede juhtivamate kirgede esitamine ja analüüs oleks hea ettevalmistus järgnevaks uurimuseks. Mainitud kired on peaaegu kõik, mida selleks on tarvis vaadelda, kuigi kirgede mitmekesisus on suur ja väärib mõlemas harus tähelepanelikku uurimist. Mida tähelepanelikumalt inimese vaimu uurida, seda tugevamaid jälgi võib kõikjal leida selle looja tarkusest. Kui juttu kehaosade kasulikkusest võib pidada hümniks Loojale, siis kirgede, vaimu elundite kasulikkus ei saa jätta Jumalat kiitmata ega jätta tekitamata seda üllast ja ebatavalist teadmise ja imetluse ühendust, mida saab mõistuspärasele vaimule anda ainult lõpmatu tarkuse tööde kontempleerimine. Kõige selle Jumala arvele panemine, mida me leiame endas õiget, head või õiglast, Jumala tugevuse ja tarkuse leidmine isegi omaenda nõrkusest ja ebatäiuslikkusest, nende austamine seal, kus me neid selgelt näeme, ja nende sügavuse jumaldamine seal, kus me oleme niidiotsa kaotanud, võimaldab meil olla teadmishimulised ilma jultumuseta ja tõstetud ilma uhkuseta. Jumala töid vaadeldes saame osa tema nõust. Vaimu ülendamine peaks olema kõigi meie uuringute eesmärk, sest muidu oleks neist vähe kasu.
Aga peale selle suure eesmärgi tundub meie kirgede otstarbe vaatlemine väga vajalikuna kõigile, kes tahavad rajade neid kindlatele algetele. Ei piisa nende üldisest teadmisest. Selleks et kirgi tundlikult mõjutada või otsustada õigesti iga teose üle, mis on mõeldud neid mõjutama, tuleb teada nende algete kehtivusalade täpseid piire. Tuleb vaadelda kogu nende toimingute mitmekesisust ja tungida nende südamesse ning meie loomuse osadesse, mis näivad ligipääsmatud.
Burke on veendunud, et ta on nende vaatluste eneste poolest vähe teinud. Ja ta poleks hakanud neid töötlema, rääkimata avaldamisest, kui ta poleks olnud veendunud, et miski ei riku teadust rohkem kui stagneerumine. Seisvasse vette tuleb kivi visata. See, kes töötab asjade pinna all, võib küll eksida, kuid ta teeb teed teistele, ja võib juhtuda, et ka tema vead on tõe teenistuses.
Peatükk I: kired, mida põhjustab ülev
Kirg, mida põhjustab suursugune ja ülev looduses, kui need põhjused kõige jõulisemalt mõjuvad, on hämmastus. See on hingeeisund, milles kõik hingeliigutused peatuvad, koos mõningase õudusega. Vaim on objektist vallatud, ta ei saa mõelda millelegi muule, seetõttu ka mitte arutada selle objekti üle. Ülev ei lase tekkida arutlustel, ennetab neid ja kiirustab meid vastupandamatult edasi.
Kui ülev esineb vähemal määral, siis tekivad imetlus, aukartus ja austus.
Peatükk II: hirm
Ükski kirg ei röövi nii tõhusalt vaimult tegutsemis- ja arutlemisvõimet kui hirm. Et hirm on kannatuse või surma ennetamine, sarnaneb selle mõju tegeliku kannatus mõjuga. Sellepärast on see, mis on silmale hirmus, ka ülev, tulgu siis hirm suurtest mõõtmetest mitte, sest asja peale, mis võib olla ohtlik, ei saa vaadata, nagu see oleks tühine või põlgusväärne. Paljud väikesed loomad tekitavad ülevuse idee, sest neid peetakse hirmsateks, näiteks maod ja peaaegu igasugused mürgised loomad. Ja kui suurte mõõtmetega asjadele lisada hirmu idee, muutuvad palju suuremateks. Tohutu tasandik võib välja näha sama suur kui ookean, kuid ei täida vaimu millegi nii suurega. Sellel on palju põhjusi, kuid peamine on see, et ookean on väga hirmus. Hirm ongi kõikidel juhtudel kas ilmsemalt või peidetumalt ülevuse juhtiv printsiip. Mitmes keeles kasutatakse hämmastuse või imestuse ja hirmu viiside kohta sama sõna.