cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Boston
Ajalugu
Esialgu asus Boston poolsaarel, mida mandriga ühendas kitsas maariba. Poolsaar jäi varsti kitsaks ja ümbritsevat madalat merd ning soid hakati täitma, et maad juurde saada. Aastatel 1631–1890 kasvas Bostoni pindala 3 korda. Täitematerjaliks kasutati ümbritsevaid mägesid, samuti tekkivaid ehitusjäätmeid ja -prahti. Kõige aktiivsem pinnasetäitmine toimus 1800. aastatel.
Kuni 1760. aastateni oli Boston suurim, rikkaim ja mõjuvõimsaim linn tänapäeva Ameerika Ühendriikide maa-alal. Ajapikku kasvas Philadelphia temast mööda.
Boston mängis olulist rolli Ameerika Ühendriikide tekkimisel. 1770. aastal toimus seal niinimetatud Bostoni veretöö ja 1773. aastal Bostoni teejoomine, mis panid aluse Ameerika iseseisvussõjale.
1824. aasta algul korraldati rahvahääletus, millega linna ametlik nimi muutus: enne oli see The Town of Boston, 4. märtsil kinnitati rahvahääletuse tulemusena selleks The City of Boston. Sel ajal elas Bostonis 46 226 inimest ja linna pindala oli 12 km².
1820. aastatel hakkas linna elanikkond kiiresti suurenema. Esimene immigrantide laine saabus peamiselt Briti saartelt. 1850. aastaks elas Bostonis seoses Iiri näljahädaga juba umbes 35 tuhat iirlast. Ühest kandist pärit immigrandid asusid elama samasse linnaossa. Lisaks iirlaste linnaosadele tekkisid sel ajal itaallaste ja vene juutide linnaosa.
1942. aastal leidis aset Bostoni ööklubi tulekahju, mis on ohvriterohkeim ööklubi põleng Ameerika Ühendriikide ajaloos.
Rahvastik
2010. aasta rahvaloenduse järgi elas Bostonis 617 594 inimest.
Majandus
Bostoni linnastu, kus elab ligi 8 miljonit inimest, SKP oli 2008. aastal 363 miljardit dollarit. Sellega oli linn maailmas 12. ja USA-s kuuendal kohal.
Partnerlinnad
Lisaks on Bostonil partnerlussuhted Bostoniga (Suurbritannia), Haifaga (Iisrael) ja Valladolidiga (Hispaania).
Heinrich IV (Saksa-Rooma keiser)
Heinrich IV (11. november 1050 – 7. august 1106) oli Franki ehk Saali dünastiasse kuuluv Saksa-Rooma keiser ning Heinrich VIII nime all ka Baieri hertsog.
Heinrich III ajal algasid ka Rooma paavsti ja Saksa-Rooma keisri vastuolud, mis läksid hiljem ajalukku investituuritülina, ning Heinrich IV ajal jätkus paavstide püüd saavutada ülemvõim keisri (ehk ilmaliku Saksa-Rooma riigi valitseja) üle. pisi|200px|[[Saksamaa kuningriik|Saksamaa kuningriigi kaart Otto Suure valitsemise ajal aastal 972 (tumesinine) ja keisririigi edasine laienemine kuni Saali Konradi valitsemiseni (1024–1039)]]
Saksa kuningas
Kuueaastane Heinrich IV sai Saksa kuningaks isa Heinrich III surma järel (1056), tegelikult valitses tema eest kuni 1066. aastani regentnõukogu ja ema, keisrinna Poitou Agnes. Üldiselt polnud Heinrichi valitsusaeg edukas, Itaalia oli suhteliselt iseseisev ning linnriigid tegid, mida tahtsid. Saksamaal püüdsid vägevamad vürstid samuti oma sõltumatust kasvatada. Heinrich IV võitles vürstide võimu vastu, toetudes alamaadlile, ministeriaalidele ja linnadele.
Švaabimaa hertsog (1057–1079) Rudolf von Rheinfelden kasutas 1057 ära Saksa kuninga Heinrich IV alaealisust ning sundis talle andma Švaabimaa hertsogkonna. 1061. aastal läänistas leskkeisrinna Agnes hertsogkonna Saksi krahvile Otto von Northeimile. Sellele vaatamata hõivas kuningas Heinrich IV pettusega taas Baieri hertsogkonna ning vangistas Otto von Northeimi ja Saksimaa hertsogi Magnus Billungi. See viis lõpuks 1073. aasta Saksi mässuni, mille Saksa kuningas Heinrich IV surus juunis 1075 maha. Alles siis, kui Heinrich IV lõi 1070 Welfide hertsogivõimu, tekkisid Saksimaale taas Baieri hertsogid.
Seda perioodi iseloomustab investituuritüli keisri ja paavsti vahel. See tugevdas paavsti seisukohta toetavate Welfide võimu. Gregorius VII ekskommunitseeris 1076 Roomas peetud sinodil Heinrich IV ja vabastas tema alamad vasallivandest. Oktoobris 1076 nõudsid Saksa vürstid Treburis uue kuninga valimist. Nad teatasid Heinrich IV-le, et ta on ametist tagandatud, kui ei suuda aasta ja ühe päeva jooksul paavstilt lunastust saada. Samal ajal hakkas Švaabimaa hertsog Rudolf nõudlema Saksa kuninga krooni, ta lubas paavstile kõiki järeleandmisi, et see teda tunnustaks, ning lasi ennast kroonida Saksa vastukuningaks (1077–1080).
Heinrich lasi poja Konradi juba alaealisena Saksa kuningaks (1087–1098) valida, et kindlustada talle pärimisõigus.
Aastal 1093 andis keiser Heinrich IV Saali territooriumid Reini Frangimaal lääniks Alam-Lotringi pfaltskrahvile Heinrich II von Laachile Aachenis. Nendest maadest kujunes tähtis Pfalzi kuurvürstkond.
Investituuritüli
1059. aasta Lateraani sinodil sätestatud paavsti valimise kord ei nõudnud enam Saksa kuninga õukonnast kinnituse saamist. Saksa õukond keeldus sinodi otsust toetamast. Paavst Nicolaus II sätestas Lateraani sinodil, et edaspidi peavad kardinalpiiskopid leppima kokku uue paavsti nimes ja seejärel vaetakse vastavat kandidaati koos teiste kardinalidega; paavst ei pea saama Saksa-Rooma keisrilt valituks osutumise järel vastavat kinnitust. 1059. aasta Lateraani sinodi otsuse alusel ei taotlenud Gregorius VII paavstiks saades Saksa kuninga kinnitust, kuid teavitas teda oma ametisse asumisest ja Heinrich IV tunnustas teda paavstina. Kuningas avaldas paavstile kahetsust oma varasema kirikuvastase tegevuse pärast, kuid soovis, et Aleksander II poolt ekskommunitseeritud ametnikud vabastataks vastavast karistusest. Saksamaa regent Poitou Agnes ei tunnustanud paavstina Aleksander II-t, vaid Saksa õukonnale lojaalsed vaimulikud määrasid 1061 Baselis ilma kardinalide osaluseta ametisse Parma piiskopi Cadalo, kes võttis nimeks Honorius II. Saksa kuninga Heinrich IV õukond ei tunnustanud esialgu paavstina Aleksander II-t, kuid 1064 skisma lõppes. Alates 1050. aastate kirikureformist kehtis enam-vähem põhimõte, et Rooma paavst on kõrgeim vaimulik ja keiser ilmalik võimukandja, kuid Gregorius VII arvas, et paavst peaks olema ka kõrgeim ilmalik isand ning keiser tema vasall. Nii nõudis ta, et piiskoppe võib Saksa-Rooma riigis määrata vaid paavst.
1075. aastal, kui Heinrich IV oli valitsemisohjad enda kätte võtnud, keeldus ta aga nõuet täitmast ning määras ise uusi piiskoppe. Paavst Gregorius VII mõistis 1075 Roomas peetud sinodil hukka ilmikute investituuri ja ähvardas ekskommunitseerida iga võimukandja, kes määrab ametisse mõne vaimuliku. Paavst nõudis viie simoonias süüdistatud Heinrich IV nõuniku ilmumist Rooma 1. juuniks, soovitades kuningal saata nad õukonnast minema. Kuna Ravenna peapiiskop Guiberto (hilisem vastupaavst Clemens III) ei ilmunud sinodile, siis peatas paavst tema volitused. Heinrich IV määras 1075 uued isikud Milano peapiiskopkonna, Fermo ja Spoleto piiskopkondade etteotsa. Paavst taunis 11. septembril 1075 Toscana krahvinnale Matildale saadetud kirjas kuninga soovimatust pidada rahu, noomis 8. detsembril 1075 kuningat, tagandas tema määratud vaimulikud ja andis talle korralduse ilmuda Rooma, et anda sinodil oma tegevusest aru.
Heinrich IV pidas 23. jaanuaril või 24. jaanuaril 1076 Wormsis riigipäeva, kus Gregorius VII tagandati ametist. Lombardia piiskopid otsustasid Piacenza sinodi järel toetada Wormsi riigipäeva otsust. Kuningas saatis isiklikult paavstile kirja, milles nõudis tema tagasiastumist, nimetades Gregoriust mitte paavstiks, vaid valemungaks.
Gregorius VII ekskommunitseeris 22. veebruaril 1076 Roomas peetud sinodil (see algas 14. veebruaril) Heinrich IV ja vabastas tema alamad vasallivandest. Ta ekskommunitseeris ka Guiberto. Oktoobris 1076 nõudsid Saksa vürstid Treburis uue kuninga valimist. Nad teatasid Heinrich IV-le, et ta on ametist tagandatud, kui ei suuda aasta ja ühe päeva jooksul paavstilt lunastust saada. Samal ajal hakkas Švaabimaa hertsog Rudolf nõudlema Saksa kuninga krooni, kuid ta ei leidnud Švaabimaal toetust.
Heinrich IV kutsus 1077. aasta veebruariks Augsburgi kokku kirikukogu ja paavsti selle eesistujaks. Gregorius VII lahkus Roomast ja reisis Põhja-Itaaliasse. Heinrich IV põgenes 1076/1077 karmil talvel sisepoliitilise olukorra pingestudes mässuliste vasallide eest naise ja lapsega Speyerist üle Alpide Põhja-Itaaliasse, kus itaallased lubasid anda talle abi võitluses paavstiga, kuid kuningas lükkas nende pakkumise tagasi. Augsburgi teel olnud paavst kartis, et kuningas võib teda rünnata, ja tõmbus koos krahvinna Matildaga Canossa kindlusse. Kuningas jõudis 25. jaanuaril 1077 Canossasse (Canossa käik, Canossa teekond), kuid paavst keelas tal kindlusse siseneda. Kuningas käis mitu päeva kotiriiet kandes, paljajalu ja paastudes kindluse juures. Gregorius VII soostus 28. jaanuaril järele andma ja tema nõudmisel avati kindluse väravad. Kuningas põlvitas paavsti ette, kes vabastas ta ekskommunikatsioonist. Seda kohtumist on tõlgendatud nii paavstluse võiduna keisrivõimu üle kui ka keisri kavala diplomaatilise eduna, mis päästis tema trooni ning tegeliku võimu Saksa-Rooma riigis. Kohtumise tulemuseks oli kompromiss, millega keiser ja paavst tunnustasid vastastikku teineteise võimu.
Heinrich IV pöördus seejärel tagasi Saksamaale, kus tema vasallid olid 15. märtsil 1077 Forchheimis paavsti legaatide juuresolekul valinud vastukuningaks Rudolfi. Paavst püüdis sisepoliitilises kriisis esmalt jääda neutraalseks ja üritas vastaseid lepitada. Ta saatis 1079 lepitamise eesmärgil Saksamaale legaatideks benediktiini munga Pietro Aldobrandini koos Padova piiskopi Oldericoga.
Gregorius VII ekskommunitseeris 1078 taas Guiberto ja 7. märtsil 1080 Heinrich IV, kelle ta tagandas ametist. Ta tunnustas seadusliku kuningana Rudolfit, kes suri 15. oktoobril 1080. Heinrich IV initsiatiivil toimus 25. juunil 1080 Brixenis kirikukogu, kus talle lojaalsed piiskopid määrasid paavstiks Guiberto, kes võttis nimeks Clemens III. Paavst kinnitas 1081 oma otsust kuninga ekskommunikatsiooni osas. 6. augustil 1081 valisid Saksa vürstid uueks kuningaks Salmi krahvi Hermanni. Heinrich IV tungis 1081 Itaaliasse ja piiras nelja aasta jooksul neli korda Roomat. 1082 ja 1083 üritas paavsti ja kuningat lepitada Monte Cassino abt Desiderius (hilisem paavst Victor III).
Saksa-Rooma keiser
Heinrich IV tungis märtsis 1084 Rooma, lubades anda vastupaavsti paavstile vangina üle, kui Gregorius VII kroonib ta Saksa-Rooma keisriks. Gregorius keeldus Heinrichit keisriks kroonimast ja kroonis keisriks vastupaavst Clemens III. Seejärel tungis Rooma Robert Guiscard, sundides Heinrich IV tagasi tõmbuma. Gregorius VII põgenes Roberti kaitse all esmalt Monte Cassino kloostrisse ja seejärel Salernosse. Ta saatis 1084 legaadina Saksamaale Ostia kardinalpiiskopi Odon de Lagery (hilisem paavst Urbanus II). Skisma tõttu lahkus Gregorius VII kuuriast 13 kardinali.
Kolm päeva enne oma surma tühistas Gregorius VII kõik oma ametiajal langetatud ekskommunikatsioonid, jättes jõusse ainult Heinrich IV ja Clemens III ekskommunitseerimise. Heinrich IV vastaseid hakati kutsuma ultramontanistideks.
1093 põgenesid keisrinna Adelheid ja Heinrichi vanem poeg Konrad paavsti kaitse alla Canossasse ning rääkisid, et Heinrich IV oli oma lossis korraldanud orgiaid ja musti missasid. Seetõttu ei tulnud Konrad keisritrooni pärijana kõne alla. 1099 kroonis Heinrich IV oma noorema poja Heinrichi Itaalia kuningaks, jättes sellest tiitlist ilma 1093 Itaalia kuningaks kroonitud Konradi.
Heinrich V vandus, et oma isa eluajal ei osale ta keisririigi poliitikas, aga isa vaenlased ärgitasid teda seda siiski tegema ja paavst Paschalis II (1099–1118) vabastas ta sellest vandest. Heinrich V kukutas oma isa 1105. aasta lõpus, kui Heinrich IV tahtis korraldada suurvasallide õigusi piiravaid reforme.
Heinrich IV suri peagi pärast võimust ilmajäämist. Keisritiitli säilitas ta siiski surmani. 1111 krooniti Heinrich V Roomas keisriks.
Isiklikku ja järglased
Heinrich IV-l ja tema esimesel abikaasal Savoia Berthal (−1087) olid järgmised järglased:
Heinrich IV teisest abielust Kiievi suurvürsti (1078–1093) Vsevolod I tütre Jevpraksia Vsevolodovnaga, mis sõlmiti 1089 Kölnis, lapsi ei sündinud. Jevpraksia võttis endale uueks nimeks Adelheid.
Andorra la Vella
Andorra la Vella on Andorra pealinn, ühtlasi kannab sama nime pealinna ümbritsev vald. Tegu on Andorra ainsa linnaga, mis paikneb Pürenee mäestiku idaosas Enclari mäe jalamil Valira d'Ordino ja Valira d'Encampi jõe hargnemiskohas.
Linn asub 1013 (teiste allikate andmetel kuni 1409) meetri kõrgusel merepinnast. See on Euroopa kõige kõrgemal asuv pealinn. Ka haldusüksuse pindala osas on lahkarvamusi – eri allikad annavad pindalaks 12–59 ruutkilomeetrit. Tõenäoliselt väljendavad väiksemad arvud linna ja suuremad arvud kogu valla pindala.
Paralleelselt on katalaani ja hispaania keeles kasutatud vahel ka nimekuju Andorra la Vieja, prantsuse keeles tuntakse linna nimega Andorre-la-Vieille.
Rahvastik
2005. aasta lõpu seisuga elas Andorra la Vellas hinnanguliselt 23 600 inimest. Veel 1968. aastal elas haldusüksuses kõigest 2500 elanikku, 1986. aasta rahvaloenduse ajaks oli elanikkond kasvanud 18 463 inimeseni. Hilisema aja andmed on hinnangulised: 1991. aastal elas seal 22 200, 1996. aastal 21 700 ja 2001. aastal 20 800 inimest.
Suurima osa pealinna elanikest moodustavad hoopis hispaanlased, keda on 43%. Põliseid andorralasi on vaid 33% elanikkonnast. Suurimad rahvusvähemused on portugallased (11%) ja prantslased (7%).
Riigikeelena kehtiva katalaani keele kõrval on laialdaselt kasutusel ka hispaania ja prantsuse keel.
Usutunnistuselt on valdav osa elanikke katoliiklased.
Ajalugu
Asustus Andorra la Vella aladel ulatub tagasi neoliitikumi ajastu hilisesse perioodi, mil sellel territooriumil elasid andosini hõimu liikmed. Karl Suure ajal 8. sajandil kuulusid Andorra alad Hispaania margi nime all tuntud puhvertsooni Karli riigi ja kalifaadi vahel. Linn ise loodi 9. sajandi alguses.
Andorra la Vellast sai Andorra halduskeskus aastal 1278, kui Andorra alad läksid Foix' krahvi ja Urgelli piiskopi kaasvõimu alla. Sellest ajast sai alguse ka linna areng, kuid riigi enda isoleerituse tõttu kulges see 20. sajandi teise pooleni suures osas muu maailma jaoks märkamatult.
Andorra la Vellas resideerivad riigi kaasvürstide – Urgelli piiskopi ja Prantsusmaa presidendi – kohapealsed esindajad. Seal asub Andorra valitsus, parlament ja kohus. Enne 1993. aasta põhiseaduse vastuvõtmist kuulus vürstide esindajatele (viguier) ka kontroll valitsuse ja kohtuvõimu üle. Kui enne põhiseadust oli Andorra la Vella lihtsalt Andorra halduskeskus, siis põhiseadusega omandas linn ka ametlikult pealinna staatuse.
right|thumb|Hommikune pealinn
Linna juhib munitsipaalnõukogu, mille liikmed valiti ajalooliselt ametisse perekonnapeade poolt, pärast 1993. aasta põhiseaduse rakendumist aga kohalikel valimistel.
Andorra lipu värvid on samad, mis Rumeenial, kuid kollase triibu peal on Andorra vapp. Lippude sarnasus on juhuslik.
Majandus
Sarnaselt kogu Andorraga on ka pealinna peamiseks sissetulekuallikaks turism, seetõttu on Andorra la Vellas arvukalt hotelle ja kauplusi. Andorra on tuntud oma mäesuusatamise turismi poolest. Samuti käiakse seal odavat alkoholi ja tubakasaadusi ostmas. Lisaks on Andorra la Vella vürstiriigi majanduskeskus, kus asuvad arvukad pangad ja ettevõtted, mis teenivad suurt tulu Andorra staatusest maksuparadiisina.
Linnas on ka toiduainetööstuse ettevõtteid ja töötab hüdroelektrijaam. Linna läheduses Andorra la Vella vallas kasvatatakse tubakat ja valmistatakse sigareid.
Andorra la Vellas ei ole lennujaama. Linna läbib üks maantee, mis ühendab teda Prantsusmaa ja Hispaaniaga. Lähimad lennujaamad asuvad kolme tunni autosõidu kaugusel. Linnas ja riigis tervikuna puudub ka raudtee, lähim jaam paikneb Prantsusmaal L'Hospitalet's.
Alates 2. veebruarist 1967 on Andorra la Vella partnerlussuhetes Vallsi linnaga Kataloonias.
Mihály Munkácsy
Lapsepõlv ja noorus
Munkácsy sünninimi oli Michael Leo Lieb (Lieb Mihály Leó) ning tema vanemad olid Baieri päritolu ametnik Mihály Lieb ja Cecília Reök. Ta sündis tollase Austria keisririigi osaks olnud Ungari kuningriigis Munkácsis, mille järgi ta hiljem endale ka pseudonüümi võttis.
Pärast seda, kui ta oli olnud rändava maalikunstniku Elek Szamossy õpipoiss, läks Munkácsy tollase Ungari suurimasse linna Pesti (tänapäeval osa Budapestist), kus ta otsis mitme endale juba nime teinud kunstniku eestkostet. Maastikumaalija Antal Ligeti abiga sai ta välismaal õppimiseks riigilt stipendiumi. 1865. aastal õppis ta Viini akadeemias Karl Rahli juures. 1866. aastal kolis ta Münchenisse ja astus sealsesse akadeemiasse. 1868. aastal läks ta Düsseldorfi Kunstiakadeemiasse, et õppida populaarse žanrimaalija Ludwig Knausi käe all. 1867. aastal reisis ta Pariisi maailmanäitust vaatama. Pärast seda reisi muutus tema stiil palju helgemaks, ta kasutas laiemaid pintslitõmbeid ja tonaalseid värvivalikud – ilmselt oli teda mõjutanud näitusel nähtud kaasaegne prantsuse kunst. pisi|250px|vasakul|"Lõuendi valmistamine" ("Tépéscsinálók"), 1871
"Surmamõistetud mehe viimane päev"
Munkácsy kolis koos sõbrast maastikumaalija László Paáliga Pariisi, kus ta elas oma elu lõpuni. Ta jätkas žanripiltide maalimisega, luues teost "Lõuendi valmistamine" (1871) ja "Naine hagusid korjamas" (1873). Tema karjääri haripunkt oli vahemikus 1873–1875, mil ta maalis sellised teosed nagu "Kesköised ringihulkujad", "Hüvastijätt", "Naine kirnumas" ja "Pandimaja". 1874. aastal abiellus ta parun de Marchesi lesega ja seejärel tema stiil muutus. Jättes kõrvale endale tüüpilise realismi, hakkas ta maalima värviküllaseid salongimaale ja natüürmorte.
Andorra la Vella
Vaatamisväärsused
right|thumb|Vana parlamendihoone Olulisemad vaatamisväärsused asuvad Andorra la Vella väikeses vanalinnas (katalaani keeles Barri Antic). Kõige märkimisväärsemaks hooneks peetakse Orgude maja (Casa de la Vall), mis rajati aastal 1508 ja kus alates 1707. aastast on asunud riigi esinduskogu. Tõsi, tänapäeval peab parlament enamiku istungeist läheduses asuvas uues hoones, kuid veel väga hiljuti kasutati seda hoonet. Sama maja keldris asus veel 21. sajandi algul Andorra vangla 6-7 kongi, millest piisas, kuna kuritegevuse määr on riigis äärmiselt madal.
Mihály Munkácsy
"Surmamõistetud mehe viimane päev"
1878. aastal maalis ta oma loomingu uut verstaposti tähistava ajaloolise žanrimaali "Pime Milton oma tütardele "Kaotatud paradiisi" ette lugemas". Selle maali tegevuspaik asub minevikus ja rikkalikult möbleeritud ruumis. Pildi ostis (ja müüs edukalt edasi) Austrias sündinud kunstikaupmees Charles Sedelmeyer, kes pakkus Munkácsyle ka kümneaastast lepingut. Leping tegi kunstnikust rikka mehe ja Pariisi kunstimaailma nimeka liikme.
Andorra la Vella
Vaatamisväärsused
Huvipakkuv on 11. sajandist pärit romaani stiilis Püha Stephanuse kirik (Església de Sant Esteve). Linna vanim hoone on Püha Coloma kirik, mis pärineb 9. sajandist.
Andorra la Vellas asub ka valitsuse näitusesaal, kus korraldatakse teatrietendusi ja näitusi. Igal talvel leiab linnas aset muusikafestival.
Mihály Munkácsy
Triloogia
Need ülisuured maalid viidi ringreisile ning Charles Sedelmeyer eksponeeris teoseid nii paljudes Euroopa linnades kui ka Ameerika Ühendriikides. Kõik kolm maali ostis Ameerika miljonär John Wanamaker, kes pani need igal aastal lihavõtete ajal üles oma Philadelphias asunud kaubamajja. Kui maalid 1988. aastal oksjonile pandi, ostsid maali "Kristus Pilatuse ees" Joey ja Toby Tanenbaum, kes aga annetasid maali 2002. aastal Hamiltonis asuvale kunstigaleriile. Vahemikus 2002–2007 ja 2009–2014 oli maal laenul Debrecenis asuvas Déri muuseumis. 2009. aastal paigutati kõik kolm maali Déri muuseumi eraldi tiiba. Selleks hetkeks olid teised maalid kas Ungari riigi ("Ecce Homo!", 1896) või Ungari-Ameerika kunstikoguja Imre Pákhi ("Kolgata", 1884) omanduses. Pärast seda, kui maal Kanadasse tagasi jõudis, otsis Ungari valitsus võimalusi selle ostmiseks, ja 2014. aasta veebruaris ostetigi maal 5,7 miljoni dollari eest.
Andorra la Vella
Transport
Andorrasse ei saa rongi ega lennukiga, kuid iga päev käivad sinna bussid nii Hispaaniast kui ka Prantsusmaalt. Näiteks Barcelonast sõidab iga päev mitu bussi Andorra la Vellasse, sõit kestab kolm tundi.
Mihály Munkácsy
Triloogia
Munkácsy ei hüljanud küll ka hiljem žanrimaale, kuid nende tegevuspaigad muutusid. 1880. aastatel maalis ta palju niinimetatud salongimaale: neil kujutatud stseenid leidsid aset rikaste inimeste kodudes asuvates priiskavalt möbleeritud ruumides. Tema ühed kõige sagedamini kujutatud teemad olid emadus ("Lapsukese külalised", 1879), koduse elu õnnelikud hetked ("Isa sünnipäev", 1882) ning lapsed ja loomad ("Kaks perekonda salongis", 1880). Tema teostele omased elegantselt riides õrnad noored naised ilmusid ka tema maastikumaalidele ("Kolm daami pargis", 1886). Need maalid olid ülimalt populaarsed (eriti Ameerika päritolu ostjate seas) ja nende eest maksti kõrget hinda. Lisaks neile linlikele teemadele jätkas Munkácsy ka maastseenide ja dramaatiliste ning pingeliselt emotsionaalsete maastike maalimist.
Andorra la Vella
Kuritegevus
Andorras on väga vähe kuritegevust. Linnapildis ei hakka silma ka kerjuseid.
Mihály Munkácsy
1887–1896
Karjääri lõpuosas maalis ta kaks monumentaalset teost: parlamendihoone jaoks maalitud "Ungari vallutamine" ja Viini Kunstiajaloo Muuseumi lae jaoks maalitud fresko "Renessansi apoteoos" (1888). pisi|"Renessansi apoteoos". Laemaal Viini Kunstiajaloo Muuseumi suure trepi kohal, 1888 Kuigi Munkácsyst, kes oli väga teadlik maisest mugavusest ja ühiskondlikust prestiižist, sai kuulsus, oli ta alati ebakindel ja kahtles oma andes. 1890. aastateks oli tema depressioon arenenud tõsiseks vaimuhaiguseks, mida tõenäoliselt süvendas veelgi nooruses põetud süüfilis. Tema viimased maalid on rahutud ja mõnikord isegi veidrad ("Lillede ohver", 1896).
Elu lõpuosas, mil haigus nõudis järjest rohkem tema energiast ja lõpuks tumedus ta mõistusele laskus, lõpetas ta kaks mitmeid inimfiguure hõlmavat maali. Neist üks oli "Streik" (1896), kus ta illustreeris maali teemat oma ajale ebaharilikult uues karakterite kujutamise stiilis; vana teemasse kirglikult suhtuvat lähenemist on näha vaid pealiskaudselt.
Ratsionaalarv
Ratsionaalarv on arv, mida saab esitada kahe täisarvu m ja n jagatisena. Kuna nulliga ei saa jagada, siis jagaja n ≠ 0.
Metabo
Metabo (Metallbohrdreher) on 1924. aastal asutatud Saksa tööriistade tootja, mille peakontor asub Nürtingenis.
Ratsionaalarv
Kõigi ratsionaalarvude hulk on ℚ:
kus \mathbb{Z} on kõigi täisarvude hulk. Q-tähe võttis ratsionaalarvude hulga tähistamiseks kasutusele Itaalia matemaatik Giuseppe Peano itaalia keele sõna quoziente (jagatis) järgi.
Igal ratsionaalarvul on ka lõpmatu kümnendarendus, mis on alati perioodiline. Näiteks:
Ratsionaalarvu vastandarvuks nimetatakse ratsionaalarvu - ning pöördarvuks ratsionaalarvu.
Kõigi ratsionaalarvude hulk \mathbb{Q} moodustab oma aritmeetiliste tehetega "+" ja "×" korpuse (ratsionaalarvude korpuse), mis on reaalarvude korpuse \mathbb{R} alamkorpus ning on kõige kitsam arvukorpus.
Mihály Munkácsy
Surm
1896. aasta suvel halvenes Munkácsy tervis järsult. Pärast ravikuuri Baden-Badenis suunati ta Colpachi ja Pariisi. Hiljem viidi ta Bonni lähedal Endenichis asunud vaimuhaiglasse, kus ta 1900. aastal kokku kukkus ja suri. Sama aasta 9. mail sängitati ta Budapesti kuulsaimale kalmistule, Kerepesi kalmistule.
Pärand
19. sajandi visuaalset kunsti ega Ungari kunsti ajaloolist arengut ei saa käsitleda ilma Munkácsy elutööd arvestamata. Tema teoseid peetakse rahvusliku maalikunsti haripunktiks, ta oli normide looja. Ta oli üks vähestest, kelle 19. sajandi Austria-Ungari maalikunsti vanamoelised värvivõtted jõudsid kõige võimsamate ja ülevoolavamate väljendusteni.
2005. aastal korraldas Ungari Riiklik Galerii Budapestis esimese ülevaatenäituse üle maailma laiali pillutatud Munkácsy maalidest. Asutustelt, muuseumidelt ja erakogudest laenati koguni 120 teost. Sel puhul välja antud näitusekataloog "Munkácsy maailmas" ("Munkácsy a nagyvilágban"), mis sisaldab ka mitmete tema maalide reprosid. Kolm kuud kestnud näitus oli maiuspala ungarlastele, kellel polnud seni olnud kuigi palju võimalusi näha Munkácsy originaalteoseid.
Munkácsy maale leidub Ameerika Ühendriikides Milwaukee Kunstimuuseumis, Daytoni Kunstiinstituudis (Ohio osariigis) ja New Yorgis asuvas Albany Kunsti- ja Ajaloomuuseumis; maal "Surmamõistetud mehe viimane päev" on osa Seattle'is asuva Frye Kunstimuuseumi algsest kollektsioonist. Munkácsy maale leidub ka Rumeenias Aradi Kunstimuuseumis ja Szegedis asuvas Ferenc Móra Kunstimuuseumis.
Binokkel (ajakiri)
Binokkel ehk kuukiri Binokkel ehk Binokkel – Eesti Sõltumatu Kuukiri oli eestikeelne ajakiri, mida andis välja Soome Eestlaste Liit.
Ajakirja esimene number ilmus 2004. aasta mais. Ajakiri ilmus paberkandjal neli korda ühe aasta jooksul. Seoses projektipõhise toetuse peatumisega täidab Binokli ülesandeid alates 2005. aasta kevadest Soome Eestlaste Liidu ajaveeb.
Ajakirja peatoimetaja oli filosoof Rain Ots ja tegevtoimetaja ajakirjanik Piret Kooli, kes tegi ajakirjale ka kujunduse ning logo.
Toimetusse kuulusid kirjasaatja Krista Niemi, ajakirjanik Urve Korjula, ajaveebnik Markus Larkovirta, tõlkija ja õpetaja Kristiina Teiss, keeletoimetaja Heli Laanekask, kirjasaatjad Kätlin Roovik (Norra), Mare Rahkema (Saksamaa), Sirkka Parve (Itaalia), Piret Rantala (Soome) jpt.
Kõik ajakirja Binokkel ilmunud numbrid on kättesaadavad ka Eesti suuremates raamatukogudes, sealhulgas Eesti Rahvusraamatukogus ja Eesti Kirjandusmuuseumi arhiivraamatukogus.
Vardja–Ravila tee
Vardja–Ravila tee (registrinumbriga 11206) on 3,1 km pikkune kõrvalmaantee Kose vallas.
Tee saab alguse Tallinna–Tartu–Võru–Luhamaa maantee neljakümne neljandal kilomeetril Sõmeru ja Vardja küla piiril. Tee kulgeb läbi Sõmeru ja Vardja küla ning Ravila aleviku. Tee lõpeb Kose–Ravila–Nõmbra tee kolmandal kilomeetril Ravila alevikus.
Tee ületab ühe silla (Ravila sild üle Pirita jõe tee kolmandal kilomeetril) ja 4 truupi. Teele jääb 2 bussipeatust: Ravila tee ja Vardja.
Gossi
Gossi on linn Malis Gossi järve kaldal.
Seal on suur kariloomade turg.
Iduleht
Iduleht on õistaimedel esimesed üks või kaks lehte, mis seemne idanedes maapinnale tulevad, harvem jäävad seemnesse peitu. Võivad olla ühtlasi varuainete säilitamise paigaks (näiteks tammel).
Idulehtede arvu järgi jaotatakse õistaimed kaheks klassiks – üheidulehelisteks ja kaheidulehelisteks.
Mõhn
Mõhn on liustiku sulamisvee setetest koosnev üldjuhul ümar kuhjepinnavorm. Eestis kõige levinum mõhnatüüp on küngasmõhn, mis on kujult enamasti ümara või ovaalse kujuga 5–25 m kõrge küngas nõlvakaldega 5–25°. Samuti leidub mõhnu, mis on kühmu-, kupli-, künnise-, seljaku- või vallikujulised. Mõhnad võivad olla ka tasase lavaja laega, moodustades harilikult kõrgeid hajali asetsevaid lavamõhnu, mis on Eestis levinumad Kirde-Eestis.
Mõhnasid kujundavate setete ja tekkeloo alusel eristatakse Eestis liustikujõetekkelisi (fluviogltasiaalseid) ehk fluviomõhnu ja jääjärvetekkelisi (limnoglatsiaalseid) ehk limnomõhnu. Kuna setete ladestumise protsessid võisid jää sulamisel tihti muutuda, siis eristatakse eraldi ka segamõhnu, mis koosnevad nii jääjärve- kui ka liustikujõgede setetest. Kõigil mõhnadel võib olla kas lausaline või laigutine moreenkate, sel juhul nimetatakse neid moreenkattega mõhnadeks. Moreenkattega mõhnastikud on tekkinud enamasti Kagu-Eesti kuhjeliste kõrgustike – Haanja, Otepää ja Karula – kõrgemates osades.
Eesti kõrgeima tipuga Suur Munamägi on tekkelt moreenkünnisel lasuv mõhn.
Jääjõetekkeline
Jääjõetekkelised mõhnad on tavaliselt veidi piklikuma kujuga ning on moodustunud lõhederohke jääserva ja surnud jää pankade vahelistes avatud lõhedes või passiivse jää tunnelites jääsulamisvete kuhjatud setteist. Jääjõetekkelised mõhnad koosnevad peamiselt põimjaskihilisest liivast ja peenkruusast, mille vahel võib kohati olla väheses ulatuses rõhtkihilist tolmjaid liivu.
Jääjärvetekkeline
Üldiselt ümara kujuga jääjärvelised mõhnad on kujunenud taanduva liustiku jääpankade vahelistes ajutiste järvede setetest. Samuti võivad jääjärveliste mõhnade setted pärineda liustiku pealsete või siseste järvede setetest, mis pärast ümbritseva jää sulamist jäid muust pinnasest kõrgemate küngastena maa peale. Jääjärvelised mõhnad koosnevad tihti rõhtsatest jääst väljasulanud moreeni peenematest osistest: liiva- ja aleuriidikihtidest.
Mõhnastikud
Eestis leidub mõhnasid peamiselt Lõuna-Eesti kõrgustike kõrgemas keskosas, samuti mitmel pool liustiku servamoodustiste vööndites, kus nad esinevad sageli korrapäratutes rühmades ehk mõhnastikes. Eesti mõhnastikud on üsna väikesed, nende pindala on enamasti alla 10 km², kuid võivad ulatuda kuni 20 km². Mõhnadevahelised nõod kujutavad endast enamasti kauem püsinud suuremate jääpankade asemeid, sest need ei lasknud sinna setteid ladestuda. Osa madalamates kohtades asunud jääpanku mattus ka setete alla ja sulas seal alles aastasadade jooksul. Selliseid glatsiokarstilisi lohke nimetatakse söllideks (ehk sulglohkudeks). Mõhnastikule iseloomulik künklik-nõoline reljeef võis kujuneda ka jääserva ette kuhjunud jõgede deltadest pärast nende setetesse mattunud jääpankade sulamist.
Gösta Berlingi saaga
Sisu
Tegevus toimub 1820ndatel – ajal, mil Rootsi aadelkonnas ilmnesid esimesed lagunemise märgid. Aadlikud, kel polnud äritaipu, hakkasid ühtäkki vaeseks jääma. Teos käsitleb Värmlandi saaga- ja legendimaailma, olles kooskõlas ajastuga, kus hiilguse kadumisest hoolimata elati lõbusalt ja seiklusjanuliselt. Gösta Berling on hea väljanägemisega pastor, kes kaotab joomise pärast töö. Gösta joob kõrtsis maha jahukoti, mis tema kitsi ja karmi käega tütart oli aidanud. Süümepiinad viivad ta enesetapumõtetele, kuid Gösta päästab majaproua ja maagikaevanduste omaniku Ekeby, kes paigutab ta oma mõisa "kavaleritiiba". Sealt algabki saaga.
Ekebyl on kokku 12 kavaleri – karile jooksnud eludega inimesed, keda majaproua oma armust üleval peab. Autori käsitluses muutuvad need mehed legendaarseteks tegelasteks, kes teevad Varmländi elu huvitavamaks, lõbusamaks ja salapärasemaks. Siin kohtab endisi sõjaväelasi, hiiglasekasvu sakslast – leebet ja vaga meest, kes püüab "selle ilma jaoks liiga hea" olla, muusikut, kes igatseb koju ja sinna saades sealt kohe tagasi põgeneb. Kõik on julged mehed, kuid keegi ei viitsi tööd teha ega raha koguda. Ilma nende laulu ja pillimänguta ei oleks õiget hoogu ei küla-, pulma- ega juubelipidudel. Gösta on kavaleridest kõige kavalam, leidlikum ja ilusam. Tema võluvale jutule pole kellelgi midagi vastu panna. Gösta elu koosneb seiklustest ja elamustest. Ta on alati valmis aitama, kuid mitte kunagi valmis ennast tüdrukuga siduma. Gösta on romantiline tegelaskuju, keda võib võrrelda nii Don Quijote'i kui ka Peer Gyntiga.
Nena
Nena kasvas üles Hageni lähedal Breckerfeldis ja elas hiljem Hagenis. Ta sai hüüdnime Nena 3-aastaselt, kui oli koos vanematega Hispaanias puhkamas. (Hispaania keeles tähendab sõna niña tüdrukut.)
1979. aastal kutsuti ta bändi The Stripes lauljaks. Ta esines Nena Kerneri nime all. Bänd ei saavutanud laialdast edu ja läks varsti laiali.
1981 kolis Nena Lääne-Berliini, kus asutas omanimelise bändi. Seal mängisid veel kitarrist Carlo Karges, klahvpillimängija Jürn-Uwe Fahrenkrog-Petersen ja bassimängija Jürgen Dehmel. 1982 ilmus bändi esiksingel "Nur geträumt", mis sai Saksamaal otsekohe hitiks, kui bänd oli esinenud telesaates "Musikladen". See jõudis Saksa edetabelis 2. kohale.
1983 avaldas bänd oma esimese albumi "Nena", millel olid singlid "Leuchtturm" ("Tuletorn") ja "99 Luftballons" (inglise keeles "99 Red Balloons"; "99 õhupalli"). Viimast neist saatis tohutu rahvusvaheline edu: see tõusis esikohale Austraalias, Austrias, Hollandis, Iirimaal, Kanadas, Rootsis, Saksamaal, Suurbritannias, Šveitsis ja Uus-Meremaal, teiseks USA-s ja neljandaks Norras. Laulu ingliskeelne pealkiri on "99 Red Balloons", ehkki originaalis pallide värvi ei mainita.
Väljaspool Mandri-Euroopat ja Jaapanit ei olnud Nenal enam ühtegi hittsinglit ja sellepärast peetakse teda USA-s ja Suurbritannias ühehitiimeks. Suurbritannia telekanali Channel 4 vaatajad hääletasid Nena 2006 kõigi aegade ühehitiimede hulgas teisele kohale. Ta kaotas Carl Douglase laulule "Kung Fu Fighting", mis ei vasta ühehitiime nõuetele, sest Douglas on Suurbritannia Top40-s olnud koguni 3 lauluga.
Alates 1990. aastaist on Nena välja andnud palju sooloalbumeid, millest mitu sisaldab lastelaule. Ta on juhtinud mitut telesaadet, sealhulgas 1998 Saksamaa riiklikku Eurovisiooni eelvooru.
Nena on laulnud muusikafilmides ja esitanud korduvalt filmides taustalaule. Viimastest tuntuim on 2006. aasta filmi "Eragon" saksakeelne dublaaž.
Aastal 2002 avaldas ta oma varasemad laulud uuesti plaatidel, mis tõid taas müügiedu.
Aastal 2003 laulis ta koos inglise lauljatari Kim Wilde'iga sisse kakskeelse variandi enda bändi 1984. aastal avaldatud laulust "Irgendwie, irgendwo, irgendwann" pealkirjaga "Anyplace, Anywhere, Anytime", mis jõudis kõrgetele kohtadele Hollandi, Austria ja Saksamaa muusikaedetabelites. Laulu ingliskeelse variandi leiab ta 1985. aasta albumilt "Feuer und Flamme".
Aastal 2005 andis ta välja albumi "Willst du mit mir gehen?" oma uute lauludega.
Eraelu
Kui ansambel Nena läks 1987. aastal laiali, hakkas Nena koos elama šveitsi näitleja Benedict Freitagiga. Nad said kolm last. Vanima poja Christopher Danieli sünni ajal tegid arstid väidetavalt vea, mistõttu Nena süda sünnituse ajal isegi peatus. Poeg sündis sandina ja suri 11 kuu vanuselt. 1990 sünnitas Nena kaksikud, tütre Larissa Marie ja poja Sakias Manueli.
Praeguse elukaaslase, Stuttgardist pärit trummari ja muusikaprodutsendi Philipp Palmiga on Nenal kaks poega, Samuel Vincent (1995) ja Simeon Joel (1997). Paar elab oma nelja lapsega Hamburgis. 2009. aasta jõuludest on Nena ka vanaema.
Albumid
Koos ansambliga The Stripes
Koos ansambliga Nena
Sooloalbumid
Nigel Mansell
Nigel Ernest Mansell (sündinud 8. augustil 1953 Upton-upon-Severnis Worcestershire'is) on Suurbritannia vormel 1 (F1) sõitja. F1 maailmameister aastast 1992.
Nigel debüteeris F1 1980 Austria GP-l, esimese võidu sai 1985 Euroopa GP-l. Viimane GP-sõit toimus 1995 Hispaanias.
Saavutused
GP osalemine: 1980–1992, 1994–1995 MM tiileid: 1 (1992) GP punkte: 482 GP osavõtt: 191 GP võite: 31 GP 2. koht: 17 GP 3. koht: 11 GP kvalifikatsioonivõite: 32 Kiiremaid ringe: 30 GP võite hooajal: 9 (1992)
Meeskonnad
Lotus 61 (1980–1984) Williams 97 (1985–1988, 1991–1992, 1994) Ferrari 31 (1989–1990) McLaren 2 (1995)
Ted
"Ted" on aastal 2012 valminud USA komöödiafilm Johnist (Mark Wahlberg) ja tema sõbrast rääkivast karust, kes elavad Bostonis.
Filmi režissöör on Seth MacFarlane.
Filmi eelarve oli 50 miljonit USA dollarit ning see teenis kinodes 549,4 miljonit USA dollarit.
2015. aastal ilmus filmi järg "Ted 2".
Aguel'hoc
Aguel'hoc ehk Adjelhoc on asula ja vald Malis Kidali piirkonnas Tessaliti cercle 'is.
Bing Crosby
Ta mängis enam kui 70 filmis ja lindistas üle 1600 laulu ning teda võib pidada üheks 20. sajandi edukaimaks muusikuks.
Ohta jõgi
Ohta jõgi (vene Охта, soome Ohanjoki) on jõgi Venemaal Leningradi oblastis. Algab Lembolovo kõrgustikult, voolab valdavalt lõunasse. Suubub Peterburis paremalt Neevasse. Suubumiskohast põhja jääb Bolšaja Ohta ja lõunasse Malaja Ohta linnaosa (kokku moodustavad need Ohta linnaosa); suudmest ülejõe – Neeva vasakkaldal asub Smolnõi.
Bing Crosby
Crosby hakkas raadioprogrammide kokkupanekul kasutama samu lahendusi nagu kasutati filmide tegemisel.
Ohta jõgi
Ohta suudmes asus Põhjasõja-eelne Nevanlinna.
Jõe pikkus on 99 km.
Bing Crosby
Lauljana
Ta oli tuntud oma sooja bassbaritoni poolest, tänu millele oli ta 20. sajandi suurima müügieduga laulja. Ta lõi laulustiili, mida on hiljem jäljendanud Perry Como, Frank Sinatra, Dean Martin ja teised. Crosby loomingut mõjutas Al Jolson.
Näitlejana
Crosby mängis peaosa ligi 80 mängufilmis. 1944. aastal pälvis ta Chuck O'Malley rolli eest filmis "Minnes oma teed" ("Going My Way") parima meespeaosatäitja Oscari. Sama rolli esitas ta ka aasta hiljem linastunud filmis "The Bells of St. Mary's", kus tema vastasnäitlejaks oli Ingrid Bergman. Rolli eest sai Crosby taas parima meespeaosatäitja Oscari nominatsiooni, kuid ei võitnud seda. Tema teised tuntumad osatäitmised on filmides "Valged jõulud" ("White Christmas"; 1954) ja "Kõrgseltskond" ("High Society"; 1956).
Suur osa tema osalusega filmimaterjalidest hävis 2008. aastal Universali filmistuudio tulekahjus.
Isiklikku
Ta esimene abikaasa oli Dixie Lee (1909–1952), kellega tal oli neli poega. 1957. aastal abiellus ta Kathryn Grantiga, kellega tal oli kolm last.
Järvekonn
pisi|Järvekonn käes. Pildistatud [[Hollandis.]] Järvekonn (Rana ridibunda) on konlaste sugukonda konna perekonda kuuluv kahepaikne.
Järvekonn on levinud suures osas Euroopast, Venemaast ja Kesk-Aasiast. Lõunas ulatub tema levila Balhašini, Iraani, Jordaaniasse, Egiptusesse ja Alžeeriasse. Ta elab ka Kaukaasias, Krimmis ja Türgis. Iseloomulik on ta steppidele ja laialehistele metsadele. Tema levila põhjapiir langeb kokku taiga lõunapiiriga. Mägedes kerkib tema levila kuni 2,5 km kõrguseni.
Järvekonn on Eestis kahepaiksetest ainus võõrliik, kes 1925 introdutseeriti Irboska lähedalt Optjoki jõe äärest Raadi järve. Teisi kindlaid leiukohti Eestist ei ole teada.
Järvekonn on arvukas liik. Volga delta mõnes soodis, mida kalakasvatuseks kasutatakse, elab kuni 60 tuhat järvekonna. Kolhida ja Lenkorani madalikul ning Alazani-Avtorani nõos elab igal aaril mitukümmend konna. Turkmeenias loendati Bagiri lähedal Kara-Su jõe kaldal 1 kilomeetri pikkusel lõigul 141 järvekonna. Almatõ läheduses elab igal hektaril keskmiselt 1000–2000, Iliiski ümbruses 450–1000 isendit.
Välimus
Järvekonna pikkus on kuni 12 cm, harva kuni 17 cm. Ta on endise Nõukogude Liidu suurim kahepaikne.
Kõige suuremad järvekonnad asuvad levila keskosas: Põhja-Kaukaasiast Volgogradi oblastini ning Kesk- ja Ida-Ukrainas. Suurimad emased kasvavad Volga deltas 149 mm, isased 128 mm pikkuseks. Levila servades konnade mõõtmed vähenevad. Näiteks Voroneži oblastis on suurimad emased 117 ja isased 112 mm pikkused, aga lõunapiiril Turkmeenias on suurim püütud järvekonn olnud 88 mm pikk. Nähtavasti sõltub kehapikkus ka toitumistingimustest: paremini toituvad konnad on suuremad.
Järvekonnal on hea varjevärvus. Tema keha ülapool on roheline, oliivjas või tumepruun ja sellel on mustad või tumerohelised laigud. Sageli kulgeb piki selga hele triip. Altpoolt on järvekonn määrdunudvalge või kollakas, tavaliselt tumedate laikudega. Liikumatut järvekonna on vee- või kaldataimestiku keskel keeruline märgata.
Eluviis
Kui kahepaiksed jagada vee- ja maakonnadeks, siis enamik päriskonnalisi kuulub maismaakonnade hulka. Järvekonn on koos unkidega üks vähestest vees elavatest päriskonnalistest. Teisalt on järvekonn üks vähestest kahepaiksetest kärnkonnade kõrval, keda saab kõrbeski kohata. 20. sajandi alguses tungis järvekonn Balhaši vesikonda ja tekkis kartus, et ta tõrjub siberi konna sealt üldse välja.
Kahepaiksed söövad peaaegu eranditult loomset toitu. Seetõttu hävitavad nad hulgaliselt selgrootuid kahjureid, peamiselt putukaid. Veekonn toob teistest kahepaiksetest kasu mõnevõrra vähem. Seda ka sellepärast, et ta sööb kalamaime. Täpsemad uuringud on siiski näidanud, et kalade asurkonnale pole järvekonnal olulist mõju. Isegi kalamajandites on nende mõju ülehinnatud. Volga delta kalamajandites hävitavad kalatoidulised linnud, veenastikud ja järvekonnad kõik ühtekokku kõigest 0,1–1,2% maimude üldarvust.
Oletus, et järvekonna kullesed konkureerivad kaladega toidu pärast, on samuti väär. Kullesed võivad olla küll väga arvukad, aga nad elavad üksnes räni- ja rohevetikate arvel, mida kalad eriti ei söö.
Tõenäoliselt ei ela enamik järvekonni vabas looduses üle 6–8 aasta.
Järvekonna kulleseid söövad nastikud, kured, kajakad, tiirud, pardid, kurvitsad, jäälinnud ning isegi sellised linnud, kes pole veelinnud, näiteks siniraad, harakad ja rästad. Kullestel võib olla suur osa kodulindude nuumamisel.
Täiskasvanud järvekonni söövad samuti paljud loomad-linnud: sägad, kohad, osmanid, nastikud, kured, toonekured, haigrud, kajakad, tiirud, pütid, rooruigad, konnakotkad, roo-loorkullid, madukotkad, viud, kivikakud, kassikakud, varesed, künnivaresed, siniraad, õgijad, rebased, šaakalid, mägrad, saarmad ja isegi kodukassid. Enamik neist loomadest on pigem kasulikud ja neid toites toob järvekonn kasu.
Kaitsestaatus
Järvekonn kuulub Eestis III kategooria kaitse alla. Järvekonn kuulub Euroopa Loodusdirektiivi alusel V kaitsekategooriasse (Natura-liik) ja on Eesti punase raamatu V kategooria liik.
Aastal 2000 oli järvekonni Eestis teada vaid Tartus Emajõe luhtadelt.
Järvekonn oli juba Eesti NSV-s üks neljast punasesse raamatusse kuulunud kahepaiksest.
Dili
Dili on Ida-Timori pealinn ja suurim linn. Ta asub Timori saare põhjarannikul. Dili on Ida-Timori peamine sadamalinn ja kaubanduskeskus. Linnas elab umbes 150 000 inimest. Seal paikneb ka president Nicolau Lobato rahvusvaheline lennujaam. Linn on Dili piirkonna keskus.
Venta Vīgante
Venta Vīgante (sünninimi Venta Brūvere, kodanikunimi abielus olles Venta Bērziņa; 9. oktoober 1913 Jelgava – 22. märts 1994 Riia) oli läti õpetaja ja näitekirjanik.
Venta Vīgante sündis Jelgavas töölisperekonnas. Ta lõpetas 1932. aastal Jelgava Klassikalise Gümnaasiumi ja 1935. aastal Jelgava Õpetajate Seminari. 1946–1948 õppis ta Läti Riikliku Ülikooli filoloogiateaduskonnas läti keelt ja kirjandust, kuid ülikool jäi lõpetamata. Töötas aastatel 1935–1944 õpetajana mitmel pool Lätis. Alates 1944. aastast töötas ta õpetaja ja õppealajuhatajana Dzērve 7-klassilises Koolis, 1948–1952 oli sama kooli direktor. 1953–1961 oli Venta Vīgante Irlava Keskkooli direktor. 1961–1989 töötas ta õpetajana Pļavniekkalni 8-klassilises Koolis, Riia 14. Õhtukeskkoolis ja Riia 9. Õhtukeskkoolis.
Venta Vīgante esimene näidend "Kad ūdeņi palo" ("Kui veed tulvavad") ilmus almanahhis "Jauno vārds" 1959. aastal. Tema kõige populaarsem näidend on 1959. aastal lavastatud "Palmas zaļo vienmēr" ("Igavesti haljad palmid"). Kõik Venta Vīgante näidendid on avaldatud 1973. aastal ilmunud näidendikogumikus "Cilvēks sākas ar atbildību" ("Inimene algab vastutusest"). Venta Vīgante kirjutas ka laule ja kolme opereti libretod.
Venta Vīgante näidendeid on lavastatud ka Eesti teatrites.
Bose-Einsteini statistika
Bose-Einsteini statistika on rakendatav täiesti ühesugustest ning põhimõtteliselt eristamatutest täisarvulise spinniga osakestest (bosonitest) koosneva süsteemi puhul. Bose-Einsteini statistikale on iseloomulik, et igas kvantolekus võib korraga olla suvaline arv bosoneid. Kui ideaalne bosongaas on statistilises tasakaalus, määrab energiale Ei vastavas kvantolekus olevate osakeste keskmise arvu ni Bose-Einsteini jaotusvalem kus Viimane on kas null (muutuva osakeste arvuga süsteemis, nt. footongaasis) või negatiivne (viimasel juhul sõltub μ temperatuurist ja gaasi tihedusest). Bose-Einstein statistikat rakendatakse nt. tahke keha teoorias (kristallide soojusvõnkumised).
San Juani jõgi
San Juani jõgi on jõgi Põhja-Ameerikas. Algab Kaljumägedest, voolab valdavalt läände, suubub vasakult Coloradosse. Gooseneck San Juani jõel|thumb|center|600px
Vabahärra
right|thumb|Vabahärra kroon [[heraldikas.]]
Vabahärra (saksa keeles Freiherr, rootsi keeles friherre) oli Saksamaal läänindusajastul maahärra teenistusest vaba aadliku tiitel; hiljem auastmelt krahvile allpool järgnev aadlik (1561. aastast ka Rootsis). Loetakse tasemelt võrdseks parunitiitliga.
Autotoomia
thumb|See [[ämblik on kaotanud kaks oma jalga]] Autotoomia ehk eneseköndistus on nähtus (kaitsekohastumus), kus loom loovutab mingi osa oma kehast, enamasti jäseme. Üldjuhul toimub see siis, kui looma ründab kiskja, ning pääsemiseks jätab ta maha selle osa, millest kiskja on teda haaranud. Kaotatud kehaosa enamasti regenereerub.
Autotoomia on levinud näiteks sisalikel, kes loovutavad oma saba.
Rahvalaul
Rahvalaulu muusikaline meloodia on rahvaviis.
Hugo Riemanni (1882) järgi on rahvalaul "laul, mis on sündinud rahva hulgas (st mille teksti ja muusika autor ei ole teada) või laul, mis on läinud üle rahva suhu või laul, mis on loodud 'rahvalikuna', see tähendab meloodia ja harmoonia poolest lihtsana („ein Lied, das im Volk entstanden ist (d. h. dessen Dichter und Komponist nicht mehr bekannt sind), oder eins, das in Volksmund übergegangen ist, oder endlich eins, das ‚volksmäßig‘, d. h. schlicht und leichtfaßlich in Melodie und Harmonie, komponiert ist“).
Alfred Götze meelest on rahvalaul laul, mis "laulutraditsiooni aluskihti kuuluvana on kultuurrahva mälus kujunenud loomulikul teel nii pika aja jooksul, et keegi, kes seda laulab, ei oma mingit isiklikku õigust selle stiilile, sõnadele või meloodiale." („im Gesang der Unterschicht eines Kulturvolks in längerer gedächtnismäßiger Überlieferung und in seinem Stil derart eingebürgert ist oder war, dass, wer es singt, vom individuellen Anrecht eines Urhebers an Wort und Weise nichts empfindet.“)
Tom Kannmacheri tänapäevane definitsioon kõlab: "Rahvalaulud on sotsiaalse rühma liikmete mälus laialt levinud meediumid, mis on seotud traditsioonide, kultuuriperioodide, valitsevate oludega ja ei omanda kunagi kindlaid vorme, mida oleks võimalik dokumenteerida või materialiseerida". („Volkslieder sind im Gedächtnis der Mitglieder einer soziologischen Gruppe allgegenwärtige Medien, die den Strömungen von Tradition, Kulturepochen, Herrschaftsverhältnissen unterworfen sind und somit nie feste Formen annehmen, die man dokumentarisch oder materiell fassen könnte“.)
Ukko usk
Ukkousk (soome keeles: Ukonusko) on usund, mis algatati Soomes 20. sajandi alguses. Ukkousk loodi, et taastada vana Soome muinasusundit. Ukkousk loodi ühendades vanu Soome ja teiste Põhjamaade traditsioone ning tänapäevast ettekujutlust. Probleemiks oli aga see, et usk oli liiga poliitiline, selle eesmärgiks oli Soome rahvusidentiteedi tugevdamine. Toetus usule vähenes ning see hüljati ja unustati.
Soome uuspaganlus kannab sama nime. Usundi elustamise teeb raskeks eel-kristliku Soome kultuuri kohta käivate andmete vähesus. Peamised andmed kirjutati hilisemal ajal kristlike inimeste poolt ja seetõttu võivad nad olla ebatäpsed. Soome uuspaganluse järgijad külastavad pühasid metsasid, kus võivad olla puidust jumalakujutised või pühad kivid. Mõned tähistavad aastaringi teatud kuupäevadel näiteks lõketega, tantsimisega, ohverdamisega või teiste rituaalidega. Üheks neist rituaalideks on ka eelkäijatele omane äiksejumala Ukko (Uku) terviseks joomine jaanipäeval.
Mõned usu järgijad peavad Ásatrúd osaks nende usundist, teised aga peavad seda võõraks.
Monte Isola
Monte Isola on saar Itaalias Lombardia maakonnas Iseo järves. Saart hõlmab samanimeline vald. Pindala 12,8 ruutkilomeetrit. Saar on mägine, kõrgus kuni 599 meetrit üle merepinna ehk 414 meetrit üle järvepinna. Saarel elab 1800 inimest (2001).
Tarkvarapiraatlus
Tarkvarapiraatlus on kuriteoliik, mille käigus omandatakse ebaseaduslikult arvutitarkvara või faile.