cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kool
Ajaloolist
Arenenud riikides on koolidele kehtestatud ranged tervishoiu (sh tunni ja õppepäeva pikkuse), ruumilised jm reeglid. Kooli juurde kuulub tavaliselt ainekabinettide (nt loodusteaduste, füüsika-, arvutiklass, töökojad jm) ja klassiruumide süsteem, puhkeruumid, söökla, võimlemissaal ja mänguväljakud ning staadion, kooli aula (saal ühisüritusteks), õpetajate ja administratsiooni ruumid, raamatukogu, arstikabinet, mõnel juhul ka kooliaed ja õuesõppe võimalused. Pedagoogilise personali kõrval on koolides sageli psühholoogid jm nõustav personal, laborandid vm tehniline personal (nt füüsika, keemia, arvuti- jmt õppe toetamiseks), tegutsevad kooli nõukogud või/ja hoolekogud ning lapsevanemate esindused. 21. sajandil on koolides sageli ka oma turvanõuded ja turvalisuse eest vastutav personal.
Kurn
Kas kurna hulka arvatakse ka munetud, kuid kaduma läinud või katkised munad, selles osas teadlaste seisukohad lahknevad.
Kurna suurus
Kurna suurus oleneb suuresti liigist, vahel isegi ühe perekonna piires. Kurna suurust mõjutavad paljud teisedki asjaolud, näiteks elupaik, vanemate tervis ja toitumine, röövloomade ja saakloomade arvukus ning aastaaeg. Kui mõnel paaril on aasta jooksul kaks kurna, on teine neist harilikult väiksem, aga kui esimene pesitsemine ebaõnnestus ja kõik pojad selles hukkusid, ei pruugi teine kurn esimesest väiksem olla. Röövlindudel sõltub kurna suurus kõige rohkem saakloomade arvukusest ja võib saakloomade massilise sigimise aastatel olla mitu korda suurem pikaajalisest keskmisest. Pika elueaga liikidel on kurna keskmine suurus väiksem kui lühikese elueaga liikidel, kuna jõuavad elu jooksul rohkem pesitseda.
Kool
Eesti kooli ajaloost
pisi|[[Palamuse kihelkonnakooli klassiruum. Tänapäeval Palamuse O. Lutsu Kihelkonnakoolimuuseum]] pisi|Albert Anker. Külakool (1896)
Kurn
Kurna suurus
Eelpoolmainitud tunnused ei ole munevatele loomaliikidele ainuomased, vaid kui kurna asemel rääkida pesakonnast või veelgi üldisemalt järglastest, siis nad kehtivad nendegi liikide kohta, kes ei mune.
Kool
Eesti kooli ajaloost
Eesti kooli ajalugu on uurinud Karl Ruut (1862–1929), Peeter Põld (1878–1930), Jaak Naber (1952), Lembit Andresen, Endel Laul (1927–2014), Allan Liim (1929), Väino Sirk (1942), Aleksander Elango (1902–2004), Lembit Andresen (1929–2016), Jüri Orn (1938) jpt.
Kurn
Vaata ka
Gelege
Kool
Eesti kooli ajaloost
Ürikutes on märgitud koolitust kloostrite ja toomkirikute juures Eesti aladel 13.–14. sajandist alates. Luteri kirik nõudis maarahva lugema õpetamist ning 17. sajandi lõpuks oli kool peaaegu igas kihelkonnas. Õpetajate väljaõpetamist alustati 1684. aastal tollase Tartu lähedal (nüüd Forseliuse park Tähe tänaval) Wittenbergi ülikooli kasvandiku, Harju-Madiselt pärit Bengt Gottfried Forseliuse (1660–1688) initsiatiivil. Tema algatatud kutseliste koolmeistrite koolitust oli omal ajal ainulaadne Euroopas. 1686. aastast alustasid Forseliuse kasvandikud õpetajatööd üle Eesti ja panid nii aluse Eesti rahvakoolile.
Tänu koolide üsna ühtlasele levikule ja luterlikule lugemistraditsioonile oli Eesti rahvas 20. sajandi algul kirjaoskaja. Eesti iseseisvumine 1918. aastal tähendas koolivõrgu kiiret korrastamist. Kehtestati ühtluskooli süsteem, mille esimese astme moodustas kuueaastane emakeelne, kohustuslik, maksuta ja ilmalik algkool. Algkoolid olid valdavalt segakoolid, keskkoolid aga sageli poiste- või tüdrukutekoolid. Töökooli mõte oli Eestis tuntuks saanud, sellest kirjutasid Põld, Kampmann, Niggol jt.
Johannes Käisi (1885–1950) algatatud kooliuuendusliikumine, mille põhilisteks märksõnadeks olid üldõpetus, töökool, isetegevus ja individuaalne tööviis, haaras suure osa eesti õpetajaid ning tutvustas neid oma aja eesrindliku, Eesti jaoks kohandatud pedagoogilise mõtte ja meetoditega. Ka töökooli mõiste taga oli Eestis isetegevus kui pedagoogilist mõtlemist ja tegevust konstitueeriv põhimõte.
Koolide jaotusi
pisi|[[Häädemeeste Muusikakool]] Olenevalt sellest, kes on kooli organiseerija ja rahastaja jaotuvad koolid enamasti riiklikeks, munitsipaal- (kohaliku omavalitsuse) ja erakoolideks, mida finantseerivad ja korraldavad eraisikud, religioossed või ühiskondlikud organisatsioonid. Edastatavate teadmiste ja oskuste seisukohalt on koolid üldhariduslikud ja kutsekoolid; haridustasemelt – alg-, põhi-, kesk- ja kõrgkoolid; suhetes religiooniga – ilmalikud ja konfessionaalsed (kiriku-, religioossed) koolid; õppijate soolisest koosseisust lähtuvalt – poiste-, tüdrukute- ja segakoolid; kooli õppe-kasvatussüsteemi (pedagoogilise süsteemi) erinevustelt – autorikoolid (nt Venemaal), kultuuride dialoogi koolid, Waldorfi ehk Steineri koolid, Montessori-koolid, Sudbery Valley tüüpi koolid, arendava õppe koolid, jne. Sageli jaotatakse koolid tava- ehk traditsioonilisteks ehk peavoolukoolideks ja nn alternatiivkoolideks, mis võivad omada riiklikust erinevat kasvatusfilosoofiat ja inimpilti, sageli ka õppekava. Paljud alternatiivkoolid kuuluvad demokraatlike vabakoolide kategooriasse. Erivajadustega õpilased kas integreeritakse üldhariduskoolidesse või õpivad erikoolides. Koolide tüpoloogiaid on loodud, lisaks eelnevatele, ka õppiva organisatsiooni, koolikliimat, koolikultuuri jm aspekte silmas pidades (Eestis nt Ruus jt, Sarv ). Keskseks küsimuseks, milles vastanduvad erinevad paradigmaatilised lähenemised koolile on õpilase koolitaju, rahulolu ja areng koolis.
Alternatiivkoolid
Alternatiivkoolidena on maailmas levinumad Waldorfi koolid ehk Steineri koolid (Eestis alates 1990) ja Montessori koolid.
Autorikoolid
Autorikooliks selle ülaltoodud mõistes oli ka nt Tagore kool ja Mahatma Gandhi kool 19.–20. sajandi vahetusel Indias, seda on ka Sudbery Valley kool USAs, Summerhilli kool Suurbritannias jpt.
Harjutuskoolid
Laboratooriumi- või harjutuskoolid on kolledžite või ülikoolide juurde kuuluvad koolid kasvatus-õpetusideede kontrollimiseks ja/või õpetajate koolitamiseks. Ajaloost tuttavaimad näited on nt John Dewey laboratoorium-kool USAs, Tartu Õpetajate Seminari Harjutuskool jmt.
Kooli aspekte
20. sajandil on alates Deweyst kooli nähtud õpilaste sotsialiseerimise, demokraatliku ja demokraadiks kasvatamise paigana. Tänapäeval leitakse, et ka progressiivsete hariduseesmärkidega koolis töötab varjatud õppekava, mis väljendub ka koolikultuuris ja koolikliimas ning on suunatud sõnakuulmise/alistumise saavutamisele ja autoritaarsuse tugevdamisele. Seda toetab numbrilise hinde kasutamine, millel informeeriva rolli kõrval on sageli ka kontrolliv-karistav roll.
Kooli efektiivsus
Kooli efektiivsuse all mõistetakse seatud eesmärkide (õpetuslike, kasvatuslike, õppekavaliste jm) saavutamist majanduslikult ja ajaliselt vähimate või optimaalseimate kuludega. Kool institutsioonina on reguleeritud riikliku seadusandlusega (konstitutsioon, kooli- või haridusseadus, riiklik õppekava jm), koolisiseste dokumentidega (sisekorra eeskirjad, töölepingud, hindamisjuhend, regulatsioonid õpilastele, kooliõppekava jmt).
Peetakse ohtlikuks, et kooli efektiivsuse mudelid ignoreerivad nt seaduspärast väärtuste paljusust kasvatuses ja õpetamises, jätavad vähe aega õpilaste individuaalsuse arvestamiseks. Kooli efektiivsuse uuringud on näidanud, et efektiivsed koolid, ka keskkoolid, on suhteliselt väikesed, õpetajad neis näevad end pigem õpilase iseloomu ja väärtuste arendajana kui ainult ainespetsialistidena.
Kooli-klassi dünaamika
Koolis ja tunnis eristatakse enamasti kaht dünaamiliste protsesside kategooriat – kognitiivsed protsessid (mõtlemine kui õppimise alus – nt õpistiilide teooriad, intelligentsuse mõiste/kontsepti avardumine, intelligentsuse tüübid) ja interaktiivsed protsessid (õppeprotsessilised ja mitteõpetuslikud e sotsiaalsed interaktsioonid/vastasmõjud õpetaja-õpilase ja õpilaste vahel, mis mõjutavad õppimist, suhtumist, hoiakuid, enesehinnangut, motivatsiooni jne). Interaktsiooniprotsessid olenevad koolis toimuvast õpilaste rühmitamisest ja õppe iseloomust. Üldlevinud on rühmitamine vanuseti (klassid), v.a mõned pedagoogilised süsteemid (nt Montessori-koolid, Sudbery Valley tüüpi koolid). Mitmetes koolisüsteemides kasutatakse vanuserühmade taustal või nendest sõltumata võimekusrühmi (nt Suurbritannias – streaming, USAs – tracking, ka Jaapanis, Austraalias), seda eriti keeltes ja matemaatikas, samuti õppekursuste ja õppesuundade ning õppeprojektide alusel rühmitamist.
Õppe iseloom
Õppe iseloom on kirjeldatav eelkõige kui õpetaja-juhitud õpe (loeng, frontaalne töö klassiga, töö väikerühmadega klassis, individuaalne õpe) õppekava edastamiseks või kaaslas-õpe (peer instructional groups, kooperatiivse õppe erinevad tasandid, koostegevusõpe). Uuemaks õppe vormiks on e-õpe, mis võib eneses erinevates kombinatsioonides sisaldada nii iseseisvat ja sõltumatut kui õpetaja juhitud õpet ja koostegevusõpet.
Sotsiaalsed protsessid
Sotsiaalsed protsessid koolis on eelkõige õppega seotud interaktsioonid ehk vastasmõjud, mis on olulised õpilaste sotsialiseerimise ja küpsemise seisukohalt, st – kasvatuslikust seisukohast. Nende loomuse, kestuse, tulemused määravad sotsiaal-psühholoogilised tegurid.
Uuringute põhjal sõltuvad õpetaja interaktsioonimustrid vähesel määral õpetaja ja õpilase soost, rassist, andekusest, käitumisest jm. Eristatakse õpilaste vastastikust mõju (matkimine, rolli mudelid jne) kui sotsialiseerivat faktorit ja sõprusega seotud protsesse.
Õpilase sotsiaalne interaktsioon koolis oleneb kooli töö ruumilis-ajalisest ja metoodilisest korraldusest, koolikliimast ja -kultuurist. Interaktsiooni intensiivsus, kestus jne sõltub kooli, klassi suurusest, õppe korraldusest (klassiõpe, kursuseõpe jm), klassivälise töö võimalustest, õpilase staatuse süsteemist koolis (kooli normatiivne kliima, tunnustamise-struktuur, jm) ja ka õpilase individuaalsetest karakteristikutest. Õpilase sotsiaalne interaktsioon koolis on kõige üldisemalt määratud võimalike kaaslaste hulgaga (pool of available peers), kaaslas-interaktsioonide võimaluste ja takistustega, kooli kliima ja kultuuriga.
Õpilaste vastastikust mõju ja sotsiaalseid protsess kooli ja klassi tasandil uuriti aktiivselt (sh Eestis) kuni 1980ndate alguseni, mil need uuringud peatusid ja on mõningal määral taastunud alles viimastel kümnenditel, eelkõige seoses koolikiusamisega.
Kooliteooriad
Kooliteooriaid jaotatakse enamasti funktsionalistlikeks (1950 – 1970ndad), konflikti- (1970 jj) ja sümbolilise interaktsiooni (symbolic interactionist, 1970 jj) teooriateks, millele 20. sajandi lõpus lisandusid kultuuri-, kriitilised, ökoloogilised ja organisatsiooniteooriad.
Kooli ökoloogiliste ja organisatsiooniteooriate osas on kerges ülekaalus pehme süsteemiteoreetiline käsitlus (nt õppiva organisatsiooni käsitlus Senge, Collinsoni jt poolt). Mõneti on kooliteooriates esindatud ka feministlik mõtteviis.
Olulisemad käsitlused kooli funktsioonidest ühiskonnas on reproduktiivne ehk taastootev, selektiivne ja legitimeeriv ehk seadustav käsitlus.
Sümbolilise interaktsiooni ja feministlikud teooriad tegelevad eeskätt õppetunnis toimuvaga (nt õpilaste "sildistamise" kestvate mõjudega õpilasele lasteaiast kooli lõpuni) ning kooli, hariduse ja ühiskonna suhetega eelkõige domineerimise ja kaasamise (inclusin-exclusion) vaatekohast.
Kriitilised teooriad (McLaren, Apple, Freire) on keskendunud õigluse, võrdsuse, majanduslikult või muul viisil allasurutute toetamisele nii õppetunni kui kooli ja haridussüsteemi tasandil. Neid võib pidada kõige proaktiivsemateks – suunatuks ühiskonna muutmisele läbi õppe-kasvatusprotsessi.
Postmodernism andis tõuke kooliteooriate ja koolitegelikkuse vastavuse paljutahulisuse tunnustamisele ja uurimisele.
Kooli juhtimise teooriad
Kooli juhtimise teooriad on kujunenud välja 20. sajandil ning on tuginenud äri- ja tööstuse juhtimises kasutatavatele kommunikatsiooni- ja organisatsiooniteooriatele. USAs ja Kanadas on koolide juhtimist korraldatud just sellistest teooriatest lähtuvalt ning nõutud koolijuhtidelt vastavat ettevalmistust. Euroopas aga toetuti "heale praktikale", arvestades indiviidi ja rühmade vastasmõju organisatsiooni kontekstis ja sellest tulenevatele teoreetilistele mõtetele. Juhtimisalast ettevalmistust hakati koolijuhtidelt nõudma 1980ndatel, Eestis – 1990ndate lõpus.
Kooli juhtimisel on üldiselt 4 taset – riiklik, regionaalne, lokaalne, institutsionaalne, mis kajastub ka teooriate jaotuses.
Kooli juhtimise praktikat ja teooriaid on olulisimal määral mõjutanud (eriti USAs ja Kanadas) Taylori (1856–1915) teadusliku juhtimise printsiibid. Alles 20. sajandi lõpukümnenditel, koos õppiva organisatsiooni ja kvaliteedijuhtimise kontseptsioonide ning mudelite väljakujunemisega on Taylori mõju vähenenud. Nii on 20. sajandi keskelt alates kooli juhtimist käsitletud organisatsiooni kui bürokraatia teooriate seisukohalt (hierarhia, funktsionaalne spetsialiseerumine, reeglid-protseduurid probleemide lahendamiseks ja vastutuseks, impersonaalsed töösuhted, tulemuspõhised välised tunnustusavaldused), 1970ndatel levisid osalusjuhtimise ja võimenduse-delegeerimise (empowerment) vaated, sajandi lõpus – reflektiivse praktika vaated nii hariduse kavandamisel, eri tasanditel juhtimisel kuni õppetunnini välja (nt Sergiovanni 1987, 2005 ). Leiti, et vaid võimalikult lai teadmine võimaldab juhtidel identifitseerida ning defineerida probleeme ja valida nende lahendusteid – st informeeritud intuitsiooni, praktiku teadmust. Ka 20. sajandi lõpus Maailmapanga poolt riikidele antud haridussoovitused põhinevad reflektiivse praktika ja õppiva organisatsiooni teooriatel.
Kooliga seoses on alati kesksel kohal debatid tsentraliseerimise-detsentraliseerimise vahekorra üle. Näiteks Prantsusmaa ja NSV Liidu haridust iseloomustas tugev tsentraliseeritus õppekavast õpetaja tööni õppetunnis. Austraaliale, Saksamaale ja Suurbritannia Walesi osale on olnud omane otsida tasakaalu tsentraliseerituse ja detsentraliseerituse (koolipõhine juhtimine, õpetaja metoodiline vabadus) vahel. Sellega on seotud ka õpetaja autonoomia, autoriteet ja professionaalsus eri koolides, kultuurides, riikides.
Kokkuvõtteks
Liberaalse, nagu ka humanistliku vaate kandjate seas on neid, kes leiavad, et kool kui institutsioon vastandub sellistele hariduseesmärkidele nagu nt vaba, otsustusvõimelise, autonoomse inimese kasvatamine. Selle vaate äärmuslikud esindajad (deschoolers, unschoolers) eitavad kooli kui institutsiooni täielikult. Ajaloos on tuntuma koolieitajad olnud Rousseau (1712–1778) ja Illich (1926–2002). Traditsiooniliste koolide kadumist on ühe võimaliku stsenaariumina näinud ka OECD tuleviku-uurijad.
Kui 20. sajandi teisel poolel kõneldi hariduse kriisist (Coombs 1985 ), siis oli see suuresti kooli kriis – võimetus vastata samaaegselt nii indiviidi (õpilane, õpetaja) kui ühiskonna vajadustele. 21. sajandi väljavaated on avarad – need võivad viia nii kooli individualiseerumiseni, st õppeprotsessi sobitamiseni laste ja noorte eripäraga kuni formaalse kooli kadumiseni, aga ka täpse ja tehniliselt toetatud ning kontrollitud unifitseerimiseni nii õppes kui õpiväljundites.
Koolitüüpe
pisi|[[Pornaineni vald|Pornaineni üldhariduskool Soomes Kirveskoskis.]]
Femtotehnoloogia
Femtotehnoloogia on mõiste, mille on kasutusele võtnud futuroloogid, kirjeldamaks hüpoteetilist tehnoloogiat, kus ainega manipuleerimine toimub femtomeetri suurusjärgus üksuste (nt nukleonide) tasemel. Füüsikud on näiteks arutanud, kas ja millistel tingimustel tuumaosakestest (mitte aatomitest) koosnevad "molekulid" võiksid olla piisavalt stabiilsed, et ehitada neist isereplitseeruvaid masinaid vms.
Leopold von Ranke
Leopold von Ranke (21. detsember 1795 – 23. mai 1886) oli Saksa ajaloolane, keda peetakse ka moodsa ajalooteaduse isaks.
Ta rajas oma koolkonna ning pani aluse historistlikule uurimissuunale (forschen zu verstehen 'uurida, et aru saada'). Õppejõuna võttis ta kasutusele tänapäeval laialt rakendatava õppevormi ajaloo seminari.
Põhiline, mida ajaloolane peab tegema, oli tema arust esitada ajalugu nii, nagu see tegelikult oli olnud (wie es eigentlich gewesen). Seega oli ta vastu igasugustele moonutustele, ilustustele ja subjektivismile. Toonased ajaloolased uskusid tõsimeeli, et ajalugu võib vaid rekonstrueerida teadaolevate faktide põhjal sellisena, nagu ta tegelikult oli, kuid juba nende endi teosed näitasid, et reaalselt on see võimatu. Ka Ranke enda teostes on subjektivismi (ta oli äärmuslik konservatiiv) ning peegeldub toonastele arusaamadele vastav arusaam maailma asjadest. Siiski tõi ta historiograafiasse enamiku tänapäevastest põhimeetoditest, kaasa arvatud nõude, et ajalugu uuritaks nii palju kui võimalik esmaste allikate kaudu.
Rouge
thumb|Rouge Rouge oli grupp Brasiilia tüdrukuid pop ja R&B moodustasid 2002. aastal São Paulos Brasiilias.
Ansambel läks 2006. aastal laiali, kuid tegutses taas aastatel 2017–2019.
Huddinge vald
Huddinge vald on 2. järgu haldusüksus Rootsis Stockholmi läänis. See asub Stockholmist vahetult lõunas. Suurem osa valla asustusest on Stockholmi asula osa, suurematest asulatest jääb väljapoole vaid Vidja.
33% valla pindalast on loodusreservaadina kaitse all.
Sündinud 28. juulil
''Siin loetletakse 28. juulil sündinud tuntud inimesi.
Benito Pérez Galdós
Benito Pérez Galdós või Benito María de los Dolores Pérez Galdós (10. mai 1843 – 4. jaanuar 1920) on hispaania romaanikirjanik, dramaturg ja kroonik. Ta on 19. sajandi realistliku romaani suurkuju ja hispaaniakeelsete maade üks tähtsamaid kirjanikke.
Lapsepõlv ja noorusaastad
Benito oli peres kümnes laps. Tema isa, Sebastián Pérez, oli kolonel ja ema, Dolores Galdós, oli tugeva iseloomuga naine, ühe inkvisitsiooni sekretäri järeltulija. Isalt päris Benito armastuse ajalooliste juttude vastu, sest too rääkis pojale lugusid Hispaania kodusõjast, milles isa oli osalenud. Juba väikesest peale oli Benitol lõputu kujutlusvõime.
1862. aastal lõpetas Benito La Laguna kooli ja hakkas kohalikus ajakirjanduses avaldama satiirilisi luuletusi, esseid ja jutukesi. Sama aasta septembris asus Pérez Galdós Madridi elama ja läks vanemate nõudmisel ülikooli juurat õppima. Pérez Galdós "huvitus aga palju rohkem pealinna ja maapiirkondade ühiskondlikust elust, sekkus sellesse täie innuga, püüdis võimalikult palju liikuda rahva keskel, näha elusündmusi nii, nagu neid nägi rahvas".
Ta oli usin teatrikülastaja, kuid eriti rabas teda just Antonio García Gutiérreze näidend "Kättemaks". Umbes samal ajal hakkas ta tegema kaastööd ajalehtedele La Nación ja El Debate, aga ka ajakirjale Revista del Movimiento Intelectual de Europa. Hiljem osales ta San Gili kasarmute ülestõusul, kuid seda vaid ajakirjanikuna. Samuti kirjutas ta artikleid kirjandusest ja kunstist, kommentaare päevateemadel, olustikulisi visandeid, järjejutte ning tõlkis muuseas Charles Dickensi "Pickwick-klubi järelejäänud paberid".
Üldtuntud oli ka Pérez Galdósi arglikkus, mis muutis tema kõne kasinaks ja kirjamehe nii tagasihoidlikuks, et ta isegi kartis avalikkuse ees esineda. Tema kasuks rääkis aga imestusväärne piltmälu, aga ka suurepärane meelespidamisvõime, mis võimaldas tal meelde jätta isegi terveid "Don Quijote" peatükke ja kõige pisemaid detaile paikadest, mida ta külastas viimati ehk 25 aasta eest.
1867. aastal reisis Pérez Galdós Prantsusmaale, kus "avastas enda jaoks Balzaci, kellest koos Dickensiga sai tema esimene ja suurim õpetaja romaanikunstis".
Tal oli ülikooli kõrvalt palju muid tegemisi ja õppetöö kannatas, mistõttu ta peagi eksmatrikuleeriti. Just samal aastal toimus ka 1868. aasta revolutsioon, mille käigus kukutati troonilt Isabel II ja pandi alus kuueaastasele Borbónide dünastia taastamise protsessile.
Metronoom (ansambel)
Metronoom oli 1950. aastatel Tallinnas tegutsenud džässansambel. Ansamblis mängisid Kalju Terasmaa, Uno Loop, Hillar Kareva, Teas Kipso, Samuel Saulus (pärast eelmise surma), Mart Lille, Venda Tammann. Ansamblit juhatas algul Aleksander Rjabov ja alates 1958. aastast Uno Naissoo. Tollal suurenenud koosseisus oli veel Tiit Varts ja Eri Klas.
Benito Pérez Galdós
Esimesed teosed
1870. aastal avaldas Pérez Galdós esimese romaani "Kuldne fontään", mille kirjutas juba aastail 1867–1868, ja mis visandab pildi Hispaania ideoloogilisest olukorrast II kodanliku revolutsiooni ajal. "Selles ründas ta teravalt reaktsiooni ja absolutismi, feodaalseid jõude, kes seisid vastu 1868. aasta revolutsioonile ja kodanlik-demokraatlikele uuendustele ." Järgmine teos "Vari" ilmus juba sama aasta novembris ajakirjas La Revista de España.
Vingerjas
Vingerjas on 15–30 cm pikkune mageveekala, kes eelistab aeglase vooluga jõe ja seisuveekogu mudast põhja. Öise eluviisiga. Keha on piklik, värvuselt seljalt kollakaspruun, külgedel pruunikad pikitriibud vaheldumisi kollakatega, uimed pruunikad.
Benito Pérez Galdós
Rahvuslikud episoodid
pisi|"Rahvuslike episoodide" sarja esimese osa "Trafalgar" esikaas Pérez Galdósi ajalooliste romaanide suurtsükkel kannab pealkirja "Rahvuslikud episoodid", mille teemaks on ajalugu, kuid autor ei piirdu vaid faktidega, vaid lisab ka väljamõeldud seiku ning üksikute inimeste saatuse kirjeldusi. 1873. aastast alates avaldas ta järjepidevalt "Rahvuslike episoodide" uusi osi, mis kujutasid endast katset mõista hispaanlaste ajaloolist mälu ja milles peegeldus 19. sajandi inimeste elu sisemus. Nendes teostes väljendub ka autori kokkupuude riigi ajalooliste sündmustega, mis määrasid riigi kui kollektiivi saatuse. "Rahvuslikud episoodid" hõlmab viit sarja, millest igaüks jaotub veel kümneks romaaniks, välja arvatud viimane, mis jäi pooleli. Teos algab Trafalgari lahingu kirjeldamisega ja lõpeb Borbónide dünastia taastamisega Hispaanias.
Metronoom (ansambel)
Metronoom esines Tallinna džässifestivalidel (1952, 1956, 1957, 1959) ja võitis hõbemedali VI Ülemaailmsel noorsoo- ja üliõpilasfestivalil Moskvas (1957).
Bronius Markauskas
pisi|Bronius Markauskas 2013. aastal Bronius Markauskas (sündinud 5. novembril 1960 Trušeliais Klaipėda lähedal) on Leedu insener, poliitik ja põllumajandustegelane; ta kuulub Leedu Talunike ja Roheliste Liitu. Ta oli 13. detsembrist 2016 kuni 14. maini 2018 Leedu põllumajandusminister.
Benito Pérez Galdós
Rahvuslikud episoodid
Esimene sari (kirjutatud aastail 1873–1875) räägib Hispaania iseseisvussõjast (1808–1814). Peategelaseks on Gabriel Araceli, endine petis, kellest sai tõeline härrasmees ja vapper Hispaania sõjaväelane. (Memorias de un desmemoriado, lk 202)
Vingerjas
Levinud Kesk- ja Ida-Euroopas ning Kagu-Aasias. Eestis suhteliselt laialt levinud, eriti Lõuna-Eestis.
Bronius Markauskas
Ta sündis 1960. aastal Trušeliais Klaipėda lähedal (praeguses Klaipėda Tauralaukise mikrorajoonis). Ta lõpetas 1985. aastal Kaunase Polütehnilise Instituudi elektriinsenerina.
Benito Pérez Galdós
Rahvuslikud episoodid
Teise sarja (kirjutatud aastail 1875–1879) sündmustik leiab aset aastatel 1813–1834, mil toimuvad absolutistide ja liberaalide vahelised võitlused. Sari kulmineerub Fernando VII surmaga 1833. aastal.
Vingerjas
Vingerjat on kasutatud akvaariumis ilmaennustajana.
Bronius Markauskas
Ta oli 13. detsembrist 2016 kuni 14. maini 2018 Leedu põllumajandusminister. Aastast 2019 on ta Klaipėda rajooni pealik.
Benito Pérez Galdós
Rahvuslikud episoodid
Pärast 20-aastast vaheaega avaldas Pérez Galdós aastail 1898–1900 kirjutatud kolmanda sarja. Nii pikk vahe esimese kahe ja kolmanda sarja vahel oli tingitud kirjaniku ja kirjastaja vahelisest autoriõiguste sõjast. Pérez Galdós võitis ja avaldas uue sarja, mis räägib Esimesest karlistide sõjast.
Neljanda sarja (avaldatud 1902–1907) tegevustik toimub 1848. aasta revolutsiooni ajal ja sellele järgnenud perioodil ning lõpeb Isabel II troonilt tõukamisega 1868. aastal. Viies sari, mis jäi lõpetamata, lõpeb Alfonso XII troonile saamisega.
Vingerjas
Vingerjas kuulub Eestis III kategooria kaitsealuste liikide hulka.
pisi|left|[[Emajõgi|Emajõe soodi vingerjas. Foto: Tiit Hunt]]
Benito Pérez Galdós
Rahvuslikud episoodid
See romaanide kogumik on üks tähtsamaid kõigi aegade hispaania kirjanduses, mis mõjutas tugevasti Hispaania ajalooliste romaanide trajektoori. Iseloomulikud tunnused on vaatepunktide mitmekesisus ja paljusus, aga ka ühe noormehe perspektiiv, kes on mässitud oma ajastu tähtsate ajaloosündmuste keerisesse ja kes võitleb samal ajal armastatu eest. Galdósi ideoloogiline areng on tajutav juba alates esimesest sarjast, mis kolmandas-neljandas sarjas muutub kibedaks skeptitsismiks, radikaalsed poliitilised vaated ja sotsialistlik-anarhistlik agressiivsus saavad jõudu juurde.
Küpsem iga
pisi|left|Pérez Galdósi portree, maalinud [[Joaquín Sorolla]] 1876. aastal nägi trükivalgust "Donja Perfecta" ehk romaan ideoloogilisest sallimatusest ühes kiltmaa linnas – Orbajosas, mille tegevuspaik sarnanes paljuski järgmise teose, "Gloria" sündmuspaigaga. 1889. aastal võeti Pérez Galdós mõnede liikmete vastuseisust hoolimata Real Academia Española liikmeks.
Galdós külastas regulaarselt vana Ateneo’d Montera tänaval, kus ta leidis uusi sõpru, kuid kelle poliitilised vaated ei ühtinud tema omadega. Tal olid tihedad sõprussidemed José María de Pereda, Antonio Cánovas del Castillo, Francisco Silvela ja Marcelino Menéndez Pelayoga. Samuti osales ta Café Inglési, Café de la Iberia ja vana Café de Levante seltskondlikel koosviibimistel. Lisaks tegi ta mitmeid reise Prantsusmaale, Inglismaale ja Itaaliasse, kuid Pereda mõjul hakkas talle ka Santander (Kantaabria) meeldima, kus ta suviti aega veetis. Veel meeldis Pérez Galdósile Toledo, linn, millesse ta oli eriliselt kiindunud ja mida ta kasutas ka mõningate teoste sündmuspaigana. 1884. aastal külastas kirjanik koos sõber Peredaga Portugali. Aastail 1886–1890 osales ta mõningal määral ka poliitikas, sest kuulus Práxedes Mateo Sagasta (Liberaalide partei) partei saadikute hulka.
Eraelu
Pérez Galdósi eraelu pole väga põhjalikult uuritud, osaliselt sellepärast, et kirjanikule meeldis seda saladuses hoida. Siiski on teada, et ta jäi kuni elupäevade lõpuni vallaliseks. Samuti armastas ta lõbutüdrukuid külastada ja sai ühega neist 1891. aastal isegi tütre. Lapse ema, Lorenza Cobián, sooritas hiljem enesetapu. Veel olid tal suhted näitlejanna Concha Morelli ja Emilia Pardo Bazáni nimelise kirjanikuga.
Viimased aastad
pisi|Benito Pérez Galdósi büst Viimastel eluaastatel pühendus ta täielikult teatrile. Pérez Galdós jõudis kirjutada isegi 22 näidendit, lisaks veel paljud nooruspõlves kirjutatud teosed, mis on kahjuks kaduma läinud. Tänapäevani on säilinud “Kasulik noor” ja lõpetamata näidend “Antón Caballero”. Paljud näidendid olid adaptatsioonid kirjaniku romaanidest. Nendel aastatel hakkas Pérez Galdós viljelema uut tüüpi romaani, milles kerkis esile euroopalik spiritualism. Samuti hakkas Pérez Galdós tundma üha rohkem huvi Lev Tolstoi loomingu vastu.
Selleks, et Hispaaniat paremini tundma õppida, sõitis ta rongiga mööda maad ringi. Ta võttis pileti alati III klassi, et saaks reisida koos armetute inimestega. Samuti ööbis ta viletsates võõrastemajades ja hostelites. Ta tõusis koos päikesega ja kirjutas pingsalt kuni kella kümneni hommikul. Pärast jalutas ta Madridis ja kuulas pealt võõraid vestlusi, millest tuleneb ka dialoogide värskus ja mitmekesisus. Jalutuskäikude ajal vaatles sulemees detaile, mida kasutas hiljem oma romaanides. Pärastlõunati luges ta kõigepealt hispaania, siis inglise ning viimaks prantsuse keeles. Tema erilised lemmikud olid inglise, hispaania ja kreeka klassikud, eriti Shakespeare, Dickens, Cervantes, Lope de Vega ja Euripides. Viimastel eluaastatel käis ta tihti läbi Lev Tolstoiga. Pérez Galdós heitis magama koos kanadega. Isegi teatreid külastas ta väga harva. Nii esitas kirjanik iga kolme kuu järel ühe 300-leheküljelise teose.
1890.–1891. aastal valiti Pérez Galdós uuesti Puerto Rico saadikuks. Samuti ühines ta vabariiklaste poliitiliste jõududega ja 1907. aastal valiti ta Madridis Hispaania parlamenti (Cortes). 1909.aastal oli ta Pablo Iglesiase kõrval üks vabariiklaste-sotsialistide koalitsiooni liidritest, kuid “ta ei tundnud, et ta oleks poliitik”, mille tõttu ta eemaldus poliitilistest võitlustest ja pühendas end taas romaanide kirjutamisele ja teatrile.
1919. aastal püstitati kirjamehele elutöö eest monument. Pérez Galdós oli selleks ajaks aga juba pimedaks jäänud, mistõttu ta palus, et ta viidaks kuju lähedale, et ta saaks seda katsuda. Mees puhkes erutatult nutma, kui oli “kinnitanud” kuju eheduse. 1920. aastal 4. detsembril suri loorberitega pärjatud Hispaania suurkirjanik. Tema matustele tuli ligi 20 000 madridlast, kes saatsid surnukeha Almudena surnuaiani.
Looming
Pérez Galdósi suurest valikust teostest võib välja tuua järgmised:
Stiil
Pérez Galdósi romaanide tegelased on maneslikud, mis tähendab, et tegelased olid kas ainult halvad või läbinisti head. Samuti jagas kirjanik tegelased vanamoelisteks ja vabameelseteks. Tema hilisemates teostes võib täheldada juba kostumbristlikke jooni ja tegelased olid rohkem hingelised. Samuti üritas ta luua kirjeldust oma ajastu kodanlusest ja otsida selle algeid uuemast ajaloost, kasutades selleks ajaloolisi romaane. Veel on Pérez Galdós kirjutanud dialoogivormis romaane.
Pérez Galdósil oli eriline tunnetus kõnekeele kasutamisel. Pío Baroja sõnul suutis Pérez Galdós "rahva kõnelema panna". Muidugi oli kirjanik ise ka oma suurest andest teadlik, mistõttu kasutas ta tihti kahekõnesi ja kirjutas dialoogivormis isegi terveid romaane.
Kirjanik taotleb stiili loomulikkust ja üritab vältida viimseni viimistletud meisterlikkust, et pakkuda kõige otsesemat viisi jõudmaks selleni, mida taheti väljendada. See on üks realistide esteetika postulaatidest. Pérez Galdósi looming on läbipaistev, akadeemiline ja alati stiilipuhas. Tekstist kumavad läbi ka huumor ja iroonia. Dialoogid on läbi imbunud kõnekeelsetest väljenditest, mis võivad kohati isegi vulgaarsed olla. Selle tõttu satub Kanaaridelt pärit kirjanik tihti kostumbristlike meeletuste ohvriks ning tegelaskujude kirjeldused võivad vahel naeruväärsete või lapsikutena paista. Huumoorikusest ei jää aga vajaka, sest tihti on see irooniliselt kaastundlik või jumalakartlik nagu ka Cervantese huumor. Sarnasus pole imeks pandav, sest Pérez Galdós armastas väga "Don Quijotet" lugeda.
1912. aastal pidi Pérez Galdós peaaegu Nobeli kirjandusauhinna saama, aga kirjaniku poliitilised vaenlased veensid Rootsi Akadeemiat, et nad sulemehele seda auhinda ei annaks.
Reet Mändar
Reet Mändar (sündinud 10. juunil 1964) on eesti mikrobioloog, Tartu Ülikooli meditsiinilise mikroobiökoloogia professor.
Oktjabrski
Oktjabrski on linn Venemaal, Baškortostani Vabariigis. Linn asub Iki jõe paremkaldal Tatarstani piiri lähedal.
2002. aasta rahvaloenduse andmetel oli Oktjabrski elanikest venelasi 40,8%, tatarlasi 37,1% ja baškiire 14,0%.
Alessandro Giardelli
pisi
Love Me Tender
"Love Me Tender" (esialgse pealkirjaga "The Reno Brothers") 1956. aasta USA muusikaline mängufilm.
Alessandro Giardelli
Karjäär
Giardelli alustas karjääri 2012. aastal. Pärast seda on ta võitnud mitmesuguseid riiklikke ja rahvusvahelisi konkursse ja auhindu. Tulemuste hulka kuulus esimene koht Itaalia meistrivõistlustel, WSK Night Editioni kolmas koht, kaheksas koht ja viies koht WSK Champions Cupil, neljas koht WSK finaalkarikas, esimene koht i Rok Cup Italy, Rok Cupi rahvusvahelise finaali viies koht, viies koht Trofeo Margutti, teine koht Trofeo delle Industrie, esimene koht 500 miili Granja Viana poole, Euroopa meistrivõistluste kolmas võistlus ja võit maailmameistrivõistluste võidusõidul. Ta võistles ametlikul CRG meeskonnal, ja Tony Kart  võistleb praegu ametliku Lariomotorsport meeskonnaga.
Love Me Tender
Loo on kirjutanud Maurice Geraghty.
Alessandro Giardelli
Isiklikku
Giardelli vend Luca on samuti võidusõitja. 2013. aastal avas Giardelli perekond kardiraja Laromotorsport. Ja lõi hiljem samanimelise kartingmeeskonna.
Love Me Tender
Süžee
Clint Reno on noor poiss, kelle vanemad vennad on sõtta läinud ja sõjas langenuks kuulutatud ning ta on äsja abiellunud oma vanema venna Vance'i endise naise Cathyga. Ootamatult saabuvad aga sõtta läinud vennad elusana koju ning Clinti hakkab vaevama armukadedus ja hirm, et Vance võtab temalt Cathy tagasi.
Taastuv energiaressurss
Taastumine eeldab, et neid ressursse ei kasutataks rohkemal määral, kui neid juurde tekib. S.t. kui taastuvat ressurssi ei kasutata ülemäära, saab seda sama intensiivsusega kasutada tuhandeid aastaid.
Ajalugu
Energia kasutamisel põhinevad kogu elusloodus ja inimtegevus. Enne 19. sajandi keskpaika olid peaaegu kõik energiaressursid liigitatud taastuvateks. Peaaegu kindlalt võib väita, et vanimad kasutatud taastuvenergiad on biomassi energia ja biokütus, mis on umbes 790 000 aastat vana. Biokütust hakati kasutama 200 000 aastat hiljem.
Tõenäoliselt teine vanim taastuvenergiavara on tuul, mille jõul liikusid laevad üle vee. Esimest korda võidi seda kasutada u 7000 a tagasi Niilusel.
Ajalugu näitab, et esimesed taastuvenergiad olid inim- ja loomtööjõud, vee-energia ja tuuleenergia ning puidu põletamine. USA energiakasutuse graafik näitab, et kuni 1900. aastani olid nafta ja maagaas sama tähtsad kui tuuleenergia ja päikeseenergia 2010. aastal.
1873. aastal oli probleemiks, et kivisüsi võib otsa saada ning selle tulemusena hakati katsetama päikeseenergiaga. Päikesemootorit arendati kuni esimese maailmasõja puhkemiseni. 1911. aastal avaldati Ameerika Ühendriikides teaduslik artikkel päikeseenergia olulisusest, milles väideti, et päikeseenergia on kauges tulevikus ainus energiaressurss.
Tuuleenergia
Tuuleenergia on tuule kineetilise energia muundamine tuuleturbiinide abil mehaaniliseks energiaks või elektrienergiaks. Tuuleenergia muundavad mehaaniliseks energiaks näiteks tuuleveskid ehk tuulikud ja elektrienergiaks tuulegeneraatorid ehk elektrituulikud.
Tuul ei ole püsiv, seetõttu tuleb teda kasutada kombineeritult teiste energiaallikatega või salvestada energiat näiteks keemiliseks energiaks akupankadesse või mehaaniliseks energiaks, pumbates vett kõrgemal asuvatesse hoidlatesse. Energia muundamisel läheb aga alati teatud osa soojuseks kaduma.
Suured tuulepargid võivad koosneda sadadest elektrituulikutest, mis on ühendatud elektrivõrguga. Avamere elektrituulikud on võimelised ära kasutama seal tihedamini esinevaid tugevamaid tuuli kui maismaa omad ja nii muudavad nad maastiku ilmet vähem, kuid ehituskulud on sellevõrra tunduvalt kõrgemad.
Hüdroenergia
Hüdroenergia ehk hüdrauliline energia ehk vee-energia ehk veejõud on mehaanilise energia liik, mis vabaneb vee vabal langemisel Maa raskusjõu mõjul.
Suur osa hüdroenergiast on jõgedes, kus see kulub näiteks setete allavoolu viimiseks, samuti jõesängi uuristamiseks ja jões olevate kivide lõhkumiseks. Kõige suurem on jõgede hüdroenergia suurvee ajal. Läbi aegade on inimesed välja mõelnud meetodeid, kuidas osa sellest energiast panna tegema inimestele kasulikku tööd.
Päikeseenergia
Päikeseenergiat rakendatakse päikeseenergia kujul päikesekiirguse soojuse või elektri tootmiseks. Põhiliselt kasutatakse seda soojuse ja elektri tootmiseks aga ka loomulikus valgustuses.
Päikeseenergia vabaneb päikesel toimuvate termotuumareaktsioonide tulemusel. Elektri tootmine päikeseenergiast võib toimuda fotoelement- ehk fotogalvaanilises elektrijaamas päikesepatareidega või päikese-soojuselektrijaamades läbi soojuse.
Biomassienergia
Bioenergia ehk biomassienergia on taastuvenergia liik, mis saadakse organismidest pärineva orgaanilise aine (biomassi) kasutamisest (hrl põletamisest). See on soojusenergia, mis saadakse mingit tüüpi biomassi põletamisel. Biomass on taimne materjal, mis on põletamiseks piisavalt kuiv. Siia kuuluvad puiduhake ja -jäätmed, energiamets, saepuru, põõsastaimed, pilliroog, põhk, turvas jne.
Biomassi baasil toodetav energia on alternatiiv fossiilkütusest toodetavale energiale, juhul kui tootmises ei kulu fossiilenergiat rohkem või sama palju, kui bioenergiat saadakse, ning biomassi kasvatamine energiaallikana ei vähenda toiduvilja kättesaadavust. Põletamisel eraldunud süsihappegaasi ei arvestata kliimamuutuse põhjustajana, sest see seotakse uuesti fotosünteesil.
Biomassi kuivaine keskmine kalorsus on 20–26 kJ/g. Näiteks tüvepuidul 20,0–20,5 kJ/g, tüvekoorel 20–23 kJ/g.
Biokütus
Biokütus on energeetilisel otstarbel kasutatav gaasiline, vedel- või tahkekütus, keemiliselt orgaaniline aine, mis organismide elutegevuse tulemusena on ökosüsteemis hiljuti moodustunud või mis on selle saadus. Biokütus võib olla taimset, loomset või mikroobset päritolu.
Biokütus kuulub taastuvate kütuste hulka.
Esmaste biokütustena on kasutusel näiteks küttepuu, hagu, puusüsi, õled, hein, sõnnik. Teatava tinglikkusega on biokütuseks loetud ka turvast.
Töödeldud biokütused on näiteks biodiislikütus, bioetanool, hakkpuit, saepuru, bioloogiliste jäätmete anaeroobsel lagunemisel tekkiv biogaas.
Biokütust võib saada nii pärismaiste koosluste majandamisel (metsaraie, võsaraie (sh raiejäätmed), heinategu, roolõikamine, jne) kui kultiveerimisel (energiavõsa, energiaheina, õlitaimede jt põllumajanduslikul kasvatamisel).
Geotermaalenergia
pisi|Palinpinoni geotermaalelektrijaam Sitio Nasulos, [[Filipiinidel]] Geotermaalenergia ehk geotermiline energia ehk maapõueenergia on Maa siseenergia. See on maapõues peamiselt (80% ulatuses) looduslike radioaktiivsete elementide lagunedes tekkiv ja aja jooksul kivimitesse salvestunud soojusenergia ning ülejäänud 20% ulatuses Maa tekkimise käigus kivimitesse salvestunud energia.
Geofüüsika seda haru, mis käsitleb Maa ja maakoore soojusrežiimi, nimetatakse geotermikaks.
Järjest sügavamale Maa keskpunkti poole minnes tõuseb sealsete kivimite temperatuur. Vahekaugust, mille võrra sügavamale minnes maakoore temperatuur 1 °C võrra tõuseb, nimetatakse geotermiliseks astmeks. Keskmiselt on geotermiline aste 33 m. Selle vastand on geotermiline gradient, mis näitab kivimite temperatuuri tõusukiirust Maa keskme poole liikudes. See on keskmiselt 0,03 °/m.
Maasisest energiat saab kasutada vaid nendes piirkondades, kus soojusvoog lähtub vähemalt mõne kilomeetri sügavuselt. Sellised tingimused on enamasti laamade äärealadel. Maasisest energiat on raske kätte saada. Termaalvett saadakse puuraukudest, samuti kasutatakse kuumade kivimite soojust sealt vett läbi pumbates. Geotermiliste elektrijaamade rajamine on suhteliselt odav ja lihtne, kuid termaalvee halbade omaduste tõttu (200 °C on suhteliselt madal temperatuur) pole nad eriti ökonoomsed. Nende rajamine on õigustatud üksnes seal, kus termaalvesi paikneb maapinnale küllalt lähedal.
Taastuvate energiaressursside kasutamine Eestis
Energia kasutamisel põhinevad kogu elusloodus ja inimtegevus. Eestis toodetavast elektrienergiast umbes 90% saadakse praegu põlevkivist, ligikaudu 8% tuleb maagaasist ning ülejäänu tuule- ja hüdroenergiast. Põlevkivi varud pole aga igavesed, sõltuvalt põlevkivi kaevandamise ja energia tootmise intensiivsusest jätkub Eestis põlevkivi vaid 20 kuni 50 aastaks ja seega on alternatiivsed energiaallikad peagi vägagi aktuaalsed. Samuti oleks vaja vähendada igapäevakütuste põletamisel tekkivate kasvuhoonegaaside emissiooni – lihtsalt öeldes on vaja hoida keskkonda.
2018. aastal taastuvate energiaressurside kasutades toodeti 1662 GWh energiat, mis moodustas 17,1% kogu tarbitud energiast. 62% ehk 1040 GWh sellest oli toodetud biomassist, biogaasist ja jäätmetest. Tuuleenergiast oli saadetud 36% ehk 590 GWh, hüdroenergiast 19GWh ja päikeseenergiast 13 GWh, mis on 3 korda rohkem kui 2017.aastal.
2019. aastal taastuvate energiaressurside kasutades toodeti 1949 GWh energiat, mis moodustas 21% kogu tarbitud energiast.
India mesikas
India mesikas (Melilotus indicus) on liblikõieliste sugukonda mesika perekonda kuuluv rohttaim.
Vermimine
Vermimine on kujutise metalli pinnale või sisse muljumine tugeva surve kaasabil. Vermitakse peamiselt münte, vermimise sünonüüm on müntimine.
Müntide valmistamiseks kasutatakse mitmesuguseid metallisulameid. Sobivast sulamist tehakse metallileht, millest stantsitakse välja ringikujulised münditoorikud.
Müntide vermimine tähendabki seda, et mündi pinnale pressitakse etteantud kujundusega reljeef. Selleks tuleb kõigepealt valmistada tööriistad. Mündi kujunduse järgi valmistatakse esimesena ematempel, mille põhjal toodetakse töötemplid. Töötemplitega vermitakse masinate abil toorikutest mündid. Mündi massi ja diameetrit kontrollib vermimismasin automaatselt, lisaks tehakse pisteliselt müntide visuaalset kontrolli.
Mayhem
Mayhem on Norra black metal ' i ansambel, üks norra black metal ' i pioneeridest.
Mayhemi asutasid 1984 kitarrist Euronymous (Øystein Aarseth), basskitarrist Necrobutcher (Jørn Stubberud) ja trummar Manheim (Kjetil Manheim). Ansambel võttis nime Venomi laulust "Mayhem with Mercy".
Algul oli bändi solist Euronymous, aga hiljem pühendus ta üksnes kitarrile. Solistiks võeti algul Erik Nordheim (Messiah), aga 1986 Sven Erik Kristiansen ehk Maniac. Koos Maniaciga salvestati bändi esimene EP "Deathcrush".
1988. aasta keskel lahkusid Manheim ja Maniac bändist. Nende asemele võeti lauljaks Per Yngve Ohlin ehk Dead ja trummariks Jan Axel Blomberg ehk Hellhammer. Selles koosseisus muutusid bändi kontserdid järjest kuulsamateks. Etenduse ajal lõikus Dead ennast jahinoa või katkise klaasiga. Lisaks laskis bänd sageli lava ette püsti ajada teiba ja selle otsa ajada lamba või sea pea.
1995. aasta lõpul otsustas Hellhammer bändi taastada, kutsudes lauljaks ja bassimängijaks tagasi Maniaci ja Necrobutcheri. Uueks kitarristiks sai Rune Eriksen ehk Blasphemer. Taastatud bänd eemaldus satanismist, kuigi muusika jäi endiselt süngeks, küll lähenes bänd neofašismile, milles teda ka korduvalt süüdistati, sest Mayhem kasutas sageli natside sümboleid, sealhulgas haakristilippe ja surnupealuu-embleemi.
2003. aasta mais viidi üks "Mayhemi" fänn koljuluumurruga haiglasse pärast seda, kui kontserdi ajal oli teda tabanud lavalt visatud lambapea. Bändi vastu alustati juurdlust, aga bänd pidas vigastust täiesti juhuslikuks.
2004 visati Maniac bändist välja, väidetava alkoholismi tõttu. Uueks lauljaks sai taas Attila Cshihar.
2008. aasta augustis lahkus Blasphemer bändist. Tema asemel sai uueks kitarristiks Krister Dreyer ehk Morfeus. Selles koosseisus esineb bänd tänapäevani.
Sinu nimi on...
"Sinu nimi on..." (君の名は. ) on Toho ja CoMix Wave Filmsi animastuudiote täispikk joonisfilm, mis valmis aastal 2016.
Oslo Ülikool
pisi|Kuningliku Frederiki ülikooli varasem pitser thumb|Õigusteaduskonna hoone esine
Oslo Ülikool (norra keeles Universitetet i Oslo; ladina keeles Universitas Osloensis) on ülikool Norra pealinnas Oslos. 2023. aastal paigutas ajakirja Times Higher Education edetabel selle maailmas paremuselt 126., QS-i edetabel aga 113. kohale. Tegu on Norra vanima ülikooliga.
Ülikool asutati 1811. aastal ning sellele anti Taani ja Norra kuninga Frederik VI järgi nimi Kuningliku Frederiki Ülikool (norra keeles Det Kongelige Frederiks Universitet, ladina keeles Universitas Regia Fredericiana). Praeguse nime sai ülikool 1939. aastal.
1882. aastal võeti vastu esimene naissoost üliõpilane ning 1912. aastal sai Kristine Bonneviest esimene naisprofessor. 1922. aastal pälvis endine rektor Fridtjof Nansen Nobeli auhinna esimese maailmasõja põgenike abistamise eest. 1943. aastal tabasid õppeasutust Saksa okupatsioonivõimu repressioonid. Nii 1947. aastal loodud õppelaenude süsteemi tõttu, mis võimaldas rohkematel noortel ülikooli astuda, kui sõjajärgse beebibuumi tõttu kasvas üliõpilaste arv 20. sajandi keskel hüppeliselt – 1970. aastal oli tudengeid enam kui 16 800 ehk kümme aastat varasemaga võrreldes kolm korda rohkem. 1982. aastal ületas naisüliõpilaste arv meesüliõpilaste oma. 2011. aastal tähistati pidulikult ülikooli asutamise 200. aastapäeva.
Oslo Ülikoolis anti 2020. aasta seisuga bakalaureuse- ja magistritasemel haridust 235 erialal ning doktoriõppeprogramme oli 428.
Nobeli auhinna on pälvinud viis Oslo Ülikoolis töötanud isikut.
== Rektorid ==
Vetukad
Vetukas (ka vettokas või vedugas) oli põhjaeesti murretes teatud suur labakinnas (mitmuses vetukad). Peipsi ääres nimetati samasuguseid kindaid tääbuskid. Vetukad, mis olid Euroopas laialdaselt tuntud, valmistati hobusejõhvidest, lehma-, kitse- või koera karvadest, sest need materjalid ei märgunud ning kindad püsisid soojana. Sellised labakindad olid ette nähtud nooda vedamiseks või võrgu lappamiseks.
August Weizenberg
August Ludwig Weizenberg (6. aprill 1837 Erastvere, Võrumaa – 22. november 1921 Tallinn) oli eesti rahvusliku skulptuuri looja.
Elukäik
Tulevane skulptor sündis Ritsike kõrtsis Vana-Piigandi asunduses. Õppis 1846–1849 Kanepi kihelkonnakoolis, oli 1853–1858 Karstemõisa tisleri õpipoiss ja 1858–1862 Erastvere mõisa tisler. 1862. aastal sõitis ta 25-aastaselt Saksamaale, et õppida füüsikat ja tehnikat, asus aga õppima saksa keelt ja kirjandust ning puunikerdamist ja joonistamist. 1863. aastal astus Preisi Kunstiakadeemiasse puunikerduse erialale. Andeka õpilasena vabastati ta juba teisel semestril õppemaksust.
Kolm aastat hiljem kolis Weizenberg majanduslikel põhjustel Peterburi, kus lootis leida paremat lisateenistust. 1866. aastast õppis skulptor A. v Bocki ateljees ja vabakuulajana Peterburi Kunstiakadeemias. 1869. lahkus akadeemiast ning pärast lühiajalist viibimist kodumaal sõitis Saksamaale.
Õppis ja töötas 1871. aastast Berliinis ja Münchenis, olles sealses Kunstiakadeemias professor Weidemanni modelleerimisklassis. Münchenis müüs skulptor suhteliselt edukalt oma teoseid ning seal valmisid näiteks tema "Hamlet", "Noormees oja ääres" ja "Neiu kaebus".
1873. aastal sõitis Weizenberg Viini maailmanäitusele, kaasas "Tütarlapse kaebus" ja "Noormees oja ääres". Sealt ta aga tellimusi ei saanud ning kolis juba samal aastal Rooma, kuhu jäi 17 aastaks. Roomas valmis hulk tema parimaid teoseid: "Ophelia", "Ema armastus", "Lapse armastus", "Usk", "Lootus" jt. Lisaks sai ta kodumaalt rea büsti- ja hauasambatellimusi. Weizenberg esines 1878. aasta Pariisi maailmanäitusel, kus "Hamlet" leidis äramärkimist ning osteti 15 000 frangi eest. Külastanud Peterburi, läks skulptor tagasi Itaaliasse, kus valmisid "Barrabas", "Kristus", "Lady Macbeth" ja teised teosed, nende hulgas "Hämarik", mis võitis Chicago maailmanäitusel auhinna. Ameeriklane Charles Pavey pidas Weizenbergi "Hämariku" kuju Mílose Venusega samaväärseks. Kuju suurendatud koopia ehib Tallinnas Viru keskuse esist nurka.
Kodumaal käis skulptor korduvalt ning pidas kirjavahetust F. R. Kreutzwaldi, Mihkel Veske, Jakob Hurda ja teiste eesti kultuuriinimestega. 1880. oli Weizenberg Tartus, kus külastas oma õdede perekondi (ema oli aasta varem surnud) ning tõenäoliselt kohtus siis ka Kreutzwaldiga, kes elas juba Tartus.
1887. korraldas Weizenberg oma loomingu näituse Tartus, kus kuberner Šahhovskoi ostis "Kreutzwaldi portree" ja kinkis selle Eesti Kirjameeste Seltsile. Tartust sõitis näitus Riiga ja sealt 1888 tagasi Rooma, kus skulptor modelleeris suure allegoorilise "Roma", mille kinkis Rooma linnavalitsusele. Kaks aastat hiljem tuli kunstnikul võlgade eest Roomast pageda.