Kalevi_Kull
Katalüüs ja tellingud semioosis
Miski on märk tänu sellele, et ta võib kanda paljusid tähendusi. Märk on olemuslikult paljune ehk polüseemiline ("Life is many, and sign is essentially plural: On the methodology of biosemiotics"). Tähendused on loomu poolest kvalitatiivsed, mistõttu nad on üksteisega ühismõõdutud ja üksteisele taandumatud ehk ühitamatud. Siiski võivad nad olla üksteisega suhtes: märk ongi niisugune suhe. Semioos on otsustamine kooseksisteerivate tähenduste vahel. Tähendused on antud koodisuhete kaudu. Semioos on seega lahenduse leidmine ühitamatute koodide olukorras. Semioos on otsing, mis ilmub tänu ennustamatusele (vabadusele), mis tuleb ühitamatusest. Semioos kui otsing on ka tähendusloome, see kehtestab tähendusi. Selleks et leida tee ühitamatute koodide vahel, kasutab semioos varasemaid märke. Seda võib nimetada semiootiliseks regulatsiooniks ehk semiootiliseks katalüüsiks. Semioosil on korraga kaks tendentsi: esiteks singulariseerimine, tähenduste arvu vähenemine, ühe tähenduse domineerivamaks muutmine, märkide jäigemaks tegemine, harjumuste kujundamine, nagu Charles Sanders Peirce ütleks, ja teiseks diversifitseerimine, uute eristuste tegemine, uute koodide loomine, seega vahendite loomine rohkemate tähenduste eristamiseks. Mõlemat tendentsi nimetatakse sageli õppimiseks. Äärmusena võib märk muutuda väga jäigaks, sest tähenduste paljus on vähenenud, ja lõpuks kollabeeruda üheksainsaks tähenduseks. Protsess muutub siis automaatseks, mehaaniliseks, ja semioos kaob. Siis ka tähendus kaob, sest tähendus on alati paljune. Monoseemilist märki nimetatakse mõnikord signaaliks. Signaal ei ole tõeline märk. Ent kui tähendus on kadunud, siis semioosi rajatud suhe, materiaalsesse struktuuri sisse ehitatud koodisuhe, võib alles olla. Semioos kavandab ja loob uusi struktuure. Semioos loob uusi koode – vastavusi, mida ei saa tuletada füüsika ja keemia üldistest seadustest, sest need koodid on lokaalsed ja ajaloolised, need on kombinatsioonid tohutu paljudest võimalustest, mis tekivad ainult tänu elule. Ehitatud keskkond, keha jäigad struktuurid, tööriistad ja masinad on semioosi saadused. Need on elu loodud artefaktid, mis saavad tekkida ainult elu looduna. Nende seas on koodid, mis võivad mõnda aega kesta isegi ilma semioosi osaluseta. Need võivad olla edasise semioosi tellinguteks. Tähendus tekib ainult tänu koodisuhete kokkupuutele. Ühitamatute koodide kokkupuude, mis aktiveerib semioosi, eeldab elussüsteemi. Asi on selles, et semioos eeldab õppimise mehhanismi, st mehhanismi, mis saab luua uusi koode (ning sellepärast taastada ja reprodutseerida), ja see ongi üks elussüsteemide tunnus. Ühitamatus kui semioosi fundamentaalne eeltingimus esineb ainult semioosisüsteemides ja tänu koodide paljusele. Koodid on erinevad, kui nende üheaegne rakendamine viiks loogilise ühitamatuseni (keele puhul võib see olla vaidlus). Sellised nähtused ei saa eksisteerida väljaspool eluga seotud süsteeme, sest ainult need saavad koode luua. Ühitamatus ise on määramatuse allikas, vabaduse allikas. Märk on paljune koodisuhe. Märgitüübid sõltuvad loodava suhte tüübist, ja see sõltub õppimismehhanismi tüübist. Tundub mõistlik eristada nelja põhilist tüüpi: a) äratundmissuhe, ikooniline märk; b) assotsiatsioonisuhe, indeksiaalne märk; c) jäljendussuhe, emoniline märk; d) kokkuleppesuhe, sümboliline märk. Tüüp a) põhineb katse ja eksituse teel õppimisel, tüüp b) on võimalik tänu assotsiatiivsele õppimisele ehk tingimisele. Need tüübid on ühised kõigile loomadele. Tüüp c) on seotud sotsiaalse õppimisega (ka empaatia ja emotsioonidega ning leidub paljudel selgroogsetel. Tüüp d) on seotud peamiselt keelevõimega. Et semiootiline katalüüs on katalüüs märkide kaudu, suhte kaudu, võib see igal juhtumil viia üheni nendest tüüpidest. Märgisuhted ise on kvalitatiivset katalüütilist tüüpi, nii et see on ka katalüütiliste suhete liigitus. Siin on veel palju võimalikke eristusi. Inimteadvuses esinevad peamiselt emoniline ja sümboliline katalüüs.