cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Shirley Jackson
Hilisem looming
Peale "The Lottery" on Jackson tuntud romaani "The Haunting of Hill House" järgi. Selle teose kirjutamiseks sai Jackson inspiratsiooni enda abielust Hymaniga ning kasutas elemente suhtest oma emaga. Teose keskmes on Hilli maja ning tegelased Eleanor Vance, Theodora, dr John Montague ja Luke Sanderson, kes kõik satuvad sinna majja. Seda teost peetakse üheks parimaks õudusromaaniks läbi aegade.
Pillerseetal
thumb|upright=1.35|Pillersee org Sankt Jakob in Hausi lähedal Tiroolis, Austrias
Shirley Jackson
Hilisem looming
1962. aastal ilmus Jacksoni viimane romaan – "We Have Always Lived in the Castle". Romaan on kirjutatud 18-aastase Maty Katherine Blackwoodi vaatenurgast, kes elab koos oma õe Constance'iga ja onu Julianiga. Kuus aastat enne romaani tegevust oli peret tabanud suur tragöödia, mille tagajärjel oli suurest perest jäänud ellu vaid kolm inimest.
Pillerseetal
Pillersee org (saksa: Pillerseetal) on org Kitzbüheli ringkonnas Austria Tirooli liidumaal, piiril Salzburgi liidumaaga.
Shirley Jackson
Hilisem looming
Enne surma kirjutas Jackson seitsmendat romaani.
Pillerseetal
Asukoht ja maastik
Pillersee orgu iseloomustab sarnaselt selle naaberorgudega kokkuvõtlik orupõhja veelahe Sankt Jakob in Hausi lähedal, kus kaks Pillerseetali jõeorgu kohtuvad:
Shirley Jackson
Jackson kirjutamisest
Jacksoni sõnul ei peaks kirjanik kirjutama päriselus elavaid inimesi enda juttudesse. Samuti ei vaja lugeja lehekülgede viisi tegelaste kirjeldusi. Tegelase tunneb ära väikeste žestide järgi, näiteks talle omase keelekasutuse või reaktsiooni järgi. Kirjaniku ülesanne on hoida lugeja tähelepanu ning sisu võimalikult lihtsalt edasi anda ilma lisapõigeteta. Loo algus ja lõpp peavad moodustama raami ning kulminatsioonile tuleks kaudselt vihjata juba esimestel lehekülgedel.
Pillerseetal
Asukoht ja maastik
Põhjapoolne haruorg viib oma veed Grieselbachi, Pillersee ja Loferbachi (Haselbach) ojade kaudu Saalachi/Salzachi, ning seda piirab Öfenschluchti kuristik (Teufelsklamm), mis on osa Loferbachi oja Strubtali orust Waidringi lähedal.
Shirley Jackson
Jackson kirjutamisest
Jackson ei kasutanud oma romaanides ülemäära omadussõnu, vaid rohkelt nimi- ja tegusõnu. Ta ammutas inspiratsiooni päriselu situatsioonidest ja enda perekonnast.
Pillerseetal
Asukoht ja maastik
Lõunas loetakse kogu Rothache ja Fieberbrunner Ache (Pillersee Ache) jõgede ida–lääne suunaline org Grießeni kurust idas Fieberbrunni ja Sankt Johann in Tiroli vahelise kihelkonnapiirini läänes samuti Pillersee oru osaks. Sankt Johann, kus Fieberbrunner Ache suubub Großachesse (Kitzbühler-/Kössenerache, millest lõpuks saab Inni lisajõgi Tiroler Ache), on ühenduskoht Großache jõe Leukentali oruga. Grießeni kuru üleminekukoht itta Salzburgi Leogangi.
Shirley Jackson
Adaptatsioonid
Jacksoni elu on kujutatud 2020. aastal ilmunud filmis "Shirley", mille peaosas on Elisabeth Moss.
370 eKr
Aasta 370 enne Kristuse sündi ehk meie ajaarvamist. Vana-Roomas oli see CCCLXXXIV (384.) aasta ab urbe condita.
Shirley Jackson
Adaptatsioonid
Tema teoseid on kasutatud ja adapteeritud filmides, teleseriaalides, teatrilavadel jne. Tuntumad on näiteks
Pillerseetal
Transport
Hochkönigstraße (B 164) ja Salzburgi-Tirooli raudtee (mõlemad kulgevad Saalfeldenist läbi oru lõunaosa; esimene Sankt Johanni, teine Kitzbühelisse–Wörglisse). Põhjas on Pillerseestraße ühendusteeks Loferer Straßega (B 178, Deutsches Eck–Wörgl).
Shirley Jackson
Shirley Jacksoni auhinnad
2007. aastal asutati Jacksoni pärandi auks The Shirley Jackson Awards, Inc. ('Shirley Jacksoni auhinnad'). Auhindadega tunnustatakse kirjandusteoseid, mille žanriteks on psühholoogiline põnevus, õudus ja fantaasia.
Auhinna hääletuskomisjoni kuuluvad kutselised kirjanikud, toimetajad, kriitikud ja akadeemikud. Auhindu jagatakse järgmistes kategooriates: romaan, novell, lühijutt, antoloogia ja kogumik.
Sinine Lint
pisi|Sinise Lindi viimane omanik, Ameerika Ühendriikide laev SS [[United States (laev)|United States aastal 2017]]
Solmisatsioon
Umbes 13. sajandil nimetati solmisatsiooni sõnaga solfatio (tuletis silpidest sol ja fa).
Sinine Lint
Sinine Lint on mitteametlik rändauhind, mis antakse Atlandi ookeani rekordilise kiirusega ületanud reisilaevale. Rekordi puhul arvestatakse liinilaeva keskmist kiirust, mitte sõiduks kulunud aega, sest laevade marsruudid on erinevad. Auhinnatakse läänesuunalist laevaliiklust, s.t vastu Golfi hoovust liikuvate laevade kiirust. Auhinna nimi laenati hobuste võiduajamiselt ja see võeti laialdaselt kasutusele pärast 1910. aastat.
Solmisatsioon
Alates 15. sajandi lõpust on käibel keskladinakeelne vorm solmisatio/solmizatio, mis on tuletis silpidest sol ja mi.
16. sajandi lõpus tekkis solmisatsiooni edasiarendusena noodistlaulmise tehnika ja hiljem kompleksne õppeaine solfedžo.
Ajalugu
Teatud tähendusega silpe (näiteks kung–shang–chiao–chueh–yü või ding–dong–dèng–dung–dang) kasutati muusika esitamisel juba vana-hiina muusikas. India muusikas on silpide abil musitseerimine kasutusel tänaseni. Vana-Kreekas tähistati silpidega tetrakordide helisid. Helisid tähistavad silbid olid kasutusel ka süüria ja bütsantsi laulus, kuid nende tähendus ei ole täna teada.
Tänapäevase solmisatsiooni "isaks" peetakse Arezzo Guidot (sündinud ca 992), kes 11. sajandil nimetas keskaegse heksakordi kuuele astmele silpnimetused ut–re–mi–fa–sol–la. Mi ja fa vahel oli pooltoon ning muude astmete vahel tervetoon. Silpide eesmärk oli heksakordi astmete hõlpsam meeldejätmine ja laulmisel intervallide hõlpsam tabamine.
Guido tuletas silbid ladinakeelsest Johannese hümnist, komponeerides ilmselt ise ka hümni meloodia : (Et lodevate häälepaeltega õpilased võiksid lauldes sinu imelisi tegusid kiita, lunasta, oo Püha Johannes, ebapuhaste huulte süüteod.)
Hiljemalt 12. sajandil arendati välja solmisatsioonisüsteemi illustreeriv n-ö Guido käsi.
Heksakordipõhine 6-heliline solmisatsioon oli kasutusel kuni 16. sajandini. Et anda tähis ka diatoonilise helirea seitsmendale astmele, lisati varasematele silpidele silp si, mis on ilmselt akronüüm Guido hümni viimase rea sõnadest "Sancte Ioannes".
17. sajandi teisel poolel asendati silp ut paremini lauldava silbiga do ning C-duur helirea helid said nimetused do, re, mi, fa, sol, la, si.
Umbes 600 aastat ei olnud solmisatsioonisilbid seotud kindlate (absoluutsete) helikõrgustega: silbid tähistasid helirea teatud astmeid. Tänapäevases mõttes oli tegu relatiivse solmisatsiooniga. Alles umbes 1600-ndatel sidusid prantsuse muusikud solmisatsioonisilbid kindlate helikõrgustega, nii et ut = c, re = d jne.
Jean-Jacques Rousseau ei nõustunud uue praktikaga kasutada solmisatsioonisilpe "absoluutsetena": : "C ja A tähistavad kindlaid, muutumatuid helisid, mida võib alati samade klahvide abil lüüa. Ut ja la on midagi muud. Ut on alati mažoorhelirea põhitoon (toonika, esimene aste) ja la alati minoorhelirea põhitoon. Prantsuse muusikud on võõristaval moel selle erinevuse segamini ajanud. Nad on ebavajalikul moel klahvide ja helide nimetused dubleerinud ning pole jätnud astmetele ühtegi nimetust. (''C und A bezeichnen bestimmte, unveränderliche Töne, die immer mit denselben Tasten angeschlagen werden. Ut und la sind etwas anderes. Ut ist immer Grundton (Tonika, erste Stufe) einer Durtonleiter und la immer Grundton einer Molltonleiter. Die französischen Musiker haben befremdlicherweise diese Unterschiede verwischt. Sie haben unnützerweise die Benennung für die Tasten und Töne verdoppelt und keine Zeichen für die Benennung der Stufen übriggelassen." (Jean-Jacques Rousseau "Emile oder über die Erziehung")
Vana "relatiivne“ ja uus "absoluutne“ traditsioon kestsid mõlemad siiski paralleelselt edasi.
Saksa keeleruumis arenesid 20. sajandil kaks terviklikku solmisatsioonikontseptsiooni: Carl Eitzi "absoluutne" süstem "Tonwort" ja Richard Münnichi "relatiivne" süsteem "Jale". 20. sajandi lõpus algas muusikapedagoogikas relatiivse solmisatsiooni uus õitseng.
Rakendus
Solmisatsioon ei ole muusika noodikiri, see on abivahend pigem kuulmisele kui nägemisele. Silpide seostamine helidega on mälu abivahend tavaliselt helikõrguste vaheliste intervallide või helivältuste meeldejätmiseks ja tuvastamiseks. Muusikaliselt on selliste silpide valik meelevaldne, kuid silbid on tavaliselt paigutatud kindlasse järjekorda. Maailmas on palju erinevaid helide silpidega tähistamise süsteeme, mille eesmärgiks on näiteks suulistes traditsioonides muusika meeldejätmine või muud pedagoogilised eesmärgid.
Absoluutne ja relatiivne solmisatsioon
Solmisatsioonid jagunevad absoluutseteks ja relatiivseteks:
Absoluutne solmisatsioon
pisi|Klaviatuur prantsuskeelsete absoluutse solmisatsiooni silpidega Absoluutse solmisatsiooni puhul ei vasta solmisatsioonisilpidele mitte helirea astmed, vaid konkreetsed helikõrgused.
Absoluutse solmisatsiooni puhul on tähtnimetuste ja solmisatsioonisilpide suhted alati samad, näiteks c = do, d = re jne. Järelikult näiteks C-duur helirida c d e f g a h c lauldakse alati do re mi fa sol la si do. Konkreetseid helikõrgusi tähistavaid solmisatsioonisilpe nimetatakse silpnimetusteks.
Solmisatsioonisilpidega lauldes on praktika, et laulmise ajal ei tehta vahet alushelide ja altereeritud helide nimetustel: näiteks G-duur helirida g, a, h, c, d, e, fis, g lauldakse sol la si do re mi fa sol või f-duur helirida f g a b c d e f lauldakse fa sol la si do re mi fa. Sellise praktika puuduseks on, et näiteks C-duur, c-moll, Cis-duur ja cis-moll lauldakse ikka do, re, mi, fa, sol, la, si, do, ning näiteks A-duur, a-moll, As-duur ja as-moll ikka la, si, do, re, mi, fa, sol, la ning helistike vahest on võimalik aru saada vaid helikõrguste erinevuse tõttu.
Ramsey maakond
thumb|Asend Minnesota osariigis thumb|Ramsey maakonna kohtumaja Ramsey maakond (Ramsey County) on maakond Ameerika Ühendriikides Minnesota osariigis. Geograafilised koordinaadid on 45°02' N, 93°10' W.
Solmisatsioon
Relatiivne solmisatsioon
pisi|Relatiivse solmisatsiooni silpidele vastavad käemärgid John Curweni süsteemis 1742. aastal pakkus Jean-Jacques Rousseau helirea astmete tähistamiseks välja numbernotatsiooni, mille puhul helirea põhiheli on number 1, helirea teine heli on number 2 jne. Astmete ning diatoonilise helirea seitse arvu lauldi ikka traditsiooniliste silpidega ut, ré, mi, fa, sol, la, si.
Ramsey maakond
Maakonna halduskeskus ja suurim linn on Minnesota osariigi pealinn Saint Paul.
Solmisatsioon
Relatiivne solmisatsioon
Matemaatik Pierre Galin, tema õpilane Aimé Paris ja selle poolvend Emile Chevé töötasid Rousseau meetodi kallal edasi ning arendasid välja omal ajal päris eduka "Galin-Paris-Chevé meetodi" (Galin-Paris-Chevé-Methode).
Ramsey maakond
Maakonna pindala on 441 km², millest 37 km² moodustab veepindala.
Solmisatsioon
Relatiivne solmisatsioon
Ka inglanna Sarah Ann Glover arendas edasi vana solmisatsiooni, andes silpidele inglispärased nimetused doh, ray, me, fah, soh, lah, te ning lühendid d, r, m, f, s, l, t. Silp soh oli võrreldes Guido silbiga sol muudetud teiste silpidega sarnasemaks, kuna see ei lõppenud enam kaashäälikuga ning te võeti kasutusele, kuna se oleks ebakorrektse häälduse korral liiga sarnane soh-ga.
Ramsey maakond
Elanike arv oli 2010. aasta rahvaloenduse järgi 508 640. Aastal 2000 oli elanike arv 511 035.
Solmisatsioon
Relatiivne solmisatsioon
1842. aastal avaldas John Curwen, üks Heinrich Pestalozzi olulisemaid õpilasi, oma esimese artikli Gloveri lähenemisest. Pärast töötas ta artikli ümber ja propageeris Gloveri meetodit nimetuse all "Toonika-sol-fa" (Tonic sol-fa) koos enda poolt arendatud käemärkidega.
Ramsey maakond
Ajalugu
Ramsey maakond moodustati 27. oktoobril 1849. aastal. Maakond on saanud nime Minnesota kuberneri Alexander Ramsey järgi.
Solmisatsioon
Relatiivne solmisatsioon
Agnes Hundoegger adapteeris Toonika Do meetodi (Tonika-Do-Methode) põhimõtted saksa keeleruumi.
Karvane algliblikas
Karvane algliblikas (Eriocrania semipurpurella) on liblikaliste seltsi kuuluv putukaliik.
Solmisatsioon
Relatiivne solmisatsioon
Relatiivset solmisatsiooni on arendanud ungari helilooja Zoltán Kodály (Kodály meetod), ameeriklane Edwin E. Gordon (muusika õppimise teooria, Music Learning Theory) ja Dick Grove (džässipedagoogika ja -harmooniaõpetus, spetsiaalne akordide ja heliridade teooria ning džässharmonisatsiooni ja ümberharmonisatsiooni alused).
Karvane algliblikas
Liblikat on ka Eestis.
Solmisatsioon
Relatiivne solmisatsioon
Tuginedes Kodály meetodile, arendas eesti koorijuht Heino Kaljuste välja oma solmisatsioonisilpide süsteemi terve Nõukogude Liidu jaoks. Kuna Nõukogude Liidus kasutati Guido silpe sel ajal absoluutse solmisatsiooni jaoks, arendas Kaljuste relatiivse solmisatsiooni jaoks välja oma silbid, milles oli muudetud konsonante, kuid säilitatud Guido silpide vokaalid. Heino Kaljuste relatiivse solmisatsiooni silbid olid jo, le, wi, na, so, ra, ti. Kaljuste JO-LE-MI-süsteem on Eesti üldhariduskoolide muusikaõpetuses valdav tänapäevani, kuid muusikakoolides peetakse üldiselt mõistlikuks kasutada absoluutset solmisatsiooni.
Alates Sarah Ann Gloverist kasutatakse duur-heliridade puhul „relatiivse“ solmisatsiooni silpe do, re, mi, fa, so, la, ti, do ning silpe la, ti, do, re, mi, fa, so, la iga loomuliku moll-helirea puhul. Harmoonilise molli-helirea puhul, kui seitsmes aste on kõrgendatud, kasutatakse so asemel silpi si, meloodilise moll-helirea puhul fa asemel silpi fi. Heli altereerimisel üles kasutatakse heledamat vokaali i (näiteks do → di, re → ri, fa → fi und so → si) ning altereerimisel alla mõningate autorite puhul vokaale a või o (näiteks ti → ta, la → lo, mi → ma) ning mõningate puhul vokaali u (näiteks ti → tu, la → lu, mi → mu.
Austria-Preisi sõda
Austria-Preisi sõda (Saksamaal tuntud ka kui Saksa sõda, Seitsme nädala sõda, Ühinemissõda, Saksa-Saksa sõda, Saksamaa kodusõda või Vennatapusõda) oli aastal 1866 peetud sõda Austria keisririigi juhitud Saksa Liidu ja selle Saksa liitlaste ühelt poolt ning Preisimaa kuningriigi ja selle Saksa liitlaste ning Itaalia kuningriigi teiselt poolt vahel, mille tulemuseks oli Preisimaa domineerimine Saksa riikide üle. Itaalia ühendamise protsessis kutsutakse seda Kolmandaks Itaalia iseseisvussõjaks.
Sõja suurimaks tulemuseks oli võimu nihkumine Saksa riikide seas Austrialt Preisimaale, ja tõuke andmine kõigi Põhja-Saksa riikide ühendamisele Väike-Saksamaaks, mis välistaks Austria. Nähti ette Saksa Liidu laialisaatmine ja selle osaline asendamine Põhja-Saksa Liiduga, mis välistas Austria ja Lõuna-Saksa riigid. Sõja tulemuseks oli ka Austria Veneetsia provintsi annekteerimine Itaalia poolt.
Põhjused
Sajandeid oli Saksa-Rooma keiser, kes enamasti tuli Habsburgide seast, nominaalselt valitsenud kogu "Saksamaad" – Saksa-Rooma riiki. Tegelikult oli Kesk-Euroopa territoorium siiski jagatud mõneks suuremaks ja mitmesajaks väikeseks valduseks, kellest igaüks kiivalt säilitas oma de facto iseseisvust välise, eriti Prantsusmaa abiga. Austriat – Habsburgi keisrite eravaldust – oli traditsiooniliselt peetud Saksa riikide liidriks, kuid Preisimaa sai üha võimsamaks ning 18. sajandi lõpuks oli see üks Euroopa suurvõimudest. Keisririik kaotati ametlikult aastal 1806, kui Kesk-Euroopa poliitilist kaarti kujundas Napoleon. Saksa riigid sunniti Reini Liitu (Rheinbund), mis allutati Prantsusmaa mõjule kuni Prantsuse keisri kukutamiseni. Pärast Napoleoni sõdade lõppu aastal 1815 reorganiseeriti Saksa riigid jälle liitu: Austria juhitavasse Saksa Liitu.
thumb|left|Königgrätzi lahing Preisi ja Austria vägede vahel (1866)
Vahepeal, osalt vastusena Napoleon I võidukale prantsuse natsionalismile ja osalt kui alamklasside romantika ajastul ülistatud orgaanilisest tundest, sai pangermanismist selle aja võimas jõud. Enamuse saksa rahvuslaste lõppeesmärgiks oli kõigi sakslaste ühte riiki koondamine. Lõpuks kerkis esile kaks erinevat rahvusliku ühinemise ideed. Üks oli Suur-Saksamaa, mis kaasaks kõik saksakeelsed maad, kaasaarvatud (ja domineeriv) paljurahvuseline Austria keisririik; teine (mida eelistas Preisimaa) oli Väike-Saksamaa, mis välistaks isegi Austria saksakeelsed osad ja milles domineeriks Preisimaa.
Ettekääne konflikti kiirendamiseks leiti Preisimaa ja Austria vaidluses Schleswig-Holsteini administratsiooni üle. Kui Austria tõi vaidluse algul Saksa Riigipäevale ja otsustas kokku kutsuda ka Holsteini Riigipäeva, tungis Preisimaa Holsteini, deklareerides, et Gasteini konventsioon on seeläbi tühistatud. Kui Saksa riigipäev vastas osalise mobilisatsiooni pooldamisega Preisimaa vastu, kuulutas Bismarck Saksa Liidu lõppenuks.
Bismarcki käitumisele enne Austria-Preisi sõda on mitu erinevat tõlgendust, mis keskenduvad peamiselt sellele, kas "raudsel kantsleril" oli üldplaan, mis põhjustas selle sõja, Põhja-Saksa Liidu ja lõpuks Saksamaa ühendamise.
Bismarck väitis, et tema korraldas konflikti, et teostada Põhja-Saksa Liit, Prantsuse-Preisi sõda ja lõpuks Saksamaa ühendamine. Siiski vaidlevad ajaloolased, nagu A. J. P. Taylor, selle tõlgenduse vastu ja usuvad, et Bismarckil ei olnud plaani, vaid ta oli oportunist, kes kasutas ära soodsat olukorda, et end esile tõsta. Taylor arvab, et Bismarck manipuleeris sündmusi Preisimaale võimalikult kasulikumas suunas. Võimalikke tõendeid võib leida Bismarcki poolses Austria kaasamises Saksa-Taani sõtta, mida võib pidada tema diplomaatiliseks "meistriteoseks". Taylor usub ka, et liit oli "Austria jaoks test, mitte lõks", ja et sihikul ei olnud sõda Austriaga, mis on vastuolus sellega, mida Bismarck hiljem oma memuaarides liidu loomise peapõhjusena esitas. Preisimaa huvides oli kaasata liitu Austria nii, et liitlasväed saaksid kergesti alistada Taani ja selle tulemusena lahendada Schleswigi ja Holsteini hertsogkonna probleemi. Liitu võib seega pidada Preisimaa laienemise abina, mitte sõjaprovokatsioonina Austria vastu. Paljud ajaloolased usuvad, et Bismarck oli lihtsalt Preisi ekspansionist, mitte Saksa natsionalist, kes püüdleks Saksamaa ühendamisele. Gasteini konventsioonis oli, et liit Austriaga moodustati Austria sõtta meelitamiseks.
Bismarck lõi liidu ka Itaaliaga, kohustusega sõtta astuda, kui Preisimaa astub üksi Austria vastu kolme kuu jooksul. See leping garanteeris praktiliselt kohustuse Bismarckile sõjas Austriaga 3 kuu jooksul appi tulla, kindlustades, et kõik Austria väed ei ründaks Preisimaad.
Sõjakuulutuse ajastus oli täiuslik, kuna kõik muud Euroopa suurvõimud olid seotud liitudega, mis keelasid sissetungi, või oli koduseid probleeme, mis olid tähtsamad. Suurbritannial ei olnud Preisimaa ja Austria vahelises võimalikus sõjas majanduslikult või poliitiliselt midagi kaalul. Venemaa sissetung Austria poolel oli ebatõenäoline, kuna Austria oli toetanud Venemaa-vastast liitu Krimmi sõja ajal, ja Preisimaa oli toetanud Venemaad Poola rahutuste ajal, samas kui Austria ei olnud. Prantsusmaa sissetung Austria poolel oli ka ebatõenäoline, kuna Bismarck ja Napoleon III kohtusid Biarritzis ja väidetavalt arutati, kas Prantsusmaa sekkuks võimalikus Austria-Preisi sõjas või mitte. Keegi ei tea, mida arutati, kuid paljud ajaloolased arvavad, et Bismarck tagas sõja puhkemisel Prantsusmaa neutraliteedi. Lõpuks, Itaalia oli juba Preisimaa liitlane, mis tähendas, et Austria pidi võitlema mõlemaga, omamata ise liitlasi. Bismarck oli teadlik oma arvulisest ülekaalust, kuid siiski “ta ei olnud valmis seda kohe soovitama, kuigi tal oli soodne ülevaade rahvusvahelisest olukorrast".
Sõjalised tegurid
thumb|right|Memoriaal Surmapatareile Chlumi lähedal, mis mälestab üht raskeimat võitlust [[Königgrätzi lahingus (3. juuli 1866)]]
Bismarcki võisid sõttaminekuks julgustada eelised, mida Preisi armee omas Austria keisririigi armee üle. Vastupidi, A. J. P. Taylor usub, et Bismarck ei soovinud sõda, kuna sõda "jätaks ta kontrollist ilma, ning ta jättis otsustamise kindralitele, kelle võimeid ta umbusaldas". (Kaks kõige tähtsamat isikut Preisi armees olid sõjaminister Albrecht von Roon ja kindralstaabi ülem Helmuth Karl Bernhard von Moltke.) Taylor vihjab, et Bismarck lootis sundida Austria juhid soodustustele Saksamaal, mitte provotseerida sõda. Tõde võib olla palju keerulisem, et kas Bismarck (kes on suurepäraselt öelnud: "Poliitika on võimalikkuse kunst") esialgu soovis sõda Austriaga, või et ta oli algul sõja vastu Austriaga.
Rivaalitsevad sõjalised süsteemid
Aastal 1862 viis von Roon ellu mitu armeereformi (ja selle tegemiseks oli oluline, et Bismarck nimetati kantsleriks). Von Roon kindlustas, et kõik Preisimaa kodanikud olid väeteenistusekohustuslikud. Enne seda oli armee suurus fikseeritud varasemate seadustega, mis ei võtnud arvesse rahvastiku kasvu, tehes väeteenistuse sel põhjusel mitterahuldavaks ja ebapopulaarseks. Kuigi Preisi mehed jäid armeesse või reservi kuni 40-aastaseks saamiseni, pääses umbes üks kolmest (või mõnes piirkonnas, kus rahvastik industrialiseerimise tõttu oluliselt kasvas, isegi rohkem) ainult sümboolsesse teenistusse Landwehris (lõdvalt organiseeritud "kodukaitse").
Universaalne väeteenistusse kutsumine, mida kombineeriti aktiivse teenistuse suurendamisega kahelt aastalt kolmele, suurendas dramaatiliselt armee suurust. See pakkus Preisimaale ka reservarmee, mille suurus võrdus sellega, mida Moltke tegelikult Austria vastu kasutas. Kui Prantsusmaa oleks Napoleon III juhtimisel püüdnud sekkuda Austria poolel, oleks Preisimaal olnud neile vastu panna võrdne või suuremgi vägi.
Kolmeaastase tähtajaga tegevteenistus, mille kestel vägesid pidevalt treeniti, tagas ka parema treeningustandardi ja distsipliini kui Austria armees, eriti jalaväes. Mõned Austria väejuhid lubasid jalaväe ajateenijatel jäävalt kodudesse minna kohe varsti pärast nende armeesse sisseelamist, jättes pikaajalised kaadrisõdurid formaalseteks paraadideks. Ärasaadetud ajateenijaid tuli treenida praktiliselt nullist, kui nad kutsuti sõja puhkedes oma üksustesse. Austria ratsa- ja suurtükivägi oli siiski sama hästi treenitud kui Preisi kolleegidki. Austrial oli kaks võrreldamatut raskeratsaväe osa, kuid relvad ja taktika oli pärast Napoleoni sõdasid edasi arenenud ja raskeratsavägi ei olnud enam määrav jõud lahinguväljal.
Mobilisatsioonikiirus
thumb|left|Königgrätzi lahing. [[Prints Friedrich Karli tervitavad tema Preisi väed]]
Preisimaa ja Austria sõjaliste süsteemide tähtis erinevus oli, et Preisi armee asus kodupaigas, organiseerituna kui Kreise (ring), millest igaüks omas korpuse peakorterit ja allüksusi. Suurem enamus reserviste elas mõne tunni kaugusel väeosadest ja täielik mobilisatsioon toimus väga lühikese ajaga.
Kontrastina kindlustasid austerlased tahtlikult, et üksused oleks paigutatud kaugele aladest, kust sõdurid teenistusse kutsuti, et hoida ära armeeüksuste osavõtt separatistlikest mässudest. Mobilisatsiooni tulemusel oma üksustesse kutsutud ajateenijad või reservistid jõudsid sinna nädalaid hiljem, mis tegi Austria mobilisatsiooni palju aeglasemaks kui Preisi armees.
Kontsentreerimiskiirus
Preisimaa raudteesüsteem oli palju laiemalt arenenud, kui Austria oma. Raudteed tegid võimalikuks suurema arvu vägede teisaldamise, kui varem võimalik oli, ning võimaldasid ka vägede kiiret liikumist sõbralikul territooriumil. Preisimaa parem raudteevõrk võimaldas seega Preisi armeel palju kiiremini koguneda kui Austria armeel. Von Moltke, selgitades oma plaane von Roonile, täheldas: "Meile on hindamatuks eeliseks olla võimeline vedada meie 285 000-meheline väliarmee üle viie raudteeliini ja koondada need praktiliselt kahekümne viie päevaga ... Austrial on ainult üks raudteeliin ja 200 000 mehe koondamine võtab neil nelikümmend viis päeva." Von Moltke oli varem ka öelnud: "Miski ei saaks olla meile enam teretulnud, kui praegune sõda, mis meil olema peab."
Teadusraamatukogu
Teadusraamatukogu (ka teaduslik raamatukogu, akadeemiline raamatukogu) on teadustööd ja teadustöötajaid teenindav raamatukogu. Teadusraamatukogu sisaldab põhjalikke kogusid ühes või mitmes teadusvaldkonnas.
Mitmed teadusraamatukogud on ühtlasi ka kõrgkooliraamatukogud või erialaraamatukogud. Raamatute kasutamise viisi ja kasutajaskonna osas teadusraamatukogul määratlusest tulenevaid piiranguid ei ole – seda tüüpi raamatukogud võivad osutada nii kohalkasutuse kui ka kojulaenutuse teenust, teenindada ainult piiratud kasutajate rühmasid või kogu elanikkonda.
Teadusraamatukogud Eestis
Eestis reguleerib teadusraamatukogu staatust ja ülesandeid teadus- ja arendustegevuse korralduse seadus. Selle kohaselt nimetatakse teadusraamatukoguks avalikku teenust osutavat raamatukogu, mille ülesanne on teadusinformatsiooni kogumine, säilitamine, töötlemine ja kättesaadavaks tegemine.
Eesti teadusraamatukogud kuuluvad Haridus- ja Teadusministeeriumi haldusalasse, alates 2003. aastast nõustab ministeeriumit nendega seotud küsimustes Teadusraamatukogude Nõukogu.
Teadusraamatukogu staatuse omistab haridus- ja teadusminister oma määrusega, ettepanekud nimekirja lülitatavate asutuste kohta teeb teadusraamatukogu ja arhiivraamatukogu nimetamise komisjon. Kuni 31. detsembrini 2016 on Eestis teadusraamatukogudeks nimetatud Eesti Kunstiakadeemia Raamatukogu, Eesti Maaülikooli Raamatukogu, Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia Raamatukogu, Tallinna Ülikooli Akadeemiline Raamatukogu,  Tallinna Tehnikaülikooli Raamatukogu ja Tartu Ülikooli Raamatukogu.
Saka–Ontika–Toila tee
Saka–Ontika–Toila tee (registrinumbriga 13133) on kõrvalmaantee Ida-Viru maakonnas. Tee pikkus on 20 km.
Tee algab Saka küla juurest, läbib Ontika küla ja Toilas läheb üle Pikaks tänavaks. Tee kulgeb piki Põhja-Eesti klinti.
Austria-Preisi sõda
Kontsentreerimiskiirus
Austria armee Ludwig von Benedeki juhtimisel Tšehhias (tänapäeva Tšehhi vabariik) võis varem nautida "keskse asukoha" eelist, olles võimeline järjest piki piiri ründearmeesid koondama. Preisimaa võime kiiremini koguneda nullis selle eelise. Selleks ajaks, kui austerlased olid täielikult kogunenud, ei olnud nad võimelised ründama mistahes Preisi armeed koos kohese rünnakuga tiivale ja tagalasse, mis ohustaks sideliine.
Relvastus ja taktika
Lõpuks, Preisi jalavägi oli varustatud Dreyse lööknõelaga püssidega, tagantlaetavate püssidega, mis võimaldasid anda palju kiiremat tuld kui eestlaetavad Lorenzi püssid, millega oli varustatud Austria jalavägi. Prantsuse-Austria sõjas aastal 1859 kasutasid Prantsuse väed edukalt asjaolu, et selleaegsed püssid tulistasid sagedamini sihituna pika vahemaa tagant. Kiiresti vahemaad vähendades said Prantsuse väed läheneda, vältides liigseid tabamusi Austria jalaväelt. Pärast seda sõda hakkasid austerlased kasutama samu meetodeid, mida nad kutsusid Stoßtaktik (šokitaktika). Kuigi neil oli hoiatusi Preisi relvade suhtes, eirasid nad neid ja jäid toore Stoßtaktik kui põhimeetodi juurde.
Ühes osas oli Austria armee varustus parem, nende suurtükivägi koosnes tagantlaetavatest vintraudsetest suurtükkidest, kuid Preisi armees oli säilinud palju eestlaetavaid sileraudseid suurtükke. Uusi Kruppi tagantlaetavaid suurtükke oli aeglaselt võetud kasutusele. Sel juhul tuli teiste Austria armee puuduste valguses hoiduda nende suurtükiväe otsustavaks saamisest.
Majanduslikud tegurid
thumb|right|[[Sadowa lahing]]
Aastal 1866 kasvas Preisimaa majandus kiiresti, osaliselt tolliliidu (Zollverein) tulemusena, ja see andis talle eelise sõjas. See võimaldas Preisimaal varustada armee tagantlaetavate püssidega, ja hiljem uute Kruppi tagantlaetavate suurtükkidega. Austria majandus, vastupidi, kannatas pärast 1848. aasta Ungari revolutsiooni ja pärast Prantsuse-Austria sõda. Austrial oli ainult üks pank (Creditanstalt) ja rahvas oli suurtes võlgades. Paljud ajaloolased (näiteks Andrina Stiles) usuvad, et Preisimaa majanduslik edu mõjutas sõja puhkemist. Konfliktil Austria ja Preisimaa vahel ülemvõimust Saksamaal oli tähtis majanduslik mõõde, oletades, et konflikt Austria ja Preisimaa vahel lahinguväljal tulenes nende pikaajalisest võitlusest majandusliku ülemvõimu üle.
Poliitilised ja dünastilised tegurid
Kõige olulisem põhjus sõjaks, väljaarvatud Bismarck, oli Preisimaa kuningas. Kuningas otsustas sõja kasuks vastumeelselt. A. J. P. Taylor ütles: “Wilhelm I, mitte saksa rahvuslased, tegi 1866. aasta sõja võimalikuks”. See ei olnud Bismarck, kes oli 1866. aasta sõja ainus põhjus, kuna kuningas tegi lõpliku otsuse ja tegi sõja võimalikuks.
Sõjalised liidud
Enamus Saksa riike olid Austria poolel Preisimaa vastu, kuigi Austria kuulutas sõja. Austria poolel olid Saksimaa, Baieri, Württembergi ja Hannoveri kuningriik. Lõunapoolsed riigid, nagu Badeni suurhertsogiriik, Hessen-Kasseli maakrahvkond, Hessen-Darmstadti suurhertsogkond ja Nassau hertsogkond ühinesid ka Austriaga.
Mõned põhjapoolsed Saksa riigid ühinesid Preisimaaga, eriti Oldenburgi hertsogkond, Mecklenburg-Schwerini suurhertsogkond, Mecklenburg-Strelitzi suurhertsogkond ja Braunschweigi hertsogkond. Itaalia kuningriik liitus sõjas Preisimaaga, kuna Austria hoidis Veneetsia piirkonda, mida Itaalia tahtis Itaalia ühendamise protsessi lõpetamiseks. Vastutasuks Itaalia abi eest Austria vastu lubas Bismarck mitte teha separaatrahu, kuni Itaalia omandab Veneetsia.
Muud võõrvõimud hoidusid sellest sõjast. Prantsusmaa keiser Napoleon III, kes eeldas Preisimaa kaotust, valis sõjast eemalejäämise, et tugevdada läbirääkimiste positsiooni aladel piki Reini, samas Venemaa Keisririik kandis veel vimma Austria vastu Krimmi sõja pärast.
Sõja käik
Esimene sõda kahe suure mandririigi vahel seitsme aasta jooksul, see sõda kasutas palju samu tehnoloogiaid kui Ameerika Ühendriikide kodusõda, kaasaarvatud raudteed vägede koondamiseks mobilisatsiooni ajal ja telegraaf pikamaa sidepidamiseks. Preisi armee kasutas Johann Nikolaus von Dreyse tagantlaetavaid lööknõelaga püsse, mida sai kiiresti laadida, samas sõdur otsis varju maapinnalt, kusjuures Austria eestlaetavaid püsse sai laadida aeglaselt, ja peamiselt seistes.
thumb|left|Preisi väed suunduvad [[Breslaust rindele]]
Sõja peamised sündmused toimusid Tšehhias. Preisi kindralstaabi ülem Helmuth Karl Bernhard von Moltke valmistus sõjaks pedantselt. Ta mobiliseeris kiiresti Preisi armee ja viis selle üle piiri Saksimaale ja Tšehhiasse, kus Austria armee koondus sissetungiks Sileesiasse. Siin Preisimaa armeed, mida nominaalselt juhtis Wilhelm I, koondusid ning kaks poolt kohtusid 3. juulil Königgrätzi lahingus (Sadowa). Preisimaa Elbe armee liikus austerlaste vasakule tiivale ja esimene armee keskele, enneaegselt; nad riskisid ümberpiiramisega oma vasakult tiivalt. Seetõttu olenes võit teise armee õigeaegsest saabumisest vasakule tiivale. See saavutati staabiülem Leonhard von Blumenthali hiilgava tööga. Preisi eeskujulik organiseeritus ja kiirus otsustasid lahingu Austria arvulise ülekaalu vastu, ja võit oli lõplikulähedane, kus Austria kaotas langenutena ligikaudu seitse korda enam kui Preisimaa. Pärast seda lahingut otsis Austria kiiresti rahu.
thumb|right|Austria võit [[Lissa lahing (1866)|Lissa lahingus]]
Peale Saksimaa mängisid teised Saksa riigid, Austria liitlased, põhisündmustes väikest rolli. Hannoveri armee võitis Preisimaad Langensalza lahingus 27. juunil 1866, kuid mõne päeva pärast pidi alistuma vastase arvulise ülekaalu tõttu. Preisi armeed võitlesid Baieri vastu Maini jõel, jõudsid Nürnbergi ja Frankfurti. Baieri kindlus Würzburg oli Preisi suurtükiväe piiramisrõngas, kuid garnison kaitses positsiooni kuni vaherahu päevani.
Austria oli edukam sõjas Itaaliaga, võites itaallasi maal Custoza lahingus (24. juunil) ja merel Lissa lahingus (20. juulil). Giuseppe Garibaldi "alpikütid" võitsid austerlasi Bezzecca lahingus 21. juulil, vallutasid osa Trento provintsist ja liikusid Trento poole. Preisimaa rahu Austriaga sundis Itaalia valitsust otsima 12. augustil vaherahu Austriaga. Vastavalt 12. oktoobril sõlmitud Viini rahule loovutas Austria Veneetsia piirkonna Prantsusmaale, kes omakorda loovutas selle Itaaliale (vaata ka Kolmas Itaalia iseseisvussõda).
Tagajärjed
thumb|right|Austria-Preisi sõja tagajärjed. Preisimaa (tumesinine) ja selle liitlased (sinine) Austria (punane) ja selle liitlaste (roosa) vastu. Neutraalsed [[Saksa Liit|Saksa Liidu liikmed on rohelisega, Preisimaa territoriaalne kasv pärast sõda on helesinisega]]
Et hoida ära Prantsusmaa või Venemaa sekkumine, tõukas Bismarck kuningas Wilhelm I Austriaga kiiresti rahu tegema, sõda edasiste vallutuste lootuses mitte jätkama. Austria nõustus Prantsusmaa keisri Napoleon III vahendusega. Praha rahuga 23. augustil 1866 lõpetati Saksa Liit, kinnitati paljude Austria endiste liitlaste annekteerimine Preisimaa poolt ja püsiv Austria eemalejäämine Saksamaa siseasjadest. See andis Preisimaale vabad käed moodustada järgmisel aastal Põhja-Saksa Liit, liidendada kõik Saksa riigid Maini jõest põhja pool. Preisimaa valis Austria territooriumi endale mittehaaramise ja see tegi võimalikuks Preisimaa ja Austria liidu tulevikus, kuna Austria oli rohkem ohustatud Itaalia ja panslavismi poolt kui Preisimaa. Sõda jättis Preisimaa Saksamaal domineerivaks ja saksa rahvuslus sundis ülejäänud sõltumatud riigid liituma Preisimaaga Prantsuse-Preisi sõjas aastal 1870, ja siis kuningas Wilhelmi Saksa keisriks kroonimisega ühinema. Ühinenud Saksa riigid pidid saama üheks kõige mõjukamaks Euroopa riigiks.
Kaotanud poolele
Lisaks sõjahüvitistele leidsid aset järgmised territoriaalsed muudatused:
Austria kättemaksusoov
Austria kantsler Friedrich Ferdinand von Beust oli "kärsitu võtma Bismarckilt revanši Sadowa eest". Esimese sammuna "sõlmiti kiirelt" Ungariga Ausgleich. Beust "veenis Franz Josephit nõustuma Ungari nõudmistega, mis olid siiani tagasi lükatud". Kuid Austria ei toetanud Prantsuse keisri Napoeon III pakutud liitu, kui Itaalia oli ka liidu liige. Viktor Emanuel II ja Itaalia valitsus tahtsid selle liiduga ühineda, kuid Itaalia avalik arvamus oli ägedalt selle vastu nii kaua, kui Napoleon III hoidis Prantsuse garnisoni Roomas Pius IX kaitseks, eitades seeläbi Itaalia õigust oma pealinnale (Rooma kuulutati Itaalia pealinnaks märtsis 1861, kui esimene Itaalia parlament Torinos kokku tuli). Napoleon III tegi mitmeid ettepanekuid Rooma küsimuse lahendamiseks, kuid Pius IX lükkas need kõik tagasi. Vaatamata oma eelnevale toetusele Itaalia ühendamiseks ei soovinud Napoleon Prantsusmaa katoliiklaste viha hirmus survet avaldada.
Teine põhjus, miks Beusti soovitud kättemaksu Preisimaa vastu ei toimunud, oli fakt, et aastal 1870 oli Ungari peaminister Gyula Andrássy "jõuliselt vastu".
Kõrgkooliraamatukogu
pisi|[[Tallinna Tehnikakõrgkooli raamatukogu on Eestis tegutsev kõrgkooliraamatukogu]] Kõrgkooliraamatukogu on raamatukogu, mille põhiülesandeks on teenindada üliõpilasi, ülikoolide ja teiste kõrgharidust andvate õppeasutuste akadeemilist koosseisu ja spetsialiste. Samas võib kõrgkooliraamatukogu lisaks põhiülesande täitmisele teenindada ka muid kasutajarühmi või isegi kogu elanikkonda.
Kõrgkooliraamatukogu alatüübiks on ülikooliraamatukogu. Kõrgkooliraamatukogud võivad ühtlasi olla ka teadusraamatukogud ja erialaraamatukogud.
Johan Stiernstråle
Johan Stiernstråle (varem Johan Eriksson, ka Johannes Erici) (1607 Strängnäs − 22. detsember 1686) oli õpetlane ja mõisaomanik, Tartu ülikooli professor.
Elulugu
Johan Eriksson sündis Strängnäsi linnakodaniku Erik Johannsoni pojana; tema ema nimi ei ole teada. 1636. aastal immatrikuleeriti ta Uppsala ja samal aastal ka Tartu ülikooli üliõpilaseks. Tartus kaitses ta kahe aasta pärast filosoofiamagistri kraadi. 1641. aastal valiti astronoomia- ja füüsikaprofessoriks. 1650. aastal sai temast Tartu õuekohtu assessor. Valiti veel samal aastal ülikoolis õigusteaduse erakorraliseks professoriks.
Ahnsen
Ahnsen on vald Saksamaal Alam-Saksi liidumaal Schaumburgi kreisis.
Johan Stiernstråle
Elulugu
1652. aastal aadeldas kuninganna Kristiina tema ja ta sai perekonnanime Stiernstråle, mis mugandus Liivimaal tema järeltulijate puhul Sternstrahleks. Rootsi rüütelkonda introdutseeriti suguvõsa 1654. aastal.
1653. aastal nimetati ta Koporje lääni kreisifoogtiks; samale ametikohale nimetati uuesti 1666. aastal. Ta valiti 1654. aastal Tartu ülikooli õigusteaduse korraliseks professoriks. Jama ja Ivangorodi lääni kreisifoogtiks nimetati 1667. aastal. 1675. aastal sai temast Tartu õuekohtu viitsepresident. Teda peeti õpetatud meheks, temalt ilmus 172 teadustööd.
Mõisavaldused
1662. aastal läänistas kuninganna Hedwig Eleonora talle Tartu lähedal väikese Kirjutajamõisa (Kirritoja), mis jäi pärusvaldusena tema perekonnale kuni reduktsioonini; hiljem oli see Sternstrahlede rendivaldus. Ka sai ta sellel lisaks Galgauska mõisa omanikuks. 1675. aastal pantis ta Gerttenitelt Kärkna mõisa (Falkenau), mis oli tema valduses 1682. aastal. 1712. aastal jäeti see pandimõis perekonna valdusse.
Ahnsen
31. detsembril 2017 elas seal 1036 inimest.
Kuulub Eilseni ühisvalda.
Vassili Sokolovski
Vassili Danilovitš Sokolovski (21. juuli 1897 – 10. mai 1968) oli NSV Liidu sõjaväelane, auastmelt Nõukogude Liidu marssal.
Vassili Sokolovski oli kommunistliku partei liige alates 1931. aastast, NLKP Keskkomitee liige aastatel 1952–1961 ning NSV Liidu Ülemnõukogu saadik 2.–7. koosseisu ajal.
Tsüaniin
Tsüaniinid ehk tsüaniinvärvained (kreeka keeles κυανός kyanos 'sinine') on koondnimetus sünteetiliste orgaaniliste värvainete rühmale üldvalemiga R2N[CH=CH]nCH=N+R2↔R2N+=CH[CH=CH]nNR2 (n on väike arv). Kõikidel tsüaniinidel on neljavalentne ammooniumrühm elektronide aktseptoriks ja kolmevalentne aminorühm elektronide donaatorina, rühmad on omavahel seotud kaksiksidemega.
Manasi lennuväebaas
Manasi lennuväebaas (2009. aastast ametliku nimega Manasi transiidikeskus) on Ameerika Ühendriikide sõjaline rajatis Kõrgõzstanis Manasi rahvusvahelisel lennuväljal Biškeki lähistel.
Tsüaniin
Tsüaniinvärvainete hulka kuuluvad diarüülmetaanvärvained (nagu toiduvärv patentsinine ehk E131), trifenüülmetaanvärvained (näiteks desinfektant briljantroheline) ja kinoonimiinid.
Manasi lennuväebaas
Baas avati 2001. aasta septembris, et toetada USA vägede operatsioone Afganistanis. Baasi kasutatakse Ühendriikide sõjaväepersonali peamise transiidipunktina teel Afganistani ja sõjalennukite tankimise paigana. 2010. aasta juuni seisuga transporditakse Manasi kaudu umbes 70% USA armee saadetistest Afganistani sõjatsooni. Baasi ameeriklastest personal küündib 1300 inimeseni.
Venemaa ja Hiina on püüdnud Kõrgõzstani mõjutada baasi sulgema.
Baasi rendileping lõppeb 2014. aasta keskel.
Tsiviilisiku tapmine 2006. aastal
2006. aasta 6. detsembril lasi Ühendriikide sõjaväelane Zachary Hatfield baasi kontrollpunktis väidetavalt enesekaitseks maha Kõrgõzstani kodanikust tsiviilisiku Aleksandr Ivanovi. Juhtum tekitas Kõrgõzstanis suurt meelepaha, kuna Hatfieldi kaitses kohaliku õigusemõistmise eest immuniteet. Ühendriigid pakkusid hukkunu perekonnale esialgseks kompensatsiooniks 2000 dollarit, lubades et lõplik kompensatsioon otsustatakse uurimise käigus.
Juhtumit kasutasid argumendina Ühendriikide sõjaväebaasi Kõrgõzstanist lahkumist soovinud. 2009. aastal maksis USA hukkunu abikaasale 250 000 dollarit.
Sulgemisoht 2009. aastal
Mure Manasi baasi saatuse pärast sundis Ameerika Ühendriike hoiduma kriitikast autoritaarsusesse kalduva ja onupojapoliitikat harrastava Kurmanbek Bakijevi suhtes. 2005. aastal olid USA võimud kritiseerinud naaberriigi Usbekistani võime seoses Andijoni veresaunaga, mispeale Usbekistan sulges sealse ameeriklastele renditud sõjaväerajatise.
Manasi kütusetarned ja nendega seotud skandaalid
Kuuldused Manasi kütusetarnetega seotud korruptsioonist aitasid kaasa 2005. aasta revolutsiooni ja 2010. aasta revolutsiooni puhkemisele ning on pingestanud USA suhteid Kõrgõzstani uute võimudega.
2010. aasta revolutsiooni järgse ajutise valitsuse kantseleiülem Edil Bajsalov on avaldanud arvamust, et Manasi kütuseäri oli Pentagoni jaoks kaudne viis altkäemaksu andmiseks Kõrgõzstani valitsevatele perekondadele.
Pärast ajakirjandusliku skandaali puhkemist lubas USA kaitseministeerium korraldada baasi kütusega varustamiseks avaliku hanke. Varem hoiduti sellest julgeolekukaalutlusi põhjenduseks tuues.
Manasi Transiidikeskuse lepingu kohaselt ei pea Red Star Enterprises Ltd. ega Mina Corp sõjaväebaasile kaupu ja teenuseid müües Kõrgõzstanis tollitasusid ega makse maksma.
Manasi baasi tarnitakse eelkõige Venemaal, Omskis toodetud lennukikütust. Kongressi uurimisraporti kohaselt taotlesid Mina ja Red Star Kõrgõzstani ametiisikutelt võltssertifikaate, mille kohaselt kütus kulutati tsiviilotstarbel. Vahendusfirmad olevat tollilepingut ära kasutades hankinud tariifivabalt odavat Vene kütust ja müünud seda ameeriklastele maailmaturuhinnaga. Aastate jooksul korduvalt avalikult esitatud ähvardusi baas sulgeda kasutatud kütuseäri koondamiseks Bakijevi perekonna ettevõtete kätte.
Kõrgõzstani peaprokuratuur on algatanud korruptsioonijuurdluse kuue Maksim Bakijevile kuulunud, lennuväebaasile kütust vahendanud ettevõtte tegevuse uurimiseks. Ettevõtted olevat kõrvale hoidnud aktsiisitasude maksmisest 90 miljoni dollari ulatuses. Prokuratuuri sõnul korraldas vanem Bakijev poja ärihuvisid teenides maksukorralduse muudatused, vabastades imporditud lennukikütuse aktsiisimaksust.
Mina anonüümse esindaja sõnul ei olnud ettevõte teadlik Maksim Bakijevi võimalikust seotusest allhangetega.
Kõrgõzstani ajutine president Roza Otunbajeva on avaldanud soovi, et lennuväebaas ajaks edaspidi kütuseäri Kõrgõzstani riikliku ettevõttega.
2010. aasta 3. novembril teatas Ameerika Ühendriikide kaitseministeerium, et avaliku hanke baasi varustamiseks küttusega võitis Mina Corp. Kõrgõzstani välisministeerium kutsus Ühendriike seepeale üles peatama koostöö ettevõttega, kuni Kõrgõzstani prokuratuuri poolt läbi viidav uurimine on jõudnud lõpule. Leping Mina-ga näeb ette, et see varustab baasi 96 miljoni galloniga aastas vaja minevast 120 miljonist.
Plötzkau vald
Plötzkau vald (saksa keeles Gemeinde Plötzkau) on vald Saksamaal Saksi-Anhalti liidumaal Salzlandkreisis.
Valla keskus on Plötzkau, teised asulad on Bründel ja Großwirschleben.
Esmamainitud 1049. aastal.
371 eKr
Aasta 371 enne Kristuse sündi ehk meie ajaarvamist. Vana-Roomas oli see CCCLXXXIII (383.) aasta ab urbe condita.
Vainupea ranna tee
Vainupea ranna tee (registrinumbriga 17173) on kõrvalmaantee Lääne-Viru maakonnas. Tee pikkus on 1,2 km.
Tee algab Võle–Vainupea–Kunda teelt Vainupea küla juures ja lõppeb Vainupea tulepaagi juures tupikteena.
Karl Pinkowsky
Haridus
Karl Pinkovski sündis Esna vallas Vedruka külas, kus tema isa Hans Pinkovski oli juba 38 aastat koolmeister olnud. Ta lõpetas Paide linnakooli 1894. aastal. 1896. aastal omandas Riias õpetajakutse.
Edasine elu- ja töökäik
Kuni 1897. aastani töötas oma isa ametijärglasena Vedrukas kooliõpetajana, kus ta isa oli 38 aastat koolmeistriks olnud. 1896. aastal omandas Riias õpetajakutse. 1897. aastal sooritas ta kodukooliõpetaja eksami ja pärast Vedrukast lahkumist töötas aastatel 1897–1898 Amblas koduõpetaja ja Järvamaa 2. jaoskonnas kohtu-uurija sekretärina.
1898–1906 oli Vihulas ja Nõmmkülas vallakirjutaja. Samal ajal oli ta ülemaalise vallakirjutajate ühingu sekretär, mis tekitas tolleaegsetes ülemustes suurt pahameelt ja ta sunniti kohalt lahkuma.
Ta töötas Tallinnas ajalehe Koit toimetuses 1906–1907 ja aasta hiljem siirdus ajalehe Virulane toimetusse, kus oli toimetuse sekretär. Virulase sulgemise järel määrati ta Järvakandi ministeeriumi juhatajaks.
1911. aastal ta arreteeriti vanade poliitiliste "pattude" pärast ja ta pidi kohalt lahkuma. Samal ajal hakkas jällegi tegutsema Virulase toimetus ja ta läks sinna tagasi toimetuse liikmeks.
1912. aastal hakkas ta välja andma pilkelehte Kilk, mida ta andis välja umbes 3 aastat. Kuid 1914. aastal Kilk suleti kuberner Izmail Korostovetsi käsul ning toimetaja otsustati maalt välja saata. Pinkovski asus elama Venemaale, algul elas Pihkvas ja hiljem Moskvas, kus töötas Ruskoje Slovo toimetuses, kuhu ta oli varemgi juba kaastööd teinud.
Hiljem asus tööle Peterburi, kus töötas Lessneri vabrikus korrespondendina ja samal ajal (1914) tegi kaastööd Pealinna Teatajale.
Kui ta sai kodumaale tagasi tulla, töötas ta 1918–1919 Rakvere Linna Naisgümnaasiumis õpetajana. 1919–1922 oli ta Tallinna Linna Tütarlaste Kaubanduskoolis ja hiljem ka sõjakoolis lektor. Oma elu viimased aastad 1922–1930 töötas ta Rakveres era- ja koduõpetajana.
Ta suri südamehaigusse.
Karl Pinkovski oli väga suure sisemise energiaga, mida tema nekroloogis väljendati järgmiselt: "Küünal kustus ruttu, sest ta põles kahest otsast".
Paklajärv
Paklajärv (ka Kauksi Külajärv) on järv Põlva maakonnas Põlva vallas Kanassaare ja Kauksi külas. Veekogu pindala on 1,2 ha. Veekogu kaldajoone pikkus on 441 m.
Emerson Burton
pisi|Emerson Burton esinemas ansambliga HIM. Janne Johannes Puurtinen (hüüdnimi Emerson Burton; sündinud 17. oktoobril 1974 Helsingis) on soome muusik.
Teda tuntakse ansambli HIM klahvpillimängijana. Puurtinen ei ole ansambli asutajaliige. Ta liitus koosseisuga aastal 2001, sest endine klahvpillimängija lahkus.
Burton on mänginud klaverit ka ansamblites Cosmos Tango ja Suburban Tribe. Burtoni esimene album HIMiga oli "Deep Shadows and Brilliant Highlights". Aastal 2003 valiti Puurtinen maailma parimaks gootiroki klahvpillimängijaks.
Isiklikku
Puurtineni vanemad olid balletitantsijad. Ka Puurtineni õde tegeles balletiga, kuid ta ise ei olnud selles valdkonnas edukas. Ta läks õppima klaverikooli.
Kåre Willoch
pisi|Kåre Willoch 1983. aastal Kåre Isaachsen Willoch (3. oktoober 1928 Oslo – 6. detsember 2021 Oslo) oli Norra poliitik, 1981–1986 oli ta Norra peaminister.
Ta on lõpetanud Oslo ülikooli majandusteadlasena. Pärast Teist maailmasõda teenis ta Norra rühma koosseisus Saksamaal Schleswig-Holsteinis.
Kogu tema poliitiline karjäär on seotud Norra konservatiivse parteiga Høyre, 1952 valiti ta Oslo linnanõukogu saadikuks ja 1958 esmakordselt Norra parlamendi Stortingi liikmeks. Edaspidi valiti ta kõikidel järgnenud parlamendivalimistel uuesti tagasi ja oli Stortingi liige kuni 1989. aastani.
1970–1974 oli Kåre Willoch Høyre juht. 1963 ja 1965–1970 oli ta kaubandus- ja laevandusminister ning 1981–1986 Norra peaminister.
1973. aastal oli ta Põhjamaade Nõukogu president ja 1998–2000 Norra Riikliku Tele- ja Raadiokorporatsiooni esimees.
Johannes Lillenurm
Johannes Lillenurm (kuni 1936. aastani Johannes Matver; 3. aprill 1908 – 1980 Kingu talu, Vedra küla, Läänemaa) oli eesti metsavend.