cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ühistu
Ühistute liigid
Ühistute liigid võivad omavahel kattuda, nt kommunaalühistu on tarbijate ühistu alamliigiks ning äri- ja tööhõiveühistu on tööühistu alamliigiks.
Hanke- ja turustusühistu
Hanke- ja turustusühistu on organisatsioon, mis kasutab mastaabisäästu, et saada tootjatelt allahindlusi ning teostab ühist turustamist. Hanke- ja turustusühistute levinuim alamliik on jaemüüjate ühistu. Maailmas on sellised ühistud levinud kohalike toidukaupluste, tööriistapoodide ja apteekide seas. Ühistu liikmed on siis ettevõtted, mitte indiviidid.
Hankeühistu eesmärgiks on tooraine ja materjalide hankimine oma liikmetele. Suuremahuliste ja/või jätkuvate ostude tegijad saavad soodsama hinna, sest ühistu liikmed kannavad ise jaotuskulud ja -riskid ning maandavad tarnija äririski. Turustusühistu eesmärk on toodangu kokkuost, töötlemine ja ühine turustamine. Et suurim kasu tekib tooraine töötlemisel ja turustamisel, liigub ettevõtete juhtide tähelepanu varem või hiljem sellele valdkonnale.
Tööühistu
Tööühistu on äriühing, mida juhivad demokraatlikult töölis-omanikud.
Sotsiaalühistu
Sotsiaalühistu eesmärk on pakkuda sotsiaalseid teenuseid (lasteaiad, päevakodud, vanadekodud, hooldekodud) ja/või aktiviseerida töötuid inimesi. Sotsiaalühistud on väga levinud Itaalias ja paljudes teistes Euroopa maades.
Tarbijate ühistu
Tarbijate ühistu on ettevõte, mille omanikeks on kliendid. Tavaliselt võivad liikmeks saada ka töötajad. Olulisemate otsuste puhul toimub hääletamine. Ettevõtte juhid valitakse ühistu liikmete seast.
Ettevõtte eesmärk on teenuste osutamine infrastruktuuri rajatiste kaudu (veevärk, kütte-, side-, elektri jms võrgustiku) või kaupade hankimine (kaubanduskooperatiiv) ning nende jaekaubanduse korraldamine.
Äri ja tööhõive ühistu
Äri ja tööhõive ühistu (ingliskeelne lühend BEC) on tööühistute alamliik, mis pakub toetust uute ettevõtete loomisel. Äri ja tööhõive ühistud võimaldavad lootustandvatel ettevõtjatel eksperimenteerida oma äriideega ning kindlustavad sissetulekuga. Kui ettevõte on tööle pandud, ei sunnita ettevõtjat lahkuma ja iseseisvalt tegutsema, selle asemel on võimalik saada ühistu täisliikmeks. Nõnda moodustavad väikeettevõtted ühinenult mitmete tegevusvaldkondadega ettevõtte, mille liikmed saavad üksteisele nõu anda ja teineteist toetada.
Haldusühistu
Haldusühistu on ühistu, mille eesmärk on kinnisvara ühine haldamine, mõnikord on ühistu loodud ka laiemalt mingi piirkonna ja selle infrastruktuuri arendamiseks.
Hooneühistuseaduses on hooneühistu defineeritud tulundusühistuna, mille eesmärk on toetada ja soodustada oma liikmete majanduslikke huve ühise majandustegevuse kaudu kinnisasja (hoone ja hoonestusõiguse) omamisel ja valitsemisel. Hooneühistu võimaldab liikmetele hoone kindlaksmääratud osade ainukasutuse.
Korteriühistuseaduses on korteriühistu korteriomanike (või korterihoonestusõiguse omanike) loodud mittetulundusühistu. Selle eesmärgiks on korteriomandite (või korterihoonestusõiguste) eseme osaks olevate ehitiste ja maatüki (või hoonestusõiguse) mõtteliste osade ühine majandamine ja korteriühistu liikmete ühiste huvide esindamine. Mittetulundusühistute tegevust reguleerib mittetulundusühingute seadus.
Elamuühistus kuulub elanikule osak, elamuühistu liige on korterikasutaja, mitte omanik. Korteriühistus kuulub inimesele korter kui kinnisasi.
Ehitusühistu
Ehitusühistus töötavad indiviidid või perekonnad koos, et ehitada ühistuliselt omale elukoht. Liikmed ostavad korraga hulgi ehitusmaterjale ja kasutavad mastaabisäästu, see võimaldab raha kokku hoida. Kui ehitustööd on lõpetatud, on iga liige eluaseme omanik ja ehitusühistu võib tegevuse lõpetada.
Kommunaalühistu
Kommunaalühistu on tarbijate ühistu, mille eesmärk on teenuste osutamine infrastruktuuri rajatiste kaudu (veevärk, kütte-, side-, elektri jms võrgustik).
Põllumajandusühistu
Põllumajandusühistud võib jagada laias laastus kaheks: teenindusühistuteks, mis pakuvad põllumeestele mitmesuguseid teenuseid ning tootmisühistuteks, milles tootmisvahendid on ühised ja liikmed tegelevad ühiselt põllumajandusega (maailmas vähem levinud variant). Põllumajanduslikud varustamisühistud varustavad liikmeid põllumajandusliku toodanguga, näiteks seemnete, väetise, kütuse jms. Põllumajanduslikud turustusühistud tegelevad aga põllumajandustoodangu töötlemise, pakendamise, levitamise ja turustamisega.
Keskühistu
Keskühistu liikmed on ühistud. Ajalooliselt on välja kujunenud, et tuntuimateks keskühistu alamliikideks on hulgimüügiühistud ja ühistute liidud. Eestis on tuntuim keskühistu Eesti Tarbijateühistute Keskühistu.
Mihhail Krassman
Mihhail Krassman (7. juuni 1909 Peterburi kubermang, Luuga maakond, Ljadõ küla – 12. märts 1976 Tallinn) oli nõukogude riigiametnik, NSV Liidu ja Eesti NSV Siseministeeriumi juhtivtöötaja ning 1953. aastal Eesti NSV siseminister.
Elulugu
Mihhail Krassman oli pärit Peterburi kubermangust Luuga maakonnast Ljadõ külast keskmiktaluniku perekonnast. Pärast keskkooli lõpetamist töötas ta Ljadõ külanõukogu sekretärina ja lühikest aega ka metsatööstuses. 1930. aastal lahkus ta Leningradi, kus asus tööle tislerina.
1931. aastal asus Krassman ajateenistusse Punaarmeesse ning suunati Ühendatud Riikliku Poliitvalitsuse (OGPU) vägede 108. üksikdivisjoni. Punaarmees astus Krassman komsomoli ja lõpetas polgu nooremohvitseride kooli. Teenistuse lõppedes Punaarmees 1933. aasta aprillis oli ta roodukomandöri asetäitja. Demobiliseerimise järel läks ta tagasi Leningradi ning asus tööle Siseasjade Rahvakomissariaadi Leningradi valitsuse süsteemis, esialgu laoülemana.
1933. aastal suunati ta Moskvasse ametiühingute kooli, mille lõpetas 1935. aastal. Pärast lõpetamist töötas Krassman lühikest aega Novgorodi SARKi linnaosakonna juures tegutsenud administratiivasutuste ametiühingute rajoonikomitee esimehena. 1936. aastal edutati Krassman Leningradi administratiivasutuste ametiühingute oblastikomitee vastutavaks inspektoriks.
1938. aasta jaanuarist kuni 1941. aasta veebruarini töötas Krassman NSV Liidu Rahvakomissaride Nõukogu juures tegutseva Leningradi Riiklike Reservide Territoriaalvalitsuse inspektori ja vaneminspektorina. 1939. aastal võeti Krassman ÜK(b)P liikmekandidaadiks ja juba 1941. aasta veebruaris ÜK(b)P liikmeks.
Tegevus Teise maailmasõja ajal
1941. aasta veebruaris suunati Krassman Balti sõjaväeringkonna SARKi eriosakonda uurijaks, asukohaga sõjaväeringkonna keskuses Riias. Pärast Teise maailmasõja algust reorganiseeriti Balti sõjaväeringkond Looderindeks, kus Mihhail Krassman teenis SARKi eriosakonna uurijana Looderinde koosseisus kuni 1942. aasta maini.
1942. aastal suunati Mihhhail Krassman Nõukogude Liidu tagalas loodavate Eesti rahvusväeosade teenistusse. Temast sai 249. eesti laskurdiviisi eriosakonna vanem operatiivvolinik, eriosakonna ülema asetäitja ning 1942. aasta oktoobrist juba laskurdiviisi eriosakonna ülem. Mihhail Krassman osales diviisi lahingutes Velikije Luki ja Novo-Sokolniki all.
1943. aasta novembris tagandati Krassman eriosakonna ülema kohalt. 1943. aasta detsembrist kuni järgmise aasta juunini töötas Krassman 146. laskurdiviisi vanemoperatiivtöötajana, seejärel 379. laskurdiviisi eriosakonna ülema asetäitjana. 379. diviisi koosseisus osales Krassman ka Kaliningradi oblastis ja Läti territooriumil toimunud lahingutes.
Tegevus pärast Teist maailmasõda
1945. aasta juunis suunati Krassman Eesti NSV-sse 316. kontroll-filtreerimislaagrisse vastuluureosakonna Smerš vanemoperatiivvolinikuks. 1946. aasta veebruaris sai Krassmanist 15. lennutehnika diviisi vastuluureosakonna Smerš vanemoperatiivvolinik ning sama aasta suvel 10. kaardiväe laskurarmee vastuluureosakonna Smerš ülema asetäitja.
1947. aasta veebruarist kuni 1950. aasta juulini töötas Krassman 118. kaardiväe eesti laskurdiviisi (hiljem 22. kaardiväe eesti laskurbrigaadi) riikliku julgeoleku vastuluureosakonna ülema asetäitjana.
Teenistus Eesti NSV RJM-is
1950. aastal asus Krassman tööle Eesti NSV Riikliku Julgeoleku Ministeeriumis, kus töötas allosakonna ülema asetäitjana ja ülemana ning osakonna ülema asetäitjana.
1953. aasta jaanuaris nimetati Mihhail Krassman Eesti NSV Siseministeeriumi Miilitsavalitsuse ülema asetäitjaks ja 1953. aastal anti Mihhail Krassmanile alampolkovniku auaste.
23. mail 1953 nimetati Mihhail Krassman Eesti NSV Siseministeeriumi siseministriks, kus ta töötas kuni 2. septembrini 1953, mil ta vahetati välja siseministri ametikohal Johan Lombakuga.
Kuna Mihhail Krassman oli Eesti NSV Siseministeeriumi juhiks määratud Lavrenti Beria alustatud reformide käigus, siis pärast Beria vahistamist ning järgnenud "Beria kuritegude paljastamist" heitis EKP KK Krassmanile ette mitteallumist kommunistliku partei juhistele ning vaatamata Krassmani poolt EKP KK Büroo 1953. aasta juunipleenumil tehtud ebaõnnestunud eneseõigustamise katsele tegi EKP KK ettepaneku uuele NLKP KK juhtkonnale Krassman ametist vabastada, mis ka õnnestus.
Pärast kahekuulist viibimist Eesti NSV SM kaadriteosakonna käsutuses määrati 10. novembril 1953 Krassman uuesti Eesti NSV Siseministeeriumi Miilitsavalitsuse ülema asetäitja kohusetäitjaks. Novembri lõpus kinnitati ta lõplikult Miilitsavalitsuse ülema asetäitja ametikohale, kus ta töötas kuni 1956. aastani.
1956. aasta augustis määrati Mihhail Krassman Eesti NSV Siseministeeriumi Raudteemiilitsa ülemaks, kus ta töötas kuni 1960. aastani, mil ta vabastati ametikohalt haiguse tõttu.
Mihhail Krassman suri Tallinnas 12. märtsil 1976 ja maeti 16. märtsil 1976 Metsakalmistule (Mihkel Krassmani nime all).
Amati
Amatid olid perekond itaalia viiulimeistreid, kes tegutsesid Cremonas umbes aastatel 1549–1740.
Lai tänav
Lai tänav on mitme tänava nimi Eestis:
Veel leiab Laia tänava Haapsalust, Jõgevalt, Kohtla-Järvelt, Narvast, Sindist, Suure-Jaanist, Tapalt, Türilt ja Võhmast. Eesti alevites on sellenimeline tänav Järva-Jaanis ja Kohilas ning alevikest Amblas, Hageris, Kärus ja Simunas.
Palmitiinhape
pisi|Palmitiinhappe [[skelettvalem.]] Palmitiinhape ehk palmithape on sageli loomades ja taimedes leiduv rasvhape. Aine keemiline valem on CH3(CH2)14COOH.
Ühe mooli palmitiinhappe täielikul oksüdeerimisel süsihappegaasiks ja veeks saab 9941,4 kJ energiat.
Linda Paberit
Linda Paberit (13. detsember 1904 Särevere vald – 28. juuli 1954 Tartu) oli eesti näitleja.
Linda Paberit oli pärit põllupidajate perekonnast. Ta lõpetas 1926. aastal Draamastuudio teatrikooli. Töötas 1926–1929 ja 1932–1940 Eesti Draamateatris, 1929–1931 Ugalas ning 1931–1932 Endlas. Hiljem töötas rebasekasvatuses.
Hele Everaus
Hele Everaus (sündinud 5. jaanuaril 1953 Tartus) on hematoloogiale spetsialiseerunud eesti arst, arstiteadlane ja poliitik, XIV Riigikogu liige.
Ta algatas Eestis luuüdi siirdamise.
Elulugu
Hele Everaus lõpetas 1971. aastal Tartu 5. Keskkooli ja 1977. aastal Tartu Riikliku Ülikooli arstiteaduskonna (cum laude). Aastatel 1977–1978 oli Tartu Maarjamõisa haiglas internatuuris. 1984. aastal kaitses meditsiinikandidaadi väitekirja ja 1993. aastal meditsiinidoktori väitekirja.
Aastatel 1977–1980 oli ta Tartu Riikliku Ülikooli üld- ja molekulaarpatoloogia instituudi vanemlaborant, 1980–1987 sisekliiniku hospitaal-sisehaiguste kateedri assistent ja 1987–1993 dotsent. 1985. aastast oli ta ka arstiteaduskonna hematoloogia labori juhataja. Aastatel 1993–1999 oli ta erakorraline professor hematoloogia alal ja 1993–1999 Tartu Lastehaigla intensiivhematoloogia osakonna juhataja.
Aastatel 1998–2003 oli Hele Everaus Tartu Ülikooli arendusprorektor, 2000–2004 arstiteaduskonna hematoloogia-onkoloogia kliiniku professor, 2000–2016 juhataja ja 2004–2016 hematoloogia-onkoloogia õppetooli professor. 2017. aastast on ta emeriitprofessor ja konsultantarst.
Aastatel 2000–2016 oli ta Tartu Ülikooli Kliinikumi hematoloogia-onkoloogia kliiniku juhataja ja 2005–2013 ASi Vähiuuringute Tehnoloogia Arenduskeskus konsultant.
Poliitiline tegevus
Hele Everaus on alates 1994. aastast Eesti Reformierakonna liige, olles ka selle asutajaliige.
Ta on olnud Tartu linnavolikogu liige aastatel 1996–2019 ja on taas alates 2021. aastast.
2019. aasta Riigikogu valimistel kandideeris Hele Everaus Tartus valmisringkonnas nr 10 ja sai 1110 häält. Ta sai XIV Riigikokku Urmas Klaasi asendusliikmena. 2023. aasta Riigikogu valimistel samas valimisringkonnas kandideerides sai ta 712 häält ning ei osutunud valituks.
Evolutsiooniõpetus
Evolutsioonibioloogia sai teadusena alguse 24. novembril 1859, kui ilmus Charles Darwini teos "Liikide tekkimine", kus ta oli kokku pannud esimese tõese ja sidusa teooria eluslooduse arenemisest selliseks, nagu see on nüüd.
Üheks esimeseks evolutsiooniõpetuseks peetakse 19. sajandi algul Jean-Baptiste de Lamarcki töödes esitatud kirjeldust, mille kohaselt liigid on ajalooliselt muutuvad ning võivad pärineda üksteisest. 19. sajandi keskel esitasid Charles Darwin ja Alfred Wallace seletuse, mille kohaselt liikide evolutsiooniline teisenemine toimub peamiselt loodusliku valiku kaudu. Viimase alusel kujunes darvinism, ning selle järel 20. sajandil neodarvinism ja sünteetiline evolutsiooniteooria. Mittedarvinistlikest evolutsiooniõpetustest on üks tuntumaid Lev Bergi käsitlus nomogeneesist ehk evolutsioonist kui reeglipäradega protsessist. C. Darwinist erinevad arusaamad olid Karl Ernst von Baeril.
Evolutsiooniõpetus on üldisem mõiste kui evolutsiooniteooria – ajaloolise protsessi kohta ei pruugigi mitmete bioloogide (näiteks Henni Kallaku) meelest üldine teooria võimalik ollagi. Teisalt võib evolutsiooniõpetust vaadata kui evolutsiooniteooriate kogumit. Vahel käsitletakse neid mõisteid ka sünonüümidena.
Evolutsiooniõpetus enne Darwinit
pisi|Evolutsioon läbi Lamarcki silmade Charles Darwini väljapakutud teooriad bioloogilisest evolutsioonist olid omal ajal ühed revolutsioonilisematest, vastandudes tugevalt läänemaailma varasematele uskumustele ning olles samaväärsed Isaac Newtoni füüsikaseadustega. Esmalt olid kõnealused teooriad vastuolus varasema Platoni absoluutse idee kontseptsiooniga, mille võib lahti mõtestada näitega, et hobune oma olemuselt on ideaalne, kuid erinevatel isenditel on puudusi, mis muudavadki nad erinevaks.
Aristoteles arendas Platoni kontseptsiooni edasi väites, et looduslikud muutused toimuvad mingil üleval põhjusel. 18. sajandil oli loodusteaduste põhiline funktsioon panna paika süsteem loomisest, mis teeks Jumala töö ja tarkuse hindamise arusaadavamaks. Carl von Linné oli see, kes oma teoses "Looduse süsteem" ("Systema Naturae", 1735) pani aluse modernsele organismide klassifikatsioonile. Tema eesmärgiks ei olnud aga mõista evolutsiooni nagu seda mõistetakse nüüd, vaid panna paika mingisugune ajakava jumalikust loomisest. Teda võib pidada ka esmaseks taksonoomia rajajaks.
Võib öelda, et kõige olulisema evolutsioonilise hüpoteesi enne Darwinit püstitas Jean-Baptiste de Lamarck oma 1809. aastal ilmunud teoses "Zooloogia filosoofia" ("Philosophie Zoologique"). Jean-Baptiste de Lamarck arvas, et iga liik on arenenud spontaanselt mingist anorgaanilisest looduse osast. Esimesena oli ta kindel, et liigid on keskkonna mõjul pidevas muutuses ning areng toimub keerukuse suunas, kuna keskkond on pidevas muutumises. Lamarck väitis, et liigid erinevad üksteisest, kuna neile on ellujäämiseks vajalikud erinevad kohastumused, mille tõttu nad vajavadki erinevaid omadusi nii oma anatoomilises kui ka füsioloogilises ehituses. Lamarck uskus, et muutused toimuvad organismi eluajal ja on päritavad. Näiteks võib tuua kaelkirjaku kaela pikemaks muutumise: kaelkirjakutel oli algselt lühike kael, kuid nad olid sunnitud iga päev kaela sirutama, et ulatuda lehtede järele järjest kõrgemal puu ladvas, niisiis kaelkirjakute kaela pikkus on erinevate individuaalsete organismide arengu tulemus, mitte aja jooksul toimunud muutus kogu populatsioonis. Sellisel arvamusel oli ka muuseas Darwin, tihti omistatakse see valearusaam ainult Lamarcile, aga Darwin uskus, et elujooksul omandatud tunnused päranduvad edasi. Darwini arvates andsid kõik elundid pärilikkuse algeid (gemmulaid), mis kogunesid suguelundisse ja anti sealt edasi järglastele.
Lamarck ei uskunud ka liikide tekkesse teistest liikidest. Lamarcki ideed olid tema eluajal üsna tähtsusetud, esiteks seetõttu, et kõik lugupeetavad zooloogid eitasid neid, teiseks ka seetõttu, et pärast Suurt Prantsuse revolutsiooni pandi Prantsusmaalt pärinevad ideed automaatselt kahtluse alla terves ülejäänud maailmas. Lamarcki teooriad ei olnud küll tõesed, kuid tegemist oli esimese teadlasega, kes sõnastas sidusa ning konkreetse evolutsiooniteooria.
Darwini ideede algus
Darwini õpetus evolutsioonist sai alguse, kui teadlane teenis H.M.S. Beagle'i pardal loodusteadlasena (laev, mille Briti merevägi saatis Lõuna-Ameerikasse, et kaardistada sealseid meresid). Nende aastate jooksul sai Darwinist kogenud loodusteadlane; ta kogus proove, tegi geoloogilisi ja bioloogilisi vaatlusi ning lõi uue ja tõese teooria koralliatollide tekkimisest.
Peatselt pärast Darwini naasmist ekspeditsioonilt tõi ornitoloog John Gould välja, et teadlase kogutud näited maasirkudest Galápagose saartelt olid niivõrd erinevad, et võisid esindada koguni mitut liiki. Lisaks Gouldi väljatoodule jõudis Darwin järeldusele, et ka saartel vaadeldud merikilpkonnad erinesid üksteisest tähelepanuväärselt. Need järeldused panidki aluse ideele, et kõik liigid on arenenud ühest ühisest eellasest. Ta asus koguma tõendeid evolutsiooni toimumisest ja otsima selle põhjuseid.
1838. aastal sattus ta lugema majandusteadlase Thomas Robert Malthuse esseed, mis väitis, et inimpopulatsiooni liigkiire kasv viib välja näljahädani. See oligi inspiratsioon, mis viis Darwini loodusliku valiku teooria väljatöötamiseni. Teooria seisnes selles, et liigisiseselt jäävad ellu tugevamad indiviidid, kelle kohastumused on konkreetses keskkonnas sobivamad, nende järglased viivad aja jooksul liigi muutumiseni. Edasi veetis Darwin 20 aastat, kogudes veel tõendeid ja üritades veenda teisi teadlasi oma veendumustes. 1844 kirjutas ta avaliku essee ja 1856 alustas raamatu kirjutamist, mille plaanis nimetada "Looduslik valik" ("Natural Selection"), see aga ei valminud kunagi.
1858. aastal sattus tema kätte Alfred Russel Wallace'i (1823–1913) kirjatöö. Tegemist oli noore loodusteadlasega, kes oli iseseisvalt jõudnud samadele järeldustele, milles seisnes Darwini loodusliku valiku teooria. 1859. aastal ilmus Darwini kuulsaim töö "Liikide tekkimine" ("On the Origin of Species by Means of Natural Selection, or the Preservation of Favoured Races in the Struggle for life"). Edasise elu pühendas Darwin oma evolutsiooniteooria edendamisele. Teosel "Liikide tekkimine" oli kuus parandatud väljaannet, Darwin kirjutas ka artikleid, millest ehk kuulsaim on "Inimkonna põlvnemisest" ("The Descent of Man").
Darwini evolutsiooniteooria
pisi|Charles R. Darwin Teoses "Liikide tekkimine" on välja toodud kaks põhilist seisukohta. Esiteks Darwini teooria modifikatsioonilisest põlvnemisest, mis väidab, et kõik liigid, nii eksisteerivad kui ka väljasurnud, põlvnevad ühest või paarist algsest eluvormist. Liigid, mis põlvnevad ühest ja samast eellasest, olid algul väga sarnased, kuid pika aja jooksul on üksteisest eristunud. Darwini kontseptsioon erinebki Lamarcki omast just ühise eellase idee poolest. Teine põhiline seisukoht on Darwini teooria põhjuslike tegurite kohta evolutsioonilises muutumises, mis ongi sisuliselt loodusliku valiku teooria. Kui tekivad variatsioonid, mis on kasulikud organismile, on neil organismidel suurim võimalus jääda olelusvõitluses peale, paljuneda ja luua endale sarnane järglaskond – see põhimõte ongi looduslik valik. Kogu Darwini evolutsiooniõpetuse võib jagada viieks väiksemaks alateooriaks:
Darwin pakkus välja, et sama eelkäija järeltulijad evolutsioneeruvad lahku just erinevate harjumuste ja elukeskkondade tõttu. Kuidas need päritavad erinevused aga tekivad? See oligi suurim tühimik Darwini teostes, mida teadlane eluajal täita ei suutnudki. Probleem seisnes selles, et tolleaegsete teadmiste kohaselt oleksid erinevused populatsioonis pidanud vähenema, mitte suurenema, oli teada, et järeltulija on tavaliselt vahepealne vorm vanemorganismidest. Darwinini ei jõudnud kunagi teadmine, et tema kaasaegne Brasiiliast pärit munk Gregor Mendel oli avastanud teatud päritavuse reeglid, mis seletasid, et omadused ei pärine mitte nagu segunevad vedelikud, mida siiani usuti, vaid tunnuste pärimine on kui osakeste edasikandumine generatsioonilt generatsioonile, mis jätab tunnuse muutumatuks.
Evolutsiooniõpetus pärast Darwinit
Kuigi Darwini teooriad olid vastuolulised, siis 1870. aastateks oli enamik teadlasi ühise eellase teooria omaks võtnud. Sellest tulenevalt peetaksegi 19. sajandi lõppu ja 20. sajandi algust paleontoloogia ja võrdleva morfoloogia ning võrdleva embrüoloogia hiilgeajaks, mille jooksul koguti informatsiooni evolutsioonist üldiselt, uuriti fossiile ning vaadeldi seoseid erinevate liikide vahel. See konsensus ei laienenud aga Darwini loodusliku valiku ideele, niisiis kuuskümmend aastat pärast "Liikide tekkimise" avaldamist loobusid teadlased loodusliku valiku teooriast ja rajasid mõningaid, mis seda asendada võiksid.
Moodne süntees
Antidarvinistlikud ideoloogiad said lõplikult tagasi lükatud 1930. ja 1940. aastatel, kui geneetikud, süstemaatikud ja paleontoloogid tõestasid Darwini teooria tõepärasust, kasutades fakte geneetikast. Ronald Fisher ja John B. S. Haldane Inglismaalt ning Sewall Wright Ameerika Ühendriikidest töötasid välja matemaatilise teooria populatsioonigeneetikast, mis tõestas, et mutatsioonide ja loodusliku valiku koosmõjul töötab adaptiivne evolutsioon – mutatsioon ei ole alternatiiv looduslikule valikule, vaid on viimase uus materjal.
Esmalt uuris geneetilist muutlikkust ja muutusi looduslikes populatsioonides vene teadlane Sergei Tšetverikov ning tema tööd jätkas Theodosius Dobžanski. Teoses "Liikide geneetika ja teke" ("Genetics and the Origin of Species", 1937) tutvustas Dobžanski oma ideid bioloogidele, mõjutades neid baasteadmistega geneetikast ja evolutsioonist. Moodsa sünteesi teooria edendamisele aitasid veel kaasa zooloog Ernst Mayri "Liikide süstemaatika ja pärinemine" ("Systematics and the Origin of Species", 1942), Bernard Renschi "Evolutsioon kõrgemal kui liigid" ("Evolution Above the Species Level", 1959), botaanik G. Ledyard Stebbinsi "Taimede muutumine ja evolutsioon" ("Variation and Evolution of Plants", 1950) ja paleontoloog George Gaylord Simpsoni "Evolutsiooni kiirus ja viis" ("Tempo and Mode in Evolution", 1944). Nende teadlaste tööde suurimad erinevused seisnesidki selles, kuidas mutatsioonid, rekombinatsioonid, looduslik valik ning teised protsessid, mis toimuvad liigisiseselt (mikroevolutsioon), on seotud uute liikide tekke ja pikaajalise evolutsiooniga (makroevolutsioon).
Evolutsioonibioloogia pärast moodsa sünteesi teooriat
Alates 1950. aastatest on uued avastused geneetikas ja molekulaarbioloogias võimaldanud evolutsiooni sügavamalt uurida ning uued meetodid on viinud pidevalt uute avastusteni. Molekulaarbioloogia annab võimalusi ja meetodeid, millega uurida evolutsioonibioloogia eri tahke, nagu näiteks mutatsioonid, geneetilised erinevused, liikide erinevused, nende areng ja kogu eluslooduse fülogeneetiline ajalugu.
Alates 1960ndate keskpaigast on evolutsiooniteooriast saanud osa ökoloogiast, reproduktiivsest bioloogiast ning evolutsioonist sõltuvalt üritatakse seletada ka näiteks inimeste sotsiaalset käitumist ja eluea pikkust. Makroevolutsiooni uurimine on muutunud täpsemaks, seoses uute meetoditega fülogeneetiliste seoste mõistmisel. Motoo Kimura töötas välja molekulaarse evolutsiooni teooria, mis väidab, et suurem osa evolutsioonist toimub mitte läbi loodusliku valiku vaid geenitriivi.
Neodarvinliku evolutsiooniteooria põhiprintsiibid
Lisaks Darwini hüpoteesidele (organismid on arenenud ühisest eellasest; loodusliku valiku teooria) tõendavad evolutsiooni teooria õigsust ka sajad ja tuhanded paleontoloogia vaatlused, võrdlev anatoomia, embrüoloogia, geneetika, biokeemia ja molekulaarbioloogia ning evolutsiooni toimumisele aitavad kaasa ka näiteks rekombinatsioon, geenitriiv, geenivool, isolatsioon ja geograafilised tingimused.
Narva lahing (1700)
Narva lahing toimus Põhjasõja käigus 30. novembril (Juliuse kalendri järgi 19. novembril, Rootsi kalendri järgi 20. novembril) 1700 Narvas Rootsi kuningriigi ja Vene tsaaririigi vägede vahel. Rootsi väed saavutasid selles veenva võidu. See on üks suuremaid sõjalisi võite Rootsi ajaloos. pisi|Narva lahingu vägede dislokatsioon pisi|Narva lahingu vägede dislokatsioon Vägesid juhatas Rootsi poolel Karl XII. Paremat tiiba juhatas kindral Carl Gustaf Rehnskiöld, vasakut tiiba Ingerimaa kindralkuberner ja Jõhvi mõisnik Otto Wellingk. Rootsi vägedes osales palju Prantsuse ohvitsere. Vene vägede poolel olid väejuhid feldmarssal hertsog Charles Eugène de Croy ning Venemaa tsaari sõjakomissar vürst Jakov Dolgorukov.
Rootsi vägedes võitles umbes 10 500 meest, Vene vägede koguarv oli eri andmetel 29 kuni 37 000. Vene vägede hulgas oli ka saksimaalasi. Kogu Vene vägi ei osalenud lahingus. Rootslasi langes 667, Vene vägede kaotused ulatusid tuhandetesse.
Eellugu
1700. aasta septembri keskpaigas (rkj) (või 3. oktoobril) 1700 jõudis Vene tsaaririigi eelvägi koos Peeter I-ga tugevalt kindlustatud Narva alla. 4. oktoobril 1700 hakkasid Vene tsaaririigi väed, kelle vägi oli vahepeal kasvanud 37 000 meheni, valli rajama ning alustasid linna piiramist. Vene väed alustasid 29. oktoobril Narva tulistamist suurtükkidest, neid oli Vene väel 284. 4. novembrist 14. novembrini 1700 pommitasid Vene väed suurtükkidest edutult kindlust. Suurtükituli ei olnud tõhus, sest piiramise ettevalmistamisel oli tehtud vigu: relvad ja püssirohi oli halva kvaliteediga, kindluse seinu ei õnnestunud lõhkuda ja siis sai neil laskemoon otsa, suurtükid vaikisid ning nad pidid abi ootama.
Karl XII otsustas Rootsi vägede eesotsas Liivimaale suunduda. Koos 8140-mehelise sõjaväega ja 10 suurtükiga maabus ta 16. oktoobril Pärnus. Sealt liikus Rootsi vägi edasi Narva suunas. Karl XII juhatas Tallinnast teele asudes väge, kuhu kuulus kokku 10 537 meest. 13. novembril 1700 algas marss kindlustatud Tallinnast Narva. Rootsi väed pidid läbima Vene vägede poolt laastatud maa, kõikjal oli mahapõletatud talusid ja külasid. Kuskil polnud hobustele sööta ega sõduritele toitu. Külm novembrivihm tegi sõdurid läbimärjaks ning nad olid näljased. Öösel läks vihm üle lumeks.
Alles 30 km enne Narvat, 17. novembril toimus Pühajõe juures esimene kokkupõrge Rootsi ja Vene väe eelsalkade vahel (Pühajõe lahing). 19. novembril 1700 jõudsid Rootsi väed Narva. Ööl vastu 18. novembrit (29. novembrit) 1700, kui oli saabunud sõnum kokkupõrkest Pühajõel, lahkus Peeter I ülepeakaela, et mitte öelda põgenedes, koos Aleksandr Menšikovi ja marssal Goloviniga lahinguväljalt Novgorodi. On ka arvatud, et ta oli ümberpiiratud Narva kindluse vallutamises kindel. Samuti arvatakse, et Peeter I tahtis abiväe saabumist kiirendada.
Vene vägede ülemjuhatajaks määras Peeter I kiirustades hertsog Charles Eugène de Croy. Croy ei osanud vene keelt ega tundnud endale alluvaid Vene ohvitsere. Seetõttu oli tal raskusi käskluste andmisega. Pealegi polnud ta nõus Vene vägede asetusega. Samal päeval, 29. novembril, naasis laagrisse Pühajõelt Šeremetev, kes polnud söandanud Rootsi vägedega võitlusse astuda.
Vene väed olid nädalaga rajanud Narva kindlusest lääne poole, Vepskülast Joalani kilomeetripikkuse kahekordse valli. Kindlustused olid kaitstud ida poolt ümberpiiratud Narva rootsi garnisoni vastu ning lääne poolt võimaliku vabastusväe vastu kraavide ja teravate puuvaiadega. Keskel olid valliga põigiti telgid.
Kogenud sõjamehe ja väejuhina sai Croy aru, et Vene vägede kaitseliinid olid teineteisest liiga kaugel. Seetõttu olid jõud liiga killustatud ja kraavid liiga hõredalt mehitatud. Ta sai aru, et kui Rootsi väed koondavad rünnaku ühte punkti, siis murtakse Vene vägede kindlustused läbi. Lisaks oli tarvis kaitsta ka ida poole jäävat piiramisrõngast ümber Narva, et takistada garnisoni võimaliku katset välja murda.
Vene vägede jõudude ümberstruktureerimiseks oli aga liiga hilja, sest Rootsi väed olid juba lahinguväljale jõudnud.
Lahing
pisi|"[[Rootslaste võit Narva all". Gustaf Cederströmi maal aastast 1910]] Lahing leidis aset 30. (19.) novembril (Rootsi kalendri järgi 20. novembril) 1700. Vene väge ründas 10 500-meheline Rootsi vägi (lahingus osales kokku 24 000 meest).
Must akaatsia
Must akaatsia (Acacia melanoxylon) on taimeliik akaatsia perekonnast.
Narva lahing (1700)
Lahing
Enne päikesetõusu hakkasid Rootsi väed liikuma ning jõudsid kella kümneks hommikul lahinguväljale. Karl XII ja kindral Rehnskjöld leidsid kohe nõrga koha Vene vägede paigutuses. Nad otsustasid Vene vägede liiga pikad kaitseliinid koondatud rünnakuga ühte punkti läbi murda. Pärast seda pidi Rootsi vägi jaotuma põhja ja lõunasse, et Vene vägede liine seestpoolt rünnata.
Must akaatsia
Levik
Must akaatsia on pärismaine Austraalia ja Tasmaania idaosas.
Narva lahing (1700)
Lahing
Kella kahe paiku algas pärast kahe signaalraketi märguannet Rootsi väeüksuste tormijooks Vene vägede liinidele: 10 500 rootslast ründasid rohkem kui 40 000 kindlustunud venelast (lahingus osales 24 000 venelast).
Must akaatsia
Välimus ja eluvorm
Must akaatsia on kiiresti kasvav igihaljas põõsas või puu, mis kasvab 8...15 m (mõnikord kuni 45 m) kõrguseks.
Narva lahing (1700)
Lahing
Rünnaku alguses algas ka tihe lörtsine lumetorm. See puhus venelastele näkku, tehes nende nähtavuse praktiliselt olematuks (mitte üle 20 sammu), ning andis rootslastele taganttuule. Rootslaste rünnak oli venelastele ootamatu, sest Vene väed olid sõdurite arvu poolest rootslastest kaugelt üle. Tänu lumesajule õnnestus rootslastel märkamatult läheneda Vene positsioonidele ning vallutada kindlustused koos suurtükkidega. Rootslaste kogupaugud tekitasid suuri kahjusid, kuid venelaste üksuste kogupaugud jäid vastutuule tõttu liiga lühikesteks.
Hertsog de Croy tahtis käsklusi anda, kuid vürst Jakov Dolgorukov ei tahtnud neid vastu võtta. Vene ohvitserid tõstsid Saksa ohvitseride vastu mässu. Nad tapsid hertsogi sekretäri kolonel Lyoni ja palju teisi.
Hertsog de Croy, kindral vabahärra Ludwig Nicolaus von Allart ja Saksa ohvitserid, kes kartsid nende vastu mässu tõstnud venelasi rohkem kui rootslasi, andsid end krahv Magnus Stenbockile vangi.
Veerand tunni pärast valitses Vene vägede leeris kohutav kaos. Enamik polke oli laiali jooksnud. Kogu Vene armee oli segaduses ja paanikas. Distsiplineeritud rootslased ajasid kogenematuid Vene nekruteid kahte leeri, põhja ja lõunasse laiali. Osa Vene sõdureid heitis relvad maha ja laskus rootslaste ette põlvili. Õhtupimedas või isegi järgmisel päeval kapituleerusid viimased Vene vägede vastupanukolded. Vene allikas nimetab võitluse jätkajatena Preobraženskoje, Semjonovskoje ja Leforti polku.
Must akaatsia
Välimus ja eluvorm
Lehed esinevad ainult noortel taimedel, hiljem asenduvad nad fülloodidega.
Narva lahing (1700)
Lahing
Hommikul pani rühm Vene kindraleid Karlile ette kapitulatsioonitingimused: rootslased lubavad Vene väed Narva jõe teisele kaldale relvade ja lippudega, kuid ilma suurtükkideta. Karl nõustus, kuid pärast kaardiväepolkude ja Avtonom Golovini diviisi üleminekut rikkus ta kapitulatsioonitingimusi ja võttis ülejäänud väed vangi. Et rootslastel vabu vägesid vangide valvamiseks ei olnud, lasti nad pärast relvade loovutamist tulema.
Must akaatsia
Kasvukohad
Must akaatsia kasvab väga mitmesugusel mullal ja väga mitmesuguses kliimas, kuid on lopsakam külmemas kliimas.
Narva lahing (1700)
Lahing
Et Vene väed oli väheste kogemuste ja halva varustusega, siis saavutasid rootslased Narva all hiilgava võidu.
Must akaatsia
Kasutamine
Musta akaatsia puidust tehakse muu hulgas mööblit ja paate.
Khālid ibn Khalīfah ibn ‘Abd al-‘Azīz Āl Thānī
Šeik Khālid ibn Khalīfah ibn ‘Abd al-‘Azīz Āl Thānī (araabia keeles خالد بن خليفة بن عبد العزيز آل ثاني, läänepäraselt Khalid bin Khalifa bin Abdul Aziz Al Thani; sündinud 1968) on Katari poliitik, Katari sise- ja peaminister aastatel 2020–2023. Ta nimetati ametisse pärast šeik ‘Abd Allāh ibn Nāşir Āl Thānī tagasiastumist.
Noorus
Khālid sündis 1968. aastal Dohas. Hiljem asus ta õppima Ameerika Ühendriikidesse, kus ta omandas 1993. aastal bakalaureusekraadi ärijuhtimises.
Karjäär
Šeik Khālid töötas kuni 2002. aastani Katari vedelgaasi ettevõttes. Hiljem töötas ta aastatel 2002–2006 esimese asepeaministri ja välisministri büroodes. Enne peaministriks saamist oli ta alates 11. novembrist 2014 olnud Amiri Diwani juht.
Narva lahing (1700)
Kaotused, vangid ja sõjasaak
Vene vägede kaotused ei ole täpselt teada, aga Narva all võidelnud vägedest jõudis Novgorodi vähem kui 23 000 meest. Vene vägede kogukaotused pidid seega olema 19 000 – 20 000 meest, sealhulgas nälja, haiguste, haavatasaamise ja deserteerimise läbi. Sõjaväelasi langes Vene vägede poolel lahingus ja eriti taganemisel seitse kuni kaheksa tuhat. On nimetatud arvu 15 000, Vene andmetel langes vähemalt 6000 sõdurit. Peamiselt hukkusid kahe väeosa, Preobraženskoje polgu ja Šeremetevi ratsaväe sõdurid. Boriss Šeremetev lootis oma ratsaväe juhtida üle jõe läbi vee minekuga. Selleks valis ta madalapõhjalise jõeosa Narva koskedest ülalpool. Et veevool oli kiire ja oktoobrikuu jääkülm vesi kangestas hobuste jalad, viis jõgi ratsaväelased koos ratsudega kosest alla. Nõnda kaotati tuhat meest. Seejärel hakkasid taganema jalaväelased. Preobraženskoje polgu sõdurid koormasid taganemisel üle Vepsküla juures asunud puusilla, mis nende all purunes, ja praktiliselt kõik sillal olijad uppusid.
1700. aasta lõpul koosnes kogu Vene armee veel ainult 34 000 sõdurist. Sealjuures puudusid neil suurtükid ja laskemoon, osalt ka püssid. Samuti puudus neil igasugune distsipliin ja võitlusmoraal.
Järellugu
pisi|230px|Mälestusmärk tähistab [[Karl XII võitu 1700. aastal]] Pärast Narva lahingut siirdusid rootslased Tartusse ja selle ümbrusse talvekorterisse. Kuningas ise talvitus endises Laiuse ordulinnuses. Euroopas lakati pärast kaotust mõneks aastaks Vene sõjaväega arvestamast, Karl XII aga omandas suure väejuhi kuulsuse. Peeter I moderniseeris sellest kaotusest õppust võttes oma armee mõne aastaga ning võitis lõpuks sõja. Ka Narva vallutati juba 1704 (Narva lahing). Karl XII andis talle selleks hingetõmbeaega, suunates oma jõupingutused Vene vägede jälitamise asemel Poola kuninga August II Tugeva troonilt tõukamisele.
Lahingu jäädvustamine
19. novembril 1900 avati Narva Siivertsi-Peetri kalmistu ees jõe kaldal püramiidikujuline Põhjasõja mälestussammas Preobraženskoje ja Semjonovskoje polgu võitlejatele. Avamine toimus keiser Nikolai II juuresolekul. Teise maailmasõja Narva lahingus sai mälestusmärk vigastada ja see avati pärast taastamist uuesti 1. septembril 1956.
Rootsi lõvi mälestusmärk
18. oktoobril 1936 avasid Rootsi laevastiku hävitajaga HMS Klas Horn Eestit külastanud, Rootsi prints Gustaf Adolf ja krahv Folke Bernadotte Narva lahingu monumendi Narva linna sissesõidutee äärde Härmamäel. Stockholmi kuningalossi ees asuva Bernard Foucquet pronkslõvi koopiana, arhitekt Ragnar Österbergi kavandi järgi valmistatud monument koosnes kahest osast 8,5 m kõrgusest graniitalusest ja sellel seisvast 2 m kõrgusest lõvist, mida kohalik rahvas hakkas nimetama "Rootsi kutsikaks". Monumendi ühel küljel oli Karl XII monogramm ja selle all aastaarv MDCC, teisel küljel kiri "SVECIA MEMOR, MC M XXXVI". Teise maailmasõja ajal laaditi pronksist monument raudteevagunile ja ilmselt sulatati Saksamaal. Rootsi lõvi mälestusmärk taasavati 2000. aastal lahingu 300. aastapäeva puhul Rootsi asepeaminister Lena Hjelm-Walléni poolt ja see asub Joaorus Linnuse tänaval Narvas.
1937. aastal leiti lahinguväljale lennuvälja ehitamisel maa seest niipalju tinakuule, et Narva plekksepad tinutasid ainult nendega ja suure pakkumise tõttu tinahind langes.
Tsitaat
Friedrich Engels kirjutas oma teoses "Der Krimfeldzug" (1854):
William Makepeace Thackeray
pisi|William Makepeace Thackeray William Makepeace Thackeray (18. juuli 1811 Kalkuta – 24. detsember 1864 London) oli inglise kirjanik.
Elukäik
Thackeray sündis Indias Kalkutas Richmond Thackeray ja Anne Becheri ainsa lapsena. Tema isa suri 1815 ja ema saatis poja Inglismaale. Ema abiellus 1817 uuesti oma noorpõlvearmastuse Henry Carmichael-Smythiga.
Aastail 1829–1830 õppis William Thackeray Cambridge'i ülikoolis Trinity kolledžis.
Pärast kooli reisis ta Saksamaal ning elas mõnda aega Pariisis, kus õppis joonistamist.
Thackeray abiellus 1836 Isabella Gethin Shawe (1816–1894), kellega tal sündis kolm tütart. Keskmine neist suri 8 kuu vanuselt. Pärast kolmanda lapse sündi langes naine sügavasse depressiooni, mis muutus kiiresti vaimuhaiguseks. Rohkem kui pool sajandit elas Isabella mitmesugustes vaimuhaiglates ilma terveks saamata.
Thackeray oli elupõline liberaal. 1857 kandideeris ta Oxfordi valimisringkonnas parlamenti sõltumatu liberaalina ametisoleva teise liberaali Charles Cardwelli vastu, kuid kaotas 1005:1070.
Thackeray suri 52-aastaselt rabandusse, mille põhjustas liigsöömine ja -joomine ning vähene kehaline aktiivsus.
Looming
19. sajandil peeti Thackerayd parimate inglise kirjanike hulka kuuluvaks, järgmiseks Charles Dickensi järel. Tänapäeval on tema teosed üldjuhul unustatud, ainsa erandina satiiriline romaan "Edevuse laat". Teatakse ka romaani "Barry Lyndoni õnn", peamiselt sellepärast, et Stanley Kubrick tegi 1976 sellest ekraniseeringu pealkirjaga "Barry Lyndon", mis pole küll päris originaalitruu.
Niihästi kirjaniku eluajal kui tänapäeval hinnatakse Thackeray teoseid põhiliselt 19. sajandi inglise ühiskonna tõepärase, ilustamata kujutamise eest. Ise pidas ta oma teoseid realistlikeks, tänapäeval nähakse neid satiirilistena.
Koknese linnus
Koknese linnuse all võidakse mõelda
Kahelisulgjas leht
thumb|[[Niiluse akaatsia kahelisulgjas leht]] Kahelisulgjas leht on sulgjas liitleht, mille pearootsu sulgjatele külgharudele kinnituvad omakorda lehekesed enamasti vastakuti paarikaupa.
Vanasadam
Vanasadam (sadama kood: EE VAN) on AS-i Tallinna Sadam koosseisu kuuluv reisisadam Tallinnas. Sadama territoorium hõlmab 542 000 m2 maa-ala ja 759 000 m2 veeala.
Sadamas on 21 kaid üldpikkusega 3396 m. Suurim sügavus kai ääres on 10,7 m.
Suurim võimalik laev: pikkus 230/160/300 m, laius 30,0/25,0/40,0 m, süvis 10%T.
Kasutusel on ka Admiraliteedi bassein, kus tegutseb Vanasadama Jahisadam.
Tänapäev
Vanasadamast lähtuvad Tallinki, Eckerö Line'i ja Viking Line'i parv- ja ro-ro-laevad Helsingisse ning Tallinki parvlaevad Stockholmi.
Ristluslaevade järjest suurenev hulk tekitas suvekuudel raskusi kõigi laevade mahutamisega kaide äärde, mistõttu ehitati väljapoole loodemuuli kaks eraldi kruiisilaevade kaid ja kruisiterminal.
Ajalugu
Tallinn kui soodne sadamakoht oli tuntud juba 10. sajandil. Esimesi tunnistusi meresõitjaist on pärit kogunisti 7. sajandist eKr. Tallinna sadam, praegune Vanasadam, on üks neid iidseid sildumiskohti, mille ajalugu saab mõõta aastatuhandetega.
Sadam on varem olnud Tallinna vanalinnale lähemal. Vanim sadamakai on endine Kaupmehe sild (koordinaadid ), praegune 12. kai. See on ka tänapäevase Tallinna reisisadama vanim osa, sest ainus Tallinnast lähtuv rahvusvahelise liini reisilaev Georg Ots sildus selle kai ääres juba 1980. aastail.
Terminalid
8. jaanuaril 1990 tegi esimese sõidu Tallinnast Helsingisse reisilaev Tallink, mis kuulus 12. mail 1989 asutatud Soome ja NSV Liidu ühisfirmale Tallink.
16. juuni 1990 õhtul väljus Rootsis Stockholmi sadamast reisiparvlaev Nord Estonia, mis jõudis Eestisse Tallinna Merekaubasadama kai äärde järgmise päeva ehk 17. juunil 1990 hommikul. Rootsi lipu all sõitnud parvlaeva Nord Estonia opereeris 1989 loodud Rootsi‒Eesti ühisfirma Estline AB. Reis tähistas Eesti ja Rootsi vahelise laevaühenduse taastamisest 50 aastat kestnud pausi järel. Estline AB omandas 10 aastaks ainuõiguse teenindada Rootsi‒Eesti laevaliini. 1990. aastal võeti parvlaeva Tallink jaoks kasutusele 13. kai ja Nord Estonia jaoks 9. kai. Tallinna–Stockholmi laevaliini jaoks ehitati B-terminal, mis nüüdseks on ümber ehitatud ja liidetud A-terminaliga. Kui vabanes Tallinna Laevaremonditehase territoorium Admiraliteedi basseini ääres ja sinna hakkasid sõitma kiirlaevad, ehitati C-terminal, millest nüüdseks on saanud Sadama turg. pisi|C-terminal mais 2017, seal tegutsevad [[Sadama turg ja Tallinna Jahtklubi]] Laevaliinide hulga suurenedes taandus 1990. aastatel üksikute kaide haaval kaubavedu reisijateveo ees, kuni ainsaks kaubaveoks jäi veoautode ja treilerite vedu parvlaevadel. Sadama laiendamisel järjest suuremate laevade vastuvõtuks on kinni aetud kanalid ning lammutatud sadama akvatooriumis olnud muulid. Kasutusele on võetud ka endise Tallinna Laevaremonditehase veeala Admiraliteedi bassein.
Pärast kiirlaevafirma Nordic Jetline tegevuse lõppu 2008. aastal jäi Admiraliteedi basseini ääres olev C-terminal kasutuseta ning liiklus basseinis jäi harvaks. Terminali ehitati Tallinna Jahtklubi ruumid ja ujuvkaide abil loodi 2010. aastal 60 kaikohta väikelaevadele. Vanasadama jahisadam toimib väikelaeva- ja külalissadamana.
Kruiisikaid
2004. aastal ehitati väljapoole Vanasadama veeala loodemuuli külge esimene kruiisikai. 2014. aastal valmis samas kõrval teine kruiisikai, mis avati uhiuue 330 m pikkuse kruiisilaeva Royal Princess sildumisega uue 421 m pikkuse kruiisikai äärde.
Wilhelm von Ulrich (1810−1891)
Wilhelm Otto Cornelius Alexander von Ulrich (Venemaal tuntud kui Vassili Kornilovitš, vene keeles Василий Корнилович Ульрих) (19. oktoober 1810 Vaimastvere mõis – 17. oktoober 1891 Kehra mõis ) oli Venemaa sõjaväelane (jalaväekindral). Aastail 1859–1868 oli ta Eestimaa kuberner.
Päritolu ja haridustee
Põlvnes Preisimaalt XVIII sajandi 1. poolel Venemaale rännanud ja Pärnusse elama asunud suguvõsast. Tema isa oli Vahenurme mõisnik major Cornelius Eduard von Ulrich (1770−1844), ema oli Friederike Elisabeth von Bock (1786−1860). Esmase hariduse sai oma kodus. Seejärel õppis Viljandis Holsti erakoolis ja Tartu gümnaasiumis. 1827. aastal astus Peterburis inseneripeakooli, mille lõpetas 1829. aastal ohvitserina. Seejärel täiendas end inseneriakadeemias.
Isiklikku
Abiellus 25. oktoobril 1859. aastal Tallinnas Kehra mõisa pärijanna Margaretha (Meta) Gertrude Adele von Esseniga (1841–1904), kes oli Sooniste ja Kehra (1855–1874) mõisniku alampolkovnik Alexander Georg Matthias von Esseni (1800–1874) ja tema teise abikaasa, Aruküla mõisast pärit ooberst Christoph Johann Andreas Peter von Brümmeri (1797–1834) lese Wilhelmine Charlotte Henriette von Baranoffi (1805–1842) tütar. Abielust sündisid :
Bailey akaatsia
Bailey akaatsia (Acacia baileyana) on liblikõieliste sugukonda akaatsia perekonda kuuluv põõsas või puu.
Nimetus
Taim on saanud nimetuse botaanik Frederick Manson Bailey järgi. Nimetuse autor on Ferdinand Mueller.
Levik
Bailey akaatsia on pärismaine väikesel alal Austraalia Uus-Lõuna-Walesi osariigi lõunaosas, kuid teda kultiveeritakse laialdaselt mujal Austraalias. Victoria osariigis on ta paljudes kohtades naturaliseerunud ning tõrjub välja kohalikke liike. Bailey akaatsiat on laialdaselt introdutseeritud ka Uus-Meremaale.
Välimus ja eluvorm
thumb|left Bailey akaatsia on igihaljas põõsas või puu. See lühiealine liik on kiirekasvuline. Taime kõrgus on enamasti 4–8 m, võib ulatuda 10 meetrini. Võra laius kuni 6 m. Lehed on enamasti hõbedased (hallikasrohelised), kahelisulgjad. Õied on peaaegu alati beežid kuni kuldsed. Väikesed õied moodustavad kera- või silindrikujulisi õisikuid, milles torkavad silma tolmukad, seepärast näevad õisikud näevad välja kuldkollased. Neil on tugev lõhn.
Kasutamine
left|Roomav leinavorm|thumb Bailey akaatsiat kasvatatakse kodumaal ilutaimena, Euroopas on ta levinud lõikelillena. Baily akaatsia annab teiste liikidega ristandeid, sealhulgas haruldase liigiga Acacia pubescens. Kasvatatakse ka roomavat leinavormi ning populaarset sinakas-purpursete lehtedega teisendit purpurea (sort 'Purpurea', tuntuim sort).
Taim on soojalembene ning vajab poorset, mitte liigniisket mulda. Pikaealised seemned tuleb enne külvi valada üle keeva veega ning leotada 24 tundi.
Akaatsia on ka meetaim. Alkaloidide sisaldus taimes on alla 0,02%.
thumb|Seemned
Güby valla vapp
thumb Güby valla vapp on Saksamaa Schleswig-Holsteini liidumaa Rendsburg-Eckernförde kreisi Schlei-Ostsee maakonna Güby valla vapp.
Neli tammelehte sümboliseerivad valla nelja asulat või asumit (Güby, Ahrensberg-Louisenlund, Esprehm, Wolfskrug).
Oskar Urgart
Oskar Richard Urgart (ka Urgard; 19. oktoober 1900 Sülgoja (Kahkva vald) – 10. september 1953 Tallinn) oli eesti kirjanduskriitik ja bibliograaf.
Ta on õppinud Suure-Veerksus ja Räpinas. Aastatel 1921–1926 tudeeris Urgart Tartu Ülikoolis.
"Surm saksa okupantidele!" röökis ta sõja ajal Vene raadios paranoiku moondunud häälega, mida ei suutnud ära tunda isegi endised head tuttavad ja sõbrad.
Nõukogude ajal oli ta Kirjanike Liidu vastutav sekretär ning ajalehe Sirp ja Vasar toimetaja.
Urgart on maetud Tallinna Metsakalmistule.
Sõltumatuse ja Töö Partei
Sõltumatuse ja Töö Partei (Parti de l'Indépendence et du Travail; lühend PIT; tuntud ka nime PAI-Sénégal all) on Senegali kommunistlik partei.
Peasekretär on Maguette Thiam.
Ajalugu
Partei kasvas välja Aafrika Sõltumatuse Partei Senegali harust ja kandis algselt nime Aafrika Sõltumatuse Partei (lühend PAI).
Aastal 1963 heideti PAI Keskkomitee 23. plenaaristungil parteist välja Babacar Niang, Tidiane Baïdy Ly ja teisi, keda süüdistati "parteivastases fraktsioonilises tegevuses ja paremoportunistlikes tendentsides".
1963. aasta 1. detsembri valimistel osales PAI blokis Senegali Demokraatia ja Ühtsus.
Paljud põrandaaluse PAI noored liikmed läksid õppima Moskvasse Patrice Lumumba nimelisse ülikoolii, teised aga Kuubasse sissisõja väljaõppele. Aastal 1965 püüdis 25-liikmeline PAI sisside rühm Senegali idaosas alustada valitsusvastast sissivõitlust. Varsti sissid võeti kinni ja vangistati.
Aastal 1965 eraldus PAI-st Landing Savané juhitud Hiina-meelne Senegali Kommunistlik Partei. Selle tagajärjel lagunes partei Dakari algorganisatsioon.
Aastal 1966 sai partei peasekretäriksd Seydou Cissokho.