cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Alam-Sileesia
Sileesia lauskmaa
Külgneva Sileesia lauskmaa osad on Sileesia tasandik ja Sileesia-Lausitzi tasandik. Neid kahte tasandikku eraldab teineteisest Dolina Kaczawy ja Sudeetidest järsk morfoloogiline serv, mis paikneb piki Sudeetide ääremurrangut, ulatudes Bolesławiecist (loodes) Złoty Stokini (kagus). Lauskmaa lõunaosa hõlmab Sudeetide kõrgendiku, mis koosneb üsna madalatest Wzgórze Strzegomskie, 232 m, Grupa Ślęży (Ślęża mägi, 718 m) ja Wzgórza Niemczańsko-Strzelińskie (Gromnik mägi, 392 m). Madalad künkad on ka Obniżenie Sudeckie, Równina Świdnicka ja Kotlina Dzierżoniowska piirkondades. Sileesia lauskmaa idaosa koosneb laiast Sileesia tasandikust, mis paikneb piki Odra jõe kaldaid. Idaosa hõlmab ka Równina Wrocławska koos ümbritsevate maadega: Równina Oleśnicka, Wysoczyzna Średzka, Równina Grodkowska ja Niemodlińska. Dolina Dolnej Kaczawy (Kotlina Legnicka) eraldab Sileesia tasandiku Sileesia-Lausitzi tasandikust, kuhu kuuluvad Wysoczyzna Lubińsko-Chocianowska, Dolina Szprotawy ja Bory Dolnośląskie laiad alad, paiknedes Bolesławiec-Zgorzeleci maanteest põhjas. Põhjast piiravad tasandikke Wał Trzebnicki, koosnedes küngastest, mis on 200 km pikkuses ja üle 150 m kõrged, võrdluses naabertasandikega, Kobyla mägi, 284 m. Künkaahelikus on: Wzgórza Dalkowskie, Wzgórza Trzebnickie, Wzgórza Twardogórskie ja Wzgórza Ostrzeszowskie. Obniżenie Milicko-Głogowskie, koos Kotlina Żmigrodzka ja Milickaga, paikneb põhjaosas, küngastikus.
Tasandike piirkond on kaetud paksu kihi liustikusetetega (liiv, kruus, savi), mis katab palju mitmekesisema reljeefiga vanemat pinnast. Üldiselt lamedad ja laiad orupõhjad on kaetud jõesetetega. Üle 180–200 m küngaste nõlvad on kaetud viljakate savidega ja seetõttu said neist alates paleosoikumist inimasustusele ja põllundusele sobivad maad. Hilisemad majandamisvormid põhjustasid nõlvade peaaegu täieliku metsatustumise. Wrocławi piirkonna aastane keskmine temperatuur on 9,5 °C. Kuumima kuu (juuli) keskmine temperatuur on 19 °C ja külmima kuu (jaanuari) keskmine temperatuur on −0,5 °C. Sademete keskmine hulk on 500–620 mm, maksimumiga juulis ja miinimumiga veebruaris. Lumikate kestab 45 päeva. Tuul, sarnaselt Poola lääneosaga, puhub valdavalt läänest ja edelast.
Sudeetide jõgesid iseloomustab muutuv veetase ja suur reostus laialdase tööstuspiirkonna tõttu. Suuremad jõed on Nysa Kłodzka, mis on Wrocławi joogivee allikas (vesi juhitakse läbi spetsiaalse kanali); Stobrawa, Oława, Ślęza, Bystrzyca koos oma lisajõgedega – Strzegomka ja Piława; Widawa, Średzka Woda, Kaczawa koos Nysa Szalona ja Czarna Woda. Seal on ka suurim parempoolne lisajõgi piirkonnas, Barycz. Teised üpris suured jõed – Bóbr, Kwisa ja Lausitzi Neisse – suubuvad Odra jõkke väljaspool Alam-Sileesia piire. Lõviosa jõgedest on reguleeritud ja nende sängid parandatud, mis on korralikule veemajandusele soodus. Iseloomulik tunnus tasandike maastikule on järvede puudumine. Legnica piirkond on ainus koht, kus on säilinud kümmekond väikest järve, kuid enamus neist on juba kadumas. Suurimad on Jezioro Kunickie (95 ha), Jezioro Koskowickie (50 ha), Jezioro Jaśkowickie (24 ha) ja Tatarak (19,5 ha). Järvede arvule kontrastiks on suurel hulgal Baryczi basseinis keskajal loodud tiike. Nende kogupindala ulatub umbes 80 km², ja suuremad tiigid (Stary Staw, Łosiowy Staw, Staw Niezgoda, Staw Mewi Duży ja Grabownica) on 200–300 ha.
Floora
Alam-Sileesia floora on eriomane ja igas piirkonnas erinev. Alt üles moodustavad taimed rühmi, mis paigutuvad laiadele või kitsastele taimevöönditele. Edasi on need vööndid jagatud kitsasteks taimevöönditeks. Mägimetsa vöönd on jagatud kaheks vööndiks: subalpiinne ja alam-subalpiinne mets. Kõrgemal on metsatu vöönd jagatud subalpiinseks kääbusmändidega vööndiks ja alpiinseks põõsasteta vööndiks. See taimestik on jääajast, eelmine – tertsiaarist – hävitati jääaja kliima poolt. Koos jäätumisega põhja poolt ilmusid mõned tundra taimed, näiteks: lapi paju (Salix Lapponum) ja rabamurakas (Rubus chamaemorus). Alam-Sileesia floora on tugevalt mõjutatud geoloogilise ja klimaatilise ajaloo poolt. Taimestik on tekkinud erinevatest geograafilistest piirkondadest tulnud liikidest. Kindlaid piirkondi esindavad:
Alam-subalpiinne mets
Alam-subalpiinset metsa (poola Regiel Dolny), mis asub kõrgusel 450–1000 m, iseloomustab leht- või segamets. Metsasalud, sarnaselt loodusliku männi-nulu-pöögi kooslusega lehise, mägivaheri ja laimi lisanditega, esinevad Szklarski joa juures, Jagniątkowski kompleksis ja Chojniki mäel. Erinevatel puuliikidel on erinevad klimaatilised nõuded. Kõige madalamal on tamm ja saar, kuni 500 m. Kõrgusel 500–600 m ilmub mänd; kõrgemal, kuni 800 m, ilmub euroopa lehis; ning üle 800 m, nulg ja pöök.
Vaatamata põhilise puutaimestiku muutumisele on alustaimestik samal kujul säilinud. Esinevad: harilik näsiniin, punane leeder, harilik sarapuu, kahelehine käokeel, lõhnav madar, harilik ussilakk, harilik jõhvikas, jänesekapsas, harilik laanelill, palu-härghein ja harilik maikelluke. Üle 800 m kõrgusel on peamiselt heintaimed, sookastikud, jõhvikad ja paju emajuured.
Nähtavates kohtades, niitudel ja maanteede ääres esinevad täpiline sõrmkäpp, akakapsas, koldnõges, mägiarnika, valge tolmpea, ahtalehine põdrakanep, harilik ristirohi ja sõrmkübar. Jõekallastel esineb valge katkujuur.
Männimetsad on rikkad kuuskede poolest, mis on pidevalt nõrgenemas keskkonnamõjude tõttu. Kulunud juured nakatuvad kergesti kahjulike seente ja putukate tõttu. Kõige kahjulikum on külmaseen, sealhulgas söödavad liigid, mis kasvab säsis, koore ja puidu vahel, põhjustades puu surma. Teine ohtlik seen on torik, mis hävitab juured ja tüve seestpoolt. Külmaseen hävitab puu mõne kuuga ja torik mõne aastaga, põhjustades mehaanilisi muudatusi puu struktuuris.
Ajalugu
pisi|280px|Sileesia rahvariided
Esiajalugu
Jääaja lõpus ilmus esimene inimene Sileesia tasandikule. Mesoliitikumis (7000 aastat tagasi) asus esimene rändrahvas Alam-Sileesiasse, elades koobastes ja lihtsates onnides. Nad olid korilased, jahipidajad ja kalapüüdjad ning kasutasid kivist ja puust tehtud relvi ja muid tööriistu. Noorema paleoliitikumi rändrahva vanimad inimsäilmed, mis on 40 000 aastat vanad, leiti hauakambrist Tyniecis Ślęza jõel.
Neoliitikumis (4000–1700 eKr) algas paikseksjäämise protsess. Esimesed asulad tekkisid, kui rahvas hakkas põldu harima ja loomi pidama. Kaevandamine, keraamika ja kudumine dateeritakse sellesse perioodi. Serpentiniidikaevandused võeti kasutusele, sellest tehti Sileesia kirveid, ja Jordanów Śląski lähistel kaevandati nefriiti, millest tehti erinevaid tööriistu. Pronksiajal (1700–1500 eKr) arenesid erinevad kultuurid Únětice kultuuriks, mis mõjutas Trzcinieci kultuuri. Alates umbes 750 eKr hõlmas see kogu Euroopa.
Varajane ajalugu
Baieri geograaf viitab (umbes aastal 845) lääneslaavi ślężanie hõimule (teine võimalik allikas piirkonna nimele Śląsk ja hiljem Silesia), mis paiknes Niemcza ümbruses, ja dziadoszanie hõimule, samas 1086. aastal Praha piiskopi Jaromíri väljaantud dokument loetleb zlasane, trebovane, poborane ja dedositze hõimud. Samal ajal asustasid Ülem-Sileesiat opolaanide, lupiglaa ja golenshitse hõimud. 9. sajandi lõpul oli territoorium vürst Svatopluk I Suur-Määri riigi alam ja umbes aastast 906 läks Přemysliidist Böömimaa hertsogi Spytihněv I ja tema järglaste Vratislav I, väidetav Wrocławi asutaja (tšehhi Vratislav) ja Boleslav I valitsemise alla.
Piastide Poola kuningriik
Vahepeal asutasid lääneslaavlased polaanid külgnevatel Suur-Poola maadel põhjas esimese Piastide valitsetava hertsogkonna. 990. aasta paiku vallutati Sileesia ja liidendati esimese Poola riigiga Piastist hertsogi Mieszko I poolt, kes sai keiser Otto II toetuse Böömimaa hertsogi Boleslav II vastu.
Aastal 1000 asutas tema poeg ja järglane Bolesław I Chrobry Wrocławi piiskopkonna, mis koos Krakówi ja Kołobrzegi piiskopkondadega oli Suur-Poola Gniezno peapiiskopkonna alluvuses, mille keiser Otto III asutas samal aastal Gniezno kongressil. Gniezno vaimulik ülemvõim Wrocławi üle kestis aastani 1821. Pärast ajutist olemist Böömimaa valduses 11. sajandi esimesel poolel jätkas Alam-Sileesia Poola riigi osana kuni killustumuse perioodi lõpuni, kui kõik Poola nõuded sellele maale loovutati lõpuks Böömimaa kuningriigi kasuks aastal 1348.
pisi|240px|{{legend|orange|Sileesia–Wrocławi hertsogkond [[Henryk I Brodaty valitsemisajal (1201-1238).}}]]
Sileesia hertsogkond jagati esmakordselt alam- ja ülemosaks aastal 1172 Poola feodaalse killustumuse perioodil, kui maa jagati endise ülemhertsogi Władysław II kahe poja vahel. Vanem Bolesław I Wysoki valitses Alam-Sileesiat pealinnaga Wrocławis (siis Vratislav, Wrotizla või Prezla) ja noorem Mieszko I Plątonogi valitses Ülem-Sileesiat pealinnaga algul Racibórzis, aastast 1202 Opoles. Hiljem jagati Sileesia kuni 17 hertsogkonnaks. Alam-Sileesia hertsogkonnad 14. sajandil (saksa nimed kaldkirjas):
Böömimaa kroon, Austria ja Preisimaa
Pärast 1335. aasta Trentschini lepingut ja 1348. aasta Namslau lepingut valitsesid enamust Sileesia hertsogkondi Sileesia Piastidest hertsogid Böömimaa kuningate feodaalse ülemvõimu all ja said seega Böömimaa krooni osaks. Aastal 1476 sai Crosseni piirkond Brandenburgi margi osaks, kui Piastist valitseja lesk Barbara von Brandenburg, kuurvürst Albrecht Achillese tütar, päris Crosseni. Aastal 1526, pärast Böömimaa kuninga Ludvik II surma omandas Sileesia Austria Habsburgide monarhia. Brandenburgi markkrahvkonna Hohenzollernid vaidlustasid pärimise, tsiteerides Fryderyk II Legnickiga tehtud lepingut, kuid Sileesia jäi aastani 1742 suuresti Habsburgide kontrolli alla.
Enamus Alam-Sileesiast, väljaarvatud Nysa hertsogkonna lõunaosa, sai Preisi kuningriigi osaks aastal 1742 Breslau rahuga pärast Esimest Sileesia sõda. Aastal 1815 sai sellest Preisi Sileesia provintsi osa, viimane jagunes kaheks Alam-Sileesia halduspiirkonnaks (Regierungsbezirk) Liegnitz ja Breslau (mõnikord ka Kesk-Sileesia) ning Ülem-Sileesia halduspiirkonnaks Oppeln (sealhulgas Alam-Sileesia Nysa ja Grodkówi ringkonnad). Läänepoolset Liegnitz piirkonda laiendati Ülem-Lausitzi Laubani, Görlitzi, Rothenburgi ja Hoyerswerda ringkondade liidendamisega, kõik võeti Saksimaalt pärast Napoleoni sõdu.
20. sajandi alguseks oli Alam-Sileesia peaaegu täiesti saksakeelne ja saksa rahvusest elanikkonnaga, väljaarvatud väike poolakeelne ala Namysłów, Syców ja Milicz ringkondade kirdeosas ning 9% tšehhikeelne vähemus maapiirkonnas ümber Strehleni. Pärast Esimest maailmasõda jagati Ülem-Sileesia Saksa Weimari vabariigi, Teise Poola vabariigi ja Tšehhoslovakkia riigi vahel, kui Preisi Alam-Sileesia jäi Saksamaale ja kujundati ümber Preisimaa Vaba Riigi Alam-Sileesia provintsiks, mis koosnes Breslau ja Liegnitz piirkondadest.
Pärast aastat 1945
Pärast Teise maailmasõja lõppu läksid kõik territooriumid Odra-Neisse liinist idas vastavalt Potsdami kokkuleppele Poola haldusalasse ja liidendati järelikult Poola vabariigiga. Neil tingimustel sai peaaegu kogu ajalooline Alam-Sileesia Poola osaks kui "Tagastatud territooriumide" osa. Saksamaale jäi väike osa endise Preisi Alam-Sileesia provintsist Odra-Neisse liinist läänes. Territooriumi saksa rahvastik põgenes või saadeti välja ja asendati poolakatega, kellest paljud ise olid välja saadetud Nõukogude Liidu poolt annekteeritud Poola aladelt.
Nõukogude armee Põhja Väegrupp okupeeris osa piirkonnast aastani 1991, nagu enamus Legnica linnast, osa Świdnicast, paljud lennuväljad, kasarmud ja üks suur polügoon.
Aastatel 1945–1975 haldas Alam-Sileesiat Wrocławi vojevoodkond. Kohaliku omavalitsuse ümberkorraldamise seaduse (1975) tulemusel kujundati Poola haldus ümber 49 vojevoodkonnaks, neli nendest Alam-Sileesias: Jelenia Góra, Legnica, Wałbrzychi ja Wrocławi vojevoodkonnad (1975–1998). Kohaliku omavalitsuse ümberkorraldamise seaduse (1998) tulemusel ühendati need neli provintsi Alam-Sileesia vojevoodkonnaks (jõustus 1. jaanuaril 1999), mille pealinn on Wrocław.
Rahvastik
Tänapäeval ei ole Alam-Sileesia rahvastiku enamus sileeslased, kuna pärast Teist maailmasõda asendati peaaegu kogu Alam-Sileesia rahvastik; sõjaeelsed asukad põgenesid ja piirkonna asustasid sisserändajad erinevatest Poola piirkondadest. Ülekaalukalt pärineb suurem osa Alam-Sileesia rahvastikust sõjaeelse Poola idaaladelt.
Skalná
Skalná (kuni 1950. aastani Vildštejn, saksa keeles Wildstein) on linn Tšehhis Karlovy Vary maakonnas Chebi ringkonnas. Skalná asub Saksamaa piirist 2 km kaugusel, Chebist umbes 10 km põhjas ja Karlovy Varyst ligikaudu 37 km läänes.
Skalná asub merepinnast 465 meetri kõrgusel.
28 eKr
Aasta 28 enne Kristuse sündi ehk meie ajaarvamist.
Tallinna Vangla
Tallinna Vangla on Justiitsministeeriumi valitsemisalas olev kinnine kambervangla.
Uus Tallinna vangla
Rae vallavolikogu algatas 8. juulil 2011 detailplaneeringu, et rajada Rae vallas Soodevahe külas ja Venekülas 50 hektarile uue Tallinna vangla hooned.
Uus vangla on kambertüüpi. Vangla eluosakondadesse on kavandatud 512 kambrit mees- ja 92 kambrit naisvangidele ning veel 16 kartserikambrit mees- ja 4 kartserit naisvangidele. Vanglale lisandub arestimaja-kinnipidamiskeskus.
Vanglakompleks valmis sügisel 2018. Vangid toimetati vanast vanglast uude detsembris 2018. Seejärel suleti Tallinna vangla vana kompleks Magasini tänaval ning Riigi Kinnisvara andis Magasini tänava kompleksi Eesti jõustruktuuridele õppuste läbiviimiseks.
Kinnipeetavad
17. detsembri 2018 seisuga oli Tallinna vanglas 701 vangi. Neist oli süüdimõistetud vange 463 ja vahistatuid 238, eluaegse karistuse kandjaid ei olnud. 30. mai 2022 seisuga oli Tallinna vanglas 789 vangi, neist 580 süüdimõistetuid ja vahistatuid 209. Eluaegseid vange oli 4.
Ajalugu
Vangla Magasini tänaval sai alguse aastatel 1944–1949 töötanud sõjavangilaagrist ja kuni 1990. aastateni töötanud poolkinnise režiimiga kolooniast nr 5.
PTK nr 5
Kinnipidamisasutuse nimetus muudeti Eesti NSV Siseministeeriumi 17. mai 1990. a käskkirjaga nr 67, Parandusliku Töö Koloonia nr 5, moodustati Parandusliku Töö Valitsuse baasil Kohtuotsuste Täitmise Amet.
Tallinna vangla
Riikliku Kinnipidamiskohtade Ameti peadirektori 3. mai 1994. a käskkirjaga nr 81 nimetati kinnipidamisasutused vanglateks. 1990. aastate keskpaigas renoveeriti kaks endist tööstushoonet kambervangla hooneteks ja moodustati kaks eelvangistusosakonda.
1996. aastal kinnitati vanglateenistuse arengukava, millega nähti ette ehitada nüüdisaegsed piirkondlikud vanglad Ida-Viru-, Tartu- ja Harjumaal ning uus vanglate haigla. Uusi vanglaid on vaja selleks, et muuta vanglad kohast, kus inimesi lihtsalt teatud aeg kinni hoitakse, kohaks, kus vangidega tehakse sihipärast tööd, et nad vabadusse naastes oskaksid seaduskuulekalt toime tulla. Selline eesmärk sätestati ka Riigikogus vastu võetud "Kriminaalpoliitika arengusuundades aastani 2010".
Analüüs aga näitas, et riigi kriminaalpoliitika eesmärke ei ole võimalik saavutada, kui piirduda Tallinna vanglas pelga värskendamisega, sest kinnistu on liiga väike ja asub Tallinna kesklinnas. Sestap otsustati ehitada uus tänapäevane vangla.
Esialgu plaaniti ehitada uus vangla Maardu linna endise keemiakombinaadi territooriumile, aga see jäi ära naabruses asunud Vopak E.O.S.-i vastuseisu tõttu.
2003. aastal liideti Tallinna Vanglaga Keskvangla, sest 2000. aastateks olid kinnipidamistingimused muutunud seal vastuvõetamatuks. Osa vange viidi üle vastvalminud Tartu Vanglasse, osa Tallinna Vanglasse (sellest tulenevalt peetakse Tallinna Vangla algusajaks Keskvangla avamise aastat 1919).
2004. aastal liideti Tallinna vanglaga Maardu vangla, kuhu paigutati endises Keskvanglas paiknenud Vanglate keskhaigla ja moodustati Tallinna vangla tervishoiuosakond, kus osutati ka statsionaarse ravi teenust.
Uuele vanglale sobiv koht leiti Rae vallas Soodevahe külas ja Venekülas ning 8. juulil 2011 algatas Rae vallavolikogu detailplaneeringu, et rajada seal 50 hektarile uue Tallinna vangla hooned.
Riigi Kinnisvara AS (RKAS) planeerib müüa Tallinna vangla vana kinnistu peale lammutus- ja koristustöid.
Baldassare Longhena
Baldassare Longhena (1598 – 18. veebruar 1682) oli Veneetsia 17. sajandi tuntuim barokkarhitekt. Tema kõige kuulsam projekteeritud hoone on Santa Maria della Salute, mida peetakse ka üheks kõige olulisemaks Itaalia barokk-kirikuks Roomas asuvate Santi Luca e Martina ja San Carlo alle Quattro Fontane kiriku kõrval. pisi|Santa Maria della Salute|307x307px
Aavo
Aavo on eesti mehenimi. Nime variant on Avo.
Baldassare Longhena
Lapsepõlv ja noorus
Baldassare Longhena sündis 1598. aastal Veneetsias kiviraidurite peres. Tema õpetaja oli Veneetsia arhitekt ja arhitektuuriteoreetik Vincenzo Scamozzi, kes omakorda oli olnud Andrea Palladio õpilane ja järgis paljuski tema eeskujusid.
Aavo
1. jaanuari 2019 seisuga oli Eestis eesnimi Aavo 733 mehel. Aavo on Eestis populaarsuselt 210. mehenimi.
Baldassare Longhena
Veneetsia arhitektuuri eripära
Veneetsia arhitektuuris olid tugevad kõrgrenessansi mõjud, sest 16. sajandil Veneetsias elanud ja töötanud arhitekt Andrea Palladio looming kujundas kogu järgmise sajandi Veneetsia arhitektuurilaadi. Palladio ja tema järgijad kasutaid antiikarhitektuurist eeskuju võttes palju sümmeetriat ja sambaid ja see andis tõuke Veneetsias 18. sajandil alanud klassitsismi palju varasemale alguselekui mujal Itaalias.
Aavo
Aavo oli keskmiselt 61 aasta vanune (mediaanvanus oli 62).
Kõige populaarsem on eesnimi Aavo vanuserühmas 70–74, kus neid on 10 000 elaniku kohta 15,09 ning Põlva maakonnas, kus neid on 10 000 elaniku kohta 12,23.
Baldassare Longhena
Veneetsia arhitektuuri eripära
17. sajandil palladianismi vaimus valminud kõrgrenessanslike hoonete kõrvale tekkis siiski ka väiksemas mahus barokkarhitektuuri. Veneetsia barokkperioodi alguseks loetakse 1630. aasta katkuepideemiat ja lõpuks 1718. aasta Passarowitzi rahu, mille tulemusel Veneetsia pidi Türgile loovutama Morea (Peloponnesose poolsaarel). Baldassare Longhena leidis nagu Andrea Palladio, et Veneetsia arhitektuuris on peamine järgida selle funktsiooni ja kohalikku eripära.
Veneetsia linnaplaneeringut dikteerib sealne geograafiline omapära – linn koosneb peamiselt Veneetsia laguunis olevatest väikestest saartest. Esiteks toob see kaasa ruuminappuse ja teiselt limiteeritud ehitusvõtted, kuna linn on ehitatud põhimõtteliselt vee peale. Seetõttu on ehitusel peamiselt kasutatud kergeid telliskarkasse ja puidust kuplitarindeid. Veneetsia väljakujunenud linnapilt ja ruumivähesus ei andnud võimalust ehitada barokile iseloomulikke suuri laiahaardelise planeeringuga hooneid. Selle asemel tuli otsida just sellesse linnakeskkonda sobituvaid lahendusi.
Santa Maria della Salute
pisi|277x277px|Santa Maria della Salute pisi|285x285px|Santa Maria della Salute pisi|283x283px|Santa Maria della Salute interjöör Tuntuim hoone Baldassare Longhena loomingus on Santa Maria della Salute, üks kahest 17. sajandil Veneetsia riigi initsiatiivil rajatud kirikust. Tegu on votiivkirikuga – 1630. aastal puhkenud katkuepideemias anti lubadus ehitada pühamu Vergine Santissimale ehk Pühale Neitsile. Lubaduse täitmiseks kuulutati välja avalik konkurss nii koha valikuks kui ka hoone kavandiks ja selle võitis 1631. aastal Longhena. Valitud koht oli linna üks esinduslikemaid paiku kahe suure hoone – Punta della Dogana ja San Gegorio Maggiore kloostri vahel Suure kanali suudmes. Longhena kavandas kiriku kaheosalisena: koguduse jaoks lõi ta kabelite ja pearuumi ümbritseva ringlööviga oktogooni ning tänujumalateenistuse läbiviimiseks kahe apsiidiga nelinurkse ruumi. Mõlemat ruumi kattis kuppel.
Longhena kujundatud ruumile annab erilisuse kaheksanurkne põhiplaan, sellel asetsev hiiglaslik kuppel ja kuplit toetavad voluudid neil seisvate skulptuuridega. See, kuidas Longhena suunab hoone juures vaataja pilku sammaste ja kaarte abil, mõjub väga teatraalselt, seetõttu on Longhenat nimetatud alusepanijaks 18. sajandi stsenograafilisele arhitektuurile.
Santa Maria della Salute interjöör on kujundatud Veneetsia tavade kohaselt valges ja hallis koloriidis, mis lähtub Palladiost. Uudne on sammaste kujundus: esimese korruse sambad jätkuvad valgmikukorrusel pjedestaalidena, millel seisavad prohvetite raidkujud.
San Giorgio Maggiore
Veel üks tuntud projekt Longhenalt on San Giorgio Maggiore kloostri peatrepp (1643–1645). Selles ühinevad kaks marmorist ning inkrustatsioonidega kaunistatud paralleelset trepimarssi üheks trepiplatvormiks, andes oma silmapaistvalt lavastusliku iseloomuga eeskuju samalaadsetele treppidele muu Itaalia ja Euroopa barokkarhitektuuris.
Paleearhitektuur
Longhena andis olulise panuse paleearhitektuuri, kuigi ta ise ei näinud oma tähtsamate projektide lõplikku valmimist. Tema kaks tuntumat paleed Palazzo Pesaro (1659–1710) ja Palazzo Rezzonico (1660–1752/56; ülemine korrus Giorgio Massarilt) asuvad Suure kanali ääres.
Palazzo Pesaro ehitati kõrgest seisusest ja rikkale Pesaro perekonnale. See on üks suuremaid ja ekstravagantsemaid erapaleesid Veneetsias. Kolmekorruselise hoone esimene korrusel on kujundatud rustikaga, kõrgemad korrused on kaunistatud rohkete sammastega ning plastilise dekooriga, mis kõrgemale liikudes kujundatud lopsakamana. Hoone siseõues asuvad silmatorkavad lodžad. Suure Kanali äärde jääv uhke fassaad jäi Longhena elu ajal pooleli. Pärast tema surma jätkas algsete kavandite järgi tööd Gian Antonio Gaspari ja Palazzo Pesaro ehitus lõppes 1710. aastal. 1898. aastast alates tegutseb hoones kunstimuuseum Ca' Pesaro - Galleria Internazionale d’Arte Moderna.
Procuratie Nuove
Baldassare Longhena lõpetas oma õpetaja Vincenzo Scamozzi pooleli jäänud Procuratie Nuove hoone (1584–1640) Püha Markuse väljaku lõunaküljel. See on üks kolmest omavahel ühendatud hoonest, mis ümbritsevad väljakud ja mida tuntakse koondnimetuse Procuratie all. Hoone oli mõeldud eluaegse ametikohaga Püha Markuse prokuraatoritele, kes olid doodži järel Veneetsia vabariigis võimult teisel kohal. pisi|Palazzo Rezzonico
Muud ehitised
Longhena alustas Santa Maria di Nazarethi kiriku (1656–1680) ehitamist. Hoone fassaadi lõpetas Giuseppe Sardi.
Longhena on Santa Maria dei Derelitti kiriku (1670–1678) barokkfassaadi autor.
Pildid
pisi|Palazzo Pesaro
Pikk Türgi sõda
Pikk Türgi sõda või Kolmeteistkümneaastane sõda oli otsustamatu maismaasõda Habsburgide monarhia ja Osmanite riigi vahel, peamiselt Valahhia, Transilvaania ja Moldova vürstkondade pärast. See toimus aastatel 1593-1606, kuid Euroopas kutsutakse seda mõnikord Viieteistkümneaastaseks sõjaks, võttes arvesse 1591.–1592. aasta Türgi kampaania, kus vallutati Bihać.
Osmanite Euroopa-sõdade reas oli see peamine jõuproov Osmanite-Veneetsia sõja (1570–1573) ja Kreeta sõja (1645–1669) vahel. Järgmine suurematest Osmanite-Habsburgide sõdadest oli 1663.–1664. aasta Austria-Türgi sõda. Kokkuvõttes koosnes konflikt paljudest kulukatest lahingutest ja piiramistest, kuid kummalegi poolele oli vähe kasu.
Ülevaade
Sõja peamised osapooled olid Habsburgide monarhia, Transilvaania vürstkond, Valahhia ja Moldova, kes olid Osmanite riigi vastu. Vähemal määral olid kaasatud ka Ferrara, Toscana, Mantova ja Paavstiriik.
Sõja rahastamine
Turkenkriege kogus Saksa-Rooma keisri selja taha tavapärasest suurema toetuse. Riigipäev kogunes 1594. aastal ja hääletas olulise maksutoetuse, uuendades seda neli aastat hiljem ja uuesti 1603. aastal. Keiserliku Itaalia vürstid andsid väikese panuse; suuremad tulid teistest Itaalia riikidest, Paavstiriigilt ja Hispaanialt. Kokku kogus Habsburgide monarhia oma valdustest sõjategevuseks 40 miljonit floriini, Riigipäev ja kreisikogu 20 miljonit, keiserlik Itaalia 0,5 miljonit, Hispaania 3,75 miljonit ja Paavstiriik 2,85 miljonit. Mõned keiserlikud osariigid saatsid rahastamise asemel vägesid. Näiteks Toscana saatis 1593. aastal esialgu 3600-mehelise üksuse, mida hiljem tugevdasid väiksemad üksused (1601. aastaks oli Ungaris 2000 toscanalast), sealhulgas palju kindlustus- ja suurtükiväeeksperte (Giovanni de'Medici nimetati Ungari suurtükiväe kindraliks). Mantova saatis esialgu kolm ratsaväekompaniid, millele järgnesid 1594., 1597. ja 1601. aastal teised üksused.
1593. aasta
Rudolf II alustas sõda suhteliselt ettevalmistamatult, 1593. aastal oli tema kontrolli all vaid 42 000 elukutselist sõdurit. Neist 22 000 kuulusid väliarmeesse (12 000 Austria Habsburgide maadelt, 10 000 teistest keisririigi osadest) ja 20 000 alalistes garnisonides Ungari-Horvaatia piiril.
1593. aasta kevadel piirasid Osmanite väed Bosnia ejaletist Sisaki linna Horvaatias, alustades Sisaki lahingut, mis lõppes lõpuks kristlike vägede võiduga 22. juunil 1593. See võit tähistas Saja-aastase Horvaatia-Osmanite sõja (1493-1593) lõppu.
Pikk Türgi sõda algas 29. juulil 1593, kui Osmanite armee Koca Sinan Paša juhtimisel alustas kampaaniat Habsburgide monarhia vastu ning vallutas 1594. aastal Győri (türgi: Yanıkkale) ja Komaromi (türgi: Komaron).
1594. aasta
1594. aasta alguses tõusid Banaadi serblased Osmanite vastu üles. Mässulised kandsid Püha sõja vaimus Püha Sava ikooniga sõjalippe. Sõjalipud pühitses patriarh Jovan Kantul ning ülestõusule aitasid kaasa Serbia õigeusu metropoliidid Cetinje Rufim Njeguš ja Trebinje Visarion. Vastuseks nõudis Osmanite suurvesiir Koca Sinan Paša, et serblaste lipule vastamiseks toodaks Damaskusest prohvet Muhamedi roheline lipp, ning käskis Mileševa kloostrist eemaldada Püha Sava säilmeid sisaldav sarkofaag ja viia sõjaväe konvoi abil Belgradi. Teel tappis Osmanite konvoi mässulistele hoiatuseks kõik oma teel olnud inimesed. Osmanid tuhastasid Püha Sava säilmed 27. aprillil avalikult Vračari kõrgendiku tipus tuleriidal ja lasid tuha tuulde.
1595.–96. aasta
1595. aastal organiseeris paavst Clemens VIII kristlike Euroopa jõudude liidu, et seista vastu Osmanite riigile (paavst Clemens VIII Püha Liiga); Saksa-Rooma keiser Rudolf II ja Transilvaania Zsigmond Báthory sõlmisid Prahas liidulepingu. Moldova Aron Vodă ja Valahhia Mihai Vapper ühinesid liiduga hiljem samal aastal. Hispaania Habsburgid saatsid Madalmaadest 6000 kogenud jalaväelasest ja 2000 ratsaväelasest Hispaania Flandria armee ülemjuhataja Karl von Mansfeld juhtimisel, kes asus juhtima Ungaris toimuvaid operatsioone.
Osmanite eesmärk sõjas oli vallutada Viin, samas kui Habsburgide monarhia soovis tagasi vallutada Osmanite riigi kontrolli all olnud Ungari kuningriigi keskterritooriumid. Otsustava tähtsusega oli Doonau joone kontroll ja seal asuvate kindluste omamine. Peamiselt peeti sõda Kuninglikus Ungaris (enamasti tänapäeva Lääne-Ungari ja Lõuna-Slovakkia), Dunántúlis, Kuninglikus Horvaatias ja Slavoonias, Osmanite riigis (Rumeelia – tänapäeva Bulgaaria ja Serbia) ja Valahhias (tänapäeva Lõuna-Rumeenia).
thumb|left|Habsburgide väed võtsid [[Hatvani linnuse 1596. aastal]]
1595. aastal vallutasid Mansfeldi juhitud kristlased Esztergomi ja Visegrádi, strateegilised kindlused Doonaul, kuid nad ei piiranud Buda võtmekindlust. Osmanid alustasid Egeri (türgi: Eğri) piiramist, vallutades selle 1596. aastal.
1595. aastal rüüstas Hispaania galeerilaevastik Napoli kuningriigist ja Sitsiilia kuningriigist Pedro de Toledo Osorio juhtimisel Balkanil Osmanite riigi Rumeelia ejaletis Pátrat kättemaksuks Türgi rüüsteretkede eest Itaalia rannikule. Rünnak oli nii suurejooneline, et sultan Murad III arutas kättemaksuks Konstantinoopoli kristlaste hävitamist. Lõpuks otsustas ta anda korralduse kõik vallalised kreeklased linnast välja saata. Järgmistel aastatel jätkasid Hispaania laevastikud Levandi vetes rünnakuid, kuid ulatuslik meresõda kristlaste ja Osmanite vahel ei jätkunud. Selle asemel võtsid Osmanite laevade ahistamise rolli kaaprid, näiteks Alonso de Contreras.
Sõja idarindel alustas Valahhia vürst Mihai Vapper Osmanite-vastast kampaaniat 1594. aasta sügisel, vallutades mitu linnust Alam-Doonaul, sealhulgas Giurgiu, Brăila, Hârşova ja Silistra, samas tema Moldova liitlased võitsid Osmanite armeesid Iaşis ja teistes Moldova osades. Mihai jätkas oma rünnakuid sügaval Osmanite riigis, vallutades Nikopoli, Ribnice ja Chilia kindlused ning jõudes isegi Adrianoopolini. Ühel hetkel olid tema väed vaid 24 km kaugusel Osmanite pealinnast Konstantinoopolist.
thumb|Mässavate [[Valloonia|vallooni palgasõdurite hukkamine 1600. aastal]]
Ta oli aga sunnitud üle Doonau tagasi minema ja Osmanid korraldasid omakorda massilise vastupealetungi (100 000 meest), mille eesmärk oli mitte ainult nende hiljuti vallutatud valdused tagasi võtta, vaid ka Valahhia lõplikult vallutada. Surve oli algul edukas, suudeti vallutada mitte ainult Giurgiu, vaid ka Bukarest ja Târgoviște, vaatamata ägedale vastupanule Călugărenis (23. august 1595). Sellest hetkest muutus Osmanite väejuhatus enesega rahulolevaks ja lõpetas taganeva Valahhia armee jälitamise, keskendudes selle asemel Târgoviște ja Bukaresti kindlustamisele ning lugedes oma ülesande täidetuks. Mihai pidi ootama peaaegu kaks kuud, kuni ta liitlastelt abi saabus, kuid kui see toimus, tabas tema vastupealetung Osmaneid üllatusena, suutes Osmanite kaitsest läbi tungida kolmel järjestikusel lahinguväljal: Târgoviște (18. oktoober), Bukarest (22. oktoober) ja Giurgiu (26. oktoober). Eriti Giurgiu lahing oli laastav Osmanite vägedele, kes pidid korratult üle Doonau taganema.
Valahhia ja Osmanite vaheline sõda jätkus kuni 1599. aasta lõpuni, kui Mihai ei suutnud liitlaste vähese toetuse tõttu enam sõda jätkata.
1601.–1606. aasta
thumb|[[Buda (Budapest)|Buda piiramine 1602. aastal]]
1601. aasta septembris asusid Saksa-Rooma riigi armeed Nagykanizsat piirama. Vaatamata arvulisele ülekaalule pidid koalitsiooniarmeed suurte kaotuste tõttu 2 kuud hiljem piiramisest loobuma.
Sõja viimane etapp (1604-1606) vastab Transilvaania vürsti István Bocskay ülestõusule. Kui Rudolf – enamasti valesüüdistuste alusel – algatas mitme aadlimehe vastu süüdistusi ammendunud riigikassa täitmiseks, avaldas haritud strateeg Bocskay vastupanu. Ta kogus meeleheitel ungarlasi koos pettunud aadli liikmetega, et korraldada ülestõus Habsburgide valitseja vastu. Väed marssisid Ungari haidukkide toel läände, saavutasid mõned võidud ja said tagasi alad, mis olid Habsburgide armeele kaotatud, kuni Bocskay kuulutati esmalt Transilvaania (Târgu Mureș, 21. veebruar 1605) ja hiljem ka Ungari vürstiks (Szerencs, 17. aprill 1605). Osmanite riik toetas Bocskayd krooniga, millest ta keeldus (olles kristlane). Ungari vürstina nõustus ta läbirääkimistega Rudolf II-ga ja sõlmis Viini rahu (1606).
Tagajärjed
thumb|Rahuläbirääkimised Zsitvatorokis 1606. aastal
Pikk sõda lõppes 11. novembril 1606 Zsitvatoroki rahuga, mis tõi kahele peamisele riigile kasina territoriaalse kasu: Osmanid said Egeri, Esztergomi ja Kanisza kindlused, kuid andsid Váci piirkonna (mida nad olid okupeerinud 1541. aastast) Austriale. Leping kinnitas Osmanite suutmatust tungida kaugemale Habsburgide aladele. Samuti näitas see, et Transilvaania oli väljaspool Habsburgide võimu. Kuigi keiser Rudolf ei suutnud oma sõjaeesmärke täita, saavutas ta siiski tänu Osmanite vastupanule teatava prestiiži, esitledes sõda võiduna. Leping stabiliseeris tingimused Habsburgide-Osmanite piiril. Samuti suutis Bocskay säilitada iseseisvuse, kuid ta nõustus ka Ungari kuninga tiitlist loobuma.
Rudolf kujutas end Pika sõja võitjana, kuid see ei kaitsnud teda Habsburgide perekonna sisepoliitika eest. Sõja lõpuks olid Rudolfil suured võlad laenuandjate, piirivägede ja väliarmee ees, ta tegi järeleandmisi Ungari aadlile ja valmistas pettumuse Saksa-Rooma riigi vürstidele, kes olid subsideerinud Habsburgide-Osmanite piiri. Kui Osmanitega rahu sõlmiti, pöördusid Habsburgid üksteise vastu. See võitlus sundis perekonda seisma silmitsi Rudolfi järglase lahendamata küsimusega ja tipnes sellega, et lastetu keiser Rudolf pandi vendade tülis vastamisi oma venna Matthiasega.
Lahingud
thumb|Buda piiramine thumb|[[Esztergomi piiramine 1595. aastal]] thumb|[[Pápa tagasivallutamine 1597. aastal]]
Katri lõugas
Katri lõugas on laht (lõugas) Saare maakonna idarannikul. Lõugast piirab läänes Sääreots ja idast Nootamaa.
Lahe koordinaadid on.
Sitsiilia kuningriik
Sitsiilia kuningriik (itaalia keeles Regno di Sicilia,, katalaani keeles Regne de Sicília, sitsiilia keeles Regnu di Sicilia) oli riik, mis eksisteeris Itaalia lõunaosas selle asutamisest Roger II poolt aastal 1130 kuni aastani 1816. See oli järglasriik Sitsiilia krahvkonnale, mis asutati aastal 1071 Normannide sissetungi ajal Lõuna-Itaaliasse. Aastani 1282 kattis kuningriik (mõnikord kutsutud regnum Apuliae et Siciliae) mitte ainult Sitsiilia saare, vaid ka kogu Mezzogiorno regiooni Lõuna-Itaalias ja Malta saarestiku. Saar oli jagatud kolmeks regiooniks: Val di Mazara, Val Demone ja Val di Noto.
1282. aasta mäss Anjou valitsemise vastu, tuntud kui Sitsiilia Vesper, kukutas Carlo I Sitsiilia saare valitsemiselt. Anjoud suutsid säilitada kontrolli kuningriigi mandriosal, millest sai eraldi üksus, samuti Sitsiilia kuningriigi nime all, kuigi tavaliselt räägitakse Napoli kuningriigist, selle pealinna järgi. Saarest sai eraldi kuningriik Kataloonia-Aragoni dünastia valitsemise all, kes valitses Aragoni krooni. Pärast 1302. aastat kutsuti saareriiki mõnikord Trinacria kuningriigiks. Sageli asendati üks kuningas teisega, nagu Aragóni kuningas, Hispaania kuningas või Saksa-Rooma keiser. Aastal 1816 ühendati Sitsiilia kuningriik Napoli kuningriigiga ja moodustati Mõlema Sitsiilia kuningriik. Aastal 1861 ühendati selle alad Itaalia kuningriigiga.
Normannide vallutus
11. sajandi Lõuna-Itaalia mandriosa võimud palkasid normanni palgasõdureid, kes olid viikingite järeltulijad; need olid normannid Roger I juhtimisel, kes vallutasid Sitsiilia, võttes selle tagasi Araabia muslimitelt. Pärast Apuulia ja Calabria vallutamist okupeerisid nad Messina 700 rüütli armeega. Aastal 1068 võitsid Roger Guiscard ja tema mehed muslimeid Misilmeri all, kuid veelgi olulisem lahing oli Palermo piiramine, mis viis kogu Sitsiilia aastaks 1091 normannide kontrolli alla.
Normannide kuningriik
pisi|Lõuna-Itaalia aastal 1112, Roger II täisikka jõudmise ajal, näidatud suured riigid ja linnad. Arvukalt väikseid linnriike, tavaliselt suurte riikide [[vasallid, pole näidatud. Sitsiilia kuningriigi piirid aastal 1154, Rogeri surma ajal, on näidatud jämedama musta joonega, mis ümbritseb enamust Lõuna-Itaaliast]] Normannide kuningriik loodi aastal 1130 Roger II poolt. Roger ühendas maad, mille ta päris oma isalt Roger I-lt. Need alad sisaldasid Apuulia hertsogkonda ja Sitsiilia krahvkonda, mis kuulusid tema nõole Apuulia hertsog Wilhelm II-le kuni tema surmani aastal 1127 ja teistele normanni vasallidele. Roger toetas vastupaavst Anacletus II-st, kes kroonis ta Sitsiilia kuningaks 1130. aasta jõulupäeval.
Siis andis Lothar, kes lootis Sitsiilia täielikku vallutamist, Capua ja Apuulia Sitsiilia kuningriigist Rogeri vaenlastele. Innocentius protestis, väites, et Apuulia kuulub paavsti huviorbiiti. Lothar liikus põhja, kuid suri Alpide ületamisel 4. detsembril 1137. Teisel Lateraani kirikukogul aprillis 1139 heitis Innocentius Rogeri kirikust välja, et säilitada skismat. 22. märtsil 1139 varitses Rogeri poeg Apuulia hertsog Roger III tuhande rüütliga Galluccios paavsti vägesid ja võttis paavsti vangi. 25. märtsil 1139 oli Innocentius sunnitud Mignano lepinguga tunnustama Rogeri kuningavõimu ja valdusi. pisi|vasakul|Rogeri [[Aafrika kuningriik]] Roger veetis enamuse kümnendist, alustades kroonimisest ja lõpetades Ariano assiisidega, mitmete seaduste vastuvõtmisega, millega Roger kavatses tsentraliseerida valitsemist, paljude sissetungide tõrjumisega ja mässude mahasurumisega oma peamiste vasallide kaudu: Grimoaldo Barist, Roberto II Capuast, Rainulfo Alifest, Sergio VII Napolist ja teised. See oli tema admirali Giorgio Antiochiast teene, et Roger asus vallutama Mahdiat Aafrikas (Ifriqiya), võttes mitteametliku tiitli "Aafrika kuningas". Samal ajal ründas Rogeri laevastik Bütsantsi, tehes Sitsiiliast juhtiva merendusriigi Vahemerel ligi sajandiks.
Rogeri poeg ja järeltulija oli Wilhelm I, tuntud kui "Wilhelm Paha", kuigi tema hüüdnimi tuleneb peamiselt sellest, et ta ei olnud populaarne kroonikute hulgas, kes toetasid suuri mässe, mille Wilhelm maha surus. Tema valitsemine lõppes rahuga (1166), kuid tema poeg Wilhelm II oli väike. Kuni poisi regentluse lõpuni, ema Navarra Margareti (Navarra kuninga García Ramírezei tütar) poolt aastal 1172 nägi kuningriik segadusi, mis peaaegu kukutasid valitseva perekonna.
Tema järglane Wilhelm II (itaaliapäraselt Guglielmo II) jätkas dünastiliste sidemete loomist ning abiellus Inglismaa kuninga (1154–1189) Henry II ja Akvitaania Eleanori tütre Joaniga ja naitis tädi Constantia, 1186. aastal tulevase Saksa-Rooma keisri Heinrich VI-ga. Vaatamata ebaõnnestunud katsele vallutada Bütsantsilt Põhja-Kreekat 1186. aastal ja suurtele kaotustele, mäletatakse tema valitsemist kui kahte kümnendit peaaegu pidevat rahu ja õitsengut. Selle tõttu sai ta hüüdnimeks "Hea". Ta suri aastal 1189 ilma pärijateta, mis viis kuningriigi langusse.
Roger II ebaseaduslik poeg Tankred (itaaliapäraselt Tancredi I) haaras trooni 1190. aastal, kuid pidi võitlema oma kauge nõo Rogeri mässuga ning Saksa-Rooma keisri Heinrich VI sissetungiga oma naise Costanza nimel, kes oli Roger II tütar. Tancred suri Palermos 1194. aastal ja Costanza ja Heinrich VI (itaaliapäraselt Enrico VI) võitsid lõpuks ja kuningriik läks aastal 1194 Hohenstaufenitele. Costanza kaudu kandus Hauteville veri Saksa-Rooma keisrile ning Sitsiilia ja Napoli kuningriigi kuningas (1197–1250) oli Friedrich II (itaaliapäraselt Federico II).
Hohenstaufenite kuningriik
Friedrichi, kellest hiljem aastal 1220 sai ka Saksa-Rooma keiser Friedrich II, sünd mõjutas tugevalt Sitsiilia lähitulevikku. Maale, mis kasutas tsentraliseeritud kuningavõimu, põhjustas kuninga noorusaeg tõsise võimuvaakumi. Tema onu, Saksa kuningas (1198–1208) Švaabi Philipp kiirustas Friedrichi pärimisõigust kaitsma, nimetades aastal 1198 Ancona markkrahvi Markward von Annweileri regendiks. Vahepeal oli paavst Innocentius III taastamas oma võimu Sitsiilias, kuid tunnustas Friedrichi õigusi. Paavst nägi oma võimu vähenemist pidevalt järgmise kümnendi jooksul ja oli ebakindel, kelle poolele asuda.
Hohenstaufenite võimuhaaramine ei olnud siiski kindel. Brienne krahv Walter III abiellus Tankredi tütrega. See oli kukutatud kuninga Wilhelm III õde ja pärija. Aastal 1201 otsustas Wilhelm nõuda oma kuningriiki. Aastal 1202 võideti Brienne krahvi Walter III poolt kantsler Palearia Walteri ja Diepold von Schweinspeunti juhitud armee. Markward tapeti ja Friedrich langes Pisa liitlase Capparone Wilhelmi kontrolli alla. Diepold jätkas sõda Walteri vastu mandril kuni nõudleja surmani aastal 1205. Diepold meelitas aastal 1206 Friedrichi Capparonest lõpuks eemale ja andis ta kantsler Palearia Walteri eestkoste alla. Walter ja Diepold läksid siis tülli ja viimane vallutas kuningapalee, kus ta Walteri poolt aastal 1207 ümber piirati ja tabati. Kümnendi jooksul lõppes sõda regentluse ja trooni pärast iseenesest.
Õigusreform algas Ariano assiisidega aastal 1140 Roger II poolt. Friedrich jätkas reforme Capua assiisidega (1220) ja Melfi konstitutsioonide avaldamisega (1231, tuntud ka kui Liber Augustalis), seadustekogu tema valdustele, mis oli tol ajal tähelepanuväärne. Melfi konstitutsioonid loodi tsentraliseeritud riigi rajamiseks. Näiteks kodanikel keelati kanda relvi või turvist avalikult, kui selleks ei olnud kuninglikku käsku. Selle tulemusel vähenesid mässud. Konstitutsioonid tegid Sitsiilia kuningriigist absoluutse monarhia, esimese feodalismis tekkinud tsentraliseeritud riigi Euroopas; need tekitasid ka pretsedendi kirjutatud seaduste ülimuslikkusele. Suhteliselt väikeste muudatustega jäi Liber Augustalis Sitsiilia õiguse aluseks aastani 1819. Sel ajal ehitas Friedrich ka Castel del Monte ning aastal 1224 asutas ta Napoli ülikooli, mis nüüd kannab nime Università degli Studi di Napoli Federico II. See jäi sajanditeks ainsaks raamatukoguks Lõuna-Itaalias.
Pärast Friedrichi surma valitsesid kuningriiki Heinrich VII ja Konrad IV. Järgmine seaduslik pärija oli Konrad II, kes oli liiga noor, et kohe valitsema hakata. Sitsiilia Manfred, Friedrichi vallaspoeg, võttis võimu ja valitses kuningriiki viisteist aastat, samas teised Hohenstaufenite pärijad valitsesid erinevaid Saksamaa osi. Pärast pikki sõdu Kirikuriigi vastu suutis kuningriik oma valdusi kaitsta, kuid paavst kuulutas kuningriigi Hohenstaufenite truudusetuse tõttu konfiskeerituks. Selle varjus leppis ta kokku Prantsuse kuninga Louis IX-ga. Louis vend Charles d'Anjou pidi saama Sitsiilia kuningaks. Vastutasuks tunnustas Charles paavsti ülimuslikkust kuningriigis, maksis osa paavsti võlast ja lubas maksta Kirikuriigile iga-aastast tribuuti. Hohenstaufenite võim Sitsiilias lõppes pärast 1266. aasta Anjou sissetungi ning viimase Hohenstaufenite meessoost pärija Konradini surma aastal 1268.
Anjou ja Kataloonia-Aragoni kuningriigid
pisi|Itaalia Sitsiilia kuningriik, [[Napoli kuningriik, Paavstiriik 1360. aastal]] Aastal 1266 viis konflikt Hohenstaufenite ja paavsti vahel Sitsiilia vallutamiseni Anjoust hertsog Charles I poolt. Vastuseis Prantsuse ametnikele ja maksustamisele koos mässuõhutamisega Aragoni krooni ja Bütsantsi käsilaste poolt viis Sitsiilia Vespri ülestõusuni ja Aragoni kuninga Pedro III eduka sissetungini aastal 1282. Järgnenud Sitsiilia Vespri sõda kestis kuni Caltabellotta rahuni aastal 1302, jagades vana Sitsiilia kuningriigi kaheks. Sitsiilia saar, "Sitsiilia kuningriik teisel pool majakat" või Trinacria kuningriik, läks Aragoni Federico III-le, kes hakkas seda valitsema. Poolsaare territooriumid (Mezzogiorno), mida kutsuti ka Sitsiilia kuningriigiks, kuid moodsas teaduses kutsutakse Napoli kuningriigiks, läks Anjou Charles II-le, kes hakkas seda valitsema. Seega oli rahu rahutu status quo ametlik tunnustamine. Vaatamata sellele, et Hispaania kuningas sai mõlemad kroonid endale 16. sajandist alates, jäid Sitsiilia kuningriigi kahe poole haldusaparaadid eraldatuks aastani 1816, kui neist moodustati Mõlema Sitsiilia kuningriik.
Sitsiilia saarekuningriik Aragoni ja Hispaania krooni võimu all
pisi|alt=Coat of arms of Sicily, with red and yellow stripes, depicting two eagles|Sitsiilia kuningriigi vapp pärast 1282. aastat. 1/4 on [[Aragoni krooni vapist ja 2/3 on Hohenstaufenite vapist]]
Sitsiiliat valitseti iseseisva kuningriigina Aragoni dünastia sõltlaste või kõrvalliinide poolt aastani 1409 ja sealt edasi Aragoni krooni osana. Napoli kuningriiki valitses Anjou valitseja René kuni kahe trooni taasühendamiseni Aragoni kuninga Alfonso V poolt pärast edukat Napoli piiramist ja René kaotust 6. juunil 1443. Viimaks jagas Aragoni Alfonso kaks kuningriiki oma valitsemise ajal. Ta andis võimu Napolis oma vallaspojale Ferdinando I-le, kes valitses aastatel 1458–1494, ning ülejäänud osa Aragoni ja Sitsiilia kroonist oma vennale Juan II-le. Aastatel 1494–1503 püüdsid järgmised Prantsuse kuningad Charles VIII ja Louis XII, kes olid Anjou pärijad, ebaõnnestunult vallutada Napolit (Itaalia sõjad (1494–1559)). Lõpuks taasühendati Napoli kuningriik Aragoni krooniga. Tiitleid kandsid Kataloonia-Aragoni krooni Aragóni kuningad aastani 1516, neile järgnesid Hispaania kuningad kuni Habsburgide Hispaania haru lõpuni aastal 1700.
Hispaania pärilussõda
Aastatel 1713–1720 valitses Sitsiilia kuningriiki lühidalt Savoia dünastia, kes sai selle vastavalt Utrechti rahule, millega lõpetati Hispaania pärilussõda. Kuningriik oli tasuks Savoiale, kes seega tõusis kuningaseisusse. Uus kuningas Vittorio Amedeo II reisis aastal 1713 Sitsiiliasse ja jäi sinna aastaks enne naasmist mandri pealinna Torinosse, kus tema poeg Piemonte vürst toimis regendina. Hispaania ei olnud tegelikult sõja tulemustega rahul ja tulemuseks oli Nelikliidu sõda. Sitsiilia okupeeriti Hispaania poolt aastal 1718. Kui selgus, et Savoiale käib üle jõu kaitsta nii kauget maad kui Sitsiilia, tegi Austria ettepaneku vahetada tema Sardiinia kuningriik Sitsiilia vastu. Vittorio Amedeo ei olnud nõus, kuna Sitsiilia oli rikas maa rohkem kui ühe miljoni elanikuga ja Sardiinia oli vaene maa mõnesaja tuhande elanikuga, kuid ta oli võimetu oma "liitlasele" vastu seisma. Hispaania võideti lõpuks aastal 1720 ja Haagi rahu kinnitas vahetuse. Sitsiilia läks Austria Habsburgidele, kes valitsesid juba Napolis. Vittorio Amedeo omalt poolt jätkas proteste kolm aastat ja alles aastal 1723 otsustas tunnustada vahetust ning loobus kasutamast Sitsiilia kuningatiitlit ja sellega kaasnevaid tiitleid (nagu Küprose ja Jeruusalemma kuningas).
Kaks kuningriiki Bourbonide võimu all
Aastal 1735 rünnati Napolit ja Sitsiiliat Hispaania kuninga Bourboni Felipe V poolt, kes tegi oma nooremast pojast Parma hertsogist Carlost Napoli ja Sitsiilia kuninga Carlo VII, algatades Bourbonide kõrvalliini. Aastal 1799 vallutas Napoleon Napoli, mida sel ajal valitses kuningas Ferdinando IV (hiljem Mõlema Sitsiilia kuningas Ferdinando I). Sellest moodustati Prantsuse mõjualune Parthenope vabariik. Brittide surve all, eriti Lord William Bentincki poolt, kes oli Briti vägede komandör Sitsiilias, anti Napoli Ferdinandole tagasi, ja teda sunniti Sitsiilia kuningriigile põhiseadust looma.
Palermos ja Napolis moodustati kahekojalised parlamendid. Parlamendi moodustamine lõpetas kuningriigis feodalismi. Pärast Napoleoni kaotust aastal 1815 tühistas Ferdinando kõik reformid. Sitsiilia rahvas mässas, kuid võideti Hispaania ja Austria vägede poolt. Aastal 1848 toimus veel üks Sitsiilia iseseisvusrevolutsioon, mis suruti maha Ferdinando II poolt, kes sai pärast 5-päevast Messina pommitamist hüüdnimeks Re Bomba. Aastatel 1816–1861 olid kuningriigid ühendatud Mõlema Sitsiilia kuningriigi nime all.
Malta rüütlite võimu all
Aastal 1530 andis Saksa-Rooma keiser Karl V, Hispaania kuningana Carlos I, Malta ja Gozo saared Rooma kaitsmiseks Osmanite sissetungi eest lõunast Hospitaliitide Ordu rüütlitele põliseks lääniks, aastamaksuks kaks (üks keisrile ja teine Sitsiilia asekuningale) Malta pistrikku, mis tuli saata Hingedepäeval Sitsiilia asekuningale. Malta saared moodustasid aastast 1127 osa hertsogkonnast ja hilisemast Sitsiilia kuningriigist. Feodaalsuhted Malta ja Sitsiilia kuningriigi vahel jätkusid kogu rüütlite valitsemisaja jooksul kuni Malta hõivamiseni Napoleoni poolt aastal 1798.
Ühendamine Itaalia kuningriigiga
pisi|Ekspeditsiooni algus Quartos