The_Significance_of_Philosophical_Scepticism
I Välismaailma probleem
Descartes soovib uurimismeetodit, mis tagatult viib ainult tõeni, kui seda õigesti rakendatakse. Seda aspekti Descartesi uurimuses ei ole Stroudi arvates tarvis toetada, et temaga kaasa minna hindamises, mis olukorras ollakse nende asjade suhtes, mida usutakse. Descartes leiab, et tema arvatav teadmine on mitmes üldises suhtes puudulik, ning jõuab esimeses meditatsioonis järeldusele, et ta ei tea välismaailma kohta midagi. Kuidas ta selle hinnanguni jõuab ja kui tihe paralleel sellel on teadmiste revideerimisega igapäevaelus? See on kogu raamatu küsimus: milles välismaailma teadmise probleem seisneb ning kuidas see tekib oma erilise filosoofilise iseloomuga. Probleemi allikas peab olema Descartesi mõtlemise laadis või selle taga. Kõike, mida ma usun, ei saa ükshaaval läbi vaadata. Uskumusi ei saa ammendavalt ära loetleda, ja kui saakski, oleks neid liiga palju. Suuri uskumuste klasse tuleb kuidagi korraga hinnata. Üks võimalus on otsida uskumuste ühiseid allikaid ning uurida nende allikate usaldatavust. Descartes nimetab teadmise printsiipide otsimiseks. Kui mõned printsiibid on mängus kas või suuremas osas teadmistes, siis nende printsiipide hindamine võib olla kogu teadmise või suurema osa hindamine. Kui mõni printsiipidest, millel kogu minu teadmine maailmast põhineb, osutub ebausaldatavaks, siis ka minu teadmine maailmast osutub puudulikuks või küsitavaks. Tähtis osa on meeltel. Descartes ütleb, et kõik, mida ta seni on pidanud kõige tõesemaks ja kindlamaks, on ta saanud teada meeltelt või meelte kaudu. Enamik filosoofe ütleks, et isegi näiteks matemaatiline teadmine on saadud meeltest või meelte kaudu. Jätame praegu kõrvale, kas Descartes seda uskus ja kas see on tõsi. Igal juhul on meeled teadmise jaoks väga tähtsad. Sellepärast võib hinnata nende usaldatavust sõltumatult sellest, kas need on kogu teadmise allikas. Nii saab hinnata sensoorse ehk kogemusliku ehk empiirilise teadmise usaldatavust. Jällegi ei saa niisuguseid teadmisi hinnata ükshaaval. Aga võib-olla saab langetada ühtse negatiivse hinnangu. Võib tunduda, et niipea kui on leitud, et meeled on üks uskumuste allikatest, saab kohe kõik nendest tuletatud arvatavad teadmised hukka mõista, sest mõnikord meeled petavad mind. Paistab, et mõned filosoofid ongi niimoodi arutanud, ja paljud on isegi arvanud, et Descsrtes on üks nendest. Kui ma usun, et asjad on nii, nagu nad paistavad, siis ma võin eksida. Stroud ei nõustu sellise arutlusega, ja arvab, et ka Descartes ei nõustuks. Descartes tuletab meelde, et asjaolud, millel meeled petavad, võivad olla äratuntavatel viisidel erilised, näiteks kui asjad on liiga kaugel või liiga pisikesed. See ei puuduta normaalseid, soodsaid tingimusi. Descartes hakkab uurima meeli kõige soodsamates tingimustes. Talle tundub, et ta ei saa kahelda, et ta istub soojas toas tule ääres, paber käes. Ta lähtub sellest, et just see kõige soodsam olukord võimaldab tal uurida ja hinnata korraga kogu sensoorset teadmist ümbritseva maailma kohta. Siin ei ole tegu üldistusega ühelt näitelt kõigile juhtudele, vaid näide lihtsalt esindab meeltele kõige soodsamat olukorda. Võib-olla Descartesi meelest see on nagu ühe võrdhaarse kolmnurga najal võrdhaarsete kolmnurkade üldiste omaduste tõestamine. Kas ja mis mõttes see näide esindab meie suhet välismaailmaga, on Stroudi arvates välismaailma probleemi mõistmise võti. Kui osutub, et negatiivse vastuseni jõutakse täiesti õigustatud moel, püstitubki välismaailma probleem õigesti. Stroudi arvates saab esialgu öelda vähemalt seda, et ta valib olukorra, mis tema arvates esindab parimat olukorda maailma kohta teadmiseks, ja kui selles olukorras pole teadmine võimalik, siis pole ka teistes olukordades võimalik meelte põhjal teada. Stroudi arvates tuleb möönda, et raske on leida veel soodsamat olukorda.