cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Stephanus II
Stephanus oli pärit Roomast Santa Maria in Via Lata piirkonnast. Ta oli aristokraadi Constantinuse poeg ja tal oli noorem vend, kellest sai hiljem paavst Paulus I. Stephanus jäi lapsena orvuks ja võeti koos vennaga elama Lateraani paleesse.
Stephanus ordineeriti paavst Zachariase poolt koos vennaga diakoniks (kardinaldiakon). Ta osales aastal 743 toimunud Rooma sinodil.
Paavstiks saamine
Stephanus II valiti paavstiks 26. märtsil 752 (Salvador Miranda järgi 29. mail) Rooma Santa Maria Maggiore kirikus.
Suhted langobardidega
Aastal 752 piiras Roomat langobardide kuningas Aistulf. Ehkki kuningas oli valmis sõlmima 40 aasta pikkust rahu, soovis ta saada Rooma suverääniks ja linna elanikke maksustada. Novembris 753 peatus paavst teel Frangi riiki langobardide pealinnas Pavias.
Stephanus II toetas aastal 757 Toscana hertsogi Desideriuse saamist langobardide kuningaks, kes lubas paavstile loovutada mitu linna, sealhulgas Bologna ja andis paavstile suure summa raha. Stephanus II kohustas tema rivaali ja endist kuningat Ratchist jääma truuks oma mungatõotustele. Desiderius loovutas kuningaks saades paavstile Faenza ja Ferrara, kuid mitte Bolognat ega teisi linnu, mida ta varem lubas.
Paavst tunnustas langobardide riigist eraldunud Spoleto ja Benevento hertsogkonna iseseisvumist.
Suhted Frangi riigiga ja Kirikuriigi asutamine
Kartes langobardide tungimist Rooma ja saamata vastust Bütsantsi keisrilt, pöördus Stephanus II aastal 753 Frangi kuninga Pippin Lühikese poole, et see abistaks teda võitluses langobardidega. Pippin teatas Gorizia abti Drottedango kaudu, et on paavstiga kohtumisest meelitatud. Ta saatis algul paavsti juurde Rooma Jumiègesi abti ning seejärel Metzi piiskopi Chrodegangi ja oma sugulase Autcari, kelle saatel lahkus paavst 14. oktoobril 753 Roomast, et reisida Frangi riiki ametliku eesmärgiga pühitseda Pippinit uuesti ametisse. Stephanus II ületas Suure St. Bernardi kuru kaudu Alpid ja kohtus 6. jaanuaril 754 Ponthionis Pippiniga, kellele ta esitas abipalve, et see sõdiks langobardidega. Paavst oli mõnda aega Pariisi lähedal asuvas St. Denis' kloostris haige, kuid 14. aprillil tõotas Pippin Quierzys koos oma poegade kaitsta Püha Tooli ja langobardide käest vallutatud linnad anda paavsti omandusse (Pippini donatsioon). 28. juunil 754 salvis paavst Pippini Frangi riigi kuningaks ja andis talle Rooma patriitsi tiitli.
Pippin nõudis seejärel langobardide kuningalt Aistulfilt vallutatud alade rahumeelset loovutamist. Kui diplomaatilised vahendid jäid tulemusteta, korraldas Pippin augustis 754 sõjakäigu langobardide vastu ja Esimese Pavia rahu järel anti paavstile tagasi Pentapolise linnad ning Bütsantsi eksarhaadi alad. Paavst oli kuningaga sõjakäigul kaasas ja siirdus seejärel tagasi Rooma.
Kui frangid Itaaliast lahkusid, asus Aistulf 1. jaanuaril 756 piirama taas Roomat. Paavst saatis uuesti abipalve Pippinile, kes purustas uue sõjakäiguga langobardid ja juunis 756 sõlmitud Teise Pavia rahuga pidid langobardid loovutama paavstile Ravenna, Emilia, Rimini, Pesaro, Fano, Senigallia ja Ancona linnad ning ümberkaudsed alad.
Suhted Bütsantsiga
Stephanus II saatis aastal 752 abipalve Bütsantsi keisrile Konstantinos V-le, et keiser saadaks Itaaliasse abiväge võitluseks langobardidega, kuid ei saanud vastust.
Liturgilised otsused
Ta lasi püha Symphorosa reliikviad viia Roomas asuvase San Angelo kirikusse.
Ordinatsioonid
Paavsti primicerius (riigisekretär) oli Christopher.
Paavst määras Utrechti piiskopkonna administraatoriks Utrechti Gregoriuse.
Munklus
Stephanus II lasi oma mõisa muuta kloostriks, mis pühendati Denisele.
Ta määras Nonantola kloostri abtiks Friuli endise hertsogi Anselmi.
Krstlik eetika
Stephanus II lasi taastada Roomas neli hospiitsi ja rajas kolm uut hospiitsi.
Stephanus II kultuuriloos
Paljud ajaloolased peavad Stephanus II ametkonna looduks "Constantinuse kingitust."
Tema ajal taastati Roomas mitmeid kirikuid, sealhulgas San Lorenzo fuori le Mura. Ta lasi rajada Rooma Peetri kiriku kellatorni, kuhu paigutati kolm kirikukella.
Surm
Stephanus II suri 26. aprillil 757 Roomas ja maeti Rooma Peetri kirikusse.
Keila-Mudaaugu loodusõpperada
Keila-Mudaaugu loodusõpperada on 7 km pikkune Keila Terviseradadelt alguse saav kultuurmaastikule rajatud loodusrada, kus on näha inimese jalajälge ja sekkumist.
Rada on varustatud viitade ja infotahvlitega, mis tutvustavad sealset faunat ja floorat. Rajal on 15 kontrollpunkti. Raja ettevalmistajate Lii Sepa, Toivo Lodjaku ja Heli Nurgeri eesmärk oli luua matkatee õpilaste koduümbrusse, kus oleks näha suur osa Põhja-Eestile omasest loodusest.
Rajal saab tutvuda loomännikuga, kunagise Kaitseliidu lasketiiru maa-alaga, looniiduga, kadakatega, rändrahnudega, salumetsaga, tammikuga, Loigu keerdkadakaga, Keila ja Niitvälja mõisa piiriaedade ja vaheteega, kurepesaga, kivististega, Surnumäega, Keila lademe tüüppaljandiga ning omaaegse tankipolgu territooriumiga.
Rändrahnud
Mõnikümmend tuhat aastat tagasi valgus Skandinaavia mägialadelt praeguse Eesti territooriumile 0,5–2 kilomeetri paksune jääkilp, mis tõi endaga kaasa kivirüngad. Mandrijää sulades jäi sellest maha savi, liiva, kruusa ja väiksemaid munakive – seda materjali tunneme praegu kui moreeni, kusjuures Eesti moreen sisaldab peaaegu alati ka rändkive. Tänapäeval tunnevad Keila ladet, mis on moodustunud umbes 454 miljonit aastat tagasi, ordoviitsiumiuurijad kogu maailmas. Matkaraja äärde jääval tüüppaljandil on näha kolmemeetrine sein lademe keskmisest osast. Raja kõrval asuvast paelasust on võimalik leida enimlevinud kivistisi nagu käsijalgseid, tigusid, vetikaid ja meriliilia varrelülisid.
Loigu keerdkadaks
Kuulsaim keerdkadakas on kindlasti Pärnu maantee ääres asuv Kernu kadakas. Vähesed aga teavad Loigu kadakat, mis jääb ühe vähesena Keila linna looduskaitsealustest objektidest suurest maanteest kõrvale. Puukujuline kadakas on 8,2 meetrit kõrge ning tema ümbermõõt on 1,4 meetrit. Puu arvatav vanus on 150 aastat. Tavaliselt keerduvad kadakad päripäeva, Loigu kadakas aga hoopis vastupäeva. Kadakas, olgu siis puu- või põõsakujuline, on kohastunud kasvama kesise niiskusega paikades, sealhulgas loopealsetel. Tema imepeenikeste kolmetahuliste okaste kaudu aurustub võimalikult vähe vedelikku. Kadakamarjad ehk õigupoolest käbid sisaldavad nõnda palju õlisid, et ei külmu ka talvel. Loigu kadaka lähikonnas kasvab teisigi puukujulisi kadakaid, kuid ükski ei saa oma mõõtmetelt talle vastu.
Tammik
Tammed hakkasid Eesti alal levima 7000–8000 aastat tagasi ning tõrjusid välja tol ajal valitsenud männimetsad. 5000 aastat tagasi olid tammikud Eesti alal ülekaalus. Hilisem kliima jahenemine andis eelise kuuse levikule. Kliima jahenemise kõrval aitas tammede väljatõrjumisele kaasa ka inimene. Kuna tammikud kasvasid viljakatel muldadel, siis hakati neid maid kasutama põllumaadena. Tammest sai hinnaline tarbepuit. Juba raja algusosas loopealsel on näha esimesed üksikud tammed, kes sirutavad oma juuri paepragudesse. Esinduslikum tammesalu on Loigu talu lähedal.
Kurepesa
Uue-Kahari talu elumaja kõrvale puu otsa pani peremees 1980. aastatel suure looreha ratta, millele valge-toonekure paar kohe pesa tegi. Valge-toonekured talvituvad Lõuna-Aafrikas. Kevadisel siialennul lendavad nad umbes 200 km päevas. Esimesena jõuavad tagasi isaslinnud, kes peavad pesa üle vaatama. Tavaliselt naasevad kured oma vanasse pessa, pannes igal aastal sinna uue voodri.
Surnumäe
Surnumäe on väike liivane kõrgendik, kus paljandub liiv ja kruus. Geoloogilised uuringud näitavad, et 8000–9500 aastat tagasi oli Surnumäe kohal Antsülusjärv, mis uhtus oma kaldale liiva ja kruusa. Surnumäe kohta on Jaan Jung oma raamatus „Muinasajateadus eestlaste maal” kirjutanud: „Kalme Keila vallas, kus üks Surnumäe talu on, kelle juures üks pikk liivamägi on, mille üht otsa Surnumäeks hüütakse, kust luid välja tulnud.” Arheoloogid on öelnud, et Surnumäelt leitud luud jäävad 15.-16. sajandisse. Arvatavasti on seal olnud keskaegne matmispaik, ent esemeid pole leitud.
Tankipolk
Matkaraja viimane lõik kulgeb üle Nõukogude-aegse tankipolgu maade, mis toona oli kinnine piirkond. Tankipolk rajati Nõukogude võimu kinnistudes. 1990.–1993. aastal tegutses Keila tankipolgu territooriumil piraatraadiojaam Nadežda, mis edastas Nõukogude-meelseid teateid. Pärast tankide lahkumist Keilast 1995. aastal on see piirkond pöördumatult muutunud. Ühtlasi on varasemasse tankide harjutusmetsa loodud Keila terviserajad.
Dodo
Dodo väljasuremine vähem kui sajandi jooksul pärast avastamist juhtis tähelepanu seni märkamatuks jäänud probleemile, et inimtegevuse tulemusena võivad terved liigid välja surra – varem pidasid mõned seda koguni võimatuks.
Lind oli endeemne India ookeanis asuval Mauritiuse saarel. Usutavasti elas dodo põhiliselt Mauritiuse kuivemate rannikualade metsades. Tema lähim sugulane oli läheduses asuval Rodriguese saarel elanud Pezophaps solitaria, mis suri välja umbes samal ajal. Tänapäeval elavatest lindudest on nende lähim sugulane Nicobari saartel elav Caloenas nicobarica.
Dodo esivanemad kaotasid lennuvõime sellepärast, et Mauritiusel puudusid vaenlased, kelle eest olnuks vaja lennata, seevastu toitu oli saarel rikkalikult ja see võimaldas lindudel järjest suuremaks kasvada. Ühe kirjelduse põhjal oli dodo pesas üksainus muna. Teadaolevalt oli dodo kõige suurem tuvilane.
Kirjeldamine
Esimest korda mainisid dodot kirjalikult Hollandi meremehed 1598. Järgmiste aastate jooksul jahtisid dodot meremehed, nende koduloomad ja teised nende poolt saarele toodud võõrliigid.
Esimesena kirjeldas dodot teaduslikult Linnaeus 1760 nimega Struthio cucullatus, aga tänapäevase nimega prantsuse zooloog ja loodusfilosoof Mathurin Jacques Brisson 1760.
Viimast korda kohati dodot üldtunnustatud andmete põhjal 1662. Tema väljasuremist ei märgatud otsekohe, aga kui siis dodot lõpuks otsima hakati ega leitud, hakkasid teised kahtlema, kas dodot üldse olemas on olnud, ja nimetasid teda müütiliseks loomaks. Siiski selgus 19. sajandil, et 4 isendi jäänused on toodud Euroopasse 17. sajandi alguses. Nende seas oli üks kuivatatud pea, mis on ainus säilinud pehmete kudede jäänus dodost.
Tänapäeval on avastatud suurel hulgal dodode subfossiile, peamiselt Mare aux Songesi soost. Liiki uuritakse edasi säilinud jäänuste põhjal.
Kehaehitus
Subfossiilide põhjal on selge, et dodo oli 1 m kõrge ja võis kaaluda 10–18 kg. Kuid tema välimus ei ole nii selge. 17. sajandist pärit joonistused, maalid ja kirjeldused dodost on väga erinevad, sest enamik neist pole tehtud elava linnu põhjal. Sellepärast on tema täpne välimus teadmata. Samamoodi on vähe teada dodo elupaigast ja käitumisest. Kirjelduste põhjal oli tal nähtavasti pruunikashall sulestik, kollased jalad, peaaegu paljas pea ning musta-kollase-rohelisekirju nokk. Tema sabasuled moodustasid tuti. Lind oli lennuvõimetu, sest ta tiivad olid imepisikesed.
Kui traditsioonilise ettekujutuse järgi olnud dodo väga paks ja rumal lind, siis niisugune vaade on liialdatud. Paljud dodo kirjeldused on tehtud vangistuses ületoidetud lindude või rohmakate topiste põhjal. Samuti usuti, et tark lind ei oleks välja surnud, kuigi väljasuremisel pole tegelikus elus liigi isendite tarkusega sageli mingit seost. Uuemate uuringute põhjal on leitud, et dodode koljuehitus viitab võimalusele, et nende aju oli kehamassi suhtes sama suur kui teistel tuvilistel ning et neil oli kõrgelt arenenud lõhnatundmine.
3D-mudelite loomine lindude skelettidest ning luude endi lähem uurimine on näidanud, et tõenäoliselt olid linnud palju saledamad, kui ajaloolistelt joonistelt näha. Samuti arvatakse kaasajal, et dodod olid osavad jooksjad ja sugugi mitte kohmakad linnud, milleks neid varem peeti. Ühe 17. sajandil elanud madruse kirjast on leitud ülestähendus, et need linnud olid nii kiired, et nende püüdmine oli väga keeruline.
Toitumine
Eeldatavasti sõi ta peamiselt puuvilju. Tõenäoliselt sõi ta veel pähkleid, seemneid, sibulaid ja juuri. On ka oletatud, et dodo sõi krabisid ja teisi koorikloomi, sest seda sööb tema sugulane kroontuvi. Dodo sõi ilmselt mitmekesist toitu, sest vangistatud dodosid veeti üle mere teistele maadele ja merereisi ajal anti dododele süüa mõndagi niisugust, mida nad oma kodusaarel polnud saanud, ilma et nad selle kätte surnud oleks. Kuna Mauritiusel eristuvad märg ja kuiv aastaaeg, siis sõi dodo end nähtavasti märja aastaaja lõpul rasva, et üle elada kuiv aastaaeg, kui toitu oli vähem. Kaasaegsete kirjelduste järgi sõi dodo "ahnelt". Selleks, et toitu paremini seedida, neelas ta pisikesi kive.
Kujutamine kultuuris
Dodot kasutati tegelaskujuna 1865. aastal ilmunud lasteraamatus "Alice Imedemaal", mis tõi linnuliigi kunagise olemasolu laiema publiku teadvusesse ja aitas kujundada liiki üheks tuntuimaks väljasuremise sümboliks.
Sülg
Sülg (saliva) on inimesel ja paljudel teistel loomadel süljenäärmete nõre, mis on keeruka koostisega, läbipaistev, värvitu ja kergelt leeliseline (pH 7...8). Sülg on vajalik toidu niisutamiseks, et hõlbustada neelamist, samuti saab sellest alguse seedimine (sülje abil seeditakse mõnesid ühendeid).
Sülje koostis
Sülg koosneb 98% veest ning sisaldab ka mukopolüsahhariide, ensüüme ja elektrolüüte.
Trumm
pisi|New Yorgi veteranide vabatahtliku Mozarti jalaväerügemendi nr. 40 trumm 1863. aastast pisi|Trummikomplekt Trumm on akustiline löökpill, mis koosneb vähemalt ühest elastsest membraanist, mis on pingutatud ümarale puust või metallist raamile.
Trummi mängitakse sõrmede või pulkadega. Trumminaha puudutamine paneb selle võnkuma. Membraani võnkumine kandub üle sellega kokku puutuvale õhule ja paneb sellegi võnkuma. Õhu võnkumist tajub inimene helina.
Trumme mängivat inimest nimetatakse trummariks.
Trumm on tuntud peaaegu kõigis kultuurides. Löökriistad on maailma vanimad muusikariistad ja trummide põhiehitus ei ole aastatuhandete jooksul palju muutunud.
Maailma vanimad seni leitud trummid pärinevad Mesopotaamiast 6. aastatuhandest eKr. Samasse aega kuuluvad Lõuna-Ameerikast leitud koopajoonised trummidest. Määrimaalt on leitud 5. aastatuhandest eKr pärit trumme. Vana-Egiptusse jõudsid trummid 4. aastatuhandel eKr. Trummide pikast ajaloost kõneleb ka trummide väga suur vormirikkus eri rahvaste juures.
Antiikajal ei kasutatud löökpille sõjaväes, seal olid üksnes puhkpillid. Vana-Kreekas kasutati raamtrummi tümpanoni peamiselt orgialikes kultustes. Vana-Roomas kasutati tümpanoni lava- ja ajaviitemuusika esitamiseks.
Sõjaväes hakati trumme kasutama kõigepealt Hiinas. Näiteks on teada, et 684 eKr otsustas trummide mõju sõdurite moraalile suure lahingu tulemuse.
Euroopas võeti trummid sõjaväes kasutusele araablaste eeskujul. Eurooplased tutvusid araablaste trummidega Hispaanias ja Palestiinas. 16. sajandi Inglismaal olid trummid juba laialt kasutusel Inglismaa jala- ja ratsaväes. 17. sajandil edastati Inglismaal sõduritele trummidega signaale "Tähelepanu!", "Rivistuda!", "Valmisolek", "Marss!", "Rünnakule!" ja "Taganeda!".
Sümfooniaorkestri koosseisu kuuluvad suur ja väike trumm ning kaks timpanit.
Aafrikas kasutati mõnel pool trumme teadete edastamiseks, sest trumm suutis teha valjemat heli kui inimene ning trumm ei väsi karjudes ära. Eriti soodne on see nendes keeltes, mis kasutavad sõnade tähenduse määramiseks helikõrgust. Sel moel, kuigi trummiga ei anta edasi täis- ja kaashäälikuid, vaid üksnes helikõrgust, on sõnum ikkagi mingil määral mõistetav. Samas nõuab see sõnade asemel tervete lausete edastamist, et üksikute sõnade tähendus oleks äraarvatav. Ühest küljest nõuab trummide keelest arusaamine kuulajalt õppimist, aga teiselt poolt kasutavad ka trummarid meetodeid selleks, et üksnes helikõrguse abil teavet korralikumalt edastada.
Trumme, eriti käsitrumme kasutatakse palju muusikateraapias, sest need on odavad ja muusikalise hariduseta inimesel on trummist lihtsam häält välja saada kui näiteks puhkpillist.
Kõrgema Sõjakooli lõpetanud ohvitseride loend
Siin loetletakse Kõrgema Sõjakooli lõpetanuid.
Tardkivim
pisi|Levinud süva- ja purskekivimite happelisuse ja terasuuruse diagramm
Tardkivim ehk magmakivim on magma tardumisel (enamasti kristalliseerumisel) tekkinud kivim.
Tardkivimid on üks kolmest suurest kivimite rühmast. Teised kaks on moondekivimid ja settekivimid.
Tardkivimid on kivimid, mis tekivad magma tardumisel maakoores või maapinnal. Eristatakse jämedateralisi süvakivimeid, mis tarduvad sügaval maapõues, näiteks graniit, ja peeneteralisi, peitkristalseid või ka amorfseid purskekivimeid, mis tarduvad maapinnal. See on tardkivimite eristamine nende struktuuri järgi.
Teine tardkivimite klassifitseerimisviis on jaotamine koostise ehk ränidioksiidi sisalduse alusel. Happelisteks nimetatakse tardkivimeid, mille ränioksiidisisaldus on suurem ja vastupidi. Eristatakse ka leelismetallidest rikastunud leeliselisi tardkivimeid, mis ei sisalda kunagi kvartsi.
Aacheni kongress (1818)
Aacheni kongress oli rahvusvaheline diplomaatiline kongress, mis peeti 29. septembrist 21. novembrini 1818 Aacheni linnas.
Tardkivim
Struktuur
Kivimi struktuuri moodustavad mineraalide, kivimitükkide, vulkaanilise klaasi ja muude koostisosade suurus, kuju ja omavahelised suhted. Struktuur võib olla näiteks eriteraline ehk porfüüriline, peitkristalne ehk afaniitne, amorfne ehk klaasjas jne.
Tekstuur
pisi|Gaaside eraldumisest tekkinud poorid laavas Tekstuuri all mõistetakse kivimit moodustavate koostisosade ruumilist paigutust ja orienteeritust. Tekstuur võib olla massiivne, poorne, kihiline, kildaline jne.
Süvakivimeis on kõige laiemalt levinud massiivne tekstuur, mis väljendub selles, et kivimi koostisosad on jaotunud ühtlaselt üle kogu kivimi. Poorne tekstuur on omane purskekivimeile. Väga poorne ja seega väikse tihedusega on näiteks pimss. Poorid tekivad gaaside eraldumisel magmast. Gaaside teke on seletatav rõhu vähenemisega, kui magma purskub välja vulkaanilõõrist või tõuseb piki lõõri ülespoole (teatavasti on gaaside lahustuvus vedelikes seda halvem, mida väiksema rõhu all vedelik on). Poorsed on peamiselt happelised kivimid, sest neid moodustav magma on suurema ränioksiidisisalduse tõttu viskoossem, mis takistab gaaside eraldumist.
Mineraalide ebaühtlane jaotus kivimis loob taksiidilise ehk orienteeritud tekstuuri. Taksiidilise tekstuuriga kivimeis moodustavad erinevate omadustega koostisosad kogumikke. Orienteeritud tekstuuri korral on kristallid paigutunud paralleelselt, mis ilmneb näiteks leheliste ja plaatjate kristallide puhul. Orienteerituse põhjustab kas ühesuunaline rõhk kristallide kasvamise ajal või magma liikumine.
Voolutekstuur ehk fluidaalne tekstuur on omane näiteks laavavooludes aeglaselt liikudes tardunud kivimeile. Selline on näiteks pahoehoe- ehk köislaava tekstuur, mis kõige ilmekamalt esineb Hawaii saarel.
Aacheni kongress (1818)
Osavõtjateks olid vabastussõdade võitjariigid ja Prantsusmaa. Püha Liidu riikide (Austria, Preisimaa, Venemaa) kõrval osalesid Suurbritannia ja Prantsusmaa.
Alor
Alor on suurim saar Alori saarestikus, mis asub Väikestes Sunda saartes Kagu-Indoneesias.
Aacheni kongress (1818)
Aacheni kongressi tuntakse esimese monarhide kongressina. Sellel osalesid Venemaa keiser Aleksander I Karl Robert von Nesselrode saatel, Preisimaa kuningas Friedrich Wilhelm III, Austria keiser Franz I krahv Christian Günther von Bernstorffi, vürst Klemens Wenzel Lothar von Metternichi ja vürst Karl August von Hardenbergi saatel, Suurbritannia esindajatena Arthur Wellesley, esimene Wellingtoni hertsog ja Robert Castlereagh ning Prantsusmaa esindajana Armand Emmanuel du Plessis, Richelieu hertsog.
Tardkivim
Tardkivimite koostis
Magma, millest tardkivimid moodustuvad, on mitmesuguse mineraalse ja keemilise koostise ning suurtes piirides muutuva viskoossusega kõrgetemperatuuriline vedelik. Maapinnale tunginud magmat nimetatakse laavaks.
Kõik levinumad tardkivimid sisaldavad alati nii räni kui ka hapnikku, seega on tardkivimeid moodustavaiks mineraalideks silikaadid. Ülejäänud peamised tardkivimeis esinevad elemendid on alumiinium, raud, kaltsium, magneesium, naatrium ja kaalium. Levinuimad ühendid on vesi, süsinikdioksiid ja divesiniksulfiid. Mida suurem on räni ja hapniku ehk ränioksiidi sisaldus, seda happelisem on kivim.
Aacheni kongress (1818)
Keiser Aleksander esitas kongressile märgukirja "Saksamaa praegusest seisundist". Selles nõuti rangeid reegleid vaimuelu ja ülikoolide üle valvamiseks. See märgukiri ajendas Karlsbadi otsused.
Tardkivim
Tardkivimite koostis
Ingliskeelses kirjanduses kohtab ka termineid felsic (feldspar+silica 'päevakivi+ränioksiid') happeliste ja mafic (magnesium+ferric 'magneesiumi- ja rauarikas') aluseliste tardkivimite kohta. Kivimite värvuse iseloomustamiseks kasutatakse mõisteid melanokraatne tumedate ja leukokraatne heledate kivimite kohta. Et happelised kivimid on enamasti heledamad (peamiselt kaaliumpäevakivi ja kvartsi sisalduse tõttu), kasutatakse sõnu 'leukokraatne' ja 'happeline' ning 'melanokraatne' ja 'aluseline' mõnikord sünonüümidena. Sellega tuleb siiski olla ettevaatlik, sest värvus on küll hea diagnostiline tunnus kivimite ja mineraalide määramisel, kuid reeglist esineb erandeid. Näiteks happeline obsidiaan on enamasti tumedat värvi.
Happelised tardkivimid koosnevad peamiselt kvartsist, kaaliumpäevakivist, plagioklassist ja muskoviidist. Aluseliste tardkivimite koostises domineerivad biotiit, amfiboolid, pürokseenid ja oliviin.
Aluselised mineraalid kristalliseeruvad kõrgemal temperatuuril ehk magma jahtudes hakkab esimesena kristalliseeruma oliviin ja tema järel kõik teised eespool nimetatud mineraalid tagurpidises järjekorras.
Leeliskivimeiks kutsutakse selliseid tardkivimeid, mis ränioksiidi sisalduse poolest kuuluks keskmiste või aluseliste hulka, kuid sisaldavad üle 20% leelisoksiide (süeniit, nefeliniit jne.)
Alljärgnevas tabelis on esitatud levinumate tardkivimite keemiline koostis oksiidsel kujul. Analüüsitud kivimite arvu tähistab "n".
Tardkivimite levik
Tardkivimid on laialt levinud kõikjal maakoores, ehkki nad on enamasti kaetud setenditega. Ookeaniline maakoor on peamiselt aluselise ehk basaltse koostisega. Mandriline maakoor aga koosneb keskmisena keskmise koostisega kivimeist. Mandriline maakoor ei koosne siiski peamiselt mitte tardkivimeist, vaid nende moondekivimeist analoogidest. Et keskmise koostisega kivimite tihedus on pisut väiksem kui basaldil, on mandriline maakoor n-ö ujuvam ja ajas märksa püsivam, ookeanipõhi on aga pidevalt konveierilaadselt uuenemas. Uus ookeaniline maakoor tekib vulkaanipursete käigus ookeanide keskahelikel ning sukeldub subduktsioonivööndites. Tardkivimid võivad paljanduda maapinnal näiteks kilpidel, kus setendite kiht on intensiivse kulutuse tõttu hävinud. Meile lähim kilp on Balti ehk Fennoskandia kilp, millel asub näiteks Soome. Tardkivimid paljanduvad ka vulkaanide ümbruses. Lähimad tegutsevad vulkaanid asuvad Islandil ja Itaalias. Sõltuvalt vulkanismitüübist erineb ka tardkivimite koostis.
Raibe
pisi|[[Kaeluskotkas tugevasti roiskunud raipega]] Raibe on lagunev korjus.
Tardkivim
Tardkivimid Eestis
Pudedate kvaternaarisetete ehk pinnakatte ning settekivimeist koosneva pealiskorra all on 100–700 meetri sügavuses mitmesugustest moonde- ja tardkivimeist koosnev aluskord.
Raibe
Lagunemise etapid
Korjuse lagunemine algab juba autoproteolüüsiga surnud looma lihas sisalduvate ensüümide toimel, kuid see ei muuda korjust veel inimesele ja röövloomadele mittesöödavaks. Tõsisema lagunemise toob kaasa immuunsüsteemi toimimise lakkamine mõned ööpäevad pärast looma surma: siis hakkavad bakterid organismi jäänustest toituma ja paljunema, algab roiskumine.
pisi|Raibe ühes Pariisi pargis pisi|Ronga raibe raisamardikatega
Korjuse roiskumine tekitab nädalate kuni kuude jooksul kadaveriini ja putrestsiini tõttu tugeva raipehaisu. Peale selle muutub raibe tetanospasmiini, botuliini ja muude bakteriaalsete mürkide tõttu aina mürgisemaks.
Roiskumise alguses on liha inimesele ja röövloomadele veel söödav, sest bakterimürkide kontsentratsioon on veel väike ja lõhn on veel talutav. Liha on inimese jaoks lihtsalt "hästi laagerdunud" ja röövloomade jaoks ikka veel tavaline liha. Keetmine või desinfitseerivate vedelikega, näiteks veini (hapupraad) või äädikaga immutamine võimaldab sellist liha veel mitme päeva pärast süüa.
Roiskumise jätkudes muutub raipehais kõigepealt inimesele, teistele esikloomalistele ja enamikule kaslastele liiga vängeks. Kui nad nüüd raibet sööksid, jääksid nad haigeks või sureksid, sest mürgisisaldus on nende jaoks liiga suur. Enamik lihasööjaid sellist raibet ei söö. Raipesööjad, nagu koerlased, linnud ja üksikud roomajad, söövad sellist liha ikka veel meeleldi.
Aacheni kongress (1818)
Lepingus Prantsusmaaga määrati lõplikult kindlaks Teisest Pariisi rahust (1815) tulenevad tingimused. Lepiti kokku, et okupatsiooniväed viiakse kohe Prantsusmaalt välja (algselt pidi see toimuma 1820. aastal) ning Prantsusmaa sõjakahjutasu alandamises 700 miljonilt frangilt 265 miljonile frangile.
Raibe
Korjust söövad putukad
Alates surmahetkest kuni täieliku lagunemiseni söövad korjust paljud putukad, nagu kärbsed, nahanäklased ja raisamardiklased, eriti nende vastsed. Putukad on enamasti esimestena kohal ja lahkuvad viimastena, sest nad söövad aeglaselt.
Mõju inimesele ja keskkonnale
Raipe nägemine ja raipehaisu haistmine mõjub inimesele tavaliselt tülgastavalt.
Raiped võivad tekitada hügieeniprobleeme, eriti seoses veevarustusega.
Vaalade ja veiste raiped võivad tekitada eriprobleeme. Kui nendest pole võimalik tavalisel kombel lahti saada, siis need lõhatakse. Nii tekivad väiksemad osad, mis kiiremini roiskuvad ja raipesööjate poolt ära süüakse.
Aacheni kongress (1818)
Neli võitjariiki Venemaa, Preisimaa, Austria ja Suurbritannia kinnitasid oma otsustavust Bourbonide restauratsiooni Prantsusmaal vajaduse korral relvade jõul toetama.
Prantsusmaad ei võetud küll Pühasse Liitu, kuid lepiti kokku, et edaspidi tõmmatakse Prantsusmaa läbirääkimistesse kaasa. Sellega sai temast viies suurriik Euroopa kontserdis.
15. novembril 1818 vastu võetud deklaratsioon kinnitas kongressist osavõtjate solidaarsust rahu, usu ja kõlbluse tagamisel, kui "aegade õnnetus" seda peaks vapustama.
Protokolliga 21. novembrist 1818 määrati minister-residentide staatus saadikutest allpool.
Vahi (Harku)
Vahi (varem ka Vahiküla) on küla Harku vallas Harju maakonnas.
Alor
Alori pindala on umbes 2800 km². Saarel elab umbes 168 000 inimest, neist umbes 60 000 suurimas asulas Kalabahis, mis asub Alori looderannikul. Suuruselt teine asula Mantaing asub idarannikul.
Formaalselt on kolmveerand saareelanikest protestandid, veerand moslemid ja mõnes külas leidub ka katoliiklasi. Suur osa Alori elanikest järgib animistlikke traditsioone.
Alori saarel räägitakse rohkem kui 15 põliselanike keelt. Enamik neist kuulub paapua ja teiste mitteaustroneesia keelte hulka. Alor on kõige läänepoolsem saar maailmas, millel räägitakse põhiliselt paapua keeli. Austroneesia keeltest räägitakse Aloril kõige rohkem alori keelt. Rahvastevahelise suhtluse keelena kasutatakse alori malai keelt, mis on malai keele murre. Koolides õpetatakse ja ajakirjanduses kasutatakse laialt indoneesia keelt.
Paljud Aloril räägitavad paapua keeled on ohustatud. Mõnda neist räägib vähem kui tuhat inimest ja mõnda ei õpetata enam lastele. Leideni ülikool on käivitanud Alori keelte dokumenteerimise projekti.
Alori infrastruktuur ei ole arenenud. Saarlased elatuvad peamiselt põllumajandusest. Kasvatatakse vanilli, tamarindipuud ja harilikku mandlipuud. Metsast raiutakse sandalipuud, mis läheb ekspordiks. Kalapüük on ammendanud saare kalavarud ja see on kahjustanud saare korallrahusid. Geoloogid on saarel avastanud kipsi, kaoliniidi, nafta, maagaasi, tina, kulla ja teemantide maardlaid. Aloril on suur potentsiaal turismi, eriti allveeujumise vallas, aga vahelduvate ja sageli tugevate hoovuste tõttu on parem snorgeldada või ujuda koos kellegagi, kes seda kanti hästi tunneb.
Kuival aastaajal pääseb Kalabahisse lennukiga. Provintsi keskusest, Lääne-Timoril asuvast Kupangist väljub viis lendu nädalas. Kaks reisilaeva sõidavad Alori vahet, kumbki kord nädalas. Vihmaperioodil on transport raskendatud tugeva tuule ja suurte lainete tõttu.
Tempa
Tempa piirneb põhjas ja idas Hellamaa, lõunas Suuremõisa, kagus Kerema ja idas Värssu külaga.
Nimi
Paul Ariste pakkus kohanime vasteks sõnad tee ja pää. Kohanime on esmamainitud 1609 kujul Temppa.
Elanike arv
Külas elas 2011. aasta rahvaloenduse andmetel 19 inimest. Küla kõik elanikud olid eestlased.
Talud
Tempa ajaloolised talud 1939
Ajalugu
Tempa kuulus ajalooliselt Hiiu-Suuremõisa mõisa alla. Läänemaa 1725–1726 adramaarevisjonis olid mõisa all vabadikud Tempa Siemo ja Tempa Thomas.
1835 oli külas viis talu, mille elanikud said omale perekonnanimedeks nimed: Harakas (Harrakas), Heinleht (Heunlecht), Kastanje (Kastange), Kerves (Kerwes), Mammuspu, Sein, Suitso, Sump, Suur, Türnpuu (Türnpu) ja Võsa (Wõssa).
Tempa külas asus Pühalepa külanõukogu ja Pühalepa valla keskus.
Taristu
Tempa küla läbib põhjast lõunasse Heltermaa–Kärdla–Luidja maantee, kust algab Tempa–Suuresadama tee ja Värssu tänav. Küla põhjaosa piirneb Tammela–Hellamaa teega.
Niko Tinbergen
Nikolaas (Niko) Tinbergen (15. aprill 1907 Haag – 21. detsember 1988 Oxford) oli hollandi etoloog ja ornitoloog, Nobeli auhinna laureaat.
Ta oli üks loomade käitumist uuriva teaduse – etoloogia – rajajaid koos Jakob von Uexkülli, Konrad Lorenzi, Karl von Frischi ja teistega. Aastal 1973 pälvis ta koos Karl von Frischi ja Konrad Lorenziga Nobeli füsioloogia- või meditsiiniauhinna.
Isiklikku
Tema vend oli majandusteadlane Jan Tinbergen ning teine vend Luuk Tinbergen (1915–1955) ornitoloog ja etoloog.
Kalevipoja künnivaod
Kalevipoja künnivaod on mandriliustiku sulamisel settinud ooside rida Kadrina vallas. Nende vahel asuvad Neeruti järved ja seal ligiduses paikneb Sadulamägi. Kalevipoja künnivagude jalamil asub Kiku küla.
Esna maastikukaitseala
Esna maastikukaitseala asub Järvamaal Järva ja Paide linna piiril. pisi|Esna allikajärv, vaade mõisa piimaköögi tagant pisi|Esna mõisa park
Kallavere Keskkool
Kallavere Keskkool on ainus eestikeelne õppeasutus Maardu linnas. Algselt põhikooliks mõeldud koolihoone valmis 1963. aastal. Vahepealsetel aastatel tegutses majas õhtukool ja ka keskkool. Õpilaste vähesuse tõttu keskkool suleti, kuid taasavati aastal 2000.
Granti gasell
Granti gasell (Nanger granti) on veislaste sugukonda gaselllaste alamsugukonda kuuluv liik.
Granti gasell elab Ida-Aafrika poolkõrbes ja kuivas savannis. Kogu tarviliku vee saab ta toidust.
Nimetus
pisi|Granti gasellid kuival rohumaal [[Serengetis]] Granti gasell sai nime šoti maadeuurija James Augustus Granti järgi. Gaselli suahiilikeelne nimetus on swala Granti.
Süstemaatika
Granti gasell kuulub perekonda Nanger, mida loeti varem gaselli perekonna alamperekonnaks.
Eristatakse viit alamliiki:
Granti gaselliga geneetiliselt kõige sarnasemad liigid on Soemmerringi gasell ja Thomsoni gasell.
Levila
Granti gasell elab peamiselt Somaali-maasai poolkõrbealadel. Teda esineb Etioopias, Keenias, Somaalias, Lõuna-Sudaanis, Tansaanias ja Ugandas.
Asuala ulatub põhjast Lõuna-Sudaanist ja Etioopia edelaosast lõunasse Tansaania keskosani ning idast Keenia ja Somaalia rannikust lääne poole enam-vähem Victoria järveni. Keenias leidub teda peaaegu kõikjal, välja arvatud riigi edelanurgas. Tansaanias katab Granti gaselli levila riigi kirdeosa. Ugandas elab ta väikesel alal riigi kirdeosas ning Lõuna-Sudaanis ja Etioopias Keenia piiri äärsetel aladel.
Elupaigad
pisi|Isane Granti gasell pisi|Emased Granti gasellid Granti gaselli eelistatud elupaigad on poolkõrb, lagedad rohutasandikud ning madalikud, kus domineerivad astelpõõsad; harvade puudega savann ja põõsassavann, mägised rohumaad. Nad väldivad kõrge rohuga alasid, kus lähenev vaenlane saab märkamatuks jääda.
Nad elavad kuni 2000–2500 meetri kõrgusel. Granti gasell ei sõltu veekogu lähedusest, sest saab kogu tarviliku vee toidust. Seega sobivad talle elupaigaks kohad, kust teised rohusööjad eemale hoiavad. Tihti liiguvad nad vihmaperioodil kõrgematele kuivematele aladele ja kuivaperioodil eelistavad tasaseid rohtunud orge. Kohati aga liiguvad ka teiste rohusööjatega võrreldes vastassuunas – kuival ajal lühirohulisele tasandikule ja vihmaperioodil savannipuistusse. Kari võib vihmaperioodil seguneda Thomsoni gasellide karjaga. Kui vesi on käepärast, võib Granti gasell ka juua.
Arv
Granti gaselli arvukust hinnatakse peamiselt õhuvaatluste põhjal. Loenduse tulemuseks on hinnanguliselt saadud umbes 140 000 isendit, kuid tõenäoliselt on neid rohkem, sest osa jääb märkamata ja kõiki piirkondi ei vaadelda. Arvukuse trend on kokkuvõttes langev. Kohati on see aga püsiv, näiteks Sibiloi ja Marsabiti rahvuspargis, osaliselt mujal Keenia põhjaosas, Laikipia maakonnas, Maasai Mara reservaadis ning Amboseli, Serengeti, Tarangire ja Mkomazi rahvuspargis.
Aastal 1999 hinnati arvukuseks Ida-Aafrikas 350 000, kellest umbes 30% elas kaitsealadel.
Granti gasell on arvatud soodsas seisundis liikide hulka.
Eluiga
Granti gaselli eluiga on umbes 12 aastat.
Välimus
pisi| Granti gasellide suurust, värvust ning sarvede kuju ja suurust iseloomustab suur varieeruvus.
Gaselli tüvepikkus on 140–175 cm, õlakõrgus 75–100 cm, mass 35–85 kg. Tal on pikad sihvakad jalad. Emased on isastest märgatavalt väiksemad. Isased kaaluvad tavaliselt 60–81,5 kg, emased 38–67 kg. Saba pikkus on 20–28 cm.
Granti gaselli karvkate on valdavalt helepruun kuni oranžikasbeež, kõht ja jalgade siseküljed on valged. Tagumiste jalgade tagaküljed ja saba ümbrus on samuti valge, tagumist otsa ääristab kummalgi pool iseloomulik vertikaalne must triip. Saba algus on valge, sabaotsas on pikad mustad karvad. Laup ja koonu ülaosa on oranžikaspruun, üle silma jookseb kummalgi pool sarve juurest algav valge triip, silma vahetu ümbrus on must. Silmanurgas paiknevad periorbitaalsed näärmed, mille eritist Granti gasell erinevalt teistest gasellidest märgistamiseks ei kasuta.
Emasel gasellil on nisade ümber tumedam nahk, mida ümbritseb hele karv. Tõenäoliselt lihtsustab see vasikal nisa leidmist.
Nii isasel kui ka emasel gasellil on lüürakujulised sarved. Sarve pikkus on 45–80 cm. Isaslooma sarved on pikemad ja jämedamad kui emaslooma omad. Sarvedel on reljeefsed ringid. Sarved suunduvad laubalt tahapoole ja kergelt väljapoole, nende teravad tipud pööravad veidi sissepoole. Sarvede kuju ja kaugus teineteisest võib isenditi väga erinev olla.
Eluviis
pisi|Ema vasikaga Gasellid püsivad alal, kus on piisavalt rikkalikult süüa. Liigutakse ainult siis, kui toit otsa saab. Karja suurus ja koosseis võib olla väga erinev. Karja võivad moodustada emased loomad vasikatega, territooriumi valitsev isane koos oma haaremiga või suguküpsed ilma territooriumita isased. Karja koosseis pole enamasti püsiv ning sõltub aastaajast ja toidu kättesaadavusest. Ainus kestvam suhe on ema ja tema noorima vasika vahel.
Kuival aastaajal võivad Granti gasellid Serengeti tasandikel moodustada kuni sajapealisi karju, põõsastikes on kari enamasti väiksem. Isased on tihti eraldi karjades.
Tugevamad isased haaravad endale territooriumi, mida nad valvavad ja teiste isaste eest kaitsevad. See on tavaliselt 0,5–2 km läbimõõduga ala, mille piirid tähistatakse uriini ja väljaheitega. Keskmiselt püsivad nad samal alal umbes 8 kuud. Kuni toit on pidevalt kättesaadav, nad uusi alasid otsima ei lähe. Emased vasikatega liiguvad 10–25-pealistes karjades sellest suuremal alal. Territooriumi omanik püüab neid oma valdustes kinni hoida, eriti innaajal. Noored ja suguküpsed territooriumita isased luusivad ümber piiride.
Ilma territooriumita isased gasellid moodustavad väga lõdvalt seotud, kuid hierarhilise karja. Tugevamad ja suuremate sarvedega isendid püüavad territooriumide valitsejateks saada ka neid teistelt üle lüües.
Granti gasell suudab joosta kiirusega kuni 80 km/h.
Toitumine
pisi| Granti gasell sööb puhmaid, põõsaste ja puude lehti, rohttaimi, madalat rohtu ja võrseid. Toit sõltub aastaajast. Vihmaperioodi alguses söövad nad noort rohtu, aga ligi kaks kolmandikku toidust moodustavad tavaliselt lehed, võrsed ja puhmad.
Paljunemine
Territooriumi valitsev isane gasell püüab paarituda tema alalt läbi rändavate emastega. Isane järgneb emasele ja ootab, kuni see urineerib, seejärel otsustab isane Flehmeni reaktsiooni (moka pööramise) põhjal, kas emasel on innaaeg. Emane annab oma huvist märku sabatõstmisega.
Granti gaselli tiinus kestab keskmiselt 198 päeva. Sünde on kõige rohkem jaanuaris ja veebruaris.
Emane gasell sünnitab ühe vasika. Enne poegimist eemaldub ta karjast ja otsib kõrgemas rohus varjulise koha. Vastsündinud vasikas kaalub 5–7 kg.
Vasikas tõuseb jalule paarkümmend minutit pärast sündimist. Kui vasikas suudab juba korralikult seista, otsitakse talle hästi varjatud peidupaik. Ema jätab vasika üksi, kuid hoiab tal paarisaja meetri kauguselt silma peal ja käib 3–4 korda päevas teda söötmas. Vasikatega emased gasellid hoiavad tavaliselt kokku ja hoolitsevad tihti vasikate eest ühiselt. Paljud vasikad langevad esimestel elunädalatel šaakalite või hüäänide saagiks.
Vasikas on peidus paar esimest elunädalat, seejärel liituvad ema ja vasikas karjaga. Tahket toitu sööb vasikas esimest korda umbes ühekuuselt, aga ema jätkab imetamist, kuni vasikas on umbes kuuekuune. Noored gasellid saavad suguküpseks umbes 18-kuuselt. Tavaliselt püsivad nad seni ema läheduses.
Ohud
pisi|[[Thomsoni gasell]] Granti gaselli vaenlased on kõik peamised kiskjad, aga eriti gepard ja hüäänkoer. Vasikaid ohustavad eelkõige šaakalid.
Liigi asuala on vähenenud põlluharimise tõttu. Populatsioon on kohati vähenenud salaküttimise tagajärjel. Kohati võistlevad Granti gasellid sobivate rohumaade pärast koduloomadega. Suuremas osas levilast Granti gaselli arvukus väheneb.
Võrdlus Thomsoni gaselliga
Tansaanias Ngorongoro kraatris vaadeldi 2,5-aastase uuringu käigus mõlema liigi käitumist. Granti ja Thomsoni gasell on pealtnäha sarnased, aga nende käitumine on üsna erinev. Thomsoni gasell on rohusööja, ta eelistab lühirohulist steppi ja püsib veekogude läheduses. Granti gasell on aga peamiselt lehesööja ega sõltu vee lähedusest. Vaenlased on neil ühised, eelkõige šaakalid, kes peamiselt ründavad vasikaid. Mõlemal liigil on ühesugune vasikate varjamise komme ja tihti hoolitseb vasikate eest mitu ema ühiselt. Ida-Aafrika hüäänkoer eelistab saakloomana Granti gasellile Thomsoni gaselli. Liikidevaheline suhtlus piirdub vastastikuste hoiatustega ühiste ohtude suhtes. Hoiatussignaalid on mõlema liigi esindajatel samad, peamiselt puristamine, trampimine, jäikade jalgadega hüplemine. Granti gasellil on reeglina suurem territoorium. Thomsoni gasellid kasutavad territooriumi märgistamiseks ka periorbitaalse näärme eritist. Granti gasellide võitlus lõpeb tavaliselt jõudu demonstreeriva kaelasurumisega, Thomsoni gasellid aga astuvad sagedamini võitlusse. Thomsoni gaselli sarved on teistsuguse kujuga ja võimaldavad lihtsamini lööke tõrjuda. Thomsoni gasellil on kubemes lõhnanäärmed, mis Granti gasellil puuduvad.
Fu Xi
pisi|[[Nüwa (sirkliga) ja Fu Xi (vinkliga)]] pisi|[[Ma Li. Fu Xi kaheksa trigrammiga ja kilpkonnaga. Songi dünastia]] Fu Xi ehk Fuxi (伏羲 või 虙羲/宓犧 (Fú Xī)) ehk Pao Xi (庖犧/庖牺 (Páo Xī)) ehk Tai Hao (太昊 (Tài Hào)) (pärimuse järgi valitses umbes 29. sajandil eKr) oli Hiina (Taevaaluse) legendaarne esimene keiser, esimene kolmest müütilisest Vana-Hiina monarhist (三皇 (sānhuáng)). Ta olevat elanud 197 aastat ja valitsenud 115 aastat (2852–2737 eKr) või 116 aastat (2952–2836 eKr).
Tema abikaasana kujutati sageli tema õde, jumalanna Nüwad.
Müüdid tema kohta ilmusid Zhou dünastia alul. Hani dünastia ajal sai temast jumal – Idakaare Valdjas ja kevadejumal. Tema residents oli ruudukujuline Maa tempel. Hani dünastia aegsetel seinareljeefidel kujutati teda sageli maduinimesena koos Nüwaga.
Fu Xi nime mainib esimest korda Zhuangzi (4.–3. sajandil eKr; peatükid 4, 6, 10, 16) koos Huangdi ja teiste tegelastega lugejale enam-vähem tuttavana. Tema nime mainitakse ka teostes "Shang jun shu", "Zhoubi suanjing" ja "Huainanzi".
Talle kui kultuuriloojale on omistatud gua'de (Hiina muutuste raamatu kaheksa trigrammi) leiutamine taevast ja maast mediteerides. Kaheksa trigrammi ja kuusjoonte järjestus seostati tema nimega. Nende alusel olevat ta leiutanud hiina kirja. Trigraafid olevat ta jäljendanud ühelt õpetatud tiivulise draakoni (yinglong) seljalt, keda ta olevat kohanud Kollase jõe kaldal. Ta olevat inimestele õpetanud nöörist kalavõrkude punumist, mille ta leiutas, ja võrkpüünistega jahti, tulel toiduvalmistamist, loomade kodustamist ning sõlmedega nööride kasutamist aja ja vahemaade mõõtmiseks. Ta olevat inimestele toonud meloodia ja muusika. Samuti olevat ta leiutanud meditsiini. Ta õpetas metsloomade taltsutamist ja siidiussikasvatust. Legendi järgi on ta inimeste esiisa. Teda kujutati mao või draakoni kehaga ja inimese peaga (Huangfu Mi (215—282) kirjeldus), st naaga kujul. Tema abiline oli puuvaim Goumang, kes hoidis käes sirklit, mille Fu Xi oli leiutanud. Fu Xi värv oli roheline. Tema residents oli Chengzhous Henanis, tänini eksisteerivas linnas.
Fu Xi sünd oli imepärane. Tema ema rasestus, kui ta teel Leize järve äärde astus kõuevaimu, hiiglase Lei Sheni jalajälje sisse.
QWERTY
pisi|QWERTY-klahvipaigutus QWERTY on tänapäeval kõige levinum klaviatuuri ehk klahvistiku ehk sõrmistiku klahvipaigutus. Seda kasutatakse ladina tähestikuga klaviatuuridel. Klahvide arv varieerub riigiti sõltuvalt tähestikus olevate tähtede arvust, kuid suurem osa klaviatuuri täheklahvidest on sarnase paigutusega. Nimi QWERTY tuleb klaviatuuri ülemises täheklahvireas kuue vasakpoolse klahvi märkidest: Q-W-E-R-T-Y. QWERTY-klahvipaigutus tehti esmakordselt Sholesi ja Gliddeni kirjutusmasinale, mille patent müüdi 1873. aastal Remingtonile. 1878. aastal alguse saanud populaarsus on kestnud tänapäevani, kuna ükski alternatiiv ei ole suutnud pakkuda märgatavaid eeliseid QWERTY ees.
Ajalugu
pisi|Tavalise [[kirjutusmasina kõrvuti asetsevate hoobade liikumisteed kattusid suures osas. Seega kippusid hoovad kinni kiiluma, kui klahve vajutati liiga kiiresti]] Algse QWERTY-klahvipaigutuse leiutas 1870. aastate alguses USA-s Milwaukees elanud ajalehetoimetaja ja trükkija Christopher Latham Sholes. 1867. aasta oktoobris patenteeris Sholes oma esimese kirjutusmasina, mille ta pani kokku oma sõprade Carlos Gliddeni ja Samuel W. Soulé' abiga.
Esimene Sholesi mudel nägi välja nagu klaver, millel oli kaks rida numbreid ja tähestiku järjekorras olevaid tähti.
pisi|vasakul Kiiremaks tekstisisestuseks mõeldud klaviatuuri koostades sai neile selgeks, et kirjutusmasina ladusa töötamise huvides tuleb vältida rohkesti kasutatavate tähtede asetsemist kõrvuti, kuna kiirel tekstisisestusel võivad kõrvuti asuvad klahvihoovad üksteise vastu minna ning kinni kiiluda. Selle lahendamiseks muudeti klaviatuuri nii, et sageli kasutatavad tähepaarid (näiteks inglise keeles ’th’ ja ’st’) ei asuks üksteise kõrval. Vastupidi levinud arvamusele ei disainitud QWERTY paigutust teksti sisestamise aeglustamiseks, vaid sisestusel esinevate tõrgete vähendamiseks. (Samas on ka mitmeid tõendeid, et tähepaaride lahkupaigutamine kiirendab tekstisisestust, sest siis saavad sõrmed vabamalt liikuda).
Järgmised aastad olid Sholesi jaoks rasked, kuna ta üritas oma leiutist täiustada ülima perfektsuseni. Ta proovis mitu korda luua kõige kiiremat ja mugavamat klaviatuuri. 1870-ndatel töötas ta ka koos Amos Densmore’iga, kes aitas Sholesil arendada tähepaaride lahknemisest tulenevat klahvipaigutust.
1868. aasta novembris proovis ta sellist klahvipaigutust, kus võttis tähestikust tähed O-st Z-ni ja pööras nende järjestuse ümber. 1870. aasta aprillis otsustas ta proovida klaviatuuri, kus asetab 6 täishäälikut (inglise keeles on need A, E, I, O, U ja Y) ülemisse ritta.
pisi|vasakul 1873. aastal otsustasid Sholes ja tema kaastöötaja James Densmore maha müüa firma, mis selleks ajaks kandis nime Sholes & Glidden Type-Writer. Ostjaks oli firma E. Remington and Sons, kus täiustati klahvide paigutust ja tuldi välja järgmise variandiga:
pisi|vasakul Pärast ostu ja oma esimest täiustatud klaviatuuri tegi Remington veel muudatusi, sh vahetas R-tähe ja punkti asukohad, mille tulemuseks oli QWERTY-klahvipaigutus. On väidetud, et viimane muudatus tehti ainult klientidele mulje avaldamiseks, kuna ühel real asetsevate tähtedega oli võimalik kirjutada toonane brändinimi "TYPE WRITER" (eesti keeles KIRJUTUSMASIN), kuid need spekulatsioonid ei vasta tõele.
pisi|vasakul 1878. aastal leiutatud Remington No. 2 nime kandev klaviatuur sai tuntuks tänu sellele, et seal oli kasutusel Shift-klahv, mis võimaldas registrit muuta ehk kirjutada nii suur- kui ka väiketähti.
Tähemärkide asendamine
pisi|1878. aastal Latham Sholesi loodud QWERTY-klahvipaigutus 1878. aastal Sholesi patenteeritud klahvipaigutuse kõige suurem erinevus võrreldes kaasaegse klahvipaigutusega oli numbrite 1 ja 0 puudumine. Sholesi jättis need klahvid ära klaviatuuri kompaktsuse huvides. Ühe põhjendusena tõi leiutaja välja asjaolu, et numbreid 1 ja 0 saab moodustada suurtähtede I ja O abil. Lisaks nimetatud numbrite puudumisele olid tähed M, X ja C võrreldes tänapäevase klahvipaigutusega teistel kohtadel.
Tähemärkide kombineerimine
Nagu tänapäeval kasutatakse näiteks hüüumärgi kirjutamiseks klahvide kombinatsiooni ’SHIFT’ + ’1’, oli ka 19. sajandil leiutatud klaviatuuridel mitmeid sarnaseid kombinatsioone. Üheks selliseks oli samuti hüüumärgi kirjutamiseks loodud funktsioon, mis sisaldas ’ülakoma’, ’tagasilükkeklahvi’ ja ’punkti’. Semikooloni kirjutamiseks kasutati aga klahvide kombinatsiooni, mis sisaldas ’koma’ ja ’koolonit’. Kuna tagasilükkeklahv oli toona väga aeglane, siis loodi kombinatsioonide kirjutamiseks uus moodus: kirjavahemärgi sisestamise kombinatsiooni ajal pidi tühikuklahvi all hoidma ning kui see lõpuks lahti lasta, siis lõpetatakse kirjamärgi sisestus ja liigutakse edasi.
Arvutiklaviatuurid
pisi|Oranžiga on märgitud funktsiooniklahvid, sinisega QWERTY süsteem ning lillaga eraldiseisev numbristik Esimesed klaviatuurid, mille klahvide abil sai anda arvutiterminalides funktsioonide ja toimingute käske, pani kokku firma Teletype. Need klaviatuurid olid QWERTY-klahvipaigutusega ja neile lisatud klahvid (nt Escape) omasid kindlalt ainulaadset tähendust arvuti jaoks. Hilisematele klaviatuuridele lisati ka funktsiooni- ja navigeerimisklahvid. Alates 1980. aastatest, mil PC-ühilduvad arvutid stagneerusid ja tehnikaturule tuli Windows, hakati tootma tänapäeva mõistes kõige täielikumaid täismõõtmetes klaviatuure. See klahvipaigutus sisaldas eraldi numbriklahvistikku paremal, kahteteist funktsiooniklahvi ja navigeerimisklahve (T-asendis nooleklahvid ja leheküljel navigeerimiseks kasutatavad klahvid Insert, Home, Page Up, Page Down, Delete ja End).