Michael_Stocker
Uusaja eetikateooriate skisofreenia
Miks eeldada, et eetikateooriate põhjendid, väärtused ja õigustused peavad olema sellised, mis võimaldavad neid motiivides kehastada ja ikkagi toimida moraalselt ja saavutada hüve? Võib-olla peaks eetikateooraid võtma nii, et nad julgustavad kaudsust, soovitava saamist millegi muu taotlemise kaudu, nagu näiteks öeldavasti saavutatakse kõigi heaolu sellega, et igaüks taotleb enda heaolu. Või ehk tuleb eetikateooriad võtta nii, et nad ei määra, mis on õige ja hea, vaid annavad ainult selle tunnused. Kaudsuse teooriatel on oma erilised probleemid. Alati on suur risk, et saadaksegi see miski muu, mitte see, mida soovitakse. Kaudsust pooldavat teooriat peab täiendama teine motivatsiooniteooria, mis ütleb, mis motiivid mis tegudeks on kohased. See teooria seletaks ka kaudseid seoseid motiivi ja tegeliku eesmärgi vahel. Teiseks, kuigi võib-olla ei ole kuigi häiriv, kui rääkida kaudsusest sellistes mastaapsetes ja paljusid inimesi haaravates asjades nagu ühiskonna majandus, aga niisugustes isiklikes, inimesele lähedastes ja seesmistes asjades nagu eetika, on see ebausutav ja arusaamatu. Meile tundub, et me ei tegutse kaudsetel motiividel, vähemalt mitte armastuses jne, kus meie motiiv, nagu põhjendki, on armastatu jne. Kui tehakse midagi armastatud lapse või vanema heaks, siis ei ole tarvis apelleerida tänapäeva eetikateooriates leiduvatele põhjenditele ega mõeldagi neile. Kui me hakkame uskuma, et armastuse jne taga on midagi, mida on tarvis selle õigustamiseks, siis me suudame armastamist jne jätkata ainult millegi enesepettuse sarnase abil. Neid eetikateooriaid saab osaliselt kaitsta sellega, et nad ei ole mõeldud pakkuma nii tõlgendeid kui ka motiive, nad ei ole mõeldud headust ja õigsust määrama, vaid ainult andma nende tunnuseid. Võib-olla neid saabki nii võtta, aga miks meid peaks huvitama teooriad, mille järgi ei saa tegutseda? Miks meil ei võiks olla teooria, mis võimaldab põhjendi ja motiivi vahelist harmooniat, teooria, mis määrab õige ja hea? Ja kas me ei vaja niisugust teooriat? Võib küll olla, et meie analüüsieelsetest arusaamadest piisab, et tunnuseid esitavate teooriate vahel valida ning määravat teooriat pole selleks tarvis. Aga kas mitte määravat teooriat pole tarvis selleks, et teada, miks tunnus on õige, miks ta töötab ja mis on selles head, mille tunnus see on? (Kui pidada tänapäeva eetikateooriaid tunnuseid esitavateks, siis see võib aidata lahendada ka vaidluse, kus ühel poolel on Aristoteles ja Karl Marx, teisel poolel enamik tänapäeva eetikuid. Paljud utilitaristid jt on arvanud, et tegevus on hea ainult sellepärast ja niivõrd, kui ta tekitab naudingut; Aristoteles ja Marx on arvanud vähemalt paljude naudingute kohta, et kui nad on head, siis sellepärast, et neid on tekitanud hea tegevus. Tähtsa testjuhtumina on nähtud amoraalsete naudingute probleemi. Stocker leiab, et kui tal on õigus, siis nauding ei saa ühelgi juhul olla see, mis teeb hea tegevuse heaks. Hoopis tegevus, näiteks armastus ja sõprus, teeb mõned naudingud heaks.) Teine võimalus hiljutisi teooriaid osaliselt kaitsta on öelda, et esiteks nad tegelevad peaaegu täielikult õigsuse, kohuse ja kohustusega, mitte kogu eetikaga, ja teiseks ei kannata nad sellel piiratud alal disharmoonia ega skisofreenia all. Seda argumenti, eriti teist poolt, on ülalpool pisut käsitletud. Hiljutised eetikud on ignoreerinud suuri ja äärmiselt tähtsaid moraali valdkondi, sealhulgas isiklikke suhteid ja häid moraalseid omadusi, nii et selles suhtes on kaitse esimesel poolel õigus, ent pole kaugeltki selge, kas need teooriad esitati ainult osaliste teooriatena või nende pooldajad uskusid, et kohus jne ongi kogu eetika või vähemalt selle tähtsaim osa. Võidakse soovitada unustada mineviku motivatsioon ja lihtsalt vaadata, mis nende teooriatega saab peale hakata. Võib-olla nad eksisid kohuse jne ulatuse ja tähtsuse asjas, ent neil on selles, mida nad nende mõistete kohta ütlevad, õigus? Esiteks, neil ei olnud õigus, nagu näitab ülemääraste tegude ja ennast arvestavate arusaamade põguski uurimine. Teiseks, need teooriad on ohtlikult eksitavad, sest nad jätavad kergesti mulje, nagu võiks kogu eetikat käsitleda väliselt, seadusandluse mudeli järgi, tunnuseid esitavalt. Kolmandaks, niisuguste teooriate aktsepteerimine osaliste teooriatena tekitaks suuri raskusi eetikateooria terviku kokkupanemisel, sest nad on väga erinevad näiteks isiklike suhete teooriatest. See viimane ei ole võib-olla kriitika, vaid moraalielu suure mitmekesisuse ja keerukuse tunnistamine. (Näiteks armastus- ja sõprussuhetes on mõtet kohusest rääkima hakata alles siis, kui kiindumus hakkab ära kaduma. Kuid see ei tähenda, nagu armastuses ja sõpruses poleks kohust.)