cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Inimese esteetilisest kasvatusest
Viies kiri
Tsiviliseeritud klassid pakuvad veel vastikumat vaatepilti: näeme loidust ja iseloomu rikutust, mis on seda nörritavam, et selle allikas on kultuur ise. Aru valgustus, mille üle peenemad seisused mitte päris õigustamatult uhked on, ei paista olevat meelsust õilistanud, vaid on pigem rikutust maksiimidega süvendanud. Me salgame loomust seal, kus tal on õigus, kuid võtame oma põhimõtted ikkagi loomuselt. Kultuur, mis on kaugel sellest, et meid vabastada, kujundab meis ainult uut vajadust. Füüsilise köidikud tõmbuvad aina hirmutavalt kokku, nii et hirm kaotada lämmatab kõige tulisemagi paremaks saamise tungi ja passiivse kuulekuse maksiimi peetakse ülimaks elutarkuseks. Nõnda kõigub aja vaim äraspidisuse ja tooruse, loomuvastasuse ja pelga loomuse, ebausu ja moraalse uskmatuse vahel, ja sellele seab mõnikord piire ainult halbade asjade tasakaal.
Kuues kiri
Schiller ei karda, et on selle kirjeldusega ajastule liiga teinud. Ta ootab pigem vastuväidet, et see kirjeldus käib kõikide kultuurrahvaste kohta, sest nad kõik peavad targutamise tõttu loomusest ära langema, enne kui nad saavad mõistuse abiga tagasi tulla.
Aga tänapäeva inimsus on väga erinev kunagisest, eriti Vana-Kreeka omast. Me saame küll iga muu pelga loomusega võrreldes kiidelda harituse ja peenusega, aga kreeka loomusega käis koos kunst ja tarkus, ilma et loomus oleks nende ohvriks langenud. Kreeklased jätavad meid häbisse oma lihtsusega, mis on meie ajastule võõras, ning on ühtlasi meie võistlejad ja sageli eeskujud just neis eelistes, millega me end oma kommete loomuvastasuse puhul lohutame. Korraga täis vormi ja küllust, korraga filosofeerivad ja kujutavad, korraga õrnad ja energilised – niisugustena näeme neid suurepärases inimsuses ühendamas fantaasia noorust mõistuse mehelikkusega.
Tol vaimujõudude kauni ärkamise ajal ei olnud meelte ja vaimu vahel veel kindlaid piire. Luule ja spekulatsioon võisid vajaduse korral ülesanded vahetada, sest kumbki austas omal moel tõde. Mõistus tõmbas mateeria armastusega kõrgustesse kaasa. Ta küll lahkas inimloomust ja saatis selle võimendatuna jumalatesse laiali, ent ei kiskunud seda tükkideks, sest üheski jumalas ei puudunud kogu inimsus. Ka meil on inimsoo pilt indiviididesse võimendatult laiali saadetud, aga fragmentidena, mitte muudetud segudena, nii et indiviidid tuleb ükshaaval läbi käia, et soo terviklikkus kokku korjata. On kiusatus öelda, et meil avalduvad meelemõistusjõud nii lahutatult, nagu psühholoog neid mõttes lahutab, ning mitte ainult üksiksubjektid, vaid terved inimklassid ilmutavad ainult osa oma annetest, kuna teised on ainult tuhmi jäljena vihjatud.
Tõsi, praegusel inimpõlvel tervikuna on eeliseid ka võrreldes parimaga ajaloos, aga ükski tänapäeva inimene ei suudaks inimsuse võistluses üksikut ateenlast võita.
Smiltene piirkond (2009–2021)
Smiltene piirkond (läti Smiltenes novads) oli 1. järgu haldusüksus Lätis.
Inimese esteetilisest kasvatusest
Kuues kiri
Millest see tuleb, et indiviidid jäävad alla, kuigi inimsool tervikuna on eelis? Miks ei saa üksik tänapäeva inimene olla oma aja esindaja nagu kreeklane? Sest kreeklasele andis vormid kõike ühendav loomus, tänapäeva inimesele kõike lahutav aru.
Kultuur ise ongi uuemale inimkonnale selle haava löönud. Niipea kui laienenud kogemus ja määratletum mõtlemine tegi vajalikuks teaduste selgema lahutamise ning riikide keerukam kellavärk seisuste ja tegevusalade rangema eraldamise, kärises ka inimloomuse sisemine liit ja hukutav tüli lõhestas tema harmoonilised jõud. Intuitiivne ja spekulatiivne aru jagunesid nüüd teineteist vaenates eri alade vahel, mille piire nad hakkasid nüüd umbusklikult ja kiivalt valvama, ja vallast, millele oma tegevus kitsendati, tehti endale iseenda sees ka isand, mis sageli hakkas ülejäänud andeid alla suruma. Ühes inimeses laastab vohav kujutlusvõime aru vaevalised istandikud, teises lämmatab abstraheerimisvaim tule, mis peaks südant soojendama ja fantaasiat sütitama.
Selle laose, millele kunst ja õpetatus sisemises inimeses aluse panid, tegi uus valitsemise vaim täielikuks ja üldiseks. Muidugi ei saanud riigi korraldus jääda lihtsaks, kui kombed ja olud lihtsuse kaotasid, aga see ei ülenenud kõrgemaks loomseks eluks, vaid mandus jämedaks mehaanikaks. Kreeka riikides sai iga indiviid elada sõltumatut elu ning saada vajaduse korral tervikuks, nüüd aga ilmus osav kellavärk, kus lõpmata paljudest elututest osadest on pandud kokku mehaaniline elu. Riik ja kirik, seadused ja kombed, löödi lahku. Nauding lahutati tööst, vahend eesmärgist, pingutus tasust. Inimene on väike fragment, mis on alatiseks aheldatud terviku fragmendi külge. Tema kõrvus on alati ainult selle ratta ühetooniline müra, mida ta ringi ajab. Temas ei arene kunagi välja tema olemuse harmoonia. Ta ei vermi inimsust selle loomuses, vaid temast saab tema tegevusala, tema teaduse pitser. Isegi see vaene, fragmentaarne osa, mis üksikuid lülisid veel tervikuga seob, ei sõltu vormidest, mida nad endale aktiivselt annavad (sest kuidas saaks nii nõudliku ja valgustkartva kellavärgi nende vabaduse hoolde usaldada?), vaid kirjutatakse neile vormulariga, mis nende vaba taipu ahendab, hoolika rangusega ette. Surnud kirjatäht esindab elavat aru, ja treenitud mälu on kindlam juht kui geenius ja tunne.
Smiltene piirkond (2009–2021)
Läti Rahvastikuregistri andmetel oli 1. jaanuaril 2012 Smiltene piirkonna elanikest lätlasi 94,2%, venelasi 3% ja teistest rahvustest inimesi 2,9%.
Inimese esteetilisest kasvatusest
Kuues kiri
Kui riik teeb mehe mõõdupuuks ameti, kui ta austab ühes oma kodanikus ainult mälu, teises ainult tabeliaru, kolmandas ainult mehaanilist aru; kui ta ühe puhul rõhub ainult teadmistele, iseloomust hoolimata, teise puhul aga lubab suurimat arupimedust, sest tal on korravaim ja ta käitub seaduskuulekalt; kui ta vabastab inimese ekstensiivsusest, et ta viiks need üksikud oskused suure intensiivsuseni, siis pole ime, et meelemõistuse ülejäänud anded jäetakse hooletusse, et kogu hool pühendada üksikutele annetele, mis toovad au ja tasu. Jõuline geenius ei tee oma tegevusala piiridest oma tegevuse piire, aga keskpärane talent kulutab tegevuseks, mis on talle osaks langenud, kogu oma napi jõu, ja see ei saa olla tavaline pea, kellel hoolimata elukutsest jääb veel midagi harrastusteks üle. Harva vaatab riik sellele hea pilguga, kui jõud ületavad ülesanded või kui geeniusega mehe vaimuvajadus toob tema ametile võistleja.
Nii hävitatakse aegamööda üksik konkreetne elu, et terviku abstraktsus saaks vireleda, ja riik jääb kodanikele alati võõraks, sest tunne ei leia teda kuskilt. Et valitsev osa on sunnitud oma kodanike mitmekesisust klassifitseerimisega kergendama ja võtma inimsust vastu ainult esindatuna, kaotab ta selle lõpuks täiesti silmist, segades selle ära aru soperdisega; ja valitsetav osa ei saa seadustesse suhtuda teisiti kui külma ükskõiksusega, sest need on nii vähe suunatud talle endale. Positiivne ühiskond tüdineb lõpuks sidet alal hoidmast, mida riik tal teha ei aita, ning kollabeerub (nagu see enamikus Euroopa riikides ammu on juhtunud) moraalseks loomuseisundiks, kus avalik võim on vaid veel üks partei, mida vihkab ja petab see, kelle tõttu ta on vajalik, ja austab ainult see, kes saab ilma temata läbi.
Smiltene piirkond (2009–2021)
Piirkond moodustati 2009. aastal Smiltene linnast ja endise Valka rajooni kaheksast vallast (Bilska, Blome, Branti, Grundzāle, Launkalne, Palsmane, Smiltene ning Variņi vallad). 2021. aastal moodustati senisest Smiltene piirkonnast ning Hopa ja Rauna piirkonnast uus Smiltene piirkond.
Inimese esteetilisest kasvatusest
Kuues kiri
Kas inimkonnal oli selle sisemise ja välise jõu surve all võimalik minna teist teed. Spekulatiivne vaim, mis taotles võõrandamatut omandit ideede riigis, pidi saama meeltemaailmas võõraks ja mateeria vormi nimel kaotama. Tegevuse vaimul, mis oli suletud ühetaolisse objektide ringi ning oli seal veel rohkem kitsendatud vormelitega, pidi tervik silmist kaduma ja ta pidi koos oma tegevusvallaga vaeseks jääma. Nii nagu esimesel on kiusatus modelleerida tegelikku mõeldava järgi ning tõsta oma ettekujutusjõu subjektiivsed tingimused asjade olemasolu konstitutiivseteks seadusteks, sööstis viimane teise äärmusse, hinnates kogemust üldse kogemuse erilise fragmendi järgi ja tahtes kohandada oma tegevusala reeglid igale tegevusalale. Üks pidi langema tühja peenuse, teine pedantse piiratuse küüsi. Esimene oli üksiku jaoks liiga kõrgel, teine terviku jaoks liiga madalal. Aga selle vaimusuuna kahjulikkus ei piirdunud teadmise ja valmistamisega, vaid laienes ka tunnetele ja tegudele. Meelemõistuse tundlikkus sõltub astme poolest elavusest, ulatuse poolest kujutlusjõu tundlikkusest. Analüütilise võime ülekaal peab paratamatult fantaasialt jõu ja tulisuse ära võtma ning selle rikkust vähendab piiratum objektide vald. Abstraktsel mõtlejal on seetõttu sageli külm süda, sest ta lahkab muljeid, mis puudutavad hinge ainult tervikuna. Tegevusemehel on sageli ahas süda, sest tema kujutlusjõud, mis on suletud tema elukutse kitsasse ringi, ei saa laieneda võõrale ettekujutusliigile.
Inimese mitmekesiseid andeid sai arendada ainult neid vastandades. See jõudude antagonism on kultuuri suur instrument, kuid ainult instrument, sest nii kaua kui see kestab, pole veel kultuuri. Ainult seeläbi, et inimeses üksikud jõud isoleeruvad ja omistavad endale eksklusiivse seadusandluse, satuvad nad vastuollu asjade tõega ning sunnivad ühismeelt, mis muidu toetub loiu rahuloluga välisilmingule, tungima objektide sügavusse. Kui puhas aru usurpeerib autoriteedi meeltemaailmas ja empiiriline aru allutab teda kogemuse tingimustele, kujunevad mõlemad anded täies küpsuses välja ning ammendavad kogu oma valla. Kujutlusjõud julgeb oma suvaga maailmakorda lagundada ja sunnib mõistust tõustma tunnetuse ülimate allikateni ning paratamatuse seadust kujutlusjõu vastu appi kutsuma.
Ühekülgsus jõudude rakendamisel viib küll indiviidi vältimatult eksitusse, kuid inimsoo viib see tõeni. Ainult kogu vaimuenergiat ühte fookusse koondades ja kogu oma olemust ühte jõusse kokku tõmmates anname sellele üksikule jõule otsekui tiivad ja viime ta kunstlikult kaugele üle nende piiride, mis loomus paistab olevat talle seadnud. Kõik indiviidid koos ei oleks loomuliku nägemisvõimega iial välja nuhkinud Jupiteri kaaslast, mille avastab astronoomi teleskoop; inimese mõttejõud ei oleks iial küündinud lõpmatuse analüüsini ega puhta mõistuse kriitikani, kui mõistus ei oleks üksikutes selleks kutsutud subjektides üksikustunud, end igasugusest ainest vabastanud ning kõige pingsama abstraktsiooni abil tingimatusse pilgu heitnud. Aga kas säärane puhtasse arusse ja puhtasse kaemusse otsekui lahustunud vaim suudab suudab loogika ranged ahelad luulejõu vaba käigu vastu välja vahetada ning asjade individuaalsust ustava ja karske meelega haarata? Siin seab loodus ka universaalgeeniusele piiri, millest see ei saa üle astuda, ja tõel on niikaua märtreid, kuni filosoofia teeb oma esmaseks ülesandeks eksituse ärahoidmise.
Kui palju maailmatervik inimlike jõudude eraldi väljaarendamisest ka ei võida, ei saa salata, et indiviidid kannatavad selle maailmaeesmärgi all. Võimlemisharjutustega kujundavad nad endale küll atleetliku keha, aga ilu kujundavad nad ainult ihuliikmete vaba ja ühtlase mänguga. Samamoodi saab üksikute vaimujõudude pingutamine luua küll erakordseid inimesi, aga ainult vaimujõudude ühtlane temperatuur saab luua õnnelikke ja täiuslikke inimesi. Ja kuidas me suhtuksime möödunud ja tulevasse ajastusse, kui inimloomuse väljakujundamine nõudis niisugust ohvrit? Me oleksime olnud inimsuse teenrid, me oleksime mitu aastatuhandeid inimsuse heaks orjatööd teinud ja kannaksime oma sandistatud loomuses selle teenistuse häbistavaid jälgi, et järelsugu saaks viibida moraalse tervise eest õndsas jõudeolekus hoolt kanda ning oma inimsust vabalt edasi kasvatada!
Aga kas inimene saab olla määratud selleks, et mingi eesmärgi nimel iseennast hooletusse jätta? Kas loodus võis meid oma eesmärkide tõttu ilma jätta täiuslikkusest, mida mõistus meile oma eesmärkidega ette kirjutab? See ei saa nii olla, et üksikute jõudude väljaarendamine nõuab nende terviklikkuse ohverdamist. Ja isegi looduse seadus seda peaks nõudma, tuleb meil see terviklikkus oma loomuses, mille kunst on lõhkunud, kõrgema kunstiga taastada.
Seitsmes kiri
Kas peaks seda mõju ehk olema oodata riigilt? Ei, praegune riik ongi selle kurja esile kutsunud, ja riik, mille mõistus idees endale ülesandeks seab, ei saa olla selle parema inimsuse alus, vaid peaks ise sellel põhinema. Praegune ajastu ei ilmuta seda inimsuse vormi, mis on riigi moraalse parandamise tarvilik tingimus, pigem otse vastupidi. Kui siinsed põhimõtted on õiged ja kui kogemus kinnitab siinset oleviku kirjeldust, siis on katse riiki niimoodi muuta enneaegne ja iga lootus, mis sellel põhineb, asjatu, kuni lahutatus sisemises inimeses on kaotatud ja tema loomus on piisavalt arenenud, et olla ise kunstnik ning mõistuse poliitiline looming teoks teha.
Mõistus näitab oma füüsilises loomises ette, millist teed moraalses loomises käia. Alles siis kui elementaarjõudude võitlus madalamates organisatsioonides on leevendatud, tõuseb ta füüsilise inimese õilsa kujundamiseni. Täpselt samuti peab elementide tüli eetilises inimeses, pimedate tungide konflikt, olema rahustatud, jäme vastandumine lakanud, et tohiks mitmekesisust soodustada. Iseloomu iseseisvus peab temas olema tagatud ja allumine võõrastele despootlikele vormidele asendatud sündsa vabadusega, et mitmekesisust temas tohiks allutada ideaali ühtsusele. Loomuinimesele, kes oma suva seadusetult kuritarvitab, ei tohi tema vabadust näidata. Kunstlikult inimeselt, kes oma vabadust veel vähe tarvitab, ei tohi tema suva ära võtta. Liberaalsete põhimõtete kinkimisest saab terviku reetmine, kui see liitub veel kääriva jõuga ja tugevdab niigi liiga võimast loomust. Kooskõla seadusest saab türannia indiviidi vastu, kui see seob end juba valitseva nõrkuse ja füüsilise piiratusega ning kustutab viimsegi hõõguva aktiivsuse ja omapära sädeme.
Aja iseloom peab sügavast alandusest alles sirguma, et vabaneda loomuse pimedast võimust ja tulla tagasi looduse lihtsuse, tõe ja külluse juurde. See on ülesanne rohkem kui üheks sajandiks. Vahepeal võib mõni katse üksikutes punktides õnnestuda, aga tervikut ei paranda see sugugi, ja käitumise vastuolu jääb ikkagi maksiimide ühtsuse vastu tunnistust andma. Teistes maailmajagudes hakatakse neegris inimsust austama ja Euroopas seda mõtlejas häbistama. Vanad põhimõtted jäävad, aga need hakkavad kandma sajandi rüüd, ja rõhumisele, millele varem andis autoriteedi kirik, laenab oma nime filosoofia. Kas heidetakse end kohkununa vabadusest, mis oma esimestes katsetustes ilmutab end alati vaenlasena, mugava orjuse käte vahele või siis sööstetakse pedantsest eestkostest meeleheitesse viiduna loomuseisundi metsikusse ohjeldamatusse. Usurpeerimine apelleerib inimloomuse nõrkusele, mäss inimloomuse väärikusele, kuni sekkub kõikide inimlike asjade suur valitseja – pime jõud – ja lahendab väidetava printsiipide tüli nagu tavalise kakluse.
Kaheksas kiri
Kas tõesti peab filosoofia sellelt alalt julguse ja lootuseta tagasi tõmbuma? Kas see kõige tähtsam hüve peab jääma vormitu juhuse hooleks, sellal kui vormide võim igas teises suunas laieneb? Kas pimedate jõudude konflikt kestab poliitilises maailmas igavesti ja ühiselu seadus ei saa vaenulikust isekusest iialgi võitu?
Sugugi mitte. Tõsi küll, mõistus ei hakka selle toore jõuga ise võitlema, vaid valib välja kõige väärikama võitleja ning annab talle jumalikud relvad.
Mõistus on teinud kõik, mis ta teha sai: leidnud seaduse ja selle välja öelnud. Teostama peavad selle julge tahe ja elav tunne. Et tõde jõududest võitu saaks, peab ta saama ise jõuks ning panna end nähtumuste maailmas esindama tungi, sest tungid on aistivas maailmas ainsad liikumapanevad jõud. See, et tõde pole oma võitvat jõudu veel näidanud, ei tule mitte sellest, et aru pole osanud tõde paljastada, vaid sellest, et süda on end tõele sulgenud ja tungid pole tõe eest väljas olnud.
Miks siis eelarvamused valitsevad ja pead on pimedad, kui filosoofia ja kogemus on nii palju valgust süüdanud. Ajastu on valgustatud, st on leitud ja kuulutatud piisavalt teadmisi, et vähemalt meie praktilisi põhimõtteid parandada. Vaba uurimise vaim on hajutanud luulumõisted, mis kaua aega juurdepääsu tõele tõkestasid, ja õõnestasid fanatismi ja pettuse alust. Mõistus puhastas end meelte ja sofistika petetest, ja filosoofia, mis meid alguses looduse vastu ässitas, kutsub meid valjuhäälselt ja tungivalt looduse rüppe tagasi. Miks me siis ikka veel barbarid oleme?
Et asi pole asjades, peab meelemõistuses olema midagi, mis ei lase eredaimatki tõde vastu võtta ja veenvaimatki tõde omaks võtta. Üks vanaaja tark väljendas seda nii: sapere aude.
Julge olla tark. On tarvis julgust, et võidelda loomuse inertsiga ja südame argusega. Sellepärast sündiski tarkusejumalanna Jupiteri peast täies relvis. Tal tuli rängalt võidelda meeltega, mis ei tahtnud magusast rahust välja tulla.
Suurem osa inimesi on võitlusest viletsusega nii kurnatud, et nad ei suuda ette võtta raskemat võitlust eksitusega. Nad on rahul, kui nad ei pea ise mõtlemisega vaeva nägema, ning lasevad meeleldi teistel oma mõistete eestkostjad olla, ja kui neil on kõrgemaid vajadusi, haaravad nad januse usuga vormelite järele, mis riigil ja preestritel seks puhuks valmis on. Need õnnetud väärivad kaastunnet. Põlgust väärivad need, keda parem saatus vajaduste ikkest vabastab, aga kes ise ikke valivad. Nad eelistavad hämaraid mõisteid, mis lubavad elavat tunnet ning fantaasiat, mis moodustab omatahtsi mugavaid kujusid, tõe kiirtele, mis nende uneluste meeldiva illusiooni ära ajavad. Neile petetele on nad kogu oma õnne rajanud, ja tõde võtab neilt kohe ära kõik, millel on nende jaoks väärtust. Nad peaksid juba targad olema, et tarkust armastada: seda tundis juba see, kes filosoofiale nime andis.
Aru valgustus väärib austust ainult niivõrd, kui ta mõjutab iseloomu. Vähe sellest, mõneti ta ka lähtub iseloomust, sest tee pähe tuleb avada südame kaudu. Tundevõime väljakujunemine on seega tungivam aja vajadus, mitte ainult sellepärast, et see võimaldab paremat taipu ellu rakendada, vaid ka sellepärast, et see ärgitab taipu parandama.
Üheksas kiri
Äkki on siin ring? Teoreetiline kultuur toob kaasa teoreetilise kultuuri, aga praktiline on teoreetilise tingimus? Poliitilised parandused peavad lähtuma iseloomu õilistamisest, aga kuidas saab barbaarse riigikorra all iseloomu õilistada? Järelikult on selleks otstarbeks tarvis leida tööriist, mida riik ei anna, ja leida selleks allikad, mis jäävad kõige poliitilise rikutuse juures puhtaks.
See tööriist on kaunis kunst, need allikad avanevad selle surematutes eeskujudes.
Kõigest positiivsest ja inimlikest konventsioonidest tulenevast on kunst, nagu teaduski, vabaks mõistetud, ja mõlemad on inimese suva vastu täiesti immuunsed. Poliitiline seadusandja võib kunsti ala tõkestada, aga valitseda ta seal ei saa. Ta võib tõesõpra põlustada, aga tõde jääb püsima. Ta võib kunstnikku alandada, aga kunsti ei anna võltsida. On küll tavaline, et teadus ja kunst teenivad ajastu vaimu ning kunstniku maitse saab seaduse kriitiku maitselt. Kui iseloom on range ja kindel, siis valvab teadus rangelt oma piire ja kunst on reegli rangetes ahelates. Kui iseloom on lõtv, püüab teadus meeldida ja kunst lõbustada. Sajandite kaupa püüavad filosoofid ja kunstnikud tavalise inimlikkuse sügavustesse sukelduda, et tõde ja ilu ära tuua. Filosoofid hukkuvad seal, aga kunstnikud oma hävimatu elujõuga tõusevad võidukalt pinnale.
Kunstnik on küll oma aja poeg, aga häda talle, kui ta on ka ka selle kasvandik või koguni soosik. Heategev jumalus rebigu imiku õigel ajal ema rinna küljest lahti, toitku parema aja piimaga ja lasku kauge Kreeka taeva all täiseani küpseda. Meheks saanuna tulgu ta võõra kujuna oma sajandisse tagasi, aga mitte selleks, et seda rõõmustada, vaid kohutavana, et seda puhastada. Aine võtab ta küll olevikust, aga vormi laenab ta õilsamast ajast, koguni teispoolt aega, oma olemuse absoluutsest, muutumatust ühtsusest. Tema deemonliku loomuse puhtast eetrist voolab alla ilu allikas, mida pole nakatanud sügaval tema all sogaste keeristena ringlevate põlvkondade ja aegade rikutus. Tema ainelt võib tuju au võtta, nagu tuju on seda ka õilistanud, aga karsket vormi tuju muutused ei mõjuta. Inimsus on väärikuse kaotanud, aga kunst on selle päästnud ja tähendusrikastes kivides. Tõde elab edasi illusioonis ja jäljenduse järgi taastatakse algkuju. Nii nagu õilis kunst õilsa loomuse üle elas, sammub ta ka vaimustuses, kujutades ja äratades, selle ees. Veel enne kui tõde oma võiduka valguse südame sügavustesse saadab, püüab luulejõud selle kiired kinni, ja inimsuse tipud löövad särama, kui niiske öö on veel orgudes.
Kuidas hoiab kunstnik selle eest, et tema aeg teda rikuks? Põlates selle hinnangut. Vaadaku ta üles oma väärikuse ja seaduse poole, mitte alla õnne ja vajaduse poole. Vabana nii tühistest askeldustest, mis tahaksid põgusasse silmapilku jälje jätta, kui ka läbematust unistajavaimust, mis rakendab tingimatu mõõdupuud aja viletsatele sünnitistele, jätku ta arule see, mis on selle kodu – tegeliku vald. Tema aga püüdku võimaliku ja paratamatu liidust ideaali sünnitada. Seda väljendagu ta illusioonis ja tões, jäädvustagu oma kujutlusjõu mängudesse ja oma tegude tõsidusse, väljendagu kõikides meelelistes ja vaimsetes vormides ja heitku vaikides lõpmatusse aega.
Aga mitte igaühele, kelle hinges on see ideaal, pole antud loomerahu ja kannatlikkust, et vajutada seda tumma kivisse või valada välja kainesse sõnasse, et usaldada seda aja ustavatesse kätesse. Jumalik kujundamistung paiskub sageli vahetult olevikku ja tegevasse ellu, et moraalse maailma vormitut ainet ümber kujundada. Inimsoo õnnetus ja alandus kõnelevad tundva inimesega tungivalt, puhkeb entusiasm ning jõulistes hingedes püüab tuline igatsus kannatamatult tegutsema asuda. Aga ta ei tea, kas korratused moraalimaailmas solvavad tema mõistust või teevad hoopis enesearmastusele haiget. Seda näitab ind, millega ta taotleb kindlaid ja kiireid mõjusid. Puhtmoraalne tung on suunatud tingimatule, selle jaoks pole aega olemas, ja tulevik saab talle olevikuks, niipea kui ta peab olevikust paratamatult välja arenema. Piirideta mõistuse jaoks on suund ühtaegu päralejõudmine.
Noor tõe- ja ilusõber, kes tahab teada, kuidas õilsat tungi oma südames hoolimata sajandi vastuseisust rahuldada, andku maailmale, millele ta toimib, suund hea poole, siis toob aja rahulik rütm arengu. Selleks tõstku ta õpetades maailma mõtted paratamatu ja igavese poole, muutes tegutsedes või kujundades maailma tungide esemeks paratamatu ja igavese. Luulu ja suvalisuse ehitis langeb, peab langema, niipea kui ta on kindel, et see kõigub, aga kõikuma peab see sisemises, mitte ainult välises inimeses. Oma meelemõistuse häbelikus vaikuses kasvatagu ta võidukat tõde, ja asetagu see endast välja ilus, et mitte ainult mõte teda ei teeniks, vaid ka meeled selle ilmingut armastavalt haaraksid. Ja et ta ei võtaks tegelikkusest eeskuju, mis tal tuleb sellele anda, siis ärgu ta mingu selle kahtlasesse seltskonda, kuni ta on kindel oma südame ideaalses kaaskonnas. Elagu ta oma sajandiga, aga ärgu olgu selle sünnitis. Andku ta kaasaegsetele see, mida nad vajavad, mitte see, mida nad kiidavad. Jagamata nende süüd, jagagu ta õilsa resignatsiooniga nende karistusi ja painutagu end vabalt ikke alla, millest ilma olla ja mida kanda on neil ühtviisi raske. Kõigutamatu julgusega, millega ta nende õnne põlgab, näitab ta neile, et mitte tema argus ei alluta teda nende kannatustele. Et neile mõjuda, kujutagu ta neid endale ette niisugustena, nagu nad peaksid olema, aga selleks et nende eest tegutseda, kujutagu ta neid endale ette niisugustena, nagu nad on. Nende heakskiitu otsigu ta nende väärtuste kaudu, siis äratab tema õilsus nende oma, ja nende õnne otsigu ta nende puudusi arvesse võttes, siis ei tee nende vääritus sihile jõudmist võimatuks. Tema põhimõtete tõsidus peletab neid eemale, aga mängus kannatavad nad selle veel välja. Nende maitse on karskem kui nende süda, ja siin tulebki tal kartlik põgenik kätte saada. Nende maksiime on tal asjatu rünnata, nende tegusid asjatu hukka mõista, aga nende jõudeoleku peal võib ta oma kujundavat kätt proovida. Ajagu ta suva, kergemeelsus, toorus ära nende lõbustustest, siis see kaob märkamatult ka nende tegudest, lõpuks ka meelsusest. Kui ta need leiab, ümbritsegu ta need õilsate, suurte, vaimurikaste vormidega, piiraku nad sisse suurepärase sümbolitega, kuni paistvus ületab tegelikkuse ja kunst looduse.
Kümnes kiri
Inimene saab oma kutsumusest eemalduda kahel moel. Meie sajand käib mõlemat kõrvalteed ning on langenud nii tooruse kui ka loiduse ja äraspidisuse küüsi. Neist kahest eksimisest peab ilu ta välja tooma. Aga kuidas saab kaunis kultuur kahele vastandlikule puudusele korraga vastu seista, ühendades kaks vasturääkivat omadust? Kas ta saab metslasel loomuse aheldada ja barbaril selle valla päästa? Kas ta saab korraga pingule tõmmata ja lõdvaks lasta, siis kuidas on mõistlik temalt oodata inimsuse väljakujundamist?
Dala hobune
pisi|Traditsiooniline Dala hobune pisi|Dala hobuse käsitsi värvimine pisi|Dala hobuse käsitsi kaunistamine Dala hobune (rootsi keeles Dalahäst) on üldjuhul puidust meisterdatud hobusekuju, mille kaunistamiseks kasutatakse mustrimotiivi kurbits. Traditsiooniliselt on see punast värvi ning kaunistatud erksavärviliste detailidega. Kuigi kaunistatud puidust hobuseid on varemgi tehtud, toodeti esimesed Dala hobused Rootsis Dalarna läänis Nusnäsi külas, mille järgi kuju ka nime on saanud. Tänapäevalgi võib seal näha, kuidas hobusekujusid nikerdatakse ning värvitakse.
Ajalugu
Esimene vabrik Grannas A. Olssons Hemslöjd AB loodi 1922. aastal. Selle asutaja oli Nusnäsi külas elanud Grannas Anders Olsson, kes pere vanima lapsena puuhobuste nikerdamise traditsiooni üle võttis.
Teine kauaaegne tootja on vabrik Nils Olsson Dalahäst. Vabriku alguseks võib pidada aastat 1928, kui Grannasi nooremad vennad Nils ja Jannes Olsson laenasid 400 riigitaalrit ning ostsid lintsae iseseisva töö alustamiseks, kuna vanem vend abiellus ning kolis välja.
Mõlemad vabrikud töötavad ka tänapäeval.
Kaitseatašee
Kaitseatašee (ka: sõjaväeatašee) on sõjandusspetsialist (inglise keeles military expert), kes töötab diplomaatilises esinduses ja annab erialast (sõjanduse) nõu; üks eriatašeedest. Enamasti on kaitseatašeeks mõni kõrge sõjaväelane, kes diplomaatilise esinduse töö kõrval tegutseb ka sõjaväes.
Talsinki
Talsinki (mõnikord ka Hellinna või Hellinn) on rahvakeelne nimetus geograafilisele regioonile, kuhu kuuluvad Helsingi ja Tallinn. Seda kasutatakse tihtipeale Tallinna ja Helsingi vahelisest tunnelist rääkides. See on sulandsõna kahe linna nimest ja aadressil Ahtri 3 asuv kvartal.
Ervin Viks
Ervin Richard Adolph Viks (19. mai 1897 Krüüdneri vald, Tartumaa – 6. aprill 1983 Austraalia) oli Eesti politseiametnik ja Saksa okupatsiooni ajal Eesti Julgeolekupolitsei ja SD juhtivametnik.
Teenistus
Astus 12.11.1918 vabatahtlikult Tartu kooliõpilaste roodu, mis saadeti vabadussõjas eesliinile. Roodus teenis kuni 28.04.1919, mil Rahvaväe komisjoni poolt määrati ta Tartu kooliõpilaste reservpataljoni. 06.05.1919 viidi reservpataljonist üle Rannavalve Side- ja Peasaatejaamade Valitsusse. 27.05.1919 määrati Peipsi rajooni ja 01.08.1919 nimetati Varnja postivanemaks. Rannavalve Side- ja Peasaatejaamade Valitsuse likvideerimise tõttu viidi üle 5. Piiriküti pataljoni ja 29.01.1920 määrati sama pataljoni 2. roodu veltveebliks. 24.07.1920 määrati sama pataljoni likvideerimiskomisjoni ning 2. Piiriküti pataljoni 2. roodu veltveebliks, kus teenis kuni demobiliseerimiseni 20.08.1920.
Pärast vabadussõda sai tema 01.08.1920 Kaitsepolitsei Haapsalu jaoskonna käskudetäitja ametniku kohusetäitjaks (palk 1890 Eesti marka kuus). Haapsalu jaoskonna likvideerimise tõttu määrati 01.11.1920 Kaitsepolitsei Peavalitsuse kantseleiametnikuks (põhipalk 1260 marka). 01.12.1920 määrati Kaitsepolitsei Võru jaoskonna käskudetäitja ametniku kohusetäitjaks (põhipalk 1890 marka). 29.11.1921 Politsei Peavalitsuse teate nr 6800 põhjal lõpetas rajooniülemate kursuse rahuldavalt. 01.01.1922 määrati Kaitsepolitsei Võru jaoskonna ülema nooremaks abiks. 19.06.1922 andis ametivande. 01.02.1923 seoses koondamisega Võru jaoskonnas viidi üle Kaitsepolitsei Narva jaoskonna ülema vanemaabi kohusetäitjaks. 15.03.1923 kinnitati ülema vanemabiks.
01.01.1926 nimetati ümber Poliitilise Politsei abikomissariks Tapal. 01.04.1927 kinnitati Poliitilise Politsei 2. jaoskonna abikomissariks Narvas (põhipalk 155 krooni + 25%). 15.02.1932 määrati I järgu vanemassistendiks Poliitilise Politsei Narva komissari juurde (palk 140 krooni + 25%). Omal soovil teenistuse huvides määrati 01.05.1934 Poliitilise Politsei Pärnu 2. jaoskonna vanemassistendiks komissari juurde (palk 130 krooni + 25%; 01.04.1935 määrati tema palgaks 115 krooni + 25%). 10.06.1935 paigutati ümber Poliitilise Politsei Tartu komissari juurde vanemassistendiks (palk 115 krooni + 25%; 01.10.1937 määrati tema palgaks 125 krooni + 25%). 17.02.1936 sai Kaitseliidu Kotkaristi V klassi teenetemärgi. 15.10.1938 sooritas 3. klassi laskurikatsed püstolist laskmise alal. 21.10.1939 määrati Poliitilise Politsei komissari kohusetäitjaks Kuressaares (palk 210 krooni + 25%; kuna ta kuulus Saaremaa esimesse elukallidusrajooni, määrati 01.04.1940 tema palgaks 220 krooni + 25%). 20.06.1940 määrati ta Poliitilise Politsei komissari juurde Kuressaares vanemassistendiks.
Pärast Eesti okupeerimist Saksa vägede poolt 1941. aastal sai temast Tallinn-Harju poliitilise politsei ülem, kellena ta teenis aastatel 1941–1942.
Pärast 1942. aastal Poliitilise Politsei reorganiseerimist Eesti Julgeolekupolitsei ja SD-ks teenis ta aastatel 1942–1943 Eesti Julgeolekupolitsei B IV osakonna (Poliitiline Politsei) juhataja asetäitjana, 1943–1944 Jupo ja SD Eesti haru B IV osakonna juhatajana. Gestapo ülemana Eestis saatis surma sadu inimesi.
1944. aastal taganes ta koos Saksa vägedega Saksamaale, kust emigreerus 1950. aastal Austraaliasse, kus ka suri 6. aprillil 1983.
1962. aastal Eesti NSV-s toimunud sõjakurjategijate kohtuprotsessil mõisteti Ervin Viks tagaselja surma.
Mõistlik egoism
pisi|Claude Adrien Helvetius Prantsuse filosoofi Claude Adrien Helvetiuse (1715 -1771) õpetuse mõistlikust egoismist võib kokku võtta kolme väitega:
Mõistliku egoismi õpetuses lähtus Helvetius tegelikult põhimõttest, mille oli sõnastanud Vana-Kreeka filosoof Epikuros (341—270 e.m.a): inimene on kord selline, et ta püüdleb naudingute poole ning hoidub kannatustest. Teisisõnu tähendab see, et inimene lähtub alati isiklikest vajadustest, kirgedest, huvidest. Vajaduste tõttu inimene ja elusolendid üldse arenevadki. Just seetõttu, et kiskjatel on raskem toitu hankida kui taimetoitlastel, ületavadki esimesed vaimses mõttes teisi, nälg õpetab neid kaval ja osav olema. Ka inimesi paneb liikuma nälg või hirm nälja ees, aga inimesed unustavad need motiivid, sest tähtsad pole ju mitte vajadused ise, vaid nende rahuldamise vahendid.
Inimeste püüdlused on erinevad, neid hingestavad erinevad kired nt ihnus, auahnus, kodumaa-armastus, naised jne. Helvetius nimetas inimese sellist loomupärast egoismi enesearmastuseks: ''“Enesearmastuseks nimetatakse püüdlust naudingute poole ning kannatustest hoidumist.”''
Enesearmastus
Helvetiuse arvates kerge mõista, et enesearmastus või armastus iseenda vastu ei ole midagi muud kui looduselt saadud tunne, mis kujuneb inimeses vooruseks või paheks sõltuvalt teda hingestavatest kirgedest. Enesearmastus võib olla nii uhkuse kui ka alistuvuse allikas. Egoism ei välista tõesti ühiskonnakasulikke tegusid näiteks Brutus, kes ohverdas oma poja. Ta tegi nii seetõttu, et vanemlik armastus oli temas nõrgem kui kodumaa-armastus, ta allus tugevamale kirele. Seega lähtus ta isiklikust kirest või huvist (seda rahuldada). Huvi on võimas stiimul, mis võib viia nii vooruse kui ka paheni. Niimoodi mõistetud egoism ei välista isegi selliseid tegusid, mida tavaliselt nimetatakse eneseohverduseks. Inimene võib teadlikult hukkuda, võideldes mingite ideaalide nimel, sest ta lihtsalt ei suuda teisiti: ''“See ainult näib nii, et mõnikord me ohverdame oma õnne teiste õnne nimel. Tegelikult me ei ohverda teda iialgi.”''
Huvi seadus
Nii nagu füüsiline maailm allub liikumise seadusele, allub vaimne maailm Helvetiuse sõnul huvi seadusele. Huvi on “kõikvõimas võlur, kes muudab iga eseme ilmet meie silmis.” Huvi seadus seisneb selles, et meie arvamused ja käitumine sõltuvad meie kirgedest ning neist lähtuvatest huvidest.
Isiklikud ja ühiskonna huvid
Kõrvuti isiklike huvidega on olemas veel ühiskonna kui terviku huvid. Kogu maailma huvidest Helvetius ei räägi. Isegi kui need oleksid olemas, ei saaks inimene tema arvates midagi olulist nende jaoks teha, sest ühe inimese tegu muudaks maailmas niisama palju kui ookeani visatud kivi.
Just viimased on Helvetiuse arvates moraali mõõdupuu: moraalselt õige on tegu viis, mis toob ühiskonnale kui tervikule kasu, ning moraalselt ebaõige on teguviis, mis toob ühiskonnale kui tervikule kahju. Ei ole selliseid tegusid, mida ühiskonnas ei peetaks positiivseks, kui nad on ühiskonnale kasulikud. Kõik, mis teenib rahva heaolu, on vooruslik. Tuntud kõlbluse kuldreegel "ära tee teisele seda, mida sa ei taha, et sulle tehtaks" on Helvetiuse arvates vaid teisejärguline moraalitõde. Kõrgeimaks seaduseks peaks olema hoopis ühiskonna heaolu: Rahva hüvang on ülim seadus (lad. Salūs populi suprēma lēx est). Mõne inimese huvid satuvad konflikti ühiskonna kui terviku huvidega. Sellisel juhul tuleb need huvid ohverdada ühiskonna kui terviku nimel. Ühiskonna humaansus on mõnikord üksikisiku vastu julm. Näljahäda korral on Helvetiuse arvates isegi inimsöömine õigustatud. See, mida hinnatakse kõrgelt perekonnas, ei tarvitse olla kiitust väärt ühiskonnal kui terviku seisukohalt.
Allikad
Meos I. (2000). Uusaja Filosoofia. Tallinn: Koolibri.
Jüri Kahn
Jüri Kahn (sündinud 16. detsembril 1953 Tallinnas) on Eesti diplomaat.
Jüri Kahn lõpetas aastal 1972 Tallinna 2. Keskkooli ja 1977. aastal Tartu Riikliku Ülikooli matemaatika erialal.
Heidelberg (täpsustus)
Heidelberg võib olla:
Euronews
Euronews on mitmekeelne uudistekanal, mille peakorter asub Lyoni linnas Prantsusmaal. Kanal asutati aastal 1993 ning selle eesmärgiks on kajastada uudiseid Euroopa vaatevinklist. Euronewsi suurosanik on Egiptuse ärimees Naguib Sawiris, kes omab ettevõtte Media Globe Networks kaudu 53% aktsiatest.
Venemaa keelustas kanali edastamise Venemaal 2022. aasta 22. märtsil.
Karl Friedrich von Lindenau
Karl Friedrich von Lindenau (1746 – 14. veebruar 1817) oli Preisi ja Austria sõjaväelane, väejuht ja kahuriväekindral.
Varajane elu
Karll Friedrich von Lindenau sündis 1746. aastal Saksimaal Leipzigis. Algul teenis ta Preisi sõjaväes, kuid pidi sealt 1789. aastal lahkuma, kuna tal tekkisid vastuolud feldmarssal Wichard von Möllendorffiga. Sama aasta augustis liitus ta Austria armeega. Ta sai hertsog Albert Casimiri Austria Madalmaade staabis majorikoha. Seal sai Lindenaust ka ertshertsog Karli lahingutaktika ja sõjaajaloo õpetaja.
Osalus Prantsuse revolutsioonisõdades
1790. aastal ülendati Lindenau ooberstiks. 1792. aastal naasis ta Viini. 1797. aasta 1. märtsil ülendati ta kindralmajoriks. 1799. aastal juhatas ta ertshertsog Karli armees brigaadi, mille juhtimisega paistis välja Mannheimi piiramisel. 5. märtsil 1800 ülendati Lindenau feldmarssal-leitnandiks. Järgmisel aastal autasustati teda Maria Theresia militaarordeni rüütliristiga. 1803. aastal määrati ta jalaväerügemendi N. 29 inhaberiks.
Osalus Napoleoni sõdades
1805. aastal juhatas Lindenau ertshartsog Karli Itaalia armees grenaderidiviisi. Ta osales 29.–31. oktoobril toimunud Caldiero lahingus.
Hilisemas elus korraldas ta enda kodus "Don Juani" etteasteid. Karl Friedrich von Lindenau suri mundrisse riietatuna oma tugitoolis 14. veebruaril 1817 Viinis.
Kurkumiin
Kurkumiin on kurkuminoidide hulka kuuluv kollakasoranži värvusega vees peaaegu lahustumatu keemiline aine, mida leidub looduslikult mitut liiki taimedes. Kurkumiini toodetakse ka sünteetiliselt. Toidulisaainena (toiduvärvainena) on selle tähis E100.
Kurkumiini leidub rohkelt hariliku kurkumi risoomis.
Kukrumiiniuuringute kohaselt evib kurkumiin inimorganismides hulgaliselt farmakoloogilisi toimeid.
Ravimina kasutatakse kurkumiini mitmesuguste hingamisteede allergiliste ja põletikuliste seisundite korral aga ka maksa haiguslike seisundite, anoreksia ja reumatismi korral ning haavade paranemise kiirendamiseks.
Kurkumiin evib mitut tüüpi vähirakkude, näiteks rinna-, kopsu-, naha- ja maovähi rakkude, paljunemist pärssivat toimet.
In vivo ja in vitro kurkumiiniuuringute kohaselt evib kurkumiin inimorganismis hulgaliselt farmakoloogilisi toimeid, nagu põletiku-, vähivastane, tsütokiinide vabastamine, antioksüdantsed ja immunomodulatoorsed, apoptootilisi protsesse kiirendav ja antiangiogeenne. Kurkumiin osaleb ka rakkude kemo- ja kiirgusresistentsuse tekkes.
Kurkumiinil on kliiniliste uuringute kohaselt ravitoime soole-, kõhunäärme-, eesnäärme-, kopsu-, pea-ja kaelavähi ja rinnanäärmevähi ning vähilesioonide korral. Ka mitmete põletikuliste soolehaiguste korral, nagu Crohni tõbi, haavandiline koliit ja ärritunud soole sündroom. Veel on toimed reumatoidartriidi, osteoartriidi, maohaavandite, Helicobacter pylori infektsiooni (tekitajaks Helicobacter pylori), diabeedi, vitiliigo, psoriaasi, ateroskleroosi jmt haiguslike seisundite korral.
Kurkumajuurikas leiduv kurkumiin avaldab toimet klorokviinitundliku malaariaparasiidi Plasmodium falciparum 'i tüve 3D7, mida kasvatati inimese erütrotsüütides, kasvule.
Kurkumiini isoleerisid esmakordselt 1815. aastal Vogel ja Pierre Joseph Pelletier.
Kurkumi juures sisalduvat värvainet on kasutatud siidi, villa ja lina värvimiseks Venemaal 17. sajandist 20. sajandi alguseni.
Uuno Öpik
Uuno Öpik (ka Uno Öpik; 19. oktoober 1926 Tartu – 30. aprill 2005 Bath) oli eesti rahvusest Suurbritannia aatomifüüsik.
Ta lõpetas aastal 1943 Tartu 1. Gümnaasiumi. Aastal 1943 siirdus ta vanematega Saksamaale; ta on elanud Danzigis, Swinemündes, Sielbeck-Ukleis ja Hamburgis. Ta õppis aastatel 1946–1948 Balti Ülikoolis.
Aastal 1948 kolis perekond elama Põhja-Iirimaale, aastal 1950 lõpetas ta Belfasti ülikooli bakalaureusekraadiga matemaatikuna ja aastal 1951 füüsikuna, aastal 1954 kaitses ta samas tööga "Quantal investigations of certain excitation and ionization processes" doktorikraadi (PhD). Ta kuulus aastast 1950 Üliõpilasseltsi Liivika.
Ta töötas aastatel 1955–1956 teadurina Bristoli Ülikoolis, 1956–1986 õppejõuna Aberystwythi ülikoolis (Walesis), 1960–1962 Readingi Ülikoolis ja 1962–1986 Belfasti ülikoolis; lisaks töötas ta aastatel 1965–1966 Oak Ridge'i Rahvuslaboris (Tennessees USA-s).
Ta tegeles põhiliselt aatomifüüsikaga ja on avaldanud üle 20 teaduspublikatsiooni.
Ta elas Melkshami väikelinnas (Lõuna-Inglismaal). Ta laulis kooris ja mängis klaverit. Ta oli tegev Leicesteri Eesti Majas.
Isiklikku
Tema isa oli astronoom Ernst Öpik, poeg on Suurbritannia poliitik Lembit Öpik.
Grigori Kulik
Grigori Ivanovitš Kulik (vene keeles Григорий Иванович Кулик, ukraina keeles Григорій Іванович Кулик Grõgori Ivanovõtš Kulõk; 9. november 1890 – 24. august 1950) oli Nõukogude Liidu sõjaväelane, Nõukogude Liidu marssal.
Elukäik
Kulik sündis Poltava kubermangus Poltava linna lähedal Dudnikovo külas kehviktalupoja peres. Isa suri vahetult ajal, mil Kulik sündis.
Peres oli üheksa liiget, tegeldi põllumajandusega. Grigori oli lastest noorim. Pärast vendade abiellumist ja maa jagamist jäi talle ühes emaga pool tiinu maad. 1906. või 1907. aastal võttis ema pangast laenu ja ostis kaks tiinu maad, kus Grigori töötas kuni tsaariarmeesse kutsumiseni 1912. aastal.
1917. aasta oktoobris, kui väed rindel lahkusid, läks Kulik koos oma grupi relvastatud sõduritega jalgsi koju Ukrainasse. 1917. aasta novembris läks põranda alla, astudes bolševike parteisse.
Kulik otsustas moodustada punakaartlaste salga, millega 1918. aasta jaanuaris võitles haidamakkide vastu, kergendas sellega Punakaardi pealetungi Poltaava Harkivi poolt. Järgnevalt võttis Kulik osa lahingutest Kiievis. Luhanski piirkonnas Rodakovo jaamas ühines oma salgaga Donbassi töölistest moodustatud teiste punakaartlaste salkadega. 1918. aasta aprillis ühendati kõik Ukrainast taandunud Punakaardi üksused 5. Ukraina armeeks.
1918. aasta juunis, kui 5. Ukraina armee lähenes Tsaritsõnile, siis organiseeris Kulik koos Jossif Stalini ja Kliment Vorošiloviga viimase kaitsmise. Kulik etendas suurtükiväeülemana neis lahingutes olulist rolli, ta purutas kindral Denissovi väed.
1919. aasta märtsis täitis Kulik Harkivi linna garnisoniülema kohuseid ning oli kubermangu sõjakomissar. Sama aasta mais Grigorjevi ülestõusu ajal määrati ta Vorošilovi armee suurtükiväe ülemaks. Lahingutes ülesnäidatud oskuste eest anti talle Punalipu orden. Hiljem, 14. armee suurtükiväe ülemana, võttis osa kindral Mai-Majevski armee purustamisest Kromõ all.
1920. aasta juunis määrati Kulik 1. ratsaarmee suurtükiväeülemaks, kus ta võttis osa Denikini, poolakate ja Wrangeli armeede purustamisest. 1921. aastal oli ta Põhja-Kaukaasia sõjaväeringkonna suurtükiväeülem, kus väekoondise komandöri ja troika esimehena võttis osa ülestõusu maha surumisest Doni ääres 1921. ja 1922. aastal.
1923. aastal suunati Kulik õppima Tööliste ja Talupoegade Punaarmee (TTPA) sõjaväeakadeemiasse. 1924. aasta novembris sai Kulikust TTPA suurtükiväe ülema abi, kus ta töötas 1925. aasta lõpuni. 1925. aasta lõpul määrati Kulik tööle Kõrgema Rahvamajandusnõukogu Sõjatööstuskomiteesse, kus ta töötas komitee esimehe asetäitjana 1926. aasta lõpuni. 1926. aastal määrati ta TTPA Suurtükiväevalitsuse ülemaks, seda kuni 1929. aasta lõpuni.
1929. aasta lõpust kuni 1930. aasta oktoobrini juhtis ta Moskva proletaarset diviisi. Tsaritsõni kaitse 10. aastapäeva puhul autasustati Grigori Kulikut lahingutest aktiivse osavõtmise eest kolmanda Punalipu ordeniga.
1930. aasta sügisel suunati Kulik õppima Frunze-nimelise Sõjaväeakadeemia eriteaduskonda, kus ta tudeeris kuni 1932. aasta lõpuni. Seejärel määrati ta 3. laskurkorpuse komandör-komissari ametikohale. Sel positsioonil püsis ta kuni 1937. aasta juunini. 1937. aasta lõpus määrati aga Punaarmee suurtükiväevalitsuse ülemaks.
1939. aastal sai temast NSV Liidu kaitse rahvakomissari Kliment Vorošilovi asetäitja.
Grigori Kulik võttis osa Talvesõjast, teenides välja Nõukogude Liidu kangelase aunimetuse koos Kuldtähe medaliga.
7. mail 1940 nimetati ta ühes Boris Šapošnikovi ja Semjon Timošenkoga Nõukogude Liidu marssaliks. Nõukogude-Saksa sõja puhkedes asus Kulik läänerindel, kust määrati Leningradi rindele, kuid sakslaste kiire edasitungi ja rinde tähtsuse tõttu asendati sealgi Georgi Žukoviga.
1941. aasta novembris määras NSV Liidu Riiklik Kaitsekomitee Kuliku kaitsmaks Kertši, kuid ebasoodsa olukorra tõttu oli sunnitud marssal Kulik koos Punaarmeega taganema. Seepärast alustati Kuliku suhtes juurdlust VNFSV Kriminaalkoodeksi § 193 lg 21 punkt b järgi. Uurimine sedastas, et "Kulik, G. I., olles Kõrgema Ülemjuhatuse peakorteri volitatud esindaja, kellel oli käsk osutada abi Krimmi vägede juhatusele, organiseerida Kertši poolsaare aktiivne kaitse ja mitte loovutada seda vastasele, ei täitnud peakorteri käsku, millega jättis täitmata oma sõjamehekohuse, sanktsioneerides omavoliliselt vägede evakueerimise Kertši linnast ja poolsaarelt ning jättis need vastasele."
Kohtu otsusega võeti Kulikult autasud ja aunimetused, marssali auaste, ÜK(b)P Keskkomitee Poliitbüroo otsustas ta "rindel süstemaatilise purjutamise ja kõlvatu elu elamise eest" heita välja ÜK(b)P Keskkomitee liikmete hulgast ning võtta maha NSV Liidu kaitse rahvakomissari asetäitja ametikohalt.
1942. aasta märtsis, kuu aega pärast kõikidelt ametikohtadelt mahavõtmist, anti Kulikule kindralmajori auaste. Rindele määrati ta alles aga 1943. aasta aprillis, mil hakkas juhtima 4. kaardiväearmeed. Kulik ülendati seejuures ka kindralleitnandiks. Sellelt positsioonilt võeti ta maha oktoobris 1943. Järgmise aasta jaanuaris pandi ta Vägede Formeerimise ja Komplekteerimise Peavalitsuse ülema asetäitjaks. 12. aprillil 1945 võeti ta sellelt kohalt "tegevusetuse eest" maha ning degradeeriti kindralmajoriks.
Kulik arreteeriti 1947. aasta jaanuaris, kui Volga sõjaväeringkonna juhataja Vassili Gordov ja sõjaväeringkonna staabiülem Filipp Rõbaltšenko olid andnud valetunnistusi Kuliku vastu. 25. augustil 1950 mõistis NSV Liidu Ülemkohtu Sõjakolleegium kõik kolm surma mahalaskmise läbi. Kulik ühes teistega olid süüdi selles, et olles nõukogudevastaselt meelestatud, avaldasid nad laimavaid hinnanguid partei ja Nõukogude valitsuse ettevõtmiste kohta ja tegid terroristlikke ähvardusi valitsuse juhi aadressil.
1956. aasta märtsis otsustas NLKP Keskkomitee riikliku peasüüdistaja Roman Rudenko esildise alusel kõik mehed postuumselt rehabiliteerida, kuna NSV Liidu Prokuratuuri korraldatud kontrolliga oli kindlaks tehtud, et uurimisorganite poolt kogutud materjal kriminaalasjas osutus võltsituks ja et nende suhtes oli kasutatud ebaseaduslikke füüsilise mõjutamise vahendeid, mille tagajärjel tunnistati kahtlustatavad süüdi tegudes, mida nad ei olnud toime pannud. 30. mail 1956 kinnitas NLKP Keskkomitee Presiidium Grigori Kuliku partei liikmeks oleku postuumse taastamise kohta alates 1917. aasta novembrist.
4. jaanuaril 1957 saatsid NSV Liidu peaprokurör Rudenko ja NSV Liidu kaitseministri asetäitja marssal Ivan Konev NLKP Keskkomiteele kirja, milles palusid tühistada NSV Liidu Ülemkohtu Erinõupidamise ja NSV Liidu Ülemnõukogu Presiidiumi otsused Kuliku marssali auastme ning ordenite ja aunimetuse äravõtmisest Kertši mahajätmise tõttu, kuna langetatud otsus süüasjas oli sündinud ebaõigetel alustel. Pärast mitu kuud kestnud uurimist Kulik rehabiliteeritigi – 28. septembril 1957 andis Ülemnõukogu presiidium välja vastava seadluse.
Poanse tarandkalmed
pisi|Poanse tarandkalmed pisi|Poanse kalmistu Poanse tarandkalmed (ka Poanse kalmistu) on kaks muitset tarandkalmet Pärnu maakonnas Lääneranna vallas Poanse külas.
Kalmed on pärit I aastatuhande II poolest eKr.
Iisraeli peaministrite loend
Siin loetletakse Iisraeli riigi peaministreid, kes on ametis olnud pärast Iisraeli iseseisvumist aastal 1948.
Iisraeli peaministrid (1948-)
Peaministri ametit on kokku pidanud 12 inimest, kellest viis on olnud ametis mitmel mittejärjestikusel korral. Üks inimene, Yig'al Allon, on olnud ametis ainult peaministri kohusetäitjana.