cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Riia peapiiskopkond
Riia piiskopkond
Suuresti Mõõgavendade ordu, kellele anti ilmalik võim ⅓ valduste üle, ja ristisõdijate toel õnnestus Albertil 1206. aastal endale allutada kõik Liivimaa liivlaste alad (Väina liivlased, Turaida, Metsapoole, Idumea) ja võndlased. 1208. aastal otsustasid end tema võimu alla anda Ümera piirkonna latgalid, 1209. aastal sundis ta Jersika vürsti Vissevalde oma vasalliks hakkama. 1224. aastal võeti lõplikult võim üle kogu Tālavas.
Riia peapiiskopkonna moodustamine
Juba piiskop Albert oli püüdnud saada peapiiskopiks, kuid ei olnud suutnud oma tahet Rooma paavsti juures läbi suruda, siiski oli Riia piiskopil tunduvalt suurem võim kui teistel toonastel Liivimaa piiskoppidel: talle oli antud õigus uusi piiskopkondi rajada ja ka piiskoppe ametisse nimetada. Uued piiskopkonnad, nagu ka Riia oma, allusid otse paavstile. Kuid Alberti varasem soosija Hamburg-Bremeni peapiiskop püüdis Riia piiskoppi oma ülemvõimu alla saada ja seetõttu oli eraldi peapiiskopkonna loomine kohalike kirikutegelaste meelest hädavajalik.
1251. aastal määras paavst Innocentius IV Albert Suerbeeri Riia peapiiskopiks (Liivi- ja Preisimaa peapiiskopiks oli ta määratud juba varem, 1245. aastal). Esialgu plaanis Albert rajada peapiiskopkonna residentsi Preisimaale, kuid Saksa ordu vastuseisu tõttu pidi ta sellest mõttest loobuma ja leppima Riiaga. 1253. aastal, kui senine Riia piiskop Nikolaus von Nauen suri, sai Albert Suerbeer lõpuks Riiga asuda ning ühendas Riia piiskopi ja peapiiskopi ametid. Alates 1255. aastast kandis Suerbeer ametlikult Riia peapiiskopi nime.
Diötsees
thumb|[[Keskaegse Riia peapiiskopkonna stift (helekollane), diötsees (helekollane joon, mis kulgeb paralleelselt halliga) ja vaimuliku ülemvõimu ala Liivimaal (jäme helekollane joon), 14.–15. sajand]]
Riia peapiiskopkonna vaimulikule ülemvõimule Liivimaal allusid Riia sufragaanpiiskopkonnad: Lisaks Liivimaa piiskopkondadele allusid Riia peapiiskopkonna võimule ka Preisimaa piiskopkonnad: Riia peapiiskopil oli otsesene vaimulik võim oma diötseesi üle, mis hõlmas tänapäevase Läti kesk- ja idaalad, sellest läänes olevad alad kuulusid Kuramaa piiskopkonna alla.
Taani valduses olevas Põhja-Eestis asunud Tallinna piiskopkond ei kuulunud mitte Riia, vaid Lundi peapiiskopkonda ja seda kuni 1561. aastani. pisi|Riia peapiiskopkond 1410. aastal. [[Friedrich Wilhelm Putzger|Putzger historischer Weltatlas (1877)]]
Stift
Peapiiskopi ilmalik võimuala ehk stift jagunes kaheks suuremaks piirkonnaks Liivi lahe rannikul (peapiiskopkonna Liivi osa) ja Väina jõe kesk- ja alamjooksul (Läti osa). Need olid ümbritsetud Liivi ordu valdustega.
Riia linna valdus (linnasaras) oli algul samuti peapiiskopi stifti osaks, kuid 1330. aastal vallutas selle ordu ja hoidis seda lühikeste vaheaegadega kuni 1452. aastani enda käes. Seejärel sõlmiti Kirchholmi leping, millega linna üle said võrdse ülemvõimu nii peapiiskop kui ka ordumeister.
16. sajandil oli peapiiskopi võimu küsimus Riias veelgi küsitavam ja ainuvõimu linna üle ta enam ei saanudki. Seega ei saa Riia linna alates 1330. aastast peapiiskopi stifti kuuluvaks lugeda.
Riia peapiiskop valitses pindalalt Vana-Liivimaa suurimat stifti, kuid selle suurus oli küllaltki muutlik. Lisaks probleemile Riia linna kuuluvusega oli tõsiseks tüliõunaks ka peapiiskopkonna idaalade (Pürnau) kuuluvus. 1470. aastatel liitis Pihkva vürstiriik selle endaga ja katsed seda tagasi saada ebaõnnestusid. Stifti umbkaudne pindala võis olla 19 000 km².
Riia stiftis oli lisaks Riiale veel kolm linna: Lemsalu (Limbaži, Lemsal), Raupa (Straupe, Roop) ja Koknese (Kokenhusen). Need olid Riiaga võrreldes väikesed ja tähtsusetud. Teised olulisemad keskused olid Rauna (Ronneburg), Üksküla (Ikškile, Üxküll), Turaida (Toreida, Treiden), Viļaka (Marienhausen) ja Vainiži (Wainsel).
Valitsemine
Riia peapiiskop resideeris tavaliselt kas Riias või selle lähedal olevates linnades ja linnustes, näiteks Ükskülas või Kokneses, hiljem ka Raunas. Stifti valitsesid stiftifoogtid, keda tavaliselt oli kaks: Turaida ja Koknese omad. Vaimulikes asjades abistasid peapiiskoppi toompraost, kuni 15. sajandini oli ametis ka vikaarpeapiiskoppe. Lisaks sellele osales peapiiskopkonna valitsemises Riia toomkapiitel tervikuna. Selle liikmetel oli õigus valida peapiiskoppi ning arutada kõiki olulisemaid vaimulikke ja ilmalikke asju peapiiskopkonnas. Peapiiskopkonna asjade üle oli 1390.–1410. aastateni tugev mõju ka ordul, mis sel perioodil sisuliselt peapiiskoppide tegevust täielikult kontrollis ja oli suutnud peapiiskopkonna enda valduste hulka inkorporeerida. Hiljem ordu haare aga lõdvenes, kuigi ka hiljem kuulusid mitmed peapiiskopid ametlikult Saksa ordusse. Siiski ei suutnud ordu reaalset ülemvõimu peapiiskopkonna üle enam saada, välja arvatud lühike periood koadjuutorivaenuse ajal (aastatel 1556–1557).
Likvideerimine
Riia peapiiskopkond sattus Liivi sõja ajal tõsisesse ohtu alates 1559. aastast, mil venelased asusid selle idaalasid vallutama. Viimane peapiiskop Wilhelm von Hohenzollern orienteerus Poolale ja pidas koos ordumeister Gotthard Kettleriga läbirääkimisi Sigismund Augustiga Poola abivägede saatmise ja protektoraadi kehtestamise üle. Peapiiskop lootis vähemalt mõningalgi määral oma ilmaliku ja vaimuliku võimu säilitada, kuid 1561. aasta lõpus toimunud läbirääkimistel tuli nii temal kui ka ordumeistril nõustuda nende valduste otsese liitmisega Poolaga. Wilhelm sai siiski eluaegse õiguse nimetada end Riia peapiiskopiks ja omada nominaalset võimu oma endiste valduste üle. Kui ta 1563. aastal suri, järgmist peapiiskoppi enam ametisse ei nimetatud. Ametlikult lakkas Riia peapiiskopkond eksisteerimast 1566. aastal, mil selle valdused liideti Leedu suurvürstiriigiga.
Taastamine
thumb|Riia peapiiskopkond tänapäeval
1918. aastal loodi uuesti katoliiklik Riia piiskopkond, mis 1922. aastal muudeti peapiiskopkonnaks. Tegemist on puhtalt vaimuliku institutsiooniga. Aastatel 1958–1991 oli peapiiskopi koht vakantne, alates 2010. aastast on peapiiskopiks Zbigniew Stankiewicz.
Riia peapiiskopkonda kuuluvad lisaks vahetult peapiiskopile alluvale Põhja-Lätile (Vidzeme ehk Liivimaa) sufragaanidena ka Jelgava, Liepāja ja Rēzekne-Aglona piiskopkonnad.
1N4742A
1N4742A on 12 V (Uz) stabiliseerimispingega stabilitron, mille hajuvõimsus (Pmax) on 1 W. Stabilitroni toodetakse DO41 tüüpi klaaskorpuses.
Mürkmadu
thumb|Looduses elav ja [[maokasvandustes peetav harilik rästik kuulub Euroopas meditsiiniliselt ja farmakoloogiliselt oluliste mürkmadude hulka]] Mürkmadu on madu, kes saakloomade püüdmisel ja enesekaitseks röövloomade ehk vaenlaste vastu eritab, valdavalt hammustuse ajal, lõualuudel paiknevate mürgihammaste kaudu mürgist süljenäärmete eritist – sülge.
1N4742A
Sama suure (Pmax = 1 W) hajuvõimsusega on kõik stabilitronid seeriatest 1N4728 kuni 1N4764 tähistega A ja stabiliseerimispingega (Uz) vahemikus 3,3 ± 5% – 36 ± 5% V.
Peerni
Peerni on küla Pärnu maakonnas Pärnu linnas.
Mürkmadu
Mürkmadusid leidub sugukondades mürknastiklased, rästiklased, merimadulased, pinnaserästiklased jt. Mürkmadu on suhteline mõiste, kuna ka tagamürgihammastega maod eritavad saakloomadesse mürgina toimivat eritist.
Peerni
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Tõstamaa valda.
Mürkmadu
Mürkmadude hammustuse käigus organismi sattuv süljenäärmete nõre ei oma mürgilaadset toimet mitte kõikidele organismidele ühetaoliselt. Nii võib Hoplocephalus perekonna maoliigi Hoplocephalus curtus isendi hammustus inimesele surmav olla, kuid Hoplocephalus variegatus ei ole surmav isegi väikestele neljajalgsetele ja inimesel põhjustab üksnes peavalu. Ka arenenud mürgiaparaadi olemasolu ei ole mitte alati mürkmao tunnuseks, nii on Trimesuri perekonda liigitatud madudel võimsam mürgiaparaat kui surmavalt mürgistel Naga-madudel (tänapäeval Naja), kuid surmav on nende hammustus üksnes väikestele saakloomadele.
Enamik Colubridae sugukonna madusid on mürgitud või poolmürgised (liivamadu jt), kuid seda tuleb mõista nii, et nad pole üldjuhul inimesele ohtlikud peamiselt oma suu ja hammastiku ehituse tõttu. Aga nende hulgas on ka inimeste suhtes mürkmadudeks liigitatavaid, näit bumslang.
Liigitus inimeste suhtes
Inimeste suhtes mürkmadudeks liigitatud maod jaotatakse lihtsustatult kaheks:
Meditsiiniliselt olulised mürkmaod
Inimese suhtes loetakse mürkmadudeks valdavalt eesmürgihammastega (Proteroglypha ja Solenoglypha) maod.
Levilate kaudu
pisi|vasakul|[[Must mamba kuulub maailma mürgisemate madude hulka. Ta on ka maailma kiireim madu.]]
Kobra
Kobra perekonda kuuluv india kobra (Naja naja, Naga tribudians) sülg on surmav pea kõigile selgroogsetele, välja arvatud osad maod.
Mürkmadude loend
Maod, kelle hammustus võib inimestel esile kutsuda maohammustuse mürgistuse:
Arafati mägi
pisi|Arafati mägi Arafati mägi (70 m) asub Saudi Araabias Meka lähedal.
Muhamedi viimane jutluspaik
Väidetavalt pidas prohvet Muhamed Arafati mäel 632. aastal enne oma surma viimase jutluse.
Arafati mägi hadži rituaalis
Arafati mägi on tähtsal koha muslimite palverännakul Mekasse – hadžil. Palverändurid veedavad siin hadži ühe osana terve päeva keskpäevast kuni ööni. Palvetatakse ja mõtiskletakse, kandes vaid lihtsat valget ihrami ning sandaale. Ööseks liigutakse edasi Muzdalifa väljakule, kus oodatakse päikesetõusu. Sel ööl palverändurid ei maga.
Mitte ajada segamini Ararati mäega.
Yasser Arafat on saanud nime just selle koha järgi.
DNA
pisi|DNA molekuli lõik Desoksüribonukleiinhape ehk DNA (inglise keeles deoxyribonucleic acid; varem kasutati eesti keeles ka lühendit DNH) on enamikus elusorganismides pärilikku informatsiooni säilitav aine, keemiliselt desoksüriboosist, lämmastikalustest ja fosforhappe jääkidest koosnev polümeer. Puhas DNA on happeline, toatemperatuuril tahke, suhteliselt pehme, värvitu või õrnalt violetja varjundiga, vees hästi lahustuv makromolekul.
DNA struktuur
DNA on polümeer, mille elementaarlülideks on desoksüribonukleotiidid (lühidalt ka lihtsalt nukleotiidid). Harilikult koosneb DNA adeniinist (A), guaniinist (G), tsütosiinist (C) ja tümiinist (T). Polümeer on moodustunud sidemetega nukleotiidi fosforhappejääkide ja desoksüribooside 3' süsinikuaatomite vahel. Seega moodustavad fosforhappejäägid ja desoksüriboosid DNA ahela nn suhkur-fosfaat selgroo, mille küljes paiknevad glükosiidsidemetega erinevad lämmastikalused (vastavalt adeniin, guaniin, tsütosiin ja tümiin). Molekuli otstes paiknevad telomeerid. DNA on elusorganismide suurim makromolekul.pisi|DNA skeem Lämmastikaluste vabad hüdroksüülrühmad, aminorühmad ja hapniku aatomid moodustavad kergesti omavahelisi vesiniksidemeid. Konkreetsete nukleotiidide järjestust üksikus DNA ahelas nimetatakse DNA primaarstruktuuriks (DNA esmane struktuur). Enamasti esineb DNA elusorganismides kahe antiparalleelse omavahel komplementaarse ahela kujul (st kohakuti paiknevad ahelate A ja T ning G ja C nukleotiidid). Sellisel juhul moodustuvad vastavate lämmastikaluste vahele kõige stabiilsemad vesiniksidemete rühmad (toimub Watson-Cricki paardumine), ja DNA ahelad pöörduvad nende vahelise pikitelje ümber kaksikheeliksiks, nii et lämmastikaluste paarid jäävad heeliksi sisemusse (seda nimetatakse DNA sekundaarstruktuuriks). Kaksikheeliksit stabiliseerivad omavahel komplanaarselt paiknevate lämmastikaluste vahelised elektrostaatilised jõud (nn stacking efekt) ja fosfaatrühmadega ioonilisi sidemeid moodustavad katioonid (nt Mg2+). Kuna igas nukleotiidis on kuus üksiksidet, mille ümber võib toimuda molekuli osade pöörlemine, esineb DNA (olenevalt keskkonnatingimustest ja nukleotiidsest koostisest) mitme strukturaalse isomeerina. Kuna DNA molekul on polaarne (fosfaatrühmade negatiivsete laengutega hapnikud) siis lahustub ta hästi vees.
Elusorganismides esineval DNA struktuuril on suur bioloogiline tähtsus. Kuna DNA primaarstruktuuris võivad nukleotiidid paikneda suvalises järjestuses, võimaldab DNA nende järjestuste kaudu talletada bioloogilist informatsiooni (seda võimaldab ka RNA, kuid DNA on oma suurema keemilise stabiilsuse tõttu pikaajalisemaks info säilitamiseks märksa sobivam ühend). Kuna DNA koosneb peamiselt nelja sorti nukleotiididest (A,T,C,G), võib n nukleotiidi pikkune DNA molekul esineda 4n erinevas järjestuses (põhjalikumalt vt geneetiline kood). Väga oluline on ka DNA komplementaarne kaksikahelalisus. See võimaldab DNA replikatsioonil sünteesida mõlemale ahelale uue, teise ahelaga identse ahela (semikonservatiivne replikatsioon). Ka on kaksikahelalises DNAs kogu info säilitatud "kahe eksemplarina", mis võimaldab avastada ning parandada ühes ahelas esinevaid vigu (vt DNA reparatsioon).
Strukturaalsed isomeerid
DNA struktuursed isomeerid erinevad üksteisest nii mitmikahela mõõtmete, ahelate arvu, heeliksi pöördumise suuna, kui ka osade täpsema asetuse poolest. Ka ühe ja sama isomeerse vormi puhul esineb erinevusi tulenevalt nukleotiidse järjestuse erinevustest. Peamised erinevused on suhkur-fosfaat-selgroo kujus, aluspaaride nurgas DNA pikitelje suhtes ja lämmastikalust desoksüriboosiga ühendava glükosiidsideme asendis (anti-isomeer või sün-isomeer). Vastavalt erinevad ka DNA heeliksi ahelate vahel paiknevate suure vao ja väikese vao suurus ja kuju.
B-DNA
150px|pisi|DNA B-vormi mudel DNA B-struktuur on looduses levinuim, esinedes valdavana madala katioonide kontsentratsiooniga või puhastes vesilahustes (sh elusrakkudes). B-DNA on kaksikahelaline, paremakäeline heeliks. Iga nukleotiid on talle järgneva nukleotiidi suhtes keskmiselt 35° pööratud (varieerub sõltuvalt nukleotiidsest järjestusest 28°–42°), mistõttu ahel teeb täispöörde ligikaudu iga 10 nukleotiidi järel. Suhkur-fosfaat selgroog on suhteliselt sirge (ilma teravate nurkadeta) ja kaksikahela läbimõõt on ~19 Å. Aluspaarid heeliksi keskel on ahela pikiteljega peaaegu risti (89° nurga all), neid hoidvad glükosiidsidemed on antiasendis. Suur vagu on lai ja lame, mistõttu ahela keskel paiknevad aluspaarid on sealt väliskeskkonnale eksponeeritud. Suure vao kaudu toimub DNA interaktsioon mitmesuguste järjestus-spetsiifiliste ensüümide ja transkriptsioonifaktoritega. Väike vagu on kitsas ja sügav.<BR> DNA B-vormile on väga lähedane ka nn DNA C-vorm (9,5 nukleotiidi täispöörde kohta; mitte segi ajada c-DNAga!).
A-DNA
DNA A-vorm esineb DNA suhteliselt kontsentreeritud lahustes (70% ja enam), samuti oletatakse tema esinemist teatud (sageli bioloogiliselt oluliste) DNA järjestuste juures (vt nt TATA-box). Ka A-struktuur on parempoolne kaheahelaline heeliks, kuid aluspaarid on ahelate kesktelje suhtes kaldu 71° nurga all, ahel on veidi laiem (pöörang aluspaari kohta ~36°, 11 nukleotiidi täispöörde kohta, ahela läbimõõt 23 Å). A-struktuuri omapärad on tingitud veemolekulide väiksemast mõjust, mis tingib desoksüriboosi 2' süsiniku kalde furanoosrõngast väljapoole (endo-vorm). Väike vagu on suhteliselt lai ning suur vagu suhteliselt kitsas ja sügav (meenutades seega RNA tavalist struktuuri; A-vormis on ka ühest DNA ja ühest RNA ahelast koosnev hübriidheeliks). Sellises vormis DNAs on lämmastikalused sügavamal heeliksi sisemuses ning seega paremini kaitstud, kuid ka kättesaamatumad ensüümidele.
Z-DNA
pisi|DNA A, B, Z struktuurid; vasakult paremale Z-DNA esineb nagu B-DNA'gi madalakontsentratsioonilistes lahustes, ka rakkudes. Talle on iseloomulik lämmastikaluseid hoidva glükosiidsideme vahelduv sün-asend ja anti-asend ning suhkur-fosfaat-selgroo nurgeline kuju, mis tingivad vasakukäelise heeliksi tekke. Kahe vao asemel esineb kaksikahela pinnal vaid üks korrapäratu väga lai vagu, mis seal paiknevate fosfaatrühmade tõttu on negatiivse laenguga. Heeliksi sisemuses paiknevad aluspaarid on väga tugevasti kaldes (61°). Pööre aluspaari kohta on ~30°, mistõttu täispööre toimub iga ~12 nukleotiidi järel. DNA Z-vorm esineb teatud iseloomulike nukleotiidijärjestuste juures, kus ühes ahelas paiknevad vaheldumisi puriin- ja pürimidiinalused. Samuti soodustavad Z-vormi teket C5' metüültsütosiinide esinemine ahelas. Eukarüootsetes kromosoomides leidub Z-DNAd peamiselt otstes. Kaksikheeliksi läbimõõt ~18 Å.
Üksikahelaline DNA
Üksikahelaline DNA (kasutatakse ka lühendit ssDNA, inglise keeles single-stranded DNA) esineb looduslikult mitmetes viirustes, samuti paljude molekulaarbioloogiliste protsesside (transkriptsioon, replikatsioon) käigus. Ka igasugune kaksikahelaline DNA denatureerub temperatuuri tõustes üksikahelalisteks DNA-deks, konkreetne temperatuur, millal see toimub oleneb GC – AT paaride sageduste suhtest (G-C paari hoiab koos kolm vesiniksidet, mistõttu ta on stabiilsem, A-T paar kahe sidemega labiilsem) (seda nimetatakse ka DNA sulamiseks, vastavat temperatuuri DNA sulamistemperatuuriks Tm). Üksikahelaline DNA tekib ka teatud vesiniksidemeid moodustavate ainete (näiteks karbamiid) lahustes. Puhtas vees moodustab üksikahelaline DNA iseenda komplementaarsete piirkondadega nn juuksenõelastruktuure, kuid juba lahjas katioone sisaldavas lahuses (0,01M) need kaovad.
Nõo kirikumõis
Nõo kirikumõis (saksa keeles Pastorat Nüggen) oli kirikumõis Nõo kihelkonnas Tartumaal.
DNA
Kolmikahelaline DNA
Kolmikahelaline DNA on haruldane ja looduslikult peaaegu ei esine. Kolmikahel moodustub tavalisest kaksikahelalise (enamasti B-vormis) DNAst, mis koosneb peaaegu ainult puriin-nukleotiididest või ainult pürimidiin-nukleotiididest, kolmanda komplementaarse üksikahela lisamisel. Kolmas ahel siseneb DNA suurde vakku ning moodustab seal kaksikahelalise DNA lämmastikalustega Hoogsteen-paare (õigem oleks küll öelda triplette). Kolmikahela teket kasutatakse ära geeniteraapias.
DNA topoloogia
DNA topoloogia uurib DNA molekuli kuju ja sellega toimuvate protsesside seaduspärasusi. DNA molekul (nii üksik, kui mitmikahelaline) võib esineda lineaarsel kujul (vabade otstega), või tsirkulaarsel kujul (otsad on omavahel ühendatud ja molekul on rõngakujuline). Replikatsiooni vigade korral esineb olukordi, kus kaks DNA tsirkulaarset molekuli üksteist läbivad (nagu keti lülid, selliseid nimetatakse konkatemeerunud molekulideks). Nagu igasugust kahest üksteise ümberpõimunud ahelast struktuuri, võib ka tsirkulaarset DNAd "üle keerates" (st loomulikust keerdude arvust ahelale rohkem keerde andes, ning seejärel ahela otsi ühendades) viia superhelikaalsesse olekusse (st heeliks keerdub omakorda heeliksisse). Viimane olukord on loodudes laialt levinud (näiteks plasmiidide puhul, vt ka metafaasi kromosoomid). Omapärane DNA struktuur, kus ühe kaksikheeliksi üksikahel läheb üle teise kaksikheeliksi ahelaks esineb meioosi käigus (vt ristsiire). Kuna DNA molekul on väga pikk (kõige suurem makromolekul organismis) ja peab mahtuma sellega võrreldes väga väikese ruumalaga raku tuuma sisse, siis paratamatult tekib replikatsioonil ja transkriptsioonil olukordi, kus molekuli ahelad keerduvad liialt või lähevad sõlme. Selle olukorra lahendavad kõikide organismide rakkude tuumades paiknevad kahte tüüpi ensüümid, mille nimetuseks on topoisomeraas. Need ensüümid "lõikavad" DNA ahela sõlme kohast läbi ja ühendavad ahelad uuesti teiselt poolt, nii et sõlm kaob. Rakus, kus topoisomeraasi töö on häiritud, läheb DNA ahel replikatsioonil lootusetult sassi ja rakk hukkub. Sellepärast ongi mitmete ravimite sihtmärgiks rakutuuma topoisomeraasi töö mõjutamine. Nii võideldakse näiteks kahjulike bakterite vastu.
Keemilised omadused
pisi|DNA-st moodustunud niit katsutil. Bakterite leeliselise lüüsimise tulemusena vabanenud pärilikkusaine niit on nähtav tänu kromatiinile seondunud valkudele ja vedelikutilgakestele DNA on vesilahustes enamasti dissotsieerunud fosforhappejääkidega ning moodustab katioonidega kergesti sooli. Madalamatel temperatuuridel on DNA suhteliselt stabiilne, kõrgematel temperatuuridel laguneb (täpne lagunemistemperatuur oleneb näiteks keskkonna pH-st, happelises keskkonnas hüdrolüüsuvad lämmastikaluste ja desoksüribooside vahelised glükosiidsidemed). DNA lämmastikalused on reaktsioonivõimelised mitmesuguste elektrofiilsete reagentidega (see on samuti oluline mutatsioonide allikas).
pisi|Eri suurusega DNA lõikude lahutamiseks üksteisest kasutatakse näiteks [[Geelelektroforees|agaroosgeelelektrforeesi ning DNA värvimist etiidiumbromiidi abil. Etiidiumbromiidi ja DNA kompleks helendab UV-valguses oranžilt]]
Replikatsioon
DNA replikatsioon on matriitssüntees, mille tulemusena saadakse ühest DNA molekulist kaks ühesuguse nukleotiidse järjestusega koopiat. See protsess leiab aset kõikides elusorganismides ning on aluseks bioloogilisele põlvnemisele. Mõlemad ahelad algsest kaheahelalisest DNA molekulist töötavad komplementaarse ahela sünteesil matriitsina. Rakuline vigade korrigeerimine (proofreading aktiivsus) ning teised veaparandusmehhanismid kindlustavad replikatsiooni võimalikult suure täpsuse.
DNA replikatsioon toimub kõikides rakkudes semikonservatiivse mehhanismi alusel: iga uus DNA kaksikahel koosneb ühest originaalahelast ja ühest uuest ahelast.
Raku DNA replikatsioon algab spetsiifilistelt genoomi lõikudelt, mida kutsutakse originideks. DNA ahelate lahtikeerdumine origini kohalt ning uute ahelate süntees tekitavad aktiivse struktuuri, mida nimetatakse replikatsioonikahvliks. DNA polümeraas on ensüüm, mis sünteesib uut DNAd, lisades sünteesitavale ahelale nukleotiide, mis vastavad (komplementaarsuse alusel) algahelale. Lisaks DNA polümeraasile on replikatsioonikahvliga seotud veel palju teisi valke, mis aitavad kaasa DNA sünteesi alustamisele ning kulgemisele.
DNA replikatsiooni saab läbi viia ka in vitro (kunstlikult, rakuväliselt). Selleks kasutatakse rakkudest eraldatud DNA polümeraase ning kunstlikke DNA praimereid, mis algatavad DNA sünteesi algahela teatud lõikudel. Polümeraasi ahelreaktsioon (PCR) on kunstlikul sünteesil kasutatav tehnika. See toimub tsükliliselt ning on vajalik kindla märklaud-DNA paljundamiseks.
Kahjustused ja nende parandamine
DNA kahjustused tekivad nii organismi normaalse elutegevuse käigus kui ka väliste keskkonnategurite mõjul. Neist esimesi tekitavad põhiliselt reaktiivsed hapniku- ja alküülivad ühendid ning vähemal määral ka spontaanne lämmastikaluste eemaldamine ja deamineerimine. Väliskeskkonna mõjul tekkinud ehk eksogeenseid DNA kahjustusi põhjustavad näiteks ultraviolettkiirgus, ioniseeriv kiirgus ja keskkonnas leiduvad kemikaalid. Selliste ohtudega tegelemiseks ja DNA stabiilsuse kindlustamiseks on organismidel välja kujunenud mitmeid kahjustuste vältimise ja parandamise süsteeme.
Protsessi, mille käigus elimineeritakse DNA-s eri põhjustel tekkinud kahjustusi, nimetatakse DNA reparatsiooniks. Selleks on näiteks DNA polümeraasil 3'–5' eksonukleaasne aktiivsus ehk proofreading aktiivsus, mille abil eemaldada DNA replikatsioonil tekkinud valepaardumisi. Lisaks on rakkudes mitmeid täiendavaid mehhanisme vigadega võitlemiseks: aluse väljalõike reparatsioon (base excision repair), paardumisvigade reparatsioonisüsteem (mismatch repair), nukleotiidi väljalõike reparatsioon (nucleotide excision repair), jt.
Kuid häireid võib esineda ka DNA reparatsioonisüsteemide tasemel, näiteks saab rakutuuma DNA ööpäevas kümneid tuhandeid oksükahjustusi ja võib seega kaasa tuua tuhandeid potentsiaalseid võimalusi kasvajate tekkeks.
Transkriptsioon
Transkriptsioon on matriitssüntees, mille käigus sünteesitakse DNA molekuli ühe ahela nukleotiidse järjestusega komplementaarne RNA molekul. Transkriptsioon on esimene samm geenide avaldumisel ja üheks geeniregulatsiooni tasemeks. Kui DNA lõik, mida transkribeeritakse, kodeerib valku, on transkriptsiooni tulemuseks informatsiooni-RNA (inglise k messenger RNA) ehk mRNA, mille pealt on võimalik valgusüntees. Ribosoom kodeerib transkriptsiooni käigus loodud mRNA aminohappeks või polüpeptiidiks, mis hiljem voltub aktiivseks valguks. mRNA pealt valgu sünteesimist tuntakse translatsiooni nime all.
Transkriptsioon toimub eukarüootidel rakutuumas interfaasi ajal. Seda viib läbi ensüüm RNA polümeraas, mis peab transkriptsiooni alustamiseks seostuma vastava geeni algusosaga, mida nimetatakse promootoriks. Transkriptsiooni käigus keeratakse DNA biheeliks järk-järgult lahti ning sünteesitakse ühe ahela teatava lõiguga komplementaarne RNA molekul. RNA süntees lõpeb, kui polümeraas jõuab DNA piirkonnani, mida nimetatakse terminaatoriks (geeni lõpp). Seal eraldub ensüüm DNA molekulist, misjärel taastub DNA endine kaksikspiraalne kuju ning sünteesitud RNA liigub läbi tuumamembraani pooride tsütoplasmasse. Prokarüootidel toimub transkriptsioon tsütoplasmas, sest neil rakutuuma ei ole.
Vaata ka
pisi|DNA molekuli kujutis on levinud [[sümbol tähistamaks teadust laiemalt või geneetikat kitsamalt]]
Püha Georgi orden
pisi|Püha Georgi ordeni I järk tähe ja lindiga pisi|Püha Georgi ordeni I järk tähe ja lindilõikega pisi|Püha Georgi II järgu orden tähega pisi|Püha Georgi ordeni IV järk ([[1850. aastad)]] Püha Georgi orden, õieti Püha Suurkannataja ja Võidutooja Georgi Keiserlik Sõjaline orden (vene keeles Императорский Военный орден Святого Великомученника и Победоносца Георгия) on Venemaa Keisririigi sõjaväeline autasu lahingulise vapruse eest. pisi|Kindralfeldmarssal [[Mihhail Kutuzov, kõigi Püha Georgi ordeni järkude kavaler. Portreel on I klassi ordenimärk (rist) üle rinna asetseval Georgi lindil, II klassi ordeni rombikujuline täht (ülalt teine).]] pisi|Kindral [[Nikolai Judenitš. Autasustatud IV, III ja II järgu Püha Georgi ordeniga (1916)]] Püha Georgi ordeni asutas keisrinna Katariina II 26. novembril 1769 ning orden oli määratud vaid ohvitseridele ja kindralitele andmiseks. pisi|Püha Georgi ordeni teenetemärk sõduritele 1807. aastal asutas Venemaa keiser Aleksander II Napoleoni sõdade käigus Napoleon I vägede üle saavutatud võidu puhul Preussisch Eylau juures Püha Georgi ordeni teenetemärgi (Знак Отличия Военного ордена Святого Георгия) ka lihtsõduritele.
Venemaa keisririigi sõjalist autasu Püha Georgi ordenit ohvitseridele III, II ja I klass ja Püha Georgi ordeni teenetemärki sõduritele ja allohvitseridele IV, III, II ja I klass anti kuni 1917. aastani välja 3 700 000.
Püha Georgi ordeni deviis oli Teenistuse ja vapruse eest!
Statuut
Ordeni statuudis on öeldud, et selle andmisel ei oma tähtsust ohvitseri seisus, tema endised teened ja haavad. Püha Georgi ordeni kavaleriks võib saada üksnes see, kes mitte ainult ei täida oma kohust, vaid kes on lahingus eriliselt silma paistnud. Ordeniga autasustati ainult ohvitsere ning ainult sõjaliste teenete eest.
Ordeni 1913. aastal parandatud ja täiendatud variant lähtus ikka veel suures osas 19. sajandi esimese poole sõjapidamise põhimõtetest. Statuudis on loetletud 115 kangelastegu, mille sooritamisel võidi ohvitseri autasustada Püha Georgi ordeniga.
Georgi duuma
1782. aastal asutati Peterburis Georgi duuma, mille ülesanne oli ordeni kavaleriks pürgivate ohvitseride taotluste läbi vaatamine. Duumasse pidi kuuluma vähemalt seitse Püha Georgi ordeni kavaleri, võimalust mööda erinevatest väeliikidest. Otsused langetati lihthäälteenamusega.
1812. aasta Vene-Prantsuse sõja oludes muutus kõigi autasustamistaotluste läbivaatamine Peterburis asuvale duumale üle jõu käivaks ning Püha Georgi ordeni kahe madalama järguga autasustamise õigus anti armeede komandöridele, kes lähtusid armee staabi juures asuva Georgi duuma otsusest. Esildise ohvitseri autasustamiseks tegi tema otsene ülemus (roodukomandöri puhul pataljonikomandör jne). Esildise koostamisel tuli rangelt kontrollida kõiki fakte ning kinnitada kangelasteo kirjeldus tunnistajate allkirjadega. Ühe konkreetse kangelasteo eest sai ohvitseri esitada autasustamiseks vaid ühel korral. Autasude kinnitamine Georgi duumas oli pikaajaline protsess, mis vältas sageli kuid ning isegi aastaid. Viimased autasustamised Vene-Jaapani sõja eest toimusid 1915. aasta märtsis.
Võru Vabadussõja mälestussammas
Võru Vabadussõja mälestussammas on Võru kalmistul paiknev mälestusmärk Vabadussõja lahingutes langenud meestele.
Püha Georgi orden
Ordeni kavalere
Püha Georgi ordeni kõigi nelja klassi kavalerid: Püha Georgi ordenit nagu ka teisi keisririigi ordeneid anti astmeliselt ning kuna Aleksandr Suvorovile anti 1771. aastal kohe III klassi orden, millele järgnesid II ja I klassi orden, siis ei saanud talle statuudi kohaselt anda madalamat IV klassi ordenit ning ta ei olnud ordeni kõigi klasside kavaler.
Ordeni III, II ja I klassi kavalerid:
pisi|Admiral [[Aleksandr Koltšak Püha Georgi ordeni III ja IV klassiga]]
Enne I maailmasõda
Eestlastest Püha Georgi ordeni kavaleridest võib kindlamini rääkida alles seoses Vene-Jaapani sõjaga. Esimene kindlasti eesti rahvusest Püha Georgi ordeni kavaler oli 1882. aastal Tartumaal Elistveres sündinud Eduard-Richard Villmann.
Võru Vabadussõja mälestussammas
Veel okupatsiooni ajal, 1987. aastal asus haudu korrastama kodanikuühendus Vaba-Sõltumatu Kolonn Nr. 1. 27. märtsil 1988 hakkas ühendus esimesena Eestis Vabadussõjas langenute mälestussammast taastama, olles sellega eeskujuks kõigile. Töid rahastati kalmistu külastajate annetustest. Vabadussammas taasavati 23. juunil 1988 suure rahvahulga osalusel. 2002. aastal alustas Võru linnavalitsus matmispaiga rekonstrueerimist. Noortekolonni püstitatud sammas lammutati. Uuel sambal kasutati aga noortekolonni valmistatud sambaplaati ja risti.
Püha Georgi orden
Enne I maailmasõda
1907. aastal pälvisid Püha Georgi ordeni leitnant Aleksander Lindenvald, Konstantin Martson, inseneriväe reservlipnik Osvald Berg ja 12. Ida-Siberi kütipolgu alamleitnant Eugen Mühlberg. Vene-Jaapani sõjas pälvis kuldmõõga 25. Ida-Siberi kütisuurtükiväebrigaadi staabikapten Julius Uder.
Esimeses maailmasõjas
Ligemale 2200 Esimese maailmasõja ajal ohvitseriks ülendatud eestlase seas oli Püha Georgi ordeni kavalere 33 ja I maailmasõja ajal teenisid eesti soost ohvitserid välja ühtekokku
Püha Georgi ordeni kavalerid Eesti Vabariigis
Sõjavägede Ülemjuhataja Johan Laidoneri päevakäsk nr. 1073 12. veebruarist 1920. a.
"Minu päevakäskude nr. 337 ja 803 täienduseks ja selgituseks teatan, et Vene sõjaväes saadud Georgi rist ei anna mitte õigust Eesti sõjaväes lühendatud aja jooksul aukraadi saada, vaid Georgi rist tuleb arvesse võtta Vene sõjaväes väljateenitud aja likvideerimise juures, nii et peale selle, kui keegi Eesti sõjaväes teenistuse eest juba aukraadi on saanud, kaotab Georgi rist oma tähtsuse aukraadi saamiseks."
Püha Georgi orden Venemaa Föderatsioonis
left|pisi|Püha Georgi ordeni täht ja 4. 3. ja 2. järgu rist pisi|Püha Georgi ordeni kandmise kord, vasakult-paremale 4., 3., 2. ja 1. klass 2000. aastal taastas Venemaa Föderatsiooni president Vladimir Putin Püha Georgi ordeni, kuid selle väljaandmise aluseid muudeti. Ordenit võib anda ainult vanematele ja kõrgematele ohvitseridele «lahinguoperatsioonide läbiviimise eest Kodumaa kaitsel, välisvaenlase kallaletungi puhul, juhul kui vaenlane on täielikult purustatud». Vanemohvitserideks loetakse ohvitsere majorist marssalini, teistel sõjaväelastel ja nooremohvitseridel ei ole uue ordeni statuudi kohaselt võimalik seda ordenit välja teenida.
Maletaja
pisi|180px|Turniirimängija järjekordset käiku mõtlemas ([[Hillar Kärner)]]
Maletaja ehk malemängija on malemängu harrastav inimene. Malet võib harrastada asjaarmastajana (nn pühapäevamaletaja, kohvikumaletaja jms), malevõistlustel osaleva turniirimängijana või malega endale elatist teeniva kutselise malesportlasena.
Male kõrgeim tiitel on maailmameister. Kõrgeim nimetus, mille maletaja võib tulemuspõhiselt saada, on rahvusvaheline suurmeister (GM), mida annab välja FIDE. Suurmeistri nimetuse saamiseks peab maletaja järjekindlalt teostama väga kõrgetasemelist mängu, teenides kolm "suurmeistri normi" ning saavutades ELO-reitingu vähemalt 2500.
19. sajandil arenes kiiresti organiseeritud maleharrastus. Loodi arvukalt maleklubisid, hakati välja andma maleraamatuid ja -ajakirju.
Oodatud malesündmus on maleolümpia, kus mängupaika koguneb üle pooleteist tuhande maletaja (2018. aastal Bathumis näiteks 1667 maletajat).
Alates 1966. aastast peetakse igal aastal 20. juulil rahvusvahelist malepäeva.
Võhmassaare
Võhmassaare on küla Põhja-Sakala vallas Viljandi maakonnas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Suure-Jaani valda.
Külas asub Lubjaahju raba, kuhu on rajatud kaks tehisjärve: Lubjaahju järv ja Väike-Lubjaahju järv. Küla loodepiiril voolab Tipina oja.
Sandra
Sandra on küla Põhja-Sakala vallas Viljandi maakonnas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Suure-Jaani valda.
Sandra küla on pindalalt Eesti suurim küla. Selle pindala on suurem kui Tallinna pindala.
Suurem osa külast asub Soomaa rahvuspargi territooriumil. Külast voolab läbi Raudna jõgi, küla keskus asub jõe ääres. Külas suubuvad Raudna jõkke Lemmjõgi, Mulgi oja ja Ördi peakraav, küla piiril suubuvad Raudna jõkke Tõramaa jõgi ja Uia oja.
Esimest korda on Sandra küla märgitud 16. sajandil.
1946–1962 tegutses külas ka kool.
Sandra külas on kolm majapidamist: Kuusekäära, Kiinoja ja Käära.
Rõngu kirikumõis
Rõngu kirikumõis (saksa keeles Pastorat Ringen) oli kirikumõis Rõngu kihelkonnas Tartumaal.
Osvald Kiisk
Osvald Kiisk (15/28. november 1903 Kroonlinn – august 1944) oli eesti keemik.
Ta sündis postiametniku peres. 1923. aastal lõpetas ta Võru gümnaasiumi ja 1931. aastal Tartu Ülikooli keemiaosakonna. Kaitses samas 1939. aastal magistrikraadi. Kiisk töötas aastatel 1932–1936 õlikivide laboratooriumis ja kuni 1944. aastani assistendina orgaanilise keemia kateedris. Ta oli ka sõjakeemia ja keemiatehnoloogia õppejõud.
Riihora
Riihora (ka: Rihhora, Richora) on küla Võru maakonnas Võru vallas.
Aastatel 1992–2017 (kuni Eesti omavalitsuste haldusreformini) asus küla Põlva maakonnas Orava vallas.
Külast voolab läbi Varsaoja. Seal asub ka Soe raba.
Küla lõunaosas on kaks väikest järve – Tahojärv ja Väikujärv. Neist kaugemale lõunasse jääb Kõvera järv.
Roheline keemia
Roheline keemia on mõtteviis, mille järgi püütakse leida produkte ja protsesse, mis vähendaks või väldiks ohtlike ainete kasutamist ja teket. Eesmärk on vältida reostusega seotud probleeme enne nende teket. Roheline keemia – see on jätkusuutlik keemia.
Rohelise keemia põhiprintsiibid:
Sangaste kirikumõis
Sangaste kirikumõis (saksa keeles Pastorat Theal) oli kirikumõis Sangaste kihelkonnas Tartumaal.
Jānis Jurkāns
pisi|Jānis Jurkāns (vasakul), [[Vladimir Putin ja Dmitri Rogozin 21. septembril 2002]] Jānis Jurkāns (sündinud 31. augustil 1946 Riias) on poola rahvusest Läti poliitik.
1974. aastal lõpetas ta Läti Ülikooli inglise filoloogia erialal. 1974–1978 töötas samas inglise keele ja kirjanduse õppejõuna. Poliitilisetel põhjustel sunniti ta õppejõu ametist loobuma ja aastatel 1981–1989 töötas ta dekoratiivkunsti kombinaadis. 1989. aastal asus ta tööle Läti Rahvarinde väliskomisjonis.
Alates 22. maist 1990 kuni 10. novembrini 1992 oli Jānis Jurkāns Läti välisminister.
1994. aasta märtsist kuni 2005 aastani oli Jurkāns Rahva Üksmeele Partei esimees ja Läti Seimi liige.
Äksi kirikumõis
Äksi kirikumõis (saksa keeles Pastorat Ecks) oli kirikumõis Äksi kihelkonnas Tartumaal.
Ernst Kilkson
Ernst Kilkson (3/15. juuli 1890 Vao vald, Virumaa – 10. juuli 1973 New York) oli eesti füüsik.
Uwe Boll
Uwe Boll (sündinud 22. juunil 1965 Wermelskirchenis) on saksa filmirežissöör, -produtsent ja stsenarist.
Ernst Kilkson
Pere
Tema abikaasa oli Salme, ning pojad Rein Kilkson (biofüüsik, 1927–2011) ja Henn Kilkson (keemik, 1930–2019).
Uwe Boll
Tunnustus
2009. aastal pälvis Uwe Boll viienda ja seni viimase Kuldvaarika (Golden Raspberry) auhinna "halvima elutöö" kategoorias kui "Saksa vaste Ed Woodile".
Uwe Bolli järgi on nime saanud ka üks Eesti bänd.
Alicia Keys
Alicia Keys (sünninimi Alicia Augello-Cook; sündinud 25. jaanuaril 1981 New Yorgis Manhattanil) on ameerika R&B-laulja ja klaverimängija.
Ta sündis valgenahalise ema Terri Augello ja afroameeriklasest isa Craig Cooki peres ning kasvas üles New Yorgis.
Alicia hakkas klaverit mängima seitsmeaastaselt. Ta õppis klassikalist klaverit, mängis Beethovenit, Mozartit ja Chopini, kes oli ka tema lemmikhelilooja.
Oma esimese laulu "Butterflyz" kirjutas ta 14-aastaselt; selle loo võib leida ka tema debüütplaadilt.
Keysi debüütalbumit "Songs in A Minor" saatis müügiedu ja ta võitis sellega 2002. aastal viis Grammy auhinda.
2003. aastal ilmus tema teine kauamängiv heliplaat "The Diary of Alicia Keys", 2007. aastal kolmas stuudioalbum "As I Am".
Otepää kirikumõis
pisi|Vaade kirikumõisa hoonele. Hoones asub ka Eesti lipu muuseum pisi|Otepää pastoraadi hoone ja Jakob Hurda graniitbüst Otepää kirikumõis (saksa keeles Pastorat Odenpäh) oli kirikumõis Otepää kihelkonnas Tartumaal.
Otepää kiriklas õnnistati ja pühitseti 4. juunil 1884 sisse sinimustvalge Eesti lipp (Eesti Üliõpilaste Seltsi lipp). Otepää koguduse toonane õpetaja oli Eesti Üliõpilaste Seltsi vilistlane Burchard Sperrlingk. Iga aasta 4. juunil tähistatakse Otepääl Eesti lipu päeva rongkäigu ja jumalateenistusega.
23. detsembril 1996 avati Otepää kirikumõisa hoones Eesti lipu muuseum. Idee autor oli koguduse toonane õpetaja Jüri Stepanov, keda toetasid Otepää Linnavalitsus ja ekspositsiooni koostamisega Eesti Rahva Muuseum. Muuseumis on võimalik näha pühitsetud lipu täpset koopiat. 1884. aastal pühitsetud originaali on võimalik näha Eesti Rahva Muuseumis.
25. novembril 1989 püstitati kirikumõisa hoone esisele haljasalale Jakob Hurda graniitbüst, mille autor on Villu Jaanisoo. Hurt oli Otepääl kirikuõpetaja aastatel 1872–1880.
Vana kirikumõisa abihoone on ümber ehitatud Otepää talvekirikuks. Kogudus kasutab seda peamiselt talvel.
pisi|Mälestustahvel Otepää kirikumõisa hoone seinal pisi|Jakob Hurda graniitbüst pisi|Jakob Hurda büst Otepää kirikumõisas
Kuluse
Kuluse on küla Lääne maakonnas Lääne-Nigula vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Martna valda.
Külas oli Kuluse mõis.
Verdeni kaelakohus
Verdeni kaelakohus (saksa keeles Blutgericht von Verden) oli massimõrv, mis leidis 782. aastal aset tänase Verdeni linna lähedal Põhja-Saksamaal. Tolleaegsete allikate järgi hukati Karl Suure käsul 4500 saksi pealikku.
Verdeni sündmused olid osa Karl Suure saksidevastasest kampaaniast, mis oli alanud 774. aastal ning kestis 805. aastani. 782. aastaks oli suur osa sakse ristiusu vastu võtnud, kuid ainult frankide poolt sunnituna. Seetõttu ütlesid mitmed neist ristiusust uuesti lahti ja ühinesid hõimujuht Widukindi võitlusega Karl Suure vastu. Viimane marssis aga Saksimaale ning sundis Widukindi põgenema. Seejärel tõi ta Verdenisse sakside juhid, kes olid ristiusust taganenud, ja lasi nad hukata. 785. aastal oli ka vahepeal Taani põgenenud Widukind sunnitud talle alistuma ja ristiusu vastu võtma.
1935. aastal rajati Verdeni lähedale Heinrich Himmleri käsul Sachsenhaini monument, kuhu toodi ümberkaudsetest Saksa küladest 4500 kivi, mälestamaks Verdeni kaelakohtu ohvreid.
2010. aastal ilmunud Christopher Lee albumil "Charlemagne: By the Sword and the Cross" olev lugu "The Bloody Verdict of Verden" on inspireeritud Verdeni kaelakohtu sündmustest.
Viskla–Pikavere tee
Viskla–Pikavere tee (teeregistri number 11124) on kõrvalmaantee Kose ja Raasiku vallas. Tee pikkus on 10,1 km.
Tee on kruusatee. Tee on klassita. Liiklussagedus teel on kuni 200 autot ööpäevas.
Brahmaputra
Brahmaputra (sanskriti ja hindi ब्रह्मपुत्र 'Brahma poeg') on jõgi Lõuna-Aasias. Selle pikkus on 2900 km ja valgla 935 000 km². Keskmine vooluhulk on 12 000 m³/s.
Brahmaputra algab Tiibetis Himaalaja põhjanõlvalt, Tiibeti kiltmaa lõunaosas kannab Matsangi ja Tsangpo nime, voolab seal pikalt itta ja on paiguti laevatatav. Seejärel pöördub ta lõunasse, läbib sügavas Dihangi kuristikus Himaalaja ja jõuab Indiasse. Laskunud Bengali madalikule, pöördub jõgi suurt looget tehes läände. Bangladeshis pöördub ta lõunasse ja ühineb Gangesega, moodustades Padma jõe.
Gangese, Brahmaputra ja Meghna jõe ühine delta on suurim maailmas (80 000 km²).
Mussoonid ja taifuunid põhjustavad Bangladeshis tihti suuri üleujutusi.
Brahmaputra on energiarohke, toitub vihmaveest ning lume- ja jääsulaveest. Suurvesi on suvel (üleujutused, veetõus 10–12 m). Suudmest on ta laevatatav Dibrugarhini (1290 km). Brahmaputra vett kasutatakse ka riisipõldude üleujutamiseks.
Walter Schottky
pisi|Walter Schottky (u. 1920) pisi|Walter Schottky mälestuskivi
Walter Hans Schottky (23. juuli 1886 Zürich – 4. märts 1976 Saksa FV Pretzfeld) oli Saksa füüsik.
Pärast doktoriks saamist töötas ta 1912–14 Jena ülikoolis. 1919–23 oli ta Würzburgi ülikooli õppejõud ja 1923–27 Rostocki ülikooli teoreetilise füüsika professor. 1914–19 ja 1927–58 töötas ta Siemensi laboratooriumides.
Tagantjärele peetakse Schottky saavutustest kõige olulisemaks 1914 leiutatud valemit, millega arvutada sileda metallist tasandi ja sellest teatud kaugusel asuva punktlaengu vahel mõjuvat jõudu. Aastail 1938‒39 esitas ta metalli ja pooljuhi kontaktil ilmneva alaldusnähtuse teooria.
Schottky pälvis 1936 Londoni Kuningliku Seltsi väljaantava Hughesi medali haavliefekti avastamise eest termoemissioonis, samuti varivõrega elektronlambi (tetroodi) leiutamise eest ja osavõtu eest superheterodüüni meetodi edasiarendamisel. Haavliefekt tuleneb elektrivoolu olemuslikust mittepidevusest ja avaldub  elektronseadistes voolutugevuse juhusliku muutumisena; sellest tingitud mürapinget nimetatakse ka Schottky müraks.
Tema järgi on nimetatud Saksamaal asuv ja 1986 asutatud Walter Schottky instituut ning 1973 asutatud Walter Schottky auhind.
VTP1188S
VTP1188S on 200μA fotodiood, mida laiemalt kasutatakse distantsioonjuhtmetega elektriseadmetes.
Võnnu kirikumõis
Võnnu kirikumõis (saksa keeles Pastorat Wenden) oli kirikumõis Võnnu kihelkonnas Tartumaal.
Vastemõisa
Vastemõisa on küla Põhja-Sakala vallas Viljandi maakonnas.
Vastemõisat on esimest korda mainitud 1559. aastal, kui Viljandi palgasõdurid tapsid Viljandi-Vastemõisa tee peal Riia bürgermeistri poja Wilm Butti. 1583. aastal oli Vastemõisa Poola võimu all haldusüksuse - folvarki - keskus, 1601 kirjas mõisana (Neuwe Hoff), mis jagunes kaheks vakuseks. 1624 Rootsi võimu all Viljandi linnuselääni ühe vakuse keskus. 1638 mainitakse Vastemõisat müüridega mõisana Viljandi linna halduses. 1688. aasta maarevisjonis on Vastemõisa juba kirjas eraldi mõisana, mille valdajaks on linnakodanik Dirich Wistinghausen. 1715 adramaarevisjonis on mõis kirjas riigimõisana.
Vastemõisa vald loodi 1866. aastal. Vastemõisa külanõukogu loodi aastal 1945.
Vastemõisa oli uuesti aastatel 1990–2005 eksisteerinud Vastemõisa valla keskus. Sügisel 2005 liideti vald Suure-Jaani valla koosseisu ja selle valla koosseisu kuulus küla kuni Eesti omavalitsuste haldusreformini 2017. aasta sügisel.
Külast saab alguse Vastemõisa oja, millele on paisutatud Vastemõisa järv.
Külas asub endise Vastemõisa mõisa keskus. 1624. aastal kinkis kuningas Gustav II Adolf Vastemõisa koos teiste aladega krahv Jakob De la Gardiele. Krahv Magnus Gabriel De la Gardie müüs selle 1658. aastal 15 000 taalri eest Ewert Kahlenile. Tema järglaste käest Vastemõisa 1682. aastal riigistati ning see kuulus riigile kuni 1919. aastani. Seal on tegutsenud Vastemõisa postijaam.
Vastemõisa külas tegutses 1880–1924 Järavere (Kasari ehk Kildu ) kool. Kuni 1974. aastani kasutati maakivist hoonet seltsi- ja rahvamajana.
Valjala-Ariste
Valjala-Ariste on küla Saare maakonnas Saaremaa vallas.
Kuni 2017. aasta Eesti omavalitsuste haldusreformini kuulus küla Valjala valda ja kandis nime Ariste.
Aristes on sündinud Bernhard Viiding.
René Magritte
pisi|René Magritte. Foto: [[Lothar Wolleh]] René François Ghislain Magritte (21. november 1898 – 15. august 1967) oli Belgia sürrealistlik maalikunstnik ja graafik.
Tema varases loomingus ilmneb kubismi mõju, sürrealistidega liitus ta 1927. aastal, millest alates esindas verismi. Magritte'i maalidele on omased unenäolised ja isegi absurdsed seosed asjade vahel, suurt tähelepanu on pööratud ebahariliku illusiooni ja ruumilisuse efekti loomisele teostes.
Lapsepõlv
René Magritte sündis 1898. aastal Hainaut’ maakonnas Lessinesi väikelinnas, mis kuulus prantsuskeelse Valloonia piirkonda Belgias. Tema isa Leopold Magritte oli rätsep ja kaupmees ning vahetas tihti töökohti. Tema ema Régina Bertinchamps oli kübarsepp. René oli pere esimene laps. Hiljem sündisid veel vennad Paul ja Raymond.
Nende pere kolis varsti Gillysse ning 1904. aastal edasi Châtelet’sse, kus René 12-aastaselt joonistama ja maalima hakkas. 1912. aastal tabas Magritte’i perekonda tragöödia. Pereema Régina sooritas enesetapu, hüpates lähedalasuvalt sillalt jõkke. Kui ta jõest leiti, oli tema nägu mässitud öösärki. Kuigi René ei rääkinud oma ema surmast tihti, avaldas see sündmus suurt mõju tema elule ja loomingule. Psühholoogid teoretiseerivad, et Magritte'i kunstnikukarjääris avalduv mäng reaalsuse ja ebareaalsusega tuleneb sellest, et ta peegeldab niiviisi oma "pidevat edasi-tagasi minekut sellele, mida ta soovib – "ema on elus" – ja sellele, mida ta teab – "ema on surnud". Samasuguseid riidesse mähitud nägusid kujutas ta hiljem ka oma teostes (näiteks maal "Armastajad", 1928).
Karjääri algus
1916. aastal asus Magritte õppima Brüsseli Kaunite Kunstide Akadeemiasse (Académie Royale des Beaux-Arts), kus ta tutvus luuletaja ja proosakirjaniku Pierre Bourgeois’ga, kellest sai tema parim sõber. 1918. aastal asus Magritte tööle plakati- ja reklaamikunstnikuna ning tema esimesed näitusel eksponeeritud teosed olidki reklaamid, mitte maalid. Teise olulise tutvuse sõlmis ta 1920. aastal noore muusiku E. L. T. Mesensiga. pisi|293x293px|Belgia kunstnikud juunis 1922: (Üleval vasakult) René Magritte, E. L. T. Mesens, Victor Servranckx, Pierre-Louis Flouquet, Pierre Bourgeois; (all vasakult) Georgette Berger, Pierre Broodcoorens ja Henriette Flouquet1922. aastal abiellus Magritte Georgette Bergeriga, kellega nad tutvusid Charleroi laadal juba 1913. aastal, mil Magritte oli vaid 15-aastane. Naisest sai tema modell ja muusa terveks eluks. Neil aastail otsis René Magritte oma stiili – ta oli kütkestatud küll futurismist, kubismist, fovismist ja konstruktivismist, kuid selleks, et majanduslikult toime tulla, pidi ta maalima tapeete ning disainima plakateid. Umbes 1922. aastal tabas Magritte’i loominguline valgustus, mil ta nägi kunstnik Giorgio de Chirico maali "Armastuse laul", mis liigutas teda pisarateni. Siis sai Magritte'ile selgeks, et just sellises stiilis tahab ka tema edaspidi maalida. Samal ajal tutvus ta ka teiste Belgia sürrealistidega, nagu Paul Nougé, Camille Goemans, Marcel Lecomte ja Louis Scutenaire. Magritte'i uue stiili näitena sündis 1926. aastal maal "Eksinud ratsanik", milles oli juba tuntavalt sürrealistlikke jooni. Järgnes viljakas periood, kus Magritte maalis peaaegu iga päev ühe maali.
Brüssel 1926–1927
Magritte’i teostes hakkasid ilmnema ebaloomulikes, unenäolistes olukordades inimesed ja elukad. Oma esimese sürrealistliku maali “Eksinud ratsanik“ (1926) puhul oli Magritte ainestiku jaoks saanud inspiratsiooni küll päriselust, kuid teatrikardinate vahel malenuppude keskel galopeeriv ratsanik mõjus siiski sürrealistlikult. Kunstiteadlase Patricia Allmeri sõnul on ratsanik justkui "kolme tasandi võrra reaalsest elust eraldunud".