cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Koorküla Valgjärve järveasula
1. aastatuhande II poole vaiasula
Arvestades nii radiosüsinikumeetodi, dendrokronoloogia kui keraamikaleidude analüüsi on Maili Roio paigutanud järveasula kasutusaja vahemikku umbes 700–900 pKr, mis hõlmab umbes Eesti eelviikingi- ja viikingiaja. Märkide puudumine mitme erineva ehitusjärgu kohta osutab Andres Tvauri hinnangul, et ehitise kasutamine polnud pikaajaline. Samas dendrokronoloogiliste tulemuste suhteline varajasus võrreldes teiste meetoditega võib Roio meelest siiski viidata, et asustusjärke oli mitu.
Samalaadseid ja -aegseid järveasulaid teatakse Kagu-Eestist kokku 5 ja Põhja-Lätist 10. Ülejäänud neli Eesti asulakohta rajati siiski mitte postidele, vaid järvesaartele. Kultuuriliselt ja geograafiliselt Valgjärvele lähimad vaiasulad on leitud Läti Vidzeme järvedest 1,5–4 m sügavuselt vee ja muda alt. Neidki peetakse pärinevat 1. aastatuhande II poolest. Radiosüsiniku dateeringuid on sealt kahe järveasula kohta – Ušuru oma kasutati 8. sajandil ja Āraiši järvelinnust 9.–10 sajandil. Roio arvates oligi Valgjärve asula lähema ümbruse kontekstis võõras ning ühiskondlik-poliitiliselt ja kultuuriliselt rohkem seotud aladega Põhja-Lätis.
Järveasula rajamise põhjuseks on tihti peetud kaitsevajadust. Jälgi kaitsetarast pole siiski avastatud kui just mitte pidada järve ennast kaitseteguriks. Maili Roio meelest ei pidanud viikingiaegsed vaiasulad olema seotud eluviisiga, vaid ühiskondlike ja poliitiliste faktoritega, staatuse väljendamisega. Tema arvates oli Valgjärvel ilmselt aastaringne asula, kus majapidamisviisid sarnanesid teiste sama perioodi asulate omadega ja mis kuulus ühiskonnas erilist staatust omanud inimesele või inimrühmale. Ka Merili Metsvahi hinnangul märkisid ehitised pigem omaniku sotsiaalset staatust kui lähtusid kaitsevajadusest. Tema meelest võis seal olla kellegi elupaik või religioosse tähtsusega hooned või nii elu- kui ka kultushooned. Arvi Liiva arvates kuulus ehitis tõenäoliselt rikkale ülikule, kes seal perega aasta läbi elas. Asula mahajätmise põhjus pole selge. Arvi Liiva on seletuseks pakkunud õnnetust, näiteks tulekahju, millele osutavad põlemisjäljed palgijäänustel, või kallaletungi. Oluline või isegi otsustav roll oli tema hinnangul ka kliimamuutustel, mille tõttu järvede veetasemed tõusid.
Miltiádis Tentóglou
Ta võitis 2018. aasta Euroopa meistrivõistlustel Berliinis kuldmedali tulemusega 8.25.
2019. aasta Euroopa sisemeistrivõistlustel Glasgow's hüppas ta 8.38 ning võitis kuldmedali.
2021. aasta Euroopa sisemeistrivõistlustel kaitses ta tiitlit tulemusega 8.35. Tokyo olümpiamängudel tuli ta 8.41-ga kuubalaste Juan Miguel Echevarría ja Maykel Massó ees olümpiavõitjaks.
2022. aasta sisemaailmameistrivõistlustel Belgradis võitis Tentóglou 8.55-ga. Maailmameistrivõistlustel Eugene'is hüppas ta 8.32 ning oli hiinlase Wang Jianani järel teine. Euroopa meistrivõistlustel Münchenis tuli ta teist korda Euroopa meistriks, hüpates finaalis võistluste rekordi 8.52. Hooaja lõpus võitis ta ka Teemantliiga finaaletapi Zürichis.
2023. aasta Euroopa sisemeistrivõistlustel tuli ta tulemusega 8.30 kolmandat korda Euroopa sisemeistriks.
Siserekordid
Allikas: Rahvusvaheline Kergejõustikuliit
Tankivägede Sõjaväeinstituut
Tankivägede Sõjaväeinstituut (ukraina keeles Військовий інститут танкових військ) on sõjaline õppeasutus Ukrainas, Harkivi Polütehnilise Instituudis.
Ajalugu
2019. aastal toimus esimene naissoost õppijate vastuvõtt. Üksus osales 2022. aastal Harkivi lahingus.
Varustus
2020. aastal kasutas instituut väljaõppes BTR-4, BTR-3-e ja BMP-1-e. 2020. aasta seisuga oli õppevahendina kasutuses T-84U.
Viktor Fasth
Ta alustas klubikarjääri Rootsi klubis Växjö Lakers, mille koosseisus debüteeris ta Rootsi esiliigas hooajal 2007–08. Aastatel 2010–2012 mängis ta Rootsi kõrgliigas AIK IF-i ridades. Hooaegadel 2010–11 ja 2011–12 valiti ta Rootsi kõrgliiga hooaja parimaks väravavahiks. Hooajal 2010–11 valiti ta lisaks liiga parimaks mängijaks (Guldpucken).
2012. aasta mais sõlmis ta lepingu NHL-i klubiga Anaheim Ducks. Hooaja 2012–13 esimeses pooles toimunud NHL-i tööseisaku ajal mängis ta Rootsi esiliiga klubis Tingsryds AIF. NHL-is debüteeris Fasth 26. jaanuaril 2013 mängus Nashville Predatorsi vastu. Ta võitis oma kaheksa esimest mängu NHL-is. Hooajal 2012–13 saavutas ta NHL-is kokku 15 võitu ja kuus kaotust. Järgmisel hooajal vaevasid Fasthi vigastused. 2014. aasta märtsis siirdus ta Edmonton Oilersi.
2015. aasta juulis liitus Fasth KHL-i klubiga Moskva CSKA, kus mängis kaks hooaega.
2017. aastal naasis Fasth Rootsi kõrgliigasse, liitudes Växjö Lakersiga. 2018. aastal tuli ta klubiga Rootsi meistriks. Samal hooajal valiti ta Rootsi kõrgliiga hooaja parimaks väravavahiks.
2017. aastal tuli Fasth Rootsi jäähokikoondisega maailmameistriks. 2011. aasta maailmameistrivõistlustel võitis ta Rootsi koondisega hõbemedali. Finaalis kaotati Soomele. Fasth lasi turniiri jooksul endale lüüa keskmiselt 1,71 väravat mängus. Ta valiti turniiri väärtuslikumaks mängijaks, parimaks väravavahiks ja turniiri sümboolsesse koosseisu. Fasth kuulus Rootsi koondisse ka 2018. aasta taliolümpiamängudel.
Ostujõud
Ostujõud on toodete/teenuste hulk, mille saab osta ühe rahaühiku eest.
Folsomi vangla
pisi|Vangla värav pisi|Vangla silt pisi|Kong muuseumis
Folsomi vangla (Folsom State Prison) on vangla Ameerika Ühendriikides California osariigis Sacramento maakonnas.
See asub osariigi pealinnast Sacramentost umbes 30 km kirde pool Folsomis. Vangla asub American Riveri kaldal Folsomi järve ääres. Selle geograafilised koordinaadid on.
See on keskmise turvatasemega, osariigile alluv vangla.
Vangla asub 40-aakrisel maa-alal. See on ehitatud umbes 2000 kinnipeetule, kuid tegelikult on neid umbes 3500. Vanglas on veidi üle tuhande töötaja. Vangla aastaeelarve eelarveaastal 2009/2010 oli 118 miljonit dollarit.
Vangla peavärava vastas on väike muuseum.
Ajalugu
Otsus vangla ehitada võeti vastu 1858. aastal ja ehitamist alustati 1878. Folsomi vangla avati 26. juulil 1880. See on San Quentini vangla järel osariigi vanuselt teine vangla. Vangla ehitamine sai alguse sellest, et kohalik ettevõtja kinkis vangla rajamiseks maa ning sai vastutasuks õiguse kasutada kinnipeetute tööjõudu.
Aastatel 1895–1937 viidi Folsomis poomise teel täide 93 surmanuhtlust. Pärast seda viidi hukkamine üle San Quentinisse.
Alates 1930. aastatest on California autonumbrid toodetud Folsomi vanglas.
Aastatel 1966 ja 1968 andis vanglas kontserdi Johnny Cash. 1968. aasta kontserdist ilmus kontsertalbum "At Folsom Prison". Vanglast räägib tema laul "Folsom Prison Blues".
pisi|tühi|Vangla müür
Klementine
Klementine on küla (skrajciems ehk hajaküla) Lätis Alūksne piirkonnas Pededze vallas.
Külast läheb läbi maantee V392. Külas asuvad Klementine muinaskalmed on võetud muinsusmälestisena kohaliku kaitse alla.
Aastal 2015 oli külas üks elanik.
Klimentine
Klimentine (ka Klemetine või Vidzeme) on küla (mazciems) Lätis Alūksne piirkonnas Pededze vallas. Klimentine asub valla keskosas. Küla jääb valla keskusest Pededzest 1, piirkonna keskusest Alūksnest 27 ja Riiast 228 km kaugusele.
Külast läheb läbi maantee P42.
Aastal 2015 oli külas 11 elanikku.
Roman Kuklin
Roman Kuklin (lätipäraselt Romāns Kukļins; sündinud 13. septembril 1974 Riias) on Läti endine poksija.
Kuklin on vähemalt kuuekordne Läti meister raskekaalus (kuni 91 kg) aastatel 1994–1999.
Kuklin osales raskekaalus (kuni 91 kg) 1996. aasta Atlanta olümpiamängude poksivõistlustel, kuid kaotas 1. ringis oma kohtumise ja jäi edasisest medaliheitlusest välja.
Ujumine 1936. aasta suveolümpiamängudel
pisi|Olümpiarõngad pisi|Ujumine thumb|1936. aasta olümpiamängude areen ujumises thumb|1936. aasta ujumisbassein tänapäeval
Roman Kuklin
Kuklin osales raskekaalus (kuni 91 kg) 8. maailmameistrivõistlustel (Berliin, 1995), kuid kaotas 2. ringis oma kohtumise ja jäi edasisest medaliheitlusest välja ning 10. maailmameistrivõistlustel (Houston, 1999), kuid kaotas veerandfinaalis oma kohtumise hilisemale pronksmedalivõitjale Steffen Kretschmannile (Saksamaa) ja jäi edasisest medaliheitlusest välja.
Ujumine 1936. aasta suveolümpiamängudel
Ujumine 1936. aasta suveolümpiamängudel Berliinis toimus laupäevast 8. augustist kuni laupäevani 15. augustini. 1936. aasta olümpiamängudel võisteldi ujumises 11 alal. Meestel oli kavas 6 ja naistel 5 ala. Võistlustel osales 29 riiki 248 sportlasega.
Karin Kase
Karin Kase (neiuna Karin Palo, sündinud 3. märtsil 1982 Tallinnas) on eesti suhtekorraldaja, väitlustreener ja ajakirjanik.
Ujumine 1936. aasta suveolümpiamängudel
100 m vabalt
Esimeses eelujumises ujus Peter Fick uueks olümpiarekordiks 57,6. Viiendas eelujumuses ületas selle 0,1 sekundiga Masaharu Taguchi. Poolfinaalis kordas sama aega 57,5 teine jaapanlane Masanori Yusa. Finaal: 9. august Osavõtjaid: 45 Riike: 23 Maailmarekord: 56,4  (1936) Peter Fick, Olümpiarekord:  58,0 (1932) Yasuji Miyazaki, 25px Jaapan Olümpiavõitja 1932:  58,2 Yasuji Miyazaki, 25px Jaapan <br style="clear:both;" />
400 m vabalt
Finaal: 12. august Osavõtjaid: 38 Riike: 16 Maailmarekord: 4.38,7  (1934) Jack Medica, Olümpiarekord: 4.48,4  (1932) Buster Crabbe, Olümpiavõitja 1932:  4.48,4 Buster Crabbe, <br style="clear:both;" />
1500 m vabalt
Finaal: 15. august Osavõtjaid: 21 Riike: 10 Maailmarekord: 19.07,2  (1927) Arne Borg, Olümpiarekord: 19.12,4  (1932) Kusuo Kitamura, 25px Jaapan Olümpiavõitja 1932: 19.12,4  Kusuo Kitamura, 25px Jaapan <br style="clear:both;" />
100 m selili
Finaal: 14. august Osavõtjaid: 30 Riike: 17 Maailmarekord:  1.04,8 (1936) Adolph Kiefer, Olümpiarekord: 1.08,2  (1928) George Kojac, Olümpiavõitja 1932: 1.08,6  Masaji Kiyokawa, 25px Jaapan <br style="clear:both;" />
200 m rinnuli
Finaal: 15. august Osavõtjaid: 25 Riike: 11 Maailmarekord: 2.37,2  (1936) Jack Kasley, Olümpiarekord: 2.44,9  (1932) Reizo Koike, 25px Jaapan Olümpiavõitja 1932: 2.45,4  Yoshiyuki Tsuruta, 25px Jaapan <br style="clear:both;" />
4x200 m vabalt
Finaal: 11. august Osavõtjaid: 18 võistkonda Maailmarekord: 8.52,2  (1935) 25px Jaapan Masanori Yusa, Shozo Makino, Sunao Ishiharada, Hiroshi Negami Olümpiarekord:  8:58.4 (1932) 25px Jaapan Yasuji Miyazaki, Masanori Yusa, Hisakichi Toyoda, Takashi Yokoyama Olümpiavõitja 1932:  8:58.4 25px Jaapan Yasuji Miyazaki, Masanori Yusa, Hisakichi Toyoda, Takashi Yokoyama <br style="clear:both;" />
400 m vabalt
Finaal: 15. august Osavõtjaid: 20 Riike: 10 Maailmarekord: 5.16,0  (1934) Willy den Ouden, Olümpiarekord: 5.28,5  (1932) Helene Madison, Olümpiavõitja 1932: 5.28,5  Helene Madison, <br style="clear:both;" />
100 m selili
Nida Senff ujus esimese eelujumises uue olümpiarekordi ajaga 1.16,6. Finaal: 13. august Osavõtjaid: 21 Riike: 14 Maailmarekord:  1.15,8 (1936) Rie Mastenbroek, Olümpiarekord: 1.18,3  (1932) Eleanor Holm, Olümpiavõitja 1932: 1.19,4  Eleanor Holm, <br style="clear:both;" />
200 m rinnuli
right|275px|Autasustamine Eelujumistes ületati kahel korral olümpiarekord. Teises eelujumises ujus Martha Genenger aja 3.02,9 ja kolmandas eelujumises ületas selle Hideko Maehata ajaga 3.01,9. Finaal: 11. august Osavõtjaid: 23 Riike: 12 Maailmarekord:  3.00,4 (1933) Hideko Maehata, 25px Jaapan Olümpiarekord: 3.06,3  (1932) Clare Dennis, Olümpiavõitja 1932: 3.06,3  Clare Dennis, <br style="clear:both;" />
Karin Kase
Ta on töötanud ajakirjanikuna Tartu Linnalehes ja raadios Elmar, pressiesindajana Tartu linnavalitsuses ning kommunikatsioonijuhi ja suhtekorraldajana Sihtasutuses Archimedes ja Siseministeeriumis.
Ujumine 1936. aasta suveolümpiamängudel
4x100 m vabalt
Finaal: 14. august Osavõtjaid: 38 Riike: 9 Maailmarekord: 4.32,8  (1936) Jopie Selbach, Rie Mastenbroek, Tini Wagner, Willy den Ouden Olümpiarekord: 4.38,0  (1932) Josephine McKim, Helen Johns, Eleanor Saville, Helene Madison Olümpiavõitja 1932: 4.38,0   Josephine McKim, Helen Johns, Eleanor Saville, Helene Madison <br style="clear:both;" />
Karin Kase
2018. aastast oli Karin Kase Bolti Ida-Euroopa ja 2020. aastast on Bolti globaalne kommunikatsioonijuht.
Ujumine 1936. aasta suveolümpiamängudel
Medalid
Korraldajariik
Karin Kase
Tema abikaasa on Kajar Kase.
Roman Kuklin
Kuklin osales raskekaalus (kuni 91 kg) 31. Euroopa meistrivõistlustel (Vejle, 1996), kuid kaotas veerandfinaalis oma kohtumise hilisemale kuldmedalivõitjale ja Euroopa meistrile Luan Krasniqile (Saksamaa) ja jäi edasisest medaliheitlusest välja ning 32. Euroopa meistrivõistlustel (Minsk, 1998), kuid kaotas veerandfinaalis oma kohtumise hilisemale kuldmedalivõitjale ja Euroopa meistrile Giacobbe Fragomenile (Itaalia) ja jäi edasisest medaliheitlusest välja.
Kuklin poksis 5. augustil 1994 elukutselisena. Ta osales kokku 1 kohtumisel ning võitis selle.
Ernestiinide hertsogkonnad
pisi|Ernestiinide vapp piirikivil
Ernestiinide hertsogkonnad, ka Saksi hertsogkonnad (kuigi ka albertiinide apanaažhertsogkonnad Weißenfels, Merseburg ja Zeitz olid "Saksi hertsogkonnad" ja asetsesid kõrvuti mitme ernestiinide hertsogkonnaga), olid muutuva arvuga väikesed Wettini ernestiinide liini hertsogite valitsetud riigid, mis paiknesid suuresti tänapäeva Saksamaa Tüüringi liidumaal.
Ülevaade
Saksi hertsogkond hakkas killustuma 15. sajandil vana Saksa pärilusseaduse tulemusena, mis jagas pärandi kõigi poegade vahel. Kõik Saksi hertsogi pojad pärisid ka tiitli hertsog. Vennad valitsesid mõnikord isalt päritud territooriumi üheskoos ja mõnikord jaotasid selle. Mõned ernestiinide hertsogkonnad säilitasid oma eraldi olemasolu aastani 1918. Sarnased sündmused Reussi ja Schwarzburgi dünastiates tegid kogu Tüüringist väikeriikide sasipuntra 15. sajandi lõpust kuni 20. sajandi alguseni.
Taust enne ernestiinide haru tekkimist
Albrecht Karu (1106–1170) noorim poeg, Anhalti krahv Bernhard päris aastal 1180 osi vanast Saksi hertsogkonnast, peamiselt Lauenburgi ja Wittenbergi ümbruses. Tal oli kaks poega, Albrecht ja Heinrich. Albrecht päris Saksimaa hertsogkonna. Aastal 1260 pärandas Albrecht hertsogkonna oma poegadele Johann I-le ja Albrecht II-le, kes jagasid Saksimaa järk-järgult Saksi-Lauenburgi ja Saksi-Wittenbergi hertsogkondadeks, selge mõjuga aastast 1296. Saksi-Wittenberg reorganiseeriti 1356. aasta kuldbullaga Saksimaa kuurvürstkonnaks. Kui viimane Saksi-Wittenbergi hertsog aastal 1422 pärijateta suri, andis keiser Sigismund hertsogkonna Wettinist Meißeni markkrahvile ja Tüüringi maakrahvile Friedrich IV-le, kellest sai seeläbi Saksimaa kuurvürst Friedrich I. Nime "Saksimaa" kasutati üldiselt kõigi Wettinite valduste puhul, sealhulgas Tüüringis, kuna Saksimaa oli hertsogitiitel, kõrgeim nende poolt omandatud ja kõik dünastia liikmed kasutasid seda, kuigi paljud neist omasid maad vaid Tüüringis. Friedrich I järglane oli tema poeg Friedrich II. Pärast Friedrich II surma aastal 1464 sai kuurvürstiks tema vanim poeg Ernst ning Ernst ja noorem poeg, hertsog Albrecht jagasid Wettini maade valitsemise. Aastal 1485 jaotasid vennad Leipzigi jagamisega Wettinite valdused, kus Ernst sai Põhja-Meißeni, Lõuna-Tüüringi ja Wittenbergi ning Albrecht sai Põhja-Tüüringi ja Lõuna-Meißeni.
Wettini dünastia liikmete loendi uurimine paljastab palju hertsogipere ja nende valduste erinevaid suundi.
Ajalugu
Kuurvürst Ernst suri aastal 1486 ja tema järglane oli tema poeg Friedrich Tark. Leipzig, Saksimaa majanduslik keskus, samuti Saksimaa ainsa ülikooli asukoht, paiknes albertiinide Saksimaal. Soovides oma maale ülikooli, näiteks tsiviilteenistujate ja pastorite harimiseks, asutas Friedrich aastal 1502 Wittenbergi ülikooli. Siin püstitas Martin Luther oma 95 teesi. Friedrich kaitses Lutherit, keeldudes tema väljaandmisest kohtupidamiseks Roomas. Friedrich, nagu ka teised Saksa vürstid, lubas luterlike reformide käivitamist oma valdustes.
Karl jõudis Prantsusmaaga varsti kokkuleppele ja pööras oma tähelepanu Saksa-Rooma riigi protestantide maadele. Aastal 1546 kogus Schmalkaldeni liit armee. Kuurvürst Johann Friedrich viis liidu väed lõunasse, kuid varsti pärast seda tungis ernestiinide Saksimaale Johann Friedrichi nõbu, albertiinide Saksimaa (Meißeni) hertsog Moritz. Johann Friedrich kiirustas tagasi Saksimaale, ajas Moritzi ernestiinide maadelt minema, vallutas albertiinide Saksimaa ja asus Böömimaale tungima (mida valitsesid otse keiser Karl V vend Ferdinand ja selle naine Anna). Karli väed tõrjusid Schmalkaldeni liidu väed tagasi ja võitsid neid otsustavalt Mühlbergi lahingus (1547). Johann Friedrich sai haavata ja võeti vangi. Keiser mõistis ta mässulisena surma, kuid viivitas hukkamisega, kuna ta ei soovinud võtta aega Wittenbergi vallutamiseks, mida kaitses Johann Friedrichi naine Kleve Sibylle. Oma elu päästmiseks tunnistas Johann Friedrich Wittenbergi kapitulatsiooniga loobumist kuurvürstiametist ja oma riigi valitsemisest albertiinide Saksimaa Moritzi kasuks, ning tema hukkamine asendati eluaegse vangistusega. Kui äsjavermitud kuurvürst Moritz, olles taas pooli vahetanud, ründas keisrit, vabastati hertsog Johann Friedrich vangist ja talle anti tagasi Tüüringi maakrahvkond. Ta tegi enne oma surma aastal 1554 pealinnaks Weimari ja algatas Jena ülikooli (et asendada Wittenbergi ülikooli, mis oli kaotatud Moritzile).
Johann Friedrich I kolm poega jaotasid territooriumi, kusjuures Johann Friedrich II sai perepeaks (ja lühidalt, 1554–1556, ka kuurvürstiks) residentsidega Eisenachis ja Coburgis, keskmine vend Johann Wilhelm jäi Weimarisse (Saksi-Weimar) ning noorim, Johann Friedrich III (vanema venna nimekaim, mis tekitas palju segadust ajalookirjutamises) rajas residentsi Gothasse (Saksi-Gotha). Kui Gotha Johann Friedrich III aastal 1565 vallalise ja lastetuna suri, püüdis Weimari Johann Wilhelm nõuda Saksi-Gotha pärandit, kuid vangistatud Johann Friedrich II pojad esitasid oma nõudmised.
Nõudlejad jõudsid aastal 1572 kokkuleppele Erfurdi jagamises, millega Johann Wilhelm liitis Saksi-Weimariga Altenburgi, Gotha ja Meiningeni kreisid. Kui Johann Wilhelm aasta hiljem suri, sai tema vanem poeg Friedrich Wilhelm I Altenburgi, Gotha ja Meiningeni ja Saksi-Altenburgi hertsogi tiitli ning asutas oma mitme pojaga esimese Saksi-Altenburgi liini, samas Saksi-Weimari sai noorem poeg Johann II. Johann Friedrich II vanem poeg Johann Casimir (suri aastal 1633 pärijata) ja noorem poeg Johann Ernst (suri aastal 1638 pärijata) said kahe peale Saksi-Coburg-Eisenachi territooriumi, kuid alaealisuse tõttu nimetati neile seaduslik eestkostja. Aastal 1596 nõustusid vennad hertsogkonna Saksi-Coburgiks ja Saksi-Eisenachiks jagama.
Saksi-Weimari hertsog Johann II suri noorelt, temast jäi maha kaheksa poega (sealhulgas Bernhard von Sachsen-Weimar, noorim, kuulus kindral) ja testament käsuga valitseda üheskoos. Kui vanim neist, Johann Ernst I vallalisena suri (1626) ja veel kaks venda lastetuna surid, jättes maha viis Saksi-Weimari hertsogit, kusjuures Wilhelm oli vanim. Veel kaks venda suri viieteistkümne aasta jooksul, sealhulgas Bernhard aastal 1639, pärijateta. Aastal 1638 hääbus vanem Coburg-Eisenachi liin ning selle valdused jagati Altenburgi ja Weimari vahel, see kahekordistas Saksi-Weimari valdusi ja tegi sellest taas jagamiskõlbuliku. Umbes 1640. aasta paiku jaotasid ülejäänud vennad lõplikult oma pärandi, Wilhelm jäi Weimarisse, Albrecht sai Eisenachi ja Ernst ("Vaga") sai Gotha.
Saksi-Gotha Ernst I (1601–75) abiellus Friedrich Wilhelm I vanima poja, Saksi-Altenburgi ja Gotha Johann Philippi (1597–1638) ainsa lapse Elisabeth Sophiega. Kui Elisabeth Sophie nõbu, Altenburgi hertsog Friedrich Wilhelm III aastal 1672 vallalisena suri, hääbus terve esimene Altenburgi meesliin, algatades pärilustüli. Lõpuks said Ernsti ja Elisabeth Sophie pojad hertsog Johann Philipi testamendi põhjal lõviosa Altenburgi pärandist, kuid osa (1/4 algsest Altenburgi osast) läks Saksi-Weimari harule. Need kaks liini: Weimar ja Gotha(-Altenburg) panid aluse tulevastele ernestiinide liinidele ja mõlemad on meesliinis tänapäevani säilinud. Pärast esimese Altenburgi liini pärandi jaotamist valdas vanem, Weimari liin veidi vähem kui poolt ernestiinide maadest ja noorem, Gotha-Altenburgi liin valdas rohkem kui poolt. Gotha-Altenburgi liin jagunes rohkem ja Weimari liin mitte nii palju ning lõpuks koondusid kõik nimetatud Weimari liini valdused aastal 1741 ühtedesse kätesse ja ülendati aastal 1815 Weimari suurhertsogiks.
Gotha hertsogi Ernsti ja hertsoginna Elisabeth Sophie arvukad pojad jagasid pärandi (5/8 kõigist ernestiinide maadest) esialgu seitsmeks osaks: Gotha-Altenburg, Coburg, Meiningen, Römhild, Eisenberg, Hildburghausen ja Saalfeld. Neist Coburg, Römhild ja Eisenberg ei kestnud üle ühe põlvkonna ja jaotati nelja säilinud liini vahel.
Viis ernestiinide hertsogkonda olid Saksa-Rooma riigi Ülem-Saksi ringkonna liikmed:
Ringkonna liikmelisus andis riigi valitsejale hääle Riigipäeval. 1792. aasta Riigipäeva istungjärgul oli Saksi-Weimari hertsog ka Saksi-Eisenachi hertsog ja omas kahte häält (samuti 3/8 kõigist ernestiinide maadest); Saksi-Altenburgi hertsog oli ka Saksi-Gotha hertsog ja omas kahte häält; ning Saksi-Coburgi hertsog omas ühte häält.
Teised ernestiinide hertsogkonnad ei olnud kunagi keisririigi ringkonna liikmed ja ei omanud õigust hääletada Riigipäeval, nagu viis hertsogkonda (näiteks olid sellised Meiningeni ja Hildburghauseni vürstkonnad; see oli üks põhjus, miks Saksi-Hildburghauseni hertsog vahetas oma pärandiosa Altenburgi vastu). Kuid nad kõik olid autonoomsed ja lõpuks, seoses Saksa-Rooma riigi kaotamisega 6. august 1806, muutus see küsimus ebaoluliseks.
Tarnobrzeg
pisi|Linnus pisi|Dominiiklaste klooster Tarnobrzeg on maakonnaõigustega linn Poolas Podkarpacie vojevoodkonnas, Tarnobrzegi maakonna halduskeskus.
Tarnobrzeg on asutatud 1593. aastal.
Aktimaal
thumb|[[Jules Joseph Lefebvre. "La cigale". Õli lõuendil. 1872]] Aktimaal on maal alasti inimkehast. Aktimaalide traditsioon Lääne maalikunstis on pikk ja püsiv, selle kaudu on väljendatud iluideaale, kuid ka muid inimlikke omadusi. Üldjuhul peetakse aktimaaliks maali, millel alasti inimkeha on keskne nii tähenduses kui ka kompositsioonis; alasti kehasid on sageli kujutatud ka ajaloo, mütoloogia ja usuteemalistel maalidel.
Õlimaali on peetud üheks täiuslikumaks tehnikaks alasti inimeste kujutamisel, kuna värvide segamise ja kihiti kasutamise abil võib saavutada inimnahaga sarnase maalipinna.
Nemanja Lakić-Pešić
Nemanja Lakić-Pešić (serbia kirillitsas Немања Лакић-Пешић; sündinud 14. jaanuaril 1991 Belgradis) on Serbia jalgpallur, kes mängib keskkaitsjana Eesti Meistriliiga klubis Tallinna FCI Levadia.
Hooajal 2016–2017 mängis ta Austria esiliiga klubis Kapfenberger SV. Aastatel 2017–2019 mängis ta India Super League'i klubis Kerala Blasters. Hooaja 2019–2020 teises pooles mängis ta Serbia kõrgliiga klubis Kruševaci FK Napredak.
2020. aasta septembris liitus Lakić-Pešić Levadiaga.
Arseni (Brjantsev)
Arseni (vene keeles Арсений; kodanikunimega Aleksandr Brjantsev, Александр Дмитриевич Брянцев; 8. september 1839 (ukj) Smolenski kubermang – 11. mai 1914 (ukj) Harkov) oli Venemaa õigeusu kiriku piiskop (1903–1914 peapiiskop).
17. mail 1882 pühitseti ta piiskopiks.
Aastatel 1887–1897 oli ta Riia ja Miitavi piiskop. Arseni valitsemisajal, pühitses valitseja Arseni 7. septembril 1889 sisse Jumalaema Sündimise kiriku Alajõel, Peipsi järve kaldal, 17. augustil 1893 püha Vladimiri kiriku Narva-Jõesuus (mis hävines Teises maailmasõjas), 13. augustil 1895 Jumalailmumise kiriku Jõhvis ja paljud teised. Üldse püstitati tema valitsusajal 22 pühakoda, kogu Riia piiskopkonnas aga kuni 70. Koos Eestimaa kuberneri, vürst Sergei Šahhovskoiga oli Arseni 1891. aastal avatud Kuremäe Jumalaema Uinumise nunnakloostri rajamise eestvedajaks.
Aastatel 1903–1914 oli ta Harkovi ja Ahtõrski piiskopkonna (vene keeles Харьковская и Ахтырская епархия) peapiiskop.
Canal de l'Ourcq
pisi|Kanal [[Meauxi kohal]] pisi|Kanali asukoht Canal de l'Ourcq on 108,1 kilomeetri pikkune 10 lüüsiga kanal, mis asub Île-de-France'i piirkonnas. See algab Troesnesi küla lähedal asuvast Port-aux-Perchesist, kus eraldub kanaliseeritud Ourcqi jõest, ja suubub Pariisis tehislikku Bassin de la Villette'i, kus ühineb Canal Saint-Martiniga. Enne suubumist eraldub sellest Canal Saint-Denis.
Alates 1983. aastast on veetee määratud kasutamiseks lõbusõidulaevadele, selle vett on keelatud tarbida joogiveena.
Kanalivõrgustik loodi 19. sajandil suurlinna veehalduse osana.
Scripta manent
Scripta manent on iga viie aasta tagant toimuv Põhja-Euroopa suurim köitekunstialane kultuuriüritus, mida korraldab Eesti Köitekunstnike Ühendus.
Skuodas
Skuodas, vene keeles vanasti Шкуды on linn Leedus Bartuva jõe ääres. Skuodas on Skuodase rajooni ja Skuodase valla halduskeskus.
Skuodast on esimest korda mainitud 1253. aastal. Toona elasid seal kurelased, asula asus Ceklise maakonnas. Linnaõigused sai Skuodas 1572. aastal, ent kaotas need 1776. aastal. Aastal 1821. ehitati sinna luteri kirik, 1847. aastal katoliku kirik. Aastal 1914 ehitati läbi linna Priekule–Klaipėda raudtee.
1946. aastal sai Skuodas taas linnaõigused. Tänapäeval moodustab Skuodas halduslikult omaette valla.
XVII sajandil rajati Skuodase mõis, mis kuulus algul Chodkiewiczitele, hiljem aga Sapiehadele. Mõisas asub kool.
Linna piiridesse jääb kaks juudi kalmistut, nõukogude sõjaväekalmistu, Skuodase kalmistu, Skuodase katkuohvrite matmipaik ja Kulai küla kalmistu. Skuodase linn hooldab ka kolme Narvydžiai kalmistut.
2005. aasta Eesti meistrivõistlused kergejõustikus
2005. aasta Eesti meistrivõistlused kergejõustikus, olid 88. Eesti meistrivõistlused, mis toimusid 23. ja 24. juuliini Rakveres Rakvere linnastaadionil.
100 m
Eesti rekord: 10,19 Marek Niit, 31. märts 2000 Fayetteville Eesti meistrivõistluste rekord: 10,40 Argo Golberg, 3. august 2003 Tallinn Eesti meister 2004: 10,80 Allar Aasma Vaata ka: 100 m jooksu Eesti meistrivõistluste medalivõitjad <br style="clear:both;" />
200 m
Eesti rekord: 21,03 Erki Nool, 10. aprill 1995 Krugersdorp Eesti meistrivõistluste rekord: 21,13 Henri Sool, 4. august 2003 Tallinn Eesti meister 2004: 21,30 Martin Vihmann Vaata ka: 200 m jooksu Eesti meistrivõistluste medalivõitjad <br style="clear:both;" />
400 m
Eesti rekord: 45,99 Aivar Ojastu, 6. juuli 1990 Kiiev Eesti meistrivõistluste rekord: 46,96 Aivar Ojastu, 28. august 1984 Tartu Eesti meister 2004: 47,72 Martin Vihmann Vaata ka: 400 m jooksu Eesti meistrivõistluste medalivõitjad <br style="clear:both;" />
Sepsikas
pisi|350px|[[pruun sepsikas|Pruuni sepsika puhmad.]] Sepsikas (Schoenus) on taimeperekond sugukonnast lõikheinalised.
Perekonda kuulub umbes 110 liiki. Valdav osa neist elab lõunapoolkeral, eriti palju (70 liiki) Austraalias. Euroopas on sepsikaid kaks liiki, mõlemad kasvavad ka Eestis.
Järjekord
pisi|Bussile minejate järjekord Tšehhis pisi|Järjekord [[Eiffeli torni juures]] Järjekord (kõnekeeles füüsilise järjekorra kohta ka saba) on rida inimesi, kes midagi (nt teenust) ootavad ja kes saavad oodatu kätte või pääsevad soovitud kohta vastavalt järjekorras paiknemisele (tavaliselt eespool olevad enne).
Järjekord võib olla füüsiline, mille puhul inimesed seisavad üksteise järel reas (näiteks poes või lennujaamas, järjekorra võivad moodustada ka inimesi sisaldavad sõidukid), või kujuteldav, kus inimesed ei moodusta füüsilist rida, aga neile on antud järjekorranumbrid (näiteks asutuse ooteruumis), või ei paikne nad üldse samas paigas ja nende järjestust hallatakse tehnoloogiliste vahenditega või muul arvepidamislikul moel (näiteks telefoniliinile pääsemine, raamatu laenutamine jne).
Ķurši
Ķurši on küla (skrajciems ehk hajaküla) Lätis Alūksne piirkonnas Pededze vallas.
Ķurši asub valla keskosas merepinnast 156 meetri kõrgusel. Küla jääb valla keskusest Pededzest 3, piirkonna keskusest Alūksnest 31 ja Riiast 232 km kaugusele. Seal asub Ķurši bussipeatus.
Külast läheb läbi maantee P42. Külas asuv Pededze õigeusu kirik on võetud muinsusmälestisena kohaliku kaitse alla. Ķuršis asub kalmistu, kus asub ka Teises maailmasõjas hukkunud Nõukogude sõdurite ühishaud.
Aastal 2015 oli külas 66 elanikku.
Gene Hackman
Eugene Allen "Gene" Hackman (sündinud 30. jaanuaril 1930 San Bernardinos Californias USAs) on Ameerika Ühendriikide näitleja.
Ta on oma rohkem kui neljakümneaastase näitlejakarjääri jooksul võitnud kaks Oscarit (nomineeritud viiele), kolm Kuldgloobust ja kaks BAFTA auhinda. Ta on mänginud suuremaid rolle filmides "Bonnie ja Clyde" (1967), "The French Connection" (1971), "The Poseidon Adventure" (1972), "The Conversation" (1974), "Noor Frankenstein" (1974), "Superman" (1978), "Hoosiers" (1986), "Mississippi tules" (1987), "Unforgiven" (1992), "Get Shorty" (1995), "The Birdcage" (1996) ja "The Royal Tenenbaums" (2001).
Kūdupe
Kūdupe on küla (skrajciems ehk hajaküla) Lätis Alūksne piirkonnas Pededze vallas. Kūdupe asub valla lõunaosas Kudepi jõe kaldal. Küla jääb valla keskusest Pededzest 4, piirkonna keskusest Alūksnest 29 ja Riiast 230 km kaugusele.
Külast läheb läbi maantee P42. Aastani 1944 asus seal Pakalnieši-Kūdupe raudtee lõppjaam, ent seejärel Kūdupe raudteejaam suleti. Seal asub Kūdupe bussipeatus.
Külas kasvavad Kūdupe tammed on võetud looduskaitse alla.
Aastal 2015 oli külas 34 elanikku.
Éric Lamouroux
Éric Lamouroux (sündinud 9. septembril 1965) on Prantsusmaa diplomaat.
Afyonkarahisari provints
Välislingid
🇹🇷
Éric Lamouroux
Lamouroux on saanud magistrikraadi era- ja majandusõiguses.
Ta alustas 1992. aastal diplomaadikarjääri. Ta oli aastatel 1996–2000 Prantsusmaa suursaatkonnas Dakaris kultuuri- ja kultuurikoostöö nõunik ning 2000–2003 Prantsusmaa Välisministeeriumi personaliosakonna juht. 2003. aastal täiendas ta end Diplomaatia instituudis Pariisis. Seejärel naasis ta Välisministeeriumi ja töötas seal (sealhulgas 2016. aastast välisprantslaste ja konsulaarasjade administreerimise osakonna asedirektorina) kuni 2019. aasta augustini.
Éric Lamouroux on alates 2019. aasta augustist Prantsusmaa Vabariigi erakorraline ja täievoliline suursaadik Eesti Vabariigis.
Lamouroux valdab inglise, hispaania ja araabia keelt.
Optiline aktiivsus
pisi|Polariseeritud valguse polarisatsioonitasandi pööramine skemaatiliselt Optiline aktiivsus on mõnede ainete (näiteks enantiomeeride) võime pöörata neid läbiva polariseeritud valguse polarisatsioonitasandit. Pöördenurk on võrdeline läbitava ainekihi paksusega ja lahuse puhul ka kontsentratsiooniga, kusjuures võrdetegur (nn eripöörang) on seda ainet iseloomustav suurus, mis sõltub ka lainepikkusest, temperatuurist ja lahustist.
Optilise aktiivsuse mõõtmist kasutatakse näiteks kiraalsete ühendite iseloomustamiseks ja suhkru lahuse kontsentratsiooni määramiseks. Et olla optiliselt aktiivne, peab proov koosnema kiraalsest ühendist ja ühte enantiomeeri peab olema rohkem kui teist. Ratseemilised segud on optiliselt inaktiivsed. Optilist aktiivsust mõõdetakse instrumendiga, mida nimetatakse polarimeetriks.
Maapähklivõi
pisi|Pehme maapähklivõiMaapähklivõi on röstitud ja jahvatatud maapähklitest valmistatud võie, mis on levinud toiduaine Ameerika Ühendriikides ja Kanadas, Hollandis, Suurbritannias ning teatud Aasia riikides, eriti Filipiinidel ja Indoneesias. See võib sisaldada ka purustatud maapähkleid. Maapähklivõid määritakse tavaliselt (röst)saiale, sageli koos keedisega.
Ameerika Ühendriikides on 24. jaanuar riiklik maapähklivõi päev (National Peanut Butter Day).
Ajalugu
Kanadalane Marcellus Gilmore Edson (1849–1940) hankis patendi pähklivõile aastal 1884. Edsoni jahutatud toote patent oli võetud röstitud ja jahvatatud poolvedelale pähklivõile. Ta lisas suhkrut, et saada tahkem konsistents. Saint Louisest pärit ärimees George Bayle tootis ja müüs pähklivõiga batoonikesi aastal 1894.
John Harvey Kellogg, tuntud hommikuhelveste valmistaja, hankis endale patendi "toiduainete tootmise protsessi" kohta 1898. aastal ja kasutas selleks maapähkleid, kuid röstimise asemel keetis neid. Kellogg's Western Health Reform Institute pakkus pähklivõid patsientidele, kuna need vajasid toitu, milles on palju proteiini, kuid mida saab süüa mälumata. Esialgu oli pähklivõi taskukohane eelkõige rikkamatele inimestele, kes said seda ravi otstarbel.
Esimesed pähklivõimasinad valmistas Joseph Lambert, kes töötas John Harvey Kelloggi Battle Creeki sanatooriumis, ja Dr. Ambrose Straub, kes sai patendi maapähklivõi valmistamise masinale aastal 1903. 1922. aastal leiutas keemik Joseph Rosefield protsessi võilaadse pähklivõi tootmiseks, ilma et sellest õli eralduks, kasutades selleks osaliselt hüdrogeenitud õli. Rosefield litsentseeris oma leiutise ettevõttele, mis hakkas tootma Peter Pan-I pählivõid 1928. aastal ja alustas 1932. aastal enda pähklivõi tootmist nimega Skippy. Selle brändi all leiutas Rosefield uue krõmpsuva pähklivõi, millel oli kreemisem, kuid teraline struktuur.
1916. aastal anti Ameerikas välja raamat, kus õpetati maapähklit kasvatama ning kuidas seda töödelda 102 meetodil. Paljud neist meetoditest on tänapäeval apteekide, maiustustetootjate ja teadlaste poolt patenteeritud. Kuna pähklivõi on Ameerikas nii tuntud, on seal sisse seatud eraldi pähklivõipäev 24. jaanuaril.
Tüübid
Saadaval on orgaanilised pähklivõid, mille turg on väike. Kaks peamist maapähklivõi tüüpi on krõmpsuvad ja siledad. Krõmpsuva maapähklivõi puhul lisatakse parema tekstuuri saavutamiseks maapähkli tükikesi. Siledas maapähklivõis on pähklid ühtlaselt jahvatatud, moodustades kreemja struktuuri. Ameerika Ühendriikides nõuavad toidualased eeskirjad, et iga toode, mis on märgistatud kui maapähklivõi, peab sisaldama vähemalt 90% maapähkleid, ülejäänud 10% sisaldab tavaliselt soola, magusaineid ja emulgaatorit või karastatud taimeõli, mis takistab maapähkliõli eraldumist. Ühendriikides ei tohi ükski maapähklivõi sisaldada kunstlikke magusaineid, keemilisi säilitusaineid, looduslikke või kunstlikke värvaineid. Mõned maapähklivõi kaubamärgid müüakse ilma emulgaatoriteta, mis seovad maapähkliõli pastaga ja vajavad pärast eraldamist segamist. Enamik peamiste kaubamärkide tootjaid lisavad valget suhkrut, kuid on olemas ka teisi, kes kasutavad kuivatatud roosuhkrut, agaavi siirupit või kookospalmi suhkrut.
Külvamine ja koristamine
Tulenevalt ilmastikutingimustest külvatakse maapähklit tavaliselt kevadel. Pärast õitsemist ja närtsimist kasvavad õisi kandnud varred pikemaks ning tungivad maasse. Seejärel kasvavad varre otsa kaunad, millest igaüks sisaldab 2–3 seemet ehk pähklit. Koristusperiood on augusti lõpust oktoobrini, kui ilm on selge. Selline ilm hoiab mulla kuivana, nii et koristamisel ei jää pinnas varte ja kaunade külge kinni. Seejärel eemaldatakse pähklid vartest ja transporditakse pähklikoorimismasinasse mehaanilise kuivatamise jaoks. Pärast kärpimist viiakse pähklid hoidlatesse, kus need puhastatakse ning ladustatakse koos koortega.
Koorimine
Kõige tähtsam osa koorimise juures on eemaldada pähklikoor minimaalse kahjustusega seemnele. Koorimata maapähklite niiskust kontrollitakse, et vältida kestade ja tuumade liigset kergustumist, mis omakorda vähendab taime tolmu kogust. Pärast seda saadetakse pähklid mitmetele rullidele, mis on spetsiaalselt pähklite partii jaoks, kus need pragunevad. Pärast pragunemist läbivad maapähklid sõelumisprotsessi, kus kontrollitakse nende saasteainete taset.
Röstimine
Röstimiseks kasutatakse erinevaid meetodeid. Üks neist on röstimine väiksemate koguste kaupa, kus maapähklid pannakse ahju 426,6 °C juures ning seejärel 160 °C juures veel 40–60 minutit. See kuivatab pähklid ühtlaselt ära. Teise meetodina kasutatakse kuiva kuuma õhku lindil, mis kuivatab pähklid, ning andurid ütlevad, millal on pähklid kuivad. Viimane meetod on suurtootjatele tõhusam, kuna ei pea kasutama enam tööjõudu.
Jahutamine
Pärast röstimist asetatakse pähklid silindrikujulisse anumasse, kus neid jahutatakse õhuga. Selline protsess kestab niikaua, kuni pähklite temperatuur on 30 °C
Koorimine
Pähklite koore eemaldamiseks on jällegi kaks varianti. Üks neist on kuumutades, ning seejärel jõuab maapähkel kummilintide vahele, kus koor maha hõõrutakse. Teisel juhul puhutakse koor maha veega.
Jahvatamine
Jahvatamiseks kasutatakse erinevaid purusteid, et saada erinevaid fraktsioone. Suurem osa pähklitest purustatakse peeneks, et saada määritav kreem ja vajadusel lisatakse suuremaid tükke krõmpsuva tulemuse saamiseks.
100 United Nations Plaza Tower
pisi|100 United Nations Plaza 100 United Nations Plaza Tower on 170 meetri kõrgune postmoderne pilvelõhkuja, mis asub USA-s New Yorgis Midtown Manhattanil, Trump World Toweri, ÜRO peakvartali ja East Riveri lähedal. 52-korruseline kõrghoone, mis paikneb First Avenue ääres East 48th Streeti ja East 49th Streeti vahel, valmis 1986. aastal.
Maapähklivõi
Jahvatamine
100 grammi maapähklivõid sisaldab energiat 588 kalorit, 50% rasva, 25% proteiini, 20% süsivesikuid.
Pakkimine
Enne pakkimist peab pähklivõi olema maha jahutatud, et see purkidesse sulgeda. Segu pumbatakse soojusvahetisse, et jahutada see umbes 48,8 °C-ni. Pärast jahutamist pumbatakse maapähklivõi purkidesse ja suletakse vaakumiga. See vaakumkinnitus vähendab hapniku mahtu, nii et ei saaks tekkida oksüdeerumine ja toit säiliks. Seejärel purgid märgistatakse ning pannakse kuni kristalliseerumiseni kõrvale. Valmis toode pakitakse seejärel jaemüüjatele kastidesse, kus säilitatakse toatemperatuuril ja müüakse tarbijatele.
Maapähklivõi allergia
Kuigi maapähklivõi on väga tervislik, on pähkliallergia üks levinumaid allergiaid ning sellepärast ei pakuta pähklivõitooteid koolides.
Pähklivõis on rikkalikult vitamiine ja palju kiudaineid. Samuti mineraale, näiteks tsinki ja rauda.
Târgu Jiu
Târgu Jiu on linn Rumeenias, Gorji maakonna halduskeskus. Linn asub ajaloolises Olteenia piirkonnas Jiu jõe ääres.
Târgu Jiud on esmamainitud 1406. aastal. Târgu Jiud on ürikutes esimest korda linnaks nimetatud 1597. aastal.
Linnas asub 1938. aastal valminud Constantin Brâncuși skulptuuriansambel, mis on pühendatud Esimeses maailmasõjas hukkunud rumeenlastele.
Ivan Wallin
Ivan Emanuel Wallin (22. jaanuar 1883 – 6. märts 1969) oli bioloog, kes töötas Ameerika Ühendriikides. Tema vanemad olid pärit Skandinaaviast.
Ta oli esimesi, kes detailselt põhjendas, et mitokondrid on varasemad bakterid, s.t ta oli endosümbioosi teooria varaseid arendajaid.
Ta võttis kasutusele prototaksise mõiste, mis tähistab organismi esmast valikulist toimimist keskkonna suhtes.
Bassin de la Villette
pisi|Villette'i bassein Bassin de la Villette on suurim tehislik veekogu Prantsusmaa pealinnas Pariisis. XIX ringkonna naabruskonnas Villette'is asuv ristkülikukujuline bassein täideti veega 2. detsembril 1808. See ühendab Canal de l'Ourcqi 800-meetri ulatuses Canal Saint-Martiniga, mis suubub Seine'i jõkke. Alguskohaks on Rue de Crimée'i tõstesild ja lõppkohaks väljak Place de la Bataille-de-Stalingrad. Loodes ääristab seda Quai de la Seine ja kagus Quai de la Loire, neid ühendab basseini keskel jalakäiate sild Passerelle de la Moselle.
Maggie Smith
Margaret Natalie Smith (tuntud kui Maggie Smith; sündinud 28. detsembril 1934) on inglise filmi-, teatri- ja seriaalinäitleja.
1984. aasta filmis "Seatemp" mängis ta Joyce Chilversit.
Viimastel aastatel on ta laiemalt tuntud eelkõige tänu Minerva McGonagalli rollile Harry Potteri sarja filmides.
Ourcq
pisi|Jõe asukoht Ourcq on 86,5 kilomeetri pikkune jõgi Prantsusmaal, see on Marne'i parempoolne lisajõgi. Selle allikas asub Ronchèresi küla lähedal, voolates läbi Fère-en-Tardenoisi, La Ferté-Miloni, Mareuil-sur-Ourcqi ja Crouy-sur-Ourcqi valdade, suubudes Lizy-sur-Ourcqi lähistel. Napoleon I kasutas jõge veeallikana, see varustas Pariisi kuni Haussmanni linnauuenduseni.
Francesco Borromini
Ta sugulane oli Carlo Maderna, kellelt ta sai tõenäoliselt väljaõppe ning kellega koos ta töötas. Koos Madernaga töötas Borromini Püha Peetruse basiilika kallal, kuid tema roll selle objekti puhul on kindlaks tegemata.
Elulugu
Francesco Borromini sündis Bissones – linnas, mis asub tänapäeva Šveitsi alal Lugano järve ääres. Ta sünninimi oli Francesco Castelli, kuid pärast Rooma jõudmist muutis ta oma nime Borrominiks. Borromini nimi oli ta emapoolse perekonna kasutatud nimi. Võimalik põhjus, miks Francesco Castelli võttis uueks perekonnanimeks Borromini, oli selle nime lähedane seos püha Carlo Borromeoga. Francesco Borromini sündis kiviraidurite peres, kuid üsna varakult, kas 9- või 15-aastaselt suundus ta Milanosse. Arvatavasti töötas Borromini isegi müürsepana, õppides Lombardia ehituskunsti ja kivide lõikamist. Tõenäoliselt nägi F. Borromini Milano Katedraali ehituse viimast järku (1603–1610) ning isegi kui ta ei näinud, on Inglise kunstiajaloolane Anthony Blunt oletanud, et vähemalt ta sai näha arhitektide disaine, mis tehti katedraali valmimise jaoks. Tema hilisemates töödes on näha, kui palju ta õppis Milano kogemusest. Pärast Milanos olekut suundus Borromini edasi Rooma, kus ta hakkas töötama Carlo Maderna heaks. Maderna töötas samal ajal Püha Peetruse basiilika kallal. Carlo Maderna käe all töötamine aitas Francesco Borrominil näidata oma oskusi kui andekas dekoratiivskulptor ja hiljem kui arhitekt. Francesco Borromini joonestamisoskused võimaldasid tal saada Maderna peamiseks assistendiks ning hiljem hakkas ta iseseisvalt detaile kujundama, kuna Carlo Maderna halb tervis ja vanus ei võimaldanud vahel seda. Näiteks andis Maderna talle ülesande kujundada Sant'Andrea della Valle laterna.
Francesco Borromini oli iseloomult melanhoolne, närviline (eriti elu lõpus) ja järeleandmatu. Üheks tema isiksuseprobleemiks sai lõpuks see, et ta hakkas kõigis kahtlema. Anthony Blunt, kes oli Inglise kunstiajaloolane, võrdles F. Borrominit Nicolas Poussiniga, kes oli prantsuse kunstnik ja barokkstiili esindaja. A. Blunt tõi välja paralleele, kuidas mõlemad isikud ütlesid ära rahast, et kujutada vabalt neile hingelähedast kunsti.
Enne surma Francesco Borromini hävitas suure osa oma hoonete projektidest, kuna ta kartis, et teised arhitektid ja skulptorid varastavad ta ideed. Ta vaimne tervis oli samuti halvenenud ning ta võttis endalt elu 2. augustil 1667. Tema enesetapp polnud üllatus ta lähedastele, kuna ta käitumises oli näha meeleheitlikkust.
Looming
Inglise kunstiajaloolane Anthony Blunt on kirjeldanud Francesco Borromini kiriku sisekujundust nii: "Ta ei kasutanud kunagi värve, kõik ta kiriku sisemused on valget värvi, kui lisanduvad skulptuurid, siis see on koosluses teiste kaunistusega. Valgust on kasutatud selleks, et rõhutada ruumi ennast, Borromini ei proovinud luua mingit dramaatilist kontrasti, ta saavutab selle oma arhitektuuriga ise". Samuti leidis A. Blunt, et "Bernini hooneid vaadatakse silmadega, aga Borromini hoonet tunned terve kehaga".
Francesco Borromini oli kaasaja mõistes uuenduslik arhitekt. Näiteks Paolo Portoghesi teoses Roma Barroca on hea tsitaat, mis kirjeldab Borromini mõju inimeste seas. "Juan de S. Bonaventura sai Borromini tööde mõjust teada alles siis, kui ta rääkis San Carlino kiriku külalistega. Sealsed külalised vaatasid kirikus olles ainult ümberringi, kuna kõik on nii paigutatud, et üks asi järgneb teisele". Hoonete kujundamisel oli tal sirged jooned, mis läksid edasi kaardus joonteks ja veel keerulistemaks kaardus joonteks. See andis ta hoonetele dünaamilisuse linnapildis. Ta õppis võtteid renessansi klassikutelt, näiteks kasutas ta Michelangelo Cappella Sforza sisekujundusstiili paljudes oma töödes ehk ta kabelid olid eraldi suletud kaartes (mitte poolringis nagu tavaliselt). Francesco Borromini kogus inspiratsiooni ka antiiksest arhitektuurist. Näiteks kasutas ta antiikseid hooneid mudelitena, et välja mõelda uuenduslikke ideesid. Ta erines 16. sajandi klassikalistest arhitektidest sellega, et ta ei olnud lummatud Vitruviuse st. Teda huvitasid väga detailsed hooned Julio-Claudi ja Flavianide dünastia perioodist ning hilisemad keisriperioodi hooned. Näiteks kasutas ta ühte antiikset purskkaevu mudelina, et disainida purskkaev Püha Phillip Neri kogudusele.
Francesco Borromini loomingu puhul ei saa jätta mainimata rivaliteeti Gian Lorenzo Berniniga, kes oli arvatavasti suurim ja mõjukaim Itaalia barokiarhitekt. Anthony Blunt võrdles mõlemat arhitekti oma teoses Borromini ning kirjeldas mõlemat meest nii: "Bernini oli briljantne, oma ajast eespool, võluv, sotsiaalne ja peene iseloomuga. "Borromini oli melanhoolne, närviline ja järeleandmatu" . Kui need kaks iseloomustust kokku võtta, võib näha kui erinevad nad üksteisest olid. Lorenzo Bernini kusjuures algul aitas F. Borrominil saada arhitekti koht, kirjutades soovituskirja ühele tema assistendile. Tänu Bernini soovitusele, kujundas Borromini oma ühe tuntuima hoone, milleks oli Sant'Ivo alla Sapienza kiriku Roomas. Nende teed hiljem kohtusid Püha Peetruse basiilika kujundamisel. Seda perioodi, kus nad kahekesi koos töötasid, võib pidada ka nende omavahelise rivaliteedi alguseks. Noah Resnick tõi välja selle, et kui Borromini sai baldahhiini kallal töötamise eest 25 skuudot (Itaalia müntide nimetus), siis Bernini sai sama töö eest 250 skuudot. Samuti polnud väidetavalt Bernini kogu aeg kohapeal ja Borromini süüdistas teda selle eest, et Bernini sai kogu tähelepanu osaliseks ning Borromini panust ei väärtustatud piisavalt. N. Resnick tõi välja ka selle, et Urbanus VIII-le ei meeldinud Borromini ning andis enamiku projektidest oma sõbrale L. Berninile. Mõlema arhitekti vahelist võistlust võib näha Piazza Navona väljakul Roomas. Seal asub Sant'Agnese in Agone kirik, mille arhitektiks oli F. Borromini ja mis on üks tema tuntumaid kirikuid Roomas, kiriku ees on Nelja jõe purskkaev ning selle skulptoriks oli Lorenzo Bernini. Purskkaevu paigutus tekitab küsimuse, et kas see oli paigutatud meelega kiriku ette või oli see juhus. pisi|Sant'Agnese in Agone esifassaad pisi|Sant'Agnese in Agone sisemus