cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kiidjärve vesiveski
Veski ehitati 1914. aastal, tellised valmistati mõisa telliselöövis. Veski lõpetas töö 1979. aastal. Uuesti pandi veski paariks aastaks tööle 1991. aastal pärast seda, kui Elva EPT oli ehitanud uue tammi ning Kiidjärve metskond korraldanud veski remondi. Tänapäeval hoonet enam veskina ei kasutata.
pisi|vasakul| Kiidjärve vesiveski ja ehitatav sild, oktoober 2015. Foto: L. Pihlak
2015. aasta sügisel lammutati vana tamm, ehitati sild (vanade fotode järgi) ning kindlustati kaldaid.
Lennunduse standardkeel
Lennunduse standardkeel on kokkulepitult inglise keel, mis koosneb kindlatest fraasidest. Korrektne ja arusaadav kommunikatsioon on ülioluline, et tagada lendude ohutus ja tõrgeteta sujumine. Lennundusstandardkeele regulatsiooni peamised allikad on Rahvusvaheline Tsiviillennunduse Organisatsiooni (ICAO) dokumendid ja muud rahvuslikud regulatsioonid.
Lennunduse inglise keel
Inglise keel on lennundusstandardkeel, mida kasutatakse kogu maailmas. See on ülimalt tähtis kõigile lennujuhtidele, pilootidele, lennuettevõtete töötajatele ja teistele lennundusega seotud isikutele. Lennunduse inglise keel(Aviation English) on tihedalt seotud standardse fraseoloogiaga. Aviation english on erinev tavalisest inglise keelest, kuna see sisaldab palju tehnilisi termineid, mida tavalises igapäevakeeles ei kasutata. Näiteks tuleb lennunduses kasutada täpset keelt meteoroloogiliste tingimuste, lennukiparameetrite ja navigatsiooniga seotud teemade puhul. Seetõttu on lennunduskeel sageli lühikeste lausetega ja selge struktuuriga. [1], [2]
Lisaks tehnilistele terminitele on lennunduse inglise keeles ka spetsiifilised väljendid, mida kasutatakse suhtlemiseks lennujuhtide ja lennukipersonali vahel. Selline spetsiifiline keelekasutus tagab sujuva ja kiire suhtlemise, vähendab vigade esinemise võimalust ja tagab lendude ohutuse. [1], [2]
Standardne fraseoloogia
Lisaks lennunduse inglise keelele on lennunduses ka standardne fraseoloogia. See on kindel fraaside kogum, mida kasutatakse teatud situatsioonides lennunduses. Standardne fraseoloogia on loodud selleks, et tagada ühtne ja arusaadav suhtlus erinevate lennujuhtide ja lennukipersonali vahel ning vähendada segadust ja vigade riski. See hõlmab suhtlust nii tava- kui ka hädaolukorras.[3], [4]
Standardne fraseoloogia hõlmab näiteks selliseid olulisi teemasid nagu õhkutõus, maandumine, tuleohud, rünnakud ja muud. Näiteks, „Mayday“ on fraas, mis tähendab, et lennuk on tõsises hädaolukorras ja vajab kiiret abi. „Pan-pan“ tähendab, et lennukis on tekkinud olukord, mis ei ole veel hädaolukord, kuid nõuab kohe tegutsemist. Kui lennuk hakkab maanduma, kasutatakse standardset väljendit „landing gear down“ selle asemel, et kasutada „wheels down“ või mõnda muud väljendit. Selliste fraaside kasutamine tagab, et erinevates olukordades suhtlemine on selge ja arusaadav. Kõigile lennundusstandardkeele kasutajatele on vajalik koolitus ja sertifitseerimine vastavalt kehtivatele regulatsioonidele. Fraseoloogiat reguleerivad samuti ICAO dokumendid, mis kehtestavad standardsete väljendite kasutamise erinevates suhtlussituatsioonides.[3]–[5]
Viited
[1]       skybrary, “English Language Proficiency Requirements”, Accessed: Mar. 22, 2023. [Online]. Available: https://www.skybrary.aero/articles/english-language-proficiency-requirements
[2]       R. Fowler, E. Matthews, J. Lynch, and J. Roberts, “Aviation English Assessment and Training,” ''Coll. Aviat. Rev. Int.'', vol. 39, no. 2, 2021, doi: 10.22488/okstate.22.100231. Accessed: Mar. 22, 2023.
[3]       flightgear, “ATC phraseology”, Accessed: Mar. 22, 2023. [Online]. Available: https://wiki.flightgear.org/ATC_phraseology#:~:text=Example%3A%20Callsign%2C%20taxi%20to%20holding,point%20runway%2022%20via%20A.&text=The%20pilot%20is%20not%20able,a%20controller%20for%20safety%20reasons
[4]       skybrary, “Standard Phraseology”, Accessed: Mar. 22, 2023. [Online]. Available: https://www.skybrary.aero/articles/standard-phraseology
[5]       eurocontrol, “Phraseology database”, Accessed: Mar. 22, 2023. [Online]. Available: https://contentzone.eurocontrol.int/phraseology/
Roojamine
Roojamine ehk defekatsioon (kõnekeeles ka sittumine, kakamine) on seedekulgla läbinud toidu jääkproduktide ehk ekskremendi väljastamine kehast pärasoole avause (päraku) kaudu.
Voldemar Haas
Voldemar Haas (2. juuni 1898 Tori vald – 4. veebruar 1982 Tallinn) oli eesti teatrikunstnik ja maalikunstnik.
Alustas kunstiõpinguid 1919. aastal Pallases. Õpingute ajal töötas ta Eesti Rahva Muuseumis. 1920. aastal tegi ta vanavara kogumisretki Karulasse, Harglasse, Tõstamaale ja Kihnu saarele.
Pärast Teist Maailmasõda rajas ta koos Natalie Meiga Tallinna Riiklikus Tarbekunsti Instituudis teatrikunsti osakonna. Aastatel 1944–1967 töötas ta Tallinna Riikliku Tarbekunsti Instituudi (1951. aastast Eesti NSV Riikliku Kunstiinstituudi) õppejõuna, 1947. aastast oli professor.
Ta viljeles ka tahvelmaali.
Ta on maetud Tallinna Metsakalmistule.
Isiklikku
Tema tütar on tekstiilikunstnik Mall Tomberg.
Laatzen
Laatzen on linn Saksamaal Alam-Saksi liidumaal Hannoveri piirkonnas otse Hannoverist lõunas Leine jõe ääres.
Linna pindala on 34,05 km². 31. detsembril 2016 elas seal 41 449 inimest.
Linnaosad
1964. aastal ühendati Laatzeni (täna umbes 22 000 elanikku) ja Grasdorfi (3500 elanikku) vald Laatzeni linnaks. 1974. aastal liideti linnaga Rethen/Leine (8100 elanikku), Gleidingen (4300 elanikku) ja Ingeln-Oesselse (3700 elanikku).
Loodna Vabaajakeskus
Loodna Vabaajakeskus oli sihtasutus, mis korraldas Märjamaa valla kultuurivaldkonda endise Loodna valla aladel. Asutus eksisteeris 2006–2013.
Mõisaküla kogudus
EELK Mõisaküla kogudus on luterlik kogudus Mulgi vallas Mõisakülas, mis kasutab Mõisaküla Maarja-Magdaleena kirikut.
Kogudus kuulub Viljandi praostkonda.
Koguduse hooldajaõpetaja on Arvo Lasting.
Jumalateenistused toimuvad iga kalendrikuu 2. ja 4. pühapäeval kell 11.00 Mõisaküla Maarja-Magdaleena kirikus.
Hubert Kahn
pisi|Hubert-Viktor Kahn Pätsi monumendi avamisel 2022. aastal Foto: Jaan Künnap Hubert-Viktor Kahn (sündinud 6. detsembril 1930 Tallinnas) on eesti arstiteadlane, meditsiinidoktor, töötervishoiuarst.
Elulugu
Hubert-Viktor Kahn on sündinud 6. detsembril 1930 Tallinnas riigiametnik August-Johannes Kahni ning laulja ja laulupedagoogi Eugenie Kahni pojana.
Ta lõpetas 1949. aastal Tallinna Nõmme Gümnaasiumi ning jätkas õpinguid Tallinna Polütehnilise Instituudi keemia-mäeteaduskonnas. 1950. aastal astus Tartu Riikliku Ülikooli arstiteaduskonda, ülikooli lõpetas 1956. aastal kiitusega. Aastatel 1948–1950 õppis ka Tallinna Muusikakoolis orkestri dirigeerimise erialal.
1958. aastal astus ta Eesti Teaduste Akadeemia aspirantuuri tööhügieeni ja kutsehaiguste erialal. Väitekirjaga "Pliimürgistuste varajane diagnostika ja ravi CaNa2 EDTA-ga" sai 1964. aastal meditsiiniteaduste kandidaadi kraadi. Doktorikraadi sai 1976. aastal uurimuse eest, mis käsitles põlevkivikeemia produktide üldtoksilist toimet inimorganismile. Professori kutse hügieeni erialal sai Kõrgema Atestatsiooni Komisjoni poolt 1986. aastal.
1980. aastal valiti ta Tartu Riikliku Ülikooli korraliseks professoriks töötervishoiu erialal ja 1996. aastal emeriitprofessoriks. 2000. aastatel jätkab tegevust töötervishoiu arenduse valdkonnas ja praktiseeriva töötervishoiuarstina.
Teadustöö põhisuunad
On olnud ligi 100 teadustöö juhendaja ja/või nende täitja.
Isiklikku
Tema abikaasa oli raadioajakirjanik Kiira Kahn, vennapoeg diplomaat Jüri Kahn.
Teadus- ja arendustegevust käsitlevaid artikleid
Kokku on Hubert Kahn kirjutanud, koostanud ja toimetanud 44 raamatut, avaldanud 200 teadusliku ja arendustegevuse sisuga artiklit ning kirjutanud ligi 400 publitsistliku ja aimekirjutist.
Half-Life (mänguseeria)
"Half-Life" (stiliseeritud HλLF-LIFE) on esimeses isikus tulistamismängude sari, mida arendas ja avaldas Valve Corporation.
Sarja peamised osad järgivad Gordon Freemani – füüsikateoreetikut, kes võitleb tulnukate invasiooni vastu.
Kaks sarjas ilmunud mängudest, "Half-Life" ja "Half-Life 2" on täispikad mängud ning kaks teist, "Half-Life 2: Episode One" ja "Half-Life 2: Episode Two", on lühemad, episoodlikud mäng. Seeria kolmas episoodiline osa, "Half-Life 2: Episode Three", pidi algselt ilmuma 2007. aasta jõuludeks, kuid ilmumata jätmise tõttu peetakse seda nüüdseks uduvaraks.
2020 Ilmus Half-Life seeria uus osa Half-Life: Alyx. Tegu ei ole kolmanda episoodiga, vaid hoopis Half-Life 2 eellooga, sündmustik leiab aset 5 aastat enne teist osa.
Jessica Watkins
Jessica Andrea Watkins (sündinud 14. mail 1988) on Ameerika Ühendriikide geoloog ja NASA astronaut.
Watkins on lõpetanud Stanfordi Ülikooli geoloogia- ja keskkonnateaduste ning California Ülikooli Los Angeleses geoloogia erialal. Watkins töötas bakalaureusekraadi omandamise ajal NASA Amesi Uurimiskeskuses, kus osales kosmoseaparaadi Phoenix arenduses. Magistrikraadi omandamise ajal töötas Watkins Jet Propulsion Laboratory's. 2017. aastal valiti ta astronaudiks.
Watkinsi esimene missioon kosmosesse oli SpaceX Crew-4, mille ajal oli ta Rahvusvahelise Kosmosejaama 67. ja 68. ekspeditsiooni liige.
Paadipöör
Paadipöör oli vanasti kalastamisel kasutatud abivahend, millega peale kalapüüki tõmmati loomus rannamadalale. Paadi parda külge olid kinnitatud puupööra hargid või raudaasad. Nendes keerles paadipööra raudvõll.
Viiesajakroonine pangatäht
Kujundus
500 kroonise põhitoon oli lilla ja selle esiküljel oli kujutatud Carl Robert Jakobsoni ning tagaküljel suitsupääsukest Eesti maastiku taustal.
Pangatähe mõõtmed olid 140 x 69 mm.
Ruka Norimatsu
Ruka Norimatsu (jaapani keeles 乗松 瑠華 Norimatsu Ruka; sündinud 30. jaanuaril 1996) on Jaapani jalgpallur, kaitsja.
Koondisekarjäär
Jaapani naiste jalgpallikoondises mängis ta aastal 2014 2 mängu.
François de La Rochefoucauld
Võtnud oma tormilises nooruses kõrgaadlikuna osa kõikvõimalikest poliitilistest intriigidest (sealhulgas armuintriigidest), vandeseltsidest ja mässudest, pühendus ta kirjandusele alles vanemas eas, kui oli saanud lahingus raske näohaava. 1662 ilmusid ta "Memuaarid", mis kajastavad tema osalust Fronde'i liikumises, kusjuures autor kirjutab endast kolmandas isikus.
La Rochefoucauld' peateos on aforismikogu "Mõtisklused ehk Moraalsed sententsid ja maksiimid" (Réflexions ou Sentences et Maximes morales), mille juhtmõtteks on inimeste egoismi paljastamine. Nähes kõigi ülevate tunnete ja kõrgete vooruste taga eelkõige inimeste omakasupüüdlikkust, esitab La Rochefoucauld omamoodi inimkonna universaalse psühholoogia, mis sobiks kõikidele aegadele ja rahvastele. Aforismide üldistav, kohati abstraktne laad lähendab La Rochefoucauld' klassitsismi kunstimeetodile, autori üldine tundetoon aga on lähemal barokksuuna kirjanikele.
Abielus oli tal kaheksa last ja lisaks üks vallaslaps.
Molière kasutas teda "Misantroobi" prototüübina.
Antti Kurvinen
Kurvinen lõpetas aastal 2005 Härmä lütseumi ja aastal 2013 Lapi ülikooli õigusteaduse magistrina.
Eduskunda kuulub ta alates 2015. aasta aprillist.
27. maist 2021 kuni 29. aprillini 2022 oli ta Soome teadus- ja kultuuriminister. Alates 29. aprillist 2022 kuni 20. juunini 2023 oli ta Soome põllu- ja metsamajandusminister.
Isiklikku
Ta on novembrist 2019 abielus Menja Pöyhöneniga.
Robert Hines
Robert Thomas Hines, Jr. (sündinud 11. jaanuaril 1975) on Ameerika Ühendriikide õhuväelane ja NASA astronaut.
Hines astus õhuväkke 1999. aastal kui sai pärast ohvitserikooli lõpetamist nooremleitnandiks. Pärast lenduriväljaõppe lõppu sai ta Cessna T-37 Tweeti instruktoriks ning õppis hiljem lendama F-15E Strike Eagle'iga. 2011. aastal astus ta õhuväe reservi, kuid naasis 2019. aastal kolonelleitnandina tegevteenistusse.
Hines valiti NASA astronaudiks 2017. aastal ning tema esimene missioon kosmosesse oli SpaceX Crew-4, mille ajal oli ta Rahvusvahelise Kosmosejaama 67. ja 68. ekspeditsiooni liige.
Georgsmarienhütte
Georgsmarienhütte on linn Saksamaal Alam-Saksi liidumaal Osnabrücki kreisis.
Linna pindala on 55,41 km². 31. detsembril 2017 elas seal 31 624 inimest. Linn asub Teutoburgi metsas, umbes 7 km Osnabrückist lõunas.
Ajalugu
1856. aastal asutati ettevõte "Georgs-Marien-Bergwerks- und Hüttenverein", et püstitada raua- ja terasetehas Malbergeni vallas. See nimetati kuningas Georg V, kes toetas tööstuslikku arengut, ja tema naise Marie järgi. Töötajate elurajoonid kasvasid ja arenesid Georgsmarienhütte vallaks. Malbergenist sai 1937. aastal Georgsmarienhütte osa. 1970. aastal ühendati Georgsmarienhütte linnaga vallad Oesede, Kloster Oesede, Harderberg, Holsten-Mündrup, Holzhauseni lõunaosa ja "tööstusküla" Georgsmarienhütte.
thumb|Terasetehas 2006. aastal
Raua- ja terasetehas oli üks kõige olulisemaid tööandjaid Osnabrückist lõunas, andes tööd mitmele tuhandele inimesele. 1923. aastast kuulus see ettevõttesse Klöckner Werke AG, mis kannatas rängalt 1990. aastate terasekriisis. 1993. aastal omandas Klöckneri juht Jürgen Großmann terasetööstuse sümboolse summa eest ja muutis selle tõhusaks ettevõtteks, mis on üks juhtivaid kõrgekvaliteedilise terase tootjaid Euroopas.
Kloster Oesede
pisi|püsti|Endise Kloster Oesede kirik
Transport
Georgsmarienhüttet teenindab Osnabrücki–Brackwede raudteeliin, mis omakorda viib ülejäänud riiki.
Lähim lennujaam on Münsteri/Osnabrücki rahvusvaheline lennujaam 32 km kaugusel.
Haridus
Kõik Saksa üldhariduskoolide tüübid on linnas esindatud. Lisaks rahvakeskkoolile pakuvad kaks internaatkooli täiskasvanuharidust erikursustel, mis kestavad tavaliselt mõne päeva.
Muuseumid
thumb|püsti|Museum Villa Stahmer
Museum Villa Stahmer on kohaliku ajaloo muuseum. Hoone püstitati 1900. aastal vabrikuomaniku Robert Stahmeri poolt. Ta ela seal koos oma perega 1907. aastani. See oli eluase Teise maailmasõja lõpuni, siis kasutasid seda Briti väed. 1947. aastast kasutati seda tööhõivebüroona. 1980. aastal avati muuseum.
Tallinna Klaverifestival
Tallinna Klaverifestival on Tallinnas toimuv rahvusvaheline pianistide festival, suurim klaverifestival Baltimaades ja põhjamaades.
Festival sai alguse 1998. aastal selle asutaja ja kunstilise juhi pianist Lauri Väinmaa initsiatiivil. Festivali idee on tutvustada eesti kuulajaskonnale silmapaistvaid rahvusvahelisi klaveritähti. Festivalil on esinenud teiste hulgas Nelson Freire, Marc-Andre Hamelin, Piotr Anderszewski, Pierre-Laurent Aimard, Mihhail Pletnjov, Cyprien Katsaris, Nikolai Luganski, Stephen Kovacevich, Angela Hewitt, Alexandre Tharaud, Pascal Rogé, Paul Lewis, Stephen Hough, Arcadi Volodos.
Teine festivali idee on olnud traditsioonilise, 150-aastase ajalooga klaveriõhtu formaadi hoidmine, väärtustamine ja arendamine.
Ponte Buggianese
Ponte Buggianese on vald Itaalias Toscana maakonnas Pistoia provintsis.
Ponte Buggianese vald asub umbes 40 km Firenzest loodes.
Krestovski staadion
Peterburi staadion (Стадион Санкт-Петербург) ka Krestovski staadion (Стадион «Крестовский»), tuntud ka nimega Zenit Arena, on jalgpallistaadion, mis asub Krestovski saarel Peterburis Venemaal. Staadion on Peterburi Zeniti koduväljak.
Staadion pidi valmima detsembris 2008, kuid see saadi valmis alles 2011. aasta lõpus. Staadion anti ekspluatatsiooni 29. detsembril 2016 ja avati lõpuks 2017. aastal. Staadion mahutab 68 134 inimest. 2017. aasta FIFA konföderatsioonide karika ja jalgpalli MM 2018 ajal on staadioni ametlik nimi Peterburi staadion. Mai 2017 seisuga oli staadioni valmimine 518% hilinenud ja läinud maksma 548% üle eelarve. Staadion on ehitusmaksumuselt maailma kalleim staadion.
Ülevaade
Arhitektuuriprojekti võistluse võitis Kisho Kurokawa "Kosmoselaev". Staadioni disainiks on laiendatud versioon Toyota staadionist Toyota linnas Jaapanis, mis on samuti Kurokawa disainitud. Staadion ehitati kohta, kus varem asus Kirovi staadion (lammutati uue staadioni ehitamiseks).
Jaanuaris 2009 kirjutas The St. Petersburg Times, et projekti on hakanud rahastama Peterburi linnavalitsus ja Gazprom on asunud ehitama eraldiseisvat pilvelõhkujat. Raekoda pidi projekti üle võtma, kuna Gazprom keeldus edasisest staadioni ehitusse investeerimisest.
25. juulil 2016 tegi peatöövõtja Inzhtransstroy-Spb avalduse, et linnavalitsus on maksmata jätnud 1 miljard rubla (u 14,1 miljonit eurot) ulatuses ehitustööd, ja jättis töö pooleli. Järgmisel päeval tühistati leping. 1. augustil teatati, et metallist katus ja põrand on tuulega kannatada saanud.
2016. aasta augusti lõpus hakkas uus peatöövõtja Metrostroy staadioni edasi ehitama.
27. oktoobril toimus väljakul esimene mäng. Sõprusmängus võitis ehitajate meeskond Metrostroy ettevõtet 6:2.
Novembri alguses avastas FIFA komisjon, et ülestõstetav mänguväljak on ebastabiilne, vibratsioon oli lubatust seitse korda suurem. Venemaa asepeaminister Vitali Mutko kinnitas, et probleemile leitakse lahendus.
Norra jalgpalliajakiri Josimar väitis märtsis 2017, et vähemalt osa projekti töölistest olid Põhja-Korea "orjad".
Matraaliad
Matraaliad (Matralia) oli religioosne pidustus Rooma riigis.
Matraaliaid peeti 11. juunil jumalanna Mater Matuta auks. Need rajas legendaarne Servius Tullius. Seal palvetasid kõigepealt tädid oma õdede laste eest, hoides neid kätel, ja siis oma laste eest. Päev pühendati jumalanna Mater Matutale ('hommikune jumalanna'), keda austati Mater Matuta templis Roomas Forum Boariumi ääres (Aedes Matris Matutae), sest teda samastati kevade, sünni ja kasvu jumalanna Fortuna Reduxiga. Kultuses said osaleda ainult roomlannadest naised, orjataridele oli see keelatud. Pidustuse ajal viidi templisse orjatar. Teda peksti ja ta aeti ära.
Aivar Rihkrand
Aivar Rihkrand (sündinud 24. jaanuaril 1964 Kohtla-Järvel) on eesti maalikunstnik.
Summa (Pärt)
"Summa" on eesti helilooja Arvo Pärdi 1977. aastal loodud teos. Muusikateose pikkus on 5-6 minutit. Teosest on Pärt hiljem (näiteks 1991) teinud mitmeid versioone.
Aivar Rihkrand
Aivar Rihkrand on 1998. aastal asutatud Vene Kunstnike Ühenduse liige. Aastast 2006 on ta Kohtla-Järve linna Kunstnikeühenduse juhatuse liige.
Matraaliad
Ohverdati jahust, meest ja õlist tehtud kooke, mida küpsetati savinõudes. Üks matroonidest, kes ei olnud oma abikaasat veel kaotanud, ehtis Mater Matuta kuju pärjaga.
Kura kuningad
Kura kuningad (saksa keeles Kurische Könige; läti keeles kuršu ķoniņi; vene keeles куршские короли) oli sotsiaalne grupp Kuramaal tänapäeva Lätis, kes elas mitmetes külades praeguse Kuldīga piirkonna territooriumil.
Kura kuningad olid algselt läänimehed, vabastatud maksudest ja teotööst, kuid väeteenistuskohustusega. Nad võisid pidada veskit, kalastada ja küttida. On teada, et 17. sajandil olid kura kuningatel oma vapid. Eristaatus võimaldas neile teatavat vabadust ka religiooni osas ja mõnede paganlike, eriti hiiemetsadega seotud uskumuste praktiseerimist. Teistest läänimeestest eristas kura kuningaid asjaolu, et neil puudus oma maaomand ja alluvad talupojad. Kirjaliklt on neid esmamainitud 1320. aja 1333. aasta lääniraamatutes. Kura kuningate (Cursken konyngh) nime all märgitakse neid esimest korda 1504. aastal. Kuigi kura kuningate algupära täpselt teada ei ole, näitavad kaudsed tõendid, et vähemalt osa neist, Turlava lähedastes külades asunud, pärines 13. sajandi kuralaste ülikutest. Nimelt paiknesid sealsed nende külad ühtsel alal Lipaiķi linnamäe ja tõenäoliselt sellega kokku kuulunud Elka hiiekoha lähedal ning ühe sealse suguvõsa nime Tontegode (mainitud juba 1320. aastal) etümoloogiaks on peetud skandinaavia sõnu tomte "majavaim" ja godi "preester või väike isand", mis võib viidata neile kui kunagistele hiie omanikele. Ka on Peniķiste suguvõsa saanud õiguse kura kuningate hulka kuuluda vapruse eest Smolino lahingus 23. augustil 1504 Wolter von Plettenbergilt (see oli ka viimane selle staatuse saanud pere). Aja jooksul kura kuningate õigusi vähendati ja 18.–19. sajandiks olid nad langenud sisuliselt tavalise talupoja staatusesse. 1860. aastal kuulus kura kuningate hulka 833 inimest (403 meest ja 430 naist). Põhiliselt elasid nad Kuldīga kihelkonna seitsmes vabakülas (Ķoniņciems, Pliķi, Ziemeļi, Kalēji, Viesalgi, Dragūni, Sausgaļi-Kamburnieki). Pärast 1810. kuni 1884. aastani kestnud võitlust oma endiste õiguste eest nende privileegid taastati.
Kura kuningate eriline seisund kaotati lõplikult Läti Vabariigis 1920. aasta maareformi ja 1929. aasta seadusega, mis nende vabakülad üksiktaludeks jagas. Kura kuningate järglased on sellised tänapäeva perekonnad nagu (läti kirjakeeles): Peniķis, Tontegode, Vidiņš, Dragūns, Sirkants jt.
Vabatahtlik tuletõrje
Vabatahtlik tuletõrje on tuletõrjeorganisatsioon, mille tegevliikmed on vabatahtlikud.
Tuletõrje enne 1918. aastat
Esimesed tuletõrjekorralduse kogemused ja ilmselt ka mõtte organiseerida oma majavalduste kaitseks vabatahtlik tuletõrjemeeskond said Tallinna elanikud tõenäoliselt Lääne-Euroopast, mõnest sealsest hansalinnast. 23. mail 1788 asutati esimese tuletõrjeformeeringuna Eestis Mustpeade vennaskonna vabatahtlik tuletõrjekomando. See oli esimene Tsaari-Venemaal ja üks esimesi Euroopas. Kolm päeva hiljem, 26. mail 1788 osteti 95 rubla eest käsiprits, mis paigutati Tallinnas Pikk 26 asuvasse Mustpeade maja eesruumi.
2. augustil 1862 asutati Tallinna Vabatahtlik Tuletõrje Selts – esimene vabatahtlik tuletõrjeorganisatsioon Tsaari-Venemaal. 1866. aastal astus ka Mustpeade vennaskonna komando selle koosseisu. Vabatahtlikud tuletõrjeseltsid asutati ka teistes linnades ja suuremates asulates: Tartu Vabatahtliku Tuletõrje Seltsi asutamispäevaks loetakse 5. veebruari 1864, kui Tartu raadile teatati, et vabatahtlik tuletõrje on asutatud, asunud oma ülesandeid täitma ja valmis linnas toimuvaid tulekahjusid organiseeritult kustutama. Tartu linn ehitas Emajõe kaldale seltsile tuletõrjedepoo, 19. detsembriks 1865. Tartu Vabatahtliku Tuletõrje Seltsi esimeseks peameheks sai endine tuletõrjekolleegiumi esimees, Tartu raehärra ja kommertsbürgermeister Peter Heinrich Walter. 1880. aastaks oli Tartu Vabatahtliku Tuletõrje Seltsi liikmete arv kasvanud nii suureks, et Õpetajate tänavale ehitati teine pritsimaja, kuhu 1882. aastal osteti auruprits ja moodustati aurupritsi jaoskond. 1882. aastal kinnitas siseminister seltsi põhikirja. Tartu tuletõrjes võeti esimesena kasutusele telefon. 1888. aastal seati tuletõrjemajja üles telefonikommutaator, mis oli ühenduses linna eri paikades olevate 15 tulekahju teadeandepunktiga.
Pärnu Vabatahtliku Tuletõrje Seltsi asutamispäevaks peetakse 1. novembrit 1866. Pärnu seltsi peamehe ülesandeid hakkas täitma A. Gülich. 1856. aastal ehitas Pärnu linnavalitsus Pärnu raehoone kõrvale tuletõrjujatele harjutustorni ja 1869. aastal ka väikse pritsimaja. 1879. aastal kohandati Pärnu raehoone kõrvalhoone Uus tänav 2 ümber Pärnu Vabatahtliku Tuletõrje Seltsi pritsihooneks.
1867. aasta novembris asutati vabatahtlik tuletõrjeühing Kuressaares. Tuletõrjeühingu algataja ja seltsi esimene esimees oli Jean Baptiste Holzmayer. Kuressaare kivist pritsikuur ehitati 1870. aasta paiku ja 1882. aastal täiendati pritsikuuri ka puust kellatorniga.
1876. aastal asutati tuletõrjeseltsid veel Lihulas ja Alatskivil, mis olid teadaolevail andmeil Venemaa keisririigi esimesed maatuletõrjeseltsid. 1901. aasta 20. detsembril asutati Paistu Vabatahtlik Tuletõrje Ühing. Ühingu asutamise mõtte algatajaks olid Heimtali mõisnik Sievers, Paistu köster A. Tilzen ning talupidajad Mats ja Jakob Neumann.
Enne Esimest maailmasõda tegutses Eestis juba 142 tuletõrjeorganisatsiooni. 3. novembril 1913 saabus Eestimaale Saksamaalt Tartu Vabatahtliku Tuletõrje Seltsile esimene tuletõrjeauto Hansa Lloyd. 1914. aastal oli Vene Keiserliku Tuletõrjeliidu liikmeteks ligi sada Eesti tuletõrjeseltsi. „Keiserliku Vene Tuletõrje Selts”, Balti ringkonda kuulusid Eesti-, Liivi- ja Kuramaa kubermangud ja Dünaburg. Vabatahtlik tuletõrje pidas end üleval liikmemaksudest, korjandustest ja annetustest. Tallinnas ja Tartus, hiljem ka Narvas ja Pärnus olid palgalised tuletõrje lendsalgad. Nende kulud kandis linnavalitsus. Vabatahtliku tuletõrjeliikumisega said populaarseks tuletõrjujate puhkpilliorkestrid, näitetrupid, laulukoorid ja muud kultuuriga seotud tegevused, millega seltsid endale raha teenisid. Maapiirkondades muutusid pritsimajad kohalikeks kultuurikeskusteks, sest ruume renditi välja ka teistele organisatsioonidele.
Vabatahtlik tuletõrje 1918–1940
Tallinna Vabatahtliku Tuletõrje Selts peakoosolekul 26. juunil 1919 otsustati kokku kutsuda Eesti Üleriiklise Tuletõrje Liidu asutamiskongress. Kongress toimus 6.–7. septembril 1919 Estonia punases saalis. Kongressist võttis osa 48 tuletõrjeorganisatsiooni 78 esindajat. Otsustati asutada Üleriikline Tuletõrje Liit (1936. aastast Eesti Vabatahtlik Tuletõrje Liit) ja kiideti heaks põhikirja projekt ning valiti 9-liikmeline juhatus. Eesti Üleriiklik Tuletõrje Liidu juhatusse valiti Ado Birk, Oskar Allik, Jaan Toffelmann, Karl Jürmann, Aleksander Pirker, Jaan Kross, Friedrich Vahtmeister, Karl Lorenz ja Artur Väli. ÜTL asutajateks olid 26 tuletõrjeseltsi: Tallinna, Tartu, Abja-Mõisaküla, Haapsalu, Roela, Ulvi, Maidla, Toila, Sulbi, Lihula, Valga, Narva, Suure-Jaani, Põltsamaa, Rapla, AS A. M. Lutheri, Loksa, Jõhvi, Narva, Narva-Jaanilinna, Tallinna Noortemeeste, Rägavere, Petseri, Märjamaa, Väike-Maarja ja Mäetaguse seltsid ja Tallinna linna tuletõrjekomando. Liitu liitusid ka Nõmme, Alutaguse, Põllula, Püssi, Pärnu, Narva-Peetri, Hummuli, Karksi-Nuia, Kilingi-Nõmme, Rakvere, Keila, Kohtla, Kaarli, Raudtee tehaste tuletõrjekomando, Antsla ja Paide tuletõrjeseltsid. 1933. aastal kuulus Eesti Üleriiklisse Tuletõrje Liitu 575 tuletõrjeorganisatsiooni (Leedus oli vastav arv 391 ja Lätis 139). Liidu esimeestena tegutsesid: 1919–1922 Ado Birk, 1922–1926 Jaan Toffelmann, 1926–1934 Aleksander Punga, 1934–1941 Boris Melts, 1941–1944 Karl Lorenz, 1944–1950 Arnu Sork.
1936. aastal oli Eestis 906 majanduslikult iseseisvat tuletõrjeüksust, neist riiklikke 170, omavalituse 17, eraasutuste ja – ettevõtete 108 ja vabatahtlikke 611. Riiklikku tuletõrjesse kuulus 2751 ja omavalitsuste tuletõrjesse 472 tuletõrjujat, enamiku osa moodustasid vabatahtlikud, kellest 48 501 tegev- ja 3367 toetajaliiget. Kokku oli Eesti tuletõrjes kokku 55 091 liiget.
1. jaanuaril 1937 kehtestati uus tuletõrjeseadus, mille järgi kuulus tuletõrje üldine juhtimine siseministrile läbi politseivalitsuse Kodanliku õhukaitse ja tuletõrje osakonna. Eesti Vabatahtliku Tuletõrje Liidu (edaspidi EVTL) baasil moodustati Eesti Tuletõrje Korpus kui tuletõrje operatiivorgan, mille tegevust juhtis Politsei Peavalitsus. Tuletõrje operatiivjuhtimine läks Tuletõrje Korpuse pädevusse. Tuletõrje Korpuse staabi ja juhatuse esimees oli üheaegselt ka korpuse pealiku abi. Eesti Tuletõrje Korpusse kuulus 1938. aastal 60 tuhat meest, 10 tuhat naist ja 5000 noortuletõrjujat, kokku ümmarguselt 75 tuhat vabatahtlikku tuletõrjujat. ETK pealiku esimeseks abiks ette nähtud Eesti Vabatahtliku Tuletõrje Liidu esimees. Teiseks abiks, peamiselt tehniliseks abijõuks, oli Politseivalitsuse tuletõrjeinspektor.
Vabatahtlik tuletõrje 1945–1990
24. veebruaril 1945 arutati Eesti NSV Rahvakomissaride Nõukogu vabatahtliku organisatsiooni küsimust ja otsustas säilitada süsteemi sellisena, nagu see oli enne nõukogude võimu kehtestamist Eestis. Organisatsiooni nimeks sai Eesti NSV Vabatahtlik Tuletõrje Ühing (edaspidi EVVTÜ). 1. jaanuariks 1947 oli EVVTÜ ridades 84 919 inimest. EVVTÜ moodustas tuletõrje korpuse, mis 1. jaanuaril 1947 koosnes 13 brigaadist, 55 divisjonist, 446 kompaniist, 1338 rühmast, 4014 jaost ning 102 nais- ja 166 noortesalgast.
1986. aasta 1. jaanuari seisuga oli EVVTÜ koosseisus 17 tuletõrjeühingut 1853 salga ja neis 115 534 liikmega, sh noorliikmeid oli 24 484. Kokku oli loodud 283 vabatahtlikku tuletõrjekomandot. Ühe komando tegevusraadius maal ei ületanud 10–12 kilomeetrit. 1990. aastate algul tegutses Eestis 334 tuletõrjeüksust rohkem kui 9000 tulekustutustöödel osaleva töötajaga. Seega oli vabatahtlike kasutuses tööna 78% tehnilisest baasist ja vabatahtlikud moodustasid 83% üksuste koosseisust. Vabatahtlikud kustutasid ligi kolmveerandi kõigist Eestis puhkenud tulekahjudest ja seda põhiliselt maapiirkondades.
Külimitseen
Külimitseen (Crucibulum laeve) on laialt levinud seeneliik Põhja-Ameerikas.
Kasvab peamiselt kõduneval puidul.
“Pesa” on 2–9 mm kõrge, 4–10 mm lai, munad selle sees on ellipsi kujuga, kuni 2 mm laiad ja kinnituvad pesa külge nöörikesega.
Stabat Mater (Pärt)
"Stabat Mater" on eesti helilooja Arvo Pärdi 1985. aastal loodud teos. Muusikateose pikkus on 20-25 minutit. Teos kanti esimest korda ette Viini kontserdimajas Austrias 30. oktoobril.
Raul Vicente Zafra
Raul Vicente Zafra, ka Raul Vicente, (sündinud 23. novembril 1979) on Hispaania päritolu Eesti arvutiteadlane ja neuroteadlane.
Ta on 2016. aastast Tartu Ülikooli arvutiteaduse instituudi andmeteaduse professor ja 2013. aastal instituudi juurde loodud arvutusliku neuroteaduse uurimisgrupi juht. Tema peamised uurimisvaldkonnad on arvutuslik neuroteadus, arvutiteadus, arvutusmeetodid ja automaatjuhtimisteooria.
Ta oli 2016. aasta detsembris lõppenud projekti, mis käsitles mälutekke sünaptiliste protsesside uurimist biofüüsikalise mudeldamise ja kõrgetasemelise masinõppe abil, vastutav täitja.
Haridus- ja töökäik
Ta lõpetas 2001. aastal ülikooli bakalaureusekraadiga füüsikas ja kaitses 2006. aastal Palma de Mallorcas Baleaari Saarte Ülikoolis doktoritöö füüsikas. 2007. aastal pälvis Vicente oma doktoritöö eest Euroopa Füüsikaseltsi aastaauhinna.
2006. aastal tegi ta ülemineku füüsikast ajuteadusesse ja asus järeldoktorina tööle Max Plancki Aju-uuringute Instituuti Frankfurdis.
2012. aastal külastas ta Professor Talis Bachmanni laborit Tallinnas, kus ta osales seminaril ja andis konsultatsioone teadvuse neuronaalsete korrelaatide ja arvutusliku modelleerimise teemal.
2013. aastal asus Raul Vicente tööle Eestisse – Tartu Ülikooli arvutiteaduse instituuti – algul bioinformaatika vanemteadurina, 2014. aastast arvutusliku neuroteaduse vanemteadurina ning 2016. aastal andmeteaduse professorina.
Martin Seligman
Martin E. P. Seligman (sündinud 12. augustil 1942) on Ameerika Ühendriikide psühholoog, õpetaja ja eneseabiraamatute autor. Tema loodud on teaduslike ja kliiniliste psühholoogide seas populaarne õpitud abituse teooria.
Raul Vicente Zafra
Haridus- ja töökäik
2013. aastal loodi instituudi juures Tartu Ülikooli arvutusliku neuroteaduse uurimisgrupp. Vicente määrati seda juhtima.
Doktoritööde juhendamine
Vicente juhendab (2017. aasta juuli seisuga) nelja doktoranti: Ardi Tampuud (doktoritöö teema: "Visuaalse informatsioonitöötluse uurimine taalamuses ja ajukoores kasutades biofüüsilist mudeldamist"), Ilja Kuzovkinit ("Masinõpe meetodid aju andmete analüüsis ja aju-arvuti liidese arendamises"), Kristjan Korjust ("Multidimensionaalsete elektroentsefalograafi (EEG) andmete analüüs masinõppe meetoditega") ja Tambet Matiisenit ("Õpitud tunnuste tekkimise uurimine mitmekihilistes närvivõrkudes").
Martin Seligman
Vastavalt Haggbloomi jt poolt läbi viidud uurimusele, mis püüdis selgitada välja 20. sajandi kõige väljapaistvamaid psühholooge, oli Seligman 13. kõige sagedamini tsiteeritud psühholoog sissejuhatavates psühholoogiaõpikutes ning ta sai väljapaistvate psühholoogide edetabelis 31. koha.
Seligman on Pennsylvania Ülikooli psühholoogia osakonna professor ning sealse Positiivse Psühholoogia Keskuse juhataja. Varem oli ta sama osakonna Kliinilise Väljaõppe Programmi juhataja. Ta valiti 1998. aastal Ameerika Psühholoogide Assotsiatsiooni (APA) presidendiks. Ta asutas ajakirja Prevention and Treatment Magazine (APA elektrooniline ajakiri), mille peatoimetaja ta on, ning lisaks kuulub ta ka ajakirja Parents konsultatiivnõukokku.
Seligman on kirjutanud sellistel positiivse psühholoogia teemadel nagu "Optimistlik laps" ("The Optimistic Child"), "Lapsemäng" ("Child's Play"), "Õpitud optimism" ("Learned Optimism"), "Ehe õnn" ("Authentic Happiness") ja "Õitseng" ("Flourish").
Haridustee
Seligman sündis New Yorgi osariigis Albany linnas. Ta õppis riigikoolis ning seejärel ülikoolis õppimiseks ettevalmistavas Albany Akadeemias (The Albany Academy). Ta sai bakalaureusekraadi aastal 1964 Princetoni Ülikoolist, lõpetades kõrgeima kiitusega (Summa Cum Laude). Viimasel kursusel pidi Seligman valima kolmest ülikoolide tehtud pakkumise vahel. Need kolm pakutud stipendiumit olid analüütilise filosoofia õppimine Oxfordi Ülikoolis, loomadega tegelev eksperimentaalpsühholoogia Pennsylvania Ülikoolis ning viimaks pakkumine liituda sama ülikooli bridžimeeskonnaga. Seligman otsustas minna Pennsylvania Ülikooli psühholoogiat õppima. Oma doktorikraadi sai ta psühholoogia alal samast ülikoolist.
Õpitud abitus
Seligmani teedrajavad eksperimendid ning "õpitud abituse" teooria said alguse Pennsylvania Ülikoolist aastal 1967 pärast seda, kui ta laiendas oma huvi kliinilise depressiooni vastu. Üpris juhuslikult avastas Seligman koos oma kolleegidega, et koerte klassikaline tingimine viis tulemusteni, mis olid vastupidised tollase juhtiva psühholoogia alase teooria, B. F. Skinneri biheiviorismi, prognoosidele.
Seligman arendas teooriat veelgi edasi ning leidis, et õpitud abitus on psühholoogiline seisund, mille korral on kas inimene või loom õppinud teatud olukorras abitult käituma (tavaliselt pärast mingit liiki võimetuse kogemist mõnes negatiivses olukorras) ja seda isegi siis, kui tal on võime enda ebameeldivat või isegi kahjulikku olukorda muuta. Seligman nägi sarnasusi raskes depressioonis patsientidega ning väitis, et kliiniline depressioon ja sellega seotud psüühikahäired tulenevad osaliselt näilisest kontrolli puudumisest teatud situatsiooni tagajärgede üle. Hiljem sõnastas Seligman koos Lyn Yvonne Abramsoniga oma õpitud abituse teooria ümber nii, et see hõlmas ka omistavat stiili (selle käsitluse järgi kogevad asjadele negatiivseid omadusi omistavad inimesed millegi negatiivse juhtumisel tõenäolisemalt depressiooni).
Ajakirjanik Jane Mayeri andmetel pidas Seligman 2002. aastal San Diegos mereväekoolis kõne, mis Seligmani jutu järgi põhines tema arusaamisel õpitud abitusest ning mille eesmärk oli aidata Ameerika sõduritel piinamisele vastu panna.
Positiivne psühholoogia
Seligmani ja psühholoog Christopher Petersoni koostööst sündis see, mida nemad kirjeldavad positiivse vastena "Diagnostilisele ja statistilisele psüühikahäirete käsiraamatule" ("Diagnostic and Statistical Manual of Mental Disorders", DSM). Kui DSM keskendub sellele, mis võib minna valesti, on nende raamat "Iseloomu tugevused ja voorused" ("Character Strengths and Virtues") loodud vaatama seda, mis võib õigesti toimuda. Oma uurimistöös vaatasid nad läbi erinevad kultuurid ja aastatuhanded, püüdes välja sõeluda loetelu väärtustest, mida on kõrgelt hinnatud alates muistsest Hiinast ja Indiast, läbi Kreeka ja Rooma kuni tänapäevase lääne kultuurini välja. Nende nimekirjas on kuus iseloomulikku tugevust: tarkus/teadmine, julgus, inimlikkus, õiglus, mõõdukus ja transtsendentsus. Neist igaühel on ligikaudu kuus alamjaotust: näiteks mõõdukus sisaldab andestust, alandlikkust, ettenägelikkust ja enesekontrolli. Üks selle teooria autorite olulisemaid seisukohti on, et nad ei arva, et on olemas nende kuue väärtuse hierarhia – ükski neist ei ole põhjapanevam kui teised ja ükski neist ei ole teiste eelkäija.
PERMA
Esitledes Kuninglikus Kunstide Ühingus oma teost "Fluorish", rääkis Seligman "heast elust", mis koosnes viiest elemendist ja mida ta kutsus akronüümiga PERMA:
MAPP-programm
Positiivse Psühholoogia Keskuse esimene hariduslik algatus Seligmani juhtimise all oli Pennsylvania Ülikoolis loodud MAPP-programm: positiivse rakenduspsühholoogia magister (Master of Applied Positive Psychology ehk MAPP).
Isiklik elu
Oma veebiajakirjale Prevention and Treatment antud intervjuus ütles Seligman, et tema lemmikvärv on fuksiinpunane (magenta), kuna sellel on inimese kehale hämmastavalt rahustav mõju. Ta mängib bridži ning on saavutanud teise koha ühel Põhja-Ameerika kolmest suuremast turniirist: aastal 1998 turniiril "Blue Ribbon Pairs". Lisaks on ta olnud võidukas rohkem kui 50 piirkondlikel meistrivõistlusrel. Tal on seitse last, neli lapselast ja kolm koera.
Eesti keeles ilmunud
Eesti keeles on ilmunud vaid üks Martin Seligmani raamat: 2008. aastal andis kirjastus Pilgrim pehmes köites välja tema raamatu "Authentic Happiness" (eesti keeles "Ehe õnn"; tõlkija Henn Käämbre).
Seebaot
Seebaot /Sebaot on üks Jumala nimedest, mida kasutatakse Vana Testamendi psalmides 24, 69 ja 84. „Issand Seebaot“ – Seebaot tähendab heebrea keeles ‛väed’ või ‛sõjaväed’. Issand Seebaot tähendab ‛(sõja)vägede Jumal’. Piiblis on Jumalal taevased sõjaväed ehk inglite hulgad.
Jakovlev Jak-9
pisi|Jak-9UM Jakovlev Jak-9 (vene keeles Як-9) oli NSV Liidu hävituslennuk.
1942. aasta detsembris rindele jõudnud Jak-9 sai Jakovlevi konstrueerimisbüroo arvukaimaks hävituslennukiks. Ehitati 16 769 lennukit Jak-9 paljudes modifikatsioonides.
Jak-9 konstruktsiooni aluseks sai Jak-7B, mille tiiva puidust kandekonstruktsioon asendati metall-konstruktsiooniga. Seda võimaldas Ameerika Ühendriikidest abi korras täiendavalt saadud duralumiinium. Selle tagajärjel vähenes lennuki kaal 135 kg võrra. Tiivaulatust vähendati veidi, seniselt 10 meetrilt 9,74 meetrini. Võib arvata, et tiiva laiust lisati ligi 3 cm võrra, sest tiiva pindala jäi samaks – 17,15 m2.
1943. aasta lõpul pandi lennukile peale 1650-hobujõuline mootor VK-107A. Lennuk sai tähiseks Jak-9U ja tehasekatsetustel olevat see saavutanud kiiruse 700 km/h. Lennukit ehitati suurseeriana, rindeoludes ei arendanud Jak-9 mootor sellist võimsust nagu ette nähtud, lennuki kiirus jäi ka välispinna halva viimistluskvaliteedi tõttu lubatust tublisti allapoole.
Levinumalt oli Jak-9 relvastuses läbi propelleri reduktorivõlli tulistav 20 mm automaatkahur ŠVAK ja 2 tiivas asuvat 12,7 mm UBS kuulipildujat.
1943. aastal valmistati Moskva kaitseks suures kõrguses lendava kõrgusmootoriga M-105PD hävituslennuk Jak-9PD, mille lennulagi küündis 13,1–13,5 km-ni. Selle lennuki tiivaulatust suurendati 1m võrra ja kogu lennuki kaalu kergendati mitmesuguste võtetega. Sama aasta juulis tõrjus Punaarmee piloot Jak-9PD-ga Moskva taevast minema Saksa kõrgusluurelennuki Ju-86 R-1.
1944. aastal ehitati kütusepaake lisades kaks suure lennukaugusega hävituslennuki modifikatsiooni, neist Jak-9D lennukaugusega 1330 km ja Jak-9DD koguni 1800 km.
Üks tuntumaid Jak-9 piloote oli NSV Liidu diktaatori Jossif Stalini poeg, lennuväe polkovnik (hiljem kindralleitnant) Vassili Stalin.
Tervo vald
Tervo on vald Soomes Põhja-Savo maakonnas.
Naabervallad on Keitele vald, Kuopio linn, Pielavesi vald, Rautalampi vald, Suonenjoki linn ja Vesanto vald.
August Vinnal
August Vinnal (13. oktoober/25. oktoober 1878 Puiatu, Viljandimaa – 3. detsember 1927 Tallinn) oli eesti fotograaf.
Tal oli päevapilditöökoda Tallinnas, Niguliste tänav 14, kus ta tegutses umbes aastast 1910. Erinevatel aegadel tegutsesid töökoja filiaalid Haapsalus, Paides ja Pärnus.
Kadarik Tüür Arhitektid
Büroo kanti Äriregistrisse 2010.
Peterburi Püha Kolmainu katedraal
pisi|Püha Kolmainu katedraal pisi|Tulekahju 24. augustil 2006 Peterburi Püha Kolmainu katedraal ehk Troitski Izmaili katedraal, täieliku nimega Püha Elualustaja Kolmainsuse nimeline Izmaili polgu ihukaardiväe katedraal on Peterburis Admiraliteedi rajoonis Troitskoje väljakul asuv õigeusu kirik.
Kiriku kogudus kuulub Vene Õigeusu Kiriku Peterburi piiskopkonna Admiraliteedi praostkonda. Koguduse preester on Gennadi Bartov.
Ampiirstiilis kirik ehitati arhitekt Vassili Stassovi projekti järgi 1828–1835. Katedraal mahutab 3 tuhat inimest. Valmimise ajal oli ta Venemaa suurim pühakoda.
Katedraali fassaadi keskne osa on 6 korintose sambaga portikus, mille friis on kaunistatud skulptuuridega. Nende skulptuuride autor on Samuil Galberg. Katedraali sees on veel 24 korintose sammast. Pilastrid on kaetud valge kunstliku marmoriga.
Katedraalis asub 1865 valmistatud kroonlühter, mis kaalub 5 tonni.
Katedraali seintel rippusid Vene-Türgi sõjas 1877–78 trofeeks saadud Türgi sõjaväeüksuste tähed. 1836 paigaldati katedraali seintele valged marmortahvlid nende ohvitseride nimedega, kes Venemaa eest võideldes langesid Austerlitzi, Friedlandi, Borodino või Kulmi lahingus, mis kõik peeti Napoleoni vastu.
Vene-Türgi sõja mälestamiseks avati 24. (vkj. 12.) oktoobril 1886 katedraali juures Kuulsuse sammas, mille arhitekt oli David Grimm. Sammas on 28 m kõrge ja valmistatud põhiliselt 108 türklastelt sõjasaagiks saadud kahuritorust, mis on paigutatud 5 kihina. Samba alumises osas on 6½ m kõrgune pjedestaal, mille igal neljal küljel on pronkstahvlid sõjasündmuste kirjelduse ja sõjaväeosade loenditega. 1930. aasta jaanuaris viidi see sammas ümbersulatamisele. 1969 avati selle kohal katedraali arhitekti Vassili Stassovi büst, mis 2004 ära viidi ja 1. oktoobril 2005 avati taastatud Kuulsuse sammas.
Tulekahju
25. augustil 2006 süttis ehituspuit, mida kasutati peakupli restaureerimiseks. Tulekahju kestis 17 tundi ja 10 minutit. Selle käigus langes peakuppel sisse ja kannatada said ka 2 väiksemat kuplit, mis olid juba restaureeritud. Tulekahju puhkemise ajal toimus katedraalis jumalateenistus. Kõik sellel viibinud evakueeriti ja katedraali varad viidi samuti edukalt ära, kuid täielikult hävis peakupli puitkonstruktsioon, mis oli üle 170 aasta vana.
Taastamistööd kestsid üle 2 aasta ja maksid hinnanguliselt üle miljardi rubla. 9. oktoobril 2008 pühitseti rist, mis paigaldati peakuplile. 2009. aasta jaanuaris lõpetati katedraalis ikonostaasi ülaosa restaureerimine.
Viktor Turp
Viktor Turp (28. veebruar 1905 Aidu vald, Viljandimaa – 19. oktoober 1989 Tallinn) oli eesti maalikunstnik ja karikaturist.
Elukäik
Turp õppis Viru-Jaagupi kihelkonnakoolis ja 1919. aastast Rakvere Õpetajate Seminaris, kus tema joonistusõpetaja oli Eduard Ole. Ta lõpetas Rakvere Õpetajate Seminari 1924. aastal ning töötas õpetajana Nõmme, Vääna ja Kernu algkoolis, samal ajal jätkas õpinguid vabakuulajana 1924–1925 Riigi Kunsttööstuskoolis kujur Jaan Koorti juures. Jaan Koort soovitas tal maalida ja Turp läks edasi õppima Tartusse Kõrgemasse Kunstikooli Pallas joonistusõpetajate kursustele, kust sai 1929. aastal kutsetunnistuse ja astus kaitseväkke.
Viktor Turp on maetud Aegviidu Vanale kalmistule.
Looming
Alates 1931. aastast olid Kunsti Sihtkapitali näitustel tema tööd üleval. Osalenud oma töödega Eesti Kujutavate Kunstide Keskühingu näitustest ning eesti kunsti esindusnäitusest 1937. aastal Kaunases ja Riias. 1938 käis ta Soomes, Saksamaal, Hollandis, Belgias ja Prantsusmaal täiendusreisil. Turp viljeles olustiku- ("Rehetoas", 1963, EKM), portree- ("Abikaasa portree" 1938, erakogu) ja maastikumaali.
Tellimustööna tegi ta Türi Keskkoolile "Kalevipoja"-teemalise kolmikmaali (1937) ja Kehra Keskkoolile pannoo "Kalevi tulek" (1938; mõlemad temperatehnikas).
Turp sai 1939. aastal talurahvaaineliste teoste kavandite võistlusel I auhinna ("Mahtra meeste kogunemise" eest). Viktor Turp on teinud ka eksliibriseid ja joonistanud karikatuure.
1975. aastal toimus Tallinna Kunstihoones Viktor Turpi isikunäitus „50 aastat sule, pintsli ja meisliga“, kus olid välja pandud nii tema maalid, karikatuurid, skulptuurid, graafikajoonised kui ka linoollõiked.
Piksekivi
Piksekivi (ka: piksenool, kõuekivi) on paljude rahvaste pärimuses kivi, mille äike on välguga maa peale visanud.
Eesti rahvapärimuses oli see kujutelm levinud kuni 20. sajandi alguseni.
Looduses võib maapinda tabanud välgulöök tekitada fulguriiti.
Südamekahin
Südamekahinaks nimetatakse südame kuulatlusel eristatavat normaalsetele südametoonidele kaasuvat (liigset) heli.
Eristatakse kolme liiki kahinaid:
Harilikult kontrollib arst läbivaatuse käigus stetoskoobiga kuulatledes esimest ja teist südametooni (S1 ja S2), nende võimalikku lõhestumist ning kolmandat ja neljandat südametooni (S3 ja S4), 'plõksusid' ja südamekahinaid.
Enamik vastsündinutel südame kuulatlemise käigus kuuldud kahinatest osutuvad ohututeks, kuid osadel vastsündinutel näitavad need kaasasündinud südamerikkeid.
Kui kuuldakse kahinat, siis püütakse tuvastada selle põhjus. Selleks tehakse harilikult elektrokardiogramm, röntgenuuring või ka ehhokardiograafiauuring.
Sverdlovsk (täpsustus)
Sverdlovski nime on kandnud mitu asulat:
Otto-Eduard Kaarma
Otto-Eduard Kaarma (7. juunini 1939 Kramann; 12. jaanuar 1905 Haabersti, Tallinn – 17. juuni 1975 Lincoln, Nebraska, USA) oli eesti kergejõustiklane ja arst.
Elulugu
Otto Kramann sündis 1905. aastal Harjumaal Harku vallas põllumehe pojana. Keskkoolihariduse omandas Tallinna Nikolai gümnaasiumis, õppis ka klaverit Tallinna Konservatooriumis ja hiljemini Gustav Adolfi gümnaasiumis, mille lõpetas 1923. aastal. Sama aasta sügisel astus Tartu ülikooli arstiteaduskonda, mille lõpetas 1929. aastal arsti astmega. O. Kramann oli üliõpilasseltsi Raimla vilistlane. Dr, med. 1937 (Akuutsete keskkõrva- ja nibujätke-põletikkude kliinilis-bakterioloogilisi uurimisi). Teenis Sidepataljonis 1930–1931, lähetatud Sõjakooli aspirantide klassi kursusele side alal 1930–1931 (lõpetas), ülendatud lipnikuks 1931. Sai 1932 Tartu Ülikooli kõrva-nina-kurguhaigla assistendiks, kus oli peaarst 1933 kuni 1944 a. sügiseni. 1942-1944 oli ta ülikooli kõrva-nina-kurguhaiguste dotsent, haigla asetäitja direktor ja pidas loenguid kõrva-nina-kurguhaiguste alal. Oma eriala täiendamiseks viibis 1933/34. õppeaastal Tartu Prantsuse Teadusliku Instituudi stipendiaadina Prantsusmaal. Töötanud Strasbourgi ja mitmes Pariisi kliinikus, tutvunud Bordeaux', Toulouse'i, Montpellier' ja Lyoni ülikooli kõrva-, nina- ja kurgukliinikutega, samuti Hispaanias dr. Hinojari kliinikuga Madridis. 1936. aasta suvel tutvus Berliini, Hamburgi ja Königsbergi kõrva-nina-kurgu-kliinikutega. Trükis ilmunud 25 teaduslikud tööd eesti, saksa ja prantsuse keeles.
1944 a. sügisel asus põgenikuna Saksamaale, töötades Erlangeni Ülikooli kõrva-nina-kurguhaiglas assistendina ja peaarstina. USA-sse asus ta 1949 sügisel, saades arstikoha osariigi Lincolni vaimuhaiglas, Nebraskas. Läks sealt puhkepalgale 1974. USA-s omandas ta praktiseerimise loa Nebraska osariigis ning kuuludes osariigi Meditsiinilise Ühingu ja US Psühhiaatrilise Ühingu liikmeskonda.
1924. aastal saavutas ta Eesti meistrivõistlustel kergejõustikus 110 m tõkkejooksus ja kolmikhüppes 3 koha, lisaks 5. koht kaugushüppes, 6. koht kõrgushüppes.