cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Akromatopsia
Patofüsioloogia
Mutatsioonide tagajärjel kipub kaduma CNGB3 funktsioon või suurenema CNGA3 funktsioon (sageli suureneb afiinsus cGMP-le). cGMP tasemeid kontrollib kolvikese transdutsiini GNAT2 aktiivsus. GNAT2 mutatsioonide tagajärjeks kipub olema kärbitud ja enamasti mittefunktsionaalne valk, mis teeb võimatuks cGMP tasemete muutmise footonite poolt. On positiivne korrelatsioon nende valkude mutatsioonide tugevuse ja akromatopsia fenotüübi täielikkuse vahel.
ACHM2
Mõned CNGA3 mutatsioonid kärbivad kanaleid, muutes need enamasti mittefunktsionaalseteks, aga paljudel seda toimet ei ole. Sügavuti on uuritud väheseid mutatsioone (vt Tabel 1), aga on teada üks funktsioon, mis tekitab funktsionaalseid kanaleid. See mutatsioon (T369S) tekitab aga ilma CNGB3-ta ekspresseerumise korral sügavaid muutusi. Üks nendest on vähenenud afiinsus tsüklilisele guanosiinmonofosfaadile. Teiste muutuste seas on alajuhtivus, ühekanalilise kineetika muutus ja suurenenud kaltsiumiläbilaskvus. Kui aga mutatsiooniga T369S kanalid töötavad koos CNGB3-ga, siis jääb ainukeseks kõrvalekaldeks jääb suurenenud kaltsiumiläbilaskvus. Pole küll otseselt selge, kuidas see Ca2+ voolu suurenemine tekitab akromatopsiat, kuid ühe hüpoteesi järgi vähendab see signaali ja müra suhet.
Teised iseloomustatud mutatsioonid, sealhulgas Y181C ja teised S1-piirkonna mutatsioonid, põhjustavad voolutiheduse vähenemist kanali võimetuse tõttu tagada transporti pinnani. Säärane funktsioonikaotus jätab kaheldamatult kolvikese ilma võimest reageerida nägemisstiimulile, kutsudes esile akromatopsia.
ACHM3
CNGB3 mutatsioone on iseloomustatud väga vähe, kuid valdav enamik neist tekitab kärbitud kanalid, mis on enamasti mittefunktsionaalsed. Enamasti on tagajärjeks haplopuudulikkus, mõnikord aga toimib lõigatud valk antimorfselt. Levinuim ACHM3 põhjustav mutatsioon T383IfsX12 tekitab mittefunktsionaalse lõigatud valgu, mis ei transpordi õigesti rakumembraanini.
Omandatud akromatopsia
Omandatud akromatopsia on omandatud värvipimeduse vorm, mida põhjustab peaaju koore kahjustus. Silmapõhja rakud on normaalsed.
Toimetulek
Akromatopsiahaiged elavad abivahendeid kasutades tavaliselt iseseisvat ja täisväärtuslikku elu. Et päikesevalgus neid ei pimestaks, kannavad nad tihti tumedaid prille ja enamasti ka värvilisi kontaktläätsi.
Levik
Akromatopsia esineb ühel inimesel 30 000-st. USA-s esineb see ühel inimesel 33 000-st.
Väikesel Mikroneesia atollil Pingelapil kannatab akromatopsia all 3000 elanikust umbes 5%.
Akromatopsia Pingelapil
Umbes 1775 laastas Pingelapi atolli Mikroneesias taifuun Lengkieki. Tormist ja sellele järgnenud näljahädast pääses eluga umbes kakskümmend inimest, kellest ühel oli akromatopsia heterosügootsus.
Kohalikud elanikud nimetavad akromatopsiat maksun (pingelapi keeles 'mitte näha').
Oliver Sacks uuris Pingelapi akromatopsiahaigeid kohapeal ning kirjutas nendest raamatu "The Island of the Colour-blind" (Picador 1997, ISBN 0330358871).
Uurimislugu
Akromatopsiahaigete elamusi on uurinud Oliver Sacks ja Knut Nordby (viimasel oli endal akromatopsia).
Ekvatoriaalne õhumass
Ekvatoriaalne õhumass on õhumass, mis kujuneb ekvaatori piirkonnas.
Kuna ekvaatori lähedal on päike peaaegu pidevalt seniidis, saab maapind palju soojust. Nii soojeneb õhk ja vesi aurustub maapinnalt, seetõttu on ekvatoriaalne õhumass soe ja niiske.
Rein Sillar
pisi|Rein Sillar 1996. aastal Rein Sillar (sündinud 24. märtsil 1948) on endine Eesti NSV riigiametnik, Eesti NSV Riikliku Julgeoleku Komitee viimane esimees (kindralmajor) kuni asutuse likvideerimiseni 1991. aastal.
Elulugu
Rein Sillari isa oli leitnant Eesti armees, küüditati okupatsiooni ajal Siberisse, elas üle ja tuli tagasi. Pärast seda olid R. Sillari vanemad kooliõpetajad Rein Sillar õppis Rakvere Internaatkoolis (lõpetas 1965) ja Tartu Riikliku Ülikooli õigusteaduskonnas. Sooritas 23-aastaselt eksamid Tartu ülikoolis, mispeale värvati ENSV RJK-sse.
Tegevus Eesti NSV Riikliku Julgeoleku Komitee likvideerimisel
Pärast 1991. aasta augustiputši, kui Eesti territooriumil peatati NSV Liidu ja Eesti NSV Riikliku Julgeoleku Komitee tegevus, siis pitseeriti Pagari tänava keldris asunud julgeolekukomitee arhiiv.
Isiklikku
Tema isa oli koolijuht Ants Sillar (1917–1974) ning tema poeg on advokaat Sven Sillar.
Pilskalnciems
Pilskalnciems on küla (mazciems) Lätis Talsi piirkonnas Lauciene valla edelaosas.
Küla jääb valla keskusest Laucienest 7, piirkonna keskusest Talsist 15 ja Riiast 112 kilomeetri kaugusele.
Kapurkalnsi muinaskalmed, Kalnenieki muinaskalmed, Mežīte Puuslikumäe hiiekoht, Mežīte linnamägi ja selle ümbruskond on riikliku kaitse all olevad muinsusmälestised.
Eesti Lepidopteroloogide Selts
Eesti Lepidopteroloogide Selts (ELS) on ühendus, kuhu on koondunud Eesti, Rootsi, Soome ja Läti kutselised ja amatöörlepidopteroloogid. Selts asutati 26. septembril 1998.
Kihtsilikaadid
pisi|Biotiit (must ja läikiv) on vilkude hulka kuuluv trioktaeedrilise TOT-struktuuriga kihtsilikaat
Kihtsilikaadid (inglise phyllosilicates, sheet silicates) on kihilise struktuuriga silikaatsed mineraalid.
Eesti Lepidopteroloogide Selts
Seltsi töö käigus on Eesti faunas avastatud umbes 150 liblikaliiki, kelle elutsemine Eestis polnud varem teada.
Kihtsilikaadid
Kihtsilikaadid koosnevad vahelduvaist tetraeedrilistest ja oktaeedrilistest kihtidest. Tetraeedrilise kihi korral on üks katioon koordineeritud nelja aniooni, oktaeedrilise korral aga kuue aniooni poolt.
Eesti Lepidopteroloogide Selts
Selts on välja andnud publikatsioone ning koos Eesti Looduseuurijate Seltsiga avaldatakse ajakirja Lepinfo. Alates 2014. aastast valitakse Eesti aasta liblikas. 2017. aastal korraldati Eesti rahvusliblika valimine.
Seltsi juhib 1998. aastast Aleksander Pototski.
Kihtsilikaadid
Tetraeedriline kiht koosneb kahest hapniku ioonide O2– tasandist, mille vahel on katioonid Si4+ või Al3+. Hapnikuioonid on moodustunud tetraeedri tippudes. Oktaeedrilised kihid koosnevad kahest hüdroksiidioonide tasandist OH–, mille vahel on enamasti katioonid Fe2+ või Mg2+, aga vahel ka Fe3+ või Mg3+. Katioonid oktaeedrilistes kihtides on koordineeritud kuue aniooni poolt, mis asuvad oktaeedri tippudes. Kui katioonid on kahevalentsed, on kõik katioonidele mõeldud positsioonid hõivatud, kui aga katioonid on kolmevalentsed, saab laengu tasakaalustamiseks olla hõivatud vaid kaks kolmandikku võimalikest positsioonidest. Esimesel juhul nimetatakse oktaeedrilist kihti trioktaeedriliseks, teisel juhul aga dioktaeedriliseks.
Tetraeedrilised kihid on seotud oktaeedrilise kihiga ühise O2–/OH– kihi läbi. Kui moodustub struktuur, kus on koos üks tetraeedriline ja üks oktaeedriline kiht, on tekkinud ühendkihis kolm anioonidest moodustunud tasandit ning nende vahel kaks katioonidest moodustunud tasandit. Sellist kihtsilikaadi ehitust nimetatakse TO-struktuuriks. Üksteisele järgnevad TO-struktuuriga kihid (TO–TO) on seotud nõrkade van der Waalsi sidemetega. TO-struktuuriga mineraalid on näiteks kaoliniit ja talk, neist esimene on dioktaeedriline ning teine trioktaeedriline.
Eesti Orhideekaitse Klubi
Eesti Orhideekaitse Klubi on ühendus, mis koondab Eesti orhidee- ehk käpalistehuvilisi.
Kihtsilikaadid
Peale TO-struktuuri on olemas ka TOT-struktuur (TOT–TOT). Sellise struktuuriga on vilgud muskoviit ja biotiit, neist esimene dioktaeedriline ning teine trioktaeedriline. TOT-kihtide vahel võib olla lisaks täiendavalt katioone, mille laengu tasakaalustamiseks on osad tetraeedrilise kihi katioonide positsioonid tühjad. On olemas ka struktuur, kus kahe TOT kihi vahel on lisaks veel üks oktaeedriline kiht. Selline on näiteks trioktaeedriline kloriit ning ta struktuur näeks välja umbes järgnev: TOT–O–TOT.
Eesti Orhideekaitse Klubi
Klubi eesmärk on uurida Eesti orhideesid, avaldada vastavateemalisi publikatsioone ja korraldada koostöös teiste organisatsioonidega orhideede kaitse.
Klubi loodi 1985. aastal Olaf Schmeidti ettevõttel, kes oli ka esimene president.
Kihtsilikaadid
TO-struktuuriga kihtsilikaate nimetatakse ka 1:1 ning TOT-struktuuriga kihtsilikaate 2:1 kihtsilikaatideks.
Eesti Orhideekaitse Klubi
Klubi on avaldanud mitu orhideeraamatut, näiteks 2002. aastal ilmunud "Kodumaa käpalised".
Alates 2010. aastast valib klubi aasta orhidee. Aastal 2010 valiti aasta orhideeks punane tolmpea, aastal 2011 tõmmu käpp, aastal 2012 käokeeled (kahelehine käokeel ja rohekas käokeel) ning aastal 2013 kõdu-koralljuur. 2014. aastal oli aasta orhideeks hall käpp. 2015. aastal on aasta orhideeks kärbesõis.
Alates 1994. aastast antakse välja ajakirja Ööviiul.
Aastatel 1990–2008 oli klubi president botaanik Tiiu Kull. Seejärel on presidendiks Ester Valdvee.
Kihtsilikaadid
TO kihi paksus on 7Å, TOT kihil 9...10Å ning TOT–O kihil 14Å. Seega, kui me suudaksime näiteks biotiiti ideaalselt lõhestada, saaksime 1 cm paksusest biotiidi kristallist teoreetiliselt kuni 10 miljonit biotiidi lehekest.
Kihtsilikaate iseloomustab ülitäiuslik ühesuunaline lõhenevus, mis tuleneb kihtidevahelistest nõrkadest Van der Waalsi sidemetest, mida on kerge lõhkuda.
Räni ja hapniku suhe kihtsilikaatides on 2:5.
Kihtsilikaatide hulka kuuluvad enamik savimineraale ning kõik vilgud.
Grafiti
pisi|Grafiti Saksamaal [[Frankfurt|Frankfurdis]] pisi|Grafitikunstnike seas on levinud logode modifitseerimine ja remiksimine. [[Tartu kui jalgrattalinna teemaline grafiti Kaarsillal jätkab New Yorgi logo "I Love NY" ainetel loodud logode traditsioone]]
Grafititeos on grafiito ehk grafiti.
Ajalugu
pisi|left|Ligi kahe sajandi vanune (1828) grafiti [[Tartu Toomkiriku lõunatornis, suvi 2011]] Lihtsakujuline grafiti, näiteks oma nimetähtede kritseldamine, aga ka roppuste kirjutamine või karikatuursed kujutised, on pärit juba antiikkultuuridest. Grafiti kui kunstiliigi juured ulatuvad vanimate koopamaalinguteni ning jõuavad tänapäeva seina- või monumentaalmaali ajaloo kaudu. Tavaliselt ei peeta neid siiski grafiti otsesteks eellasteks, sest vaatamata sotsiaalsele või poliitilisele sõnumile, mida avalikus ruumis eksponeeritud teosed sageli kannavad, valmistati neid üldjuhul omaniku loal.
pisi|Sõnamänguline grafiti, millel on kiri "See ei ole diip", viitab [[René Magritte'i maalile "Piltide reetlikkus". Tallinna vanalinn, suvi 2011]] Tänapäevase grafiti algusajaks peetakse USA-s 1960.–1970. aastaid, mil noored hakkasid oma poliitilisi (tavaliselt riigivastaseid) sõnumeid seintele kirjutama. Samaaegselt hakkasid jõugud ka oma territooriumi märgistama (a la "Mati oli siin" – nn tag-grafiti). Üks esimesi laiemalt tuntud grafiti viljelejaid oli TAKI 183. Tegemist oli New Yorgis kullerina töötava noormehega, kes hakkas oma käike linnas märgistama, kirjutades seintele oma nime.
1970. aastate alguseks oli oma nime kritseldajaid palju ning tekkis vajadus nime esile tuua. See põhjustas grafiti muutumise kalligraafilisemaks, grafititegijad võtsid kasutusele mitmesuguseid kirjastiile. Sellest arenesid välja eri grafitistiilid, nagu throw-up, piece, wildstyle, stencil (šablooni abil tehtud grafiti), mural (tervet seina kattev grafiti) jm.
Lisaks kunstiliigina käsitlemisele võimaldab ajalooline grafiti saada informatsiooni ühiskonnas valitsenud meeleoludest ning üldisemalt ühiskonna korraldusest ja ülesehitusest. Näiteks on Antiik-Rooma grafitite põhjal tehtud järeldusi lihtrahva kirjaoskuse leviku kohta. pisi|[[Edward von Lõnguse "Kannahabe ja nõiakütt" Tartu Ülikooli sotsiaalteaduskonna hoone juures Riigikohtu vastas]] Territooriumi märgistamise ja muude otseste sotsiaalsete funktsioonide kõrval võib tänapäeva grafiti kanda ka poliitilist ja sotsiaalset sõnumit, mängida kunstiajalooliste viidetega ning olla sellisena lausa filosoofiline.
Viimastel aastakümnetel on n-ö ametliku kunstikorralduse suhtumine grafitisse muutunud ning grafiti on hakanud jõudma tunnustatud kunstiliikide hulka nii mujal maailmas kui ka Eestis. Nii korraldatakse Tartus tänavakunstifestivali Stencibility, Tartu noore kunsti oksjonile on pandud tänavakunstnike Müra2000, MinaJaLydia ja Edward von Lõnguse teoseid, ning originaalšabloone on ostnud Tartu kunstimuuseum.
Grafiti Eestis
[[Fail:Tänavakunsti on üritatud erinevatel viisidel piirata ja reguleerida. Augsburgis on loodud teatud piirkonnad, kus tänavakunst on lubatud. 2019. a mai..jpg|pisi|Tänavakunsti on üritatud erinevatel viisidel piirata ja reguleerida. Augsburgis, kus tänavakunst on muidu keelatud, on loodud üksikud alad, kus tänavakunst on lubatud. 2019. a mai.]]
Eesti grafitikunsti esimeseks tegijaks peetakse Ülo Kiplet, kes suutis suure osa Tallinna ja Tartu linna seintest, plankudest ja isegi tänava äärekividest täis kirjutada oma manifesti "Haiguste ravi. Kontrollitud...". 2009. aastal ilmus "Haiguste ravi. Kontrollitud : raamat tänavakunstist" (ISBN 9789949186365), mis käsitleb Eesti tänavakunsti (koostajateks Tõnis Palkov, Uku Sepsivart ja Andres Siplane).
Eesti tänavakunsti iseloomustamisel on välja toodud, et Tallinnas tõuseb pigem esile lahtise käega tehtud kiire grafiti ja Tartus šabloonkunst, mis vajab tegemiseks rohkem aega.
Üks Eesti tuntumaid tänavakunstnikke on Edward von Lõngus.
Tänavakunst Tartus
Alates 2010. aastast korraldatakse Tartus tänavakunstifestivali "Stencibility". 2013. aastal alustati Pärnus festivaliga "Sõnum seinal". 2017. aastal leidis aset "Mextonia" festival ning 2018. aastast on toimunud maakondades "Rural Urban Art" festival (2018. aastal Põlvamaal, 2019. aastal Jõgevamaal ja 2020. aastal Ida-Virumaal).
Tartu on tänavakunsti suhtes 2000. aastatel olnud tolereeriv ja kasutanud selle teoseid ka linna reklaamimiseks, see on kujunenud osaks linna identiteedist sarnaselt selliste linnadega nagu Bristol, Berliin ja Amsterdam. Sallivat suhtumist on seostatud tänavakunstifestivaliga ning Edward von Lõngusega.
Tartus võeti 2021. aastal kasutusele tänavakunstil põhinev rattaliiklust reguleeriv märk pärast seda, kui algsel märgil kujutatud inimese siluett tänavakunstniku poolt kassiks muudeti.
Albert Filozov
Albert Filozov (vene keeles Альберт Леонидович Филозов; 25. juuni 1937 Sverdlovsk – 11. aprill 2016 Moskva) oli vene teatri- ja filminäitleja ning pedagoog, Venemaa Teatrikunsti Akadeemia professor.
Albert Filozov õppis näitlemist Moskva Kunstiteatri stuudiokoolis. Aastail 1963–1990 oli ta Moskva Stanislavski-nimelise Draamateatri näitleja. pisi|Albert Filozovi haud [[Vagankovo kalmistul]] Ta mängis ligi sajas filmis. 1983. aastal mängis mister Banksi filmis "Hüvasti, Mary Poppins" ja 2012. aastal tegi rolli Eva Neymanni filmis "Torniga maja".
Kemerovo
Kemerovo (vene Кемерово) on tööstuslinn Venemaal, Kemerovo oblasti keskus. Linn asub Kuznetski Alatau eelmäestikus, Tomi jõe ääres. Geograafilised koordinaadid on 55°25′N, 86°05′E.
Ajalugu
19. sajandi keskel oli Kemerovo asukohas mitu venelaste küla, sealhulgas Štšeglovo ja Kemerovo. 1907. aastal alustati söekaevandamist ning 1918. aastal sai Štšeglovo küla linnaõigused ja nimetati Štšeglovskiks. Linna koosseisu läks ka Kemerovo küla. 1932. aastal nimetati linn Kemerovoks. 1943. aastast on Kemerovo oblasti keskus.
Kemerovos asub Kemerovo Riiklik Ülikool ja veel mitu kõrgemat õppeasutust.
Käsitiivalised
thumb| [[Põhja-nahkhiir. Pildistas Epp.]] thumb|Vastsündinud nahkhiir [[Pipistrellus pipistrellus]] Käsitiivalised (Chiroptera) on lendavate imetajate selts. Sellesse seltsi kuuluvad ainsad aktiivselt lennata suutvad imetajad.
Kehaehitus
Käsitiivaliste esijäsemed on arenenud tiibadeks. Pikenenud kämbla- ja sõrmeluude vahel asub keha külgede ja tagajäsemeteni ulatuv õhuke nahk, mis moodustab külglennuse. Osal liikidest on ka saba ümber paiknev sabalennus.
Toitumine
Enamik käsitiivalisi on putuktoidulised, kuid leidub ka puuviljadest ja verest toituvaid liike.
Eluviis
Päeval ripuvad nad kas mõnes koopas, küüni laes või puuvõras magades. Samas asendis nad ka puhastavad end, viibivad talveunes ja isegi poegivad.
Liigid
Eestis elab 14 liiki käsitiivalisi. Kõik nad kuuluvad sugukonda nahkhiirlased (Vespertilionidae).
Kujunemislugu
Nähtavasti kujunesid käsitiivalised välja Eotseenis. Vanimad leiud pärinevad 52 miljoni aasta tagusest ajast. 1960 avastati Eotseenis elanud nahkhiire Icaronycteris index jäänused.
Aastal 2008 leiti Lõuna-Dakotast käsitiivalise Onychonycteris finneyi hästi säilinud skelett. See nahkhiir suutis hästi lennata, kuid tema sisekõrva ehitus näitas, et ta polnud veel võimeline kajalokatsiooniks. See kinnitas hüpoteesi, et lennuvõime kujunes nahkhiirtel välja enne kajalokatsiooni. Sel nahkhiirel oli igal varbal küünis, erinevalt tänapäeva nahkhiirtest, kel on kõige rohkem 2 küünist ühel jalal. Tal olid pikemad tagajalad ja lühemad käed ning sellega ta meenutas rohkem giboneid. Ta oli peopesasuurune ja tal olid märksa väiksemad tiivad kui tänapäevastel nahkhiirtel. Arvatavasti ei lennanud ta nii palju ja kiiresti kui tänapäevased nahkhiired, vaid üksnes aeg-ajalt puult puule, rohkem ronis ta mööda puid ringi ja rippus puuokste küljes. Lendamise ajal ei vehkinud ta kogu aeg tiibadega, vaid aeg-ajalt liugles õhus.
Kajalokatsiooni avastuslugu
Käsitiivaliste teine iseärasus on nende orienteerumine ruumis. Juba 1793 avastas itaalia uurija Lazzaro Spallanzani pärast paljusid hoolikalt kontrollitud katseid, et väike-käsitiivalised suudavad vabalt lennata pimedas toas, kus kakud on täiesti abitud. Sealjuures lendasid suletud silmadega nahkhiired niisama hästi kui nägijad.
1794 kinnitas Šveitsi bioloog C. Jurine Spallanzani katseid ja avastas uue asjaolu: kui nahkhiire kõrvad olid vahaga kinni korgitud, siis muutus loom lennul abituks ja põrkus lennul vastu igasuguseid takistusi. Jurine oletas, et nahkhiirtel on kuulmiselundid võtnud endale nägemise ülesanded. Samal aastal kordas neid katseid Spallanzani ja veendus, et need oletused vastavad tõele.
Kuid teistele teadlastele tundusid need oletused absurdsetena: nad lükati tagasi, naerdi välja ja unustati peagi. Kuulmisteooria tagasilükkamist soodustas G. Cuvier' 1795 avaldatud taktiilsusteooria, mille kohaselt nahkhiired orienteeruvad pimedas kompimise kaudu, või, nagu hiljem täpsustati, kuuenda meele ehk kaugkompimise teel. Usk taktiilsusteooriasse vältas kogu maailmas üle 110 aasta.
1912 tuli raskekuulipilduja leiutaja Hiram Maxim ja 1920 inglise neurofüsioloog H. Hartridge mõttele, et "kõrvadega nägemist" saab seletada kajalokatsiooniga. Ka nendele hüpoteesidele ei pööratud tähelepanu.
Alles 1938 tegi Harvardi ülikooli töötaja Griffin kindlaks, et leetlendlased ja hiid-nahkhiired tekitavad hulganisti ultrahelisid vahemikus 30–70 kHz. Niisuguseid helisid ei suuda inimene tajuda. Ühtlasi tuvastati, et nahkhiired tekitavad neid helisid katkendlike impulssidena, mis kestavad 10–20 ms ja mille sagedus vastavalt olukorrale muutub.
Taksonoomia
Käsitiivaliste seltsil on traditsiooniliselt eristatud kaks alamseltsi:
Fülogeneetiliselt on kajalokatsioonivõime tõenäoliselt kas kujunenud evolutsiooni käigus kaks korda või on see suurkäsitiivalistel kadunud.
Võimalik fülogeneetiline süsteem on järgmine:
"Loomade elu" kasutab järgmist süsteemi, mööndes küll teistsugustegi liigituste võimalikkust:
Apurímaci jõgi
thumb|Apurímaci jõe asendikaart thumb|Apurímaci jõgi Apurímaci jõgi (hispaania keeles Río Apurimac, sõnadest apu 'jumalus' ja rimac 'oraakel, kõneleja') on jõgi Lõuna-Ameerikas Peruu Arequipa piirkonnas, Amazonase lähtejõgi.
Apurímac algab Andidest. Tema lähte koordinaadid on 15° 11' 48" S ja 71° 45' 29" W. Lähe asub vähem kui 160 km kaugusel Vaiksest ookeanist 5597 m kõrguse Nevada Mismi jalamil. Jõgi toitub liustiku sulamisveest.
Ta voolab sügavas, kuni 3 km kõrguses kuristikus loodesse. Jõel on hulk jugasid ja kärestikke. Ta ei ole laevatatav. Seni tehtud 6 katsest läbida jõgi kogu ulatuses on ainult 2 õnnestunud.
Apurímaci jõgi voolab Cusco piirkonda, seejärel tükk aega Cusco ja Apurímaci piirkonna piirijõena ning siis Cusco ja Ayacucho piirkonna piirijõena. 731 km kaugusel lähtest ja 440 m kõrgusel merepinnast suubub Apurímaci vasakult Mantaro jõgi ning mõlemad moodustavad koos Ene jõe. Ene jõgi voolab Junini piirkonnas. 330 meetri kõrgusel ühineb ta Perené jõega. Sellest allapoole nimetatakse teda Tambo jõeks. Selles kohas teeb jõgi järsu käänaku itta, mõne aja pärast jälle põhja. Atalaya linnas ühineb temaga paremalt Urubamba jõgi ja sellest kohast allavoolu voolab jõgi Ucayali piirkonnas ja seda nimetatakse Ucayali jõeks. Ucayali on Amazonase peamine lähtejõgi.
Vahel nimetatakse Apurímaciks kogu jõge koos Ene ja Tamboga kuni Urubamba suudmeni. Sel juhul on jõgi 1070 km pikk.
Alates 1975. aastast loetakse seda Amazonase lähtejõeks.
Troopiline mandriline kliima
pisi|Troopilise mandrilise kliimaga piirkondadele on iseloomulikud kõrbed. Sahara kõrbe luited pisi|Troopilise mandrilise kliima kliimadiagramm ([[Aden, Jeemen)]] Troopiline mandriline kliima on kliimatüüp Alissovi kliimaklassifikatsiooni järgi, mis on iseloomulik mandrite sisealadele. See kliimatüüp on levinud Aafrika põhja- ja lõunaosas, Araabias, Austraalia territooriumi suures osas, Mehhikos, Lõuna-Ameerika keskosas, st nendes piirkondades ekvaatorist põhja ja lõuna pool, kus puuduvad mussoonid ja aastaringselt valitseb troopiline õhk.
Nendes piirkondades paiknevad troopilised kõrbed (sh Sahara kõrb, Araabia kõrb, Austraalia kõrbed jne). Selle tõttu nimetatakse mõnikord seda kliimat troopiliste kõrbete kliimaks. Kuna aasta jooksul valitsevad seal laskuvad õhuvoolud, siis pilvisus ja sademete hulk on seal väga väikesed. Maapinna kiirgusbilanss on kuiva õhu ja maapinna suure albeedo tõttu väiksem kui ekvatoriaalses vöötmes. Õhutemperatuur on kogu aasta jooksul väga kõrge, sest soojuskaod aurumisena on väikesed. Suvi on palav, soojema kuu keskmine õhutemperatuur on üle +26 °С, aga kohati kuni +40 °С. Troopilistes kõrbetes ongi maksimaalsed õhutemperatuurid maakera kõrgeimad (+58 °С). Ka talv on soe: külmima kuu keskmine õhutemperatuur jääb +10 ja +22 °С vahele. Aastane temperatuuriamplituud on suur, keskmiselt on see 15–20°. Ka ööpäevased õhutemperatuurikõikumised on suured, mõnikord kuni 40 °С.
Sajab harva, aga esinevad ka tugevad vihmad (Saharas kuni 80 mm ööpäevas). Aastane sademete hulk on tavaliselt alla 250 mm, kohati isegi alla 100 mm.
Tuuled on nõrgad, aga esinevad tolmutormid (samuumid), mis kannavad edasi tohutus koguses liiva. Need tormid on seotud õhu alamkihi ülesoojenemisega.
Köppeni kliimaklassifikatsiooni järgi vastab troopilisele mandrilisele kliimale BW kliimatüüp.
Mart Kivastik
alt=Mart Kivastik|pisi|Mart Kivastik mais 2019 Mart Kivastik (sündinud 4. märtsil 1963) on eesti kirjanik.
Ta on lõpetanud Tartu 5. keskkooli 1981 ja Heino Elleri nimelise muusikakooli koorijuhtimise eriala 1984 (erialaõpetaja Alo Ritsing). 1989. aastal lõpetas ta Tartu Ülikooli filoloogiateaduskonna eesti keele ja kirjanduse erialal. Töötas aastatel 1989–1991 filmistuudios Tallinnfilm. Seejärel on ta olnud vabakutseline kirjanik, näitekirjanik ja filmirežissöör.
Poliitiline tegevus
Mart Kivastik kuulub aastast 2020 erakonda Eesti 200.
Ta kandideeris 2023. aasta valimistel Riigikokku, kogus valimisringkonnas nr 10 (Tartu linn) 403 häält ning ei osutunud valituks.
Frederic Manning
Frederic Manning (22. juuli 1882 Sydney – 22. veebruar 1935 London) oli Austraalia prosaist ja luuletaja.
Elulugu
Ta sündis Patrick Manningi, kes oli neli korda Sydney linnapea, peres neljanda pojana. Frederici ema nimi oli Honora.
Aastatel 1898–1900 reisis Manning mööda Euroopat, külastades põhjalikumalt Itaaliat ja Inglismaad. 1903. aastal jäi ta Austraaliasse naasmise mõtteta paikseks Inglismaal Lincolnshire'i krahvkonnas Bourne'i linnas, kus sai tööd koguduse vaimulikuna. Inglismaal valmis ja ilmus esmatrükis ka kogu tema kirjanduslooming.
1914. aastal võttis ta osa Esimesest maailmasõjast, kus võitles kergejalaväe Shrophire'i 7. pataljonis. 1916. aastal võitles ta Somme'i lahingus. Sõja-aastail tekkisid tal alkoholiprobleemid.
Pärast sõda kirjutas ta üksnes ajakirjandusele ja reisis palju, et leida tervisele soodsamat kliimat.
Looming
Pärast Manningi mitut ebaõnnestunud katset leida kirjastaja oma paarile ajaloolisele romaanile ilmus 1907. aastal ajakirjas Outlook Manningi esikteosena värssmonoloog "The Vigil of Brunhild".
Paar aastat hiljem ilmus temalt raamat "Scenes and Portraits", milles ta oli pannud oma kaasaegsetega väitlema näiteks Sokratese, Franciscuse Assisist ja Thomas Cromwelli. Teos leidis tähelepanu ja tunnustust küll kirjandusringkondades, kuid raamatu tiraaž jäi sellest hoolimata tillukeseks. 1930. aastal ilmus sama teos ümbertöötatult ja oluliselt täiendatult uuesti.
Pärast sõda kirjutas ta üksnes ajakirjandusele ja reisis palju, et leida tervisele soodsamat kliimat.
Eesti keeles ilmunud
Eesti keeles on ilmunud tema romaan "Fortuuna niuetes" ("The middle parts of fortune", tõlkinud Aulis-Leif Erikson, Tallinn: Odamees, 2006).
Silva Kaputikjan
pisi|Silva Kaputikjan Silva Kaputikjan (Սիլվա Կապուտիկեան, sündinud Sirvard Kaputikjan; 20. jaanuar 1919 Jerevan – 25. august 2006 Jerevan) oli armeenia luuletaja ja poliitiline aktivist.
Ta oli 20. sajandil üks tuntumaid armeenia kirjanikke.
Ta oli kommunistliku partei liige.
Isiklikku
Ta on maetud Komitasi panteoni.
Benckendorff
Benckendorff (vene keeles Бенкендорф) on baltisaksa rae- ja aadlisuguvõsa. Tänapäeval elavad suguvõsaliikmed Austrias, Belgias, Hollandis, Inglismaal, Saksamaal ja Venemaal.
Ajalugu
Esimeseks teadaolevaks suguvõsa liikmeks oli Salzwedelist pärit Andras Benckendorff, kes teenis Poola sõjaväes ja asus elama Riiga. Tema poeg Johann Benckendorff (surnud 1615) oli juba Riia raehärra. Viimase pojapoeg Johann Benckendorff (1626–1680) oli Riia raehärra ja bürgermeister, ning tõsteti aadliseisusse 1674. aastal (vastavalt 1660. aasta Rootsi aadliseadusele andis rae vanembürgermeistri ametikoht päriliku aadliseisundi).
1765. aastal immatrikuleeriti suguvõsa Liivimaa ja 1773. aastal Eestimaa rüütelkonna aadlimatriklisse.
Alexander von Benckendorff koos oma järglastega sai 8. novembril 1832 keiser Nikolai I-lt Venemaa Keisririigi krahvitiitli, kuid kuna tal puudusid meessoost järglased, siis 15. novembril 1832 laienes krahvitiitel ka tema vennapojale Konstantin von Benckendorffile ning viimase meessoost järglastele.
Aleksandr Smirnov (iluuisutaja)
thumb|Kavaguti ja Smirnov 2010. aasta Euroopa meistrivõistlustel
Aleksandr Viktorovitš Smirnov (vene Александр Викторович Смирнов; sündinud 11. oktoobril 1984 Tveris) on vene iluuisutaja.
Ta võistleb paarissõidus, kus alates 2006. aastast on tema partneriks jaapanlanna Juko Kavaguti. Samast aastast treenib neid Tamara Moskvina.
Smirnov ja Kavaguti on kolmekordsed Venemaa meistrid iluuisutamise paarissõidus (2008, 2009, 2010). Aastatel 2011 ja 2013 tulid nad Venemaa meistrivõistlustel teisele kohale.
Aastatel 2008–2011 saavutasid nad Euroopa iluuisutamise meistrivõistlustel igal aastal medalikoha. 2010. aasta Euroopa meistrivõistlustel Tallinnas tulid nad paarissõidu Euroopa meistriks.
Anatoli Tafitšuk
pisi|Anatoli Tafitšuk 2014. aasta [[Arvamusfestivali laval]] Anatoli Tafitšuk (sündinud 25. veebruaril 1985 Oisus ) on ukraina päritolu Eesti näitleja ning telesaatejuht.
Ta on Eesti kodanik alates 2003. aastast.
Kahala
Kahala on mitme koha nimi:
JK Tallinna Sadam
Tallinna Sadama JK oli aastail 1992–1999 Tallinnas tegutsenud jalgpalliklubi. Võitis 1996. ja 1997. aastal Eesti jalgpallikarika. Ühines 1999. aastal Maardu FC Levadiaga. Juriidiliselt muutus Tallinna Sadama nimi Maardu Levadiaks, et uus klubi saaks osaleda UEFA karikasarjas.
Silkakts
Silkakts on küla (skrajciems ehk hajaküla) Lätis Talsi piirkonnas Lauciene valla idaosas. Küla jääb valla keskusest Laucienest 11,5, piirkonna keskusest Talsist 23 ja Riiast 110 kilomeetri kaugusele.
Tanel Jonas
Ta lõpetas 1998. aastal Miina Härma Gümnaasiumi ja 2004. aastal Eesti Muusikaakadeemia Kõrgema Lavakunstikooli (21.lend).
Aastatel 2004–2019 oli ta Vanemuise teatri näitleja. Alates 1. septembrist 2019 on ta Ugala teatri kunstiline juht. Tema ametiaeg lõpeb 31. augustil 2023
Isiklikku
Tema abikaasa on ooperisolist Pirjo Jonas. Tema onu on Margus Vaher.
Yucatáni poolsaar
thumb Yucatáni poolsaar on Ameerikas paiknev poolsaar, mis eraldab Kariibi merd Mehhiko lahest.
Poolsaar kuulub Mehhikole, Belize'ile ja Guatemalale.
Poolsaarel asuvad Mehhiko Yucatáni, Quintana Roo ja Campeche osariik.
Yucatáni poolsaar oli maaja kultuuri mõjuala. Ka tänapäeval räägib suur osa poolsaare elanikest maaja keeli.
Seal asub Chicxulubi kraater.
Aiwo ringkond
Aiwo ringkond (harva ka Aiue, varem Yangor) on ringkond Naurus. Aiwo ringkonnast valitakse kaks Nauru parlamendi liiget.
Ringkonnas asub:
🇳🇷
Suryavarman II
Suryavarman II Paramavisnuloka (enne 1113 – umbes 1150) oli Angkori Kuningriigi (praegune Kambodža) kuningas 1113–1145 või 1150.
Ostinaato
Ostinaato (ladinakeelsest sõnast obstinatus, itaalia keeles ostinato, kaljukindel, vääramatu, kangekaelne, visa, jonnakas) on muusikalise objekti omadus korduda muutumatult. Muutumatult võib korduda näiteks motiiv, rütm, akordijärgnevus vms.
Ostinaato meloodia pikkus võib olla kahest noodist pika fraasini.
Termin
Ostinaatot kui nähtust on kirjeldanud juba Zarlino aastal 1558 traktaadis "Le istituzioni harmoniche", kasutades selleks sõna pertinacie.
Brossard'i (1703), Waltheri (1732) ja Jean-Jacques Rousseau (1768) muusikaleksikonides on contrapunto ostinato tähenduses sünonüümidena kasutusel terminid contrapunto perfidiato ja contrapunto obligato.
Ostinaato näiteid klassikalises muusikas
Tuntud on näiteks generaalbassi osa Johann Pachelbeli teoses "Kaanon D-duuris" ja militaarne 5/4 rütm Gustav Holsti orkestrisüidi "Planeedid" palas "Marss". Samuti saab näiteks tuua ostinato Wolfgang Amadeus Mozarti teose "Reekviem" osas "Confutatis". Gioachino Rossini avamängudes kasutatakse crescendo ' des ostinato ' t sageli. Muud märkimisväärsed näited: Gustav Holsti "St. Paul's Suite" teine osa (kus teise hääle viiulid mängivad divisi korduvat kaheksast noodist koosnevat meloodiat), rütmimuster Raveli "Boléros", Chopini teose "Berceuse" harmooniline muster.
Ostinaato näiteid popmuusikas
Väga tuntud ostinaato näide on John Williamsi filmimuusika filmile "Lõuad" (Jaws, 1975). Selles kasutati kahte madalat nooti, mida korratakse erinevates tempodes, väljendamaks tapjahai erinevaid tegevusi. See kahe noodi ostinaatoga teema on üks tuntumaid filmimuusikas.
Danny Elfmani loodud teema filmile "Mehed mustas" (Men in Black, 1997), mis põhineb Patrice Rusheni laulul "Forget Me Nots", on ostinaato basskitarril. Akira Ifukube kasutab oma helitöödes filmile "Gojira" ning teistele Jaapani ulmefilmidele ostinaatot ohtralt. Ostinaatot kuuleb ka Broadway muusikali "Rent" loo "Seasons of Love" alguses.
ABBA loos "Take a Chance on Me" korratakse taustal fraasi "take a chance, take a chance, take a, take a chan-chance".
Ameerika progressiivse metali bänd "Symphony X" kasutab sageli meloodiat ostinaatona, liigutades meloodiat bassihääles. Ka progressiivse metali bänd Dream Theater esitab harmoniseeritud kitarri ja klahvpilli ostinaatot sellistes lugudes nagu "Learning to Live" ja "In the Name of God".
Led Zeppelini loos "Immigrant Song" kuuleb kogu pala jooksul bassil ja kitarril ostinaatot.
Ostinaato näiteid džässmuusikas
Sisuliselt märgib ostinaatot džässis ingliskeelne termin vamp, mis tähendab lihtsalt muusikalise kujundi või saatepartii kordamist. Saatepartii vamp võimaldab esitajal luua harmoonilise raamistiku, mille najal improviseerida. Sageli kasutatakse seda hoovõtulauana improvisatsioonile.
Tarantella
Tarantella on 3/8 taktimõõdus itaalia päritoluga tants.
Tantsu nimi tuleneb Itaalia linna Taranto nimest.
Liigid
Tarantellal on kaks liiki.
Väärikat kurameerivat tantsu tantsib üks või mitu paari vastava muusika saatel. Tants on kestuselt lühike ja iseloomult graatsiline ja elegantne.
Oletatavalt raviva toimega või sümptomaatilist tarantellat tantsib solist, (ettekujutatava) tarantlihammustuse ohver. Erutatud ja pöörane tants võib sarnase karakteriga muusika saatel kesta tunde või isegi päevi.
Eestimaa kubermang
Mõistet kubermang (Gouvernement) kasutati suhteliselt harva. Ametlikes dokumentides eelistati nimetust hertsogkond (das Hertzogthum Ehstland, das Hertzogthum Liefland). Provintsiaalvalitsuse eesotsas nii Tallinna kui Riia kubermangus seisis kindralkuberner (General-Gouverneur), kelle vahetule juhtimisele alluvat ametkonda nimetati nagu tema hallatavat territooriumigi kindralkubermanguks (General-Gouvernement).
Pärast Põhja-Eesti vallutamist põhjasõjas ja liitmist Venemaa keisririigi poolt moodustati 1719. aastal endise Eestimaa kindralkubermangu aladest Tallinna kubermang. Seda nime kandis haldusüksus kuni 1783. aastani, kui moodustati Tallinna asehaldurkond.
Eestimaa kubermangu moodustamine
Vene tsaar (alates 1721 keiser) Peeter I kuulutas Venemaa tsaaririigi 1725. aastal Venemaa keisririigiks ja impeeriumiks. Eesti aladele moodustati kaks kubermangu: Estland (Эстляндия,Tallinna kubermang) ja Livland (Riia kubermang ehk Лифляндская губерния ehk Лифляндия). 1722. aastal eraldati Narva provints Peterburi kubermangust, kuid Narva linn Jaanilinnaga jäi Peterburi kubermangu, kus oli aastatel 1775–1802 Jamburgi maakonnas maakonnavaba maakonnalinn. 1722. aastal liideti Tartu provints Riia kubermanguga ning Tallinna kubermang eraldati uuesti Peterburi kubermangust eraldiseisvaks 1. järgu haldusüksuseks. Eestimaa kubermangu (Narva kreisi) idapiir algas Joala mõisast ja läks kuni Narva jõe suudmeni, kuid edasine piiri määratlemine peatus 1784. aastal.
Kubermangu territoorium
Eestimaa kubermang oli Läänemere kubermangudest põhjapoolseim, asetsedes Soome lahe lõunakaldal. Kubermangu läänepoolseim punkt oli Kalana neem Hiiumaal; idas Narva jõgi Narva linna juures; põhjas Stenskäri neem; lõunas Pärnu lahes asuv Kõrksaar. Kubermangu mandripiir lääneosas oli 297 versta, põhjas 469 versta, idas piir Peterburi kubermanguga mööda Narva jõge 75 versta, lõunas piir Peipsi järve ja Liivimaa kubermanguga 371 versta. Rakvere ja Tartu maakonna vahel asuv kubermangu piir oli 20377 sülda pikk, Rakvere ja Viljandi maakonna vahele jäi kubermangu piiri 18669 sülda ja 2 jalga.
Eestimaa kubermangu pindala oli 17791,7 ruutversta (20246,7 ruutkilomeetrit) ehk 1853183 dessatiini; sellest 16290,5 ruutversta oli mandriosa ja 1032,7 saared ning 468,5 ruutversta kubermangu koosseisus oleva Peipsi järve ala. Harju kreis (5043,3 ruutversta, sellest saared 53,4), Viru kreis (5629 ruutversta), Järva kreis (2522,9 ruutversta) ja Lääne kreis (4128 ruutversta, sellest saared 979,3).
Aastatel 1719–1727 kandsid kubermangusisesed haldusterritooriumid nimetust "provints" ja 1727–1742 nimetust "distrikt", 1742. aastast taas saksapärast nimetust kreis, kuna ametlik asjaajamiskeel oli saksa keel. Kubermang oli jaotatud 4 kreisiks: Harju, Lääne, Järva ja Viru kreis.
1783. aastal moodustati keisrinna Katariina II ukaasiga Venemaa 1775. aasta uue halduskorralduse järgi Tallinna asehaldurkond ja selles 5 kreisi. Asehalduskorra likvideerimisel 1796. aastal taastati kubermangu jaotus 4 kreisiks, see säilis kuni keisririigi lagunemiseni :
Elanikkond
Kubermangu elanikkond oli 1881. aasta revisjoni põhjal 376 337 mõlemast soost hinge; 1897. aasta revisjoni andmetel juba 433 724. Linnaelanikke oli neist 1881. aastal 59 814 hinge ja 1897. aastal 76 315.
Eestimaa kubermangu kuulusid järgmised linnad: Tallinn (saksa keeles Reval), Haapsalu (Hapsal), Rakvere (Wesenberg), Paide (Weissenstein) ja Paldiski (saksa keeles Baltischport).
1881. aasta rahvaloenduse andmetel oli kubermangu elanikest 94,3% luteri usutunnistusega, neist anglikaane 158 inimest, reformeerituid 128; õigeusklikke 4,9%, juute 0,4%, roomakatoliku usku 0,3%, teiste usutunnistuste esindajaid 0,1%. Pool vene õigeusklikest elas linnades, umbes 9000 Tallinnas, 7000 Rakvere kreisi idaosas, Peipsi järve ääres ning umbes 2000 Kreenholmi manufaktuuris; raskolnikuid oli 204 inimest, kes enamjaolt elasid Peipsi järve ääres.
Emakeele järgi jagunesid elanikud järgmiselt: 87,6% eestlasi, 5,8% sakslasi, 4,6% venelasi, 1,4% rootslasi, 0,4% juute. Eestlased moodustasid 56% linnaelanikest ja 94% maaelanikest; 71% sakslastest elas linnades, kus nad moodustasid 26% kogu linnaelanike rahvastikust; venelased elasid põhiliselt Tallinnas ja kubermangu idaosas; rootslased (80%) elasid Haapsalu kreisis, kus nad moodustasid peaaegu kogu Vormsi saare elanikkonna.
Haldusasutused
Venemaa Keisririigi Eestimaa kubermangu haldusaparaadi juht oli Tallinnas Toompeal asuv Eestimaa kuberner. Talle allus Eestimaa kubermanguvalitsus ning kuberneri nõuandev organ kolleegium, kuhu kuulusid kuberner, asekuberner, kaks nõunikku, oberfiskaal ja kaks sekretäri. Kuberneri kasutuses oli kaks kantseleid:
Eesti- ja Liivimaa kõrgeimad administraatorid kandsid vahelduvalt Eestimaa kindralkuberneri ja Eestimaa kuberneri ametinimetust, mis sõltus ennekõike seda kandnud isiku positsioonist ja mõjukusest. Mitmel korral on valitsus kasutanud ametis oleva kuberneri kindralkuberneriks nimetamist edutamisvõimalusena, ilma et viimase funktsioonid ja võimupiirid oleksid seeläbi muutunud. Tallinnas kuulusid kindralkuberneri kantselei koosseisu sekretär, aktuaar, tõlk, kantseleikirjutaja ja kopist, arhivaar (alates 1771), maamõõtja (alates 1773), vangivalvur, korstnapühkija, kantseleiteener, kütja, valvurid.
Peale keisririigi keskvalitsuse esindaja kuberneri ja kantseleide mängisid kohaliku elukorralduse määramises suurt rolli Balti erikorra alusel kohaliku aadli rüütelkonna esindus maapäev ja Eestimaa rüütelkonna peamees, linnade valitsused (peamiselt Tallinna raad) ning luterliku kiriku Eestimaa superintendent.
Kubermanguvalitsuse ülalpidamiseks olid Venemaa keisririigile kuuluvad riigimõisad: 1774. aastal kuulus riigile 14 mõisat. 1818. aastal 7 riigimõisa: Kodila ja Lagedi mõis Harju kreisis, Vasknarva mõis Narva komandandi lauamõisana Viru kreisis, Metstaguse ja Prümli mõis Järva kreisis, Saulepi ja Taebla mõis Tallinna komandandi lauamõisatena Lääne kreisis.
Keisririigi sõjavägi kubermangus
Eestimaa oli Venemaa Keisririigi strateegilises sõjalises plaanis tähtis ainult kui laevastiku baas, seetõttu olid Eestimaa kubermangus enamik sõjalisi rõhuasetusi seotud sadamate ning nende kaitsega, keskajal tähtsust omanud Tallinna kindlus koos linnamüüriga anti aga 1858. aastal Tallinna linnavõimudele.
Kohtud ja korrakaitse
Eestimaa kubermangu kohtukorralduse aluseks oli rootsiaegne kohtukorraldus, mis rajanes seisuslikul põhimõttel, mille aluseks oli kõikide võõrvõimude valitsemisajal kehtinud Balti erikord.
, Eestimaa Keiserlik ülemmaakohus Politsei ja madalama astme kohtu ülesandeid täitis Eestimaa kubermangus kuni 1888. aastani adrakohus. Adrakohtute kui madalama astme kohtute ülesandeks oli: talumaade suuruse määramine atrade järgi ja põgenenud talupoegade tagasinõudmine, põgenenud pärisorjadest talupoegade asukoha kindlakstegemine ning nende tagastamine omanikule. Adrakohtusüsteemi loomisel jagati kubermangu kreisid adrakohturingkondadeks, mida oli esialgu igas maakonnas üks, hiljem 2–3.
Eestimaa ja Liivimaa kubermangu aladel loodi kolm korravalitsust: Tallinnas (24. oktoobril 1803), Tartus (13. juunil 1805) ja Viljandis (10. juulil 1805). Venemaa Keisririigi Senati 1803. aasta 24. oktoobri ukaasi kohaselt kuulus Tallinn nn koosseisuväliste linnade hulka, mis elanike arvu järgi tulnuks lugeda väikelinnaks, kuid seaduse eritingimuste kohaselt kuulus kolmandasse, segasadamate (sõja- ja kaubasadam) kategooriasse. Kõrgemaks tsiviilvõimu esindajaks Tallinnas oli Tallinna sõjakuberner, kelle alluvuses oli linna politseivalitsus ja selle ülem – politseimeister.
1862. aastal võeti Venemaal vastu Venemaa sisekubermangude politsei ümberkorraldamise seadus, mis aga hakkas Venemaa Keisririigi Läänemere provintsides koos kõigi linnade politseivalitsuste, -kohtute ja -ametite töökorralduse muudatustega kehtima alles 1888. aastal. 18. mail 1882 muudeti korravalitsus Tallinna linna politseivalitsuseks. , Adrakohus
Sadamad, teedevõrk ja side
pisi|Eestimaa kubermang 1820. aastal. [[Vassili Pjadõšev, "Географический атлас Российской империи..."]] pisi|Venemaa keisririigi Läänemere kubermangude kaart aastatel 1895–1898 välja antud Meyeri leksikonis Kubermangus asusid laevatatavad lahed ja sadamad: Virtsu laht (Вердерская бухта) Virtsu sadamaga, (Матуальвик), Haapsalu laht Haapsalu sadamaga; Soome lahes Paldiski laht (бухта Рогервик) Paldiski sadamaga; Tallinna sadam; Hara laht Hara sadamaga (Монкевик) ja kaiga Erras, Käsmu sadam (Kasperwieck), Kunda laht Kunda sadamaga, Mahu sadam (Kaupsaare sadam) Kalvi mõisa (saksapäraselt Pöddes) juures, Toolse sadam ja Narva sadam Narva jõe läänekaldal, mis kuulus Eestimaa kubermangu. 19. sajandi lõpus täienes taristu 1870. aastal rajatud Balti raudteega, mis ühendas Paldiskit Peterburi-lähedase Tosnoga. Kitsarööpmelise raudtee juurdeveoraudteed (Tallinna–Viljandi (haruga Türilt Paidesse, Liiva–Vääna ja Paide–Tamsalu) ühendasid kubermangusiseseid ja kubermangudevahelisi sihtpunkte. Postiliiklust korraldas Eestimaal alates 17. sajandi keskpaigast Eestimaa rüütelkond. Maanteede korrashoidu kontrollisid haagikohtunikud. Kubermangu läbis kolm põhipostiteed (trakti), mille äärde oli rajatud postijaamade võrgustik., Suur Peterburi–Narva–Tartu–Riia postimaantee, Tallinna–Riia postimaantee
Haridusasutused ja kultuur
Aastani 1721 kuulus Eesti Rootsi riiki, aastatel 1704–1710 vallutas Venemaa keisririik kõigepealt Tartu- ja Virumaa, 1710 ka ülejäänud osa Riiast Tallinnani ja Kuressaare. Pärast põhjasõda alustasid uuesti tegevust Tallinna Toomkool ja Tallinna Gümnaasium. Esialgu jäid kehtima endised Rootsi riigi haridusasutuste tegevust korraldavad seadused triviaalkoolide (Linnakool) ja gümnaasiumite ning talurahvakoolide kohta.
19. sajandi alguses olid kubermangus: kubermangugümnaasium Tallinnas (Gustav Adolfi Gümnaasium); 5 saksakeelset kreiskooli (Tallinnas, Paldiskis, Rakveres, Paides ja Haapsalus); 1 venekeelne kreiskool Tallinnas (likvideeriti 1830. aastal); 1 käsitöökool; 5 elementaarkooli poisslastele (3 Tallinnas, 1 Rakveres ja 1 Lihulas); 2 elementaarkooli tütarlastele (2 Tallinnas, 1 Paides ja 1 Haapsalus), pühapäevakool Tallinnas ning Eestimaa Rüütli- ja Toomkool.
19. sajandi algul rajati Venemaa Keisririigis rahvahariduse ministeerium. Õpperingkondi asutati 4. Tartu Ülikooli õpperingkonda kuulusid Eestimaa, Liivimaa ja Kuramaa kubermang. Iga õpperingkonna eesotsas oli kuraator ning kubermangudes kohapeal kubermangu koolidirektor ja kreisides koolide inspektor. Eestis kehtis ülevenemaalisest õppekorraldusest erinev kord. Asutati kihelkonnakoolid (elementaarkool), selle lõpetamine andis õiguse astuda kreiskooli ja seejärel kubermangugümnaasiumisse.
Kubermangukoolid: Tallinna Kubermangugümnaasium (Ревельская Губернская Гимназия ); Tallinna Aleksandri Gümnaasium (Ревельская Александровская Гимназия) 1871–1917; Tallinna Keiser Nikolai I Gümnaasium 1804–1917; Tallinna Tütarlaste Gümnaasium (Ревельская Женская Гимназия) 1873–1917; Keisrinna Katariina II linnakool (Городское Училище Императрицы Екатерины II); Tallinna Peetri Reaalkool (Ревельское Петровское Реальное Училище); Eestimaa Rüütli- ja Toomkool (Эстляндское Рыцарское и Домское (Вышгородское) Училище); Tallinna neljaklassiline linnakool (Ревельское четырехклассное гор. училище); Tallinna Kõrgem Tütarlastekool (Ревельское гор. высшее женское училище); Paldiski mereklass (Балтийско-Портский мореходный класс); Käsmu mereklass (Каспервикский мореходный класс); Haapsalu Linna Tütarlastekool 1853–1919.
Kolmeklassilised linnakoolid maakonnalinnades: Tallinna ja Kuressaare piirkonna rahvakoolid (Народные училища); Tallinna raudtee tehnikakool (Ревельское Техническое Железно-Дорожное училище).
Rahvuskubermangu moodustamine
Pärast veebruarirevolutsiooni nimetas Venemaa Ajutine Valitsus kuberneri ametikoha ümber kubermangukomissari ametikohaks ja määras sellele kohale Jaan Poska. Samal ajal hakkasid Eesti rahvuslikud ringkonnad taotlema Liivimaa kubermangu eestlastega asustatud alade ühendamist Eestimaa kubermanguga ning ühtse autonoomse rahvuskubermangu moodustamist. Tartlased käisid välja ka Tartus asuva keskusega eraldiseisva Põhja-Liivimaa kubermangu moodustamise idee. Uue omavalitsuse projekti kiiremaks vastuvõtmiseks Ajutises Valitsuses korraldati 8. aprillil (26. märtsil vkj) 1917 Petrogradi Eesti Vabariikliku Liidu eestvedamisel Petrogradis u 40 000 osalejaga (neist u 15 000 sõjaväelased) meeleavaldus. 12. aprillil (30. märts vkj) kinnitas Ajutine Valitsus määruse, millega Liivimaa kubermangu Pärnu, Saare, Tartu, Viljandi ja Võru maakond liideti Eestimaa kubermanguga. Kubermangukomissar sai siseküsimustes suurema otsustusõiguse, kuid oli endiselt Ajutise Valitsuse määrata. Nõuandvaks koguks sai maanõukogude ja linnavolikogude saadikutest moodustatav Eestimaa Kubermangu Ajutine Maanõukogu, mis valiti 5. juunil (23. mail vkj).
Pärast oktoobrirevolutsiooni võttis Viktor Kingissepp kubermangukomissar Jaan Poskalt võimu üle ja Eestimaa kubermangu hakkas juhtima Eestimaa Nõukogude Täitevkomitee. 25. novembril (vkj 12. novembril) võttis see vastu Ajutise Maanõukogu laialisaatmise otsuse. Siiski jõudis viimane 28. novembril (15. novembril vkj) oma erakorralisel koosolekul kuulutada end kõrgeimaks võimuks Eestis kuni Eesti Asutava Kogu kokkukutsumiseni.
Saksa okupatsioon
1918. aasta veebruari lõpus ja aprilli alguses okupeerisid Saksa väed Põhja-Baltikumi. Okupatsioonivalitsus tühistas veebruarirevolutsioonijärgsed halduskorralduse muudatused ja liitis Lõuna-Eesti maakonnad uuesti Liivimaa kubermanguga. Formaalselt jäi Eestimaa kubermang endiselt Venemaa osaks. Kubermangu uueks juhiks sai 8. armee 68. põhjakorpuse ülem Adolf von Seckendorff. 27. augustil sõlmitud Bresti rahulepingu lisaleppega loobus Nõukogude Venemaa suveräniteedist Eesti- ja Liivimaal.
Nele Kirsipuu
Nele Kirsipuu (sündinud 21. oktoobril 1990 Tallinnas) on eesti filmirežissöör ja videoblogija.
Kirsipuu on tegelenud aastaid ka laulmise ja tantsimisega, kuulunud tantsutruppi Palestra ja osalenud muusikalides. 2007. aastal oli ta üks telesaate "Eesti otsib superstaari" esimese hooaja üheksast finalistist.