Johannes_Duns_Scotus
Teisesed intentsioonid
Loogikakommentaarides väidab Scotus, et teisesed intentsioonid (aktsidentsid, mis on asjades, niivõrd kui nad on objektiivselt vaimus) on mõisted, mida aru põhjustab, kui aru võtab arvesse omadused, mis kuuluvad asjade juurde niivõrd, kui nendest saadakse aru. Järelikult ei sõltu teisesed intentsioonid vaimuvälises maailmas olevatest omadustest ja suhetest. Vähemalt kahel korral esitab Scotus aru refleksiooni iseenda üle teiseste intentsioonide põhjusena. Aquino Thomas oli juba väitnud, et aru moodustab intentsioone eneserefleksiooni aktiga; pärast esimest operatsiooni, millega aru pöördub vaimuväliste asjade poole, reflekteerib ta iseenda üle, võrreldes mõisteid, mis ta on moodustanud, vaimuväliste asjadega, mida need mõisted representeerivad; selle võrdlusega saab aru aru, et ta saab aru intentsioonist, mille ta moodustab ja mis järeldub viisist, kuidas ta aru saab. Scotus võtab üle Thomase viite aru refleksioonile iseenda üle. Refleksiooniga saabki aru aru iseendast, oma toimimisest ja viisist, kuidas ta toimib: "Seega aru saab tunnetada seda üldist viisi või logost iseenda läbi ja omaenda logose all. Niiviisi, reflekteerides, tunnetab aru ennast ja oma toimimist ja toimimisviisi ja muud, mis temas on." Aru saab oma toimimise üle reflekteerida mitu korda, ja iga kord ta moodustab teisese intentsiooni. Kõigile intentsioonidele vastab aga ainult üks vaimuväline asi, sest eri intentsioonid ei representeeri eri vaimuväliseid asju ega eri olemisviise, vaid viisi, kuidas aru vaimuvälisest asjast aru saab. Aru saab oma arusaamise viisist aru, reflekteerides iseenda toimimise üle. Scotus teeb järelduse, et intentsioonide põhjus on aru, mitte vaimuväline asi ega mõni selle olemisviisidest: "Aga ometi on igal pool miski, mis vastab sellele viisile, aga mitte päris nii nagu intentsioon, mida põhjustab aru ja paneb liikuma see väline. Samamoodi, aru, mis vaatleb intentsiooni läbi ühte speetsiest, võib end tuhat korda reflekteerida oma toimimise üle, ja mis tahes vaatlus miski on, ühelgi ei ole endale vastavat välist, peale ainult esimese objekti ajendiks, kuivõrd see paneb alguses aru vaatluse poole liikuma." "... asi ei ole intentsiooni toimivpõhjus, vaid aru." Lõigus kolme vaatluse kohta sellest, mida ühise terminiga tähistatakse, ütleb Scotus, et intentsioonid on mõisted, mida põhjustab aru, kui aru võtab vaatluse alla asjade intentsionaalsed omadused (omadused, mis kuuluvad asjade juurde niivõrd, kui aru saab asjadest aru). Teisal defineerib Scotus teisesed intentsioonid kui mis tahes, mida põhjustab aru vaatlus üksinda: "Teisel viisil tähistab [aktsidents] sama mis teisene intentsioon, nimelt mida tahes, mida põhjustab aru vaatlus üksinda, ja sel viisil on kõik viis universaali aktsidentsid." Siin järgib Scotus Thomast ning vastustab Radulphus Britot, kes ütleb, et aru ei põhjusta teiseseid intentsioone, vaid ainult võtab neid vastu. Kuidas aru teiseseid intentsioone põhjustab? Scotuse järgi põhjustab aru teisese intentsiooni, kui teda paneb liikuma omadus, mille ta leiab olemusest, mida vaadeldakse ühena paljudes ja öeldavana paljude kohta. Et "üks paljudes ja paljude kohta öeldav" on Aristotelese klassikaline universaali definitsioon, siis võib öelda, et aru pannakse moodustama teisest intentsiooni, kui ta vaatleb olemust universaalina. Teisal eristab Scotus olemust ja universaali: objekt on aru objekt ja see, millest aru aru saab, universaal on aga viis, kuidas aru olemusest aru saab. Et objekt ja temast arusaamise viis on olemuslikult erinevad, saab aru omandada kummagi mõiste ning saada neist aru eraldi: "... aru esimesest objektist, nimelt "mis see on", saadakse aru universaali logose all. See logos ei ole aga olemuslikult samane sellega "mis see on", vaid on selle aktsidentaalne moodus. Seega saab aru tunnetada erinevust oma esmase objekti vahel, sest ta saab vahet teha kõige vahel, mis pole olemuslikult sama." "Aga millest tahes aru saadakse, saadakse aru universaali logose all." Omadus, mis paneb aru põhjustama teisest intentsiooni, on omadus, mis kuulub olemuse juurde ainult käsitatuna selle viisi all, kuidas temast aru saadakse. Näiteks on olemusel vaadelduna universaalina omadus olla preditseeritav indiviidide kohta, ja see omadus paneb aru põhjustama intentsiooni "liik". Üldine olemine on ainult viis, kuidas aru oma objektist aru saab, mitte objekti enda olemus. Pole mingit alust väita, et olemuse olemisviisi ja tema arusaadav olemise viisi vahel on parallelism. Teoses "Ordinatio" ütleb Scotus, et esimese arusaamisega haarab aru oma objekti üldisuse mooduse all, saamata aru üldisuse moodusest endast. Üldisus on arusaamise moodus, mitte selle objekti joon, millest aru saadakse, sest asi, millest aru saadakse, ei ole ise üldine ega individuaalne. Kuigi aru saab alati millestki aru üldisuse kaudu, ei omista ta üldisust oma objektile. Alles teisel staadiumil, kui aru reflekteerib oma esimese toimingu (vaimuvälistest asjadest arusaamise) üle, saab ta aru viisist, kuidas ta asjadest aru saab. Alles siis saab ta asjadele, millest ta aru saab, omistada üldisuse. Nii moodustabki aru teisese intentsiooni: "Aga mitte ainult ei ole see loomus iseenesest ükskõikne arus olemise ja partikulaaris olemise suhtes, ning seeläbi ka üldine ja üksik (ehk singulaarne) olemise suhtes, vaid ka tal endal ei ole arus olemist omavana algselt iseendast üldisust. Sest kuigi temast saadakse aru üldisuse all kui temast arusaamise viisi all, ei ole üldisus siiski tema esimese mõiste osa, sest ta ei ole mitte metafüüsilise, vaid loogilise mõiste osa (sest loogik vaatleb tema [Avicenna] järgi teiseseid intentsioone esmastele rakendatutena). Järelikult on esimene arusaamine loomusest niisugune, et ei kaasarusaada mingist viisist, ei sellest, mis tal on arus, ega sellest, mis tal on väljaspool aru; kuigi selle arusaadu arusaamise viis on üldisus, ei ole seda arusaadud viis."