cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Esku kabel
Paul Alexander Eduard von Focki poolt oli kirjutatud Esku kabeli seadus, mis kehtestas kindla korra Esku kalmistul, matuste puhul ja kabelis. Vastavalt kabeliseadusele pidid kõik hauad asetsema üksteise kõrval sirgetes ridades, olema pärast matust korralikult üles tehtud, suvel rohumätastega kaetud ning tähistatud ühemõõduliste puitristidega, millele oli ettenähtud tahvel kus pidi olema kirjas surnu nimi vanus suremise aeg ja surnule kohane pühakirja salm. pisi|Esku kabeli sisevaade
Aarne Mõtus
Mõtus lõpetas Tartu kommertskooli ja õppis aastatel 1922–1926 Tartu ülikoolis, misjärel suundus ennast täiendama Viini kunsttööstuskooli, mille lõpetas 1930. aastal. Oli 1936. aastal Rakenduskunstnike Ühingu abiesimees ja alates 1937. aastast esimees.
Lahkus Eestist 1944. aastal. Töötas kunstiõpetajana USA-s.
Ta lõi Estonia teatri lavastustele kujundusi ja kostüüme. Kujundas ajakirja- ja raamatukaasi, tegi illustratsioone, plakateid, nahkesemeid jm.
1939. aastal anti talle I auhind presidendi kantselei gobeläänvaiba konkursil töö eest "Eesti maavanemad sõlmivad rahu viikingitega".
1940. aastal sai ta I auhinna presidendi kantselei vapivaiba kavandite konkursil. Ta on maalinud rahvusliku/isamaalise pannoo "Läbi aegade" (1944).
Mõtuse teoseid on ERMis, Eesti Teatri- ja Muusikamuuseumis, Eesti Tarbekunsti- ja Disainimuuseumis ja erakogudes.
Gobelään "Eesti maavanemad sõlmivad rahu viikingitega"
1939. aasta kevadel korraldas kujutava kunsti sihtkapital kavandivõistluse presidendi kantselei esindusruumide vaipadega kaunistamiseks. Esimese auhinna pälvis Aarne Mõttuse kavand, mis kujutab lepingu sõlmimist Eesti muistsete vanemate ja viikingite vahel. Gobelään oli mõeldud koosolekutesaali ning selle kudumine telliti Linda Ormessoni eraõppetöökojast. Vaip ei ole säilinud. Eesti sisekujunduse grand old lady Leila Pärtelpoeg arvab oma eksperdihinnangus, et "muinsuskaitse ja kultuuriobjektina on ka puuduval vaibal suur väärtus", lisades, et vaibast lähtuv sõnum oli ülitähtis, näidates esimese vabariigi meelelaadi.
Turu tulekahju
pisi|Turu kesklinn pärast tulekahju 1827. aastal Turu tulekahju (soome keeles Turun palo ja rootsi keeles Åbo brand) oli tulekahju, mis on endiselt Soome ja Põhjamaade ajaloo suurim linnatulekahju. Tuli sai alguse 4. septembril 1827 veidi enne kella üheksat õhtul linnakodanik Carl Gustav Hellmani majast Aninkaistenmäki künkal. Tuli levis kiiresti üle põhjakvartali. Lõunakvartalisse jõudes pääses tuli üle Aura jõe, süüdates enne keskööd Turu toomkirikut ümbritseva linnaosa. Järgmiseks päevaks oli tuli hävitanud 75% linnast. Vaid 25% oli pääsenud, peamiselt linna lääne- ja lõunaosad.
Tulekahju hävitas Turu kesklinna ajaloolise piirkonna, sealhulgas Turu toomkiriku ja kuningliku akadeemia, mis olid palju kahjustusi saanud. Katastroofi tõsiduse põhjusteks olid eelnenud kuiv suvi ja tulekustutajate vähesus, kuna suur osa linna elanikest olid samal päeval parasjagu Tamperes turul. Kahju oli märkimisväärne ja sündmus mõjutas edaspidist elu pikka aega. Tulekahju tagajärjel jäi 11 000 inimest kodutuks, 27 sai surma ja sadu vigastada.
Friedrich Wilhelm Argelander, Turu kuningliku akadeemia astronoom, viibis tulekahju ööl Vartivuori observatooriumis Vartiovuorenmäkis. Tulekahju tõttu pidi ta lõpetama oma poolelioleva tegevuse. Ta kirjutas oma observatooriumi logisse: "Täna katkestas vaatlused kohutav tulekahju, mis tegi Turu tuhaks". Observatoorium, mis paiknes künka tipul, jäi terveks ning töö jätkus 9. septembril. Kuna ülejäänud akadeemia oli saanud tules tugevasti kahjustada, viidi ülikooli haldustegevuseks hädavajalik tegevus üle observatooriumi. Enamik Soome arhiive, sealhulgas peaaegu kogu keskaega puudutav materjal, hävisid tules.
Tulekahju ajal ja mõnda aega pärast seda oli Turu Soome suurim linn, mistõttu tulekahju oli Soome jaoks rahvuslik katastroof. Tulekahju tagajärjel koliti Turu Kuninglik Akadeemia Helsingisse, Soome Kindralkubermangu uude pealinna.
Pärast tulekahju vastutas linna restaureerimise eest Soome kindralkubermangu kindralkuberner Arseni Zakrevski. Tema ettepanekul valis Soome senat Turu linna uue üldplaneeringu koostajaks arhitekt Carl Ludvig Engeli. Turu kesklinn põhinebki suures osas Engeli üldplaneeringul, mis kiideti heaks 15. detsembril 1828. Turu kesklinna suurimad hooned, Akatemiatalo ja Turu toomkirik, remonditi, ning mõned teised hooned, nagu vana raekoda ja suhkruvabrik, ehitati uuesti üles. Turu üldplaneering mõjutas oluliselt teiste Soome linnade hilisemat väljanägemist.
Tänu asukohale ainsana tulekahjust täielikult pääsenud Luostarinmäki linnaosa võeti kaitse alla ning 1940. aastal avati seal käsitöö vabaõhumuuseum.
Nitzan Horowitz
pisi|Nitzan Horowitz (2012) Nitzan Horowitz (heebrea keeles נִצָּן הוֹרוֹבִיץ; sündinud 24. veebruaril 1965 Rishon LeZios) on Iisraeli ajakirjanik ja poliitik, ta on erakonna Meretz liige. Ta on 13. juunist 2021 Iisraeli tervishoiuminister.
Ta sündis aastal 1965 Rishon LeZios (asub Keskringkonnas). Ta on lõpetanud Tel Avivi Ülikooli juures asuva õigusteaduse kooli, misjärel asus ta tööle ajakirjanikuna.
Isiklikku
Ta on avalikult gei. Ta elab Tel Avivis.
Mäemarid
Mäemarid (mõnikord kasutatud ka Mägi-Mari) on soome-ugri rahvaste hulka kuuluva mari rahva hõimurühm, kes elab peamiselt Mari El Vabariigi lääneosas Volga jõe kaldal Mäemari rajoonis ning Nižni Novgorodi oblastis. Enamik mäemarisid räägib mäemari keelt. Nimetuse on nad saanud Volga-äärse künkliku maastiku järgi, kus nad peamiselt elavad.
Rahvastik
Mingil määral on tunda teatavat rivaliteeti niidu- ja mäemaride vahel. Kohati on konflikti tekitanud asjaolu, et Mäemari rajooni võetakse kui üht Mari Eli neljateistkümnest rajoonist, millega kaasneb teatav ebaõiglus mäemaride suhtes. Samuti teravdas pikka aega vastuolusid mäemaride halb keelesituatsioon – nende keelt ei tahetud eraldi riigikeelena ära märkida.
Vanaajast uusajani
Mäemarid on erinevatel hinnangutel elanud Marimaal kuni viimased 8000 aastat, sest siiani ei ole leitud jälgi järsust rahvastiku muudatusest. Mari keele jagunemine kahte peamisesse murderühma – niidumari idas ja mäemari läänes, võib ulatuda tagasi uuema kiviaja kultuurideni. Raua kasutamine levis Marimaale 2500 aasta eest, samuti loomakasvatus ja põllundus.
Umbes 10. sajandil sattusid marid Volga Bulgaaria mõju alla ning rahvastik segunes ulatuslikult. Mäemari alad olid ainukesed Volgast lõuna pool asetsevad alad, kus kohalik rahvas ei võtnud üle bulgaari keelt (tänapäevase tšuvaši keele eelkäija). Esmakordselt tungisid venelased mari maadele 12. sajandi lõpupoole. Vladimir-Suzdali vürstiriik vallutas vähehaaval Volga ülemjooksu oru kuni Vütla (Vetluga) suudmeni Ida-Marimaal. Kahe võõrvõimu vahele jäänud hõimud katsusid oma sõltumatust säilitada, hoolimata Bulgaari või Vene valitsejate vormilistest omandinõudlustest.
Mongoli sissetung 1236. aasta paiku alistas marid ja tema naaberrahvad, millest pikapeale koordus tatarikeskne Kuldhord ja 1443. aastaks Kaasani khaaniriik. Kuldhordi survel liikusid paljud bulgaarid põhja poole, enne kui nad tatari uustulnukatesse sulanesid, seeläbi kasvas bulgaari mõju mari kultuurile ja mari keelepiir taandus veelgi. Tatari ülikud jätsid mari ühiskondliku ja kultuurilise koetise üldiselt rahule. Islamit peale ei surutud. Marisid haldasid nende endi kohali­kud vanemad või vürstid, kelle ülesandeks oli Tatari ülemus­te jaoks andamit koguda. Mari vürstid ja nende asemikud loeti Kaasani aadlike hulka ja mõned neist olid andamikohustusest vabastatud.
Ajapikku murenes Kaasanis valitsevate tatarlaste sõjaline valmidus ja halduse otsustavus. Alates 1460. aastast läks suur osa khaaniriigi kaitsest marid kätte. Kui marid 1524 Tšalõmi lahingus hävitasid vene laevastiku Volgal, tõi see kaasa venelaste metsikud röövkäigud. Enamik marisid oli vormiliselt Kaasani ülemvalitsuse all, ent tegelikult vabad. Keeleerinevused nõrgestasid mäemaride koostööd niidumaridega. Vassilgradi asutamine Sura suudmes 1523 avas mäemari ala otseselt Vene ohule. Mäemaride vürst Akpars käis 1546. aastal Moskvas ning nõustus koos moskvalastega koos sõjaretkele minema ja mäemarid muutusid Moskva Suurvürstiriigi vasalliks. Akpars on praegugi enamiku maride jaoks rahvuskangelane. Venelaste lõplik rünnak Kaasani vastu toimus 1552. Võitluseks niidumaridega kasutas Ivan Julm ka mäemarisid. Enamik niidumarisid jäi kibeda lõpuni Kaasani tatarlaste poolele ja niidumaride võitlus Moskva vürstiriigi vastu kestis üle kolmekümne aasta. Nende katsed linnale abi tuua tõid hävitust mari küladele, kuna Vene väesal­gad rüüstasid ja põletasid, hukates palju vange. 1551. aastal maabus maride kindluse Tšikma juures Ivan Julm, kuhu 1583. aastal asutatud Kozmodemjansk (mäemari Цикмä) kujuneks mäemari pealinnaks ja keskuseks. Linn nimetati pühakute Kuzma ja Demjanini järgi, sest Ivan oli kindlusega juures nende nimepäeval.
Venemaa Keisririigi aeg
Vallutuse lõppedes hoidis esialgu Venemaa võimu detsentraliseerinuna, ning Mari Eli aladel oli kohalik haldus edasi peamiselt mari vürstide käes. 17. sajandil moodustasid marid veel praktiliselt kõigis praeguse Mari Eli osades tugeva enamuse. Tatarlased moodustasid ehk viiendi­ku rahvastikust. Kompaktse asuala ja kohaliku eliidi püsimine võimaldasid maridel venelaste survele ägedalt vastu panna. Marid tõusid üles nii aastatel 1609–1611 kui ka 1615–1616, mäemarid liitusid ka vaimustunult 1670. aastal toiminud Stenka Razini kasakate suure ülestõusuga.
18. sajandi alguses asus Vene Impeerium animistlikke tavu rängalt maksustama ja marisid sõjaväkke sundima. 18. sajandi algul hakkasid ka marid oma põlismailt hajuma. 1740. aastatel asus Venemaa tugevalt marisid survestama ristiusku astuma. Ülestõusud muutusid harvemaks kui eelneval sajandil. pisi|280x280px|Mäemarid aastal 1870 Esimene marikeelne trükitud raamat il­mus teiste idapoolsete soomeugri keeltega võrreldes hilja. Selleks oli viletsasti tõlgitud mäemari murdes Uus Testament, mille kirjastas 1821. aastal Vene Piibliselts. Loodi esimesed üldkoolid, milles marid küll väga ei käinud, sest kardeti kooliga kaasnevat ristiusku. Võistluses animistlike tarkadega hakkasid aga Vene võimud tundma vajadust marikeelse kristliku kirjanduse ja kooliõpetuse järele. See suund võttis hoogu Nikolai Ilminski tegevusega, kelle seminar ja misjoniselts trükkisid 1867. aastal mäemari aabitsa.
Nõukogude aeg
1917. aasta veebruarirevolutsioonist peale tegid marid katseid autonoomiat saavutada. Konkureerima pidi tatarlastega, kes nägid mari alasid osana nende ajaloolisest alast. Pärast esmaseid konflikte saavutasid marid edu ja Tšeremissi autonoomne oblast loodi novembris 1920. Mari enamus autonoomses oblastis oli napp – 51,4% (1926. aastal). Mari ja vene keel kuulutati 1923. aastal riigikeelteks. 1936. aastal korraldati oblast ümber ja loodi Mari Autonoomne Nõukogude Sot­sialistlik Vabariik. vasakul|pisi|Õigeusu kirik mäemari aladel 1920. aastad – põlismaistamise (коренизация) aeg – oli mäemari kultuuri kuldne aeg. 1920. aastail asutati mäemari kirjastus, mäemari teater, mäemari pedagoogiline ülikool ja lisaks oli mäemaridel autonoomia oma vabariigis. Passid anti välja mäemari keeles. Mari kirjas­tuse loomine 1925. aastal aitas suuresti kaasa kirjanduse ning ajakirjandu­se arengule. Talurahva küüditamine 1929–1930 paistis marisid suhteliselt vähe tabavat. Mäemari keel sai nautida autonoomiat, kuigi tollane juhtiv mari keeleteadlane Vassiljev võitles üheainsa kirjakeele poolt.
Kuldajastu kestis aastani 1937, pärast mida maride autonoomiat süstemaatiliselt vähendama hakati. 4.-5. augustil 1937 arreteerisid Nõukogude Vene võimud 164 mari kirjanikku, õpetajat, teadurit, kunstnikku ja arsti ja hukkasid nad. Kokku mõrvati üle 5000 mari, sealhulgas kõik need, kes olid pannud aluse mäemari kultuuri arengule. Üheks põhjuseks olevat, et mäemarid tahtsid luua oma vabariiki, mis ei tahtnud alluda Joškar-Olale.
Pärast II maailmasõda olid mäemari kirjandusel rasked aastad. Keeleteadlased tahtsid kõigile maridele ühise kirjakeele luua. Kõige saatuslikum hetk oli 1953. aasta keelekonverents, mil mäemari keel kuulutati koolis sobimatuks. Mäemarisse saadeti niidumari õpikuid, aga õpilased ei tahtnud kaht võõrkeelt (teine oli vene keel) ja protestisid. Otsus tühistati, kuid mäemari kirjandus oli ebasoosingust puudutatud: kuigi kirjanikke ja luuletajaid jagus, avaldati 1950. aastatel mäemari keeles väga vähe ilukirjandust. Mäemari kirjandust ilmus vaid ajalehtedes ja harvem raamatutes. Samuti piirati mari haridust: 1920ndatel keskkoolini ulatunud marikeelset haridust hakati vähendama, kuni 1980ndate alguseks salliti mari õppekeelt ainult maakoolide kolmes esimeses klassis. Aastane raamatutoodang kaha­nes umbes 35 niidumari ja 15 mäemari raamatule ning brošüürile.
1980ndail toimunud ühiskondlikud muutused mõjutasid oluliselt mäemari kultuurielu. Aastal 1990 toimus mari kirjanduses oluline sündmus: pea üle kuuekümne aasta hakkas mäemari keeles ilmuma kirjandusleht U Sem ('uus viis').
Majandus
Mäemari soodsad looduslikud tingimused ja majanduslik-geograafiline asend on eelduseks mäemaride suhtelisele jõukusele. Jõukuse aluseks on kõrgel tasemel põllumajandus, mis on olnud Venemaa statistikas tihti tipus.
Kultuur
Mari Eli vabariigis ilmub mäemari keeles nädalaleht Žerä, mille tiraaž on vaid veidi üle 2000 eksemplari ja mis pole ei paks ega värviline. Üle nädala ilmub värviline lasteleht Jämdõli tiraažiga 400–500 eksemplari ja kord kvartalis kirjandusajakiri U Sem, mille tiraaž on ligi 300 eksemplari. Pidevat töötavat mäemarikeelset raadio- ja telekanalit ei ole.
Esimene mäemarikeelne raamat ilmus 1821. aastal Peterburis ja see oli Matteuse evangeelium. Praegu ilmub mäemarikeelseid raamatuid harva, enamasti vaid autorite endi eestvedamisel. Eriti halb on laste- ja noortekirjanduse olukord. Viimane eelarvest rahastatud lasteraamat ilmus kaks aastat tagasi pärast peaaegu kümneaastast vaheaega. Viimase noortele mõeldud raamatu ilmumise aega ei osanud öelda aga isegi emakeele ja kirjanduse õpetajad.
Muuseume on mäemaridel mitu: kujutava kunsti muuseum, vabaõhu-etnograafiamuuseum Kozmodemjanskis, Nikon Ignatjevi nimeline kirjandusmuuseum, Aleksandr Grigorjevi (1891–1961) nime kandev kunsti- ja koduloomuuseum. Volga jõe kaldal Kozmodemjanskis tegutseb mäemari vabaõhumuuseum, mis avati 1983. aastal linna 400. aastapäevaks. Kunagi tegi muuseum koostööd ka Eesti vabaõhumuuseumiga.
Mäemaride iseloomulik pill on kannel, niidumarid seda pilli ei kasuta.
Jens Jønsson
pisi|Jens Jønsson [[2016. aasta suveolümpiamängudel]] Jens Jønsson (sündinud 10. jaanuaril 1993 Aarhusis) on Taani jalgpallur, kes mängib poolkaitsjana Kreeka kõrgliigaklubis Ateena AEK ja Taani jalgpallikoondises.
Ta alustas klubikarjääri Taani klubis AGF. Taani kõrgliigas debüteeris ta 2011. aastal.
Aastatel 2016–2020 mängis ta Türgi kõrgliigaklubis Konyaspor, kellega võitis 2017. aastal Türgi karika ja Türgi superkarika.
2020. aasta augustis sõlmis ta kaheaastase lepingu äsja Hispaania kõrgliigasse tõusnud Cádiziga.
2022. aasta juuli sõlmis ta nelja-aastase lepingu Ateena AEK-iga.
2016. aasta suveolümpiamängude jalgpalliturniiril osales Jønsson Taani olümpiameeskonna koosseisus. Taani jalgpallikoondises tegi ta debüüdi 11. novembril 2020 sõprusmängus Rootsi vastu.
Kersti Paldis
Kersti Paldis (sündinud 25. septembril 1983) on Eesti sõudja.
Lõpetas 2002 Pärnu Koidula Gümnaasiumi matemaatika-füüsika klassi, õppinud Eesti Maaülikoolis veemajandust.
Sõudetreeninguid alustas 1993 Märt ja Raini Lelle ning Mihkel Leppiku juhendamisel.
Saanud 2000 juunioride MM-il paarisaerulisel neljapaadil 17. koha.
Tulnud 8 korral Eesti meistriks:
Männi-puiduvaablane
Männi-puiduvaablane (Sirex noctilio) on kiletiivaliste seltsi kuuluv putukaliik.
Vene-Türgi sõda (1877–1878)
Vene-Türgi sõda 1877–1878 ehk Üheteistkümnes Vene-Türgi sõda (türgi keeles 1877–1878 Osmanlı-Rus Savaşı või 93 Harbi ehk islami kalendri kohase 1293. aasta järgi nimetatud sõda; vene keeles Русско-турецкая война) oli sõjaline konflikt Osmanite riigi ja Vene keisririigi juhitud õigeusu koalitsiooni vahel.
Õigeusu koalitsioon kaasas Bulgaariat, Rumeeniat, Serbiat ja Montenegrot. Võitlused Balkani ja Kaukaasia eest olid kantud 19. sajandi Balkani natsionalismi esile kerkimisest. Samas oli Venemaa eesmärk korvata Krimmi sõja (Kümnenda Vene-Türgi sõja) aegsed territoriaalsed kahjud, lootes ennast Mustal merel kehtestada. Selleks toetas keisririik Balkani rahvaste poliitilisi liikumisi, vabastades sõja lõpuks peaaegu kõik Osmanite Euroopa valdused. Venemaad toetasid samuti ka salakokkulepped Austria-Ungariga.
Kuressaare raudteejaam
Kingissepa/Kuressaare raudteejaam oli endine Saaremaa laiarööpmelise raudtee raudteejaam, Kuressaares Kalevi tänava ääres.
Aastatel 1951–1956 ehitatud laiarööpmelise militaarraudtee Kingissepa raudteejaamal oli Kuressaares praeguse Kuressaare piimakombinaadi alal raudteedepoo oma töökoja, elektrijaama ja veevarustussüsteemiga. Kalevi tänava ääres, praeguse Saare Leiva hoone kõrval paiknes endine Kingissepa raudteejaam.
Militaarraudtee kulges praeguse Marientali teed pidi linna poole, hargnes mööda praegust Lehe tänavat depoo ja Kihelkonna suunas ning mööda Pähklimetsa teed Praakli metsa.
Lehmja (Keila kihelkond)
Lehmja oli küla Harjumaal. Küla jääb tänapäeval Alliku küla alale. Kihelkondlikult kuulus küla Keila kihelkonda. Küla kaotati 1977, mil see liideti Alliku külaga.
19. sajandi keskel küla mõisastati. 1920. aastatel moodustati Lehmja karjamõisa maadest Lehmja asundus.
Pierre-Emile Højbjerg
pisi|Pierre-Emile Højbjerg (2014) pisi|Højbjerg 2017. aastal Southamptoniga Pierre-Emile Kordt Højbjerg (sündinud 5. augustil 1995 Kopenhaagenis) on Taani jalgpallur, kes mängib poolkaitsjana Premier League'i klubis Tottenham Hotspur ja Taani jalgpallikoondises.
Ta alustas profikarjääri Saksamaal Müncheni Bayernis. Debüüdi klubi meeskonnas tegi ta 13. aprillil 2013 liigamängus 1. FC Nürnbergi vastu. Ta sai 17 aasta ja 251 päeva vanuselt kõige nooremaks mängijaks, kes on Müncheni Bayerni meeskonnas Bundesligas mänginud. Järgmistel hooaegadel mängis ta põhiliselt Müncheni Bayerni duubelmeeskonnaga Regionalliga Bayernis.
Hooaja 2014–15 teise poole veetis ta laenul Augsburgis. 11. aprillil 2015 lõi ta mängus Paderborni vastu oma esimese värava Bundesligas. Hooajal 2015–16 mängis ta laenul Schalkes.
2016. aasta juulis sõlmis ta Inglismaa kõrgliiga klubiga Southampton viieaastase lepingu. Arvatav üleminekusumma oli 12,8 miljonit naelsterlingit. Esimese värava Inglismaa kõrgliigas lõi ta 1. septembril 2018 mängus Crystal Palace'i vastu.
2020. aasta augustis liitus ta Tottenham Hotspuriga.
Debüüdi Taani jalgpallikoondises tegi Højbjerg 28. mail 2014 sõprusmängus Rootsi vastu. Esimese värava lõi ta oma koondisekarjääri kolmandas mängus 7. septembril 2014 Armeenia vastu.
İsmet Yılmaz
pisi|İsmet Yılmaz İsmet Yılmaz (sündinud 10. detsembril 1961 Gürünis) on Türgi poliitik, ta kuulub Õigluse ja Arengu Parteisse. Ta oli aastatel 2011–2015 Türgi kaitseminister. Juulist novembrini aastal 2015 oli ta Türgi Suure Rahvuskogu spiiker. 24. maist 2016 kuni 10. juulini 2018 oli ta Türgi haridusminister.
Isiklikku
Ta on abielus ja ta on kolm last.
Teine Rootsi ristiretk
pisi|Aastal 1249 Soome vallutamisele aluse pannud [[Birger jarl kujutatuna 19. sajandil]] Teine Rootsi ristiretk oli 13. sajandil Birger jarli juhtimisel aset leidnud Rootsi sõjaretk tänapäeva Soome aladele. Ristiretke tulemusena lainenes Rootsi kuningriigi mõju Soome lääneosale.
Mihhail Kalinin (laevaklass)
Mihhail Kalinin-klassi laevad on neljatekilised reisilaevad, mis ehitati aastail 1958–1964 VEB Mathias-Thesen-Werft Wismari laevatehases Wismaris Saksa Demokraatlikus Vabariigis NSV Liidu tellimusel Musta Mere Merelaevanduse (vene keeles Черноморское морское пароходство), Balti Merelaevanduse (vene keeles Балтийское морское пароходство), Kaug-Ida Merelaevanduse (vene keeles Дальневосточное морское пароходство) ja Murmanski Merelaevanduse (vene keeles Мурманское морское пароходство) jaoks. Mihhail Kalinin-klassi alused on tuntud ka nime all projekt 101/Seefa340 (saksa keeles merereisilaev 340 reisija jaoks). Üheksatteist laeva kasutati ookeaniliinidel ja kruiisideks.
Teine Rootsi ristiretk
Ristiretke toimumisaasta
Ligikaudu vahemikus 1320–1340 kirja pandud Eriku kroonika järgi toimus ristiretk pärast seda, kui Birger jarl oli aastal 1248 jarliks saanud, kuid enne kuningas Erik XI surma aastal 1250. Aasta 1340 paiku kirja pandud Lübecki niinimetatud Detmari kroonika kinnitab retke toimumist koos lühikese märkusega selle kohta, et Birger jarl allutas Soome Rootsi valitsemise alla. Teistest allikatest on teada, et Birger jarl ei viibinud Rootsis talvel 1249–1250. Rootsi legendid on Soome vallutamise hiljem paigutanud ka 1150. aastatesse, omistades selle kuningas Erik Pühale. Rünnaku toimumise aja üle on mõnevõrra vaieldud ja on üritatud dateerida seda kas aastaga 1239 või aastaga 1256. Ent kumbki aastaarv ei ole saanud laialdast heakskiitu.
Mihhail Kalinin (laevaklass)
Projekti 101/Seefa340 laevad
Laevade loetelus on esialgne nimi originaal- ja eesti keeles. Hilisemad ümbernimetamised on sulgudes kronoloogilises järjekorras:
Teine Rootsi ristiretk
Taust
Rootsi äkilist kindlat otsust Soome vallutada ei osata seletada, kuid mingil põhjusel oli Soomel Birger jarli jaoks oluline roll. Piirkondade omavahelise suure kaubavahetuse, mis toimus eriti Ålandi saarestiku kaudu, tõttu muutus Soome Rootsi lahutamatuks osaks. Paistab, et Birger jarl suundus Soome vahetult pärast seda, kui oli surunud maha Folkungite ülestõusu aastatel 1247–1248 ja vormistanud 1249. aasta suvel Norraga Lödöse lepingu.
Aastal 1220 lõpetas Rootsi püüdluse Eestisse tugipunkt saada ja see võis sundida Rootsit leppima sellega, mis veel saadaval oli: püüdlema Soome alade vallutamise poole. Eriku kroonika osutab ka venelastest tulenevale ohule, mainides, et "Vene kuningas" oli nüüd kaotanud vallutatud maa.
Ristiretke sihtmärk
Kõik ristiretke üksikasjad pärinevad suuresti propagandistliku loomuga Eriku kroonikast, mis pandi kirja kesk sisemisi rahutusi ja Novgorodi vastu suunatud sõda. Kroonika on põhjustanud pikaajalise vaidluse sõjaretke tegeliku sihtmärgi üle, kuna see kujutab rootslaste vastastena hämelasi (taffwesta). Sellele põhinevalt oletatakse tavaliselt, et üks ristiretke sihtmärke oli Häme, kuigi kroonika seda selgesõnaliselt ei maini. Teada on, et hämelased mässasid 1230. aastal kiriku vastu ja et sellest tulevalt esitas paavst Gregorius IX 1237. aastal kirjutatud ja Uppsala peapiiskopile saadetud kirjas nõudmise viia läbi nende vastu suunatud ristiretk.
Eriku kroonika järgi valmistati sõjakäiku ette Rootsis ja seejärel liiguti üle mere Soome rannikul olevasse kohta, kus vaenlane juba ootas. Kuna Häme asus sisemaal, seletati seda vastuolu hiljem asjaoluga, et kusagil rannikul asus hämelaste sadam, mis oli ühtlasi ka rünnaku peamine sihtmärk.
Kroonika mainib sedagi, et pärast sõda rajati kindlus taffwesta borg. Seda kindlust on korduvalt püütud samastada kas Häme kindluse või Hakoise kindlusega Häme keskosas, kuid neist kumbki ei ole kindlalt nii varajasse aega dateeritud. On võimalik, et Rootsi esimesed garnisonid Soomes asusid Turu lähedal linnamäel, mida tunti hiljem Lieto vana kindlusena. Tegemist oli Häme keskossa viiva muistse tee ääres asunud varaste piiskoppide kindlustatud kiriku- ja elukohaga.
Kiriku reaktsioon ja selle ümberkorraldamine
pisi|Soome piiskopi Bero pitsat Rootsi piiskop Bero määrati seejärel vahemikus 1248/1249 uueks piiskopiks: oletatavasti varsti pärast seda, kui Wilhelm olulise 1248. aasta 1. märtsil Skänninges lõppenud kirikukoosoleku puhul Rootsit külastas. 1448. aastast pärinev niinimetatud Palmsköldi buklet märgib, et just Bero oli see, kes andis soomlaste maksu üle Rootsi kuningale. Sarnaselt oma kahe eelkäijaga tuli Bero otse Rootsi õukonnast. Tundub, et kuni 1280. aastateni, mil pandi alus Soome hertsogi tiitlile, oli Rootsi piiskoppidel Soomes ka ilmalik võim.
Aastal 1249 peeti olukorda piisavalt selgeks, et rajada Soome esimene dominiiklaste klooster (enne seda ei olnud Soomes ühtegi kloostrit olnud). Vastrajatud klooster asus kuni sajandi lõpuni piiskopi kindlustuste kõrval Koroinenis.
Tagajärjed
Ühe ootamatu tagajärjena läks sõjaretk Birgerile tõenäoliselt maksma Rootsi krooni. Kui kuningas Erik aastal 1250 suri ja Birger viibis jätkuvalt Rootsist eemal, valisid mässumeelsed Rootsi isandad võimsa jarli enda asemel uueks kuningas tema alaealise poja Valdemari.
Alates aastast 1249 peavad allikad üldiselt Soomet Rootsi osaks. Soome piiskopkond on Rootsi piiskopkondade hulgas esimest korda üles loetud aastal 1253. Esimene Vene kroonikates leiduv usaldusväärne märkus soomlaste kuulumise kohta Rootsi vägede koosseisu pärineb aastast 1256.
Järgnenud aastakümnete olukorra kohta Soomes on väga vähe teada. Selle põhjus peitub osaliselt selles, et Soomet valitseti nüüd Turust ja suurem osa dokumente jäi sinna, mitte ei saadetud Rootsi. Kuna Novgorodi väed põletasid linna aastal 1318 Rootsi-Novgorodi sõja käigus, on eelneval sajandil toimunu kohta väga vähe säilinud.
Olev Pertmann
Olev Pertmann (sündinud 28. septembril 1942 Narvas) on Eesti sõudja.
Lõpetas 1975 metalli lõiketöötlemise tehnoloogina Võru Tööstustehnikumi. Töötanud AS-i Reola Gaas peaspetsialistina.
Hakkas sportima 1959 Kalevi Tartu SK-s Jüri Kuruli juhendamisel.
Võitis kaheksapaadil 1960 Nõukogude Liidu noortemeistrivõistlustel ja 1966 Nõukogude Liidu kaheksapaatide karikavõistlusel hõbeda. Tulnud 9 korral Eesti meistriks:
Peng Dehuai
pisi|Peng Dehuai Peng Dehuai (hiina 彭德怀, pinyin ' is Péng Déhuái; 24. oktoober 1898 Shixiang, Hunan – 29. november 1974 Peking) oli Hiina Rahvavabariigi sõjaväelane ja riigitegelane.
8. oktoobril 1950 määrati Peng Dehuai Hiina Rahvavabastusarmee ülemjuhatajaks. Sellele ametikohale jäi ta kuni Korea sõja lõpuni 1953. aastal.
28. septembrist 1954 kuni 17. septembrini 1959 oli Peng Dehuai Hiina Rahvavabariigi kaitseminister.
Peng Dehuai kritiseeris Mao Zedongi Suure hüppe poliitikat, mille eest ta sattus ebasoosingusse ja vabastati ministriametist. Kultuurirevolutsiooni ajal 1966. aastal ta vahistati ja anti hungveipingide kätte, kes teda peksid ja piinasid.
Ta rehabiliteeriti postuumselt 1978. aastal.
Todd Cantwell
Todd Owen Cantwell (sündinud 27. veebruaril 1998 Derehamis) on Inglismaa jalgpallur, kes mängib poolkaitsjana Šotimaa kõrgliigaklubis Rangers.
Ta alustas klubikarjääri Inglismaa klubis Norwich City, mille noortesüsteemiga liitus ta 2008. aastal. Norwichi põhimeeskonnas debüteeris ta 2018. aasta jaanuaris karikamängus Chelsea vastu. Seejärel suundus ta ülejäänud hooajaks laenule Hollandi esiliigaklubisse Fortuna Sittard, kus lõi 10 mänguga kaks väravat.
Inglismaa esiliigas debüteeris ta Norwichi meeskonnas 2018. aasta septembris mängus Readingi vastu. Esimese värava lõi ta 2018. aasta detsembris mängus Rotherham Unitedi vastu. Inglismaa kõrgliigas lõi Cantwell esimese värava 24. augustil 2019 mängus Chelsea vastu. Hooaja 2021/22 teises pooles mängis ta Norwich Cityst laenul Inglismaa esiliigaklubis AFC Bournemouth.
2023. aasta jaanuaris sõlmis Cantwell lepingu Rangersiga..
Cantwell mängis Inglismaa kuni 17-aastaste ja kuni 21-aastaste koondistes.
Disappointmenti järv
pisi|250px|Disappointmenti järve satelliidifoto Disappointmenti järv (inglise keeles Lake Disappointment, tõlkes 'Pettumuse järv'; kohalikus aborigeenikeeles Kumpupirntily) on soolajärv Austraalias Lääne-Austraalia osariigis Pilbara piirkonnas. Geograafilised koordinaadid on 23°30' S, 122°50' E.
Järve pindala on 330 km² ja selle suurim pikkus on 160 kilomeetrit. Järve läbib Kaljukitse pöörijoon. Järv asub Newmani kaevanduslinnast ja aborigeenide asulast Jigalongist idas Väikese Liivakõrbe ja Gibsoni kõrbe alal Karlamilyi rahvuspargist lõunas. Järve läänekalda lähedalt möödub Canning Stock Route.
Disappointmenti järve vesikond on äravooluta valgla, kust ei voola välja ühtegi jõge. Järve ümbritsevad liivaluited ning selle juures pesitseb mitut liiki veelinde.
Järve nimetas nii 1897. aastal seikleja Frank Hann. Ta uuris Pilbara idapiirkonda Rudalli jõe juures, kui märkas, et jõed voolavad seal piirkonnas sisemaa poole. Ta liikus mööda jõgede kallast, lootes leida suurt mageveejärve. Järv, mille ta avastas, osutus olema aga soolase veega, ning oma pettumuse väljendamiseks andis ta sellele sellise nime.
Järv paikneb martu aborigeenide traditsioonilisel alal. Nende uskumuse kohaselt elavad järves Ngayurnangalku'd, kes on inimesesarnased kannibalistlikud olendid. Ngayurnangalku'del on arvatud olevat suured kihvad ja pikad kõverad küünised, millega nad oma ohvreid püüavad. Seetõttu väldivad aborigeenid järvele lähenemist.
Välis-Eesti Kultuuri- ja Haridusühing
MTÜ Välis-Eesti Kultuuri- ja Haridusühing on Ungaris Budapestis tegutsev Ungari eestlasi ühendav ühing. Selts on küll registreeritud Eestis, ent peab ülal Lotte Kooli Budapestis.
Aastast 2011 korraldab ühing Eesti Instituudi Budapestis ruumides igapühapäevaseid laste kokkusaamisi. Kokkusaamistel osaleb umbes kümme last.
Friedrich Wilhelm Argelander
pisi|Friedrich Wilhelm Argelander Friedrich Wilhelm August Argelander (22. märts 1799 – 17. veebruar 1875) oli Saksa astronoom. Ta on tuntud oma otsuste poolest, mis puudutavad tähe heledust, asukohti ja vahemaid.
Elu ja karjäär
Friedrich Wilhelm August Argelander sündis Memelis, Preisimaa kuningriigis (tänapäeval Klaipėda Leedus), soomlasest isa Johann Gottfried Argelanderi sakslasest ema Wilhelmina Dorotea Grünhageni pojana. Ta õppis koos Friedrich Besseliga ja omandas doktorikraadi 1822. aastal Königsbergi ülikoolis. Aastast 1823 kuni 1827 oli Argelander Soome observatooriumi juht Turus. Seejärel läks ta Bonni Saksamaal. Seal ta sõbrunes kuningas Friedrich Wilhelm IV-ga, kes rahastas Bonni ülikooli uut observatooriumi.
Argelander paistis silma tõhusa, lihtsate ja kiirete tulemuste tõttu, mis võimaldas mõõta taevatähtede asukohti ja suurust, luues teed kaasaegsele astronoomiale. Ta mõõtis ka tähtede vahemaid heliomeetri abil.
Argelander oli esimene astronoom, kes alustas põhjalikku uurimist muutlike tähtede juures. Ta tegi ka ootamatu otsuse ka selle kohta, mis suunas Päike liigub.
1842. aastal ta avastas, et Groombridge 1830'l oli väga kõrge omaliikumine. Aastakümneid arvati olevat selle omaliikumine üks kõrgemaid, mis tänapäevalgi püsib kolmandal kohal.
Koos Adalbert Krügeri ja Eduard Schönfeldiga, oli Argelander 1852. ja 1859. aastate vahel avaldatud tähekataloogi Bonner Durchmusterung looja, ning see andis rohkem kui 324 000 taevatähe asukoha ja heleduse, kuigi seal polnud väga palju lõunataeva tähtedest. See oli viimane avaldatud tähekaart, kus ei kasutatud fotosid.
1863. aastal asutas Argelander rahvusvahelise astronoomide organisatsiooni Astronomische Gesellschaft.
Southampton
Southampton on sadamalinn Inglismaal Hampshire'i krahvkonnas La Manche'i ääres Southampton Wateri kaldal. Elanike arv on 228 600 (2007).
Linn on tähtis laevastikutugipunkt ja Cunard Line'i laevade kodusadam.
Kolmapäeval, 10. aprillil 1912 algas Southamptonist Titanicu esmareis.
pisi|tühi|Titanic Southamptoni dokis
Ultrakõrglahutusega televisioon
pisi|350px|Ekraani suurus erisuguste pildilahutuste korral, võrreldes [[tavalahutusega televisioon|standardlahutusega SD, eeldusel et pikslid on ühesuurused]] 350px|pisi|[[Värvimudel|Värviruumid CIE 1931 xy-värvsusdiagrammil: väline kolmnurk Rahvusvahelise Telekommunikatsiooni Liidu soovituse ITU Rec. 2020 (UHDTV) järgi ja sisemine kolmnurk soovituse Rec. 709 (HDTV) järgi]]
…Ultrakõrglahutusega televisioon ehk UHD-televisioon (UHDTV, ingl k Ultra-high-definition television) on digitaalne videovorming, mis hõlmab kaht pildilahutust:
Tähised 4K ja 8K väljendavad seda, mitu korda on UHDTV kaadris pildipunkte rohkem kui standardile 1080p HD (Full HD) vastavas kaadris, milles on 1920×1080 pikslit).
Analoogiliselt ekraanieralduse 1920×1080 px tähisega Full HD varustatakse 4K-võimelisi seadmeid (telerid, kuvarid, videoprojektorid, mängukonsoolid) logoga Ultra HD.
UHDTV signaali liidesed
Et seadmete vahel üle kanda mahukat andmevoogu, tuleb UHDTV-1 signaali edastamiseks kasutada liidest HDMI 2.0, mis võimaldab andmekiirust kuni 18 Gbit/s, ja UHDTV-2 signaali korral versiooni HDMI 2.1, kiirus kuni 48 Gbit/s.
Kuvamisliides DisplayPort on võimeline edastama 4K videoandmeid kuvarisse alates  versioonist 1.3 (25.92 Gbit/s) ja 8K korral alates versioonist 1.4 (32,4 Gbit/s).
Võrdlus kinovormingutega
Standard 4K UHDTV ületab lahutusvõimelt enamikus kinodes kasutatavate digitaalprojektorite lahutust, mis on sageli 2048×1080 px; 4K-projektorid on kasutusel ainult IMAX-kinodes. Kinotehnikas tähistab 4K mitut erisugust lahutusvõimet olenevalt ekraani formaadist, nt 3996×2160 (1,85:1) või 4096×1714 (2,39:1).
Standardile 8K UHDTV vastav lahutus (33 Mpx) on kõrvutatav filmilindi IMAX 15/70 lahutusvõimega.
Herefordi veis
pisi|Hereford Herefordi veis on veisetõug, keda kasvatatakse lihatootmise eesmärgil enamasti parasvöötme piirkondades.
Kai Rüütel
Kai Rüütel (sündinud 5. septembril 1981 ) on eesti ooperilaulja, metsosopran.
Kai Rüütel alustas lauluõpet ETV tütarlastekooris, ta on õppinud Jakob Westholmi gümnaasiumis (lõpetas 1999. a.), Tallinna Georg Otsa nimelises Muusikakoolis ning võitnud Eesti Noorte Klassikalauljate võistlusel esikoha 2001., 2002. ja 2003. aastal. Lisaks on ta õppinud Haagi Kuninglikus Konservatooriumis ning saanud magistrikraadi Hollandi Ooperiakadeemiast (De Nederlandse Opera Akademie).
Herefordi veis
Herefordi tõugu veis pärineb Lõuna-Inglismaa Herefordi krahvkonnast. Lähtekarjana olid herefordid suured, massiivsed töötüüpi veised. Tööloomade vajaduse vähenemise tõttu peetakse hereforde eelkõige lihaveistena. Välimuselt on nad tumepunased, kuid pea, kõht, selg, jalgade alaosa ja sabatutt on valged. Üldiselt on herefordi veised suurte sarvedega, kuid on olemas ka nudisid. Herefordid on tuntud kui head kohanejad igasugustes kliimaoludes. Esimesed herefordi tõugu veised toodi Eestisse 1978. aastal.
Kai Rüütel
Ta täiendas end Londoni Kuninglikus Ooperis Jette Parkeri noorte artistide programmis aastatel 2009–2011.
Herefordi veis
Tõu päritolu ja areng
Herefordi tõug aretati 17. sajandi II poolel. Tänapäeval on see maailmas kõige enam levinud veisetõug, pärinedes Lõuna-Inglismaa Herefordi krahvkonnast, mis piirneb lõunas Walesiga ja põhjas Shopshire’iga. Lähtekarja kuulusid suured, massiivsed töötüüpi veised kehakaaluga isegi üle 1400 kg. Seoses tööloomade vajaduse vähenemisega kujunes veiste tüüp ümber proportsionaalselt arenenud kompaktse kerega tõuks.
Kai Rüütel
Kai Rüütel on esinenud Hollandi Rahvusooperi, Teatro Reali, Vlaamse Ooperiteatri, Liceu Suures Teatri, Šoti Ooperi, Théâtre du Capitole'i, Dallase Ooperiteatri jt ooperiteatrite lavadel.
Herefordi veis
Tõu päritolu ja areng
Erinevalt šorthornide aretamise vööndist, kus põhilisteks söödakultuurideks olid rühvelkultuurid, kasvatati hereforde karjamaadel peaaegu ilma lisasöödata. Seetõttu kujunesid herefordi tõugu veistel järgmised eriti väärtuslikud omadused: võime normaalselt paljuneda, sünnitada suuri ja terveid vasikaid, neid oma piimaga üles kasvatada, kasutada hästi rohusöötasid.
Kai Rüütel
Tal on olnud rohkelt kontsertesinemisi kogu maailmas.
Herefordi veis
Tõu päritolu ja areng
Herefordide levimine kogu maailmas algas 18. sajandi algul.
Sajandite vältel on seda tõugu aretanud Herefordi Karja Ühing (Hereford Cattle Society), mis asutati 1878. aastal kuninganna Victoria eestkostel. „Karja raamat“ (The Herd Book) avati 1846. aastal ja alates 1886. aastast on see olnud suletud loomadele, kelle isa või ema ei ole enne sinna sisse kantud. Seega on tõu puhtus säilinud puutumatuna üle 120 aasta.
Praegu on rohkem kui viiekümnes riigis üle viie miljoni puhtatõulise herefordi. Tõu laialdase leviku ning herefodi karja ühingute moodustamise tõttu loodi paljudes maades 1951. aastal Ülemaailmne Herefordi Nõukogu (World Hereford Council), et tegelda ülemaailmselt herefordi tõuaretajate vastastikuste huvidega.
Herefordi tõugu veiste laialdane eksportimine USA-sse 19. sajandi algul aitas kaasa tõu levikule teistel kontinentidel ja andis tõule ülemaailmse tähtsuse.
Herefordi veiste uus arenguetapp algas 1960. aastate lõpul. Väike ja kergesti rasvuv veisetüüp ei vastanud enam tarbija ootustele. Alustati herefordi sihiteadlikku aretamist, eriti Põhja-Ameerikas. Aretuse eesmärgiks oli seda tõugu veiste muutmine vähem rasvaseks ja kiirekasvulisemaks. Just Põhja-Ameerikast pärit pullid on muutnud praeguse herefordi uuetüübiliseks. Paranenud on loomade kasvukiirus ja nende rasvumine ei valmista enam nii suuri probleeme kui varem.
pisi|Hereford
Identiteet
Praegused herefordi tõugu veised (USA-s nimetatakse neid moderniseerituteks) on küllalt kõrge ja pika kerega ning hästi arenenud lihastikuga. Värvuselt on nad tumepunased. Pea, kõht, selg, jalgade alaosa ja sabatutt on valged. On olemas nii nudisid kui sarvedega hereforde.
Näiteks Taanis ja Rootsis on nudisid ja sarvelisi peaaegu ühepalju. Paljudes riikides on nudide herefordide osatähtsus tõusnud. Eestis on praegu nudide osatähtsus küll veel väiksem, kuid nõudmine nende järele üha suureneb.
Kohanemisvõime
Herefordid on tuntud kui head kohanejad igasugustes kliimatingimustes, mis lihtsustab nende pidamist. Veised on sõbralikud ja sõnakuulelikud. Loomade stressivähesus aitab kaasa kvaliteetse liha saamisele.
Herefordid on hästi kohanenud loomasöödal põhineva dieediga. Kuna rohi on endiselt üks odavamaid söötasid, siis suurendab see omakorda loomapidamise rahalist tasuvust.
Samuel Christoph Gottlieb Gilzebach
Samuel Christoph Gottlieb Gilzebach (16./27. detsember 1788 Kihelkonna – 14./26. märts 1839 Kihelkonna) oli Eesti vaimulik.
Herefordi veis
Kaal
Soome lihaveiste 2004. aasta jõudluskontrolli andmetel on pullvasikate sünnimass on 43 kg, lehmvasikatel 40 kg, 200-päevaselt vastavalt 267 ja 264 kg, aastaste noorpullide kehamass 492 kg, lehmikutel 389 kg. Täiskasvanud pullide kehamass on 800–1000 kg, lehmadel aga 550–770 kg. Nii pullid kui ka lehmad võivad kasvada tunduvalt suuremaks, pullid isegi 1500 ja lehmad kuni 1000 kg-ni. Siiski peetakse hereforde Euroopa lihatõugude hulgas keskmise suurusega tõuks.
Samuel Christoph Gottlieb Gilzebach
Algõpetuse sai ta koduõpetaja käest, edasi õppis Kuressaare provintsiaalkoolis (Prov.-Schule in Arensburg). Aastatel 1806–1809 õppis ta Tartu ülikooli usuteaduskonnas. Ordineeriti 9./21. novembril 1809 õpetajaks.
Herefordi veis
Poegimine ja viljakus
pisi|Herefordi vasikas Kuigi herefordi tõugu lehmade piimakus pole suur (keskmiselt 1400–2000 kg), kasvavad vasikad imemisperioodil hästi ja ka lehmade toitumus ei alane. Hereforde on traditsiooniliselt kasutatud piimandussektoris nende kerge poegimise tõttu, mille tulemuseks on suurenenud vasikate arv, elujõulised ristandvasikad ja väiksemad veterinaarkulud. Lehmikud püsivad karjas väga pikka aega – kuni 15 aastat. Kaksikute osatähtsus kõigist sündimistest on veidi üle 2%. Enamik neist sünnib vanematel lehmadel. Emapoegijatel pole kaksikute sünd soovitatav, kuna nende piimakus on väike.
Otto Kubo
Otto Kubo (16. aprill 1932 Narva – 22. september 2021 Tallinn) oli eesti giid ja magusameister, kes töötas üle 65 aasta kondiitritööstuses Kalev, Eesti magusatööstuse grand old man.
Samuel Christoph Gottlieb Gilzebach
Ta oli aastatel 1809–1814 Kihelkonna Mihkli koguduse adjunktõpetaja ja 1814–1839 sama koguduse õpetaja.
Herefordi veis
Lihakasvatus
Klassikalist herefordi tõugu veised on heade nuumaomadustega, kuid intensiivsel kasvatamisel hakkab neil varakult ladestuma rasv, mis liha maitse seisukohalt on kõige kallim saadus.
Samuel Christoph Gottlieb Gilzebach
Ta oli aastast 1813 Saaremaa rõugete kaitsevaktsineerimise komitee liige, aastast 1814 oli ta sama komitee sekretär.
Otto Kubo
1955. aastal Kalevis keemiku ülesannetes alustanud mees kerkis hea keeleoskuse, diplomaatilisuse ja laitmatute kommete tõttu kommivabriku mitteametlikuks "välisministriks" ning on võõrustaja ja giidina vastu võtnud nii riigipäid, diplomaate, telekanaleid kui ka lasteaialapsi. Neile kõigile oskas ta sobivas keeles Kalevi lugu jutustada.
Herefordi veis
Lihakasvatus
Herefordi tõu põhipuuduseks peetakse rasva ladestumist suhteliselt noores eas, lehmade madalat piimakust ja seda, et nad ei talu niiskust.
Eestis saadud katseandmete põhjal on pooleteiseaastaste herefordide tapasaagis olnud kuni 56%.
Otto Kubo
Lisaks Kalevi tootmise, šokolaadimuuseumi ja Maiasmoka martsipani tutvustamisele on ta olnud külaliste saatja ning asjatundlik giid nii Tallinnas kui üle kogu Eesti. Otto diplomaadiandest annab tunnistust ka see, et ta töötas koos 17 erineva peadirektoriga ning igaühega neist suutis ühise keele leida.
Arseni Zakrevski
Krahv Arseni Andrejevitš Zakrevski (13/24. september 1783 või 1786 – 11/23. jaanuar 1865 Firenze) oli vene riigitegelane, Venemaa Keisririigi siseminister 19. aprillist 1828 kuni 19. novembrini 1831.
Elulugu
Vaese poola päritolu Tveri aadliku pojana alustas Zakrevski oma sõjalist karjääri kadetiüksuses, mille ta lõpetas 1802. aastal noorema jalaväe ohvitseri auastmega. Aastaks 1829 oli temast saanud jalaväekindral.
Aastatel 1824 kuni 1831 teenis krahv Zakrevski Soome Suurvürstiriigi kindralkubernerina. Olles sõjaliste vaadetega ja kõva kursiga, sai ta tsaar Nikolai I usalduse. Aastatel 1824–1831 oli ta ajutiselt ka kogu keisririigi siseminister. Ta tõusis Soome aadli krahvitiitlini ja registreeriti Soome Krahvkonda Zakrewsky nime all. See tegi temast ja tema perest Soome kodanikud.
Herefordi veis
Lihakasvatus
Herefordide rohumaadel pidamine toodab suurepärast "marmorliha", mille järele on suur nõudlus nii Suurbritannias kui ka teistes riikides selle omapärase maitse ja tunnustatud kvaliteedi tõttu. See pürgib premium-tooteks jaekaubanduses ja toob suurenenud kasumit selle tootjatele.
Otto Kubo
1957–1988 oli ta Kalevi kesklaboratooriumi juhataja, 1988–2000 peadirektori abi välissidemete küsimustes ning alates aastast 2000 kuni surmani teadur. Otto Kubo jaoks oli kommivabrik ainus töökoht läbi kogu elu.
Herefordi veis
Lihakasvatus
Bristoli Ülikoolis tehtud uurimus on näidanud, et rohusöödal põhinev loomaliha on oomega-3-rasvhapete poolest rikas, sellel on pikem säilivusaeg, parem värvus ning on iseloomulik maitse.
Tähtsus inimesele
Herefordi veiste parimad omadused:
Herefordidel on niipalju häid omadusi, et soomlased nimetavad neid piltlikult veavabadeks. Nende omaduste põhjal on nad väga sobivad algajatele lihaveisekasvatajatele.
Herefordi veiste puudused:
Herefordi tõug Eestis
pisi|Hereford Esimesed herefordi tõugu veised toodi Eestisse 1978. aasta sügisel. Kui nad rongiga Tallinna saabusid, paigutati nad järgmiselt: Valgevenest ostetud 29 lehmmullikat ja 1 pullmullikas Võru sovhoosi ja Mari ANSVst ostetud 21 lehmmullikat ja 3 pullmullikat Saaremaale Sõrve sovhoosi.
Massiline herefordide toomine Eestisse kestis põhiliselt kuni 1985. aastani. Selle aja jooksul toodi siia kokku 646 noorveist.
Samuel Christoph Gottlieb Gilzebach
Isiklikku
Tema isa Johann Werner Gilzebach oli Kuressaare ja Kihelkonna Mihkli koguduse õpetaja ning Saaremaa superintendent, vanaisa Leonhard Swahn oli Kärla, Kihelkonna ja Kuressaare Laurentiuse koguduste õpetaja.
Musterdatud andmekandjad
Musterdatud andmekandjad (BPM – bit patterned media) on magnetilised salvestuskeskkonnad, milles magnetiline kiht on kahandatud ühe biti suuruseks (üks magnetpunkt ning tühimik). See on atraktiivne kandidaat suure tihedusega magnetilisteks salvestuskeskkondadeks kõvaketaste tarbeks. Seni on see üks vähestest ideedest, mis võimaldab piirangutele lähedale jõudnud magnetsalvestustehnoloogiat edasi viia, kasvatades salvestustihedust potentsiaalselt sadu kordi. Et selliste seadmete tootmine nõuab väga peente struktuuride valmistamist, on tarvis väga täpseid meetodeid. Olulisimateks asjakohastest tehnikatest peetakse diblokk-kopolümeeride isekoostumist, ioonkiire litograafiat, elektronkiirlitograafiat, nanojäljendlitograafiat ja alumiiniumoksiidi anodeerimist.
Magnetiline andmesalvestus
Võtmeidee digitaalsel magnetilisel andmesalvestusel on materjali väikese regiooni omadus olla ühes kahest hästi defineeritud magnetilistest olekutest. See vastab binaarsele numbrile. Üheteljelistele magnetilistele materjalidele on sellised olekud loomulikud ning magneetumist saab ümber pöörata magnetvälja rakendamisel. Tavapärastes kõvaketastes pöörleb materjal magnetiliste andmetega lugemispea all, mida liigutab juhtseadis üle pinna, võimaldades andmeid kirjutada või lugeda kontsentrilistel ümmargustel radadel. Andmekandja koosneb optimeeritud nanoteralisest magnetkilest, mis on sadestatud mõlemale ketta substraadi poolele.
Zolotaja Niva
Zolotaja Niva (vene keeles Золотая Нива) on küla Venemaal Omski oblastis Okonešnikovo rajoonis. Küla asub rajooni keskusest (Okonešnikovo) 13 km loodes.
Georg Friedrich Schlater
Georg Friedrich Schlater (13. mai 1804 Tilsit, Ida-Preisimaa provints, Preisi kuningriik – 26. aprill 1870 Tartu, Venemaa Keisririik) oli baltisaksa litograaf ja maalikunstnik.
Zolotaja Niva
Külas elab 1299 inimest (2010).
Georg Friedrich Schlater
Kunstiajaloolase Voldemar Vaga hinnangul on Schlater jätnud sügava jälje baltisaksa kunsti ajalukku. Erakordselt suur on aga tema tähtsus Tartu kunsti ajaloos. Tänu tema panusele sai Tartust 19. sajandi teisel kolmandikul tähtsaim kunstikeskus Balti provintsides. Schlateri loodud pastell- ja litograafiatehnikas portreed kuuluvad 19. sajandi baltisaksa kunsti parimate saavutuste hulka; need on Vaga hinnangul teosed, mis seisavad Lääne-Euroopa kunsti paremikuga samal tasemel.
Zolotaja Niva
Küla asutasid 1895 eesti talupojad.
Musterdatud andmekandjad
Magnetiline andmesalvestus
Kasv andmetiheduse, andmetalletuskiiruse ja muude jõudlusnäitajate poolest on saavutatud reeglina skaleerimise teel, muutes lugemis-kirjutuspead väiksemaks, pinnale sadestatud magnetmaterjalikihti õhemaks, koertsitiivsust suuremaks ning pinna-pea vahekaugust väiksemaks.
Georg Friedrich Schlater
Elukäik
Elanud mõnda aega Riias, asus ta 1828. aastal Tartusse. Töötas seal joonistusõpetajana. 1832. aastal asutas ta Tartus kohaliku kunsti arengule tõhusalt kaasa aidanud Balti kubermangudes esimesi litograafiatöökodasid. Schlater katsetas värvilise kivitrükiga. Ta litografeeris oma loomingut. Tema töökojas trükiti ka teiste kunstnike, teiste hulgas August Matthias Hageni, August Georg Wilhelm Pezoldi ja Eduard Hau teoseid.