cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Segapuistu
Segapuistu puuduseks on keerulisem majandamine. Segapuistu rajamisel võib olla vaja soetada erinevat metsakultiveerimismaterjali ning arvestada kultiveerimisel seguliikide iseärasustega. Puuliikidel võivad olla erinevad küpsusvanused, mis raskendab raiete kavandamist ja teostamist. Ka tuleb segapuistus langilt rohkem erinevaid metsamaterjali sorte, mis komplitseerib logistikat. Segapuistus võivad ilmneda ka bioloogilised kokkusobimatuse probleemid, mis võivad puistu tootlikkust vähendada. Näiteks arukask segus männiga piitsutab oma okstega lähedal kasvavate mändide võrseid, mistõttu need kuivavad ja puistu täius langeb (puistu hõreneb). Samuti ei sobi männiga segus kasvama haab, sest haab on männi-pigirooste vaheperemees. Mõnedes kasvukohatüüpides on Eesti oludes segapuistut väga raske rajada, nt rabas ja kuivas nõmmemetsas ei ole erilisi alternatiive puhtmännikutele.
Beagle'i väin
pisi|Liustik Beagle'i väina ääres pisi|[[Merilõvid Los Lobose saarel Beagle'i väinas]] pisi|Beagle'i väin jaanuaris 2006
Beagle'i väin (hispaania keeles Canal del Beagle) on väin Tulemaa saarestikus. Ta lahutab Tulemaa saart mitmest lõuna poole jäävast väiksemast saarest (sealhulgas Hoste, Navarino, Picton, Lennox ja Nueva). Väin ulatub ida–läänesuunaliselt Atlandi ookeanist Darwini väinani, mille kaudu pääseb Vaiksesse ookeani.
Väina pikkus on umbes 180 (teistel andmetel 240) km, vähim laius umbes 5 km.
Väin algab idas joonest, mis ühendab Navarro neeme Navarino saare kirdeotsaga, ning lõpeb läänes Rafagalese lahena.
Teke
Väin on tekkinud kvaternaari jäätumiste viimastes faasides, kui üks Darwini mägedelt laskunud liustik liikus edasi mööda piklikku orgu. Kui jää hiljem taganes, tungis sinna meri. Neist protsessidest annavad tunnistust U-kujuline pikilõige, külgmoreemid ja kaljused saared, mida jää on lihvinud.
Laevasõit
Suured laevad saavad Beagle'i väinast küll läbi sõita, kuid ohutum on sõita lõuna poolt Drake'i väina kaudu või põhja poolt Magalhãesi väina kaudu.
Nimi
Väin on nime saanud uurimislaeva Beagle järgi, mis tegi Tulemaal hüdrograafiauuringuid.
Väinaäärsed asulad
Väina põhjakaldal on Ushuaia lahe ääres Argentina linn, Tulemaa provintsi keskus Ushuaia, mida paljud peavad maailma lõunapoolseimaks linnaks. Lõunakaldal on Tšiili sõjaväebaas Puerto Williams.
Vana-Liivimaa linnadepäev
Vana-Liivimaa linnadepäev oli Vana-Liivimaa kohalike hansalinnade võimuorgan.
See kujunes välja 14. sajandi keskpaigaks ning oli esimene selgepiiriline üleliivimaaline seisuslik institutsioon. Perioodil 1350–1404 peeti teadaolevalt 55 linnadepäeva.
Bié provints
Bié provints on 1. järgu haldusüksus (provints) Angolas. Provints asub riigi keskosas.
Zoltán Ribli
Zoltán Ribli (sündinud 6. septembril 1951 Mohácsis) on ungari maletaja, maletreener ja malekohtunik, rahvusvaheline suurmeister (1973), rahvusvaheline arbiiter (1995), FIDE vanemtreener (2009).
Ribli võttis osa Groningenis aastavahetusel 1968/1969 (jagas esikohta) ja 1970/1971 (ainuvõitja) peetud mitteametlikest Euroopa juunioride meistrivõistlustest. Juunioride maailmameistrivõistlustel 1971. aastal Ateenas tuli šveitslase Werner Hugi järel teiseks.
Suurmeistriks sai ta 22-aastaselt 1973. aastal. Kolm aastat varem oli ta FIDE-lt saanud rahvusvahelise meistri nimetuse.
Ta on kolmel korral tulnud Ungari malemeistriks (1973, 1974, 1977).
Ribli on mänginud maailmameistrivõistlusete neljal tsoonidevahelisel turniiril ja kahel pretendentide turniiril. 1976. aastal jagas ta tsoonidevahelisel turniiril Manilas 5.–6. kohta. 1979. aastal jagas tsoonidevahelisel turniiril Riias kaasmaalase András Adorjániga 3.–4. kohta (kolm paremat pääses edasi). Järelmatš edasipääsukohale jäi viiki 3:3, kuid halvem koefitsient jättis Ribli pretendentide hulgast välja.
1982. aastal võitis Ribli tsoonidevahelise turniiri Las Palmases ja seejärel 1983. aastal peetud pretendentide matšturniiril alistas ta veerandfinaalis Eugenio Torre. Samal aastal peetud pretendentide poolfinaalis kaotas Ribli Vassili Smõslovile tulemusega 4,5:6,5. Nelja hulka jõudmine tagas talle koha järgmisel pretendentide turniiril (16 osavõtjaga ringsüsteemis turniir peeti Montpellier's), kus ta jäi jagama 13.–14. kohta.
1987. aastal jagas Ribli tsoonidevahelisel turniiril Suboticas Mihhail Taliga 4.–5. kohta (edasi pääses kolm paremat) ja pretendentide turniirile ei pääsenud.
Võistkondlik esinemine
Ribli on mänginud Ungari võistkonna koosseisus 12 maleolümpial (1970–1974, 1978–1994), seejuures võitnud meeskonnaga ühe kuldmedali (1978) ja kolm hõbemedalit (1970, 1972, 1980). 1985. aastal võitis ta meeskonnaga võistkondlikel maailmameistrivõistlustel hõbemedali (mängis teisel laual).
Euroopa võistkondlikel meistrivõistlustel on Ribli võitnud kaks hõbemedalit (1977, 1980) ja kaks pronksmedalit (1973, 1983).
Pereküla
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Halinga valda.
Taani-Norra
Taani-Norra oli Taani ja Norra personaalunioon aastatel 1536–1814.
Oskar Öpik
Elulugu
Aastast 1915 sõdis ta Venemaa sõjaväes Galiitsia rindel, oli seejärel sõjavangis Saksamaal ja Austrias ning aastatel 1917–1918 Punase Risti kaudu sõjainvaliidide laagris Taanis. Aastatel 1919–1920 osales ta Venemaa kodusõjas Murmanski rindel ja Ida-Karjalas vene valgete kindral Eugen Milleri Põhjaarmees.
Alates 1921. aastast oli ta Eesti Välisministeeriumi teenistuses, aastatel 1923–1926 poliitilise osakonna büroojuhataja, 1927–1928 chargé d'affaires Kaunases, 1928–1931 Moskva, 1931–1933 Berliini ja 1934–1936 Pariisi saatkonna nõunik. Aastatel 1936–1938 oli ta saadik Kaunases, 1938–1939 välisministri abi, 1940. aastal saadik Pariisis.
Oskar Öpik oli viimane Eesti Vabariigi saadik, kes esitas oma volitused enne Eesti okupeerimist ja annekteerimist Nõukogude Liidu poolt (6. juunil 1940). Surres oli ta ka viimane Eesti saadiku ametis olnud isik (enne teda, 3. aprillil 1973, oli eelviimase endise saadikuna surnud Heinrich Laretei).
1942. aastal tuli ta Eestisse, 28. jaanuaril 1943 nimetati ta senisest kohtudirektori abi ametist Eesti Omavalitsuse kohtudirektoriks. Pärast Teist maailmasõda elas ta Prantsusmaal, Norras ja Hispaanias, pärast oma norralannast abikaasa surma Põhja-Iirimaal vend Ernst Öpiku juures.
Talle anti Prantsusmaa Auleegioni ohvitseri orden 1937. aastal.
Isiklikku
Tema vennad olid Ernst, Armin ja Paul Öpik ning õde oli Anna Öpik.
Jaani kirikumõis
Jaani kirikumõis (saksa keeles Pastorat St. Johannis) oli kirikumõis Jaani kihelkonnas Saaremaal.
Nikolai Kaasik
pisi|Nikolai Kaasik Nikolai Kaasik (ka Nikolai Kasik; 22. september 1900 Kuressaare – 25. mai 1950 Stockholm) oli Eesti diplomaat.
Ta lõpetas 1919. aastal Saaremaa Eesti Segagümnaasiumi. Seejärel õppis ta 1919. aastal Tartu Ülikooli filosoofiateaduskonnas ja aastatel 1920–1923 Tartu Ülikooli õigusteaduskonnas. Aastal 1928 kaitses ta tööga "Ulgumere politsei" mag jur väitekirja, aastal 1933 tööga "Le contrôle en droit international" dr jur väitekirja. Ta oli EÜS Põhjala vilistlane.
Aastatel 1919–1920 võttis ta osa Vabadussõjast. Ta oli aastatel 1923–1925 ja 1927–1928 teaduslikuks stipendiaadiks Eestis, aastatel 1925–1927 teaduslikuks stipendiaadiks Pariisis. Aastatel 1931–1933 oli ta Rockefelleri fondi teaduslikuks stipendiaadiks Genfis, Viinis, Göttingenis ja Haagis. Aastatel 1928–1931 ja 1933–1944 oli ta Tartu Ülikooli õigusteaduskonna rahvusvahelise õiguse õppejõud. 9. mail 1934 nimetas riigivanem Konstantin Päts ta Tartu Ülikooli majandusõiguse dotsendiks. Aastast 1938 oli ta adjunktprofessor, aastast 1941 erakorraline professor. Aastatel 1942–1944 oli ta Tartu Ülikooli majandusteaduskonna dekaan. Lisaks oli ta aastatel 1936–1940 Välisministeeriumis poliitilise osakonna direktor ja alates 15. juunist 1940 välisministri abi kohuste täitja.
Lahkus aastal 1944 Rootsi. Rootsis olles töötas ta aastatel 1945–1950 Avaliku ja Rahvusvahelise õiguse Instituudis arhiiviassistendina. Tal on töid rahvusvahelise õiguse ja majandusõiguse alalt.
Pitsalu
Pitsalu on küla Pärnu maakonnas Põhja-Pärnumaa vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Halinga valda.
Üldkohus
Üldkohus ja Euroopa Kohus kokku moodustavad Euroopa Liidu Kohtu, mis omakorda on üks seitsmest Euroopa Liidu institutsioonist. 2004–2016 tegutses Euroopa Liidu Kohtu koosseisus nende kõrval ka Avaliku Teenistuse Kohus.
Neeme Ruus
Elukäik
Neeme Ruus sündis Venemaal, Vologda kubermangu Oparino asunduses, Eestimaalt väljarännanud kingsepa perekonnas. Pärast Eesti iseseisvumist ja Eesti Vabadussõda opteerus Neeme Ruus vanematega 1920. aastail tagasi Eestisse, kus õppis Elva ja Võru algkoolis ning Valga ja Pärnu gümnaasiumis, kus ta pidi samaaegselt ka ise ülalpidamist teenima. Gümnaasiumis õppimise ajal astus ta Eesti Noorsotsialistlikku Liitu ja gümnaasiumi lõpetamise järel ka illegaalsesse Eestimaa Kommunistlikku Parteisse.
1930. aastal asus ta tööle raamatupidajana kirjastusühingus Rahva Sõna ja astus ka kontoriteenistujate ametiühingusse.
1931. aastast kuulus Neeme Ruus Noorsotsialistliku Liidu juhatusse.
1931. aastal suundus ta Rootsi, kus töötas aasta esperanto keele õpetajana Rootsi Esperanto Instituudis. Skandinaavlaste toetusel sooritas ta õppereise Norrasse, Taani, Belgiasse, Prantsusmaale, Šveitsi. Pikemat aega viibis rootslaste stipendiaadina Genfis. Naasis Eestisse 1932. aastal ja 1933 asus ta tööle Eesti Haridusliidu konsultandina. Alates 1936. aastast oli ta Tallinna Rahvaülikooli abijuhataja. Töötas ka Äri- ja Kontoriteenijate Ametiühingus, Tallinna Rahvaülikooli Seltsis, Eraettevõtete Ametnikkude Kojas, kultuuritegelaste pensionikassas, esperanto seltsis Espero, spordiseltsis Rünnak. Ta oli kultuurühingu Idee aseesimees ja täitis pärast esimees Aleksander Abeni sunnitööle minekut esimehe ülesandeid kuni ühingu sulgemiseni Sisekaitseülema poolt 20. märtsil 1940. Neeme Ruus oli I Riigivolikogu ja Tallinna linnavolikogu liige.
21. juunil 1940 määrati Neeme Ruus Johannes Varese valitsusse sotsiaalministriks.
12. juulil 1940 astus Neeme Ruus EK(b)P liikmeks.
1940. aasta juuli lõpus määrati Neeme Ruus EK(b)P KK propagandasekretäriks, 23. juunil 1941 Eesti NSV Rahvakomissaride Nõukogu esimehe Johannes Lauristini asetäitjaks.
1941. aasta juulis jäeti Neeme Ruus Saksamaa pealetungi ajal Eestisse põrandaalusele parteitööle. Põrandaaluseks tööks varustati ta raadiojaama ja trükitehnikaga ,samuti suure summa rahaga ,konspiratiivkorter asus 60 kilomeetrit Tallinnast, Hirvli külas Paju talus. Peagi tema tegevus avastati ning eestlased vahistasid ta 12. septmbril 1941 hommikul kell 5.00 koos Oskar Cheriga ja andsid Saksa võimude käsutusse, kes hukkasid ta. Tabamisel olid tal brauning ja parabellum, mida ei jõudnud kasutada, maskeerimiseks oli ta kasvatanud pika habeme. Et Cheri oli sealkandis varemgi nähtud tunti ta ära ja seetõttu siis ka selgus Ruusi isik. Konspiratiivkorteri asukoht oli teada Eestisse nn põrandaalust tööd juhtima jäetud EK(b)P KK I sekretärile Karl Särele.
Isiklikku
Neeme Ruus oli Ingrid Rüütli isa, tütar sündis abielust Karin Ruusiga.
1964
1964. aasta (MCMLXIV) oli 20. sajandi 64. aasta.
Veebruar
pisi|200px|The Beatles John F. Kennedy lennujaamas
Märts
pisi|200px|João Goulart
Detsember
pisi|left|200px|Jomo Kenyatta pisi|200px|Kanada lipp
Veevärav
pisi|Narva linnamüür 18. sajandi keskel. Vasakul on näha Veevärav pisi|Esiplaanil on 1790. aastatel loodud [[Veevärav]] Veevärav (Vesivärav, nimetatud ka Väikevärav) oli värav Narva keskaegse linnamüüri kaguosas. See asus Narva jõe ülesõidukohal, praegusest maanteest natuke põhja pool.
Eurovisioon (täpsustus)
Eurovisioon võib olla:
2008. aasta Laste Eurovisiooni lauluvõistlus
Lauluvõistluse võitis Gruusia trio Bzikebi lauluga "Bzz...".
Küpros sai õiguse korraldada lauluvõistlust pärast kaasvõistlejate Portugali, Serbia, Rootsi ja Ukraina võitmist.
See oli ka esimene Laste Eurovisiooni lauluvõistlus, kus polnud ühtegi debüteerivat riiki.
2008. aasta võistluseks muudeti mitut reeglit. Üheks neist oli luba täiskasvanutel aidata lapsi laulude kirjutamisel, varem pidid laulud olema laste endi kirjutatud. Lisaks võis endise kaheksa asemel olla sestpeale laval vaid kuus inimest. Kõige suurem muudatus oli see, et ainult pool punktidest otsustati rahva poolt, teise poole otsustas žürii, mis koosnes nii täiskasvanutest kui ka lastest.
Äravoolutegur
Äravoolutegur on äravoolu (äravoolukihi) ja sadanud veehulga (sademetekihi) suhe. Äravoolutegur sõltub pinnasest, pinnamoest jt. Eestis jääb äravooluteguri suurus enamasti 0,3–0,5 sisse.
Boriss Štšepotjev
Boriss Štšepotjev (vene keeles Борис Александрович Щепотьев; saksapäraselt Boris Schtschepotjew; 27. aprill / 9. mai 1893 Narva, Jamburgi maakond, Peterburi kubermang – pärast 1962, arvatavasti Vene NFSV) oli sõjaväelane Venemaal (mitšman) ja Eestis (kaptenmajor).
Ta lõpetas 1912. aastal Narva Linna poeglastegümnaasiumi.
Ta astus 1912. aastal kadetina Venemaa Mereväe Korpuse nooremasse spetsialistide klassi. Lõpetas korpuse 1914, ülendati mitšmaniks 6. novembril 1914. Astus 1915. aastal Bakuu Merelennukooli, lõpetas selle 1916. aastal. Teenis Esimese maailmasõja ajal mereväelendurina ka Tallinna mereväebaasis.
Septembris 1919 lendas punaste juurest üle ja astus Loodearmee teenistusse.
Eesti Vabariigis tegevteenistuses
Ta astus 14. veebruaril 1920 Eesti Vabariigi tegevteenistusse ja määrati lennuväkke. Aastatel 1924–1927 teenis ta Lennuväerügemendis.
Ta viidi 1927. aastal üle Kindralstaapi ning teenis edaspidi sealses topo-hüdrograafia osakonnas hüdrograafi ja kartograafina.
Nõukogude võimu ajal
Ta arreteeriti 26. juunil 1941 ning ENSV Ülemkohtu otsusega 17. septembrist 1941 mõisteti talle Vene NFSV KrK §58-13 järgi 10 aastat vabadusekaotust.
Vabanes Nõroblagi sunnitöölaagrist 12. septembril 1951, jäi edasi asumisele Nõrobi. Hiljem jäi sinna ka elama, pärast 1962. aastat puuduvad temast teated.
Isiklikku
Tema esimene abikaasa oli Anna Spies (aastatel 1919–1928 Anna Štšepotjeva), neil oli poeg Igor Štšepotjev (sündinud 1922). Tema teine abikaasa oli ajakirjanik ja tõlk Jelena (Helene) Štšepotjeva (sündinud 1901; kuni 1920 Jelena Jaron; kuni 1929 Jelena (Helene) Hennings) ja äi oli sõjaväeinsener ja arhitekt Aleksandr Jaron.
Paide lahing
Paide lahing (poola Bitwa pod Białym Kamieniem, rootsi Slaget vid Weissenstein) oli Poola-Rootsi sõja ajal 25. septembril 1604 Paide all peetud lahing. Lahingus osalesid linnust piiranud Rootsi väed ja Paide garnisonile appi tulnud Poola abijõud. Lahing lõppes poolakate võiduga.
Paide piiramine ja lahing
1604. aasta augustis asus Arvid Eriksson Stålarm Paide lossi tagasi võtma, kuid taandus kui sai teada, et Leedu välihetman Jan Karol Chodkiewicz oli oma vägedega Tartust liikuma hakanud.
Stålarm naasis 15. septembril 5000 sõduri ja 6 suurtükiga. Seepeale asus Tartust teele Chodkiewiczi 2300-meheline abivägi, mis koosnes peamiselt ratsaväelastest. Nad jõudsid Paide alla 25. septembril ning sundisid rootslasi nendega linnusemüüride all võitlusse astuma.
Rootslaste peamised jõud oli vasakul tiival, kus paiknesid segamini nii ratsanikud kui jalaväelased. Poolakate parem tiib koosnes husaaridest ning keskosa rüütlitest ja jalaväelastest. Rünnaku põhiraskus jäi husaaridele, Poola vägede keskosa ning vasak tiib sekkusid vähem. Chodkiewicz saatis oma husaaridest koosneva parema tiiva ründama rootslaste vasakut tiiba. Äkilise löögiga sunniti Rootsi vägede parem tiib taganema sohu. Seejärel lagunes ka ülejäänud rootslaste vastupanu.
Lahingut peeti niivõrd oluliseks, et selle järel sai Chodkiewicz uueks Leedu suurhetmaniks 1603. aastal surnud Krzysztof Mikołaj Radziwiłłi asemel. Rootsi vägesid juhtinud Arvid Eriksson Stålarm mõisteti aga lahingu kaotamise eest surma. Kuigi surmaotsust ei viidud täide, viibis Stålarm kuni oma surmani Gripsholmi lossis vangistuses.
Mutter
pisi|Mutter sisekuuskantpoldi otsas Mutter on keermestatud avaga keermesliite kinnitusdetail. Mutreid kasutatakse peaaegu alati koos poltidega kahe või rohkema detaili kinnitamiseks. Kahte osa hoiab koos nende keermete vaheline hõõre, kerge poldi venimine ja kinnihoitavate detailide kokku surumine.
Erinevaid lukustusmehhanisme kasutatakse rakendustes, kus vibratsioon või pöörlemine võib mutri lahti kerida. Need võivad olla vedru- või tähtseibid, lukustuvad mutrid, keermeliim, splidid või kergelt ovaalsed keermed.
Kõige tavalisem mutri kuju on poldipeaga samadel põhjustel kuusnurkne - 6 külge võimaldavad paljudelt eri külgedelt tööriistaga läheneda (hea kitsastes kohtades), aga rohkem nurkasid oleks vigastuste suhtes vastuvõtlikum. On olemas ka teisi, spetsiifilisi kujusid, nagu näiteks liblikmutrid sõrmedega seadistamiseks.
Mutreid on mitmesuguseid, alates tavatarbijale suunatud mutritest kuni tööstusharude spetsiifiliste disainideni, mis on konstrueeritud vastama erisugustele tehnilistele standarditele. Autotööstuses, inseneriteadustest ja tööstuslikes rakendustest peab mutrid tavaliselt pingutama kindla jõumomendiga, kasutades dünamomeetrilist võtit. Mutrid ja poldid on jagatud tugevusklassidesse, mis näitavad, kui tugevaid ühendusi on võimalik nendega luua.
Meetermõõdustiku kuuskantmutrid
pisi|400px|Mutri mõõdud Mutrivõtme suurused võivad eri tööstustes erinevad olla, näiteks Jaapanis toodetud autod kasutavad JIS standardit.
Arnold-Gustav Under
Arnold-Gustav Under (11. juuli 1897 – 31. jaanuar 1973 Reutlingen) oli Eesti sõjaväelane (kolonelleitnant) ja filatelist.
Maserati Ghibli
pisi|Maserati Ghibli|250x250px
Maserati Ghibli on sportauto, mida tootis Itaalia autotootja Maserati aastail 1966–1973 ja 1992–1997.
2013. aastast on Maserati mudelivalikus taas Ghibli, mis on aga neljaukseline sportlik sedaan.
Ghibli I (AM115)
Maserati Ghiblit esitleti esmakordselt 1966. aasta Torino autonäitusel. Auto disainis tol ajal Ghia disainistuudios töötanud Giorgetto Giugiaro.
Tootmist alustati 1967. aastal Carozzeria Vignale Torino tehases.
Eesmootoriga kaheistmelise ja kaheukselise sportauto jõuallikaks oli 4,7-liitrine V8-mootor võimsusega 228 kW, mis võimaldas kiirenduseks 0–100 km/h 6,8 sekundit ja tippkiiruseks 248 km/h. Autole pakuti kas viiekäigulist manuaal- või kolmekäigulist automaatkäigukasti.
1969. aastal lisandus mudelivalikusse kabriolettversioon Ghibli Spyder ning 1970. esitleti mõnevõrra võimsamat mudelit Ghibli SS.
Auto tootmine lõpetati 1973. aastal ning see asendati Bertone disainitud Maserati Khamsiniga. Kokkuvõttes oli Ghibli müük üsna edukas ning müügitulemused olid peamiste konkurentide Ferrari Daytona ja Lamborghini Miura omadest paremad.
Tuntud omanike hulka kuulusid muuhulgas Sammy Davis Junior, Peter Sellers ja Jean-Paul Belmondo. Henry Ford nooremale kuulus koguni kolm Ghiblit.
Ghibli II (AM 336)
1992. esitles Maserati uut luksuslikku Giugiaro disainitud kaheukselist ja neljaistmelist sportautot, millele pandi nimeks samuti Ghibli.
Auto sai oma jõuallikateks 2-liitrise V6 biturbo, võimsusega 225 kW ja 2,8l V6 biturbo, võimsusega 211 kW. Kaheliitrine mudel oli mõeldud Itaalia turu jaoks, samas kui 2,8-liitrise mootoriga mudelid olid ekspordiks.
Auto tippkiirus oli 260 km/h ja kiirendus 0–100 km/h oli 5,7 sekundit.
Ghibli meenutas väga mudelit Maserati Shamal, kuid oli mõnevõrra kallim ja rikkalikuma varustusega. Auto sisemuse viimistlemiseks kasutati Connolly-nahka ja vahtrapuud.
1994. tehti auto sise- ja väliskujunduse juures mõningaid muudatusi, ning uuendati vedrustust ja lisati ABS-pidurid.
1996. uuendati autot veelgi ja see sai nimeks Ghibli GT. 1997. lõpetati mudeli tootmine ning selle asemel hakati tootma Maserati 3200 GT-d.
Ghibli III (M157)
Siiani tootmises olevat Ghiblit esitleti 2013. aasta Shanghai autonäitusel. Varasemast kaheukselisest kupeest oli saanud neljaukseline sedaan, mis oli esmakordselt Maserati ajaloos saadaval ka diiselmootoriga.
Ghibli mootorivalikus on 3,0-liitrised V6 bensiinimootorid ja üks diiselmootor ning 3,8-liitrine V8 bensiinimootor 427 kW (580 hj).
2020. aastal lisandus valikusse 2,0-liitrise sisepõlemismootoriga hübriidajam, mis arendab 243 kW (330 hj) ja 450 Nm.
Virussaare rabasaar
pisi|320px| Virussaare rabasaar 2006. aastal Virussaare rabasaar on looduskaitsealune salumetsaga kaetud moreenkõrgendik Pärnu maakonnas Põhja-Pärnumaa vallas Maima rabas.
Rabasaar paikneb Lavassaare asulast umbes 9 km põhja pool, keset lageraba. Saare läbimõõt on umbes 0,5 km, pindala umbes 12 ha, kõrgus 30 m üle merepinna ja kuni 5 m kõrgemal ümbritsevast rabast.
Rabasaare loodeosas asub muinasaegne kindlustuse ase. Varasematel aegadel kasutati Virussaart pelgupaigana. 20. sajandi esimesel poolel oli rabasaar jagatud neljateistkümneks krundiks ning oli kasutusel heinamaana. Hiljem, 1950. aastal loobuti saarel heina tegemisest ja nüüdseks on see metsastunud.
Liigiliselt kasvab seal kuuse-segamets, kus leidub pärna, jalakat, saart, tamme ja teisi puuliike.
Rabasaar võeti 1957. aastal kaitse alla kui Virussaare (rabasaare) kaitseala.
Virussaare rabasaare geograafilised koordinaadid on.
Väikese väina tamm
pisi|Vaade tammi parkimisplatsilt Saaremaa suunas pisi|Vaade tammi parkimisplatsilt Muhu suunas
Väikese väina tamm ehk Väinatamm on tamm, mis ühendab Muhu saart Saaremaaga läbi Väikese väina.
Sõmerpalu valla lipp
thumb|Sõmerpalu valla lipp Sõmerpalu valla lipp on Võru maakonnas asunud endise Eesti haldusüksuse Sõmerpalu valla lipp.
Väikese väina tamm
Risti–Virtsu–Kuivastu–Kuressaare maantee kulgeb 85. ja 90. km vahel Väikese väina tammil.
Belokatai rajoon
Belokatai rajoon on 2. järgu haldusüksus Venemaal Baškortostanis. Rajooni halduskeskus on Novobelokatai.
Väikese väina tamm
Ajalugu
Tammi esimesed eskiisid valmisid 1865. aastal. Nende andmetel kujunes tammi maksumuseks 60 000 – 78 000 rubla. Komisjon otsustas tammi ehitada Saare ninast üle Tõnno laiu ning projekti eelarveks määrati 28 000 rubla. Riik panustas tammi ehitusse 14 250 rubla. Lisaks panustas tammi ehitusse rahaliselt ka osa kohalikest mõisnikest.
Sõmerpalu valla lipp
Lipu kirjeldus
Sõmerpalu valla lipp on ristkülikukujuline valge kangas, mida läbivad keskelt kolm horisontaalset ühelaiust laidu (kollane, sinine, kollane).
Belokatai rajoon
Rajoonis on 13 külaasundust, kus on kokku 46 asulat.
2016. aastal oli rajooni elanike arv 18 506. 2010. aasta seisuga olid elanikest 49,6% venelased, 43,6% baškiirid ja 5,4% tatarlased.
Sõmerpalu valla lipp
Lipu kirjeldus
Lipu normaalmõõtmed on 105×165 cm. Laiuse ja pikkuse suhe 7:11.
Valla lipu üht originaali ja valla vapi etaloni hoitakse ning säilitatakse vallamajas.
Väikese väina tamm
Ajalugu
1870. aastaks poldud ehitusega algust tehtud, sest Kuivastu mõisnik Arthur von Buxhoeveden raiskas 28 000 rubla ära.
Sõmerpalu valla lipp
Lipu kasutamise kord
Vallavalitsuse hallatava asutuse lipp ei tohi olla äravahetamiseni sarnane valla lipuga. Kasutamiskõlbmatuks muutunud valla lipp kuulub sündsal viisil hävitamisele.
Valla lipp heisatakse:
Väikese väina tamm
Ajalugu
Aastal 1894 alustati tammi ehitust. Liivimaa kuberner Mihhail Zinovjev pani 2. aprillil 1894 Kinda laiule tammi nurgakivi. Nurgakivi panekul laulis koor ja paukusid suurtükid. Sama aasta oktoobri lõpuks oli valminud 60 m tammi. Tammi ehitamisel kasutati Muhu maalinna ja Maasi ordulinnuse kive.
Tamm avati 27. juulil (vkj 15. juulil) 1896. Algul nimetati see Zinovjevi tammiks (Sinowjewi tamm). Esimesena sõitsid tammist üle Zinovjevi abikaasa ja Liivimaa kuberner Vladimir Surovtsev. Avamise puhul toimus Muhu rannas rahvale mõeldud pidu. Esimesel valmimisjärgsel kuul oli tammi ületamine tasuta. Alates juulist pidi jalakäija tasuma 5 kopikat ja hobuvankriga reisija 15 kopikat.
Esimene tammi ületus autoga toimus 1906. aastal. Esimene tammi ületus bussiga toimus 1938. aastal.
Chlodovech I
pisi|Chlodovech I kunstniku [[François-Louis Dejuinne (1786–1844) kujutluses]] Chlodovech, ka Clovis (u 466 – 27. november 511) oli saali frankide kuningas.
Chlodovech pidas sõdu nii galloroomlaste kui ka teiste germaani hõimude vastu ning tema valitsusajal saavutasid frangid Gallias ülemvõimu. Chlodovechi üks tähtsamaid tegusid oli pärast Tolbiaci lahingut ristiusu vastuvõtmine katoliiklusena.
Nime etümoloogia
Chlodovechi nimi on tuletatud ladinakeelsest Chlodovechusest või Chlodovaeusest, ilma alguses oleva häälikuta "ch" oleks nimekujuks Luduin või Lewis. Nime alguses olev "ch" häälik tuleneb germaani keeletavast.
Elulugu
481. aastal sai viieteistaastane Chlodovech saali frankide kuningaks. Pärast tema isa Childericu surma oli Reimsi piiskop Remigius kirjutanud alla otsusele, millega kohalik piiskopkond tunnustas noort Chlodovechi kui Belgica Secunda piirkonna valitsejat,eeldades temalt kaitset ka kristastele. Tema kuningriigi alad piirdusid bataavide saare ja varajaste Tournay ja Arras' diötseesidega. Teistel saali frankide hõimudel, kes elasid Belgia jõgede Schelde, Maasi, Moseli ja Reini ääres, valitsesid omad Merovingide soost kuningad, kelle hulgas oli nii Chlodovechi liitlasi kui ka vaenlasi. Ajaloolase Edward Gibboni arvates kujunes Chlodovech germaani hõimude jaoks lugupeetuks isikuks. Kuningas suutis panna barbareid hindama frankide harjumuspäraseid distsipliini eeliseid: "Iga aasta märtsis toimuval ülevaatusel inspekteeriti hoolikalt nende relvastust; ja kui nad marssisid läbi rahumeelse territooriumi, oli neil keelatud seal rohukõrtki puutuda." Chlodovech oli samuti halastamatult õiglane, distsiplineerimatuid ning hooletuid sõdureid karistati kohapeal surmaga. pisi|Chlodovech ja Clothilde
Konglomeraat (geoloogia)
thumb|Konglomeraat [[Surmaorg|Surmaorus Ameerika Ühendriikides]] pisi|Konglomeraadi ehk väga jämedateralise ümardunud [[klastidega purdkivimi läbilõige. Pildil kujutatu laius on 9 cm]] Konglomeraat on ümardunud kividest ning neid liitvast tsemendist koosnev settekivim.
Chlodovech I
Perekond
Chlodovech abiellus 493. aastal Burgundia printsessi, katoliiklasest Clothildega. Ajaloolase Ian Woodi koostatud sugupuu kohaselt oli Chlodovechil kuus last – viis poega ja tütar. Seejuures Woodi järgi ei ole Chlodovechi vanem poeg Teoderich sündinud abielust Clothildega. Chlodovechi ja Clothilde järeltulijatena on identifitseeritud Ingomer, Chlodomer, Childebert, Chlodomir ja Chlothilda.
Konglomeraat (geoloogia)
Kivid, millest konglomeraat valdavalt koosneb, kuuluvad suuruselt peamiselt kruusa ja veeriste hulka. Suuremate kivide vahelised tühemikud on täitunud peenema materjaliga nagu liiv, aleuriit ja savi, mille liidab üheks kivimiks kaltsiidist, raudoksiididest, ränidioksiidist vms koosnev tsement.
Chlodovech I
Sõjakäigud
Värskelt võimule saanud Chlodovech pööras tähelepanu Syagriuse juhitud Soissonsi kuningriigi poole, mis koosnes Lyoni provintsidest ja Belgica Secunda osadest. 486. aastal alustas Chlodovech koos teiste frangi hõimupealikega Syagriuse vastu sõjaretke. Syagrius sai lüüa ja põgenes läänegootide kuninga Alaric II juurde.
Syagrius
Läänegoodid andsid pagendusse läinud Syagriuse siiski Chlodovechile üle ning samal aastal ta saladuskatte all ka hukati. Chlodovechi sõda Soissonsi kuningriigi vastu võis olla motiveeritud soovist seal elanud frankide hõimude üle võimu saavutada. Soissonsi kuningriigi vallutamine kiirendas frankide liikumist lõuna poole ning Syagriuse endise kuningriigi südamik muutus frangi võimu keskuseks.
Konglomeraat (geoloogia)
Konglomeraat erineb bretšast selle poolest, et viimane koosneb nurgelistest kividest ja neid liitvast tsemendist. Konglomeraadisarnane kivim on ka aglomeraat, mis koosneb püroklastilistest osakestest.
Chlodovech I
Alemannid
Chlodovechi üheks kõige silmapaistvamaks sõjaliseks saavutuseks on peetud u 496. aastal alemannide üle saavutatud võitu Tolbiacis (tänapäeva Zülpich, Trierist põhja pool). Alemannid olid asunud elama Galliasse, Alsace’i ja Lorraine’i provintsi, ning samal aastal ründasid nad ka frankide liitlast, Cologne’i kuningriiki. Chlodovech asus vasturünnakule ja mõlemad osapooled kohtusid Tolbiaci lähistel. Toursi Gregoriuse (u 538–594) kirjelduse järgi hakkasid frangid pärast pingelist võitlust taganema, kuid Chlodovech suutis oma mehi distsiplineerida ning lahingu käigu enda kasuks pöörata. Verise lahingu tulemusena hukkus alemannide viimane kuningas ning ta rahvas põgenes lahinguväljalt. Ellu jäänud pidid kuuletuma uutele kuningatele ning frangid taastasid oma kunagised elupaigad Reini jõe idakaldal. Alemannide Gallia alad läksid samuti frankide kontrolli alla.
Läänegoodid
Pärast läänegootide kuninga Eurici (466–484) surma oli nende kuningriik haavatavas olukorras. Geary arvates ajendas see kahtlemata Chlodovechi lõuna poole laiendama. Sõjaretk läänegootide vastu 507. aastal oli Geary hinnangul hästi koordineeritud – Chlodovech tegi koostööd ka Bütsantsi keisri Anastasiusega, kelle laevastik takistas Itaalia rannikul läänegootidele abi osutada püüdnud idagoote. 507. aastal said läänegoodid Vouillé’s lüüa, kuningas Alaric II tapeti ning järgneva aasta jooksul hõivasid frangid läänegootide pealinna Toulouse'i.
Võimu kindlustamine
Pärast võidukat sõjakäiku läänegootide vastu kohtus Chlodovech Toursis keiser Anastasiuse saadetud emissaridega. Anastasiuse saadikud esitasid talle ametliku dokumendi, mis tunnustas teda Rooma aukonsuliks. Ajaloolase Patrick J. Geary hinnangul võis Chlodovech kasutada Bütsantsi saadikute antud aunimetust ära selleks, et legitimeerida oma kuninglikkus ning tugevdada oma autoriteeti tema territooriumil paiknevate galloroomlaste üle. Toursi Gregoriuse väitel ilmus Chlodovech Toursi Püha Martini basiilikasse purpurtuunikas ja -keebis ning asetas endale diadeemi pähe. Geary on tõlgendanud seda kui Chlodovechi soovi täiendada oma kuninglikkust Rooma keiserlike traditsioonidega.
pisi|Chlodovechi vallutused
Pärand
Frankide kuningriigi arengus oli Chlodovechil oluline, kuid mitte otsustava tähtsusega roll. 511. aastaks, kui kuningas suri, oli Frankide kuningriigist saanud üks Gallia piirkonna võimsamaid riike. Lisaks oli Frangi riigist kujunenud Bütsantsi keisririigi olulisemaid liitlasi Lääne-Euroopas. Chlodovechi pärandiks oli saali frankide muutmine poliitiliselt mõjuvõimsaks rahvaks, kelle võim ulatus Galliast Vahemere-äärsete piirkondadeni. Pärast Chlodovechi surma jagati Frangi riik germaani kommete kohaselt poegade vahel. Chlodovech soovis, et pärast tema surma jagataks riik tema poegade vahel, kuna ta uskus, et selline jagamine on õiglane ja see peegeldab riigis olevat olukorda. Vanim poeg, Teoderich päris võimu Reimsis, Chlodomer päris Orléansi, Childebert sai võimule Pariisis ning Chlotar päris võimu Soissons's.
Chlodovech ja ristiusk
pisi|Chlodovechi ristimine Tõenäoliselt võttis Chlodovech ristiusu vastu umbes aastatel 497–507. Missugust usku oli Chlodovech enne ristiusku astumist, pole teada. Gregorius Toursist on kirjutanud, et selleks oli Rooma polüteism. Alternatiivselt võis Chlodovech praktiseerida Gallia piirkonnas levinud keldi mõjutustega frangi polüteismi või hoopis ariaanlikku kristlust. Gregorius Toursist on Historia Francorumis väitnud, et Chlodovechi pöördumisel ristiusku oli võtmeroll tema abikaasal, Burgundiast pärit Clothildel, kes oli katoliku usku. Vahetult enne alemannide vastu lahingusse sööstmist olevat Chlodovech andnud lubaduse, saavutades vaenlaste üle võidu, pöördub ta ristiusku. Patick J. Gerly arvates võis Chlodovechi silmis Kristus olla võimas liitlane, kes aitab frankidel lahingus edu saavutada. Eesti religiooniloolase Riho Saardi järgi lasi Chlodovech ennast pärast Tolbaci lahingut, 496. aasta jõulupühal, pühal Remigiusel ristida Reimsi linna katedraalis, kusjuures ristimise põhjus võis olla poliitiline, andes frankidel võimaluse moodustada liitlassuhteid ning sulanduda ühte kristlastest galloroomlaste ja bütsantslastega. Teisalt andis ristiusu vastuvõtmine frankidel võimaluse rünnata ariaanlastest naabreid burgunde ja goote.
Orléansi kirikukogu 511. aastal
511. aastal kutsus kuningas Chlodovech kokku riikliku kirikukogu, mille käigus otsustati, et kirik toimib ülesehituselt nagu Roomas. Sealjuures jätsid frankide kuningad endale õiguse määrata ametisse vaimulikke, küsida neilt makse kirikumaade eest ja kohustada neid vajadusel riigi eest sõtta minema. Eeltoodud kirikumaade eest ei pidanud vaimulikud makse tasuma, kui tegemist oli kuninga poolt kingitud maaga. Kogutud maksude eest pidi kirikuid korrastama, piiskoppe toitma ja ka vaeseid ning teisi abivajajaid aitama.
Tamse mõis
Tamse mõis oli kahe Eesti ala mõisa nimi:
Chlodovech I
Orléansi kirikukogu 511. aastal
Sama aasta juulis Orléansis peetud kirikukogul vajasid kinnitamist teisedki Chlodovechi poolt üles seatud küsimused. Lisaks eelnevalt kirjeldatud otsustele kinnitas kontsiil vaimulike elukorraldust reguleerivad punktid. Vaimuliku kooselu naisega oli reguleeritud vanade kristlike reeglite järgi ehk puudus tsölibaat. Reguleeritud oli piirkondlik kirikuhierarhia, mille eesotsas seisis piiskop, kelle juhtida oli piiskopkond koos sellele kuuluvate maa-alade ja kloostritega, ning piiskopkonnas teenivad abtid ja mungad. Kirikukogu kinnitas kombe, mille kohaselt pidi iga tulevane kontsiil, nii provintsiaalne kui ka üleriigiline, kinnitama oma pühendumust käibel olevate religioossetele reeglitele.
Gerhard Buschmann
Gerhard Buschmann (17. juuni 1910 Poltaava, Venemaa – 13. märts 1981 Virginia, USA) oli baltisaksa päritolu Eesti lendur, II Maailmasõja ajal Saksa sõjaväelane, eestlastest koosneva Saksa lennuväeüksuse Sonderstaffel Buschmann ülem.
Elukäik
G.Buschmann sündis Poltaavas farmatseudi perekonnas ning tuli optandina koos vanematega Eestisse. 1927. aastal lõpetas ta Tallinnas Saksa reaalkooli, aega teenis Pioneeripataljonis ning töötas seejärel ärimees Oskar Stude juures. Ta oli väga mitmekülgne sportlane: kuulus Eesti parimate purjetajate hulka, harrastas poksi, mootorsporti, suusatamist ja purilendu. Buschmann oli kolmas FAI C-märgi nõuded täitnud Eesti purilendur (Saksamaal 1934. aastal), oli Merijahtklubi, Tallinna Poksiklubi, Tallinna Õhuasjanduse Ühingu, hiljem Eesti Aeroklubi ning Eestimaa Spordiseltsi juhatuse liige. Ta lõpetas 1934. aastal Ida-Preisimaal Rossittenis purilennukursused, õpetas Tallinnas saksa koolipoistele purilendu.
23. oktoobril 1937 sai Buschmann ka mootorlenduri kutsetunnistuse teedeministeeriumi lennuasjanduse inspektuuri korraldatud kursustel Tallinnas. Alates 1937. aastast oli ta teedeministeeriumi õhusõiduosakonna teenistuses purilennutreeningu korraldaja inseneri ja inspektori kohustes, 1939. aastal sai temast Aeroklubi purilennusektsiooni esimees. 1. juuniks 1940 oli Buschmann jõudnud mootorlennukeil iseseisvalt lennata 102 tundi ja 10 minutit. Ta lahkus Eestist ümberasumise käigus Saksamaale.
Saksamaal asus ta sõjaväeluure Abwehr teenistusse, 1941. aastal oli Soomes, kus osales Erna grupi loomises ja väljaõppes, tuli seejärel Eestisse ülesandega sarnase erikomando „Leningrad“ loomiseks. Erikomando pidi korraldama luuret ja diversioone Soome lahe idaosas, selle kaasorganiseerijaks oli üks Soome mereväe ohvitser ning selle koosseisu kuulus eestlasi, soomlasi ja sakslasi. Eestis kohtus ta kolleegidega Aeroklubi ajast, kes informeerisid teda peidetud Aeroklubi lennukeist. Asus seejärel organiseerima mereluure lennusalka, mis alustas ametlikult oma tegevust 12. veebruaril 1942 nime Sonderstaffel Buschmann all. Üksuse esimese luurelennu sooritas ta ise koos Harry Habeliga PTO-4 tüüpi lennukil SB+AC.
Sonderstaffel Buschmanni asemel moodustati 1. aprillil 1943 127. luurelennugrupp. Buschmann viidi üle ühte Saksa luurelennuüksusesse, mille koosseisus võttis vaatlejana osa lendudest Leningradi rindel. Alates 1944. aasta kevadest oli ta Saksa lennuväe mittesakslastest isikkoosseisu ülema (General für ausländisches Personal der Luftwaffe) adjutant.
Pärast II maailmasõda sai Münchenis USA okupatsioonivägede peakorteri juurde nõunikuna tööle. 1957. aasta märtsis kolis USA-sse, kuid naasis kohe Saksamaale kui nõunik USA kaitseministeeriumi juures, asukohaga Saksamaal. Kuulus Ülemaailmse Eesti Kesknõukogu ja Vabadusvõitlejate Liidu organiseerijate hulka, oli Eesti Vabadusvõitlejate Liidu esimees. Hiljem töötas kinnisvaramaaklerina Washingtonis.
Valfried Gutmann
Valfried Gutmann (13. august 1900 Tallinn – 28. juuni 1992 Los Angeles) oli Eesti sõjaväelane (kolonelleitnant, 1937), Õhukaitse Staabi ülem.
Elukäik
Läks Tallinna Poeglaste Gümnaasiumist 21. detsembril 1918 vabatahtlikuna Vabadussõtta, kuid lõpetas 1919. aastal siiski gümnaasiumi.
12. märtsil 1920 lähetati Gutmann ohvitseride reservist lennuväkke ja määrati õppejaoskonda lendurõpilaseks. Ta kinnitati lenduri kutses 15. oktoobril 1921 ning määrati merilennu salka lenduriks.
1921. aastal alustas ta Tartu Ülikoolis õpinguid õigusteaduse alal, kuid need jäid peagi pooleli.
1933. aastal lõpetas Gutmann Kõrgema Sõjakooli ning määrati samal sügisel Õhukaitse Staapi I jaoskonna ülema kohale, alates 21. septembrist 1934 Üksiku Lennuväedivisjoni nr 1 ülem. 11. jaanuarist 1937 sai temast Lennukooli ülem. Alates 1. novembrist 1939 oli ta Õhukaitse staabi ülem ning Õhukaitse ülema kolonel Richard Tombergi Moskvas lähetuses viibimise ajal 23. detsember 1939 – 5. märts 1940 täitis ta ka Õhukaitse ülema kohuseid.
Nõukogude okupatsioonivõimud määrasid ta 30. septembril 1940 Õhukaitse juhatuse likvideerimise vastutavaks isikuks, päev hiljem vallandati ta Õhukaitse staabi ülema kohalt. 1. jaanuaril 1941 arvati Eesti Vabariigi aegsete väeosade koosseisude vähendamise tõttu reservi.
Saksa okupatsiooni ajal oli ta Sisedirektooriumi politsei ja omakaitse valitsuse staabiülem, hiljem politseivalitsuse abidirektor.
1944. aastal põgenes ta Rootsi, hiljem asus ümber Saksamaale, kust 1950. aastal asus elama Ameerika Ühendriikidesse. Ta töötas New Yorgis ja Los Angeleses raamatupidajana, oli aktiivne seltskonnategelane – Los Angelese Eesti Seltsi esimees, EELK San Francisco koguduse organist ja koorijuht.
Isiklikku
Tema isa oli kunstnik ja omavalitsustegelane Toomas Gutmann.
Mäntsälä vald
Mäntsälä on vald Soomes Uusimaa maakonnas. Asub umbes 60 km Helsingist põhja pool. Valla rahvaarv on viimastel aastatel kiiresti kasvanud.
Naabervallad on Kärkölä, Orimattila, Pukkila, Askola, Pornainen, Sipoo, Järvenpää, Tuusula, Hyvinkää ja Hausjärvi.
pisi|tühi|Mäntsälä
Abtiss
pisi|Nivellesi abtiss püha Gertrud. Flaami kunstniku maal umbes 1530. aastast. Gertrud hoiab käes abtissi regaali – saua Abtiss (ladina keeles abbatissa) on kristliku läänekiriku traditsioonis tavaliselt nunnakloostri ülem.
Peamiselt kasutatakse abtissi ametinimetust selles tähenduses katoliku ja anglikaani kirikus. Luterlikus traditsioonis on mõnel pool Saksamaal ja Skandinaavias nimetatud abtissideks ka nunnakloostrite asemele tekkinud vallaliste aadlidaamide kommuunide ehk stiftide eestseisjaid. Kaasaja luterluses, kus kloostritraditsioon on taaselustatud, võib abtissi ametinimetus olla samuti kasutusel kloostriülema tähenduses.
Mungakloostris vastab abtissi ametile abt. Mõlemad nimetused pärinevad arameakeelsest sõnast abba, mis tähendab "isa".
Urvaste valla lipp
thumb|Urvaste valla lipp Urvaste valla lipp on Võru maakonnas asunud endise Eesti haldusüksuse Urvaste valla lipp.
Lipu kirjeldus
Urvaste valla lipp on ristkülikukujuline helesinine kangas, mille keskel on Urvaste valla vapp.
Kujurgazinski rajoon
Kujurgazinski rajoon on 2. järgu haldusüksus Venemaal Baškortostanis. Rajooni halduskeskus on Jermolajevo.
Aleksei Trifonov
Aleksei Trifonov (vene keeles Алексей Иванович Трифонов; 20. jaanuar 1928 Moskva oblast – 1. detsember 2013 Tallinn) oli Nõukogude Liidu mereväeohvitser (1. järgu kapten), kes oli pikemat aega teenistuses Tallinna mereväebaasis paiknenud miinitraalerite brigaadis, sealhulgas brigaadiülemana ja hiljem tegevuses veteranide organisatsioonis.
Elukäik
Aleksei Trifonov sündis Moskva oblastis Puškino linnas 20. jaanuaril 1928. Tema vanem vend Vladimir Trifonov teenis 2. maailmasõja ajal mereväelasena jäämurdjal Suur Tõll. 1944-1946 aastal õppis Aleksei Leningradis ettevalmistavas sõjamerekoolis ja seejärel pärast kõrgema sõjamerekooli lõpetamist teenis Nõukogude Liidu mereväes Balti- ja Põhjalaevastikes kuni 1975. aastani ja 1. järgu kapteni auastmeni. Oli okupatsiooniperioodil Tallinnas paiknenud suurima nõukogude sõjalaevakoondise, miinitraalerite brigaadi, tuntuim ülem. Autasustatud Punatähe ordeniga.
Kujurgazinski rajoon
2016. aastal oli rajooni elanike arv 23 653.
2010. aasta seisuga olid elanikest 42,6% baškiirid, 32,7% venelased, 14,6% tatarlased ja 7,3% tšuvašid.
Aleksei Trifonov
Teenistuskäik mereväes
Pärast Eesti taasiseseisvumist 1991. aastal jäi kohapeale elama ja hakkas aktiivselt organiseerima veteranide tegevust. Oli vene Laevastiku Veteranide Klubi üks asutajaid ja alates 1994. aastast klubi juhatuse esimehe asetäitja. Kui selgus vene okupatsioonivägede lahkumine Eestist, korraldas enne Miinisadama Eesti mereväele üleandmist sadamas asunud 1941–1945 langenud punalaevastiklaste mälestusmärgilt tahvlite ümberpaigutamise Aleksander Nevski katedraali, tagamaks nende säilimist. Antud mälestusmärk, kui eestlastele võõra okupatsioonivõimu sümbol, hiljem tegelikult lammutatigi ala korrastamise käigus.
Aleksei Trifonov suri 1. detsembril 2013 Tallinnas ja maeti 4. detsembril Metsakalmistule. Peielaud toimus Puškini kohvikus Narva maantee 36 (endine Balti Laevastiku muuseumi hoone).
Isiklikku
Abikaasa Zinaida Petrovna, 2 poega.
Porgand
Porgand ehk aedporgand ehk söögiporgand (ka kultuurporgand) (Daucus carota sativus, Daucus sativus) on sarikaliste sugukonda porgandi perekonda kuuluv kaheaastane rohttaim.
Eestis peetakse söögiporgandit tähtsaks köögiviljaks.
Klassifikatsioon
Teaduslikult kirjeldas porgandit esimesena Carl von Linné.
Kirjeldus
pisi|Õisik pisi|Ebatavalise kujuga porgandi [[peajuur]] pisi|püsti|Varred Porgand on kaheaastane taim. Esimesel aastal kasvatab ta lehekodariku ja juurvilja. Teisel aastal kasvab kuni 1 m kõrgune hargnenud õisikuvars, millel arenevad õied ja valmivad seemned.
Porgandi õisik on liitsarikas. Õied on väikesed, valged, kreemikad või roosad. Kahesoolistel õitel küpsevad esmalt meessuguorganid ja seejärel naissuguorganid. Risttolmlemine toimub putukate abil.
Tolmukaid on viis ja need vahelduvad kroonlehtedega.
Porgandi kahesoolised õied avanevad kella 9 ja 11 vahel, järgmisel hommikul umbes kella 8 paiku hakkavad valmima emakakaela suudmed. Viljaalgel on kaks emakakaela.
Porgand idaneb aeglaselt ja tärkab tavaliselt alles 10–18 päeva pärast külvi. Tärkamisaeg sõltub mulla niiskusest ja temperatuurist. Soojas niiskes mullas võib hea elujõuga seeme tärgata isegi nädala pärast. Esimene pärisleht ilmub kaks nädalat pärast tärkamist.
Pärislehed on pika rootsuga, püstised või tõusvad, kolmnurkse, mitmekordselt sulgjalt lõhestunud lehelabaga. Pärislehtede ilmnemisega hakkab moodustuma ka juurvili.
Porgandi juuresse kogub taim toitaineid, mis on vajalikud pika varre kasvatamiseks ja õitsemiseks teisel eluaastal. Juurikas koosneb südamikust ja seda ümbritsevast paksemast koorest, mille vahel olevas kambiumiringis toimub kasv. Kuna kasv on seesmine, võib porgand lõheneda. Porgandi südamik on tavaliselt koorest heledam, puisem ja sisaldab vähem vitamiine. Porgandi juurvili on väga plastiline ja muudab kergesti oma tüüpilist kuju.
Et porganditel juur ei deformeeruks, on kõige parem külvata nad lahtisele pinnasele, milles poleks kive. Seemnete läbimõõt on 1–2 mm ja nad tuleks külvata 2 cm sügavusele. Kõige paremini kasvab porgand täisvalguses, aga pisut talub ta ka varju. Suureks kasvavad porgandid 4 kuuga.
Porgandi seemned on idanemisvõimelised 3–4 aastat.
Kasvatamise ajalugu
Metsik porgand pärineb tõenäoliselt Iraanist ja Afganistanist, sest seal on porgandi geneetilise mitmekesisuse kese. Esialgu ei kasvatatud porgandeid juurika, vaid seemnete ja lõhnavate lehtede saamiseks. Mõningaid porgandi sugulasi, näiteks peterselli, tilli ja köömnet kasvatatakse tänini lehtede ja seemnete saamiseks. Ka porgandi lehed kõlbavad vabalt süüa ja salatiks kasutada, kuigi seda tavaliselt ei tehta.
Esimesed porgandiseemnete arheoloogilised leiud pärinevad I–II aastatuhandest eKr. Antiik-Kreeka looduseuurija Theophrastos kasutas porgandi kohta nimetust stafilinos. Sama nimetust on mitu autorit kasutanud ka pastinaagi ehk aed-moorputke kohta. Esimese aastasaja keskpaiku kirjeldas kreeka arst Dioskurides porgandi ja pastinaagi botaanilisi erinevusi. Tema andmeil kasutati porgandit ravimtaimena ja kasvatati aiakultuurina. Rooma keiser Tiberius olevat olnud suur porgandite nautija ja lasknud neid tuua Saksamaalt Reini jõe lähistelt. 3. sajandist pärinevas Apicuse kokaraamatus on toiduretsepte, mille üks komponent on porgand.
Marko Kristal
Marko Kristal (sündinud 2. juunil 1973 Tallinnas) on endine Eesti jalgpallur.
Porgand
Kasvatamise ajalugu
Aastasadade vältel on porgandi metsikutest eellastest aretatud lihaka juurega sordid. Kunstliku valiku abil vähendati metsiku porgandi kibedust, suurendati magusust ja muudeti koort õhemaks. Neid on nii oranže ja oranžikaspunaseid, mida nimetatakse karoteenporganditeks, kui ka valgeid, kollaseid, roosasid, lillasid ja musti. Põhja-Indias kasvatatavad porgandid on roosakaspunase, umbes vaarikakarva juurikaga. Eestisse levis porgandi kasvatamine mõisaaedade kaudu, jõudes 19. sajandi lõpuks paljudesse taluaedadesse.
Marko Kristal
Põhiliselt poolkaitsjana tegutsenud Kristal mängis aastail 1992–2005 Eesti koondises 143 kohtumist, jäädes selles arvestuses alla vaid Martin Reimile. 2005. aasta aprillis Norra vastu lõppenud koondisekarjääri jooksul lõi üheksa väravat. 2001. aasta 28. märtsil sai temast noorim sada korda koondises mänginud eurooplane.
Päädeva
Päädeva (Pedua) on küla Rapla maakonnas Märjamaa vallas.
Porgand
Kasvatamise ajalugu
17. sajandil oli maailma peamine porgandite aretamise keskus Holland. Kuna sel ajal oli seal võimul Oranje dünastia ja porgandidki olid oranži värvi, hakati Hollandis porgandeid värvi tõttu kasutama Oranje dünastia ja edaspidi kogu Hollandi iseseisvuse sümbolina.
Marko Kristal
Kristal mängis kodumaal valdavalt FC Floras, kus ta oli aastail 1989–1999 ja 2001–2004. Nende kahe perioodi vahele mahuvad välislepingud IF Elfsborgi ja FC Lahtiga.
Porgand
Toodang, toiteväärtus ja biokeemiline koostis
Toodangutabelis on andmed porgandite ja kaalikate kohta koos. 2012. aastal toodeti maailmas 36,9 miljonit tonni porgandeid ja kaalikaid.
Marko Kristal
Pärast mängijakarjääri lõppu 2009. aastal on Kristal töötanud treenerina.
Porgand
Toodang, toiteväärtus ja biokeemiline koostis
Porgandi biokeemiline koostis on varieeruv ning oleneb kasvukoha mullast, ilmastikust ja kasutatavatest agrotehnikavõtetest ning paljudest teistest teguritest.