cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sajakroonine meenemünt (2004)
Sertifikaat
Iga mündiga käib kaasas sertifikaat, mille ühel küljel on mündi spetsifikatsioon ja teisel küljel Eesti Panga presidendi Vahur Krafti pühendus eesti ja inglise keeles. Pühenduse eestikeelne tekst on järgmine: "Selle puhtast kullast vermitud mündiga, mille reversil on ära toodud 19 Eesti olümpiavõitja nimed ning Eesti Olümpiakomitee logo, soovib Eesti Pank jäädvustada Eesti sportlaste saavutusi olümpiamängudel läbi aegade. Hõbedast meenemüntidega on Eesti Pank olümpialiikumist kui inimkonna õilsate mõtete ja tunnete väljendust ära märkinud 1992. ja 1996. aastal."
Sündinud 19. aprillil
''Siin loetletakse 19. aprillil sündinud tuntud inimesi.
Sulev Oll
Töötanud ajalooõpetajana Haljala Keskkoolis aastatel 1987–1993 ning ajakirjanduses (Maaleht, Äripäev, Postimees), olnud Eesti Ajalehtede Liidu Pressinõukogu liige 2014–2017. 2015. aastast oli ta Tallinna Ülikooli kommunikatsioonijuht, 2021. aastast Tallinna Tehnikaülikooli strateegilise kommunikatsiooni juht.
Avaldanud luulekogud "Öö mõte on kuus" (fotograaf Anti Kuus, 2008), "Hea tuju kuju" (kunstnik Reti Saks, 2008), "Vana sõna vallatused" (kunstnik Catherine Zarip, 2010), "Printsessi voodikohendaja päevaraamat" (kunstnik Mari Kanasaar, 2010), "Päevad käivad päripäeva" (kunstnik Urmas Viik, 2012), "Sõnad iseeneses" (kunstnik Jüri Arrak, 2012), "Lootuste leksikon" (kunstnik Tiiu Pirsko, 2015), "Mis mulle meeldib" (kunstnik Ott Vallik, viisid luuletustele Urmas Lattikas, 2015) ja "Hoia end" (kunstnik Kristjan Kalde, 2022).
2011. aastal ilmus Sulev Olli romaan "Põrgupõhja viimane Jürka", 2017. aastal lühijutukogu lastele ja vanavanematele "Virumaa viguriga lood" (kunstnik Ülle Meister).
Avaldanud portreeraamatud "Indrek Neivelt, Hansapanga juht" (2001), "Aeg annab kõik" (intervjuu Heidy Tammega, 2010) ja "Keskmaajooks. Eesti kergejõustiku kultusala" (koos Tiit Läänega, 2000).
Sulev Olli ja helilooja Rasmus Puuri koostööna valmis 2019. aastal kantaat "Vabaduse tuul, tarkuse tuul". Juhan Trump on loonud tema sõnadele laulu "Hooli ja hoia".
Šveitsi vabadussõjad
Šveitsi vabadussõjad olid tänapäeva Šveitsi kantonite territooriumil 13. ja 14. sajandil toimunud relvakonfliktid sõltumatuse saavutamiseks. Sõditi peamiselt Habsburgide dünastia krahvide vastu.
Šveitsi Liidu loomine
Unterwaldenis elasid 13. sajandi keskel üksteise kõrval vabad ja mittevabad talupojad, kusjuures viimastel oli mitu pärisisandat. Vägevamad neist olid Habsburgid, kellel oli kantonis mitu lossi. 13. sajandi keskpaiku olid Šveitsis vabad kaks esimest kantonit.
Zürichi krahvkond tunnustas vaid Uri, mitte aga Švyzi iseseisvust. Nähtavasti peeti 1240.–1250. aastate paiku võitlust, milles švütslased jäid võitjaiks ja kihutasid minema Habsburgi krahvi poolt määratud foogtid. Krahvi hilisemail katseil murda švütslaste vastupanu polnud tagajärgi; 1237. aastal läksid kõik Habsburgide maad Vierwaldstätteri järve ümber krahv Rudolfi alla. Rudolf kinnitas nende mägilaste vanad eesõigused. Tema antud vabaduskirjadest selgub, et neile on antud vabadus mitte keisri, vaid Habsburgide poolt. Hiljem laiendas Rudolf oma maid "metsakantonite" ümbruses ja nähtavasti rõhus neid ka esimene Austria Habsburgidest. Niipea kui 1291. aastal levis teade Rudolfi surmast, sõlmisid nimetatud kolm kantonit liidu "igaveseks ajaks" oma vabaduse kaitseks. Nii tuleb siis 1291. aastat lugeda Šveitsi Liidu ametlikuks tekkimisaastaks, kuigi lepingu tekstis on näha, et sarnaseid liite on ka varem sõlmitud "metsakantonite" vahel.
Morgarteni lahing
Nassau krahv Adolf, suur Habsburgide vaenlane, kinnitas metsakantonite iseseisvuse. Kui ülekaal jäi Albrechtile, säilitas Uri oma iseseisvuse, Švyz ja Unterwalden langesid aga tagasi Habsburgide võimu alla. Pole teateid selle kohta, et mäeelanikud siis oleks korraldanud vastupanu. Mäss tekkis Küssnachtis. (Tõenäoliselt on sellest sündmusest tekkinud lugu Wilhelm Tellist.)
Pärast Albrechti tapmist muutusid šveitslased julgemaks. Nad asusid Habsburgide vastase Ludvigi poole, millepärast kuningas Friedrich kuulutas nad riigi vaenlasteks. Friedrichi vend, Austria hertsog Leopold I, lubas suurustades teha lõpparve ülemeelsete talupoegadega. 1315. aasta novembrikuus ta kogus sõjaväe ja läks Šveitsi.
Šveitslased uurisid välja Leopoldi sõjaplaani ja valmistusid vastulöögile. Nende väe peamine osa (u 1500 meest) asus kõrgustikele, mis piirasid Morgartenit, mille kaudu austerlased pidid tulema Šveitsi. Osa Šveitsi "vandeliitlasi" (Eidgenossen) võttis sarnase asendi, et tarbekorral kerge oleks tungida vaenlasele seljatagant peale.
Niipea kui Leopoldi sõjavägi jõudis Morgarteni mäekitsusse, veeresid neile ülevalt kaela kivimürakad, mis sulgesid tee nii edasi- kui tagasiminekuks, matsid enda alla sõjamehi ja hobuseid ja tekitasid paanikat. Šveitslased tungisid nüüd austerlastele kallale raiudes neid suurte mõõkadega. Austerlaste read löödi segi, nad põgenesid ja hertsog oleks ise ka peaaegu langenud vangi.
Selle võidu järel panid šveitslased uuesti maksma liidulepingu ja tõotasid omavahel "tunnustada vaid selliseid isandaid, kellel on võimalik tõestada oma õigusi". 1316. aastal tunnustas kuningas Ludvig šveitslaste iseseisvust ja kutsus neid appi rüüstama Habsburgide maid.
Uued katsed šveitslasi alistada
Möödusid aastakümned ja Šveitsi vandeliidu liikmete arv oli kasvanud. Uued liikmed olid veel Švaabi ja Rheini linnad. Austria poolt lähenes uus äikesepilv. Austrias valitses hertsog Leopold III. Luzerni kanton alustas esimesena sõda purustades Habsburgide poolt ehitatud tollipunkti, mis takistas läbikäimist naabritega. Zuglased tegid sama teises kohas. Leopold III kutsus kokku oma läänimehed ja läks sõtta. Ta oskas koguda oma lipu alla kuni 10 000 rüütlit peale kannupoiste ja sulaste. 1386. aasta suvel läksid austerlased üle Sempachi järve Luzerni poole.
Saksa linnad ei tule šveitslastele appi. Need võtavad üksi lahingu vastu Sempachi linna juures. Nad võitlevad jalgsi. Ka rüütlid astuvad hobuste seljast maha ja võitlevad jalameestena. Šveitslased seavad oma sõjaväe üles talvana. Talv ei saa kaua läbi lüüa rüütlite odademetsast. Seal tormab ette vahva Unterwaldeni mees Arnold Vinkelried, haarab mitu ettepoole hoitud rüütlite oda ja surub need oma rinda. Üle vahva mehe laiba tungivad šveitslased vastaste rindest läbi. Rüütlid ei oska võidelda jalaväelastena ja tugevad mäeelanikud võidavad lahingu. Umbes 600 krahvi, parunit ja rüütlit (teistel andmetel 400) kaotavad võitluses talupoegade ja linnakodanike vastu oma elu, nende seas ka hertsog Leopold, kes tahtis päästa oma lippu.
1388. aastal tungis 6000 austerlast kallale Glaruse alplastele. Viimased panid vastu suure visadusega, sest mäeteed olid kinni tuisanud ja naaberkantonite elanikud ei pääsenud appi. Kümme kallaletungi löödi tagasi, üheteistkümnendal lõid austerlased vankuma ja põgenesid. Suurem hulk hukkus šveitslaste löökide all või uppus jõevoogudes. Varsti pärast seda sõlmis Austria mäeelanikega rahulepingu ja tunnustas Šveitsi vabadust.
Krahv Toggenburgi päranduse pärast algas sõda 1439. aastal Zürichi ja Švyzi vahel, milles vandeseltslased toetasid Švyzi kantonit, kuna Zürich liitus keiser Friedrich III-ga.
Keiser otsis endale abilisi Prantsusmaalt, kus sel ajal oli palju tööta sõjamehi – armanjakke. Friedrich III kutsus küll appi vaid 5000 meest, kuid neid ilmus 30 000 dofään Louis juhatusel. Baseli lähedal sulges armanjakkide tee kakskümmend korda väiksem mägilaste sõjavägi. See sõjavägi hukkus peaaegu täielikult, sest keegi ei tahtnud taganeda. Šveitslaste kangelasmeel äratas prantsuse palgasõdurites nii suurt lugupidamist, et kallaletungijad läksid tagasi olles arvamisel, et selliste kangelaste isamaad on võimatu võita. Keiser Friedrich ei suutnud oma sõjameestega ka midagi teha ja oli sunnitud tegema rahu Ensisheimis (1444).
Nüüd ilmus šveitslastele loodest uus vaenlane – Burgundia hertsog Charles Südi. Šveitslased võitsid teda kolmes lahingus: 1476. aastal Grandsoni ja Murteni juures, ja 1477. aastal Nancys. Viimases lahingus langes ka burgundlaste valitseja.
Giornico lahingu järel (1478) said vandeliitlased Milanolt juba endistes võitlustes omandatud Livinentali.
Need võidud kindlustasid šveitslastele vabaduse ja võitmatute sõdijate kuulsuse. Kuid ühtlasi sai see kuulsus neile ka saatuslikuks: kõik naabermaade valitsejad palkasid šveitslasi endale sõjasulasteks, ja šveitsi mägedepojad läksid raha eest surema Itaalia ja Prantsuse võitlusväljadele. Kuni Prantsuse revolutsioonini oli Prantsuse kuningatel šveitslastest koosnev ihukaitsevägi. (Praegugi veel on paavstil šveitslastest koosnev ihukaardivägi.)
Illimar Paul
Illimar Paul (sündinud 16. septembril 1945 Tallinnas) on eesti kunstnik.
Ta lõpetas aastal 1964 Tallinna 22. Keskkooli, õppis Eesti Kunstiakadeemias (1966–1968) ning Leipzigi Kõrgemas Graafika- ja Raamatukunsti Koolis, mille lõpetas 1971 raamatukujunduse erialal.
Töötanud õppejõuna Eesti Kunstiakadeemias (1972–1979 ja 1999–2001).
Eesti Kunstnike Liidu liige (1970).
Ta harrastab vabagraafikat (eriti siiditrükki), tegelenud eksliibrise, akvarelli, plakati ja raamatukujundusega. Osalenud enam kui 300 ühisnäitusel nii kodu- kui ka välismaal, isikunäitusi on toimunud 68. “Illimar Pauli 1970ndate hüperrealistlikus laadis serigraafiatehnikas linnavaated olid omal ajal ühed novaatorlikumad graafikateosed, seda nii tehnika kui ka kujutamisviisi poolest. Paul on oma loomingus kasutanud mitmeid tehnikaid – siiditrüki kõrval teisi graafikatehnikaid (linoollõige), aga ka akvarelli, värvilist pliiatsijoonistust, teinud kolmemõõtmelisi kollaaže jne.
Kärbes (tähtkuju)
Kärbses asub planetaarne udukogu NGC 5189.
Võnnu ordulinnus
Võnnu ordulinnus (ka Cēsise ordulinnus; läti keeles Cēsu pils; saksa keeles Wenden, vene keeles Кесь, poola keeles Kieś) on endine Mõõgavendade ordu ja Liivi ordu maameistri residentslinnus Lätis Cēsises (Võnnus).
Linnuse ehitamist alustati arvatavasti 1209. aasta paiku, kivilinnuse ehitamine vältas aastakümneid. Senikaua kasutasid Mõõgavendade ordu ristisõdijad kõrval asunud Võnnu muinaslinnust. Ka 1210. aastal piirasid eestlased Võnnu muinaslinnust. thumb|300px|Liivimaa ordu valdused aastatel 1346(1347)–1558
Ordulinnus
Looduslikult soodsas paigas asuv Võnnu kivilinnus oli algusest peale Mõõgavendade ordu, hiljem Liivimaa ordu tähtsamaid linnuseid. 13.–15. sajandil valitsesid linnuses komtuurid ja foogtid. 1461. aastal allutati see Liivi ordu maameistri otsevõimule. Viimase keskne residents oli ametlikult tol ajal veel Riias, kuid tegelikult resideeris ta enamasti juba Võnnus. Pärast seda, kui 1484. aastal riialased Riia ordulinnuse maha põletasid, sai Võnnust ka ametlikult Liivi ordu maameistri residents. Ordumeistri järel tähtsuselt teine mees ordus Liivimaa ordu maamarssal oli orduvägede sõjaliseks juhiks ja ordumeistri puudumisel tema kohusetäitjaks. Maamarssal resideeris esialgu Võnnus, 14. sajandil Aizkraukles ning 14. sajandi lõpust Siguldas.
Kõige ulatuslikumad ehitustööd ordulinnuses toimusid Liivi ordu maameistri Wolter von Plettenbergi valitsusajal (1494–1535), mil linnus kohandati ümber tulirelvadega peetavaks sõjaks: rajati suurtükitornid ja paksendati müüre. Linnuses kesksel kohal olnud ordumeistri elutorn (läänetorn) on siiani küllaltki algsel kujul säilinud. thumb|Elutorn ja üks suurtükitornidest. Läänetorn ja lõunatorn thumb|Elutorn ([[Liivi ordu maameister|ordumeistri elukoht). Läänetorn ja algse kindluse sissepääsutee tugimüürid]] thumb|left|Läänetorni ordumeistri eluruumi lagi thumb|Elutorn siseõuelt vaadatuna 1562. aastal Liivi sõjas alistus Võnnu linnus pärast Liivi ordu likvideerimist Rzeczpospolita võimule. 1577. aastal Vene-Poola sõjas (1562–1582) lasi linnuse garnison aga suure osa sellest õhku, et vältida Ivan IV kätte langemist. Hiljem linnus taastati. Juba 1578. aastal langes see taas Poola kätte ja seal resideeris Võnnu staarost Jürgen Fahrensbach. 1620. aastal vallutasid selle aga rootslased ja Rootsi kuningas Gustav II Adolf kinkis linnuselääni riigikantsler Axel Oxenstiernale, kelle järglaste kätte jäi see kuni mõisate reduktsioonini.
1703. aastal hävitasid Põhjasõja ajal linnuse Vene väed. Alates sellest ajast jäi see varemetesse. 1747 sai Venemaa kantsler Aleksei Bestužev-Rjumin piirkonna keisrinna Jelizaveta Petrovnalt kingituseks, kuid müüs 1755 selle edasi parun Gottlieb Johann von Wolffile.
1777. aastal omandas linnuse koos seda ümbritseva alaga krahv, Karl Eberhard von Sievers ning Sieversite omandusse jäi see kuni 1920. aasta maareformini.
Võnnu uus loss
Linnuse idamüüri asemele rajati Võnnu uus loss, mis valmis 19. sajandi esimesel poolel ja on ehitatud uusgooti stiilis.
Võnnu ajaloo- ja kunstimuuseum
Praegu asub uues lossis Võnnu ajaloo- ja kunstimuuseum, mis haldab ka linnusevaremeid ja Võnnu lossi parki. Muuseumi külastajad saavad uudistada linnuse varemeid ja keskaegset köögiaeda. Meistrid näitavad oma oskusi erinevates kodades, töödeldes kivi, metalli ja savi, segades värve, keerutades köisi ning viljeledes algelist trükikunsti jne. Keskaegsest köögiaias kasvatatakse köögivilju, maitse- ja ravimtaimi, mis kasvasid liivlaste aedades ka 500 aasta eest.
Naistevälja
Nimi
Naistevälja küla nime päritolust kirjutab kohanimeraamatus (2016) Naistevälja külas suguvõsa juuri omav ajaloolane Fred Puss:
Naistevälja [naiste‿välja] ‹-le›, rahvak varem ka Välja ~ Järvajõe Amb – küla Lääne-Viru maakonnas Tamsalu vallas (Järvajõe ms), 1379 Naystenvilghe, 1637 Naystawelli, 1711 Naisteweljalt. ⇒14B1 ● Küla on rahvasuus nimetatud ka Järvajõe ning Välja (1726 Welli, 1958 Välja) külaks. Osalt kuulus Väike-Maarja kihelkonda. Nime algusosa tuleb sõna naine omastavast, järelosa võib vanemate kirjapanekute järgi olla olnud nii vili : vilja kui ka väli : välja. ¤ Rahvapärimuse järgi oli varem kaks küla, orus Järvajõe ja kõrgemal Neste küla. Järvajõe elanikud käinud teisel pool Neste küla põldu harimas ning hakanud kutsuma seda Neste väljaks. See nimi muudetud hiljem arusaadavamaks Naisteväljaks. Rahvasuus kutsuti küla ka Neitsiväljaks või Neitsinurmeks. Teise jutu järgi saanud küla mehed ühes kauges sõjas kõik surma, naised aga hakanud põldu harima(1913).
Teadaolev vanim Naistevälja küla mainimine arhiiviallikates on 24. augustil 1379, kui perekond von Lehtisele läänistatud külade seas on mainitud ka villam Naistenvilghe (prof. Enn Tarveli kiri Tamsalu vallavanemale 29.10.2009).
EAA.5393.1.24 (SRA ÖPRK 5. 1637), lk 192/1; EAA.1248.1.7:4, L 4p; EVK; Johansen 1932: 23; Joonuks 1977: 120; Rev 1725/26 Jä: 39; Veto 1913.
Halduslik kuuluvus
Naistevälja põlistalud on välja ostetud omaaegse Järvajõe rüütlimõisa maadest, mis alates 1839. aastast oli Porkuni mõisa kaasmõis. Küla jääb Ambla kihelkonna territooriumile, kuid osa külarahvast oli Väike-Maarja koguduse liikmed. Hiilgeajal oli külas 37 majapidamist.
Naistevälja küla halduslik kuuluvus:
Keskkond
Külatänavat ääristab mõneti katkendlik peamiselt lehistest koosnev allee. Metsades vanade sihtide ääres on säilinud kiviaiajuppe, tuvastatav on vana karjatee, kohalike kõnepruugis “Kari/Karja tänav”. Paljude talude aedades leidub vanu tammesid ja vahtraid. Tooma talu aias kasvab saarepuu, mille vanus võib küündida neljasaja aastani.
Naisteväljal elanud kirjanik Veera Saar on kirjutanud: “Naistevälja küla asub minu mõiste järgi ilusas kohas – ühelt poolt piiravad seda põllud, teiselt poolt metsaga kaetud mäerinnak. Küla hooned moodustavad ringi ümber madala "haljasala", ümber väikse heinamaatüki ja jäätmaa, mida mõnel talvel katab kohati jää, tekitades poisikestele liuväljaku. Väheldane siniseks võõbatud koolimaja (kunagine Järvajõe Algkool) hallide taluhoonete seas paistab lastele hästi silma..."
Küla põldudel asuvad kivikalmed ja ohvrikivid, mida Vello Lõugase ja A. Thomsoni andmetel dateeritakse I aastatuhande esimesse veerandisse eKr. Juba 1909–1910 A. Thomsoni poolt Juhani ja Kiige talu piiril tehtud väljakaevamistel leiti savinõukilde, mis on küll nooremad kui põldudel asuvad kivikalmed, kuid annavad võimaluse dateerida asustust juba pronksiaega.
Põllumajanduslik ja muu ühistegevus
Juba 1929 asutati Naistevälja külas Põllumeeste Kogu. 18.–19. veebruaril 1929 võtsid Naistevälja küla Põllumeeste Kogu esindajad (A. Sepman, H. Roosmann, E. Uudemets) osa VI üleriigilisest Põllumeeste Kongressist Tallinnas. 23. mail 1923 asutati Naistevälja külas masina-rehepeksuühistu (Naistevälja Masinatarvitajate Ühisus), mis toimis kuni 1937. Masinaühistu omas lokomobiili "Marshal" (osteti 1922), rehepeksumasinat Floter (osteti 1922), sindlimasinat (osteti 1923), servikkividega jahuveskit (osteti 1923) ja turbapurustajat. 1937 loodi Naistevälja-Järvajõe Masinatarvitajate Ühing Järvamaal, mis eksisteeris kuni nõukogude võim selle sundlikvideeris faktiliselt alles pärast teist maailmasõda. Ühistule osteti 1937 uus Rootsi rehepeksumasin Munktells ja traktor Fordson (võetud pangalaen kustutati ühistu poolt 1937–1939). Naistevälja külas oli Vabatahtliku Tuletõrje Ühingu Salk (10–15 liiget külaelanikest), pritsimeeste salgal oli küla rahva poolt ostetud hobuvankriga veetav tuletõrjeprits. Naistevälja küla ehteks oli kuni 1947 mäeveerul seisnud hollandi tüüpi puust tuuleveski, mis teise maailmasõja järel vist õnnetu tulekasutuse tõttu hävis. Naistevälja külas on ikka olnud ettevõtlike inimessi, kuid vahel pole nende ettevõtmised päris edukad olnud: nii prooviti ühes talus panna käima koorekompvekkide ja limonaadi tootmist (selleks võetud suured pangalaenud viisid talu pankrotti).
1948. aastal toimus Naisteväljal sundkollektiviseerimine ja sündis kolhoos, kus esimeseks esimeheks pandi nooruke Helmuth Aasa, kes oli just isa surma järel saanud Naistevälja küla Veski talu peremeheks. Hiljem sai sellest kolhoosist Põdrangu sovhoosi osakond, seda suure majandi osakonda juhtis kuni pensionile jäämiseni oma küla mees H. Aasa ja hiljem juba sovhoosi viimases faasis tema poeg Tiit Aasa. Helmuth Aasa oskas kolhoosi-sovhoosiametites mõelda oma külale ja ei kartnud ise näiteks külateed siledaks hööveldada või midagi muud küla heakorra heaks teha.
Järvajõe Algkool ning haridus- ja kultuurielu
Naistevälja külas kultuuriliseks keskuseks ja lahutamatuks osaks külakogukonnast oli saja nelja aasta jooksul Järvajõe Algkool (1856 – suleti 1. septembril 1960). Selle aja jooksul oli koolil vähemalt 22 õpetajat, kes kõik olid isiksused, kes oskasid ja suutsid siinsetele noortele palju eluks õpetlikku kaasa anda. Omaette koolihoone ehitati Järvajõe Algkoolile (ilmselt 1870), mis läks maksma 501 rubla 5 kopikat, millest vähemalt 100 rubla tuli valla kohalike inimeste annetustest.
Koolile oli antud valla poolt rendile ka 36 tiinu maad, mille renditasuks arvestas vald aastas sada rubla, kuid seda õpetajalt sisse ei kasseeritud, vaid see oli koolmeistrile lisatasuks tema rahapalgale. 1908.a. ehitati uus koolihoone Järvajõe Algkoolile. 1925. aastal ehitati Järvajõe koolile kõrvalhoone, mis 1936. aastal läbis kapitaalse remondi, mille käigus sai kool uue katuse.
Esimeseks teadaolevaks õpetajaks Naistevälja koolis oli Jaan Meinhard, seejärel Jakob Petshold (1869–1884), Tõnis Georgien (alates 1884–?), Hans Koonukõrb (1890–1910), ja eelmise poeg Theodor Koonukõrb (1910–1915), esimese naisena Meta Peinar (1915–1917), Elvine Sooden (1917–1923), H. Lints (1923–1924), Eduard Pertmann ja allveelaeva Kalev komandöri Verner Puuranna õde Nelly Puurmann (abielludes kohaliku talupidajaga Sepmann) (1923–1924), Aleksander Sprinke ja Nelly Sepmann (1924–1925), suure kogemusega koolimees Peeter Kaik (1925–1930), Leonida Berjelbaum (1930–1931), Eduard Reinik (1931–1939), Luise Rae (1939–1943), Laine Rajur (1943–1944), Hilda Uudmäe (1944–1946), Hellen Laumets (neiuna Kase)(1946–1958), Helene Kool (1958–1960). Suuresti tänu kohalikele koolmeistritele toimus külas aktiivne kultuurielu: 1935. a. asutati Naistevälja külas Ülemaalise Eesti Noorsoo Ühenduse (ÜENÜ) Naistevälja Nõmmküla osakond. Külas tegutses enne teist maailmasõda keelpilliorkester (juhatas hr Aus Porkunist), 1920ndatel tegutses külas näitering, kõige suurema menu saavutas külas aga laulukoor (segakoor), mis 1938 osales koolimehe Eduard Reiniku juhatusel XI Eesti Üldlaulupeol Tallinnas. Ka vahetult teise maailmasõja järel oli külas veel nii palju noori, et külas tegutses lauluansambel, võimlemisrühm, näitering ja instrumentaalansambel. Kirjanik Veera Saar kirjutab oma mälestustes, kuidas nägi välja Naistevälja külas Järvajõe Algkool aastatel 1921–1925: Naistevälja koolimaja oli küllalt ruumikas ja suurte akendega. Klassiruumi võis vajadusel vaheseinaga poolitada ja nii seda minu teisel koolitalvel tehtigi. Suurde vaheta klassiruumi ehitati vajadusel näitelava sisse – siis sobis see pidusaalikski. Peale klassiruumi oli koolimajas õpetaja (koolijuhataja) korter ja kantselei.
Veera Saar meenutab ka oma koolijuhatajat Albert Spirket, kelle kohta ta ütleb, et see õpetaja tegi V.Saarele väikse küla kooli kauaks unustamatuks. Albert Spirke olevat osanud panna kogu Naistevälja küla laulma. "Me laulsime klassis ja koolimaja juures väljas, me laulsime küla kõrval mägedes ja metsas." (Veera Saar, lk. 63). Eks erineva põlvkonna Naisteväljal koolis käinutel on omad mälestused, aga meenutatakse, et ka õpetaja Eduard Reinik oli omamoodi küla hingeks, kes hoolitses nii kooli katseaia eest ja selle kaudu jagas istikuid ja lillesibulaid koolilastele, ja just küla laste kaudu muutis küla aiad palju ilusamaks. Õpetaja E. Reiniku eestvõttel istutati tema ametiajal küla koolihoone ümber ilus park, mis tänagi küla keskel asuva Veskimäe talu ehteks.
Naistevälja küla inimestel on olnud ikka võimaluste piires hariduspüüdu, üks esimesi kõrgema haridusega naisi külas oli Vanakubja talu peretütar Linda Helene Tirt (1902–1985) (abielus Koonukõrb), kes Rakvere Tütarlastegümnaasiumi lõpetamise järel (1922) alates 1922–...ja siis 1928.... õppis Tartu Ülikoolis agronoomiateaduskonnas. Pärast 1948. aastat vajas ka uus võim haritud põllumehi ja nii töötas ta kuni pensionile minekuni Põdrangu sovhoosis. (Album Academicum Universitatis Tartuensis 1918–1944. Tartu, 1994, kd. 2, lk. 239, nr. 3765; Valde Roosmaa. Naistevälja küla...lk. 18–19). Eesti akadeemilise haridusega naiste reas võiks Linda Helene Tirt (Koonukõrb)(11.02.1902 – 1985) olla päris esimeses otsas ja tema koht Eesti feministlikus põllumajandusajaloos ootab veel selgitamist. alt=Mälestusmärk on rajatud kapteni kunagise kodumaja taastatud vundamendile. Raudbetoonist monument ehitati kohaliku omavalitsuse, Kaitseministeeriumi ja Hans Puuranna toetusel kunagise korstnajala peale ja kujutab endast stiliseeritud allveelaeva komandosilda.|pisi|263x263px|V. H. Puuranna mälestusmärk Naistevälja külas, Võidumetsa kinnistul Ta abiellus Tamsalust pärit meremehega Kaarel Koonukõrbiga (1905–?) (lõpetanud 1928 Tallinnas Merekooli) ja nii oli kuni 1940. aastani. Naistevälja külaga on seotud veel üks meremees (väidetavalt oli ühel Eesti laeval kapteniks), kes olevat 1941. aastal, kui nõukogude võimu poolt laevu Venemaale sundevakueeriti, jäänud ta selles segases ajas teadmata kaduma.
Eesti sõjaväelase Verner Puuranna talukohas, Võidumetsa kinnistul, asub talle püstitatud mälestusmärk. Verner Hans Puurand (27. september 1904 Narva – 12. juuni 1983 Brisbane, Austraalia) oli Eesti sõjaväelane (kaptenmajor (kuni 1940), alates aastast 1974 mereväekapten) ja riigimees (Eesti Vabariigi Valitsuse minister eksiilis 1973–1983), kes oli üks Naistevälja küla taluperemehi.
Naistevälja külaga seotud Valde Roosmaa (sündinud 16. veebruaril 1930 Tallinnas – 28. jaanuar 2020 Tallinnas), kes oli aastatel 1985–1989 Eesti NSV Ülemnõukogu juhataja. Aastatel 1986–1989 oli ta Eesti NSV Riikliku Agrotööstuskomitee esimehe esimene asetäitja (ministri ülesannetes), seejärel jäi ta pensionile. Pärast isa Ruudi Roosmaa surma sai temast Naistevälja küla Välja talu peremees, kus ta elas alates neljandast eluaastast kuni keskkooli minekuni. Aastal 2000 ilmus Valde Roosmaa koostatud raamat – Naistevälja küla läbi aegade. Naistevälja, 2000, 70 lk. (vt Ain Aasa. Raamat Naistevälja külast. – Tamsalu Ajaleht, oktoober 2010, nr. 9).
Naistevälja külas Veskimäe talus (endises Järvajõe Algkooli hoones) elab endine Virumaa Teataja fotograaf, Rakvere linnakunstnik ja vabakutseline kunstnik Teet Suur, kelle loodud Rakvere innovaatilised jõulukuused on alates 2014. aastast tekitanud huvi nii Eestis kui ka veel enam maailmas.
Naistevälja küla Juhani talust on pärit major Mart Järvelaid (1935–2013) ja tema järglased: noorem poeg, haritud loomaarst Valter Järvelaid (sünd. 1960) ja vanem poeg Peeter Järvelaid (sünd. 1957) on tuntud õigusajaloolane ja jurist, kes olnud professoriks Tartu Ülikoolis (taastanud Eesti õiguse ajaloo õppetooli 1992 – mida 1927–1940; 1942–1944 omas meie esimene eestlasest Eesti õiguse ajaloo korraline professor Tartu Ülikoolis Jüri Uluots (1890–1945), Zetisu Riikliku Ülikooli professoriks ja arendus ja innovatsiooni prorektoriks, 2018). Eestis olnud Sisekaitseakadeemia rektor, Eesti Mereakadeemia rektor ja prorektor. Aastatel 2019-2021 oli Peeter Järvelaid Põhja-Tallinna vanem. Juhani taluga on tihedalt seotud Eesti Vabariigi kaitseminister 1994–1995 ja Eesti Vabariigi kaitseväe sõjaväediplomaat Enn Tupp (sünd. 1941), kelle tädi oli Juhani talu peremehe Valter Jervmanni (alates 1939 Järvelaid) naine Meeta (sünd. Tupp). 1958–1960 ja 1966 suved veetis Enn Tupp just Naistevälja külas Juhani talus, kus oli talu perenaiste vanaperemehe Mart Jervmanni tütarde Anna ja Maali Jervmanni hoole all. Enn Tupp oli aastatel 1989–1990 valitud Võru linnapeaks. Aastatel 1990–1992 oli ta Eesti Vabariigi Ülemnõukogu liige, olles riigikaitsekomisjoni esimees ja haldusreformikomisjoni liige; 20. augustil 1991 hääletas ta Eesti iseseisvuse taastamise poolt. Samuti kuulus ta Põhiseaduse Assambleesse, olles PS X peatüki – Riigikaitse – toimkonna esimees. 1987–1990 osales Tupp Rahvarinde tegevuses, 1987–1989 kuulus Võrumaa Rahvarinde eestseisusse. Enn Tupp on üllitanud kaks romaani: "Detsembripäike" 2008 (pseudonüümi Arju Virukas all) ja "Dekoreeritud jumalad" 2012 (oma tegeliku nime all).
Ettevõtlus
Naistevälja külas endise Põdrangu sovhoosi suurfami hoones ja selle ümber renditud niitudel arendab Oruveski talu pereettevõte (asutatud 2007. aastal). Oruveski talu tegevusalaks on lamba- ja veisekasvatus, et pakkuda kvaliteetset liha nii Eesti kui ka Euroopa turul. Oruveski talu peremees Matthew on pärit Suurbritanniast Manni saarelt, üles kasvanud veise- ja lambafarmis. Matthew on töötanud ka põllumajanduskonsulendina Suurbritannias. Eestimaale kolides oli tema eesmärgiks ellu viia unistus – rajada ja pidada ise oma farmi toetudes oma eelnevatele kogemustele ja haridusele. Oruveski talu perenaine Reena on kolinud „maale elama" oma vanavanemate koju. Lisaks põllumajandusele tegeleb talu ka kunsti- ja käsitöö toodete loomise ja valmistamisega. 2013. aasta sügisel alustasid oma pikka teekonda Šotimaalt 10 Dexteri tõuveist ja üks pull. Pärast mitmepäevast pikka sõitu mööda maad ja merd, olid nad kohal! Deksteri tõug on pärit Edela-Iirimaalt ning nad on oma loomuliku kasvu poolest kõige väiksemat kasvu veisetõug Briti saartel. Nad on vastupidavad, tugevad loomad, andes nii kvaliteetset piima kui veiseliha. Nende keskmine kaal on 300–350 kg looma kohta ja nad on keskmiselt (ainult!) 92–107 cm mõõtes maapinnast õlakõrguseni. Oma karvavärvuselt on neid kolme värvi – musti, punaseid (pruunikaid) ning halle. Deksteri tõug on tuntud pika eluea (kuni 14 aastat!), oma heade emaomaduste poolest, poegivad tavaliselt ise ning pärast poegimist meeldib neile oma peremehega mängida peitust, peites oma vastsündinud vasikaid ära põõsastesse, võsasse jms toredatesse paikadesse. Eestimaa kliimas saavad nad suurepäraselt hakkama väljas ka talvel, kui neil on olemas vesi, toit ning varjualune, kuhu külmade tuule- ja tuisuiilide eest peitu pugeda. Üht osa Naistevälja küla maaomanike põldusid rendib alates 1997 põllumajandustootmiseks vallas tuntud perefirma – JK Otsa Talu OÜ, kes harib ümbruskonnas põldu 2000 hektaril ning kasvatab 400-pealist piimaveiste karja.
Naistevälja külas veel Põdrangu sovhoosi poolt rajatud kaarhallis tegutses aastast 2011-2021 saekaater – Tamsa Puit OÜ.
Zethos
Zethos oli vanakreeka mütoloogias Amphioni kaksikvend, Zeusi ja Antiope poeg, Teeba kuningas.
Antiope oli Teeba kuninga Nykteuse tütar, kes jäi Zeusist rasedaks. Pärast Nykteuse surma sai kuningaks tema vend Lykos. Lykose naine Dirke kohtles Antiopet väga halvasti ja kui see kaksikud pojad sünnitas, käskis ühel karjusel need Kithaironi mäele surema jätta. Tol hakkas poistest kahju ja ta kasvatas nad oma lastena üles. Laste nimeks said Amphion ja Zethos.
Aastaid hiljem põgenes Antiope piinamise tõttu lossist ning sattus Amphioni ja Zethose juurde. Kui Antiope rääkis, kes ta on, siis tunnistas karjus Amphionile ja Zethosele, et see on nende ema. Kui Dirke saabus Antiopet tagasi viima, sidusid noormehed kuninganna kas härja sarvede või juukseidpidi härja saba külge ja see tappis Dirke ära. Pärast kogusid noormehed oma sõbrad kokku, vallutasid Teeba, tapsid Lykose ja hakkasid kahekesi ise riiki valitsema.
Hermes õpetas Amphioni laulma ja lüürat mängima ning kinkis talle kuldse lüüra. Temast sai suurepärane muusik. Zethos oli pigem jahimees ja karjus. Kui nad hakkasid ehitama Teeba ümber müüri, oli Amphioni pillimänguoskusest rohkem kasu. Ta mängis lüürat nii kaunilt, et kivid tõusid ise maast ja asusid oma kohale müüris. Nii sai Teeba endale 7 väravaga linnamüüri.
Zethos abiellus Pandareose tütre Aedoniga, keda mõnikord ka Thebeks nimetatakse. Neil oli üks tütar Itylus.
Aedon tahtis tappa Amphioni naise Niobe poega, aga tappis kogemata Ityluse. Mõne allika järgi oli ta sellest nii löödud, et muudeti ööbikuks, sest too nutab öösiti, aga harilikult usutakse, et ööbik tekkis Proknest. Ööbiku laul ei ole ka eriti nutusarnane. Kuid ka Proknel oli poeg Itys, kelle Prokne tappis.
Oletatavasti suri Zethos loomulikku surma. Ta maeti Amphioniga ühte hauda.
Amphioni ja Zethose järel sai Teeba kuningaks Laios, Oidipuse isa.
Hamburg
Hamburg (alamsaksa keeles Hamborg [ˈhaˑmbɔːχ]) on linn Saksamaal, elanike arvult halduspiirides teine linn Berliini järel. See asub Põhja-Saksamaal Alsteri ja Bille jõe suudmes Elbe ääres.
Ajalugu
4. sajandist eKr on teada esimesed püsivad hooned.
8. sajandil tekkis Hammaburgi linn, kuhu Frangi riigi keiser Karl Suur lasi 810. aastal ehitada kiriku. 831. aastal asutas Ludwig Vaga sinna piiskopkonna, mis sai peatselt peapiiskopkonnaks. Hamburgi peapiiskopiks nimetati samal aastal Ansgar.
Pärast Karolingide keisririigi jagamist Verduni lepinguga 843. aastal sai Ludwig Vaga poeg Ludwig Sakslane endale kõik valdused Reinist idas, Hamburgi ja Hamburg-Bremeni peapiiskopkonna ning alad Itaaliast põhja ja ida poole. Seda kutsuti Ida-Frangi riigiks. Kuid juba 845. aastal hävitas Hamburgi oma suure laevastikuga Taani kuningas Horik, laastatud Hamburg ühendati Bremeni piiskopkonnaga ning peapiiskop Ansgar kolis oma residentsi Bremenisse. Hamburg-Bremeni piiskopkond saavutas oma suurima õitsengu peapiiskop Adalberti (1043–1072) ajal. Too oli ametis pärast Hamburg-Bremeni ülendamist Põhja patriarhaadiks. "Hamburg" lakkas olemast piiskopkonna nime osa. 1104. aastal ülendati Bremeni Lundi abipiiskopkond (Rootsi) peapiiskopkonnaks, sellele allutati kõik teised Bremeni endised abipiiskopkonnad Põhjamaades. Pärast Saksimaa hertsogkonna (7. sajand – 1180) tükeldamist 1180. aastal omandasid kõik nende abipiiskopkondade piiskopid osi piiskopkonna territooriumist ja saavutasid otse keisrile alluvate vürstlike piiskopkondade staatuse.
17. sajandil oli Hamburg Saksamaa suurim linn.
1842. aasta mais hävis suur osa linnast tulekahjus. pisi|Hamburg 1800 pisi|Montaaž
Metroo
Hamburgi metroo (U-Bahn Hamburg) avati 1912.
Lennujaam
Hamburgi rahvusvaheline lennujaam (HAM) on kasutusel olevatest lennujaamadest Saksamaa vanim.
Lennujaam avati 1912 Hamburg-Fuhlsbüttelis ja asub u 8,5 km kesklinnast loodes.
Sport
Linnas asub spordiklubi Hamburger SV.
Välislingid
🇩🇪
Helena Valpeteris
Helena Valpéteris (aastani 1979 Helena Vassiljeva; sündinud 31. oktoobril 1955 Tartus) on eesti viiuldaja ja muusikapedagoog.
Haridus
Helena Valpeteris lõpetas 1975. aastal Heino Elleri nimelise Tartu Muusikakooli (õpetaja Tatjana Zaozjornaja), 1981. aastal lõpetas ta Tallinna Riikliku Konservatooriumi Endel Lippuse klassi ja 1987. aastal Tartu Riikliku Ülikooli psühholoogia erialal.
Muusikaline tegevus
Alates 1978. aastast on Helena Valpeteris mänginud Vanemuise orkestris, on 1981. aastast Eesti Teatriliidu liige. Alates aastast 1992 töötab ta lisaks viiuliõpetajana Tartu I Muusikakoolis. Kuulub Eesti Keelpilliõpetajate Ühingusse.
1996. aastast alates on ta tegelnud varajase muusikaga ning mänginud barokkviiulit ja fiidlit. Ta on täiendanud end John Holloway barokkviiulikursustel. 1998.–1999. aastatel mängis ta vanamuusikaansambli Via Sonora 16. ja 17. sajandi kavades, veel on ta mänginud Viljandi Linnakapellis, vanamuusikaansamblis Cantiga, Fa Schola projektides ja ajaloolise tantsu ansambli Saltatriculi saateansamblis.
Isiklikku
Helena Valpeterise isa on geodeet-kartograaf Lev Vassiljev ja vend arst ja poliitik Viktor Vassiljev.
Esther Roode
Esther Roode (nõukogude ajal Ester Roode; sündinud Esther Raudsepp; aastatel 1945–1957 Ester Potisepp; 15. jaanuar 1923 Tallinn – 9. mai 2007 Tallinn) oli eesti maalikunstnik.
Haridus ja elukäik
Ta sündis Tallinna ettevõtjate perekonnas ja lõpetas 1939. aastal Lenderi tütarlaste eragümnaasiumis progümnaasiumi. Sõja-aastatel õppis Esther Raudsepp Tallinna I Naiskutsekoolis ja lõpetas selle 1944. aastal moekunsti erialal.
Juba samal aastal jätkas ta õpinguid Tallinna Riiklikus Tarbekunsti Instituudis, kuid läks 1947. aastal üle Tartu Riikliku Kunstiinstituudi maaliosakonna teisele kursusele. Õpingute ajal Tartus tutvus Ester Potisepp (nimi Potisepp üürikeseks jäänud abielust) õpingukaaslase, oma tulevase abikaasa, kunstnik Henn Roodega. Seal kujunes välja tema tutvusringkond, kuhu kuulusid hilisemad tuntud kunstnikud Ülo Sooster, Lembit Saarts, Heldur Viires, Valve Janov, Lüüdia Vallimäe-Mark jt.
Novembris 1949 arreteeriti Ester Potisepp, Henn Roode, Lembit Saarts, Ülo Sooster, Heldur Viires, Valdur Ohakas. Ester Potisepp oli ligi seitse aastat Venemaal Mordvas Javasis (Dubravlagis) vangilaagris. 1956. aasta sügisel vabastati Ester Potisepp, Henn Roode ja teised kaaslased ennetähtaegselt ja rehabiliteeriti.
Pöördunud kodumaale tagasi, Ester ja Henn Roode abiellusid (19. veebruaril 1957), peres sündis kaks tütart. Ester Roode jätkas koos abikaasaga õpinguid Tallinnas Eesti Riiklikus Kunstiinstituudis, mõlemad lõpetasid selle 1959. aastal maalikunstniku diplomiga.
Pärast ülikooli lõpetamist töötas Ester Roode kunstiõpetajana Tallinna Õpetajate Majas ja Tallinna Kultuuriülikoolis. Aastatel 1962–1978 õpetas ta maalimist ja joonistamist Tallinna Pedagoogilises Instituudis ning tegi illustraatorina kaastööd kirjastustele.
Aastast 1971 oli Ester Roode Eesti Kunstnike Liidu liige. Maetud Tallinnas Metsakalmistule.
Teoseid
Näitustel debüteeris ta maalidega 1958. aastal. Elu jooksul õnnestus tal esineda kolme suurema isikunäitusega – aastatel 1971 ja 1975 Tallinna Kunstihoones ning aastal 1983 Tallinna Kunstisalongis. 1997 toimus isikunäitus galeriis La Galerie Passage Tallinnas. Ta osales regulaarselt akvarellistide aastanäitustel ja tema maalid olid sageli esindatud Riia akvarellitriennaalidel.
Ühe viimase teosena valmis Esther Roodel akvarelliseeria Eestimaa kirikutest. Arvukad Ida-Virumaa tööstusmaastikul valminud akvarellid on omandanud oma kunstikogusse Eesti Põlevkivimuuseum. Esther Roode loomingut on erakogudes Eestis, Saksamaal, Kanadas, Rootsis, Belgias ja mujal.
Lõunarist
thumb|Lõunarist Lõunarist (ladina Crux) on ristikujuline lõunataeva tähtkuju. See on tänapäeva 88 tähtkujust kõige väiksem – selle suurus on vaid 68 ruutkraadi ehk 0,165% öötaevast. See on kergesti äratuntav, sest kõigi nelja peamise tähe näiv tähesuurus on suurem kui +2,8.
Lõunaristi tähtesid Acrux (Alfa Crucis) ja Gacrux (Gamma Crucis) on kasutatud navigatsioonis lõunasuuna näitajatena.
pisi|vasakul|Paapua Uus-Guinea lipp pisi|300px
Jasper Linde
Jasper Linde (surnud 29. juunil 1524) oli Riia peapiiskop aastatel 1509–1524.
Linde oli, nagu enamik Liivi ordu liikmeid, pärit Vestfaalist Camenist Reini ääres ning sai ordumeister Wolter von Plettenbergiga hästi läbi. Linde oli ise ka Saksa ordu preestervend.
1509. aasta veebruaris valiti Linde Riia peapiiskopiks. Seejärel käis ta Roomas, kus sai paavstilt 23. mail konfirmatsiooni (ametliku kinnituse) peapiiskopi ametile. Teel Rooma ja tagasi külastas ta ka Saksa Ordu kõrgmeistrit Preisimaal.
Tema ametiaja esimesel poolel valitses Vana-Liivimaal suhteline rahu, kuid ametiaja lõpus jõudis Liivimaale reformatsioon, mis vapustas kõige enam just katoliiklikke kõrgvaimulikke.
Jasper Linde püüdis levitada katoliku usku maarahva seas, selleks kavandas ta 1512., 1513. ja 1514. aasta maapäeval Valmieras partikulaarkoolide asutamist linnades ja maapiirkondades, kuid ei saavutanud linnade toetust.
1522. aastal sõlmisid Liivimaa linnad ja vasallid maapäeval Valmieras liidu ning ordumeister ja piiskopid ei suutnud neid lepitada.
1524. aastal kuulutas Riia linn end avalikult protestantlikuks ja püüdis Riia peapiiskopi võimu alt vabaneda. Linde suri enne, kui suutis midagi selles suhtes ette võtta, ning reformatsiooniprobleemid langesid tema järglase ja veendunud katoliiklase Johann Blankenfeldi kaela, kes oli 1523. aasta lõpus saanud tema koadjuutoriks.
Linde püüdis 1513. aastal sundida endale kuulekusvannet andma ka Preisimaa sufragaanpiiskoppe (Ermlandi, Kulmi, Pomesaania ja Samlandi piiskoppe), kuid edutult.
Antroposoofia
Antroposoofia mõiste tuleneb kreekakeelsetest sõnadest anthropos (ἄνθρωπος, 'inimene') ja sophia (σοφία, 'tarkus'). Antroposoofia on seega inimesest lähtuv maailmavaade, mille alused sõnastas austria loodusteadlane ja filosoof Rudolf Steiner (1861–1925). Steiner ise selgitas sõna „antroposoofia“ tähendust järgmiselt: „teadmiste tee, mis soovib juhtida inimeses oleva vaimu kosmose vaimu juurde“ või "inimese inimlikkuse teadvustamine". (Schmelzer, Albert. The Threefolding movement, 1919: A History, Rudolf Steiner Press 2017. p. 37) pisi|Vaade Goetheanumile õhust Kuna Steiner tahtis luua vaimse liikumise, mis vabastaks inimese igasuguste välistest autoriteetidest, on seda nimetatud ka vabaduseusuks. Ta leidis, et iga inimene suudab oma ratsionaalse mõtlemise võimet rakendades aru saada vaimuteaduse sisust ning osaleda ka ise selle valdkonna uuringutes mediteerides ja selgeltnägemise võimet arendades. pisi|Antroposoofiakeskuse hoone Järnas Steiner kirjeldas antroposoofiat okultse õpetusena, mis pakub tänapäeva materialistliku maailma inimese arusaamale sobivas vormis õpetust vaimsest maailmast. Ta vastandas seda nii tavapärasele müstikale selle ebaselguse tõttu kui ka loodusteadusele, mis piiras ennast vaid füüsilise maailma uurimisega.
Steineri välja töötatud vaimuteaduse ehk Antroposoofiaühingu peakorter asub Goehtheanumis Dornachis (Baseli äärelinn) Šveitsis. Paljudes riikides on loodud rahvuslikud ühingud ning ka kohalikud keskused, millistest lähim asub Rootsis Stockholmi lähedal Järnas. Ka Eestis tegutseb Eesti Antroposoofiline Selts.
Antroposoofiline liikumine
pisi|Rudolf Steiner
Liikumise sünnilugu
Rudolf Steiner hakkas oma vaimsetest nägemustest initsieeritud avalikke loenguid pidama 1890. aastate lõpus. Kuna suur osa loengutel osalejatest olid aktiivsed teosoofilises liikumises, siis kaastati ka tema selle organisatsiooni tegevusse. 1902. aastal valiti ta Teosoofiaühingu juhatuse liikmeks. Alates 1906. aastast tekkisid eriarvamused Steineri ja Teosoofiaühingu teiste liikmete vahel, mille üheks põhjuseks oli juhatuse liikmete kava kuulutada hindu Jiddu Krishnamurti taassündinud Jeesuseks ja uueks messiaks. Selle seisukohaga Rudolf Steiner ei saanud mitte mingitel tingimustel nõustuda. 1913. aastal arvati Steiner ja tema poolehoidjad ühingu liikmete hulgast välja. Steiner esindas seejuures läänemaailma kristlikku vaimsust.
Üks esimesi teemasid, mida ta oma loengutel käsitles oli Goethe ilukirjanduse ja tema looduteaduslike vaatluste esoteerilised tagamaad. Ta ise rõhutas oma eluloolises raamatus, et "Kellelegi ei jäänud ebaselgeks, et esitasin Teosoofiaühingus vaid isiklikke, meditatiivsetes nägemustes uuritud tulemusi, sest selgitasin seda kõikvõimalikes olukordades". Ta ise väitis, et luges saadud informatsiooni "Akasha kroonikast". Kõiki neid vaimseid nägemusi käsitlevaid esitlusi pidas ta väljaspool Teosoofiaühingut, kuid osades tema õpetustes on selgelt tuvastatavad juured teosoofiast (näiteks taassünni teema ja karma, Maa arengulugu, rahvust kandev vaimolend, kultuuriepohhid, Lemuuria ja Atlantise teemad, looduses ja väljaspool seda tegutsevate vaimolendite käsitlus jms).
Steiner püüdis laiendada ka teaduslike uurimuste valdkonda vaimumaailma, kuid Steineri vaimteadusest (sks Geisteswissenschaft) ei kujunenud iseseisvat teadusvaldkonda, vaid see jäi tunnetusteoreetiliseks (epistemoloogiliseks) käsitluseks, mis omal viisil läbib kogu teadmiste maailma. Niiviisi üritatakse sobitada teaduslik tegevus monistliku ja idealistliku maailmavaatega, milles inimene ja maailm (nagu ka loodus ja teadvus) on osa terviklikust maailmakäsitlusest. Steineri käsitluses oli universum vaimne ning vaimolendid osalised kõigis protsessides, mis toimuvad nii looduses kui ka inimeses. Tavalise inimese probleem on vaid selles, et ta ei näe ega koge seda isiklikult, kuid vastavaid võimeid arendades suudab ta avada enda jaoks mõningaid selle osi. Või nagu Steiner seda väljendas: "Me tunnetame ennast kõigest eraldatud isendina, sest me ei näe niite mille kaudu universumi liikumapanevad jõud mõjutavad meie toimetulekut ja arengut". Steineri arvates on nende "universumi liikumapanevate jõududega" võimalik suhelda mediteerides ja intuitiivselt nende tahet tunnetades. 1913. aastal asutas Steiner koos oma 2500 poolehoidjaga, kes koos temaga arvati välja Teosoofiaühingust, Antroposoofiaühingu. 1922. aastal asutas grupp tema maailmanägemust pooldavaid luterlikke teoloogia ja vaimulikke Dornachis (Šveits) Kristlaste Osaduse Kiriku (sks. Die Christengemeinschaft).
Kümme aastat hiljem tekkis ühingus sisemine vastuolu vanade ja noorte vahel. Kui ühingu vanemad liikmed keskendusid enda sisemisele arengule, siis noored tahtsid aktiivselt osaleda ühiskonna muutmise protsesside. Probleemi lahendamiseks ja pingete maandamiseks kirjutas ta raamatu "Meditatsiooni kivialus" (Grundstein Meditation) ning asutas ta 1923. aastal Vaba Vaimuteaduse Kõrgkooli, kus on võimalik õppida antroposoofilise suunitlusega vaimuteadust, meditsiini, pedagoogikat, kunsti jm. Selliseid keskusi on mujalgi: Rudolf Steineri seminar Järnas (Rootsi), Emerson College Inglismaal, Vrije Hogeschool Hollandis, Snellman-korkeakoulu Soomes jt.
Steiner suri 1925. aastal. Teine maailmasõda ja fašistlik ideoloogia piirasid olemuslikult kultuurideülese antroposoofiaühingu tegevust Mandri-Euroopas. Tänapäevaks on antroposoofiaühingud asutatud enam kui 50 riigis ning enam kui 10 000 organisatsiooni järgib antroposoofia põhimõtteid.
Antroposoofia Eestis
Eesti Antroposoofiline Selts asutati 1924. aastal. Seltsi asutajaks ja esimeheks kuni 1932. aastani oli Otto Sepp. Aktiivne avalik tegevus kestis kuni seltsi sulgemiseni 1940. aastal, mis ei katkestanud siiski antroposoofiaalase töö järjepidevust Eestimaal. Eesti Antroposoofiline Selts taasasutati 1989. aasta. Lisaks seminaridele, töörühmadele ja loengutele on antroposoofia-alase töö avalikuks praktiliseks väljundiks Waldorfi pedagoogika, ravipedagoogika, biodünaamiline põllumajandus, antroposoofiline meditsiin, kunstialane ja kirjastustegevus. Seltsil on raamatukogu, mis sisaldab mitmekesist antroposoofia-alast ja muud kirjandust (saksa, soome, vene, inglise ja eesti keeles). Seltsi majandustegevus põhineb liikmemaksudel, annetustel ja tegevustuludel (seminarid, kirjanduse müük jm).
Eestis alustati Waldorfi koolide rajamist kodanikualgatuse korras 1989. aastal. Esimesed koolid alustasid tööd 1990/1991. õppeaastal. 2018. aasta seisuga on Eestis kaheksa Waldorfi kooli (Arukülas, Keilas, Põlvas, Rakveres, Tallinnas, Tartus, Viljandis ja Pärnus), kaks ravipedagoogilist kooli erivajadustega lastele ja 11 Waldorfi lasteaeda.
Eestis ühendab biodünaamiliste põhimõtete rakendajaid ja huvilisi Eesti Biodünaamika Ühing.
Steineri mõttemaailm
pisi|Rudolf Steineri loengu kuulutus ajalehes Steineri mõttemaailma on tugevalt mõjutanud romantikud, nagu Goethe ja Hegel. Nende esitatud mõttekäike pidas Steiner olulisteks ning neile viidatakse palju ka hilisemas antroposoofilises kirjanduses. Steinerit ennast vaimustasid enim Goethe mõttekäigud holistilisest teadusest ja värviõpetusest. Steiner rõhutas antroposoofia kristlikku vaimupärandit, kuid kasutas seejuures palju gnostitsismist pärinevad sõnu ja budismist pärinevaid mõtteid. Ta pidas seda vajalikuks, kuna vaid nii oli tema arvates võimalik selgitada tänapäeva inimesele vaimumaailma reaalsusi.
Steineri mõtted levisid algul suuresti tänu tema loengutele ja nende põhjal koostatud raamatutele, hiljem ka tema enda kirjutatud väljaannetele. Antroposoofia põhiideed hakkasid välja joonistuma juba tema 1894. aastal ilmunud raamatus "Vabaduse filosoofia".
Oma filosoofilistes aruteludes uuris Steiner teadmiste esitamisest ja selle edastamisest tekkivaid probleeme. Oma metafüüsilist käsitlust nimetas ta monismiks, mõeldes sellega et universum moodustub ühtsest reaalusest, mida inimene võib mõista vaid otseste aistingute ja tähelepanekute kaudu ning neid peegeldavate mõtete vahendusel. Steiner käsitles tähelepanekuid väljastpoolt antutena, kuid sisemiselt organiseerimatuna. Inimesele on antud vabadus ise kujundada oma nägemus teda ümbritsevast maailmast. Ta oli seejuures veendunud, et kui inimesed süvenevad nähtuste olemusse ja kujundavad sellest lähtudes oma arusaama, siis jõuavad nad lõpuks kõik välja samasse kohta. Sama kehtis ka moraali valdkonnas, kui kaks inimest lähtuvad samast arusaamast, et "ära tee teisele seda, mida sa ei taha endale osaks saavat", siis jõuavad nad peagi üksteisemõistmiseni. Steiner kirjutas, et "Vaba inimene elab uskudes, et teine vaba inimene lähtub samasugusest vaimsest reaalsusest nagu temagi ning nad kohtuvad enseteostuse teel".
Steiner kujundas antroposoofiast lääne mõttemaailmale sobivaks vaimuteaduseks, mida saab järgida sõltumata sellest, millisest soost ta on, millisesse rassi või rahvusse ta kuulub või millist religiooni ta järgib. Viimaste osas oli Steiner veendunud, et igal religioonil on olnud oluline roll omas ajas ja kohas.