cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Rakke raudteejaam
Ajalugu
pisi|vasakul|Rakke jaam aastal 1891 pisi|AS [[Operaili kaubarong (vedur C36) läbisõidul Rakke jaamast, taamal lubjavabrik]] Raudteejaam avati 1876. aastal koos laiarööpmelise Tapa–Tartu raudteega. Avamisel jäi see Koeru kihelkonda Liigvalla mõisa maadele.
Jaama avamine andis olulise tõuke asula tekkele ja arengule, iseäranis lubjatööstusele.
Kahekorruseline puidust Rakke jaamahoone hävis II maailmasõjas, asemele ehitati lihtne ühekorruseline hoone. Jaama Tallinna-poolses otsas, lubjatehase poolel, paiknes katusega kaubaplatvorm.
Kaupu rongile ja rongilt maha laadida saab Rakke jaamas ka tänapäeval ning jaamast siirdub haruraudtee tehase territooriumile.
Alates 2012. aastast on jaamas 55 cm kõrgune perroon pikkusega 100 m. Raudteejaama Tartu-poolne osa ei olnud Rakke Lubjatehases toimuvate tolmuste laadimistööde tõttu perrooni asukohaks sobiv.
Tänapäeval on Rakke raudteejaam automaatseadmetega juhitav, kuid varem töötas jaamas suur kollektiiv: ainuüksi pöörmeseadjaid oli kaheksa, lisaks ülesõidu- ja jaamakorraldajad, jaamaülem, kassapidajad jne. Jaamahoone seisab tänaseks kasutuseta.
Kösener Senioren-Convents-Verband
Kösener Senioren-Convents-Verband (KSCV) on Saksamaa ja Austria Corpse ühendav katusorganisatsioon.
Corpsid kannavad värve ning tegelevad vehklemisega.
Aon Center (Chicago)
thumb|Aon Center Aon Center on Ameerika Ühendriikides Chicagos asuv 83-korruseline hoone, mis valmis 1973. aastal.
Aon Center on maailma ainus risttahukakujuline maja, mis on üle 300 meetri kõrge. Kõrgusega 346,26 m on see Chicago kõrguselt neljas ja USA 12. pilvelõhkuja. Valmides oli see USA kõrgeim maja väljaspool New Yorki, kuni 1974 valmis Willis Tower, tollase nimega Sears Tower. Alles 2009. aasta juulis paigaldati Aon Centeri katusele väike sideantenn.
Aon Center on 83-korruseline. John Hancock Center, mis valmis 1969 ja oli enne Aon Centerit 346 meetriga Chicago kõrgeim maja, oli täpselt 100-korruseline.
Aon Centeri arhitekt oli Edward Durell Stone. Hoonele pandi nurgakivi 6. aprillil 1970 ja tseremoonial hõljus õhus 346 meetri kõrgusel, et rahvale näidata, kui kõrge see tuleb. Maja tellis oma peakorteriks Standard Oil Company ning esialgu oli maja nimi Standard Oil Building ja hüüdnimi Big Stan. 1985 muudeti ettevõtte ja vastavalt muudeti ka hoone nime: selleks sai Amoco Building. 2009. aastani oli Aon Center USA kõrgeim hoone, mille nime on muudetud. 1998 müüs Amoco hoone The Blackstone Groupile avalikustamata summa eest, mis ekspertide hinnangul jääb vahemikku 430–440 miljonit USA dollarit. 30. detsembril 1999 nimetati hoone ümber Aon Centeriks, ehkki Aon Corporation sai hoone suurimaks üürnikuks alles 2001. aasta septembris. 2003. aasta mais omandas Wells Real Estate Investment Trust maja summa eest, mis jääb vahemikku 465–475 miljonit USA dollarit. 10. augustil 2007 sai ettevõte nimeks Piedmont Office Realty Trust.
Algselt oli hoone välispind kaetud 43 tuhande Itaaliast toodud valge Carrara marmori plaadiga, kuid ebasobiva kliima tõttu hakkas see murenema ja juba 1974 kukkus üks marmorplaatidest alla kõrvaloleva Prudential Centeri peale. Järgnev inspektuur avastas marmorkattes hulgaliselt pragusid. Probleemi lahendamiseks kinnitati kõik marmorplaadid hulga terasrihmadega. 1990–1992 asendati marmor valge graniidiga. Remondiks kulutati 80 miljonit dollarit, mis on üle poole hoone esialgsest maksumusest.
Aon Centeri aadress on 200 East Randolph Street.
Majast üürib suurimat osa Aon Corporation. Üürnike hulka kuuluvad näiteks Microsoft, BP, Agency.com, Chicagolandi Kaubanduskoda ja Veolia.
Louis Althusser
Louis Pierre Althusser (16. oktoober 1918 – 22. oktoober 1990) oli marksistlik filosoof.
Ta sündis Alžeerias ja õppis Pariisis École Normale Supérieure'is, kus temast sai filosoofiaprofessor.
Kui Nikita Hruštšov alustas 1956. aastal stalinismi hukkamõistmist, siis oli see paljudele marksistidele kui Marxi mõtte humanistlike juurte taastamine. Althusser oli sellise arengu vastu, ehkki ta väljendas ennast ettevaatlikult. Ta oli pigem seisukohal, mis viis ta hiljem juhusliku materialismini (pr matérialisme aléatoire).
Althusseri filosoofiline mõte
1970. aastal ilmus Louis Althusserilt mõjukas essee "Ideoloogia ja ideoloogilised riigiaparaadid" (pr "Idéologie et appareils idéologiques d'État"), kus tegi Antonio Gramsci hegemoonia ja domineerimise jaotusega analoogilise jaotuse repressiivsete ja ideoloogiliste riigiaparaatide vahel. Teose eesmärk oli näidata, mis on riigi loomulik olek ja miks kommunistlik partei ei peaks loobuma oma seisukohast, et proletariaadi ülemvõim on vajalik edukaks pöördumiseks kommunismi.
Althusseri ideoloogiakäsitlus
Louis Althusser töötas välja oma ideoloogia kontseptsiooni, mille kohaselt suudavad eri režiimid ja riigid kontrolli säilitada, tootes subjekte, kes usuvad, et nende positsioon sotsiaalses struktuuris on loomulik. Ta tõstis esile ideoloogia olulisust: seda, et me oleme loodud viisil, kuidas maailm juba enne meid oli korraldatud. Spetsiifilised sotsiaalsed ja majanduslikud struktuurid vajavad lisaks kindlat ideoloogiat, mida luuakse ideoloogiliste riigiaparaatide abil.
Tööjõud, struktuur ja riik
Ühiskonna aluse moodustavad töölised, keda kapitalistid ekspluateerivad. Olulisel kohal on küsimus taastootmisest. Taastoota tuleb tootlikke jõude ja olemasolevaid tootmissuhteid. Tootmisvahendite taastootmine on vajalik, sest tootjad vajavad pidevalt suures koguses eritooraineid. Et tööjõu taastootmine toimuks, peab töötaja saama sellist palka, millega ta suudab peret toita. Peale füüsiliste aspektide tuleb tööjõu puhul arvestada ka vaimseid – oskuste edasiandmist. Väljaõpet ei pakuta enam vabrikutes kohapeal, vaid eri institutsioonides, näiteks koolis. Koolist saadav väljaõpe on mitmekülgne. Seal saavad oskusi nii töölised (tehnilised valdkonnad) kui ka kapitalistid ("ilusti käsutamine").
Ühiskondliku struktuuri võib jagada kaheks tasandiks. Esimene tasand on juriidilis-poliitiline, mis hõlmab õigusakte ja riiki. Teine tasand on ideoloogiline, mis sisaldab ideoloogiat, näiteks religioosset, eetilist, juriidilist, poliitilist.
Eri struktuuride ühendamisel luuakse riik. Marksismiklassikud on nimetanud riiki riigiaparaadiks (RA). Riigiaparaati on vaja seoses õiguspraktikaga. See hõlmab politseid, kohtuid, vanglaid, sõjaväge – kõiki repressiivseid organeid, mis sunnivad alluma. Riigiaparaat toimib vägivalla kaudu.
Ideoloogilised riigiaparaadid
Ideoloogiline riigiaparaat (IRA) hõlmab kodanikuühiskonna institutsioone, mis tagavad, et inimestel ei tekiks valesid mõtteid, ja kujundavad "vaba aega". Ideoloogilistes riigiaparaatides võib eristada järgmisi institutsioone:
Ideoloogilisele sekundeerib repressiivne riigiaparaat. Ideoloogiat taastoodetakse eri praktikate, nt matuste, koolipäevade, parteikoosolekute kaudu. Nendes osaledes tunnistab inimene end süsteemi osaks. Interaktsiooni kaudu määratleb inimene end subjektina (nt vastab tervitusele). Samal ajal tunnustab ta meelevaldselt mängureegleid ja nende allikateks olevaid autoriteete. See alluvus pole vabatahtlik. Nii ideoloogiline kui ka repressiivne riigiaparaat reageerivad alistumisele. Riigi funktsioon on taastoota olemasolevaid tootmissuhteid ja tootlikke jõudusid. Ideoloogilise riigiaparaadi funktsioon on selle kindlustamine. Ideoloogia on kapitalismi eeltingimus, kuna ideoloogia tootmine on väga otseselt seotud klassihuvidega. Nii jõutakse taas välja majandusliku determinismini.
Kool kui ideoloogiline riigiaparaat
Althusseri järgi asendas jaotust kirik-perekond uus jaotus kool-perekond. Kui varem allutati inimest kiriku abil, siis nüüd kooli abil. Lapsed antakse koolile üle kõige õrnemas eas. Neile pakutakse ideoloogiast mõjutatud oskusteavet (teadus, kirjandus) ja otseseid teadmisi valitsevast ideoloogiast (moraal, kodanikuõpetus). Kui on läbitud esimene kooliaste, läheb üks osa õpilastest tööle. Teine osa jätkab õpinguid, et hiljem täita teenistujate ja väikekodanike ametikohti. Viimasena valmistatakse hariduse kaudu ette intellektuaale (haritlased), ekspluateerijaid (kapitalistid, mänedžerid), represseerijaid (sõjaväelased, politseinikud, poliitikud, haldajad) ja elukutselisi ideolooge (preestrid). Vaid vähesed õpetajad on teadlikud ideoloogia ülekandest õpilastele ja üritavad seda olukorda vältida. Enamik õpetajatest ei ole jõudnud arusaamiseni, et õpetamise kaudu kantakse ideoloogiat edasi, mistõttu nad teevad seda innukalt.
Klassitsism
Klassitsism on 18.–19. sajandi kunstisuund, mis lähtus renessansiaja antiigiharrastusest ning avaldus paljude Euroopa maade arhitektuuris, kujutavas kunstis, kirjanduses, teatrikunstis ja muusikas.
Klassitsism pidas iluideaaliks vanakreeka ja rooma parimaid kunstiteoseid. Taotleti mõistuspärasust, selgust, vormikooskõla, žanri- ja stiilipuhtust. Klassitsismi õitseng oli nendel maadel, kus valitses absoluutne monarhia, näiteks prantsuse kirjanduses Louis XIV ajal, Venemaal Katariina II ja Aleksander I ajal. Prantsuse revolutsiooni päevil muutus klassitsism tõusva kodanluse kunstiks ning sai Napoleon I ajastul taas valitsevaks kunstisuunaks. Tollal nimetati klassitsismi ampiirstiiliks (prantsuse sõnast empire 'impeerium').
Klassitsistiks nimetatakse kreeka ja ladina kultuuride uurijat.
Periodiseering
Arhitektuuris jaotatakse klassitsism teatud stiilitunnuste alusel perioodideks:
Esimene periood e varaklassitsism
Varaklassitsismist (sks Frühklassizismus, vn Ранний классицизм), 18. sajandi lõpust alates levinud arhitektuuri-, sisekujundus- ja tarbekunstistiilist räägitakse mõnes keeles, eelkõige saksa ja vene kultuuriruumis ja neist mõjutatud piirkondades (Prantsusmaal vastab sellele Louis XVI stiil). Varaklassitsismile oli tunnuslik klassitsistliku ruumilahendusprintsiibi kasutuselevõtt, valdavaks sai lihtne ja reeglipärane vorm, mida elavdas antiikornamentika, nagu pärjad, girlandid, urnid, trofeekimbud jm, kuid dekooris kohtab veel ka rokokoolikke motiive ja puudub küpsele klassitsismile omane rangus. Eesti arhitektuuri enim mõjutanud varaklassitsismi stiil oli Saksamaalt lähtunud zopfstiil.
Klassitsism arhitektuuris
Arhitektuuris kasutati rohkesti sambaid, kupleid ja kolmnurkseid viile. Ehitati suuri harmoonilisi ansambleid (näiteks Peterburis). Eestis esindavad klassitsismi Tartu Ülikooli peahoone (1803–1809, arhitekt J. W. Krause), Toompea haldushooned ja hulk mõisaansambleid.
Klassitsism maali- ja raidkunstis
Maali- ja raidkunstis eelistati mütoloogilist või ajaloolist ainestikku. Portreedele oli omane idealiseeriv laad. Kompositsioonis taotleti selgust ja rahulikkust.
Klassitsism kirjanduses
Kirjanduses oli klassitsism peasuund 17. sajandi Prantsusmaal. Tippteosed kuuluvad näitekirjandusse (P. Corneille' ja J. Racine'i värsstragöödiad, Molière'i komöödiad). N. Boileau' "Luulekunstis" on kokku võetud klassitsismi põhimõtted:
Näidendite kohta käivaist reegleist on tuntuim aja-, koha- ja tegevusühtsuse nõue. Peagi mandus klassitsism eelkäijate matkimiseks ehk epigoonluseks. Ainult Saksamaal suutsid 18. sajandi lõpus G. E. Lessing, J. W. von Goethe ja F. von Schiller antiikeeskujusid isikupäraselt mõtestades klassitsismi piiratusest vabaneda.
Klassitsism Eesti kirjanduses
Eesti kirjanduses on klassitsismi mõju märgata K. J. Petersoni luules.
Klassitsism muusikas
Klassikalise stiili kujunemine muusikas avaldus kõigepealt prantsuse ja itaalia oopereis ja ballettides (J. B. Lully, G. F. Händeli, Chr. W. von Glucki ja A. Scarlatti loomingus). Nende ainestik pärineb peamiselt mütoloogiast. 18. sajandi II poolel hakati klassitsismi põhimõtteil looma instrumentaalmuusikat. Armastati eriti suuri orkestriteoseid (sümfoonia, kontsert) ja kammerteoseid (sonaat, trio, kvartett, kvintett). Valdavaks sai ilmalik muusika ja homofoonia. Silmapaistvaimad heliloojad olid Viini klassikud Joseph Haydn, Wolfgang Amadeus Mozart ja Ludwig van Beethoven.
Kirgede torm
"Kirgede torm" (Sturm der Liebe) on Saksa telesari, mida hakati tootma 2005. aasta septembris. Eestis on seda näidanud TV3.
Sotsiaaldemokraatlik Erakond
pisi|Erakonna logo aastani 2017Sotsiaaldemokraatlik Erakond (lühend SDE) on Eesti erakond, mis määratleb end vasaktsentristliku parteina, mille ideoloogia on modernne sotsiaaldemokraatia ning põhiväärtused tööd väärtustav majandusmudel, õiglus, solidaarsus ja võrdsed võimalused. Sotsiaaldemokraadid seisavad selle eest, et igale ühiskonna liikmele oleks tagatud õigus väärikale elule ja eneseteostusele.
SDE eelkäija Mõõdukad tekkis 1996. aastal Eesti Sotsiaaldemokraatliku Partei ja Eesti Maa-Keskerakonna liitumisel. 7. veebruaril 2004 nimetati Rahvaerakond Mõõdukad ümber Sotsiaaldemokraatlikuks Erakonnaks.
Erakond kuulub Euroopa Sotsialistide Parteisse (Party of the European Socialists).
Erakonna noortekogu nimi on Noored Sotsiaaldemokraadid. Erakonna juures tegutsevad sõsarorganisatsioonidena ka naiskogu Kadri ja ühendus Vanemad Sotsiaaldemokraadid.
Juhtkond
Erakonna volikogu juhataja on Eiki Nestor ja asejuhataja Katre Kikkas.
Ajaleht
Erakonna ajalehe nimi on 2004. aasta septembrist Sotsiaaldemokraat. Varem kandis see väljaanne nime Rahva Hääl, mis hakkas 1998. aasta jaanuarist ilmuma Rahvaerakonna ja Mõõdukate ühislehena, olles küll järjekorranumbrilt kaheksas ajaleht. Esimesed seitse ajalehte oli kumbki erakond üllitanud vastavalt nimega Rahvaerakond ja Mõõdukad.
Sümboolika
Erakonna sümbol on punane roos. Erakonna hümn erinevalt teistest Euroopa sotsiaaldemokraatidest ei ole "Internatsionaal".
2003. aasta Riigikogu valimised
2003. aasta Riigikogu valimistel saadi 7% häältest (34 837 häält), mis andis 6 kohta.
2004. aasta Euroopa Parlamendi valimised
2004. aasta Euroopa Parlamendi valimistel sai erakond 3 kohta. Valituks osutusid Toomas Hendrik Ilves, Marianne Mikko ja Ivari Padar. SDE kandidaatidest kolmanda häälte arvu saanud Padar loobus, ja samast nimekirjast tuli sisse Andres Tarand.
Riigikogu valimised 2007–2019
2007. aasta Riigikogu valimistel parandasid sotsiaaldemokraadid võrreldes eelmiste parlamendivalimistega oma tulemust, kogudes 58 256 häält ehk 10,6 protsendi valijate toetuse. See tagas neile Riigikogus 10 kohta.
1 437 952 krooni saadi riigieelarvelistest laekumistest, 3 miljonit krooni saadi laenu Sampo Pangalt.
Erakond jäi võlgu umbes 3,5 miljonit krooni.
2011. aasta Riigikogu valimised olid Sotsiaaldemokraatlikule Erakonnale edukad. Sotsiaaldemokraatidele andis oma hääle 98 307 valijat, mis moodustas 17,1 protsenti kõigist hääletanutest. See tulemus andis neile Riigikogus 19 kohta, mis oli üheksa mandaati varasemast enam.
2015. aasta Riigikogu valimistel toetas Sotsiaaldemokraatliku Erakonda 87 190 valijat ehk 15,2 protsenti kõigist hääletanutest. See tulemus kindlustas sotsiaaldemokraatidele 15 kohta Riigikogus.
2019. aasta Riigikogu valimistel toetas Sotsiaaldemokraatliku Erakonda 55 175 valijat ehk 9,8 protsenti kõigist hääletanutest. See tulemus andis sotsiaaldemokraatidele 10 kohta Riigikogus.
Ajalugu
Sotsiaaldemokraatlik liikumine Eestis on Sotsiaaldemokraatliku Erakonna ametlikul seisukohal vanim järjepidevalt tegutsev erakond, mille ideoloogiaga seotud liikumine tekkis 1905. aastal. 1919. aastal võtsid tollased sotsparteid Asutava Kogu valimistel kolmveerand kohtadest. Eesti sotsiaaldemokraadid kuulusid Sotsialistlikku Internatsionaali juba enne Teist maailmasõda ja nende liikmestaatus taastati pärast Eesti taasiseseisvumist. Järjepidevuse kandvaks jõuks loetakse paguluses tegutsenud Eesti Sotsialistliku Partei Välismaa Koondis, mis liitus koos kolme muu erakonnaga septembris 1990 Eesti Sotsiaaldemokraatlikuks Parteiks (esimees Marju Lauristin).
SDE eelkäija Mõõdukad tekkis 1996. aastal Eesti Sotsiaaldemokraatliku Partei (selle viimane juht oli Eiki Nestor) ja Eesti Maa-Keskerakonna (selle viimane juht oli Vambo Kaal) liitumisel. Eesti Sotsiaaldemokraatlik Partei tekkis 1990. aastal.
Eesti Sotsiaaldemokraatlik Partei (ESDP)
Asutati 8. septembril 1990 Tallinnas, kui ühinesid Eesti Demokraatlik Tööerakond (EDTE), Eesti Sotsiaaldemokraatlik Iseseisvuspartei (ESDIP) ja Vene Sotsiaaldemokraatlik Partei Eestis (VSDPE), samuti Rootsis pärast Teist maailmasõda tegutsenud Eesti Sotsialistliku Partei Välismaa Koondis (ESPVK). ESDP sai oktoobris 1990 Sotsialistliku Internatsionaali (SI) täisliikmeks. Logoks oli punane roos.
Erakonna esimehed: Eiki Nestor 1995−28.04.1996, Marju Lauristin 8.09.1990–1995.
Eesti Demokraatlik Tööerakond (EDTE)
Asutati 30.04.1989 (asutajaliikmeid 16). Kujunes välja Eestimaa Rahvarindest.
Erakonna esimees: Vello Saatpalu 30.04.1989–08.09.1990. EDTE pidas ennast Eesti Tööerakonna järeltulijaks.
Eesti Sotsiaaldemokraatlik Iseseisvuspartei (ESDIP)
Asutati juunis 1990, kujunes välja Eestimaa Rahvarindest.
Erakonna esimees: Marju Lauristin 06.1990–08.09.1990.
Vene Sotsiaaldemokraatlik Partei Eestis (VSDPE)
Erakonna esimees: Jossiv Jurovski 02.1990–08.09.1990
Eesti Sotsialistliku Partei Välismaa Koondis (ESPVK)
Asutatud pärast Teist maailmasõda Rootsis. Eksiili läinud Eesti Vabariigi ajal tegutsenud Eesti Sotsialistliku Tööliste Partei jätk.
Erakonna esimees: Johannes Mihkelson
Eesti Maa-Keskerakond (EMKE)
Asutatud 7.04.1990 Türil. Erakonna asutamist valmistati ette väga pikalt, selle juures olid Eestimaa Rahvarinne, Eestimaa Talupidajate Keskliit ja Eesti Maaliit (EML). Uue partei eesmärgiks oli liita kokku talunike ühendus ja Eesti Maaliit (EML), kes küll hiljem sellest distantseerus ja muutus ise erakonnaks. Eksiilis tegutsenud Ühinenud Põllumeeste ja Väikemaapidajate Kogud, mis 1962 muudeti Eesti Demokraatlikuks Uniooniks, tunnistas EMKE oma poliitiliseks järglaseks. EMKE osales Tsentristide Rahvusvahelise Koostöövõrgu (INC) töös vaatlejaliikmena. EMKE programm kaldus Põhjamaade sõsarparteide (Põhjala Keskparteide) kombel modernsesse liberalismi (sotsiaal-liberalismi). Logol oli kujutatud ristikheina.
Erakonna esimehed: Vambo Kaal 12.11.1994–28.04.1996, Ivar Raig 07.04.1990–12.11.1994.
Rahvaerakond (R)
Erakonna esimees: Toomas Hendrik Ilves 05.04.1998–27.11.1999.
Vabariiklaste ja Konservatiivide Rahvaerakond (VKRE)
Asutati 09.1994, kui eraldus Rahvuslikust Koonderakonnast Isamaa (RKEI).
Eesti Talurahva Erakond (ETRE)
Asutati 05.11.1994.
Ajalugu liitumiste järel
Aastatel 2002-2009 oli Sotsiaaldemokraatliku Erakonna (esialgu Mõõdukate) esimees Ivari Padar. 2009. aasta märtsis valiti erakonna liidriks Jüri Pihl ning juhatusse peasekretär Randel Länts, Peeter Kreitzberg, Katrin Saks, Indrek Saar, Marju Lauristin, Eiki Nestor, Ivari Padar, Tõnu Ints, Epp Klooster, Reet Laja, Jarno Laur, Marianne Mikko, Sven Mikser, Jüri Morozov, Heljo Pikhof, Kadi Pärnits, Maris Sild, Kaido Tamberg ja Rannar Vassiljev.
16. oktoobril 2010 valis Sotsiaaldemokraatliku Erakonna üldkogu erakonna esimeheks Sven Mikseri. 2015. aasta 30. mail valis Pärnus koos olnud erakonna üldkogu Sotsiaaldemokraatliku Erakonna uueks esimeheks Jevgeni Ossinovski.
Valitsuse liikmed
Taavi Rõivase teise valitsusse kuulusid järgmised SDE ministrid:
Jüri Ratase esimesse valitsusse kuulusid järgmised SDE ministrid:
XII Riigikogu
Fraktsiooni mittekuuluvad SDE liikmed
Kakumäe
Kakumäe on mitme koha nimi:
Kakumäe (Vinni)
Kakumäe on küla Lääne-Viru maakonnas Vinni vallas.
2011. aasta rahvaloenduse andmetel oli külas 78 elanikku. Neist 75 (96,2%) olid eestlased.
Kisseljovsk
Kisseljovsk on linn Venemaal Kemerovo oblastis.
Asutati 1917. aastal.
Kivisöe kaevandamise keskus.
Arto Paasilinna
Esimene raamat "Karhunkaataja Ikä-Alpi" ilmus 1964. aastal.
Kuni 1975. aastani töötas Arto Paasilinna mitme ajalehe toimetaja, ajakirjaniku ja kolumnistina. Sel aastal avaldas ta romaani "Jänese aasta", mis osutus väga edukaks, ja ta hakkas kutseliseks kirjanikuks.
Kirjanikuna oli ta väga viljakas: aastatel 1972–2009 (v.a 1973, 1978 ja 2002) ilmus temalt igal aastal romaan. Raamatute kirjutamise kõrvalt on ta kirjutanud ajalehtedesse arvamuslugusid.
Oktoobris 2009 tabas teda ajuinfarkt ning pärast seda polnud ta enam võimeline kirjutama.
Tema raamatuid on tõlgitud 45 keelde. Tema romaanide põhjal on tehtud filme ja teatrilavastusi, sealhulgas kuuldemänge.
Arto Paasilinna vennad Erno, Mauri ja Reino on samuti kirjanikud. Õde Sirpa Paasilinna-Schlagenwarth on kunstnik.
Rame laht
pisi|Vaade üle Rame lahe lõunasse
Rame laht on Puhtulaiu ja Pivarootsi poolsaare vahel olev laht Pärnu maakonna lääneosas Lääneranna vallas Virtsu lähedal.
Laht piirneb põhjas Mõisalahega, neid kahte eraldab Rapla-Virtsu raudtee tarvis ehitatud raudteetamm. Lahe põhjakaldale ulatub Laelatu puisniit. Laht jääb Puhtu-Laelatu looduskaitsealale. Lahesuu lõuna-kaguossa jäävad Ahessäär ja Kibissäär (laiud) ning Araani säär (Pivarootsi poolsaare neem). Lahesuu lõuna-edelaossa jääb Laususäär (laid).
pisi|Raudteetamm, mis eraldab Rame lahte (paremal) [[Mõisalaht|Mõisalahest (vasakul); ees paistab Laelatu.]]
Keskkonnaregistri järgi koosneb laht kolmest osast:
Rame lahe keskkonnaregistri kood on VEE3426010.
Novouralsk
Novouralsk (algselt Novo-Uralsk) on linn Venemaal Sverdlovski oblastis. Asub Neiva jõe ääres, Jekaterinburgist 67 km loodes.
Koeravere
Koeravere on küla Lääne-Viru maakonnas Vinni vallas.
Nõukogude Liidu luuretegevus Eestis
Nõukogude Liidu luuretegevus Eestis
Antud artiklis on kajastatud Venemaa FSNV ja Nõukogude Liidu poolset varjatud ja salajast andmekogumist Eesti Vabariigi territooriumil ja Eesti Vabariigi suhtes aastail 1918–1941
Luuretegevust viidi läbi järgmistes liinides: Venemaa Föderatsiooni luure- ja vastuluureteenistuste poolt teabe hankimist Eesti ja tema partnerite suhtes julgeolekukoostöö vallas alates taasiseseisvumisest 1991. aastal vt Venemaa luuretegevus Eestis.
Esimesed katsed luurevõrgustiku loomisel
1. märtsil 1919 saadeti bolševike sõjaväeluurega kaastööd tegev endise Venemaa keisririigi Kindralstaabi kapten Georgi Teodori eriülesandega luua teabehankeks vajalikud agentuurvõrgud Leedus, Lätis ja Põhjarindel, kuid vahistati 12. märtsil Tšekaa Eriosakonna töötajate poolt Dvinskis ning luurevõrgustiku loomise asemel paigutati Moskvas Butõrka vanglasse süüdistatuna spionaažis ja kontrrevolutsioonilise vandenõu organiseerimises, kus viibis kuni 4. jaanuarini 1921.
Plaanipärane luuretegevus Eestis
16. veebruaril 1920 andis TTPA Välistaabi ülem käsu hakata koguma informatsiooni potentsiaalsete vaenlaste kohta. Vaenlaste nimekirjas olid: Soome, Eesti, Läti, Leedu, Poola, Rumeenia, Türgi, Aserbaidžaan, Armeenia, Pärsia, Afganistan ja Jaapan.
Sõjaväeluuret Eesti suhtes hakati läbi viima juba Tartu rahulepingu läbiviimise ajal, luuretegevuse keskuseks oli Petrograd, juhtis seda eestlasest vana bolševik L. Mart, kes asus tööle 31. detsembril 1919. 17. jaanuaril 1920 oli juba valmis kava "Luuretegevuse läbiviimiseks Estlandias", mille kohaselt Eesti jaotati 5 luurepiirkonnaks. Tartu, Narva, Tallinna, Valga ja Rakvere piirkond. Iga piirkonda juhtis resident koos kolme abiga, kes pidid värbama kohapeal agentuuri.
Juunis 1920 oli Registrivalitsuse Eestivastases üksuses Petrogradi sõjaväeringkonna luureosakonnas juba 20 töötajat ning piiripunktid Jamburgis ja Pihkvas agentide saatmiseks ja vastuvõtmiseks Eesti-Vene piiril. Infot kogusid ka 2 piirkondlikku residentuuri Tartus ja Tallinnas (juht vana bolševik varjunimega "Fjodorov"), millele allus 3 residentuuri – 2 Narvas ja 1 Rakveres. Peale nende oli veel ka 6 piirkondlikku residentuuri, mis allusid otse Petrogradile. Algusaastatel ladusalt alanud töö tõkestati Eestis aga pärast 1924. aasta 1. detsembri mässu, misjärel sõjaväeluure agentuur peaaegu täielikult hävitati?. 1925. aastaks oli sõjaväeluurel Eestisse jäänud ainult 5 infoallikat.
Eestlased Nõukogude sõjaväeluures Luuretegevuseks välismaal kasutasid Nõukogude luureorganid isikuid, kes omasid ettekujutust elust välismaal ning seetõttu olid algusaastatel eelistatud varem Euroopas elanud isikud, keda valmistati ette salajaseks luuretööks ning seejärel suunati nii Eestisse kui teistesse Euroopa riikidesse.
Korni keel
Korni keel (Kernowek) on kõmri ja bretooni keelele lähedane keldi keel, mida kõneldakse Cornwalli krahvkonnas Edela-Inglismaal.
Nõukogude Liidu luuretegevus Eestis
Tšekaa Välisluureosakond
ja Välisosakond
Korni keel
Cornwallis kõneldud keel suri 18. sajandi lõpus välja, kuid taaselustati 20. sajandil.
Nõukogude Liidu luuretegevus Eestis
NKVD GUGB Välisluureosakonna 4. jaoskond
ja NSV Liidu Siseasjade Rahvakomissariaadi Riikliku Julgeoleku Peavalitsuse Välisosakond, kus 4. jaoskond tegeles poliitilist ja majanduslikku olukorda kajastava teabe hankimisega Eesti ja Soome kohta.
Korni keel
Keelenäide
Meieisapalve:
Nõukogude Liidu luuretegevus Eestis
NKVD GUGB Välisluureosakonna 5. osakond
ja NSV Liidu Siseasjade Rahvakomissariaadi Riikliku Julgeoleku Peavalitsuse 1. Valitsuse 5. osakonna 4. sektor.
Leningradi UGB
e 1. osakond (vene keeles 1 или ИНО ПП ОГПУ)
Korni keel
Välislingid
* Ferdinand, Siarl (2013). Brief History of the Cornish language, its Revival and its Current Situation. E-Keltoi, Vol. 2, 2 Dec. pp. 199-227
Nõukogude Liidu luuretegevus Eestis
Piirivalveväed
Piirivalvevägede Peavalitsuse 1. valitsuse 2. osakond, juht, Leontjev −1940- 1930ndate keskel hakkasid NSV Liidu piirivalvurid luureandmete saamiseks röövima Peipsi ja Pihkva järvel kalastanud Eesti kalureid
Liibanoni seeder
Liibanoni seeder (Cedrus libani) on igihaljas ja kõrge (kuni 50 m) männiliste sugukonda kuuluv okaspuu. Ta kasvab looduslikult Tauruse mägedes ja Küprose saarel, kus varem moodustas suuri metsi, kuid praegu on muutunud haruldaseks. Liibanoni seeder on seedrile iseloomuliku ilusa korrapäratu vihmavarjutaolise võraga puu. Okkad on keskmiselt 3 cm pikkused ja 30–40 kaupa kimbus. Elab kuni kaks tuhat aastat vanaks. Seedripuu hakkab õitsema alles 25–30-aastaselt.
Nõukogude Liidu luuretegevus Eestis
Punaarmee Staabi Luurevalitsus ja Peavalitsus
NSV Liidi Kaitse Rahvakomissariaadi Tööliste ja Talupoegade Punaarmee Staabi Luurevalitsus nimetati (Glavnoje Razvedovatelnoje Upravlenie) alles Teise maailmasõja ajal 1942. aastal. Luurevalitsuse töövaldkonnaks olid strateegilised sõjandusalased küsimused.
Teabehanget teostasid NSV Liidu sõjaväeluure keskaparaat GRU ametliku sõjaväeatašee ja illegaalse residentuuri kaudu.
Liibanoni seeder
Liibanoni seedrit on mainitud juba Gilgameši eeposes. Puud on mainitud ka Piiblis, Laul 92:12: Õige lokkab nagu palmipuu, ta kasvab kõrgeks nagu seedripuu Liibanonil. Seetõttu on teda kujutatud Liibanoni lipul ja vapil.
Nõukogude Liidu luuretegevus Eestis
Punaarmee Staabi Luurevalitsus ja Peavalitsus
NSV Liidu sõjaväeluure Tallinna residendid:
Liibanoni seeder
Seedrit ei ole kohane nimetada seedermänniks. Seedermännid kuuluvad küll samasse männiliste sugukonda, kuid männi perekonda. pisi|vasakul|Liibanoni seedri okkad
Nõukogude Liidu luuretegevus Eestis
Punaarmee Petrogradi SVR
Tööliste ja Talupoegade Punaarmee Petrogradi sõjaväeringkonna, Leningradi sõjaväeringkonna ja Leningradi rinde Luureosakond (vene keeles Регистрационное отделение – Разведупра Петроградского ВО).
Liibanoni seeder
Kasvukoht
Seedrid kasvavad looduslikult Vahemere maades ja Himaalajas. Liibanoni seeder on looduslikult säilinud Türgis Tauruse mägedes ja Küprosel. Tema vähene kasvupiirkond on seletatav ülitundlikkusega õhusaaste vastu. Samuti on ta aeglase kasvuga ega armasta ümberistutamist. Samuti on ta nõudlik pinnase osas: rohkelt päikest, parajalt niiskust, kuid pinnas peab olema mõõdukalt kuiv. Liibanoni seeder ajab juured sügavale mäestikukaljude pragudesse ning suudab nii trotsida kangeidki torme. See puu peab vastu ka siis, kui talvehingus riisub kõik muu. Liibanoni seeder on teistest seedritest vastupidavam, tugevam ja elujõulisem.
Kasutamine
Liibanoni seedri pruun hästilõhnav ja kergestitöödeldav puit on väga hinnatud ehitustel, ka laevaehituses. Erakordselt mädanemiskindlast seedripuidust ehitatud hooned võivad vastu pidada aastatuhandeid. Seedreid kasutatakse ka dekoratiivtaimena parkides ja aedades.
Nii Piibel kui ka legendid räägivad valitsejatest, kes saatsid oma alluvaid seedrimetsasid hävitama. Kuningas Saalomon laskis Jeruusalemma kuulsa templi ehitada just seedripuust. Seedripuitu kasutasid ka Egiptuse vaaraod. Foiniiklased vajasid seedripuitu oma laevade jaoks.
Nõukogude Liidu luuretegevus Eestis
Balti laevastiku luureosakond
Punalipulise Balti laevastiku staabi iseseisev luureosakond loodi 16. veebruaril 1929. Luureosakonna koosseisus oli 1938. aastal loodud Ranniku raadioluuresalk, mis tegeles sideluurega Läänemere piirkonnas ning moodustatud 15. üksik luurelennukpolk (15-й отдельный дальний разведывательный авиаполк (ОДРАП)).
Liibanoni seeder
Kasutamine
Liibanoni seeder on oma kodumaal ammu haruldaseks jäänud. Tänapäeval on seal väikeste saludena järel vaid paarkümmend ruutkilomeetrit seedripuumetsi, Süürias veel vähem, kuid Türgis on seda veel palju, sellepärast ei ole Liibanoni seeder nimetatud kaitset vajavaks liigiks.
Nõukogude Liidu luuretegevus Eestis
Balti laevastiku luureosakond
Staabi luureosakonna juhid ja organisatsioon Alates 1940. aasta juunipöördest ja Eesti annekteerimisest ja okupeerimisest asus staabi luureosakond koos PBL staabiga Tallinnas.
Liibanoni seeder
Kasutamine
Briti saartele istutati esimene Liibanoni seeder 1646. aastal ning see püsib elus tänini. Selle ümbermõõt küünib 7,6 meetrini. 18. sajandi keskpaiku olid liibanoni seedrid Britannias suurmood, sel ajal istutatud puid leidub paljudes parkides.
Nõukogude Liidu luuretegevus Eestis
Balti laevastiku luureosakond
Staabi luureosakonnas oli kolm jaoskonda: üldosakond; raadioluurejaoskond (sh raadiopelegnaatorigrupid, mis asusid Saaremaal ja Viru Ingeris Hakaja külas ning Lätimaal, 4. ja 5. RPJaamad asusid Borovitšis ja Kroonlinnas Leningradi oblastis) ja dešifreerimisjaoskond. augustis 1941 evakueerus staabi luureosakond koos Nõukogude vägedega ning teostas luuretegevust Leningradist.
Diplomaatilised esindused
NSV Liidu Välisasjade Rahvakomissariaadi NSV Liidu täievoliline esindus ja saatkond Eestis. NSV Liidu saatkond Eestis tegutses alates Vene SFNV ja Eesti Vabariigi vaheliste diplomaatiliste suhete sisseseadmisest 1923. aastal.
Corps
pisi|Corpside loomine Euroopas Corps on üks vanim üliõpilasorganisatsioonide liik, mis kujunes välja Landsmannschaftidest.
Kannastiku
Kannastiku on küla Lääne-Viru maakonnas Vinni vallas.
Külas on Viru-Jaagupi kalmistu.
Vägeva raudteejaam
Vägeva raudteejaam on raudteejaam Jõgevamaal Jõgeva vallas Vägeval.
Vägeval asus varem kaks madalat perrooni pikkusega 125 m. Üleminekul eurokõrgusel ooteplatvormidele ehitati Vägevale teedevaheline perroon pikkusega 35 m, mille tõttu toimub rongist väljumine ainult läbi C-ala. 2018. aasta seisuga peatub Vägeval päevas 8 reisirongi (ekspressrongid Vägeval ei peatu).
Ajalugu
pisi|vasakul|Vägeva jaama elamu Jaam jäi rajamisel Simuna kihelkond Selli mõisa maadele.
Vägeva IV klassi jaamahoone ehitati tüüpprojekti järgi koos Tapa–Tartu raudteega, analoogselt Kiltsi vaksalihoonega. 5. juulil 1934 süütas välk jaamahoone ja purustas telefoniliini Kiltsist Jõgevani.
Vägeva jaam pandi 1944. aasta septembris Saksa vägede poolt põlema.
Hiljem täitsid jaamahoone funktsiooni raudteelaste elamu 1. korrusel paiknenud ruumid.
1984. aastal valmis silikaattellistest hoone (ehk elektritsentralisatsioonipost), milles asuvad tänini jaama juhtseadmed ja jaamakorraldaja töökoht. Kuna jaam on üle viidud kaugjuhtimisele, siis alaliselt seal jaamakorraldaja tänapäeval siiski enam ei viibi.
Kuni 2019. aastani tegutses endises raudteetööliste elamus Vägeva raamatukogu.
Mõdriku
Mõdriku on küla Lääne-Viru maakonnas Vinni vallas.
Küla läbib Sõmeru jõgi, külas asuvad Mõdriku Hiieallikad ja Mõdriku-Vanaküla allikad ning küla piiresse jäävad ka Mõdriku paisjärv ja Lillemaa järv.
Mõdriku mõisa pargis asub Mõdriku täkusammas, mis püstitati 1812. aasta Vene-Prantsuse sõja mälestuseks.
Star Trek: Uus põlvkond
"Star Trek: Uus põlvkond" on aastatel 1987–1994 valminud Ameerika Ühendriikide ulmetelesari.
"Uus põlvkond" on telesarja "Star Trek" järg. "Star Treki" maailmas on nende sarjade tegevusaegade vahe 75 aastat. Esimese hooajad jaod sarnanevad tegevustiku ülesehituselt eelnenud telesarja jagudega.
Laelatu puisniit
pisi|Laelatu puisniit septembris pisi|Laelatu puisniit oktoobris Laelatu puisniit on puisniit Virtsu lähedal Laelatul.
Laelatu puisniit on olnud niidetavana (ja servades karjatatavana) kasutusel sajandeid. Et Laelatu asub Lääne-Eestis, kus maapind aastas kuni poolteist millimeetrit kerkib, on meri sealt aastasadade jooksul taandunud. Laelatu kõrgemad kohad võisid mere alt laidudena vabaneda umbes 2000 aasta eest. On võimalik, et laiud võeti suviste karjamaadena kohe kasutusele, mistõttu võis Laelatul juba algusest kujuneda puisniit ning õiget metsa pole seal võib-olla kunagi olnudki.
Põhja-Korea haldusüksused
Põhja-Korea on jaotatud üheksaks provintsiks ja neljaks keskalluvusega linnaks.
Laelatu puisniit
Laelatu puisniidul on teadaolevalt nii Eesti kui kogu Põhja-Euroopa kõige liigirikkam taimekooslus. Kui arvestada maailma väikesemõõtkavaliste (kuni 1 m2) alade soontaimede absoluutset liikide arvu, siis jääb Laelatu puisniit 2. kohale (kuni 76 liiki ruutmeetril), jäädes alla vaid Argentina madala rohuga kuivale mägikarjamaale, kus on loendatud kuni 89 taimeliiki ruutmeetril. Laelatul on leitud kasvamas 546 liiki soontaimi; muuhulgas kasvab seal 2/3 kodumaistest orhideeliikidest.
Põhja-Korea haldusüksused
thumb|300px|Põhja-Korea provintsid
Laelatu puisniit
Laelatu puisniit on pikka aega olnud botaaniliseks ja ökoloogiliseks uurimisalaks, seal paikneb Laelatu bioloogiajaam.
Kadila
Kadila on küla Lääne-Viru maakonnas Vinni vallas.
2011. aasta rahvaloenduse andmetel oli külas 93 elanikku. Neist 91 (97,8%) olid eestlased.
1411
1411. aasta
Sajandid: 14. sajand - 15. sajand - 16. sajand
Aastakümned: 1360. aastad 1370. aastad 1380. aastad 1390. aastad 1400. aastad - 1410. aastad - 1420. aastad 1430. aastad 1440. aastad 1450. aastad 1460. aastad
Sergius IV
Pietro Bucca Porci (tõlkes: seakärss) sündis 970. aasta paiku Roomas Ad Pinea linnaosas kingsepp Pietro ja Stephania pojana.
1411
Aastad: 1406 1407 1408 1409 1410 - 1411 - 1412 1413 1414 1415 1416
Sergius IV
Salvador Miranda andmetel astus Pietro benediktlaste ordusse. Ta sai 1004 Albano piiskopiks (kardinalpiiskop).
Paavstiks saamine
Sergius IV määrati paavstiks Rooma valitseja Giovanni II Crescenzi poolt ja ta pühitseti ametisse 31. juulil 1009.
Suhted Konstantinoopoli patriarhiga
Konstantinoopoli patriarh Sergios II eemaldas Sergius IV nime diptühhonist.
Suhted Itaalia piiskoppidega
Sergius IV kinnitas Salerno peapiiskopi staatuse metropoliidina.
Suhted Saksa piiskoppidega
Sergius IV kinnitas 1009 Merseburgi piiskopkonna piirid.
Ta saatis aprillis 1012 delegatsiooni Saksamaale Bambergi katedraali sisseõnnistamisele ja kinnitas piiskopkonna privileegid.
Munklus
Sergius IV kinnitas 1011 Ripolli kloostri (Rivipullo), Canigó kloostri (Canigonensi), Montmajour'i kloostri (Montismajoris), Volturno San Vincenzo kloostri (Vulturnensi) ja 1012 Beaulieu kloostri (Bellilocensi) privileegid. Ta rajas 1011 Fenouillet' Saint-Pierre'i kloostri (Feniliotensis). Ta seadis Arles'i kloostri paavsti jurisdiktsiooni alla.
Uued kardinalid
Sergius IV määras 10 uut kardinali.
Entsüklika
Sergius IV avaldas entsüklika, milles ta kutsus Põhja-Itaalia kristlasi üles alustama ristisõda Jeruusalemma vabastamiseks, kus kaliif Abū 'Alī al-Manṣūr al-Ḥākim bi-Amr Allāh oli 1009 hävitanud Püha Haua kiriku.
Ajaloolane Aleksander Gieysztor on selle entsüklika autorsuses kahelnud.
Surm
Sergius IV suri 12. mail 1012 Roomas ja maeti Lateraani basiilikasse.
Kuna Rooma valitseja Giovanni II Crescenzi suri 18. mail, siis on spekuleeritud, et nende surm ei pruukinud olla loomulik.
Lollipop
Lollipop on inglise keeles 'pulgakomm'.
"Lollipop" on mitme laulu pealkiri:
Lollipop oli ka endise naisprofimaadleja '''Jaime Lynne'i esinejanimi.
Germaanlased
Germaanlased (ladina Germani) olid Lõuna-Skandinaaviat ning Reini ja Visla vahelist Kesk-Euroopa ala asustanud indoeuroopa hõimud.
Vanim teadaolev germaanlaste kultuur oli 7. sajandil eKr Elbe alamjooksul ja Jüüti poolsaarel levinud Jastorfi kultuur. Germaani rahvad lahkusid Lõuna-Skandinaaviast, Taanist ning naabermaadest Elbe ja Oderi jõe vahel pärast 1000 eKr.
Germaani hõimude suure rahvasterändamise hilisem laine liikus Skandinaaviast 600 ja 300 vahel eKr itta Läänemere vastaskaldale, liikudes Vislat pidi Karpaatidesse. Tacituse ajal olid nendeks vähetuntud hõimud nagu heruskid, hermundurid ja katid.
Esimene laine liikus läände ja lõunasse (surudes keldid Reini jõest läände umbes 200 eKr) ning jõudis Lõuna-Saksamaale Rooma provintsi Gallia piiridele 100 eKr. Roomlastele said germaanlased tuntuks keltide kaudu, kes nimetasid nii oma naabreid teutooni hõime. Nimetus kandus aegamööda üle ka teistele hõimudele.
Esimest korda kasutas germaani hõimude kohta üldnimetust Germani Poseidonios (135–51 eKr). See oli germaanlaste läänegrupp, keda kirjeldasid rooma ajaloolane Tacitus (56–117 pKr) ning Julius Caesar (100–44 eKr). Esimesed kokkupõrked roomlastega toimusid 113–101 eKr kimbrite ja teutoonide sõjakäikude ajal.
1.–2. sajandil jagunesid germaanlased kolmeks suureks rühmaks:
1. sajandi algusaastatel korraldas Rooma keisririik pika sõjalise kampaania Reinist itta jäävatel aladel. Rooma võimule allutati mitmed germaani hõimud. 7. aastal kuulutati piirkond rahulikuks ning Publius Quinctilius Varus määrati Germaania asehalduriks. Vallutuskampaaniat juhtinud Tiberius lahkus piirkonnast, et tegeleda Illyricumis puhkenud ülestõusuga. Augustuse poolt määratud Publius Quinctilius Varuse tegi katse tungida kaugemale Germaaniasse ja laiendada ülemvõimu ka ida pool asuvate Weseri ja Elbe jõe suunas, mis lõppes kaotusega Teutoburgi lahingus, Teutoburgi metsa. 9. aasta sügisel varitses Arminius koos oma Germaani hõimude liiduga Rooma armeed ja hävitas täielikult XVII, XVIII, XIX leegioni, kolm ratsaväeosa ja kuus abiväelaste kohorti. Kokku langes umbes 20 000 roomlast.
Germaanlaste pealetung Rooma impeeriumile algas 2. sajandil eKr ning tugevnes 2.–3. sajandil. Keiser (161–180) Marcus Aureliuse ajal, sõdades (166–180) läänegermaani hõimu markomannidega, kes elasid 1. sajandist eKr Maini jõgikonnas, ilmnesid Rooma keisririigi nõrgenemise esimesed tunnused.
Alates 3. sajandist rühmitusid germaani hõimud ümber, kujunesid püsivamad hõimuliidud (alemannid, saksid, frangid, goodid, friisid ja tüüringid jt).
Goodid
Idagoodid rajasid 3. sajandil suure riigi, mis ulatus Dnestrist Volgani ja Mustast merest Läänemereni. Greuthungi hõimud ehk idagoodid vallutati ja alistati hunnide poolt, kes tungisid Euroopasse Aasia steppidest 4. sajandi keskpaiku. Umbes alates 375. aastat asusid nad Doonau paremale kaldale, sealt läbi Kreeka ja Illüüria Itaaliasse.
Läänegoodid oli jõud Lääne-Euroopas 5.–7. sajandini, kui roomlased oma riigi üle kontrolli kaotasid. Vastuseks vandaalide, alaanid ja sueebide sissetungile Rooma Hispaaniasse aastal 409 värbas Lääne-Rooma keisririigi keiser Honorius läänegoodid kontrolli taastamiseks territooriumil. Aastal 418 autasustas Honorius oma läänegootidest föderaate, andes neile maad Gallia Aquitanias (mis ulatus Püreneedest Garonne'i jõeni), kuhu asuda. Asustus moodustas tulevase läänegootide Tolosa kuningriigi kuningriigi tuuma, mis lõpuks laienes üle Püreneede ja Pürenee poolsaarele.
Frangid
Frangid asusid 3. sajandil eKr Reini jõe paremal kaldal. Frangid moodustusid 2.–3. sajandil Magna Germania ääremail paljude väikeste hõimude liitudest. Saali frangid ja ripuaari frangid laiendasid oma ala algul eraldi. Saali frangid läksid umbes 4. sajandi keskpaiku üle Reini, hõivasid sealsed alad ja vallutasid Kölni. Üle Toxandria läksid nad edasi Gallia. Ripuaari frangid läksid üle Reini keskjooksu läbi Moseli jõe piirkonna lõunasse ning Gallia Belgicasse.
Kuningas Chlodovech I Merovingide dünastiast rajas Frangi riigi. 6. sajandiks hõlmas Frangi riik kogu Gallia.
Burgundid
Pärast Lääne-Rooma väepealiku Stilicho vägede väljaviimist võitluseks Alarich I läänegootidega aastatel 406–408 ületasid põhjapoolsed hõimud Reini ja sisenesid seoses germaanlaste migratsiooniga keisririiki. Nende seas olid alaanid, vandaalid, sueebid ja võib-olla burgundid. Osa burgunde liikus lääne poole ja asus Reini orgu. Teine osa burgunde jäi maha oma endisele kodumaale Odra ja Wisła jõe vahele. Aastal 411 pani burgundide kuningas Gundahar (või Gundihar) koostöös alaanide kuninga Goariga Lääne-Rooma keisririigi troonile (411–413) nukukeiser Jovinuse. Gallia keisri mõjuvõimuga, mida ta kontrollis, asus Gundahar Reini vasakule (Rooma) kaldale, Lauteri ja Nahe jõe vahele, hõivates Wormsi, Speyeri ja Strassburgi. Ilmselt osana rahulepingust "annetas" Lääne-Rooma keiser (395–423) Honorius hiljem maa ametlikult neile.
Langobardid
Langobardid olid 5. sajandi lõpuks liikunud alale tänapäeva Austriale põhja pool Doonaud, kus nad allutasid herulid ja hiljem sõdisid sageli gepiididega. Langobardide kuningas Audoin võitis aastal 551 või 552 gepiidide juhti Turisindi; tema järglane Alboin hävitas gepiidid lõplikult aastal 567 Asfeldi lahingus. Pärast seda võitu otsustas Alboin viia oma rahva Itaaliasse, mis oli pärast pikka Gooti sõda Bütsantsi ja Idagootide kuningriigi vahel saanud tõsiselt alarahvastatuks. Langobardididega ühines arvukalt sakse, heruleid, gepiide, bulgareid, tüüringeid ja idagoote, ja nende sissetung Itaaliasse oli peaaegu vastupanuta. 569. aasta lõpul vallutasid nad kõik peamised linnad Po jõest põhja pool, väljaarvatud Pavia, mis langes aastal 572. Samal ajal okupeerisid nad alasid Kesk- ja Lõuna-Itaalias. Nad asutasid langobardide kuningriigi Itaalias, hiljem Regnum Italicum ("Itaalia kuningriik"), mis saavutas oma suurima ulatuse 8. sajandi valitseja Liutprandi võimu all. Aastal 774 vallutas kuningriigi frankide kuningas Karl Suur ja ühendas selle oma riigiga.
Taupo järv
thumb|Taupo järv satelliidifotol. thumb|Järve asend põhjasaarel. Taupo järv on Uus-Meremaa suurim järv. Asub Põhjasaare keskosas. Pindala on 616 km² ja suurim sügavus 816 m.
Karl von Below
Karl Friedrich von Below (vene Карл Андреевич Беллау; 3. juuni 1794 Määri mõis – 15. juuli 1867 Ehmja mõis) oli baltisaksa päritolu Venemaa keisririigi riigitegelane.
Ta oli major, tõeline riiginõunik, Eestimaa kubermangu asekuberner 20. märtsist 1842 kuni 11. juulini 1852 ja Ehmja mõisnik Martna kihelkonnas Läänemaal.
Perekond
Karl von Below sündis Liivimaa maamarssali ja Pärsti mõisnik Andreas von Belowi (1762–1820) ja Määri mõisa pärijanna Dorothea Helene von Helffreichi (1776–1821) pojana.
Ta abiellus 1822 Riisipere mõisast pärit vabapreili Eva Wilhelmine von Stackelbergiga (1800–1882), kes oli vabahärra Peter Gustav von Stackelbergi (1762–1826) ja vabaproua Magdalene Christine Auguste von Ungern-Sternbergi (1777–1840) tütar, Ungru krahv Otto Reinhold Ludwig von Ungern-Sternbergi tütretütar. Abielust sündisid:
Aijubiidide riik
Riigi moodustamine
Aijubiidide sultanaadi moodustanud Aijubiidide dünastia asutas Saladin. Egiptuse Fatimiidide kalifaadi vesiiri, Saladini onu Shirkuhi surma järel 1169. aastal haaras võimu Egiptuses Saladin, kes määrati Egiptuse vesiiriks. 1171. aastal, viimase fatimiididest kaliifi al-ʿĀḍid li-Dīn Allāhi surma järel kukutas Saladin Fatimiidid ja asutas Aijubiidide valitsejadünastia (1171–1260), mille keskus oli samuti Kairo. Saladin ise sai esimeseks Egiptuse sultaniks.
Dünastia valitses suurt osa Lähis-Idast 12. ja 13. sajandil. Saladin oli Fatimiidide kalifaadi vesiir kuni ta 1171. aastal Fatimiidide võimule lõpu tegi. 1174. aastal, pärast Aijubiidide eelmise valitseja, Zengiidide dünastia Nur ad-Din'i surma, kuulutas ta iseenda sultaniks. Aijubiidid veetsid järgmise kümnendi uusi alasid vallutades.
Nur ad-Dini surma järel järgnes talle valitsejana tema 11-aastane poeg As-Salih. Saladin vallutas ja hõivas oma mamelukkide väega 1174. aastal Damaskuse, Homsi ja Hama ja kuulutas end regendiks, 1175. aastal vallutas ta Ba‘labakki ning piirkonna Zengidi dünastia esindajad. 1176. aastal abiellus ta Nur ad-Dini lesega ning teda tunnistati Süüria valitsejana. As-Salih suri 1181. aastal. 1183. aastal vallutas Saladin Aleppo ja 1186. aastaks kõik Süüria alad ning allutas oma võimule kõik Lähis-Ida moslemite alad.
Ristisõjad
Aastaks 1183 oli Saladini võimu all Egiptus, Süüria, Põhja-Mesopotaamia, Al-Ḩijāz, Jeemen ja Põhja-Aafrika rannik kuni tänapäeva Tuneesia piirini. Suur osa Jeruusalemma kuningriigist läks samuti pärast Hattini lahingut Saladini kätte. 12. sajandi lõpuks said ristisõdijad Ristisõdade käigus Palestiina ranniku üle uuesti kontrolli.
Saladin alustas sõjaretki ristisõdijate kontrolli all olevatele aladele 1183. aastal ja 1187. aasta maikuus Jordani jõe piirkonnas ja Tripoli Raymond III valduses olnud Tiberiase kindluse vallutamisega Galileas ning astus seejärel vastu ka ristisõdijate kristlikele riikidele Süüria aladel ja võitis Jeruusalemma kuningas Guy de Lusignanilt aastal 1187 Hattini lahingus ning vallutas Jeruusalemma ja Palestiina Akko, kuid Tyre vallutamise hoidis ära õigeaegselt saabunud Montferrat' markii Konradi saabumine.
Saladin juhtis järgnevalt islami vastupanu Kolmandas ristisõjas (1189–1192) frankidele (nagu Euroopa ristisõdijaid islamimaades algselt nimetati) ja teistele Euroopa ristisõdijatele Levandis. Kristlased olid alguses sõjaliselt edukad, ristisõdijad suutsid Akko kahe-aastase piiramise järel 1191. aastal enda kätte tagasi saada ning seejärel hõivata Ashkeloni. 1191. aastal sõlmis Inglismaa kuningas (1189–1199) Richard I rahulepingu Saladiniga, millega Jeruusalemm jäi moslemite kontrolli alla, aga mille järgi oli lubatud kristlikel palveränduritel Püha maa külastamine.