cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Abirateroon
Annustamine ja kulud (seisuga 30.11.2011)
Soovitatav annustamine on 1000 mg (neli 250 mg tabletti) ühekordse ööpäevase annusena koos prednisooni või prednisolooni väikeste annustega. Koos toiduga neid tablette võtta ei tohi.
Kõrvaltoimed ja ohud
ZYTIGA võib põhjustada hüpertensiooni, hüpokaleemiat, vedelikupeetust.
ZYTIGA III faasi uuringtest jäeti välja mitmeid NYHA südamepuudulikkuse funktsionaalse klassifikatsiooni III või IV klassi südamepuudulikkusega patsiendid, seega pole ZYTIGA toime ja ohutus nende jaoks välja uuritud.
Meestel võivad tekkida seksuaalfunktsiooni häired.
Loomkatsed on näidanud toksilist toimet reproduktiivsusele.
Kliinilistes uuringutes ja turuletulekujärgselt on ZYTIGA tarvitajatel täheldatud mitmeid kõrvaltoimed:
Przemysław Tytoń
Przemysław Tytoń (sündinud 4. jaanuaril 1987 Zamośćis) on Poola jalgpallur, kes mängib väravavahina Hollandi kõrgliiga klubis Amsterdami Ajax.
Klubikarjäär
2005–2007 mängis Tytoń klubis Górnik Łęczna ning 2007–2011 Hollandi klubis Roda JC. 2012–2014 mängis ta klubis PSV Eindhoven.
Koondisekarjäär
Poola rahvuskoondises tegi Tytoń debüüdi 29. mail 2010 sõprusmängus Soome jalgpallikoondise vastu, mis lõppes 0:0.
Isiklikku
Przemysław Tytoń on 195 cm pikk.
Mārtiņš Roze
pisi|Mārtiņš Roze Mārtiņš Roze (28. september 1964 Riia – 8. september 2012 Liepāja) oli Läti poliitik, aastatel 2002–2009 Läti põllumajandusminister.
Ta lõpetas aastal 1982 Liepaja 1. Keskkooli, aastal 1987 lõpetas ta Läti Riikliku Ülikooli bioloogiateaduskonna bioloogi, bioloogia- ja keemiaõpetaja kvalifikatsiooniga. Aastal 1992 lõpetas ta aspirantuuri, uurimisteemaks "Качество выращенной в Латвии пшеницы, ячменя и овса в зависимости от состава резервных белковых веществ". Aastal 1992 lõpetas ta Läti Ülikooli sotsiaalteaduskonna,
Aastatel 2001–2002 oli ta Euroopa Liiduga integreerumise osakonna ja Läti põllumajandusministeeriumi välissuhete osakonna direktor. Ta oli Läti Seimi 9. koosseisu liige (Roheliste ja Talurahva Liidu nimekirjas). Aastatel 2002–2009 oli ta Läti Vabariigi põllumajandusminister (Einars Repše, Indulis Emsise, Aigars Kalvītise 1. ja 2. valitsuses ning Ivars Godmanise valitsuses).
Mārtiņš Roze suri ootamatult 8. septembril 2012.
Morsø vald
Morsø vald on 2. järgu haldusüksus Taanis Põhja-Jüütimaa piirkonnas. Asub Jüüti poolsaare loodeosas Limfjordenis Morsi saarel.
Vallakeskus ja suurim asula on Nykøbing Mors. Suuremad asulad on veel Øster Jølby ja Sundby.
Vallavanem on Hans Ejner Bertelsen (Venstre).
John Mott
John Raleigh Mott (25. mai 1865 Livingston Manor, Sullivani maakond, New Yorgi osariik – 31. jaanuar 1955) oli Noorte Meeste Kristliku Ühingu (YMCA) juht.
1946. aastal sai ta Nobeli rahuauhinna kristlike noorteorganisatsioonide asutamise ja arendamise eest.
Risto Kappet
Risto Kappet (sündinud 12. mail 1994 Tallinnas) on Eesti e-autosportlane.
Ta on endise F1 sõitja Romain Grosjeani meeskonna R8G Esports liige ning tegev nii välismaa võistlustel kui Eesti Autospordi Liidu korraldatavatel e-autospordi meistrivõistlustel.
Peale e-autospordi oli ta pikaaegne FK Keskuse kardikeskuse instruktor ning võitnud kolm korda Lange Kardikunni hobikardivõistluse.
Toomas Sildam
Toomas Sildam (sündinud 5. novembril 1961) on eesti ajakirjanik ja riigiametnik.
Tema kutselise ajakirjaniku tee algas 1981. aastal ajalehes Noorte Hääl. Hiljem töötas ta muudes väljaannetes, sealhulgas üle kümne aasta ajalehes Postimees.
Aastatel 2006–2016 oli Sildam president Toomas Hendrik Ilvese avalike suhete nõunik, seejärel töötas Riigikogu Kantseleis Sotsiaaldemokraatliku Erakonna fraktsiooni nõunikuna.
Oktoobrist 2017 töötas ta Eesti Rahvusringhäälingu uudistetoimetuses.
11. oktoobrist 2021 on Toomas Sildam president Alar Karise sisenõunik.
Seik noorpõlvest
Toomas Sildam lõi kaasa Kodulinna liikumise ajakirjandusringis. Kodulinna eestvedaja Tiina Mägi: "Kodulinna ajakirjandusringis mõtlesin, et lähen hulluks. Nii kirjaoskamatut inimest kui Sildam ei olnud mina varem näinud!"
Perry maakond (Kentucky)
Maakonna halduskeskus on Hazard.
Eesti merejõud
Eesti merejõud oli Eesti mereväe ainsa väekoondise nimetus 1918–1940 ja tänapäevase Eesti mereväe eelkäija.
Perry maakond (Kentucky)
Ajalugu
Maakond moodustati 1820. aastal.
Eesti merejõud
Merejõudude loomine
Esimesed mereväe üksused, Eesti Sõjaväe staabi Mereväe Jaoskond ja Mereväe Pataljon, moodustati 28. veebruaril 1918. Need lõpetasid tegevuse Saksa okupatsiooni ajal.
Perry maakond (Kentucky)
Rahvastik
Elanike arv oli 2010. aasta rahvaloenduse järgi 28 712.
Arvestuslik rahvaarvu muutus (1. juuli seisuga) :
Eesti merejõud
Merejõudude loomine
Saksa okupatsioonivõimude lahkumisega Eestist läks 13. novembril Eesti Ajutise Valitsuse kätte Tuletornide ja Meremärkide Valitsus. 13. novembril moodustati Tuletornide ja Meremärkide Valitsus ja 14. novembril võeti Ajutise Valitsuse esindaja poolt sakslastelt üle Tallinna sadam ning moodustati Tallinna sadama komandantuur. pisi|vasakul|[[Vahilaev Lauterbach (endine veneaegne Sputnik), hilisem vahilaev Laine]] pisi|Bobr, hilisem [[Lembit (suurtükipaat)|suurtükilaev Lembit]] Novembris 1918 hakkas Kaitseliit korraldama merekaitset. 13. novembril võeti lahkuvatelt sakslastelt üle mootorpaat Brigitten, sadamapuksiir Zorki ning heas seisukorras Sputnik-klassi vahilaev Lauterbach (endine veneaegne Sputnik). Laeval oli 57 mm töökorras kahur ning olemas oli ka arvestatav laskemoonavaru. Laevale pandi nimeks Laine (algne nimekuju ka Laene). Järgmisel päeval kinnitati laeva komandöriks kaugsõidukapten Eduard Loomus, kes asus laevameeskonda komplekteerima kaitseliitlaste ja meremeestega. Esialgu määrati Laine Tallinna sadama komandandi käsutusse, kuid peatselt viidi üle Kaitseliidu alluvusse, et patrullida Tallinna ümbruses merel. Laine oli esimene Eesti oma sõjalaev.
16. novembril saadi sakslastelt pärast pikka asjaajamist ja vaidlusi kätte Giljak-klassi suurtükilaev Biber (endine veneaegne Bobr). Laev saadi kätte tänu sellele, et levitati kuuldusi Briti sõjalaevastiku peatse saabumise kohta Tallinna reidile. Sama päeva õhtul rüüstasid lahkuvad sakslased aga laeva põhjalikult: suurtükkide lukud võeti ära, lukupesad taoti mõlki, kompassid viidi ära, lõhuti elektriseadmeid, aknaid ja kajutimööblit. Laev oli väga halvas seisukorras ja sõidukõlbmatu. 18. novembril heisati laeval siiski Eesti lipp ja see sai nimeks Lembit. See oli Eesti esimene lahinguostarbeline sõjalaev.
Mereväe juhtimise korraldamine
Sõjaväe Peastaabi Mereväe Valitsuse asutas sõjaminister Andres Larka 21. novembril 1918. Selle ülemaks määras ta Rudolf Schilleri, kes asuski Eesti merekaitset formeerima, Mereväe Valitsus jagunes kaheks osakonnaks: Rea(rivi)osakond, ülem mereväe nooremleitnant Aleksander Warma ja Tehnikaosakond, ülem mereväeleitnant Gerhard Lukk. Kokku teenis Mereväe Valitsuses detsembri alguseks 15 ohvitseri. Riiklik merendus oli selleks ajaks juba jagunenud Kaitseliidu (Tallinna Rannakindluse piirkonna ülem), Mereväe Valitsuse ning Kaubandus- ja Tööstusministeeriumi (mereasjanduse osakond) vahel. Mereväe Valitsus sai põhimõtteliselt tegeleda ainult tagala kindlustamisega, kogudes kokku sakslastest maha jäänud meresõjavarustust (laevu, miine, traale, suurtükke ja laskemoona, laevade tarbematerjali jne), ning organiseerida olemasolevate vahenditega Tallinna merelist kaitset. Esimese objektina võeti sakslastelt üle Miinisadama laod, kus oli hoiul u 3000 meremiini. pisi|200px|Eesti merejõudude looja ja esimene juhataja [[Johan Pitka]] Mereväe Valitsusega paralleelselt moodustati uus institutsioon – Merejõudude juhataja ametikoht (esialgne nimetus Merejõudude ülemjuhataja). Oma initsiatiivil pretendeeris ametile kaugsõidukapten Johan Pitka. Sõjaministrile adresseeritud telegrammiga rõhutas ta 8. detsembril vajadust suurtükilaev Lembit kiiremas korras sõjategevuseks ette valmistada. Juhul kui seda ei tehta, lubas ta asja isiklikult käsile võtta. Pitka avaldas rahulolematust ka peastaabi ametnikele, seletades Eesti ainukese sõjalaeva kohese lahinguvalmidusse viimise vajadust, viidates merelise kaitse kehvale olukorrale ja tehes kriitikat Mereväe Valitsuse aadressil. Sõjaministri otsusega määratigi Pitka 21. detsembrist 1918 sõjalaevade Lembit ja Laine ülemjuhatajaks. Talle anti ka õigus määrata sõjalaevadele ükskõik milliselt teiselt laevalt meremehi, kaasata sõjalistesse operatsioonidesse tsiviillaevu kõikidest Eesti Vabariigi asutustest ja nõuda ladudest allkirja vastu sõjalaevade jaoks välja varustust. Et struktuur oleks selgem, määrati 28. detsembril ka Mereväe Valitsus merejõudude juhataja Pitka alluvusse.
Merejõudude sõjategevus
Mereväe esimene dessant viidi läbi Kundas 23. detsembril 1918. Maaväe toetuseks korraldati edaspidi dessante põhjarannikul, Ingerimaal, Riia lahes ja jõuti välja Väina jõele. Eesti sõjalaevad opereerisid Läänemerel, Soome lahes, Liivi lahes ning Peipsi ja Pihkva järvega seotud sisevetel. Samuti mineeris merevägi Kroonlinna laevateid. pisi|vasakul|Avtroil Tallinna reidil, 1917 pisi|Miiniristleja Spartak Alanud Eesti Vabadussõjas saatis Vene SFNV valitsus miiniristleja Spartaki koos Avtroiliga Tallinna alla Punaarmeed toetama.
Detsembri esimesel nädalal hakkasid Tallinna sadamasse tulema kaubalaevad Leningradist, Nõukogude Venemaa punase lipu all, korraldusega minna Stockholmi. Johan Pitka korraldusel Tallinna sadama komandant kaugesõidu kapten Oskar Treilmann, konfiskeeris punalipu all sõitvad laevad. Esimeseks laevaks oli Gagara linalaadungiga, mille 4. detsembril 1918 pidas Eesti vahilaev Laene Soome lahel kinni ja saatis selle Tallinnasse. Siis tulid Libava, Roksana jt. Kõik nad võeti kinni ja pandi Eesti, lipu alla. Gagara sai uue nime Kajak.
26. detsembril 1918 pommitas Spartak Aegna saare rannikupatareisid. Tallinna reidil seisvad 5 Briti sõjalaeva astusid Spartakiga lahingusse ja piirasid Spartaki põhja poolt ümber. Spartak sõitis üle Kuradimuna madaliku, sai vigastada ja langes vangi. Spartak anti 2. jaanuaril 1919 Eesti Vabariigi Merejõududele, laev oli saanud vigastusi ning saadeti remonti ja pärast seda ristiti laev Vambolaks.
Miiniristleja Avtroil saadeti Tallinna alla luurele, et otsida miiniristlejat Spartak, mis oli sinna suundunud eelmisel päeval. 27. detsembril jõudis Tallinna madala rajooni Naissaarest kirdes. Tallinnast sõitsid Avtroilile ootamatult vastu Inglise 2 kergeristlejat ja 4 hävitajat. Avtroli püüdis nende eest põgeneda, kuid Mohni saare joonel jõudsid Inglise laevad talle järele. Avtroil langes kvangi, laev viidi seejärel Tallinna ja anti üle Eesti Merejõududele. Eesti merejõududes oli laev alates 2. jaanuarist 1919, kus sai nimeks Lennuk. pisi|vasakul|Inglise ja Eesti laevad [[Krasnaja Gorka operatsioonil, 1919]]
Eesti merejõud osalesid paljudes tähtsates lahingutes, sealhulgas Viru rinde toetamisel 23. detsembril 1918 Kunda dessandis, 29. detsembril 1918 Loksa dessandis, 31. detsembril 1918 Tsitre dessandis, 5. jaanuaril 1919 Tsitre dessandis, 8. jaanuaril 1919 Loksa dessandis, 10.–11. jaanuaril 1919 Kunda dessandis, 17.–18. jaanuaril 1919 Udria dessandis, Laagna lahingus, Narva lahingus.
Viru rinde jaanuaripealetungil toetasid merejõud maaväge Põhja-Eestis: dessantüksused, kes tegid dessante ning suurtükilaev Lembit pommitas merelt Punaarmee tagalat Aseris, Purtses ja mujal Eesti põhjarannikul. Hävitaja Lennuk võttis 13. jaanuaril Narva-Jõesuus vangi ka vastase puksiirlaeva Narova. 15. mail 1919 toetasid merejõud dessantidega Luuga lahes ja 16. mail Kaporje lahes ning 13.–17. oktoobril 1919 Kaporje lahes ja Peipija sadamasse Eesti vägede pealetungi.
Lõunarindel osales lahingutes Eesti Meredessantpataljon, mis toetas maavägesid Pihkva vallutamisel ning Landeswehr'i vastase operatsiooni käigus teostati dessante Liivi lahel ja Daugaval, toetades Lõunarindel vägesid 6. mail 1919 Ikla dessandiga ja 3. juulil 1919 Daugavgrīva dessandiga Riia lahingus.
1. veebruaril 1919. aasta Merejõudude juhataja päevakäsuga reorganiseeriti Sadamate Valitsus. Lisaks olemasolevale Sadamate Valitsusele loodi: Lootside, Tuletornide ja Meremärkide Valitsus ning Veeteede, Sadamate Süvendamise ja Parandamise Amet. 22. aprillil 1919 liideti Kaubandus- ja Tööstusministeeriumis Mereasjanduse osakonna juurde, seni merejõudude juhatajale allunud Sadamate Valitsus ja Veeteede süvendamise ja ehitamise amet ja Merejõudude juhataja Johan Pitka nimetati Kaubandus- ja Tööstusministeeriumi Mereasjanduse osakonna juhatajaks. 1. veebruaril 1919 asutati Merejõudude Staap.
13. veebruaril 1919 kinnitas Eesti Merejõudude juhataja Johan Pitka päevakäsuga nr 99 Tallinna sadamate nimetused: 1. Sadam tollimaja juures Vanasadam. 2. Sadam Noblessneri laevatehase ja Paljassaare vahel – Uus sadam. 3. Noblessneri ja Patarei kasarmu vahel olev sadam – Väike sadam. 4. Gaasivabriku juures asuw sadam – Kalasadam. 5. Paljassaarel asuv sild – Paljassaare sadam, 6. Viimsi sild, Viimsi rannal – Viimsi sild. 7. Wulfi sild, Wulfi saarel – Wulfi sild. 8. Naissaare sild Naissaarel – Naissaare sild.
Vabadussõja ajal alustati Esimese maailmasõja eel ja ajal Tallinna ümbrusse rajatud Peeter Suure merekindluse alles jäänud merekindluste ehitiste ja relvastuse korrastamist. Merekindluste põhiülesandeks oli Tallinna kaitse mere poolt. 28. novembril 1918, kui algas Vabadussõda, oli Tallinn mere poolt kaitstud ainult ühe Naissaarel asunud 42-liinilise 1877. aasta mudeli järgi valmistatud suurtükipatareiga. Kuni 11. detsembrini 1918 allus Tallinna rannakindluse piirkond, sh ka Naissaare ja Aegna merekindlused, Kaitseliidule. Seejärel kuni 13. maini 1919 kuulusid rannakindlustused 1. kindluse raskesuurtükiväe divisjoni alluvusse. 16. veebruaril 1919 moodustati Eesti Merejõudude koosseisus Rannapatareide osakond. 18. juunil 1919 reorganiseeriti Merejõudude rannapatareide osakond, Meresuurtüki ja Rannakindlustuste osakonnaks ja 22. juulil 1919 Merekindluste Suurtüki ja Miini Valitsuseks. MSM valitsusest moodustati 10. oktoobril 1919 selle asemele Merekindluste Staap.
Vabadussõja ajal kuulusid merejõudude juhataja alla Merejõudude Staap, Läänemere laevastiku divisjon, Peipsi laevastiku divisjon, Traalerite divisjon; Rannavalve-, Side- ja Päästejaamade Valitsus (kes valvas ka veepiiri), Sadamate Valitsus, Hüdrograafia Valitsus, Lootside ja tuletornide Valitsused, mereside-, uppunud varanduse päästmise, rannapatareide ning piirivalve ujuvate abinõude osakonnad, sadamatehased, mereobservatoorium, Mereväe ekipaaž, välistellimiste amet, Rannavalve 7. piirikütipataljon ning mitmed majandusasutused.
Konstantin Mihailov
Konstantin Mihailov (19. märts 1908 Tallinn –jaanuar 1997 Tallinn) oli eestivene maalikunstnik.
Eesti merejõud
Merejõudude sõjategevus
2. detsembril 1919 formeeritud Läänemere laevastiku divisjoni kuulusid miiniristlejad Vambola, Lennuk, suurtükilaevad Lembit, Meeme, Naftalaev nr 1 (alates 1923. aastast Laine ning suurtükilaev Mardus).
Konstantin Mihailov
Ta lõpetas 1930. aastal Olga Amoretti erareaalgümnaasiumi eksternina.Peale juunipööret tegutses Tallinnas kommunistlike noorte organisaatorina.Oli koos Igor Dobrohhotovi ja Õie Reintam-Tomingaga ENSV pioneeriorganisatsiooni loojaid. Mittesõjaväekohuslasena töötas ta Teise maailmasõja ajal Nõukogude Liidus Tšeljabinski oblastis Kišigino külanõukogu sekretärina ning koos Selma Tellmanniga Engelsis ja Moskvas. Aastatel 1947–1950 õppis ta Tallinna Riiklikus Tarbekunsti Instituudis. 1950. aasta sügisel läks ta üle NSV Liidu Kunstide Akadeemia I. Repini nim Instituuti (võeti maalikateedri kolmandale kursusele), mille lõpetas 1954. aastal. Aastatel 1954–1978 töötas ta dotsendina Eesti NSV Riiklikus Kunstiinstituudis. Aastatel 1960–1962 oli ta Tallinna 23. Keskkooli joonistusõpetaja. Aastatel 1970–1974 oli ta kaugõpperühmade joonistusõpetaja Tallinna Pedagoogilises Instituudis. 1965. aastast Jaan Tombi nimelise kultuuripalee kunstistuudio juhendaja.
1955. aastal osales ta esmakordselt vabariiklikul kunstinäitusel Tallinnas, eesrindliku lüpsja-töökangelase Erna Mihkelsoni portreega. 1959. aastal toimus esimene isikunäitus Retla koolis. Ta on maalinud maastikke ning põllutööteemalisi kompositsioone ning kaevurite ja tööeesrindlaste portreid. 1970. aastatel pani ta näitustele välja sõjaveteranide portreid ning vaikelusid.
Eesti merejõud
Merejõudude sõjategevus
27. jaanuarist 1919 formeeritud Peipsi laevastiku divisjoni kuulusid suurtükilaev Taara, Uku, Vanemuine, Tartu ja Ahti.
Sõja lõpuks oli mereväega liidetud kümneid uusi laevu, sealhulgas 2 miiniristlejat ja 2 suurtükilaeva. Kokku osales merejõudude koosseisus Vabadussõjas üle 150 aluse.
Merejõud 1920–1927
pisi|Eesti hävitajad visiidil Helsingis, 1923 pisi|Merekindluste Aegna 305 mm patarei nr 1 suurtükitorn, 1934 pisi|Eesti mereväelaste madrusemütsilinte Pärast Vabadussõda alanud demobilisatsioon haaras merejõude tõsiselt. Suureks paisunud merejõududest lahutati Tuletornide valitsus, Veeteede talitus, sadamad, sadamatehased ja muud asutused, mille tegevus oli osaliselt seotud ka mittesõjaliste ülesannetega. 1. märtsil 1920 koondati moodustatud merejõudude valitsused ja osakonnad Mereasjanduse Peavalitsuseks, mis allutati Kaubandus- ja Tööstusministeeriumile. Sellega koos lahkus mereväest ka hulk vilunud ja asjatundlikke mereväeohvitsere. Merejõududest likvideeriti aga ka traalerite divisjon ning merealade miiniväljadest puhastamine tehti pärast sõja lõppu hoopis Veeteede talituse ülesandeks. Seetõttu jäid merejõud ilma miinitraaleritest ja traalimisvarustisest. Lisaks hävitati seejärel suur hulk traalimisel tervena kätte saadud miine, mida oleks väikese korrastamise järel olnud mereväelaste arvates mõistlik alles hoida. Pärast sõda vähenes oluliselt ka merejõududele eraldatava raha hulk, mis sundis osa laevu praktiliselt üldse seisma.
Admiral Pitkale järgnenud uue merejõudude juhataja mereväekapten Johannes Herm hakkas merejõude uuesti arendama. 1920. aastal osteti Soomest ratasaurikud Ristna ja Suurop, mis kohandati miinitraaleriteks. Pärast demobilisatsiooni jäid mereväe teenistusse peamiselt nooremad ohvitserid, kes olid esimese maailmasõja ajal Vene mereväes lõpetanud ainult lühiajalised kursused. Ohvitseride meresõjalise hariduse täiendamiseks korraldati mereväeohvitseride täienduskursuseid. Jätkati ka juba Vabadussõja ajal alanud I Eesti mereväeohvitseride lennu ettevalmistamist. Ohvitseridele lisaks tuli välja koolitada uus allohvitserkoosseis. Vabadussõjaaegsed mereväe allohvitserid, kes Vene laevastikus olid saanud võrdlemisi hea erialalise ettevalmistuse, lahkusid demobilisatsiooniga teenistusest headele tsiviiltöökohtadele. Seega jäi merevägi allohvitserkonnast pea täiesti ilma.
Alates 1921. aastast kuulus merejõudude koosseisu Merejõudude staap, millele allusid rannavalve-, tehnika-, majandus- ja sideosakond. Merejõududele allus mereside, mis tegeles vaatlus- ja sidepostide organiseerimise ja varustamisega rannikul ning saartel. Kuna merejõududele kuulus ainuke kaablipanemiseks sobiv alus Kompass, kuulus merejõudude ülesannete hulka ka veealuste sidekaablite paigaldamine ja korrashoid.
1922. aastal toimusid esimesed Vabadussõja-järgsed mereväeõppused. Samuti võeti teenistusse uppunust üles tõstetud ja korda tehtud suurtükilaev Mardus. 1923. aastal tõsteti Väinamerest üles esimese maailmasõja ajal uppunud torpeedopaat, mis remonditi ja võeti 1924. aastal kasutusele torpeedopaat Sulevina. 1924. aastal hukkus traalimisel Meeme, mis on Eesti merejõudude ainus lahingülesande täitmisel hukkunud laev.
1925. aastal nimetati Läänemere laevastiku divisjon ümber Merelaevastiku divisjoniks. 13. mail 1925 moodustati Miinisadama sõjalaevastiku baas ja pärast sadama süvendamist hakkasid sõjalaevastiku baasis baseeruma kõik merejõudude laevad. 1. aprillist. 1927. aasta algul arvati teenistusest välja maailmasõja eel ehitatud ja tehniliselt vananenud suurtükilaev Lembit. 1927. aastal formeeriti iseseisvate üksustena Merejõudude baas ja Tallinna sõjasadam. Laevastiku isikkoosseisu väljaõppeks oli Mereväe ekipaaž.
Merejõud 1928–1939
pisi|Allveelaev Kalev 1920. aastate lõpul toimus mereväes märkimisväärseid uuendusi, sealhulgas üle pikema aja lisandus koosseisu ujuvvahendeid. 1928. aastal anti Veeteede talituselt merejõududele tagasi miinitraalerid Olev ja Kalev (hiljem Keri ja Vaindlo). Lisaks anti üle Ristna ja Suurop, mis võeti kasutusele miiniveeskajate-traaleritena. Soomest 1920. aastal ostetud reisilaevad-ratasaurikud olid kohandatud miinitraaleriteks ja olid olnud pärast sõjajärgseid traalimistöid peamiselt reservis kuni 1928. aastani.
1933. aastal müüdi Peruule kulukad hävitajad Vambola ja Lennuk. Riigil ja merejõududel oli valida, kas kulunud laevad renoveerida (kapitaalremontida) või üritada maha müüa ning saadava raha eest proovida hankida uued laevad. Otsustati müügi kasuks, aga võimekatest laevadest loobumine kutsus ühiskonnas esile vastakaid arvamusi.
1937. aastal said merejõud omale uued allveelaevad Kalev ja Lembit, mis kuulusid ehituse ja varustuse poolest maailma parimate hulka. Allveelaevade ehitusse panustas olulisel määral Allveelaevastiku Sihtkapital oma kampaaniatega. Pärast allveelaevade saabumist algatati kampaania ka uute mootortorpeedopaatide (torpeedokaatrite) hankimiseks, kuid seoses Euroopas alanud sõja mõjudega ei saanud need Inglismaal valmis.
Eesti merejõududes olid enne 2. maailmasõda:
Merejõud Teise maailmasõja algul 1939–1940
pisi|Mereväe õppekompanii rühm 1940
Valmiduse tõstmine ja sündmused
Teise maailmasõja alates septembris 1939 üritati tugevdada ka merejõudude alalist valmidust. Selle hulka kuulus näiteks ajateenijate teenistuse erakorraline pikendamine, et hoida laevastikku täiesti tegevusvalmina.
1939. aasta septembris saabus Tallinna Poola allveelaev Orzel, mis interneeriti. Allveelaeval õnnestus aga sõjasadamast põgeneda, mis põhjustas rahvusvahelise skandaali ja päädis tagandamistega merejõudude juhtkonnas.
1940. aasta jaanuaris otsustati ehitada Sadamatehastes 2 valvelaev-miiniveeskajat, kuid ilmselt ei jõutud enne okupatsiooni töid alustada.
1940. aastal valmis moodne vahilaev Pikker.
Merejõudude likvideerimine 1940
14. juunil 1940 alustas Nõukogude Liit Eesti vastu mere- ja õhublokaadi. 17. juunil 1940 kell 7.40 vallutas Punalipulise Balti Laevastiku valvevalitsuse koondpataljon Sõjasadama ja laevastiku kasarmud Tallinnas. Pärast riigipööret anti Nõukogude vägedele üle tuletornid, merekindlused ja mereside osakonna postid. 25. juunil võttis Balti Laevastik Tallinna Sõjasadama ametlikult üle. Septembris kehtestati Nõukogude määrustikud ja laevad määrati Nõukogude Balti laevastiku üksustesse.
30. septembril kirjutas merejõudude juhataja kaptenmajor Johannes Santpank alla oma viimasele päevakäsule. Üleandmisaktidele kirjutati alla 28. oktoobril 1940.
1940. aastal mereväes teeninud ohvitseridest vangistati 43.
Pandorin
Pandorin oli Tallinnas aastatel 1902–1940 tegutsenud kultuuriselts.
Seltsil oli enda laulukoor, näitering ja viiuliansambel, korraldati kontserte, peoõhtuid.
Plectrurus
Plectrurus on maoperekond.
Klassifikatsioon
Perekonda Plectrurus klassifitseeritakse roomajate andmebaasis järgmised maoliigid :
Välislingid
Selles artiklis on kasutatud prantsuskeelset artiklit fr:Plectrurus seisuga 16.11.2013.
Valga Gümnaasium
Valga Gümnaasium on riigigümnaasium Valgas aadressil J. Kuperjanovi tänav 10.
Eellugu
1788. aastal asutati Valga Kroonukool, mis reorganiseeriti kreiskooliks ja seejärel linnakooliks ning lõpuks Valga Kõrgemaks Algkooliks. Kõik need koolid tegutsesid Valga vanimas koolimajas aadressil Kesk tänav 22 – hoones, kus tänapäeval tegutseb Valga Muusikakool.
1918. aastal taotles Valga Rahvahariduse Selts eesti õppekeelega keskkooli asutamist Valgas, kuid ei saanud selleks Saksa okupatsioonivõimudelt luba.
11. jaanuaril 1919 asutati Valga Eesti Gümnaasium (VEG) – esimene eesti õppekeelega keskharidust andev õppeasutus Valgas. 300 õpilasega segakooli juhatajaks määrati Marta Pärna. Valga Eesti Gümnaasium sai tegutseda sama aasta jaanuari lõpuni. Ägedate lahingute tõttu Vabadussõjas otsustati koolikomisjoni otsusega kool sulgeda.
Koolikomisjoni 10. veebruari 1919. aasta otsusega asutati Valga Eesti Gümnaasiumi asemele kaks gümnaasiumi – eraldi poeglastele ja tütarlastele. Valga Tütarlaste Gümnaasium (VTG) ja Valga Poeglaste Gümnaasium alustasid õppetööd 25. veebruaril 1919. Esialgu töötasid mõlemad gümnaasiumid samas majas aadressil Vabaduse tänav 13, kuid eri korrustel. Valga Tütarlaste Gümnaasiumi juhataja oli Marta Pärna. Õpilaskonna moodustasid Valga ja Valgamaa tütarlapsed, tulijaid oli ka kaugemalt. Kokku alustas õppimist 212 tütarlast. Valga Poeglaste Gümnaasium alustas tegevust Olaf Silla juhtimisel, kuid juba 1919. aasta sügisest tuli tema asemele tuntud pedagoog Tõnis Grünberg, kes juhtis kooli kuni selle sulgemiseni 1932. aastal. Õpilasi oli alguses 129. Valga Poeglaste Gümnaasium jõudis oma päriskoju – Valga Valgesse Majja – alles 1923. aastal, olles enne seda töötanud allüürnikuna mitmes eri majas. Aastast 1921 tegutses kool koolihoones Jaani kiriku kõrval.
Valga Tütarlaste Gümnaasium ja Valga Poeglaste Gümnaasium suleti avalikkude keskkoolide seaduse § 15 alusel 1932. aastal.
Ajalugu
Valga Gümnaasium ise loeb oma ajalugu 1919. aastast, mil Valgas alustas tööd esimene eestikeelne gümnaasium. Siiski on nii Valga Eesti Gümnaasium kui ka aasta hiljem selle asemele loodud Valga Tütarlaste Gümnaasium ja Valga Poeglaste Gümnaasium eraldi koolid ja õigem on rääkida Valga Gümnaasiumist alates 1932. aasta sügisest, mil alustas tegevust Valga Ühisgümnaasium, kus said kooliteed jätkata sama aasta kevadel suletud Valga Tütarlaste Gümnaasiumi ja Valga Poeglaste Gümnaasiumi senised õpilased. Vastloodud Valga Ühisgümnaasiumi direktoriks määrati Victor Neggo. Gümnaasiumi asukohaks sai Valga Valge Maja aadressil Julius Kuperjanovi tänav 10. Gümnaasium liigendati humanitaar- ja reaalharuks, millele lisandus kommertsharu. Koolis oli üle poole tuhande õpilase.
1934. aasta koolireform tõi kaasa olulisi ümberkorraldusi koolitöös. Kehtestati progümnaasiumi (5.–9. õppeaasta) ja reaalkooli (7.–9. õppeaasta) staatus, millele järgnes kolmeaastase õppeajaga gümnaasium (10.–12. õppeaasta). Täieliku gümnaasiumihariduse omandamiseks pikendati õppeaega senisega võrreldes ühe aasta võrra. Algkool oli kuueaastase õppeajaga. Viktor Neggo asemele tuli direktoriks Aleksander Raudsepp.
1939. aastal nimetati Valga Ühisgümnaasium ümber Valga Gümnaasiumiks (VG) ja seda hakkas juhtima Aleksander Rikken.
1940/1941. õppeaastal nimetati Valga Gümnaasium Nõukogude Liidu koolisüsteemi järgi ümber Valga Keskkooliks. Kaotati õppemaks. 19. augustist 1940 vabastati Aleksander Rikken Valga Gümnaasiumi direktori ametikohalt.
1941/1942. õppeaastal – Saksa okupatsiooni tingimustes – taastati kooli endine nimi – Valga Gümnaasium.
1944. aasta sügisest muudeti kooli nimi jälle Valga Keskkooliks.
1945. aastal koliti kool tagasi Valga Valgesse Majja J. Kuperjanovi tänav 10. Sõja ajal oli koolimajas olnud sõjaväehaigla ja õppetöö oli klasside kaupa linnas laiali. Kui maja taas kooli käsutusse saadi, oli vahepealse killustatuse tõttu kaduma läinud suur osa kooli inventarist.
1960. aastatel oli koolis tuhatkond õpilast ja kool töötas kahes vahetuses. Kooliruumide puuduse tõttu linnas tegutsesid samas majas veel ka Valga Õhtukeskkool, Valga Muusikakool ja Valga Spordikool. Koolile nõuti juurdeehitust. 1970. aastate alguses valmis arhitekt Arnold Matteuse juurdeehituse projekt, kuid see jäi teostamata. Päevakorda oli kerkinud uue koolihoone ehitamine.
1977. aastal valmis aadressil Kungla tänav 16 uus koolihoone ja 1. septembri 1977. aasta aktus toimus juba uues majas. Võeti kasutusele ainekabinetisüsteem.
2. märtsil 2012 kinnitati Valga Linnavolikogu istungil Valga Gümnaasiumi uus põhimäärus. See jõustus 1. septembril 2012 ja selle järgi on Valga Gümnaasium ainult gümnaasiumiastmes töötav kool.
1. septembril 2016 sai Valga linna ning Haridus- ja Teadusministeeriumi kokkuleppe kohaselt Valga Gümnaasiumist riigigümnaasium, mis jätkas tegevust värskelt renoveeritud hoones aadressil J. Kuperjanovi tänav 10.
Valga Gümnaasiumi raamatukogu
pisi|Valga Gümnaasiumi raamatukogu sisevaade 2009. aasta juunis Kooli raamatukogul ei olnud esialgu omaette ruume, raamatukapid paiknesid vene keele ja käsitööõpetaja Hämeliski kabinetis (kelle kohta on isikulise koosseisu raamatust teada esimeste ametlike andmetena, et ta töötas aastatel 1944–1958 koolis õpetajana).
15. jaanuaril 1945 koostatud akti sissekande põhjal on inventariraamatusse kantud teavikud, mida oli 3414. Jaanuariks 1946 on inventariraamatusse kantud 5674 raamatut, millest 170 oli eraldanud Valga Täitevkomitee Haridusosakond ja 36 raamatut olid arvega ostetud RKMO Valga raamatukauplusest nr 8.
Inventariraamatutest selgub, et eraldi on õpetajate ja õpilaste põhinimestikud. Õpilaste põhinimestiku esimene raamat on Oskar Lutsu "Kevade" 2. trükk, välja antud 1919. aastal ja hinnaks märgitud 10 rubla. Õpetajate põhinimestiku esimene raamat on "Handbuch der praktischen Hygiene", mis on välja antud 1913. aastal ja hind samuti 10 rubla.
Raamatukoguhoidjana võeti 1. jaanuaril 1951 tööle Linda Tudelep (töötas raamatukogus 1982. aastani), kes oli õppinud Valga Tütarlaste Gümnaasiumis. Algas ajastule vastav ideoloogilise kasvatustöö organiseerimine vastavate näituste ja ürituste korraldamisega.
Raamatukogus tegutses raamatukogu aktivistide ring, mille tegevusest saab aimu 25. aprillil 1963 alustatud ringi päevikus.
1965. aasta kooli ja rahvaraamatukogu passist selgub, et Valga 1. Keskkoolis oli 24 klassikomplekti, 773 õpilast ja 48 õpetajat. Üldise fondi suurus oli 12 241 teavikut. Raamatukogu paiknes klassiruumis, mille põrandapind oli 34,83 ruutmeetrit. Raamatukogu riiuleid oli 124 meetrit, oli 10 raamatukappi, 2 lauda ja 6 tooli. Kirjanduse soetamiseks ettenähtud eelarve oli 800 rubla.
Sama kuupäevaga teine pass oli välja antud Valga Töölisnoorte Keskkooli raamatukogu kohta, mille sisu erines klassikomplektide (14), õpilaste arvu (263), õpetajate arvu (22), eraldi fondi (1855) ja eelarve poolest (280 rubla kirjanduse soetamiseks). Muud andmed kattusid, kuna tegemist oli sama raamatukoguga.
Sellele ajale oli iseloomulik keelatud ja vananenud kirjanduse pidev kontrollimine ja hävitamine. Säilinud on ärakirja mustand Eesti NSV Kirjandus- ja Kirjastusasjade Peavoliniku leitud kahest raamatust, mis on raamatukogu juhataja juuresolekul hävitatud ribadeks lõikumise ja põletamise teel.
1. septembri 1977. aasta avaaktus toimus uues koolimajas ja Valga 1. Keskkooli raamatukogu sai endale suure klassiruumi, kuhu küll ei mahtunud veel lugemissaali.
1982. aastal asus Valga 1. Keskkooli tööle raamatukogunduse eriharidusega Viljandi Kultuurharidustöö Kooli lõpetaja. Hoogustus raamatukogunduslik töö mitmesuguste ürituste näol. Tegevust alustas algklasside raamatukoguring Miksike. Hakati pidama lugemiskultuuritunde 1.–8. klassile. Eesti keele tundide raames alustati osa kirjandustundide läbiviimist kooliraamatukogus ning ka Valga Keskraamatukogus. Kooli õpilaskond oli kasvanud ligi 900 õpilaseni, laenutusi on märgitud 4731 ja külastusi 4313. Raamatukogu sai töö paremaks korraldamiseks 0,5 kohaga tööle teise raamatukoguhoidja.
Raamatukoguks kohandati koridori lõpus paiknev klassiruum, õpikuhoidlateks said projekteeritud, kuid mitte kunagi kasutamist leidnud WC ruumid ja kinni ehitati osa koridorist. Kokku saadi 80 ruutmeetrit pinda, mida oli siiski liiga vähe selleks, et sisse seada korralik lugemissaal.
2006. aastal sai raamatukogu internetiühendusega arvuti ja RIKSi rakenduse ning tehti ettevalmistusi raamatute elektrooniliseks laenutuseks. Fond puhastati vananenud raamatutest ja õpikutest. Varem maha kantud, kuid siiski alles hoitud teavikute eemaldamisega saadi juurde vaba pinda, mis andis ruumi lugemislaudade ja toolide paigaldamiseks. Elektrooniline laenutamine algas 2009. aasta alguses.
Thamara Gatšetšiladze
Thamara Gatšetšiladze (Thako Gatšetšiladze; gruusia keeles თამარა გაჩეჩილაძე (თაკო გაჩეჩილაძე); sündinud 17. märtsil 1983 Thbilisis) on Gruusia laulja, laulukirjutaja ja näitleja.
Ta esindas Gruusiat 2017. aasta Eurovisiooni lauluvõistlusel Kiievis 1. poolfinaalis lauluga "Keep the Faith". Laul poolfinaalist edasi ei pääsenud.
Ta kuulus gruppi Stephane & 3G, mis pidi Gruusiat esindama 2009. aasta Eurovisiooni lauluvõistlusel Moskvas lauluga "We Don't Wanna Put In". Laulu poliitilise sõnumi tõttu seda lauluvõistlusele ei lubatud.
Pruunikas nappsamblik
Pruunikas nappsamblik  (Toninia verrucarioides) on samblikuliik.
Samblik kasvab ka Eestis.
Aale Käsitöö
Aale Käsitöö OÜ on Eesti rõivaettevõte. Ettevõte valmistab ja müüb muu hulgas ka eesti rahvarõivad. Ettevõte asutati 1992.
Ettevõttel on kaks salongi: Viru Käsitöö Salong ja Pärnu Käsitöö Salong.
2022. aasta Prantsusmaa presidendivalimised
2022. aasta Prantsusmaa presidendivalimised toimusid kahes voorus, 10. ja 24. aprillil 2022. Kuna ükski kandidaat ei saavutanud esimeses voorus absoluutset häälteenamust, toimus teine voor, milles senine president Emmanuel Macron saavutas ülekaalu vastaskandidaat Marine Le Peni üle..
La République En Marche! erakonda esindav Macron alistas Rahvusrinde kandidaadiks olnud Le Peni ka 2017. aastal toimunud presidendivalimistel.
Valimiste esimeses voorus sai Macron 27,9% häältest, Le Pen 23,2% häältest ning neile järgnesid La France Insoumise'i esindav Jean-Luc Mélenchon (22%), Reconquête kandidaat Éric Zemmour (7,1%), Vabariiklaste kandidaat Valérie Pécresse (4,8%) ning Sotsialistliku Partei kandidaat ja Pariisi linnapea Anne Hidalgo 1,8% häälesaagiga.
Kuni 2017. aastani kaheks peamiseks parteiks peetud paremtsentristlik-gaullistlik Vabariiklased ja vasaktsentristlikud sotsialistid said mõlemad läbi aegade halvima presidendivalimiste tulemuse. Äärmusparempoolsetel oli valimistel tekkinud alternatiiv Le Penile Éric Zemmouri näol. Samas olid Zemmouri valijad üldiselt jõukamad kui Le Peni valijad.
Valimiste teises voorus kogus Macron 58,5% ja Le Pen 41,5% häältest. Valimised võitis seega Macron, kuid 7,5% halvema tulemusega kui 2017. aastal. Lisaks võitis Le Pen seekord 30 departemangus (millest 7 ülemeredepartemangu); 2017. aastal võitis vaid 2 departemangus, mis olid mõlemad Prantsusmaa emamaal. Macronist sai esimene tagasivalitud president 20 aasta järel pärast Jacques Chiraci 2002. aastal.
Valimistel osales 72% valimisõiguslikest inimestest, mis oli alates 1969. aasta presidendivalimistest väikseim valimisaktiivsus.
Alexander Agricola
Alexander Agricola (1445 või 1446 Gent – 15. august 1506 Valladolid) oli renessansihelilooja franko-flaami koolkonnast.
Ta oli eriti tuntud 15.–16. sajandi vahetusel ning tema muusikat levitati kogu Euroopas. Agricola looming sisaldas teoseid kõikides tolle aja tähtsamates vaimuliku ja ilmaliku muusika žanrides.
Elu
Nagu ka teistel selle perioodi heliloojatel, on Agricola elust vähe teada. Ta sündis Gentis. Enamiku oma elust veetis ta töötades Itaalias, Prantsusmaal ja Madalmaades, kuid on perioode, mille kohta ei ole täpseid tõendeid tema tegevusest. Tundub, et ta lahkus mitmetelt oma ametikohtadelt ilma loata. Ta oli laulja Milanos Milano hertsogi Galeazzo Maria Sforza juures aastatel 1471–1474. 1474. aastal kirjutas tema tööandja soovituskirja Lorenzo de' Medicile ja Agricola suundus Firenzesse. 1476. aastal oli ta Cambrais, tõenäoliselt lauljana. Aastatest 1476–1491 ei ole kindlaid andmeid. Teada on ainult, et ta veetis osa sellest ajast Prantsuse kuninga õukonnas. Sellel ajal kasvas ilmselt tema tuntus heliloojana. 1500. aastal asus ta tööle Philipp Ilusa juurde, kes oli Burgundia hertsog ja Kastiilia kuningas. Selleks ajaks oli Agricolast saanud üks hinnatumaid heliloojaid terves Euroopas. Ta suri 1506. aasta augustis katku.
Looming
Agricola stiil sarnaneb Johannes Ockeghemi omaga, eriti on mõjutused tuntavad varasemas loomingus. Tema muusika on tihti väga detailirikas.
Agricola kirjutas missasid, motette, motett-šansoone, ilmalikke laule (rondeau, šansoon) ja instrumentaalmuusikat. Enamik tema instrumentaalmuusikast võttis aluseks Gilles Binchois' või Ockeghemi loomingu. Väga väheseid tema teoseid on võimalik täpselt dateerida.
Tarkan Tüzmen
Tarkan Tüzmen (artistinimega Tüzmen; sündinud 7. märtsil 1968) on Türgi laulja ja näitleja.
Tema esimene ülesastumine kohalikus Eurovisiooni eelvoorus oli 1996. aastal. Seal esitas Tüzmen koos Pınar Ayhaniga loo "Var mısın söyle", mis tuli teiseks, ja sooloartistina loo "Bilirsin ya", mis ei jõudnud auhinnakohale.
Tema vend Kürşad Tüzmen on aastatel 2002–2009 Türgi valitsuses minister.
Kulu
Kulu on kõige üldisemas mõttes raha või mistahes majandusressursi loovutamine teisele isikule.
Bugnicourt
Bugnicourt on vald Põhja-Prantsusmaal Nordi departemangus Aniche'i kantonis.
pisi|tühi|Bugnicourt'i raekoda
Seal on väike äripark Parc d'activités de la Tuilerie, kus võõrustatakse mitmeid loome- ja tootmisettevõtteid.
Igas augustis tähistab linn "Fete du Boeuf" (veiselihafestivali).
Gembloux' klooster
pisi|240px|Gembloux' klooster Gembloux' klooster (prantsuse keeles Abbaye Saint-Pierre de Gembloux) oli benediktiinide klooster Gembloux' linna lähistel Namuri provintsis Belgias.
Tuba Önal
Tuba Önal (sündinud 1974 İstanbulis) on Türgi laulja.
Gembloux' klooster
936. aastal asutatud klooster oli pühitsetud pühale Peetrusele ja märter Exuperiusele.
Tuba Önal
1999. aasta Eurovisiooni lauluvõistlusel Jeruusalemmas esindas ta Türgit lauluga "Dön Artık" ja saavutas 16. koha.
Gembloux' klooster
Tänapäeval asub kloostri ruumides 1860. aastal asutatud Gembloux' Maaülikool (FUSAGx), mis ühendati 2009. aastal Liège'i Ülikooliga teaduskonnana ja kannab sellest ajast saadik nimetust Gembloux Agro-Bio Tech (GxABT).
Ühekordne šifriplokk
Ühekordne šifriplokk on krüptograafias kasutatav šifreerimise algoritm, mida ei ole võimalik lahti murda. Tegemist on ainsa teada oleva šifreerimise algoritmiga, mille murdmatus on matemaatiliselt tõestatud.
Selleks, et šifreerimine tõesti murdmatu oleks, peavad algoritmi kasutades olema rahuldatud järgmised tingimused:
Šifreerimisel seatakse lihttekst paari vähemalt sama pika privaatse võtmega. Seejärel seotakse iga märk lihttekstis vastava märgiga privaatses võtmes ning vastavad märgid kombineeritakse omavahel, kasutades modulaarset liitmist (tihti kasutatakse ka välistavat disjunktsiooni). Dešifreerimine töötab vastupidi – paari seatakse šifreeritud tekst ja privaatne võti ning seejärel kombineeritakse vastavad märgid omavahel.
Näide
Oletame, et Alice tahab saata Bobile šifreeritud sõnumi “TERE” ja kasutab selleks juhuslikku võtit “AKTP”. Esmalt seame iga tähega vastavusse numbri, mis väljendab tähe positsiooni ladina tähestikus (alates arvust 0). Seejärel seame paari iga tähe lihttekstis vastava tähega võtmes. Järgmiseks kombineerime iga paari liikmeid, kasutades modulaarset liitmist mooduliga 26 (tähtede arv ladina tähestikus). T		E		R		E		lihttekst 19 (T) 		4 (E)		17 (R)		4 (E)		lihttekst 0 (A)		10 (K)		19 (T)		15 (P)		võti 19		14		36		19		võti + lihttekst 19 (T)		14 (O)		10 (K)		19 (T)		(võti + lihttekst) mod 26 T		O		K		T		šifreeritud tekst
Alice saadab Bobile šifreeritud teksti “TOKT”. Bob kasutab sõnumi dešifreerimiseks sama võtit ja sama algoritmi vastupidises järjekorras ehk modulaarse liitmise asemel kasutatakse modulaarset lahutamist. T		O		K		T		šifreeritud tekst 19 (T)		14 (O)		10 (K)		19 (T)		(šifreeritud tekst 0 (A)		10 (K)		19 (T)		15 (P)		võti 19		4		-9		4		šifreeritud tekst – võti 19 (T)		4 (E)		17 (R)		4 (E)		(šifreeritud tekst – võti) mod 26 T		E		R		E		dešifreeritud tekst
Puudused
Hoolimata ühekordse šifriploki turvalisusest on algoritmi rakendamisel praktikas palju tõsiseid puudujääke, sest perfektse salastatuse püsimiseks peab see rahuldama mitut nõudmist.
Juhuslikkus
Selleks, et ühekordne šifriplokk oleks turvaline, peavad šifreerimisel kasutatavad võtmed olema juhuslikud. Tõeliselt juhusliku võtme genereerimine on aga matemaatiliselt keeruline ülesanne ja isegi tuntud krüptograafias kasutatavad juhusliku numbri generaatorid võivad genereerimiseks kasutada funktsioone, mille turvalisus pole matemaatiliselt tõestatud.
Võtme kasutamine ja vahetamine
Ühekordse šifriploki kasutamise turvalisuse püsimiseks ei tohi ühte ja sama võtit šifreerimiseks kasutada rohkem kui ühe korra, sest muidu on võimalik šifreeritud tekstide peal rakendada krüptoanalüüsi, mis viib väga suure tõenäosusega sõnumite paljastamiseni. Seega on iga uue sõnumi saatmisel vaja uut juhuslikku võtit, mida tuleb šifreerimist kasutavatel osalistel omavahel vahetada ning seetõttu on ühekordne šifriplokk täpselt sama turvaline, kui on poolte vaheline võtme vahetamise meetod, sest võtme lekkimisel on lihtne paljastada ka sõnumivahetus.
Võtme pikkus
Lisaks on ühekordse šifriploki suureks puuduseks ka tingimus, et võti peab olema vähemalt sama pikk kui sõnum. See teeb pikkade šifreeritud sõnumite saatmise väga ebaefektiivseks ja ebaturvaliseks, sest võti võib osutuda elektrooniliseks vahetamiseks liiga pikaks ja vaja võib minna andmekandjaid. Võtmete talletamine aga andmekandjatele on ebaturvaline, sest sealt on hiljem võimalik (ka kustutatud) andmeid välja lugeda.
Maarja Simovart
Maarja Simovart (hüüdnimega Sussimemm; 12. veebruar 1945 – 12. mai 2014) oli eesti maakarjakasvataja. Hüüdnime Sussimemm sai ta sellest, et valmistas populaarseid tikanditega viltsusse.
Maarja ja Jüri Simovart pidasid juba aastakümneid Harju maakonnas Nissi vallas Pala talus ligi 30 lehma, keda perenaine kaks korda päevas lüpsis.
Pensionieas talupere kandideeris 2012. aastal konkursil „Aasta põllumees“. Vabal ajal valmistas perenaine vildist susse, millele tikkis Muhu mustreid. Muhu susse müüs perenaine ka internetis, sealtkaudu hakati teda kutsuma Sussimemmeks.
2013. aastal lõpetas pensionieas perenaine järjekordse käsitöömeistrite kursuse Tallinnas Eesti Rahvakunsti ja Käsitöö Liidu koolitusel, kus oli õppinud tikkimist.
Slavko Kalezić
Slavko Kalezić (montenegro keeles Славко Калезић; sündinud 4. oktoobril 1985 Podgoricas) on Montenegro laulja, laulukirjutaja ja näitleja.
Ta esindas Montenegrot 2017. aasta Eurovisiooni lauluvõistlusel Kiievis 1. poolfinaalis lauluga "Space". Laul poolfinaalist edasi ei pääsenud.
Metropoliit
pisi|Vinnõtsja metropoliit Simeon Metropoliit on kõrgeim piiskopi tiitel õigeusu kirikus pärast patriarhi.
Näited
Enne 325. aastat oli metropoliit kõrgeim vaimulik.
Eesti Apostlik-Õigeusu Kirik
EAÕK 2003. aasta põhikirja kohaselt on metropoliit kiriku esivaimulik ja eestseisja, kelle valib EAÕK Täiskogu, kuid metropoliidi valimise kinnitab ja seab eluajaks ametisse Konstantinoopoli Oikumeenilise Patriarhaadi Püha Sinod. Metropoliit on ühtlasi EAÕK Tallinna peapiiskopkonna piiskop.
Vera Dujunova
Vera Illarionovna Dujunova (vene keeles Ве́ра Илларио́новна Дуюно́ва, aastani 1969 Galuška (Галу́шка); 11. aprill 1945 Krasnodar – 2. märts 2012 Taškent) oli Nõukogude Liidu võrkpallur.
Takayuki Chano
Takayuki Chano (jaapani keeles 茶野 隆行 Chano Takayuki; sündinud 23. novembril 1976 Ichikawas) on Jaapani endine jalgpallur, kaitsja.
Vagolaid
Vagolaid on eesti perekonnanimi.
Takayuki Chano
Koondisekarjäär
Jaapani jalgpallikoondises mängis ta aastatel 2004–2005 7 mängu.
Vagolaid
Nimede eestistamisel määrati Vagolaid uueks perekonnanimeks isikutele, kelle perekonnanimi oli Veiper (Tallinnas 1937. aastal). Juhan Vagolaiu palvel kanti Vagolaid perekonnanimede kaitseregistrisse nr. 309 all (Siseministeeriumi teadaanne 20. jaanuarist 1937).
1. jaanuaril 2017 sellise perekonnanimega inimesi Eestis ei ela või on neid vähem kui 5.
Brome ühisvald
thumb|Vapp thumb|Samtgemeinde Brome paiknemine Gifhorni kreisis
Brome on valdade ühendus (Samtgemeinde) Saksamaal Alam-Saksi liidumaal Gifhorni kreisis.
Selle pindala on 203,87 km². 31. detsembril 2015 elas seal 16 470 inimest. See paikneb umbe 20 km Gifhornist kirdes ja 10 km Wolfsburgist põhjas.
Pruunikas narmassamblik
Pruunikas narmassamblik  (Bryoria fuscescens) on samblikuliik.
Avalik Arvamus
Avalik Arvamus on 1988 Võrus asutatud Vaba-Sõltumatu Kolonn Nr. 1 sõltumatu häälekandja.
Libaoperatsioon
Libaoperatsioon on avalikkuse eksitamine, petmine infosõjas.
Eesmärk on eksitada avalikkust, viies mitmesuguseid tegevusi läbi nii, et need tunduksid meedia vahendusel loogilised ja põhjendatud. Läbi ajaloo on sõdimise õigustamiseks kasutatud erinevaid libaoperatsioone ning leiutatud olematuid ohte. Sõjas on oluline, et oma eluga riskivad sõdurid usuks, et nad võitlevad ülla eesmärgi nimel. Libaoperatsiooni võtet kasutatakse ka mittesõjalistes olukordades.
Libaoperatsioone kasutatakse laialdaselt luures, sõjatööstuses ja suurriikide vahelistes sõdades. Kui inimesed saavad aru, et neid on petetud, siis on juba liiga hilja. Juhtumid on strateegiliselt ajastatud ja kannatada võivad ka süütud ohvrid. Tänapäeval tundub, et sellised võtted on tavapärased, mitte erakorralised tegevused.
Näited
Vene rahva toetuse saamiseks föderaalvägede uuele Kaukaasia sõjakäigule sooritati kuritegu – detsembris 1999 lasid Vene eriteenistused Moskvas, Buinakskis ja Volgodonskis õhku elumajad, kus hukkus rohkem kui 300 inimest ja seda esitati tšetšeeni võitlejate kätetööna. Kuritegu sai avalikuks, kui Kaasanis jäid tšekistid kohalikule miilitsale vahele 150-kilogrammise lõhkelaengu paigutamisel elumajja. 30. septembril 1999 alanud 90 000 inimesest koosnevate föderaalvägede ohvriterohkeTšetšeenia sõjakäik viidi lõpule 2003. aastal.
Libaoperatsiooni näiteks, kuidas CIA sõda kavandas ja õigustas, on 2003. aastal alanud USA-Iraagi sõja eel toimunu. Suveräänsesse riiki tungiti sisse rahvusvahelise julgeoleku tagamise ettekäändel. Väideti, et Iraagil on massihävitusrelvad, mida kunagi ei leitudki. On võimalus, et keemiarelvad viidi Iraagist Süüriasse aga seda pole tõestatud.
Mieczysław Gocuł
pisi|Mieczysław Gocuł Mieczysław Gocuł (sündinud 21. mail 1963 Choszcznos) on Poola sõjaväelane (kindralleitnant).
18. märtsil 2014 anti talle Kotkaristi I klassi teenetemärk, tunnustades tema tööd Poola kindralstaabi ülemana.