cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Estonia katastroof
Laevahuku kulg
Kell 0.25 peksid nelja- kuni kaheksameetrised lained Estonia vasakut parrast. Veidi enne kella üht öösel kuulsid meeskonnaliikmed metalseid kolksatusi. Vahimadrus, kes saadeti asja uurima, teatas, et kõik paistab olevat korras, kuid kuuleb autotekil olles metalset heli ega suuda selle põhjust kindlaks teha. Visiiri ja rambi signaaltuled näitasid, et lukud on kinni. Laevakere ragisemine, kolksumine ja metalli väändumise hääl tekitasid reisijates ärevust ning paljud ei saanud magada. Järgnevalt purunesid suurtes lainetes visiiri kinnitused, ramp avanes ja vesi tungis laeva. Kiiresti tekkis tuntav tüürpoordikreen, osa reisijaid hakkas kajuteist põgenema ning tekkis paanika. Kreeni tõttu jäid paljud lõksu ega suutnud oma kajuteist väljuda. Kell 1.20 teatas nõrk naisehääl eesti keeles: "Häire, häire, laeval on häire!"
Kell 1.22 saatis Estonia teine tüürimees esimest korda raadioeetrisse Mayday hädakutsungi, kuid elektrikatkestuse tõttu ei saanud ta öelda laeva koordinaate. Veidi hiljem siiski õnnestus Estonia vanemtüürimehel edastada laeva koordinaadid Mariellale ja Silja Europale. Seejärel ütles Estonia teine tüürimees: "Nüüd on tõesti halvasti. See on nüüd siin tõesti halvasti." Pärast seda Estoniaga ühendust enam ei saadud. Parvlaevad Silja Europa ja Mariella võtsid ühendust merepäästekeskusega, teatasid juhtunust ka teistele lähedal olevatele laevadele ning suundusid õnnetuspaigale.
Kreeni tõttu oli laevas raske liikuda. On arvatud, et reisijail, kes väljusid oma kajutist esimese suurema kreeni ajal, oli umbes 10–20 minutit aega välistekile jõuda. Enamik inimesi ei hakanud aga kohe väljuma ning hiljem oli see võimatu, sest kreen oli juba vähemalt 90 kraadi. Arvatakse, et välistekile jõudis vaid ligi 300 inimest ning ülejäänud uppusid koos laevaga.
Kui õlirõhk langes, seiskusid laeva peamasinad ning viis minutit hiljem ka generaatorid. Tööle jäi avariivalgustus, millele andsid voolu laeva akud. Kell 1.35 seiskus kaardikambri kell ning 1.48 ajal kadus Estonia veepinnalt. Enne laeva lõplikku põhjavajumist anti laeva sillalt mitu korda signaali. Kaugus Rootsi rannikuni on õnnetuspaigast 100, Soome Utö saareni 40 ja Hiiumaani 50 kilomeetrit. Esimese laevana jõudis sündmuskohale Mariella 37 minutiga.
Ellujäänute päästmine
pisi|Estonial olnud päästerõngas [[Soome meremuuseumis.]] pisi|Soome piirivalve Super Puma OH-HVG lendamas, Estonia uppus rahvusvahelistes vetes Soome merepääste vastutusalas. Estonia esimese hädakutsungi kell 1.22 võttis vastu parvlaev Mariella, teise hädakutsungi kell 1.24 võttis vastu 14 raadiojaama. Nende hulgas oli ka Turu merepäästekeskus (MRCC), mis asus päästeoperatsiooni juhtima; kell 2.30 määratles juhtunu suurõnnetusena. Maarianhaminas asuv merepääste allkeskus alarmeeris Stockholmi merepäästekeskust kell 1.52, Tallinna merepäästekeskus sai teate laevahukust kell 2.55.
Päästeparvedelt päästeti elusana 138 inimest, kellest üks suri hiljem haiglas. Laevad päästsid 34 ja kopterid 104 inimest. Laevadel oli päästetöödel tunduvalt väiksem roll kui kopteritel, sest laevade päästepaate oli suure lainetuse tõttu liiga ohtlik vette lasta. Enamik ellujäänuist olid suhteliselt noored. Noorim pääsenu oli 12-aastane ning vaid seitse ellujäänut olid vanemad kui 55 eluaastat. Kokku pääses õnnetusest eluga 43 meeskonnaliiget ja 94 reisijat, kellest 111 olid mehed ja 26 naised.
Hukkunud
Tuntuim Estonial hukkunu oli laulja Urmas Alender. Laevaga hukkus ka rootsi muusik Pierre Einar Isacsson, kes muu hulgas esindas oma riiki 1971. ja 1972. aastal Eurovisiooni lauluvõistlusel. Paljud laevast välja jõudnud inimesed surid hüpotermiasse või uppusid, sest merel oli torm ja veetemperatuur vahemikus 10–11 °C. Uurimiskomisjon pakkus välistekile jõudnute arvuks umbes 310 inimest, kellest 160 jõudis päästeparvedele. Kopterite saabumisajaks oli kolmandik päästeparvedesse pääsenuist surnud ja lõpuks suudeti merest päästa vähem kui pooled laevast välja pääsenutest. Järgnevatel päevadel leiti merest 94 hukkunut, 95. hukkunu leiti 18 kuud hiljem. Arvatakse, et umbes 650 inimest 757st kadunust on endiselt laeva siseruumides. Laevaga hukkus ka selle kapten Arvo Andresson, kes jäi arvatavasti teadlikult laeva vastavalt meretraditsioonidele ega üritanudki end päästa.
Õnnetuses hukkunute arv kodakondsuse järgi:
Uurimise ametlik lõppraport
Eesti, Soome ja Rootsi valitsused moodustasid kohe pärast laevahukku 28. septembril 1994 rahvusvahelise laevahuku uurimiskomisjoni, mille koosseisu kuulus kolm liiget igast riigist.
Estonia huku uurimiskomisjoni lõppraporti järgi hukkus laev projekteerimisvigade tõttu: visiiri kinnitused olid liiga nõrgad ja purunesid suurte veemasside löökide tõttu ning ramp oli seotud visiiriga. Estonial puudus samuti kui paljudel teistel parvlaevadel rammvahesein, mis oleks rambi avanemise korral takistanud vee pääsu autotekile. Paljud spetsialistid olid üllatunud, et laine võib puruks murda visiiri kinnitused. On arvatud, et Estonia visiirile mõjusid veejõud tugevamini seetõttu, et tal oli pikk pirnvöör. Estonia sillast polnud võimalik visiiri näha, mistõttu laeva juhtkond ei teadnud, et visiir on kadunud. Samuti polnud kasu visiiri kinnituse kontroll-lampidest, sest need näitasid, et visiirilukud on kinni, kuid ei reageerinud lukukinnituste murdumisele.
Estonia huku uurimise lõpparuanne kirjeldab aastail 1973–1993 juhtunud 15 visiiriõnnetust. Estonia omadega väga sarnased vigastused olid suvel 1975 valminud Silja Line'i Wellamo visiiril 30. detsembril 1975.
Lähtudes sellest, et laeva uppumise põhjustasid konstruktsioonivead, kaebasid Estonia katastroofis lähedase kaotanud ja kannatanud (kokku üle 1100 inimese) kohtusse laeva klassifitseerija, Prantsusmaa firma Bureau Veritas, ja laeva ehitanud ettevõtte Meyer Werft, nõudes hüvitiseks üle 40 miljoni euro. Hagejaid esindava advokaadibüroo Schmill&Lombrez seisukoha järgi oli põhivastutaja just klassifitseerimisfirma, kes oleks pidanud laeva algse kontseptsiooni või hilisema hooldamisega seotud probleemidele tähelepanu pöörama ja sellega tegelema. Vastaspoole seisukoht oli, et nendepoolne kontroll oli nõuetekohane, kuid laev oli kehvas tehnilises seisundis ning selle hooldus ja meeskonna tegevus jättis soovida (näiteks sõitis laev hukuööl liiga kiiresti).
Prantsusmaa Nanterre'i esimese astme kohus tegi 19. juulil 2019 otsuse, millega jättis kaebuse rahuldamata. Kohtuotsuses märgitakse, et nii Prantsusmaa kui ka Rootsi seadustest lähtudes ei ole kaebajad esitanud piisavalt tõendeid tõestamaks, et ettevõte Bureau Veritas või kompanii Jos L. Meyer-Werft Gmbh & Co oleksid teinud suure või tahtliku vea. Kohus otsustas rakendada Rootsi seadust ja vaatas rangelt Bureau Veritase selle aja reegleid, mil laev ehitati. Nad järeldasid, et reeglite ja Rootsi seaduste järgi ei saa Bureau Veritast pidada vastutavaks laeva uppumise eest.
Kriitika lõppraporti kohta
1997. aastal korraldas kaks näitust Stockholmis – juunis ja detsembris – Estonia ehitanud laevatehas. Näitustel ja sel puhul ilmunud trükistes oli püütud tõestada, et laevatehas on ehitanud hea laeva, kuid eestlastest meeskond hooldas seda halvasti.
Samal ajal korraldasid konverentse ka laevahuku ohvrite lähedasi ühendavad organisatsioonid, viimane selline toimus mais 2000 Stockholmis. Sellistel üritustel seati kahtluse alla üht või teist detaili laevahuku lõpparuandest, otsiti seda, mida seal polnudki, kuid peamine etteheide oli selles, et laevahuku uurimiskomisjon ei osutanud laevahuku süüdlastele. Näiteks 2000. aasta Stockholmi konverentsil esinenud Gregg Bemis kritiseeris karmilt 1994. aasta veealuste videote kvaliteeti ja soovitas tellida kvaliteetsed allveevideod temalt endalt.
2006. aastal esitasid oma aruande kaks Eesti uurimiskomisjoni – Riigikogu ja valitsuse oma. Riigikogu komisjon keskendus peaasjalikult oletatavale sõjaväetranspordile laevahukuööl ning kuulas ära 56 Estoniaga ja laevahuku uurimisega seotud inimest. Valitsuse komisjon keskendus laevahuku uurimise lõpparuande ülekontrollimisele. Viidatud on ka sellele, et nii suure laeva niivõrd kiire uppumine on maailma merendusajaloos haruldane. Samas kiirendab laeva stabiilsuse kadu oluliselt uppumise kiirust ning on teada, et see mängis tugevat rolli ka Estonia puhul.
Vabariigi Valitsuse Margus Kurmi juhitud komisjon leidis tunnistajate ütlustes esinenud vastuolusid ning nende hinnangul vähendab see lõppraporti usaldusväärsust. Komisjon leidis, et laeva uppumist ei ole võimalik kirjeldada, kuni pole täpselt välja selgitatud, millal ja kuidas pääses vesi autoteki alla. Samuti väidab aruanne, et filmimaterjal laeva kerest on katkendlik ega näita laeva põhjaosa. 2009. aastal avaldatud valitsuskomisjoni aruande järgi on konstruktsiooniviga küll tõenäoline laevahuku põhjus, kuid ümber ei saa lükata ka teisi teooriaid. Tunnistajate ütluste kokkulangevust kinnitab Göteborgi Ülikooli psühholoogiadoktori Emma Roos af Hjelmsäteri uuring.
Vandenõuteooriad
Estonia hukk tekitas palju küsimusi ja teooriaid juba esimestest laevahukujärgsetest päevadest peale. Kohe hakkas levima versioon kokkupõrkest allveelaevaga, aga Estonia uppumisega on seostatud muuhulgas relvavedu reisilaeval, väidetavaid plahvatusi laeval, lekkeid laevakeres või soovi uputada salajase koormaga veoauto. Küsimusi ja oletusi on tekitanud valitsuste soov katta vrakk betooni või liivaga, samuti Eesti, Soome ja Rootsi vahel sõlmitud hauarahuleping, mis keelab Estonia ümbruses sukeldumise ja nõuab riikidelt selle tunnistamist vangistusega karistatavaks kuriteoks.
Tolleaegne Rootsi peaminister, äsja ametisse asunud Ingvar Carlsson lubas laevahuku järel, et vrakk tõstetakse üles. Kuigi ta seda lubadust hiljem kahetses, klammerdusid hukkunute omaksed selle lubaduse külge. Kui vraki ülestõstmise võimatus selgeks sai, otsis Rootsi valitsus pääseteed ja leidis võimaluse kujundada hauapaik vee all. Joonised sellest, milliseks mälestusmärgiks kavandati Estonia vrakk muuta, ilmusid Rootsi suurtes päevalehtedes.
Kui laeva ülestõstmine jäi teostamata, kuna sellega kaasnenud kulud oleksid olnud tohutud, siis laeva hukkumispaiga muutmine kalmistuks tekitas küsimusi, kuna rahvusvahelistes vetes on hauarahu jõustamine väga keeruline. Et hukkunute omaksed tellisid laeva juurde sukeldumisi ja kardeti, et inimesed võivad hakata sealt asju ära tooma, siis pakutigi välja vraki katmine betooniga, mis oluliselt raskendanuks sinna ligipääsemist. See plaan andis aga hoogu eri teooriatele ja sageli on viidatud sellele, et kunagi varem pole merendusajaloos tahetud hauarahu tagamiseks laevavrakki betoneerida.
Uurimisraportis on kaheldud ka seetõttu, et Estonia oli samasuguse ja suurema tormiga olnud merel varemgi.
Enne kui rahvusvaheline uurimiskomisjon oma töö lõpetas, tekkisid vandenõuteooriad, millest mõnda usutakse tänini. Ilmselt on osa vandenõuteooriate taga huvigruppe, näiteks võis laeva ehitaja olla huvitatud pommiteooria levitamisest või soovisid võimalikud relvavedajad juhtida tähelepanu mujale. Pakuti välja ka võimalusi, miks võidi laev uputada. Estonia hukuga seostati muuhulgas Vene ja teiste riikide salaorganisatsioone ja maffiat, kes võisid soovida takistada Estonia jõudmist Rootsi.
Näiteks on Saksa ajakirjanik Jutta Rabe väitnud, et Eesti ja Rootsi valitsused varjavad tegelikku uppumispõhjust, sest nende riikide salateenistused kasutasid laeva Vene sõjatehnika salakaubaveoks. Ametliku uurimiskomitee liikmed lükkasid Rabe väited ümber ja viitasid Saksa föderaallabori tulemustele, mis plahvatuse jälgi ei leidnud. Jutta Rabe huvi laevahuku vastu vaibus pärast tema mängufilmi "Balti torm" valmimist. Filmis on kasutatud Estonia vraki juures tehtud allveevõtteid.
Vandenõuteooriatele andsid hoogu ka need teadmata kadunud, kes olid esimestel laevahukujärgsetel päevadel päästetute nimekirjades, nagu reisijana laeval viibinud Estonia teise vahetuse kapten Avo Piht. Nende puhul pole teada, kes nad nimekirja pani, samuti pole leitud nende surnukehi.
2004. aastal avalikustas endine Rootsi tolli töötaja, et Estonial veeti salaja sõjatehnikat. Eesti ja Rootsi valitsused asutasid seepeale teineteisest sõltumatud uurimiskomiteed, mis kinnitasid, et 14. ja 20. septembril 1994 oli seda tõepoolest tehtud, aga mitte laevahuku ööl.
Teine suurem vandenõuteooria on, et osa meeskonnaliikmeid, kes pääsesid õnnetusest eluga, rööviti, sest nad teadsid midagi, mida poleks tohtinud teada või nägid kedagi, kelle pääsemist poleks tohtinud näha. Nii on tänaseni liikvel teooria, et teise vahetuse kapten Avo Piht, kes reisijana suundus laevahuku ööl lootsieksamit tegema, pääses katastroofist eluga. Sellele väitele on üles ehitatud ka Jutta Rabe mängufilm "Balti torm".
Militaarlast
Ajalehe Vesti Nedeli Den za Dnjom väitel koostas Eesti kaitsepolitsei aruande Estonia laadungi kohta, mille järgi olevat Estonial olnud kaheksa autot, mille kohta polnud tollil, Estline'i piletisüsteemis ega piirivalvel registreerimisandmeid. Üks neist olevat olnud sõiduk kuue tonni koobaltiga, mis ajalehe arvates kinnitab militaarse otstarbega salakaubakanali olemasolu (koobaltit kasutatakse muuhulgas ka sõjatööstuses). Selle versiooni järgi polnud koobaltikoorem tähtis küll laeva uppumise seisukohast, kuid osutab võimalusele, et tolli, piirivalve ja Estline'i ametlikest nimekirjadest kustutati hiljem nii nn delikaatset kaupa vedavad autod kui ka need autod, mille juhid võisid kuidagi tunnistajaks osutuda. Kaitsepolitsei esindaja teatas, et nende uurimine tuvastas küll sõidukite arvu osas erinevusi tolli, piirivalve ja Estline'i fikseeritud andmetes, kuid koobaltilasti kohta neil tõendid puuduvad. Ühtlasi polevat juurdluse käigus leitud tõendeid, et Estonial oleks olnud keelatud või eriluba vajavat kaupa või et laeva uppumine oleks seotud pardal olnud lasti olemusega.
Auk laeva keres
Katastroofi põhjuseks on peetud ka auku laeva keres. Estoniale sukeldumist korraldanud Greg Bemise sõnul nägi tuuker vraki külje all liivahunnikut, mis võis tekkida seal olevast august. Laevainsener Anders Björkmani sõnul pidanuks laev tänu veekindlatele sektsioonidele kauem veepinnal hulpima, isegi kui visiir oli eemaldunud. Tema hinnangul saab laev nii kiiresti uppuda vaid siis, kui laeva keres on allpool veeliini auk. Björkman arvas ka, et tõenäoliselt visiir lõhati pärast laeva uppumist. Ta väitis ka, et lained ise ei põhjusta visiiri hingedele üldse koormust ning ainsana koormab neid visiiri raskus selle üles ja alla tõstmisel.
Rebendi leidmine laeva kerest tõstatas taas üles spekulatsioonid Estonia kokkupõrkest allveelaevaga. Küll on aga selle peale väidetud, et allveelaev oleks pidanud sel juhul ise samuti tõsiselt kannatada saama ning allveelaeva remonti või kadumist oleks juba väga keeruline varjata.
Samuti on teada, et laev sõitis pärast visiiri küljest kukkumist sellele otsa.
Kadunuks jäänud isikud, kes olid algselt päästetute nimekirjas
Esimeste laevahukujärgsete päevade segadus reisijate nimekirjadega andis hoogu vandenõuteooriaile. 1994. aastal ei peetud veel laevareisijate nimekirju sellisel viisil, nagu seda tehakse tänapäeval, eriti gruppide registreerimisel. Seetõttu täpsustati laeval olnute nimekirju peaaegu terve nädala vältel mitu korda päevas. Nimekirjades oli kordusi, sama nime võidi kirjutada mitmel eri viisil ja gruppide nimekirjades võis olla käsitsi lisatud nimesid. Ent reisijate nimekirjas oli ka inimesi, kes olid küll pileti ostnud, kuid mingil põhjusel reisile ei läinud ning neid polnud registreeritud ka terminali check-in'is.
Kaheksa inimest olid algselt päästetute nimekirjas, kuid kadusid sealt hiljem. Katastroofijärgselt olid pääsenute nimekirjades kapten Avo Piht, kes viibis hukuööl laeval reisijana, neljas tüürimees Kaimar Kikas, laevaarst Viktor Bogdanov, vanemmehaanik Lembit Leiger, neljas mehaanik Agur Targma, kaupluse juhataja Tiina Müür ja varieteetantsijatest õed Hannika ja Hannely Veide. Seega olid kõik kadunuks jäänud laevapere liikmed, mitte reisijad. Nende kadumist on seostatud sooviga tunnistajaid vähendada, kuna nad võisid teada laevahuku tegelikku põhjust või laeval toimunud relvavedu või muud salajast asjaolu. Nendest isikutest pole kellegi surnukeha leitud. Laevalt päästetud ütlesid oma nimed ise ning selle alusel kanti nad nimekirja. Seetõttu ei ole teada, kuidas said nad nimekirjadesse sattuda, ilma et oleksid pääsenud.
Avo Piht
Kapten Avo Pihti oli nähtud Saksa telekanali ZDF kahes esimeses uudistesaates, Pihti tundsid rahvusvahelise uurimiskomisjoni esimese esimehe Andi Meistri andmetel videolindilt ära Diana II laevaarst Aivar Kaur, laojuhataja Enn Lääne, kaupluse juhataja Raivo Martinson ja reisilaeva hotelli majandusjuht Tõnu Polakes.
Laevas reisijana viibinud kapten Avo Pihti nägid mitmed reisijad jagamas päästeveste. Külmutusseadmete mehaanik Andres Verro nägi Pihti laeva ahtris viimase päästepaadi juures. Ettekandja Sirje Johanson nägi kaptenit samuti tekil käsklusi jagamas ja reisijaid aitamas. Laeva ohutusabi Ervin Roden sai tekil olevalt kapten Pihtilt korralduse minna appi laevapere tüdrukutele, kes püüdsid kaheksandalt tekilt päästeparve vette lasta. Kuid laevahukust pääsenute seletuste kohaselt ei ole keegi neist näinud Avo Pihti vees, parvel, kopteris ega kaldal.
Tantsijad Veided
Laeval esines tantsutrupp Pantera kaheksa noore tantsijaga, kelle seas olid ka kaksikõed Hanka-Hannika ja Hannely Veide. Sarnaselt Avo Pihtiga kadusid Veidede jäljed kaks päeva pärast seda, kui oli teatatud nende pääsemisest. Algselt olid pääsenute nimekirjas "Anne Veide" ja "? Veide". Anne oli Hannely kodune nimi ning vanemate arvates võis tüdruk öelda selle šokiseisundis. Sama päeva õhtuks olid nimekirjades juba Hanka-Hannika ja Hannely Veide. Saksamaa Spiegel TV-le rääkis laeva turvateenistuse ülem, et tunnistajate ütluste kohaselt nähti tüdrukuid enne laeva põhjaminekut tekil, sealt hüppasid nad päästeparve, kus oli juba peamehaanik Lembit Leiger ning seni päästeveste jaganud kapten Piht jõudis samale parvele ilmselt viimasena. Kaksikõdede vanematele ütles Stockholmi kliiniku vanemõde, et tüdrukud toodi nende haiglasse. 29. septembril teatasid Rootsi politsei ja Eesti siseministeerium, et tüdrukud elavad, 1. oktoobril kinnitas seda ka Rootsi Punane Rist. 4. oktoobril kuuldi sama Huddinge haiglast ja 6. oktoobril kinnitas pääsemist taas Rootsi Punane Rist. Pärast seda ei ole tüdrukute saatusest aga enam teada. Õdede Veidede vanemad on väitnud, et 1996. aasta septembris helises nende kodus telefon ning seal oli öeldud: "See olen mina, Hannely!" Ema sõnul oli tegu tütre häälega. Katastroofijärgsetel öödel helises õdede ema Aino Veide sõnul korduvalt telefon, kuid keegi ei rääkinud.
Lembit Leiger
Rootsi politsei teatas Lembit Leigeri perekonnale, et ta on päästetud ja lahkunud ühest Rootsi haiglast, kus ta viibis 24 tundi. Rootsis elavale eestlannale Leela Männikule öeldi 28. septembril Rootsi politseist, et Leiger on pääsenud ning viibib reieluumurru ja külmumise nähtudega viletsas seisus ühes Rootsi haiglas. 30. septembril kinnitas Rootsi politseinik Leigeri perekonnale telefonitsi, et neil ei jää muud üle, kui oodata, mil ta ise kodustega ühendust võtab. Hiljem teatas Tallinna meremeeste haigla tema abikaasale, et Lembit Leiger on koduteel ja jõuab õhtul Tallinna lennujaama, kuid lennukit Lembit Leigeriga ei saabunud.
Mälestuse jäädvustamine
Katastroofis hukkunute mälestamiseks kirjutas Veljo Tormis 1996 kooriteose "Incantatio maris aestuosi" ('Tormise mere loits').
Ameerika Ühendriikide kolledžiõppejõud Hugh Hammond on Eesti ülikoolis õppinud kahe tudengi hukkumise mälestamiseks avaldanud ilukirjandusliku raamatu "The Sinking of the Estonia: The CIA Knew" (2017; eesti keeles: "Estonia uppumine: CIA teadis").
Mälestusmärgid
Hukkunutele on püstitatud mälestusmärgid
Kymi
Kymi on endine küla Soomes Kymi vallas, praegu Kotka linnas.
Dubna
Dubna on linn Venemaal Moskva oblastis Taldomi rajoonis. Asub Volga kaldal Dubna jõe suudmes.
Asutatud 1956. aastal seoses tuumauuringute instituudi rajamisega. Instituut tegutseb tänapäevani. Põhiliselt uuritakse seal raskeid keemilisi elemente. Linna järgi on nimetuse saanud seal sünteesitud keemiline element dubnium (järjenumbriga 105).
Dubnas asub maailma kõrgeim (25 meetrit) Lenini kuju, mis ehitati 1937. aastal.
Flugzeugträger B
Flugzeugträger B (Flugzeugträger tähendab saksa keeles lennukikandjat) oli Kriegsmarine ainsa vette lastud lennukikandja Graf Zeppelini sõsarlaev.
Leping laeva ehituseks sõlmiti Friedrich Krupp Germaniawerftiga Kielis 1938. a.-l. Vettelaskmine oli määratud 1. juuliks 1940. Laeva ei lastud kunagi vette, ehitamine peatati 19. septembril 1939. Lammutamist alati 28. veebruaril 1940 ja see kestis mitu kuud.
Kriegsmarine ei andnud kunagi laevale enne vettelaskmist nime, seega kutsuti laeva ainult "B" ("A" oli Graf Zeppelini tähis enne vettelaskmist). Lennukikandjale oleks antud nimi Peter Strasser Esimese maailmasõja kangelase Peter Strasseri järgi.
Vaata ka
Flugzeugträger B
Olusegun Obasanjo
thumb|Obasanjo pisi|Olusegun Obasanjo Brasiilias 6. septembril 2005 Olusegun Mathew Okikiola Aremu Obasanjo [ol'ušegun ob'assandžo] (joruba keeles Oluṣẹgun (Olúṣẹ́gun) Mathew Okikiọla Arẹmu Ọbasanjọ (Ọbásanjọ́); sündinud 5. märtsil 1937 Abeokutas) on Nigeeria endine poliitik ja sõjaväelane, Nigeeria president aastatel 1976–1979 ja 1999–2007.
Ta on endine kindral, rahvuselt joruba (egba) ja usutunnistuselt kristlane (baptist). Teda peetakse mõõdukalt demokraatlikuks.
Elulugu
Olusegun Obasanjo kasvas üles Owus praeguses Oguni osariigis kristlikus perekonnas. Tema eesnimi tähendab 'Jumal on võidukas'.
Tahkuranna Jumalasünnitaja Uinumise kirik
Kirik ehitati 1872. aastal, kiriku projekteeris arhitekt Grigori Karpov.
Olusegun Obasanjo
Elulugu
Aastal 1958 astus ta vabatahtlikult Nigeeria sõjaväkke, kus ta tegi pärast ohvitseride väljaõppe läbimist Suurbritannias Aldershotis kiiresti ohvitserina karjääri. Õppimise käigus käis ta ka Indias ja Ghanas. Aastatel 1960–1961 viibis ta ÜRO vägede koosseisus Sairis (tollal Kongo Vabariik, praegu Kongo DV).
Tahkuranna Jumalasünnitaja Uinumise kirik
Kirik oli Eesti esimese presidendi Konstantin Pätsi kodukirik.
Olusegun Obasanjo
Elulugu
Aastatel 1967–1970 osales ta valitsusvägede poolel Biafra sõjas (Nigeeria kodusõjas), kus osutus heaks komandöriks. Ta vallutas Owerri linna lahingus, millega sõda lõppes. 3. merejalaväediviisi komandörina oli ta nende hulgas, kes jaanuaris 1970 võtsid vastu Biafra alistumise.
Tegevus huntas 1975–1979
thumb|250px|Obasanjo aastal 1978 thumb|250px|Obasanjo koos USA presidendi [[Jimmy Carteriga Lagoses 1978]] Pärast Murtala Muhammadi veretut sõjaväelist riigipööret 29. juulil 1975 oli ta valitsusjuhi asetäitja (rahvusliku sõjaväevalitsuse aseesimees). Ta ei osalenud küll riigipöördes, kuid toetas seda.
13. veebruaril 1976 tegi kolonel Dimka oma pooldajatega riigipöördekatse. Taheti tappa riigi juhtkond, kuid õnnestus tappa ainult Murtala Muhammad. Obasanjo asemel tapeti eksikombel üks kolonel. Atentaat õnnestus ihukaitse vähesuse tõttu Muhammadi valitsemisajal. Et ka riigi kolmas mees, sõjaväe staabiülem kindral Theophilus Danjuma jäi tapmata, siis riigipööre ebaõnnestus. Riigipöörajatel jäid üle võtmata ka sideliinid, kuigi nad hõivasid raadiojaama ning edastasid oma teate. Obasanjol ja Danjumal õnnestus sisse seada käsuliin ja taastada turvalisus Lagoses, nii et nad said kontrolli enda kätte tagasi. Samal päeval sai kindral Obasanjost Ülemsõjaväenõukogu otsusega rahvusliku sõjaväevalitsuse esimees ja president. Obasanjo viis läbi reforme, sealhulgas parandas haldust ning valmistas ette võimu üleminekut tsiviilvalitsusele (ta koostas uue põhiseaduse, millega rajati Nigeeria II vabariik). Uus põhiseaduse eelnõu avaldati 1976. aastal ning 1977. aastal tuli kokku põhiseaduse assamblee, mis kinnitas 1979. aastal USA põhiseaduse eeskujul rajaneva põhiseaduse (see nägi ette presidendi ning Esindajatekojast ja Senatist koosneva Rahvuskogu). Nüüd sai korraldada kohalikud valimised ja seejärel üleriigilised valimised.
Industrialiseerimine, mis oli pärast Teist maailmasõda kuni kodusõjani edenenud aeglaselt, tegi 1970ndatel kiire arenguhüppe, hoolimata infrastruktuuri nõrkusest. Eriti suur oli tarbekaupade, sealhulgas sõidukite, seebi ja puhastusvahendite, karastusjookide, ravimite, õlle, värvide ja ehitusmaterjalide tootmise kasv. Aastatel 1975–1980 investeeriti laialdaselt infrastruktuuri ning levisid riigi ja eraomanike ühisettevõtted. Nigeeria ettevõtlust edendavad määrused 1972. ja 1977. aastal soodustasid kohaliku keskklassi kasvu.
Tehti plaane viia Nigeeria pealinn Lagosest üle riigi keskele Abujasse. Selles sammus nähti vahendit sisemaa tööstuse julgustamiseks ja Lagost lämmatada ähvardava üleasustuse leevendamiseks. Abuja valiti ka sellepärast, et seda ei seostatud ühegi suurema rahvaga.
Kavandati ulatuslikke investeeringuid terase tootmisse. Nõukogude Liidu abiga ehitati välja terasetehas Kogi osariigis Ajaokutas Abuja lähedal. Tagasilöök oli põllumajandusega seotud tööstuse kahanemine. Siiski lasti Maailmapanga abiga käiku ulatuslikud irrigatsiooniprojektid Borno, Kano, Sokoto ja Bauchi osariigis.
Ka haridus arenes kiiresti. Kodusõja alguse ajal oli ülikoole ainult viis, kuid 1975. aastaks oli nende arv kasvanud 13-ni ning varsti rajati veel seitse ülikooli. Aastal 1975 oli ülikoolides umbes 53 000 üliõpilast. Edenes ka alg- ja keskharidus, eriti neis põhjaosariikides, mis olid maha jäänud.
Obasanjo valitsemise ajal toimusid ka poliitilised repressioonid. Näiteks tungiti 18. veebruaril 1978 pärast võime vihastanud plaadi "Zombie" ilmumist sisse Nigeeria muusiku ja ühiskonnategelase Fela Kuti valdustesse Kalakuta Vabariiki ning põletati hooned maatasa (Kalakuta sõda). Felat ja tema perekonnaliikmeid peksti ja vägistati ning Fela ema, ühiskonnategelane Funmilayo Ransome-Kuti, visati aknast välja, mille tagajärjel ta aprillis suri. Tema kirstu viis Fela Kuti tunnistusena repressioonidest Lagose peakasarmu juurde.
Presidentuuride vaheline aeg
1. septembril 1979 andis Obasanjo võimu üle valitud presidendile Shehu Shagarile. Obasanjo oli esimene Aafrika sõjaväeline diktaator, kes vabatahtlikult võimust loobus. Aastal 1983 läks ta sõjaväest erru. Samal aastal kukutasid sõjaväelased Shagari. Obasanjo oli siis juba erus. Ta ei osalenud selles riigipöördes ega toetanud seda avalikult. Ta jäi inimõiguste rikkumiste ja onupojapoliitika kriitikuks.
Aastast 1980 kuni 1990. aastate keskpaigani oli Obasanjol arvukalt rahvusvahelisi ameteid. Muu hulgas oli ta Transparency Internationali nõukogu esimees ning kandideeris ÜRO peasekretäri valimistel 1991. aastal, kuid jäi alla Boutros Boutros-Ghalile.
Aastal 1995 mõisteti ta sõjaväelise diktaatori Sani Abacha ajal inimõiguste rikkumise vastaste väljaastumiste tõttu vandenõu eest eluks ajaks vangi. Rahvusvahelise surve tõttu alandati karistus 15 aastale. Ta vabastati pärast Abacha surma (Abacha suri 8. juunil 1998). Vabanemise järel teatas ta, et on vangis saanud uuestisündinud kristlaseks. See suurendas tema populaarsust Nigeeria lõunaosariikides, mis on valdavalt kristlikud.
1999. aasta valimised
thumb|250px|Obasanjo [[10. mail 2001 Washingtonis]] thumb|250px|Obasanjo koos USA kaitseministri [[Donald Rumsfeldiga 2001 Pentagonis]]
Demokraatliku Rahvapartei presidendikandidaadina võitis ta ajutise presidendi Abdulsalami Abubakari väljakuulutatud IV vabariigi presidendivalimised, esimesed valimised Nigeerias üle 16 aasta, ja ta vannutati 29. mail 1999 jälle presidendiks. Kõige halvema tulemuse sai ta koduosariigis Ogunis ja mujal Nigeeria edelaosas, kus talle pandi pahaks, et ta andis võimu üle Shagarile ja seega hausadest muslimitele, mitte kellelegi omadest. Seal jäi ta alla ainsale vastaskandidaadile Olu Falaele, kes on samuti kristlasest joruba. Seevastu islamiusulistes põhjaosariikides ja riigi kaguosas oli Obasanjo võidukas. Temast sai esimene tsiviilpresident pärast 16-aastast sõjaväelist võimu. See kuupäev on Nigeerias nüüd riigipüha (demokraatia päev).
Esimene ametiaeg valitud presidendina
Obasanjo esimene samm oli kõikide sõjaväejuhtide errusaatmine ja väljavahetamine. Seejärel saadeti erru kõik ohvitserid, kes olid eelnenud sõjaväelise režiimi ajal olnud poliitilistel ametikohtadel. Neid samme peetakse meetmeteks võimaliku sõjaväelise riigipöörde vastu.
Uus valitsus võttis kohe meetmeid majanduse taaselustamiseks ja võitluseks korruptsiooni vastu. Obasanjo rajas kohe Majandus- ja Finantskuritegude Komisjoni ning seadis selle etteotsa tollase politsei abikomissari Nuhu Ribadu. Tulemused olid vähemalt riigi lähiminevikuga võrreldes lootustandvad. Korruptsioonivastane võitlus tungis inimeste teadvusse ja tekkis ütlus "Ribadu kartus on tarkuse algus". See on parafraas Piibli sõnadest "Issanda kartus on tarkuse algus" (Laulud 111:10).
Keskvõim aga nõrgenes osariikide suhtes. Obasanjo ei saanud otse välja astuda islamiusuliste põhjaosariikide võimukandjate vastu, kes ootasid valitsuse esimest viga, et luua Nigeeria põhjaosas iseseisev riik. Tal tekkisid erimeelsused nii kahekojalise parlamendiga kui ka omaenda Demokraatliku Rahvaparteiga. Partei oli asutatud siis, kui Obasanjo oli vanglas, mistõttu ta ei olnud saanud ise parteid suunata ning parteist oli talle saanud opositsioon. Obasanjo vahetas välja parteiametnikke, kuid rahvuskogu toetust tal ei olnud. Siiski õnnestus tal välja tulla mitmest parlamendiliikmete algatatud tagandamiskatsest ja suruda läbi korruptsioonivastased seadused, samuti saavutada enda ülesseadmine järgmistel presidendivalimistel.
Obasanjo reisis palju välismaal, püüdes parandada Nigeeria halba mainet, mis oli lääneriikides tema eelkäijate tegevuse tagajärjel tekkinud. Ta sai tuntuks hea valitsemise, Aafrika võla üle läbirääkimise ja demokraatia pooldajana. Ta oli kolm korda Aafrika Ühtsuse Organisatsiooni eesotsas, mõistes hukka valitud valitsuste kukutamise teistes Aafrika riikides.
2003. aasta valimised
2003. aasta parlamendivalimistel peegeldus Nigeeria rahva polariseerumine usulisel pinnal. Obasanjo peamine konkurent oli hausa rahvusest endine sõjaväeline diktaator kindral Muhammadu Buhari, kellel oli maa islamiusulise põhjaosa toetus. Hääletamisel esines rikkumisi. Buhari ja endine Biafra riigipea kolonelleitnant Chukwuemeka Odumegwu Ojukwu väitsid, et valimistulemusi võltsiti. Euroopa Liidu, USA organisatsiooni Rahvusvaheliste suhete riiklik demokraatlik instituut ja Rahvusvahelise Vabariikliku Instituudi vaatlejad täheldasid ulatuslikke rikkumisi. Rahutus naftatootmispiirkonnas Nigeri deltas oli Obasanjo partei seletamatult võitnud peaaegu 100% häältest. Ent Rahvaste Ühenduse delegatsioon, kuhu kuulusid Suurbritannia ja Aafrika riikide esindajad (ka mujal Aafrikas oli toimunud sarnaseid valimisi), olid vähem kriitilised. Nad leidsid, et kuigi valimistel esines palju rikkumisi, olid nad siiski põhiosas ausad, ning rikkumised ei olnud nii süstemaatilised, et oleksid saanud mõjutada valimistulemust.
Lõpuks sai Obasanjo uuesti presidendiks 11-miljonilise häältevahega Buhari ees, saades 61,94% häältest. Valimistulemused näitasid Nigeeria kasvavat polariseerumist. Obasanjo võitis ülekaalukalt lõunaosariikides, sealhulgas riigi edelaosas, kuid kaotas märgatavalt toetust põhjaosariikides. Seekordsed valimised erinesid eelmistest siiski selle poolest, et Obasanjo vastaskandidaat Buhari oli põhjaosariiklane, mistõttu oligi ootuspärane väiksem toetus põhjas. Obasanjo võitis rohkemates põhjaosariikides kui Buhari, viimane aga esines hästi kodukohas Kirde-Nigeerias, võites Kano osariigis.
Teine ametiaeg valitud presidendina
thumb|250px|Obasanjo koos [[George W. Bushiga 1. juunil 2003 Prantsusmaal]]
Obasanjo teine ametiaeg oli tõhusam kui esimene. Ta oli suutnud partei oma kontrolli alla saada ning Rahvuskogu toetas teda. Paljude kuberneride korruptsioon paljastati ning mõnda neist jälitati kohtulikult. Samuti tagandati või jälitati ministreid ja muid riigiametnikke. Obasanjo nõudmisel tagandati ka Senati esimees, kes oli ühelt ministrilt vastu võtnud raha eelarve heakskiitmise eest. Kohtu alla läksid ja vallandati mitu mereväeohvitseri ja politseiülem. Viimast süüdistati riigi raha varastamises; raha konfiskeeriti ja ta läks kuueks aastaks vangi. Ka mõned kubernerid tagandati korruptsiooni pärast, kuigi mõned tagandamisotsused tühistati kohtus. Korruptsioonivastase võitluse eest kiideti teda kogu maailmas, kuid ka kritiseeriti valikulisuse pärast, millega see võitlus tabas just tema poliitilisi vastaseid, eirates korruptsiooni oma pooldajate seas. Samuti ei õnnestunud võidelda korruptsiooniga osariikide tasandil samamoodi nagu riigi tasandil. Osariigid ja kohalikud omavalitsused on endiselt täis korruptante.
Obasanjo edendas kohtumõistmist, aktsepteerides valitsusvastaseid kohtuotsuseid, isegi kui need olid kahtlased, ega represseerinud selle eest kohtunikke, nagu oli olnud Nigeeria varasem praktika.
Alates 1987. aastast kestnud üliaeglane majanduskasv (alles 2000. aastaks jõuti 3% majanduskasvuni) asendus Obasanjo ametiaja lõpuks majanduskasvuga 6% aastas, mille põhjuseks oli osalt nafta kallinemine. Valuutareservid kasvasid 2 miljardilt dollarilt 1999. aastal 43 miljardi dollarini 2007. aastal. Ta saavutas välisvõlgade kustutamise 18 miljardi dollari ulatuses. Suurem osa laene oli saadud ja kulutatud mineviku korrumpeerunud ametnike poolt.
Obasanjo kaasas valitsusse tehnokraate ja Nigeeria emigrante, kes kavandasid halduses reforme ning andsid tõhusa panuse riigi majanduse planeerimisse ja arengusse. Areng plaaniti viieks aastaks ette. Kuid reformid ei jõudnud välja osariikide ja kohalike omavalitsuste tasandile, ka mitte osariikides, mida kontrollis tema partei.
Obasanjo majandusmeetmed suurendasid töötust, tõstsid toidukaupade hinda ja korteriüüri ning viisid kontrollimatute investeeringutega erasektorisse energeetikasektori kokkuvarisemise äärele.
Obasanjo presidentuuri ajal murenes Nigeeria ühtsus kiiresti. Alates 2003. aastast on kristliku lõuna ja islamiusulise põhja vahel tugevad pinged.
Obasanjo ei suutnud lahendada politsei ja sisejulgeoleku probleeme. Usuline, etniline ja poliitiline vägivald on kiiresti kasvanud. Aastatel 1999–2003 hukkus selle tagajärjel üle 15 000 inimese.
thumb|250px|[[Christopher Murray, Jens Stoltenberg, Bill Gates, Gordon Brown, Olusegun Obasanjo, Fareed Zakaria ja Giulio Tremonti Maailma Majandusfoorumil (World Economic Forum) Davosis Šveitsis 27. jaanuaril 2006.]] Aastal 2006 puhkes jälle vägivald riigi põhja- ja idaosa linnades ning algasid rünnakud naftatööstuse vastu Nigeri deltas (naftarahast rohkem osa saada tahtvad kohalikud sissid on rünnanud torujuhtmeid ja võtnud vangi töölisi; aastal 2006 rööviti vähemalt 60 välismaa naftatöölist). Veebruaris 2007 tegi Nigeri Delta Vabastamise Liikumine (Movement for the Emancipation of the Niger Delta (MEND)) avalduse, milles ähvardati sõjaga. Ebaturvalisus ja vandalism tekitasid Nigeri delta piirkonnas 2006. aastal kahju üle 4 miljardi dollari. See on toonud kaasa naftatulude kasvu peatumise ja bensiininappuse. President Obasanjo kutsus ellu sõjaväe löögirühma Joint Task Force, mis viib piirkonnas ellu operatsiooni "Taasta lootus".
Üle saja inimese hukkus pilapildiskandaalile järgnenud vägivallapuhangus.
Oma seitsme võimuaasta jooksul lõpetas Obasanjo kodusõja Libeerias ja hoidis ära riigipöördekatse Togos. Ta hoidis ära Aafrika Liidu usutavuse kaotuse, mis oleks juhtunud, kui organisatsiooni etteotsa oleks valitud Dārfūri kriisiga seotud Sudaani president ‘Umar Ḩasan Aḩmad al-Bashīr. Aafrika Liidu eesotsas olles keeldus ta kolmel korral riigipöördega võimule tulnud valitsusi tunnustamast.
Kolmanda ametiaja küsimus
2007. aasta aprilli valimistel Obasanjo enam ei osalenud, sest ei tohtinud pärast kahte ametiaega enam kandideerida. Tema pooldajad esitasid põhiseaduse muutmise eelnõu, mis oleks ette näinud kolmanda ametiaja võimaluse. Nende arvates oli see vajalik, et Obasanjo saaks oma reformid lõpule viia; keegi teine selleks võimeline ei olevat. Seda on kinnitanud ka Obasanjo ise. Obasanjo ei avaldanud siiski selget seisukohta, kas ta tahab kolmanda ametiaja võimalust kasutada ja kas ta eelnõud pooldab. Ta lubas oma seisukoha kandideerimise kohta välja öelda alles pärast eelnõu heakskiitmist. Kuigi algatus ei lähtunud Obasanjolt endalt, valmistas selline taotlus paljudele tema võitluskaaslastele pettumuse.
Eelnõu tekitas riigis palju vaidlusi. Endised diktaatorid Muhammadu Buhari ja Ibrahim Babangida ning asepresident Atiku Abubakar, kes samuti soovis presidendikohta ning viitas Aafrika riikidele, kus sarnane põhiseaduseparandus sillutas teed diktatuurile, väljendasid vastuseisu sellele eelnõule. Parlamendi opositsioon oli eelnõu vastu, Obasanjo Demokraatliku Rahvapartei saadikud ja senaatorid aga toetasid seda. Põhjaosariikides arvati, et presidendiks on aeg saada mõnel muslimil. Samalaadsed tunded olid teistes piirkondades, eriti naftarikkas lõunas, kust pole ühtki presidenti tulnud. Vastuseisu väljendasid ka mõned kubernerid, kodanikuõiguste grupid ning isegi mõned usujuhid.
Eelnõu sisaldas ka kolmanda ametiaja lubamist kuberneridele ja plaani riigi naftatulude jaotamiseks.
USA saatkond esines avaldusega, mille kohaselt ametiaegade piirang aitab demokraatiale kaasa ning paljud nigeerlased tunnevad, et põhiseaduse muutmise eelnõud ei ole menetletud ausalt ega läbipaistvalt. Ka ÜRO peasekretär Kofi Annan kritiseeris seda eelnõud. USA luureülem John Negroponte tunnistas USA Senati ees, et kolmas ametiaeg tooks Nigeerias kaasa suure möllu, mis võib vähendada naftatarneid, õhutada separatismi, tuua kaasa suuri põgenikevoogusid ja tekitada ebastabiilsust Lääne-Aafrikas.
Eelnõu läbiminek vajas kahekolmandikulist enamust nii Senatis kui ka Esindajatekojas ning kahe kolmandiku osariikide parlamentide toetust.
16. mail 2006 toimus Senatis hääletus, milles vajalik kahekolmandikuline häälteenamus jäi saavutamata. Eelnõu vastaste sõnul püüti neid altkäemaksuga ja ähvardustega eelnõud toetama sundima. Selleks olevat pakutud miljoneid USA dollareid. Obasanjo on seda süüdistust eitanud. Obasanjo pooldajad tõrjusid diktatuuriohu süüdistusi, viidates sellele, et president valitakse ikkagi valimistel.
Michoacáni osariik
Michoacán on osariik Mehhiko lõunaosas, Vaikse ookeani kaldal. Osariik on üks Mehhiko peamisi põllumajanduspiirkondi. Michoacánis kaevandatakse kulda, hõbedat, tsingi- ja rauamaaki.
Ajalugu
Michoacáni osariik on loodud 1824. aastal.
Haldusjaotus
Michoacáni osariik on jagatud 113 kohalikuks omavalitsuseks. Osariigi pealinn on Morelia.
Haridus
Osariigis asub mitmes linnas paiknev Michoacáni Ülikool.
Olusegun Obasanjo
Kolmanda ametiaja küsimus
Pärast hääletust kokku tulnud Demokraatliku Rahvapartei üleriigilise täitevkomitee ees esinedes nimetas Obasanjo seda hääletust demokraatia võiduks.
Michoacáni osariik
Välislingid
🇲🇽
Olusegun Obasanjo
2007. aasta valimised
2006. aastal registreeris valimiskomisjon valijad ümber, nii et nende arv kasvas 50 miljonilt 61 miljonile. Sealjuures väidavad paljud, et nad ei saanud registreeruda.
Atiku Abubakaril ei lubanud valimiskomisjon kandideerida, viidates korruptsioonisüüdistusele.
Obasanjo toetas valimistel muslimist kandidaati, Katsina osariigi kuberneri Umaru Yar'Aduat, keda peetakse tema käepikenduseks. Yar'Adua võitiski valimised. Valimistel esines arvukalt häälte võltsimist. Opositsioonitegelastele saadeti kaela korruptsiooniuurijaid.
Yar'Adua põhikonkurent oli Muhammadu Buhari.
Pärast presidentuuri
Presidendiametist lahkudes säilitas Obasanjo võimu parteis ja kontrollib partei kandidatuure, et mõjutada valitsuse tegevust, samuti rahavooge. Demokraatlik Rahvapartei nimetas oma põhikirjas Obasanjot "partei südametunnistuseks". Ta on partei volikogu esimees, kellena ta kontrollib ametissenimetamisi ning isegi poliitikat ja strateegiat.
Märtsis 2008 süüdistas parlament Obasanjot selles, et tema ja tema energiaminister sõlmisid kaheksa valitsemisaasta jooksul ilma riigihanketa 2,2 miljardi dollari eest energialepinguid. Selle selgitas välja parlamendikomisjon, mis uurib, miks Nigeeria energeetikasektoris asjad ei edene.
Novembris 2008 nimetas ÜRO peasekretär Ban Ki-moon Olusegun Obasanjo oma erisaadikuks Kongo Demokraatlikus Vabariigis.
Augustis 2021 nimetas Aafrika Liit Olusegun Obasanjo rahu kõrgeks esindajaks Aafrika Sarvel.
Isiklikku
Obasanjo esimene abikaasa Oluremi Obasanjo (Remi Obasanjo) kirjutas oma elust Olusegun Obasanjoga raamatu "Bitter-Sweet: My Life With Obasanjo", mis ilmus 2008. aastal.
Tema abikaasa Lynda Obasanjo tapeti aastal 1987, kui relvastatud mehed käskisid tal autost väljuda ja haavasid teda surmavalt, sest ta ei liikunud küllalt kiiresti.
Hiljem abiellus Obasanjo Stellaga, kes suri 2005. aastal pärast kosmeetilist operatsiooni.
Obasanjo elab praegu Ado-Odo/Ota omavalitsusalal.
Habbo
Mängus luuakse virtuaalne ühiskond, mis tegutseb hotellis ja selle ümbruses. Hotellid on seotud kindla maaga.
Mängus saab osta coinse ja siis selle eest osta midagi, näiteks mööbli või kodulooma. Ja saad endale toa teha. Saad panna teisi kasutajaid sõbralisti + saata neile kirju. Tore koht ajaviiteks kas või. Seal saad mängida palju mänge, milleks on seal populaarne "Falling Furni".
Public Spaces saab olla basseinis, osta juua/süüa, olla teatris jne. Muideks vahetevahel käivad ka seal kuulsused. Seal on käinud The Veronicas & Ashlee Simpson.
Kaheväljasüsteem
Kaheväljasüsteem on põlluharimise korraldus, kus igal aastal külvatakse täis umbes pool põllupinnast ja teine pool jäetakse kesana puhkama.
Kaheväljasüsteem levis Eestis keskmisel rauaajal. Keskaegse feodaalkorra ajal oli see põhiline põllupidamisviis.
Allikajärv
Allikajärv on allikatest toituv järv.
Allikajärv on ka mitme Eesti järve põhinimi:
Hrazdan
Hrazdan on linn Armeenias, Kotajkhi maakonna keskus.
Tsirkus Finlandia
pisi|Finlandia tsirkus pisi|Finlandia tsirkusetelk Finlandia tsirkus (soome keeles Sirkus Finlandia) on suur tsirkus Soomes.
Tsirkuse asutas 1976. aastal Carl-Gustaf Jernström, kelle pere omanduses tsirkus ka praegu on. Finlandia tsirkuses töötab palju tsirkuseartiste Venemaalt, Suurbritanniast, Rootsist ja Hispaaniast.
Nuevo Leóni osariik
Nuevo León on osariik Mehhiko kirdeosas. Kõrgelt arenenud tööstusega osariik kuulub Mehhiko jõukamate piirkondade hulka.
Ajalugu
Nuevo Leóni osariik on loodud 1824. aastal.
Haldusjaotus
Nuevo Leóni osariik on jagatud 51 kohalikuks omavalitsuseks.
Välislingid
🇲🇽
Sarvkivi
Sarvkivi on peeneteraline moondekivim, mis koosneb eelistatud orientatsioonita peamiselt võrdteralistest kontaktmoonde läbi tekkinud mineraalidest.
Sarvkivil võib olla mitmesuguseid lähtekivimeid ning seetõttu on ka moonde läbi moodustunud kivimi mineraloogiline koostis väga erinev. Seetõttu pole ka näiteks värvus sarvkivi puhul oluline diagnostiline tunnus. Sarvkivid on tavaliselt väga kõvad ning ühtlase massiivse tekstuuriga. Reeglina on nad täielikult või peaaegu täielikult kaotanud lähtekivimile omase struktuuri ja tekstuuri. Mõnikord võivad ühtlases kivimis sisalduda reliktsed porfüroblastid või fenokristallid.
Sarvkivid on kuuma enamasti aluselise koostisega magmaintrusiooni ümbritsevate kivimite ümberkristalliseerumise tulemus. Sellist moondetüüpi, kus magmakeha kuumutab teda ümbritsevaid kivimeid ning moodustab moondekivimeist koosneva moondeoreooli, nimetatakse kontaktmoondeks ning sarvkivi ongi üks kontaktmoonde tüüpilisemaid kivimeid.
Lydia Nirk-Soosaar
Lydia Nirk-Soosaar (30. juuni 1908 Viljandi – 1. veebruar 1995 Tallinn) oli eesti maalikunstnik.
Looming
Oma lopsaka, intensiivsest loodus- ja värvielamusest kantud laadiga on ta lennukaaslastele väga lähedane. Näitustel esines ta alates 1928. aastast. Debüteerides Tallinna Kunstihoones 1937. aasta kevadnäitusel, äratas ta tähelepanu nii maalijaande kui ka tugeva realistliku koolitusega. Maastikke, natüürmorte ja portreid eksponeeris ta pidevalt ka Viljandi kunstinäitustel.
1948. aastal arvati Lydia Nirk-Soosaar Kunstnike Liidust välja; tema liikmestaatus taastus alles Eesti taasiseseisvudes. Pärast pikka pausi naasis ta kunstiellu meeldejääva isikunäitusega Tallinna kunstisalongis 1970. 1994. aastal võttis ta osa näituse "Eesti pere – 100 aastat kunstis" avamisest Pärnu kunstikeskuses Chaplin, kus oli väljas tema 1936. aasta Viljandi perekonnaseisuametile kavandatud kompositsioon. Vanameistri viimaseks esinemiseks jäi näitus "Maal 1995" Tallinna Kunstihoones.
Kunstnik on maetud Tallinna Metsakalmistule.
Isiklikku
Tema poeg on filmimees Mark Soosaar ja tütar arhitekt Kiira Soosaar.
Vagharšapat
Vagharšapat (armeenia keeles Վաղարշապատ) on linn Armeenia Armaviri maakonnas. Kandis aastatel 1945–1992 (või 1995) nime Etšhmiadzin (Էջմիածին).
Linn on Armeenia Apostliku Kiriku keskus Armeenias, seal asub Etšhmiadzini katedraal ja kirikupea katoolikose residents.
Väike-Tartu maantee
Väike-Tartu maantee oli tänav Tallinna kesklinnas. pisi|Väike-Tartu maantee (umbes 1900) Väike-Tartu maantee nime on kasutatud alates 19. sajandi algusest. 1873 nimetati tänavat ka Kivisilla põiktänavaks (saksa keeles Steinbrücksche Quergasse). See nimetus tuleb Tartu maantee alguses olnud üle Härjapea jõe mineva Kivisilla järgi.
Venestamisajal olid Tallinnas tänavad Väike-Tartu maantee ja Suur-Tartu maantee (vene keeles vastavalt Малая Юрьевская ул. ja Большая Юрьевская ул.). Väike-Tartu maantee nimetus kehtestati 1876.
Estonia seltsi teatritrupp mis oli alates 1895. aastast, hakanud lavastama laulumänge, rahvatükke, naljamänge, tegutses  1905. aastal “Estonia” ajutises teatrisaalis Väike-Tartu maanteel No. 25. Aastatel 1930–1944 tegutses Väike-Tartu maantee 25, Väike-Tartu maantee ja Maakri tänava nurgal Tallinna Töölisteater.
22. jaanuaril 1936 nimetati Väike-Tartu maantee ja Väike-Pärnu maantee Sakala tänavaks.