cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Rem Vjahhirev
Gazprom
1992. aastal, kui Tšernomõrdin läks tööle Vene Föderatsiooni valitsusse, sai Vjahhirev Gazpromi juhatuse esimeheks. Kuni 1996. aastani oli ta ka selle kontserni direktorite nõukogu esimees.
1996 määrati ta Siberi naftafirma Sibneft direktorite nõukogu esimeheks.
Riigi suurima ja rikkaima firma Gazpromi juhina oli tal tohutu mõju ka Venemaa poliitikas. Pärast vahepeal peaministriks tõusnud Tšernomõrdini tagasiastumist 1998. aastal Vjahhirevi mõju poliitikale vähenes. Hakati rääkima ka kõikvõimsa “gaasikuninga” enda tagasiastumisest. Pärast Vladimir Putini võimuletulekut nõrgenes tema positsioon veelgi ning aastal 2001 läks ta erru.
Erinevalt mõnest teisest Gazpromi kunagisest juhist Vjahhirevile mingeid süüdistusi ei esitatud.
2004. aastal oli Vjahhirev viimast korda Venemaa rikkaimate inimeste edetabelis, kus tema varanduseks hinnati 1,3 miljardit USA dollarit.
Vjahhirevi matusel osales peaminister Dmitri Medvedev ja teised valitsuse liikmed.
Isaak II Angelos
Isaak II Angelos (kreeka keeles Ἰσαάκιος Κομνηνός Ἄγγελος (Isaakios Komnenos Angelos); september 1156 – jaanuar 1204) oli Bütsantsi keiser aastatel 1185–1195 ja uuesti 1203–1204.
Tema isa oli Väike-Aasia väejuht Andronikos Dukas Angelos (u 1122 – pärast 1185), kes abiellus Euphrosyne Kastamonitissaga (u 1125 – pärast 1195). Andronikos oli Konstantinos Angelose ja Theodora Komnenose (s. 15. jaanuar 1096/1097). Theodora oli keiser Alexios I Komnenose noorim tütar. Isaak oli niisiis kukutatud keisridünastia Komnenoste sugulane.
Andronikos I valitsusajal
Keiser Andronikos I Komnenose valitsemise ajal oli Isaak Angelos keiserlikus õukonnas mitmel tähtsal ametikohal, ent Andronikos pidas teda siiski tühjaks kohaks. Seetõttu ei osutanud keiser ka talle mingit tähelepanu. Samuti polnud keisril mingit põhjust Isaaki potentsiaalse konkurendina karta ja ta andis talle andeks kunagise osavõtu mässust.
Väidetavalt ennustati 1185. aasta septembris Andronikosele, et 11.–14. septembrini saab tema jaoks kõige ohtlikumaks inimene, kelle nimi algab tähtedega "IS". Keiser hakkas aga selle peale naerma, sest niisugune jutt tundus talle täieliku absurdsusena. Seejuures ei tulnud tal isegi kordagi pähe kahtlustada Isaak Angelost. Andronikos arvas, et ennustus võib käia vaid Küprosel võimu haaranud Isaaki kohta, kes aga poleks kuidagi jõudnud nii lühikese ajaga pealinna.
Võimuletõus
vasakul|pisi|Stephanos Hagiochristophoritese tapmine; u 1473. aasta Jean Colombe'i miniatuur Eelpool mainitud astroloogide ennustus muutis ärevaks Andronikose ihukaitseülema Stephanos Hagiochristophoritese, kes otsustas igaks juhuks likvideerida Isaak Angelosest tuleneva võimaliku ohu ning ta vangistada. Pidamata Isaaki eriti ohtlikuks, läks ihukaitseülem tema majja vaid mõne kaaslasega, kuid Isaak, kellel polnud kaotada midagi, haaras ootamatult mõõga ja tappis sissetungijad. Seejärel põgenes ta Sophia katedraali ja palus varjupaika. Sealt mässama hakanud rahvas ta ka leidis. Nii et kui ihukaitsjate ülem poleks omal initsiatiivil otsustanud Isaaki arreteerida, siis vaevalt oleks sündmuste edasine käik viinud teda troonile. pisi|15. sajandist pärit illustratisoon Andronikos I Komnenose surma kohta. Originaal asub Prantsusmaal Bibliothèque Nationale'is. Isaak pöördus Hagia Sophias rahva poole, misjärel kuulutasid linlased ta 1185. aasta 12. septembril uueks keisriks. Teade toimunud pöördest pani Andronikose otsekohe tegutsema. Oli ju ikkagi tegemist julge ja esmapilgul lootusetuna näivatest olukordadest korduvalt välja tulnud mehega. Pikalt kaalutlemata ja vaid väikese palgasõdurite salgaga sisenes ta ootamatult linna ning hõivas keisripalee, kust lootis korraldada ja juhtida edasist võitlust. Kuid olukord linnas ei allunud enam tema kontrollile. Relvastatud rahvas piiras sisse Sophia katedraali ja nõudis Isaaki kroonimist ning patriarhil ei jäänudki midagi üle, tuli sellele nõudmisele alistuda. Andronikosest aga, keda alles paar aastat tagasi anuti troonile asuma, oli nüüd saanud üleüldise vihkamise objekt. Tema väikesearvuline salk purustati ja nii jäi tal loota ainult põgenemisele. Vene kaupmeheks maskeeritud Andronikos jäi ka põgenedes truuks oma nõrkusele – asudes laevale, võttis ta kaasa lisaks oma naisele ka uue kallima Agnessa. Kuid seekord oli saatus Andronikose vastu ja torm takistas tema teekonda ning Isaaki saadetud laevadel õnnestus põgenikud tabada. Mõnede allikate väitel õnnestus Andronikosel siiski põgeneda ning ta suundus isehakanud Küprose kuninga juurde, ent need vited on väga ebatõenäolised.
Andronikos vangistati ja sandistati. Isaak jättis endise keisri rahvamassidele piinamiseks. Andronikose lõppmäng leidis aset hipodroomil, kus ta alaspidi rippudes ka piineldes suri. Tema surnukeha jäi matmata ning jäi veel mitmeks aastaks avalikkusele nähtavaks.
Angeloste dünastia
Isaak II isikus sai Bütsants enesele mitte ainult uue keisri, vaid ka uue dünastia, mille juured ulatusid Alexios I Komnenose aegadesse, kui küllaltki tagasihoidliku päritoluga Konstantinos Angelos abiellus keisri tütrega. See Konstantinos oli Isaak II vanaisa. Nii et naisliini pidi olid Komnenosed ja Angelosed sugulussuhetes, mis oli ka üheks põhjuseks, miks 1185. aasta septembri rahutuste ajal tõi rahvas troonile just nimelt Isaaki.
Esimene valitsusaeg
Isaaki valitsemisajal domineerisid riigi juhtimises kaks tegelast: tema emapoolne onu Theodoros Kastamonites, kes sai põhimõtteliselt kaaskeisriks ning ta juhtis riiki kuni surmani 1193. aastal; ja Konstantinos Mesoporamites, kes võttis pärast Theodorose surma juhtimise üle ning saavutas keisri üle veel suurem mõjuvõimu.
Isaak II Angelos asus oma keisripositsiooni tugevdama dünastiliste abielude kaudu 1185. ja 1186. aastal. Teme venna Alexiose tütar Eudokia Angelina abiellus Serbia suurvürsti Stefan Nemanja poja Stefaniga. Isaaki õde Theodora pandi paari Monferrati markii Konradiga. 1186. aasta jaanuaris abiellus Isaak III ise Ungari kuninga Béla III tütre Margaretiga, kes sai aendale Bütsantsis nimeks Maria. Unagari oli toona impeeriumi üks suuremaid ja võimsamaid naabreid. Lisaks tõi kasu Maria kõrge päritolu, sest ta oli seotud Kiievi, Püha Rooma keisririigi, Itaalia ja varasemate Bütsantsi dünastiatega.
Välispoliitika
Isaaki troonile asumise ajaks oli Bütsantsi välispoliitiline olukord suhteliselt stabiilne. Juba Andronikose poolt organiseeritud sõjakäik normannide vastu viis mitme võiduka lahinguni ja mõnedki normannide juhid langesid bütsantslaste kätte vangi. Isaak saavutas otsustava võidu Sitsiilia kuninga Wilhelm II üle Demetritzese lahingus 7. novembril 1185. aastal. Kuningas oli 80 000 mehe ja 200 laevaga rünnanud keisririigi Balkani provintse Andronikos I valitsusaja lõpus. Sellega aga Isaaki edusammud ka piirdusid. Mujal oli Isaaki poliitika vähem edukas. 1185. aasta lõpus saatis keiser 80 galeerist koosnenud laevastiku Akkosse oma venda Alexiost vabastama, ent Sitsiila normannid purustasid laevastiku. Seejärel saatis ta 70 laeva Küprosesse, et lahkulöönud provints eesotsas Isaak Komnenosega impeeriumiga taasühendada. Seegi katse ebaõnnestus normannide sekkumise tõttu. Seda sama laevastikku tõlgendati Pühal Maal ekslikult valesti kui toetust moslemite ja Saladini rünnakule. pisi|440x440px|Bulgaaria tsaaririik 1185-11961185. aasta lõpus, 1186. aasta alguses puhkes Bütsantsi ülemvõimu vastu mäss Bulgaarias ning järgmise aasta kevadel oli keisririik juba faktiliselt sunnitud tunnistama Bulgaaria riigi iseseisvust. Armee ülalpidamiseks ja dünastiliste abielude sõlmimiseks tuli riigis makse tõsta, kuid nende rõhuvus põhjustas 1185. aasta lõpus Valahhia-Bugaaria ülestõusu. Mäss viis teise Bulgaaria tsaaririigi moodustamiseni Aseni dünastia valitsemise all. 1187. aastal saadeti normannide vastu edukas olnud väejuht Alexios Branas bulgaarlaste vastu. Ent ta pöördus oma valitseja vastu ning üritas piirata Konstantinoopolit. Isaaki õemees Konrad purustas ta ning hukkas mässaja.
Bütsantsi impeerium kaotas 1185. aastal normannidele mitmed piirkonnad: Lefkada, Kefallonia ja Zakynthose. Nendele aladele lisanduvad Bulgaaria tsaaririigi loomisega kaotatud alad nagu Möösia ning osa Traakiast ja Makedooniast. Ning peagi vallutasi armeenlased tagasi Kiliikia ning frangid Küprose.
1187. aastal sõlmis Bütsants lepingu Veneetsia vabariigiga, mille kohaselt tagas Veneetsia keisririigile kuue kuu etteteatamisega 40-100 galeeri ning vastutasuks sai vabariik soodsad kaubandustingimused impeeriumis. Kuna iga veneetsia galeer vajas 140 sõudjat, siis oli keisririigis umbes 18 000 veneetslast ka pärast keiser Manuel I pogromme nende vastu. Üldiselt aga nõrgenes Isaaki valitsusajal kunagine võimas Bütsantsi laevastik. 1196. aastaks oli laevastikus vaid 30 alust.
Saladin ja Jeruusalemma langemine
pisi|Ristisõdijate riigis [[1190. aastal. Punasega on märgitud riigid 1190. aastal, roosaga 1192. aastal]] Kuid veelgi ärevam oli olukord Idas. 1180. aastate keskpaigaks olid kõik kristlaste valdused hommikumail sattunud Saladini piiramisrõngasse ning sultan vaid ootas ajendit, et vallutada Jeruusalemm. Ja lõpuks andsidki kristlased ise talle selleks ideaalse põhjuse. Jeruusalemma kuninga vasall vürst Renaud de Châtillon tungis, rikkudes Egiptuse ja Jeruusalemma kuningriigi vaherahu, kallale Kairost Damaskusse liikuvale suurele karavanile, kus viibis ka sultani õde. Selle peale esitas Saladin kuningale nõude hüvitada kahjud, vabastada vangid ja karistada vürsti. Kuid kuningal poleks olnud isegi kõige parema tahtmise korral piisavalt jõudu oma isepäist vasalli korrale kutsuda ja nii saigi Saladin õigustuse vaherahu tühistamiseks ja sõjategevuse alustamiseks. 1187. aasta juulis said kristlased Hattini lahingus hävitavalt lüüa, kusjuures moslemeid soosis ka erakordselt palav ilm. Kasutades ära soodsat tuult, süütasid egiptlased rohu ja põõsad, mille tulemusel osa niigi kuumuses vaevlevaist rüütlitest lihtsalt lämbus suitsus. Jeruusalemma kuningas ja mitmed nimekad rüütlid, nende seas ka sõja provotseerinud Renaud, langesid vangi. Ning kui vürst keeldus astumast islami usku, raius Saladin tal isiklikult pea maha.
Jeruusalemma langemine moslemite kätte muutis kardinaalselt jõudude vahekorda piirkonnas, mis viiski lõpptulemusena nii Isaak II hävinguni kui ka Bütsantsi keisririigi lagunemiseni.
Kolmas ristisõda
pisi|[[Rumi seldžukkide sultanaat, Kiliikia Armeenia kuningriik, Küprose saar, Ristisõdijate riigid ja Aijubiidide riik Vahemere idarannikul, 1190. aastail]] Kuuldus Jeruusalemma langemisest tekitas Läänes täieliku šoki ning väidetavalt olevat see teade isegi põhjustanud paavst Urbanus III (1185-1187) südamerabanduse ja surma. Järgmine paavst Gregorius VIII (1187) aga kutsus kristlikku maailma ristisõjakäigule Püha Linna taasvabastamiseks. Selle üleskutse võttis innukalt vastu Friedrich I Barbarossa, kes asetas ennast keisrina kogu Õhtumaa ürituse etteotsa. Temaga liitusid Prantsuse kuningas Philippe II Auguste ja Inglismaa kuningas Henry II. 1189, aastal surnud Henry asemel asus troonile ja ristisõja teele tema poeg Richard I Lõvisüda.
Kuigi Isaak II-l oli formaalselt sama huvi mis Õhtumaade valitsejatel – vabastada Jeruusalemm – oli ta tegelikult kahe tule vahel. Juba varasematestki ristisõdadest tuttav olukord sundis keisrit pöörduma vanade meetodite juurde. Nõnda saadeti Friedrichi juurde saadikud abipakkumisega ja lubadusega varustada ristisõdalasi mõõduka raha eest toidumoonaga, teisest küljest aga üritati nende edasiliikumist igati takistada. Seejuures kujunesid Isaakil eriti pingelised suhted just nimelt Friedrichiga, kes ei tundnud mitte mingit sümpaatiat Bütsantsi vastu. Lisaks sõlmis Friedrich sõbralikud suhted Bütsantsi tolleaegse peamise vaenlasega Hommikumaadel – Ikonioni sultanaadiga. Kuna sultan oli ka vaenujalal Saladiniga, siis ta nõustus lubama ristisõdalased oma riigist takistamatult läbi. Kui siia veel lisada Saksa keisri läbirääkimised bulgaarlaste ja serblastega, siis on arusaadav, miks Isaak pidas kõikidest Lääne valitsejatest just nimelt Friedrich I Barbarossat Bütsantsile kõige ohtlikumaks. Lisaks oli bütsantslastel veel hästi meeles varasemate ristisõdijate rüüstamised ja nende tekitatud kahjud. vasakul|pisi|Euroopa, [[Vahemeremaad|Vahemere maade ja Lähis-ida riigid, Kolmanda ristisõja ajal ning ristisõdijate teekonnad]] Mõnede allikate järgi sõlmis diplomaatiliselt väga täbarasse olukorda sattunud Isaak II liidulepingu ristisõdalaste peamise vaenlase Saladiniga. Nii kujuneski omapärane olukord, kus mõlemad kristlikud keisrid olid liidus islami valitsejatega. Liitude vahe seisnes vaid selles, et Isaaki liitlane oli Jeruusalemma anastaja. Ajaloolane Jonathan Harris lükkab aga ümber oletatava liidu Isaaki ja Saladini vahel. Igatahes, kui Friedrich jõudis Bütsantsi valdustesse, pidas ta kõige õigemaks lahenduseks ettejäävad linnad vallutada, et avaldada Isaakile survet. Sakslased okupeerisid Philippopolise linna ning purustasid bütsantslaste 3000-mehelise armee, kes üritasid linna tagasi võtta. Nii oli Isaak sunnitud 1190. aastal relvad maha panema ja lubama sakslased läbi oma riigi. Lepiti kokku, et ristisõdijad ei rüüsta Bütsantsi linnu ja asulaid. 1190. aasta märtsis marssis Barbarossa Gallipolisse, et suunduda sealt Väike-Aasiasse. Kahe keisri vastasseis lõppes kõigile ootamatult, kui Friedrich Barbarossa 1190. aasta 10. juunil õnnetul kombel uppus. Saksa keisri ootamatu surm aga ei parandanud märkimisväärselt Bütsantsi olukorda. Seda enam, et samal ajal saadi ka korduvalt lüüa bulgaarlaste käest. Kõik need sündmused ei tulnud keisri populaarsusele kasuks ning üsna pea hakati tema ebaedu võrdlema taas meelde tulnud Andronikose saavutustega.
Kukutamine
Järgmised viis aastat oli Bütsants pidevalt sõjas Bulgaariaga, kelle vastu Isaak isiklikult juhtis mitut sõjakäiku. Kuigi algus oli paljulubav, ei toonud need ekspeditsioonid edu ning 1190. aasta ühel sõjakäigul pääses keiser napilt eluga. 1194. aasta Arkadiopolise lahingus tuli Bütsantsil vastu võtta jällegi üks suur kaotus.
1195. aasta kevadel läks Isaak, koostöös Ungari kuningriigiga, suure sõjaväe eesotsas järjekordsele sõjakäigule bulgaarlaste vastu. Viibides parajasti vägede eelsalgas, sai ta teada, et peavägede laagris oli puhkenud mäss ja keisriks on kuulutatud tema vanem vend Alexios. Mingeid väljavaateid vastupanuks Isaakil polnud ja ta otsustas varjuda ühte kloostrisse. Kuid see teda ei päästnud – venna käsul torgati ta pimedaks ja saadeti Konstantinoopolisse vangistusse. Teise versiooni järgi oli Isaak laagri lähedal jahil, kui tema vend 8. (või 9.) aprillil keisriks kuulutati.
Teine valitsusaeg
1203. aastal, mil ristisõdijad olid saabunud taas Bütsantsi pealinna alla ning keiser Alexios III oli Konstantinoopolist põgenenud, tõsteti Isaak II Angelos 18. juunil taas troonile. Kongis olles oli aga pimeda keisri vaimne ja füüsiline tervis halvenenud. Haigest ja hingeliselt murtud mehest polnud enam mingit valitsejat. Kuidas ta olekski saanud sellises seisundis riigi juhtimisega toime tulla, kui ei suutnud seda teha isegi tervena ja nägijana. Nii veetiski keiser kogu oma teise valitsemisperioodi astroloogide ja ennustajate seltsis, kes toitsid teda teostamatute lubadustega peatsest nägemise taastumisest ja saabuvast võimust terve maailma üle. Riiki asus tegelikult juhtima Isaaki poeg Alexios IV Angelos.
Alexios IV, kes oli ristisõdijatele väga suuri summasid võlgu, ei suutnud oma kohustusi täita ning kaotas oma toetajad nii ristisõdijate kui ka alamate seas. 1204. aasta jaanuari lõpus kasutas mõjukas õukondlane ja ametnik Alexios Dukas Mourtzouphlos ära soodsat olukorda, mil pealinnas olid puhkenud ülestõusud, ning ta vangistas Alexios IV ja tõusis troonile Alexios V nime all. Isaak ei suutnud teist kukutamist üle elada ning ta suri 1204. aasta jaanuari lõpus. Samal ajal kägistati tema poeg Alexios IV surnuks.
Usurpaatorid
pisi|Mangaphasese münt Isaaki valitsemisajal üritasid mitmed pretendendid võtta Bütsantsi keisri trooni omale. Nende seas olid järgnevad nimed:
Kuvand ajaloos
Isaak II Angelose on ajalukku läinud kui üks kõige ebaõnnestunumaid keisreid, kes Bütsantsi on valitsenud. Tema kohta on öeldud, et ime pole mitte see, kuidas niivõrd vilets keiser suutis püsida troonil terve kümnendi, vaid see, et isegi seesugune keiser ei osutunud lõpptulemusena Angeloste dünastia esindajatest kõige viletsamaks.
Perekond
Isaak II esimese abikaasa Irene (ka Herina) nimi on leitud Speyeri katedraali, kus nende kahe tütar Irene on maetud, nekroloogiast. Abikaasa Irene oli aadlisoost.
Neil oli kolm last:
Isaaki teine abikaasa oli Ungari kuninga Béla III tütar Margaret, kes võttis endale Bütsantsis nimeks Maria. Neil oli kaks poega:
Andronikos III Palaiologos
Andronikos III Palaiologos (kreeka keeles Ἀνδρόνικος Δούκας Ἄγγελος Κομνηνός Παλαιολόγος (Andrónikos Doúkās Ángelos Komnēnós Palaiológos), ladinapäraselt Andronicus III Palaeologus; 25. märts 1297 – 15. juuni 1341) oli Bütsantsi keiser aastatel 1328–1341. Ta on läinud ajalukku lisanimega Noorem (tema vanaisa, keiser Andronikos II oli Vanem). Andronikos oli Michael IX Palaiologose poeg. 1313. aastast oli ta koos isaga keiser Andronikos II Palaiologose kaaskeiser. 1321. aasta aprillis hakkas ta mässama oma vanaisa võimu vastu ning 1325. aastal krooniti ta vanaisa kõrval võrdseks keisriks. 1328. aasta 24. mail, pärast vanaisa võimult tõukamist, sai temast ainuvalitseja.
Tema valitsusajal ebaõnnestus viimane katse hoida türklasi Bitüünias tagasi ning Rustokastro lahingus kaotati Bulgaariale. Büntsantsil õnnestus tagasi võtta Chios, Lesbos, Phocaea, Tessaalia ja Epeiros. Tema varajane surm tekitas riigis võimuvaakumi ning viis järjekordse kodusõjani riigis tema lese Anna ja lähedase sõbra Johannes Kantakouzenose vahel. Sõja tulemusena moodustati Serbia tsaaririik.
Sünd ja noorpõlv
Andronikos III Palaiologos sündis 1297. aasta 25. märtsil. Tema isa oli Bütsantsi kaaskeiser Michael IX Palaiologos, kes valitses võrdsena Andronikos II kõrval, ning ema oli Kiliikia Armeenia kuninga Levon II tütar Rita. Michael IX ja Rita abiellusid 1294. aasta 16. jaanuaril Hagia Sophias ning Rita sai endale nimeks Maria. Lisaks Andronikosele sündis paaril veel kolm last. Noorem poeg Manuel Palaiologos kandis despoodi tiitlit. Tütar Anna Palaiologina, kes abiellus 1307. aastal Epeirose despoodi Thomas I Komnenos Dukasega ning teist korda 1318. aastal Kefaloonia ja Zakunthose krahvi ja Epeirose despoodi Nikolaos Orsiniga. Ta suri 1320. aastal. Teine tütar, Theodora Palaiologina, abiellus 1308. aastal Bulgaaria tsaari Todor Svetoslaviga ning 1324. aastal tsaar Mihael Asen III-ga. Ta suri pärast 1330. aastat.
Andronikos oli täielikult oma isa poolt hellitatud. Andronikos III oli olnud väiksest peale oma vanaisa, keiser Andronikos II lemmiklapselaps, kuid pärast teise lapselapse, Manuel Palaiologose tapmist ning Michael IX ootamatut surma olukord muutus.
Kaaskeisriks saamine
pisi|Andronikos Ii ja Michael IX Andronikos Noorem sai juba varases nooruses despoodi tiitli ning keiser Andronikos II kavatses ta juba varakult trooniga siduda, et tagada dünastia järjepidevus. 1295. aastal oli keiser kuulutanud oma kaasvalitsejaks Michael IX ning juba 1316. aastal kuulutati noor Andronikos III nende kõrval kolmandaks keisriks. Andronikos III osutus väga ambitsioonikaks ning ta kartis, et jõuab ainuvalitsemiseni väga hilja.
Vennatapp
Andronikos Noorem oli Konstantinoopolis skandaalselt kuulus oma armuseikluste poolest. Ühte armukesse oli prints kiindunud rohkem kui oma abikaasasse ning veetis temaga enamiku õhtuid. Tugeva kiindumuse tõttu muutus Andronikos väga armukadedaks ja kahtlustavaks. Temani jõudsid teated, et armukesel on omakorda tekkinud salapärane austaja. Prints lasi oma ihukaitsjatel naist jälgida ning andis käsu teised kosilased tappa. 1320. aasta ühel pimedal ööl läks aga Andronikose noorem vend Manuel selle armukese juurde. Ihukaitsjad, kes printsi ära ei tundnud, peksid ta surnuks. Kuigi ajaloolase David Vseviovi järgi oli Manuel vanem poeg, siis teiste allikate järgi oli tegu siiski Michael IX teise pojaga.
Bütsantsi allikate järgi oli poja kaotus (ja seda veel teise poja süül) tabanud Michael IX nii rängalt, et keiser suri 1320. aasta 12. oktoobril südamerabandusse. Pisut varem oli surnud tema tütar ja Andronikos III õde Anna Palaiologina, kuid teise lapse kaotust Michael üle ei elanud. Seega kaotas valitsev dünastia ühel aastal kolm keiserliku perekonna liiget. Nende sündmuste järel tõusis troonipärijaks ja ainsaks kaasvalitsejaks Michael IX poeg Andronikos III.
Bütsantsi kodusõda 1321–1328
Michael IX ja Manuel Palaiologose surmade järel ei tundnud keiser Andronikos II enam mingit sümpaatiat Andronikos III vastu. Lisaks polnud Andronikos II-l ja Andronikos III-l mingeid ühiseid huvisid. Andronikos Vanem oli mõtleja ja kirjanik, Noorem aga eelistas melu ja seiklusi. Keiser keeldus oma pojapojaga rääkimast ning näitas avalikult välja, et põlgab teda. Ta isegi kaalus varianti võtta lapselapselt troonipärimisõigus. Andronikos II andis ühele oma väepealikul ülesandeks Andronikos Nooremat pidevalt jälgida. See väepealik oli aga äsja vabanenud vanglast, kuhu ta Andronikos Vanema käsul oli sattunud. Seetõttu tundis väejuht rohkem sümpaatiat lapselapse vastu ning reetis peagi oma ülesande Andronikos Nooremale. Väejuht ärgitas Andronikos III ka vanaisa vastu võitlusesse astuma.
Andronikos Nooremal oli palees palju sõpru ning ta oli äärmiselt uhke mees, mistõttu ei pidanud teda pikalt veenma. Peagi sündis keisrivastane vandenõu. Seda soodustas ka asjaolu, et Andronikos II ei varjanud enam oma antipaatiat lapselapse vastu üldse. Ta keeldus Andronikos Nooremat tervitamast ning keisri juuresolekul ei tohtinud lapselaps isegi istuda. See suurendas õukondlaste kaastunnet noore ja nende hinnangul süütult kannatava mehe vastu. pisi|344x344px|Bulgaaria 1300–1322 Todor Svetoslavi valitsemise ajal 1321. aastal otsustas keiser oma pojapoja lõplikult kõrvaldada. Troonipärija kutsuti paleesse. Kõikide õukondlaste juuresolekul süüdistas keiser teda usu reetmises. Andronikos Nooremale oli koguni vangikong valmis seatud, mis näitab sündmuse kavandatud lahendit. Süüdistuse ajal teatati valitsejale, et Andronikos Noorema poolehoidja väed on palee sisse piiranud. Kuigi mässajatel poleks eeldatavasti jätkunud jõudu paleed vallutada, sundis see teadaanne keisrit taktikat muutma. Andronikos II loobus süüdistustest ja teatas, et on veendunud, et pojapoeg parandab ennast. Keiser ütles ka, et on nõus talle andestama. Sellele avaldusele järgnes südantliigutav leppimisstseen: Andronikos Noorem embas keisri jalgu ja vandus talle igavest truudust. Andronikos Vanem teatas aga, et ei soovi troonipärijana näha kedagi teist peale oma lapselapse.
Kuigi mitmed õukondlased üritasid Andronikos II ümber veenda, jäi keiser südames oma esialgsete kavatsuste juurde troonipärijast vabaneda. Peagi sai sellest teada ka troonipärija ise. Tema võimalikuks informaatoriks võis olla patriarh.
Pinnas kodusõjaks oli väga soodne. Lisaks Andronikos II ja Andronikos III vahelisele tülile, oli valitsev keiser väga ebapopulaarne. 1320. aastal oli keisririik majanduslikult ja rahaliselt laostunud, mida keiser proovis uute maksudega lahendada. See raskendas elanike olukorda ning kasvatas keisri ebapopulaarsust. Väike-Aasia näis lõplikult kadunud olevat. Seetõttu polnud ime, et suurem osa elanikkonnast toetas noort Andronikost.
Keisril õnnestus oma lapselaps arreteerida, kuid Andronikos Noorem põgenes 1321. aastal ning ühines oma toetajatega Andrianoopolis. Ta alustas vägede koondamist. Vihavaen vanaisa ja lapselapse vahel oli seega kasvanud kodusõjaks, mis neelas keisririigi viimased ressursid. Seda tõendab asjaolu, et Andronikos II müüs rahapuuduses ladinlastele isegi osa oma ehteid. Lisaks hukkus mõlemal poolel väga palju inimesi. Andronikos Nooremal oli sõjaga kaks peamisteks eesmärki: kukutada ebapopulaarne valitseja ning taastada oma õigused troonile.
Andronikos III, tühistades maksud Traakia linnades, võitis enda poolele sealse elanikkonna. Tema lähimate liitlaste hulka kuulusid Johannes Kantakouzenos (aadlik, sõjaväelane, Andronikose lapsepõlvesõber, tulevane keiser), Sirgiannis Palaiologos Philanthropinos ja Theodoros Komnenos Dukas Palaiologos Synadinos (sõjaväelane ja aristokraat). Neile kolmele lisandub ka riigitegelane ja väejuht Alexios Apokaukos. Kantakouzenos ja Philanthropinos kasutasid ära elanikkonna rahulolematust, et hõivata Traakias erinevaid väeosi ja sellega täiendada Andronikos III vägesid.
Andronikos III viis oma väed Konstantinoopoli alla, kus Andronikos II nõustus 1321. aasta 6. juunil allkirjastama lepingu, millega jagati riik kaheks. Mõlemal keisril olid võrdsed õigused. Sirgiannis Palaiologos, kellele ei meeldinud Andronikos III Kantakouzenose eelistamine temale, ühines Andronikos II-ga. See võimaldas Andronikos Vanemal 1321. aasta detsembris jätkata võitlust lapselapse vastu.
See võitlus aga ammendas peagi Andronikos III ressurssid, kes pidi jääma lootma Johannes Kantakouzenose abile. Viimane kogus omal kulul palgasõdurite väeosa. Ressursipuudusest hoolimata kasvas Andronikos III populaarsus Thessaloniki linna ja Lesbose saare arvelt, kes asusid nooremat keisrit toetama.
1322. aasta juulis sõlmiti uus leping, millega kehtestati keisririigi etteotsa diarhia (kaksikvõim), kuid tegelikku võimu teostas endiselt Andronikos II. Samal ajal organiseeris Andronikos III Didymóteichos keisririigi kaitset Bulgaaria vastu. Pärast Philippopolise vallutamist ohustasid bulgaarlased Adrianoopolit. Rünnaku tõrjumise järel sisenesid bütsantslased Bulgaariasse ning üks Andronikos III väejuhte vallutas Philippopolise tagasi.
1325. aastal krooniti Andronikos III Palaiologos keisriks. Ent allikad viitavad sellele erinevalt. Ühelt poolt räägitakse sellest kui Andronikos III iseseisvast sammust, teisalt aga Andronikos II näilisest heatahte märgist. Andronikos III oli aga abiellunud Savoia krahvi tütre Giovannaga, kes sai Bütsantsis endale nimeks Anna, ning neil oli sündinud ka laps. See andis Andronikos III-le motivatsiooni võitlust jätkata.
Kodusõjal ja riigi jagamisel olid välispoliitikale kahjulikud mõjud. Keisririigil tuli lisaks sisevõitlusele pidada sõda ka välisvaenlaste vastu. Meeleheitlik Andronikos II kutsus 1323. aastal Alexios Philantropinose, kelle ta 1295. aastal oli mässukatse tõttu vangistanud ja pimestanud, tagasi võitlema türklaste vastu. Vaatamata sellele, et Alexios oli vana ja pime, tõrjus ta edukalt türklased tagasi, ent Egeuse merel ei suutnud Bütsants midagi neile vastu panna. Siiski langes 1326. aastal Prusa linn Osmanite emiraadi kätte. Euroopas õnnestus Bulgaariaga rahu sõlmida, sest troonil oli uus tsaar Mihail III Asen Šišman, kes abiellus eelmise tsaari lese ja Michael IX tütre Theodoraga.
Riigi poliitilist ebastabiilsust suurendas ka Andronikos II vennapoja, Thessaloniki linnajuhi Johannes Palaiologose ülestõus. Tal õnnestus sõlmida liit serblastega, kuid ta suri 1326. aastal. Serblaste huvi aga sellega ei kadunud. See leidis kinnitust 1327. aastal, mil Bütsantsi kodusõda oli uuesti algamas. 1327. aasta mais sõlmis Andronikos III liidu Bulgaaria tsaariga. Lepingu järgi pidi Andronikos III toetama bulgaarlaste võitlust serblastega, kui tsaar toetab Andronikos Nooremat vanaisa vastu. Vastusammuna sõlmis Andronikos II liidu Serbia kuningaga. pisi|350x350px|Bütsants 1328. aastal 1327. aasta sügisel vahetasid kaks keisrit üha agressiivsema sisuga kirju. Andronikos II otsustas eitada oma lapselapse igasugust õigust troonile. Samal ajal kogu Andronikos III lubadusi jagades üha enam populaarsust.
Sporminore
Sporminore (ladiini: Sporpiciol, saksa: Neuspaur) on vald (comune) Trento provintsis Põhja-Itaalias, paiknedes umbes 20 km Trentost loodes. 2004. aasta 31. detsembri seisuga elas seal 695 inimest ja valla pindala on 17,5 km².
Andronikos III Palaiologos
Andronikos II edasine saatus
Bütsantsi kombeid arvesse võttes, käitus Andronikos III oma kukutatud vanaisaga küllaltki humaanselt. Tal lubati jääda pealinna, paleesse, kus tema tütar Simonis isa eest järgnevad kaks aastat hoolt kandis. Mõningate andmete järgi jäeti talle formaalselt isegi valitseja tiitlid alles. Patriarh, kes Andronikos II ajal minema oli saadetud, nõudis naasmise järel Andronikos II ametlikku kukutamist ning pani endise keisri toetajad kirikuvande alla. Selleks ajaks oli ligi 70-aastane keiser raskelt haige ja kaotanud ka nägemise. Ajaloolase Kevin Lygo järgi loobus Andronikos II pärast kaht aastat palees elamist ise maisest elust, ent David Vseviovi järgi sunniti teda vastu võtma mungatõotust. Igal juhul suundus ta Antoniose nime all Lipsi kloostrisse (tänapäeval Fenâri Îsâ mošee).
Sporminore
Sporminore külgneb järgmiste valdadega: Ton, Campodenno ja Spormaggiore.
Andronikos III Palaiologos
Andronikos II edasine saatus
Andronikos II Palaiologos suri seal kloostris hüljatu ja vaesena, ent rahulikult 1332. aasta 13. veebruaril. Enne surma jagas ta oma vähese vara oma vaeste sõprade vahel ära.
Valitsemine
Valitsejaks saanult lasi Andronikos ennast nimetada nimega Dukas Angelos Komnenos Palaiologos ning soovis, et kõik hindaksid tema põlvnemist kõigist Bütsantsi suurtest dünastiaperekondadest.
Ainuvalitsejaks saanult sai Andronikos pühendada takistamatult oma kirgedele. Andronikos III sarnanes paljuski oma isa Michael IX-ga, sest ta oli kirglik sõjamees. Kuid nagu isa, polnud ta hea väepealik, vaid soovis vägede eesotsas viskuda kohe lahingusse. Seda iseloomustab ka asjaolu, et müntidel lasi ta ennast kujutada sõjamehena, mitte valitseja paraadrõivastes, nagu oli kombeks. Andronikos veetis suurema osa oma suhteliselt pikast valitsusajast lahinguväljadel, kus ta sai korduvalt ka haavata.
Bütsantsi allikate järgi oli keiser küllaltki haritud, mida võib pidada suuresti vanaisa kasvatuse tulemuseks. Ent keisri taltsutamatu iseloom varjutas tema selle täielikult.
Hulljulge ja enesekindel keiser oli veendunud, et on jumala erilisi kaitse all, mistõttu loobus ta isegi ihukaitsest. pisi|Johannes Kantakouzenos
Johannes Kantakouzenos
Kogu oma elu jooksul oli Andronikos III parimaks sõbraks Johannes Kantakouzenos, tark ja võimekas mees. Teda toetasid nii perekonna rikkus kui väga ambitsioonikas ema. Keiser ei viibinud peaaegu kunagi pealinnas. Seega kuulus reaalne võim Kantakuzenoste perekonnale. Täpsemalt, riiki juhtisid Johannes Kantakouzenos ja tema ema Theodora. Johannes oli keisrist nutikam, kuid ka palju rikkam. Ta maksis korduvalt kinni Bütsantsi sõjaväe ülalpidamiskulud. Asjaolusid arvesse võttes ei saa Johannest nimetada tüüpiliseks keisri soosikuks, vaid tegu oli mehega, kes hoidis mingis mõttes Andronikost pantvangis, tal oli valitseja üle tugev kontroll. Kantakuzenos, tundes ennast ülimalt enesekindlalt, kasutas dokumentide allkirjastamiseks suisa punast tinti, mis kuulus vaid valitsejate privileegide hulka. Johannes oli riigis ka megas domestikos (vägede ülemjuhataja). Johannes oli ka väga populaarne ja põhimõttekindel. Ajaloolased on isegi öelnud, et Kantakouzenos lubas oma sõbral Andronikosel mängida rohkem keisrit, kui ta seda rolli tegelikult kehastas. Pärast laastavat kodusõda Andronikos II ajal tõi Johannes Bütsantsi stabiilsuse.
Kaasaegsed on kirjutanud, et Andronikos III palus sageli Johannesel hakata tema kõrval kaaskeisriks, ent Kantakouzenos keeldus alati viisakalt.
Sisepoliitika
1329. aastal algatas Andronikos III Kantakouzenose toel ühe omapäraseima siseriikliku algatuse. Keiser asutas uue institutsiooni, mida tänapäevaselt võiks nimetada ülemkohtuks. Ametlikult kutsuti neid õigusemõistjaid kui "roomlaste universaalsed kohtunikud". Institutsioon koosnes neljast liikmest, kellele pidid õiguslikult alluma kõik kodanikud, nende seas ka keiserliku perekonna liikmed. Teoreetiliselt pidi see õigusorgan kindlustama kõikide inimeste võrdsuse seaduse ees ning võitlema riikliku korruptsiooniga. Üldjoontes oli reform tõhus.
Armee
Andronikos III Palaiologos oli ülisõjakas keiser. Isegi müntidel oli ta kujutatud soomusrüüs. Lisaks armee juhtimisele osales keiser paljudes lahingutes ka isiklikult. Säilinud on teateid sellest, kuidas keiser ratsaväeüksusi lahingusse juhtis.
Rukki tänav (Tallinn)
Rukki tänav on tänav Tallinnas Põhja-Tallinna linnaosas Pelgulinna asumis.
Tänav algab Heina tänavalt, ristub Ristiku tänavaga ja lõpeb Aru tänaval. Rukki tänav on ligikaudu 420 meetri pikkune.
Rukki tänav sai nime 25. veebruaril 1941.
Andronikos III Palaiologos
Armee
Säilinud allikate järgi teenisid Bütsantsi sõjaväes ka sõdurid keisririigi liitlasriikidest ja türklaste beylikitest. 1337. aasta kampaanias Epeirose vastu teenis Bütsantsi armees umbes 2000 sõdurit Aydini beylikist.
Laevastik
Andronikos III ajal ehitati pärast pikka aega taas riigi laevastik üles. Mereväe abiga suudeti tagasi vallutada Egeuse mere saared ning taastada mõju Türgi rannikuäärsetes emiraatides.
Laevastiku taasrajamine nõudis tohutuid kulutusi, hinnanguliselt umbes 10 500 hyperpyron 'it. 1329. aastaks oli keisririigil 105 laeva. Sama aasta sügisel vallutas laevastik 84 laevaga (teistel andmetel vaid 20 alust) Chiose saare. Allikate järgi ehitati keisri valitsemisaja lõpuks veel 50–70 laeva Osmanite vastu.
Bütsants kasutas oma laevastikus ka sõltuvate Türgi emiraatide laevu. Nii osales sõjakäigul Lesbose ja Phokaia vallutamiseks 24 Saruhani beyliki laeva.
Perekond
Andronikos III leidis endale sobivaks kaasaks Savoia Anna. Nad abiellusid 1326. aastal. Peagi tekkis keisrinna ja Johannes Kantakouzenose vahel tõsiseid pingeid. Vaid 20-aastane keisrinna pidi võitlema, et pääseda oma abikaasa ja tema lahutamatu sõbra Johannese vahele. Kaasaegsed on kirjeldatud, et selles abielus oli neid kolm.
=== Nikaia 1329 === Andronikos III valitsemisajal jätkus Andronikos II ajal alanud välispoliitilise olukorra halvenemine. Osmanid tugevnesid ja hõivasid peaaegu kõik Väike-Aasia alad.
1326. aastal, pisut enne esimese Osmanite bei Osman I surma, vallutas tema poeg Orhan Prousa linna, nimetas selle ümber Bursaks ning tegi sellest osmanite riigi pealinna.
Türklased-osmanid olid 1329. aastaks sisse piiranud keisririigi kunagise pealinna ning taassünni sümboli Nikaia linna. Keiser juhtis oma armee linna vabastama, ent sama aasta 10. juunil said bütsantslased Pelekanoni lahingus Osmanite sultan Orhani vägede käest täielikult lüüa. 1331. aasta märtsis olid linlased sunnitud piirajatele alistuma. Nikomeedia langes Osmanitele 1337. aastal.
Veel aastaid hiljem müüsid türklased Nikaiast saadud pühapilte ja käsikirju suurte summade eest.
Andronikosel õnnestus siiski tagasiteel Nikaiast vallutada Chiose saar.
Keisri haigestumine 1330
1330. aasta talvel jäi Andronikos III ootamatult väga raskelt haigeks. Laiem üldsus oli veendunud, et keisrit sureb peagi ning samamoodi arvas ka Andronikos ise. Seetõttu kirjutas valitseja alla ka oma testamendile, mille järgi pidi võim minema ajutiselt lapseootel keisrinna Savoia Annale. Troonipärija sündimise korral pidi troonipärija hooldajaks saama aga Johannes Kantakouzenos. Samas ei kahelnud keegi, et Andronikose surma järel haarab esimesel võimalusel Johannes võimu endale. Hirmust põgenesid pealinnast nii keisri ema kui ka paljud teised keiserliku perekonna liikmed.
Kõigi üllatuseks paranes Andronikos. Kaasaegsete sõnul paranes keiser tänu Konstantinoopolis asunud Jumalaema allikaveele. pisi|400x400px|Bütsantsi keisririik 1340. aastal
Väike-Aasia alade kaotamine
Tervenenud keiser pööras kogu riigi tähelepanu Bütsantsi Euroopa aladele. Serblased olid võitnud bulgaarlasi kuulsas Velbuzdi lahingus, mis muutis võimude vahekorra Balkanil tugevalt nende kasuks. Siiski õnnestus Bütsantsil vallutada piirkonnas mõned saared ning lüüa tagasi serblaste rünnakud. Üldpilti vaadates olid need edusammud teisejärgulised ja ajutised.
Andronikos III Palaiologose valitsemise ajal kaotas keisririik kõik oma Väike-Aasia valdused.
Ajaloolaste seas pole üksmeelt selles osas, miks sõjakas Andronikos oma tähelepanu vaid Euroopale suunas. Üheks põhjuseks on toodud keisri ülbus. Ta võis alahinnata “barbarite” ohtlikkust ning uskuda, et neid õnnestub purustada igal sobival ajal. Teise põhjusena on toodud majanduslikud kaalutlused. Nii Andronikose kui Johannese isiklikud maavaldused asusid impeeriumi Euroopa-osas. Seega tähendas nende territooriumite kindlustamine otseselt ka oma isikliku vara kaitsmist.
1337. aastal õnnestus Andronikosel purustada suur türklaste sõjaline ekspeditsioon, kuid see peatas nende edasiliikumise vaid ajutiselt. Türklased olid Bosporuse väina teisel kaldal lõplikult kanda kinnitanud ning see süvendas veelgi Bütsantsi intellektuaalsetes ringkondades levima hakanud impeeriumi lõpu eelaimdust. Aina enam vaieldi ja arutleti üldistel usufilosoofilistel teemadel ja üha sagedamini suubusid väljapääsuotsingud äärmuslikku müstitsismi.
Siiski polnud kõik Osmanite ja Bütsantsi suhted vaenulikud. Orhan I tegi Andronikos III-ga koostööd keisri püüdlustes vallutada uuesti Phokaia, millest oli saanud Genova päritolu Zaccaria perekonna alluvuses n-ö maarjajää tootmiskeskus. Maarjajää ehk alumiiniumkaaliumsulfaatdodekahüdraat on aine, mis fikseerib värve ja on elutähtis värvainete valmistamisel, samuti nahatöötluses ja maalimisel, ning need kaevandused olid muutunud väga tulutoovaks.
Tessaalia
Ajavahemikus 1332–1333 suri Tessaalia valitseja Stephanos Gavriilopoulos. Bütsants kasutas soodsat olukorda ära ning võttis Tessaalia üle kontrolli.
Serbia
Thessaloniki kuberner Syrgiannis Palaiologos läks 1333. aastal üle Serbia kuninga Stefan Uroš IV Dušani poolele ning aitas kuningriigi edasitungi Makedoonias. Ta juhtis serblasi Kastoria, Ohridi, Prilepi, Strumica ja tõenäoliselt ka Edessa vallutamises umbes 1334. aastal. Nad tungisid koguni Thessalonikini. Bütsantsi väejuht Sphrantzes Palaiologos teeskles, et on desertöör ning sisenes serblaste laagrisse. Seal tappis ta Syrgiannis Palaiologose, mis viis Serbia armee täielikku segadusse. 1334. aasta augustis sõlmis kuningas Stefan Uroš IV keiser Andronikos III-ga rahu, mille kohaselt Bütsants tunnustas suuremat osa Serbia vallutustest. tagasi saadi vaid Kastoria.
Epeiros
Aastatel 1337–1338 annekteeris Bütsants Epeirose despootkonna, mida oli juhtinud keisri sugulane Anna Palaiologina Kantakouzene. Anna ja tema lapsed viidi Thessalonikisse, kuid despootkonna pärijal, noorel Nikephoros II Orsini Dukasel õnnestus põgeneda Tarantosse, koos Ladina keisri tiitli pärija Catherine de Valois-Courtenayga. 1339. aastal maabus Nikephoros Thomokastronis (Parga lähedal), kus hakkas elanikkonda keiser Andronikos III vastu mässama ärgitama. 1340. aastal sõlmisid keiser ja Nikephoros II Orsiniga lepingu, millega viimane sai panhypersebastose (otsetõlkes "kõigist auväärsem") tiitli ja Johannes Kantakouzenose tütre Maria käe.
Seekelite ajalugu
Seekelite (ehk Rumeenias elavate ungarlaste hõimu) ajalugu ulatub 12. sajandisse. Keskaegsete kroonikute arvates on seekelid 5. sajandil Karpaatia nõkku elama asunud hunnide järeltulijad. Tänapäeva teadlased on selle küll ümber lükanud, kuid seekelite päritolu kohta konsensust leitud pole. Nad kuulusid ungarlaste armee eriväeosadesse, mis viitab sellele, et nad pidid ungarlastest erinevad olema. Samas puuduvad jäljed keelevahetusest.
Andronikos III Palaiologos
Perekond
Andronikos III abiellus 1318. aastal Braunschweig-Grubenhageni hertsogi Heinrich I tütre Irenega. Naine suri 1324. aastal. Paaril oli nimetu poeg, kes suri juba 1321. aastal.
Seekelite ajalugu
Seekeli sõdurite kogukonnad paiknesid hajutatult Ungari Kuningriigi läänepiiridel 14. sajandini. Nende ümberpaiknemine Transilvaaniasse algas 11. või 12. sajandil. Algselt asuti Lõuna-Transilvaaniasse, kuid sakside saabudes koliti 12. sajandi lõpus tänapäevasele Seekelimaale. Nad olid alates 1220. aastatest Seekelite krahvi võimu all. Seekelite sõjaväeline võimekus tagas neile privilegeeritud staatuse: makse ei pidanud maksma ning Ungari kuningal puudus õigus Seekelimaa alasid ära anda. Seekelimaa haldusüksuseid, 14. sajandist toole, juhtisid valitud leitnandid ja toolikohtunikud. Nad olid osaks nö Unio Trium Nationumist. See oli liit, mis sõlmiti aastal 1437 (peamiselt ungarlastest) aadlike, seekelitest vabade sõjaväelaste ja sakside kõrgklassi vahel vastupanuks Transilvaania talunikele.
Viieteistkümnendal sajandil kujunes seekelite ühiskonnas välja kolm klassi. Tavakodanike (ehk pixidarii) valduses olid väiksemad maalapid ning nad võitlesid lihtjalaväelastena. Jõukamad primipili sõdisid ratsaväes. Kõrgem klass ehk primorid omasid kinnisvara ka välismaal ning laiendasid enda võimu tavakodanike üle. Alates 1460. aastatest teostasid krahvi määratud kuninglikud kohtunikud toolide valitavatele ametnikele järelevalvet. Kuna tavakodanikud ei saanud endale armees teenimist lubada, kaotati 1550. aastatel nende maksuvabastus. Pärast 1562. aastal ebaõnnestunud ülestõusu langesid nendest paljud pärisorjusse. Toolide autonoomiat vähendati veelgi kuninglike kohtunike võimu laiendamisega. Vastukaaluks anti Seekelimaa linnadele autonoomiat juurde. Kuigi suurem osa seekelitest oli katoliiklased, pöörasid paljud 16. sajandil näiteks kalvinistideks ja unitarianistideks. Seekelite privileegid taastati 17. sajandil, kuid paljud tavakodanikud, kes ei soovinud sõjaväes teenida, otsustasid jääda orjadeks. Transilvaania läks 1690. aastatel Habsburgide monarhia kontrolli alla ning seekelite eriõigusi prooviti korduvalt uuesti piirata. Sajad seekelite külad viidi pärast 1764. aastal Siculenis toimunud siculicidiumi veresauna Sõjaväestatud piiriala koosseisu ning tuhanded seekelid põgenesid armeeteenistuse eest Moldovasse.
Andronikos III Palaiologos
Perekond
1326. aastal abiellus Andronikos Savoia krhavi Amadeus V tütre Annaga. Abielust sündis neli last.
Kaasaegse ajaloolase Nikephoros Gregorase (u 1295–1360) sõnul oli Andronikosel ka abieluväline tütar Irene Palaiologina, kes abielus Trapezundi keisri Basileiosega ja oli aastatel 1340–1341 selle riigi valitsejanna.
Kaasaegne reisija Ibn Battuta (1304–1368/69) kirjutab oma teoses "Rihla" ka teise abieluvälise tütre olemasolust, kes abiellus Kuldhordi khaani Özbegiga, pöördus islami usku ja võttis enda nimeks Bayalun. Ibn Battuta väidab, et saatis naist 1332. aasta lõpus või 1334. aastal khaani õukonnast visiidile Konstantinoopolisse. Battuta kirjutiste järgi kohtus ta 1332. aasta lõpus ka Konstantinoopolis keiser Andronikos III-ga, ent bütsantsi allikad kohtumist ei maini.
Surm
Raske haigus, lahingus saadud haavad ning noorpõlve kergemeelne elu olid keisri tervist tugevalt nõrgestanud. Keiser Andronikos III Palaiologos haigestus 1341. aastal malaariasse. Ta suri peagi ootamatult 1341. aasta 15. juunil vaid 44-aastaselt. Andronikos maeti pärast mõnda aega Hagia Sophias viibimist Hodegoni kloostrisse.
Andronikos III surm oli nii ootamatu, et teadaolevalt ei jõudnud keiser endast testamenti maha jätta. Samas on raske hinnata, kui iseseisvalt Andronikos oma elu viimastel aastatel otsustada sai. Riigis oli väga palju ka neid, kes polnud testamendist üldsegi huvitatud. Andronikose poeg Johannes, kes oli nime saanud ilmselt Kantakouzenose järgi, oli isa surma ajal alles üheksa-aastane. Küsimus, kellest saab poisi regent, muutus ääretult oluliseks. Savoia Anna, keisrinna ja vastse lapskeisri ema, eeldas, et temast saab asevalitseja. Ent Johannes Kantakouzenosel olid sama ambitsioonikad plaanid. Andronikos III surmale järgnes kuus aastat kestnud kaootiline kodusõda, mis ajaloolase Kevin Lygo sõnul rebis keisririigilt piltlikult öeldes südame välja.
Nona
Nona võib tähendada järgmist:
Kaugjahutus
Kaugjahutus võimaldab kokku koguda hoonetes tekkivat jääksoojust, mida on keeruline kohapeal ära kasutada, aga mida saab rakendada näiteks kaugküttevõrgu tarbeks vee soojendamisel. Nõnda on see osa targa linna kontseptsioonist, sest võimaldab vähendada linna energianõudlust.
Kui soojal aastaajal rakendatakse soojuse ärastamiseks külmakompressoreid koos soojuspumpadega, siis talvisel külmemal ajal on tavaline soojuse suunamine otse mõnda lähedal asuvasse suuremasse veekokku (meri, järv, jõgi), mis suurendab energiakasutuse efektiivsust.
Kaugjahutuse põhilisteks klientideks on uued äri- ja kaubandushooned, kus on tarvidus jahutuse järele ligilähedaselt sama suur kui vajadus soojuse järele.
Eestis rajati esimese linnana kaugjahutussüsteemid Tartus, kus tänapäeval tegutsevad Tartu Kesklinna Külmajaam (13 MW) ja Aardla Külmajaam (5,4 MW). 2018. aasta lõpuks peaks valmima ka Pärnu esimene jahutusjaam (7 MW).
Sõrmuse sõda
Sõrmuse sõda oli tähtis sündmus Keskmaa Kolmanda ajastu ajaloos.
Jaunbilska mõis
Jaunbilska mõis (saksa keeles Neu-Bilskenhof) oli rüütlimõis Liivimaal Valga kreisis Smiltene kihelkonnas. Tänapäeval asub mõisasüda Lätis Smiltene piirkonnas Bilska vallas.
Sõrmuse sõda
Sõrmuse sõda oli Sauroni ja Keskmaa vabade rahvaste vaheline konflikt, mis kestis 3018-3019 KA. Kuigi sõda ei olnud pikk, algas selle ettevalmistamine juba Bilbo Paunaste ja Thorin Tammiskilbi ajast, kui lohe Smaug kuldne oli alistatud ja Üksildane mägi tagasi võetud päkapikkude poolt.
Jaunbilska mõis
Ajalugu
Algul moodustas mõis Vecbilska mõisaga ühtse valduse. Mõis kuulus siis Höwelnitele ja kandis nime Höwelshof. Poola võimu ajal sai selle omanikuks Theodor Bilsky; see tõi kaasa ka mõisa nime muutuse. Gustav Adolf andis mõisa 1626. aastal lipnik Peter Cornelise omandisse. Too suri ilmselt järglasteta, sest 1644. aastal andis Kristiina mõisa Johann Rokenile. Aadlikuks saanud Johann Rokeni uus nimi oli Johann von Roken-Grünbladt. Tema poeg müüs 1670. aastal mõisa 5000 taalri eest Swante Bannerile. 1684. aastal konfiskeeriti mõis Grünbladtide pärijatelt, mis tähendas, et nad pidid ostusumma tagasi maksma, kuid nende valduses oli toona ainult 2450 taalrit. Vene võimud omakorda tagastasid konfiskeeritud mõisa, mis tähendas, et nad said tagasi üksnes osa mõisa maid elik Vecbilska mõisa, Bannerite osa jäi aga Jaunbilska mõisana riigimõisaks.
Sõrmuse sõda
Sõda sai alguse 3017. aastal kolmandal ajastul, kui võlur Gandalf hakkas rohkem kahtlustama, et sõrmus, mida Bilbo nii kangesti ihaldas, oli Sauroni võimusõrmus. Kui ta sai kääbikut veenda, et ta annaks sõrmuse oma nõole Frodole, sai ta piisavalt aega, et aru saada, kas sõrmus on tõesti tumeda isanda oma. Kohe käskis Gandalf kääbikul minna Rivendelli, kus Elrondi nõukogu otsustas sõrmuse saatuse üle. Kuigi mitmetel liikmetel oli oma mõte, tuldi järeldusele, et sõrmus tuleb hävitada. Nii saigi alguse sõrmuse vennaskond, kes andsid vande, et hävitavad sõrmuse Turmamäe tules.