cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Evald Sikk
1937
1937. aasta Euroopa meistrivõistlused Kreeka-Rooma maadluses toimusid Pariisis. Kärbeskaalus oli Siku esimene vastane sakslane Johannes Herbert. Tasavägises kohtumises nägid kohtunikud sakslase suuremat aktiivsust ja andsid talle suure töövõidu. Teine vastane oli ungarlane Imrey, aga nüüd ei jäänud Sikul seljavõidust palju puudu ja suure töövõidu oli ta ära teeninud. Nüüd oli tal aga 4 kaotuspunkti ja edasi võis teda viia vaid seljavõit. Kolmandaks anti talle vastu Tšehhoslovakkia maadleja A. Nić. Sikk oli väga aktiivne ja üritas võtteid, sai Nići süllegi, kuid heitis siis end ise selili! Sellega ta langes välja ja sai 6. koha. Euroopa meistriks tuli Perttunen, Nić sai pronksmedali.
1938
1938 ei osalenud Sikk Eesti meistrivõistlustel Kreeka-Rooma maadluses, aga tuli Eesti meistriks vabamaadluse kärbeskaalus. Sikk seljatas kõik vastased, sealhulgas viimases kohtumises Martin Maiste, kes enne seda samuti kõik vastased seljatanud oli. See jäi tema viimaseks, kuuendaks Eesti meistri tiitliks.
1938. aasta Euroopa meistrivõistlused Kreeka-Rooma maadluses toimusid 24.–27. aprillil Tallinnas Estonia teatris. Kärbeskaalus osales 9 võistlejat. Esimeses voorus läks Sikk kokku Läti maadleja Jānis Beinarovicsiga, keda ta seljatada ei suutnud, aga suure töövõidu sai ometi. Teises voorus oli vastas Perttunen, kes pärast väga tasavägist kohtumist sai üksnes väikese töövõidu. Kolmandas voorus sai Sikk suure töökaotuse Taani maadlejalt Eigil Johansenilt, mispeale mõlemad välja langesid ja Sikk sai 6. koha.
1939
25. ja 26. märtsil toimus Tallinnas taas Eesti-Soome maavõistlus. Kärbeskaalus pandi A-meeskonnas välja noor Maiste, kes sai Kauko Kiisseli vastu suure töökaotuse. Sikk esines B-meeskonnas ja sai A. Jaskari üle suure töövõidu. Neljas kergemas kaalus oli Sikk A- ja B-meeskondade peale ainus eestlane, kes võitis. Seevastu kolmes raskemas kaalus võitsid eestlased nii A- kui B-meeskonnas ning maavõistlus jäi viiki: A-meeskond kaotas 3:4, B-meeskond võitis 4:3. B-meeskonnas võitsid Voldemar Mägi, Edgar Rohtmets ja Nikolai Karklin.
Selle aasta Euroopa meistrivõistlused toimusid Oslos. Sikku ei võetud koondisse ja tema asemele saadeti Maiste, kes mõlemad kohtumised kaotas.
1943
Maadlejad osalesid ka 1943. aasta Moskva lahtistel meistrivõistlustel. Pealinna meistriks tulid Johannes Kotkas ja Johannes Kaubi, teise koha sai Edgar Puusepp, neljanda koha Boriss Sülluste ja Evald Sikk.
1944
Sikk osales 1944 NSV Liidu meistrivõistlustel maadluses sulgkaalus, aga jäi 10 osaleja seas 9. kohale.
Klara Kotter
Klara Kotter (ka Klaara Kotter, kodanikunimega Klara Koha; 7. august 1937 – 21. detsember 1998) oli eesti laulja.
Urbanus IV
Suhted mongolitega
Urbanus IV käskis 3. jaanuaril 1262 Warmia piiskoppi abistada mongolite vastu siirduvaid Saksa ordu ristisõdijaid Liivimaal ja Preisimaal.
Pulsilaiusmodulatsioon
link=https://et.wikipedia.org/wiki/Pilt:PWM,_3-level.svg|pisi|353x353px|Joonis 1. Pulsilaiusmodulatsiooni näide: järjestikuste impulssidega moduleeritud pinge vahelduvvoolumootori klemmide vahel (sinine), mille tulemusel tekib mootoris siinusesarnane vahelduv magnetvoog (punane) Pulsilaiusmodulatsioon (PWM) ehk impulsilaiusmodulatsioon ehk laiusimpulssmodulatsioon on modulatsiooni liik, milles väljundpinge reguleerimiseks muudetakse impulsside laiust. Lühend PWM tuleb ingliskeelsest terminist Pulse Width Modulation.
Kuigi pulsilaiusmodulatsiooni saab kasutada informatsiooni edastamiseks, on selle peamine kasutusala elektriseadmete võimsuse reguleerimine, eriti suure inertsiga koormiste, näiteks elektrimootorite puhul.
Koormisele rakendatava pinge (ja voolu) keskväärtust juhitakse toitepinge ning koormuse vahelise lüliti kõrge sagedusega sisse- ja väljalülitamise teel. Mida kauem on lüliti sisse lülitatud (ehk koormis on ühendatud toitepingega) võrreldes väljalülitatud ajaga, seda suurem on koormisele rakendatav pinge.
Pulsilaiusmodulatsiooni sisse- ja väljalülitussagedus peab olema nii suur, et see ei mõjutaks rakendatavat koormist soovimatul kujul. Selline sagedus on seadmetel väga erinev. Näiteks peab elektripliidi puhul lülitamine käima vaid paar korda minutis, lambi valgusregulaatoris 120 korda sekundis ning helivõimendites ja mikroskeemides peab lülitussagedus olema kümnetes kuni sadades kilohertsides.
Peamine pulsilaiusmodulatsiooni eelis on see, et lülitusseadmetes on võimsuse kadu väga väike. Kui lüliti on avatud, ei jookse läbi lüliti peaaegu mingit voolu, ja kui lüliti on suletud ning voolu läbib koormist, siis pole lülitil praktiliselt mingit pingelangu.
Tööpõhimõte
PWM-i saab kasutada RGB ledide heleduse muutmiseks või servomootorite pöörlemiskiiruse ja pöörlemissuuna reguleerimiseks. Kõik need kasutusalad on võimalikud, kuna pulsilaiusmodulatsiooniga saab määrata aja, kaua signaal on kõrges olekus. Kui tavaliselt saab signaal olla, kas ainult kõrge (ühendatud toitega) või ainult madal (ühendatud maaga), siis PWM võimaldab määrata kindlas ajaintervallis signaali kõrge ning madala oleku osakaalu. link=https://en.wikipedia.org/wiki/Pilt:PWM_duty_cycle_with_label.gif|pisi|Joonis 2. Täitetegur D on defineeritud pulsi laiuse (PW) ja signaali perioodi (T) suhtena Seda, kui pikalt on signaal ühes perioodis kõrges olekus, kirjeldab täitetegur, mis on pulsi laiuse ning signaali perioodi suhe. Protsentides väljendatav täitetegur näitab, kui suure osa ajast on ühes perioodis digitaalne signaal kõrges olekus. Pulsilaiusmodulatsiooni puhul tähendab madal täitetegur madalat pinget.
Täitetegurit saab defineerida järgmiselt:
Kui digitaalne signaal on pool ajast kõrge ja pool ajast madal, võib öelda, et selle signaali täitetegur on 50%. Selline signaal väljendab ideaalset kastsignaali. Kui täitetegur on suurem kui 50%, on signaal rohkem aega kõrges kui madalas olekus. Kui täitetegur on väiksem kui 50%, on signaal rohkem aega madalas kui kõrges olekus. 100% täitetegur tähendab, et koormisele rakendatav pinge on võrdne toitepingega. 0% täitetegur tähendab, et signaal on ühendatud maaga.
Pulsilaiusmodulatsioon kasutab kastsignaali kujulist lainekuju, mille keskmist väärtust saab arvutada järgmiselt: pisi|445x445px|Joonis 3. Pulseeriv signaal
kus f(t) on signaal, T on signaali periood, D on täitetegur, on signaali madal väärtus ja on signaali kõrge väärtus.
PWM digitaalsetes vooluringides
Paljud digitaalsed vooluringid (nagu mikrokontrollerid) suudavad genereerida PWM-signaali. Mikrokontrollerid kasutavad tavaliselt loendurit, mis suureneb perioodiliselt (loendur on vahetult ühendatud kellaga) ja läheb nulli iga PWM-i perioodi lõpus. Programmeerijal on võimalik määrata pulsilaiusmodulatsiooni täitetegur ning sagedus. Kui loenduri väärtus saab suuremaks kui kontrollväärtus, muudetakse PWM-i väljund vastupidiseks (kõrgest madalaks või madalast kõrgeks).
PWMi tüübid
pisi|405x405px|Joonis 4. Kolm PWMi tüüpi (sinine): fikseeritud juhtiv serv, fikseeritud tagumine serv ja fikseeritud keskosa (mõlemaid servi moduleeritakse). Rohelised jooned on saehamba signaal (esimesel ja teisel juhul) ning kolmnurksignaal (kolmandal juhul) Pulsilaiusmodulatsioonil on kolm tüüpi: Joonisel 4 on näha kõik kolm tüüpi.
Analoogsignaali teisendus
Kõige lihtsam viis analoogsignaalist PWM-signaali saamiseks on võrdlemismeetod. Selle meetodi jaoks on vaja saehammas- või kolmnurksignaali ning komparaatorit. Kui võrdlussignaal (punane siinus joonisel 5) on suurem kui saehammas- või kolmnurksignaal (sinine), siis on PWM-signaal kõrge. Vastasel juhul on signaal madal.
Taolise signaali moduleerimisega on PWM-i võimalik kasutada analoogsignaalina esineva heli salvestamiseks digitaalsel kujul.
Kasutus
Pulsilaiusmodulatsioon leiab tänapäeval kasutust väga paljudes kohtades, alates elektritarvitite võimsuse reguleerimisest ja lõpetades info edastamisega. pisi|414x414px|Joonis 5. Lihtne meetod PWM-signaali genereerimiseks: võrdlussignaali (siin roheline siinus) võrreldakse saehamba signaaliga (sinine). Kui võrdlussignaal on suurem kui saehamba signaal, on PWM-i (roosa) olek kõrge (1). Vastupidisel juhul on olek madal (0)
Võimsustarbe reguleerimine
Pulsilaiusmodulatsioon võimaldab reguleerida koormisele rakendatavat pinget ilma võimsust kaotamata. Sellise tehnoloogia negatiivseks küljeks on see, et koormisele rakendatav pinge ei ole konstantne, vaid katkendlik. Vaatamata sellele on kõrge sageduse ning passiivsete sagedusfiltritega võimalik signaali siluda ning saavutada pidev analoogsignaal.
Pulssi genereeriva vooluringi võimsus ei ole konstantne ning vajab enamikul juhtudel mingit ladustamisvõimalust. Selleks sobib näiteks pulssi genereerivasse vooluringi paigutatud kondensaator.
Kõrge sagedusega töötava pulsilaiusmodulatsioon on kergelt realiseeritav pooljuhtlülititega. Nagu eelnevalt mainitud, ei ole lüliti lahtises või kinnises olekus mingit energiakadu. Kuid sisse- ja väljalülitamise ajal on nii pinge kui ka vool nullist erineva väärtusega ning lülitis tekib energiakadu. Seetõttu peab lüliti sisse- ja väljalülitumise aeg olema võimalikult lühike. Taoliseks kiireks lülituseks sobivad hästi erinevad transistorid nagu metall-oksiid-pooljuht väljatransistorid (MOSFET) või bipolaartransistorid (IGBT).
Pingeregulaator
Pulsilaiusmodulatsiooni kasutatakse ka pingeregulaatorites. Soovitud väljastatav pinge saadakse õige täiteteguri valimisega. Müra vähendatakse tavaliselt induktiivpooli ning kondensaatori lisamisega.
Heli
Kui juhtida PWM-signaal kõlarisse, on võimalik teha heli sünteesi muusikas. Muutes signaali perioodi, saab programmeerija muuta noodi kõrgust, ning muutes täitetegurit, saab programmeerija muuta heli tugevust. Väljundsignaal paneb kõlari membraani võnkuma ja kostab heli.
Üks pulsilaiusmodulatsiooni eeliseid on see, et liikudes ühest ahelast teise, püsib signaal terve aja digitaalsena. Vahepeal ei ole vaja digitaalsignaali muuta analoogsignaaliks. Hoides signaali digitaalsena, esineb info edastamisel vähem müra. Müra saab digitaalset signaali mõjutada ainult juhul, kui on nii tugev, et suudab loogilise ühe muuta loogiliseks nulliks (või vastupidi). Just müra vähesus on üks peamiseid põhjuseid, miks vahel pulsilaiusmodulatsioon kommunikatsiooniks valitakse. Lõpuks saab infot vastuvõtvas pooles muuta RC- või LC-filter kõrgesagedusliku kastsignaali analoogsignaaliks.
Helisalvestuses kasutatavates analoogmagnetofonides on vahelduvvooluga eelmagneetimise korral sisuliselt tegemist impulsslaiusmodulatsiooniga.
Urbanus IV
Suhted mongolitega
Ta kutsus üles alustama ristisõda mongolite vastu, kuid saatis 1263 või 1264 khaan Hulagule kirja "Exultavit cor nostrum".
Suhted Portugaliga
Urbanus IV kuulutas Portugali kuninga Afonso III abieluvälisest suhtest sündinud lapsed legitiimseteks, sest kuninga ametlik abikaasa oli surnud järeletulijaid jätmata.
Suhted Rootsiga
Urbanus IV kinnitas 15. märtsil 1262 Liivimaa maavaldusi puudutava Saksa orduga liitunud Rootsi aadliku Karl Ulfssoni testamendi.
Ta nõudis 3. detsembril 1262 Linköpingi piiskopilt, et see võtaks kasutusele meetmed end kristlasteks nimetavate isikute vastu, kes müüvad Liivimaal ja Preisimaal elavatele paganatele relvi, rauda ja muid keelatud asju.
Suhted Venemaaga
Urbanus IV kinnitas 20. augustil 1264 Vene vürsti Konstantini ja Saksa ordu vahelise kinkelepingu maavalduste osas.
Ristisõja kavandamised
Urbanus IV andis 13. detsembril 1261 kõikidel vaimulikele korralduse jutlustada Liivimaa, Kuramaa ja Preisimaa kaitseks kavandatavaks ristisõjaks paganate vastu.
Paavst käskis 3. jaanuaril 1262 Warmia piiskoppi abistada mongolite vastu minevaid Saksa ordu ristisõdijaid Liivimaal ja Preisimaal. Ta nõudis piiskopilt 5. märtsil 1263, et see määraks ametisse Kuramaa piiskopi.
Ta teatas 11. augustil 1262 kõikidele ristisõja heaks Liivimaal ja Preisimaal jutlustavatele vaimulikele, et nad suhtuksid jutlustele saabunud isikutesse heasoovlikult.
Ta nõudis 3. detsembril 1262 Linköpingi piiskopilt, et see võtaks kasutusele meetmed end kristlasteks nimetavate isikute vastu, kes müüvad Liivimaal ja Preisimaal elavatele paganatele relvi, rauda ja muid keelatud asju.
Ta käskis mais 1263 frantsisklasi Liivimaal, Kuramaal ja Preisimaal jutlustada kavandatud ristisõja heaks. Ta kohustas 23. mail 1263 ristisõja kavandamiseks Liivimaal, Kuramaal ja Preisimaal jutlustavaid piiskoppe, premonstatensiaanlasi, tsistertslasi, dominiiklasi ja frantsisklasi, et nad jutlustaksid ka püha maa jaoks plaanitava ristisõja tarbeks.
Ta sätestas 26. mail 1263 vabastused kõikidele katoliiklastele, kes Liivimaa, Kuramaa ja Preisimaa kaitseks ristisõtta lähevad.
Tallinna piiskopi määramine
Ta saatis 11. septembril 1263 Tallinna vaimulikele ja ilmikutele bulla. Ta määras 13. septembril 1263 Tallinna piiskopiks Roskilde toomhärra Thrugoti. Ta nõudis 17. septembril Ribe, Århusi ja Viiburi piiskoppidelt osalemist Tallinna piiskopi ametisse pühitsemisel.
Ta sätestas 13. jaanuaril 1264 Tallinna piiskopi kohustused.
Muud otsused
Urbanus IV andis 3. jaanuaril 1264 Tallinna piiskopile kohustuse määrata Taani aadliku järglasele, Tartu toomhärra Herbertile prebende. Ta andis 21. jaanuaril 1264 Riia praostile korralduse Saare-Lääne piiskopkonna toomhärra, alamdiakon Heinrichi prebendide asjus.
Sisepoliitika
Roomas puhkenud rahutuste tõttu valiti Urbanus IV paavstiks Viterbos ja tal ei õnnestunud oma valitsemisajal Roomas viibida. Samas toetas ta paavstimeelse omavalitsuse moodustamist Roomas. Kui Sitsiilia kuningas Manfredo tungis Kirikuriiki, põgenes paavst Orvietosse ja sealt 9. septembril 1264 Perugiasse.
Tal õnnestus 1261 saada tagasi ka suurem osa Sitsiilia kuninga Manfredo poolt vallutatud Kirikuriigist. Ta kindlustas oma võimu Toscana pankurite ja kaupmeeste seas, tagades sel moel endale suuremad finantsilised sissetulekud.
Ta lasi tugevdada Kirikuriigi kindluseid ja määras ametisse uusi ohvitsere.
Ta taastas 1264 Osimo piiskopkonna.
Kuuria
Kardinal Hugues de Saint-Cher oli tema ajal poenitentiarius summuse ametis.
Benediktlased
Urbanus IV võttis 23. veebruaril 1262 Farfa kloostri ja 7. märtsil 1263 Zwiefalteni kloostri paavstliku protektsiooni alla.
Frantsisklased
Urbanus IV määras 1263 kardinal Giovanni Gaetano Orsini frantsisklaste kardinal-protektoriks. Ta määras 1263 munk Bertholdi jutlustama plaanitava ristisõja toetuseks.
Ta kutsus frantsisklasi jutlustama kreeklaste vastu plaanitava ristisõja heaks. Ta käskis mais 1263 frantsisklasi Liivimaal, Kuramaal ja Preisimaal jutlustada ristisõja toetuseks. Ta kohustas 23. mail 1263 Liivimaal, Kuramaal ja Preisimaal jutlustavaid frantsisklasi, et nad jutlustaksid ka pühal maal plaanitava ristisõja jaoks.
Ta kehtestas 18. oktoobril 1263 kirjaga Beata Clara klarisside reeglid. Ta tunnustas 27. juulil 1263 Prantsusmaa printsessi Isabelle'i rajatud kongregatsiooni konstitutsiooni.
Gaudenti rüütliordu
Ta rajas 1261 või 1262 Gaudenti rüütliordu, mille Sixtus V saatis laiali.
Lazaruse rüütliordu
Ta andis 1262 Lazaruse rüütliordule immuniteedi ja 1264 privileege.
Premonstratensiaanlased
Ta võttis 25. veebruaril 1262 Weißenau kloostri paavstliku protektsiooni alla.
Ta kohustas 23. mail 1263 Liivimaal, Kuramaal ja Preisimaal jutlustavaid premonstratensiaanlasi, et nad jutlustaksid ka pühal maal plaanitava ristisõja heaks.
Saksa ordu
Urbanus IV lubas 25. novembril 1261 Saksa ordul võtta enda omandusse kõik mõisad, mille senised omanikud on astunud ordusse, välja arvatud läänimõisad. Ta teatas 13. detsembril 1261 ordule, et need mungad ja regulaarkanoonikud, kes üksteisega on kakelnud, peavad alluma oma abtidele ja võivad preestritelt saada absolutsiooni.
Ta nõudis 13. detsembril 1261 kõikidelt vaimulikelt, et nad abistaksid Saksa ordut Liivimaal, Kuramaal ja Preisimaal ega takistaks ordu tegevust.
Ta kinnitas 15. märtsil 1262 Liivimaa maavaldusi puudutava Saksa orduga liitunud Rootsi aadliku Karl Ulfssoni testamendi.
Ta nõudis 12. detsembril 1262 Chełmno piiskopilt, et see jutlustaks Saksa ordu abistamiseks plaanitava ristisõja jaoks.
Ta kinnitas 20. augustil 1264 Vene vürsti Konstantini ja Saksa ordu vahelise kinkelepingu maavalduste osas.
Ta keelas 23. augustil 1264 Saksa ordul määrata ehitistele makse.
Oedogoniales
Oedogoniales on niitjad viburvetikad klorofüütide klassis rohevetiktaimede hõimkonnas.
Urbanus IV
Saksa ordu
Ta teatas 5. septembril 1264 vaimulikele, et nad abistaksid Saksa ordu tegevus Liivimaal, Kuramaal ja Preisimaal.
Oedogoniales
Iseloomulikuks tunnuseks on rakkude vegetatiivsel jagunemisel tekkiv paksenenud rakuseinast moodustunud eriline ringikujuline moodustis raku distaalses osas. Nende arvu järgi saab loendada isegi seda, mitu korda on antud rakk jagunenud.
Urbanus IV
Tsistertslased
Ta kinnitas 1. detsembril 1261 tsistertslaste vabadused ja privileegid.
Oedogoniales
Iga rakk sisaldab ühte tuuma ja ühte rakuümbrise lähedal paiknevat võrkjat kloroplasti, mille juures on mitmed pürenoidid.
Urbanus IV
Tsistertslased
Ta võttis 11. märtsil 1262 Baindti kloostri paavstliku protektsiooni alla.
Oedogoniales
Vetikate seas on ebatavaline Oedogoniales‘e paljunemisrakkude stefanokontne flagellatsioon, mis tähendab, et raku eesmist otsa ümbritseb krooni taoliselt terve pärg vibureid. Suguline paljunemine on oogaamne ja tekivad liigispetsiifilise ornamentatsiooniga ning paksude seintega hüpnosügoodid, mis võivad püsida veekogu põhjas paarkümmend aastat elusana.
Rühmas on kokku kolm perekonda, millest suurim on paisvetikas (Oedogonium). Teised kaks on Bulbochaete ja Oedocladium. Paisvetikad võivad eutrofeerunud veekogudes moodustada terveid ujuvaid vetikavaipu.
Urbanus IV
Tsistertslased
Ta vabastas 5. mail 1262 tsistertslaste kloostrid nende kohustustest.
Tsölestiinid
Ta tunnustas 1264 tsölestiinide ordut.
Liturgilised otsused
Urbanus IV kehtestas 8. septembril 1264 avaldatud bullaga "Transiturus" katoliku kirikus Kristuse Pühima Ihu ja Vere suurpüha tähistamise. Ta määras Aquino Thomase koostama selle suurpüha jaoks tunnipalved.
Talle omistatakse 1262. aasta paiku Ave Maria palvesse Jeesuse nime lisamine.
Ta andis indulgentse neile, kes põlvitavad või langetavad pea Jeesuse nime kuuldes.
Ta vabastas 26. novembril 1261 kõik patukahetsejad pattudest, kui nad käivad jõuludel, ülestõusmispühadel, nelipühadel, neitsi Maarja taevaminemispühal ja Issanda templissetoomise pühal oma kogudusekirikutes missal ja lähevad veel Saksa ordule kuuluvasse kirikusse.
Talle on omistatud 25. märtsil 1263 avaldatud apostellik konstitutsioon, millega ta andis privileege skapulaari kandvatele ilmikutele, kuid kirikuloolased on seadnud dokumendi autorsuse kahtluse alla, kuna see on välja antud Viterbos, kuid paavst viibis sel ajal hoopis Orvietos.
Teoloogilised otsused
Urbanus IV korraldusel kirjutas Aquino Thomas õigeusu kiriku teoloogia vastu teose "Opusculum contra errores Graecorum", Kristuse Pühima Ihu ja Vere suurpüha tähistamise kohta offiitsiumi "Officium de festo Corporis Christi" ja kommentaarikogu "Catena Aurea".
Inkvisitsioon
Urbanus IV 1262 nõudis, et ketserile eluaegse vanglakaristuse määramiseks ja tuleriidale saatmiseks on kohtul vaja piiskopi luba.
Kanoniseerimised
Urbanus IV kanoniseeris 25. jaanuaril 1262 Richard de Wychi.
Talle on omistatud ka Félix de Valois' kanoniseerimine 1. mail 1262, kuigi vastavat ürikut pole säilinud.
Onupojapoliitika
Urbanus IV määras 22. mail 1262 kardinaliks oma sugulase Anchero Pantaléoni.
Uued kardinalid
Urbanus IV määras 14 kardinali 2 konsistooriumil. Tema ajal said kardinalideks hilisemad paavstid Clemens IV, Martinus IV ja Honorius IV. Ta määras kardinaliks 6 prantslast, moodustades nii kardinalide kolleegiumis prantslaste fraktsiooni.
Urbanus IV kultuuriloos
Urbanus IV andis 14. mail 1263 Palencia ülikoolile samasugused privileegid, nagu need olid Pariisi Ülikoolil.
Tema üleskutsel alustati Orvietos paavstipalee ja Troyes' Saint-Urbaini katedraali ehitamist.
Astroloog ja paavsti kaplan Johannes Campanus tegi paavstile ettepaneku kalendrireformi teostamiseks. Ta pühendas oma teose "De computo ecclesiastico" paavstile.
Urbanus IV-t on peetud paavstiks, keda on mainitud Tannhäuseri legendis, kus ta keeldus armastusjumalannaga kohtunud Tannhäuserile absolutsiooni andmast.
Surm
Urbanus IV suri 2. oktoobril 1264 Perugias ja maeti Perugia katedraalis.
Litofon
Litofon on löökpill, mis võib koosneda ühest või mitmest kivist.
Algelisemad litofonid olid looduslikud hea kõlaga kivid. Arenenumad litofonid kasutavad töödeldud ja kindlasse korda seatud kive. Ilmselt vanim litofon on leitud väljakaevamistelt Sankarjangis Odisha osariigis Indias. Vanemate litofonide hulka kuulub ka đàn đá, Vietnami litofon, mida on XX sajandil taas rohkem kasutama hakatud, ja Koreas rituaalse muusika tegemiseks kasutatud pyeongyeong.
Oma sajanditepikkune litofonide valmistamise traditsioon on ka Cumbrias Inglismaal. Prantsusmaal valmistas Honoré Baudre aastal 1885 siileksklaveri-nimelise pilli. Litofonide hulka kuuluvad ka kivist marimbad; Islandi ansambel Sigur Rós on kasutanud kohalikust kildast valmistatud marimbasid. Aastast 1961 on sanukiidist vardaid kasutatud hōkyō-nimeliste pillide (Jaapanis leiutatud litofonide) valmistamiseks. Neid pille on kasutanud ka Jaapani helilooja Stomu Yamashita.
Ferdinand Saukas
Ferdinand Saukas (29. jaanuar 1908 Riia – 29. detsember 1976 São Paulo) oli Eesti diplomaat ja konsul.
Ferdinand Saukas oli 1932. aastal Tartu-Võru Rahukogu kohtuameti kandidaat, 1932–1933 Kohtuministeeriumi assistent, 1934. aastal Tartu vangla abidirektor, 1934–1936 Valga vangla direktor.
Isiklikku
Tema abikaasa oli Lili Saukas (sündinud Muna; 17. juuni 1904 – 10. november 1976), poeg Olev Valentin Saukas (30. august 1944 – 11. september 2011).
Sankt Veit an der Glan
Sankt Veit an der Glan ([zaŋkt ˈfaɪt ʔan deːɐ̯ ˈɡlaːn]; sloveeni: Šentvid ob Glini) on linn Austria Kärnteni liidumaal, Sankt Veit an der Glani ringkonna halduskeskus. See oli ajalooline Kärnteni pealinn 1518. aastani.
Linn asub Glani jõe orus Gurktali Alpides. Seal jõuab Glan Kesk-Kärnteni Zollfeldi tasandikule ning voolab lõuna suunas Maria Saali ja liidumaa pealinna Klagenfurti.
Linnaosad on Galling, Hörzendorf, Niederdorf, Projern, Sankt Donat ja Tanzenberg.
Ajalugu
Mitmed arheoloogilised leiud viitavad sellele asulale juba Karolingide ajal. Legendi järgi õhutas linna asutamist Baieri vägede 901. aasta lahing sissetungivate madjarite vastu. Esimest korda 1131. aasta dokumendis mainituna asus Kärnteni hertsogkonnas Gurki piiskopkonna Püha Vituse kirik. 1137. aasta kokkuleppe kohaselt "ostis" selle tagasi Bambergi piiskopkond.
thumb|left|Hertsogiloss
Kuid juba 1149. aastal oli see Sponheimist Kärnteni hertsogi Heinrich V residents, kus ta võttis vastu Teisest ristisõjast naasva Saksamaa kuninga Konrad III. Tema järglaseks sai tema vend Kärnteni hertsog Hermann II, kellest sai 1176. aastal kiriku foogt, misjärel muutsid Sponheimid Sankt Veiti valduse oma alaliseks residentsiks ja Kärnteni hertsogkonna pealinnaks, milleks see jäi 1518. aastani. Hermanni poeg Bernhard von Spanheim (suri 1256) ehitas hertsogilossi ja kindlustused ning andis Sankt Veitile 1224. aastal linnaõiguse. Seal pidas ta glamuurset õukonda ja võttis vastu minnesingerid nagu Walther von der Vogelweide, kes viibis seal 1214. aastal, ja Ulrich von Liechtensteini. Samuti võis Sankt Veit olla Heinrich von dem Türlini alaline asukoht, kus ta kirjutas oma keskkõrgsaksakeelse poeemi "Diu Crône".
Rahvastik
2001. aasta rahvaloenduse andmetel elas seal 12 045 inimest, kellest 92,5% oli austerlasi, 2,3% jugoslaavlasi ja 2,2% bosnialasi. 74,0% rahvastikust peab end katoliiklasteks, 8,6% protestantideks ja 4,3% muslimiteks, samas 10,2% on mitteusklikud.
Sport
Sankt Veit an der Glan on koduks FC Alpe Adriale, kes mängib praegu Regionalliga Mittes, nad mängivad oma kodumänge Jacques-Lemans-Arenal.
Surmatants (Lübeck)
"Surmatants" on hiliskeskaegse saksa meistri Bernt Notke surmatantsu kujutav maal, mis valmis 1463. aastal, asus Lübecki Maarja kirikus ja on tänaseks hävinud.
Teose kirjeldus
Kunstnik ei maalinud "Surmatantsu" mitte puutahvlitele, vaid pideva pildireana 26 meetri pikkusele ja peaaegu 2 meetri kõrgusele lõuendile, mis oli friisitaoliselt tõmmatud kabeli kõigile seintele. Sellel oli kujutatud flööti mängivat ja sarka õlal kandvat personifitseeritud Surma, kes juhtis 24 elusuurusest figuuridepaarist - paaris olid tantsiv personifitseeritud surma kujutav luukerekuju ja mingit seisust esindav elav inimene - koosnevat rongkäiku (kokku oli maalil 49 figuuri). Rongkäigus eespool olid kõrgemate seisuste esindajad, nagu paavst ja keiser, rongkäigu keskel olid kanoonik ja rüütel, kaupmees ja bürgermeister ning rongkäik lõppes talupoja, nooruki, neiu ja hällilapsega.
Elavad olid rongkäigus kujutatud jäikades ja tardunud poosides, kuid surmafiguurid olid lustlikult vehkivad ja hüplevad. Figuuride all oli alamsaksakeelne värssides tekst, mis esitas dialoogi surmakujude ja elavate vahel.
Lübecki Surmatantsu eristas teistest säilinud samateemalistest teostest asjaolu, et surmatantsurongkäik polnud paigutatud mitte abstraktsele taustale, vaid katkematule kodumaisele maastikule, mille keskel oli äratuntav vaade Lübecki linnale.
Teose paiknemine seintel
Kabeli läänesein (1): surmakujule järgnevas rongkäigus esimene inimene oli paavst, tema järel keiser ja keisrinna (esimene kahest naisefiguurist rongkäigus), järgnesid kardinal ja kuningas.
Kabeli põhjasein: järgnesid piiskop (2), hertsog (hävis portaali laiendamisel 1799. aastal), abt ja rüütel (3), edasi kartuuslaste ordu munk, aadlimees, toomhärra, bürgermeister ja arst (4), viimased viis olid kujutatud Lübecki linna silueti taustal.
Kabeli idasein: järgnesid rahavahetaja, kaplan, kaupmees, köster, ametimees käsitöölise tähenduses (5)
Hiljem lammutatud väikese Oldesloe-Kapelle seinal ja põikhoone keskpiilari põhjaküljel olid eremiit ja talupoeg (6).
Ajaloost
Noor Bernt Notke maalis "Surmatantsu" 1463. aastal Pariisi Surmatantsu (Cimetière des Innocents, 1424/25) eeskujul Maarja kiriku põhjaseinas asuva pihikabeli jaoks. See pidi meenutama usklikele surma lähedust ja et kahetsuse, pihi ja paastuga saab oma elu korraldada õigele kristlasele sobival viisil. Sel ajal kardeti lõunast levivat katku, mis tõepoolest 1464. aasta lihavõttepühadeks ka Lübeckisse jõudis.
Ilmar Linnat
Ilmar-Väino Linnat (kuni 1936 Jürgenson; 21. juuli (vkj)/ 3. august 1914 Tallinn – 27. aprill 1987 Tallinn) oli eesti kunstnik.
Elukäik
Ta lõpetas 1934. aastal Tartu Õpetajate Seminari. Ta õppis aastatel 1935–1937, 1939–1941, 1942–1944 ja 1944–1946 Kõrgemas Kunstikoolis Pallas (Ado Vabbe juhendamisel) ning selle järglaskoolides, lõpetas 1946. aastal Tartu Riikliku Kunstiinstituudi maali erialal.
Ta töötas aastatel 1937–1939 algkooliõpetajana Tartumaal. Saksa teise okupatsiooni ajal töötas ta õpingute kõrvalt joonistajana Eesti Rahva Muuseumis (jäädvustas Saaremaa taluehitisi) ja Tartu Ülikooli arheoloogiakabinetis. Võttis kunstnikuna osa Tartu Ülikooli ekspeditsioonist Vadjamaale augustis-septembris 1942.
Oli aastatel 1946–1951 Tartu Riikliku Kunstiinstituudi joonistusõppejõud. Alates 1951. aastast Tallinnas, oli õppejõud ENSV Riikliku Kunstiinstituudis, 1957 dotsent, 1964. aastast graafika kateedri professori kohusetäitja, 1972—1978 oli ta üldmaali kateedri juhataja. Läks 1978. aastal pensionile.
Ilmar Linnat on maetud Tallinna Metsakalmistule.
Looming
Oli tegev raamatukujunduse- ja illustratsiooni ning vabagraafika alal. Tegi söe- ning värvilisi kriidi- ja pastelljoonistusi, linnavaateid; tuntud olid tema kaluri- ja rannaelu söejoonistuste seeriad. Kuulus 1946. aastast Eesti NSV Kunstnike Liitu.
Martin Short
pisi|Short, [[2014]] Martin Short (õieti Martin Hayter Short; sündinud 26. märtsil 1950 Hamiltonis Ontario provintsis Kanadas) on Ameerika Ühendriikide komöödianäitleja.
Kukeseen (perekond)
Kukeseen (Cantharellus) on perekond seeni kukeseeneliste sugukonnast.
Kukeseen valiti Eesti Mükoloogiaühingu poolt 2017. aastal aasta seeneks.
Varem arvati kukeseene perekonda kuuluvat ka lilla kukeseen ja lehter-kukeseen.
Paul Halpern
pisi|280px|Paul Halpern (2015)
Paul Halpern (sündinud 15. jaanuaril 1961 Philadelphias Pennsylvanias) on ameerika füüsik ja teaduskirjanik.
Ta lõpetas 1982. aastal Philadelphias asuva Temple'i Ülikooli bakalaureusekraadiga füüsika alal. Sai New Yorgi osariigis asuvast Stony Brooki ülikoolist 1984. aastal magistrikraadi ja 1987. aastal doktorikraadi (PhD) teoreetiline füüsika alal. Alates 1988. aastast töötab ta Philadelphias asuvas Teaduste Ülikoolis, alustas seal kaasprofessorina, alates aastast 1999 füüsikaprofessor.
Teadlasena on Halperni peamised uurimisalad kaoseteooria ja üldrelatiivsusteooria. Halpern on viljakas teaduse populariseerija. Ta on kirjutanud astrofüüsikast, kosmoloogiast, ajaga seotud probleemidest, ajarändest, maavälisest elust ja eksoplaneetidest.
Kirikumäe maastikukaitseala
pisi|300px|Kirikumäe maastikukaitseala kaart.
Kirikumäe maastikukaitseala on maastikukaitseala Võru maakonnas Võru vallas. Kaitseala pindala on 367 ha.
Kaitseala on moodustatud 1970. aastal, et kaitsta Kirikumäe järve, Järvesuu raba ja reljeefset maastikku.
Tracker
pisi|TrackIR 4:PRO, laptopi peal
Toronto Peetri kirik
Toronto Peetri kirik on Kanadas Torontos tegutsev Kanada eestlaste luteri kirik.
Tracker
Tracker (inglise keeles) – sisendseade, mis informatsiooni sisseviimiseks edastab kasutaja pea liigutusi koordinaatide peale. Positsiooni määratakse virtuaalses keskkonnas erinevate vabadusastmete abil. See laiatarbeline süsteem kasutab sama tehnoloogiat, mis motion capture, aga on optimeeritud madalamaks hinnaks. Sellega seoses liikumisi saab jälgida ainult piiratud ruumis arvuti ekraani ees.
Toronto Peetri kirik
Kirikut kasutab Toronto Peetri kogudus.
Tracker
Virtuaalse reaalsuse tracking kujutab endast koopiat reaalse elu positsioonisüsteemist. Loomulikuks tracking süsteemiks reaalses elus on meeleelundid. Näiteks, nägemine aitab aru saada kus me asume teiste inimeste ja esemete suhtes. Delfiinid ja nahkhiired kasutavad selleks ultraheli.
Marker ja andur
Teoreetiliselt on võimalik süsteem, mis kasutab liikumatut markerit ja pea külge kinnitatud vastuvõtjat.
Inertsuse põhimõttel töötav jälgimine
Sel juhul kinnitatakse kasutaja pea külge jälgitav plokk hüdroskoopidega ja akselomeetritega (vibratsioonimõõtjad), nagu virtuaalreaalsuse kiivrites. Selline seade ei vaja ühendamist liikumatu markeriga.
TrackIR
TrackIR on valmistatud ettevõttes NaturalPoint Inc. See kasutab kaamerat koos infrapunadioodidega. Kaameras on monokroomne sensor ja programmeeritav loogikaseade, mis muudab must-valge video binaarseks informatsiooniks. Informatsioon saadetakse USB kaudu arvutisse, kus seda töötleb TrackIR tarkvara. Markerina töötab spetsiaalne peegeldav kleeps. TrackClip PRO komplektis on kaasas nokkmüts, kuhu on sisse ehitatud kaks markerit, üks ees ja teine taga (spetsiaalselt nende jaoks, kes kannavad nokkmütse tagurpidi). TrackIr jälgib liikumist vastavalt kuuele vabaduse määrale ja see lubab kasutajale näiteks "kummardada üle parda". Kasutatakse laialt lennusimulaatorites ja mängudes. Miinuseks on kõrge hind
Näited mängudest, mis toetavad TrackIR
RUCAP UM-5
Vene TrackIR analoog. RUCAP kasutab aktiivse ultraheli markerit. Pea liikumised jälgitakse väga täpselt vastavalt vabaduse määra kuuele astmele. Tunnusjooned: reageerimise kiirus 160 kaadrit/s; täpsus X, Y, X teljedel – 1mm; täpsus nurkades – 1 kraad; tööplatsi suurus: pikkus – 0,2-1,7m, laius – 1,0m.
Cam2Pan ja analoogid
pisi|FreeTrack Cam2Pan on shareware-programm, mis kasutab veebikaamerat pea liikumise jälgimiseks. Võib töötada ilma markeriteta, aga eredad valgusdioodid või peegeldav kleeps peaksid jälgimist parandama.
FreeTrack – populaarne Cam2Pan alternatiiv. Ei tuvasta nägu, aga võimaldab kasutada kolme valgusdioodi pea liikumiste jälgimiseks kuuel koordinaadil. Toetab järgmisi mänge:
FaceTrackNoIR - samuti jälgib pealiigutusi.
Omatehtud seadmed Wii Remote põhjal
Kui ilmus Nintendo Wii olid tehtud katsed kasutada selle pulti (Wii Remote) pea ja sõrmede tracker'ina. Vaatamata madalale hinnale, Wii Remote sisaldab infrapuna kaamerat kõrge resulutsiooniga ja PLD-filtri (PLD – programmeeritav loogikaseade, ingl programmable logic device), mis arvutab kujundist eredaid kohti, tavalist akselomeetrit (vibrasioonimõõtur) ja Bluetoothi. Programm FreeTrack toetab täielikult Wii Remote kui tracker'i.
A.R.T
A.R.T. On professionaalne tracker, mida kasutatakse uuringutes, virtuaalreaalsuse süsteemides, selleks et välja töötada keerukaid tehnilisi esemeid (näiteks kosmosetehnoloogia- ja autotööstus), meditsiinis ja robotitehnikas. Süsteem põhineb infrapunaoptikal. A.R.T.'i võib kasutada ka motion capture režiimis.
Trabzonspor
Hooaeg 2011–2012
Hooajal 2011–2012 osaleb klubi UEFA Meistrite Liiga 2011–2012 grupifaasis. Esimeses voorus võideti Milano Internazionale 1:0. Teises mängus tuli viik 1:1 Prantsusmaa klubiga Lille OSC.
Kahekiiruseline Euroopa
Kahekiiruseline Euroopa (inglise keeles multi-speed Europe) on eelkõige mõiste seoses Euroopa Liiduga. See tähendab, et organisatsiooni sees on kaks integratsioonitasandit. Ühes on liikmesriigid rohkem lõimunud poliitikatega ning teises ülejäänud, kelle integreerumisprotsess on aeglasem. Nad on maha jäetud, sest ei ole valmis või pole suutlikud piisavalt kiiresti võtma vastu liidu üldiseid ja edumeelsemaid seisukohti. Kuulub paindlikkuse kontseptsiooni alla. Paindlikkus Euroopa Liidus tähistab kokkuleppeid, mis ei kehti kõigile liikmesriikidele või siis on erineva mõjuulatusega. Mõiste tuleneb ideest, et osad ei suuda piisavalt kiiresti integreeruda ning teised jällegi ei jaksa järele oodata aeglasemaid ning soovivad pigem edasi liikuda. Peamised tihedama lõimumise toetajad on Saksamaa ja Itaalia. Teise gruppi jääks pigem riigid, kes väga ei poolda ühtse Euroopa ideed, nagu Suurbritannia ja Taani. Mõlemad riigid on väljendanud oma seisukohti, soovides välja jääda majandus- ja rahaliidu kolmandast etapist (opt-out).
Ajalugu
1992. aastal oli pingsam arutelu kahekiiruselisest Euroopast eelkõige majandusvaldkonnas. Suurbritannia isoleerus rahanduspoliitikas, jäädes välja ülejäänud Euroopa Liidu liikmesriikide suundumusest. 1997. aastal üritati esmakordselt ka seadusloomesse kahekiiruselise Euroopa kontseptsiooni tuua. Nimelt kirjutati Amsterdami lepingusse sisse põhimõtteid, mille alusel võivad osa riikidest liidu siseselt omavahelist koostööd edendada ning erineda teistest.
Euroopa Liidu dokumentides
2004. aasta Eurobaromeetri uuringus (ei ole Euroopa Liidu ametlik dokument, kuid esindab liikmesriikide seisukohti, mis lähevad arvesse õigusaktide koostamisel) selgus, et enamik liikmesriikide kodanikest soosivad kahekiiruselist Euroopat. Igas riigis olid selle poolt vähemalt pooled kodanikud ning suurema populaarsusega oli ettepanek just pigem skeptilistes riikides (Taani, Suurbritannia).
Uus debatt
2011. aasta sügisel algatas Prantsusmaa president uue debati teemal kahekiiruseline Euroopa. Nicolas Sarkozy avaldas toetust ideele luua võimalus põhilistele euro-liikmesriikidele kiiremaks integratsiooniprotsessiks. Avaldus seostus ideega, et Euroopa Liit üha suureneb ning kõik ei saa areneda samas tempos riiklike erisuste tõttu. Kõrvalejääjate ühinemise motivatsiooniks peaks eelkõige olema soov koopereeruda, et ka nende soovidega arvestataks. Euroopa Komisjoni president Jose Manuel Barosso vastuseks antud küsimusele oli, et lõhestunud liit ei oleks töökõlbulik. Ta oli vastuhääleks Sarkozyle. Saksamaa ja Prantsusmaa on poliitiliselt pigem olnud eri arvamustel, kujutades kahte suurt vastanduvat jõudu. Angela Merkel, Saksamaa liidukantsler, ei ole veel sõna võtnud kahekiiruselise Euroopa kohta.
Tuviheinik
Tuviheinik (Tricholoma columbetta) on heiniku perekonda kuuluv seeneliik.
Edise mõis
Edise mõis (saksa keeles Schloss Etz) oli rüütlimõis Jõhvi kihelkonnas Virumaal. Nüüdisajal jääb mõis Ida-Viru maakonda Jõhvi valda. Mõisa kõrvalmõis oli Konju mõis.
Jērcēni
pisi|left|Kaņepesi põlistamm Jērcēni on küla (vidējciems) Lätis Valmiera piirkonnas, Jērcēni valla halduskeskus. Küla asub merepinnast 62 meetri kõrgusel, Riiast 124 ja endisest piirkonnakeskusest Strenčist 7 kilomeetri kaugusel.
Edise mõis
Keskajal oli mõis ehitatud vasallilinnuseks (Edise vasallilinnus). Liivi sõjas, 1558. aasta mais vallutasid linnuse Vene väed ja purustatud linnust tõenäoliselt hiljem ei taastatud.
Tuviheinik
Eestis kasvab tuviheinik segametsades. Tema kübar on enamasti justkui määrdunud ja jala allosas on sinakat värvi.
Jērcēni
Külas on rahvamaja, raamatukogu, postkontor ja apteek. Külas tegutseb puitmaterjaliga kauplev SIA "KR Jērcēni". Seal asuvad Jaunjērcēni ja Jērcēnu veikalsi bussipeatus. Külas asub Läti jämeduselt teine puu Kaņepesi põlistamm, millel kõrgust 17 meetrit ja mille ümbermõõt on 9,4 meetrit.
Edise mõis
Mõisat on esimest korda mainitud 1477 ja siis kuulus see Tuvedele (hilisemad Taubed). 17. sajandil said mõisa omanikuks Maydellid, hiljem on omanikud olnud Rosenid. Mõisa viimased (enne 1919. aasta võõrandamist) omanikud olid Sofie von Jermalov ja Katharine von Baer. Pärast võõrandamist sai mõisasüdame omanikuks sõjaväelane ja poliitik Aleksander Tõnisson.
Mõisas asunud ait-kuivati on tänapäeval muudetud söögikohaks Valge Hobu Trahter.
Jērcēni
Küla kujunes endise Jērcēni mõisa (Wolfahrtslinde) juurde. 1560. aastal rajati sinna Ēvele mõisa karjamõis. 1562. aasta 10. juunil läänistas Poola kuningas Zygmunt II August Volmari linnuse ülemaks tõusnud Bernhard von Hoewelnile tänutäheks truuduse eest ulatuslikud maavaldused Volmarist Valga poole jäävas Évele (Wohlfahrt) kihelkonnas. Nende seas olid ka Jērcēni maad, mis toona kandsid nime Gercenhof, ja Jaunjērcēni maad. Hoewelnid asusid elama Jērcēni ja kasvatasid seal lambaid, seega andis rahvasuu tema elamisele nime Jeru māja (Jääramaja). Rootsi ajal läks küla Oxenstiernade valdusse.
Tuviheinik
Välislingid
Tuviheinik andmebaasis eElurikkus
Jērcēni
Vahepeal Palmstrauchide valduses olnud küla oli XIX sajandi alguses Jarmerstedtide valdusse, kes jagasid selle pooleks, rajades sinna Vecjērcēni ja Jaunjērcēni mõisa. Esimese neist ostsid Torklused, seejärel läks see Brömsenite valdusse ja 1852. aastal ostis selle H. Horvici nimeline arst. Teine mõis läks abielu teel Meckidele, seejärel Torklustele, Engelhardtidele, Loudonidele ja Bergidele. 1859. aastal ostsid mõisa Krüdenerid, kelle valdusse see jäi kuni võõrandamiseni. Nõukogude ajal oli küla kolhoosi „Ļeņina dzirkstele” keskasulaks. Aastail 2009–2021 kuulus küla Strenči piirkonda.
Viis Jaunjērcēni mõisa pargis kasvavat pärna, üks tamm, üks lehis ja üks remmelgas on looduskaitse all.
Leid
Leid on leidmine üksikjuhtumina; miski leitu. Sõnal "Leid" on ka muud tähendused:
Juhtmevaba laadimine
Juhtmevaba laadimine (inglise keeles Wireless Charging) on elektrienergia edastamine kahe objekti vahel ilma elektrijuhtmeteta. Mõiste on üldistatud ning viitab mitme tehnoloogia kasutusele, mis erinevad võimsuse ja võimsuse ülekande kauguse poolest, kuid lõpuks saadud sisend muundatakse elektrienergiaks.
Juhtmevaba laadimine on nüüdseks arenenud tulevikuteooriast paljude toodete (kuuldeaparaadid, mobiiltelefonid ja nutiseadmed jne) tänapäeva standardiks. Seda tehnoloogiat kasutatakse mitmesugustes seadmetes alates väikese võimsusega hambaharjadest kuni suure võimsusega elektrisõidukiteni.
Ajalugu
Juhtmevaba energia edastamine sai alguse 20. sajandi alguses, kuid füüsika põhiseadused, millel põhinevad energia edastamise tehnoloogiad, on olnud formuleeritud oluliselt varem. Põhilised ajaloolised etapid:
1826–1830
Andre-Marie Ampere, kes on elektromagnetismi avastaja, defineeris 1826. aastal Ampère'i seaduse, mis näitab, kuidas elektrivool tekitab magnetvälja. Michael Faraday defineeris elektromagnetilise induktsiooni põhiseaduse, mis selgitab, kuidas muutuva magnetvoo abil saab traadis elektromagnetilist jõudu muuta.
1860–1880
James Clerk Maxwell kasutas Faraday eksperimentaalseid andmeid ning andis neile täpsete matemaatiliste võrrandite vormi. Need võrrandid kirjeldasid elektromagnetvälja ühendamist elektrivoolu ja laengutega ning tulemuseks oli elektromagnetlainete olemasolu hüpotees. Heinrich Hertz kinnitas oma eksperimentides Maxwelli ennustatud elektromagnetlainete olemasolu.
1889–1895
Nikola Tesla oli esimene, kes kasutas traadita elektriülekannet elektrostaatilise induktsiooni abil. Ta suutis juhtmevabalt sisse lülitada elektripirne resonantsinduktiivse sidestusega. Jagdish Chandra Bose helistas esimesena uksekella, kasutades elektromagnetlaineid. Guglielmo Marconi demonstreeris raadioedastust umbes kahe kilomeetri kaugusel. 1895. aastal edastas Aleksandr Popov morsekoodi kasutades esimest raadiosaadet.
1905–1918
1901. aastal lõppes Tesla torni ehitus. Torni kasutati energia edastamiseks, ringhäälinguks, juhtmevabaks sideks ja juhtmevaba energia edastamiseks. Elektriväljad olid suured, mistõttu polnud voolu edastamine eriti efektiivne. Leiutis osutus ebaedukaks ning revolutsiooniline tehnoloogia jäi puutumatuks mitmekümneks aastaks kuni mikrolainete tehnoloogia tekkimiseni.
1927–1969
William C. Brown esitas ettepaneku alternatiivallikana kasutada päikeseenergiat ning edastada seda kosmoses satelliitide tarbeks, kasutades traadita energiaülekannet. Ta demonstreeris mudellennukit, mis sõitis juhtmevaba energia jõul.
1974–1999
1980. aastatel tehti mikrolainete energia edastamisega palju katseid Jaapanis. Hiroshi Matsumoto Kyoto Ülikoolist viis läbi katse, mis näitas mikrolainete energia edastamist läbi ionosfääri. Avastati ja võeti kasutusele raadiosagedustuvastus ehk RFID (ingl Radio Frequency Indentification). Goldstone Deep Space Communications katsetas meetodeid RFID-märgiste toitmiseks kasutades elektrodünaamilist induktsiooni. 1990. aastate alguses hakkas esimesena Braun tootma elektrilisi hambaharju, mis töötasid magnetilisel induktsioonil.
2008–2013
Massachusettsi Tehnoloogiainstituudi teadlased töötasid välja raadiotehnoloogia WiTricity, mis põhineb väga madala sagedusega elektromagnetlainete resonantsil. 2008. aastal asutati Wireless Power Consortium (WPC) eesmärgiga luua universaalne laadija, mida saaks kasutada eri tootjate seadmetega. Samal eesmärgil oli loodud 2012. aastal Power Matters Allianse (PMA), mis ühines 2015. aastal Alliance for Wireless Poweriga AirFuel Alliance'iks. WPC töötas välja aku laadimise Qi standardi, mis toetab nii induktiivset kui ka resonantset laadimistehnoloogiat. AirFuel Alliansi PMA standard on Qi standardi suurim konkurent ning töötab vastastikuse induktsiooni põhimõttel.
Üks esimesi olmeseadmeid, mis kasutab juhtmevaba laadimist, on elektrooniline hambahari.
Magnetiline induktsioon
Kõige ohutum ja levinum meetod, mis põhineb elektromagnetvälja kasutusel kahe objekti vahel energia ülekandeks. Meetod seisneb elektrivoolu tekkimises suletud ahelas, kui muutub selle kontuuri pinda läbiv magnetvoog.
Magnetilise induktsiooni esmaavastajaks peetakse Michael Faraday, kes 1831. aastal tegi katseid magnetilise induktsiooniga. Tema eesmärgiks oli näidata, et magnetismist saab genereerida elektrit. Seda asuski ta tõestama oma katsetes. Katse olemus: pool ühendatakse galvanomeetriga, mida kasutatakse elektrivoolu olemasolu, suuna ja tugevuse määramiseks. Alguses on püsimagnet paigal ning galvanomeetri nõel on 0-positsioonil, mis tähendab, et elektrivoolu veel ei ole. Kui magnetit poolile lähemale liigutada, kaldub galvanomeetri nõel ühele poole (magnetiline induktsioon). Kui magnet ei liigu, galvanomeetri nõel liigub tagasi 0-positsiooni. Kui magnet tagasi poolist eemale liigutada, galvanomeetri nõel hakkab liikuma teises suunas (magnetiline resonants). Katse tulemus näitab, et elektromotoorjõu teket indutseeritakse poolis, kui muutub sellega seotud magnetvoog.
Elektrivool võib tekkida ka siis, kui muudetakse magnetvälja tugevust, liigutades magnetit poolile kaugemale-lähemale, sisse/välja lülitades magneti pooli või pöörates pooli magneti suhtes.
Magnetilist induktsiooni abil saab edasta voolu ühest seadmest teise, kasutades järgmist skeemi:
Voolu edastamiseks peavad saatja ja vastuvõtja poolid asuma lähestikku.
Magnetiline resonants
Magnetilise resonantsi meetod on sisuliselt analoogne juba mainitud magnetilise induktsiooni meetodiga: süsteemis samuti saatja ja vastuvõtja poolid, mille diameeter on võrdne, kuid poolidevaheline kaugus on mõnevõrra suurem. Erinevus on ka selles, et süsteem töötab vastuvõtja resonantssagedusel. Võrreldes magnetilise induktsiooniga on resonantsitehnoloogia kasutamine energia edastamiseks väiksema efektiivsusega. Magnetilise resonantsi ja induktsiooni põhimõttel töötab levinuim Qi juhtmevaba laadimise standard.
Qi
pisi| Mobiilseadmete tootjad töötavad kahe peamise standardiga, mis olid välja töötatud AirFuel ja Wireless Power Consortiumi liidu poolt.
Wireless Power Consortiumi (WPC) liit, mis hõlmab selliseid tuntud ettevõtteid nagu HTC, Huawei, LG Electronics, Motorola Mobility, Nokia, Samsung, Sony ja umbes sada muud organisatsiooni, töötas välja aku laadimise Qi standardi (hääldatakse /tʃiː/ CHEE). See standard, nagu mainitud, toetab nii induktiivset kui ka resonantset laadimistehnoloogiat: induktiivsel laadimisel saab energia läbida saatja ja vastuvõtja mähist kaugusel < 7 mm, resonantslaadimine ei vaja hoolikat häälestamist ja laadijad suudavad seadet tuvastada ja laadida > 40 mm kaugusel. Qi laadijad kasutavad kas induktiiv- või resonantsirežiimi sõltuvalt saatja ja vastuvõtja poolide vahelisest kaugusest.
Lucy Punch
Lucy Punch (sündinud 30. detsembril 1977 ) on inglise näitleja.
Juhtmevaba laadimine
Qi
Esmakordsel kasutuselevõtul oli Qi laadimine väikese võimsusega, ligikaudu 5 W. Esimesed nutitelefonid, mis kasutavad Qi laadimist, võeti kasutusele 2011. aastal. 2015. aastal suurenes Qi võimsus 15 vatile, mis võimaldab kiiret laadimist.
Lucy Punch
Punchi osatäitmiste hulgas on olnud rollid filmides "Halb õpetaja" ja "Õhtusöök tolvanitele" ning telesarjades "Doc Martin" ja "Ben and Kate". Woody Alleni filmis "You Will Meet a Tall Dark Stranger" (2010) mängis ta rolli, mis oli algselt mõeldud Nicole Kidmanile.
Punch elab alates 2006. aastast Ameerika Ühendriikides. Tal on üks vend.