cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ewald von Stackelberg
pisi|Kontradmiral Ewald Otto Alexander von Stackelberg 1904. aastal Ewald Otto Alexander von Stackelberg (Venemaal tuntud kui Evald Antonovitš, vene keeles Эвальд Антонович Штакельберг) (9. veebruar 1847 Putkaste mõis – 29. august 1909 Putkaste mõis) oli baltisaksa päritolu Venemaa keisririigi mereväelane (viitseadmiral), vabahärra.
Päritolu ja haridustee
Pärines nimekast baltisaksa põlisaadlisuguvõsast. Ta oli Putkaste mõisniku vabahärra Otto Alexander von Stackelbergi (1812–1887) ja tema abikaasa Katharina Johanna von Breverni (1816–1887) neljas laps. Hariduse omandas Šveitsis Genfis.
Mereväeteenistus
1866. aastal astus Venemaa mereväeteenistusse. 1871. aastal lõpetas mereväe kadetikorpuse ja 1876. aastal miiniohvitseri klassi (selles koolitati mereväeinsenere). 1877−1878 osales ta Vene-Türgi sõjas, kus teda autasustati kahe ordeniga. Aastal 1886 oli ta korveti Askold, 1886–1889 fregati General-Admiral ja seejärel taas Askoldi vanemohvitser. 1890. aastal anti tema juhatuse alla kahuripaat Groza ja seejärel kuni 1893 Gremjaštši. 1893–1894 oli ta õppelaeva Skobelev komandör. 1. järgu kapteniks ülendatuna oli ta 1896–1902 keiserliku jahi Poljarnaja Zvezda komandör. 1901. aastal ülendati ta kontradmiraliks ja 1902. aastal sai ta Venemaa Vaikse ookeani eskaadri nooremflagmaniks. Samal ametikohal oli ta aastast 1904 1. mereväedivisjonis ja aastast 1905 Balti laevastikus. 1907. aastal ülendati viitseadmiraliks ja temast sai Vaikse ookeani eskaadri juhataja. Läks 1908. aastal erru.
Sündikaat
Sündikaadi mõiste märgib vabatahtlikult organiseerunud ja oma huvide kaitseks koostööd tegevate üksikisikute, ettevõtete ja muude organisatsioonide ühendust.
Angloameerika kultuuriruumis on sõna syndicat vasteks tavaliselt sõna union. Nõukogude Venemaal viitas sõna sündikaat ametiühingutele, mis ei allunud kommunistliku partei kontrollile. Kataloonias hakati 1930. aastat üldstreigi järel töölisorganisatsioone, mis võtsid enda kontrolli alla tehased, nimetama sündikaatideks. Poliitilist liikumist, mis eitab ametnike poolt juhitud sotsiaalriigi olemasolu vajalikkust, ja propageerid eraisikute vabatahtlikul koostöö põhinevat ja demokraatlikult juhitud ühiskonnakorraldust, nimetatakse anarhosündikalismiks.
Etümoloogia
Sündikaadi mõiste tõid kasutusse prantslased. Nende sõna syndicat ja märkis eraõiguslikku ühendust (s.h ametiühingut), mis juhtis ja korraldas kogukonna ühiste huvide kaitset (tähendusega: asjaajaja või administraator). See on omakorda on tuletatud kreeka sõnadest syn (συν), mis märkis ühendust ja diké, mis märkis reeglit, seadust või õiglust. Kreeka kultuuris märkis sõna sundikos (σύνδικος), usaldusisikut või kaitsjat kohtumenetluses.
Prantsusmaal 1730. aastal väljaantud sõnaraamat määratles ühendust, kui organisatsiooni mille eesmärgiks on ametialaste huvide kaitsmine. Sellega mõeldi tsunfte ja gilde. 1791. aasta Le Chapelier’i seadusega sündikaadi keelustati. Sündikaadi mõiste muutus aktuaalseks 1864. aastal, kui Olliveri seadusega tunnistati tööliste õigust organiseeruda ja streikida. Sündikaadid legaliseeriti siiski alles 1884. aastal Waldeck-Rousseau seadusega. Sündikaadi mõiste märkis ka valdade ja kihelkondade liitusid.
Kriminaalne sündikaat
Ameerika inglise keeles kutsutakse nii ka kurjategijaid liitvat organisatsiooni.
Timo Petmanson
Timo Petmanson (sündinud 21. detsember 1986 Tartus) on eesti muusik.
Ta on teinud koostööd selliste Eesti muusikutega nagu Kaarel Tamra, Mari Kalkun, Laura Põldvere ja Mari-Leen Kaselaan.
Imaralised
Imaralised (Polypodiaceae) on sõnajalgtaimede sugukond.
Puistu rinne
Rinne (storey, layer) on puistu vertikaalse struktuuri element. Puistus eraldatakse tavaliselt kuni 2, harva enam puurinnet, järelkasv, alusmets, puhma-, rohu- ning samblarinne. Puistu takseerimisel/inventeerimisel pööratakse põhitähelepanu puurinnetele, kirjeldades neist iga rinnet eraldi.
Mitmevanuselistes puistutes, millel on üks vertikaalselt liitunud võrastik, kirjeldatakse esimest rinnet põlvkondade viisi. Põlvkondi tuleb eristada, kui nende vanuse erinevus on vähemalt 40 aastat. Puistus võidakse eraldi kirjeldada ka üksikpuude – põhirindest vanemate ja tavaliselt kõrgemate puude madala täiusega rinnet ja surnud puude rinnet. Kõige madalamast puurindest madalam on järelkasv ja alusmets. Rinnete kirjeldamiseks kehtestatakse sageli miinimumtäiuse kriteerium. Rinnete rohkus puistus on iseloomulik viljakamatele kasvukohtadele ja valguselembelisemate puuliikide puistutele, mis on tavaliselt ka füsioloogiliselt vastupidavamad.
1995. aasta Eesti-Soome maavõistlus poksis
'''Eesti-Soome 1995. aasta maavõistlus poksis''' toimus 2. septembril Narvas. Võistlus kavandati 12 kehakaalus, poksiti 4×2-minutilist raundi. Soome võitis 7:5.
Helveskaal (kuni 48 kg): ? (Soome) – Stanislav Krassilov (Eesti) tulemus on teadmata
Kärbeskaal (kuni 51 kg): ? (Soome) – Sergei Tassimov (Eesti) tulemus on teadmata Kukk-kaal (kuni 54 kg): Aleksandr Sergejev (Eesti) – Tommy Heiniemi (Soome) 3 – 0
Sulgkaal (kuni 57 kg): ? (Soome) – Aleksandr Kovaljov (Eesti) tulemus on teadmata
Kergekaal (kuni 60 kg): Vjatšeslav Masterov (Eesti) – Toni Turunen (Soome) 3 – 0
I kergekeskkaal (kuni 63,5 kg): ? (Soome) – Aleksei Štoda (Eesti) tulemus on teadmata
II kergekeskkaal (kuni 67 kg): ? (Soome) – Vladimir Zažogin (Eesti) tulemus on teadmata
I keskkaal (kuni 71 kg): Roman Aleksejev (Eesti) – Amin Asikainen (Soome) 3 – 0
II keskkaal (kuni 75 kg): ? (Soome) – Kirill Tšernobrivõi (Eesti) tulemus on teadmata
Poolraskekaal (kuni 81 kg): Valeri Semiškur (Eesti) – Toni Saarinen (Soome) RSC 1
Raskekaal (kuni 91 kg): Sergei Razumovski (Eesti) – Soomel puudus selles kaalus esindaja ja Soomele arvestati loobumiskaotus
Veļķi mõis
Veļķi mõis (saksa keeles Hohenbergen) oli rüütlimõis (fideikomiss) Liivimaal Võnnu kreisis Vecpiebalga kihelkonnas.
Johann Cicero
thumb|Johann Cicero
Hans Fromm
Hans Fromm (õieti Johan Fromm; 28. veebruar 1843 Kodasema, Järvamaa – 19. juuni 1873 Kuusalu) oli eesti koolmeister.
Johann Cicero
Perekond ja lapsed
Johann Cicero oli Brandenburgi kuurvürsti Albrecht III Achillesi ja selle esimese naise Margarete von Badeni vanim poeg. Kuna tema isa valitses toona kui Brandenburg-Ansbachi markkrahv (1457. aastast ka kui Brandenburg-Kulmbachi markkrahv), sündis ta Hohenzollernite residentsis Ansbachis Frangimaal, kus ta veetis oma lapsepõlve kuni 1466. aastani, kui sai oma onu kuurvürst Friedrich II eeldatava pärijana kutse Brandenburgi. Johann ühines temaga Stettini pärilussõjas Pommeri hertsogite vastu, kuni Friedrich 1470. aastal tagasi astus ja teda asendas Johanni isa, kes 1473. aastal määras Johanni Brandenburgi maade regendiks. Pärast Pommeri võitlust pidi ta tegelema ka pärandikonfliktiga pärast oma poolõe Barbara abikaasa, Piastist hertsogi Henryk XI Głogowski surma 1476. aastal.
Hans Fromm
Alates 1867. aastast töötas ta Harjumaal Kuusalu kihelkonnas Hirvlis koolmeistrina. Asutas samas ka laulukoori. Käis 1869. aastal koos veel 8 mehega esimesel üldlaulupeol Tartus, asendades ühtlasi koorijuhina Kuusalu kirikuõpetajat Woldemar Friedrich Kentmanni.
Johann Cicero
Perekond ja lapsed
25. augustil 1476 abiellus Johann Berliinis Tüüringi maakrahvi Wilhelm III ja Luksemburgi hertsoginna Anna tütre Margaretega. Nende lapsed olid:
Hans Fromm
Hans Fromm suri 19. juunil 1873 tiisikusse. Ta on maetud Kuusalu kalmistule.
Johann Cicero
Valitsemine
Johann järgnes oma isale kui kuurvürst 1486. aastal, samas Hohenzollernite dünastia Frangimaa valdused läksid tema noorematele vendadele Friedrichile ja Siegmundile. Ta andis välja määruse, et tema onu Friedrich II soovil püstitatud Berliini loss peab olema Brandenburgi kuurvürstide püsielupaik, mis on linna ajaloo algus riigi pealinnana. Samuti kehtestas ta 1488. aastal õlle aktsiisimaksu, mis põhjustas mitmeid rahutusi, peamiselt Altmarki piirkonna linnades.
1490. aastal suutis Johann osta endise Lausitzi territooriumi Zosseni ümber, mida tunnistas Böömimaa kuningas Vladislav II, ning säilitas Hohenzollernite dünastia pärimisnõude Greifide dünastia Pommeri maadele. Ta suri 1499. aastal pleuraefusiooni Arneburgi lossis ja tema järglaseks sai tema vanem poeg Joachim I. Johann oli esimene Hohenzollernist kuurvürst, kes maeti Brandenburgi, esialgu Lehnini kloostrisse, hiljem maeti tema pojapoja Joachim II käsul ümber Berliini toomkirikusse.
Ķirbēni
Ķirbēni (ka Ķirbeļi, eestipäraselt Kirbla) on küla (mazciems) Lätis Valmiera piirkonnas Ipiku vallas. Küla asub valla kaguosas ja jääb valla keskusest Ipikust 4,1, endisest piirkonnakeskusest Ruhjast 15,6 ning Riiast 167,8 kilomeetri kaugusele.
Küla on kujunenud Kürble mõisasüdame juurde. Aastal 1897 rajati sinna raudteejaam. Aastail 2009-2021 kuulus küla Ruhja piirkonda.
Külas on Robežnieki bussipeatus.
La Misión
La Misión on mitme paiga nimi:
Öös on asju
"Öös on asju" on Mati Undi 1990. aastal ilmunud romaan.
Eklektilises ja mitmekihiliselt sümbolistlikus postmodernistlikus romaanis otsitakse tegelikkuse taga suurt lugu, mis annaks elule mõtte ja sügavuse. Kokkupõrge laheneb Lennart Meri välja mõeldud ajutise lahendusega.
Retseptsioon
Kirjandusteadlaste Epp Annuse ja Hasso Krulli väitel pani Mati Undi "Öös on asju" (koos Jaan Unduski "Kuuma" ja Peeter Sauteri "Indigoga") paika järgmise kümmekonna aasta piirid ja võimalused. Tegu on nn äärmustekstiga, mis tähendab, et selle tekstiloomeviis erineb tolle aja kirjandustraditsioonist ja ka lugejal tuleb muuta oma lugemisstrateegiat.
Kalev Kesküla hinnangul (aastal 1990) on "Öös on asju" eesti kirjanduse kõige iroonilisem teos. Kirjandusteadlane Neeme Lopp täpsustab, et teos on eriline ka selle poolest, et Unt jõuab just ise teksti luues kollektiivse argimütoloogia parodeerimiseni.
Ilmumise järel tekitas vastakaid arvamusi ka romaani postmodernistlik suund. Seda peeti puuduseks nii seetõttu, et see olevat liiga lihtsasti analüüsitav, kui ka paradoksaalselt keerulisuse tõttu.
Romaani kese on elekter, kuid see kese on näiline: algne plaan kirjutada romaan elektrist umbub ning järele jääb vajadus kirjutada, sest "millestki peab ju kirjutama". Elektri kirjutamisest saab asendustegevus, mille mõõtmed üha laienevad, kuni "sõnad tühjenevad tähendusest".
Bert van Marwijk
pisi| Lambertus van Marwijk (sündinud 19. mail 1952 Deventeris Hollandis) on Hollandi jalgpallitreener ning endine jalgpallur. Aastatel 2008–2012 oli ta Hollandi jalgpallikoondise peatreener. Varem töötas Bert van Marwijk treenerina Rotterdami Feyenoordis ja Dortmundi Borussias.
2002. aastal koos Feyenoordiga võitis van Marwijk UEFA karika.
Pärast UEFA Euro 2012 alagrupi mänge, kus Holland sai kolm kaotust, teatas Bert van Marwijk peatreeneri kohalt lahkumisest.
2015–2017 oli ta Saudi Araabia jalgpallikoondise peatreener ja 2018. aastal Austraalia jalgpallikoondise peatreener. 2019. aastast on ta Araabia Ühendemiraatide jalgpallikoondise peatreener.
Kaaspuuliik
Kaaspuuliik (secondary species) on enamuspuuliigiga samas puistu rindes olev mõni teine puuliik.
Käändsõna
Käändsõna ehk noomen on käänduvate sõnade ühisnimetus.
Kaaspuuliik
Eestis on enim esinevad kaaspuuliigid kuusk ja kask.
Käändsõna
Eesti keeles kuuluvad käändsõnade hulka nimisõnad, omadussõnad, arvsõnad ja asesõnad.
Kaaspuuliik
Puistu, kus kaaspuuliigid moodustavad alla 10% puude mahust, on puhtpuistu, suurema osakaalu puhul segapuistu.
Käändsõna
Eesti keeles on käändsõnal kaks morfoloogilist kategooriat: kääne ehk kaasus ja arv ehk nuumerus.
Preiļi loss
Esimesed teated Preiļi mõisast pärinevad 1382. aastast. Varaseimad asukad olid von der Borchid. Neile kuulus valdus aastani 1864. Edasised omanikud olid Johann Heinrich Fredrick, Johann Ungern-Sternberg, Konstantin Gulkevitš, Hippius. Pärast võõrandamist asus mõisa peahoones ehk Preiļi lossis Preiļi põllumajanduskool, aastast 1945 Preiļi keskkool ja aastail 1963–1978 Preiļi laste spordikool.
Vana loss hävis Liivi sõja ajal. Uus loss pärineb 1836. aastast ja on uusgooti stiilis. Hiljem on seda mitu korda muudetud, lisatud kirdetorn ja hiljem ka puidust kolmas korrus. Aastal 1978 hävis hoone interjöör tulekahjus.
Pargi suurus on 42 hektarit. Pargis on 13 hektarit tiike ja kanaleid. Pargi territooriumil asub Preiļi ajaloo- ja kunstimuuseum, mõisakompleksi juurde kuuluvad veel tallid, väravad, väravavahi maja.
Kahjustatud puu
Kahjustatud puu ((affected) damaged tree) on raielangi hindamisel kasutatav mõiste. Puu tüveosa on kahjustatud (mehaaniliselt, tüvemädanike või putukkahjurite poolt jne.) sedavõrd, et tüvest ei saa tarbepuitu või saab tarbesortimente normaalsest vähem või on need madalama väärtusega. Takseerimisel võidakse määrata kahjustatud tüveosa algus ja lõpp, kahjustuse põhjus,  kahjustatud puude arv protsentides jne.
Suitsuandur
pisi|250px|Optiline suitsuandur 1 ‒ labürintkamber 2 ‒ kambrihoidik 3 ‒ anduri korpus 4 ‒ [[fotodiood infrapunakiirguse vastuvõtjana 5 ‒ valgusdiood infrapunakiirguse allikana]]
Suitsuandur on tulekahjuandur, mis reageerib põlemisel tekkivas suitsus sisalduvatele tahmaosakestele. Suitsuandureis kasutatakse peamiselt fotoelektrilisi ehk optilisi tajureid, mille talitlus põhineb valguse hajumisel suitsuosakestel. Valgusdioodi infrapunane valgus suunatakse optilises kambris labürinditaoliselt paiknevatele mittepeegeldavatele pindadele. Seetõttu puhtas õhus valgus fotodioodi ei taba. Kui optilisse kambrisse sisenevad suitsuosakesed, hajutavad need valgust, millest osa jõuab ka fotodioodini. Kui suitsu kontsentratsiooni tõustes fotodioodi väljundpinge ületab etteantud läviväärtuse, lülitub alarm sisse. Eriti tundlikud on niisugused optilised suitsuandurid, milles valgusdioodi (LED) asemel on valgusallikaks heleda kiirega laserdiood.
Optiline andur reageerib niisiis hõõguval põlemisel tekkivale külmale suitsule, andes tuleohust aegsasti märku. Leegiga põlemisel tekivad peenemad suitsuosakesed, millele reageerib paremini ionisatsioonitajur. Selles ioniseerib alfakiirguse allikas (ameriitsiumi isotoop) õhuosakesi, mille tulemusena anduri elektroodide vahel tekib teatav elektrijuhtivus. Suitsu ilmumisel seovad tahmaosakesed elektrostaatilise tõmbe tõttu õhuioone, mille tagajärjel elektrivoolu edasikandvate ioonide hulk väheneb; voolu nõrgenemisel läviväärtuseni hakkab summer tööle. Kuigi nõrga alfakiirguse allikas endast reaalset ohtu ei kujuta, kasutatakse ionisatsiooniandureid viimasel ajal vähe. Kumbki nimetatud tüüpi suitsuandur ei reageeri vingugaasile, selleks on spetsiaalsed andurid.
Andur paigaldatakse elamu igale korrusele ruumi lakke (mitte seinale), soovitatavalt ruumi keskossa, esikus või koridoris magamistoa ukse lähedale, teisel korrusel trepikäigu lähedale; paigutuskoha ümber peab olema vähemalt pool meetrit vaba ruumi. Elu- ja magamistoa andur hoiatab näiteks teleri süttimisest, küünlast või sigaretist tekkida võiva tulekahju eest. Suitsuandurit ei panda kööki, vannituppa ega sauna, kus nad võiksid asjatult tööle rakenduda.
Andurid on enamasti patarei- või akutoitel. Leelispatarei (alkaline) peab vastu 2–3 aastat, liitiumpatarei kuni 10 aastat. Patarei vahetamise vajadusest annab seade märku vaiksete piiksudega. Ka sel juhul, kui andur saab toidet elektrivõrgust, on vajalik varutoide patareist. Suitsuanduri töövõimet on soovitatav kontrollida kord kuus, vajutades vastavale nupule. Suitsuanduri tööiga on 8–10 aastat. Tulekahjuandurid võivad olla ühendatud teatekeskusega juhtmete abil, samuti on häiresignaali raadioedastust võimaldavaid andureid. Viimased loovad raadioühenduse keskusega või elamu (korteri) teiste anduritega. Sel juhul ei rakendu mitte ainult suitsuallikale kõige lähem andur, vaid häire kandub raadio teel elamu kõigisse teistesse anduritesse.
Voldemar Vaho
Voldemar Vaho (ka Vahho; 28. juuli 1909 Rannu vald, Tartumaa – 1. detsember 1984 Tallinn) oli Eesti korvpallikohtunik ja sporditegelane, Ernst Vaho vend.
Aastal 1929 lõpetas ta Riigi Tehnikagümnaasiumi, hiljem sõjakooli. Aastani 1941 oli ta korv- ja võrkpallikohtunik.
Enne II maailmasõda oli ta Pärnu metsamajandis ametnik, hiljem töötas Harju KEK-is.
Männipihklane
Männipihklane (Pissodes pini) on mardikaliste seltsi kuuluv putukaliik.
Putukas on Eestis tavaline.
Naistesõnajalalised
Naistesõnajalalised ehk kiviürdilised (vastavalt Woodsiaceae või Athyriaceae) on sõnajalgtaimede sugukond.
Kaitsemets
Kaitsemets (protection forest) koosneb peamiselt mulda, vett, asulaid, rajatisi (enamasti teid), maastikke ja muid objekte kaitsvad puistutest. Kaitsemetsa puistute majandamisel kehtivad teatud piirangud.
Sadamalaid
Sadamalaid oli Hiiu maakonnas Hiiumaa vallas asunud saar (laid). 2015. aasta seisuga oli saar liitunud Hiiumaaga.
Seal leidub kive ja asub metsa.
Terve leheserv
pisi|[[Aed-pirnipuu leheserv on terve]] Terveks leheservaks nimetatakse lehe ilma igasuguste väljalõigeteta, sirget või kaarjat serva.
São Paulo kunstimuuseum
thumb|280px|São Paulo muuseum São Paulo kunstimuuseum (Museu de Arte de São Paulo) on kunstimuuseum São Paulos.
Muuseum asub Avenida Paulistal ja on üks tuntumaid muuseume Ladina-Ameerikas.
Hoone ehitati 1947. aastal raudteejaamaks. Kunstimuuseum avati seal 1968. aastal.
Pārdaugavas Sarkanais tornis
Pārdaugavas Sarkanais tornis (tõlkes Daugava tagune punane torn) oli keskaegne vahitorn Lätis Riia linnas Torņakalnsi asumi territooriumil umbkaudse aadressiga Jelgavas iela 19 või Vienības gatve 10. Saksa keeles Roter Turm, ladina keeles Turris antiqua trans Dunum.
Torni püstitamise täpset aega pole teada, esimest korda mainitakse seda kui vana hoonet. Hoone püstitati kas XIII või XIV sajandil. Teada on, et aastal 1242 ehitas Liivi ordu Daugava jõe kaldale Riia linna vastu kivihooned, seega on tõenäoline, et ka torn pärines just sellest aastast. Samas kirjutati aastal 1612, et torn sarnaneb arhitektuuri poolest väga XIV sajandi Preisimaa gooti stiilis kindlusehitistega.
Neljakorruseline torn oli ehitatud nii maakividest kui punastest tellistest. See asus paigas, kust möödusid nii Bauska kui ka Jelgava suunas minevad teed. Torni täpne kõrgus pole teada, aga vanadelt piltidelt võib näha, et torni tipp ulatus Riia linnamüürist tublisti kõrgemale.
Torni kui väljapaistva maamärgi järgi on nime saanud Torņakalnsi asum.
Vāckalni mõis
Vāckalni mõis (saksa keeles Teutschenbergen) oli rüütlimõis (fideikomiss), hiljem Cirsti kõrvalmõis Liivimaal Võnnu kreisis Vecpiebalga kihelkonnas.
Sabile ordulinnus
120px|pisi|Sabile linna vapp, millel on kuulsa viinamarjakobara kujutis
Sabile ordulinnus (saksa keeles Zabeln an der Abau, ladina keeles Zabele, Sabele) oli Liivi ordu kivist kastell-linnus Lätis Kuramaal Talsi piirkonnas (Talsu novads) Sabile linnas Abava jõe põhjakaldal.
Linnus asetses otse jõekaldal arvatavasti praeguste Avoti ja Strauti tänavate kohal.
Venemaa keisririigi lõpuni kehtinud ajaloolise haldusjaotuse järgi asus linnus Kuramaa kubermangu Tukumsi ülemhauptmannschafti (Oberhauptmannschaft Tuckum) Talsi (Hauptmannschaft Talsen) hauptmannschaftkonnas (maakonnas).
pisi|Viinamägi Sabiles, kus juba XIV sajandist viinamarja kasvatati
Nimekujud
pisi|Vaade Sabile linnuseala kohalt edelasse Abava jõe silla suunas. Juuli 2008
pisi|Sabile ordulinnus, vaade kagust selle asukohale esimeste majade juures. Juuni 2005. XX sajandi alguses otse jõekaldal asunud hooned on lammutatud
Asukoht
Kandava foogtilinnuseni idas on jõeäärt mööda 15 km, lääne poole Renda jõeületuskohani 21 ja põhja pool asuva Talsi ordulinnuseni otsejoones 23 km.
Liivlaste linnusekünkast põhja pool asub 74 m kõrgune Karātavu kalns (Upurkalns, Võllamägi), kus orduajal olevat talupoegade üle kohut mõistetud ja ka karistusi täide viidud.
Peale vana Riia–Preisimaa maantee läbis Sabilet ka teine tähtis ja esimesega osaliselt paralleelne ühendustee – Ventspilsi (Vindavi) – Lapmežciemsi veetee, mis kulges ida-lääne suunaliselt läbi terve Kuramaa. Laevatatav oli ta küll ainult umbes poolest saadik, kuid paatidega läbitav pea täielikult, ning samuti kindlasti oluline taliteena. Selle veetee moodustasid Venta, Abava (saksa Abau) ja Slocene jõgi, millest kaks viimast voolasid katkematus ürgorus. Seesama ürgorg jätkus ka 2–3 km laiuses veelahkmealas Abava ja Slocene jõe vahel, kus asus raba, mida läbis samuti veesoon. Selle veetee äärde jäi 5 ordulinnust ja 1 piiskopilinnus – Piltene Kuramaa piiskopkonna keskuse näol. Veeteest 17 km Venta jõge pidi ülesvoolu jäi teine Kuramaa keskus – sealsete ordualade pealinnus Kuldiga. Tukumsi ordulinnus koos abilinnuse Šlokenbekaga olid selle ühendustee idapoolseimad kindlustatud punktid.
Kogu linnakeseala on hästi allikaterohke ja ühe sellise väike org moodustas ka linnuse kagupoolse vallikraavi.
pisi|Sabile ordulinnus, vaade lääneloodest 1794 aastal Sabilele. Näha on veel väheldased linnusemüürid jõe ääres, J. C. Brotze joonistus
Ajalugu
X–XIII sajandini asus Sabiles, ürgoru kohal asuval kõrgel künkal, hilisemast ordulinnusest 500 m kirdes liivlaste või kuralaste puidust muinaslinnus. Linnuse külje all sellest idas asub platoo, mis on väikese sälkoruga ülejäänud küngastikust eraldatud. Sellel platool asus XI – XIII sajandini puitpalissaadiga kindlustatud asula.
1253. aasta 4. aprillil on esmamainitud Sabile nime, kui toimus maadejagamine kuralastele kuuluvate maakondade ja liivlastele kuuluva Vanema maakonna e Fredecuronia üle Liivi ordu ja kuralaste vahel. Sabile piirkond läks ordule.
Aastaid 1253–1260 peavad läti ajaloolased linnuse rajamise ajaks. Arvatakse, et seda ehitati samaaegselt Kandava foogtilinnusega. Lepingu järgi jäid vanad puidust linnused kohalikele ja neid kasutati paralleelselt hädaohu korral loomakarja ja muu vara kaitsmiseks. Kuramaal ehitati ordu- või piiskopilinnused tavaliselt uude kohta kohalike puitlinnuste lähedale.
pisi|Sabile, vaade linnusekohale lõunast üle Abava jõe XIX/XX sajandi vahetusel. Jõe taga esiplaanil on näha ilmselt linnusevall
1282. aastaks pidi linnus olema valminud, kuna siis on mainitud esimest korda Sabile foogti – Johannest. On ka võimalik, et ta asus muinaslinnuses, kuigi sakslased selle XIII sajandi lõpuks hävitasid. Huvitav interjööridetail on dateeritud praeguses Sabile luteri kirikus samasse aastasse – 1282. aastast pärineb osa kantslist, mis on sellega vanim säilinud kirikusisustuse osa Lätis.
1314–1328 oli Kuldiga komtuuriks hilisem ordumeister Eberhard von Monheim, kes mõne baltisaksa allika järgi olla Sabilet ehitanud. Ilmselt siiski ümber ehitanud.
1326 ehitati linnust ümber. Hiljem muudeti Sabile Kandava foogti majanduslinnuseks. XIV sajandil sai Sabiles alguse ka viinamarjakasvatus.
1422 on kirjalikult esmamainitud linnuse külje all paiknevat asulat. Neid nimetati juba siis lätipäraselt "linnakesteks" - "pilsāts" (pylsaten). Läti ajaloolaste arvates nimetatud nii 2 muinaslinnust või -asulat Talsi piirkonnas.
1450. aastal on valatud linnuse kabeli tornikell, mis tõsteti praeguse Sabile kiriku kellatorni 1876. aastal ja mis on vanim säilinud kirikukell Lätis.
1462 anti linnuseväravate ees üks aed-maatükk lääniks.
1555 on mitmeid Kuramaa kastell-linnuseid, sealhulgas ka Sabilet iseloomustatud, kui sõjaliselt vananenute ja nõrkadena, kus garnisonid pikka aega elada ei saa ja mida saab kasutada peaasjalikult ainult vilja- ja varustusehoidlatena. (Durben, Hasenpoth, Alschwangen, Schrunden, Goldingen, Zabell – dise häuser alle, ohne Goldingen, sind nicht feste, werden nicht bewonet, sind kornhäuser.)
1561 hilissügisel, kui Liivi sõda oli juba mõned aastad käinud, nimetas Poola kuninga Zygmunt II August endise ordumeistri Gotthard Kettleri Zemgale ja Kuramaa hertsogiks ja talle anti üle enamus Kuramaa linnuseid sealhulgas ka Sabile.
1563. aastaks oli linnusemüürid niivõrd halvas seisus, et sinna lähedale oli ohtlik teisi ehitisi püstitada.
pisi|Vaade Sabile ordulinnuse asukohale edelast XX sajandi algul. Jõeäärne on juba hoonestatud
1600–1604 perioodist on Sabile kirikuarhiivis säilinud palve Kuramaa hertsogile Friedrichile, et saada luba lammutada linnusevaremed ja kasutada müürikive kiriku remondiks ja ümber kiriku kinnistu kiviaia rajamiseks. Luba ilmselt saadi, sest tööd kiriku juures teostati, kuid täpsemaid aastaid linnuse lammutamise kohta ei ole teada. XVII sajandi keskel ehitati uus kivist romaani stiilis kirik. 1682 lisati torn püramiidikujulise katusega. 1876 ehitati kirik täielikult ümber. Kuulu järgi on kiriku all tänaseni säilinud kaks maa-alust käiku.
XVIII sajandil sai Sabile linnake Poola ja Rootsi vägede rüüsteretkedes kõvasti kannatada.
1793 juulis kirjutatakse ühes saksa kirjandusajakirjas Pedwahleni mõisa vastas asuvatest Sabile lossivaremetest.
1794 sai Johann Christoph Brotze veel üles joonistada madalaid linnusemüüre. Selle järgi saabki ütelda, et linnus oli peaaegu ruudukujuline kastell.
1804. aastal H. F. Wäberi koostatud linnuste nimekirjas Sabilet enam isegi ei mainita.
1808 oli Sabiles suur tulekahju, kus asula täielikult maha põles.
1890 ehitati kas endise linnuse kohale või kõrvale juudi sünagoog. 73% elanikest olid juudid.
1925. aastal ehitati linnusevundamentide peale linnakese algkool, mis nõukogude võimu ajal laiendati keskkooliks.
pisi|Sabile linnuse asendiplaan. Üleval on põhjasuund
Ehitus
Tegemist oli nelinurkse ristkülikukujulise nn Kuramaa maantee-laagerkastelliga, mis asetses Sabile kohal kagust loodesse voolava Abava (saksa Abau) jõe paremal 5 m kõrgusel kaldal. Jõe kulgemise suuna tõttu oli ka linnuse nurgad orienteeritud põhiilmakaarte suundades. Kaguküljes kaitses linnust seal voolava allika sälkorg, loodes ja kirdes pidi olema kaitseks läbi tõmmatud vallikraav. Abava poolsel küljel oli kaitsemüüri pikkus 147 m. ja allikapoolsel (kagus) küljel 110 m. Linnuses sees oli ilmselt enamjaolt puithoonestus. Linnust kasutati keskajal põhiliselt ait-laoplatsina, kuhu tihedalt asustatud ümbruskonnast sai ladustada maksuvilja.
pisi|Sabile luteri kirik, mis asub linnusealast veidi põhja pool. Märtsis 2016
Praegune seisukord
Linnus on maapinnalt niivõrd kadunud, et raske on kindlaks teha isegi tema täpset paiknemist. Linnuseala jääb ilmselt turuplatsi, bussijaama ja koolihoone vahele. Suur osa linnuseterritooriumist paikneb ilmselt vana juudi sünagoogi, kus nüüd korraldatakse kunstinäitusi, ees väljakul. Selle väljaku äär jõeni oli veel vähemalt II maailmasõja lõpuni hoonestatud. Sabile muinaslinnusel ja linnamäel on küll korraldatud arheoloogilisi väljakaevamisi, kuid endise ordulinnuse alal mitte.
Siiri-Merike Nummert
Siiri-Merike Nummert (26. märts 1939 Tartu – 23. detsember 2014 Vändra) oli eesti tarbekunstnik.
Lõpetas Tartu 2. Keskkooli ja seejärel õppis Eesti Riiklikus Kunstiinstituudis (1962–1967), mille lõpetamise järel töötas Tartu alumiiniumivabrikus ja ARS-i metallehistööateljees.
Kuulus Eesti Kunstnike Liitu (1975–2004) ja Tartu Kunstnike Liitu.
Näitustel esines aastast 1969, sh Jaapanis Sapporos 1972. aastal.
Isikunäitus oli 1974. aastal Tartu Kunstnike Majas.
Loonud metallesemeid, samuti Tartu perekonnaseisuameti pannoo, Tähetorni tähekaardi jms. Harrastanud tušijoonistamist.
1989. aastal astus kunstiühingusse Pallas.
Richard Sibul
Richard Sibul (15. jaanuar 1914 Novonikolajevsk – 28. september 1995 Tallinn) oli Eesti NSV transpordi- ja riigitegelane.
Ta lõpetas 1940. aastal Tomski Industriaalinstituudi.
Ta oli aastast 1943 NLKP liige, aastatel 1961–1966 oli ta EKP revisjonikomisjoni liige, aastast 1966 oli ta EKP Keskkomitee liikmekandidaat. Ta oli Eesti NSV Ülemnõukogu VI ja VII koosseisu saadik.
Richard Sibul suri 28. septembril 1995 Tallinnas ja ta maeti 4. oktoobril 1995 (Rihard Sibula nime all) Metsakalmistule.
Kamari järv
pisi|Kamari järv Kamari järv (ka Kamari paisjärv) on järv Põltsamaa jõel Jõgeva maakonnas Põltsamaa vallas Väike-Kamari külas. Veekogu pindala on 22,1 ha. Veekogu kaldajoone pikkus on 2795 m. Järves on neli saart.
Järve äärde on rajatud puhkeala kahe paadisilla, rannajalgpalli- ja -võrkpalliväljaku, duširuumi, tualettide, pinkide, väikelaste kiikede ja liumäega. Ujumisala on piiratud poidega ja rajatud on ka laste ujumisala.
Rahvaraamatukogu
Rahvaraamatukogu (ka avalik raamatukogu) on tasuta üldkasutatav raamatukogu.
Rahvaraamatukogud Eestis
Eestis reguleerib rahvaraamatukogude tegevust 1998. aastal vastu võetud rahvaraamatukogu seadus.
Seaduse kohaselt on rahvaraamatukogu munitsipaalraamatukogu, mis kogub, säilitab ja teeb lugejale kättesaadavaks temale vajalikud trükised, auvised ja teised teavikud ning avalikud andmebaasid. Rahvaraamatukogu eesmärk on tagada elanikele vaba ja piiramatu juurdepääs informatsioonile, teadmistele, inimmõtte saavutustele ning kultuurile, toetada elukestvat õppimist ja enesetäiendamist.
Igas kuni 10 000 elanikuga linnas peab olema vähemalt üks rahvaraamatukogu, suuremates linnades üks rahvaraamatukogu 15 000 elaniku kohta. Maapiirkondades on ette nähtud üks rahvaraamatukogu 500 inimese kohta.
Eesti rahvaraamatukogud tegutsevad kohalike omavalitsuste haldusalas, kuid neid finantseeritakse nii kohaliku omavalitsuse kui ka riigi eelarvest. Riigieelarvest kaetakse vaid teavikute soetamise, riiklike programmide elluviimise ja internetiühenduse tagamisega seotud kulud, muus osas vastutab eelarve eest kohalik omavalitsus.
Riiklikul tasandil koordineerib rahvaraamatukogude rahastamist ja nende tegevusega seotud poliitilis-õiguslikke küsimusi kultuuriministeerium.
Rahvaraamatukogu alaliigid on Eestis maakonnaraamatukogu ja keskraamatukogu.
Max Stirner
Johann Kaspar Schmidt (25. oktoober 1806 – 26. juuni 1856), tuntud kui Max Stirner, oli saksa filosoof, keda nimetatakse tihti üheks nihilismi, eksistentsialismi, postmodernismi, anarhismi (täpsemalt individualistliku anarhismi) filosoofiavoolude teerajajaks.
Stirneri tähtsaimaks teoseks peetakse 1844. aastal ilmunud "Der Einzige und sein Eigentum"-i (Üksikisik ja tema omand).
Hanna Martinson
Hanna Martinson (sündinud 29. novembril 1992), artistinimega LeHANNA, on eesti poplaulja ja meelelahutaja.
2012. aastal lõpetas ta Kuressaare Gümnaasiumi ja 2016. aastal Tallinna Ülikooli reklaami ja imagoloogia erialal. Õppis pool õppeaastat Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia lavakunstikooli näitlemist.
Ta kehastas 2015. aastal mängufilmis "Must alpinist" Marleeni. Filmis "Nullpunkt" (2014) oli tal õpilase episoodiline roll. 2017. aasta sügishooajal esines ta TV3 saates "Su nägu kõlab tuttavalt", kuid finaali ei pääsenud. 2020. aastal kehastas ta Siouxie rolli lühifilmis "Kevin, ei!"
2019. aastal juhtis ta saadet "Karvased kosilased" ja 2020. aastal koos Laura Pritsiga saadet "Mis sul viga on?".
2020. aastal lõi ta koos Leslie Laasneriga artisti LeHANNA. Mais avaldatud debüütsingel kandis nime "Juuni juuli august" ja see oli juulis 2020 Raadio 2 kõige enam mängitud eestikeelne lugu. Novembris ilus LeHANNA teine lugu "Külmavärinad".
2023. aasta veebruaris üllatas LeHANNA täiesti uues stiilis lauluga "Ainult siis, kui...", millele valmis ka laulja esimene muusikavideo.
Isiklikku
Ta on Aare Martinsoni tütar.
ACS
ACS võib tähendada järgnevaid asju:
Šotimaa Jalgpalliliit
Šotimaa Jalgpalliliit (SFA) (gaeli keeles Comann Ball-coise na h-Alba; inglise keeles Scottish Football Association) on Šotimaa jalgpalli katusorganisatsioon, mis korraldab kohalikke jalgpallimeistrivõistlusi (sh Šotimaa Premiership), haldab eri koondisi (sh esinduskoondist).
Jaan Laos
Jaan Laos (sündinud 23. mail 1985 Pärnus) on Eesti sõudja.
Lõpetas 2004 Pärnu ühisgümnaasiumi ja 2010 Tartu Ülikooli arstiteaduskonna.
Isiklikku
Isa Peeter Laos (25. VIII 1960) on võistelnud Eesti sõudekoondises, võitnud 1977–1981 Eesti meistrivõistlustel kaks hõbedat ja kaks pronksi. Ema Kersti Laos, sünd Vernik on tulnud 1979–84 kolmel korral sõudmises Eesti meistriks. Vend Juhan Laos tulli 2004. aastal sõudmises 4-kordseks Eesti noortemeistriks. Vend Joosep Laos on saanud ühepaadi MM-il 2011 27. ja noorte MM-il 2010 12., paarisaerulisel kahepaadil U-23 MM-il 2014 9., paarisaerulisel neljapaadil noorte MM-il 2009 16. ning U-23 MM-il 2011, 2012 8. ja 2013 11. koha. EM-il kaheksapaadil 2011 7., paarisaerulisel neljapaadil 2013 10. ja paarisaerulisel kahepaadil 2018 13., universiaadil ühepaadil 2015 10. koht. Tulnud 11 korral Eesti meistriks: 2015–16 ja 2018 roolijata neljapaadil, 2011–12 ja 2018 paarisaerulisel neljapaadil, 2012–14 ja 2016 kaheksapaadil ning 2017 sisesõudmises. Sõudeliidu parim noorsõudja 2010 ning juunior (U-23) 2011 ja 2014.
Santa Clara de Asíse misjon
Santa Clara de Asíse misjon on Hispaania misjon Ameerika Ühendriikides California osariigis Santa Claras. Frantsisklased rajasid misjoni, mis oli California kaheksas, 12. jaanuaril 1777. Misjon on nimetatud Assisi Franciscuse teekaaslase ja Klarisside ordu asutaja Klaara järgi. See oli esimene California misjon, mis on saanud nime naise järgi.
Mission
Mission (hispaania ja inglise keeles "missioon" või "misjon") võib tähendada mitmesuguseid asju:
Santa Clara de Asíse misjon
Sama nime kannavad nii linn, maakond kui ka misjoni ajajärgul ehitatud ülikool. Tegu on ainsa ülikooli linnakus asunud misjoniga, misjonist jäänud asula küll hävis korduvalt, kuid seda ei jäetud maha. Tänapäeval on asub misjonis Santa Clara Ülikooli kabel.
Kamari veskijärv
Kamari veskijärv on järv Põltsamaa jõel Jõgeva maakonnas Põltsamaa vallas Väike-Kamari külas. Veekogu pindala on 2 ha. Veekogu kaldajoone pikkus on 920 m. Järves on üks saar.
Tiit Lilleorg
Elukäik
1941. aastal Tartus Vanemuise teatri ooperisolisti Helga Lilleoru pojana sündinud Tiit Lilleorg jäi peaaegu kogu eluks sünnilinna, kus ta töötas Vanemuise teatris. Õpinguaastad viisid ta siiski mõneks ajaks ka teistesse linnadesse: 1961–1963 õppis ta näitlemist Tallinna Riikliku Konservatooriumi lavakunstikateedris ning 1966–1968 teatriteadust Leningradi Riiklikus Teatri‑, Muusika- ja Kinematograafiainstituudis.
Thomas Hettche
pisi|Thomas Hettche Thomas Hettche (sündinud 30. novembril 1964 Gießeni ringkonnas) on saksa kirjanik.
Tiit Lilleorg
Elukäik
1966. aastal alustas Tiit Lilleorg tööd Vanemuise teatris, esialgu lavastusala juhataja, siis peaadministraatori ametis. Kuid juba 1968. aastal jõudis ta ka esimest korda ka lavale (Alain, „Naiste kool”).
Thomas Hettche
Ta sündis Treisis Lumda ääres (praegu Staufenbergi linnaosa) Gießeni kreisis Gießeni ringkonnas Hesseni liidumaal. Tema ema oli pärit Sudeedimaalt. 1984. aastal lõpetas ta Giessenis gümnaasiumi (Liebigschule Gießen). Aastatel 1984–1991 õppis ta germanistikat ja filosoofiat Johann Wolfgang Goethe nimelises Maini-äärse Frankfurdi ülikoolis.
Tiit Lilleorg
Teatritöö
Näitlejana oli Tiit Lilleorg seotud põhiliselt Vanemuise teatriga, kus ta oli 1967–1976 lavastusala juhataja, 1976–1980 peaadministraator ning 1980–1991 ja 1993–2000 töötas ta näitlejana. Lilleorg osales aastast 1993 teatrimänguseltsis Kaelapuu.
Iseloomulikuna toonasele Vanemuisele jagus Tiit Lilleorule rolle nii draamas, operetis (Bogdan Sussik „Trembita”, 1973) kui ka ooperis (Nuto, „Imelugu”, 1974). Aastatel 1980–2000 (vaheajaga) oli Tiit Lilleorg Vanemuise draamanäitleja, jätkates väiksemate rollide tegemist ka hiljem. Eriti tulemuslikuks tuleb sellest perioodist pidada koostööd lavastaja Ago-Endrik Kergega, mil draama- ja muusikalavastuste eredad karakterrollid vaheldusid mitmeplaaniliste, komplitseeritud tegelaskujudega: Tsõganov („Barbarid”, 1985), Gustav Kaljas („Vaikuse vallamaja”, 1987), eriti meeldejäävana aga uudsete rõhuasetustega, oma kuulsatest eelkäijatest intrigeerivalt erinev Pearu Murakas („Aeg tulla – aeg minna”, 1986).
Filmirollid
Tiit Lilleorg mängis paljudes eesti filmides – "Püha Susanna ehk Meistrite kool" (1984), "Võtmeküsimus" (1987), "Sügis" (1991), "Agent Sinikael" (2002), "Libahundi needus" (2005), "Kuhu põgenevad hinged" (2007), telesarjas "IT-planeet" (2011) ja koguperefilmis "Supilinna Salaselts" (2015). Tema viimaseks osatäitmiseks jäi professori roll mängufilmis "O2" (2020).
2020. aasta sügisel pälvis ta laialdast tähelepanu osatäitmisega Netflixi sarjas "Lipugambiit".
Ida Tantsukool
Aastal 1994 asutas Tiit Lilleorg koos baleriinist abikaasa Alla Lilleoruga Ida Tantsukooli, kus ta töötas direktori ja näitlejameisterilikkuse õppejõuna kuni surmani.
Isiklikku
Tiit Lilleoru ema oli Vanemuise teatri ooperisolist Helga Lilleorg. Tema abikaasa oli baleriin Alla Lilleorg.
Väino Maala
pisi|Väino Maala valmistatud kannel 1953. aastast. [[Eesti Teatri- ja Muusikamuuseumi kogu.]] Väino Maala (1. juunil 1914 – 21. märts 1987 Aakre) oli eesti kandlemeister.
Tiit Lilleorg
Isiklikku
Tiit Lilleorg suri 15. jaanuaril 2021 koroona tagajärjel.
Väino Maala
Ta õppis aastatel 1947–1951 Valga Lastemuusikakoolis laulmist ja trombooni. Ta oli külapillimees ja orkestrijuht.
Ta oli pillimeister, kes konstrueeris esimesena maailmas kromaatilise kandle, s.t. kandle, millega saab mängida kõikides helistikes ilma seda vahepeal häälestamata.
Ta tegi elu jooksul väga palju erinevaid pille ja ka erinevat tüüpi kandleid. Lõpplihvi sai kromaatiline kannel alles 1952 (siis sai see valmis Tallinna Klaverivabrikus), kuigi pilli tüüp oli valminud varem.
Ta elas Valgamaal Aakres.
John Dewey
pisi|John Dewey
Leimaņi mõis
Leimaņi mõis (saksa keeles Nervensberg) oli rüütlimõis Liivimaal Võnnu kreisis Vecpiebalga kihelkonnas.
John Dewey
Elukäik
Pärast doktorikraadi omandamist õpetas Dewey mõned aastad Michigani Ülikoolis ning seejärel, aastal 1894, liikus ta Chicago Ülikooli ning hakkas tegelema pragmatistliku filosoofia temaatikaga, olles filosoofia, psühholoogia ja kasvatusteaduste professor. Chicago Ülikoolis õpetamise ajal kirjutas ta neli esseed (kogutud raamatusse "Thought and its Subject-Matter"). Vastuolud administratsiooniga viisid aga Dewey otsuseni Chicago Ülikoolist lahkuda. 1899. aastal valiti Dewey Ameerika Psühholoogide Assotsiatsiooni presidendiks. Alates aastast 1904 kuni pensionieani töötas ta Columbia Ülikoolis ja Columbia Ülikooli õpetajate kolledžis filosoofiaprofessorina. 1905. aastal valiti ta Ameerika Filosoofide Assotsiatsiooni presidendiks. Lisaks oli ta kauaaegne Ameerika Õpetajate Föderatsiooni liige.
Deweylt on ilmunud üle 700 artikli 140 ajakirjas ja ligikaudu 40 raamatut.
Funktsionaalne psühholoogia
Michigani Ülikoolis ilmus Dewey esimene raamat "Psühholoogia" (1887), kus üritas sünteesida idealismi ja eksperimentaalset teadust.
Mõjutatuna William Jamesi "Psühholoogia printsiipidest" (1890) hakkas Dewey koos kolleegide James Hayden Tuftsi ja George Herbert Meadiga psühholoogiateadmistes ümberkorraldusi tegema. Nad rõhutasid pigem sotsiaalse keskkonna mõjule käitumisele ja mõttetegevusele kui psühhofüsioloogilisi teadmisi (erinevalt Wundtist ja tema järgijatest).1894. aastal ühinesid Dewey, Tufts, Mead ja Angell ning moodustasid nn Chicago rühma. Nende uudne vaade psühholoogiale (mida hiljem hakati nimetama funktsionaalseks psühholoogiaks), pani rõhku praktilistele tegevustele ja rakendatavusele.
1899. aastal valiti Dewey Ameerika Psühholoogide Assotsiatsiooni presidendiks. Ühtlasi on Dewey esimene psühholoog, keda mälestati Ameerika Ühendriikides ka tema pildiga postimargiga.
Refleksikaar
Dewey kritiseeris artiklis "Refleksikaare kontseptsioon psühholoogias" (1896) traditsionaalset kontseptsiooni refleksikaarest, viidates sellele, et sellise arusaama puhul tükeldatakse käitumine kunstlikult osadeks. Kuigi ta ei eitanud stiimuli, aistingu (idee) ja vastuse olemasolu, siis ei nõustunud ta seisukohaga, et need on eristuvad ja kõrvutatavad sündmused, mis toimuvad järjest. Dewey uskus, et stiimul, idee ja vastus on tööjaotused üldises tegevuse koordineerimises (organismi kohanemises keskkonnaga). Ta uskus, et tajumine on tingitud käitumine, mis on mõjutatud teistest, samal ajal toimuvatest käitumistest. Hetkel aset leidev käitumine on see, mis teeb tajumise oluliseks või määrab selle, kas stiimul üldse jõuab teadvusse. Stiimul muutub aistinguks ja omandab väärtuse ainult siis, kui see on seotud hetkel toimuva käitumisega. Dewey uskus, et ainult siis kui käitumist peab kohandama reaalsusega tekib aisting (idee). Käitumine võib tihti toimuda ka iseseisvalt ja sellega ei pruugi kaasneda aistingut.
Kasvukäigutabel
Kasvukäigutabel (yield-table) on puistu kasvamisel ja arenemisel tema mitmesuguste takseertunnuste dünaamikat käsitlev tabel. Võib olla koostatud normaal- või moodpuistute kohta.
John Dewey
Refleksikaar
1943. aastal valiti refleksikaarest kirjutatud artikkel üheks olulisemaks artikliks, mis on ajakirjas Psychology Review avaldatud. Dewey näitas, et taju kontrollimist saab seletada koordineeritud, pidevalt muutuvate ja adaptiivsete käitumisaktide terminites. Need ideed said osaks funktsionalismi põhitõdedest.
Instrumentalism
Dewey rõhutas ka mõistuse sotsiaalset loomust ning väitis isegi, et loomadel pole mõistust. Kui Descartes arvas, et mõtlemine tuleb enne ja see saab väljenduda ainult kõnes, siis Dewey arvas, et rääkima õppimine loob võime mõelda. Ta uskus, et kogu mõistus on sotsiaalne konstrukt mitte privaatne omand. Kui me mõtleme, siis me lihtsalt räägime endaga kasutades sotsiaalselt õpitud kõnet.
Progressivism
Dewey täheldas, et väärtusi säilitavad harjumused ja tavadest kinnipidamine, aga kui väärtused mingil viisil harjumustest ja traditsioonist eraldada, siis peab neid teadvustama ja leidma tavadele asenduse. Psühholoogiat pidas Dewey mentaalse adaptatsiooni teaduseks ja seega mängis psühholoogia olulist rolli ühiskonna rekonstrueerimisel. Psühholoogia oli tema arvates sotsiaalne analoog teadvusele. Inimeste teadvus tekib alles siis kui indiviid on sunnitud adapteeruma uute olukordadega.
Progressiivse ühiskonna eesmärgiks oli indiviidi kasvamine toetavas kogukonnas. Püsivate saavutuste ideaal asendus pideva kasvamise ideaaliga. Dewey on kirjutanud: "Kasvamise protsess, arenemine ja progress on olulisemad kui lõpptulemus. Perfektne lõpptulemus pole eesmärk, vaid üha kestev viimistlemise, küpsemise ja täiustamise protsess on elu eesmärk". Progressivismi eeskujuks oli darvinism. Kuna evolutsioonil pole lõppu, siis ei peaks olema lõppu ka isiklikul arengul. Dewey uskus aga ka seda, et indiviidid saavad oma iseloomu ja mõtted ühiskonnast. Ei ole indiviidi, kes eksisteeriks enne ühiskonda ja sotsiaalne panustamine ongi kõige õigem eneseteostus. Selline vaade inimestest ja ühiskonnakorraldusest ei jätnud aga ruumi individuaalsele vabadusele. Ta uskus, et indiviidid peaksid end arendama, aga seda ühiskonna huvides. Inimesed peaksid leidma oma vabaduse konformsuses ja sotsiaalsete funktsioonide arendamises.
Progressiivne visioon ei olnud piiratud aga ainult psühholoogiaga – see haaras kõiki sotsiaalteadusi. Suunaks oli käitumisele keskendumine, sest sotsiaalne kontroll on eelkõige käitumise kontroll. Saavutamaks sotsiaalset kontrolli, peaksid psühholoogid loobuma introspektsioonist käitumise uurimisel ja uurima hoopis seda, kuidas käitumine on kontrollitud erinevate tingimuste poolt ja kuidas keskkonna kontrollimine annab juhtidele võimaluse kontrollida käitumist.
Progressiivne haridus
Dewey propageeris vaadet, et haridusel peab olema praktiline väärtus – see, mida õpitakse koolis peab olema rakendatav ka koolikeskkonnast väljapoole. Tõeline õppimine seisneb eluprobleemide lahendamises. Haridusel on ka ühiskondlik väärtus ja sotsiaalne funktsioon. Kasvamine läbi vabaduse, loovuse ja dialoogi on ideaal ja arengul pole lõppu. Progressiivne lähenemise puhul annab õpetaja õpilastele praktilisi teadmisi ja õpetab probleemilahendusoskusi, mis on vajalikud ühiskonna muutmiseks. Dewey panustas on ka aktiivõppe meetoditesse ja kogemusõppe arendamist. Lapsed kohanevad uute situatsioonidega uurides, proovides ja õppides. Kogemust analüüsides arendatakse inimest ja valmistutase uuteks kogemusteks.
Bērzaune vasallilinnus
pisi|Linnuse territooriumil olev tornivare, ilmselt ümara suurtükitorni oma. U. 2010. aastal
Muinasajal kuulus piirkond tõenäoliselt Jersika vürstiriigi või maakonna koosseisu, selle põhjaossa, Talava maakonna lõunapiiri lähedale. Vene tsaaririigi lõpuni kehtinud ajaloolise haldusjaotuse järgi asus linnus Liivimaa kubermangu Võnnu (Cesis) maakonna Bērzaune kihelkonnas (Kirchspiel Bersohn).
Linnuseala asub väga künklikus maastikus u 150 m üle merepinna. Berzaune jõgi algab Läti kõrgema mäe Gaiziņkalnsi (312 m) jalamilt.
Nimekujud
pisi|Vaade idapoolsele vallikraavile kagust. Vasakul tõenäoliselt suurtükitorni vare
Ajalugu
pisi|Linnusekünkal on alles vaid maakividest hoone varemed
Algusaegadest Liivi sõjani
Berzaune piirkonna vanemast asustusest kõnelevad arvukad varajase rauaaja arheoloogilised leiud. Oletatakse, et enne kivilinnuse ehitamist oli asustuskeskus asulapaigas Arona mäel (Aronas kalns). Arheoloogilised väljakaevamised kinnitavad, et seal elati XI ja XII sajandil. Asula kõrvalt läks läbi ka vana Koknese–Kalsnava–Berzaune–Sesviina–Aluliina sõjatee.
1229, kui esimene Riia piiskop Albert suri, olid XIV sajandi ürikute põhjal Berzaune ja tõenäoliselt ka sinna kihelkonda kuuluvad mõisad/maad juba Tiesenhausenite (lipuhärra Engelbertus de Tysenhusen) perekonna valduses.
1257 aastat on Jürgen Helmsi kroonikas märgitud linnuse ehituse algusajaks Riia peapiiskopi vägede lipuhärra (Bannerherr) Johann von Tiesenhauseni (vanem) (1235–1272/79, rüütel Engelbrechti poeg) poolt. Johanni abikaasa oli liivi päritolu Polotski ja Koknese printsess Sofia von Hoya (1240–1279) ning 1269 läänistati neile ka Koknese piiskopilinnus.
1334 (mõnedel andmetel juba tollal) asutati Berzaunesse kirik. Hoone juures on tuntav ordu ehitusstiil, tegemist on ühe vanima Läti gooti stiilis maakirikuga. Kiriku põrandas on XVI/XVII sajandi vahetusest pärinev Berzaune mõisniku Johann Tiesenhauseni hauaplaat, millel on kiri "Erbgesessener zu Barson, Laudon und Lison, liefländischen, überdünischen Herzogthums, Ritter, Hauptmann..." ja kus vapil seisab allalangetatud sabaga pühvel ning teisel küljel on sõnad: "Anna Kursel, seine eheliche Hausfrau starb anno 1594 den 9 januari..."
pisi|Berzaune suguvõsaliini Tiesenhausenite vapp