Elizabeth_Telfer
Sõprus
Kõik sõbrad kui sõbrad teevad kellelegi igasuguseid teeneid, kuid teenete tegemine ei tähenda tingimata sõber olemist. Tarvis on ka vastastikusust, kuid sellestki ei piisa. On tarvis tegevusi, mille põhiline mõte on kontakt, näiteks vestlemine ja kirjavahetus, ning ühiseid tegevusi, mida tehtaks ka eraldi, ilma sõpruseta. Niisiis on sõpruse tarvilikud tingimused vastastikused teened, kontakt ja ühised tegevused (kõik kolm kokku on "ühine tegevus"). Kuid ühine tegevus ei ole sõpruse piisav tingimus. On ka tarvis, et neid tegevusi tehtaks sõpruse pärast, mitte kohuse, haletsuse ega omakasu pärast. Sõprusest tehtavaid tegusid motiveerivad ja seletavad põhjendid on pikaajalised soovid. Sõpruse teine tarvilik tingimus on asjakohaste soovide, "sõpruse kirgede" olemasolu. Nende esimene element on vastastikune kiindumus (affection), nagu on ka kauaaegsete töökaaslaste ja perekonnaliikmete vahel. See on teise inimese kui konkreetse indiviidi heaolu ja õnne soovimine, mitte kohusetunne ega headus (benevolence). Sellest erilisest hoolimisest (concern) tulenevad eriline heameel, valu ja viha reaktsioonina sellele, mis sõbrale osaks saab. Võidakse vastu väita, et ka hea ja kohusetundlik inimene hoolib indiviidist. Aga indiviidist võidakse hoolida kahtemoodi. See võib tähendada, et nähakse iga indiviidi eraldi nõudmisi. Aga kiindumuse puhul hoolitakse konkreetsest indiviidist, mitte teistest. Kiindumusel ei tundu olevat paratamatut seost kiindumuse objekti iseloomuga. Kiindumust võidakse seletada ka elulooseikadega. Kiindumus ei ole mõistuspärane ja võib üle elada suuri muutusi kiindumuse objekti iseloomus. Kiindumus võib vabalt edasi kesta ka siis, kui meeldimine ja austus on kadunud. Teine sõpruse kirg on soov olla koos sõpradega, mitte lihtsalt koos kellegagi. Selle tõttu tavaliselt otsitaksegi kontakti ja tehakse koos asju, ja selle pärast ongi tore sõpradega kokku saada ja kahju nendest lahkuda. See eristabki sõprust kellegagi koos olemisest üksinduse, haletsuse või kohusetunde pärast. Telfer ei pea seda koosolemise soovi ebamõistuspäraseks, vähemalt kui mängus ei ole armastus või armunud olek. Sõbrad peavad olema valmis seletama, miks nad soovivad üksteise seltskonda, viidates nii meeldimisele kui ka tundele, et neid miski seob või neil on midagi ühist. Need hoiakud on mõistuspärased, sest need peavad põhinema uskumustel sõbra omaduste kohta. See mõistuspärasus pole kuigi suur, sest me ei oska õigustada meeldimise või seotustunde põhjendeid ega alati seda, miks need ei ole alati rakendatavad. Võib-olla me ei oska üldse põhjendeid välja tuua või oskame öelda ainult seda, et sõbral peavad olema mingid omadused, mille kadumise korral kaoks ka meeldine ja seotusetunne. Meeldimine ei ole lihtsalt see, et me naudime kellegi seltskonda, sest ka ebameeldivad inimesed võivad olla köitvad. See on pigem kvaasiesteetiline hoiak, umbes leidmine, et inimene vastab minu maitsele. See sõltub osalt välimusest, harjumustest, häälest ja kõnest, elustiilist, osalt iseloomujoontest. Nende joonte tähtsuse osakaal võib olla erinev. Me ei analüüsi inimese omadusi, vaid reageerime inimesele tervikuna, umbes nagu pildile. Sellepärast võibki olla väga raske öelda, mis meile inimese juures meeldib. Meile võib meeldida omaduste kokkusobivus või ka omaduste kontrast. Mõned omadused võivad ka väga mitte meeldida, kusjuures nad justkui määrivad tervikut, mis on muus osas meeldiv, ning on seetõttu eriti meelehärmi tekitavad. Tunne, et mul on sõbraga mingi side või et meil on midagi ühist, on tema seltskonna nautimise teistsugune põhjend. Inimesega, kes mulle meeldib, võib mul olla raske suhelda, sest "me ei leia ühist keelt" või "meil pole palju ühist". Side võib tulla ühistest huvidest või vaimustustest või vaadetest, kuid ka sarnasest mõtteviisist, mis võimaldab suurt empaatiat. Tefleri arvates ei ole tarvis pidada sõpru headeks inimesteks, nagu Platon ja Aristoteles tunduvad eeldavat. Hoolimata kiindumusest meeldivusest ja sidemeetundest võidakse sõbra teatud omadusi mitte heaks kiita, ja omadused, mida me heaks ei kiida, võivad olla isegi imetlust tekitavad või meeldivad. Mõned moraalsed puudused aga takistavad meeldimist. Ja üks tugevamaid sidemeid võib olla sarnane moraalne tõsidus ja ühine moraalne eesmärk. Öeldu ei tähenda, et sõprus läbinisti halva inimesega on moraalselt lubatav või et ei ole selliseid moraalseid puudusi, mis teevad inimese sõpruseks võimetuks. Aristoteles ütlebki, et (vähemalt tõeline) sõprus peab olema heade inimeste vahel, osalt sellepärast, et kellestki hoolimine tema vooruslikkuse pärast on temast hoolimine tema enda pärast, aga temast hoolimine tema kasulikkuse või meeldivuse pärast seda ei ole (Nikomachose eetika 1156a 10–19, 1156b 6–12). Aristoteles peab nähtavasti silmas, et voorus on inimese paratamatu ja püsiv omadus. Aristoteles eksib, kui ta eeldab, et inimese vooruslikkus ei ole sattumuslik ja muutlik tõik, nagu ta hiljem möönab (1165b 12–22). Aristotelese teine eeldus, et me hoolime sõpradest enestest, mitte nende sattumuslikest omadustest, on mingil määral usutav. Sõbra omadused saavad siiski olla sõpruse põhjendid, sest meeldimine ja sidemetunne sõltuvad nendest. Siis on definitsiooni tõttu nii, et kui sõbrad enam teineteisele ei meeldi või neil pole enam midagi ühist, siis on sõprus läbi (selle poolest erineb sõprus armastusest). Aristotelesel on aga õigus selles suhtes, et kiindumus ei sõltu sõbra omadustest nii nagu meeldimine ja sidemetunne. Kui sõber muutub, siis kiindumus võib kaduda, aga ei pruugi, ja pole ka loogilist põhjust, miks ta peaks kaduma. Ja ka meeldivus ei ole reaktsioon tüübile, vaid indiviidile. (W. G. Maclagan, "Respect For Persons as a Moral Principle–I") Võidakse öelda, et siinses sõpruse teoorias pole arvesse võetud pühendumust (commitment) ja valikut. Võidakse vastu väita, et sõpruse kirgede võtmine sõpruse tarviliku tingimusega on vastuolus tõsiasjaga, et võidakse rääkida otsustamisest olla kellegi sõber. Tundeid ju valida ei saa. Tunded on hoopis põhjend olla kellegi sõber. Ja kui mu kalduvused muutuvad, võib see olla sõpruse katkestamise põhjend, aga pole ise sõpruse katkemine. Sõprus oleks siis nagu abielu. Nagu abielu puhulgi, saab küsida, millised tunded õigustavad sõpruse alustamist ja katkestamiseks. Telfer tuletab vastuseks meelde olukorda, kus kellelgi (A) puuduvad sõpruse kired, kuid käitumine on olemas ja seda motiveerib haletsus või kohusetunne. Kui nüüd teine (B) saab tema motiividest aru, siis ta ei ütleks mitte, et A poleks pidanud tema sõbraks saama, vaid et A ei pea teda tegelikult sõbraks. Ja kui A-le B enam ei meeldi või ta ei tunne enam B-ga sidet, kuid käitub endistviisi, siis B ütleks, et A ei pea teda enam sõbraks. Seda, et kalduvused on sõpruse tarvilik tingimus, Telfer muidugi mingil määral stipuleerib. Mõnikord tähistatakse selle sõnaga tõesti abieluga sarnanevat suhet. Aga senise jutu järgi ei saa sõprus olla ilma valikuta. Õigetest kirgedest sõpruseks ei piisa, tuleb ka nende järgi tegutseda, ja see nõuab valikute tegemist. Nii et ühine tegevus ja õiged kired isegi nõuavad valikuid, ainult et sõbraks ei saa valida keda tahes, sest õigeid kirgi ei saa tahtlikult esile kutsuda. Võidakse aga usutavalt väita, et kui jutt on sõprade valimisest, siis ei ole jutt mitte ühise tegevuse jaoks vajalike eraldi valikute jadast, vaid pikaajalise tegevuspoliitika ühekordsest kujundamisest. Kas sõprade valimine selles tugevamas mõttes on sõpruse tarvilik tingimus? See otsus ei pea olema teadlik, sõbraks võidakse saada järk-järgult. Telferi järgi on tarvilik siiski see, et kui sõpruse kired ja nende järgi tegutsemine on mõlemal välja kujunenud, siis mõlemad tunnistaksid seda. See ei ole mitte niivõrd poliitika kujundamine kui praktikas juurdunud poliitika toetamine või sellega nõustumine. See on osa pühendumisest. Sõpruse piisavate tingimuste komplekt on Telferi järgi ühine tegevus, sõpruse kired ja nende kahe tingimuse olemasolu tunnistamine – erilise suhte olemasolu tunnistamine ja sellega nõustumine.