cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Manuel I Komnenos
Liit Jeruusalemma kuningriigiga
Kuigi see Bütsantsi otsus rünnata enda riigi keskusest nii kauget ala võib tunduda ebatavaline (viimati proovis keisririik midagi sarnast üle 120 aasta tagasi, kui prooviti vallutada Sitsiiliast), saab seda selgitada Manuel I välispoliitikaga, mille eesmärgiks oli kasutada ladinlasi, et tagada impeeriumi püsimajäämine. Suurema geopoliitilise pildi vaatamine viiski bütsantslased Vahemere kagurannikule. Usuti, et kontroll Egiptuse üle saab otsustavaks teguriks kristlaste riikide ja islamimaailma vahel. Sai selgeks, et raskustes olev Fatamiidide kalifaat oli ristisõdijate riikide püsimajäämise võti. Kristlaste üritus sattus ohtu, kui Egiptus väljus isolatsioonist ning ühendas jõud moslemitega Nur ad-Dini (Seldžukkide impeeriumi Süüria provintsi juht) juhtimisel.
Edukas invasioon Egiptusse oleks Bütsantsile toonud mitmeid eeliseid tulevikus. Egiptus oli rikas provints ning oli olnud Bütsantsi keisririigi viljaait enne, kui 7. sajandil araablased piirkonna endale vallutasid. Tulud, mida Egiptuse vallutamine oleks toonud, oleksid olnud märkimisväärsed isegi siis, kui neid oleks pidanud jagama ristisõdijate riikidega. Lisaks sellele, et Manuel soovis Jeruusalemma tähelepanu Antiookialt eemale hoida, nägi ta ühistes sõjakäikudes võimalust hoida Amauryd Bütsantsist sõltuvana ning keisririik sai ka ise osa territoriaalsetest võitudest.
Kampaania läbikukkumine
pisi|Manuel I ja Amaury saadikud – ristisõdijate saabumine Pelusiumi (Tüürose Williami käsikirjad "Historia" ja "Old French Continuation", maalitud 13. sajandil Iisrealis Aakeris) Ühendatud väed alustasid 27. oktoobril 1169 Damietta sadamalinna piiramist, mis kujunes ebaõnnestunuks, sest liitlased ei suutnud täielikult koostööd teha. Bütsantsi vägede sõnul venitas Amaury operatsiooniga seni, kuni bütsantslastel toiduvarud lõppema hakkasid, sest ta ei soovinud kasmit jagada. Kui söök hakkas otsa saama, alustasid kuninga väed rünnakut, ent katkestasid selle peagi, sest asusid piirajatega läbi rääkima. Tüürose Williami sõnul polnud ka kreeklased laitmatud. Vihmade saabudes suundusid mõlemad armeed koju. Tagasiteel kaotas Bütsants tormides poole oma laevastikust.
Hoolimata halvasti lõppenud kampaaniast, unistas Jeruusalemma kuningas edasi Egiptuse vallutamisest ning hoidis häid suhteid Bütsantsiga. Ta lootis korraldada veel ühte operatsiooni, mis kunagi teoks ei saanud. 1171. aastal, pärast Egiptuse langemist Saladinile, läks Amaury ise Konstantinoopolisse. Keiser korraldas kuningale suure tseremoniaalse vastuvõtu, mis avaldas Amauryle austust, ent rõhutas ka tema alluvust keisrile. Ülejäänud Amaury valitsusaja oli Jeruusalemm Bütsantsi satelliitriik. Manuel tegutses aga pühapaikade kaitsjana ning saavutas üha suuremat mõju kuningriigis. 1177. aastal saatis keiser 150 laevast koosneva laevastiku Egiptust vallutama, ent pöördus Akko (linn tänapäeva Põhja-Iisraelis) juures tagasi, sest Flandria krahv Phillip ja paljud teised Jeruusalemma aadlikud keeldusid teda abistamast.
Kilidž Arslan II ja türklased-seldžukid
pisi|Gustave Doré pilt, mis kujutab türklaste varitsust Myriokephaloni kurus. See lahing purustas Manueli lootused vallutada Konya. 1160.–1170. aastad olid Manueli valitsemisaja hiilgusajad ja paistis, et kõik on läinud tema plaani järgi. Ristisõdalased õnnestus üle kavaldada, ladinlaste riigid Idamaadel olid jälle Bütsantsist sõltuvad, Armeenia ja ulatuslikud piirkonnad Balkanil taas keisririigi mõjusfääris. Mõnele teistsuguse iseloomuga ja vähem sõjakale keisrile oleks ehk nendest võiduloorberitest täielikult piisanud, kuid Manueli süda ihkas veelgi suuremaid võite. Keiser tahtis korda saata midagi sellist, millega ta oleks saanud demonstreerida peamiselt just nimelt Läänele Rooma keisririigi tõelist vägevust. Ning selleks otsustas Manuel täita püha kohustuse – puhastada tee Jeruusalemma peale, näidates nii kogu kristlikule maailmale oma jõudu.
Ettevalmistused suureks sõjakäiguks türklaste vastu algasid 1176. aastal. Kui sultan sai neist teada, püüdis ta kõikide vahenditega keelitada keisrit oma ideest loobuma, pakkudes Bütsantsile ka erakordselt soodsat lepingut. Kuid sõjapidamise kasuks otsustanud keiser lükkas kõik moslemite ettepanekud tagasi. Keiser koondas kogu oma väe. Impeeriumi strateegia nägi ette korralikku ettevalmistust Dorylaioni ja Sublaeumi baasides ning seejärel võimalikult kiiret rünnakut Konya vastu.
Esialgse plaani järgi pidid väed alustama liikumist kevadel, enne suvist palavust, kuid serblaste ja ungarlaste abivägede saabumine venis ja kampaania algus lükkus ikkagi edasi ebasoodsale suvisele ajale.
Sõjateele asudes oli Manuel veendunud, et ainuüksi tema sõjaväe suurus paneb türklased värisema. Lisaks kinnitas keisri arvates türklaste hirmulolekut ka asjaolu, et sultan saatis, nüüd juba keisri laagrisse, veel kord saadikud rahuettepanekuga. Kogenud väepealikud soovitasid need pakkumised vastu võtta, kuid sõjakale Manuelile olid hoopis rohkem meeltmööda vastupidised nõuanded, millistest polnud ka puudu. Manueli lähikonnas teati suurepäraselt, kuivõrd kõrgelt keiser hindab isiklikku vaprust, ning sellega silma paista lootvad uljaspead nõudsid kohemaid sõjategevuse alustamist. Ja kuidas saigi rüütlihingega keiser eelseisvast "turniirist" loobuda, kui selle läbiviimiseks olid nii ulatuslikud ettevalmistused juba tehtud. Manueli armee, mis koosnes 35 000 mehest, oli küll suur, ent kohmakas. Kirjas, mille keiser saatis Inglismaa kuningas Henry II-le, on märgitud, et sõdurite kolonn venis lausa 16 kilomeetri pikkuseks. Manuel marssis Konya vastu läbi Laodicea, Colossae, Lampe, Kelainai, Choma ja Antiookia.
Teekonnal, mis viis läbi mägise ala, ei võtnud bütsantslased kasutusele mingeid ettevaatusabinõusid ning keiser, olles kindel enda üleolekus ja tõlgendades sultani rahuettepanekuid argusena, ei saatnud välja isegi luuresalka. Bütsantslaste hoolimatus muutus niivõrd kõikehõlmavaks, et sisenedes 1176. aasta 17. septembril kitsasse mäekurru Myriokephaloni juures ei jäetud maha isegi suurt voori, venitades nii sõjaväe mitme kilomeetri pikkuseks ussiks. Kui kolonni pea ulatus lõpuks mägede vahelt välja, ründasid vaenlased ootamatult. See toimus hetkel, kui kitsas mäekurus olid üheaegselt peajõud, kaardivägi, voor, sõjamasinad – seega loendamatu hulk relvastatud ja relvastamata inimesi. Eest oli Manueli sõjavägi väljapääsust ära lõigatud, tagumised, mõistmata mis toimub, aga pressisid peale, kuhjates mägede vahele kümneid tuhandeid inimesi. Mingigi läbimõeldud kaitse organiseerimine osutus sellises olukorras võimatuks – seda enam, et türklased puistasid varjupaikadest keisri sõjaväe nooltega üle. Ja ka põgeneda polnud võimalik. Türklased aga seadsid põhieesmärgiks varustuse ründamise.
Selle kohta, mis nüüd järgnes, on öeldud, et "kreeklasi hävitati nagu lambakarja". Õhtuks olevat langenud ka enamjagu keisri lipukandjatest ja ihukaitsjatest ning et Manuelil polnud enam kuidagi võimalik juhina mõjutada lahingu käiku, astus ta võitlusse tavalise ratsanikuna. Üsna pea olevat ainuüksi tema kilbis turritanud rohkem kui kolmkümmend vaenlase noolt ja kätte oli talle jäänud murdunud oda, pähe vajunud kiiver aga varjas kogu vaatevälja. Kuid ka sellisena tundis üks türgi sõjamees keisri lahingumöllus ära. Ta haaras Manueli hobuse valjaist ja valmistus juba keisrit vangistama, kui sai murdunud odaga sellise löögi, et kukkus surnult maha ning ühel appi rutanud sõdalasel õnnestus talutada oma keiser eelvägede kindlustatud laagrini. Jõudes omade juurde, kummardus hingetu keiser oja kohale, et kustutada piinavat janu, kuid pärast esimesi lonkse hakkas tal paha. Vesi oli bütsantslaste verest punane. Seda nähes puhkes keiser nutma, needes hirmsat päeva, millal ta oli sunnitud jooma kristlaste verd. Üks sõjamees aga olevat selle peale teatanud, et keiser joob roomlaste verd juba kaua ja on laastanud neid lakkamatute sõdadega – nüüd on siis saabunud kättemaks.
Selle päeva üleelamised olid viinud kogu keisri energia ja vapruse ning ta nõudis enesele hobust, et sündmuspaigast põgeneda. Kui keisri argpükslik kavatsus sai laagris teatavaks, reageeriti sellele varjamatu sõimu ja ähvardustega, mis lõpuks sundisid Manueli meelt muutma ja jääma vägede juurde. Sõjameeste pahameelest võib aru saada – jäädi ju mägede vahele lõksu keisri otsesel süül. Kuid ka sellises olukorras leidus neid, kes keisri käitumist ülistasid. Nii on imetlusega kirjeldatud sedagi, kuidas suurt hulka türklasi kohanud keiser oli julgenud üksinda põgeneda, kartmata seejuures kogu nende noolte, mõõkade ja odade hulka.
Täielikust hävingust Myriokephaloni all päästis bütsantslasi vaid sõjameeste poolt üles näidatud vaprus ning see, et nende eelvägi suutis rünnakust pääseda. Lisaks olid ka türklaste jõud otsakorral ning nende liitlased turkmeenid eelistasid osaleda pigem sõjasaagi jagamises kui edasises sõjategevuses. Nii saatiski sultan järgmisel päeval keisri laagrisse saadikud koos kingitustega ja samas kirjutati alla rahuleping, mille tingimused olid Bütsantsile suhteliselt soodsad – keiser pidi loobuma vaid paarist kindlusest. Mõned ajaloolased on pidanud sultani sammu põhjendamatuks ja arusaamatuks ning nad on otsinud sellele mingit salapärast seletust. Kuid tegelik põhjus võib olla ka lihtsam: türklaste väed ja ressursid olid ammendunud, aastaid tagasi toimunud sultani visiit Konstantinoopolisse aga oli talle demonstreerinud keisririigi vägevust. Nii et võib-olla Manuel ei kulutanudki omal ajal asjata raha, kui üritas sultanit hiilguse ja vagevusega rabada.
See kaotus oli häbiväärne nii keisrile isiklikult kui ka tema riigile.1176. aasta Myriokephaloni lahingut on võrreldud Romanos IV Diogenese hävinguga 1071. aastal Mantzikerti juures. Mantzikerti on nimetatud surmahoobiks Bütsantsi ülemvõimule Väike-Aasias, ent toona keelduti seda tunnistamast. Kaotus Myriokephaloni all aga pani i-le täpi. On isegi öeldud, et see lahing otsustas Ida saatuse. Komnenosed olid kõvasti töötanud selle nimel, et taastada 105 aastat tagasi Manzikerti lahingus kaotatud reputatsiooni. Tema liigse enesekindluse tõttu nägi maailm, et Bütsants ei suuda eelnevast edust hoolimata seldžukke hävitada. Mõningate hinnangute kohaselt muutis see kaotus Manueli roomlaste keisrist kreeklaste kuningaks. Kuigi Myriokephaloni lahingut on kujutatud sageli kui katastroofi, kus terve Bütsantsi armee hävitati, ei olnud kaotus tegelikult liiga suure hinnaga, ega kahandanud oluliselt impeeriumi armeed. Suuremaid kaotusi kandis armee parem tiib, mis koosnes peamiselt Antiookia Baldwini (frangi rüütel) liitlasvägedest, ja armee varustus, mis oli türklaste põhisihtmärk.
Bütsantsi n-ö põlisvägi taastati kiiresti ning juba järgmisel aastal alistasid bütsantslased teatud türklaste üksused. Keiser saatis Johannes Komnenos Vatatzese türklaste sissetungi peatama. Vatatzes ei piirdunud pealinnast teele asunud vägedega, vaid kogus tee peal lisajõude. Vatatzes tabas türklased varitsedes, kui nad ületasid Meanderi jõge. Järgenud Hyelioni ja Leimecheiri lahingut purustasid edukalt türklased kui võitlusvõimelise üksuse. See näitab, et keisririigi armee püsis tugevana ja Väike-Aasia lääneosa kaitse oli jätkuvalt edukas. Pärast neid kahte võitu juhtis keiser ise väikest väegruppi, et tõrjuda türklased Panasiumist (tänapäeva Kütahyast lõunas) välja.
1178. aastal aga taganes Bütsantsi armee pärast kohtumist seldžukkide väega Charaxi (tänapäeva Hereke) all. See võimaldas türklastel röövida palju kariloomi. 1179. aastal piirasid türklased sisse Claudiopolise Bitüünias ning Manuel pidi juhtima väikest ratsaväge linna päästmiseks. Isegi 1180. aastal saavutasid bütsantslased võidu türklaste üle.
Bütsantsi allikate sõnul kaotas keiser nii Myriokephaloni lahingu ajal kui ka pärast julguse, kõikudes enesepettuse ja enesealanduse äärmuste vahel. Tüürose Williami sõnul polnud valitseja pärast seda enam kunagi endine. Ränk kaotus murdis Manueli täielikult, tema endisest energiast ja jõust polnud jälgegi järele jäänud. Kõik tema unistused olid ühe hetkega olematusse haihtunud ja ta lakkas täielikult tundmast huvi poliitika vastu. Nüüdsest sai keisri põhiliseks harrastuseks astroloogia, millele ta pühendas kogu oma aja. Ta tegeles astroloogiliste arvutustega niivõrd tõsiselt, et kui ta oli kord välja rehkendanud peatselt toimuva kahe tähe kokkupõrke, käskis ta koguni tõsta palee aknad eest, vältimaks nende purunemist suure paugu ajal.
Pidev sõdimine ei mõjunud keisri elujõule hästi. Tema tervis halvenes ja 1180. aastal jäi ta palavikku. Kuid tasakaal türklaste ja bütsantslaste vahel hakkas nihkuma ning Manuel ei rünnanud neid enam. Tulevikus liikusid türklased aina enam läände, kaugemale Bütsantsi aladele.
Kiriklikud lahkhelid
Kümme aastat hiljem tekkis vaidlus selle üle, kas Kristuse ütlus "Minu isa on suurem kui mina", viitas tema jumalikule loomusele, inimloomusele või nende kahe ühendile. Bütsantsi diplomaat Demetrius Lampest, kes oli äsja naasnud Läänest, naeruvääristas sealset tõlgendust, et Kristus on inimlikkuse poolest oma isast madalam, ent jumalikkuse poolest võrdne. Keiser seevastu aga, pidades ilmselt silmas võimalikku kirikute liitu, leidis, et seisukohal on jumet. 2. märtsil 1166. aastal kokku kutsutud kirikukogul saavutas ta võidu. Teda toetas ka patriarh Lukas Chrysoberges ja hiljem patriarh Michael III Anchialos. Nendelt, kes ei nõustunud kirikukogu otsustega, konfiskeeriti vara ning nad saadeti pagendusse. Seisukoha juhtiv teisitimõtleja oli Manueli vennapoeg Alexios Kontostephanos.
Kolmas vaidlus tekkis 1180. aastal, kui Manuel vaidlustas pühaliku lahtiütlemise vormi, mida nõuti islamisse pöördunutelt. Üks kõige silmatorkavamaid anateeme selles lahtiütlemises oli see, mis oli suunatud Muhamedi ja islamistide kummardatud jumala vastu:
Keiser käskis selle anateemi kustutada kiriku katehheetilistest tekstidest, mis kutsus esile nii patriarhi kui ka piiskoppide ägeda vastuseisu.
Rüütlilood
Manuel I Komnenos esindas uut tüüpi valitsejat, kes oli mõjutatud lääne ristisõdijatest. Ta korraldas rüütliturniire ja osales isegi neis, mis oli bütsantslaste jaoks ebatavaline ja ebamugav vaatepilt. Keiser oli heas füüsilises vormis ning see põhjustas oma aja Bütsantsi allikates tema vapruse ülepaisutamist. Rüütliromaanide eeskujul või lausa koopiana ilmusid jutustused, mille kohaselt oli keisri jõud nii suur, et Antiookia Raymond ei suutnud keisri relvi käsitseda. Ühel kuulsal turniiril olevat Manuel sisenenud võitlusse keevalise ratsu seljas ning kukutanud kaks kõige kangemat itaalia rüütlit. Ühel päeval olevat keiser tapnud omal käel 40 türklast ja ühes lahingus ungarlaste vastu olevat keiser varastanud vaenlase lipu ning ületanud üksinda silla, mis eraldas vaenlast omadest. Teisel korral olevat Manuel lõiganud end läbi 500 türklasest koosnenud eskadrilli, ilma et oleks saanud haavata. Ta oli eelnevalt metsa varitsuse paigutanud ja teda saatis ainult tema vend ja Alexios Axouch.
Perekond
pisi|Antiookia Maria Manuel I Komnenosega Keiser Manuel I Komnenosel oli kaks naist. Saksa kuninga Konrad III tütre Sulzbachi Berthaga abiellus ta 1146. aastal. Naine suri 1159. aastal. Neil oli kaks last:
1161. aastal abiellus Manuel Antiookia vürsti Raymondi tütre Antiookia Mariaga (hüüdnimi Xene). Paaril oli üks poeg:
Keisril oli ka vallaslapsi.
Theodora Vatatzinaga:
Johannes Dukas Komnenose naise Maria Taronitissaga oli tal üks poeg:
Teiste armukestega:
Surm
Pärast Myriokephaloni lahingut kaotas Manuel huvi poliitika vastu. Tema ükskõiksus reaalse maailma vastu oli kindlaks märgiks, et talle polnud enam antud palju eluaega. Keiser Manuel I Komnenos suri 24. septembril 1180, olles just tähistanud oma poja Alexios kihlumist Prantsusmaa kuninga tütrega. Manuel sängitati oma isa kõrvale Pantokratori kloostrisse Konstantinoopolis. On öeldud, et suhteliselt varajane surm (umbes 62-aastaselt) säästis Manueli tema poliitika kurbade tagajärgede nägemisest. Keisriks sai Manueli poeg Alexios II Komnenos, kes päris oma eelkäijate, Alexios I, Johannes II ja Manuel I diplomaatia ja sõdade tulemusena tugeva, majanduslikult jõuka ja turvaliste piiridega riigi. Alexios II oli aga troonile saades vaid 11-aastane, kuid riik vajas sel ajal tugevat juhti. See asjaolu viis peagi riigipöördeni, mis paiskas impeeriumi võimuvõitlustesse. See omakorda muutis riigi olukorra täbaraks.
Välispoliitika ja sõjad
Noore mehena oli keiser Manuel otsustanud taastada jõuga Bütsantsi ülemvõim Vahemere maades. Kui ta 1180. aastal suri, oli möödunud 37 aastat sellest, kui Manueli isa Johannes II ta 1143. aastal Kiliikas keisriks kuulutas. Nende aastate jooksul oli Manuel I sõdinud naabritega igas impeeriumi nurgas. Manueli isa Johannes II ja vanaisa Alexios I olid töötanud kannatlikult selle nimel, et heastada Manzikerti kaotusese järel saadud kahjusid. Nende jõupingutuste tulemusena päris Manuel riigi, mis oli viimaste sajandite tugevaimas seisus. Selge on see, et Manuel kasutas neid eeliseid täiel määral, ent raske on öelda kui palju ta neile juurde lisas ning kas ta kasutas neid parimal viisil ära.
Sisepoliitika
Nende probleemide kõrval oli ka mõningane edu, eriti Balkanil, kus sõjalised võidud tagasid julgeoleku selle piirkonna elanikele. Kui tema plaan vallutada Egiptus oleks teoks saanud, oleks riik saanud endale väga produktiivsed põllumaad ja olulised kaubanduskeskused, mis oleks omakorda kasu toonud iigi elanikkonnale. Siiski tõi sõda Ungariga riigi koosseisu rikkaliku põllumajanduspiirkonna – Dalmaatsia, ning Doonau kaubandusteed Ungarist Musta mereni. Ungari sõjast sai riik endale ka palju tööjõudu orjade näol ning hulganisti kariloomi. Samuti korjati pärast 1167. aasta lahingut ungarlaste laipadelt riigi sõjaväele tohutul hulgal relvi. Isegi kaotatud ja kahjumlikest sõdadest saadi saagina palju kariloomi.
Sellel perioodil laienes impeeriumi pealinn jõudsalt. Itaalia kaupmeeste ja ristisõdijate teekond läbi Konstantinoopoli suurendas linna tähtsust maailmalinnana. Veneetslased, genovalased ja teised avasid Egeuse mere sadamad kaubandusele, tuues kaupa Fatamiidide Egiptusest ja ristisõdijate riikidest Konstantinoopolisse, kus toimus kauplemine Läänega. Need kaupmehed hoidsid elus Kreeka ja Makedoonia linnade ja Kreeka saarte kaubandust ning lõid agraarmajanduse kõrvale uusi valdavaid rikkuse allikaid. Thessalonikis, impeeriumi teises linnas, toimus iga aasta kuulus suvelaat, mis tõi linna kauplejaid üle Balkani ja kaugemaltki. Korinthose siiditootmine hoidis sealse majanduse õitsvana. Kõik see tõestab Komnenoste dünastia keisrite edus Pax Byzantina (Bütsantsi rahu) kindlustamisel nendel riigi tuumikaladel.
Pärand
Keiser Manueli mõju ristisõdijate riikidele on näha siiani Petlemma Kristuse sünni kirikus. 1160. aastatel rekonstrueeriti kiriku pikihoone uuesti ning seal on näha mosaiike kujutamas kiriku nõukogusid. Keiser oli selle töö üks patroonidest. Kiriku lõunaseinal on kreekakeelne kiri "praeguse töö lõpetas munk, maali- ja mosaiigikunstnik Ephraim suure keisri Manuel Porphyrogennetos Komnenose ning suure Jeruusalemma kuninga Aumary valitsemise ajal". Asjaolu, et Manueli nimi esikohale pandi, oli sümboolne avalik tunnustus keisri ülemvõimule kristliku maailma juhina. Manueli roll õigeusu kristlaste ja üldiselt kristlike pühapaikade kaitsjana ilmneb ka tema katsetes kindlustada tema õigusi Püha Maa üle. Keiser osales veel paljude Pühal maal asunud basiilikate ja kreeka kloostrite, sealhulgas Jeruusalemma Püha Haua kiriku ehitamisel ja kaunistamisel, kus tema pingutuste tõttu lubati Bütsantsi vaimulikel iga päev õigeusu liturgiat läbi viia. Kõik see tugevdas tema positsiooni ristisõdijate riikide ülemvalitsejana. Manuel I oli ka viimane Bütsantsi keiser, kes oma sõjalise ja diplomaatilise edu tõttu Balkanil võis end nimetada "Dalmaatsia, Bosnia, Horvaatia, Serbia, Bulgaaria ja Ungari valitsejaks".
Heiki Lindpere
pisi|Heiki Lindpere esinemas Balti keti 30. aastapäeval Vabaduse väljakul Foto: Ave Maria Mõistlik, 23. august 2019 Heiki Lindpere (sündinud 8. jaanuaril 1949 Tallinnas) on eesti õigusteadlane.
Ta lõpetas 1968. aastal Tallinna Merekooli tehnik-laevajuhina. Aastal 1976 lõpetas ta Tartu Riikliku Ülikooli juristina; aastal 1984 kaitses õigusteaduste kandidaadi kraadi Nõukogude Liidu Teaduste Akadeemia Riigi ja Õiguse Instituudis.
Heiki Lindpere on töötanud muu hulgas Eesti Merelaevanduses tüürimehena, Eesti NSV Teaduste Akadeemia teadussekretärina, Eesti Merelaevanduse peajuristina, Tartu Ülikooli õigusinstituudi direktori ja mereõiguse professorina, Eesti Mereakadeemia teadusprorektori ja mereõiguse professorina ning Akadeemia Nord õigus- ja rahvusvaheliste suhete instituudi direktorina.
Ta on Haagi Alalise Vahekohtu liige ning lepitaja ja vahekohtunik riikidevahelistes mereõiguse alastes vaidlustes.
Alates juulist 2010 töötab ta Tallinna Tehnikaülikooli sotsiaalteaduskonna õiguse instituudis tehnoloogiaõiguse õppetooli teadurina.
24. novembril 2010 valiti ta Eesti Mereakadeemia rektoriks. Rektori viieaastane ametiaeg algas 1. jaanuaril 2011. Haridus- ja teadusminister Jaak Aaviksoo vallandas mereakadeemia rektori Heiki Lindpere 28. novembril 2012 koolis järelevalve käigus tuvastatud olematu personalipoliitika, eelarve- ja finantsdistsipliini rikkumiste tõttu.
Gero Kartau
Gero Kartau (sündinud 12. mail 1946) on endine Eesti politseiametnik ja ENSV miilitsatöötaja.
Heiki Lindpere
Isiklikku
Heiki Lindpere on jalgpalluri Joel Lindpere onu.
Gero Kartau
Alates 1970. aastast ENSV korrakaitseorganites töötanud Kartau oli aastail 1991–1992 Tartu abiprefekt ja 1992–1995 siseministeeriumi kantsler. 1994. aasta jaanuarist aprillini täitis ta ajutiselt ka Politseipeadirektori ülesandeid.
Aastatel 1995–1998 töötas Kartau Politseiameti peadirektori nõunikuna ning jaanuarist 1998 kuni märtsini 2002 Järvamaa politseiprefektina.
Samuti on ta olnud Eesti siseministeeriumi atašee Peterburis 1995–1997.
Pärast politseitöölt lahkumist sai temast Tartu Ülikooli turvajuht, ohutustalituse juhataja.
Viimastel aastatel on ta olnud Tartu linna 6. valimisjaoskonna juhataja asetäitja.
Elu varjud
"Elu varjud" on Theo Frenkeli poolt Hollandis 1916. aastal loodud tummfilm.
August Vares
August Vares (16. juuni 1899 Vana-Võidu vald, Viljandimaa – 26. oktoober 1985 London) oli Eesti sõjaväelane (kaptenmajor).
Elisa
Elisa või ELISA on mitme asja nimi:
Musofoobia
Musofoobia, tuntud ka kui murofoobia ja surifoobia, on paaniline hirm (foobia) hiirte ja rottide ees.
Morawica
Morawica on linn Poolas Święty Krzyżi vojevoodkonnas Kielce maakonnas, Morawica valla halduskeskus. Morawica asub Kielce kesklinnast ligi 13 km lõunas.
Morawica sai linnaõigused 1. jaanuaril 2017.
Anneliis
Anneliis oli keskmiselt 37 aasta vanune (mediaanvanus oli 34). Kõige populaarsem oli eesnimi Anneliis vanuserühmas 30–34, kus neid oli 10 000 elaniku kohta 2,87 ning Viljandi maakonnas.
Führersonderzug
Führersonderzug (eesti keeles juhi erirong) oli Saksamaa juhi ja riigikantsleri Adolf Hitleri erirong ja liikuv peakorter.
Rong valmis 1936. aasta keskpaigas. Selle varjunimi oli "Amerika", hiljem "Brandenburg".
Erirong koosnes auruvedurist ja viieteistkümnest pulmanvagunist. Rongi ees ja taga olid platvormvagunid, millel olid rongi kaitseks nii maa- kui ka õhuohu vastu 20 mm õhutõrjekahurid.
Hitleril oli oma rongis salavagun nr 10206.
Hitler ja tema kaaskond sõitsid rongiga Teise Maailmasõja ajal Berliini, Münchenisse ja teistesse kohtadesse, kus paiknesid füüreri peakorterid.
Hitleri rongireisidel tehti tema reeglipäraste süstimiste ajaks (toimetas peamiselt tema ihuarst Theodor Morell) harilikult peatus.
Teisi Saksamaa erironge
Lisaks Hitlerile kasutasid teised Saksamaa riigiametnikud ja sõjaväelased järgmisi erironge:
Pivaanspoort
Pivaanspoort on asula Lõuna-Aafrika Vabariigis KwaZulu-Natali provintsis Zululandi ringkonnas.
Lõuna-Aafrika Vabariigi 2011. aasta rahvaloenduse andmetel oli Pivaanspoorti elanikest mustanahalisi aafriklasi 99,74% ja valgeid 0,26%. Suulu keelt pidas emakeeleks 96,32% inimesi, ndebele keelt 1,58% ja inglise keelt 1,32%.
Kaupo Vipp
pisi|Kaupo Vipp 2012 Kaupo Vipp (sündinud 22. juulil 1962) on eesti publitsist ja lektor.
Tema suguvõsa pärineb Sõrve poolsaare tipust, Sääre külast. 2012. aastal kinnitas Sõrves asuva Torgu Kuningriigi kuningas Kirill I Kaupo Vippi Torgu kuningriigi vardjaks (hoidjaks). Kaupo Vipp on Eesti Rooma Klubi liige.
Isiklikku
Kaupo Vipp on abielus, tal on kaks poega.
Artis Pabriks
Artis Pabriks (sündinud 22. märtsil 1966 Jūrmalas) on Läti poliitik, jaanuarist 2019 Läti kaitseminister.
Ta oli kaitseminister ka 2010–2014 ja enne seda 2004–2007 Läti välisminister. 1. juulist 2014 kuni 5. novembrini 2018 oli Pabriks Euroopa Parlamendi liige. Ta kuulus 2018. aastani erakonda Ühtsus. 2018 lahkus ta erakonnast ja kandideeris 2018. aasta seimi valimistel valimisiidu Arengu eest/Poolt! nimekirjas ning osutus valituks.
Elulugu
Artis Pabriks lõpetas 1992. aastal Läti Ülikooli ajaloolasena ja kaitses 1996. aastal doktorikraadi politoloogia erialal Taanis Aarhusi ülikoolis. Seejärel nimetati ta Valmierasse asutatud Vidzeme Kõrgkooli esimeseks rektoriks, kellena ta töötas kuni 2004. aastani. Selle kõrgkooli õppejõud on ta tänapäevani.
1998 astus Pabriks poliitikasse Rahvapartei asutajaliikmena. 2004. aastal valiti ta seimi liikmeks. Ta on seimi 8., 9. ja 10. koosseisu liige. 21. juulist 2004 kuni 28. oktoobrini 2007 oli ta Läti välisminister. Ta lahkus sellest ametist vastuolude tõttu oma erakonna liidritega ja järgmisel kuul lahkus ta ka Rahvaparteist.
2008. aasta septembris sai ta erakonna Ühendus Teise Poliitika Eest asutajaliikmeks.
2009. aasta sügisel oli ta külalisprofessor Boğaziçi Ülikoolis Türgis.
Ühtsus võitis 2010. aasta Läti parlamendivalimised ning Pabriksist sai 3. novembril 2010 Läti kaitseminister. Ta oli selles ametis kuni 22. jaanuarini 2014.
2014. aasta Euroopa Parlamendi valimistel sai erakond Ühtsus neli kohta võimalikust kaheksast ning koos Valdis Dombrovskise, Sandra Kalniete ja Krišjānis Kariņšiga läks Pabriks Euroopa Parlamenti.
23. jaanuarist 2019 on ta Läti kaitseminister ja 17. maist 2022 ka siseministri kohusetäitja.
Karelija
Karelija (vene keeles Карелия) on kahe tekiga kolmeteistkümnes Rossija-klassi (projekt 785/OL800, II seeria) Venemaa jõereisilaev, mis on ehitatud Národný Podnik Škoda Komárno (Slovenské Lodenice n.p. Komárno) laevatehases Komárnos Tšehhoslovakkias 1955. aastal Volga jõelaevakompaniile (tehasenumber 323).
Karelijat kasutati mitte ainult Venemaa jõgedel liinil Kuibõšev–Uljanovsk NSV Liidu ja alates 1993. aastast Venemaa lipu all, vaid alates 1. juulist 1986 kuni 9. oktoobrini 1989 ka Ukrainas Tšornobõli katastroofi tagajärgede likvideerimiseks, kus see teenis hotellina.
2006. aastal hakati laeva moderniseerima ning see asub Samara jõesadamas, kus selle laeva endine kapten töötab üksi pardal turvamehena.
NSV Liidu Välisministeerium
pisi|220px|Välisministri asetäitja [[Andrei Võšinski erakorralise ja täievolilise suursaadiku teenistusastme vormiriietuses]]
NSV Liidu Välisministeerium (vene keeles Министерство иностранных дел СССР) oli aastatel 1946–1991 Nõukogude Liidus eksisteerinud riigivalitsemise organ; kuulus ministeeriumina NSV Liidu Ministrite Nõukogu koosseisu.
Märtsis 1946 NSV Liidu Välisasjade Rahvakomissariaat kujundati ümber NSV Liidu Välisministeeriumiks.
Teenistusastmed ja vormiriietus
pisi|70px|left| NSV Liidu välisministri õlak (1946–1954) 1943. aastal seati sisse diplomaatilistele töötajatele teenistusastmed ja neile vastavad vormiriietus ja eraldusmärgid (õlakud). Vormiriietus jagunes tavavormiks ja paraadvormiks ning suviseks ja talviseks vormiks. Naisdiplomaatidele vormiriietust ette ei nähtud. Paraadvormi juurde käisid glasseenahast valged kindad ja kortiku kandmine.
1954. aastal diplomaatiliste töötajate vormiriietus ja eraldusmärgid kaotati.
Ümberkujundamine
1991. aasta novembris võeti vastu otsus kujundada ümber NSV Liidu Välisministeerium NSV Liidu Välissuhete Ministeeriumiks.
Traditsioonilised teadmised
Traditsioonilised teadmised (inglise keeles traditional knowledge) on traditsioonilisi eluviise järgivate kohalike (põlis)kogukondade teadmised, uuendused ja tavad.
Traditsioonilised teadmised võivad väärtuslikuks osutuda ka moodsale tööstusele ja põllumajandusele: nt paljud meditsiini- ja kosmeetikatooted põhinevad traditsioonilistel teadmistel.
Giovanni Zuddas
Giovanni Battista Zuddas (1. märts 1928 Cagliari, Sardiinia – 26. oktoober 1996 Cagliari) oli Itaalia poksija.
Diakooniatöö
Diakooniatöö (inglise keeles diaconal work) on vaestehoolekanne ehk vanade, puuetega ja vähem kindlustatud inimeste toetamine ja hooldamine, mille alguseks on peetud diakonite ehk apostlite abiliste ametisse seadmist.
Giovanni Zuddas
Zuddas sai kukk-kaalus (kuni 54 kg) 1948. aasta Londoni olümpiamängude poksivõistlustel hõbemedali, kaotades finaalis kuldmedali- ja olümpiavõitjale Tibor Csíkile (Ungari).
Diakooniatöö
Diakooniatöö seisneb nii oma koguduse liikmetele kui ka teistele toe ja abi pakkumises, et leevendada ühiskonnast tulenevaid probleeme. Need probleemid võivad olla näiteks üksindus, alkoholism, abieluprobleemid. Sõna "diakoonia" tähistab kristlikku hoolekandetööd, mida tehakse abivajajate toetamiseks. Diakooniat võib nimetada igapäevaeluks, kus leitakse üles varjatud viletsus, mida püüavad koguduse liikmed leevendada.
Giovanni Zuddas
Ta võitis kukk-kaalus (kuni 54 kg) 8. Euroopa meistrivõistlustel (Oslo, 1949) kuldmedali ja tuli Euroopa meistriks.
Diakooniatöö
Diakooniatalituse olemus ja tulevikuplaan
Diakooniatalituse olemus on olla toeks kiriklikele asutustele, organisatsioonidele ja kogudustele. Aitab kavandada ja ellu viia mitmesuguseid tegevusi ning luua koostöövõrgustiku ja sotsiaalpartnerlust ühiskonnas.
Giovanni Zuddas
Ta osales Euroopa eest 1949. aastal kukk-kaalus (kuni 119 naela ehk 54 kg) maavõistlusel USA Kuldkinda-turniiri võitjate meeskonnaga ning võitis 18. mail Chicagos oma kohtumises Jack McCanni.
Elukutselisena
Zuddas poksis novembrist 1949 kuni septembriini 1960 elukutselisena. Ta osales kokku 77 kohtumisel ning võitis neist 57 (neist 18 nokaudiga), kaotas 14 (neist 4 nokaudiga) ja viigistas 4 kohtumist.
Diakooniatöö
Diakooniatöö korraldamine
Tänapäeval on väga vähe selliseid kogudusi, kus diakooniatööd teevad üksnes vaimulikud. Enamikus kogudustes tegelevad sellega kogudusetöö tegija ja vabatahtlikud, keda on jäänud väga vähe, kuna inimestel, eriti noortel, puudub motivatsioon ja tahe teha vabatahtlikku tööd. Selle tagajärjel tekib olukord kus diakooniatöötajatele langeb väga suur koormus ja stress ning nad võivad sellest tööst väsida. Kuna kirikutel puuduvad ühtsed väärtushinnangud, kannatab teenuste kvaliteet. Samuti oleneb diakooniatöö vaimuliku hoiakutest. Selleks, et parandada diakooniatööd, on kaks võimalust: kirikud lepivad kokku ühtsetes väärtushinnangutes või diakooniakeskused rajatakse Eesti suurematesse keskustesse ehk Tallinna, Tartu, Pärnu ja Rakverre.
Giovanni Zuddas
Elukutselisena
Ta oli 15. septembrist 1951 kuni 28. aprillini 1952 Itaalia meister kukk-kaalus (kuni 119 naela ehk 54 kg).
Diakooniatöö
Diakooniatöö eesmärk
Diakooniatöö eesmärk on kiriklike asutuste, organisatsioonide ja koguduste võimekuse parandamine teenuste väljakujundamisel ning osutamisel. Koostööd tehakse nii teiste kogudustega kui ka mittetulundusühingutega, avaliku ja ärisektoriga. Vaja on välja töötada ja osutada sotsiaalteenuseid ja nendega seotud tugiteenuseid ning luua selleks vajalikud eeldused koguduste juures ja koguduste kaudu.
Teine triumviraat
Teiseks triumviraadiks kutsutakse Octavianuse, Marcus Aemilius Lepiduse ja Marcus Antoniuse vahelist liitu. See loodi 26. novembril, 43 eKr. Triumviraat kehtis 10 aastat, aastatel 43 eKr - 33 eKr.
Diakooniatöö
Koostöö riigiga
Riigi ja koguduste vahel oodatakse koostööd mõlemalt poolelt. Väga palju suudetaks teha Eesti ja Euroopa Liidu finantsmehhanisme kasutades.
Koostöö kohaliku omavalitsusega
Koostöö kohaliku omavalitsusega hõlmab infovahetust ja erinevate teenuste pakkumist, näiteks laste varjupaik, supiköök, hooldekoduteenus, vältimatu sotsiaalabi pakkumine, avahooldus. Vajaduse korral tuleb vahendada humanitaarabi, riided ja mööbel, omavalitsuste sotsiaalosakondadele.
Teine triumviraat
Erinevalt esimesest triumviraadist, kuhu kuulusid Caesar, Crassus ja Pompeius, oli teine triumviraat seadusega loodud ning neil oli Rooma riigi üle täielik kontroll.
Diakooniatöö
Kogudused Eestis
Regulaarne diakooniatöö toimub Eesti umbes 70 koguduses. Koguduste juurde on üle Eesti rajatud viis asutust: Saaremaal lastevarjupaik Laurits, Kärdlas Hiiumaa diakooniakeskus, Räpinas koguduse hoolekodu, Tallinnas Peeteli kiriku sotsiaalkeskus ja Viljandis Pauluse koguduse diakooniamajas töötav lastevarjupaik. Koguduste diakooniatöö käigus tehakse kodu- ja hooldekodukülastusi, õnnitletakse eakete sünnipäevalapsi, jagatakse hingehoidu ja humanitaarabi. Osades on olemas ka supiköök, transpordi võimalus haigele või erivajadusega inimesele ning abivahendite laenutamine. Paljudes kohtades esineb loomulikku diakooniat ehk koguduse liikmete ja naabrite vahel toimub üksteise abistamine.
Diakooniahaigla
SA EELK Tallinna Diakooniahaigla asutati 1999. aastal ühisprojektina, kuhu oli kaasatud EELK välispartnerid. See diakoonihaigla töötab tänapäeval täielikult renoveeritud ruumides aadressil Hiiu 42, Tallinn. Haigla kuulub Eesti Evangeelsele Luterlikule kirikule ja on ainus Baltikumi haigla, mis kuulub täielikult kirikule. Alates suvest 2002 on haigla iseseisev sihtasutus, mis on loodud EELK Konsistooriumi ja EELK Diakooniakeskuse koostöös.
Diakooniahaigla pakub hooldusravi, hospiitsteenust, koduõendust ja pansionaaditeenust. Haigekassaga on sõlmitud ravi rahastamise leping.
Tapa tänavate loend
Siin on loetletud Tapa tänavaid ja toodud nende pikkused.
M60 (kuulipilduja)
M60 (ametlikult Machine Gun, Caliber 7.62 mm, M60) on Ameerika Ühendriikide täiskuulipilduja, mis kasutab padrunit 7.62×51 mm NATO ning padrunilinti M13. Kuulipildujast M60 saab lasta mitut erinevat sorti laskemoona: täismantelkuule, märgistus- ning soomustläbistavat laskemoona.
Relva hakati üksustele väljastama aastal 1959. M60 on olnud kasutuses kõikides USA sõjaväe harudes ning teenib mujal maailmas tänapäevani. Kuigi relv on vähemalt Ameerika Ühendriikides praeguseks ajaks suures osas uuematega (nt M240) asendatud, jätkub selle tootmine ja arendamine ka 21. sajandil.
Lilleküla tööstuspiirkond
Nõukogude ajal oli piirkonnas palju tööstusettevõtteid, näiteks: valutehas Pioneer, Kommunaari kroomnahavabrik, Talleks, Kunstsarvetehased, kummivabrik Tegur, Liimivabrik, Flora, Standard. Tänapäeval on enamik nõukogudeaegseid tööstushooneid kasutuseta või tegutsevad seal teised ettevõtted. Talleksi hoonetes tegutses Euroülikool 2016. aastani. . Tööstuspiirkonda jääb Kristiine keskus.
Birminghami Ülikool
pisi|Barberi kaunite kunstide instituudi hoone pisi|Old Joe Birminghami Ülikool on ülikool, mis asub Birminghami linnas Inglismaal.
Õppeasutus sai ülikooliõigused aastal 1900.
Ülikool on Suurbritannia ülikoolide seas üliõpilaste arvu poolest suuruselt neljas.
Ülikooli kampuses asub ka Barberi kaunite kunstide instituut, mille kunstigaleriis on Van Goghi, Picasso ja Monet' teoseid, ning maailma kõrgeim iseseisev kellatorn, Old Joe ('Vana Joe'), mis ehitati ülikooli esimese juhataja Joseph Chamberlaini mälestuseks.
Arnold Johann Knüpffer
Knüpffer immatrikuleeriti 6. septembril 1729 Halle ülikooli, 30. oktoobril 1730 Jena ülikooli. Ordineeriti õpetajaks 3. detsembril/14. detsembril 1735.
Oli aastatel 1735–1755 (kutsuti 10. detsembril/21. detsembril 1734) Kuusalu Laurentsiuse koguduse õpetaja.
Isiklikku
Tema isa Arend Johann Knüpffer olid Kuusalu Laurentsiuse koguduse õpetaja, vanaisa Andreas Knüpffer oli Märjamaa Maarja koguduse õpetaja. Tema poeg Friedrich Gustav Knüpffer oli Juuru Mihkli koguduse õpetaja, pojapoeg Arnold Friedrich Johann Knüpffer oli Kadrina Katariina koguduse õpetaja, teine pojapoeg Georg Magnus Knüpffer oli Väike-Maarja koguduse õpetaja. Tema äi Johann Heinrich Gerth oli Kuusalu Laurentsiuse koguduse õpetaja.
Prantsuse kuningriik (1791–1792)
thumb|Lipp thumb|Vapp thumb|Prantsuse kuningriik selle lõpuaastal, 1792
Prantsusmaa kuningriik (prantsuse Royaume de France), ametlikult Prantsuse kuningriik (prantsuse Royaume des Français), oli lühiealine konstitutsiooniline monarhia, mis valitses Prantsusmaad 3. septembrist 1791 kuni 21. septembrini 1792. See Prantsuse kuningriik lõppes de jure aastal 1814 pärast restauratsiooni ja kui Louis XVIII sai de facto Prantsusmaa kuningriigi valitsejaks.
Louis XVI (varem "Prantsusmaa kuningas") valitses kui Prantsuse kuningas riigi loomisest kuni selle surmani. Aastatel 1792–1795 valitses Louis XVI poeg Louis XVII kui de jure ja Prantsuse titulaarkuningas. See Prantsuse kuningriik oli Prantsusmaa esimene konstitutsiooniline monarhia. Enne seda oli Prantsusmaa absoluutne monarhia. Seadusandlik Kogu kukutas monarhia 11. augustil, päev pärast Tuileries' palee ründamist. Seadusandlik Kogu andis monarhia saatuse Asutava Kogu kätesse (valitud üldise meeste valimisõiguse järgi). Värskelt valitud Asutav Kogu kaotas monarhia 21. septembril 1792, lõpetades 203 aastat järjepanu kestnud Bourbonide valitsemise Prantsusmaa üle. Bourbonid said taas de facto Prantsusmaa üle valitsejateks alles aastal 1814, kui Louis XVI vend ja Louis XVII onu Louis XVIII sai võimule seoses monarhia restauratsiooniga.
Taust
Eelnenud aastatel toimus Prantsusmaal revolutsioon valitseva ja sotsiaalse korra vastu. Juunis 1789 kuulutas Rahvuskogu end ülimuslikuks ja teatas kavatsusest anda Prantsusmaale õiglane ja liberaalne põhiseadus. Louis XVI kolis Pariisi selle aasta oktoobris. Louis XVI hakkas Pariisi põlgama ja otsustas aastal 1791 põgeneda. Põgenemine, tuntud kui Lend Varennes'i, nurjus lõpuks. See hävitas igasuguse positiivse avaliku arvamuse monarhia suhtes. Louis XVI vennad pagenduses Koblenzis koondusid sissetungiks Prantsusmaale. Austria ja Preisimaa vastasid kuninglike vendade appihüüetele ja avaldasid augustis Pillnitzi deklaratsiooni. Deklaratsioonis öeldi, et Preisimaa ja Austria soovivad taastada Louis XVI absoluutse võimu, kuid saavad seda üritada vaid teiste Euroopa võimude toel.
Põhiseadus
Louis XVI oli sunnitud heaks kiitma Rahvuskogu poolt septembris kehtestatud 1791. aasta põhiseaduse, pärast tema Lendu Varennes'i Austria Madalmaades. 1791. aasta põhiseadus, mis rajas Prantsuse kuningriigi, oli oma sisult revolutsiooniline. See kaotas Prantsusmaal aadli, tegi kõik inimesed seaduse ees võrdseks ja kehtestas õiguse ratifitseerida õigusakte kuningast mööda minnes ning andis Prantsusmaale uue parlamendi, Seadusandliku Kogu. Louis XVI sai vetoõiguse seadustele, mis talle ei meeldinud, seega vajasid seadused jõustumiseks veel kuninglikku nõusolekut.
Lõpp
Louis XVI kuulutas 20. aprillil 1792 Austriale vastumeelselt sõja, alludes Rahvuskogu soovidele. Preisimaa liitus Austriaga ja seega oli Prantsusmaa sõjas ka Preisimaaga. Braunschweigi Manifest 1792. aasta augustist (mille avaldas Austria ja Preisi ühendvägede komandör, Braunschweigi hertsog Karl Wilhelm Ferdinand) ajendas 10. augustil 1792 Tuileries' palee ründamise. Manifest ähvardas selgesõnaliselt Pariisi rahvast kohutavate tagajärgedega, kui nad peaksid mistahes viisil kahjustama Louis XVI või tema perekonda. See vihastas pariislasi ja seetõttu toimus eelpoolnimetatud sündmus. Seadusandlik Kogu ujutati üle nõuetega monarhia kaotamisest. Rahvuskogu president vastas 11. augustil monarhia peatamisega Rahvuskogu järgmise koosseisu valimiste tulemuse selgumiseni. Äsjavalitud Rahvuskonvent, valitud üldise meeste valimisõigusega, kaotas monarhia 21. septembril 1792. Konvent kuulutas monarhia asemel välja vabariigi.
Gunnar Thoroddsen
Gunnar Thoroddsen (29. detsember 1910 – 25. september 1983) oli Islandi poliitik (Iseseisvuspartei).
Gunnar Thoroddsen lõpetas Islandi Ülikooli õigusteaduse alal 1934. aastal. Magistriõpe põhiseaduse- ja kriminaalõiguse alal Taanis, Saksamaal ja Suurbritannias 1935. aprillist kuni 1936. aasta juulini. Õigusteaduste doktorikraad sai Islandi Ülikoolist 1968. aastal. 1940–1950 oli Islandi Ülikooli professor. 1947–1959 oli ta Reykjavíki linnapea. 1959–1965 töötas ta Islandi rahandusministrina. 1965– 1969 oli ta Isladi suursaadik Taanis. Oli Riigikohtu kohtunik 1970. aasta 1. jaanuarist kuni 16. septembrini. 1971. aastal määrati Islandi Ülikooli professoriks. 1974–1978 oli tööstus- ja sotsiaalminister. Ta oli Alþingii (parlamendi) liige aastatel 1934–1937, 1942–1965 ja 1971–1983. Ta oli Iseseisvuspartei parlamendifraktsiooni esimees aastatel 1973–1979.
1968. aastal kandideeris Gunnar Thoroddsen Islandi presidendiks, kuid ta kogus ainult 34,4% häältest ja jäi alla vastaskandidaat Kristján Eldjárnile, kes sai 65,6% häältest.
Gunnar Thoroddsen oli 8. veebruarist 1980 kuni 26. maini 1983 Islandi peaminister.
Soebatsfontein
Soebatsfontein on asula Lõuna-Aafrika Vabariigis Põhja-Kapimaa provintsis Namakwa ringkonnas Kamiesbergi vallas.
Lõuna-Aafrika Vabariigi 2011. aasta rahvaloenduse andmetel oli Soebatsfonteini elanikest värvilisi 97,83%, valgeid 1,81% ja India või Aasia päritolu inimesi 0,36%. Afrikaani keelt pidas emakeeleks 96,38% inimesi, tsvana keelt 1,81% ja inglise keelt 0,72%.
Armando Calderón Sol
Armando Calderón Sol (24. juuni 1948 San Salvador – 9. oktoober 2017 Houston) oli El Salvadori poliitik.
Ta oli 1. juunist 1994 kuni 1. juunini 1999 El Salvadori president.
Plooysburg
Plooysburg on asula Lõuna-Aafrika Vabariigis Põhja-Kapimaa provintsis Pixley ka Seme ringkonnas Siyancuma vallas.
Piesendorf
Piesendorf on vald (Gemeinde) Austria Salzburgi liidumaa Zell am See ringkonnas (Pinzgau piirkonnas).
Silvia Silombra
"Silvia Silombra" on Louis H. Chrispijni poolt Hollandis 1913. aastal loodud tummfilm.
Paide meeskoor
Paide meeskoor on Järva maakonnas Paides tegutsev meeskoor.
Koor asutati 1975.
Koor on esinenud muu hulgas kõikidel Järvamaa laulupidudel, samuti on esinetud välismaal.
Kuramaa provintsiaalmuuseum
Kuramaa provintsiaalmuuseum (saksa keeles Kurländisches Provincialmuseum) oli 1818-1939 tegutsenud muuseum Lätis Jelgavas. Muuseumis eksponeeriti eelkõige Kuramaaga seonduvat.
Mulgi valla lipp
pisi|Mulgi valla lipp Mulgi valla lipp on Viljandi maakonnas asuva Eesti haldusüksuse Mulgi valla lipp.
Mulgi valla lipp kinnitati vallavolikogu poolt 20. novembril 2019. aastal.
Lipu kirjeldus
Valgel väljal on neli sinist linaõit asetatud teemandina ja sinised piidad. Neli sinist linaõit kilbil sümboliseerivad kahe mulgi kihelkonna: Abja, Halliste ja Karksi valdade ning Mõisaküla linna ühinemist.
Põhjendus
Linaõied viitavad linale, kui mulkide ajaloolisele jõukuseallikale. Viis kroonlehte õies sümboliseerivad Mulgimaad. Kaks sinist piita lipu otstes viitavad kahele Mulgi kihelkonnale.
Kędzierzyn-Koźle maakond
Kędzierzyn-Koźle maakond (poola powiat kędzierzyńsko-kozielski) on 2. järgu haldusüksus (maakond) Poolas Opole vojevoodkonnas.
Apolo Nsibambi
pisi|Apolo Nsibambi (2008) Apolo Robin Nsibambi (27. oktoober 1940 – 28. mai 2019) oli Uganda poliitik ja politoloog.
5. aprillist 1999 kuni 25. maini 2011 oli ta Uganda peaminister.
Ta õppis Londoni Ülikoolis majandusteadust ja Chicago Ülikoolis politoloogiat ning kaitses Nairobi Ülikoolis doktorikraadi.
Aastatel 1996–1998 oli ta avalike teenuste minister ja 1998–1999 haridus- ja spordiminister.
Ta kuulub erakonda Rahvuslik Vastupanuliikumine.
Heinmudalised
Heinmudalised (Ruppiaceae) on üheiduleheliste taimede sugukond.
Sellesse sugukonda kuuluvad Eestis kasvavaist taimedest kaks liiki perekonnast heinmuda (Ruppia).
Niinesaare tee
Niinesaare tee on tänav Rae vallas Peetri alevikus.
Tänav saab alguse Vana-Tartu maanteelt, ristub Niinesaare põigu, Kungla tee ja Niine teega ning lõpeb Kuldala teel, olles u 570 meetrit pikk.
Tänav algusosa kuni Niineraare põiguni on eraomandis ja välja arendamata; lõik Niinesaare põigust kuni Kuldala teeni on asfalteeritud, valgustatud ja rajatud on ka kõnnitee.
Peamiselt asuvad tänava ääres ühepereelamud, kuid on ka kaks ridaelamut. Tulevikus on Niinesaare tee ääres Peetri külaplats koos perearstikeskuse ja noortekeskusega; need on plaanis rajada 2015. aasta paiku.
Tänava nimi tuleneb ajaloolise Niinesaaare talu nimest, millest tänav möödub.
Tark kuul
Tark kuul (inglise keeles smart bullet) on kuul, mis on pärast tulirelva rauast väljatulistamist lisaks tulistamisel etteantud trajektoori ja kiiruse järgmisele võimeline muutma lennu ajal suunda ja kiirust, edastama andmeid; vajadusel saab kuuli detoneerida enne sihtmärgini jõudmist. Selline laskemoon võimaldab hõlpsamini tabada näiteks liikuvaid sihtmärke.
Kõnealuse laskemoona arendamisega on tegevad nii NATO, Ameerika Ühendriigid, Venemaa kui teised. 2016. aasta keskel andis näiteks Venemaa infoagentuur TASS teada arendustöödest kuni 10 km kaugusel asuvate sihtmärkide tabamiseks mõeldud juhitavate („tarkade“) kuulide väljatöötamisel. 2018. aasta detsembris levitati uudist, et Venemaa on targa kuuli arendamise peatanud.
Harilik pihlenelas
Harilik pihlenelas (Sorbaria sorbifolia) on taimeliik roosõielised sugukonnast pihlenelase perekonnast.
Taime kasvatatakse Eestis ilupõõsana. Mõnikord taim metsistub.
Iiro Pakarinen
Iiro Erkki Ilmari Pakarinen (sündinud 25. augustil 1991 Suonenjokis) on Soome jäähokimängija, kes mängib Soome kõrgliiga klubis HIFK ründajana paremäärel.
Pakarinen alustas karjääri 2009. aastal Soome kõrgliiga klubis KalPa.
2011. aastal valis Florida Panthers ta NHL-i draft'is 184. valikuna.
Hooajad 2012–13 ja 2013–14 veetis ta Soome kõrgliiga klubi HIFK-i ridades, misjärel suundus Põhja-Ameerikasse. 2014. aasta juunis sõlmis ta lepingu NHL-i klubiga Edmonton Oilers. Suurema osa esimesest hooajast mängis ta American Hockey League'i (AHL) klubis Oklahoma City Barons. Järgmisel hooajal sai ta Oilersis juba rohkem mänguaega ning Oilersi ridades mängis ta NHL-is kokku neljal hooajal ning aeg-ajalt ka AHL-i klubis Bakersfield Condors.
2018. aasta juulis sõlmis ta aasta pikkuse lepingu KHL-i klubi Magnitogorski Metallurgiga. Hooajal 2019–20 mängis ta KHL-is Nur-Sultani Barõsis ja 2020–2022 Jokerites. 2022. aasta veebruaris naasis Pakarinen HIFK-i.
Soome jäähokikoondise koosseisus võitis ta 2014. ja 2021. aasta maailmameistrivõistlustel hõbemedali. 2022. aasta taliolümpiamängudel tuli ta Soome koondisega olümpiavõitjaks.
Kalle Vilpuu
pisi|Kalle Vilpuu esinemas Ultima Thule koosseisus [[veteranipäeva kontserdil Vabaduse väljakul 23. aprillil 2013]] Kalle Vilpuu (sündinud 24. juulil 1963 ) on eesti kitarrist.
Haapsalu meeskoor
Haapsalu meeskoor oli Lääne maakonnas Haapsalus tegutsenud meeskoor.