Eetika_ja_filosoofia_piirid
4. Alused: praktiline mõistus
Et Kanti projektil oleks lootust, peab see alustama kaugemalt. Kant ise ei alustanud mitte mõistuslike toimijate vajadustest, vaid sellest, mis on tema meelest mõistuslike toimijate olemus. Ta arvas, et moraalne toimija taandub mingis mõttes mõistuslikule toimijale; moraalse toimija mina on noumenaalne mina väljaspool aega ja põhjuslikkust. Selle mina transtsendentaalse idee saab Kanti järgi avastada, kui mõtleme järele, mida nõuab vabadus. Kant uskus, et kõiki tegusid, mis ei lähtu moraaliprintsiibist, tuleb seletada deterministlikult ja egoistliku hedonismi kaudu. Ainult moraaliprintsiibist lähtudes saab vältida seda, et meid mõjutab põhjuslikult naudingutung nagu loomi; ainult printsiibist lähtuvaid tegusid saab pidada tahte (mis Kanti järgi on praktiline mõistus) rakendamiseks ning on seega tõeliselt vaba. Teised teod on lihtsalt põhjuslikkuse saadus. Ratsionaalne vabadus eeldab eetilise kaalutlusi, ja sellisest vabadusest ei pääse ka moraaliskeptik. Kant saab öelda, et kuna moraaliskeptik soovib individuaalset vabadust ja ratsionaalsust, siis see kohustab teda arusaamadeks, mis teostuvad täielikult üksnes moraaliseaduses, kuid kasutu on öelda, et moraaliskeptik peab taotlema mingit täiesti teistsugust ratsionaalset vabadust kui see, mis ilmneb mittemoraalses praktilises intellektis või kaalutlemises. Skeptiku vabaduse- ja ratsionaalsusesidumus ei saa olla nii lahus asjadest, mida ta juba kogeb, nagu selge peaga otsustamise erinevus sellest, et leitakse end tegemas asju, mida ei kavatsetud. See on ka küsimus selle kohta, milline arusaam ratsionaalsest vabadusest on mõistlik. Me otsime argumenti, mis tooks tagasi Kanti olemusliku järelduse, et ratsionaalse toimija kõige fundamentaalsemad huvid peavad kokku langena nendega, mis on antud arusaamas iseendast kui mõistelise riigi kodanikust ja seaduseandjast, kuid ei tooks tagasi ekstravagantset arusaama noumenaalsest minast. See argument võiks olla umbes niisugune. Ratsionaalsel toimijal on sidumus olla vaba, ja vabaduse tingimustest oli juttu. Mis see vabadus peab olema? Ratsionaalset toimijat ei tule mõista lihtsalt kolmandas isikus olendist, kelle käitumist tuleb seletada uskumuste ja soovidega. Ta toimib põhjenditel, ja see ei ole lihtsalt toimimine mingi seaduspära või seaduse järgi, isegi kui see viitab uskumustele ja soovidele. Siis ta peab ka mõtlema enda kui toimija üle, sealhulgas nägema end ühe toimijana teiste seas. Ta vaatab oma soove ja huvisid kõrvalt, teisest vaatekohast, mis ei ole ka kellegi teise soovide ja huvide vaatekoht. See on erapooletuse vaatekoht. Nii et ratsionaalne toimija, kes püüab olla tõeliselt ratsionaalne, mõistab end nii, et ta loob reegleid, mis harmoneerivad kõigi ratsionaalsete toimijate huvisid. Selle mõttekäigu hindamisel on tähtis arvesse võtta, et sellega sisse tulev ratsionaalne vabadus ilmneb Kanti järgi tegutsemisesotsustes, vaid ka mõtlemises selle üle, mis on tõsi. Erapooletule positsioonile ei vii mitte ainult vabadus tegutsemisel (tegu oleneb otsusest), vaid ka reflektiivne vabadus mõtlemisel (ka faktide üle). Kant eeldas, et kummalgi juhtumil ei jõua ma järeldusele lihtsalt põhjuslikkuse tõttu, vaid ma saan oma mõtteid ja kogemusi kõrvalt vaadata, nii et sellest, mis muidu oleks olnud üksnes põhjus, saab mulle kaalutlus. Kui järelemõtlemine viib uskumusele, siis muundatakse siin mingit tõendmaterjali osa, näiteks tajumust. Praktilise kaalutlemise puhul muundatakse tõenäoliselt soovi, mida ma võtan arvesse, kui ma otsustan, mida teha. Mõlemal juhul rakendatakse ratsionaalset vabadust. Kui ma siis oma algset soovi toetan, võib sellest saada minu teo motiiv (kuigi mõnel juhul ei ole minu motiiviks ükski algne soov, vaid mõtlemise uus saadus). Asjaolu, et Kanti ratsionaalse vabaduse teooria on mõeldud käima ka faktide vaagimise kohta, toob välja, mis on Kanti argumendis valesti. Järelemõtlemise kohta öeldu käib faktide vaagimise kohta tõesti, kuid sellepärast, et viimane ei ole olemuslikult esimeses isikus. Praktilisele vaagimisele see ei rakendu ega kohusta seda paratamatuks erapooletuseks, sest praktiline vaagimine on radikaalselt esimeses isikus ning selles osaleb mina, mis peab samastuma soovide minaga ratsionaalsemalt, kui see argument võimaldab. Maailmast mõeldes tegelen ma küsimustega, mis ei käi minu kohta. Nende küsimuste juures võib küll olla esimese isiku vari, nagu kahtlus või kindlus, kuid see on teisene, sest mina esineb sel puhul ainult mõtlejana, mitte mõeldavana. Tõsi küll, ma võin ka mõelda endast samas mõttes, nagu ma mõtlen millestki muust. Ma võin olla ka tõendi asukohaks, näiteks kui ma mõtlen, et miski paistab mulle sinisena. Sel juhul ma esinen konkreetselt endana ning asjasse puutuvad minu tegelikud psühholoogilised omadused. Kui ma küsin, mida ma mingist asjast arvan, siis on siin ka osutamine mulle endale ühes minu psühholoogiliste omadustega; see võib olla ärgitus mulle oma uskumused kindlaks teha, nagu ka teiste inimeste uskumuste puhul (kuigi see käiks mõnevõrra teisiti). Aga küsimuses "Mida ma peaksin sellest asjast arvama," mis mõjub samamoodi nagu "Mis on selles asjas tõsi?", on mina jälle teisene, sellepärast on mina sin ebaisikuline. Ja kellegi tõene uskumus peab olema kooskõlas teiste inimeste tõeste uskumustega, igal tõe vaagijal on kooskõlalise uskuste süsteemi eesmärgiks võtmise sidumus. Teo vaagimise puhul on asi teisiti. Praktiline vaagimine on alati taandumatult esimeses isikus. Kaalul on minu tegu, ja mitte ainult selles mõtles, et see kaalutlus viib selle teoni, vaid ka selles mõttes, et see tegu toob maailmas kaasa muutusi, mida mina (ning osalt need soovid ja see kaalutlemine) empiiriliselt põhjustan. On küll tõsi, et ma saan oma soove kõrvalt vaadata, ja see võimalus on tõesti osa ratsionaalse toimija taotletavast ratsionaalsest vabadusest. See on küll natuke rohkem kui varem öeldut, aga siit ei tulene ikkagi soovitavat tulemust seoses moraaliga. Reflektiivse praktilise kaalutluse mina ei pea võtma kellegi teise õigesti sooritatud arutluse tulemust antusena ning tal pole algusest peale kõigi inimeste kaalutlustega harmoonias olemise sidumust, st tal pole sidumust luua reeglit võrdsuse vaatekohast. Reﬂektiivne arutlemine tõe kohta toob küll sisse erapooletu ja harmooniat otsiva vaatekoha, kuid siin pole asi mitte reflektiivses arutlemises, vaid tõe otsimises. Mina, kes ratsionaalses arutluses soove kõrvalt vaatab, on ikka seesama mina, kellel need soovid on ning kes hakkab empiiriliselt ja konkreetselt tegutsema; kõrvaltvaatamine ei tee teda veel olendiks, kelle fundamentaalne huvi seisneb kõigi huvide harmooniaks. Nii lihtsalt ta ei saa õigluse motiive omandada. Raske on seletada, miks reflektiivne mina, millel pole konkreetsete soovide sidumusi, peaks hoolima mõne soovi täitumisest. Teoreetilise arutlemise minal on refleksioonieelse uskumusega huvide ühtsus: mõlema eesmärk on tõde, ja sellepärast annabki refleksioonieelne dispositsioon nii hõlpsasti järele korrigeerivale refleksioonile. Kuid meie mudelis puudub huvide ühtsus reflektiivse praktilise mina ja konkreetsete (enda või teiste inimeste) soovide vahel. Pole selge, miks reflektiivne mina peaks püüdma neid soove rahuldada. Ka selles avaldub viga, mis seisneb refleksiooni ja lahusoleku (kõrvaltvaatamise) samastamises.