cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Hayden Panettiere
Hayden sündis tuletõrjepealiku Alan Panettiere ja endise seebiooperite näitleja Lesley Vogeli vanema lapsena. Tal on 1994. aastal sündinud vend Jansen Panettiere, kes on samuti näitleja. Perekond on itaalia päritolu ja sõna panettiere tähendab itaalia keeles pagarit.
Panettiere käis algul kohalikus keskkoolis, aga alates 9. klassist oli ta koduõppel. Pärast keskkooli lõpetamist ei astunud ta kõrgkooli, vaid keskendus näitlemisele.
Aastail 2007–2008 käis Panettiere Milo Ventimigliaga, kellega ta mängis koos samas teleseriaalis. Hiljem käis ta poksi raskekaalu maailmameistri Volodõmõr Klõtškoga. 12. mail 2011 teatas ta, et on suhte Klõtškoga lõpetanud. Nad ei läinud teineteisega tülli, kuid nende suhe oli kaugsuhe ja seda ei olnud kummagi suure hulga töö tõttu lihtne hoida. 2013. aasta oktoobris anti teada aga tema kihlusest Klõtškoga. 2014. aasta augustis teatas Panettiere, et on lapseootel.
Hayden tegeleb ka heategevusega. Ta osales heategevuskampaanias "Päästke vaalad", et lõpetada vaalapüük. Ta on pannud heategevuseks oma riideid müüki.
Näitlejakarjäär
Esimest korda esines ta televisioonis 11 kuu vanuselt mänge ja mänguasju tootva ettevõtte Playskool reklaamis.
Tema näitlejakarjäär algas osatäitmisetega seebiooperites "One Life to Live" (1994–1997) ja maailma kõige kauem kestnud seebiooperis "Guiding Light" (1997–2000). Neist viimases haigestus tema kehastatav tegelane verevähki, aga paranes lõpuks. Leukeemia ja Lümfoomi Ühing andis talle eriauhinna tähelepanu juhtimise eest sellele haigusele.
Filminäitlejana sai ta tuntuks Jerry Bruckheimeri produtseeritud filmiga "Titaanid", 2000). Seejärel mängis ta Ally McBeali tütart Maddiet teleseriaalis "Ally McBeal" (2001–02) ja Jessicat sarjas "Malcolm in the Middle" (2003–2005). Alates 2006. aasta sügisest kehastab ta Claire Bennetit telesarjas "Kangelased".
1998. aastal luges ta ühe putuka teksti animafilmis "Putukalugu". Kui see film ilmus audioraamatuna, nimetati ta selle filmiga noore näitleja auhinna kandidaadiks.
Panettiere kõige tuntum roll on sarjas "Kangelased". Seal mängib ta Claire Bennetit, kellel on üleloomulik regenereerumisvõime. Selle rolli eest nimetati ta 2007–2010 igal aastal Saturni auhinna kandidaadiks teleseriaali naiskõrvalosatäitja kategoorias ja esimesel korral ta ka võitis selle auhinna. Teismeliste valiku auhinna kandidaadiks nimetati ta 2007 läbimurde ja draamanäitleja kategoorias ning ta võitis neist viimase. 2008 ja 2009 pälvis ta teismeliste valiku auhinna seiklusfilmi näitlejanna kategoorias.
Laulmine
Tema esimene singel "Wake Up Call" ilmus digitaalsel kujul 5. augustil 2008.
Armastuse lugu
"Armastuse lugu" (inglise "Love Story") on 1970. aastal ilmunud Erich Segali teos. Eesti keeles ilmus teos 1972. aastal kirjastuse Perioodika, 1992. aastal kirjastuse PAF ja 2016. aastal kirjastuse Tammerraamat väljaandel. Teose tõlkis Katrin Hiedel.
Raamatu "Armastuse lugu" järg "Oliveri lugu" ilmus 1977. aastal.
Armastuse lugu (film 1970)
"Armastuse lugu" ("Love Story") on 1970. aasta Ameerika Ühendriikide film. Filmi režissöör on Arthur Hiller, stsenaariumi kirjutas Erich Segal.
Film põhineb Erich Segali kirjandusteosel "Armastuse lugu".
"Armastuse lugu" kandideeris seitsmele Oscarile ja võitis neist ühe, auhinna sai Francis Lai parima algupärase muusika autorina. Film kandideeris ka parima lavastaja, parima filmi ja parima stsenaariumi auhinnale ning parima meespeaosatäitja, naispeaosatäitja ja meeskõrvalosatäitja kategoorias.
Jevstafi Skalon
Jefstafi Skalon oli keiser Aleksander III aegne tõeline riiginõunik ja Vilno kubermangu asekuberner 4. augustist 1889 kuni 25.oktoobrini 1894, ning keiser Nikolai II aegne Eestimaa kuberner 25.oktoobrist 1894 kuni 20. juunini 1902. 1899 sai ta salanõunikuks.
Tema ja tema poolt juhitud komitee liikmete pingutustega lõpetati Aleksander Nevski katedraali ehitus Tallinnas.
Ta on maetud Aleksander Nevski kalmistule (Peterburi).
Perekond
Ta abiellus 1870 Alexandra Euleriga (Александра Яковлева Эйлер; 1853–1911 Peterburi), kes oli tõelise riiginõuniku (1862) Jakov Euleri (Яков Леонтьевич Эйлер; 1813–1882) ja Marie Anna Dorothea Euleri (Марии Павловна Эйлер; 1819–1884) tütar, ning kuulsa Šveitsi matemaatiku ja füüsiku Leonhard Euleri järglane. Abikaasa onu, Nikolai Euler (Николай Леонтьевич Эйлер; 1816–1898), oli insener-kindral ja osales teistehulgas ka Tallinna ja Kroonlinna merekindluste ehitamisel. Abielust sündisid:
Louvre
thumb|300px|[[Vana-Kreeka võidujumalannat Niket kujutav skulptuur "Samothrake Nike" Louvre'is]] Louvre (prantsuse keeles Musée du Louvre) on muuseum Pariisis Seine'i kaldal. See on maailma üks suuremaid kunstimuuseume: selle ligikaudu 380 000 museaali eksponeeritakse 72 735 ruutmeetril. Kogusse kuuluvad paljud maailmakuulsad teosed, nagu Leonardo da Vinci "Mona Lisa", "Mílose Venus", "Samothrake Nike", Théodore Géricault' "Méduse'i parv" ja Michelangelo "Surev ori".
2005. aastal külastas muuseumi 7,3 miljonit inimest, 2006. aastal 8,3 miljonit ja 2009. aastal 8,5 miljonit. Koroonapandeemia ajal 2020. aastal oli Louvre 150 päeva suletud ning külastajate arv vähenes 72 protsenti – 2,7 miljonini, kuid siiski jäi see tol aastal maailma enim külastatud muuseumiks. Pandeemia muutuste tuules avas Louvre 2021. aasta märtsis mahukama kodulehe, et muuseumi saaks külastada ka veebi teel. Varasemast mahukamas portaalis on välja pandud 482 000 kunstiteost.
Ajalugu
Kunstimuuseum asub Seine'i parempoolsel kaldal endises Louvre'i palees, mis ehitati 12. sajandil Philippe II Auguste'i kuningapaleena. Esialgu oli Louvre kindlustus, 1546. aastal taandas François I selle kuninglikuks residentsiks. Koos linna laienemisega kaotas loss ajapikku kaitsefunktsiooni ja kindlustuse osa lammutati. Hoone vanimad seni alles olevad osad, nn Lescot' tiib, on ehitatud 1540. aastate lõpus. Sajandite jooksul on hoonet mitmel korral laiendatud. Enamik tänapäevastest hooneosadest on ehitatud 17. ja 19. sajandil ning liigituvad stiililiselt antiigiks ja Itaalia renessanssarhitektuuriks.
1682. aastal kolis Louis XIV kuningapalee Versailles'sse ning Louvre jäi kasutusele peamiselt kuninglike kogude, sealhulgas antiikskulptuuride kogu säilitamise kohana. 1692. aastal kolisid hoonekompleksi ilukirjaakadeemia (Académie des Inscriptions et Belles-Lettres) ning kuninglik maalikunsti- ja skulptuuriakadeemia (Académie Royale de Peinture et de Sculpture).
Prantsuse revolutsiooni ajal andis Rahvuskogu välja käsu kujundada Louvre'ist muuseum, kus eksponeeritakse rahva meistriteoseid. Osa paleest avati muuseumina 10. augustil 1793. Esialgu oli väljas 537 maali. Need olid varem kuulunud kuningale või konfiskeeritud kirikult. Aastail 1796–1801 oli muuseum suletud, seejärel avati Napoleoni muuseumi (Musée Napoléon) nime all. 1815. aastal sai muuseum tagasi praeguse nime.
1989. aastal ehitati muuseumi sisehoovi klaasist ja metallist püramiid, nn Louvre'i püramiid.
Kollektsioon
Louvre'i kollektsioon on jagatud kaheksasse osakonda, millest igaüht juhib oma kuraator: pisi|217x217px|Vana-Egiptuse kollektsiooni kuuluv "Gebel al-Araki nuga" (3300–3200 eKr)
Viies ristisõda
Viies ristisõda aastatel 1217–1221 oli kristlaste järjekordne katse vallutada Jeruusalemm ja püha maa moslemitelt tagasi.
Viienda ristisõja kuulutas välja paavst Honorius III, ristisõdalaste vägesid hakkasid juhtima Austria hertsog Leopold VI ja Ungari kuningas András II. Kristlased olid aru saanud, et püha maad otse tagasi vallutada ei saa. Otsustati, et selleks tuleb kõigepealt purustada riik, mille valdusse need alad kuulusid Ajiubiidide dünastia Egiptuses.
1218. aasta liitus sõjaga sakslaste armee ja hollandi-flaami-friisi segaarmee, mida juhtis Hollandi krahv Willem I. 1218. aasta kevadel saabusid Akkosse sakslaste laevad ning laevastik seilas koos kuningas Jean I-ga Niiluse suudmesse, kus piirati Damietta linna. Esialgu rünnati Damietta linna Egiptuses. Ristisõdijad olid liidus Seldžukkidega Anatooliast, kes ründasid samal ajal Ajiubiide Süürias, nii ei pidanud ristisõdijad võitlema kahel rindel. Pealetung sujus aeglaselt, augustis 1218 suri Egiptuse sultan al-Adil, võimule tuli tema poeg al-Kamil. 1218. aasta sügisel saabus Euroopast legaat Pelagio Galvani koos abivägedega. Talvel said ristisõdijad kannatada haiguspuhangutest ja üleujutustest, 1219. aastal saabus Franciscus Assisist, kes hakkas pidama läbirääkimisi vaherahu saavutamiseks. Ühisele keelele ei jõutud, kuigi Aijubiidid pakkusid kristlastele Jeruusalemma ja suurt osa kunagisest kuningriigist. Novembris 1219 andsid Damietta kaitsjad lõpuks näljahäda pärast alla. Al-Kamil ise põgenes lähedalasuvasse Al-Man?ūrahi linnusesse. Ristisõdijad tegid Damiettast oma baasi, ristisõdijad jäid Damiettasse aastateks 1219–1220, oodates Saksa-Rooma keiser Fridrich II saabumist. Jean I pidi naasma Akkosse, et kaitsta kuningriigi alasid al-Muzzami eest, kes kasutas võimalust ründamiseks.
Seejärel tungisid ristisõdijad 1221. aasta juulis edasi lõunasse Kairo suunas, kuid al-Kamili tekitatud Niiluse üleujutus jättis nad lõksu. Esialgu tundus sõjakäik olevat edukas, moslemite väed olid paanikas ega suutnud organiseerida korralikku kaitset. Ainsad, kes suutsid võitlusvõime säilitada, olid Türgist pärit orisõdurid mamelukid. Nad peatasid ristisõdijate varustamise toiduga ning panid nad taganema. Egiptuse sultani Al-Kamili öises rünnakus sultani väed võitsid ristisõdijaid Niiluse ääres lihtsa vaevaga ja vallutasid Damietta tagasi. Friedrich II ei jõudnudki lõpuks Euroopast tulema hakata.
Ristisõdijad ja al-Kamil sõlmisid kaheksa-aastase rahulepingu, enamik vangistatud ristisõdijatest müüdi orjadeks.
Baja California Suri osariigi lipp
thumb|240px|[[Pilt:FIAV 111111.svg|23px Baja California Suri lipp Proportsioonid on 4:7]]
Baja California Suri lipp on Baja California Suri osariigi lipp.
Star Treki kronoloogia
Star Treki kronoloogia on Star Treki ulmemaailma kronoloogia.
Kronoloogia pandi paika 1960. aastatel esimese telesarja tootmise käigus.
Sündmused algavad ligikaudu 1980. aastate lõpust, kui Kesk-Aasiast pärit geeniteadlane Khan Noonien Singh kloonis enda geneetiliselt täiustatud variandi, kes seejärel tappis originaali. Peale seda lõi kloon peaaegu kogu Aasiat katva riigi, mis sattus tuumakonflikti Euroopa ja Ameerika riikide ühisrindega. Sõja tagajärjel pani Khan oma järglased ja enda krüogeenilisse seisundisse ja lahkus Päikesesüsteemist uue kodu otsingutele. Umbes aastal 2000 leiutati mootor, mis võimaldas inimese tehtud kosmoselaeval Päikesesüsteemist lahkuda ja tähtedevaheliselt reisilt naasta inimese eluea jooksul. Raketi katsetuse ajal möödus Päikesesüsteemist vulcanite uurimislaev, kes vastavalt Galaktika reeglitele võttis kontakti tähtedevahelise reisi tasandile arenenud rassiga. Koos vulcanitega asuti taastama seda, mis oli Maast järele jäänud, ning valmistama ette Maa inimesi astuma Galaktika Föderatsiooni liikmeteks. Umbes sellel ajal toimub teleseriaali "Star Trek: Enterprise" tegevus.
Ptolemaios
Klaudios Ptolemaios (kreeka Κλαύδιος Πτολεμαῖος; ladina Claudius Ptolemaeus; umbes 100, võib-olla Ptolemais Hermeiu – pärast 160. aastast, arvatavasti Aleksandria) oli hilishellenistlik astronoom, astroloog, matemaatik, geograaf, muusikateoreetik ja filosoof, kes tegutses Aleksandrias Rooma riigi provintsis Egiptuses.
Teda peetakse geotsentrilise maailmasüsteemi peamiseks kinnistajaks. Eriti tema kolm teost astronoomiast, geograafiast ja astroloogiast olid Euroopas varauusajani teaduslikud standardteosed ja tähtsad andmekogud.
Ptolemaios kirjutas "Almagesti", 13 raamatust koosneva matemaatika- ja astronoomiatraktaadi. See teos jäi keskaja lõpuni astronoomia standardteoseks Euroopas. See sisaldas peale põhjaliku tähekataloogi geotsentrilise maailmasüsteemi ehk Ptolemaiose maailmasüsteemi üksikasjalikku esitust. Koos enamiku kaasaegsetega heitis ta sellega kõrvale Aristarchose ja Seleukose heliotsentrilise maailmasüsteemii, mis pääses Euroopas võidule alles 1400 aastat hiljem tänu Mikołaj Kopernikule, Johannes Keplerile ja Galileo Galileile.
Ptolemaiose geograafiateost Geōgraphikē Hyphēgēsis hoidis käes veel Cassiodorus aastal 561/562, kuid seda retsipeeriti uuesti alles tänu ühe Konstantinoopoli ärakirja ladina tõlkele, mis tehti Firenzes alates 1397. aastast.
Elust
pisi|"[[Tetrabiblos" ehk "Quadripartitum" (1622)]]
Uus Riia Teater
Uus Riia Teater ehk URT, ka Riia Uus Teater (läti keeles: Jaunais Rīgas teātris ehk JRT) on Läti riiklik repertuaariteater, mis asutati 1992. aastal.
Ptolemaios
Elust
Ptolemaiose elust on vähe teada, põhiliselt ainult see, mis ta oma teostes ise ütleb. Need on astronoomiliste vaatluste kuupäevad, varaseim 26. märtsist 127, hiliseim 2. veebruarist 141. Ühes hilisemas kommentaaris on öeldud, et ta elas keiser Hadrianuse ajal ja kuni Marcus Aureliuse valitsemisajani. Tema astronoomilistes vaatlustes mainitakse ainult Aleksandriat ja pole alust oletada, et ta kunagi kuskil mujal elas. Astronoom Theodoros Meliteniotes kirjutas 1360. aasta paiku, et ta sündis Ptolemais Hermius, aga kuskil mujal seda öeldud ei ole. Araabia allikate järgi arvatakse, et Klaudios Ptolemaios oli pärit Ülem-Egiptusest. Tema nimi Ptolemaios viitab kreeka päritolu või helleniseeritud esivanematele ja päritolule Egiptusest, eesnimi Claudius sellele, et keegi tema esivanematest sai keiser Claudiuse või keiser Nero ajal Rooma kodakondsuse.
Uus Riia Teater
See asub Riia kesklinnas aadressil Lacplesa iela 25, kus aastatel 1920–1979 oli Läti Kunstiteater ja 1979–1992 Läti NSV Riiklik Noorsooteater. URT on Läti novaatorlikem teater meisterlike ja kaasaegsete lavastuste paremikuga, mis on valminud nii kohalike kui ka külalislavastajate osalusel.
Ptolemaios
Elust
Ptolemaios mainib ainult kahte kaasaegset, Syronit, kellele ta pühendas oma astronoomilised ja astroloogilised teoses, ja Theonit, keda ta informeeris oma vaatlustest.
Uus Riia Teater
Teatri esimene kunstiline juht aastatel 1992–1997 oli Juris Rijnieks. Mitmed maailma tuntud läti teatridirektorid nagu Alvis Hermanis ja Viesturs Kairišs on alustanud oma karjääri selles teatris. Oluliseks pöördepunktiks kujuneski 1997. aasta, mil teatri peanäitejuhiks, kunstiliseks juhiks ja lavastajaks sai Alvis Hermanis, kelle katsetused uute teatrivormidega on toonud talle menu paljudel Euroopa festivalidel.
Ptolemaios
Elust
Oma teosed avaldas ta vanakreeka keeles. Varaseim tema peateostest, "Almagest", on kirjutatud ajavahemikus 141 (viimase seal loetletud vaatluse aasta) – 147/148 (keiser Antoninus Pius kümnendast valitsemisaastast pärineb raidkiri Kanoboses, mis toob ära üksikasju "Almagestist"). Et tema kohta on nii vähe teada, elas ta nähtavasti eraklikult, aga pidi olema pärit jõukast perekonnast, mis võimaldas tal matemaatika ja astronoomiaga tegelemist. Ta tundis hästi ka filosoofiat, eriti platonismi ja aristotelismi, samuti matemaatikat, tundis aga vähe huvi bioloogia ja meditsiini vastu. Tema ajal ei olnud Aleksandria teaduskeskusena enam nii oluline nagu hellenismiajal, kuid oli endiselt tähtis astronoomiakeskus. Aleksandria raamatukogu pidi olema Ptolemaiosele tähtis töövahend.
Looming
Ptolemaiosest on järele jäänud mitu olulist tööd, sealhulgas optikast ja muusikateooriast. Kuid kõige kuulsamad on tema astronoomia-, geograafia- ja astroloogiaalased saavutused.
Uus Riia Teater
Teatri ajalugu ja tegevus
Teater asub ajaloolises hoones, mis on olnud koduks mitmele teatrile Riias. Aastatel 1908–1915 seal asus esimene Uus Riia teater, seejärel Läti Kunstiteater ning lõpuks nii kodumaal kui väljaspool seda tuntud lavastaja Adolf Šapiro juhitud ja vabas Lätis suletud Läti NSV Riiklik Noorsooteater. Uue Riia Teatri asutas 1992. aastal väike grupp päris noori näitlejaid pakkudes oma vaatajatele kaasaegset tõlgendust ja nüüdisaegset vaadet Läti klassikalistele algupärastele lavastustele ja erinevate välisautorite teostele. Erinevalt Eestist tekkisid Lätis nüüdisaegsed teatritrupid märksa hiljem ning riigiteatrites oli mõtlemine pikka aega küllaltki vanamoodne, seetõttu saavutas URT suure populaarsuse eelkõige uue põlvkonna publiku hulgas tänu targale ja atraktiivsele ning ebatavalisele ja uuenduslikule repertuaarivalikule. Praegusel ajal URT on Läti külastatavamaid teatreid. Teatril on kasutada kaks statsionaarset lava suures (470 kohaga) ja väikses (100 kohaga) saalis, samuti kammer-, peaproovi- ja Minuti saal. Peale selle korraldatakse etendusi Teatrimuuseumi laval ja väljaspool teatrimaja.
Ptolemaios
Ptolemaiose maailmasüsteem
pisi|Ptolemaiose maailmasüsteem Maaga keskmes pisi|Ptolemaiose maailmasüsteem [[Hannoveri Kopernikusstraße metroojaamas]] Ptolemaiose järgi on Maa kindlalt universumi keskmes. Kõik teised taevakehad (Kuu, Päike, viis tol ajal tuntud planeeti ja tähistaevas) liiguvad kristallsfäärides täiuslikel ringorbiitidel deferentidel ümber oma keskme (deferendi keskme). Deferendil liikumine ei ole ühtlane. On veel üks punkt, millest deferendil liikumine paistab ühtlasena. See on ekvandi kese (ekvantpunkt). Kõik kolm keset asetsevad ühel joonel (keskmete jooned) ning on iga planeedi ekstsentrilisuse võrra omavahel nihkes. Et viia astronoomilised vaatlused, eriti planeetide ajutine tagurpidi liikumine (retrograadne liikumine) selle süsteemiga kooskõlla, oli aga tarvis lasta kõikidel taevakehadel teha oma orbiitidel veel ringe (epitsükleid) ning osalt veel liikumisi primaarsete epitsüklite ümber, või siis lasta keskmete joonel pöörelda (Kuu teooria ja Merkuuri teooria). Niisuguste (omavahel kergelt kaldus olevate) orbiitide abil õnnestus Ptolemaiosel viia oma mudel vastavusse (tol ajal veel palja silmaga tehtud) vaatlustega.
Tänapäeva matemaatika keeles võiks Ptolemaiose arvutusviisi nimetada Fourier' analüüsi empiiriliseks eelkäijaks, millega empiiriliselt määrati planeetide orbiitide teisesed perioodid (sealhulgas keskpunktivõrrand).
Ptolemaiose maailmasüsteem ennustas orbiite täpsemalt kui Mikołaj Koperniku maailmasüsteem (16. sajand). Ptolemaiose süsteemi vahetas 1600. aasta paiku välja samuti veel geotsentriline Tycho maailmasüsteem, mis sai nime Tycho Brahe järgi. Alles Johannes Kepleri avastus, et planeedid tiirlevad ümber Päikese mööda ellipseid, viis heliotsentrilise maailmasüsteemi tol ajal piisavalt täpse ja astronoomide seas üldtunnustatud mudelini. Ptolemaiose arvutusmeetodid olid äärmiselt täpsed ja arvutusmeetodina põhiideelt ka õiged, kuid mitte filosoofilise tõlgenduse poolest, et kõik keerleb Maa kui keskme ümber. Kepleri arvutuste läbimurre ja edu ei olnud tingitud mitte ainult sellest, et arvutuste keskmes oli Päike, mitte Maa, kui sellest, et Kepler ei kasutanud enam ringjoonelisi, vaid elliptilisi orbiite, mis viis suurema kooskõlani Tycho Brahe ja hiljem Galileo Galilei poolt tegelikult mõõdetud planeediandmetega.
Kriitika
pisi|Ptolemaiose maailmasüsteemi esitus (1661) Uuemal ajal hinnati Ptolemaiose saavutusi aga palju kriitilisemalt. Juba Tycho Brahe rääkis 1600. aasta paiku pettusest. Aastal 1817 heitis prantsuse astronoom ja matemaatik Jean-Baptiste Joseph Delambre talle ette võltsitud ja väljamõeldud vaatlusi, eelarvamusi, vale ja plagiaati. Neid süüdistusi kordas 1977 ja veel kord 1985 täies mahus ameerika astronoom Robert Russell Newton. Newtoni väitel on kõik need väidetavalt Ptolemaiose enda tehtud vaatlused, mille pikkustele on liidetud ainult pretsessiooni väärtus 2° 40' (õige oleks olnud 3° 40'), kas fiktiivsed või Hipparchoselt üle võetud. Selle hävitava hinnanguga ühines Bartel Leendert van der Waerden raamatus "Die Astronomie der Griechen" (1988).
Teiselt poolt andis juba 1796 Pierre Simon Laplace lihtsa seletuse: ühekraadine vahe on seletatav sama suure veaga tollases Päikese liikumise teoorias. Bradley E. Schaefer jõudis 2002. aastal järeldusele, et suure osa vaatlusandmetest, mille Ptolemaios ära toob, sai kas ta ise või said tema assistendid. Ent juhul kui vanemad andmed sobisid tema mudeliga paremini kokku kui tema enda omad, kasutas ta allikat märkimata neid. Selline teguviis oli tol ajal tavaline.
Teised tööd
Ptolemaios kirjutas ka teose "Planeedihüpoteesid", kus ta "Alamagesti" andmeid kasutades keskmiseks Päikese kauguseks 1210 (tegelikult 23 480) Maa raadiust. Seal näidatakse ka, kuidas ehitada kosmose näitlikku mehaanilist mudelit.
"Käsitabelid" on peamiselt praktiliseks otstarbeks mõeldud kogumik. Teoses "Phaseis" (Tähtede tõusud ja loojangud ilmamärkidega) esitas ta ka tähekataloogi, mis põhines tähtede aastasel liikumisel ning oli umbes veerandi võrra mahukam kui Hipparchose oma. Matemaatika rakendamiseks astronoomias on mõeldud tööd "Analemma" ja "Planisphaerium". Nimetamisväärne on ka ühel steelil säilinud Kanobose raidkiri.
Matemaatika
pisi|[[Ptolemaiose teoreem]]
Ainus teadaolev omaette matemaatiline töö on ainult Proklose kaudu pärandunud "Traktaat paralleelide postulaadist", milles ta tahtis tõestada Eukleidese paralleelide aksioomi, aga tema tõestus on matemaatiliselt väär. Teised matemaatilised ideed on sisse põimitud astronoomilistesse töödesse.
Nii pärineb temalt Ptolemaiose teoreem. See puudutab kõõlnelinurki – nelinurki, millele saab konstrueerida ümberringjoone. Ptolemaiose teoreem ütleb, et kõõlnelinurga vastaskülgede pikkuste korrutis võrdub diagonaalide korrutisega: ac + bd = ef. Et ka sümmeetrilisel trapetsil on ümberringjoon, tuleneb sümmeetrilise trapetsi haarade b = d ja diagonaalide e = f puhul erijuht ac + b² = e². Teoreem kehtib ka ristkülikute kohta, millel samuti on ümberringjoon. Siin kehtib siis a = c, nii et Pythagorase teoreem on Ptolemaiose teoreemi erijuht: a² + b² = e². Nagu Pythagorase teoreemgi, on Ptolemaiose teoreem pööratav.
pisi|Korrapärase viisnurga konstruktsioon Ptolemaiose järgi "Almagestis" (I 10) leidub järgmine korrapärase viisnurga ja korrapärase kümmenurga konstruktsioon: Otsitava viis- või kümmenurga antud ümberringjoonel (diameetriga [AB]) poolitatakse raadius [OB] (keskpunktiga M) ja joonestatakse ringjoon ümber punkti M läbi punkti C. Selle ringjoone lõikepunkt diameetriga [AB] on punkt D. Siis on s_{10} =  kümmenurga küljepikkus ja s_5 =  viisnurga küljepikkus. Peale selle on s_6 = r = kuusnurga küljepikkus. Konstruktsioon põhineb kahel teoreemil Eukleidese "Elementidest", nimelt XIII 10 ja XIII 9  ning konstruktsioonil II 11 (kuldlõige).
pisi|Ptolemaiose kõõlude tabeli kohta Oma astronoomilistes arvutustes "Almagestis" kasutab Ptolemaios tänapäeval mitte enam käibel olevat nurgafunktsiooni chord (crd): on kesknurgale \alpha vastava kõõlu pikkus ühikringis. Peatükis I.11 on esitatud selle funktsiooni väärtuste tabel piirkonnas kuni 180^\circ sammupikkusega. Niisugustel kõõlude tabelitel on sama otstarve nagu siinuste tabelitel, kehtib: Saavutatud täpsuse näiteks olgu märge "Almagestist": Kuuekümnendsüsteemis tähendab see: Sellega on saavutatud umbes 5-kohaline täpsus, nagu näitab võrdlus: Joonisel kehtib: Ühikringis on Pythagorase teoreemil siis kuju:
Geograafia
pisi|Ptolemaiose maailmakaart "Geographia" 15. sajandi käsikirjalisest eksemplarist. Selle paremas servas on ära toodud ka "Serica" ja "Sinae" ([[Hiina), "Taprobane" (Sri Lanka) ning "Aurea Chersonesus" (Malaka poolsaar)]] Ptolemaiose tuntuim geograafiateos on "Geographia". Selles võttis ta kokku kõik Rooma impeeriumi aegsed geograafiateadmised. Rooma riigist kaugemalt jäävate alade kirjeldused ei ole tal aga alati usaldusväärsed.
Kokkuvõtliku "Tähtsate linnade kaanoni" kõrval koostas Ptolemaios "Geographia" ("Geōgraphikē Hyphēgēsis", "Explicatio geographica", 'geograafiline juhatus'), millesse ta joonistas üles teadaoleva maailma ja selle elanikud.
pisi|Kujutis 20. sajandi algusest
Selles teoses kasutas Ptolemaios koordinaatide võrku. Pikkuskraadide (±180°) alguseks (nullmeridiaaniks) võttis ta kuni 19. sajandini kasutatud meridiaani läbi "õndsate saarte" (makarōn nēsoi, insulae fortunatae), tänapäeva Kanaari saarte (läänepoolseim piirkond, mida ta teadis). Tema laiuskraadide definitsioon kehtib tänapäevani (ekvaator 0°, poolused ±90°). Peale selle esitab ta seal oma hüpoteesi tundmatust lõunamandrist (Terra Australis). Ptolemaios pani maakera kujutamiseks tasapinnal ette mitu sobivat projektsiooni. Ta tegi ka mitmesuguseid parandusi Marinose varasemas teoses. Ent ta kasutas teise käe infot või legende, nii et tema esitused, eriti käsitletud rahvaste kohta, on sageli ebatäpsed või isegi eksitavad. Ta tegeles ka Eratosthenese ja Poseidoniose Maa ümbermõõdu arvutustega. Ta võttis üle viimase väärad tulemused, mis läksid siis üle üldtuntud kirjandusse, nii et kuni Christoph Kolumbuseni arvati, et Maa ümbermõõt on ainult umbes 17 000 meremiili (30 000 km).
Ptolemaioselt pärinevad ainult kirjalikud juhised ja tabelid kaartide joonistamiseks, ta ise joonistas ainult mõned jämedad visandid. Hiljem kirjutati tema nime all geograafiaid ja täiendati sajandite jooksul arvukate kaartidega. Nii andis kartograaf Gerhard Mercator oma "Tabulae Geographicae" välja Ptolemaiose kaartide kompilatsioonina. Teos anti välja kuues trükis.
Muusikateooria
Ptolemaios lõi selgelt ja täpselt sõnastatud õpetuse muusikateooriast pealkirjaga "Harmonika" (kolm raamatut). See on tähtsaim säilinud antiikaegne muusikateoreetiline töö pärast Aristoxenost ja Eukleidest.
Selles kritiseerib ta nii Pythagorast kui ka Aristoxenost; Pythagorast järelduste pärast, millel puuduvad seosed vaadeldavate nähtustega, ja Aristoxenost intervallide ebatäpse määratlemise pärast selle asemel, et kasutada nende kirjeldamiseks täpseid matemaatilisi suhtarve. Ptolemaios jagas oktavi 7 astmeks.
Ta püüdis, nagu tõenäoliselt juba Eratosthenes, leida kompromissi Aristoxenose ja pütaagorlaste vahel, millele hiljem orienteerus ka Boethius. Arvutuslikult esindas ta Eukleidese positsiooni, ideeliselt ja terminoloogiliselt aga Aristoxenose õpetust, mis põhines muusikatajul.
Oma "Harmonikas" andis ta edasi palju üksikasju varasematelt muusikateoreetikutelt, näiteks Archytase, Eratosthenese ja Didymos Muusiku tetrakordid, mis oleks muidu kaduma läinud.
Optika
Tema teos "Optika" tegeleb valguse omadustega. Ta käsitleb eksperimentaalselt ja matemaatiliselt muu hulgas peegeldumist, murdumist ja värvusi. Mainitud on ka optilisi illusioone.
Astroloogia
Oma peamises astroloogiaraamatus "Tetrabiblos" ("Nelikraamat") püüdis ta astroloogiat esitada igati ratsionaalselt, põhjalikult ja süstemaatiliselt. Seda raamatut saatiski suur edu antiikajal ja ka islamimaailmas. Raamat oli väga tuntud ka keskaegses Euroopas. See neljast raamatust koosnev alusteos jäi eeskujuks neljaks sajandiks. Ptolemaiose enda pandud pealkiri oli võib-olla Ἀποτελεσματικά Apotelesmatika.
Raamat põhineb Ptolemaiose astronoomiaalastel töödel ja esitab astroloogia alused ning kirjeldab taevakehade mõju maisele sfäärile ja mateeriale ning inimesele.
"Almagest"
(Heibergil põhinev tõlge saksa keelde)
15,65-kroonine münt
Kullast 15,65-kroonise nimiväärtusega meenemünt lasti ametlikult käibele 26. märtsil 1999.
Selle kollektsionääridele mõeldud mündiga tähistati Eesti Panga asutamise 80. aastapäeva ja euro kasutuselevõttu. Selle maksimumtiraaž oli 5000.
Iga münt on paigutatud karbis asuvasse plastkapslisse ning iga mündiga käib kaasas sertifikaat, millel on mündi number. Ühe mündi hind Eesti Panga muuseumis oli 600 krooni (tiraaž müüdi läbi 2004. aasta keskel).
Mündi on verminud Austria Rahapaja (Münze Österreich) proof-kvaliteediga ning see on esimene Eesti Vabariigi münt, mille nimiväärtus ei ole täisarv.
Kujundus
Mündi on kujundatud kunstnik Tiiu Kirsipuu.
Münt kaalub 1,73 grammi, selle diameeter on 13,93 millimeetrit ja serv on sile.
Avers
Mündi esiküljel on Eesti Vabariigi suur riigivapp, mille kohal on sõnad "EESTI VABARIIK" ning all vermimise aasta "1999".
Sertifikaat
Iga mündiga käib kaasas sertifikaat, millel on mündi number ning Eesti Panga presidendi Vahur Krafti pühendus eesti ja inglise keeles. Pühenduse eestikeelne tekst on järgmine: 1999. aastal täitub 80 aastat Eesti Panga asutamisest. 24. veebruaril 1919 kinnitati Eesti Panga põhikiri ja sama aasta 3. mail tehti esimene kanne Eesti Panga pearaamatusse. 1. jaanuaril 1999 võeti üheteistkümnes Euroopa riigis kasutusele ühisraha euro. Tähistamaks neid kahte sündmust, on vermitud meenemünt nimiväärtusega 15,65 krooni. Mündi tavatu nimiväärtus kajastab euro kurssi Eesti kroonides seisuga 1. jaanuaril 1999 (1 EUR = 15,65 EEK). Mündi aversil on Eesti Vabariigi riigivapp. Mündi reversil on Eestis väga vana ja levinud sümbol – muhu mänd, mille ümber keerdub arengut ja liikumist kujutav spraal. See saab alguse üheteistkümnest tähest, mis sümboliseerivad Euroopa Rahaliidu kolmanda etapiga liitunud riike. Mündi on kujundanud eesti kunstnik Tiiu Kirsipuu. Mündi sulami kullasisaldus on 900‰. Mündi töötluse kvaliteet on "PROOF", diameeter 13,92 mm ja mass 1,73 g. Münte on vermitud 5000 ja vermijaks on Münze Österreich (Austria Rahapaja).
Väärispuit
Väärispuit on hästi töödeldav ning omapärase värvusega ja tekstuuriga puit.
Seoses väärispuiduga on tekkinud väga suur probleem, sest üha rohkem võetakse maha vihmametsi, kus leidub olulist väärispuitu. Järjest enam on troopiliste vihmametsade tagavara seadustevastaste raiete tõttu ohustatud. Samas on puit väga oluline majanduslik tuluallikas. Esialgsest vihmametsa hulgast on praeguseks inimtegevuse tõttu hävinenud pool. Igal sekundil hävib jalgpalliväljaku suurune ala. Troopilised väärispuud kasvavad metsas ühekaupa ja nende kättesaamiseks tehakse lageraideid, millest mets tavaliselt enam ei taastu.
Vohnja
Vohnja on küla Lääne-Virumaal Kadrina vallas.
Sérifos
Sérifos (antiikaja kontekstis Seriphos; kreeka Σέριφος) on Kreekale kuuluv Joonia saar Egeuse meres, Küklaadide saarestiku üks läänepoolsemaid saari.
Sérifos asub Kýthnosest lõunas ja Sífnosest loodes.
Sérifose pindala on umbes 70 km² ja seal elab 1200 inimest.
Saarel on Sérifose küla ja teisi asulaid.
Antiikajal austati Seriphosel kultuslikult Perseust.
Ujumine olümpiamängudel
right|180px|Olümpiarõngad right|180px|border|Ujumine Ujumine on olnud suveolümpiamängude programmis alates kaasaegsete olümpiamängude esmakordsest toimumisest 1896. aastal. Kergejõustiku kõrval on see ala, kus antakse välja kõige rohkem medaleid (34 võistlust 102 medalile, mis anti välja viimastel olümpiamängudel 2016. aastal). See on ka ala, kus kergejõustiku kõrval on kõige rohkem osalejaid ja mis saab samuti suurt meediakajastust.
Olümpiabasseinid on ka ajaloos mõne suure sportlase tuleku koht: ameeriklane Michael Phelps, kes tuli 2008. aastal kaheksa korda olümpiavõitjaks, on ajaloo edukaim spordimees samadel olümpiamängud võidetud olümpiatiitlite poolest. Olümpia ujumise tulemuslikkusele seavad aga väljakutse mõnikord dopingujuhtumid, mis on sporti raputanud alates 1970. aastatest.
Ajad on aastate jooksul pidevalt paranenud tänu parematele treeningutehnikatele ja spordis toimunud arengule.
Esimesel neljal olümpial ei korraldatud võistlusi mitte basseinides, vaid pigem avavees (1896. aastal Vahemeri; 1900. aastal Seine; 1904, tehisjärv; 1906, Vahemeri). 1904. aasta olümpiamängude võistlused olid ainsad, mida tavapäraste meetrite asemel mõõdeti jardides. 100-meetrine bassein ehitati 1908. aasta olümpiamängude jaoks ja see asus põhistaadioni kergejõustikuväljaku keskel. 1912. aasta olümpiamängud, kus ujumine peeti Stockholmi sadamas, tähistasid elektrilise ajaarvestuse algust.
Meesujujad kandsid kuni 1940. aastateni kogu keha katvat ujumistrikood, mis nõudis vees rohkem pingutamist kui tänapäevased ujumisriided. Samuti on basseinide kujundus aastatega vähendanud tõmbejõudu. Mõned disaini kaalutlused võimaldavad vähendada ujumistakistust, muutes basseini kiiremaks. Nimelt: basseini nõuetekohane sügavus, lainete kõrvaldamine, voolude likvideerimine, suurenenud rajalaius, energiat neelavad võiduradade eraldused ja veerennid ning muude uuenduslike hüdrauliliste, akustiliste, valgustus- ja ujumisriiete kujundus.
1924. aasta suveolümpiamängud olid esimesed, kus kasutati tähistatud radadega 50-meetrist basseini. Vabaujumises pöörasid ujujad algselt basseini seintest, kuid sukeldumisplokid lisati 1936. aasta suveolümpiamängudel. Trummel- või klapppööre on üks ujumise pöördest, mida kasutatakse ujuja ujumissuuna muutmiseks ja see töötati välja 1950-ndatel. Ujumisprillid on lubatud alates 1976. aasta olümpiamängudest.
Liblikujumine lisati olümpiaprogrammi alles 1956. aastal. Varasemad reeglid lubasid liblikujumise stiili kasutada ka rinnuliujumise võistlustel. Pärast 1956. aastat, kui neid reegleid muudeti, sai liblikujumisest täielikult iseseisev ala.
Naistel lubati esimest korda pikem 800 meetri vabaltujumise distants 1968. aastal, mis oli naiste jaoks pikimaks distantsiks ujulas. Kuni selle ajani peeti naisi pikaajaliseks võistlusteks liiga õrnadena, ehkki meestel oli juba väga varajastest aastatest olnud 1500 meetri vabaujumine.
Nii mehed kui naised said 1968. aastal 200 meetri vabaujumise võistluse, andes sellega mõlema soo ujujatele 100–400 meetri pikkused vabaujumise distantsid.
Naiste vabaujumise 4x200 m teateujumine lisati olümpiamängude kavva 1996. aastal, olgugi et see distants oli olnud meeste kavas alates 1912. aastast. Kuuel olümpiaadil oli meestel kaks vabaujumise teateujumist, naistel aga ainult üks. Nüüd on mõlemale soole kaks teateujumist.
Harilik liivkann
Harilik liivkann (Arenaria serpyllifolia) on taimeliik nelgiliste sugukonnast liivkanni  perekonnast.
Ujumine olümpiamängudel
Kombineeritud 4 × 100 meetri teateujumist ei peetud meestele ega naistele kuni 1960. aastani, kuid sellest ajast alates on need jätkunud igal olümpiaadil. 2020. aasta suveolümpiamängude Tokyo ujumisprogrammi lisati 3 uut ala: 800 meetri vabaujumine meestele, 1500 meetri vabaujumine naistele ja segavõistkondade 4x100 m kompleksujumise. Selle tulemuses on jumises kavas 37 ala.
Alates 2008. aasta olümpiamängudest Pekingis võistlevad nii mehed kui naised avaveeujumises 10 km maratoni distantsil.
Olümpia ujumise edukaim riik on ülekaalukalt olnud Ameerika Ühendriigid.
Pimss
Pimss on happelise koostisega õhuline vulkaaniline kivim.
Pimss moodustub plahvatuslike vulkaanipursete käigus happelisest ehk ränirikkast magmast. Pimss on tardunud silikaatne vaht, mis sisaldab enam vesiikuleid (tühikuid) kui kivimassi ennast. Seetõttu on pimss nii kerge, et ujub enamasti vees. Värvuselt on pimss hele, struktuurilt klaasjas.
Pimsi vahtja tekstuuri põhjustajaks on rõhu vähenedes magmast vabanenud gaasid, mis viskoossest ränirikkast magmast väljapääsu pole leidnud.
Pimssi kasutatakse peamiselt abrasiivina.
On arvatud, et pimss võis pakkuda vajalikke tingimusi elu tekkimiseks Maal enam kui 3,5 miljardit aastat tagasi, puutudes kokku äikese, hüdrotermilistes avadest pärinevate süsivesinike ja metallidega ning Päikeselt lähtuva ultraviolettkiirgusega.
Destiny's Child
pisi|[[Kelly Rowland]] pisi|[[Beyoncé Knowles]]
Destiny's Child on USA bänd, kes viljeleb R&B-d.
Vandu
Vandu on küla Lääne-Virumaal Kadrina vallas.
Taani hindamisraamatu koostamise ajal kuulus küla (uvænnæ xii) Regneri pojale Adamile ja 20. sajandi algul (Dorf Wando) Neeruti mõisale.
Külas sündis Eesti poliitik ja diplomaat Otto Strandman (1875–1941).
2007. aastal eraldati külast Orutaguse ja Saukse küla.
2011. aasta rahvaloenduse andmetel elas külas 22 inimest. Neist 20 olid eestlased.
Haigrute kaitseala
Kaitse-eeskirja eirates raiuti seal lageraiega kevadtalvel 2001 maha kõik sobivad pesapuud. Sealt ajendatuna algas üleriiklik haigrute kaitse ja uurimisprojekt "Haigruotsija". Sellest räägib raamatu "Haigruotsija. Haigruraamat" (Tallinn, 2019) sissejuhatus "Vandu draama".
Seitsmes ristisõda
Seitsmes ristisõda toimus 1248–1254. Eestvedaja paavst Innocentius IV ja Prantsusmaa kuningas Louis IX Püha. Sõja sihiks Egiptus. Ettevõtmine nurjus. Seitsmes ristisõja eel oli käimas laiaulatuslik konflikt paavst Innocentius IV ja Püha Rooma (Saksa-Rooma) keisri Friedrich II vahel ning Inglismaa kuninga, Iirimaa lord ja Akvitaania hertsog 1216–1272 Henry III polnud oma suurima rivaali abistamisest huvitatud, kujuneski sellest vaid prantslaste üritus. Sõda algas Prantsusmaa kuningas Louis IX Püha'le edukalt, ta vallutas Damietta linna Niiluse suudmes, kuid hiljem takerdusid ta väed lõuna pool jõe soodesse ning kuningas ise langes vangi. Pärast pikki läbirääkimisi vabastati ta Damietta ning suure rahasumma loovutamise hinnaga ning järgnevalt suundus ta Palestiinasse, kus asusid Jeruusalemma kuningriigi jäänukid, kristlaste hertsogi- ja krahviriigid. Seal viibis Louis 4 aastat (1250–1254), lüües tagasi moslemite rünnakud ning kindlustades linnu.
Jeruusalemma vallutada tal siiski ei õnnestunud.
Must auk
Must auk toimib paljuski nagu absoluutselt must keha, sest ta ei peegelda valgust. Kvantväljateooria kõveras aegruumis ennustab, et sündmuste horisondilt lähtub Hawkingi kiirgus, millel on samasugune soojuskiirguse spekter nagu absoluutselt mustal kehal, mille temperatuur on pöördvõrdeline musta augu massiga. Selle temperatuuri suurusjärk on tähe massiga mustal augul miljardikud kelvinid, mistõttu seda ei ole praktiliselt võimalik vaadelda.
Objektidest, mille gravitatsiooniväli on nii tugev, et hoiab valgust kinni, mõtlesid esimest korda 18. sajandil John Michell ja Pierre-Simon Laplace. Esimese üldrelatiivsusteooria võrrandite lahendi, mis iseloomustaks musta auku, leidis 1916 Karl Schwarzschild, kuigi selle tõlgenduse ruumipiirkonnana, millest miski ei pääse välja, avaldas esimesena David Finkelstein 1958. Seda peeti kaua aega matemaatiliseks kurioosumiks, kuid 1960ndatel näidati, et üldrelatiivsusteooria ennustab mustade aukude võimalikkust. Neutrontähtede avastamine tekitas huvi gravitatsiooniliselt kollabeerunud ülitihedate objektide kui võimaliku astrofüüsikalise reaalsuse vastu.
Eeldatakse, et tähe massiga mustad augud tekivad siis, kui väga massiivsed tähed oma elutsükli lõpul kollabeeruvad. Juba tekkinud must auk võib kasvada, neelates ainet oma ümbrusest. Kui mustad augud neelavad tähti ja omavahel ühinevad, võivad tekkida ülimassiivsed mustad augud, mille mass on miljoneid Päikese masse. On üldtunnustatud, et enamiku galaktikate keskmes on ülimassiivsed mustad augud.
Olgugi et musta augu sisemus on nähtamatu, saab selle kohalolu järeldada vastastikmõju järgi muu aine ja elektromagnetkiirgusega. Mustale augule langev aine võib moodustada akretsiooniketta, mis hõõrde tõttu kuumeneb, nii et tekib kvasar (kvasarid on Universumi heledaimad objektid). Kui musta augu ümber tiirleb tähti, saab nende orbiidi järgi arvutada selle massi ja asukoha. Selliste vaatlustega saab välistada alternatiivid (näiteks neutrontäht). Nõnda on astronoomid tuvastanud arvukalt tähe massiga mustade aukude kandidaate kaksiktähtedes ja teinud kindlaks, et Galaktika tuumas on ülimassiivne must auk, mille mass on umbes 4,3 miljonit Päikese massi.
Must auk tekib siis, kui väga suure tähe tuumkütus on lõppenud ning tähe sisemusse suunatud gravitatsioonijõu ja tuumareaktsioonidest tekkiva rõhu tasakaal saab rikutud. Täht kollabeerub, vajudes oma enese raskuse all lõkspinna taha, kogunedes ruumipiirkonda, mis jääb sissepoole niinimetatud sündmuste horisonti ehk Schwarzschildi raadiust, selle piirkonna tihedus läheneb lõpmatusele ja seda nimetatakse singulaarsuseks. Kuigi neutron- ja kvarkmassi omadused ei ole lõpuni selged, hinnatakse musta augu tekkimiseks vajaliku aine kriitilise massi suuruseks umbes 2 kuni 3 Päikese massi.
Kuigi must auk iseenesest ei ole nähtav, siis valguse kiirusele lähedase kiirusega musta auku langev aine tekitab elektromagnetkiirguse voo musta augu piirkonnast ja muudab ta nähtavaks. Kuna must auk on üldjuhul pöörlev objekt, siis lähtuvalt teooriast on musta augu pöörlemistelje poolused võimelised mateeriat emiteerima ja sealt lähtuvad teineteisele vastassuundades võimsad kiirgusvood ümbritsevasse ruumi. See protsess viib musta augu hääbumiseni.
Leelispäevakivi
Leelispäevakivid ehk kaalium-naatriumpäevakivid (inglise alkali feldspar) on päevakivide hulka kuuluvad kivimit moodustavad mineraalid.
Must auk
Singulaarsust ümbritseb sündmuste horisont. See on musta augu välimine piir, mille ümber aegruum on lõpmatult kõverdunud. Seda välimist piiri tuntakse ka Schwarzschild'i musta auguna, kuna saksa astrofüüsik Karl Schwarzschild arvutas esimest korda välja sündmuste horisondi suuruse. Sama suuruse iseloomustamiseks kasutatakse ka terminit Schwarzschild'i raadius:
Leelispäevakivi
Leelispäevakivil ei ole kindlat keemilist koostist. Ta moodustab isomorfse rea puhtast ortoklassist (K[AlSi3O8]) puhta albiidini (Na[AlSi3O8]).
Päevakivide hulka kuuluvad mineraalid jagatakse kaheks – leelispäevakivideks ehk kaalium-naatriumpäevakivideks ning plagioklassideks ehk naatrium-kaltsiumpäevakivideks. Et kristallstruktuur ei muutuks ebastabiilseks, ei saa leelispäevakivid sisaldada üle 5% kaltsiumi ning vastupidi, plagioklassid ei saa sisaldada rohkelt kaaliumi.
Must auk
kus G\! on gravitatsioonikonstant, m\! on objekti mass, ja c\! on valguse kiirus. Maa massiga objekti kohta oleks Schwarzschild'i raadius 9 millimeetrit, niisiis nööpnõelapea suurune.
Leelispäevakivi
Leelispäevakivide hulka kuuluvad mineraalid on ortoklass, anortoklass ja sanidiin. Vahel loetakse leelispäevakivide hulka kuuluvaks ka albiiti, mis paikneb plagioklasside ja leelispäevakivide piiril.
Puhtad leelispäevakivid on valged või läbipaistvad, kuid lisandite tõttu võivad nad olla värvunud mitmesugustes toonides, peamiselt punakalt või roosakalt, meenutades tailiha viile.
Leelispäevakivid on väga tavalised mineraalid, mida leidub nii tard-, moonde- kui ka settekivimite koostises. Leelispäevakive sisaldavad kivimid on näiteks graniit, arkoos ja gneiss. Levinuim leelispäevakivi ortoklass on ka üks Eesti rannaliivade põhikomponente kvartsi ja vilgukivi kõrval. Kvartsirikkad liivad on valgemad, suuremal hulgal päevakive sisaldavad liivad aga oranži, punaka või roosaka varjundiga. Lõuna-Eesti tugeva punase või roostepruuni tooniga liivakividele (nt Taevaskoja paljandites) annab värvi neis sisalduv raud.
Must auk
Sündmuste horisondist seespool lakkavad kehtimast meile tuntud loodusseadused. Aeg ja ruum kaotavad mõtte füüsikalises tähenduses ning seal võib esineda kõige kummalisemaid nähtusi. Kaob põhjus-tagajärg printsiip ja valitseb nn. kvantgravitatsioon. Teoreetilise füüsika uuringud, mis selle valdkonnaga tegelevad, on praegu alles algelised.
Tänapäeva üks kuulsamaid füüsikuid Stephen William Hawking näitas teoreetiliselt, et mustad augud "auravad". Seda tuntakse Hawkingi kiirgusena. Hawkingi kiirguse käigus tekivad musta augu energiast põhjustatult osakeste paarid, millest üks langeb tagasi musta auku, aga teine osake kiirgub eemale.
On avaldatud ka arvamust, et must auk on värav, mille kaudu on võimalik saada mõnda teise ruumidimensiooni. Samuti on arvatud, et mustad augud on nn. ussiaukude sisse- või väljapääsud. Need hüpoteesid on ilmselt tingitud sellest, et mustade aukude kohta on tänapäevalgi vähe teada.
[[Pilt:singulaarsus.jpg|pisi|Musta augu skemaatiline läbilõige. ( Skeem on pärit lehelt Black Hole Anatomy ja seda on lubatud kasutada vastavalt litsentsitingimustele, millega on võimalik tutvuda lehel Notice to Users. )]]
Omadused ja ehitus
Juustetuse teoreem (no-hair theorem) väidab, et kui must auk on pärast tekkimist jõudnud stabiilsesse olekusse, siis tal on ainult kolm sõltumatut füüsikalist omadust: mass, elektrilaeng ja impulsimoment. Kaks musta auku, millel nende suuruste väärtused langevad kokku, on eristamatud, kui ei rakendata kvantmehaanikat.
Need omadused on erilised, sest need on väljastpoolt musta auku nähtavad. Näiteks tõukub laetud must auk samamärgilistest laengutest nagu iga laetud keha. Samamoodi võib musta auku sisaldava sfääri sees paikneva kogumassi kaugelt leida Gaussi seaduse gravitatsioonilise analoogi järgi (ADM-mass). Ka impulsimomenti saab kaugelt mõõta, kasutades gravitomagnetvälja Lense-Thirringi efekti.
Kui keha langeb musta auku, siis mis tahes informatsioon keha kuju kohta või laengujaotuse kohta sellel on musta augu sündmuste horisondil ühtlaselt jaotunud ja välisvaatlejate jaoks kadunud. Horisont käitub selles olukorras nagu dissipatiivne süsteem, mis on üsna analoogne süsteemile, mille moodustab elektrit juhtiv hõõrdumise ja elektritakistusega elastne membraan (membraaniparadigma). See erineb teistest väljateooriatest (näiteks elektromagnetism), kus puudub mikroskoopiline hõõrdumine ja vastupanu, sest nad on pööratavad (T-sümmeetrilised). Et must auk jõuab lõpuks ainult kolme parameetriga stabiilsesse olekusse, siis pole võimalik vältida, et informatsioon algtingimuste kohta läheb kaduma: musta augu gravitatsiooni- ja elektriväli annab väga vähe informatsiooni selle kohta, mis musta auku sattus. Kaduma minema informatsiooni hulka kuuluvad kõik suurused, mida ei saa mõõta kaugel musta augu sündmuste horisondist, sealhulgas ligikaudse jäävusega kvantarvud, nagu summaarne barüonarv ja leptonarv. Seda nähtust on hakatud nimetama musta augu infokao paradoksiks.
Generatiivne kunst
Mõiste selgitus
Generatiivne kunst on süsteemile orienteeritud kunstipraktika, mille ühiseks nimetajaks on süsteemide kasutamine produktsioonimeetodina. Kunstiteos on definitiivselt generatiivne, kui ta on iseseisev ning teatud tasemel autonoomne. Süsteemide töö generatiivses kunstis lähtub või tugineb teaduslikele teooriatele nagu teooria komplekssetest adaptiivsetest süsteemidest (complexity science) ja informatsiooniteooria (information theory). Generatiivsete kunstiteoste süsteemidel on kokkulangevusi erinevatel teadusaladel leiduvate süsteemidega, mis võivad toota korda ja/või kaost, varieeruda komplekssuse astmelt, muutes tulemuse ennustamise sageli keeruliseks. Samas sisaldavad need süsteemid selget põhjuse ja tagajärje suhet. Üks varasemaid generatiivse kunsti näiteid on Wolfgang Amadeus Mozarti muusikaline täringumäng aastast 1787, mille struktuur tugineb ühest küljest korrale ning teisest kaosele.
Kunstiteose looja määratleb tihti teatud põhireeglid või vormelid ja/või algmaterjali ning kasutab seejärel juhuslikke või osaliselt juhuslikke protsesse nende algelementide töötlemisel. Tulemused võivad püsida teatud hulga piires, kuid võivad olla ka minimaalsete või lausa jalustrabavate mutatsioonide subjektiks. Generatiivse kunsti põhiomaduseks on idee asendada pregenereeritud kunstiteos kunstiteose loomisprotsessi endaga. Generatiivsed kunstnikud nagu Hans Haacke on rakendanud füüsikaliste või bioloogiliste süsteemide protsesse kunsti kontekstis.
Generatiivne kunst võib areneda ka reaalajas, kohaldades tagasisidet ja generatiivseid protsesse nende endi loodud situatsioonides. Sellisel juhul ei kordu ühesugune kunstiteos mitte kunagi. Erinevat tüüpi graafilise programmeerimise keskkonnad nagu Max/Msp, Pure Data või VVVV on kasutusel reaalajas generatiivse audiovisuaalse kunstilise väljenduse teenistuses nagu näiteks Demoscene'i- ja VJ-kultuuris. Tehisintellekt (artificial intelligence) ja automaatne tegutsemine (automated behavior) on toonud generatiivses kunstis kaasa uusi lahendusteid. Mõiste “behavior” võttis kasutusele digitaalkunstnik Joseph Nechvatal, kes kasutas kunstiteoste loomise kirjeldamisel generatiivseid kvaliteete nagu bioloogia ja evolutsiooniga seostuvaid viiruste mudelite näiteid. Ken Rinaldo autopoiesis sisaldab viitteist muusikalist ja robotskulptuuri, mis suhtlevad publikuga ning muudavad oma tegevusi seoses osavõtjate ja üksteisega.