cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Paide linn (haldusüksus)
Asustus
Allikjärve, Anna, Eivere, Esna, Kaaruka, Kihme, Kirila, Kirisaare, Kodasema, Koordi, Korba, Kriilevälja, Mustla, Mustla-Nõmme, Mäeküla, Mäo, Mündi, Nurme, Nurmsi, Oeti, Ojaküla, Otiku, Pikaküla, Prääma, Puiatu, Purdi, Sargvere, Seinapalu, Sillaotsa, Suurpalu, Sõmeru, Tarbja, Tännapere, Valasti, Valgma, Vedruka, Veskiaru, Viisu, Viraksaare, Võõbu
Sõpruslinnad
Paidel on üheksa sõpruslinna :
Linnapead
Alates 27. maist 2022 on Paide linnapea Eimar Veldre.
Laatsareti tänav
Laatsareti tänav on tänav Pärnus Eeslinna linnaosas.
Saab alguse Tui tänavalt, ristub Liilia tänavaga ja Riia maanteega ning lõppeb Kooli tänaval. Seal lõppeb Köie tänav.
Tänava pikkus on ligikaudu 362 meetrit.
Aino Voolmaa
Elulugu
Aino Voolmaa sündis 5. oktoobril 1920 Virumaal Avanduse vallas Kurtna külas talupidajate peres noorima tütrena. Alates 1928. aastast elasid ta vanemad Aleksander ja Liisa perega Kärsa asunduse Sininõmme talus.
Aino lõpetas algkooli 1934 Kurtnas ja jätkas õpinguid Tallinnas. Pärast Tallinna III Gümnaasiumi lõpetamist 1940 alustas ta sama aasta sügisel õpinguid Tallinna Tehnikaülikooli majandusteaduskonnas. 1942. aastal otsustas Aino Voolmaa ülikooli vahetada, asudes õppima Tartu Ülikooli filosoofiateaduskonda. Erialaaineteks valis ta etnograafia, kunstiajaloo, arheoloogia ja rahvaluule. 1944. aasta veebruaris siirdus Aino vanemate tallu, kuhu jäi ema haiguse tõttu kaheks aastaks. Samal ajal jätkas ta ülikooliõpinguid kaugõppe teel, kuid peagi need siiski katkesid. Õpinguid Tartu Riiklikus Ülikoolis jätkas Aino 1949. aasta sügisel eksternina, lõpule jõudsid need 1956. aastal diplomitöö „Kirde-Eesti rahvarõivad XIX sajandil“ (juhendaja Aliise Moora) kaitsmisega.
Ülikooli kõrvalt oli Aino 1943. ja 1944. aastal lühemat aega ametis ajutise töötajana Eesti Rahva Muuseumis Raadil. Kodus oldud ajal töötas ta 1945. aastal Kärsa Kartuliühistu piiritusetehases raamatupidajana ja 1946/1947. õppeaastal Kiltsi 7-klassilises koolis õpetajana. 1. oktoobril 1947 asus Aino tööle ENSV TA Eesti Rahva Muuseumi, mis jäi tema ainukeseks tööpaigaks. Tööle võeti ta noorema teadusliku töötajana, peale 12 aastat muuseumis töötamist viidi ta 1959. aasta novembris üle vanema teadusliku töötaja ametikohale. 1972 sai Aino Voolmaast elatusalade ja rahvakunsti osakonna juhataja ja jaanuarist 1974 direktori asetäitja teadustöö alal. Teadusdirektori ametikohal töötas ta 1. novembrini 1975, s.o kuni pensionile minekuni. Muuseumiga seotuks jäi Aino Voolmaa ka pensionipõlves ja 1980. aastate alguses naasis ta veel kaheks aastaks (1981–1983) vastloodud rahvakunsti osakonda juhtima.
Teadustöö
Eesti Rahva Muuseumis sai noore töötaja ülesandeks hoolitseda tekstiilikogude eest. Oma esimestel välitöödel käis Aino Voolmaa 1948. aasta suvel Teaduste Akadeemia korraldatud asutustevahelise ühisekspeditsiooni koosseisus Kihnu saarel, kus ta kogus etnograafilist teatmematerjali erinevate elualade kohta. 1952. aastal asus ta uurima Kirde-Eesti rahvarõivaid. Samal aastal hakkas Aino Voolmaa Iisaku ümbruskonna vene-eesti segaasustusega külades koguma teavet rõivastuse kohta. Tema enda sõnul tähistas see tema rahvarõivauurimise algust. Rahvarõivaalast teatmematerjali kogus ta välitöödelt pea 60 Eesti kihelkonda, lisaks uuris ta hõimurahvaste vepslaste rõivastust (välitööd 1962 ja 1963 ).
Oma uurimistee alguses keskendus Aino Voolmaa rõivastuse paikkondlike iseärasuste väljaselgitamisele, jätkates sellega 1930. aastate teisel poolel alguse saanud uurimissuunda. Vähesel määral tegeles Aino Voolmaa paikkondliku uurimisega ka 1960.–1970. aastate vahetusel, analüüsides Eesti saarte rahvarõivaste omapära ja selles avalduvaid kultuurikontakte. Seoses Baltimaade ajaloolis-etnograafilise atlase koostamisega, mis algas 1965. aastal, pühendus Aino Voolmaa rahvarõivaste esemeliigiti uurimisele ja temalt ilmusid mitmed põhjalikud rahvarõivaste üksikosade käsitlused. Atlase rõivastuseosa ilmus 1986. aastal ja Aino Voolmaa oli selle Eestit käsitleva osa põhiautor.
Aino Voolmaa elutöö kokkuvõtteks võib pidada 1981. aastal koostöös kunstnik Melanie Kaarmaga ilmunud kolmeköitelist teost „Eesti rahvarõivad“.
Suur oli Aino Voolmaa roll rahvarõivaste kandmise populariseerimisel. Ta seisis selle eest, et rahvarõivaid valmistataks ajalooliste eeskujude järgi ja enim kantaks oma kodukandi rahvarõivaid.
Dinodon
Klassifikatsioon
Tänapäeval obsoleetne maoperekond.
Dinodonide perekonda on varem roomajate andmebaasis klassifitseeritud järgmised maoliigid:
Levila
Need maod olid levinud peamiselt Himaalaja idaosas, Indohiina poolsaare põhjaosas, Hiinas ja Jaapanis.
Sünonüüm
Dinodon on kihvmao taksonoomiline sünonüüm.
Välislingid
Selles artiklis on kasutatud ingliskeelset artiklit en:Dinodon seisuga 03.05.2014.
South Bend
pisi|South Bend 1866. aastal South Bend on linn Ameerika Ühendriikides Indiana osariigis, St. Josephi maakonna halduskeskus.
See on saanud nime asukoha järgi St. Josephi jõe lõunapoolseima looke juures. Piirkonna asustasid 19. sajandi alguses karusnahakaubitsejad. Linnastaatuse sai 1865. aastal. Kuni 20. sajandi keskpaigani mõjutas linna majandust tugevalt jõe lähedus, mis soodustas rasketööstuse arengut. Elanike arv oli suurim 1960. aastal (132 445) ja hakkas seejärel vähenema, põhjusteks inimeste kolimine eeslinnadesse ja suurte tööstusettevõtete töö lõpetamine. Tänapäeval on linnas peamised majandusvaldkonnad tervishoid, haridus, väikeettevõtlus ja turism.
Linnas elas 2010. aasta rahvaloenduse järgi 101 168 inimest. See on Indiana suuruselt neljas linn ning Põhja-Indiana majandus- ja kultuurikeskus.
Linnas asub Notre Dame'i Ülikool.
Aastatel 2012–2020 oli South Bendi linnapea Pete Buttigieg.
pisi|left|400px
Václav Drobný
1998–2002 mängis ta FK Chmel Blšanys, 2002–2005 RC Strasbourgis, 2005–2007 Praha Spartas, 2007–2008 FC Augsburgis, 2008–2009 Trnava Spartakis ja 2010–2011 FK Bohemians Prahas. 2004 oli ta laenul Aston Villas, kus tegi kaasa mitmes sõpruskohtumises. 2011 lõpetas ta jalgpallurikarjääri ja asus tööle abitreenerina Tšehhi viienda liiga klubis SK Třeboradice.
Tšehhi rahvuskoondises mängis Drobný 2 korda.
Ta suri Hradec Králové haiglas Špindlerův Mlýnis kelgutamisel saadud raskete peavigastuste tõttu.
Margareete-Helge Otter
Margareete-Helge Otter (9. september 1937 Tartu – 9. november 2006 Tartu) oli eesti bioloog ja farmakoloog-biokeemik.
Elulugu
Margareete-Helge Otter oli ehitusettevõtja Jaan Otteri tütar. Karin Otteri ja Arne Otteri ema.
Lõpetas 1954 Tartu 2. keskkooli, 1959 Tartu Riikliku Ülikooli farmaatsiaosakonna, 1964–1967 EBI aspirant, bioloogiakandidaat (1968, EBI), väitekiri "Antotsüaanpigmentide tekke sõltuvus lämmastikainete ainevahetusest tatra (Esculentum sagopyrum Moench) idandeis". Oli 1959–1964 EBI keemik, 1967–1976 teadur, 1977–1981 TRÜ eksperimentaalse ja kliinilise psühhofarmakoloogia labori vanemteadur, 1982–1986 farmakoloogiakateedri vanemõpetaja, 1986–1992 dotsent, 1992–2003 farmakoloogiainstituudi dotsent. Lugenud farmakoloogia kursust ja farmakoloogia ajaloo, arengu ja ealise farmakoloogia ning ravimtaimede meditsiinis kasutamise valikkursusi, koostanud arvukalt õppevahendeid.
Teadustöö
Uurimisvaldkond: kronopsühhofarmakoloogia. Välja selgitanud psühhofarmakonide toimes esinevaid ööpäeva- ja aastarütme ning sellest tulenevaid optimaalseid kasutamise võimalusi. Eesti Farmakoloogide Seltsi, Eesti Füsioloogia Seltsi, Pharmacia Estica terminoloogiakomisjoni liige. Umbes 400 teadus- ja aimetrükist, sh 8 raamatut
Richard August Eduard Ottow
Richard August Eduard Ottow (aastani 1900 Otto; 22. aprill 1851 Kursk – 15. jaanuar 1931 Hildesheim, Saksamaa) oli baltisaksa päritolu Eesti arstiteadlane ja ajaloolane.
Elulugu
Richard August Eduard Otto oli baltisakslane, pastori poeg ja Benno Richard Ottowi isa.
Lõpetas 1870 Tartu Kubermangugümnaasiumi, õppis aastatel 1871–1876 ja 1877–1878 Tartu Ülikoolis arstiteadust, dr. med. (1881, TÜ), väitekiri "Pharmacologische Studien über Amylnitrit, Aethylnitrit, Nitropentan Pikrinsäure, Ortho- und Paranitrophenol". Oli aastatel 1878–1880 Sindi ja 1881–1885 Hiiu-Kärdla kalevivabriku arst, 1885–1918 eraarst ja kõrva-nina-kurguhaiguste spetsialist Tartus.
1918. aastal põgenes Saksamaale ja töötas aastatel 1918–1927 arstina Hildesheimis. Arstiameti kõrval uuris Tartu ajalugu, määras Tartu linnaarhiivi andmete põhjal kindlaks linna kinnisvaraomanikud 16. ja 17. sajandil ning kandis saadud andmed skemaatilistele kaartidele, mida säilitatakse Tartu Ülikooli raamatukogus.
Viktorija
Viktorija võib tähendada järgmist:
Priit Koppel
Priit Koppel (sündinud 23. märtsil 1968 Rakveres) on eesti karikaturist.
Lõpetas Rakvere 3. Keskkooli 1986 aastal.
Looming
Esimene karikatuur avaldati 1979. aastal lasteajalehes Säde. Koolipõlves avaldati tema karikatuure ka ajakirjas Pikker. Võitis Pikris koolinoorte karikatuurivõistlusel 3. koha. Sädeme koolinoorte karikatuurivõistlusel sai Grand Prix.
Hiljem on avaldatud tema karikatuure ka Maalehes, Päevalehes, Müürileht ja Virumaa Teatajas. Tema karikatuure on avaldatud Horvaatias, Rumeenias, Belgias, Ukrainas, Ungaris, Türgis, Brasiilias, Poolas.
Sageli ilmus tema karikatuure huumoriajakirjas Pilkaja. Alates 2017. aasta novembrist joonistab igal nädalal karikatuure Virumaa Teatajale.
Paul Eduard Hirsch
Paul Eduard Hirsch (9. aprill 1812 Simuna – 14. oktoober 1876 Palamuse) oli Eesti vaimulik.
Õppis aastatel 1832–1836 Tartu Ülikooli usuteaduskonnas. Oli aastatel 1836–1838 koduõpetaja Araiši kiriklas (Cēsise lähedal) Carl Friedrich Kyberi juures. Ordineeriti 15. detsembril 1840 Riias õpetajaks.
Oli aastatel 1840–1842 Torma Maarja koguduse adjunktõpetaja (Eduard Johann Assmuthi adjunkt) ning 1842–1846 Pöide Maarja koguduse õpetaja. Aastatel 1846–1876 oli ta (introdutseeriti 9. aprillil 1847) Palamuse Püha Bartholomeuse koguduse õpetaja, 1861–1876 ka Tartu praostkonna vaimulik koolirevident.
Isiklikku
Ta oli kaks korda abielus. Esimene naine oli Ida Pauline Assmuth (1822–1862), teine Elisabeth Assmuth (1833–1912) (naised olid õed). Tema äi Eduard Johann Assmuth oli Torma Maarja koguduse õpetaja. Tema poeg Paul Ottokar Theodor Hirsch oli algul õpetaja Rožištše koguduses Volõõnias Ukrainas, hiljem Harju-Madise koguduse õpetaja. Tema onu Gustav Hirsch oli Venemaa keisri õukonna meedik (tänu keisri ihuarsti Philipp Karelli eestkostele). Tema isa oli köster Johann Bernhard Hirsch, ema Elisabeth Hirsch (sündinud Hinzel).
Liivi rahvamaja
Liivi rahvamaja on liivlaste rahvamaja Lätis Liivi rannal Mazirbes.
Majale pandi nurgakivi 1938. aasta oktoobris ning maja avati 6. augustil 1939. Hoone arhitekt oli Erkki Huttunen, teda abistas Läti noor arhitekt Visvaldis Paegle.
Igor Tõnurist
Aastast 1972 töötas ta Ajaloo Instituudis.
Ta on olnud rahvamuusikaansambli Leegajus kunstiline juht ja Leegajusest esimese Tallinna seto koorina välja kasvanud seto folkloorirühma Sõsarõ üks eestvedaja.
Igor Tõnurist oli üks hinnatumaid Eesti Rahvakunsti ja Käsitöö Liidu konsultante rahvarõivaste valmistamise ja kandmise alal, ta kureeris rahvarõivanäitusi ja koolitas rahvarõivaste valmistajaid. Tegutses rahvamuusiku ning rahvamuusika ja rahvapillide uurijana. Ta oli üks väheseid, kes valdas muu hulgas ka päkarauaga kandlemängu kunsti. Eesti Folkloorinõukogus oli ta rahvakandle töörühma nõustaja, samuti aitas ta Eesti Teatri- ja Muusikamuuseumil 2018. aastal korraldada Brüsselis toimunud eesti rahvapillide näitust. Ta juhendas nii eesti kui ka teiste rahvaste folkloorirühmi. Ta vahendas eesti keelde eesti vanausuliste pärandit ja tõlkis eesti rahvaluule- ja muusikateadlaste töid vene keelde.
Taavi
Nimi tuleneb Piiblist tuntud tegeleaskuju Davidi ehk Taaveti nimest.
2018. aasta 1. jaanuari seisuga oli Eestis eesnimi Taavi 2500 mehel. Taavi oli populaarsuselt 61. mehenimi. Taavi oli keskmiselt 31 aasta vanune (mediaanvanus oli 30). Kõige populaarsem oli eesnimi Taavi vanuserühmas 25–29, kus neid oli 10 000 elaniku kohta 62,4.
Constance Wu
Constance Wu (hiina keeles 吳恬敏; sündinud 22. märtsil 1982) on Taiwani päritolu Ameerika Ühendriikide filminäitleja. 2017. aastal oli ta ajakirja Time koostatud 100 maailma kõige mõjukama inimese nimekirjas.
Juravičy klooster
pisi|Juravičy klooster tänapäeval
Juravičy klooster (vene keeles Свято-Рождество-Богородичный Юровичский мужской монастырь) on õigeusu mungaklooster, mis asub Valgevenes Homieli oblastis Kalinkavičy rajoonis Juravičy külanõukogus Juravičy agrolinnakeses. Varem asus seal nunnaklooster, veel varem aga jesuiitide klooster.
Kloostri säilinud hooned ja kirik (praegu katoliku kirik) on muinsuskaitse all.
Stanislav Lobotka
pisi|Stanislav Lobotka 2018. aastal [[Celta de Vigos]] Stanislav Lobotka (sündinud 25. novembril 1994 Trenčínis) on Slovakkia jalgpallur, kes mängib poolkaitsjana Itaalia kõrgliiga klubis SSC Napoli ja Slovakkia jalgpallikoondises.
Juravičy klooster
Ajalugu
pisi|Kloostrikompleks XIX sajandil
XVII sajandil asusid Juravičy külla elama jesuiidid, kes sinna aastal 1673 püstitasid kabeli, kuhu toodi ka imettegev ikoon. Aastal 1681 asutasid nad sinna misjonipunkti.
Stanislav Lobotka
Aastatel 2015–2017 mängis ta Taani kõrgliiga klubis FC Nordsjælland ja 2017–2020 Hispaania kõrgliiga klubis Celta de Vigo.
Juravičy klooster
Ajalugu
Aastail 1726–1746 ehitati sealsed puidust hooned ümber kivihooneteks. Aastal 1754 kujunes misjonijaam jesuiitide residentsiks, mille juures avati kaks aastat hiljem kool. Aastal 1778 hakkas Juravičys tegutsema jesuiitide kolleegium. Kloostril olid ka oma teater ja raamatukogu.
Dragoni
Dragoni on vald (comune sparso) Itaalias Campania maakonnas Caserta provintsis. Halduskeskus asub San Giorgios.
Stanislav Lobotka
2020. aasta jaanuaris sõlmis ta nelja-aastase lepingu Napoliga.
Juravičy klooster
Ajalugu
Aastal 1865 hakkas kompleksis tegutsema nunnaklooster. Kompleks restaureeriti aastail 1871–1873, aastail 1873–1876 lisati kirikule aga 12 sibulkuplit. Nõukogude võim konfiskeeris kloostri liturgilised varad, aastal 1930 aga klooster suleti. Arvati, et sealjuures hävis ka sealne ikoon, ent hiljem selgus, et üks naabruses asuv majapidamine säilitas seda, oodates kloostri taastamist. Hiljem kasutas kohalik kolhoos kirikut telliste hankimiseks.
Dragoni
130 meetri kõrgusel merepinnast asuva Dragoni asustustihedus on keskmiselt inimest ruutkilomeetri kohta. Dragoni piirneb järgmiste omavalitsusüksustega: Alife, Alvignano, Baia e Latina, Liberi, Roccaromana.
Stanislav Lobotka
Slovakia jalgpallikoondises tegi Lobotka debüüdi 15. novembril 2016 sõprusmängus Austria vastu. Koondisekarjääri esimese värava lõi ta 4. septembril 2017 MM-i valikmängus Inglismaa vastu. Ta kuulus Slovakkia koondisse 2021. aasta Euroopa meistrivõistlustel.
Juravičy klooster
Ajalugu
Aastal 1993 tagastati kloostrikompleks õigeusu kirikule ja seal avati taas nunnaklooster. 18. septembril 2005 muudeti nunnaklooster mungakloostriks.
Arhitektuur
Suurem osa kloostrikompleksist valmis aastail 1710–1746, ent väiksemad tööd jätkusid aastani 1825. Kompleksi kuuluvad tänapäeval kirikuhoone, kolleegiumihoone, piirdemüür ja värav. Müüri kaunistavad ümmargused tornikesed.
Kirikuhoone on kolmelööviline kahe torniga basiilika, mille otsas asub ümmargune apsiid. Fassaadi kaunistavad avatud talastik ja pilastrid, lisaks veel erikujulised aknad ja nišid. Nišid ja liseenid ehivad ka kiriku külgseinu. Altari lähedal paikneb kahekorruseline käärkamber. Käärkambrist algab kahekorruseline koridor, mis viib kolleegiumihoonesse. Kiriku all asub krüpt.
Kolleegiumihoone on kahekorruseline П-tähe kujuline ehitis. Selle nurkades asuvad tornid. Hoone seinu liigendavad korrapäraselt paiknevad pilastrid.
Dionysose Sõprade Selts
Eesmärkide edendamiseks korraldab selts iga-aastasi akadeemiliste ettekannetega sümpoosione, kus kõneldakse alkoholi tarbimisest ajaloos, kultuuris, loomariigis jms ning selle filosoofilistest, esteetilistest ja eetilistest alustest jne. Ettekannetega on esinenud teiste hulgas orientalist Märt Läänemets, arheoloog Valter Lang, filosoof Enn Kasak ja kunstnik Navitrolla.
Dionysose Sõprade Seltsi ametlik aadress on Tartu, Alevi tn 10.
Horinski rajoon
Horinski rajoon on 2. järgu haldusüksus Venemaal Burjaatia Vabariigis.
Rajoon jaguneb 9 külaasunduseks, milles on kokku 27 asulat. Halduskeskus on Horinski küla.
Morrise maakond (Kansas)
Morrise maakond (Morris County) on maakond Ameerika Ühendriikides Kansase osariigis.
Maakonna halduskeskus on Council Grove.
Ajalugu
Maakond moodustati 1855. aastal.
Rahvastik
Elanike arv oli 2010. aasta rahvaloenduse järgi 5923.
Arvestuslik rahvaarvu muutus (1. juuli seisuga) :
Turteltuvi (perekond)
Turteltuvi (Streptopelia) on tuvilaste sugukonda kuuluv perekond linde.
Viit
Viit on teed või suunda osutav, juhatav tähis (näiteks teeviit). Sõna on kasutusel ka terminina:
Tallinna 1. kaitsepataljon
'''Tallinna 1. kaitsepataljon''' oli Eesti Vabadussõja ajal moodustatud väeosa.
Kaitsepataljonid moodustati Eesti sõjavägede ülemjuhataja Johan Laidoneri korraldusel 28. detsembril 1918.
Tallinna kaitsepataljoni, hilisema 1. kaitsepataljoni formeerimine algas 22. detsembril 1918 ''Eesti Kaitse Liidu 1. Tallinna pataljon'' nimetuse all, pärast sisekaitseülemaks nimetatud Ernst Põdderi korraldust kutsuda väeteenistusse Tallinna linnateenistujad, töölised ja kooliõpetajad. Tallinna kaitsepataljon oli majutatud toonase Tallinna Linna Tütarlaste Kommertsgümnaasiumi ruumidesse. Rindele saadetud Tallinna kaitsepataljoni tagavararoodust, mis jäi 14. jaanuaril Tallinna maha, moodustati Tallinna 2. kaitsepataljon.
Juhtkond ja koosseis
Pataljoni formeerijaks oli lipnik Kustas Kirschbaum-Utuste. Tallinna kaitsepataljon koosnes 4 roodust, millele hiljem liideti ka Tallinnas moodustatud kooliõpetajate rood 5. rooduna.
Pataljonis teenisid hilisem välisminister Karl Selter, Kaubandus-tööstuskoja nõunik Robert Berendsen, arhitekt Eugen Habermann, insenerid Jaan Jürgenson, Georg Hellat ja Keskküla, advokaat Arnold Susi, koolitegelased Aleksander Veiderma, Koljo, Vassili Peet, Puusepp, Eduard Summer, Aleksei Kuusik, Anton Õunapuu, professor Peeter Põld, advokaadid Hans Martna, Otto J. Kiesel, Eesti Punase Risti direktor Roman Nyman, advokaat Rudolph Paabo, insener Ferdinand Petersen, ülikooli õppejõud professor Peeter Tarvel ja Paul Kogermanni, "Looduse" dir. Hans Männik, koolide inspektor August Kuks, koolinõunik Christian Brüller, riigikohtu prokurör Richard Räägo, kunstnik Nikolai Triik, koolimees Jakob Westholm, bibliograaf Friedrich Puksoo, Tallinna koolivalitsuse juhataja Jakob Kents.
Tallinna kaitsepataljon suunati Lõunarindele 14. jaanuaril 1919, pärast Eesti vägede poolt Tartu vabastamist, ning see jõudis osaleda 17.–18. jaanuaril 1919 Reola lahingus. 28. jaanuaril sai Tallinna Kaitsepataljon ülesande alustada Võru vabastamist ning sama päeva õhtuks jõuti Kanepi–Hurmi mõisa–Varbuse mõisa–Kiuma küla üldjoonele.
Tallinna kaitsepataljon ja Tartu kaitsepataljon liideti maikuus 1919 üheks väeosaks 8. Jalaväepolguks, mille ülemaks määrati leitnant Otto Sternbeck ja saadeti Viru rindele, Narva. Hiljem aga langes I Tallinna kaitsepataljoni sõjaline tegevus peamiselt Lõuna-Eesti Lõunarinde sõjapiirkonda.
Kitsemurakas
Kitsemurakas (Rubus nessensis) on roosõieliste sugukonda muraka perekonda kuuluv heitlehine põõsas.
Levila
Kitsemuraka levilaks on Kesk-, Lääne- ja Põhja-Euroopa. Eestis levinum Ida- ja Kagu-Eestis.
Kirjeldus
Kitsemuraka püstised, hõredalt ogalised puitunud varred on kandilised-soonilised ning vahakirmeta. Liitlehed koosnevad viiest kuni seitsmest lehekesest. Alumine lehekeste paar on rootsuta ja väiksem. Valged, umbes 2 cm läbimõõduga õied paiknevad hõredaõielises 5–10 õiest koosnevas õisikus. Õisikud asuvad okste tippudes.
Kitsemurakas õitseb juuni lõpust augustini. Algul pruunpunased, valminult mustpruunid koguluuviljad on paljad ja läikivad. Kitsemuraka viljad on söödavad, hapukasmagusa maitsega, kuigi kergelt mõrkja järelmaitsega.
Dauphiné
pisi|Lipp pisi|75px|Vapp pisi|Dauphiné Prantsusmaal
Dauphiné on endine provints Kagu-Prantsusmaal, mille ala vastab jämedalt sellele, kus tänapäeval on Isère'i, Drôme'i ja Hautes-Alpes'i departemangud. Dauphiné oli enne Prantsusmaa kuningriigiga ühinemist aastatel 1040–1349 sõltumatu riik Alboni krahvide valitsemise all. Prantsuse provintsina säilitas see oma autonoomia aastani 1457.
Karoliine Loit
Karoliine Loit (sündinud 14. detsembril 2000) on eesti vehkleja.
Dauphiné
Ajalooline pealinn on Grenoble ja teised peamised linnad on Vienne, Valence, Montélimar, Gap ja Romans-sur-Isère.
Karoliine Loit
Tema isa on endine vehkleja ja praegune vehklemistreener Meelis Loit.
Dauphiné
Selle asukaid kutsutakse Dauphinois.
Le Dauphiné Libéré on kuulus kohalik Prantsuse ajaleht, mis organiseeris aastani 2010 jalgrattavõistlust Critérium du Dauphiné Libéré (nüüd Critérium du Dauphiné).
Geograafia
pisi|[[Vercors'i platoo|Massif du Vercors]] pisi|[[La Meije, 3983 meetrit]] pisi|Provençal Drôme
Ancien Régime'i ajal piirnes provints põhjas Rhône'iga, mis eraldas Dauphinéd Bresse'ist ja Bugey'st. Idas piirnes see Savoia ja Piemontega ning lõunas Venaissini ja Provence'iga. Läänepiiri tähistas Rhône Lyonist lõunas. Dauphiné ulatus Lyoni tänapäevase keskuseni.
Grenoble on olnud Dauphiné pealinn alates 11. sajandist.
Esimene kattis:
Teine sisaldas:
Provints sisaldas ka praegust Itaalia Dauphinéd, mis kuulus Prantsusmaale ja Briançon'ile aastani 1713. Vivaro-alpi dialekti räägiti seal veel kuni 20. sajandini:
Provints pakub erinevaid maastikke, Ülem-Dauphiné alpitippudest (Barre des Ecrins on 4102 meetrit oma kõrgeimas punktis), eelalpide (Vercors ja Chartreuse) ja Drôme tasandikeni, mis meenutab Provence'i maastikke.
Ajalugu
pisi|[[Arelaat|Arles'i kuningriigi kaart]]
Rooma võim ja varakeskaeg
Tulevast Dauphiné ala asustasid antiikajal allobrogid ja teised galli hõimud. Roomlased vallutasid piirkonna enne Gallia vallutamist Julius Caesari poolt. Vienne sai Rooma kolooniaks ja üheks kõige tähtsamaks linnaks Gallias.
Pärast Lääne-Rooma keisririigi lõppu kannatas piirkond läänegootide ja alaanide hõimude sissetungides. Burgundid asusid Vienne'i. Pärast Verduni lepingut aastal 843 sai piirkond Lotharingia kuningriigi osaks. Siiski saavutas Frangi keiser Charles II Paljaspea varsti selle territooriumi üle võimu.
Vienne'i kuberner Boso kuulutas ennast Burgundia ja Provence'i kuningaks ja piirkonnast sai Arles'i kuningriigi osa; viimane jäi sõltumatuks aastani 1032, kui sellest sai Saksa-Rooma riigi osa.
Sõltumatu riik (1040–1349)
pisi|Dauphiné vapp enne aastat 1349
Feodaalse valitsemise kaose keskel hakkasid Alboni krahvid teistest feodaalisandatest kõrgemale tõusma ja piirkonnas ülemvõimu saavutama. Nende lugu algas Annonay ja Champsauri isanda Guigues I Vanaga (suri aastal 1070). Oma valitsemise ajal sai ta oma provintsile tähtsad territooriumid: osa Vienne'ist, Grésivaudani ja Oisans'i. Veelgi enam, keiser andis talle Briançoni piirkonna. Tema isikliku valitsemise alla kogutud territooriumid said iseseisvaks mägivürstkonnaks Saksa-Rooma riigis. Krahv tegi olulise otsuse, kui ta valis oma riigi pealinnaks väikese Grenoble'i linna mõjuka Vienne'i linna asemel, mis oli võimsa piiskopi kauaaegne residents. See valik võimaldas tal kehtestada võim kõigi oma territooriumide üle.
12. sajandil kandis kohalik valitseja krahv Guigues IV (u. 1095–1142) oma vapile delfiini ja sai hüüdnime le Dauphin (prantsuse dolphin). Tema järglased muutsid oma tiitli Alboni krahvist Vienne'i dofääniks. Riik võttis nime Dauphiné.
Siiski ei omanud Dauphiné sel ajal tänapäeval tuntud piire. Vienne'i ja Valence'i piirkond oli sõltumatu, aga isegi pealinnas Grenoble'is jagati võimu piiskopiga. Veelgi enam, Voiron'i ja la Côte-Saint-André linnad olid osa Savoia krahvkonnast, samas dofäänid omasid Faucigny'd ja territooriume Itaalias. See sasipundar Dauphiné ja Savoia vahel põhjustas mitmeid konflikte. Viimane dofään Humbert II tegi oma naabriga rahu. Ta omandas ka Romans'i linna. Lõpuks asutas ta Conseil Delphinal ja Grenoble'i ülikooli ja jõustas Statut Delphinal, mingit liiki põhiseaduse, mis kaitses tema rahva õigusi.
Ühinemine Prantsusmaaga (1349)
Humbert II märkimisväärsed võlad ning tema poja ja pärija surm viisid aastal 1349 tema protonotar Amblard de Beaumont'i poolt läbi räägitud Romans'i lepingu tingimuste kohaselt tema riigi müügini Prantsusmaa kuningale Philippe VI-le. Peamine tingimus oli, et Prantsusmaa troonipärija saaks tuntuks kui le Dauphin, mis kestis sellest ajast kuni Prantsuse revolutsioonini; esimene Dauphin de France oli Philippe'i pojapoeg, tulevane Charles V. Tiitliga anti ka apanaaž piirkonnas. Charles V veetis üheksa kuud oma uuel territooriumil.
Humbert'i lepe nägi muuhulgas ette, et Dauphiné vabastatakse paljudest maksudest (nagu gabelle); see statuut oli palju hilisema parlamentaarse vaidluse subjekt piirkondlikul tasemel, kui kohalikud juhid püüdsid kaitsta seda piirkondlikku autonoomiat ja privileege alates riigi vallutamisest.
Saja-aastane sõda ja Louis XI valitsemine
Louis XI oli ainus Prantsusmaa dofään, kes haldas oma territooriumi aastatel 1447–1456. Tema dofäänina valitsemise ajal integreeriti Dauphiné täielikult Prantsusmaasse. Sel ajal oli see anarhistlik riik, kus konfliktid aadlike vahel olid tavalised. Louis XI keelustas need konfliktid ja sundis aadli oma võimu tunnistama. Conseil Delphinal oli kolmas parlement Prantsusmaal. Veelgi enam, Louis XI ühendas Dauphiné poliitiliselt. Ta sundis Vienne'i peapiiskopi, Grenoble'i piiskopi ja Romans'i abti kõiki talle truudust vanduma. Ta omandas ka Montélimar'i ja Orange vürstkonna.
Oma isa Charles VII vastuseisu tõttu sunniti ta Dauphinést lahkuma. Kuningas võttis kontrolli provintsi üle tagasi ja sundis seisusi talle aastal 1457 truudust vanduma, tehes lõpu Dauphiné autonoomiale.
Murede aeg
pisi|[[François de Bonne, Lesdiguières'i hertsog]] pisi|Dauphiné umbes aastal 1638 pisi|[[Telliste päev]]
Itaalia sõdade ajal (1494–1559) paiknesid Prantsuse väed Dauphinés. Charles VIII, Louis XII ja François I peatusid sageli Grenoble'is, kuid provintsi rahvas kannatas sõdurite hirmutegude all. Veelgi enam, piirkonna aadel võttis erinevatest lahingutest osa (Marignano, Pavia) ja saavutas tohutu mõjukuse. Kõige tuntum oli Bayard, "rüütel ilma hirmuta ja teisel pool süüd".
Provints kannatas 16. sajandi lõpu katoliiklaste ja protestantide vahelistes Hugenotisõdades (1562–98). Dauphiné oli protestantluse kese Prantsusmaal, linnades nagu Gap, Die ja La Mure. Hugenottide liider François de Beaumont sai kuulsaks oma julmuse ja hävitustöö poolest.
Protestantide liidri Charles du Puy-Montbrun'i julm hukkamine Prantsusmaa kuninga poolt viis suuremale vägivallale ja võitlustele kahe partei vahel.
Aastal 1575 sai Lesdiguières uueks protestantide juhiks ja omandas mitmeid territooriume provintsis. Pärast Henri IV Prantsusmaa troonile tõusmist liitus Lesdiguières Dauphiné kuberneri ja kindralleitnandiga. Siiski ei teinud see liit konfliktidele lõppu. Tõepoolest, katoliiklik liikumine la Ligue, mis võttis Grenoble'i aastal 1590, keeldus rahu tegemast. Pärast kuid rünnakuid alistas Lesdiguières Ligue ja võttis Grenobl'i tagasi. Temast sai kogu provintsi juht.
Lesdiguières'i valitsemine (1591–1626)
Lesdiguières alistas mitu korda Savoia väed ja aitas piirkonda üles ehitada. Tema kõige kuulsam ehitis on Vizille'i palee, mis ehitati talle isiklikuks kasutamiseks.
Dauphiné seisuste viimane kogunemine leidis aset aastal 1628. See sümboliseerib provintsi vabaduse lõppu. Sealt alates võtsid tähtsaid otsuseid vastu kuninga esindajad. See näitab absolutismi edenemist.
Louis XIV-st Prantsuse revolutsioonini
Nantes'i edikti tagasivõtmine Louis XIV poolt aastal 1685 põhjustas 20 000 protestandi lahkumise Dauphinést, nõrgendades provintsi majandust. Mõned orud kaotasid poole oma elanikest.
Aastal 1692, Üheksa-aastase sõja ajal, tungis Savoia hertsog Dauphinésse. Gap ja Embrun said rängalt kannatada. Kuid Savoia väed alistati Philis de la Charce'i poolt.
Aastal 1713 muutis Utrechti rahu Dauphiné piire. Provints omandas Barcelonette'i linna, kuid kaotas suure osa Briançonist.
18. sajand oli piirkonnas majandusliku õitsengu periood koos tööstuse arenguga (kindavabrik Grenoble'is, siidiveskid Rhône'i orus). Tähtsad messid toimusid ka Grenoble'is või Beaucroissantis.
Aastal 1787 oli provints üks esimesi, kes nõudis Prantsusmaa Generaalstaatide kokkukutsumist. Pöördepunkt oli aastal 1788 Telliste päevaga. Kuningas käskis parlamentaarid Grenoble'ist välja saata. Kuid linna majandus sõltus selle parlamendist. Seetõttu ründas rahvas kuninga vägesid, et takistada magistraadi väljasaatmist. See sündmus võimaldas Vizille'i assamblee istungi, mis ajendas vanade Generaalstaatide istungi, algatades seega revolutsiooni.
Revolutsiooni periood ja keisririik
Prantsuse revolutsiooni ajal oli Dauphiné Pariisis hästi esindatud kahe nimeka kuulsusega Grenoble'ist, Jean-Joseph Mounier ja Antoine Barnave.
Aastal 1790 jagati Dauphiné kolmeks departemanguks, Isère, Drôme ja Hautes-Alpes.
pisi|[[Napoleon I|Napoleoni kuju Laffrey's]]
Keisririigi loomise heakskiitmine oli selge ja ülekaalukas (Isère'is oli tulemuseks 82 084 poolt ja vaid 12 vastu).
Aastal 1813 ohustas Dauphinéd Austria armee, mis oli tunginud Šveitsi ja Savoiasse. Pärast vastasseisu Fort Barraux's taganesid Prantsuse väed Grenoble'isse. Linn oli hästi kaitstud, tõrjus Austria rünnakud ja Prantsuse armee alistas austerlased, sundides nad taganama Genfi. Kuid sissetung Prantsusmaale aastal 1814 sundis Dauphiné väed kapituleeruma.
Oma tagasitulekul Elba saarelt aastal 1815 oli keiser piirkonna rahva poolt tervitatud. Laffrey'is kohtus ta Louis XVIII rojalistide 5. jalaväerügemendiga. Napoleon astus sõdurite suunas ja ütles need kuulsad sõnad: "Kui teie seas on sõdur, kes tahab tappa oma keisrit, siis siin ma olen". Kõik mehed ühinesid temaga. Napoleon kiideti siis Grenoble'is heaks. Pärast kaotust Waterloo all kannatas piirkond Austria ja Sardiinia vägede uuest sissetungist.
19. sajand
See sajand vastab Dauphiné olulisele tööstusarengule, eriti Grenoble'i piirkonnas (kinnaste valmistamine jõudis sel ajal oma kuldajastuni) ja Rhône'i orus (siidiveskid). Jalatsitööstus arenes Romansis.
Teise keisririigi ajal nägi Dauphiné oma raudteevõrgu ehitamist (esimesed rongid saabusid Valence'isse aastal 1854 ja Grenoble'isse aastal 1858). Uute teede rajamine Vercorsi ja Chartreuse'i piirkonnas võimaldas provintsis turismiga alustada.
Aastal 1869 mängis Aristide Berges suurt rolli hüdroenergia tootmisel. Tema paberiveskite arenguga laienes tööstuse areng Dauphiné mägipiirkondadesse.
20. sajand
pisi|[[Rahvusvaheline hüdroenergia ja turismi näitus|Rahvusvahelise hüdroenergia ja turismi näituse väljapaneku värav]]
Belle Époque 'i ajal sai piirkond kasu suurtest muutustest tänu oma majanduslikule kasvule. Romanche'i org muutus üheks kõige tähtsamaks tööstusoruks riigis. Esimene maailmasõda kiirendas seda trendi. Tõepoolest, et toetada sõjapingutusi, rajati piirkonna erinevatel jõgedel uusi hüdroelektrijaamu. Mitmed muud ärid kolisid relvatööstusse. Grenoble'i piirkonnas ja Rhône'i orus tekkisid ka keemiaettevõtted.
Dauphiné tekstiilitööstus sai ka sõjast kasu. Põhja-Prantsusmaa okupeerimise tulemuseks oli paljude tekstiiliettevõtete piirkonda asumine. Vienne näiteks tootis ühe viiendiku linade riiklikust toodangust armeele aastal 1915.
Mitmed alpisõdurid (chasseurs alpins) hukkusid sõjas. Nad said oma julguse eest lahinguväljal hüüdnime "Sinised saatanad".
Piirkonna majandusliku arengu tõstis esile rahvusvahelise näituse "Houille Blanche" organiseerimine Grenoble'is aastal 1925, mida külastas tuhandeid inimesi.
Sõdadevahelist perioodi iseloomustas ka talisportimise algus Dauphinés. Suusakeskus L'Alpe d'Huez ehitati aastal 1936 ja Jean Pomagalski tegi sinna esimese suusalifti maailmas.
pisi|Aastal 1944 välja kuulutatud Vercorsi Vaba Vabariigi lipp
Teise maailmasõja ajal ohjeldasid chasseurs Alpins Alpi lahingus Itaalia vägesid, hoides ära sissetungi piirkonda. Kuid Saksamaa võidud Põhja-Prantsusmaal ohustasid kiiresti vägesid Dauphinés. Natsid peatusid Grenoble'i lähistel Voreppe'is. Prantsuse väed panid vastu kuni vaherahuni. Siis oli Dauphiné Prantsuse Riigi osa, enne itaallaste poolt okupeerimist aastatel 1942–1943, kui Saksamaa okupeeris Lõuna-Prantsusmaa.
Mägise maastiku tõttu oli Dauphiné tugeva partisaniliikumise asukoht. Hästi tuntud olid Maquis du Vercors. Aastal 1944 said selle liikmed sakslaste rünnakutes kannatada. Vassieux' märtriküla, samuti Grenoble, tehti kindral Charles de Gaulle'i poolt Vabastamise ordeni kavaleriks, et rõhutada nende tegevust natside vastu.
Aastal 1968 võõrustas Grenoble X taliolümpiamänge, mis võimaldas olulist linna ümberkorraldamist, infrastruktuuri arendamist (lennujaam, maanteed jne) ja uusi suusakeskusi (Chamrousse, Les Deux Alpes, Villard-de-Lans jne).
Demograafia
Tänapäeval kogeb kogu territoorium majandusarengu ja turismi tõttu rahvastiku kasvu.
Dauphiné rahvastikus oli suhteline stabiilsus kuni 20. sajandi keskpaigani, kui kasv muutus eriti tugevaks. Tuleb siiski meenutada, et mitmed linnad Põhja-Dauphinés (Villeurbanne, Vénissieux, Bron ja paljud teised) olid liidetud Rhône'i departemanguga. Nendes linnades oli aastal 1999 rohkem kui 460 000 elanikku.
Dauphiné rahvastiku tihedus on 90,78 el/km², väga selge erinevusega Isère'i (159 el/km²) ja Hautes-Alpes'i (23 el/km²) vahel.
Grenoble'is elab umbes kolmandik Dauphiné rahvastikust. Valence on nüüd suuruselt teine Dauphiné linn. Dauphiné saab ka kasu tähtsast keskmise suurusega linnade võrgustikust, mis katavad kogu territooriumi (Vienne, Montélimar, Gap jne).
vasakul|pisi|[[Valence (Drôme)|Valence]] pisi|[[Grenoble]] vasakul|pisi|[[Vienne (Isère)|Vienne]] pisi|[[Briançon]]
Dauphiné linnapiirkonnad
Gastronoomia
pisi|[[Dofinee gratään]]
Dauphiné hõrgutisi:
... ja mõned territoriaalsed tooted:
pisi|[[Šartröös|Roheline šartröös]]
Triesting
Triesting on jõgi Alam-Austrias, Wienerwaldi kaguosas.
Triesing suubub Schwechatti Achau lähedal ja on osa Doonau valgalast.
Üleujutused
1944. aasta üleujutused olid kõigi aegade hullemad Triestingi orus. 4 .juulil 1944 toimusid Triestingi ülemise oru kohal, Schöpfli mäe läheduses ja Furtheri orus pärast tugevaid vihmavalinguid tugevad üleujutused. Pottensteini kohal asuva oru kitsa kaela tõkestas triivpuit ja Fahrafeldi nõgu muutus paisjärveks. Pais purunes ja kuni 2 m kõrgune tulvavesi tungis läbi oru. Kogu orus kaotas elu 188 inimest, kellest "enamik olid välistöölised".
Brussilovi läbimurre
Brussilovi läbimurre, tuntud ka kui Brussilovi pealetung, oli Vene keisririigi relvajõudude suurim saavutus esimese maailmasõja ajal ja üks kõige verisemaid läbimurdeid maailma ajaloos. Läbimurre algas 4. juunil 1916 ja kestis kuni septembri lõpuni. See leidis aset tänapäeva Lääne-Ukrainas, Lvivi, Koveli ja Lutski linnade läheduses.
Ajaloolane Graydon Tunstall kutsus Brussilovi läbimurret esimese maailmasõja suurimaks kriisiks Austria-Ungaris ja Antanti suurimaks võiduks, aga see kõik oli saavutatav ainult tohutute inimelude kaotusega.
Läbimurre on nimetatud edelarinde komandöri kindral Aleksei Brussilovi järgi.
Eellugu
Märtsis 1916 algatasid venelased katastroofilise rünnaku, Narači järve ofensiivi Vilniuse lähedal, kus venelased kandsid sakslastega võrreldes 5 korda suuremaid kaotusi. Rünnak toimus prantslaste soovil. Kindral Joseph Joffre lootis, et sakslased saadavad rohkem jõude itta, selle asemel et neid kasutada Verduni lahingus, mis algas 1916. aasta veebruaris.
Justinianuse katk
Katk mõjutas tugevalt Vahemere maid, Euroopat ja Lähis-Ida. Eriti tugeva hoobi said Bütsantsi ja Sassaniidide impeeriumid.
Brussilovi läbimurre
Plaan
Kindral Alexei Evert, Venemaa Lääne armee grupi komandör eelistas kaitsvat strateegiat ning oli vastu Brussilovi plaanile. Keiser Nikolai II, kes oli armeed isiklikult juhtima hakanud septembris 1915, kiitis aga Brussilovi plaani heaks. Eesmärkideks oli vallutada Koveli ja Lvivi linnad. Kuigi Stavka kiitis Brussilovi plaani heaks, siis tema soov saada toetavaid rünnakuid naaberrinnetel lükati tagasi.
Justinianuse katk
Katk on nimetatud Bütsantsi keisri Justinianus I (valitses 527–565) järgi, kes ka ise katku põdes, kuid pääses sellest eluga.
Brussilovi läbimurre
Pealetungi ettevalmistused
Surve Lääne liitlastelt sundis venelasi ettevalmistustega kiirustama. Brussilov kogus kokku 4 armeed, 40 jalaväe diviisi ja 15 ratsaväe diviisi. Tema vastu oli austerlaste 39 jalaväe diviisi ja 10 ratsaväe diviisi, formeeritud kolme kaitse liini. Brussilov teades, et ta ei saa palju tugevdusi, liigutas oma reservid eesliinile. Ta kasutas neid, et kaevata kaevikuid(300*90m) piki eesliini. Need pakkusid sõduritele kaitset ja varjasid neid austerlaste vaatluse eest. Brussilov valmistus üllatusrünnakuks mööda 480km pikkust rinnet. Stavka tungivalt soovitas tal oma ründejoont lühendada, kuid Brussilov jäi oma plaanile kindlaks, ning Stavka andis järele.
Justinianuse katk
Katk saabus Aasiast 540. aastal Egiptusse, kust see 541. aastal üle impeeriumi ja Euroopa laiali levis. Epideemia tipul 542. aastal suri umbes viiendik Konstantinoopoli elanikest.
Brussilovi läbimurre
Läbimurre
4. juunil 1916.a alustasid venelased oma rünnakut massilise, täpse, kuid lühikese suurtüki tulega. Selle pommitamise võtme-teguriks oligi selle lühidus ja täpsus. See oli vastuolus tolle aja normiga, milleks olid pikaleveninud pommitamised, mis andsid kaitsjatele aega, et tuua reservid kohale ning eesmistest kaevikutest taganeda, samas pommitamine kahjustas lahinguvälja, ning raskendas ründava poole liikumist. Esialgne rünnak oli edukas ning Austria-Ungari kaevikutest murti läbi, mis võimaldas kolmel Brussilovi neljast armeest edeneda piki laia rinnet. Rünnakule aitas kaasa Brussilovi innovatiivne lähenemine rünnata nõrku punkte piki Austria kaitseliine, et saavutada läbimurre, mida saaks seejärel ära kasutada põhiüksuse edendamiseks.
Justinianuse katk
Kui esimene katkupandeemia 750. aastal lõppes, oli eri hinnangutel sellesse surnud 10–25 miljonit inimest.
Brussilovi läbimurre
Lahing
8. juunil vallutasid Edela rinde armeed Lutski. Austria komandör Hertsog Josef Ferdinand jõudis vaevu linnast põgeneda, enne kui vene väed kohale jõudsid, nii kiire oli venelaste edenemine. Selleks hetkeks olid austerlased täielikus taganemises ning venelased olid jõudnud võtta üle 200 000 sõjavangi. Brussilovi väed aga olid üle pika rinde laiali ning edasiseks eduks oli vaja, et kindral Evert alustaks oma toetava rünnakuga. Evert aga jätkas viivitamisega, mis andis aega sakslastele, et tuua lisajõude Ida rindele. Viimaks 18 juunil algas nõrk ja halvasti ettevalmistatud rünnak Everti poolt. 28. juulil jätkas Brussilov oma rünnakuga ja kuigi tema armee varustus oli otsakorral, jõudis ta välja Karpaatia mägedeni, kuhu ta jõudis 20. septembriks. Venelaste Stavka hakkas saatma jõude Everti rindelt Brussilovile toetuseks, millele Brussilov ise oli vastu, sest rohkem sõdureid ainult tekitas rohkem segadust tema rindel.
Justinianuse katk
Epidemioloogia
Teadlased on kindlaks teinud, et Justinianuse katk oli esimene Yersinia pestis 'e bakteriga katkuepideemia. Paljudest selle aja massihaudadest võetud DNA-materjali põhjalikud uuringud on teadlastele andnud selgeid jälgi sellest katkubakterist. Kõige paremini säilinud luustikud pärinevad 6. sajandi Saksamaalt. Seal on surnute hammastes säilinud jäänused peaaegu 1500 aasta vanusest katkubakterist. Uuringud näitavad ka seda, et kuigi nii Justinianuse katku kui ka 14. sajandil levinud musta surma põhjustas bakter Yersinia pestis, ei saa rääkida nakkuse samast tüvest. Tänapäeval on bakter, mis Justinianuse katku põhjustas, ümbritsetud saladustelooriga, kuna see on erinevalt musta surma põhjustavast bakterist ilmselt täiesti välja surnud. Teadlased usuvad, et tegemist oli bakteri mutatsiooniga. Ei teata, kuidas see mutatsioon tekkis.
Brussilovi läbimurre
Lõpptulemus
Brussilovi operatsioon saavutas oma esmase eesmärgi, sundides sakslasi peatama oma rünnakut Verdunile ning saatma jõude itta. Läbimurre murdis samuti Austria-Ungari armee, mis kandis kõige rohkem kaotusi. Hilisemates lahingutes pidid Austria-Ungari armeed aina rohkem lootma sakslaste toetusele, et saavutada sõjalist edu. Rünnaku algne edu veenis Rumeeniat liituma sõjaga Antanti poolel, kuigi see lõppes Rumeenia jaoks sellega, et sakslased vallutasid suurema osa Rumeeniast 1916 aasta lõpuks. Brussilovi läbimurde jooksul kandis Venemaa kaotusi suurusjärgus 500 000 – 1 000 000 sõdurit. Austria-Ungari 616 000 ning Saksamaa 148 000 sõdurit. Brussilovi läbimurret loetakse üheks letaalsemaks ofensiiviks maailma ajaloos. Brussilovi läbimurre, mida juhtis Brussilov isiklikult, edenes väga hästi, kuid suurem kampaania, kus Brussilovi plaan pidi olema kõigest peibutuseks, kujunes Vene armeele saatuslikuks Everti saamatuse tõttu, ning Vene armee ei olnud peale Brussilovi läbimurret enam sarnast operatsiooni võimeline kordama. Paljud ajaloolased väidavad, et armee poolt kantud kaotused selles kampaanias, viisid armee kokkuvarisemiseni järgneval aastal. Läbimurde taktikad mängisid hiljem suurt rolli varajases saksa Blitzkriegi taktikas Teise maailmasõja ajal, ning samuti hilisemates rünnakutes Nõukogude Liidu ja Lääne Liitlaste poolt, ning arenes hiljem moodsaks soomusväe taktikaks.
Justinianuse katk
Epidemioloogia
Geneetilised uuringud on näidanud, et katk pärines Kesk-Aasiast. Üks luustik, mis leiti Tian Shani mäestikust Ida-Hiinast ja dateeriti umbes 180. aastasse pKr, sisaldab Yersinia pestis’e tüve, mis meenutab paljuski Justinianuse katku. Seetõttu usuvad teadlased, et katk tekkis seal ning 4. ja 5. sajandil viisid stepirahvad, näiteks hunnid, selle Lähis-Idasse ja Euroopasse.
Brussilovi läbimurre
Lisalugemist
https://www.awm.gov.au/exhibitions/1918/battles/hamel/ Australian commander's offensive: Origins of the "Blitzkrieg" warfare.
Justinianuse katk
Nakatumisvõimelisus ja suremus
Täpne surmade arv on teadmata. Mõned tänapäeva teadlased usuvad, et katk tappis pandeemia tipul Konstantinoopolis kuni 5000 inimest päevas. Mõnedel hinnangutel tappis katk 40% Bütsantsi pealinna elanikest ja põhjustas ühe neljandiku inimeste surma Vahemere idaosas. Sagedased katkulained jätkusid kuni 8. sajandini ning aja möödudes haigus lokaliseerus ja muutus vähem nakkavaks.
Teadlased Lee Mordechai ja Merle Eisenberg on välja pakkunud, et Justinianuse katku suremus oli palju väiksem, kui varem arvati. Nad usuvad, et katk põhjustas küll kindlates piirkondades suure suremuse, kuid ei toonud kaasa üleüldist rahvastiku vähenemist.
Ajalugu ja haiguse levik
pisi|Bütsantsi impeerium 550. aastal (rohelisega Justinianuse ajal võidetud alad) 6. sajandil õnnestus Bütsantsi keisri Justinianus I vägedel eesotsas väejuhi Belisariosega vallutada mitmed endised Rooma impeeriumi alad ning need taas riigi koosseisu võtta. Belisariose juhtimisel aeti goodid ja vandaalid välja Hispaaniast ja Aafrikast. 536. aastal vallutas sõjapealik Rooma ja lõi goodid sealt välja. Riigi algne pealinn oli taas Rooma impeeriumi koosseisus.
541. aastaks oli suurem osa kunagise Lääne-Rooma riigi valdustest taas impeeriumi osa. Väljastpoolt tundus riik tugevaim kui kunagi varem ning Justinianuse juhtida oli läänemaailma suurim impeerium. Bütsants tundus võitmatuna. See kõik muutus, kui levima hakkas katk.
Gea Troska
Gea Troska (sünninimi Gea Reiman; 10. veebruar 1926 Tallinn – 17. jaanuar 2015) oli eesti etnograaf.
Ta lõpetas aastal 1950 Tartu Riikliku Ülikooli. Aastal 1974 kaitses ta väitekirja ja sai ajalookandidaadi kraadi.
Justinianuse katk
Katku levimine 541. aastal
541. aastal hakkas katk Vahemere maades levima ja peagi muutus olukord katastroofiliseks. "See levis igale poole, igasse maailma otsa," ütleb Prokopius. Süüria preester Efesose Johannes oli sellal impeeriumis ringreisil. Vapustatud vaimulik nägi katkunuhtlust oma silmaga. "Neis piirkondades nägime hävinud ja vaevatud külasid. Maapinnal vedelesid surnukehad, ilma et keegi oleks neid maha matnud," kirjutas ta. Preester lisas, et mujal kaevati päev otsa haudu. Lehmad ja kitsed jooksid vabalt ringi, kuna nende omanikud olid surnud. Katk tõi kaasa põllumajanduse allakäigu. "Kõigis piirkonnis, kust me läbi läksime, laiusid viljakad põllud valge kõrguva nisuga, kuid nisu koristamas polnud kedagi," märkis Johannes.
Ajaloo esimeses pandeemias suri kõigest aastaga miljon inimest. pisi|Osaliselt valminud basiilika Kreekas Filipposes. Arvatakse, et see jäi poolikuks Justinianuse katku leviku tõttu
542. aasta
542. aastal jõudis katk Antiookiasse, Jeruusalemma ja suvel Konstantinoopolisse ning levis seal kulutulena. Tihedasti rahvastatud ligi poole miljoni elanikuga linn oli toona maailma suurim. Ajaloolase Prokopiose sõnul tuli haigusele lõivu maksta 5000 kuni 10 000 surnuga päevas. Laibad kuhjusid pealinna tänavaile, sest hauakaevajad ei jõudnud kõiki maha matta. "Tol ajal möllas katk, mis oleks kogu inimkonna peaaegu hävitanud," kirjutas Prokopios.
Gea Troska
Teadustöö
Ta on uurinud Eesti ala külaasustuse ajalugu.
Justinianuse katk
542. aasta
Laibad lagunesid nii kiiresti, et hauakaevajad pidid laibad kottidesse õmblema, kuna muidu pudenesid surnukehad koost enne, kui need kanderaamidele jõuti asetada. Peagi selgus veel, et terves linnas polnud piisavalt kanderaame, nii et keiser laskis linna puuseppadel neid 600 tükki juurde teha.
Justinianuse meetodid ei olnud haiguse tõrjeks kuigi tõhusad ning äratasid rahulolematust. Prokopios kirjeldas oma kirjutises "Anekdota" Justinianust ahne ja õelana. Kuna katk raevutses, süvenes ka keisrivastane kriitika – seda eriti just ülemklassi ja sõjaväelaste hulgas, kes olid juba aastaid olnud keisrinna Theodora vastu.
Katk tabas rängalt ka ülemklassi. Nad kaebasid "skandaalse kasumi" pärast, kuna linna hauakaevajad nõudsid palga kahekordistamist, enne kui lasid töömeestel roiskuvad laibad ära viia. Tööjõupuudus tõstis palgad lakke ning isegi pesupesemine muutus kolm korda kallimaks. Ei läinud kaua, kui elav kauplemine turul lõppes ja puhkes näljahäda.
Eriti karmilt tabas nälg linnainimesi, sest nakkusehirmus talupojad ei tulnud enam linna kaupa müüma. Justinianus keelustas hindade üleskruvimise, kuid toidunappus sundis inimesi leiva eest maksma kas või viimase varaga.