cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Harald Tammer
Töö Rahvuskogus 1937. aastal
Tammer oli Rahvuskogu Teise Koja Põhiseaduse eelnõu läbivaatamise II komisjoni abiesimees. Komisjoni töös osalesid veel H. Gutkin, K. Ruus, J. Soots, V. Neggo, J. Reichmann, A. Palvadre, A. Naeres, J. Sepp, H. Kukke, L. Antik, J. Orasmaa ning A. Piip. Tammeri tegevus Rahvuskogus juhindus tema arusaamast, et põhiseadus peab rajanema eelkõige rahvahääletuse otsusele, motiividele rahvahääletamise otsuse juures ning rahva tõekspidamistele. Nendest järeldas Tammer, et Eesti rahva sooviks on saada parlamentaarset korda. Samuti viitas ta, et ka riigivanem K. Päts olevat inglise parlamentarismi Eestile eeskujuks toonud. 1920. aastal Eestis vastu võetud põhiseaduslikku riigikorda pidas ta konventsionaalseks valitsusvõimuks, kus võim on täielikult parlamendi käes.
Komisjonis esitatud põhiseaduse eelnõudes nägi Tammer olulisi puudusi. Diskussioonis valitsuse, riigipea ja parlamendi võimutasakaalu üle oli ta seisukohal, et valitsus ei tohiks oleneda presidendi tahtest, vaid president peaks arvestama ka parlamendi ja valitsuse suhteid. Kolme võimuesindaja tasakaalustatud koostöö pidi looma stabiilsuse ning samuti vastama rahvahääletamise otsusele. Tammeril olid mõned selged alustpanevad arusaamad põhiseaduslikest küsimustest: "Rahvas ei ole meil võimuallikas ainult suveräänsuse mõttes, vaid selles mõttes, et riigivõim tuletatuna rahvalt teotseks rahva nimel ning alluks rahvaesinduse kontrollile. See parlamentaarne element, mis peaks esinema eelnõus kandvama joonena, on tagaplaanile surutud."
Tammer pidas oluliseks, et põhiseadus toetuks mingile varem välisriikide ajaloos läbiproovitud kogemusele. Kui Tammer tõi esile Inglismaa põhiseaduse, kostsid vastashääled, et Inglise põhiseaduse juurde kuuluvad ka konventsionaalsed toimimisnormid. Tammer viitas sealse põhiseaduse muutmise võimalikkusele seaduste abil. Ta sõnas: "Tundub, et siiski pole otstarbekohane ühe varema ajajärgu arenemisastme eeskujuks võtmine. Kui tahaksime Inglismaalt vedurit osta, kas ostaksime siis James Watti aegse vana veduri? Ei, meie võtaksime ühe uuema mudeli."
Rahvuskogu üldkoosolekul 28. juulil 1937 käsitleti kodade koostatud põhiseaduse eelnõusid, mis sarnanesid üpriski riigivanema eelnõuga, ning võeti vastu uus põhiseadus. Vastu hääletasid O. Koplus, O. Lõvi ja J. Post. A. Piip loobus hääletamast ja H. Tammer jäi erapooletuks. Jaak Valge arvates oli uus põhiseadus siiski ebademokraatlik, kehtestatud ebalegaalsel teel. See oli koostatud väljavaadetega, et K. Pätsi positsiooni mitte kõigutada, samal ajal säilitades mingidki demokraatlikud vabadused. Rahvuskogu olemusest ning selle töö tulemusest hoolimata oli see Eestis esmakordne, et põhiseaduse küsimusi käsitleti niivõrd põhjalikult.
Ühiskondlik tegevus
pisi|Eesti ajakirjanikud Poolas Eesti saadiku juures 1935. aasta mais. H. T. seisab paremalt teisena. Tammer kuulus Eesti Välissuhete Ühingusse, mille asutasid 28. oktoobril 1937 Ants Piip, Eugen Maddissoo ja Karl Zirkel. Ühingu eesmärgiks oli Eesti välispoliitilistele rahutagavatele sihtidele kaasa aitamine ning Rahvasteliidu ideede levitamine. H. Tammer oli ühingu esimeheks kuni selle töö lõpetamiseni 1940. aastal.
Tammer kuulus Eesti eliidi seltskondliku klubisse Centrum. See oli koht, kus tassi kohvi ja konjaki juures arutati päevasündmusi ning välispoliitika küsimusi. Ilmar Raamoti mälestuste kohaselt kuulus klubisse umbes 70 liiget, kellest pooled olid välismaa diplomaadid.
Harald Tammer toimetas 1940. aastal ka prantsuskeelset ajalehte Revue Baltique, mille rahastaja oli Riiklik Propaganda Talitus, idee autor aga A. Piip. Ajakirja väljaandmise peapõhjuseks oli Balti riikide püüe jätta enesest suveräänsete riikide muljet, kuna lääneriikides hakkas kuvand pärast baaside lepingute sõlmimist muutuma. Roolahe hinnangul ajaleht kuigi edukas ei olnud, sest Läänes oli huvi Balti riikide vastu leige.
Alates 30. novembrist 1940 võttis Tammer osa ENSV Punase Risti ajutise juhatuse koosolekutest. 6. detsembri koosoleku otsusega, mil jaotati ajutise juhatuse ametid, sai Tammerist organisatsiooni sekretär-juristkonsult ja üldosakonna juhataja. Punase Risti eesti organisatsioon tegeles lisaks allasutuste, nagu lastekodude ja sanatooriumite haldamisele, peamiselt meditsiinitöötajate täienduskursuste korraldamisega, samariitlaste ainelise toetamisega, elupäästjate tunnustamise jmt sarnaste heategevuslike ülesannetega.
Tammer kuulus ka Eesti-Soome-Ungari Liitu, Eesti-Poola ja Eesti-Rootsi sõprusühingusse.
Arreteerimine ja ülekuulamised NKVD-s
Korralduse Tammeri arreteerimiseks allkirjastas rahvakomissar Boris Kumm juba 18. jaanuaril. Tammer arreteeriti 1941. aasta 7. veebruari õhtul. Eesti Vabariigi perioodil ajakirjanikuna töötanud Jüri Remmelga andmetel, oli endine Vaba Maa ja Päevalehe tõlk Ada Koit esitanud pealekaebusi paljude tuntud ajakirjanike kohta, kelle hulgas olid ka Eduard Laaman, Harald Tammer, Evald Jalak, Aleksander Grünthal, Jaan Taklaja, Oskar Lõvi, Johannes Animägi, Henno Rahamägi jmt. Nende pealekaebuste mõjul nimetatud isikud väidetavalt arreteeritigi. Arreteerimise järel pitseeritakse Tammeri elumaja kolm tuba, veranda ning kaks sahvrit.
Arreteerimisele järgnenud esimesi ülekuulamisi juhtis julgeoleku nooremleitnant Vasjukov. Ülekuulamine keskendus üllatuslikult mitte Tammeri tehtud reisidele lääneriikidesse ja Saksamaale, vaid tema Venemaa külastustele. Nõukogude ametnikud kahtlustasid Tammerit Eesti Sõjavägede Staabi luureosakonna kaastöölisena. Selle süüdistuse aluseks olid Eesti Vabariigi ajal põrandaaluses kommunistlikus tegevuses aktiivne olnud Richard Mirringu (1923. aastast Meering) ütlused NKVD ülekuulajatel 1937. aastal. Mirring väitis, et Tammer oli osaline väidetava Eesti kindralstaabi terroristlikku ja nõukogudevastase diversioonilise tegevuse juhtimisel. Süüdistuskokkuvõte valmib 20. juuniks 1941. Seal pannakse Tammerile süüks osalemist vabadussõjas, Kaitseliidu tegevuses, tema kirjutatud artiklite nõukogudevastasust ning Eesti kindralstaabi 2. osakonna teenistuses olemist. Tammer ühtegi süüdistust omaks ei võtnud. Tammer viibis Patarei vanglas, kuni ta evakueeriti sakslaste pealetungi eest Kirovi vanglasse, kus alustati uute ülekuulamistega. Kuna ülekuulamisprotokollid Tallinnast Kirovisse ei jõudnud, siis valmis 7. jaanuari 1942 uus süüdistuskokkuvõte.
Pärast pikki ülekuulamisi NKVD-s mõisteti Harald Tammer kurikuulsa paragrahv 58 alusel 10 aastaks vangilaagrisse (otsus 17.03.1942). Ta suri Vene NFSV-s Gorki oblastis Suhhobezvodnoje asulas Unžlagis. 11. okt 1947 väljastatud surmatunnistus nr 2528 kinnitab, et Tammer, Harald Peetri poeg tunnistati surnuks 10. okt 1947. Surmatunnistusele on lisatud: Harald Tammer on surnud 6. mail 1942 (mõningatel andmetel on surmaajaks märgitud 6. juuni 1942, kenotaafil 2. juuni 1942) NSV Liidu Siseministeeriumi tööparanduslaagris.
Isiklikku
pisi|225x225px|Harald Tammer; maali autor Felix RandelHarald Tammeri viimaseks elupaigaks jäi Nõmmel Õie tänaval asunud maja nr 44.
Harald Tammer abiellus enne 1920 novembrit Alide Emilie Ehrbackiga. 1921. aastal sündis tütar Lilian ja 1927. aastal tütar Evi-Ruth, kes aasta hiljem suri. Tütar Lilian Tõnisson (1921–2008) abiellus 1943. aastal Jaan Tõnissoni vennapoja Viktoriga. Samal aastal pärast ema surma põgenes ta koos abikaasaga Soome, hiljem Rootsi ning sealt 1951 Kanadasse. Neil sündisid pojad Peeter Toomas ja Andrus. Lilian Tõnisson oli ajakirjanik, aastatel 1989–1995 oli ta ajakirja Eesti Kirik tegevtoimetaja.
Muu
1934. aastal kohtus Tammer vene kirjameeste Aleksei Tolstoi, Mihhail Koltsovi, Ilja Ilfi ja Jevgeni Petroviga.
Tammer käis 1937. aastal Eesti delegatsiooni liikmena tutvumas saksa kunsti ja saavutustega Königsbergis, Münchenis, Nürnbergis, Frankfurdis, Düsseldorfis, Oldenburgis, Hamburgis ja Berliinis. Münchenis külastas ta degenereerunud ja ametlikult soositud kunsti kujutavaid näitusi. Eesti delegatsioon leidis kokkuvõttes, et rahvussotsialistlik liikumine sobib Saksa rahva iseloomu ja maitsete põhilistele omaduste ning Saksa olustikuga.
1990. aasta 1. veebruaril ilmuma hakanud Päevalehe esimesse numbrisse kirjutas lühikese tagasivaate ka Lennart Meri, kus ta meenutas Harald Tammerit järgmiselt: "Vähemalt korra esines ta Jõuluvana osas Pariisi Eesti Seltsis. Ta jäi õhtu keskseks kujuks ka pärast seda, kui oli vatthabeme eest võtnud ja laubalt pärlendavat higi pühkis."
Distsiplinaarkaristus (sõjandus)
Distsiplinaarkaristus on sõjaväelase suhtes vastavalt õigusaktidele rakendatud karistusmeede.
Distsiplinaarkaristuse eesmärk on sõjaväelase karistamine toimepandud distsiplinaarsüüteo eest ja uute distsipliinirikkumiste ärahoidmine.
Distsiplinaarkaristused Eesti kaitseväes
Karistuse määramise õigus (alluvate kaitseväelaste suhtes) on otsesel ülemal, tema asetäitjal ja abil ning garnisoniülemal ja -komandandil oma teenistuskohustuste täitmisel. Kaitseväelase võtmine haldus-, kriminaal- või tsiviilvastutusele ei välista sama süüteo eest distsiplinaarkaristuse määramist.
Eesti kaitseväelaste suhtes kohaldatavad distsiplinaarkaristused:
Alfred Mõttus
Alfred Julius Mõttus (12. september 1886 Taheva vald – 4. oktoober 1942 Sosva laager, Sverdlovski oblast) oli Eesti arst, tervishoiutegelane ja poliitik.
Haridustee
Õppis Taheva vallakoolis, Karula kihelkonnakoolis (1897–1900), Hugo Treffneri Eragümnaasiumis (1901–1902), Tartu Kroonugümnaasiumis (1902–1908) ja Tartu Ülikooli arstiteaduskonnas (1908–1914)
Töökäik
Töötas aastail 1914–1918 arstina Võrumaal ja Valgas, olles 1915–1916 Valga Punase Risti haigemaja juhataja, 1916–1918 Venemaa Linnade Liidu Valga haigemaja juhataja ja Valga rajooni vanemarst ning 1917–1918 Valga linna tervishoiuarst. Valga tsiviil komissar alates 21. novembrist 1918.
Osales Eesti Vabariigi sünnist alates elavalt poliitikas. Aastail 1919–1940 töötas Mõttus Tervishoiu Peavalitsuses, algul juhataja abina ja alates 1920. aastast juhatajana. 1919–1923 oli ta Eesti-Läti piirikomisjoni Eesti delegatsiooni juhataja. 1922–1923 ja 1926–1927 oli töö- ja hoolekandeministri abi.
Aastail 1926–1932 oli Mõttus Riigikogu liige ja 1927–1928 haridusminister Jaan Tõnissoni kolmandas valitsuses. 1928–1940 töötas haridus- ja sotsiaalministri (alates 1936 sotsiaalministri) abina. 1936. aastal oli ta Männiku plahvatusohvrite ja nende perekondade abistamise seltskondliku komitee esimees. 1937. aastal kuulus Rahvuskogu esimese koja liikmete hulka ja oli aastail 1938–1940 Riiginõukogu liige (rahvatervishoiu alalt, Tervishoiu Talituse direktor).
Arreteeriti NKVD poolt 13. juunil 1941. Suri Sosva vangilaagris.
Süürlased
Süürlased (ka: aisoorid) on rahvas Ees-Aasias. Paiknevad rühmiti hajali Iraagis (8% rahvastikust), Iraanis, Türgis, Süürias, Liibanonis, Armeenias jm. Kõnelevad aramea keelest lähtuvat uus-aramea keelt, mida tuntakse ka assüüria või kaldea keelena.
Usult kristlased, ühe maailma vanema, nestoriaanliku süüria kiriku ja teiste Idakirikute liikmed. Seisid vastu araablaste ekspansioonile Lähis-Itta. Ei võtnud neilt vastu islami usku ega segunenud araablastega. Peavad end ise muistsete assüürlaste järglasteks.
thumb |
Arv
Rahvaarv 1 600 000 (kaasa arvatud diasporaa).
Iraagis 800 000, Süürias 500 000, Ameerika Ühendriikides 187 000, Rootsis 116 000, Austraalias 27 000, Saksamaal 23 000, Prantsusmaal 15 000, Venemaal 14 000, Iraanis 10 000, Kreekas 8000, Belgias 8000, Kanadas 7000, Jordaanias 7000, Liibanonis 5000, Türgis 5000, Hollandis 5000, Suurbritannias 5000, Armeenias 3500, Gruusias 3300, Ukrainas 3200, Uus-Meremaal 1200.
Pirita tee
thumb|püsti|Pirita tee Kose ja [[Rummu tee vahel]] thumb|püsti|Russalka mälestussammas Kadriorus pisi|Pirita sild
Pirita tee on tänav Tallinnas Kesklinna ja Pirita linnaosas Tallinna lahe ääres. Pirita tee läbib Kadriorgu, Maarjamäed ja Piritat.
Ajalugu
Tee rekonstrueeriti 1980. aasta suveolümpiamängude purjeregati objektina. Seejuures olid eeltöödeks Tallinna lahe lõunakalda kindlustus ja Pirita jõe sild. Tee jagati neljaks lõiguks:
Projekt RPI Eesti Projekt, autorid V. Kool, René Palis, H. Kotkas, peainsenerid H. Karu ja René Palis.
Karl Schlossmann
pisi|Karl Schlossmann pisi|[[Nikolai Triik|Nikolai Triigi joonistus "Prof. Karl Schlossmann'i portree" (1930)]] Karl Richard Benjamin Schlossmann (19. veebruar 1885 Puurmani vald – 17. detsember 1969 Stockholm) oli Eesti mikrobioloogiateaduse rajaja, Tartu Ülikooli arstiteaduskonna dekaan ning 1938. aastal asutatud Eesti Teaduste Akadeemia president.
Elukäik ja teadustegevus
Karl Schlossmann sündis 1885. aastal Puurmanni vallas Tartumaal talupidaja pojana. Keskkoolihariduse omandas ta Tartu Reaalkoolis, mille põhikursuse lõpetas 1904 ja täiendava klassi aasta hiljem. 1905. aastal astus K. Schlossmann Riia Polütehnilise Instituudi inseneriteaduskonda, kuid õppis seal ainult ühe semestri. 1906. aasta sügisel astus ta Tartu Ülikooli, kus õppis arstiteaduskonnas, ja lõpetas ülikooli cum laude 1911. aastal. korporatsiooni Sakala vilistlane. Juba üliõpilaspõlves, aastail 1910–1911 töötas K. Schlossmann professor Aleksander Paldroki juhendamisel alamassistendina naha- ja suguhaiguste ambulatooriumis. Sel perioodil algas tema kui mikrobioloogi kujunemine.
Aastal 1912 töötas K. Schlossmann lühikest aega assistendina sisehaiguste professori Karl Dehio juures. Seejärel oli ta kuni 1914. aastani Paide maakonnaarst. Esimeses maailmasõjas osales ta juba bakterioloogina. 1918. aastal naasis K. Schlossmann Tartusse ja alustas tööd bakterioloogialaboratooriumis, kuid saadeti peagi Nõukogude Venemaale Voroneži, kuhu oli evakueeritud Tartu Ülikool koos oma varadega. Voroneži ülikoolis kaitses ta 2. augustil 1920 teadusliku töö „Autoseroterapia sifilisa“, mida hiljem Eestis loeti arstiteaduse doktori (dr. med.) vääriliseks.
1920. aasta septembris valis Tartu Ülikooli nõukogu K. Schlossmanni bakterioloogiadotsendiks hügieeni õppetooli juures. Tema initsiatiivil loodud bakterioloogiakabinet kujunes hiljem bakterioloogiainstituudiks, mille juhatajaks jäi K. Schlossmann kuni 1944. aastani.
Karl Schlossmann viibis korduvalt Euroopa juhtivates õppe- ja teaduskeskustes Prantsusmaal, Saksamaal, Inglismaal, Itaalias, Šveitsis, Rootsis, Soomes jm; esines esinduslikel teadusfoorumitel (1930 Pariisis rahvusvahelisel mikrobioloogide kongressil, 1934 Varssavis rahvusvahelisel tuberkuloosi vastu võitlemise kongressil jm). Tuntud õpetlasena oli ta valitud Prantsuse Officier de l’instruction publique’i (1929), Läti Société de Biologie (1933) ja Soome Lääkäriseura Duodecimi (1933) korrespondentliikmeks.
1934–1937 oli Karl Schlossmann Tartu Ülikooli arstiteaduskonna dekaan. Kui 1930. aastatel hakati ette valmistama Eesti Teaduste Akadeemia asutamist, võttis Schlossmann neist Rahvasteliidu Vaimse Koostöö Komisjoni Eesti Rahvusliku Komitee liikmena osa. Riigihoidja Konstantin Pätsi otsusega sai Tartu Ülikooli bakterioloogiaprofessorist K. Schlossmannist Eesti Teaduste Akadeemia loodusteaduste sektsiooni tegevliige ja ta valiti viieks aastaks akadeemia presidendiks. Nii palju ei olnud talle siiski aega antud: nõukogude võim likvideeris akadeemia juba kahe aasta pärast.
1944. aastal emigreerus K. Schlossmann Rootsi, kus ta jätkas teadustööd Karolinska haigla kuningas Gustaf V uurimisinstituudis Stockholmis. Rootsi Eestlaste Esinduse Esinduskogu liige.
K. Schlossmann suri Stockholmis 17. septembril 1969 (85-aastaselt).
17. oktoobil 2008 tähistati Karl Schlossmanni kodutalu Pikknurmes mälestustahvliga.
Teadusorganisatsiooniline tegevus
Karl Schlossmann oli ka Eesti Eugeenika ja Genealoogia Seltsi esimees.
Nõo kirik
pisi|Nõo Püha Laurentsiuse kirik
Nõo Püha Laurentsiuse kirik on kirik Tartu maakonnas Nõo vallas Nõos. Tegu on ühe vanima Eesti tellispiirkonna maakirikuga, mille algkuju on erandlikult hästi säilinud.
Kirik ehitati 13. sajandi lõpul kaitseehitusliku kolmelöövilise kodakirikuna. Esimesed teated hoone ehitamisest pärinevad 1250.–1260. aastatest.
Nõo Laurentsiuse kirik on krohvitud kolme lööviga kolmetraveeline kirik, mille pikihoonele liitub silmatorkavalt avar ruutjas kooriruum. Kiriku kesklööv on peaaegu kaks korda laiem külglöövidest. Kesklööv on kaetud tugevate mõigasroietega 8-osaliste domikaalvõlvidega. Külglöövides on ristvõlvid, mille roideprofiil on lähedane kesklöövi omale. Eeskoda lääneportaali ees on lammutatud. Kiriku viilud on rikkalikult kujundatud. Käärkamber ja puidust torn on uuema aja lisandid.
Kirik on pühitsetud esidiakon märter Laurentsiusele.
Himmaste
Himmaste on küla Põlva maakonnas Põlva vallas.
Ajalugu
Himmaste küla kohta on andmeid 1638. aastast (Himmewitz). Aastatel 1820–2013 tegutses Himmastes algkool.
1929. aastal puhkes Himmaste küla lähedal Tartu–Petseri raudtee ehitusel streik.
Nõukogude perioodil asus Himmastes Taevaskoja kolhoosi keskus.
Loodus
Himmaste küla paikneb Orajõe ürgoru liigendatud reljeefiga paremkalda nõlval ja nõlvapealsel platool. Ürgoru veerul asuvad kaitsealused Himmaste allikad.
Tuntud isikuid
Himmastes sündis külakoolmeistri pojana folklorist, keeleteadlane ja ühiskonnategelane Jakob Hurt. Himmastes on sündinud ka näitleja ja lavastaja Enn Keerd.
2010. aastal valiti külaelanike poolt Himmaste külale külavanem, kelleks sai Himmaste kohalik elanik Andres Vijar. Külavanem on tagasi valitud kolmel korral, volituste periood on 2010–2024. Andres Vijar on Põlva Vallavolikogu liikme kohustusi täitnud nelja valimisperioodi vältel (2009–2025) olles volikogu arengu- ja planeeringukomisjoni ning 2023. aasta seisuga hariduskomisjoni esimees.
Taristu
Himmaste küla läbivad Kanepi–Leevaku maantee (62) ja Himmaste–Rasina tee (18162).
Wardriving
Wardriving (eesti k sõjasõitmine) on hobi, mis kujutab endast traadita interneti (Wi-Fi) võrkude otsimist liikuvalt sõidukilt (auto, buss, jalgratas, mootorratas vm) Wi-Fi-võimelise arvutiga ilma kuritahtlike kavatsusteta.
Täisautomaatse wardriving'u töötas välja Pete Shipley aprillis 2001. Tarkvaraks oli wi-scan, mis kujutas endast Perli skripti ja töötas FreeBSD all. Enne seda jooksid wardriver 'id ringi sülearvutiga ja tegid märkmeid Wi-Fi AP-st (sageli paberile). Pete oli esimene, kes automatiseeris protsessi ja sidus AP-d GPS-koordinaatidega ning alustas andmete logimist andmebaasi. Pete ise alustas wardriving 'uga aastal 1999, kuid polnud esimene, kes sellega tegelema hakkas.
Aastal 2002 oli mõnda aega kasutuses ka termin WiLDing (Wireless Lan Driving), kuid seda terminit ei võetud omaks. 'Wardriver'' 'id võõraste võrkudega ühendust ei loo. Kui keegi seda teeb, siis need isikud pole wardriver 'id.'''
Võõrastesse võrkudesse loata sisenemise kohta kasutatakse inglise keeles terminit piggybacking.
'Arvamus, et wardriver'' 'id häkivad, on vale. Nad salvestavad vaid võrgunimesid logisse ja analüüsivad neid statistiliselt.'''
Eestis on valminud veebileht http://kaardistajad.wifi.ee, kus õpetatakse, kuidas ennast ja oma Wi-Fi-võrku turvata.
Wardriving 'u eetikareeglid
§1. Ära loo võõra võrguga ühendust!
Lihtsalt ühenduse loomist võidakse tõlgendada kui sissetungimist võõrasse võrku ja see võib viia seadusega vastuollu ja trahvi sissenõudmiseni. Samuti võivad mõned inimesed nimelt jätta võrgu avatuks ja oodata, et mõni rumal ennast sinna ühendab, samal ajal aga korjates teie privaatseid andmeid, mis liiguvad teie arvuti ja Wi-Fi-ruuteri vahel (paroolid, failid, mailid jms.) ettevaatust ka avalikes Wi-Fi levialades, kus või aga ei pruugi sama juhtuda.
Eesti Karistusseadustiku § 217 näeb võõra arvutivõrgu ebaseadusliku kasutamise eest ette rahatrahvi või kuni kolmeaastase vangistuse, kuid seda ainult juhul, kui võrku tungitakse koodi, salasõna või muu kaitsevahendi kõrvaldamise teel.
Paragrahv 217 prim – Ebaseaduslikult kõrvaldatud ja muudetud identifitseerimisvahendiga terminalseadme kasutamine (1) Ebaseaduslikult kõrvaldatud või muudetud identifitseerimisvahendiga terminalseadme kasutamise eest elektroonilise side võrgus isiku poolt, kes oli teadlik, et identifitseerimiskood on ebaseaduslikult kõrvaldatud või seda on eba-seaduslikult muudetud – karistatakse rahalise karistusega. Juhtum Inglismaalt
§2. Jälgi liiklusreegleid.
§3. Austa eramaad ja seda tähistavaid märke.
§4. Ära kasuta andmeid kasusaamise eesmärgil.
§5. Ole nagu rändaja moto ütleb "Tee ainult pilte, jäta ainult jalajälgi".
§6. Räägi teistega intelligentselt:
§7. Kui räägid meediaga, pea meeles, et sa esindad tervet wardriver 'ite kollektiivi, mitte ainult iseennast.
§8. Ära unusta tankida enne wardriving 'u seikluse algust!
§9. Maskeeri oma wardriving 'u-varustus.
Viimane asi mida sooviksid lõunatades oleks vargad sinu autoakna kallal, kuna nad nägid seal sülearvutit ja GPS vastuvõtjat. Oma wardriving 'u-komplekti peitmine aitab vähendada võimalust inimeste huviorbiiti sattumist. Nõnda ei tulda sult küsima, mis seal autos piiksub ja miks on igal pool juhtmed laiali. Lihtlabase karbi ja teibi kasutamine wardriving 'u-komplekti peitmiseks on hea viis vargaid mitte köitmast - mingi karp pole ju varastamist väärt, see vähendab ka tekkivate küsimuste hulka. Vähem küsimusi jätab rohkem aega wardriving 'uks ja vähem aega küsimustele vastamiseks.
Nii tehes tuleb teha palju peatusi, mis vähendab wardriving 'u marsruudi pikkust ja aega, sest pead otsima tualette. Kui autos on teisi inimesi peale sinu, siis käi enne wardriving 'ut käi duši all ja kasuta deodoranti (lõhnatu higipulk on parim valik). Viimane asi, mida tahaksid oleks sõita autoaknad lahti, sest sa haised higi või mõne muu ebameeldiva lõhna järgi.
Kui su sõidukil on palju vidinaid küljes, siis võib see välja näha nagu sõitev pomm ja politseinikud võivad sind kinni pidada. Peaksid GPSi ja sülearvuti ekraanid võimalikult pimedaks/tumedaks lülitama, või muidu näeb 200 meetrit eemalt, et kõrvalistujal on sülearvuti või midagi kahtlast töös. Kui sõidad üksi siis, ära sõida sülearvuti ekraani vaadates, see on paljudes kohtades ebaseaduslik, kuna see hõivab juhi tählepanu. Sõites vaata ette ja ära näita välja, et oled eksinud. Tea oma marsruuti ette kasvõi tänava nimede järgi. Teeserval peatumine tõmbab palju tähelepanu.
§13. Kasuta aega mõistlikult!
Nädalavahetustel on rohkem inimesi kodus, mis tähendab, et töös võib olla rohkem Wi-Fi-ruutereid. Nädalavahetustel võib olla probleemiks inimesed, kes ehitavad omale maju ja teisi ehitisi, seega teedel võib olla takistusi. Ehitamisel on suurem võimalus, et nad märkavad võõrast (sind) oma naabruskonnas. Viimane asi, mida sooviksid teha on seletada kõigile (siiski, ole selleks alati valmis), mida sa nende naabruskonnas teed. Paranoilised kasutajad võivad oma Wi-Fi-ruuterid selleks ajaks, mil nad seda ei kasuta, välja lülitada – vähem leitud AP-sid sulle. Tööaeg on enamasti esmaspäevast reedeni kella 8–17 vahel, muul ajal võivad kontori ruuterid olla välja lülitatud. Samas on pärast tööaega koduruuterid enamasti sisse lülitatud.
Nooremallohvitser
Nooremallohvitser on madalamasse auastmegruppi kuuluv allohvitser. Nimetatakse ka "allohvitseriks ilma portupeeta", harvem ajateenija-allohvitseriks.
Auastmed
Maa- ja õhuväes:
Mereväes:
Nooremallohvitserid on tavaliselt jaoülemad, reservrühmavanemad või spetsialistid. Kaadriüksustes võivad olla ka jaoülema asetäitjad ja lahingupaari vanemad.
Väljaõpe
Nooremallohvitseride ettevalmistus toimub (üldjuhul) 12 nädala pikkusel nooremallohvitseri kursusel (NAK), mis toimuvad hajutatult väeosades. Kursusele võetakse keskharidusega õppureid, kes on läbinud sõduri baaskursuse (SBK).
Kursus koosneb:
Kursuse edukalt lõpetanutele antakse nooremseersandi auaste ja kursuse riidest lõpumärk (nn Lahingukooli märk) välivormile. NAK-i lõpumärki on sageli tavaks vormil edasi kanda ka pärast vanemallohvitseriks või ohvitseriks saamist. Kursuse ebarahuldavalt läbinutele võidakse anda kaprali auaste. Pärast eksami sooritamist on võimalus saada nooremseersandiks.
Rootsi
Allikas:
Ameerika Ühendriigid
Maaväes on kaks E-4 auastet - Specialist ja Corporal. Ainult Corporal on nooremallohvitseri auaste, kuid talle makstakse samaväärselt Specialistiga.
Merejalaväes on E-6 auaste - Staff Sergeant - vanemallohvitseri auaste.
Õhuväes on E-4 auaste - Senior Airman - sõduri auaste, ei oma nooremallohvitseri võimu.
Eestlased
pisi|Rahvarõivais eestlased pisi|Eestlaste osakaal Eesti maakondades pisi|Eestlaste diasporaa pisi|[[Eduard von Gebhardt, "Eesti talumees", 1867]]
Eestlased (varasem omanimetus maarahvas) on läänemeresoome rahvus, Eesti põlisrahvas. Enamiku eestlaste emakeel on eesti keel. Eestlasi on 1 060 000 – 1 110 000, neist elab Eestis 920 000 ja väljaspool Eestit 150 000 – 200 000.
1857. aastal võttis Johann Voldemar Jannsen senise "maarahva" asemel omanimetusena kasutusele tüvest est (saksa Ehsten ja Esten, rootsi ester jt) tuletatud nimetuse "eestlased", mis peagi ka rahva seas omaks võeti.
Eestlaste etnilised alamrühmad on näiteks võrukesed, mulgid, saarlased, hiidlased ja setud.
Rahvuse tõlgendamisel kasutatakse Eestis nn Kulturnation ' i põhimõtteid: ühist keelt ja kultuuriruumi. See erineb rahvuse määratlusest suurriikides, sealhulgas Saksamaal ja Prantsusmaal, kus loetakse rahvuse liikmeteks kõiki selle riigi kodakondsusega isikuid.
Eestlased on niisiis harjunud hindama enda kuuluvust rahvusena keele ja kultuuri põhjal. Et eesti keel kuulub soome-ugri (täpsemini läänemeresoome) keelte hulka, siis liigitavad eestlased end ka rahvusena soomeugrilasteks või läänemeresoomlaseiks. Kultuuri ja geneetika alusel sarnanevad eestlased pigem naaberrahvastega, sh niihästi suurima läänemeresoome rahvuse soomlastega kui ka lätlaste, venelaste ja rootslastega. Kaugemate soome-ugri või uurali keeli kõnelevate rahvastega – näiteks ungarlaste, hantide, laplaste või sölkuppidega – sarnanevad eestlased vähem. Eestlaste geneetiline ja kultuuriline lähedus naaberrahvastega oleneb asukohast. Lõunaeestlased on lähedasemad lätlaste ja venelastega, lääne- ja põhjaeestlased soomlaste ja rootslastega. Siiski on soome-ugri ning läänemeresoome keelesugulusel oluline osa kõigi eestlaste identiteedis. Ajaloolisil põhjusil on eestlastel palju kultuurilisi sarnasusi ka sakslastega.
Rahvaarv
pisi|[[Eesti rahvakultuur on ka kaasajal eestlaste identiteedis olulisel kohal]] Suuremas osas puuduvad täpsed ajaloolised andmed Eesti elanikkonna suuruse ja rahvusliku koostise kohta. Seetõttu on Eesti rahvaarvu võimalik määrata vaid hinnanguliselt ja eestlaste osatähtsus selles on veelgi vaieldavam. Eri hinnangute järgi on Eesti rahvaarv olnud järgmine:
Eestlaste arv Eesti pinnal (tuhandetes) Väljaspool Eestit elab umbes 160 000 väliseestlast või eesti päritolu inimest. Suuremal hulgal elab eestlasi Venemaal, Soomes, Rootsis, Ameerika Ühendriikides ja Kanadas.
"Enne teist maailmasõda oli Eesti rahvastiku poolest homogeenne riik, nii nagu Taani või Soome," ütles Eesti president Lennart Meri 1993. aastal. "Eestlasi oli 89 protsenti, 11 protsenti oli kohalikke vähemusrahvusi: sakslasi, venelasi, rootslasi, soomlasi. 1993. aastal moodustasid eestlased veel vaid 59 protsenti oma riigi elanikkonnast. See on etnilise puhastuse tulemus".
Eestlased vanades allikates
Eestlastega seostuvad Läänemere rahvaste kohta käivad etnonüümid Ostiatoi (Pytheas, 320 eKr), Aestyi (Diodoros, 20 eKr), Aestiorum gentes (Tacitus, 1. sajand), samuti Aistorum (Jordanes, 6. sajand), Haestii (Cassiodorus, 6. sajand), Aestii (poeem Widsith, 9. sajand), Estonum (Saxo Grammaticus, 12. sajand), Estones (Henriku Liivimaa kroonika, 13. sajand), Eistr (Snorri Strurluson, Heimskringla, 13. sajand) ja Eisten (Liivimaa vanem riimkroonika, 13. sajandi lõpp).
Vene ürikutes kasutatakse eestlaste ja vadjalaste kohta nimetust "чудь". Tšuude on mainitud Nestori kroonikas varjaagide maksualustena 859. aastal, Rjuriku ühe kutsujana Novgorodi vürstiks 862. aastal, vürst Olegi (Helge) Smolenski sõjaretke kaaslastena 882. aastal, Jaroslav Targa vastastena 1030. aasta sõjaretkel jne. Setud on tuntud Vene kroonikais Pihkva tšuudidena.
Henriku Liivimaa kroonikas on eestlased (Estones) selgelt eristatud liivlastest (Lyvones), semgalitest (Semigallis), leedulastest (Letones), lätlastest (Letthi), latgalitest (Letigallis), kuralastest (Curones) ja teistest.
Samas ka eestlased ise jagunevad kroonikas ugalasteks (Ugaunensis), sakalasteks (Saccalensis), saarlasteks (Osiliensis), revalasteks (Revelenses), harjulasteks (Harionenses), järvalasteks (Gerwanenses), virulasteks (Virones) ja läänlasteks-ridalasteks (Rotalienses), kokku kaheksa suuremat.
Eestlaste kujunemine
pisi|Eestlased 20. sajandi algul. [[Johannes Pääsukese foto]]
1940. aastateni peeti eestlasi teaduslikus kirjanduses kollasesse rassi kuuluvaiks. 1911. aasta Encyclopedia Britannica väljaandes on eestlaste kohta muuseas öeldud: ''Nende lühike kasv, puuduv habe, viltused silmad, lai nägu, madal otsmik ja väike suu on nende Uurali-Altai ja mongoliidse päritolu selged rassitunnused. Peale selle on neil kängunud kasv, pikad käed ja peened lühikesed jalad''. Nüüdse arusaama järgi kuuluvad läänepoolsed eestlased põhja ehk lääne-balti ja idapoolsed ida-balti europiidsesse rassitüüpi. Kumbki kujunes kümne tuhande aasta jooksul Eesti pinnale rännanud europiidsete ja ühe arktilise segatõu segunemise tulemusena.
Vanimad ja esimestena pärast jää taandumist tulnud inimesed (Kunda 9000–5000 eKr, hiljem Narva kultuur, 5000–4000 eKr, kütid, kalastajad ja korilased) olid kahte tüüpi. Ühed olid pikapealised, pika, kitsa ja kõrge koljuga, kõrge ninajuurega, tugevasti etteulatuva ninaga, kõrge ja mõõdukalt laia näoga pikapealised europiidid. Tunnused osutavad edelapoolsele päritolule, praeguse Taani piirkonnast. Teine europiidne tüüp (leiud dateeritud V aastatuhande lõppu kuni V aastatuhande algusse eKr) oli lühema peaga, madalama ja laiema näoga ja vähem etteulatuva ninaga, mis viitab mitte eriti tugevale mongoliidsele lisandile (K. Mark). Kuid mongoliidsed tunnused võivad pärineda kromanjoonlastest arktilistelt europiididelt, kelle põhitoiduks oli liha.
Nende järel ilmusid Eesti ja naaberaladele uued asukad (kammkeraamika kultuur, 4000–1800 eKr, taas kütid, kalastajad ja korilased). Need inimesed kuulusid protolaponoidsesse tüüpi. Neil olid lamedamad näod, kesk- või lühipealisus, madalavõitu ninajuur, suhteliselt vähe etteulatuv, võrdlemisi lai ja madal nina. Nad võisid tulla nii Karjala, Ukraina kui ka Kasahstani poolt. Kohalikega ühised asulad ja matmispaigad viitavad rahulikule läbisaamisele ja järkjärgulisele segunemisele.
Peagi tuli uus sisserändajate laine, (venekirve ehk nöörkeraamika kultuur, 3000–1800 eKr, loomakasvatajad, algelised põllupidajad). Nad olid massiivset protoeuropiidset tüüpi, väga pikapealised, kõrge koljuga, kõrge ja keskmise laiusega näoga. Oletatakse nende lõunapoolset päritolu, kas Ida-Preisist või Volga ülemjooksult. Tulnukad käitusid kohalike suhtes sõjakalt, hoidusid esialgu eraldi.
Läti teadlaste (R. Denisova, R. Gravere jt) arvates järgnes 1300. aasta paiku eKr venekirvekultuuri hõimude sisserändele veel ühe rahva sisseränne. Nad olid pisemat kasvu peene kondiga (mehed olid kohalike naiste mõõtu) ja auklike hammastega (kohalikud kaariest ei tundnud) lõunapoolsete põlluharijatega sarnased europiidid. Peamiselt kitsa näo poolest eristatavad sisserändajad erinesid märgatavalt varem saabunud laianäolistest.
I aastatuhandet eKr iseloomustas saarlaste ja randlaste tihe läbikäimine Kesk-Rootsiga, millega kaasnes skandinaavlaste asumine saartele ja Eesti rannikule. Põhjarassi kuuluvad madala koljukõrgusega tulnukad olid suhteliselt pikapealised, kitsa ja kõrge näoga suurekasvulised inimesed. Levisid läänepärased kivikirstkalmed, hiljem tarandkalmed. Sama tüüpi inimeste osatähtsust suurendas hiljem viikingiaeg ja rannarootslaste asumine Eesti saartele ja rannikualadele. Kivikirstkalmetest leitud äärmiselt massiivsed, pikapealised, kõrge ja väga laia näoga europiidsed koljud meenutavad aga Skandinaavia ja Taani kiviaja vanimate asukate koljusid ning erinevad venekirvekultuuri kandjate koljudest.
Antropoloogiliste tüüpide pikaajalise, kuid ebaühtlase segunemise tulemusel jagunes Eesti rahvastik kaheks enam-vähem võrdseks osaks. Idapoolseid iseloomustavad lühipealisus, madalam ja laiem nägu ning ka lühem kasv, vererühmade erinev osakaal, samuti rida tunnuseid hammaste ehituses.
Saarlastel ja läänlastel kujunes teine, läänebalti rassitüüp. Nad kujunesid pikkadeks, suhteliselt pikapealisteks ja kõrgenäolisteks, mis oli iseloomulik nii Kunda kultuuri algasukaile kui venekirvekultuuri kandjatele ja skandinaavlastele.
II aastatuhande alguseks oli eestlaste antropoloogiline pilt enam-vähem välja kujunenud. Hilisemate rahvarännete, nälgade, taudide, sõdade mõju sellele oli väike. Rahvas püsis kuni XX sajandi alguseni oma vanade külakondade alusel moodustatud kihelkondade piires, kust võeti ka naisi. Alles linnastumine ja suurenenud liikumine lasid vabaks rahvasisese tõulise segunemise.
Eesti Biokeskuse geneetikute sõnul on praeguste eestlaste geneetiline taust kujunenud mitme eri aegadel Läänemere kaldale jõudnud inimrühma segunemisel ja püsinud enam-vähem muutumatuna rauaajast alates.
Antropoloogiline iseloomustus
Praegu jagunevad mitme sisserännu tulemusena kujunenud eestlased peamiselt läänepoolse heleda, pika, sihvaka, pika peaga ja kitsa näoga (lääne-balti, 24,4%) ning idapoolse heleda, lühema, jässakama, lühema ja laiema näoga (ida-balti, 32,6%) rassitüübi vahel, nende vahele jääb ulatuslik segavöönd (20,4%).
20. sajandi esimese poole uuringute järgi on eestlaste huvipakkuvamad tunnused:
20. sajandi lõpu uuringute järgi on eestlaste huvitavamad tunnused:
Rahvusvahelise uuringu järgi olid Eesti elanikud 2014. aastal maailmas pikkuselt kolmandal kohal Hollandi ja Belgia järel. Keskmine Eesti mees kaalus selle kohaselt 80 kilo ja oli 180 cm pikk ning keskmisel Eesti naisel oli pikkust 169 cm. Sajandi eest ehk 1914. aastal oleksid vastavad näitajad olnud 167 cm meeste kohta ja 157 cm naiste kohta ning siis oleks Eesti paigutunud elanike pikkuse järgi 4. kohale maailmas.
Eestlaste DNA-genealoogia
2012. aastal eestlaste teadaolev jaotus mees- ja naisliini pidi on võetud eri allikaist ja kajastab ligikaudseid vahekordi. Allikais leidub ka täpsemaid andmeid, kuid need on sageli mitme protsendi võrra erinevad.
Meesliini pidi (tähed-numbrid tähistavad ühise esiisa järglasi) jagunevad eestlased Y-kromosoomi järgi haplogruppidesse N1c1a 34–40,6%, R1a1 32–37,3%, I 18–18,6% (sh I1 15%), R1b 8–9%, tühise osakaaluga E1b1b, J, T(+L) ja Q jne.
Eestlastele lähedane Y-DNA haplogruppide jaotus esineb Soome, Läti, Leedu, Karjala ja Põhja-Vene (soome-ugri rahvaste asualade) meestel.
Naisliini pidi (tähed-numbrid tähistavad ühist esiema) jagunevad eestlased mtDNA haplogruppidesse H 43,5–49,3% (neist H1+H3 19%), U 24,5–26,9% (sh U4 5,7% U5a 10%, U5b 4,3%), J 10–10,3%, T 7,8–8,0%, samuti vähesel määral V, K, I, W, X2 (Eupedia, 2013).
Eesti naiste ja nende laste (ka soomlaste ja saamide) jagunemist mtDNA haplogruppide järgi iseloomustab kõrge U-liini esindatus. Teiste liinide osakaalu poolt on eestlased, soomlased ja saamid üsna erinevad.
Eestlased Liivimaa vanemas riimkroonikas
13. sajandi lõpus kirjutatud Liivimaa vanem riimkroonika kirjeldab Liivimaa ristisõja eelseid eestlasi järgnevalt: "Eestlased on samuti paganad, neil on palju mehepoegi. See tuleb sellest, et nende maa on suur ja nii kaugele ulatuv, et ma ei suuda seda täielikult kirjeldada. Neil on hulgaliselt vapraid mehi ja iseäranis palju maad, rohkem ei taha ma teile sellest rääkida."
Eestlased Balthasar Russowi pilgu läbi
Balthasar Russowi Liivimaa kroonikas oli mainitud järgnevat:
Kohtupidamine ... oli igal aadlikul oma mõisas iseoma mõisakohus, mis tohtis mõista poomisele ja hukkamisele; ja kui kurjategija tabati aadliku maa-alal, siis ei antud teda mitte tema ülemuse kätte, vaid sellele aadlikule üle, kelle piirides teda tabati. Ning kui teda tema teo järgi pidi karistatama, siis kutsus see aadlimees mõningaid teisi aadlist koos mõnede kõige vanemate talumeestega enda poole mõisa. Siis võttis see mõisa junkur oma kutsutud sõpradega koos istet ja käskis kurjategija ette tuua. Pärast kaebust ei langetanud aadlikud mehed, kes kohtus istusid, otsust, vaid vaikisid hoopis, sest kõige vanematel talumeestel tuli maa vana kombe kohaselt õigust mõista ja otsus kurjategija kohta teha.
Naisepidamine ... ei olnud see mõistmatute mittesaksa talumeeste juures mingi häbi, kes säärast soodoma ja liiderlikku hooraelu elasid, nagu seda ühegi teise rahva juures kogu ristirahva seas hullemini ei tehtud. Sest suurema hulga seas ei olnud tavaks abieluseis. Kui nimelt mõne talumehe naine vanaks või haigeks jäi või talle muidu kauemini ei sobinud, siis tõukasta selle naise endast ära ja võttis jälle uue. Ja kui neilt päriti või neid mõne poolt noomiti, et nad sel viisil väljaspool abieluseisu elavat, siis andsid mõningad neist säärast vastuseks: see olevat vana Liivimaa komme, nõndaviisi olevat ka nende isad talitanud.
Veritasu ... ka pidasid talupojad Liivimaal enda vahel paganlikku ja ebakristlikku korda, mille pärast aga talupoegi nii rängasti süüdistada ei saa nagu härrasid, kes seda lubasid. Sest kui keegi maamees maha löödi ja surmati, siis tarvitasid tapetu lähimad sugulased omaenda õigust ja hukkasid jalamaid tapja ise ära ilma kohtuotsuse ja mõõgatimukata sealsamas, kus nad ta kätte said, vaatamata sellele, et ta ehk ennast ainult kaitsnud oli. Ning kui õiget tapjat ei tabatud, siis tuli sagedasti lähemal sugulasel, jah, lapselgi hällis isa süüd tasuda.
Jaanipäev ...püha Ristija Johannese päeval Pirita kloostri juures tohutu jäledus patukustutuse kirjade pärast, kuhu sel ajal suur rahvasumm sakslasi ja mittesakslasi kauge maa tagant hulkade kaupa kokku tuli. Mittesaksa talupojad läksid sinna patukustutuse, väärjumala-austuse ja ebausu pärast, saksa aadlikud aga oma ärakaranud talupoegade pärast, neid seal otsima ja tabama, ning kodanikud koos igasgu linnarahvaga sealse suure iga-aastase kõmu pärast. Siis veeti sinna ka palju vaate õlut Tallinnast ja kõikidest ümbruskonna kõrtsidest ja küladest. Ja kui talupojad, nende naised ja tüdrukud altarile panid oma ohvreid vahaküünalde, vahast tehtud hobuste, härgade, vasikate ja lammaste näol, et nende karjaloomad hästi kosuksid ja terved oleksid, siis keerutasid naised üht killingut või penni kolm korda ümber pea ja viskasid selle siis altarile ning läksid minema. Ja kui nad sääraselt olid oma arvatava jumalateenistuse ära pidanud – mihukeseks ohjeldamatuseks siis lahti läks lakkumise, priiskamise, laulmise, karglemise ja tantsimisega ja missugust ülemäärast sinna tervelt maalt kogunenud suurt torupillide narinat kuuldi, samuti, mis kõlvatust, hooramist, kiskumist ja tapmist ning kohutavat-jubedat ebajumala-teenistust sealsamas toimus, seda ei suuda ükski inimene küllaldaselt uskuda.
Eestlased Karl Feyerabendi pilgu läbi (1797)
Karl Feyerabend on eestlaste kohta kirjutanud järgmist:
– Mis eestlaste kehaehitusse puutub, siis kuuluvad nad keskmisse inimtõugu, mida ei saa nimetada ei väga ilusaks ega ka mitte päris inetuks. Nad on keskeltläbi harilikust mehest natuke väiksemad. Kogu nende keha on kokkusurutud ja kõhetu.
– Nende nägu on kahvatupruun, sisselangenud põskede ning kaugele etteulatuvate sarnadega. Nende silmadel on elav sinine värv ning nende pilk on läbitungiv ja terav.
– Mees ja naine kannavad suuri mütse, mille alt läikivmustad juuksed pikkade lokkidena alla voogavad.
– Eesti tüdrukul on kuni tema 12.–14. eluaastani erakordselt ilus keha ja väga võluv näokuju. Aga varsti pärast seda iga omandab see rohkem mehelikke jooni, ehkki see kohe oma loomulikku võlu ei kaota.
– Mis eestlaste iseloomu puutub, siis erinevad nad täiesti oma naabritest liivlastest ja lätlastest väga silmatorkaval moel. Kui nood orjalikult lömitavad, seal säilitab eestlane teatud rahvusliku uhkuse, mida seni ükski ahel pole suutnud kammitseda; kus nood on allaheitlikkuses tummad, seal haub eestlane külmalt ja salamisi kättemaksu ning tasumist; kus nood ei julge end liigutada, seal tõstab eestlane kaika kõrgele üles ning kaitseb ennast kindlameelselt. Ükski aadlimees ei tohi siin julgeda talupoegi, kes talle ei kuulu, solvata, mida ta Liivimaal sageli teeb; teda jälitatakse ja koheldakse nii, nagu ta on ära teeninud. Eestlane on kuulekas ainult oma isandale, kellele ta on truualamlik; võõrast kohtleb ta uhke üleolekuga.
– Juba eestlase välimus osutab kindlameelsele mehele, keda ükski orjapõli ei ole suutnud päriselt maha murda ning kes tagasihoitud raevus ootab silmapilku, kunas ta saab vääritud kütked puruksrebida. Kui ükskord peaks üldine revolutsioon need maad oma türannide väljakannatamatust rõhumisest vabastama, oleks eestlane kindlasti esimene ja ägedaim rahvajuht, kes rahvapartei eesotsas vabaduse ja isamaa kätte võidelda aitaks. Seda hirmuäratavat inimest, kes külmalt ja kaalutletult kättemaksule mõtleb, peaksid sakslased kõige rohkem kartma. Ta on tiiger, kes praegu vaikides oma ahelaid pureb, aga kui ta hetke näeb, mil ta võib vabaks saada, lömastab ta keevalise rahuga kõik, mis talle ette jääb.
– Eestlane on endast ja oma rahvast väga kõrgel arvamusel; sellest siis ka uhke üleolek, millega ta kõigile teistele rahvastele enda kõrval ülalt alla vaatab. Liiga uhke, et midagi jäljendada, jääb ta karmi tõsidusega oma esiisade kommete ja tavade juurde.
– lisaks on eestlasel suurel määral loomulikku autunnet. Ta võib oma valitsejate türanniat taluda, ta võib nurisemata vaeselt ja viletsalt elada, aga teotamist ei kannata ta hoopiski mitte. Oma naise või tütre võrgutajat varitseb ta kindlasti nii kaua, kuni ta leiab võimaluse kätte maksta. Isegi aadlimees ei pääse ta metsikust vihast, kui ta teda sellisel viisil on teotanud. Külmavereliselt võib ta oma au mõrvarile noa südamesse torgata: ning teda ei vaeva kahetsus ega hirm, kui ta näeb kohutavaid ettevalmistusi enda karistamiseks. Ta andestab oma sõpradele solvangud, kuid maksab halastamatu karmusega kätte oma õiguste iga riivamise.
Eestlased Karl Ernst von Baeri pilgu läbi (1814)
pisi|[[Karl Ernst von Baer]]
Oma doktoriväitekirjas "Eestlaste endeemilistest haigustest" esitas von Baer järgmisi väiteid:
– Eestlaste keha on pigem mahlakas kui kuiv ja lihased, arvestades kliima laadi, oleksid neil kindlasti lõdvemad, kui raske töö ja kõikide ärahellitamist võimaldavate asjaolude puudumine neid karastanud ei oleks.
– Enamik eestlasi on keskmist kasvu; nägu on enamasti üsna turd, loid, ilma märkimisväärsete näojoonteta ja kahvatu; üksnes siis, kui nad palava päikese käes töötavad, ilmub näole puna. Juuksed on kõige sagedamini blondid, lapseeas tihti valged; tuleb ette ka musti juukseid koos tõmmuka näojumega. Kehaline jõud on üsna keskpärane, temperament üldiselt flegmaatiline väikese kallakuga melanhoolsesse. Sellest olenebki, et nende keha pole haiguste suhtes eriti vastuvõtlik ja et nende vaim üksnes harva minetab oma tavalise laadi. Kõnnak on vankuv ja kõik liigutused aeglased.
– Päris täpses mõttes melanhoolikud on ainult väga vähesed eestlased – need, kelle kohta ma äsja märkisin, et nad oma mustade juustega silma paistavad. Nad on muide väikest kasvu, kuid kindlama ja tugevama kehaehitusega. Nad on ka tõsisemad, kangekaelsemad ja kinnisemad kui flegmaatikutest koosnev enamik. Kui viimaste nägu nürimeelset tuimust väljendab, siis laseb melanhoolikute ilme paista varjatud nördimust.
– Kumbki sugupool erineb aga teineteisest palju enam. Eestimaa tütarlapsele võib vaevalt omistada eespool kirjeldatud rahvuslikku eripära. Ta on elavam, hoogsam, tööd tehes rõõmsam ja armastab seejuures laulda, mida meessugu just eriti ei tee. Juuksed on neil kollakamad kui meestel ja nende hulgas ei leidu ühtki mustajuukselist. Kui me tahaksime selle üle kanda Tartu ümbruse naistele, siis tuleks üht-teist maha tõmmata. Ma pole muide siin ühtegi leidnud, kes võiks end ilusaks pidada.
Eestlased Valdur Mikita pilgu läbi (2014)
"See, mis meid kõige enam rahvana on kujundanud, on maastikud. Paiga vaim."
"Eesti naine näib olevat muutuvas maailmas märksa paremini kohanenud kui eesti mees. [---] Mehed on meil rohkem soomeugrilased, naised eurooplased."
"Rahvas, kelle kõige kuulsam kirjandusteos on viieköiteline sookuivendamise käsiraamat, ei saa olla normaalne – ja ei peagi. Võimalik, et meil on ilmaruumis hoopis üks teine asi ajada."
Kirjaoskuse ja hariduse tase
19. sajandi algul oskas lugeda ja kirjutada 45–50% eestlasi.
1934. aasta rahvaloenduse andmeil oli kirjaoskajaid 96,1%, neist osalise kõrgharidusega 1,1% ja täieliku kõrgharidusega 0,8%.
1959. aastal tuli 1000 elaniku kohta 21 kõrgharitut ehk 2,1%.
1990. aastal oli Eestis (eestlased ja teised elanikud kokku) 333 teadusdoktorit ja 2467 teaduskandidaati ning 1999. aastal oli Eestis 3912 teadlast ja inseneri.
Margo Kõlar
Sportlasena
Margo Kõlar on tegelenud kartautosõiduga ja tulnud aastatel 1978–1982 sel alal eri klassides kokku kuus korda Eesti NSV meistriks. Ta oli 1979. aastal Nõukogude Liidu meister Junior 125 cm³ klassis.
Björn Ferry
Björn Lars Johannes Erik Ferry (sündinud 1. augustil 1978 Stenseles) on Rootsi laskesuusataja.