cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sagadi mõis
Sagadi mõis (saksa keeles Saggad) oli rüütlimõis Haljala kihelkonnas Virumaal, tänapäeval on see Haljala vallas Lääne-Viru maakonnas.
Kellassaare
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Tudulinna valda.
Sagadi mõis
Ajalugu
Mõisa on esmamainitud 1469. aastal, mil see kuulus Risbiteride perekonnale. 21. märtsil 1469 andis Helmeyt Risebiter mõisa oma vennale Otto Risebiterile. 1630. aastal oli mõisa omanik šotlane Jacob MacDuwald, Jurgen von den Bergi tütre mees.
Kellassaare
Küla asub Rakvere–Rannapungerja maantee ääres.
Sagadi mõis
Ajalugu
1684. aastal omandas mõisa Rootsi Magnus Gabriel De la Gardie kindraladjutant Gideon von Fock, kes saigi Fockide suguvõsa Sagadi liini rajajaks. 1740. aastal tunnistati Sagadi mõis Fockide pärusmõisaks. Päranduse jagamise lepinguga sai mõisa koos Tallinnas Toompeal asuva majaga noorim poeg Johann Ernst von Fock (1721–1782). 1782. aastal päris Sagadi Gideon Ernst von Fock (1755–1827), kes teenis sõjaväelasena koloneli (oobersti) aukraadi ja oli maanõunikuks. 1788. aastal ostis Gideon Ernst von Fock 43 000 rubla eest ka Tapa mõisa ja 1795. aastal ostis Gideon Ernst von Fock 13 000 rubla eest Tallinnas Toompeal, Rahukohtu tänaval maja nr. 27. 1802. aastal ostis Gideon Ernst von Fock Moe mõisa küljest Valgma karjamõisa. 1809. aastast sai Gideon Ernst von Fock maanõunikuks. Ta oli olnud kreisikohtu assessor, kreisiülem, ülemkohtu assessor, meeskohtunik. pisi|[[Paul Alexander Eduard von Fock (1798–1884). August Georg Wilhelm Pezoldi litograafia.]] 1827. aastast oli Sagadi mõisnik Paul Alexander Eduard von Fock (1798–1884), kes oli 1820. aastast Eestimaa rüütelkonna sekretäriks ja oli rüütelkonna sekretäriks 1839. aastani ning 1839. aastal omandas Tallinnas Toompeal kinnistu nr. 2 kohal (Toom-Kooli tänav 1) olnud maja.
Aastail 1861–1872 oli mõis renditud Metsiku mõisa omanikule parun Ludwig von Uexküll-Güldenbandile. Mõisaomanik Paul Alexander Eduard von Fock ise reisis neil aastail ringi. Paul Alexander Eduard von Fock pani Sagadis 1881. aastal aluse Focki perekondlikule fideikomissile.
Paul Alexander Eduard von Focki surma järel päris mõisa tema venna, Alexander Ferdinand von Focki liin. Focke on maetud Esku kalmistule Focki perekonna rahulasse. Järgmine mõisaomanik oli Alexander Gideon von Fock (1824–1896), kelle järel oli mõisa omanikuks Eduard Ferdinand Axel von Fock (1867–1900). Viimasele mõisaomanikule Ernst von Fockile jäeti mõisast pärast 1919. aasta võõrandamist ainult mõisasüda. 1929. aastal alustas tööd Sagadi mõisa härrastemajas algkool, kool oli härrastemajas 1974. aastani. Viimane võõrandamiseelne omanik Ernst von Fock lahkus 1939. aastal umsiedlung 'i käigus Saksamaale.
Kuni 1974. aastani paiknes mõisa peahoones kool. Praegu kuulub mõisakeskus Riigimetsa Majandamise Keskusele.
Alates 1999. aastast tegutseb peahoones Sagadi looduskool. Aprillis 2009 toimunud giidi- ja kodulookonkursil "Sagadi mõisarääkijad" tunnistati parimaks mõisagiidiks Maie Kaja.
Mõisakompleks
pisi|400px|Peahoone pargipoolne külg 18. sajandi keskel laskis tollane omanik Johann Ernst von Fock rajada ühekorruselise rokokoostiilis peahoone, mis valmis Tallinna arhitekti Johann Nicolaus Vogeli projekti järgi. Sagadi mõisa ümber rajati endisaegne nn vana aed, väljaku vasakule äärele kujundati regulaarselt planeeritud ehis- ja viljapuuaed, mis isoleeriti pügatavate puude ja põõsastega.
1760.–1770. aastatel ehitati suur 9 arkaadiga viljaait. Pilastritele toetuv pikk võlvkaarestik, lamedat fassaadipinda elustavad piilarita vöötkarniis, hoone nurgarustika ja lai profileeritud räästakarniis. Aidal on kõrged, massiivsed kalasabamustris kujundatud kaaruksed koos suurte baroksete sepahingede ja lukuplaatidega. Hiljem võeti hoone kasutusele ka sõiduhobuste veovahendite hoidmiseks. pisi|Sagadi mõisa väravahoone Aastail 1793–1795 ehitati mõisa härrastemaja Gideon Ernst von Focki eestvedamisel ligi kaks korda pikemaks ja sellele anti hilisbarokne väliskuju. Samal perioodil rajati ka peahoone esise väljaku ääres paiknevad kõrvalhooned ja valmis peahoone taga asuv tiik. 19. sajandi lõpus uuendati mõisa peahoone interjööri ja lisati tagaküljele rõdu. pisi|Sagadi mõisa park 1794. aastal valmis varaklassitsistlik väravahoone barokkstiilis katusega. Peahoone esiväljak muudeti massiivse aiaga kinniseks siseõueks. Tee ääristati tahutud graniitkividega, kivitulpasid hakkas ühendama massiivne kett. Väravahoone ette sissepoole paigutati kaks kahuritoru. Väravahoone sisemistesse külgmüüridesse paigutati esivanemate tuhaurnid ja nende ette Haljala kalmistult pärit esialgsed mälestuskivid tekstidega esimesel plaadil: ''“Gott Segne die Nachkommen Ernst J. v. Fock, M. E. g Manteuffel. Anno 1765” (M. E. – Marta Eleonora; g. - geboren''). Tõlkes: “Jumal õnnistagu järeltulijaid...” Teisel plaadil: “1765 J. E. F, M. E. Manteuff... Gott Segne meine Kinder fon meinem Stammbaum in die Spete Zeiten in Ein- und Ausgang” (J. E. F. – Johan Ernst von Fock; M. E. Manteuff – Marta Eleonora Manteuffel). 1795. aastal paigutati väravatorni frontooni keskele suur ümmargune ajanäitaja. Sellest tuli ka rahvasuus tuntud nimetus Sagadi kellatorn.
1795. aastal alustati ka mõisapargi rekonstrueerimist barokkstiilis aed-pargist Inglise stiilis pargiks. Lisati väike ehisaed hoonete, kärnerimaja ja kasvuhoonete juures. Gideon Ernst von Fock I ajal pandi alus hästi hooldatud aiandile mõisa peahoone idaküljel. pisi|Sagadi mõisa hobusetall 1856. aastal ehitati ülemiste mõisatiikide taha teisele poole teed magasiait (mis taastati 1970-ndatel ja on sisustatud hobusetallina).
Mõisakompleksi hakati 1977. aastal ulatuslikult restaureerima, tööd lõpetati 1980. aastate lõpus.
Riigimetsa Majandamise Keskusele kuuluvas mõisasüdames paiknevad metsamuuseum, hotell, restoran ja looduskool.
58
58. aasta
Sajandid: 1. sajand eKr - 1. sajand - 2. sajand
Aastakümned: 0. aastad 10. aastad 20. aastad 30. aastad 40. aastad - 50. aastad - 60. aastad 70. aastad 80. aastad 90. aastad 100. aastad
Aastad: 53 54 55 56 57 - 58 - 59 60 61 62 63
.mn
.mn on Mongoolia Interneti tippdomeen. Domeen on kasutusel alates 1995. aastast.
Olümpiasolidaarsus
Olümpiasolidaarsus on ROK-i ja rahvuslike olümpiakomiteede välja töötatud programmide süsteem, mille eesmärgiks on organiseerida abi ROK-i tunnustatud rahvuslikele olümpiakomiteedele, seejuures ennekõike neile, kes seda eriti vajavad. Olümpiasolidaarsuse programmide täitmist juhib 1973. aastal loodud Olümpiasolidaarsuse komisjon, mille eesistujaks on ROK-i president.
Uusküla
Uusküla on mitme koha nimi:
Saksa Korrapolitsei
Saksa korrapolitsei (saksa keeles Deutsche Ordnungspolizei) oli Saksamaal ajalooliselt välja kujunenud vormiriietust kandev korrakaitsepolitsei.
Saksamaal on korrapolitsei ehk eesti mõistes välipolitsei jaotunud erinevatesse liinidesse: linnades asuv valvepolitsei (Schutzpolizei), maapiirkondade korrakaitse (Gendarmerie), korrapidamisteenistus (Verwaltungspolizei), transpordi ehk liikluspolitsei Verkehrspolizei, veeobjektide – ranna, sadamate ja rannikukaitse Wasserschutzpolizei, raudteevalve Bahnschutzpolizei, sideasutuste, sidevahendite ja sideliinide valve Postschutz, tuleohutuse kaitse Feuerschutzpolizei, õhukaitse päästeüksused Luftschutzpolizei, tööstusobjektide valve Werkschutzpolizei.''
Kolmanda Riigi Ordnungspolizei ja Eesti Teise maailmasõja ajal
Teise maailmasõja ajal okupeeritud Eesti alad olid allutatud Ida maa-ala Riigikomissariaadile ning selle korrakaitseüksused, mille ülesandeks oli avaliku korra ning rinde tagalas korra hoidmine oli allutud Riigikomissariaadi kõrgeimaile politsei- ja korrakaitsejuhile Ida maa-alade Riigikomissariaadis (Kommandeur der Ordnungspolizei beim SS- und Polizeifuhrer Ostland) kelleks olid okupatsiooni ajal: (en)<
Galantiin
thumb|Pardigalantiin Galantiin (prantsuskeelsest sõnast galantine) on kallerdisega kaetud linnu- või vasikalihast hakktäidisega külmtoit.
Ülejõe (Rapla)
Ülejõe on küla Rapla maakonnas Rapla vallas.
Messier' kataloog
pisi|Messier' kataloogi objektid Messier' kataloog (ka Messier' tähekataloog) on prantsuse astronoomi Charles Messier koostatud kataloog, mis sisaldab andmeid 103 udukogu ja täheparve kohta. Messier koostas kataloogi 1784. aastal ja see on kasutusel tänapäevalgi. Hiljem täiendati seda teiste astronoomide poolt 7 objektiga, mille tulemusel tänapäeval on selles 110 objekti.
Kataloogi objekte tähistatakse tähega M, nt üks konkreetne objekt on M11.
Olümpiamängude autasustamistseremoonia
Olümpiamängude võidutseremoonia  ajal tõusevad medalivõitjad poodiumile, heisatakse riikide rahvuslipud, mängitakse olümpiavõitja maa riigihümni (või olümpiahümni, kui võitja võistleb olümpialipu all; on ka teisi erandjuhtumeid).
Esimest korda toimus autasustamine sellise korra järgi 1932. aasta Los Angelese olümpiamängudel.
Ekenäs
Ekenäs (soome keeles Tammisaari) on linn Soomes Raseborgi linnas, kuni 2008. aastani Ekenäsi linnaks nimetatud omavalitsusüksuse keskus.
Olümpiamängude mälestusmedal
Olümpiamängude mälestusmedali  saavad mängudel viibinud riikide delegatsioonide kõik liikmed rahvuslike olümpiakomiteede esildiste alusel. Nende medalite kujundamisel ei ole ROK seadnud piiranguid.
Lemmaku
Lemmaku (18. sajandi kaartidel Lemmako) on küla Ida Viru maakonnas Alutaguse vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Tudulinna valda.
Artur Laats
Artur Johannes Laats VR I/3 (26. august 1892 Laheda, Võrumaa – 17. juuli 1942 Solikamsk, hukati) oli Eesti sõjaväelane (kolonel).
Elukäik
Lõpetas 1912. aastal Võru linnakooli ning õppis seejärel Tallinnas pedagoogikakursustel. Esimese maailmasõja puhkedes mobiliseeriti. 1915. aastal lõpetas Gattšina lipnikkude kooli ja ülendati ohvitseriks.
1. Eesti polgu loomisel tuli esimeste hulgas sinna üle ja määrati õppekomando ülema abiks. Oli samal ajal eestikeelseid oskussõnu väljatöötanud komitee sekretär.
Pierre de Ronsard
thumb|Tundmatu kunstnik. Pierre de Ronsardi portree. [[Õlimaal|Õli, umbes 1620]] Pierre de Ronsard (11. september 1524 – detsember 1585) oli prantsuse luuletaja.
Tema eluajal kutsuti teda poeetide vürstiks ja vürstide poeediks (Prince des poètes et poète des princes)
Sergei Lavretsov
pisi|Sergei Lavretsov Sergei Lavretsov (vene keeles Сергей Антонович Лаврецов; 16. september 1825 Peterburi – 20. august 1906 Narva-Jõesuu) oli vene päritoluga aadlik, Narva kaupmees ja metseen.
Pierre de Ronsard
Alghariduse sai ta kodus. Üheksa-aastaselt saadeti ta õppima Pariisi Collège de Navarre'i.
Sergei Lavretsov
9-aastasena abistas ta oma võõrasisa, kes oli leivatööstur. 14-aastasena asus tööle; ta töötas Peterburis ja Moskva kubermangus. 1860. aastal kolis ta Jamburgi ja alustas oma äri. 1874. aastast tegutses ta Narvas, kuhu asutas rektifikatsiooni- ja viinatehase.
Pierre de Ronsard
1. jaanuaril 1537 abiellus Prantsusmaa printsess Madeleine de Valois Šotimaa kuninga James V-ga ja Ronsard läks printsessi kaaskonnas Šotimaale. Juba juulis Madeleine suri. Ronsard veetis mõne aja Inglismaal, enne kui naasis 1540 Prantsusmaale ja asus Orléansi hertsogi teenistusse. Hertsogi kaaskonnas sai ta reisida Flandriasse ja taas Šotimaale.
Sergei Lavretsov
1866. aastal ostis Lavretsov kinnisvara Narva eeslinnas Jaanilinnas. 9. juulil 1869 laskis ta end laulatada Narva Issanda Muutmise katedraalis Glafira Palenoviga. Naine oli sündinud Narvas 15. aprillil 1851, tema isa Aleksandr Palenov oli tuntud Narva elanik, Narva Vana-aja Uurimise Seltsi üks rajajaid.
Pierre de Ronsard
Ronsardi paljulubava diplomaadikarjääri lõpetas kurdiksjäämine. Selle asemel pühendus ta seitsmeks aastaks õpingutele ja hakkas kirjutama. Ta asutas kirjandusliku rühmituse Plejaad, mis koosnes seitsmest omal ajal tuntud kirjanikust, luuletajast ja dramaturgist.
Sergei Lavretsov
pisi|Lavretsovide maja (paremal) [[Peeter I maja juures]] 1886. aasta märtsis ostsid abikaasad 11 500 rubla eest Rüütli 28 asunud kahekorruselise maja. Pärast maja ümberehitamist kolis Lavretsovide perekond sinna.
Pierre de Ronsard
Kirjanikuna sai ta otsekohe väga kuulsaks, sealhulgas kuningakojas. Kuningate soosingut ei vähendanud ka tollased sagedased monarhide vahetumised.
Sergei Lavretsov
Lavretsovid soetasid elu jooksul suure maalide ja muude kunstiesemete kogu, mille pärandasid koos oma maja ja varaga Narva linnale. Kollektsioonis oli 800 000 eset.
Pierre de Ronsard
See oma korda kutsus esile hugenottide pahameele, kes tema pihta paskville kirjutasid, kujutades teda libertiini ja ateistina ning püüdes teda tülli ajada Plejaadi teiste liikmetega.
Sergei Lavretsov
Samuti annetasid nad linnale 25 000 rubla, sellelt saadavad protsendid pidid minema Lavretsovide nimelise Narva linnamuuseumi ülalpidamiseks.
Pierre de Ronsard
Pärast Charles IX surma 1574 Ronsard siiski lahkus Pariisist oma kodulinna Vendôme'i, kus elas üsna tagasihoidlikult. Tema tervis muutus järjest halvemaks, kuid talle kirjutasid sellegipoolest tähtsad isikud, näiteks Elizabeth I, Mary Stuart vanglast ja Torquato Tasso.
Sergei Lavretsov
Oma raha eest ehitas Lavretsov linnale ambulatooriumi ja sünnitusmaja.
Pierre de Ronsard
Tema järgi on nimetatud asteroid 10139 Ronsard.
Sergei Lavretsov
Vaestest peredest pärit lastele asutasid Lavretsovid stipendiumi. Stipendium ja maalide ostmine oli materiaalne toetus noortele kunstnikele, sealhulgas tuntud eesti kunstnikule Ado Vabbele (kes tänu Lavretsovide stipendiumile sai hariduse Münchenis ja rändas aasta Itaalias), Peet Arenile, August Jansenile ja teistele. Lavretsovid toetasid ka Peterburis akadeemilise hariduse saanud, juba väljakujunenud kunstnikke, nagu Peeter Hellerit, Nikolai Semjonovit, Nikolai Lundi ja Eduard Verberit.
Pärast Sergei ja Glafira Lavretsovi surma läks nende maja ja kollektsioon vastavalt testamendile Narva linna omandisse.
Sergei Lavretsov suri 20. augustil 1906 Narva-Jõesuus ja on maetud Jaanilinna kalmistul kabelisse, kuhu olid maetud Glafira vanemad.
Lavretsovi järgi nimetati 1994. aastal ümber Nõukogude tänav Narvas.
Lavretsovide nimeline Narva linnamuuseum
Muuseum avati pidulikult 9. augustil 1913. Muuseumi kogu moodustas Sergei ja Glafira Lavretsovi poolt 19. sajandi lõpul ja 20. sajandi algul kogutud kunstikollektsioon.
Maalidest oli kogus vene 19. sajandi lõpu akademismi ja realismi esindajate töid – Ivan Aivazovski, Leo Lagorio, Vladimir Makovski jpt teoseid. Samuti olid teostega esindatud Narvas töötanud kunstnikud ning eesti noored kunstnikud. Lavretsovid ostsid teoseid oma arvukate Venemaa ja Lääne-Euroopa reiside ajal Peterburi näitustelt, kunstnike ateljeedest või kunstikaupmeestelt.
1920.–1930. aastatel täiendati kollektsiooni kunstiostude ja annetustega Eesti kunstnikelt. Narva linnavalitsus andis muuseumile üle 18.–19. sajandil maalitud Narva raehärrade ja teiste auväärsete kodanike portreed, mis olid seni asunud Narva raekojas.
Pärnu jõgi
Pärnu jõgi on jõgi Kesk- ja Lääne-Eestis, Võhandu jõe järel pikkuselt teine jõgi (145 km) Eestis.
Pärnu jõe valgla hõlmab umbes 16% Eesti pindalast.
Loodus
Jõgi saab alguse Pandivere kõrgustikult Roosna-Alliku allikaist (Roosna-Alliku Allikajärvest) ja voolab sealt edelasse. Jõe ülemjooks asub Kesk-Eesti tasandikul, keskjooks Kõrvemaa lõunaosas ja Pärnu madalikul ning alamjooks Pärnu madalikul. Suubub üle 1,5 km pikkuste muulide vahelt Pärnu lahte.
Parempoolsed lisajõed on (lähtest alates) Reopalu, Lintsi, Mädara, Käru, Vändra ja Sauga jõgi ning vasakpoolsed lisajõed Vodja, Esna, Prandi, Aruküla, Navesti, Kurina ja Reiu jõgi.
Toris paljandub jõe kaldal Devoni liivakivi (Tori põrgu).
Kesk- ja alamjooksul on jõe kaitseks moodustatud Pärnu jõe hoiuala. Paide ja Türi vahel läbib jõgi Türi maastikukaitseala.
Pärnu jõgi saavutab oma suurima laiuse Pärnu linnas, olles kohati üle 300 meetri laiune.
pisi|[[Sindi pais (2016)]]
Ajalugu
Pärnu jõe kaldailt on leitud rohkesti kiviaegseid esemeid, peamiselt kivikirveid ja -talbu, alamjooksult jõepõhjast luuesemeid.
Sindi lähedal Pulli külas on 2–3 m paksuse settekihi alt avastatud Eesti vanima teadaoleva asula jäänused. Umbes 8900 eKr, Kunda kultuuri ajal, elas seal küttijaid ja kalastajaid. Kaevamistel on leitud tulekivist ja luust nooleotsi, kõõvitsaid, nuge jm. esemeid ning põdra-, kopra-, karu-, linnu- ja kalaluid. Samuti on jõe äärest leitud Sindi-Lodja asulakohad, mis on umbes 1500 aastat nooremad kui Pulli.
Keskajal nimetati Pärnu jõe alamjooksu Emajõeks (1227 Mater Aquarum, Embeke), 1627 Pernaw. Asjaolu, et Suur Emajõgi ja Pärnu jõgi on muinas- ja keskajal kandnud ühte ja sedasama nime, on peetud üheks tõendiks sellest, et keskajal võis eksisteerida Pärnu–Viljandi–Tartu veetee.
Pärnu jõe sulges veeteena aastal 1834 valminud Sindi pais. Aastal 2018 pais lammutati ja 2020. aastal valmis selle asemele tehiskärestik.
Aastail 1923–1924 loeti Pärnu jõel laevatatavaks veeteeks viie kilomeetri pikkune jupp jõesuudme juures. Toona pidi veetee nõuetele vastav jõgi olema teatava laiuse ja sügavusega (mitte alla 0,5 meetri), kärestikuvaba ja piisavalt sirge. Suurt osa jõest loeti parvetatavaks veeteeks (sobis puidu parvetamiseks).
Piirangud
Pärnu jõestikus on lõhe ja meriforelli püük keelatud 2019. aastal 31. detsembrini.
Uurimisest
2019. aastal avaldas rühm teadlasi kirjutise, mille peateemaks on jõe vana säng suubumisel Pärnu lahte.
59
59. aasta
Sajandid: 1. sajand eKr - 1. sajand - 2. sajand
Aastakümned: 0. aastad 10. aastad 20. aastad 30. aastad 40. aastad - 50. aastad - 60. aastad 70. aastad 80. aastad 90. aastad 100. aastad
Aastad: 54 55 56 57 58 - 59 - 60 61 62 63 64
Aie
pisi|Liik on öine
Aie (Daubentonia madagascariensis) on aielaste sugukonda aie perekonda kuuluv esikloomaline.
Aie on oma sugukonna ainus säilinud liik. Veel 1000 aastat tagasi elas Madagaskaril teinegi liik hiidaie, kes oli üsna samasugune, ainult 2–2,5 korda suurem. Hiidaie on ammu välja surnud.
Aie avastas Prantsuse maadeuurija Pierre Sonnerat 1783. aastal. Ta näitas kinnipüütud loomakest malagassidele, aga need polnud öölooma aiet varem näinud ja häälitsesid imestunult "aie-aie". Sonnerat nimetas olendi nende üllatushüüete järgi aieks.
Aie on kassisuurune loom. Tema tüvepikkus on umbes 40 cm, koheva saba pikkus 60 cm. Pea on suur, koon lühike ja lai. Kõrvad on suured, ümmargused ja nahksed. Värvus võib ulatuda tumepruunist mustani. Pealiskarv on pikk ja hõre ning turritab aluskarva seest välja. Ainus paar nisasid asub kubemepiirkonnas. Jalad on lühikesed, tagajalad esijalgadest pikemad. Varbad ja sõrmed on küünistega, ainult tagajalgade suurvarbal on küüs. Kõik sõrmed on pikad ja peenikesed, keskmine sõrm on teistest veelgi pikem.
Aie hammastik erineb teiste esikloomaliste omast. Selle põhjal arvati aie varem koguni näriliste hulka. Tema ülemised ja alumised suured eesmised hambad kasvavad kogu aeg samast hambapulbist ja on ainult eesmisel pinnal hambaemailiga kaetud.
Aie elab Madagaskari vihmametsas puu otsas. Ta tegutseb üksinda, harvem paarilisega koos. Ta nuusib toitu otsides läbi kõik pilud ja augud. Niimoodi täidab ta sama ökoloogilist nišši kui rähnid, keda Madagaskaril ei ela.
Aie on tüüpiline ööloom, kes pelgab valgust. Koidu ajal poeb ta puuõõnsusse või kõrgele oksaharude vahele tehtud pessa puhkama. Ta magab nagu leemuridki keera tõmbununa, koon jalgade vahel ja pea sabaga kaetud.
Jutt, et aie on nimetuse saanud oma häälitsuste järgi, ei vasta tõele. Aie ruigab valjusti.
Aie sööb puuvilju, näiteks mangopuu ja kookospalmi omi, bambuse ja suhkruroo säsi. Ta armastab ka puidumardikaid ja nende vastseid. Oma suurte tugevate eeshammastega pureb ta pähklisse või taimevarde ava ja uuristab sealt oma kolmanda pika sõrmega pehmet osa või putukaid. Toidujahil koputab ta puutüvele tempoga 8 korda sekundis ja kuulab kaja. Kui ta avastab puidust tühimiku, hakkab ta seda lõhkuma, et kontrollida, kas tühimikus on tõuk või midagi muud maitsvat.
Puude otsas liigub aie väga osavalt, hüpates puult puule nagu orav. Märksa raskem on tal maapinnal kõndimine ja jooksmine.
Aiel puuduvad looduslikud vaenlased peale inimese. Sellepärast on aie üsna julge ja uudishimulik loom. Öösiti võib ta toitu otsides külla tulla ja seal ringi jalutada. On juhtunud, et aie tuleb otse inimese juurde, et tema jalanõusid nuusutada.
Niisuguste ebaususeikade tõttu tapetakse hulgaliselt aiesid. Kuid teiselt poolt hoiab ebausk ära aiede küttimist toiduks.
Haljasala
Haljasala ehk haljastu ehk roheala on asulas olev avamaataimkattega ala. Haljasala vastand on paljastu.
Haljasalade hulka kuuluvad aiad, pargid, puiesteed, skväärid (haljakud), taimestikuga kalmistud, muruväljakud jm.
Olümpiamängude autasud
Olümpiamängude autasud käivad kaasas olümpiamängude ja olümpialiikumisega. Lisaks olümpiamängude autasudele annab ROK autasusid ka olümpialiikumise edendamise eest.
Nordhorn
Nordhorn on vald Saksamaal Alam-Saksi liidumaal, Grafschaft Bentheimi kreisi keskus. Asub Hollandi ja Nordrhein-Westfaleni liidumaa piiri ääres.
Linna pindala on 149,64 km². 31. detsembril 2015 elas seal 53 285 inimest, mis teeb rahvastiku tiheduseks 360 inimest/km².
Nime päritolu
thumb|Povelbergi vaade
Üks lugu väidab, et linna nimi (mis tähendab põhjasarve) tekkis siis, kui linn oli rünnaku all, mille puhul vahimees puhus sarve – niinimetatud Nothorni või hädaabi sarve – et hoiatada Vechteinseli (Vechte saare) asukaid ja ka abi kutsuda. Kuna linn asub Bentheimist (nüüd Bad Bentheim) ja selle linnusest põhjas, öeldakse, et see andis nime Nordhorn.
Kuid paadimehed Vechte jõel kasutasid ka sarve üksteise hoiatamiseks laevade liikumisest udus. Tõepoolest, 1970. aastatest seisab vanas sadamas Tuter ('tuututaja'), pronksist mälestusmärk siseveetranspordi algusele.
Sestsaadik, kui varakeskajal kerkis Schüttorfi ja Emlichheimi vahele sadamaga asula, mille vapil oli sarv, näib olevat tõenäoline, et Nordhorn võis sellest tuleneda.
Teaduslikumalt põhinev variatsioon selle kohta, mida vapp tähendab, väidab, et "sarv" on mõeldud "terava otsa" tähenduses, mis teeb "Nordhornist" põhjapoolse punkti – välu Vechte orgu ulatuva põhjaotsa. Heinrich Specht osutas sellele oma 1941. aasta linna kroonikas, viidates maa kannasele või "sarvele", millele ehitati linna esimene keskus.
Veel mõttetum lugu väidab, et kohalikud kummardasid kord jumalat Nod, Node või Nothe, kelle pidustuste algust kuulutati härja- ja lehmasarvede puhumisega. Tema austuseks süüdati kas ränikivi toksides või kuivi pulki kokku hõõrudes püha tuli, mida nimetati Nodfyr. Jumala nimest ja sarvepuhumisest öeldakse linna nimi olevat tulnud.
Nimel ei ole loomulikult mingit seost ühegi hädaabisarve ega ühegi jumalanimega Nod. "No(r)dhorn" on ehk sarnane "Maa(r)s", "Meu(r)s" või "Marsh" jõega. See on segadust tekitanud; vaikne "r" või raskus hääldada "r" Prantsusmaa läheduse tõttu.
Nordhorni kutsutakse kohalikus kõnes Nothoorn või Notthöörntin. Kompilatsioonis Werdener Heberigister on linna nimi 890. aastal registreeritud kui Norhthornon (pane tähele vaikset "r") ja 1050. aastal kui Northornon. 1184. aastal on see Northorne. Linna pitseritel aastatest 1400 kuni 1715 esineb samuti vorm Northorne ja alles 1827. aastast on see Nordhorn.
Asend
Nordhorni ja selle ümbruse maastikku iseloomustavad Vechte, Vechtesee (järv), läbi mille Vechte voolab, ja 3 kanalit: Süd-Nord-Kanal, Nordhorn-Almelo-Kanal ja Ems-Vechte-Kanal.
Nordhornist põhjas asub linn ja valdade ühendus Samtgemeinde Neuenhaus, samas lõunas asuvad Engdeni ja Isterbergi vald. Linna läänepiir on ka osa Saksamaa piirist Hollandiga.
Kliima
thumb|Nordhorni kliimadiagramm
Nordhorn asub Kesk-Euroopa parasvöötmes. Aasta keskmine temperatuur on 8,5 °C, keskmine õhurõhk on 761,5 hPa ja keskmine aastane sademete hulk on 700–800 mm. Kliima on subatlantiline, kus on suhteliselt pehmed talved ja üsna soojad suved.
Omavalitsusala ulatus
Mitme ühinemise tulemusel on linnapiirkond nüüd 14 959 ha, olles vaid veidi väiksem kui Liechtensteini vürstiriik.
Osad
Nordhorn jaguneb 17 linnaosaks (Stadtteile), mis rühmituvad "vanemateks" ja "uuemateks".
Vanemad linnaosad
Algselt oli seal Nordhorni asula keskus, kuid strateegilistel põhjustel viidi see hiljem Vechte jõe saarele. Linnaõigused anti aastal 1379 ja see vanem keskus sai nime Oude Dorp – 'vana küla'.
Bakelde
Nimi tuleneb Bak (seljak) ja Lo (salu).
Bimolten
1252. aastal kutsuti Bimolt ja 1213. aastal Bimolte, arvamused nime päritolu üle on üsna lahknevad.
Bookholt
Nimi viitab pöögi- (Buche) või kase- (Birke) salule.
Brandlecht
Frensdorf
Alamsaksa keeles Frenstrup, nimi võis tulla isikunimest. 800. aasta paiku kutsutui seda ka Friethelstorpe või Frieldorp ja 1000. aasta paiku Vrinsthorpe.
Frenswegen
Varem tuntud ka kui Vrendeswegen, nime tähendus võiks olla "asub Frensdorfi teel".
Hesepe
Nimi Hesepe viitab kogukonna paiknemisele Vechte jõel (epe tähendab vett).
Hestrup
Hestrup oli 1150. aastal tuntud kui Hersebruc ja 1212. aastal kui Hersedorp ('ratsu küla'). Lõpp –dorf või –trup määratleb selle kui põllumajanduskogukonna, mis sai alguse kristluse saabumisega 800. aasta paiku kui ümbritsetud asula.
Hohenkörben
Hohenkörben tekkis umbes 600. aasta paiku kui Hankorve Bakelde turul luiteharjal piiratud ruumis. Nime täpset tõlgendust ei ole saavutatud; kuid ka Neuenhausi linnal on kõrvaline keskus Hohenkörben-Veldhausen.
Uuemad linnaosad
Blanke
Blanke oli kunagi uppunud nõmme ja raba ala, tõusnud ainult servadest, mille vahel olid päikesevalguses helkivad veesilmad. Seega kutsuti neid ka Blänke. Kaks suurimat olid "Große Blanke" ja "Kleine Blanke". Peagi kuivatati see ala ära ja enne teist maailmasõda olid tõusnud servades ehitised. Pärast sõda tekkis pagulaste ja tekstiilitööliste palju laialdasem asula. Viitena varasematele nõmmetiikidele sai uus naabruskond nime Blanke, mis on nii ka mõne tänavanime puhul, nagu Blankering ja Innere Blanke. Sellest, kuidas see piirkond kunagi varem tundus, võib saada mulje, kui külastada Hollandi looduskaitseala De Bergvennen Nordhornist läänes.
Blumensiedlung
Bussmaate
Varasema aruniidu, niinimetatud Buss Maate omandas talunik Busch Altendorfist (Buss tuleb taluniku nimest). 1910. aasta paiku ostis tekstiilitööstur Rawe maa ja ehitas sinna ketrustöökoja. 1913. aastal järgnesid töötajate eluruumid.
See kogukond nimetati Klausheide Kinnisvara (Krupp von Bohlen und Halbach) asutaja poja järgi, kelle nimi oli Claus (Heide tähendab "nõmme"). Esialgu oli asula tuntud kui die Claus-Heide.
Neuberlin
20. sajandi alguses asutati kellegi härra Mäuleni algatusel Denekamper Straßest kagus Frensdorfi lähedal elamuühistu. Seejärel tegeleti majade ehitamisega. Tänu härra Mäuleni jõupingutustele sai uus naabruskond nimeks Neuberlin – "Uus Berliin" – linna järgi, kus ta sündinud oli.
Stadtflur
Varasematel sajanditel oli Nordhorni linnarahval niinimetatud turbalõikamisõigus piirkonnas, mis tol ajal oli raba, mis kuulus Bakelde kogukonnale. 1864. aastal see piirkond jaotati ja Nordhorn sai selle maatüki omavalitsuse omaks. Seetõttu nimetati seda Stadtsche Flur, või "linna nurm". Sajandivahetusel oli seal ehitisi ja ala hakati kutsuma Stadtflur. Stadtfluris oli nüüd umbes 7700 asukat, mis tegi sellest Nordhorni ühe suurema Stadtteile.
Streng
Kuigi streng uussaksa tähendus on 'range', tuleb nimi tegelikult sõnast Strang ('liin'), rida luiteid. Strang ulatub Bogenstraßelt Nyhoegeni sillani Bentheimer Straßel. 19. sajandi alguses ehitas tekstiilitööstur Ludwig Povel töölistele elamuid Strangi lähedale Bogenstraße-Ludwigstraße alale. Strangi kaugemas osas ehitati 1930. aastatel ja hiljem eramuid.
Ajalugu
Nordhorni maastikku kujundasid miljoni aasta tagused kliimamuutused, eriti jääajad. Vanimad setted umbes 2000 m sügavusest pärinevad Karbonist. Kriidi ja tertsiaari algusega moodustab maakoor seal endast drapeeritud kurrud. Kesk-tertsiaaris valitsesid Nordhorni tasandikel subtroopilised temperatuurid. Seejärel algas järkjärguline jahenemine, mis tipnes jääaegadega. Pärast viimase jää sulamist tekkisid madalikud. Tugevad tuuled pühkisid elutul pinnal luiteid üles. Isegi tänapäeval võib leida selliste luidete jäänukeid naabruses Tillenberge mägedes. Arheoloogilised leiud vanemast kiviajast ja järgnenud pronksiajast tunnistavad inimasustust Nordhorni liivatasandikel rohkem kui 6000 aastat tagasi.
Sajusel ja külmal jääajal asusid esimesed inimesed kuivadele jõeäärsetele kõrgendikele piki Vechte jõge. Arheoloogid on kohanud rauaaja asulate jälgi, hilisemate talukogukondade vundamente, nagu Frensdorf, Bookholt, Altendorf, Hesepe ja Bakelde, peaaegu igal põllul.
Aastatel 12 eKr ja 10 pKr võitsid Rooma väejuhid Drusus, Tiberius, Germanicus ja Varus kõigis 13 kampaanias siis ikka veel vaba Saksamaad. Oma laagrist Xantenis võtsid need Rooma väed ette röövretki hamaavide ja tubantide maadele, kes siis Nordhorni alal elasid. Usutavasti kasutasid roomlased eelajaloolisi Vechte kaldaid ja liivaseid radu piki rabasid sõjateedena. See idaläänesuunaline maismaatransport muutus hiljem oluliseks kaubandusliiniks, mis ühendas linnu nagu Brüssel, Amsterdam, Bremen ja Hamburg.
4. sajandi lõpus rahvasterännu (Völkerwanderung) alguses hakkasid saksid liikuma põhjast ja lääne suunas. Nad surusid tubantid kaugemale läände Twentesse. Pärast seda, kui Karl Suur vallutas sakside maad, tekkis esimene piir Frangi riigi ja Saksimaa vahele, kuigi see oli sisepiir. See joon on ajaloo muutuvas õnnes suuresti säilinud ja moodustab tänapäeval ikka veel Saksamaa-Hollandi piiri.
1180. aasta paiku omandasid Bentheimi krahvid Nordhorni Gogerichti (piirkondlik kohus). Nad ehitasid lossi Vechte jõe saarele. 1912. aastani oli osi sellest lossist veel säilinud. Tänapäeval seisab seal katoliiklik kirik St.-Augustinus-Kirche. Pärast veskitammi ja kahe vesiveski ehitamist sai võimalikuks jõevee voolu reguleerimine, mis võimaldas ka saarele elama asuda. Ehitati uusi veeteid – arvatavasti Hollandi ehitajate mõjul – mis usutavasti jagasid saare kuueks väiksemaks osaks. Kui ehitati kaks väravasilda ja loss seda kaitses, siis oli asulat ründajate vastu lihtsam kaitsta, kui seda oli vanas asulas ümber turukiriku. Tänapäevane peatänav, mis on nüüdseks muutunud atraktiivseks ostu- ja müügikohaks, võis juba sel ajal üle saare minna. Kaupmehed ja laevaomanikud juurdusid ka siia; tekkis turg. Nime Nordhorn kasutati edaspidi uuemate asunduste kohta, mis seisid nüüd linnaks saamise künnisel, samas kui vana asula ümber turukiriku sai tuntuks kui "Vana Küla", ja on tõepoolest siiani tuntud kui Altendorf ("Vana Küla").
thumb|Nordhorni turuplats thumb|Kesklinnas on endiselt toimiv iidne kaev thumb|St. Augustinuse kirik vaadatuna jõe poolt thumb|Puitraamiga hoone
Vechte on umbes 167 km pikk ja suubus keskajal otse merre: see voolas Zwollest Zuiderzeesse, mis sel ajal ei olnud veel Põhjamerest ära lõigatud ja oli Hollandi merekaubanduse keskus. Tänapäevaste maaparandusprojektide kasutuselevõtust saati voolab jõgi Zwollest põhjas Zwarte Waterisse, mis ise suubub IJsselmeeri, järve, mis tekkis vanast Zuiderzeest, kui Afsluitdijk valmis sai.
Juba 1160. aastal läksid esimesed laevakoormad Bentheimi liivakivi Hollandisse. Igal aastal jäi ankrusse kuni 1200 kaubakraanat, lihterit ja praami ning viis oma kauba Hollandisse. Steinmaate (tänav) muutus põhituruks. Samasuguse nimega tänav tuletab tänapäeval meelde, et Bentheimi liivakivi saadeti siit paljudesse teistesse maadesse. Sellest ehitati suurepäraseid hooneid nagu kuningapalee Amsterdamis, kuid ka palju veskeid, kirikuid, lüüse, raekodasid ja muid avalikke hooneid. Saabuvad laevad tõid vürtse, tekstiile, paberit ja toiduaineid, samuti luksuskaupu nagu kohv, tee, kakao ja tubakas. Kaubandus, käsitöö ja põllumajandus olid piirkonna majanduslikud alused 19. sajandi keskpaigani. Laevatamine Vechtel ja kanalitel (Ems-Vechte-Kanal, Nordhorn-Almelo-Kanal, Süd-Nord-Kanal ja Coevorden-Piccardie-Kanal) koos kaubaveoga moodustasid sel ajal olulise sissetulekuallika, kui linnas elasid ka rikkad kaupmehed, laevaomanikud ja meremehed.
Üheksandal päeval pärast nelipühi 1379. aastal andis krahv Bernhard I Nordhornile linnaõigused ja 1416. aastal ka eesõigused. Väike asula Vechte harude vahel oli kasvanud Bentheimi krahvidele oluliseks kauplemiskeskuseks. Majandusliku tõusuga jõudis ka kultuurielu neil aastail haripunkti. Augustiini kanoonikud rajasid 1394. aastal Frenswegenis Marienwolde kloostri. Toetuste ja annetuste kaudu sai klooster piiride taga tuntuks kui "Vestfaali paradiis". Pärast sekularisatsiooni 1806. aastal, mille Napoleon põhjustas, läksid kloostri varad Bentheimi krahvide omandusse. Asustus ulatub tuhandete aastate taha ja linna seni 628-aastane ajalugu on jätnud möödunud aegade tunnistajaks Marienwolde kloostri kõrval seljataha väga vähe ehitisi.
Järsult sõja ja epideemiate tõttu kahanenuna pidi linn 17. ja 18. sajandil tegelema mitme okupatsiooni ja vägede liikumisega. Kaheksakümneaastases sõjas, mida hollandlased pidasid hispaanlaste vastu, oli Nordhorn vahejaam Hispaania vägedele, kuna Lingeni krahvkond naabruses oli Hispaania territoorium. Räägitakse, et ükskord oli Parma hertsog 6000 sõduriga Nordhorni ümber laagris.
Kolmekümneaastase sõja ajal läksid rootslased, Hesseni palgasõdurid, Lüneburgi väed ja keisriväed Nordhorni kaudu vanale Flaami armee- ja kaubateele. Nad kõik tahtsid toituda napist viljasaagist. Kuid rüüstatud linnal jäi vaevu aega sõja hävingust taastuda. Vaid mõni aasta hiljem pidas sõjakas piiskop Christoph Bernhard, Galeni krahv Münsterist Nordhorni lähedastel tasandikel sõda Hollandi vastu, mille lõpetas Nordhorni rahu 1666. aastal.
Briti Filmi- ja Telekunsti Akadeemia auhinnad
Briti Filmi- ja Telekunsti Akadeemia auhinnad (ka Briti Akadeemia auhinnad; ingl British Academy of Film and Television Arts Awards; BAFTA auhinnad) on Suurbritannia filmi-, tele- ja muude meelelahutusvaldkondade auhinnad, millega Briti Akadeemia vastavate valdkondade esindajaid igal aastal tunnustab.
Nordhorn
Ajalugu
Napoleoni ajal oli Nordhornis taas kord palju teoksil. Neil aastatel, kauplemiskoht Vechtel kasvas ja kaks sadamat defineerisid linna ilme. Napoleoni kontinentaalblokaad Briti kaubanduse vastu tegi Nordhornist 1806. aastal salakaubaveo keskuse. Laiad rabad ja nõmmed aitasid sellele tulutoovale kaubandusele kaasa.
Briti Filmi- ja Telekunsti Akadeemia auhinnad
Briti Akadeemia filmiauhind
thumb|2008. aasta Briti Akadeemia filmiauhinna gala. Auhinda antakse välja 1948. aastast. Kuni 2001. aastani toimus auhinnatseremoonia aprillis või märtsis. Eesmärgiga üritus enne Oscari-tseremooniat pidada, selguvad auhinnasaajad alates 2002. aastast veebruaris. Enamjaolt saavad auhinnale kandideerida kõigi riikide esindajad, erandiks on näiteks Briti parima filmi kategooria.
1948. aastal jagati auhinda 3 kategoorias ning 2006. aastast 24 kategoorias.
Nordhorn
Ajalugu
Euroopa uue poliitilise maastiku tulemusena 1814. ja 1815. aasta Viini kongressi kiiluvees oli seni õitsev transiitkaubandus Nordhornis taas kord häiritud. Piirist sai tollibarjäär, jättes Nordhorni ilma selle kaubandusest, mis oli orienteeritud lääne suunas. Järgnenud aastatel muutus linn vaesemaks. Kuna Vechtet ei olnud võimalik parandada ja uuendada, ja kuna see ummistus, oli laevaliiklus häiritud. Linnarahvas hakkas väikseid maatükke harima ning kauplejad ja laevnikud lahkusid linnast. Ainult kodukudumine andis endiselt mõningast kasumit. Terved perekonnad emigreerusid uude maailma.
Briti Filmi- ja Telekunsti Akadeemia auhinnad
Briti Akadeemia teleauhind
Teleauhinda annab akadeemia välja aprillis või mais alates 1954. aastast. Auhinnale saavad kandideerida ainult Suurbritannia telesarjad ja -saated.
Nordhorn
Ajalugu
Öeldakse, et 1839. aastal asutati Nordhorni tekstiilitööstus. Esimene mehhaniseeritud kudumisveski, mille rajas Willem Stroink Enschedest, kerkis kaubateele. Seal töödeldi puuvilla ning kooti kalinguri ja watertwist. Hiljem asutasid veskeid 1864. aastal Jan van Delden ning 1851. aastal Josef Povel ja Hermann Kistemaker. Tekstiili tootmine tuli seada raugeva majanduse temposse. Edu tuli järkjärgulise industrialiseerimisega. Eeltöö linna kasvamiseks üheks Saksamaa suurimaks tekstiilitootjaks-linnaks oli tehtud.
Linnapea oli aastatel 1843–1872 apteeker ja keemiatööstur Ernst Firnhaber, kelle maja peatänaval seisis linna ärielu keskel. Oma klassitsistliku hoone elementidega on see 18. sajandi viimane arhitektuuriline näide väärika linnakodaniku majast. Hiljem sai apteekrist Saksamaa esimene kiniinitootja. 1843. aastal töödeldi ja eksporditi 32 403 naela – umbes 16 tonni – kiinapuud. Töösturid Ludwig Povel, Bernhard Rawe, Bernhard Niehues ja Friedrich Dütting asutasid aastatel 1872–1897 veel tekstiiliärisid, millest mõned varustavad veel 21. sajandi alguses kodumaiseid ja rahvusvahelisi turge.
1890. aastatel liidendati Nordhorn tehisveeteede võrgustikku. Emsi jõe, Dortmund-Ems-Kanali ja Ems-Vechte-Kanali kaudu veeti kivisütt Ruhri piirkonnast tekstiilikeskusse. Nordhorn-Almelo-Kanal ühendas linna Hollandi siseveeteedega ja Süd-Nord-Kanal soodustas turbakaubandust. Isegi kui tänapäeval ei kasutata kõiki neid kanaleid enam laevatamiseks, saab neid veel hinnata nende väärtuse pärast vaba aja veetmise allikana.
Briti Filmi- ja Telekunsti Akadeemia auhinnad
Briti Akadeemia teleauhind
1954. aastal jagati auhinda 6 kategoorias, 2007. aasta seisuga jagatakse auhinda 20 kategoorias.
Nordhorn
Ajalugu
Bentheimi raudtee sai raudteeühenduse rahvusvahelisse võrgustikku 1896. aastal. Nendel aastatel töötas tekstiiliettevõtetes ligikaudu 1500 inimest. Ülemaailmne majanduskriis 1920. aastatel tõi paljud tööotsijad üle kogu Saksamaa Nordhorni. 1939. aastaks oli rahvaarv 23 457 ja väärib märkimist, et vaid kolmandik neist inimestest oli tegelikult linnas sündinud. See ebatavaline majanduskasv teenis Nordhornile hüüdnime Klein Amerika – 'väike Ameerika'.
Isegi Kolmas riik jättis oma märgi Nordhorni. Väike juudi kogukond hävitati. Sünagoog hävitati täielikult, sündmust meenutab mälestustahvel tänaval, mis ikka veel kannab nime Synagogenstraße. Vana Flaami kaubateed kasutasid sõjateena Saksa väed, kes 10. mail 1940 Hollandisse marssisid. Mõned linnaelanikud elasid sel ajal väga segaste tunnetega – nad mõtlesid, et kas nad ei olnud seotud oma Hollandi naabritega sõpruse ja vere kaudu? Need ahelad olid midagi, mille peale otsijad võisid ehitada võitluse tagakiusamise ja natsirežiimi endaga. Adolf Pazdera ja Ferdinand Kobitzki, Nordhorni KPD funktsionäärid ja ametiühingu sekretärid, olid mitu korda tagakiusatavad ning nad mõrvati vastavalt 1943. ja 1944. aastal koonduslaagris.
Pärast teist maailmasõda valgus ligi 10 000 inimest Saksamaa kaotatud idaterritooriumitelt Nordhorni, kus nad uue kodu leidsid, tõstes varsti linna rahvaarvuks rohkem kui 40 000. Linna tekkis 13 000 asukast uus kogukond, die Blanke.
Briti Filmi- ja Telekunsti Akadeemia auhinnad
Briti Akadeemia teleauhind
2000. aastast antakse teleauhinnast eraldi välja teletööauhinda (Television Craft Awards). Auhinda antakse näiteks kostüümidisaini, operaatoritöö, eriefektide ja montaaži eest, kokku 19 kategoorias.
Nordhorn
Ajalugu
Mitteärilised elamuehitusettevõtted ja eraalgatused tegid Nordhornist "erakodude linna". Tohutud ehitussaavutused nõudsid kohalikult omavalitsuselt laienemist ja uuenemist. Seega ehitas Nordhorn endale uue raekoja, ning linna ringteele tekkisid kreisihalduse, tööhõiveameti ja Amt 'i kohtu hooned. Nüüd asub kohus Seilerbahnil.
Loode-Saksamaa esimene siseujula pärast 1945. aastat võiks olla pühendatud, uued koolid, spordisaalid ja -väljakud, kontserdi- ja teatrisaal ning linnapark viinud linnavaate taaselustamiseni.
Religioon
thumb|püsti|Nordhorni kirik
Millal esimene kirik Nordhorni ehitati, on teadmata. Aga lugu räägib, et see seisis gildi väljakul ja sai nime püha Liudgeri järgi. Liudger oli üks esimesi kristlikke misjonäre piirkonnas, ja 804. aastal sai temast esimene Münsteri piiskop. 809. aastal suri ta Billerbecki lähedal.
Omavalitsuse loodeosas Frenswegenis, varem tuntud kui Marienwolde, asutati 1394. aastal regulaarkanoonikute klooster (Chorherrenstift). Selle 1444. aastal pühitsetud kirik hävines 1881. aastal välgulöögist. Klooster oli Nordhornile ja kaugematele kohtadele suure tähtsusega. Kloostrihoone kasvas vähehaaval ja 15. sajandi alguses tegi seda ka kirik.
Ka Nordhornis vajati suuremat kirikut. 6. juulil 1445 pühitseti mõlemad kirikud Münsteri abipiiskopi poolt. Uue Nordhorni kiriku patroon oli taas kord püha Liudger. Kolmelööviline hilisgooti turukirik ehitati Bentheimi liivakivist ja oma 71 m kõrguse torniga domineeris see linna siluetil.
Pärast reformatsiooni (1517) võttis krahv Arnold I – ja koos temaga peaaegu kogu krahvkond – 1544. aastal vastu luteri usu. 1588. aastal, krahv Arnold II ajal pöördus Bentheimi krahvkond (Grafschaft Bentheim) kalvinismi. Seejärel kuulus turukirik kalvinistlikule kogudusele. Krahv Arnold II oli Calvini õpetusega kokku puutunud Strasbourgis õppides. Veel üks viide usule tulid tema abieluga Neuenahri krahvinna Magdalenaga, kes tunnistas kalvinismi. Vähesed Nordhorni jäänud katoliiklased käisid teenistustel Frenswegeni kloostris.
1578. aastal ostsid regulaarkanoonikud Vechte saarel Nordhornis lossi. Mõisahoones rajasid nad muude asjade hulgas kabeli. Nüüd oli ka katoliiklastel oma teenistuste jaoks ruumi, ehkki väike. 1712. aastal ehitati lossi kõrvale väike kirik. Regulaarkanoonikud valisid nende ordu kaitsepühaku püha Liudgeri kõrvale püha Augustinuse kui kiriku esimene patrooni.
Sekularisatsiooni ajal Saksamaa mediatisatsiooni poolt Frenswegeni klooster kaotati. 1824. aasta oli regulaarkanoonikutele oluline: krahvkond, mis oli sajandeid kuulunud kas Utrechti või Münsteri piiskopkonnale, arvati Osnabrücki diötseesi, samas kogudus ise ülendati kihelkonnaks. Esimene minister oli regulaarkanoonik Johann B. Cordes, kes vaatas koguduse järele aastast 1810.
1826. aastal muudeti loss kirikuks. 19. sajandi lõpus kasvas kogudus väga kiiresti; nii plaaniti ehitada uus, suur kirik Vechte lossiplatsile. Loss lammutati. Uue kiriku eeskujud leiti Hamburgi arhitekti Keithi poolt Itaaliast, näiteks Rooma Panteon või Veneetsia San Giorgio. Kiriku põhiplaan on oktagooniline. Kirik valmis aastatel 1911 kuni 1913 ja pühitseti sisse. Torn ehitati koos kirikuga. Selleks, et kompenseerida mistahes mõju, mida torn võib avaldada, mida kuppel peaks andma, seisab torn mõnevõrra kõrval. Kahekorruseline kaaristu ühendab torni kirikuga. See on 45 m kõrge ja seal on neli kella. Kiriku kuppel – iseäralik Põhja-Saksamaal – ilmestab Nordhorni siluetti. Massiivsete raudbetoonist kuplikaarte kohal on puidust, vasega kaetud välimine kuppel, mis kroonib laternaga. Selle kogukõrgus on 35 m.
thumb|upright|[[Sünagoogi mälestusmärk]]
Nordhorni luterlased teenisid esiti Lingenis ja siis Bentheimis. Kui nad olid oma koguduse rajanud, ehitati 1929. ja 1930. aastal Kreuzkirche ("Risti kirik"). Tänapäeval on umbes 20% Nordhorni elanikest luterlased. Seal on kolm luteri kirikut.
Kokku on Nordhornis 12 jumalakoda, millest 7 on ehitatud pärast teist maailmasõda.
Nordhorni sünagoog purustati kristalliööl (9. novembril 1938). Linna juudid kas emigreerusid või küüditati ja mõrvati, sündmust tähistab nüüd mälestusmärk.
Rahvastik
Kalviniste on rahvastikust 28,14%, luterlasi on 21,05% ja katoliiklasi 29,19%. Ülejäänud 21,64% on kas mitteusklikud või harrastavad muid uske.
Linnavolikogu
Pärast omavalitsusorganite valimisi 11. septembril 2016 jagunevad 42 volikogu kohta järgmiselt:
Linnapea Thomas Berling omab ka volikogus hääleõigust.
Muuseumid
thumb|left|Povelturm (linnamuuseum)
Linnamuuseum (Stadtmuseum) Povelturmis avati oktoobris 1996. Seal saab teada Nordhorni ajaloo kohta. Povelturmi ülemisel korrusel on muuseumi kohvik, mis pakub vaadet Nordhornile 26 m kõrguselt.
Ehitised
Nordhorn on enamasti hoidunud olemast rikutud sõjajärgsete aastate väheste eramustiilide poolest. Linna ilmes säilitati meeldivat punast tellismüüritist, mis on pikalt olnud traditsioon Põhja-Saksamaal ja naabruses Hollandis. Seda on ka tänapäevastes hoonetes näha. Uus kreisihoone, näiteks, ühendab kohalikud ehitusmaterjalid tellise ja liivakivi klaasi, betooni ja vasega.
thumb|[[Gracht "Wasserstadt" ('veelinn') Nordhornis]] thumb|Marienburgbrück, nimetatud Nordhorni sõpruslinna [[Malborki järgi]] thumb|Vana veski, nüüd teatritrupi kodu thumb|Vana saeveski, nüüd kunstnike näitusesaal thumb|Nordhorni avalik raamatukogu thumb|Nordhorni raekoda thumb|Vana tekstiilitehas Bussmaates thumb|[[Frenswegeni klooster]] thumb|Teemärk Nordhorni loomapark
Suurepärane näide varem taimedesse kasvanud taastatud arhitektuurist on Frenswegeni klooster 14. sajandist linna loodeosas. Pikselöök 1881. aastal hävitas 1445. aastal pühitsetud kiriku. Kloostrihooned on siiski enamasti säilinud, isegi väljak, kahekorruseline ristikäik, väike salong, sild üle vallikraavi ja muljetavaldav keldrivõlv. Idatiiva fassaadis meelitab vaataja tähelepanu Bentheimi liivakivist tehtud "Madonna lapsega". Pärast ettevaatlikku renoveerimist paikneb hoones nüüd oikumeeniline haridus- ja kohtumispaik, mille päritolu ja alus on uskude ebatavaliselt laia segu Nordhornis ja ümbruskonnas.
Gooti jäljed märgistavad kalvinistlikku kirikut, mis seisab väljakutsuvalt Brandlechti vanas külakeskuses. Romaani skulptuuri näidete seas on selle kiriku ristimiskivi, mis on Nordhorni vanim kunstiteos, tehtud Bentheimi liivakivist, ja täidab endiselt oma esialgset ülesannet. Nordhorni siluetti iseloomustavad praegu kaks hoonet. Alte Kirche turuplatsil, ehitatud Bentheimi liivakivist 15. sajandil, ja Augustinuskirche, ehitatud 1913. aastal endise lossi maale, mõlemat võib kaugelt näha. Südalinn – saar, mille ümber voolab Vechte – on nüüd jalakäijate päralt.
Kutsuvalt taastatud fassaadid, tänapäevased arkaadid, poed, butiigid ja meeldivad välikohvikud kutsuvad viivitama. Vanim hoone peatänaval on endise linnapea ja keemiatöösturi Firnhaberi maja, kus ta nii elas kui ka töötas. Kahekorruselise klassitsistliku fassaadi taga, kolmnurkse rõhutatud katusekelbaga ja kipsgirlandiga ümarkaares aknaga, elab Nordhorni esimese apteekri traditsioon edasi.
Linnas kõndides võib leida väikseid igapäevaelust puutumata oaase. Suurtes, pargilistes aedades, vanade puude ja kõrgete rododendronihekkide taga võib avastada suurepäraseid mõisahooneid. Need Hollandi stiilis ehitatud villad olid sadu aastaid tagasi tekstiilitöösturite kodud. Jalutuskäik läbi Nordhorni võib paljudes kohtades ikka veel tuua päevavalgele märke hiljutisest ja kaugemast minevikust, olgu see siis 1952. aastal valminud raekoda oma väikese kellatorniga või vana kaev Völlinkhoffi pargis. Mälestused ajast, kui raskeid liivakiviplokke kasutati õliveski hoorattal, mis täidab veel oma esialgset funktsiooni, on esile toodud linnapargis.