cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Füüsika (Aristoteles)
Kommentaar
Thomas jätkab. Edasi näitab Aristoteles selle vaatluse kasulikkust. Ja ta ütleb, et tuleb vaadelda, mis on tõde selles küsimuses, sest ta ütleb, et tõe teadmine selles küsimuses on ülivajalik mitte ainult loodusteaduse vaatluse jaoks, vaid ka teaduse jaoks esmaalge kohta, sest nii siin VIII raamatus kui ka "Metafüüsikas" ta kasutab liikumise igavesust esmaalge tõestamiseks. Sest see esmaalge tõestamise tee on ülitõhus ja vastupandamatu. Sest kui juhul kui maailm ja liikumine on olemas alati, tuleb postuleerida esmaalget; ammugi siis, kui nende igavesus kõrvaldada, sest on ilmne, et iga uus asi nõuab mingit uuendavat alget. Järelikult võiks ainult ühel moel näida, et esmaalge ei ole vajalik, nimelt kui asjad on igavesest ajast. Sellepärast, kui isegi sel eeldusel järeldub, et esmaalge on, siis näidatakse, et esmaalge olemine on täiesti vajalik.
Stabegi vasallilinnus
Ajalugu
Siin võib olla tegemist traditsioonilise piiride ümberpaiknemisega ordu ja peapiiskopi vahel. Ilmselt oli Aloja varem liivlaste asuala, mis ulatus ka Salatsi jõe ülemjooksuni Väike-Salatsi ümbrusse ja kuulus liivlaste Metsepole maakonda, mis lepingu järgi oli piiskopkonna omand. Aegamööda liivlased lätistusid ja nii võis ka tekkida surve piiri "korrigeerimiseks".
1281. aastal on mõningatel andmetel linnust esmamainitud.
Füüsika (Aristoteles)
Kommentaar
Ta ütleb järelikult alguses, et ettepandu näitamiseks peame alustama nendest asjadest, mis on "Füüsikas" alguses kindlaks tehtud, et kasutada neid printsiipidena. Sellega ta annab mõista, et eelmised raamatud, milles ta tegi kindlaks asju liikumise kohta üldiselt ja mida sellepärast üldiselt nimetatakse "Looduse asjadest", erinevad millegi poolest sellest VIII raamatust, milles ta juba hakkab neid rakendama asjadele. Ta eeldab järelikult seda, mis on öeldud "Füüsika" III raamatus, nimelt et liikumine on liikuva kui niisuguse tegelikkus. Sellest nähtub, et selleks et liikumine oleks, peavad olema olemas asjad, mida saab mingisuguse liikumisega liikuma panna: sest ei saa olla tegelikkust ilma selleta, mille tegelikkus see on. Nõnda järelikult nähtub liikumise definitsioonist, et selleks et oleks liikumine, peab olema liikuv subjekt. Aga isegi ilma liikumise definitsioonita on see iseenesest ilmne, nagu nähtub kõikide ühisest arvamusest: sest kes tahes möönaks, et on paratamatu, et miski ei liigu, kui tal pole võimalik liikuda: ja seda mis tahes liikumise puhul; näiteks ei teisene miski, mis ei ole teisendatav, ega muutu koha poolest see, mis pole koha poolest muudetav. Ja kuna subjekt on loomu poolest eelnev sellele, mis on subjektis, võime üksikute muutuste puhul järeldada nii liikuva poolelt kui ka liikumapaneva poolelt, et see põlev subjekt on eelnev sellele, et ta põleb, ja põletav subjekt eelnev sellele, et ta põletab; st eelnev mitte alati aja poolest, vaid loomu poolest.
Stabegi vasallilinnus
Ajalugu
14. sajandil on vasallilinnus osade baltisaksa ajaloolaste arvates ehitatud.
Füüsika (Aristoteles)
Kommentaar
Thomas jätkab. Aga selle Aristotelese tõestuse võttis Averroes ajendiks, et rääkida selle vastu, mida me usu poolest loomise kohta tõeks peame. Sest kui saamine on mingi muutumine, aga iga muutumine nõuab mingit subjekti, nagu Aristoteles siin tõestab, siis peab iga asi, mis saab, saama mingist subjektist, järelikult ei ole võimalik, et miski saaks eimillestki. Ta toob selle kasuks ka teise põhjendi: sest kui öeldakse, et valgest saab must, siis ei öelda seda iseenesest, niimoodi, et valge ise pöörduks mustaks, vaid seda öeldakse sattumuslikult, nimelt sellepärast, et valge kaob ja järgneb must. Aga kõik see, mis on sattumuslikult, taandub sellele, mis on iseenesest: aga see, millest miski saab iseenesest, on subjekt, mis on saava asja substantsis; järelikult kõik, mille kohta öeldakse, et see saab vastandist, saab küll sattumuslikult vastandist, iseenesest aga subjektist. Järelikult ei ole võimalik, et olev saaks mitteolevast lihtsalt. Aga ta toob selle kasuks kolmandaks kõikide antiiksete füüsikute ühise arvamuse, et miski ei saa eimillestki. Ta toob aga ära kaks põhjust, mille tõttu tema arvates tekkis see positsioon, et miski saab eimillestki. Esimene neist on see, et lihtrahvas peab olemasolevaks ainult seda, mis on nägemisega haaratav: järelikult kuna lihtrahvas näeb, et nähtavaks saab miski, mis enne ei olnud nähtav, siis nad arvavad, et on võimalik, et miski saab eimillestki. Teine põhjus on see, et lihtrahva seas peetakse seda, et toimimiseks on tarvis mateeriat, tulenevaks toimija jõu vähenemisest: ometi ei tulene see toimija suutmatusest, vaid liikumise loomusest [ratione] endast. Järelikult kuna esmatoimijal ei ole mingil moel puudulikku väge, järeldub, et ta toimib ilma subjektita.
Stabegi vasallilinnus
Ajalugu
1531. aastal kinnitas ordumeister Wolter von Plettenberg Idelli (Orgishof), Eichenangerni (Stabegi) ja Zarnau mõisad Reinhold Orgase omandiks, kelle esivanematele olid need juba ka varem kuulunud.
Füüsika (Aristoteles)
Kommentaar
Thomas jätkab. Eeldades, et selleks et oleks liikumine, peavad olema liikuv ja liikumapanev, argumenteerib Aristoteles nii. Kui liikumine ei ole olnud alati, siis peab ütlema, et kas liikuvad ja liikumapanevad asjad on kunagi saanud, nii et neid enne ei olnud, või nad on igikestvad. Järelikult, kui öeldakse, et mis tahes liikuv asi on saanud, siis peab ütlema, et enne muutumist, mida võetakse esimesena, on teine muutumine ja liikumine, millega sai see liikuv asi ise, mis saab liikuda ja mida saab liikuma panna. Aga see järeldus sõltub eelnevast. Sest kui on antud, et liikumine ei ole alati olnud, vaid oli mingi esimene muutumine, enne mida ühtki muutumist ei olnud, siis järeldub, et sellel esimesel muutumisel on miski liikuv, ja see liikuv on saanud, sest enne teda ei olnud, sest postuleeritakse, et kõik liikuvad asjad on saanud. Aga kõik, mis saab, nii et seda enne ei olnud, saab mingi liikumise või muutumise tõttu, see liikumine või muutumine aga, mille tõttu liikuv asi saab, on eelnev sellele muutumisele, millega see liikuv asi liikus; järelikult on enne muutumist, mis öeldi olevat esimene, teine muutus, ja nii lõpmatuseni. Aga kui öeldakse, et need asjad, mis on liikuvad, on alati eeleksisteerinud, ka siis, kui mitte mingit liikumist ei olnud, tundub see mõistusevastane ja teadmatute poolt öeldud. Sest kohe paistab, et kui nad on liikuvad, siis peab olema liikumine, sest loomupäraselt liikuvad asjad on ka liikumapanevad, nagu on selge III raamatust. Aga kui loomupärased liikumapanevad ja liikuvad asjad on olemas, siis peab olema ka liikumine. Aga kui läheme tõe uurimisse sügavamalt sisse, siis juhul kui postuleerida, et liikuvad ja liikumapanevad asjad eeleksisteerivad alati enne liikumist, siis leiab paratamatult aset seesama, mis järeldub juhul, kui postuleerida, et nad on saanud: nimelt et enne muutumist, mida postuleeritakse esimeseks, on lõpmatuseni teine muutumine. See saab ilmseks nii. Kui eeldada, et on mingid liikuvad ja mingid liikumapanevad asjad ja ometi millalgi hakkab liikuma panema esimene liikumapanija ja ta paneb midagi liikuma ja enne seda mitte miski ei liigu, vaid seisab paigal, siis peab ütlema, et on teine, muutumine liikumapanijas või liikuvas asjas, mis toimus enne, kui see, mida postuleeritakse esimest korda liikumapanijaks, hakkas liikuma panema. See saab ilmseks nii. Paigalseis on liikumisest ilmaolek. Paigalseis aga on selles, mis on vastuvõtlik omamisele ja vormile, ainult mingi põhjuse tõttu. Järelikult oli mingi põhjus kas liikuma panna saava asja või liikuva asja poolelt, miks oli paigalseis. Järelikult, kuni see põhjus kestis, jäi alati paigalseis. Järelikult, kui mingi liikumapanija hakkas liikuma panema, pidi see paigalseisu põhjus kõrvaldatama. Aga seda saab kõrvaldada ainult mingi liikumise või muutumisega. Järelikult järeldub, et enne seda muutumist, mida öeldakse olevat esimene, on teine, eelnev muutumine, millega paigalseisu põhjus eemaldatakse.
Stabegi vasallilinnus
Ajalugu
1542. aastast on Stabegi nime kindlalt nimetatud, kui peapiiskopi Wilhelm von Brandenburgi esindaja osales endise omaniku vara jagamisel poegade poolt. Dokumendis räägitakse, et osa mõisakinnistust (hoffe zu Ekenannger) jääb vanemale pojale Johann Orgesele ja teine pool nooremale Bertramile. (Mainitud saksakeelne lausekatke väljendaks nagu mõisa kuulumist linnuse juurde.) Jagamisele läksid Stabegi mõis ning Allendorpi, Imsdorpi, Meisenndorpi, Ilemunde, Sarnawi ja Schwarttletteni küla.
Onu Julius
Onu Julius (õieti Julius Jansson) on tegelane Astrid Lindgreni Karlssoni-lugude sarja viimases raamatus "Karlsson katuselt hiilib jälle".
Stabegi vasallilinnus
Ajalugu
1565. aasta 9. juunil müüs Bertram Orgis, Bertrami poeg Stabegi valdused koos juurdekuuluva Jannesdorfi külas asuva mõisakesega, oma abikaasa, sündinud Dorothea Wessleri, nõusolekul 15 500 Riia marga eest Fabian von Ungernile Ungrupilsist.
Füüsika (Aristoteles)
Kommentaar
Thomas jätkab. Edasi tõestab Aristoteles eeltoodud põhjendi paratamatuse. Võidakse ju öelda, et miski võib millalgi seista paigal, millalgi liikuda, ilma et oleks eeleksiteerinud mingi paigalseisu põhjus, mis kõrvalduks. Sellepärast ta tahab seda välistada. Ta ütleb kõigepealt, et liikumapanevate asjade seas mõned panevad liikuma ainult ühtemoodi, teised aga panevad liikuma vastandlike liikumistega. Need asjad, mis panevad liikuma ainult ühtemoodi, on looduslikud, nagu näiteks tuli alati soojendab ja mitte kunagi ei jahuta. Aga aru tõttu toimijad panevad liikuma vastandlike liikumistega, sest vastandlike asjade kohta tundub olevat üks teadus, nagu näiteks arstiteadus on teadus terve ja haige kohta; sellepärast tundub, et arst saab oma teaduse tõttu panna liikuma vastandlike liikumistega. Aristoteles esitas selle liikumapanijate erinevuse sellepärast, et tundub, et nende asjade puhul, mis toimivad aru tõttu, ei ole see tõsi, et kui miski, mis enne seisis paigal, liigub, peab paigalseisu põhjus enne kõrvalduma. Sest tundub, et aru tõttu toimijad on valmis toimima vastupidistes suundades, ilma et ta ise kuidagi muutuks. Sellepärast tundub, et nad võivad liikuma panna ja mitte liikuma panna, ilma et midagi muutuks. Järelikult, selleks et see Aristotelese põhjendit ei takistaks, lisab ta, et tema põhjend kehtib samamoodi nende asjade puhul, mis toimivad aru tõttu, ja nende asjade tõttu, mis toimivad loomupäraselt. Sest need asjad, mis toimivad loomupäraselt, panevad iseenesest alati liikuma ühes suunas, aga sattumuslikult panevad millalgi liikuma vastupidises suunas; ja selleks et see sattumus ette tuleks, on tarvis mingit muutumist; nii näiteks külm iseenesest alati jahutab, aga sattumuslikult soojendab. Aga see, et ta sattumuslikult soojendab, tuleb mingist tema muutumisest, kas nõnda, et ta suundub teise kohta, nii et ta on teises suhtes sellega, mida ta nüüd soojendab, enne aga jahutas; või nõnda, et ta eemaldub täielikult. Sest kui külm eemaldub, siis me ütleme, et ta on soojuse põhjus, nii nagu laevajuht on oma äraoleku tõttu laeva uppumise põhjus; samamoodi ka külm saab sattumuslikult soojuse põhjuseks, kas eemaldumise või ka lähenemise tõttu; nagu näiteks talvel on elukate siseelundid soojemad, sest soojus liigub ümbritseva külma tõttu sisse tagasi. Nõnda on ka aruga toimija puhul. Sest kuigi teadus on vastandite kohta üks, ei ole ta mõlemate kohta võrdselt, vaid põhiliselt ühe kohta; nagu näiteks arstiteadus on iseenesest korraldatud selleks, et ta teeks tervist. Järelikult, kui tuleb ette, et arst kasutab oma teadust vastupidi selleks, et tekitada haigust, siis see ei toimu mitte selle teaduse enese pärast, vaid sattumuslikult millegi muu tõttu. Ja selleks et see muu toimuks, kui seda enne ei olnud, on tarvis, et oleks mingi muutus.
Onu Julius
Onu Julius ilmub taas Stockholmi, kui Svantessonide korteris viibib teist korda Majasokk. Esialgu ei saa vanakesed omavahel kuigi hästi läbi, ent peagi leitakse ühine keel, armutakse ning Majasokk läheb onu Juliusele mehele. Kõiges selles on süüdi Karlsson, kes tembutab, tirriteerib ja figureerib onu Juliusega, ent viimane peab toimuvat ekslikult märguanneteks "muinasmaailmast", mis paneb teda elule hoopis uue pilguga vaatama.
Stabegi vasallilinnus
Ajalugu
1575. aasta märtsis hõivasid Stabegi Liivimaa sõja käigus hertsog Magnuse alluvuses olevad vene väed, kes pärast Pärnu vallutamist olid kindlustanud end Salatsis ja võtnud ära Ungurpilsi ning liikusid siit nüüd edasi Asti peale.
Füüsika (Aristoteles)
Kommentaar
Thomas jätkab. Edasi esitab Aristoteles tõestuse ettepandu näitamiseks. Sellepärast ta ütleb, et selle põhjal, et sama lugu on nii nende asjadega, mis toimuvad loomupäraselt, kui ka nende asjadega, mis toimuvad aru järgi, saame üleüldiselt kõikidest asjadest rääkides öelda, et mis tahes asjad, mis saavad teha või taluda või liikuma panna või liikuda, ei saa liikuma panna või liikuda igas olukorras, vaid mingis kindlas olukorras ja omavahelises läheduses. Ja seda ta järeldab eeldustest: sest nagu öeldud, nii loomupäraselt toimijate kui ka tahte järgi toimijate puhul on erinevate asjade põhjus ainult selles, et ta on teises seisundis. Ja nõnda on paratamatu, et kui liikumapanev ja liikumapandav lähenevad teineteisele piisavalt lähedale, ja samamoodi kui nad on mis tahe nõutavas seisundis, et üks paneks liikuma ja teine liiguks, siis see liikumine ja liikumapanemine on paratamatu. Järelikult kui liikumist alati ei ole olnud, siis on ilmne, et asjad ei olnud siis sellises seisundis, et üks paneks liikuma ja teine liiguks, vaid olid siis sellises seisundis, et liikumapanemine ja liikumine ei olnud võimalik, pärast aga on nad niisuguses seisundis, et üks paneb liikuma ja teine liigub. Järelikult pidi üks neist muutuma. Me näeme ju, et kõikide asjade puhul, mis on millegi suhtes, saabub uus seisund alati ühe või teise asja muutumise tõttu, nagu näiteks kui miski, mis enne ei olnud kahekordne, nüüd saab kahekordseks, siis kui ka üks otstest ei muutu, peab vähemalt teine muutuma. Ja nõnda, kui ka otsast peale saabub seisund, mille tõttu miski paneb liikuma ja miski liigub, siis üks või teine peab enne liikuma. Ja nõnda järeldub, et on muutumine, mis eelneb sellele, mis öeldi olevat esimene.
Thomas jätkab. Edasi näitab Aristoteles ettepandut põhjendiga, mis on võetud aja poolelt. Ja kõigepealt ta eeldab kahte asja, mis on järgneva tõestuse jaoks vajalikud. Esimene on see, et eelnevat ja järgnevat ei saa olla, kui ei ole aega, sest aeg ei ole midagi muud kui eelnev ja järgnev kui loendatu. Teine on see, et aega ei saa olla, kui ei ole liikumist; ja see on selge ka aja definitsioonist, mille ta esitas ülalpool IV raamatus, öeldes, et aeg on liikumise arv eelneva ja järgneva poolest.
Stabegi vasallilinnus
Ajalugu
1581. aastal võtsid poolakad linnuse venelaste käest jälle tagasi.
Füüsika (Aristoteles)
Kommentaar
Teiseks järeldab Aristoteles sellest, mis IV raamatus on öeldud, mingi tingimusliku väite. Sest seal ta postuleeris oma arvamuse järgi, et aeg on liikumise arv, teiste filosoofide arvamuse järgi aga on aeg mingi liikumine, nagu ta sealsamas ütles. Aga kumb ka tõsi oleks, ikka järeldub, et on tõsi see tingimuslik väide, et kui aeg on alati, siis liikumine peab olema igikestev.
Teiseks tõestab Aristoteles seda sama põhjendi abil: et on võimatu öelda või aru saada, et on aeg ilma selle praeguta, nii nagu on võimatu, et oleks joon ilma punktita. Nüüd aga, praegu on miski vahepealne, mille loomuse juurde kuulub, et ta on üksiti nii algus kui ka lõpp, nimelt tulevase aja algus, aga möödunud aja lõpp. Sellest ilmneb, et aeg peab olema alati. Sest mis tahes aeg võtta, selle ots on mõlemalt poolt mingi praegu. Ja see on selge sellest, et ajast saab võtta tegelikkuses olevana ainult praegut: sest see, mis on möödunud, on juba mööda läinud, seda aga, mis on tulevane, veel ei ole. Aga see praegu, mida võetakse aja otsas olevana, on algus ja lõpp, nagu öeldud. Järelikult on paratamatu, et kummalt poolt mis tahes aega ka võtta, alati on aeg: muidu ei oleks esimene praegu lõpp ega oleks viimane praegu algus. Sellest aga, et aeg on alatine, järeldab ta et liikumine peab olema alatine. Ja järelduse põhjendiks ta ütleb, et aeg on liikumise mingi omadus, sest ta on liikumise arv, nagu öeldud.
Tundub aga, et Aristotelese põhjendil ei ole jõudu. Sest praegu suhtub ajasse nii, nagu punkt suhtub joonesse, nagu VI raamatus mainitud: aga punkti loomusesse ei kuulu see, et ta on vahepealne, vaid on mingi punkt, mis on ainult joone algus, ja mingi punkt, mis on ainult lõpp: aga iga punkt oleks algus ja lõpp, juhul kui see oleks lõpmatu joone punkt. Järelikult ei saa tõestada, et joon on lõpmatu, selle põhjal, et iga punkt on algus ja lõpp: vaid ümberpöördult, selle põhjal, et joon on lõpmatu, tuleks tõestada, et punkt on algus ja lõpp. Nõnda järelikult tundub, et see, et iga praegu on algus ja lõpp, on tõsi ainult juhul, kui postuleeritakse, et aeg on alatine. Järelikult tundub, et kui Aristoteles võtab selle keskterminiks, siis ta eeldab aja alatisust, mida ta peab tõestama. Averroes aga tahab Aristotelese põhjendi päästa ja ütleb, et see, et praegu on alati algus ja lõpp, on kohane sellepärast, et aeg ei ole seisev nagu joon, vaid voolav. On ilmne, et sellel ei ole ettepanduga mingit pistmist. Sest sellest, et aeg on voolav, mitte seisev, järeldub, et ühte praegut ei saa võtta kaks korda, nii nagu ühte punkti võetakse kaks korda: aga aja voolamine ei mõjuta kuidagi seda, et praegu on üksiti algus ja lõpp. Sest algamisel ja lõppemisel on üks ja seesama loomus kõikide pidevate asjade puhul, olgu need püsivad või voolavad, nagu on selge VI raamatust.
Ja sellepärast tuleb öelda teistmoodi, Aristotelese kavatsuse järgi, nimelt et ta tahab seda, et iga praegu on algus ja lõpp, tõestada selle põhjal, mida ta alguses eeldas, nimelt et eelnevat ja järgnevat ei ole, kui ei ole olemas aega: sest ta ei kasutanud seda printsiipi millegi muu jaoks, vaid järeldab sellest, et iga praegu on algus ja lõpp. Sest kui on antud, et mingi praegu on mingi aja algus, aga alguse definitsioonist on ilmne, et aja algus on see, enne mida mitte ühtegi aja osa ei olnud olemas, siis tuleb järelikult võtta midagi, mis on enne seda praegut, mida postuleeritakse aja alguseks, ehk on talle eelnev. Eelnevat aga ei ole enne aega: järelikult see nüüd, mis postuleeritakse aja alguseks, on ka aja lõpp. Samamoodi, kui postuleeritakse, et praegu on aja lõpp, siis järeldub, et ta on ka algus: sest lõpu loomusesse kuulub, et pärast seda ei ole ükski aja osa: järgnev aga ei ole ilma ilma ajata: järelikult järeldub, et see praegu, mis postuleeritakse lõpuks, on ka aja algus.
Thomas jätkab. Edasi näitab Aristoteles, et tulevikus on alati liikumine. Ja ta näitab seda liikumise poolelt, sest ülaltoodud põhjend liikumise poolelt järeldas ainult seda, et liikumine mitte kunagi ei alga, aga toodud põhjend aja poolelt järeldas nii seda, et see pole mitte kunagi alanud, kui ka seda, et see mitte kunagi ei lakka. Ta ütleb sellepärast, et seda, et liikumine on hävimatu, st et ta mitte kunagi ei lakka, saab tõestada sellesama põhjendiga, millega tõestatakse, et liikumine pole mitte kunagi alanud. Sest nii nagu sellest, et on aja algamine, järeldub, et on mingi muutumine enne seda muutumist, mis postuleeritakse esimeseks, järeldub sellest, kui postuleeritakse, et liikumine millalgi lakkab, et on mingi muutumine, mis on järgnev sellele, mida postuleeritakse viimaseks. Ja seda, kuidas see järeldub, selgitab ta lühendades seda, mida ta ülalpool ütles liikumise algamise kohta. Sest ta postuleeris, et kui liikumine sai alguse, siis liikuvad ja liikumapanevad asjad kas said alguse või olid alati olnud. Ja sarnase jagamise saab teha siin; sest kui liikumine lakkab, siis liikuvad ja liikumapanevad asjad kas jäävad alles või mitte: aga kuna ta oli ülalpool näidanud, et mõlema järgi järeldub sama, siis ta kasutab siin ainult ühte teed, nimelt et postuleeritakse, et liikuvad ja liikumapanevad asjad lakkavad olemast. Sellepärast ta ütleb seda eeldades, et liikumine tegelikkuses ja liikuv asi ise ei lakka olemast korraga, vaid nii nagu liikuva asja saamine on eelnev tema liikumisele, on liikuva asja hävimine järgnev liikumise lakkamisele. See on selge, sest tuleb ette, et miski põletatav jääb alles pärast seda, kui ta lakkab põlemast. Ja nii nagu on öeldud liikuva kohta, tuleb öelda ka liikuma panna saava kohta, sest ta ei lakka korraga olemast tegelikkuses liikumapanev ja võimalikkuses liikuma panna saav. Nõnda siis on selge, et kui ka liikuv asi ise pärast liikumise lakkamist hävib, peab olema mingi liikuva asja enda hävimine. Ja jälle, kuna postuleeritakse, et kõik liikumapanevad ja liikumapandavad asjad lakkavad olemast, siis peab hiljem olema paratamatu, et hävib ka see ise, mis hävitab. Järelikult, kuna hävimine on mingi muutumine, siis järeldub, et pärast viimast muutumist on mingid muutumised. Järelikult, kuna see on võimatu, siis järeldub, et liikumine kestab jäädavalt.
Need on niisiis need põhjendid, millega Aristoteles kavatseb tõestada, et liikumine on alati olnud ja mitte kunagi ei lakka. See on küll ühes osas meie usuga vastuolus, nimelt see, et postuleeritakse, et liikumine on alati olnud. Sest meie usu järgi postuleeritakse, et mitte miski ei ole alati olnud peale Jumala enda, kes on täiesti liikumatu: kui just võib-olla keegi ei taha Jumala arusaamist ennast nimetada liikumiseks; seda mõistetakse ekvivookselt: sest Aristoteles ei pea siin silmas niisugust liikumist, vaid omaselt liikumiseks nimetatavat. Mis aga puudutab teist osa, siis see ei ole täiesti usu vastane, vaid nagu ülal öeldud, ei räägi Aristoteles taeva liikumisest, vaid liikumisest üleüldiselt. Aga meie postuleerime oma usu järgi, et maailma substants on küll millalgi alguse saanud, kuid ei lakka kunagi olemast. Me postuleerime ka, et mingid liikumised jäävad alati olema, kes jäävad alati, elades hävimatut elu, kas siis viletsat või õndsat. Mõned aga, püüdes asjatult näidata, et Aristoteles ei ole rääkinud meie usu vastu, on öelnud, et Aristoteles ei kavatse siin näidata tõese asjana, et liikumine on igikestev, vaid tuua ära mõlema poole põhjend kui kahtluse all oleva asja kohta: aga arutluskäigu enda põhjal saab ilmseks, et see on tühi jutt. Ja peale selle, aja ja liikumise igikestvust kui printsiipi kasutab ta esmaalge olemise tõestamiseks nii siin VIII raamatus kui ka "Metafüüsika" XII raamatus; sellepärast on ilmne, et ta peab seda tõestatuks.
Aga kui siin esitatud põhjendeid õigesti vaadelda, siis niisuguste põhjenditega usu tõde tõhusalt rünnata ei saa. Sest niisugused põhjendid on tõhusad tõestamiseks, et liikumine ei ole alanud looduslikul teel, nagu mõned postuleerisid: aga seda, et ta ei ole alanud asjade esmaalge poolt otsast peale esilekutsutud asjadest, nagu meie usk postuleerib, nende põhjenditega tõestada ei saa; see on selge, kui vaadelda üksikuid mõttekäike, mis siin on esitatud. Sest kui ta küsib, et kui liikumine ei ole alati olnud, kas siis liikumapanevad ja liikuvad asjad on alati olnud, siis tuleb vastata, et esimene liikumapanija on alati olnud; aga ükski teine asi, olgu ta siis liikumapanev või liikuv, ei ole alati olnud, vaid on saanud alguse kogu olemise üleüldiselt põhjuselt. Aga ülalpool on näidatud, et kogu olemise esilekutsumine olemise esmapõhjuse poolt ei ole liikumine, postuleeritagu siis, et see asjade emanatsioon on igavesest ajast, või mitte. Nõnda järelikult ei järeldu, et enne esimest muutumist on mingi muutumine. Aga see järelduks, kui liikumapanevad ja liikuvad asjad oleks otsast peale esile kutsunud mingi üksik toimija, mis toimib mingile eeldatavale subjektile, et muudetaks mitteolemisest olemisse või ilmaolekust vormi: sest Aristotelese põhjend lähtub sellest algusesaamise viisist.
Aga kui me postuleerime, et vähemalt esimene liikumapanija on alati olnud, siis jääb üle vastata tema järgmisele järeldusele, millega ta järeldab, et kui liikumapanevad ja liikuvad asjad eeleksisteerivad ning liikumine hakkab otsast peale olema, siis ei saanud kas liikumapanevad või liikuvad asjad olla selles olukorras, milles nad on siis, kui on liikumine; ja nõnda peab esimesele muutumisele eelnema mingi muutumine. Ja kui me räägime liikumisest endast, siis vastus on lihtne: sest liikuvad asjad ei olnud enne selles olukorras, milles nad nüüd on, sest enne neid ei olnud; sellepärast nad ei saanud liikuda. Aga nagu öeldud, olemist ennast nad ei saavutanud muutumise või liikumise teel, vaid emanatsiooni teel asjade esmaalgelt; ja nõnda ei järeldu, et enne esimest muutumist oleks mingi muutus. Aga jääb veel küsimus asjade esimesest esilekutsumisest. Sest kui esmaalge, mis on Jumal, ei ole praegu teistmoodi kui enne, siis ta ei kutsu praegu asju esile, nii nagu ta ennegi ei kutsunud: aga kui ta on teistmoodi, siis vähemalt see muutus tema poolelt oli enne muutust, mida postuleeritakse esimeseks. Ja kui ta oleks kõigest looduse tõttu, mitte tahte ja aru tõttu toimija, siis see põhjend järelduks paratamatult: aga kuna ta toimib tahte tõttu, siis ta saab igavese tahtega esile kutsuda mitteigavese tagajärje, nii nagu ta igavese aruga saab aru saada mitteigavesest asjast: sest asi, millest aru saadakse, on tahte tõttu toimijatel kuidagi tegevuse printsiip, nii nagu looduslik vorm toimijatel, mis toimivad loomuse tõttu.
Aga midagi on veel üleval. Sest me näeme, et tahe lükkab edasi selle tegemise, mida ta tahab, ainult seetõttu, et tulevikus oodatakse midagi, mida olevikus veel ei ole; nagu näiteks kui ma tahan teha tuld mitte praegu, vaid pärast, ootan ma tulevikus külma, mille pärast ma teen tuld; või vähemalt oodatakse aja kohalolu. Aga see, et ajale järgneb aeg, ei ole ilma liikumiseta: järelikult ei saa olla, et tahe, isegi kui postuleerida, et see on muutumatu, lükkab edasi selle tegemise, mida ta tahab, kui mingi liikumine ei sekku. Ja nõnda saab igaveselt tahtelt tulla uus asjade esilekutsumine ainult vahendavate liikumiste kaudu, mis järgnevad üksteisele lõpmatuseni. Niimoodi vastuväitjatel jääb aga kahe silma vahele, et see vastuväide lähtub ajas toimijast, st toimijast, mis toimib aja eeldusel: sest niisuguse tegevuse puhul, mis toimub ajas, tuleb silmas pidada mingit kindlat seisundit selle aja suhtes või millegi suhtes nendest asjadest, mis on selles ajas, et see toimuks pigem sel ajal kui teisel ajal. Aga sellel põhjendil ei ole kohta üleüldise toimija puhul, mis koos teiste asjadega kutsub esile ka aja enda. Sest kui me ütleme, et asjad pole alati olnud Jumala poolt esile kutsutud, siis me ei pea silmas, nagu oleks eelnenud lõpmatu aeg, mil Jumal hoidus toimimast, ja pärast oleks ta mingil kindlal ajal hakanud toimima, vaid, et Jumal kutsus aja ja asjad koos esile pärast seda, kui neid ei olnud. Ja nõnda ei jää meil Jumala tahte puhul vaadelda, et ta tahtis teha asjad mitte siis, vaid pärast, just nagu aeg oleks juba olemas olnud, vaid vaadelda tuleb ainult seda, et tahtis, et asjad ja nende kestmise aeg alustaksid olemist pärast seda, kui neid ei olnud. Aga kui küsitakse, miks ta seda tahtis, siis kahtlemata peab ütlema, et iseenda pärast. Sest nii nagu ta tegi asjad iseenda pärast, et nendes ilmneks tema headuse sarnasus, tahtis ta, et need ei oleks alati, et ilmneks tema küllasus, selles, et kuigi kõike muud ei olnud olemas, oli temal iseendas kogu õndsuse küllasus ja jõud asju esile kutsuda. Ja seda võib küll öelda, niivõrd kui inimmõistus suudab Jumala asju haarata, kuid ometi jääb alles Jumala tarkuse saladus, mida meie ei suuda haarata.
Et niisiis selle põhjendi lahendus lähtub eeldusest et aeg ei ole alati olnud, jääb lahendada põhjend, millega tundub näidatavat, et aeg on alati olnud: ja võib-olla sellepärast ta asetaski liikumisest lähtuva põhjendi järele ajast lähtuva põhjendi, et ta leidis, et liikumisest lähtuval põhjendil ei ole jõudu, kui ei postuleerita, et aeg on igavene. Järelikult tuleb tema ütlusega, et millal tahes on aeg, tuleb postuleerida mingi praegu, kaheldamatult nõustuda, aga sellega, et praegu on aja algus ja lõpp, nõustuda ei tule, kui ei postuleerita ka, et liikumine on alati; et nimelt niimoodi oleks liikumises võetud mis tahes jagamatu, mida nimetatakse monendiks, liikumise algus ja lõpp: sest praegu suhtub momendisse nii, nagu aeg liikumisse. Järelikult kui me postuleerime, et liikumine ei ole alati olnud, vaid saab võtta mingi esimese jagamatu liikumises, enne mida liikumise ühtki osa ei olnud, siis saab võtta ka mingi praegu ajas, enne mida mingit aega ei olnud. Aga me näitasime juba, et sellel, mida Averroes selle põhjendi kinnitamiseks ütles, ei ole jõudu. Aga tõhus ei saa olla ka see, mida Aristoteles selle juurde postuleerib, nimelt et eelnev ja järgnev ei ole ilma ajata. Sest kui me ütleme, et aja algus on see, enne mida ükski aja osa ei ole, siis selle pärast ei pea sellele praegule, mis on aja algus, eelnema aega, mida tähistatakse sõnaga "enne": nii nagu kui ma suuruse puhul ütlen, et suuruse algus on see, millest teisel pool ükski suuruse osa ei ole, ei pea "teiselpool seda algust" tähendama mingit looduses olemasolevat kohta, vaid ainult kujutletavat: muidu peaks postuleerima kohta teiselpool taevast, millel on lõplik suurus, sest tal on algus ja lõpp. Samamoodi ka esimesele praegule, mis on aja algus, ei eelne looduses olemasolevat aega, vaid ainult meie kujutluse poolest. Ja seda aega tähistataksegi, kui öeldakse, et esimene praegu on aja algus, enne mida ei ole ühtki aja osa. Või võib öelda, et ütluses "aja algus on see, enne mida pole ükski aja osa" sõna "enne" ei jää jaatatuks, vaid seda eitatakse; ja nõnda ei pea postuleerima aega enne aja algust. Sest nende asjade puhul, mis on ajas, tuleb ette, et mingi aeg on olemas enne nende algust: nii nagu ütluses "nooruse algus on see, enne mida ei ole ühtki nooruse osa" võib sõna "enne" mõista ka jaatavalt, sest noorust mõõdetakse ajaga. Aga aega ei mõõdeta ajaga; sellepärast enne selle algust ei ole aega olemas: ja nõnda ei pea sõna "enne", mida kasutatakse aja definitsioonis, jääma jaatatuks, vaid seda eitatakse. Enne aega on siiski mingi kestus, nimelt Jumala igavik, millel ei ole ulatust ega eelnevat ega järgnevat, vaid mis on tervenisti korraga; ja tal ei ole sama loomus nagu ajal, nii nagu ka Jumala suurusel ei ole sama loomus nagu kehalisel suurusel. Järelikult nii nagu kui me ütleme, et väljaspool maailma ei ole mitte midagi peale Jumala, me ei postuleeri mingit mõõdet väljaspool maailma, ei postuleeri me siis, kui me ütleme, et enne maailma ei olnud mitte midagi, mingit järjestuslikku kestust enne maailma.
Thomas jätkab. Olles esitanud põhjendid näitamiseks, et liikumine alati on, esitab Aristoteles siin põhjendid Anaxagorase ja Empedoklese vastu, kes postuleerisid vastupidist. Ta ütleb esiteks, et kuna on näidatud, et liikumine alati on, siis ei tule öelda, et millalgi on liikumine, millalgi mitte, nagu ütlesid Empedokles ja Anaxagoras: sest see, mida nemad postuleerisid, sarnaneb mingi väljamõeldisega, sest nad postuleerisid seda ilma põhjendita; sest kõik, mida postuleeritakse ilma põhjendi või Jumala autoriteedita, tundub olevat välja mõeldud. Aga Jumala autoriteet on ülem ka inimmõistusest, palju enam kui mingi filosoofi autoriteet on ülem kui mingi nõrk põhjend, mille mõni poiss tooks. Järelikult ei sarnane väljamõeldisega see, mida peetakse tõeks usuga, kuigi seda usutakse ilma põhjendita: sest me usume Jumala autoriteeti, mis on kiidetud heaks imedega, st nende tegudega, mida ainult Jumal saab teha.
Aristoteles ütleb esiteks, et samamoodi tundub olevat väljamõeldis ka see, kui keegi, kes postuleerib, et liikumine millalgi on, millalgi ei ole, ütleb seda selle põhjendiga, et see on nii sellepärast, et on loomupärane, et see on nii, ning seda tuleb võtta printsiibina; nii nagu Empedokles tundub ütlevat, nimelt et see, et asjad hoiavad osa aega sõprust ning osa aega tüli ja liiguvad, ning vahepealsel ajal seisavad paigal, on asjadele paratamatult omane; nii nagu kui keegi ütleks, et soe soojendab sellepärast, et nii on paratamatu, ja seda tuleb võtta printsiibina. Samamoodi võttis Empedokles printsiibina, et on paratamatu, et millalgi asjad liiguvad sõpruse tõttu, millalgi tüli tõttu ja millalgi seisavad paigal. Ja võib-olla ütleksid samamoodi ka Anaxagoras ja need, kes postuleerivad ühte toimivat printsiipi, et tuleb võtta printsiibina, et liikumine sai alguse pärast seda, kui seda lõpmatu aja jooksul ei olnud.
Edasi näitab Aristoteles, et Anaxagoras kasutas seda põhjendit ebasobivamalt kui Empedokles. Sest on ilmne, et kui midagi postuleeritakse printsiibina, siis tuleb seda võtta asja loomuse poolest olevana, st et asja loomus on niisugune, et see vastab loomusele. Sest nõnda me võtame printsiibina, et iga tervik on oma osast suurem, sest see on terviku loomuses, et ta ületab osa kvantiteedi. Sellepärast Empedokles ütleski, et see, et see on loomu poolest nii, andes mõista, et seda tuleb võtta printsiibina. Ja samamoodi ütleks Anaxagoras, kuigi ta seda ei väljenda. Aga on ilmne, et ükski looduslik asi ega ükski asi nendest, mis on looduslikele asjadele omane, ei saa olla ilma korrata, sest loodus on korrastatuse põhjus. Sest me näeme, et loodus läheb oma töödes korrastatult üle ühelt asjalt teisele, ja järelikult see, millel ei ole mingit korda, ei ole loodusekohane ja seda ei saa võtta printsiibina. Aga kahel lõpmatul asjal ei ole omavahel korda, sest lõpmatul asjal ei ole lõpmatu asjaga mitte mingit proportsiooni; sest igasugune kord on mingi proportsioon. Nii järelikult on selge, et lõpmatu aja jooksul paigalseismine ja pärast seda lõpmatuks ajaks liikuma hakkamine, ilma et esimese ja teise aja vahel oleks mingi erinevus, mille pärast liikumine saaks pigem nüüd kui enne; ega jälle mingi muu korrastatuse mittemääramine nende kahe vahele, millest üks on ilma liikumiseta, teine alustab liikumist, nii et liikumine saab, nagu Anaxagoras postuleeris, ei ole looduse töö. Sest mis tahes on looduses, on kas siis alati ühtemoodi, mitte kord nii, kord naa, nagu näiteks tuli kandub alati üles; või siis on mingi põhjus, mille pärast ta ei ole alati ühtemoodi, nagu näiteks elukad alati ei kasva, vaid mõnikord kahanevad, ja sellel on mingi põhjus. Nõnda järelikult ei tundu olevat loodusele vastav, et asjad seisaksid lõpmatu aja jooksul paigal ning seejärel hakkaksid liikuma, nagu Anaxagoras postuleeris. Sellepärast on parem öelda, nii nagu ütles Empedokles, või kes tahes teine, kes samamoodi arvas, et kogu kõiksus mingil ajal seisab paigal ja teisel ajal jälle liigub; sest sellel saab juba olla mingi korrastus: sest lõplikul asjal lõpliku asjaga saab olla proportsioon. Tuleb aga tähele panna, et meie usu arvamus ei ole sarnane Anaxagorase positsiooniga. Sest meie ei postuleeri enne maailma lõputuid aegu, mis peaksid järgneva ajaga proportsioonis olema, vaid enne kui maailm alguse sai, oli Jumala lihtne igavik, nagu öeldud, mis on täiesti väljaspool aja sugu.
Stabegi vasallilinnus
Ajalugu
1632. aastal omas Stabegi ja Ungrupilsi mõisat, kui oma isadelt saadud pärandusosa lesestunud Elisabeth von Ungern, kes oli olnud abielus ooberst Jost Klottiga.
1654. aastal sai Stabegi ja Ungurpilsi mõisa omanikuks kas Elisabeth von Ungerni või siis tema mõne tütrega abiellunud Wolter Stackelberg. 130 aastat Stakelbergide valduses olemist andiski paigale mugandatud lätikeelse Stabegi nime.
17. sajandil mainitakse ainult mõisat, linnus oli siis küllap hävitatud.
1785. aasta 22. augustil müüs Stackelbergide pärija Anna Margaretha von Klodt mõisa 24 000 taalri eest salanõunik von Völkersamile. Siia juurde kuulus ka Pursküllsdorfi (Pürkelsdorf, läti Pusschen) karjamõis.
1866 liidendas krahv Carl von Sievers selle oma fideikomissiga.
1999. aastal uuriti kinnisvara hindamise käigus endise mõisa asukohta. Leiti peahoone müüride võsastunud varemed, kuid linnusele kuuluda võivaid müüre ei tuvastatud.
Ehitus
Linnuse ehituse kohta ei ole andmeid ja linnusest pole tõenäoliselt peale mõne vundamendimüürikatke midagi säilinud. Mõis, osa majandushooneid ja mõned säilinud linnusevaremed purustati teises maailmasõjas ja on nüüd kaetud põõsastega. XX sajandi I kolmandikul tegev olnud linnuseuurija Armin Tuulse on selle Ungerpilsi linnusega analoogi tõmmates paigutanud ehitusstiililt automaatselt vaba laagerkastelli hulka kuuluvaks, ehkki mingeid tõendeid selle kohta ei leidu. Mõisa oletatav asukoht paikneb madala 5 m kõrguse oosi põhjatipus üle 75 m kõrgusel merepinnast. Mõisaõues on ka tiik.
Colubroelaps
Colubroelaps on maoperekond.
Levila
Need maod on endeemsed Vietnamis Bình Phướci ja Lâm Đồngi provintsis.
Välislingid
Selles artiklis on kasutatud prantsuskeelset artiklit fr:Colubroelaps nguyenvansangi seisuga 29.12.2013.
Oranž üleniidik
Oranž üleniidik (Hypomyces aurantius) on kottseente hulka kuuluv seeneliik.
Moussa Diaby
pisi|Moussa Diaby (2019) Moussa Diaby (sündinud 7. juulil 1999 Pariisis) on Prantsusmaa jalgpallur, kes mängib äärepoolkaitsjana Inglismaa kõrgliiga klubis Aston Villa ja Prantsusmaa jalgpallikoondises. Ta on Mali päritolu.
Ta alustas klubikarjääri Paris Saint-Germainis, mille noorteakadeemiaga liitus ta 2013. aastal. 2016. aastal valiti ta Paris Saint-Germaini akadeemia aasta kõige talendikamaks mängijaks. Hooaja 2017–18 teises pooles mängis ta Paris Saint-Germainist laenul Itaalia kõrgliiga klubis Crotone. Paris Saint-Germaini põhimeeskonnas debüteeris ta 2018. aastal. Esimese värava Prantsusmaa kõrgliigas lõi ta 14. septembril 2018 mängus Saint-Étienne'i vastu. Ta tuli hooajal 2018–19 klubiga Prantsusmaa meistriks.
2019. aasta juunis sõlmis ta viieaastase lepingu Leverkuseni Bayeriga. Esimese värava Saksamaa kõrgliigas lõi ta 23. novembril 2019 mängus SC Freiburgi vastu. Kokku lõi ta hooajal 2019–20 Saksamaa kõrgliigas viis väravat ning lisaks kaks väravat Saksamaa karikavõistlustel.
Suvel 2023 liitus Diaby ligi 50 miljoni euro eest Aston Villaga.
2018. aastal osales ta Prantsusmaa kuni 19-aastaste koondisega omavanuste Euroopa meistrivõistlustel. 2019. aastal osales ta Prantsusmaa kuni 20-aastaste koondisega omavanuste maailmameistrivõistlustel, kus ta lõi ühe värava. Prantsusmaa jalgpallikoondises debüteeris Diaby 1. septembril 2021 MM-i valikmängus Bosnia ja Hertsegoviina vastu.
1979. aasta laskesuusatamise maailmameistrivõistlused
1979. aasta laskesuusatamise maailmameistrivõistlused olid 17. maailmameistrivõistlused laskesuusatamises, mis toimusid 15.–18. veebruarini Saksa FV-s Ruhpoldingis.
10 km sprint
Kuupäev: 31. jaanuar Osavõtjaid: 84 võistlejat Riike: Maailmameister 1978: Frank Ullrich <br style="clear:both;" />
20 km eraldistart
Kuupäev: 28. jaanuar Osavõtjaid: 82 võistlejat Riike: Maailmameister 1978: Odd Lirhus <br style="clear:both;" />
Pandži Pojon
Tänaseks on üle Pandži jõe ehitatud betoonsild.
See on Euroopa tee E123 viimane punkt.
Selles eelpostis on mureks narkokaubanduse kasv. Rahvusvahelise koostöö raames valmis 2008. aastal uus tollirajatis, milline ehitati USA abiga.
pisi|tühi|Sild üle Pandži jõe
Zasłaŭje
left|thumb|Zasłaŭje Zasłaŭje (poola keeles Zasław, varem ka Zasław Litewski) on linn Valgevenes Minski oblastis Minski rajoonis. Linn asub Svisłači jõe ääres, 12 kilomeetri kaugusel riigi pealinnast Minskist. Linna läbib Minski ja Maładziečna vaheline raudtee.
Haridust annavad kolm keskkooli, spordikallakuga internaatkool ja muusikakool. Linnas on kultuurimaja ja kaks raamatukogu.
Linnas on keemiatööstus (lakkvärvid), polügraafiatööstus ja toiduainetetööstus, seal töödeldakse puitu ja valmistatakse ehitusmaterjale (raudbetoonist detailid).
Tallekesejärv
Tallekesejärv (ka Tallekese järv) on järv Harju maakonnas Kuusalu vallas Koitjärve külas. Veekogu pindala on 2,8 ha. Veekogu kaldajoone pikkus on 2298 m.
Zasłaŭje
Vaatamisväärsusteks on katoliku kirik (1774–1779), XVI sajandil rajatud endine kalvinistide, praegune õigeusu kirik, endise Zasłaŭje lossi varemed (kasutusel XI–XVIII sajandil) ja linnamägi (kasutusel X–XI sajandil). 1986. aastal loodi linna juurde ajaloolis-kultuuriline kaitseala.
Ajalugu
left|thumb|Vaade Zasłaŭje linnamäelt Arheoloogiliste andmete põhjal tekkis linna kohale Svisłači jõe kaldale X sajandil krivitšite asula. Zasłaŭje linna on esmamainitud 985. aastal, mil Vladimir Püha andis selle oma naisele Rogneda Rogvolodovnale ja pojale Izjaslav Vladimirovitšile, umbes sel ajal asustati ka sealne linnamägi. Tol ajal asutati linna ka klooster, aga selle asukoht on teadmata, ühtlasi ristiti kohalik rahvas.
1127. aastal on seoses Połacki ja Kiievi vaheliste sõdadega esmaminitud Izjaslavi vürstiriiki, mille keskuseks Zasłaŭje oli. XIII sajandi lõpust kuulus linn Leedu Suurvürstiriiki. Algul suurvürstidele kuulunud linna andis Kęstutis oma nooremale vennale Jaunutisele, kes pani seal aluse Zaslavskiste suguvõsale. 1434. aastal põletas Švitrigaila linna maha.
1539. aastal läks Zasłaŭje Hlebowiczite valdusse. Seoses territoriaal-administratiivse reformiga hakkas see kuuluma Minski vojevoodkonda ja Minski maakonda. XVI sajandi teisel poolel hakkas sealse kalvinistide koguduse juures tegutsema kool, ka oli koguduse juures trükikoda, kus Szymon Budny lasi trükkida oma piibli. 1625. aastal ehitati linna katoliku kirik.
thumb|Zasłaŭje lossi varemed 1655. aastal rüüstasid linna Moskva väed, selle käigus purustati ka loss. 1678. aastal läks linn Sapiehade valdusse. 1678. aastal (teistel andmetel 1676) asutasid Sapiehad linna dominiiklaste kloostri.
1793. aastal läks Zasłaŭje teisel Poola jagamisel Vene impeeriumi koosseisu, ühtlasi muudeti linn aleviks. Zasłaŭje hakkas kuuluma Minski kubermangu ja Minski kreisi. 1815. aastal omandasid alevi Pruszyńskid. Seoses Kastuś Kalinoŭski ülestõusuga konfiskeerisid tsaarivõimud alevi ka sellelt suguvõsalt. 1873 . aastal valmis alevit läbiv raudtee.
1921. aastal hakkas Zasłaŭje kuuluma Valgevene NSV koosseisu. Aastail 1924–1959 oli alev samanimelise rajooni keskus, seejärel liideti see Minski rajooniga. 1985. aastal sai alevist jälle linn.
Juhistikusüsteem
Juhistikusüsteem on madalpingelistes elektrivõrkudes kasutatav elektrijuhtide kogum elektrienergia edastamiseks tarbijatele.
Olenevalt süsteemist võib neutraalpunkt olla maandatud, seda eelkõige inimeste ohutuse tagamiseks. Samal otstarbel on juhistikusüsteemis kaitsejuht (või kaitsejuhid). Kaitsejuhtide abil luuakse kaitsemaandus, s.t ühendatakse maaga pingealtid seadmeosad (elektripaigaldise või elektritarviti need normaalselt ohutud metallosad, mis isolatsioonirikke korral võivad pinge alla sattuda).
Juhistikusüsteemid erinevadki üksteisest selle poolest, kas ja kuidas on tööjuhid alajaama trafo sekundaarpoolel maandatud ja kuidas on korraldatud kaitsemaandus tarbija juures.
Juhistikusüsteemide ja juhtide tähiste selgitus
pisi|350px|Juhistikusüsteemi TN-C-S skeem L1, L2, L3 ‒ faasijuhid; N ‒ neutraaljuht; PE ‒ kaitsejuht; PEN ‒ neutraaljuhiga ühitatud kaitsejuhtJuhistikusüsteemide tähised põhinevad prantsuse keelel: Juhtide rahvusvahelised tähised tulenevad inglise keelest: neist moodustatud lühend PE tähistab kaitsemaandusjuhti ja PEN neutraaljuhiga ühitatud kaitsejuhti.
Juhistikusüsteem TN-C-S
Eestis on madalpingel valdavalt kasutusel kombineeritud edastussüsteem TN-C/TN-S (lühemalt TN-C-S). Alajaamast tuleb TN-C-juhistiku neljasooneline kaabel tarbija elektripaigaldiseni. Liitumiskilbi maanduslatil hargneb ühitatud kaitse- ja neutraaljuht PEN neutraaljuhiks N ja kaitsejuhiks PE, nii et moodustub TN-S-süsteem.
Selles süsteemis tuleb kolmefaasilise tarviti juurde viiesooneline kaabel, mille kaitsemaandussoon (PE) ühendatakse toidetava seadme kaitsemaandusklemmiga (selle juures on maandusmärk). Ühefaasiline tarviti saab toidet kolmesoonelise kaabliga, mille faasisoone (L) isolatsioon on must, pruun või hall, neutraalsoonel (N) sinine ja kaitsemaandussoonel (PE) kollarohelise triibuline (sama värvi on ka PEN).
Kaitsemaanduskontaktidega pistikseadise abil võrku ühendatud elektritarviti puutealtid osad, nt metallkest, on kaitsejuhi kaudu maandatud. Kui isolatsioonirikke tõttu või muul põhjusel tekib kereühendus (faasijuht satub näiteks ühendusse seadme metallkestaga), läbib faasijuhti ja maaga ühendatud kaitsejuhti lühisvool (maaühendusvool) ning kaitselüliti (või sulavkaitse) lülitab riknenud juhistikuosa kiiresti välja.
Georg Kull
Georg August Kull (10. mai 1904 Tallinn – 29. juuli 1970 New York) oli eesti arst.
Juhistikusüsteem
Välislingid
ckb:سیستەمی به‌زه‌ویکردن
Georg Kull
Ta võttis Vabadussõjast osa õppursõdurina ja lõpetas aastal 1923 Tallinna Linna Poeglaste Humanitaargümnaasiumi. Samal aastal astus ta Tartu Ülikooli arstiteaduskonda, kus katkestustega õppides lõpetas aastal 1933 arsti astme väärilisena. Akadeemiliselt kuulus ta korporatsiooni "Sakala".
Ta alustas aastal 1933 tööd Tartu Ülikooli närvi- ja vaimuhaiguste kliiniku nooremassistendina, kuid siirdus aastal 1934 Tallinna, kus avas eravastuvõtu närvi- ja naistehaiguste alal. Samal ajal oli ta ka sõjaväearstina tegev ja töötas aastal 1939 lennuväebaasi arstina, omandades aastal 1940 meditsiiniteenistuse leitnandi auastme. Aastatel 1940–1944 oli ta närvi- ja naistehaiguste arstiks Tallinnas.
Aastal 1944 põgenes ta Saksamaale, aastal 1953 töötas ta veel Saksamaal Münchenis oma erialal. Aastal 1958 siirdus ta USA-sse.
Dr. Georg Kull suri 29. juulil 1970 New Yorgis USA-s.
Binoommudel
Binoommudel (inglise keeles binomial options pricing model) on numbriline meetod optsioonide hindamiseks, mille esmakordselt avaldasid Cox, Ross ja Rubinstein aastal 1979. Autorite nimedest tulenevalt on binoommudel tuntud ka kui CRR mudel. Binoommudel baseerub juhusliku ekslemise teoorial ning erinevalt teistest optsioonide hindamise mudelitest, mis eeldavad stohhastiliste diferentsiaalvõrrandite lahendamist, on binoommudel matemaatiliselt küllaltki lihtne.
Mudeli kasutus
Binommudelit optsioonide hindamiseks on laialdaselt kasutatud, sest see suudab käsitleda erinevaid tingimusi, mille jaoks teisi mudeleid ei saa rakendada. Seda suuresti sellepärast, et binoommudel baseerub alusvara hinna kirjeldamisele pikema aja vältel, mitte kindlal fikseeritud ajahetkel. Sellest tulenevalt kasutatakse binoommudelit selleks, et hinnastada nii Ameerika optsioone, mida saab realiseerida mis tahes ajal teatud intervallis, kui ka Euroopa optsiooni, mida saab realiseerida mingil kindlaksmääratud ajal tulevikus.
Meetod
pisi Optsiooni hindamine toimub kahendpuu abil, kus iga tipp tähistab võimalikku alusvara väärtust antud ajahetkel. Hindamine teostatakse iteratiivselt alustades viimastest tippudest ning seejärel liikudes mööda puud ülespoole kuni juurtipuni. Igas tipus arvutatud väärtus tähistab optsiooni hinda konkreetsel ajahetkel.
Väärtustamine toimub iteratiivselt alustades kahendpuu tagumistest lehtedest (need on kõik võimalikud hinnad, kuhu optsiooni väärtus võib oma täitmisajaks jõuda). Seejärel liigutakse tagurpidi puus üles kuni juurtipuni, mis on alusvara hind ajahetkel t=0. Väärtus, mis arvutatakse igas vahetipus, on optsiooni võimalik hind vaadeldaval ajahetkel.
Optsiooni hindamist binoommeetodil saab kirjeldada kui kolmesammulist protsessi:
Samm 1: Loome kahendpuu
Puu konstrueeritakse liikudes optsiooni väärtustamise hetkest kuni täitmishetkeni.
Igal sammul eeldatakse, et alusvara hind liigub üles või alla kindla kordaja võrra (u või d, kus u \ge 1 ja 0 < d \le 1). Seega, kui S on praegune hind, siis järgmisel ajahetkel on hind kas või.
Kordajad u ja d määratakse nii, et alusvara volatiilsus mudelis vastaks tegelikule alusvara hinna volatiilsusele \sigma, ning aeg t on mõõdetud aastates:
CRR meetod eeldab, et puu on tasakaalus, st kui hind liigub kõigepealt üles kordaja u võrra ja seejärel alla kordaja d võrra, siis hind on sama, mis juhul, kui hind oleks kõigepealt liikunud alla kordaja d võrra ja seejärel üles kordaja u võrra. Niisugune omadus vähendab tippude arvu puus ning seega kiirendab optsiooni hinna arvutamist.