cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
John Norman Collie
Mägironimine
pisi|[[Kaheksatuhandeline Nanga Parbat, mida Collie üritas 1895. aastal vallutada]] Ta tegeles alpinismiga ning praktiseeris seda Alpides, Kaukasuses, Himaalajas ja Kanada mägedes. Esimese teadaoleva tõusukatse kaheksatuhandelise mäe tippu tegid Norman Collie ja Albert F. Mummery 1895. aastal, üritades ronida Himaalajas Nanga Parbati (8125 m) tippu. Tipputõus nurjus, kui Mummery ja kaks gurkhat hukkusid lumelaviinis.
Collie valiti 1921. aastal Everesti Himaalaja komitee liikmeks.
Eesti Teatriliidu meespeaosatäitja auhind
Eesti Teatriliidu meespeaosatäitja auhind on üks Eesti teatri aastaauhindadest.
Auhinnaga kaasneb klaasikunstnik Ivo Lille loodud Theodori silm (rahastab EV Kultuuriministeerium) ja stipendium, mida rahastab Eesti Kultuurkapitali näitekunsti sihtkapital.
Berat Djimsiti
pisi|Berat Djimsiti 2016. aastal [[Atalanta BC|Atalanta särgis]] Berat Ridvan Djimsiti (sündinud 19. veebruaril 1993 Zürichis) on Šveitsis sündinud Albaania jalgpallur, kes mängib keskkaitsjana Itaalia kõrgliiga klubis Atalanta ja Albaania jalgpallikoondises.
Ta alustas klubikarjääri Šveitsi klubis FC Zürich, mille põhimeeskonnas debüteeris ta 2011. aastal. 2014. aastal võitis ta Zürichiga Šveitsi karika.
2016. aasta jaanuaris sõlmis ta lepingu Atalantaga. Hooajal 2016–17 mängis ta laenul Itaalia esiliiga klubis Avellino ja hooajal 2017–18 Itaalia kõrgliiga klubis Benevento. 11. novembril 2018 lõi ta Atalanta särgis mängus Milano Interi vastu oma esimese värava Itaalia kõrgliigas.
Djimsiti kuulus Šveitsi noortekoondistesse, kuid mängib alates 2015. aastast Albaania jalgpallikoondises. Koondisekarjääri esimese värava lõi ta 11. oktoobril 2015 EM-i valikmängus Armeenia vastu.
Thiago Silva
Thiago Emiliano da Silva (sündinud 22. septembril 1984 Rio de Janeiros) on Brasiilia jalgpallur, kes mängib kaitsjana Premier League'i klubis Chelsea ja Brasiilia jalgpallikoondises.
Koondisekarjäär
Debüüdi Brasiilia rahvuskoondises tegi Silva 20. novembril 2008 mängus Portugali vastu. Esimese värava lõi ta Brasiilia koondises 30. mail 2012 sõprusmängus USA vastu.
2014. aasta maailmameistrivõistluste lõi ta veerandfinaalis 4. juulil värava Colombia vastu.
2015. aasta Copa América viimases alagrupimängus 21. juunil lõi ta värava Venezuela vastu.
2018. aasta maailmameistrivõistluste viimases alagrupimängus lõi ta värava Serbia vastu.
Ta võitis Brasiilia koondisega 2019. aasta Copa América ja valiti samuti turniiri sümboolsesse koosseisu.
Ta kuulus Brasiilia koondisse veel 2010. aasta maailmameistrivõistlustel, 2011. aasta Copa Américal ja 2013. aasta FIFA konföderatsioonide karikavõistlustel.
Ta kuulus Brasiilia olümpiakoondisse 2008. ja 2012. aasta suveolümpiamängudel. 2012. aastal võitis ta hõbemedali.
Masty
Masty on linn Valgevenes Hrodna oblastis, Masty rajooni halduskeskus. Leedu keeles Mastai, poola keeles Mosty.
Asub Nemunase kaldal. Asulast hargnevad raudteed Hrodnasse, Lidasse ja Vaŭkavyski suunas. Masty linnas suubub Nemunase jõkke Zelvianka jõgi.
Linna piirides on neli keskkooli, põhikool, laste spordikool ja kunstikoolkool. Mastys on kino, kaks kultuurimaja ja viis raamatukogu. Vaatamisväärsusteks on raudteejaam ning aastal 1910 valminud õigeusu kirik. Masty linnas viib üle Nemunase jõe Valgevene pikim jalakäijatele mõeldud rippsild, mille pikkuseks on 193 meetrit.
Tööstusettevõtetest on Mastys metsatööstus, kergetööstus ja toiduainetetööstus. Toodetakse ehitusmaterjale ja valmistatakse mööblit.
Ajalugu
Mastyt mainitakse esimest korda aastal 1496, mil ta oli piirkondlik keskus Trakai vojevoodkonda kuuluvas Hrodna maakonnas. Aastal 1514 sai asulast alev. Aastal 1539 ehitati Mastysse katoliku kirik, kirikule annetas maa Bona Sforza. Asulas viis üle Nemunase jõe praam, peamiseks tegevusalaks oli metsandus. Mastyst parvetati palke nii Hrodnasse, Kaunasesse kui ka Königsbergi. Aastast 1633 on teada, et Mastys asus turuplats, ka peeti seal kaks korda aastas laata.
Aastast 1921 oli Masty Poola koosseisus, 1939. aastal liideti Valgevene NSV-ga. Aastal 1955 sai Mastyst linn, aga aastal 1965 rajoonikeskus.
Keiser Wilhelmi rahvusmonument
pisi|Monument umbes [[20. sajandi vahetusel]] pisi|Monumendi lõplik kavand, mille koostas [[Gustav Halmhuber]] Keiser Wilhelmi rahvusmonument (saksa keeles Kaiser-Wilhelm-Nationaldenkmal) oli Saksamaa pealinnas Berliini palee ees aastatel 1897–1950 asunud mälestusmärk, mis oli pühendatud ühendatud Saksa keisririigi esimesele keisrile Wilhelm I-le. Berliini palee ja selle ees asunud monumendi lammutas lõplikult Saksa Demokraatlik Vabariik aastal 1950.
Päite-Vaivina vald
Päite-Vaivina vald (saksa keeles Peuthof-Sophienhof) oli vald Virumaal Vaivara kihelkonnas. Vald eksisteeris 1866–1870 ja siis moodustati eraldi Päite ja Vaivina vald.
Päinurme-Vaali vald
Päinurme-Vaali vald (saksa keeles Assik mit Wahlhof) oli vald Järvamaal Peetri kihelkonnas. Vald eksisteeris 1866–1875 ja siis moodustati eraldi Päinurme ja Vaali vald.
Tallinna 2. Tööstuskool
'''Tallinna 2. Tööstuskool''' oli kutseõppeasutus (tööstuskool) Tallinnas.
Kool asutati nimega Tallinna II Poeglaste Ametikool 1939. aastal ning see asus esmalt aadressil Wismari tänav 15, seejärel Kreutzwaldi 25.
1946. aastal asus kool aadressil Pikk tänav 69 ja selleks ajaks oli kooliga liidetud ka Tallinna 3. Tööstuskool. Kooli võeti vastu vähemalt algkooli haridusega mõlemast soost 14-15-aastaseid õpilasi, õppeaeg oli kaks aastat. Välja õpetati treialeid, riista- ja sisseseadete lukkseppasid, elektrimontööre, tislereid, telegraafimehaanikuid.
Koolis tegutses kaks näiteringi (juhendajad Hannes Kelder ja Eisenstad). Kooli näiteringist on välja kasvanud ka näitleja Ilmar Mikkor, kes õppis koolis aastatel 1950–1952.
Matthias Diependaele
Matthias Diependaele (sündinud 7. augustil 1979 Sint-Niklaasis) on Belgia poliitik, ta kuulub erakonda Uus Flaami Allianss. Ta valiti aastal 2009 Flaami parlamendi liikmeks.
Ta õppis õigusteadust Leuveni Katoliiklikus Ülikoolis.
Püha Elmo tuli
pisi|Püha Elmo tuli laevamastide otstes Püha Elmo tuli ehk Elmo tuli ehk Elmo tuled on nähtus, mille korral teravate esemete ümber tekib koroonalahenduse tõttu helendav plasma.
Nimetuse päritolu
Püha Elmo tuli on nimetatud püha Erasmuse itaaliapärase nimekuju Elmo järgi. Püha Elmo oli kristlik pühak ja märter, kes piinati surnuks aastal 296. Kuna Elmo oli suutnud üle elada mitmed piinamisviisid, lõigati tal lõpuks kõht lõhki ning tema soolikad keerati vintsi abil ümber trumli. Sarnast meetodit kasutasid meremehed nööri kerimiseks, mistõttu hakati märtrit pidama meremeeste pühakuks. Pühaku järgi hakkasid meremehed nähtust nimetama püha Elmo tuleks. Nähtus ilmnes laevadel enamasti tormi ajal ning meremehed pidasid seda heaks endeks ja märgiks oma pühaku kohalolust.
Tekke põhjused
Püha Elmo tuleks nimetatakse helendavat elektrisädet. Oma olemuselt on tegemist plasmaga ehk ioniseeritud gaasiga. Tavaline gaas koosneb neutraalsetest molekulidest või aatomitest, aga plasma koosneb ioonidest ja elektronidest. Sellist olekut saab tekitada, kui lüüa tavalistest aatomitest välja elektronid, näiteks elektrijõu toimel. Erinevalt tavalisest gaasist on plasma väga hea elektrijuht (vabade elektronide tõttu). Püha Elmo tuleks nimetatakse koroonalahendust, kus elektrisäde helendab. Helendus tekib teravate punktide ümber, kuna teravatesse punktidesse kogunevad elektrilaengud. Elektrivälja tugevus teravate punktide ümber võib olla piisavalt suur, et võimaldada ioniseerida õhus olevat neutraalset gaasi ehk lüüa elektronid välja õhus olevatest gaasidest. See avaldub valguslahendusena. Nähtust on ära kasutatud. Näiteks luminofoorlambid toimivad samal põhimõttel. Elektrivool ioniseerib lambis gaasi (argooni) ja see põhjustab elektromagnetlaine, mille pikkus jääb meile nähtavasse vahemikku. Lahenduse värvus sõltub gaasidest. Õhus on peamiselt lämmastik ja hapnik ning seetõttu paistab selline lahendus õhus meile sinaka, lillana. Selleks, et üldse oleks võimalik gaasi ioniseerida, peab olema tugev elektriväli, see peab ületama 30 kV/cm teravike ümber. Sellised tugevad elektriväljad tekivad peamiselt äikese ajal, kus maa ja pilvede vahel on suur potentsiaalide erinevus. Seda nähtust seostatakse enim just laevade tippudega, kuna need olid vanasti ühed vähesed ehitised, mis olid küllaltki kõrged, aga mis peamine, teravad. Keegi ei teadnud elektrist suurt midagi ja rauast teravaid tippe niisama keegi hoovi ei püstitanud. Koroonalahendus põhjustab ka suurtes elektriliinides voolukadusid. Tegelikult see sõltub palju ka õhurõhust ja õhuniiskusest – õhurõhu vähenemisel ja niiskuse suurenemisel tekib rohkem koroonalahendust. Peamine asi, mille järgi teha vahet välgul ja koroonalahendusel, on just helendamine: koroonalahendus helendab, välk aga on konstantne elektrisäde.
Nähtused looduses
Püha Elmo tuled on teadusliku nimetusega tuntud kui koroonalahendus. Peamiselt tekib see elektrit juhtivate pindade tippudel äikeselise ilmaga. Nähtus võib esineda kirikute tornikiivrite tippudel, piksevarrastel, lennukite propellerite tippudel ja tiibade otstel, isegi kõrgema muru tippudel ja kariloomade sarvede otstel. Nähtus võib esineda isegi inimese sõrmeotstel.
Koroonalahenduse mõjud
Koroonalahendus võib vähendada elektriisolaatorite töövõimekust. Pikas perspektiivis nõrgestab see isolaatoreid, mis võib viia lühiste tekkeni. Selline olukord võib toimuda ootamatult.
Koroonalahendus põhjustab:
Sulg (perekonnanimi)
Sulg on eesti perekonnanimi.
2021. aasta 1. jaanuari seisuga oli Eestis perekonnanimi Sulg 403 inimesel (200 mehel ja 203 naisel). Perekonnanimede levikult oli Sulg meeste puhul 298. ja naiste puhul 335. kohal. Levinuim oli see Võru maakonnas, kus seda oli 10 000 elaniku kohta 9,62.
Obrõv
Obrõv on küla Ukrainas Donetski oblastis Novoazovski rajoonis.
Küla asub 9 meetri kõrgusel merepinnast.
2014. aasta 5. juuli öösel kella 1:20 ajal ründasid Aasovi merelt kahel kaatril saabunud terroristid kaldal asuvat piirivalvepunkti laskerelvade, miinipildujate ja granaadiheitjatega.
Hukkus vähemalt üks piirivalvur, haavata said mitmed piirivalvurid, neist kolm raskelt.
Hendrik Proosa
Hendrik Proosa (sündinud 7. detsembril 1983) on eesti multimeediumidisainer ja alpinist.
Haridustee ja töökäik
Ta lõpetas 2002. aastal Tallinna Reaalkooli ja 2007. aastal Tartu Ülikooli bioloogia-geograafiateaduskonna geograafia erialal bakalaureusekraadiga.
Ta töötas Tartu Kunstikoolis animatsiooni, multimeediumi ja  kolmemõõtmelise modelleerimise aineõpetajana. 2013. aastal asutas ta Tartus kinofilmide, videote ja telesaadete tootmisjärgse tegevusega seotud firma (osaühingu Kaldera).
Alpinism
Ta on osalenud mitmetel kaljuronimise võistlustel Eestis, Lätis (Zelma karika võistlused) ja Leedus, tulnud neil esikolmikusse. Leedus toimunud 2007. aastal Baltikumi meistrivõistlustel saavutas ta III koha.
Ta on matkanud ja roninud 2003. aastal Slovakkias Kõrg-Tatrates, 2004. aastal Altais, 2005. aastal Marokos Kõrg-Atlases, Itaalias Alpides Monte Rosa piirkonnas, Soome Olhava piirkonnas (seda piirkonda külastas ta ka järgnevatel aastatel) ja Ukrainas Krimmi poolsaarel. 2006. aastal matkas ta Kaukaasias koos tõusuga Elbruse idanõlval 5000 m kõrgusele. 2007. aastal retkles ta Alpides, tõusis seal Itaalia marsruuti pidi Mont Blanci (4808 m) tippu ja laskus mööda Gouter' marsruuti. 2008. aastal tegi ta kaljuronimisreisi Sloveeniasse ja Horvaatiasse. 2009. aastal ronis ta Ecuadoris Andides mitme vulkaani tippu, üritas ka Chimborazo tippu tõusta. 2010. aastal võttis ta osa talvisest 10-päevasest suusamatkast Hibiinides. 2011. aastal osales ta kaljuronimisretkel Kreekas ja Itaalias, 2012. aastal Itaalias Dolomiitides. 2014. aasta alguses osales 10-päevasel talvisel suusamatkal Hibiinidesse. 2014. aastal Dolomiitides Cinque Torri piirkonnas tegi erinevaid lühemaid kaljumarsruute ning tõusis matka käigus Lagazuoi tippu. 2016. aastal osales matkaretkel Itaalia Alpidesse, matka käigus tõusis Breithorni tippu. 2017. aasta alguses osales 10-päevasel talvisel suusamatkal Lähispolaar-Uuralitesse. Matka käigus tõusti Uurali mäestiku kõrgeimasse tippu Naroda (1894 m). Sama aasta augustis osales mägimatkal Gruusiasse, mille käigus tõusti ka Kazbeki tippu.
Philipp Julius
thumb|250px|Philipp Julius
Philipp Julius (27. detsember 1584 – 6. veebruar 1625) oli Pommeri-Wolgasti hertsog aastatel 1592–1625.
Noorus
Philipp Julius oli Ernst Ludwigi ja tema naise Sophia Hedwigi poeg. Isa suri 17. juulil 1592. Aastatel 1592–1603 oli Philipp Julius oma onu Bogislaw XIII eestkoste all. Sel ajal sai ta hariduse Leipzigi Ülikoolis ja seejärel reisis peaaegu kõigisse õukondadesse Inglismaast Itaaliani. 25. juunil 1604 abiellus ta kuurvürst Johann Georgi tütre Agnesega.
21. juulil 1604, kuu pärast abiellumist jõudis Philipp Julius täisikka ja asus hertsogiametisse. Ta jätkas oma ulatuslikke reise, külastades Inglismaad, Hollandi Vabariiki, Taanit, Berliini, Danzigit, Kuramaad ja teisi paiku en route. Reisimine põhjustas tema aastatepikkust eemalviibimist.
Rahanduskriis
Philipp Julius oli kogu valitsusaja jooksul tõsistes rahalistes raskustes. Kuigi ta ei piiranud oma kulusid, piiras ta oma õukonna funktsionääride reise. Samuti renditi enamik hertsogi mõisatest kolmandatele isikutele, põhjustades talupoegade olukorra märkimisväärset halvenemist. Talupoegade kohustusliku sundtöö määr kahekordistus Philipp Juliuse valitsusajal. Uuringud näitasid, et peaaegu kõik Rügeni saare talupojad olid oma surma ajaks vaesunud või võlgu. Samuti üritas hertsog panna hansalinnu Greifswaldi ja Stralsundi enda võlgadest osa võtma, põhjustades tõsiseid konflikte. 1604. aastal tuli sekkumine Greifswaldi siseasjadesse talle kasuks. 1612. aastal alandas ta linnu, kui nende traditsioonilist autonoomiat eirates astus ta mitmesaja palgasõduri seltsis nende piiridesse. 1613. aastal andis Philipp Julius Bergenile 8000 marga eest linnaõiguse.
Konfliktid Ülem-Saksi ringkonnas
Philipp Juliuse hilisematel valitsemisaastatel domineeris tema võitlus Ülem-Saksi ringkonnas poliitilise iseseisvuse säilitamise nimel, pidades silmas Saksimaa kuurvürstiriigi hegemoonilisi suundumusi ja arenevast Kolmekümneaastasest sõjast tulenevat poliitilist kriisi. 1620. aastal kogunesid ringkonna esindajad Leipzigi Kreistagile, mille organiseeris kuurvürst Johann Georg I. Kogul domineeris Saksi kuurvürstkond, kellel õnnestus takistada Brandenburgi ja Saksi-Weimari osalemist, lisaks lahkus läbirääkimiste käigus ka Anhalti delegatsioon. See nõudis ringkonna liikmetelt suurt rahalist panust Saksimaa poolt juba kogutud palgasõdurite armeele. Samuti väitis see ringkonna neutraalsust Kolmekümneaastases sõjas, mis sel ajal laastas Böömimaad, hoiatusega, et võib minna keiser Ferdinand II poolele.
Pommeri delegatsioon aktsepteeris otsuseid ainult rahvahääletusel ja keeldus sellest tulenevate kohustuste maksmisest. Saksi kuurvürstkonna poolne jätkuv hirmutamine 1621. aastal, mida sõjaliselt toetasid edukad kampaaniad Sileesias, viis 1622. aastal Pommeri ja Brandenburgi delegatsioonide kohtumiseni Prenzlaus, et uurida võimalikku liitu Johann Georgi vastu. Liitu Pommeri hoiatuste tõttu siiski ei tekkinud: Pommeri hertsogid ei tahtnud Saksimaa ohust Brandenburgile allumise hinnaga lahti saada. Ometi toetasid nad Brandenburgi katset kuulutada Leipzigi otsused kehtetuks, mille Saksi kuurvürstkond tagasi lükkas ja järgnes veelgi kavalusi.
1623. aastal, ähvardatuna Tilly edust Hessenis ja Alam-Saksimaal, moodustasid Brandenburgi ja Saksi kuurvürstkonnad liidu, otsustasid koguda armeed ja jagasid ringkonna kaheks käsupiirkonnaks, kus Pommeri kuulus Brandenburgi omasse. Pommeri keeldus aga Brandenburgi käsule kuuletumast ja kogus oma väed. 1624. aasta juulis asus Saksimaa juhitud ringkonna lõunaosa keisri poolele. Philipp Julius ja Pommeri-Stettini Bogislaw XIV olid samuti nõus keisriga kokkuleppele jõudma ning aktsepteerisid keiserlikke rahanõudeid, mille nad varem tagasi lükanud olid. Ometi ei suutnud Philipp Julius ja Bogislaw XIV Jüterbogi Kreistagil augustis aadli vastuseisu tõttu oma ideid edendada. Seega ei järginud ei Pommeri ega ka Brandenburg Saksi kuurvürstkonna eeskuju.
Surm
Philipp Julius suri 6. veebruaril 1625 – mõni kuu enne Ülem-Saksi ringkonna osade okupeerimist keisrivägede poolt. Ta maeti hertsogite krüpti Wolgasti kirikus. Kaks aastat hiljem jõudis sõda Pommerisse, laastates maa ja põhjustades 2/3 elanikkonna surma.
Philipp Juliuse surmaga lakkas Pommeri-Wolgast olemast. Philipp Julius suri pärijateta ja Pommeri-Wolgast läks Bogislaw XIV-le, kes ühendas kogu Pommeri hertsogkonna oma võimu alla, kuni ta 1637. aastal samuti järglasteta suri, mis tähendas Pommeri dünastia hääbumist. Wolgasti residents lagunes pärast Philipp Juliuse surma, sai Kolmekümneaastases sõjas tugevalt kannatada. Pärast 1798. aastat võeti suurem osa kividest üles ja taaskasutati teistes hoonetes. Tänapäeval on vaid mõned vundamendi osad alles.
Kultuuriline pärand
thumb|250px|[[Middelhagen|Philippshagen, nimetatud Philipp Juliuse järgi. Raudteejaam]]
1619. aastal annetas Philipp Julius Greifswaldi ülikooli rektoraadile kalli talaari, mida rektorid kandsid erilistel puhkudel kuni viimase ajani. 1999. aastal vahetati ajalooline talaar uuema vastu, endine on nüüd püsiväljapaneku osa Pommersches Landesmuseumis. Philipp Julius propageeris oma õukonnas teatrit ja muusikat, osaliselt inspireerituna oma reisidest. On registreeritud, et 1620. aastatel on tema teenistuses esinenud mitmed inglise muusikud.
Groß-Hageni küla Rügenil nimetati 1608. aastal Philipp Juliuse järgi ümber Philippshageniks (nüüd Middelhageni osa).
Harri Taliga
Harri Taliga (sündinud 23. juunil 1957) on eesti ametiühingutegelane.
Heinrich Julius
Heinrich Julius (15. oktoober 1564 – 30. juuli 1613) oli Braunschweig-Lüneburgi hertsog ja Wolfenbütteli vürst aastast 1589 kuni oma surmani. Aastal 1576 sai temast protestantliku Helmstedti ülikooli esimene rektor.
Harri Taliga
Ta on täiendanud end Humboldti Ülikoolis (1989–1990), Yorki Ülikoolis (1996) ja Northumbria Ülikoolis (2002).
Heinrich Julius
Perekond
Heinrich Julius abiellus 19. aprillil 1590 Taani kuninga Frederik II tütre Elisabethiga. Nad said järgmised lapsed:
Harri Taliga
Aastatel 1998–2003 oli ta Eesti Ametiühingute Keskliidu sotsiaalsekretär. 2003. aasta novembrist 2013. aasta märtsini oli ta Eesti Ametiühingute Keskliidu esimees.
Aastatel 2005–2006, 2008–2009 ja 2011–2012 oli ta Eesti Töötukassa nõukogu esimees.
2014. aastast on ta konsultatsioonifirma Taliga Consulting OÜ juhatuse liige.
General Dynamic F-111
General Dynamics F-111 on Ameerika Ühendriikide ülehelikiiruseline lennus muutuva tiiva noolsusega taktikaline hävituslennuk. Esmalend toimus 21. detsembril 1964.
Saamislugu
Poliitikute palju laidetud General Dynamics F-111 loodi taktikalise eksperimentaalse hävituslennukina (TFX), mis osutus praktikas üheks Lääne oma aja löögivõimelisemaks taktikaliseks pommituslennukiks.
F-111 on eelmise sajandi teise poole kõige mittemõistetavama kuulsusega sõjalennuk, selle loomise hetkest alates. Algselt plaanitud esmase tuumalöögi lennukina, aga praktikas edukalt kasutatud hoopis konventsionaalse taktikalise pommituslennukina.
USA president John Kennedy administratsioon lähtus majanduslikel kaalutlustel põhimõttest, et merevägi ja õhuvägi peavad saama hakkama ühise lennukitüübiga. Mereväele tekitas probleeme üleminek järjest suuremate ja raskemate hävituslennukitele. Tolleaegsete mereväe lennukitega oli keeruline lennukikandjate tekile maanduda, üleminek kiirematele ja raskematele hävituslennukitele tõotas USA mereväele veelgi suuremaid probleeme. Merevägi vajas lennukit, mis oleks piisavalt raske lastiga võimeline katma suuri vahemaid ja oleks väikese kütusekuluga.
pisi
F-111 oli tõeliselt innovatiivne sõjalennuk – esimene muudetava tiivanoolsusega raskeklassi lennuk, esimene järelpõlemis-forssaasikambriga turboventilaatormootor, esmakordselt integreeritud navigatsiooni/rünnaku arvutisüsteemi kasutamine, esmakordselt ohu korral lennus eralduv meeskonna moodulkabiin ja esmakordselt suhteliselt kitsa kerega lennuki kabiinis kõrvuti asetsevad lendurite istmed. Igati kõrgetasemeline lennuk, kuid mereväe lennukikandjatele polnud selline täislastis ligikaudu 45-tonnine suuremõõduline „hävituslennuk“ sobilik.
Prototüübil ilmnenud vead kõrvaldati ruttu, katselendude käigus tekitas enim probleeme kandepinna ühendussõlmede teraskonstruktsioonis avastatud praod ning uuelaadsete turboventilaatormootorite ootamatud seiskumised lendamisel suurel kõrgusel. Mootorite valmistaja Pratt & Whitney täiustas mootori kompressoriosa nii, et mootori TF30 parameetrid vastaksid lennu ajal iga olukorra nõuetele. Senini ei olnud ju mingeid kogemusi turboventilaatormootorite kasutamisel ülehelikiiruselisel lennul.
F-111-el on eriline koht lennunduse ajaloos, mida iseloomustavad ekstreemsused. Ekstreemsused erinevatel sooritustel, võitlusvõime maht ja keerukus. Oma ajastu arvustatuim sõjalennuk, kahtlusi tekitavate uudsete, tavapiire ületavate tehnoloogiate ja rünnakutaktika kasutuselevõtu pärast.
F-111 derivaatidest oli F-111F parim: uuem mootor TF30-P-100 järelpõlemisel tõukejõuga 112 kN ja radikaalselt täiustatud avioonika. Viimane F-111 väljus General Dynamicsi tehasest Texases 1976. aastal, kokku valmis 561 F-111 lennukit.
F-111F lennutehnilised andmed
400px|right|pisi pisi tõukejõud: 2 x 80 kN, järelpõlemisel: 2 x 112 kN merepinna tasandil 1 470 km/h ( F-111A )
Relvastus: üks kuueraudne (6 x 20 mm) Gatling-süsteemi automaatkahur M61 Vulkan
Christoph Kramer
Christoph Kramer (sündinud 19. veebruaril 1991 Solingenis) on Saksamaa jalgpallur, kes mängib kaitsva poolkaitsjana Saksamaa kõrgliiga klubis Mönchengladbachi Borussia.
1999. aastal liitus ta Leverkuseni Bayeri noorteakadeemiaga. Aastatel 2006–2008 kuulus ta Fortuna Düsseldorfi noortesüsteemi, naastes seejärel Leverkuseni. Aastatel 2011–2013 mängis Kramer Leverkusenist laenul Saksamaa esiliiga klubis VfL Bochum ja 2013–2015 Mönchengladbachi Borussias. Leverkuseni meeskonnas debüteeris ta Saksamaa kõrgliigas alles hooajal 2015–16.
2016. aasta juunis sõlmis Kramer viieaastase lepingu Mönchengladbachi Borussiaga.
Maria Staak
Maria Staak (sündinud Maria Reedik 1962. aastal ) on eesti laulja.
Logik der Forschung
"Logik der Forschung" ("Uurimistöö loogika") on Karl Popperi filosoofiline raamat, mis ilmus esmaväljaandes 1934. aasta sügisel Viinis (raamatus on märgitud aastaarv 1935). Aastal 1959 ilmus autori tõlkes ingliskeelne ümbertöötatud versioon "The Logic of Scientific Discovery" ("Teadusliku avastuse loogika"). 1967. aasta väljaandesse lisas autor neli väikest lisandust.
1959. aasta väljaande eessõna
Esimese väljaande eessõnas püüdis Popper selgitada oma suhtumist tolleaegsesse olukorda filosoofias, eriti lingvistilisse filosoofiasse ning kahte peamisse keeleanalüüsi koolkonda. Keeleanalüütikud ei ole talle ainult oponendid, vaid ka liitlased, sest nad on peaaegu ainsad filosoofid, kes hoiavad veel elus mõnd ratsionalistliku filosoofia traditsiooni. Keeleanalüütikute arvates tõelisi filosoofilisi probleeme ei ole ning filosoofias saavad olla ainult keeletarvituse, tähenduse probleemid. Popper usub, et on vähemalt üks filosoofiline probleem, mis läheb korda kõigile mõtlevatele inimestele. See on kosmoloogia probleem: mõista maailma, sealhulgas inimesi ja tunnetust kui maailma osa. Popperi arvates on igasugune teadus kosmoloogia ning teda huvitab filosoofia ainult panuse tõttu kosmoloogiasse. On küll tähtis mõista, kuidas keel toimib, kuid probleemide olematuks ja puhtkeelelisteks kuulutamisest kasu pole. Keeleanalüütikud leiavad, et nemad kasutavad filosoofiale spetsiifilist meetodit. Popper ei usu seda, sest tema meelest võivad filosoofid kasutada tõe otsimiseks mis tahes meetodit. Popper väidab ka, et epistemoloogia keskne probleem on alati olnud teadmiste kasvu probleem. Ja seda on kõige parem uurida teadusliku teadmise kasvu najal. Selle uurimist ei saa asendada keeletarvituste ja keelesüsteemide uurimisega. Siiski võib Popperi arvates välja tuua filosoofia ainsa meetodi, mis on küll iseloomulik igasugusele ratsionaalsele arutelule, sealhulgas loodusteadustele. See meetod seisneb selles, et probleem sõnastatakse selgelt ning uuritakse kriitiliselt sellele pakutud lahendusi. Ratsionaalne hoiak ongi kriitiline hoiak. Kui me pakume probleemile lahenduse, siis me peaksime püüdma seda kõigest väest ümber lükata, mitte seda kaitsta. Seda teevad vähesed, kuid teised teevad seda nende eest. Kriitika saab olla viljakas ainult juhul, kui probleem on selge ja lahendus on selgepiiriline. Probleemide selgitamisel ja lahenduste uurimisel võib loogilist analüüsi või keeleanalüüsi küll tarvis minna, kuid need pole filosoofias ainsad kasulikud ega filosoofiale iseloomulikud meetodid. Sama iseloomulikud on need ka muule teaduslikule või mõistuspärasele uurimisele.
Popper ei pea tähtsaks filosoofi meetodeid loetleda, sest pole tähtis, mis meetodeid filosoof (või keegi teine) kasutab, kui tal ainult on huvitav probleem ja ta püüab siiralt seda lahendada. Ta mainib siiski seda meetodit, et püütakse teada saada, mida teised on kõnealusest probleemist arvanud ja öelnud, miks neil see probleem on tekkinud, kuidas nad selle on sõnastanud, kuidas nad on püüdnud seda lahendada. See on osa üldisest mõistuspärase arutelu meetodist. Kui teiste arvamused kõrvale jäetakse, siis mõistuspärast arutelu ei saa olla, igaüks rahuldub iseendaga rääkimisega. Mõned filosoofid on iseendaga rääkimisest vooruse teinud; nad vist leiavad, et pole kedagi, kellega tasuks rääkida. Filosoof ei peaks end pidama teistest inimestest jumalasarnasemaks. On mitu huvitavat ajaloolist põhjust, miks keeleanalüüsi on hakatud pidama tõeliseks filosoofia meetodiks. Esiteks, loogiliste paradokside (näiteks valetaja paradoks, Russelli paradoks, Richardi paradoks) lahendamiseks on tarvis keeleanalüüsi, mis eristab tähenduslikke ja tähenduseta väljendeid. Ekslikult usutakse aga, et traditsioonilised filosoofia probleemid tekivad katsest lahendada filosoofilisi probleeme, mis on analoogse ehitusega nagu loogilised paradoksid, nii et ka filosoofia puhul on põhitähtis eristada tähenduslikku ja tähenduseta juttu. Loogiline analüüs ju näitab, et filosoofiliste paradokside, sealhulgas Kanti antinoomiate puhul pole sellist refleksiivsust ehk eneseleosutamist nagu loogiliste paradokside puhul.
Esimesed asendavad samamoodi ideede meetodi keeleanalüüsiga. Ent "täpsuse" kaalutlusel analüüsivad nad teaduse keelt. Aga tundub, et seda pole olemas, nii et see tuleb konstrueerida. Täiemõõdulist keelt konstrueerida on liiga raske, sellepärast nad konstrueerivad lihtsustatud mudelid. Ent nii nad ei saa uurida teadmise edenemist. Need mudelid ei suuda haarata praktiliselt ühtegi huvitavat teooriat. Nad ei leia rakendust ei teaduse ega terve mõistuse kohta. Kolm tuntumat mudelkeelt on Carl Gustav Hempeli, John Kemenyi ja Rudolf Carnapi oma. Hempeli mudelkeel ei võimalda väljendada võrdust ega mahuta seetõttu lihtsaimatki aritmeetikat. Kemenyi mudel ei võimalda tõestada näiteks Eukleidese teoreemi algarvudest ega sedagi, et igal arvul on järglane. Ka Carnapi mudelis ei saa sõnastada matemaatikat ja selles ei saa väljendada mõõdetavaid omadusi. Neis ei saa väljendada matemaatikat ja nad on lihtsaimatestki loomulikest keeltest oluliselt vaesemad. Piirangud on neis mudelkeeltes sellepärast, et muidu nende autorite pakutud lahendused ei töötaks. Siiski tundub, et kõik nad väidavad, et nende meetodid saavad kuidagi lahendada teadusliku teadmise probleeme, kuigi need teadusele ei rakendu, ning et need meetodid on täpsed. Need väited ei saa mõlemad kehtida. Need meetodid annavad ainult kõige jämedama ja kõige eksitavama teadmiste kasvu mudeli: vaatlusväidete kuhjumise mudeli.
Teised kasutavad epistemoloogias teaduslike probleemide, teooriate, protseduuride ja arutelude analüüsi. Nende eelkäijate seas on peaaegu kõik suured lääne filosoofid, isegi Berkeley, kuigi ta oli ratsionaalse teadusliku teooria vaenlane ja kartis selle edenemist. Viimastel sajanditel olid selle tähtsamad esindajad Kant, William Whewell, Mill, Charles Sanders Peirce, Duhem, Poincaré, Émile Meyerson ning vähemalt mõnel perioodil Alfred North Whitehead. Enamik neist nõustuks, et teaduslik teadmine on tavateadmise kasvu tulemus, ent kõik nad avastasid, et teaduslikku teadmist on kergem uurida kui tavateadmist. Selle probleemid on tavateadmise suurendused. Näiteks asendab see Hume'i mõistliku uskumuse probleemi teaduslike teooriate omaksvõtmise või tagasilükkamise probleemiga. Et meil on palju üksikasjalisi aruandeid aruteludest selle kohta, kas näiteks mõni Newtoni või James Clerk Maxwelli või Einsteini teooria tuleb omaks võtta või tagasi lükata, siis saab neid arutelusid otsekui mikroskoobi all uurida, nii et mõnesid tähtsamaid mõistliku uskumuse probleeme saab põhjalikult ja objektiivselt uurida. Selline lähenemine (nagu teisedki kaks) võimaldab lahti saada pseudopsühholoogilisest, "subjektiivsest" ideede meetodist (mida kasutas veel Kant). Tuleb analüüsida teaduslikke arutelusid ja probleemolukordi. See aitab mõista teadusliku mõtlemise ajalugu.
Isegi teaduse analüüs, "teadusfilosoofia", ähvardab muutuda moeks, spetsialiseerumiseks, aga filosoofid ei tohiks olla spetsialistid. Popperit huvitab teadus ja filosoofia ainult sellepärast, et ta tahab midagi teada saada maailma mõistatusest ja maailmatunnetuse mõistatusest. Ta arvab, et ainult taashuvitumine neist mõistatustest saab päästa teadused ja filosoofia kitsast spetsialiseerumisest ja obskurantistlikust usust eksperdi erilistesse oskustesse ning tema isiklikku teadmisse ja autoriteedisse, mis nii hästi sobib meie "postratsionalistlikusse" ja "postkriitilisse" aega, mis uhkelt pühendub ratsionaalse filosoofia traditsiooni ja ratsionaalse mõtlemise lõhkumisele.
Osa I. Sissejuhatus teaduse loogikasse
1 Induktsiooniprobleem
Kõigepealt tuleb selgitada erinevust empiirilise tunnetuspsühholoogia ning loogiliste seostega tegeleva teadmise loogika vahel. Usk induktiivsesse loogikasse tuleb suuresti sellest, et psühholoogilised ja epistemoloogilised probleemid aetakse segi. See segiajamine on kahjulik ka teaduse psühholoogiale.
2 Psühhologismi elimineerimine
Teadlase töö seisneb teooriate esitamises ja testimises. Popperile tundub, et teooria väljamõtlemine ei nõua loogilist analüüsi ja see ei ole ka võimalik. Empiirilisele psühholoogiale võib küll suurt huvi pakkuda, kuidas inimesel uus idee tuleb, aga teadusliku teadmise loogilist analüüsi see ei huvita. Viimane ei tegele mitte faktiküsimustega, vaid ainult õigustamise või kehtimise küsimustega. Kas mingit väidet saab õigustada, ja kui jah, siis kuidas? Kas ta on testitav? Kas ta on loogiliselt sõltuv mingitest teistest väidetest? Või on nendega vastuolus? Selleks et väidet saaks niimoodi uurida, pidi keegi selle juba esitama sõnastama ja uurimisele panema.
Teaduse loogika ainult uurib meetodeid, mida kasutatakse uue idee süstemaatilisel testimisel. Võidakse vastu väita, et epistemoloogia peaks pigem ratsionaalselt rekonstrueerima sammud, mis viisid teadlase avastuseni. Aga mida me rekonstrueeriksime? Kui jutt on inspiratsioonini jõudmisest, siis vaevalt see loogikale huvi pakub. Teine asi on tahta rekonstrueerida testid, mille abil avastatakse, et inspiratsioon on viinud avastuse või teadmiseni. Aga see rekonstruktsioon ei kirjeldaks, kuidas see tegelikult toimub, vaid annaks ainult testimise loogilise kondikava. Aga võib-olla seda peetaksegi silmas, kui räägitakse teadmise saamise viiside loogilisest rekonstrueerimisest. Popperi argumendid on sellest probleemist sõltumatud, aga tema meelest pole uute ideede saamise loogilist meetodit ega loogilist rekonstruktsiooni. Iga avastus sisaldab irratsionaalset elementi, loovat intuitsiooni Henri Bergsoni mõttes. Samamoodi ütleb Albert Einstein, et pole loogilist teed seaduste juurde, millest maailma saab deduktiivselt tuletada, vaid nendeni viib ainult intuitsioon, mis põhineb intellektuaalsel empaatial kogemuse objektide vastu. (Sarnaseid ideid on Justus von Liebigil (Induktion und Deduktion), samuti Ernst Machil (Die Principien der Wärmelehre: Wege der Forschung).)
3 Teooriate deduktiivne testimine
Siinse vaate järgi käib teooriate kriitilise testimise ja testitulemuste järgi valimise meetod alati nii. Uuest ideest (aimusest, hüpoteesist, teoreetilisest süsteemist), mis on esialgselt välja käidud, tehakse deduktiivselt järeldusi, mida siis võrreldakse omavahel ja teiste asjassepuutuvate väidetega, et leida nendevahelised loogilised seosed (näiteks samaväärsus, tuletatavus, ühitatavus, ühitamatus). Teooriat saab testida neljamoodi. Esiteks, võrreldakse selle järeldusi omavahel, et testida süsteemi sisemist kooskõlalisust. Teiseks, uuritakse teooria loogilist vormi, et kindlaks teha, kas see teooria on empiiriline või näiteks tautoloogiline. Kolmandaks, seda võrreldakse teiste teooriatega põhiliselt selleks, et kindlaks teha, kas see teooria oleks teaduslik edasiminek, kui ta testidele vastu peab. Neljandaks, teooriat testitakse empiiriliselt, rakendades sellest tuletatud järeldusi. Nii saadakse teada, kas teooria uued järeldused peavad vastu praktikas, kas siis teaduslikes katsetes või tehnilistes rakendustes. Tuleb välja, et ka siin on testimine deduktiivne. Teiste, varem omaks võetud väidete abiga dedutseeritakse teooriast teatud üksikväited, "ennustused", eriti niisugused, mida on kerge testida või rakendada. Nende seast valitakse need, mida senisest teooriast ei saa tuletada, eriti need, millele senine teooria vastu räägib. Edasi otsitakse otsust tuletatud väidete kohta, võrreldes neid rakenduste ja katsete tulemustega. Kui otsus on positiivne, st kui üksikjäreldused osutuvad aktsepteeritavateks, verifitseerituteks, siis on teooria esialgu testi läbinud: pole leitud põhjust seda tagasi lükata. Kui otsus on negatiivne ehk järeldused on falsifitseeritud, siis on falsifitseeritud ka teooria, millest need on dedutseeritud. Positiivne otsus saab teooriat ainult ajutiselt toetada, sest alati võivad järgneda negatiivsed otsused, mis teooria ümber lükkavad. Seni, kuni teooria peab vastu põhjalikele ja karmidele testidele ja mõni teine teooria ei osutu sellest paremaks, võib öelda, et ta on tõestanud oma sitkust ehk et senine kogemus on seda "korroboreerinud". Selles protseduuris pole midagi induktiivse loogika taolist.
Järgneb deduktiivse testimise põhjalikum analüüs. Popper püüab näidata, et see lahendab kõik probleemid, mida tavaliselt nimetatakse epistemoloogilisteks. Saab kõrvaldada ka kõik induktiivse loogika tekitatud probleemid, ilma et tekiks uusi probleeme.
4 Demarkatsiooniprobleem
Teaduse loogika esimene ülesanne on esitada kogemusteaduse mõiste, et selle sõna tähendust täpsustada ning tõmmata teaduse ja metafüüsika vahele selge piir.
5 Kogemus kui meetod
Kogemusteaduse vastuvõetav defineerimine on raske. Mõned raskused tulevad sellest, et peab olema palju teoreetilisi süsteeme, mille loogiline ehitus on sarnane nagu parajasti omaksvõetud kogemusteaduse süsteemil. Selle kohta öeldakse ka, et on (lõpmata) palju loogiliselt võimalikke maailmu. Aga kogemusteadus peab käima ainult tegeliku maailma ehk meie kogemuse maailma kohta (*x). Meie kogemuslik teoreetiline süsteem peab rahuldama kolme nõuet. Esiteks, ta peab olema sünteetiline, et kujutada kooskõlalist, võimalikku maailma. Teiseks, ta peab rahuldama demarkatsioonikriteeriumi (ptk 6 ja 21), mitte olema metafüüsiline, vaid kujutama võimaliku kogemuse maailma. Kolmandaks, ta peab kuidagi erinema teistest sellistest süsteemidest kui meie kogemuse maailma kujutav süsteem? Kuidas ta siis peaks erinema? Selle poolest, et teda on testitud ja ta on testidele vastu pidanud. Talle on rakendatud deduktiivset meetodit, mida Popper tahab analüüsida ja kirjeldada. Eristavaks meetodiks osutub kogemus. Kogemusteadust ei erista mitte ainult loogiline vorm, vaid ka meetod. (Seda ütlevad ka induktsionistid, aga nende meelest on see induktiivne meetod.) Niisiis peab tunnetusteooria, mis uurib kogemusteadusele eriomast meetodit, olema empiirilise meetodi ehk kogemuse teooria.
6 Falsifitseeritavus kui demarkatsioonikriteerium
Popperi meelest pole olemas induktsiooni (on küll matemaatiline induktsioon). Üksikväidetest, mis on kogemusega verifitseeritud (mida see ka tähendaks) ei ole loogiliselt lubatav järeldada teooriaid. Nii et teooriad pole kunagi empiiriliselt verifitseeritavad. Positivistid tegid vea, elimineerides oma demarkatsioonikriteeriumiga loodusteaduse teoreetilised süsteemid. (Popperi kriitika mõjul tunnistas Rudolf Carnap (Logische Syntax der Sprache, "Testability and Meaning"), et see on viga. Kuid raamatus "Logical Foundations of Probability" tuli ta peaaegu varasema seisukoha juurde tagasi: ta leiab, et üldiste seaduste tõenäosus on 0, ning on sunnitud ütlema, et neid ei ole tarvis küll teadusest välja visata, aga teadus saab ilma nendeta väga hästi läbi.) Selle vea vältimiseks tuleb valida demarkatsioonikriteerium, mis lubab kogemusteadusesse ka mitteverifitseeritavaid väiteid.
Kuid Popper tunnistab süsteemi kogemuslikuks ehk teaduslikuks ainult juhul, kui seda saab kogemuse najal testida. Nii et demarkatsioonikriteeriumiks ei tule võtta mitte verifitseeritavus, vaid falsifitseeritavus. (Popper ei pea falsifitseeritavus tähenduslikkuse kriteeriumiks; vahet tehakse tähendusliku jutu sees.) Empiirilisel teaduslikul süsteemil peab olema niisugune loogiline vorm, et seda saab kogemusega ümber lükata. (Sarnaseid ideid on esitanud näiteks Philipp Frank (Das Kausalgesetz und seine Grenzen) ja Walter Dubislav (Die Definition). "Homme siin sajab või ei saja" ei ole empiiriline väide, küll aga "Homme siin sajab".
Vastu võidakse väita esiteks, et äraspidine on iseloomustada teadust, mis peab meile midagi ütlema, ümberlükatavuse kaudu. Peatükid 31 kuni 46 näitavad aga, et mida tõenäolisem on mingi teadusliku väite vastuolu võimalike üksikväidetega, seda rohkem positiivset informatsiooni maailma kohta ta annab. (Sellepärast loodusseadusi seadusteks nimetatakse: mida rohkem nad keelavad, seda rohkem nad ütlevad.)
Võidakse ka väita, et Popperi vastuväited verifitseeritavuskriteeriumile tabavad ka falsitseeritavuskriteeriumi. Aga üldväidete loogilisest vormist tuleneb verifitseeritavuse ja falsifitseeritavuse vaheline asümmeetria. Neid ei saa üksikväidetest tuletada, kuid üksikväited võivad neile vastu rääkida. Sellepärast saab puhtdeduktiivselt (modus tollens'i abil) järeldada üksikväidete tõesusest üldväidete väärust. See on ainus rangelt deduktiivne järeldamisviis üksikväidetelt üldväidetele.
Kolmandaks võidakse öelda, et ühtki teoreetilist süsteemi ei saa konklusiivselt falsifitseerida, sest falsifitseerimist saab alati vältida ad hoc-abihüpoteesi abil või definitsiooni ad hoc muutes. Ilma loogilise vastuoluta saab isegi keelduda falsifitseerivat kogemust tunnistamast. Teadlased küll tavaliselt nii ei tee, aga loogika lubab seda teha, ja seetõttu on Popperi demarkatsioonikriteerium vähemasti kaheldav. Popper möönab selle kriitika õigsust, kuid ptk 20 ja 21 paneb ta ette, et empiirilist meetodit tuleb iseloomustada meetodina, mis välistab just need falsifitseerimise vältimise viisid. Empiirilist meetodit iseloomustab Popperi idee järgi süsteemide halastamatu kritiseerimine, püüdmata paikapidamatuid süsteeme ellu jätta, vaid valides kõige elujõulisema.
Pakutud demarkatsioonikriteerium lahendab ka David Hume'i induktsiooniprobleemi – loodusseaduste kehtivuse probleemi. Siin on asi näilises vastuolus "empirismi põhiteesi" (et ainult kogemus saab otsustada teaduslike väidete tõesuse või vääruse üle) ja Hume'i taipamise vahel, et induktiivsed argumendid ei ole lubatavad. See vastuolu tekib ainult juhul, kui eeldada, et kõik teaduslikud väited peavad olema konklusiivselt lahenduvad, st nii nende verifitseerimine kui ka falsifitseerimine peab olema põhimõtteliselt võimalik. Kui aga pidada empiirilisteks ka neid väiteid, mida saab ainult falsifitseerida ja mida saab testida, püüdes neid süstemaatiliselt falsitseerida, siis vastuolu kaob.
7 "Empiirilise baasi" probleem
Selleks et falsifitseeritavust saaks demarkatsioonikriteeriumina rakendada, peab olema üksikväiteid, mis saavad falsifitseerival järeldamisel eeldusteks olla. Sellepärast tundub, et Popperi kriteerium ainult nihutab probleemi, viies teooriate empiirilisuse küsimuselt üksikväidete empiirilisuse küsimusele. Aga isegi sellega on midagi võidetud, teaduse praktikas on demarkeerimine hädavajalik teoreetiliste süsteemide puhul, üksikväidete puhul aga tekib harva kahtlus nende empiirilisuses. Tuleb küll ette vaatlusvigu, millest tekivad väärd üksikväited, aga teadlane nimetab vaevalt kunagi mõnd üksikväidet mitteempiiriliseks või metafüüsiliseks.
Empiirilise baasi probleemidest tuleb põhjalikult juttu ptk 25 kuni 30. Praegu aga läheb jutt teaduslikule objektiivsusele, et heita valgust sellele, mis on objektiivsus ja subjektiivsus.
8 Teaduslik objektiivsus ja subjektiivne veendumus
Sõnadel "objektiivne" ja "subjektiivne" on filosoofias olnud palju üksteisega vastuolusf olevaid tähendusi ning nende üle on lõputult vaieldud, kindla tulemuseni jõudmata.
Popper kasutab sõnu "objektiivne" ja "subjektiivne" sarnaselt Immanuel Kantiga. "Objektiivne" tähendab, et teaduslik teadmine peaks olema õigustatav sõltumatult kellegi tujust: õigustus on "objektiivne", kui ükskõik kes saab seda testida ja sellest aru saada. Ta ütleb: kui miski on kehtiv igaühe jaoks, kellel on mõistus, siis selle alused on objektiivsed ja piisavad (Puhta mõistuse kriitika, B848). Popper ei pea teaduslikke teooriaid küll täielikult õigustatavateks, küll aga testitavateks: teaduslike väidete objektiivsus seisneb selles, et nad on intersubjektiivselt testitavad. (Popper on intersubjektiivse testimise üldistanud intersubjektiivseks kriitikaks, vastastikuseks mõistuspäraseks kontrolliks kriitilise arutelu teel: Avatud ühiskond ja selle vaenlased, ptk 23, 24; Historitsismi viletsus, ptk 32). Sõna "subjektiivne" kasutab Kant erineva astmega veendumustunnete kohta. Nende teket uurida on psühholoogia asi. Need võivad tekkida näiteks assotsiatsiooniseaduste järgi (Kant, B142). Ka objektiivsed põhjendid võivad olla otsustuste tegemise subjektiivsed põhjused (B849). Kant sai võib-olla esimesena aru, et teaduslike väidete objektiivsus on tihedalt seotud teooriate konstrueerimisega – hüpoteeside ja üldväidete kasutamisega. Vaatlusi saab põhimõtteliselt igaüks testida ainult juhul, kui sündmused korduvad reeglite või seaduspärade järgi, nagu korratavate eksperimentide puhul. Me ei saa isegi omaenese vaatlusi tõsiselt võtta, teaduslike vaatlustena omaks võtta, kui me pole neid korranud ja testinud, et veenduda, et tegu pole kokkusattumusega. (Kant sai aru, et objektiivsed teaduslikud väited peavad olema igal ajal intersubjektiivselt kontrollitavad, nii et neil peab olema üldiste seaduste või teooriate kuju. Ta nimetas seda põhjuslikkusseaduse kohase ajalise järgnevuse printsiibiks (ta pidas seda aprioorselt tõestatuks). Popper sellist printsiipi ei postuleeri, kuid nõustub, et intersubjektiivselt testitavad teaduslikud väited peavad olema üldised hüpoteesid.) Füüsikalaborites tuleb ikka ette üllatavaid seletamatuid efekte, mis on korratavad ainult mõnda aega. Neid ei nimeta füüsikud avastusteks, kuigi nad võib-olla püüavad neid efekte korratavateks muuta. Tõsine füüsik ei avalda avastuse pähe "okultset" efekti, mille kordamiseks ta ei oska juhiseid anda; selline "avastus" lükataks tagasi, sest selle testimine annaks negatiivse tulemuse. (On olnud tõsiste uurijate eksperimente, mida pole õnnestunud korrata, näiteks sai Daynton Miller Michelsoni-Morley eksperimendis Mount Wilsoni observatooriumis positiivse tulemuse (et eetrituul on olemas). (Järelikult ei saa teadus otsustada, kas toimub põhimõtteliselt ennustamatuid ja ainulaadseid sündmusi: see on metafüüsiline küsimus.)
Popperi järgi ei saa subjektiivne kogemus, ükskõik kui tugev veendumustunne, teaduslikku väidet õigustada ning saab teaduses tähtis olla ainult psühholoogia uurimisobjektina. Seda nõuab teaduslik objektiivsus. Objektiivse teaduse jaoks saab minu veendumus figureerida ainult psühholoogilise hüpoteesina, mida tuleb intersubjektiivselt testida, vaadates, kas ennustused minu käitumise kohta, mida saab teooriate abil sellest järeldada, peavad paika. Epistemoloogia seisukohast pole tähtis, kui tugev minu veendumus on ja kust see tuleb.
Sellega ei ole empiirilise baasi probleem küll lahendatud, kuid on näha, et objektiivsuse nõue ei võimalda taandada teaduslike väidete tõesust kogemustele ega anda väidetele kogemuste, sealhulgas tajumuste kohta (protokoll-lausetele)  eelisstaatust. Need saavad teaduses olla üksnes psühholoogia väiteid, kusjuures neid psühholoogia praeguse seisu juures kuigi hästi empiiriliselt testida ei saa. Kui me nõuame teaduse väidetelt objektiivsust, siis ka teaduse empiirilisse baasi kuuluvad väited peavad olema objektiivsed. Neist peab saama dedutseerida testitavaid väiteid. Teaduses ei saa olla väiteid, mida ei saa testida ja ümber lükata, falsifitseerides mõnd järeldust nendest.
Teooriate süsteeme testitakse, dedutseerides neist vähem üldisi väiteid, mis omakorda peavad olema niiviisi testitavad, ja nii lõpmatuseni. Võidakse arvata, et see viib lõputu regressini. Aga testimise deduktiivne meetod ei saa ega peagi testitavaid väiteid õigustama. Tõsi küll, tekib see probleem, et teste ei saa lõpmatuseni teha. See ei ole vastuolus teaduslike väidete testitavuse nõudega, sest Popper ei nõua, et iga aktsepteeritav teaduslik väide oleks testitud, vaid ainult seda, et ta oleks testitav: teaduses ei ole väiteid, mida tuleks tõeseks pidada ainult sellepärast, et loogilistel põhjustel tundub võimatu neid testida.
2 Teadusliku meetodi teooria probleemist
Epistemoloogiat ehk teadusliku avastuse loogikat tuleb samastada teadusliku meetodi teooriaga. Peale teaduslike väidete vaheliste seoste puhtloogilise analüüsi puudutab see meetodite valikut – otsuseid, kuidas teaduslike väidetega ümber käia. Need otsused sõltuvad eesmärgi valikust. Siin pakutav otsus sobivate reeglite paikapanekuks on tihedalt seotud Popperi demarkatsioonikriteeriumiga: ta teeb ettepaneku võtta omaks reeglid, mis tagavad teaduslike väidete testitavuse ehk falsifitseeritavuse.
9 Miks metodoloogilised otsused on hädavajalikud
Sellepärast tuleb Popperi järgi kogemusteadust iseloomustada selle meetodite järgi. Popper püüab paika panna reeglid või normid, millest teadlane peaks teadustöös juhinduma.