cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Mie hajumine
Mie hajumine ehk Mie teooria on elektromagnetlainete hajumine kõige lihtsama kujuga isotroopsetelt osakestelt ehk sfääridelt, mille mõõtmed on vähemalt kümnendik nähtavast lainepikkusest. Teooria järgi peavad need osakesed paiknema homogeenses dielektrilises keskkonnas. Looduses esineb Mie hajumine osakestel, mille murdumisnäitaja on suurem kui üks. Kui muuta lainepikkust, muutub ka murdumisnäitaja.
Mie teooria on saanud nimetuse oma arendaja füüsik Gustav Mie (1867–1957) järgi. Kuigi oli ka teisi, kes varem samalaadseid probleeme lahendasid, nagu näiteks Taani füüsik Ludvig Lorenz, ei saanud nende artiklid nii palju tähelepanu kui Gustav Mie oma.
Kui osakesele langeva valguskiire lainepikkus on samas suurusjärgus osakese diameetriga, siis valgus interakteerub osakese ristlõikepindalaga, mis on suurem kui geomeetriline ristlõige osakesel. Geomeetrilise ristlõike all mõeldakse siin efektiivset piirkonda, kus toimub neeldumine või hajumine. Muutes mõjuva välja ristlõike suurust saame Mie teooria kaudu leida osakese geomeetrilise ristlõike C_{scat}. Sageli jagatakse see väärtus osakese ristlõikepindalaga, et väljendada hajumise efektiivsuse parameetrit Q_{scat}.
Sissejuhatus
Kuigi elektromagnetlainete hajumist sfäärilistelt osakestelt nimetatakse Mie teooriaks, polnud Gustav Mie esimene sellise probleemi püstitaja. Enne teda tegelesid sarnaste nähtustega teisedki teadlased, seetõttu on vanemates teadusallikates nimetatud neid lahendusi ka Lorenzi-Mie-Debye teooriaks ja Lorenzi-Mie teooriaks. Kaks nimetatud teooriat pole sisu poolest küll päris samad mis Mie teooria.
Kui sfäärilisele osakesele langeb elektromagnetlaine, siis iga elektron osakeses hakkab võnkuma selle elektromagnetlainega samas faasis. Võnkuvad elektronid kujutavad osakese sees elektrilist dipoolmomenti. Vastavalt elektromagnetismile kiirgab võnkuv elektron elektromagnetilist kiirgust samal sagedusel nagu võnkuv elektron. See kiirgus kajastabki hajuvat valgust. Teisalt, kui osakese mõõtmed on suuremad või samas suurusjärgus nähtava lainepikkusega, siis hakkavad elektronid eri osades erinevalt võnkuma. See omakorda põhjustab hajutatud valguse interferentsi, mis tekib eri osades olevatelt elektronidelt. Sellest sõltuvalt erineb hajutatud valguse amplituud ja nurkjaotus elektrilisest dipoolmomendist.Järelikult võib Mie teooriat kujutada kui teooriat, mis seletab, kuidas valgus hajub suurematelt osakestelt elektrilise dipoolmomendi, kvadrupoolmomendi või veel kõrgemat järku kiirgamisvõimaluste superpositsioonina. Selline lähenemisviis kehtib ka magnetväljade osakeste puhul.
Numbriline lahendamine
Enamik tänapäevastest lahendustest Mie teooria jaoks sarnanevad matemaatiliste seeriate lähendamisega Maxwelli võrranditele. Seeriate lahendamiseks kasutatakse mitmeid programmipakette, kus saab arvutada Mie teooria väärtusi (Fortran, Matlab, Mathematica,C). Peale valguse hajumise võimaldavad need programmipaketid arvutada matemaatilisete seeriate abil faasi hajumise funktsiooni, neeldumist, ekstinktsiooni, neeldumise efektiivsust ja muid sarnaseid parameetreid. Lisaks sfääriliste osakestele, saab sel viisil nende programmipakettidega leida eelnevaid parameetreid kontsentrilistele sfääridele, lõpmatu suurusega silindritele, sfäärilistele klastritele ja silindrilistele klastritele. On ka valemeid ellipsoidiliste osakeste parameetrite arvutamiseks. Veelgi üldisema kujuga osakeste puhul sobib arvutamiseks T-maatriks, kuid see meetod toetub Maxwelli võrrandite lähendamisele.
Maxwelli võrrandite kasutamine
Nii Rayleigh' hajumine kui ka Mie hajumine on elektromagnetlaine elastne hajumine osakestelt. Põhiline erinevus nende kahe vahel on see, et Rayleigh' hajumine toimub ainult valguskiire lainepikkusest palju väiksemate osakeste puhul. Seega võib Mie hajumist vaadelda kui selle probleemi lahenduse jätku. Rayleigh' teooria kehtib osakestele, mille mõõtmed on vahemikus
Osakese dimensioonitu karakteerse mõõtme parameeter avaldub raadiuse a ja sellele langeva lainepikkuse λ suhtes järgnevalt:
n_m/λ on pealelangeva valguse dispersioon. Osake võib aga olla ka kompleksse murdumisnäitajaga, mispuhul see avaldub kui
Kui valgusenergia läbib osakest, saab selle muutumiskiiruse kindlaks määrata, rakendades kompleksset Poyntingi vektori seadust. Selle seaduse kasutamisel saab leida hajumise ja ekstinktsiooni läbilõiked, mis avalduvad suhetena kus I_{inc} tähistab intensiivsust alguspunktis. W_{scat} ning W_{ext} on vastavalt hajunud ja ekstinktsiooni energia, mille valemid on järgmised:
Neelatud energia on seotud hajunud ja ekstinktsiooni energiatega. Kasutades eelnevat nelja valemit üksteise suhtes, saab hajunud ja ekstinktsiooni läbilõike valemid:
Lihtsustuseks on kasutatud. Pöördenurga funktsioonide F_{l,m} ja H_{l,m} valemid on järgmised:
\theta kujutab valguse hajumisnurka ja P_{l,m} on Legendre'i polünoom, mida kasutatakse rekursiivsetes funktsioonides.
Nurgast sõltuvaid Legendre'i polünoome saab arvutada järgmiste valemitega:
Legendre'i polünoomide algsete väärtuste arvutamiseks saab kasutada valemeid
kus tasalainete korral peab arvestama ainult esimest järku (m=1). Seejärel taanduvad hajunud ja ekstinktsiooni läbilõike valemid kujule:
ja on Riccati-Besseli võrrandid ning \psi'(z) ja \xi'(z) on nende esimest järku tuletised. J on vastavalt esimest järku sfääriline Besseli funktsioon ning N on teist järku sfääriline Besseli võrrand. Kui keskkond ise on kompleksse murdumisnäitajaga, tuleb võrrandeid modifitseerida.
Mie hajumine looduses
pisi|Just tänu Mie hajumisele näeme pilvi sellisena, nagu need pildil on
Mie hajumine ei ole tugevalt valguse lainepikkusest sõltuv ja just seetõttu võib näha näiteks rünkpilvi valgetena ning udu valkjashallina. Pilvede aluspind on aga valguse neeldumise tõttu tumedam. Teiseks sõltub valguse hajumine lumel temperatuurist, seega on sulamispiirist madalamal temperatuuril pilved ja udu valgemad. Hajumine ise jaotatakse elastseks ja mitteelastseks. Rayleigh ja Mie hajumine on elastsed, sest osakeste põrgete tulemusel jääb laine kuju samasuguseks. Vastasel juhul võiks Rayleigh' hajumist mõista kui õhus olevatelt osakestelt saadavat soojuskiirgust ja Mie hajumist kui pilvedelt ja udult saadavat soojuskiirgust.
Rakendused
Mie hajumine on oluline metroloogilises optikas, kus nähtava valguslaine ja osakeste vahelised suhted on karakteersed väärtused probleemidele, mis sõltuvad keskkonna hägususest ja valguse hajumisest pilvedelt. Samuti aitab Mie teooria mõista tavapäraste ainete (nt piim, kude ja udu) välimust.
Osakeste omaduste uurimiseks
pisi|Pildil on modelleeritud raadiusega 220 nm kullast nanosfäär, mis paikneb vees. Antud parameetritega on leitud Mie hajumise spekter. Tulemusena on spektris näha kolm dipooli järku
Mie teooria valemite abil püütakse iseloomustada osakesi vastavalt nende hajumisele. Metalliliste osakeste puhul proovitakse üles leida vastavalt osakese suurusest sõltuv lokaliseeritud plasmonresonants. Kui osake on piisavalt väike, siis tekib Rayleigh' hajumisteooria järgi spektris ainult üks resonants. Suurendades raadiust, suureneb võimalike resonantsolukordade arv vastavalt sellele, kui mitu elektrilise dipooli järku leidub.
Tööstuses
Viimastel aastatel on proovitud rakendada hajumise valemeid ning uurida, kuidas tõsta päikesepaneelide efektiivsust. Üks võimalus selleks on lisada kullast nanoosakesi ja vastavalt nende suurustele tuleb mängu Mie või Rayleigh' hajumine.
Meditsiinis
Mie teooriat on samuti kasutatud valguse hajumise määramiseks, et leida, kas tegemist on terve või vähktõbise rakuga.
Kontsentratsiooni ja osakeste suuruse määramiseks
Iga metallist nanoosakese puhul tekib plasmonresonants erineval lainepikkusel. Osakese diameetri suurendamisel toimub aga punanihe ehk resonantsi tipu nihkumine paremale. Samal ajal tekivad erinevad dipoolid. Kui on veel teada hajunud valguse intensiivsus, siis saab kasutada Beeri-Lamberti seadust, et määrata uuritavate osakeste kontsentratsiooni.
Linnasisene linn
Linnasisene linn on Eestis linn, mis kuulub linnaks nimetatava kohaliku omavalitsuse üksuse koosseisu ega moodusta eraldi kohaliku omavalitsuse üksust.
Eestis on viis linnasisest linna:
2022. aasta Bahreini Grand Prix
Charles Leclerc võitis sõidu, alustades parimalt stardikohalt. Leclerc sooritas kübaratriki kvalifikatsiooni- ja sõiduvõidu ning võistluste kiireima ringiga. Teine Ferrari sõitja Carlos Sainz juunior ning Lewis Hamilton lõpetasid poodiumil. Valitsev maailmameister Max Verstappen ja tema võistkonnakaaslane Sergio Pérez katkestasid. See oli Ferrari esimene kaksikvõit alates 2019. aasta Singapuri Grand Prix'st.
Osalejad
Sõitjad ja võistkonnad olid samad, mis tervele hooajale registreeritud, välja arvatud Aston Martini piloot Sebastian Vettel, kes sai positiivse koroonaviiruse testitulemuse ning asendati Nico Hülkenbergiga. See oli Hülkenbergi esimene sõit alates 2020. aasta Eifel Grand Prix'st. Sellel võistlusel tegi ka debüüdi Alfa Romeo sõitja Zhou Guanyu. Temast sai esimene hiinlane, kes on Vormel 1 etapil võistelnud.
Rehvivalik
Rehvitarnija Pirelli tõi sellele etapile C1, C2, ja C3 (vastavalt kõva, keskmine ja pehme) rehvisegud. See on üks aste kõvemad segud, kui 2021. aastal, kui kasutati C2, C3 ja C4 segusid. See oli ka esimene etapp, kus kasutati uusi 18-tollised velgesid.
Vabatreeningud
Grand Prix jooksul peeti kolm tunniajast vabatreeningut. Esimene nendest toimus reedel, 18. märtsil kell 15 kohaliku aja järgi (UTC+03:00). Sessiooni ainukese punase lipu tõi välja Esteban Ocon, kui tema Alpine kaotas suure kerepaneeli peasirgel. Vabatreeningu kiireim oli Pierre Gasly AlphaTauriga pehmetel rehvidel.
Teine vabatreening algas kell 18 kohaliku aja järgi samal päeval. Kiireim oli valitsev maailmameister Red Bulli piloot Max Verstappen ajaga 1:31.936 pehmetel rehvidel. Charles Leclerc oli teine, kaotades 0,087 sekundit ja Carlos Sainz juunior oli kolmas. Viimane vabatreening toimus laupäeval, 19. märtsil kell 15 kohaliku aja järgi. Max Verstappen oli taas kiireim. Charles Leclerc oli teine, kaotades 0,096 sekundit ning Sergio Pérez kolmas, 0,25-sekundilise kaotusega Verstappenile.
Sõit
Sõit algas pühapäeval, 20. märtsil kell 18.00 kohaliku aja järgi. Võistlus toimus tehisvalguse käes ja oli 57 ringi pikk. Leclerc suutis stardis ja esimeses kurvis oma kohta Verstappeni ees kaitsta. Sainz suutis hoida kolmandat kohta, kuid neljandana alustanud Pérez kaotas kohti Hamiltonile ja Magnussenile. Bottas, kes alustas kuuendalt kohtalt, kukkus esimese ringiga 14ndaks. Schumacher ja Ocon põrkasid esimesel ringil kokku ja viimane sai 5 sekundilise ajakaristuse. Pérez suutis uuesti Magnussenist ja Hamiltonist mööda saada ja tõusis taas neljandaks.
Hamilton läks esimesena 9. ringil boksi ja naasis sealt 12ndana. Leclerci seljataga olnud Verstappen läks boksi 14. ringil koos Sainziga, Leclerc järgnes ring hiljem. Pärast boksipeatusi suutis Verstappen DRSi abiga Leclercist mööduda, kuid Leclerc sai temast kohe mööda tagasi. Kaks ringi hiljem üritas Verstappen peasirgel uuesti, aga pidurdas blokki ja sõitis esimeses kurvis otse, lastes sellega Leclercil vahet kasvatada.
Eesti Masinatööstuse Liit
Eesti Masinatööstuse Liit (inglise Federation of Estonian Engineering Industry) on Eesti mittetulundusühing, mis ühendab masina-, metalli- ja aparaaditööstuses tegelevaid ettevõtjaid Eestis.
2022. aasta Bahreini Grand Prix
Sõit
Leclerc suutis oma edu hoida ning Verstappen tegi 31. ringil boksipeatuse, Leclerc järgnes talle ring hiljem. Sainz and Pérez tegid oma peatused 34. ringil. Vaid 10 ringi hiljem tegid Verstappen, Sainz ja Hamilton veel kolmanda peatuse. 46ndal ringil süttis Gasly auto ning see tõi rajale turvaauto. Turvaauto lahkudes suutis Leclerc oma kohta hoida, kui Verstappen andis võistkonnale teada, et ta jõuallikalt kaob jõud. Sainz ja Hamilton said temast mööda ning 54. ringil läks valitsev maailmameister boksi ja katkestas. Viimasel ringil tekkis Pérezi autol kütusesüsteemi rike, mistõttu tegi ta spinni ja oli sunnitud katkestama. Leclerc ja Sainz võtsid kaksikvõidu ja Hamilton oli kolmas. Russell lõpetas neljandana ning Magnussen oli viies.
Eesti Masinatööstuse Liit
Liidu põhikirjaline eesmärk on "tootmise, ettevõtluse ja turunduse arendamine metallitööstuses, masina- ja aparaadiehituses ning sel alal oma liikmetele soodsate tingimuste loomine ..."
2022. aasta Bahreini Grand Prix
Sõidu tulemused
Märkused
Eesti alpinistlike tõusude ülevaade
Enne 1950. aastat
Esimene teadaolev mägironija praeguse Eesti alal oli Johann Jacob Friedrich Wilhelm Parrot, hilisem Tartu Ülikooli rektor. Pärast 1814. aastal Tartu Ülikooli lõpetamist veetis Parrot järgmised viis aastat Lääne-Euroopas ning tegi reise Alpidesse ja Püreneedesse. Üritades Monte Rosa (4634 m) tippu tõusta, jõudis ta kõrguseni 3915 m, Püreneedes tõusis ta aga kõrguselt teise, Maladetta tippu (3365 m) ja teadaolevalt esimese inimesena kõrguselt kolmandasse, Mont Perdu tippu (3346 m).
26. septembril 1829 tõusid Suur-Ararati tippu (5165 m) järgmised alpinistid:
Parrot juhtis ulatuslikku uurimisretke, mille käigus uuriti Maa gravitatsiooni ja magnetismi, orograafiat, mäestike geoloogilist ehitust, lumepiiri kõrgust, kliimat, taimkatte kõrgusvööndeid jne. Kõik see on kirjas Parroti raamatus "Reise zum Ararat". Lisaks võib lugeda ka ülevaatest Parroti reiside kohta, mille kirjutasid Kuldev Ääremaa ja Priit Vürstiga 1970. aastate alguses ja see avaldati Eesti Looduses. Venekeelne tõlge kogumikus "Pobeždjonnõe Veršinõ".
1956
Peeter Varep hankis kuus tuusikut alpilaagrisse Baksan. 28. juunil 1956 pärast õppeprogrammi läbimist tõusid Leida Hellak, Hillar Kaal, Astra Maltsaar, Albert Sulg ja Peeter Varep Azau-Bashi (3800 m) tippu. 1B-raskuskategooria marsruut. Tõusu läbinutele anti märk "NSV Liidu alpinist".
Tõend_211.08.1956 kohaselt tõusis esimese eestlasena Elbruse läänetippu (5642 m) Bernald Sillaots. Enne Elbruse tõusu läbis Sillaots alpilaagris Šahtjor (hiljem laager Elbrus) alpinismi algõppe, mille käigus tegi 2B-raskuskategooria tõusu Via-Tau mäele. vt lisaks GoDiscover.
1957
29.–30. juulil 1957 tõusis 18 alpinisti Kazbeki tippu (5033 m). Eesti esimese alpinaadi juhiks oli Peeter Varep.
Esimesed kaljuronimisvõistlused, milles eestlased osalesid, olid Balti liiduvabariikide võistlused Lätis Oliņkalnsis. Võitjad olid Hillar Kaal ja Kaia Kalamees-Kõrge.
Loodi Spordiühingu Kalev alpinismisektsioon, millest moodustati hiljem Tallinna Alpinismiklubi.
1959
Tartus asutati Alpiklubi Firn. Asutajad: Jüri Martin, Vello Park ja Rein Küttim.
Asutati Eesti NSV Matkaspordi Föderatsioon, mis koorineeriks matkamist, alpinismi ja orienteerumist.
1960
30. juulil 1960 tehti esmatõus Pamiiris Taga-Alai ahelikus 6211-meetrisse tippu, mis nimetati Estonia mäetipuks. Ekspeditsiooni liikmed: Peeter Varep (ekspeditsiooni ülem), Hillar Kaal (tõusu juht), peatreener Heino Paltser, radist Juhan Ahlberg, majandusülem Albert Sulg, arst Kalju Jõeväli, filmioperaator Otto Neiman (haigestus), Jukk Raudsepp, Jüri Martin, Väino Lepasepp, Felix Jürna, Ilmar Milliste, Eduard Schults, Lea Kukk-Prunsvelt ja Aita Lumiste-Eek.
Estonia Päevik Peeter Varepi artikkel
Peeter Varepi poolt kuni 1973. aastani juhitud Kalevi alpinismisektsioon kavandas alpinismi arenguplaani alates 1961. aastast. See nägi ette võimalikult suure hulga alpinismiinstruktorite koolitamise, et õpetajate ja treenerite puudus ei takistaks väljaõpet. Veel sisaldas plaan Eesti NSV ümmargustele tähtpäevadele pühendatud ekspeditsioonide läbiviimist NSV Liidu 7000-listel tippudel. Lihtsamast raskemale: 1965 Lenin (7134 m), 1970 Kommunism (7495 m) ja Korženevskaja (7105 m), 1975 Pobeda ehk Džengiš (7439 m). Viimane on palju raskem Kommunismist ja karmima kliimaga kui maailma põhjapoolseim 7000-meetrine mäetipp. Nende nelja mäe vallutamine andnuks ka hinnatud Lumeleopardi aunimetuse.
1962
Läbiti esmakordset 5A-kategooria marsruut. Almatõ lähistel Tian Shani mäestikus mäe Tšekist tippu Peeter Varep, Hillar Kaal ja Albert Sulg.
1964
Esimese 5B-raskuskategooria marsruudi läbis Heino Paltser mitte-eestlaste alpinismiinstruktorite grupis Kaukaasias.
Esmakordselt tõusis eesti alpinist üle 7000 meetri kõrguse mäe tippu. Enn Veerte tõusis Kesk-Aasia sõjaväeringkonna ekspeditsioonis Lenini mäetippu (7134 m).
1967
Jõudsid Lenini tippu (7134 m) veel kolm eestlast: Eesti tolleaegne parim kaljuronija Vello Vets, režissöör Peet Väinsalu ja operaator Andres Sööt.
Tegevust alustas Tartu mägimatkakool.
1968
Esimese eestlasena läbis 6. kategooria marsruudi Vello Park Ailama tippu (4547 m), teine bastion, grusiinlaste grupis. Grupp tuli selle marsruudiga Gruusia meistriks alpinismis.
1969
Heino Paltseri juhtimisel läbis grupp P. Palmre, Jaak Sumeri ja venelane A. Sakash Tjan-Shanis Korona 5 torni, mis tunnistati Baltikumi parimaks tõusuks.
1970
Kolmas ekspeditsioon Eestist Pamiiri Kommunismi (7495 m) ja Korženevskaja (7105 m) tippu. 12 meest Ilmar Priimetsa juhtimisel tõusid Korženevskajale ja 8 meest (Ilmar Priimets, Jaak Sumeri, Tõnu Tennisson, Jüri Tohver, Ain Uusna, Priit Vürst, Kuldev Ääremaa) Heino Paltseri juhtimisel Kommunismile. Kommunismile tõus oli esimene Baltikumis ja tunnistati parimaks tõusuks. Ühtlasi said neli eestlast sümboolse aunimetuse Pamiiri Lumeleopard (Lenin (7134 m), Korženevskaja (7105 m) ja Kommunism (7495 m).
1972
Peeter Varep, Vello Park, Kaljo Palmiste ja Ilmar Palo tõusid Pamiiris Kommunismi (7495 m) tippu. 58-aastane Peeter Varep sai NSV Liidu vanimaks alpinistiks, kes oli tõusnud 7000-meetrisest kõrgemasse tippu.
16. juulil hukkus Ala Artša piirkonnas, tõusul Svobodnoja Korea tippu, 5B-kaljumarsruudil Heino Paltser. Juhuslikult langenud kivi löögist.
Asutati Tallinna Alpinismiklubi.
1973
Toimus ekspeditsioon Edela-Pamiiri, Marxi ja Engelsi rajooni Priit Vürsti juhtimisel. Tõnu Tennissoni juhtimisel tehti kõrgtraavers Nikoladze (6250 m) – Karl Marxi (6723 m) tippudel 5B-raskuskategooria.
1974
Ekspeditsioon Lenini mäetippu (7134 m) lõunast koos 7 tipu vallutamisega (2 neist esmatõusud ja 1 marsruudi esmaläbimine) Ilmar Priimetsa juhtimisel. Lenini mäetippu tõusid Juhan Ahlberg, Hindrek Kriis, Enn Branno, M. Klein, Vello Park, Kaljo Palmiste, Risto Tanner, Lembit Hiiesalu ja Ilmar Palo.
Tõusul Lenini mäetippu lõunast hukkusid laviinis Priit Vürst, Eerik Reino ja Tõnu Tennisson, pääsesid Jaak Sumeri ja Enn Saar. Laviin tabas alpiniste Lenini mäetipu lõunakülje tolleaegse raskeima marsruudi läbimise lõpuosas. Suhteliselt laugel nõlval ilmselt maavärina tõttu liikuma hakanud laviin mattis suurde jääprakku 3 meest. Artikkel ajakirjas Vokrug Sveta 1975 Vahetult pärast katastroofi toimunud esimene välisreis (valuutavaba gruppide vahetus läänesakslastega) Saksa ja Austria Alpidesse. Suleti alpinistide jaoks piiril asuv Pobeda teravate suhete pärast Hiinaga.
Olaf Sööt ja Jüri Tint tõusid esimeste eestlastena Põhja-Ameerika kõrgeimasse, Denali tippu (6194 m) (väliseestlaste tõus).
1977
Eesti-Läti alpinistide ühisekspeditsioon Pamiiri Alai ahelikule, mitme tipu esmavallutused. Tippudele pandi nimedeks Kreuks, Anveld jne. Lätlaste grupp, kelle koosseisus oli ka Rein Loik, otsustasid ühe mäe nimeks panna Riia mäetipp (5300 m).
Tartu Ülikooli taasavamise 175. aastapäeva tähistamiseks organiseeris alpiklubi Firn tõusu Kazbekile, et sümboolselt lõpetada J. F. Parroti 1811. aastal pooleli jäänud tõus. Tipus Hindrek Kriis, Karl Ottas, Ivo Parmas, Kalle Hansen, Jaan Paaver, Veiko Tamm, Immar Puun, Toomas Täht, Aivar Pärgmäe.
1978
Parroti Ararati-tõusu 150. aastapäeva tähistamiseks tõusid Pamiiris Korženevskaja tippu (7105 m) Juhan Ahlberg, Ilmar Priimets, Enn Saar ja Jaak Sumeri.
1979
Ekspeditsioonil Lenini mäetippu (7134 m) Ilmar Priimetsa juhtimisel. Esimese eestlannana tõusis üle 7000 meetri kõrguse mäe tippu Helme Suuk.
7. augustil 1979 hukkus Fani mägedes Enok Põllu 4B-marsruudil tõusul Alaudini mäe tippu. Põhjus: varing, märjad kaljud, ilma julgestuseta.
1982
Tartu Ülikooli 350. aastapäeva tähistamiseks tehti ekspeditsioon Kesk-Pamiiri Tanõmasi ahelikule. Ekspeditsiooni juht Kalev Muru. Ekspeditsiooni käigus tehti esmatõusud:
tipp 6350 meetrit, NSV Liidu tolle aja kõrgeim vallutamata mägi nimetati Tartu Ülikool 350. Tippu tõusid Kalev Muru (juht), Anu Kallavus, Kalle Hansen, Andres Paris, Kalle Aedviir ja Jaan Künnap;
tipp 6277 meetrit nimetati Parroti mäetipuks. Tippu tõusid Alfred Lõhmus (juht), Helme Suuk, Ivo Parmas, Ivo Goldi, Ants Salk, Ants Stern.
Tartu Ülikool 350 (6350 m) tunnistati Baltikumi aasta parimaks tõusuks. Artikkel ajalehes Edasi 16.09.1982, Eelnev artikkel ülikoolilehes
1983
Tõusudeks avati Pobeda mäetipp (7439 m).
Pärast tööd rahvusvahelises alpilaagris MAL ja tõuse Korženevskaja ning koos Aaro Aedviiruga Pik Kommunismi tippudesse tõusis 20. augustil 1983 kell 13.30 Ilmar Priimets Pik Pobeda tippu. Sellega oli Ilmar Priimets täitnud nimetuse Lumeleopard nõuded. Vt Lisaks Spordileht nr 107 ja 108, 1983, Na pik Pobedõ, Vokrug Sveta 5 mai 1985
Rein Grauberg suri haiguse tagajärjel sissemarsil Lenini mäetipu baaslaagrisse.
Jaak Sumeri suri infarkti tagajärjel, töötades Lenini mäetipu all laagris instruktorina.
1984
pisi|Tõus [[Tallinna mäetippu 1984. aastal]] Ekspeditsioon Pamiiris Ilmar Priimetsa juhtimisel. Sooritati Esmatõus 6047 meetri kõrgusse tippu, millele anti Tallinna nimi. Esmatõus tehti kolme grupi poolt, kolme eri marsruuti.
17. augustil 1984 jõudsid sinna Ilmar Priimets (juht), Urmas Grauen, Enn Branno ja Rein Loik; 18. augustil 1984 – Jaan Künnap (juht), Anu Kallavus, Kalev Muru, Andres Paris, Ants Stern ja Tõnis Lepik; 19. augustil 1984 – Ivo Goldi (juht), Helme Suuk, Edgar Haavik, Ants Salk, Jüri Treijar, Risto Tanner, Vello Park, Lembit Hiiesalu ja Peet Väinastu.
Sama ekspeditsiooni käigus tegid Alfred Lõhmus ja Kalle Hansen 18. ja 20. augustil 1984 esmatõusu 5750- ja 5700-meetrisse tippu. Ühele tipule anti spordiühingu Kalev nimi.
Tallinna Alpinismiklubi vene sektsioonist tegi mitmed raske kategooria tõuse. Andrei Melnikov tegi Krasnojarski grupiga kaks 6. kategooria tõusu.
1985
Esimese eestlannana 5B-l oli Helme Suuk tehes Fani mägedes kolm 5B-raskusastme kaljumarsruuti.
Pamiiris tõusul Lenini mäetippu hukkus Tiina Tamm, kes koos V. Tammega üritas mitteametliku tõusu. (Mitte segi ajada Tiina Tammega, kes tõusis Lenini tippu 2007.)
UNESCO maailmapärand Armeenias
Armeenia alal on UNESCO maailmapärandi nimistus kolm objekti ja neli objekti kandidaati.
Eesti alpinistlike tõusude ülevaade
1986
Rahvusvahelises alpilaagris Pamiir ’86 töötavad treener-konsultandid ja mägipäästjad Kalev Muru, Alfred Lõhmus ja Jaan Künnap tõusid kuue nädalaga kolme kõrgtippu (Korženevskaja (7105 m), Kommunismi (7495 m) ja Lenini (7134 m)). Neile anti aunimetus Pamiiri Lumeleopard.
UNESCO maailmapärand Armeenias
Nimistusse on kantud:
Eesti alpinistlike tõusude ülevaade
1986
Teise eestlannana läbis 5B-raskuskategooria marsruudi Anu Kallavus. Fani mägedes kaks 5B-kaljumarsruuti Maria ja Rudaki mägedele. Köiekaaslaseks oli Vladimir Vladimirov-Meema.
1987
8. augustil 1987 tõusid esimesed eestlased Alfred Lõhmus, Kalev Muru ja Jaan Künnap venelaste grupis Han-Tengrile (6995 m (7010 m)). Kuna järjekordselt oli Pobeda marsruut suletud ja asendatud Han-Tengri marsruudiga, said need kolm eestlast Lumeleopardi aunimetuse.
1988
Kolmanda eestlannana käis Heili Hani 5B-l Zamin Kagori eestlaste grupis.
1989
pisi|[Jaan Künnap 1989. aastal Lenini mäetipus ]] Eesti mägimatkajad Tjan-Shanis Han-Tengri (7010 m) mäetipus (2 inimest) Tõivo Sarmeti juhtimisel, Tarmo Riga.
Lenini (7134 m) ekspeditsioon Mihhail Sobelmani juhtimisel. Tippu tõusis 11 inimest.
Pamiiri-Alai ekspeditsiooni käigus Kalev Muru juhtimisel tehti Arki orus esmatõusu ühele 5000 m kõrgusele tippu ja nimetati see Eesti Ülikooli tipuks. 2. august 1989. 4258 m kõrgune mägi, raskuskategooria 4A, Tipus Kalle Hansen, Ivo Parmas, Ain Niller, Heikki Tuuksam, Uuno Ader, Kalev Muru. Artikkel Firni arhiivis Edasi 21.09.1989
30. juunil 1989 hukkus Fani mägedes Tallinnast pärit Mihhail Semenov (28-aastane) 2B-marsruudilt laskudes mööda 1B-marsruuti. Varing, seongu puudumine.
1990
Matkarühm Tõivo Sarmeti juhtimisel tõusis Estonia (6211 m) ja Lenini mäetippu (7134 m) 5 inimest.
Urmas Graueni juhitud matka käigus mitmed tõusud Elbruse (5642 m) tippu.
1991
Ekspeditsioon Pamiiri Vladimir Vladimirov-Meema juhtimisel. Tõusude juht Jaan Künnap. Korženevskajal (7106 m) 5 inimest ja Pik Kommunismil (7495 m) 7 inimest. Teiste hulgas esimese eestlannana Helme Suuk, kes sai selle eest esimese eestlannana Lumeleopardi aunimetuse.
Matkarühm Tõivo Sarmeti juhtimisel tõusis Pamiiris Korženevskaja (7106 m) ja Pik Kommunismi tippu (7495 m). 12. augustil 1991 kell 15.40 Korženevskaja tipus Tõivo Sarmet, Raivo Plumer, Heiki Erm. 22. augustil 1991 Kommunismi mäetipus kell 15.00 Raivo Plumer ning kell 17.30 Tõivo Sarmet ja Heiki Erm. Aruanne (4 MB)
Ekspeditsioon Pamiiri Urmas Graueni juhtimisel. Ekspeditsioon tehti ettevalmistusena kavandatud Annapurna ekspeditsioonile, mis jäi ära. Lenin mäetipus (7134 m) mööda tavamarsruuti käis 11 inimest. Sooritati ka esmatõusud kahele 5000-lisele mäele, mis nimetati Norma (5467 m) ja Paide (5341 m) tippudeks.
Esimese „kodueestlasena“ tõusis Olev Sõerumäe Mont Blanci tippu (4807 m) iseseisvalt osalisena ühistõusus Prantsusmaa poolt.
1993
Esimene eestlaste grupp Mont Blancil, Prantsusmaa poolt. Tipus käis 11 inimest. Tipus esimese eestlannana Helme Suuk. Ekspeditsiooni juht Vladimir Vladimirov-Meema ja tõusu juht Jaan Künnap.
Ilmus Peeter Varepi raamat "Alpikirka".
1994
Esimene eestlaste grupp Aafrika kõrgeimal tipul Kilimanjarol (5895 m). Tipus käis 15 inimest, ekspeditsiooni juht Vladimir Vladimirov-Meema ja tõusu juht Jaan Künnap.
Kuu aega hiljem teine eestlaste grupp Kilimanjarol (5895 m), seekord Urmas Graueni juhtimisel. Tipus 11 inimest. Grupiga koos tõusid tippu esimesed eesti mägironijad Els Kütt ja Aili Grauen.
Toimus Aki Kettuneni (Soome) juhitud Eesti-Soome ühisekspeditsioon Pik Pobeda tippu (7439 m). Eestlased Eero Ots ja Peedo Nelke tõusevad Musta obeliskini umbes 7100 meetri kõrguseni. Tõivo Sarmet tõusis kõrguseni 6918 meetrit. Kõik kolm tõusid Pik Pobeda läänetippu (nimetatakse ka Vazha Pshavela) ning läbisid 5A-raskuskategooria marsruudi.
Ekspeditsioon Šveitsi Alpidesse, juht Erika Ader. Tõusti Matterhorni tippu (4478 m), mööda klassikalist Hörnligrati marsruuti. Tipus Priit Jaagant, Norman Aas, Kaari Kivikas-Simson (esimene eestlanna, ainult 16-aastane), Ivar Mäerand, Karri Kukk ja teise grupi koosseisus Aleksei Kovaltšuk ja Sergei Põshnjuk.
1995
Rein Grabbi tõusis Lõuna-Ameerika, Andide kõrgeimale Aconcagua tippu (6962 m).
Tõus Alpides Matterhorni tippu mööda klassikalist Hörnligrati marsruuti. Grupi juht Tõivo Sarmet. Tipus käis viis inimest.
1996
Esimene eestlaste matk Nepalis Mount Everesti ja Cho Oyu piirkonnas: Kala Patthar (5644 m), Cho La kuru (5420 m), Gokyo Ri (5357 m), Nameless Fangs (u. 5700 m), Renjo La kuru (5417 m). Reis 24.10.-2.12.1996; Ülo Suursaar (grupi juht), Aime Staskevitš, Raivo Raam.
1997
Aleksei Kovaltšuk tõusis Cho Oyu tippu (8201 m) Peterburi grupi koosseisus.
Toimusid esimesed ekspeditsioonid Eestist Lõuna-Ameerika, Andide kõrgeimasse, Aconcagua tippu (6962 m). Tõivo Sarmet koos kaaslastega Arne Sarapuu, Raivo Plumer ning nädal hiljem Jaan Künnap koos kaaslastega Enn Nõmmik ja Üllar Põld.
Alpiklubi Firn organiseeris Eesti esimese naisekspeditsiooni Elbrus '97. Ekspeditsiooni juhtis Kalev Muru.
Asutati Mägiekspeditsioonide Klubi.
Asutati Tallinna Kaljuronimisklubi.
1998
Esimene eestlaste matkareis (Ülo ja Ülle Suursaar; 21.06.-15.07.1998) Pakistani Himaalajasse Nanga Parbati jalamile (Fairy Meadows) ning Karakorami Gilgiti ja Hunza piirkonda (Rash Pharil u. 5000 m).
Toimub Mägiekspeditsioonide Klubi ekspeditsioon Cho Oyu mäele (8201 m). Ekspeditsiooni juht Tõivo Sarmet. 9. oktoobril 1998 jõudsid Arne Sarapuu ja Tarmo Riga ning 11.10.1998 Margus Proos, Raivo Plumer ja Tõivo Sarmet Cho Oyu (8201 m) tippu. Ekspeditsiooni käigus saavutab Helme Suuk eesti naiste kõrgusrekordi, tõustes kõrgemale kui 7500 meetrit merepinnast. Balti mägironijate kokkutulekul tunnistati see aasta parimaks tõusuks. Vt lisaks Õhtuleht 26.10.1998
Toimus Peterburi grupi ekspeditsioon Džomolungmale, mille käigus Aleksei Koval ja Boris Slepikovski tõusid kõrgemale kui 8500 meetrit merepinnast.
1999
Toimus Mägiekspeditsioonide Klubi organiseeritud tõus, Tõivo Sarmeti juhtimisel, Põhja-Ameerika kõrgeimasse, Denali tippu (6194 m). 31.05.1999 tõusid tippu Tõivo Sarmet, Ivar Lai, Urmas Leppmets, Ivar Mäerand, Raivo Plumer, Raul Vahisalu, Andrus Öövel. Vt. Postimees
Aprillis korraldas Noorte Matkaklubi Valdo Kanguri juhtimisel tõusu Elbruse idatippu (5621 m). Esmakordselt laskuvad eestlased nii kõrgest tipust lumelaudadel ja suuskadel. Tipus 15.04.1999 Valdek Udris, Kristjan-Erik Suurväli ja Marek Hajetski, kes laskuvad lumelaudadel ja Valdo Kangur, Peeter Luik, Renee Tuul ning soomlased Ilkka Uusitalo ja Mika Seppänen suuskadel.
Toimus Jaan Künnapi Alpinismiklubi ekspeditsioon Pamiiri, Lenini mäetippu (7134 m). Ekspeditsioonil ei osale ühtegi JK Alpiklubi liiget. Tipus Alar Linna ja Eric Hints. Vt lisaks koduleht
Tõusud Alpides Mont Blancile (4807 m). Mitmed eestlaste grupid tõusid suve jooksul, enamasti Itaalia poolelt Mont Blanci tippu. Tipus kokku üle 100 inimese. Noorte Matkaklubi grupis osaleb Valdo Kangur juhtimisel poolt 77 inimest.
Eestlaste esmatõus Alpide kõrguselt teise tippu, Dufourspitzi (4634 m). Tippu jõudsid Heino Kristal juht, Peeter Tarvis ja Mall Kivisalu, hiljem samal päeval jõudsid tippu Valdo Kangur juht, Toomas Holmberg, Boris Mushinski ja Terje Tähe.
2000
Noorte Matkaklubi korraldas Valdo Kanguri juhtimisel Eesti-Soome ühisekspeditsiooni Pamiiris Lenini mäetippu (7134 m). 15. augustil 2000 tõusid tippu Toomas Sumeri ja Boris Slepikovski (kaheksandal mäepäeval!). 16. augustil 2000 olid tipus Toomas Holmberg ja Jüri Vilismäe. 21. augustil 2000 tõusid tippu Valdo Kangur ja Valdek Udris. Valdek Udris laskus tipust mööda Lenini tipu põhjaseina lumelaual. Tema laskumine on üldse teine laskumine Lenini tipust ning esimene lumelaual. Kristjan-Erik Suurväli laskus lumelaual 6400 meetri kõrguselt mööda tavamarsruuti. Soomlased Ilkka Uusitalo, Aksana Koivunen, Ilkka Koskinen, Antti Kurola ja Riku Lavia tõusid Lenini mäetippu mööda Lipkini marsruuti kuni 6800 m kõrgusele ja laskusid sealt suuskadel. Riku pildid; J. Vilismäe aruanne V. Udrise jutt
Noorte Matkaklubi ja JK Alpiklubi alustavad jääseina ronimisvõistlustega Rannamõisa pangal.
Bezengi-Elbrus mägimatka lõpuks tõusid 28.07.2000 Elbrusel nii lääne (5642 m) kui idatippu (5621 m) Raivo Plumer (juht); läänetippu Eduard Pukkonen, Ülo Suursaar, Jaan Ainelo; idatippu Urmas Lest.
Viiskümmend aastat tagasi vallutasid Maurice Herzog ja Louis Lachenal esimeste inimestena üle 8000 m kõrguse mäe (Annapurna 8091 m, 3. juunil 1950). Tähistamaks seda sündmust, asutas JK Alpiklubi Tarmo Riga ja Arne Sarapuu ettepanekul Rändauhinna. JKA Rändauhinna esimeseks laureaadiks sai Valdek Udris oma tõusuga Leninile (7134 m) ja laskumisel sealt lumelaual.
2001
Mägiekspeditsioonide Klubi korraldas ekspeditsiooni Tõivo Sarmeti juhtimisel Karakorumi, Broad Peak (8047 m) mäele. See on teine Eestist korraldatud ekspeditsioon üle 8000 meetri kõrgusele tippu. 23.07.2001 jõudsid Raivo Plumer ja Tarmo Riga Broad Peak eeltippu „Rocky Summit“ (8012 m). Balti mägironijate kokkutulekul tunnistati aasta parimaks tõusuks.
Ida-suitsrohi
Ida-suitsrohi (Conringia orientalis) on ristõieliste sugukonda kuuluv taimeliik.
Eesti alpinistlike tõusude ülevaade
2001
JK Alpiklubi ekspeditsioon Pamiiris Lenini mäetippu (7134 m). Tipus Urmas Peiker ja Hannes Oja.
Ida-suitsrohi
Taim on kantud Eesti punasesse raamatusse.
Eesti alpinistlike tõusude ülevaade
2001
Alpiklubi Firn reis Kaukaasias. Tehakse tipud 12.07.2001 Bjeduhh (4270 m) 2B, 13.07.2001 Volnaja Ispanija (4200 m) 3A, 17.07.2001 Trapets (3740 m) 2A, 22. juuli 2001 Elbruse ida- ja läänetipp sadulalt (5642 m), 2A.
Alpides 23.08.2001 tõusid Valdek Udris ja Mart Toom Matterhorni (4478 m) tippu mööda Lion Ridge (Liongrat) marsruuti Itaalia poolelt. Samuti tehti La Tour Ronde (3792 m) põhjasein 3A ja Deant du Geant (4014 m) tipud.
JK Alpiklubi alustab Öiste päästetööde võistluste korraldamist Rannamõisa pangal.
JK Alpiklubi Rändauhinna laureaadiks sai Raivo Plumer oma tõusuga Broad Peak (8047 m) eeltippu Rocky Summit (8012 m).
2002
Aleksei Kovaltšuk tõusis Lhotse tippu (8516 m) Peterburi ekspeditsiooni koosseisus.
JK alpiklubi korraldas õppereisi Ullu-tau alpilaagrisse. Instruktorid Kalev Muru ja Heili Hani. Tehakse marsruute 2A ja 2B Lazga, 3A Tju-Tju (4460 m) traavers.
JK Alpiklubi korraldas ekspeditsiooni Pamiiri Lenini mäetippu (7134 m). Tipus Jaan Künnap (grupi juht) koos nelja kaaslasega.
8. veebruaril 2002 tõusis Toivo Laan Suur-Ararati (5165 m) mäe tippu.
30. juulil 2002 tõusid Alpides Matterhorni mäe tippu (4478 m) mööda Liongrati marsruuti Viktor Palm, Priit Rooden, Meeri Sassian, Vladimir Shor ja Marko Veisson.
JKA rändauhinna laureaadiks sai Aleksei Kovaltšuk tõusu eest Lhotsele (8516 m).
2003
Mägiekspeditsioonide Klubi korraldas Tõivo Sarmeti juhtimisel ekspeditsiooni Himaalajasse Džomolungma (8848 m) mäele. 22.05.2003 kell 15:00 jõudis tippu Alar Sikk koos leedulase Saulius Viliusega. Alar Sikk kasutas tõusul lisahapnikku. Ivar Lai tõusis oma tipuüritusel 8550 m kõrgusele. Balti mägironijate kokkutulekul tunnistati see aasta parimaks tõusuks.
JK Alpiklubi ekspeditsioon Pamiiri Lenini mäetippu (7134 m). Tipus Leivo Sepp ja Marko Kalve.
JK alpiklubi korraldas õppereisi Ullu-tau alpilaagrisse. Instruktor Urmas Grauen. Tehakse marsruudid 13.07.2003 Mestia (4230 m) 1B, 18.07.2003 Kojavgan harja marsruut idast (3879 m) 3A, 20.07.2003 Tju -Tju teine läänetipp (4420 m) mööda lõunaribi 3B.
2004
JK Alpiklubi ekspeditsioon Tjan-Shani Han-Tengri (6995 m) mäele. 5. augustil 2004 toimus Han-Tengril maavärina tagajärjel jää- ja lumelaviin. Laviin vallandus Tšapajevi nõlvalt 6000 meetri kõrguselt ja tabas 4700 meetri kõrgusel mägironijaid. Kokku 11 Tšehhi, Ukraina ja Vene alpinisti hukkus. eesti ekspeditsiooni liikmed jäid laviini alumisse ossa, kuid pääsesid õnnelikult ja organiseerisid laviinijäänute päästmistöid.
Alpiklubi Firn korraldas õppereisi Ullu-tau alpilaagrisse. Instruktor A. Olik Ukrainast. Tehakse marsruudid 11. juuli 2004 Gumatshi (3805 m), põhja harjalt 1B, 14. juuli 2004 Ullu-Tau läänetipp (4203 m), lääne harjalt 2B; 16. juuli 2004 Latsga (3995 m), lääne harjalt 3B, 17. juuli 2004 Latsga (3995 m), ida harjalt 3A, 20. juuli 2004 Tju-Tju (4460 m) traavers idast läände 3A, 21. juuli 2004 Tju-Tju teine läänetipp (4430 m), lõuna kontraforsilt 3B, 25. juuli 2004 Tseget-Tau (4102 m), kirde seinal põhja ribilt 3A, 27.-28. juuli 2004 Ullu-Tau (4207 m), traavers läänetipp – peatipp – läänetipp 4A.
14. juuli 2004 Latsga (3995 m) 3A, ja 16. juuli 2004 Latsga 3B.
Augustis tõusid Tartu matkajad Sander Lulla, Lauri Palumets ja Hendrik Proosa Gouteri marsruuti pidi Mont Blancile (4808 m).
Ilmus Jaan Künnapi koostatud „Matkaspordi käsiraamat“, mis võtab kokku erinevate matka liikide info ja on mõeldud kõigile looduses liikujatele.
JK Alpiklubi rändauhinna vääriliseks ei hinnatud ühtegi mägironimisalast saavutust.
2005
JK Alpiklubi liige Leivo Sepp korraldas tõusu Lõuna-Ameerika kõrgeimasse tippu Aconcagua (6962 m). Tipus Kristjan-Erik Suurväli ja Meelis Nurk.
JK Alpiklubi korraldas ekspeditsiooni Pamiiri Lenini mäetippu (7134 m). 11. augustil 2005 tipus Johan Kütt, oletatavalt noorim eestlane, kes on jõudnud üle 7000 meetri kõrgusele tippu Pamiiris.
Saulius Vilius korraldas Leedu-Eesti ühisekspeditsioonil Karakorumisse Gasherbrum II (8035 m) mäele. Tipp jäi tegemata suure laviiniohu tõttu.
Aprillis tõusid 8 Tartu matkajat Marokos Kõrg-Atlase kõrgeimasse tippu Jebel Toubkal (4167 m).
Märtsis talvise suusamatka (10 matkapäeva,177 km) käigus Hibiinides (Koola ps, Venemaa) sooritati ka kolm talvist alpinistlikku tõusu järgmistel marsruutidel – Jumetsorr edelaribilt (1097m, 1B), Malyi-Vudjavr idaseinal "laviinikuluaarist" (1068 m, 2A), Otkol geograafide kurult (1058m, 1B). Grupi koosseis: Andres Hiiemäe, Timo Palo.
3. juulil 2005 tõusis Eveli Habakuk koos prantslase Jean-Marie Renaud'ga Aiguille de Moine (3412 m) tippu mööda idaseina 5A-raskuskategooria marsruudil.
Kesk-Kaukasuse mägimatka raames (matka juht Jaan Ainelo) 16. juulil idast Elbruse idatippu (5621 m) Eduard Pukkonen, Madis Pukkonen, Ülo Suursaar ja Jüri Vilismäe (selle tõusuga on Jüri Vilismäe tõusnud Elbrusele kõigist neljast põhisuunast). Lisaks Cheget Tau (4102 m, 2B) ja Gumatshi tipp.
17. juulil 2005 tõusid instruktor Anatoli Petrovitš Oliku juhtimisel Andres Hiiemäe ja Tõnu Põld Tju-Tju 1. läänetippu (4420 m) mööda edela seinal olevat Hatskevitši marsruuti 5A-raskuskategooria.
24. juulil 2005 tõusid instruktor Anatoli Petrovitš Olik juhtimisel Andres Hiiemäe ja Tõnu Põld Dzailyk (4533 m) mäe tippu mööda lõunaseina, üle zandarmi "Monah", 5A-raskuskategooria.
Juulis Ullu-Tau alpilaagris viibinud grupp (Ursula Hiiemäe, Tõnu Põld, Andres Hiiemäe) sooritasid piirkonnas lisaks ka järgmised tõusud: Via-Tau lõuna harjalt traavers (3620 m, 2B, Hiiemäe,A+2), Latsga kagu ribilt (3995 m, 4B, Olik, A+3), Ullu-Tau loode seinalt "Doska" (4203 m,4B, Olik,A+4)), Dzailyk põhja seinalt lääne harjalt (4533 m, 4A, Hiiemäe,A+2)
Alpiklubi Firn korraldas õppereisi Itaalia Alpidesse, tõusud tippudesse Signalkuppe (Punta Gnifetti) (4554 m, PD), Parrot Spitze (4436 m, PD), Ludwigshöhe (4342 m, PD), Vincenti Piramide (4215 m, PD). Grupijuhid Heili Hani ja Enok Sein.
Toimusid Tartu kaljuronijate ronimisreisid Soome Olhava seinale ja Ukrainasse Krimmi poolsaarele.
JK Alpiklubi Rändauhinna laureaadiks sai Andres Hiiemäe oma tõusudega Dzailyk (4533 m) 5A ja Tju-Tju (4420 m) 5A.
2006
Matkamise ja Mägironimise Edendamise Klubi korraldas ekspeditsiooni Kristjan-Erik suurväli juhtimisel Pamiiri Korženevskaja (7105 m) ja Qullai Ismoili Somoni (endine Kommunism) (7495 m) mägedele. 7. augustil 2006 tõusid Korženevskaja (7105 m) tippu Kristjan-Erik Suurväli, Priit Joosu, Hannes Oja, Priit Rooden, Priit Simson. Kristiina Kindel tõusis 6800 meetri kõrgusele. 17.08.2006 tõusis Qullai Ismoili Somoni tippu Priit Joosu, Priit Rooden tõusis 7000 meetri kõrgusele, viimasesse telkimispaika. GoDiscover nr 5.
JK Alpiklubi korraldas ekspeditsiooni Pamiiri Lenini mäetippu (7134 m). 17. augustil 2006 tipus alpiklubi Firn liige Toivo Laan ja Kalle Ribelus.
Talvise suusamatka (Põhja-Rootsi, Sareki rahvuspark, 12 matkapäeva, 244 km) käigus 10.märtsil talvine tõus Kebnekaise (2117 m) tippu "Östraleden" marsruuti pidi (PD/2A). Grupi koosseis: Andres Hiiemäe
Eveli Habakuk tõusis Boliivias, Kuniglikud Kordiljeerid koos Pierre-Jean Dauphantiga 19.09.2006 Illimani (6438 m) raskuskategooria PD+ ja 30.08.2006 Huayna Potosi (6088 m) AD-raskuskategooria tippudesse.
17. juulil 2006 tõusid Loode-Venemaal Koola poolsaarel Bolshoi-Vudjavr (1068 m) tippu mööda põhjaseinal asuvat Lesenka marsruuti 5A-raskuskategooria Andres Hiiemäe (juht), Tõnu Põld ja Marko Aasa. Lisaks tehti samasse tippu viiv 4B-marsruut ja Malõi Vudjavri (1068 m) tippu 3A- ja 3B-marsruut ning Tahtarvumtshorrt peatippu (1154 m) 2B-marsruut ja Tahtarvumtshorri lõunatippu (1143 m, 2A).
20. juulil 2006 tõusid Mart Kainel ja Jaan Ainelo Alpides Matterhorni (4478 m) tippu Hörnli ribi (Hörnligrat) AD/3A-3B raskuskategooria marsruuti pidi ja 19. juulil tõusid Ülo Suursaar ja Indrek Vahtra Mont Blanci (4810 m) tippu Gouter' marsruuti (PD/2A) pidi. Sama reisi käigus tõusti ka 14.07.2006 Finsteraarhorni (4274 m, PD/2A) ja 17.07.2006 Mönchi (4099 m, PD/2A) tippu. Tippudes Ülo Suursaar (juht), Eduard Pukkonen, Jaan Ainelo, Mart Kainel.
22.08.2006 tõusid Kesk-Kaukaasias, Gruusias, Valdo Kanguri juhitud grupis 22 eestlast, sealhulgas kaks 13-aastast Kazbeki (5047 m) mäe tippu.
27.08.2006 tõusid Tartu matkajad Lauri Palumets, Marko Puksing ja Rainis Venta peale kahenädalast mägimatka idaküljest Atškerjakoli laavavoolu mööda Elbruse idatippu (5621 m). Üle 5000 m jõudsid varasemal tipukatsel ka Maarja Kirt, Mikk Gaškov ja Hendrik Proosa.
05.10.2006 tõusid Martin Luts, Silver Aid, Marko Aid, Peeter Pihelgas, Eduard Aksjonov, Jürgen Saarniit Suur-Ararati (5165 m) tippu.
26.11.2006 tõusid 37 eestlast Aafrika kõrgeima mäe Kilimanjaro (5963 m) tippu. Ühtlasi oli tegu uue maailma rekordiga: kõige enam ühe rahvuse esindajaid ühel päeval Kilimanjaro tipus. Varasem rekord kuulus 32 ronijaga USA-le.
18.12.2006 tõusid Alar Sikk (juht) ja Andras Kaasik Aconcagua (6962 m) tippu.
Toimub Tartu kaljuronijate ronimisreis Soome. Käiakse Olhava, Huuhkajavuori ja Havukallio seintel.
JK Alpiklubi Rändauhinna laureaadiks sai Priit Joosu oma tõusudega Korženevskajale (7105 m) ja Qullai Ismoili Somonile (endine Kommunism) (7495 m).
2007
13.01.2007 tõusid Jane Riga, Alar Sikk, Priit Melnik, Tarmo Riga ja Toomas Sumeri Antarktika kõrgeimasse tippu Vinson Massif (4892 m). Tegu oli ühtlasi ka eestlaste esimese mägiekspeditsiooniga Antarktikasse.
JK Alpiklubi korraldas ekspeditsiooni Pamiiri Lenini mäetippu (7134 m). Tipus Tiina Tamm, Priit Joosu, Jüri Saarniit, Üllar Põld, Raimo Rotberg. Tiina Tamm on pärast Helme Suuki teine eestlanna üle 7000 meetri kõrguse mäe tipus.
Valdo Kangur korraldas ekspeditsiooni Pamiiri Lenini mäetippu (7134 m). Tipus Argo Mere, Fred Viidul, Tarmo All ja Ivar Mäerand. Argo Mere on esimene eestlane, kes laskub Lenini tipust mööda põhjaseina suuskadel. Päev hiljem laskub mööda Lenini mäe põhjaseina 6900 m kõrguselt suuskadel Valdo Kangur.
JK Alpiklubi korraldas reisi Kaukaasiasse Elbrusele (5642 m) mäele. Tipus käis 62 eestlast.
25.05.2007 tõusis Eveli Habakuk esimese eestlannana (prantslaste grupis) McKinley (6194 m) tippu.
17.07.2007 tõusid Raivo Plumer ja Avo Rõõmussaar Peruu Andides Huascaran (6768 m) tippu.
20.07.2007 tõusid Johan Kütt, Tõnu Põld ja Olavi Vaino Matterhorni (4478 m) tippu.
21.07.2007 tõusid Valdo Kangur juhtimisel 19 liikmeline grupp Kazbeki (5033 m) tippu, mööda 2B tavamarsruuti. Valdo Kangur tõusis esimese eestlasena Kazbeki tippu suuskadel ja laskus tipust samuti suuskadel Kirjeldus. Samal reisil tehti veel Ortsveri (4365 m) 2B, Dikanatse (3295 m) 1B tipud.
Alpinism.ee korraldas 23. juunist kuni 15. juulini alpilaagri Gruusias Zeskho alpilaagris. Tehti 2B, 3A ja 4A marsruudid. Käidi vaatamas Shkara Gruusia poolset külge.
20.08.2007 tõusid Tartu matkajad Itaalia tavamarsruuti pidi Mont Blancile (4808 m), laskudes hiljem Gouteri marsruuti pidi Prantsusmaa poole. Tipus Kairi Kiik, Maarja Kirt, Kristjan Rooni, Mikk Gaškov, Hendrik Proosa.