cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lada
Lada ralliajaloo lühiülevaade - alguse edu
Lada insenerid oma uues kodulinnas Togliattis hakkasid mõtteid ralli suunas mõlgutama juba tehase rajamise ajal ja esimesed ralliversioonid valmisid juba mõned kuud pärast 2101 tootmise algust. Häid tulemusi ei tulnudki kaua oodata. Juba 1971. aasta Tour d'Europe-l, mis oli sellel ajal üsna mainekas pikamaaralli, saadi Lada 1200 Rallyga 3. koht üldarvestuses. Toonased rallid olid aga midagi muud kui praegusel ajal toimuvad, pikemad, kuni mitu tuhat kilomeetrit ja põhirõhk oli seega auto vastupidavusel. 1973. aastal läks VAZ-il samal rallil isegi paremini, saadi kätte kaks esimest kohta.
Kuid reeglid muutusid ja rallid arenesid juba mõne aastaga üha kiiremaks ja Lada oli sunnitud neist autodest võimsamate VAZ 21011 (1300 Rally) vastu loobuma. 1975. aastal võeti tehasetiimi 1300 cm3 mootoritest välja juba 135 hj, peatselt tuli ka 1600 cm3 mootor 150 hj-ga (1600 Rally). Eksisteerisid ka ringrajamudelid (1300 ja 1600 Road Racing). Nende mudelitega saavutati samuti palju, eriti kodustel rallidel Nõukogude Liidus ja aeg-ajalt ka WRC-etappidel.
2105 + turbo = VFTS T16
pisi|Lada VFTS  1980. aastate algul mõisteti kiiresti, et kui sul pole turbot, pole sa mitte keegi. 1982. aastal ilmus VAZ 2105 baasil ehitatud, tänaseks Lada entusiastide seas kultusobjektiks kujunenud Lada VFTS (T16), mis vastas tollastele B-grupi nõuetele. Autol oli tagavedu, 1,8-liitrine 16-klapiline turboga mootor ja 240 hobujõudu. Selle auto mass jäi 800–900 kg piirile, kasutati alumiiniumist katmikuplekke ja turvatorusid. Loomulikult on ta ka äärmiselt rariteetne (teadaolevalt on neid alles vaid mõni, üks neist legendaarse Leedu rallisõitja Stasys Brundza valduses) ja tema kohta on liikvel haruldaselt vähe informatsiooni. Tunduvalt levinum oli "kohalikele" ja välismaistele erapilootidele valmistatud odavam versioon (Lada Sport VFTS), sel oli vabalthingav 1600 cm3 mootor kahe Weber DC40 seeria horisontaalkarburaatoriga, mis tagas autole 160 hj 7000 p/min juures, kiirenduseks 0–100 km/h 8,2 sekundit ja tippkiiruseks 192 km/h. Välimus oli mõlemal sarnane, hoolikalt kujundatud, disainiga sobituvate koopalaiendite, esispoileri, ducktail-tüüpi tagaspoileri ja viimase survejõudu suurendava katusespoileriga. Spoilerikomplekt oli võimeline teatud kiirustel suurendama auto downforce 'i seeriaautoga võrreldes isegi kuni 30%. On ka imestatud, miks on VFTS-i koopalaiendid nii laiad. See on aga selletõttu, et valitud etappidel kasutati isegi kuni 235 mm laiust asfaldirehvi. VFTS-e valmistati Leedus, Vilniuses (Vilniusskaja Fabrika Transportnõh Sredstv (Вильнюсская Фабрика Транспортных Средств) ehk Vilniuse transpordivahendite tehas). Peainseneriks oli tol ajal leedukas Sigmund Kivert, tootmiskoondise direktoriks S. Brundza.
Nõukogude Liidu koondises sõitis ka Eesti rallimehi eesotsas Joel Tammeka, Vallo Sootsi ja Eedo Raidega, kõik nad sõitsid loomulikult VFTS-iga. Tänapäevalgi sõidab rallidel mõningaid VFTS-e, kuid reeglina pole tegu originaalide, vaid ise seeriaautost kohandatud ralliautodega, mille ehitamisel on kasutatud VFTS-idele iseloomulikku forsseerimistehnoloogiat ja sarnane välimus on saavutatud iseloomuliku spoilerikomplekti abil.
Võsavormel, mis võistelda ei saanudki
pisi|Lada Eva 1980. aastate keskel muutusid B-grupi piirjooned häguseks ja läksid proportsioonist välja, sama võib öelda ka Lada ralliprogrammi kohta. Lõpuks võeti vastu otsus ehitada tõeline ralliauto, eesmärgiga võita. Baasmudeliks võeti tollal tuliuus mudel Lada Samara. Sedasi sündisid Samara EVA plaanid. Ehitama ja arendama hakati seda suurt projekti jällegi Leedus, samas tehases, kus VFTS-egi. Autol oli 4×4 veoskeem, keskmootor ning klaasplastkere (eksisteeris ka versioon "S-proto", millel kasutati toruraami, millele toetusid kere plastpaneelid ja kinnitusid keskele asetatud mootor ning vedrustusdetailid). Mootorina kasutati sama, VFTS-i 1860 cm3 turbomootorit, aga seekord juba elektroonilise süüte ja sissepritsega, mis tõstsid võimsuse olenevalt versioonist 300–350 hj-ni (katsemudelitel). Mootori baasiks oli kusjuures võetud VAZ 2106 1570 cm3 mootor, kuigi ainsana originaali meenutavana säilis mootoriplokk. Katsetati ka tavapärases forsseeringus 160 hj mootoritega. Toodeti 200 eksemplari, mis olid vajalikud FIA homologeeringu saamiseks, kuid just projekti lõppjärgus keelati ülivõimsate ja -ohtlike B-grupi autode osalemine WRC-etappidel (alates 1987. aasta hooajast seoses mitmete surmajuhtumite ja üliraskete vigastustega nii sõitjate kui pealtvaatajate leeris) ja asendati vähemvõimsama A-grupiga. Seega ei jõudnudki palju raha, aega ja tööd nõudnud Samara EVA kunagi võistlustulle. Kuid kuna projekti algusest peale oli meeles mõlkunud Peugeot 205 T16, otsustati Peugeot eeskuju järgides minna katsetama kõrberallidele. Kuid see on juba teine lugu...
Enne seda lõid tehase konstruktorid Samarast ralliauto pisut madalamate eesmärkidega, kuid siiski taheti koguda oskusteavet neljarattaveo alal. Sündiski Samara 4×4, millel kasutati nelikvedu ja 150 hj Lada mootorit, mis asus tagatelje kohal. Auto sõitis näiteks rallil Sojuz '85. Kahjuks ei pandud seda originaalset ja tavakasutussegi kõlbulikku 4×4 skeemi seeriaautole.
Samara kohandati ka A-grupi ralliautoks, kuid raha ei suudetud sinna enam niipalju suunata. Mootor oli küll 150 hj vabalthingav, kuid tulemused üsna kesised, põhjuseks oli peamiselt esirattavedu ja turbo puudmine.
Nivaga Dakari rallile!
Niva oli kõrberallidel sõitmiseks väga hea toorik, seda oma usaldusväärsuse ja lihtsa ehituse tõttu. Seetõttu on loogiline, et esimesel Pariis-Dakari rallil 1978. aastal olid stardis paljud amatööridest erasõitjad oma tuliuute Nivadega, et neile "väike testisõit" teha. Sellest võidusõidust alguse saanud buum julgustas prantsuse importööri Lada-Poch koostama skeemi, mis oligi mõeldud neidsamu amatööre silmas pidades: neile pakuti tehnilist abi ja lisavarustust kõrberallideks. Dakari kasvav edu meelitas Lada koostöös Pochiga lõpetama amatööride ajastu kõrberallidel ja looma esimene taolistele rallidele keskendunud tehasetiim. 1980. aastal selline tehasetiim ka moodustati. Tollane võistlusauto arendas 120 hj.
1981. aastal varustati Niva VFTS-i 1800 cm3 turbomootoriga. See polnud siiski ainus võimas modifikatsioon sel aastal. Lada-Poch Niva Proto oli vägagi edukas, kuid ka tavalisest Nivast vägagi erinev. Sel oli tagaasetusega Porsche 6-silindriline mootor. 1981. aastal jäi ekipaažil Briavoine/Deliaire võidust napilt puudu: 3. kohale jäädi vaid radiaatori purunemise tõttu, sama mudel oli 2. kohal 1982. ja 1983. aastal. Ekipaaž Lartigue/Giroux saavutas 4. koha veel 1986. aastal. Saavutati ka palju võite muudel võistlusel ja see lõi Nivale võimsa reputatsiooni, oli Niva ju 1980. aastate alguses müüduim nelikveoga auto Saksamaal ja Prantsusmaal. Imidžile aitas tugevalt kaasa see, et ilma ei teinud ainult ülivõimsad spetsiaalautod. Paljud amatöörid osalesid oma suhteliselt standardsete autodega ja saavutasid auväärseid kohti. Niva oli vastupidav ja seda ka kõige raskemates tingimustes... Inimesed teadsid, et sel rallil on juba finišisse jõudes võitja tunde.
1984. aastal hakkas sport tõsiselt professionaliseeruma ja ehitati mõningaid huvitavaid modifikatsioone. Näiteks Niva SMM – PRV 270 hj 3,5-liitrise V6 mootoriga. Niva ROCK oli varustatud ameeriklaste rohkem kui 300 hj F2 vormelimootoriga. Selle roolis olid prantslane Lartigue ja kuulus belglane Jacky Ickx. Siiski, nii kõrgeid kohti Dakaril Nivaga enam ei saadud, küll aga hulgaliselt väiksematel rallidel ja baja-sõitudel.
Porsche ja Samara (VAZ-2108)
1990. aastal saabus uus ajastu, katsetati uusi prototüüpe ja võistlustulle läks Samara T3. See oligi tegelikult ümberkohandatud B-grupi ralliauto Samara EVA, mis aga tavarallisse kunagi ei jõudnud. Tänu headele suhetele Lada ja Porsche tehaste vahel (vähesed teavad, et Porsche abistas venelasi Samara mootorite konstrueerimisel ja tootmisse panekul) varustati see Porsche 3,6-liitrise topeltturboga boksermootoriga, mis arendas tervelt 300–400 hj ja tagas tippkiiruseks 220 km/h. Vedrustuse kujundamisel oli suur osa Tupolevi konstrueerimisbürool, mis muidu tuntud lennunduse alalt. Rooli ja katsetama asus Stuttgardi toodangu soosija Jacky Ickx. Oodatult tulid ka väga head tulemused. 1990–1994 oli Lada Samara T3 kõrberallidel alati esikümnes. Vaaraode Ralli võit 1990, Tuneesia ralli, 3. ja 4. koht, roolis vastavalt Patrick Tambay ja Jacky Ickx. 1990, Pariis–Dakar, 7. koht, piloodiks Jacky Ickx ja 1991 aastal 5. koht, piloodiks Didier Auriol. Samadel aastatel osalesid Samara prototüübid mitmel korral Pariisi–Pekingi rallidel ja mitmetel Bajadel, alati heade tulemustega. 1994. aastal usaldati Samarate ettevalmistamine Prantsuse tiimile Oreca, kuid too loobus peatselt kõrberallidest ja asus hoopiski ringradadel sõitma. Lada Motorsport, seega otsene Togliatti tehasetiim üritas kokkukuivanud rahadega veel teha otsustavaid liigutusi. 1994. aastal sõitis Lada tehase eest bagiauto, mis ei meenutanud otseselt ühtegi Lada mudelit. Aastal 1998 sõitis viimast korda kõrberallit Samara T3, kuid ei suutnud enam tugevas konkurentsis edu korrata.
Pärast 20 aastat kõrgtasemel sõitmist lahkus Lada kõrberallide areenilt vaikselt tagaukse kaudu, kuid kadestusväärse auhinnakollektsiooniga. Fännid loodavad vaikselt Lada tagasitulekut, kes teab, ehk suudab uus Niva midagi teha? Vana Nivat pole fännid igatahes veel maha kandnud, teda kasutatakse ka tänapäeval meeleldi seikluslikel off-road võistlustel, kus tuleb läbida väga raskeid, tavaautodele läbimatuid teelõike.
Toni Gardemeister
thumb|Toni Gardemeister Küprose rallil 2005. aastal Toni Gardemeister [ga:rdemaister] (sündinud 31. märtsil 1975 Kouvolas) on endine Soome rallisõitja.
Rallidebüüdi tegi aastal 1993, esimest korda startis maailmameistrivõistlustel 1996 aasta Tuhande järve rallill. Aastatel 1998–2000 esindas maailmameistrivõistlustel Seati, kuid firma loobumine rallist jättis ta 2001. aastaks sisuliselt tööta (osales üksnes 4 MM-rallil). Aastail 2002–2004 oli Škoda tehasesõitja. Aastal 2005 kuulus Fordi tiimi ja senise kaardilugeja Paavo Lukanderi asemel hakkas juhiseid andma Jakke Honkanen.
Herta Laipaik
Herta Laipaik (1943. aastast Herta Leilia Rumma, 1955. aastast Herta Leilia Kornev; 29. jaanuar 1921 Hummuli vald – 17. jaanuar 2008 Tallinn) oli eesti kirjanik.
Teda on peetud Eesti folkloorse õuduskirjanduse rajajaks.
Lapsepõlv ja haridus
Herta Laipaik sündis Kaprani suurtalu peretütre Ella Maria (sünd. Pastarus) ja kaevumeistri Juhan Laipaiga esiklapsena. Noorpaar hakkas kohe Tõrva linna maja ehitama. Herta Laipaik õppis Tõrva algkoolis ja gümnaasiumis (1928–1940) ning jätkas haridusteed Tartu Ülikooli arstiteaduskonnas (1940–1943).
Elukäik
Pärast juunipööret töötas ta ajalehes Tartu Kommunist, alates 1940. aastatest tegi kaastööd ajalehtedele Postimees, Eesti Sõna, Õhtuleht.
1944. aasta septembris põgenes Herta esimene abikaasa dr Endel Rumma Nõukogude okupatsiooni eest Rootsi. Lapseootel Herta ei riskinud kaasa minna ja jäi Eestisse. 1945. aasta märtsis sündis tütar Katrin.
1949. aastal küüditati Herta Laipaiga hilisem abikaasa Nikolai Kornev Siberisse. Herta sõitis tütar Katriniga aasta hiljem talle vabatahtlikult Siberisse järele. Pärast Stalini surma 1953. aastal kolis Eestisse naasnud pere kõigepealt Karksi-Nuia alevikku, kus dr Kornev töötas jaoskonnaarstina ja Herta Laipaik oli Abja rajoonilehe kirjasaatja ja temalt hakkas vabariiklikus noortelehes Säde ilmuma seikluslik järjejutt "Hõbetähega taigas" (raamatuna 1958). 1958. aasta detsembris sündis teine tütar Riina.
1964. aastal kolis perekond Tallinna, kus Herta töötas algul Fr. R. Kreutzwaldi nimelises Eesti NSV Riiklikus Raamatukogus ning hiljem Eesti NSV Teatri- ja Muusikamuuseumis raamatukoguhoidjana kuni kutseliseks kirjanikuks saamiseni 1977. aastal. Alates 1984. aastast oli Herta Laipaik Eesti NSV Kirjanike Liidu liige.
Looming
Herta Laipaik viljeles oma pika kirjanikutee jooksul mitut žanri. Tema sulest on ilmunud ulmeteoseid, sealhulgas folkõudust, kriminaalromaane, kuuldemänge ja lühiproosat.
Varasematest lühijuttudest on tuntumad jutustused "Teenijatüdruk Kärt" (1944), "Gloria Dei" (1966) ja "Orjakivi" (1966). Hea ainetundmisega paistab silma Laipaiga Siberi-teemaline looming romaanides "Hõbetähega taigas" (1958) ja "Angaraa ääres" (1992) ning jutukogus "Üksik paat Jenisseil" (1966), kus muuhulgas käsitletakse Eestist väljasaadetute elu sõjajärgses Siberis.
1977. aastal ilmus Herta Laipaiga sulest kriminaaljuttude kogumik "Kummitus muusikatoas. Doktor Vallaku mõistatus". Teos oli populaarne, ning Herta Laipaika on nimetatud eesti sõjajärgse kriminaalkirjanduse emaks ning eesti esimeseks "krimileediks".
Herta Laipaiga kirjanduslikku kullafondi kuuluvad etnoõuduste žanris kirjutatud muistendilaadsete lugude kogumikud "Maarjakask (1983), "Kurjasadu" (1987) ja "Hauakaevaja lood" (1991). Andrus Org kirjutab: "Muistendilaadseid jubejutte koondab Herta Laipaiga kogumik "Maarjakask" (1983), kus täiskasvanutele mõeldud müstilise atmosfääriga kaheksa lugu sisaldavad ehtsat algupärast paganlikku pärandit, nii teispoolseid jõude kui ka nõiduslikke elemente (nt lapsi vette meelitav jõenäkk, seitse sohu uppunud talupoega, kalmuvaimude kättemaks). Žanriliselt liigitub kogumik etnoõuduseks, mis töötleb folkloorset ja etnograafilist ainet psühholoogilises võtmes. Sünge miljööga karmid lood päädivad enamasti traagilise lõpplahendusega, läbivaks motiiviks on hukatuslik kirg. Laipaiga kuulumist eesti etnoõudusulme tippu kinnitab veel teinegi kogumik "Kurjasadu" (1987), kus tegutsemas on vete- ja puuhaldjas, kratid, kurjamid, nõiad ja teised üleloomulikud olendid. Helme kihelkonnast pärit õudusmotiive kasutab Laipaik kogumikus "Hauakaevaja lood" (1991), kus jutte raamivad peategelasest kalmistuvahi Surma-Kusta monoloogid.
Eesti ulmekirjanduse asjatundja ja antoloogiate koostaja Raul Sulbi on Laipaika pidanud "folkloorse õuduskirjanduse" rajajaks Eestis. Need Laipaiga originaalsed muistsed lood kütkestavad oma iidsete mulgi kommete, uskumuste ning keelekasutusega ka tänapäeva lugejaid.
Aastad 1980–2000 olid Herta Laipaiga viljakaim periood, kuhu kuuluvad lisaks juba mainitule ka romaanid "Pelg" (1993), "Koerakoonlane" (1993), "Pärlid surevad pikkamisi" (1993), "Musta opaali rada" (1996), "Oma koja narr" (1998) ning "Ood litrilisele õhtukleidile" (1999). Herta Laipaiga viimane teos on teise maailmasõja sündmusi käsitlev mälestusromaan "Tuulekellad" (2000), mille eest kirjanik pälvis A. H. Tammsaare nimelise kirjanduspreemia. Raamatu ingliskeelne tõlge "Wind Chimes" (tõlkija Virve Martin) ilmus 2006. aastal.
2001. aastal autasustati Herta Laipaika Valgetähe teenetemärgiga.
Villota
Villota ehk villotta on mitmehäälne ilmaliku sisuga laul, mis oli levinud 16. sajandil Itaalia põhjaosas, Friulis ja Veneetsia ümbruses. Pärines osaliselt rahvamuusikast, sarnanes Lõuna-Itaaliast pärit villanellaga. Villota areng toimus pisut varasemast ja samaaegsest frottola 's t sõltumatult.
Juba 16. sajandil kasutati nimetust vahetevahel villanellaga sünonüümsena. Villotat on tänapäeval nimetatud ka frottola üheks alaliigiks ja vahel koguni madrigaliks.
Kirjeldus
Villotas põimusid mõned rahva- või tänavamuusikale omased tekstijooned ja kunstmuusikale omane läbikomponeeritud mitmehäälsus, kuid puudus neid ühtseks rühmaks koondav vormitunnuste kogum. Enamasti olid nad neljahäälsed ja varieerisid akordilisust polüfoonilise imitatsioonitehnika kasutamisega, tekstid olid talupoegade tegemiste teemal. Selle laulutüübi eelkõige meelelahutuslikku olemust näitas omapärane mõttetute silpide kasutamine laulu tekstis (lilolela ), sageli esinevad roppused ja muusika tantsuline rütm.
Tekstid on pigem deklamatoorsed, neis puudub frottola-tekstide luulelisus ja madrigalitekstide rütmiline voolavus, mis on viinud mõned uurijad mõttele 16. sajandi alguse prantsuse šansooni mõjust villotale.
Pikematel ja keerukama ülesehituse ja muusikaga villotadel oli nio, eraldi osa, mis toimis refräänina ja eristus salmi või salmide põhiviisist kiirema tempo või erineva meetrumi poolest. Villotade puhul ilmnes teksti dialektist sageli laulu päritolukoht: laule märgiti nimetustega nagu villote alla paduana (Padua), alla veneziana (Veneetsia) või alla mantovana (Mantua). .
Näited
Villotaks on nimetatud Josquin Desprez' laulu "Scaramella va alla guerra", milles esineb koomiline peategelane ja arusaamatutest silpidest refrään "Lo zombero boro borombetta, lo zombero boro borombo" jne.
Hilisematest autoritest kirjutas villotasid Filippo Azzaiolo, kes pealkirjastas oma kolm 1560–1570 ilmunud laulukogumikku "Le Villotte del Fiore alla padovana". Tema laulude stiili iseloomustab meetrumite vahetamine laulu jooksul.
Lootvina
Lootvina on küla Põlva maakonnas Põlva vallas. Küla lähistel paikneb Lootvina soo ja voolab Lootvina peakraav.
Küla kuulus Võnnu kihelkonda ja külas oli Lootvina kõrvalmõis.
Aastatel 1945–1990 kuulus küla (1978. aastani Lootvina asundus) Vastse-Kuuste külanõukogu koosseisu. Aastatel 1990–2017 kuulus küla Vastse-Kuuste valda.
Kaitseluureagentuur
Kaitseluureagentuur (Defense Intelligence Agency; DIA) on Ameerika Ühendriikide Kaitseministeeriumi koosseisu kuuluv sõjaväeluure agentuur, mille ülesanne on kaitsealase teabe kogumine.
DIA allub staabiülemate ühiskomitee kaudu kaitseministrile. Agentuuri ülesanded on sõjaliste luureandmete pidev kogumine, töötlemine, hindamine, analüüsimine, seostamine ja levitamine. Muude eesmärkide hulka kuuluvad raskesti ligipääsevate teabeallikate tõhusam kindlaksmääramine, kaitseministeeriumi luuretegevuse tõhusam haldamine ning liiasuse kõrvaldamine organisatsioonis ja selle tegevuses.
DIA juht on kindralleitnant Scott Berrier.
Ajalugu
Pärast Teist maailmasõda oli USA-s luuretegevus killustatud. Luureandmeid kogus, töötles ning edastas riigisekretärile ja teistele valitsusasutustele kolm sõjaväeametkonda. See tähendas mitmes valdkonnas topelttööd ning oli kulukas ja ebatõhus.
1958. aasta kaitse ümberkorraldamise akt soovis neid puudusi parandada, määrates vastutuse USA relvajõudude ülemjuhatuse luureosakonnale. Ent vastutusliinid jäid ebaselgeks, kooskõlastus oli vilets ning esialgsed tulemused andmete usaldusväärsuse ja täpsuse osas olid puudulikud. President Dwight Eisenhower moodustas 1960 ühistöörühma, et leida paremaid mooduseid riigi sõjaväeluure korraldamiseks.
Ühistöörühma soovitusel teatas USA kaitseminister Robert McNamara 1961. aasta veebruaris staabiülemate ühiskomiteele oma otsusest moodustada kaitseluureagentuur ning käskis neil luua kava koondamaks kogu sõjaväeluure kaitseministeeriumi alla. Töörühma juhtis USA õhujõudude kindralleitnant Joseph Carroll, kellest sai ka kaitseluureagentuuri esimene juht. Staabiülemate ühiskomitee avaldas kaitseministeeriumi direktiivi DIA moodustamise kohta 1. augustil 1961 ja DIA alustas tööd 1. oktoobril 1961.
Maasi
pisi|Maasi küla, august 2009 Maasi küla paikneb Saaremaa vallas Orissaarest neli kilomeetrit loode pool ning oli keskajal Muhu ja Ida-Saaremaa (Maasilinna foogtkonna) halduslik keskus.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Orissaare valda, haldusreformi käigus liideti Maasiga Laheküla.
Külas asub ordulinnus (Maasilinna linnus).
Eesti üks vanimaid laevavrakke, Maasilinna laev, leiti 1985. aastal Maasilinna ordulinnuse välisreidi vetest Väikesest väinast.
Enne 1926. aastat jäi küla Pöide kihelkonna territooriumile.
14. augustil 2006 avati Maasis jäätmejaam.
Sealne puurauk on Maasi kihtide üks stratotüüpe.
Koroonapandeemia Tšehhis
2020. aasta koroonapandeemia Tšehhis on osa ülemaailmsest koroonaviirushaiguse pandeemiast.
Esimene nakatumisjuhtum tuvastati Tšehhis 1. märtsil 2020.
Kronoloogia
Tuvastatud nakatunuid Tšehhis, allikas: <br style="clear:left;" />
Popkunst
Popkunst oli 1950ndatel Inglismaal ja Ameerika Ühendriikides tekkinud ning Mandri-Euroopasse levinud moodne kunstivool.
Nimetus on pärit Inglismaalt (popular art), kus sellega hakati tähistama massikunsti, peagi laienes see kõigile, kes kasutasid kaasaegse suurlinna keskkonnast pärinevaid visuaalseid kujundeid. Mõiste võttis kasutusele kriitik Lawrence Alloway. Popkunsti tekkele on mõju avaldanud uusdadaism.
Popkunsti motiivid ei olnud traditsioonilised, vaid kaasaegset tarbijalikku ühiskonda kujukalt iseloomustavad produktid ja industriaalse kultuuri objektid. Popkunst kasutas kõige argisemaid, banaalsemaid ja iseenesest tühisemaid esemeid ja nähtusi, mille keskel tavainimene argipäevas viibib, tihti kistes need tavapärasest keskkonnast välja ja tõstes mingil kunstilisel viisil eriliselt esile.
Eestis olid tuntumad popkunsti viljelejad Leonhard Lapin, Ando Keskküla ja Andres Tolts.
Aasia mängud
Aasia mängud on 1951. aastast saadik korraldatav olümpiamängude taoline spordivõistlus Aasia sportlastele.
Mänge reguleerib Aasia Olümpianõukogu ROK-i järelevalve all.
Padari
Padari on küla Põlva maakonnas Põlva vallas.
Küla kuulus Võnnu kihelkonda.
Aastatel 1945–1990 kuulus küla Vastse-Kuuste külanõukogu koosseisu. Aastatel 1990–2017 kuulus küla Vastse-Kuuste valda.
Küla läbib Ahja–Vastse-Kuuste tee.
Vanaaja muusika
Vanaaja muusika on muusika vanaajal.
Umbes 10. sajandil eKr rajas arvatavasti kuningas Taavet juudi templimuusika. Kuningas Taavet oli ise ka meisterlik kinnorimängija. Kuningas Saalomoni ajaks kujunes välja kutseliste templimuusikute leviitide seisus, kellel olid oma koolid ja tsunftilaadne organisatsioon.
Noodinäidete najal saab muusika ajalugu jälgida alates 5.–4. sajandist eKr, kui oli vanaaja muusika kõrgaeg. Varasemast ajast on säilinud vaid üksikuid näited, mis ei anna võimalust üldistusi teha. Siiski on teada, et muusikakultuur oli kõrgelt arenenud juba muistses Egiptuses, Babüloonias, Assüürias, Hiinas, Indias, Süürias, Palestiinas jm. On andmeid 3000 aastat tagasi Assüürias toimunud avalikest kontsertidest.
Muusikale omistati vanaajal võlujõudu ja jumalikku algupära – jumalate hääli võrreldi pillihäältega, pille, eriti neid, millel arvati jumalaid mängivat, peeti pühadeks. Muusikuid arvati jumalaga ühenduses olevaiks, mistõttu neid ümbritseti suure austusega. Näiteks kuulutasid Egiptuse vaaraod end muusikute sugulasteks, Assüürias oli kombeks jätta alistatud rahvastest ellu vaid muusikud, kes võeti teenistusse võitja õukonda.
Antiikajal kuulus muusika kokku luule ja tantsuga. Muusik oli üheaegselt nii laulja, pillimees, helilooja, luuletaja kui ka tantsija. Kunstiliigid polnud veel üksteisest eraldunud.
Antiikaja muusika oli peamiselt ühehäälne, kuid selle kõrval on ilmselt esinenud ka lihtsat mitmehäälsust. Harfi ja lüürat sõrmitsetakse piltidel alati kahe käega ning levinud olid topeltviled ja topeltšalmei, mis mängisid meloodiat koos burdoonheliga või ühe meloodia erinevalt kaunistatud variante. Keelte ja sõrmeavade arvu järgi pillidel võib arvata, et kasutati põhiliselt 5- ja 7-astmelisi heliridasid.
Iga rahva muusikakultuur oli omapärane. Egiptuses armastati suursugust, rõhutatult väärika rütmiga laulu, mida saatsid flöödid, harfid, lüürad ja lautod.
Süürias eelistati lärmakat muusikat, millele andsid erilise varjundi teravakõlalised kahe toruga šalmeid, löökpillid ja muud instrumendid.
Babüloonias pöörati tähelepanu muusikateooriale. Avastati intervallide seaduspärad ja koostati esimesed viiel helil põhinevad heliread (pentatoonika). Musitseerimisel koondati pille suurteks templiorkestriteks.
Muusikaõpetusest on vähe teada, kuid näib, et alates sumeritest on kõigis kultuurides nähtud seoseid muusika ja universumi korralduse vahel (helide suhted aastaaegadega ja planeetide liikumisega).
Vana-Kreeka
Vana-Kreekas õppisid muusikat kõik vabad inimesed, mõnes linnriigis isegi kuni kolmekümnenda eluaastani.
Vana-Kreeka antiikaeg jaguneb kolmeks perioodiks: arhailine ajajärk (8.–6. sajand eKr), klassikaline ajajärk (5. sajand – 330. aastad eKr) ja hilisem ajajärk.
Arhailisse ajajärku jääb kutseliste laulikute aoidide ja rändlaulikute rapsoodide tegevus. Nad esitasid eepilisi laule ja kultuslaule ehk hümne. Sellel perioodil arendati välja ka nomos (kreeka keeles 'reegel') – muusikaliste reeglite kogum, mis reglementeeris muusikas kasutatavaid meloodiakäike, rütmi, helilaade.
Klassikaline periood oli tragöödia hiilgeaeg. Aristotelese andmetel kujunesid tragöödia ja komöödia lauludest veinijumal Dionysose auks. Tragöödia olevat saanud alguse pidulikest kiiduhümnidest (ditürambidest), komöödia pöörastest sigivuslauludest. Tragöödia tähendab tõlkes sokulaulu. Sokutaoliseks saatüriks olid kostümeeritud Dionysose pidustuste kooride liikmed. Soololaulud ja lauldavad dialoogid vaheldusid võimsate kooridega. Vana-Kreeka tuntuimad autorid olid Aischylos, Sophokles ja Euripides. Tuntuim komöödiate looja oli Aristophanes. Sellel perioodil sai muusikast iseseisev kunst.
Hilisemal ajajärgul võeti kasutusele noodikiri. Kreekas võeti varasema pentatoonika asemel kasutusele 7-helilised heliread, mis nimetati Vana-Kreeka maakondade järgi dooria, früügia ja lüüdia.
Populaarseimad pillid olid aulos, lüüra ja kitara. Lüüra ja kitara saatel esitati ülevaid lugulaule ja armastusluulet. Oboetaolise kõlaga aulos oli seotud Dionysose pidustustega ning tragöödiaetendustega. Harilikult puhus mängija korraga kaht aulost.
Vanakreeka muusikateoorias oli vastakaid seisukohti. Pythagoras ja Platon pooldasid muusikas ranget korda, rajasid helide füüsikalise ja matemaatilise õpetuse. Aristoteles ja Aristoxenos seevastu arvasid, et muusikas on kõrgemaks otsustajaks inimkõrv, mitte mõistus, ja pidasid meelelist muusikat tähtsamaks kombelisest.
Vana-Rooma
Keiser Nero valitsemisajal toimusid Roomas muusika alal mitmesugused võistlused, millest võttis osa ka Nero ise. Nero oli andekas kitaravirtuoos. Kuna muusikavõistlustel loorberipärja võitmist loeti suureks auks ning esmajoones otsustas edu publiku reageering, kasutati ka palgaliste plaksutajate abi.
Popsiküla
Popsiküla (kohalik hääldus Popsikülä) on Leevijõe küla osa Põlva maakonnas Põlva vallas.
George Berkeley
pisi|George Berkeley (1730) kunstnik [[John Smiberti maalil.]] George Berkeley (12. märts 1685 – 14. jaanuar 1753) oli angloiiri teoloog ja filosoof, anglikaani kiriku piiskop. Berkeley oli äärmuslik empirist ja väitis, et pole võimalik tõestada materiaalse maailma olemasolu väljaspool empiirilist taju. Temalt pärineb fraas Esse est percipi – "Olla tähendab tajutud olla".
Ta sai hariduse Dublini Trinity College'is, mille lõpetas 1704. aastal kunstide bakalaureusena. 1721. aastal kaitses ta samas teoloogiadoktori kraadi. Berkeley teosed on kirjutatud peamiselt inglise, traktaat "De Motu" ladina keeles.
1728. aastal asus Berkeley elama Briti kolooniasse Põhja-Ameerikas Rhode Islandil lootuses rajada Briti valitsuse toel Bermuda saartele ülikool, edendamaks haridust Ameerika kolooniates. Seal ostis ta suurtalu, mis ei toonud aga oodatud sissetulekut. Valitsus ei eraldanud õppeasutuse jaoks raha ning Berkeley naasis 1732. aastal Londonisse. 1734. aastal nimetati ta Cloyne'i piiskopiks Iirimaal.
Ehkki luuletajana ei saavutanud George Berkeley suurt kuulsust, on ingliskeelses kirjanduses tuntud tema luuletus "Verses on the Prospect of Planting Arts and Learning in America" ("Värsid kunstide ja õpetuse istutamise väljavaadetest Ameerikas"), kust pärineb sageli tsiteeritud lõpuvärss: "Westward the course of empire takes its way; The first four Acts already past, A fifth shall close the Drama with the day; Time's noblest offspring is the last." ("Impeerium on lääne poole teel. On neli vaatust juba läbi saand ja viies jäänud lõpetada veel. On aja õilsaim võsu viimane.") Selles on nähtud Ameerika Ühendriikide sünni ja õitsengu ettekuulutust, kuigi tõenäoliselt Berkeley ise seda silmas ei pidanud.
Tema järgi sai nime Berkeley linn Californias.
Filosoofilised vaated
Inglise filosoof John Locke, kelle vaateid Berkeley nii edasi arendas kui ka kritiseeris, väitis, et me määratleme objektid nende esmaste ja teiseste omaduste ehk absoluutsete ja subjektiivsete omaduste põhjal. Näiteks temperatuuri pidas Locke subjektiivseks omaduseks. Kui panna üks käsi külma veega kaussi ja teine kuuma veega kaussi, hoida mõnda aega ning panna siis käed leige veega kaussi, siis tundub sama vesi ühele käele soe ja teisele jahe. Locke järeldas sellest, et temperatuur ei ole vee absoluutne omadus.
Locke kasutas seda argumenti absoluutsete ja subjektiivsete omaduste eristamiseks, aga Berkeley läks sealt kaugemale. Nii näiteks väitis ta, et ka suurus ei ole objekti absoluutne omadus, sest sama objekt tundub lähedalt vaadates suurena ja kaugelt vaadates väikesena. See, kas objekt tundub suure või väikesena, oleneb ka vaatleja enese suurusest. Kuna eri vaatlejad tajuvad objekti erisuurustena, ei saa suurus olla absoluutne omadus. Analoogiliselt ei pidanud Berkeley kuju objekti absoluutseks omaduseks. Seetõttu küsis Berkeley: kuidas saab siis olla midagi muud peale omaduste, mida me tajume?
Berkeley järgi ei eralda inimest ja Jumalat miski (loomulikult peale materialistlike väärarvamuste), sest loodus ja aine ei eksisteeri teadvusest täielikult sõltumatult. Selle doktriini kohaselt on Issanda ilmutus inimesele vahetult kättesaadav. See on meeltega tajutav maailm, inimese aistingute maailm, mis saadetakse tema juurde kõrgemaltpoolt, et oleks võimalik mõista ja taibata jumalikku eesmärki. Saksa filosoof Immanuel Kant nimetas Berkeley filosoofiat müstiliseks idealismiks.
Berkeley eitas mateeria kui substantsi olemasolu. Tema hinnangul on alusetu postuleerida mingit meie jaoks olemuslikult vahetult tajutamatut substraati, mis kannaks meile tajutavaid omadusi; reaalselt eksisteerivad vaid vaimud ja ideed, mida vaimud tajuvad. Vaimude uurimisega tegelevad metafüüsika ja teoloogia, ideedega loodusfilosoofia (tänapäeva mõistes füüsika), kuid neid kaht ei tohi segada, hakates postuleerima arvutuste lihtsustamiseks kasutusele võetud teoreetiliste konstruktsioonide reaalset eksistentsi. Niisugusteks põhjendamatuteks ja tegeliku sisuta mõisteteks pidas ta näiteks absoluutset ruumi ja liikumist ning füüsikalisi jõude. Metafüüsika ja füüsika eristamine oli Berkeley filosoofilises süsteemis oluline mitte üksnes range tervemõistusliku mõtlemise seisukohalt, vaid ka argumendina vabamõtlejate vastu, kuna niisugune eristus ei võimaldaks kasutada loodusteaduslikke argumente kristliku teoloogia vastu.
Matemaatikas kritiseeris Berkeley 17. sajandil väljatöötatud infinitesimaali ehk lõpmata väikese suuruse mõistet, mis tema arvates põhines loogiliselt vigasel arutelul. Newtoni ja Leibnizi töödes diferentsiaal- ja integraalarvutuse aluseks saanud infinitesimaalide kriitikuna ei seisnud ta sugugi üksi; infinitesimaali mõistet on kritiseerinud teiste seas Georg Cantor, Bertrand Russell ja Rudolf Carnap. Ehkki matemaatikaloolased on nimetanud Berkeley kriitikat teravapilguliseks, on infinitesimaalid siiski tänapäeva matemaatikas olulisel kohal.
Retseptsioon
Euroopa kontinendil võib leida tugevaid Berkeley mõjusid Immanuel Kantilt, kes osalt just sel ajendil eristas asju meie tajudes ja iseeneses (Ding an Sich).
Federal Emergency Management Agency
Federal Emergency Management Agency (FEMA, eesti keeles on kasutatud tõlkevasteid Föderaalne Kriisihaldamise Agentuur, Föderaalne Eriolukordade Agentuur, Eriolukordade Föderaalbüroo) on Ameerika Ühendriikide Sisejulgeolekuministeeriumi alluvuses tegutsev ametkond, mille ülesandeks on töötada välja tegevuskavad katastroofide puhul toimimiseks ja tagada eriolukordades abi jõudmine elanikkonnani. FEMA vastutusalasse kuulub reageerimine nendele loodusõnnetustele, tulekahjudele, õnnetustele kemikaalidega ja terroriaktidele, mis on kuulutatud presidendi poolt riikliku tähtsusega katastroofiks.
George Berkeley
Retseptsioon
Üks silmapaistvamaid Berkeley-uuringute keskusi on viimastel aastakümnetel Poolas. 1977. aastast ilmub ainuüksi Berkeley-teemaline ajakiri Berkeley Studies, mis on ka internetis vabalt saadaval. Eestis on Berkeley filosoofiat tutvustanud peamiselt Roomet Jakapi, kes kaitses sel teemal 2002. aastal ka doktoriväitekirja "Berkeley, Mysteries, and Meaning: A Critique of the Non-Cognitivist Interpretation".
Federal Emergency Management Agency
FEMA koosseisus on ligikaudu 2500 töötajat.
George Berkeley
Kirjandus
Artiklid
Federal Emergency Management Agency
Ajalugu
FEMA asutati president Jimmy Carteri korraldusel 15. juulil 1979, ühendades enda alla mitmed varasemad eriolukordade haldamisega tegelenud riiklikud ametkonnad. Kriiside lahendamine riiklikul tasandil sai Ameerika Ühendriikides alguse alles 1930. aastatel, varem oli see osariikide haldusalas. Keskset riikliku institutsiooni enne FEMA loomist ei eksisteerinud, erinevat tüüpi kriisidega tegelesid eri ametkonnad.
FEMA roll oli oluline 11. septembril 2001 toimunud terrorirünnakute ohvritele abi osutamisel ja rünnakute tagajärgede likvideerimisel. Koostöös sisejulgeolekuministeeriumiga asus FEMA juhtima riikliku turvalisuse tõhustamist ja välja koolitama spetsialiste massihävitusrelvadega tegelemiseks.
Ülle Bernhardt-Hertmann
Ülle Bernhardt-Hertmann (sündinud 8. märtsil 1974) on eesti näitleja ja inspitsient.
1997. aastal lõpetas Viljandi Kultuurikolledži teatrikateedri I lennu. Töötas aastatel 1997–2002 Ugalas näitlejana ning 2001–2005 inspitsiendina. Alates 2005. aastast töötab teatris NO99 inspitsiendina.
Ülle Bernhardt-Hertmann on Eesti Näitlejate Liidu liige.
Ta on abielus ja tal on poeg.
Rollid Ugala lavastustes
1994–1995 1996–1997 1997–1998 1998–1999 1999–2000 2000–2001 2001–2002 2002–2003 2003–2004 2004–2005
Federal Emergency Management Agency
Ajalugu
Märtsis 2003 ühendati FEMA ja veel 22 riiklikku ametkonda Sisejulgeolekuministeeriumiks. Agentuuri tollane juht Michael Brown ennustas, et see liitumine võib kaasa tuua agentuuri efektiivsuse languse. Tema sõnad leidsid kinnitust augustis 2005 USA lõunarannikut tabanud orkaani Katrina tagajärgede likvideerimisel ja orkaanis kannatada saanud elanikkonna abistamisel, millega FEMA ei suutnud rahuldavalt toime tulla. Agentuurile osaks saanud kriitika viis Michael Browni tagasiastumiseni.
2023. aasta aprillis kaevati FEMA kohtusse taastuvenergia puudumise tõttu Puerto Rico osariigi elektrivõrgu rekonstrueerimisel.
Andrei Antonov
Andrei Antonov on kurjategija, kellele on Eestis mõistetud eluaegne vangistus.
Antonov, olles süüdi mõistetud S. Savrini tapmises (Tallinna Linnakohtu 11. mai 1995. aasta otsus A. Antonovi süüdistusasjas kriminaalkoodeksi (KrK) § 101 p-de 2 ja 7, § 195 lg 3 ja § 207 lg 1 järgi), avaldas 13. septembril 1995, et ta on toime pannud veel kolm tapmist ja kirjutas selle kohta avalduse Riigiprokuratuurile. Järgnevatel ülekuulamistel andis Antonov oma tegude kohta üksikasjalikke ütlusi ning kahetses nende kuritegude toimepanemist.
22. septembril 1994 kella 2 ajal öösel röövis Antonov Tallinna–Narva maantee 134. kilomeetril eelneval kokkuleppel koos O. Guštšini ja M. Igoniniga sõiduauto. Antonov riietus politseiniku vormi ja kasutas sõiduautode peatamiseks saua. Guštšin ja Igonin olid sellal põõsastega varjatud sõiduautos, mille valgustid lülitati sisse, jätmaks muljet, et tegemist on politseiautoga. Peatanud sõiduauto VAZ 2109, nõudis Antonov, et sõidukijuht E. Tasso väljuks ja avaks auto pagasiruumi. Antonov tulistas sõidukist väljunud Tassole püstolist TT selga. Kui Tasso kukkus, tulistas Antonov veel talle pähe. Püstoli TT oli Antonov omandanud 21. septembril 1994. aastal Narvas. Pärast Tasso tapmist lohistasid Guštšin ja Igonin laiba teelt kõrvale. Röövitud sõiduauto müüs Antonov Tallinnas.
8. oktoobril 1994. aastal kella 24 ajal võttis Antonov Jõhvis Fööniksi restorani juures taksopeatuses eratakso FIAT, mida juhtis O. Laudma. Sõitnud taksol Ida-Viru maakonnas Tasaru külla, tappis Antonov sõiduki röövimise eesmärgil taksojuhi Laudma püstolilasuga pähe. Laiba lohistas ta maanteekraavi.
Samal ööl sõitis Antonov röövitud sõidukiga Kohtla-Järvele, kus ta leppis Guštšini ja Igoniniga kokku järgmise sõiduauto hõivamises.
9. oktoobril 1994 kella 3 paiku öösel sõitis Antonov röövitud sõiduautol koos Guštšini ja Igoniniga Tallinna–Narva maanteel samasse kohta, kus tapeti Tasso. Antonov riietus taas politseivormi ja peatas sauaga sõiduauto Renault ning nõudis, et juht väljuks sõidukist. Kui sõiduauto juht O. Lerko väljus, tulistas Antonov talle püstolist PM kaks lasku pähe. Püstoli oli ta omandanud Tallinnas pärast Tasso sõiduauto müümist.
Ida-Viru Maakohtu 8. augusti 1996. aasta otsusega tunnistati Andrei Antonov KrK § 101 p 1, § 101 p-de 1 ja 8, § 101 p-de 3 ja 8, § 141 lg 2 p-de 1, 2 ja 3, § 141 lg 2 p-de 1, 2, 3 ja 5, § 197 lg 3 ja § 207 lg 1 järgi süüdi ja talle mõisteti, lugedes vabadusekaotuslikud karistused KrK §-de 40 ja 41 alusel kaetuks raskema karistusega, erakordne karistus – surmanuhtlus.
2003. aasta kevadel, viibides Murru vanglas, torkas Antonov noa ühe tavavangi selga, vigastades tolle kopsu. Põhjus: tavavang polnud nõus loovutama Antonovile oma 1500 krooni.
Sama aasta suvel kordas Antonov sama kuritegu Ämari vanglas. Seekord oli ta ohver vangivalvur, kellel opereeriti pärast noatorget vasak neer ja kes on nüüd invaliid. Kohtus võttis Antonov pussitamised omaks, kuid ei kahetsenud kuritegusid. Vastupidi – ta lubas, et hakkabki tapma vanglatöötajaid, kes takistavad tema üleviimist Murru vanglasse, kus tal olnud parem elu.
Dominica riigipeade loend
Dominica riigipeade loend loetleb riigi presidendid alates 1978. aastast kuni tänapäevani.
Lepalind
Lepalind ehk aed-lepalind (Phoenicurus phoenicurus) on linnuliik rästaslaste sugukonna lepalinnu perekonnast.
Tema rahvapärased nimetused on teiste hulgas sarvik, tulisaba, tulisaba-lind, tulelind, lauklind, lepaliur, kaseüüt, lepaüüt, punaüüt, punaütt.
Nii linnu "lepalind" ja punaka puiduga puu "lepp" nimetus kui ka tegusõna "lepitama" pärinevad ühisest läänemeresoome sõnatüvest, mis tähendab verd. See viitab linnu punakale saba- ja rinnasulestikule.
Levila
Lepalind pesitseb Euroopas ja Loode-Aafrikas, Aasias ida suunas kuni Obi ja Jenissei veelahkmeni ning Iraanini. Eestis on lepalind tavaline haudelind, tema pesitsusaegne arvukus on viimase hinnangu järgi 15 000 – 20 000 paari.
Lepalind talvitub Ekvatoriaal-Aafrikas ja Lõuna-Araabias. Loode-Aafrikas on lepalind paigalind.
Ränne toimub öösiti. Pesapaikadesse jõuab lepalind aprilli lõpul, Eestisse mai algul, Aafrikasse oktoobris.
Lepalind arvatakse kõige vähem ohustatud liikide hulka.
Välimus
Lepalind on umbes varblase suurune, kuid märksa saledam. Tema kehapikkus umbes 15 cm, tiiva pikkus 8 cm, mass kuni 20 g.
Lepalind on eredat värvi. Hundsulestikus on isaslinnu pea ja selg tumehallid, laup on valge, tiivad pruunid, saba, rind, kõhualune ja küljed roostepunased, kurgualune, pugu, põsed ja silma ümbrus mustad. Emaslind on valdavalt pruun, päranipuala ja saba roostepunased. Silmaümbrus on mõlemal ühtemoodi must. Noorlinnud on pruunid ookrivärvi laikudega kerel.
Toitumine
Lepalinnu toit on mitmekesine. Peamise toidu moodustavad selgrootud: mardikad (kärsaklased, naksurlased ja nende vastsed, jooksiklased, poilased, sitiklased), sääriksääsklased, kärbsed, lehevaablaste vastsed, sipelgate vastsed, käguvaablaste vastsed, liblikad ja nende röövikud, lutikalised ja ämblikud, sügisel lisaks marjad ja seemned.
Kahjurputukate hävitajana toob lepalind suurt kasu.
Elupaik
Elupaigana eelistab lepalind sega- ja lehtmetsi, hõredaid valgusrikkaid kuivi männikuid, parke ja aedu.
Pesitsemine
Pesa tehakse puuõõnsustesse ja -riitadesse, sageli tuulemurru varju, puujuurte alla ja vahele (eriti kui need kasvavad järsakutel), urgudesse kaljuservadel ja kivide all, asulates pesitsedes hoone karniiside ja vooderdise taha ning pööningutele. Meelsasti pesitseb ka tehispesades.
Lepalind muneb mai lõpul 5–9, tavaliselt 6–7 taevasinist muna. Haub peamiselt emaslind: 13–15 päeva. Sama kaua viibivad pojad pesas. Sel ajal toidavad neid mõlemad vanemad, tuues toitu kuni 500 korda päevas. Vanemad toidavad neid veel nädal aega pärast pesast lahkumist, sest pojad ei ole sel ajal veel päris lennuvõimelised.
Lepalinnul on kaks kurna aastas.
Laul
Kui isaslinnud on hõivanud pesitsusala, siis hakkavad nad seal laulma. Nad laulavad peaaegu ööpäev läbi, vaikides ainult kesköö paiku (kella 23–3). Laul on meloodiline ja kõlav, kuid seda on nimetatud ka pisut tüütuks. Eriti intensiivne laulmine toimub koidu ja eha ajal. Laulmise ajal kordab isaslind sageli ja valjult oma kutsehüüdu "Friid-tek, friid-tek ...", tõmbleb sabaga ja väristab kirevat sabasulestikku.
Lepalinnu laulu tõlgendus inimkeelde oleks: "Siht, siht, saht, saht, sea pära võru võkk." (Tõstamaa)
Kiidjärve
Kiidjärve on küla Põlva maakonnas Põlva vallas.
Ajalugu
Kiidjärve küla (Kidierve) on esimest korda mainitud 1521. aastal. Esmased teated Kiidjärve mõisa kohta pärinevad 17. sajandi lõpust. 18. sajandi teisel poolel ehitati mõisasüdamiku hooned ja samal ajal rajati tõenäoliselt ka park. Mõisa härrastemaja hävis 1950. aastal tulekahjus, säilinud on osa kõrvalhooneid ning mõisale kuulunud 1914. aastal Kiidjärve telliskivitehases valmistatud punastest tellistest ehitatud Kiidjärve vesiveski.
Ajalooliselt kuulus Kiidjärve ala Tartumaa lõunaosa Võnnu kihelkonda. Valdade moodustamise aegu kuulus Kiidjärve ala Kiidjärve valla koosseisu. 1893. aastal ühendati Kiidjärve vald Vastse-Kuuste vallaga. 1938. aasta vallareformiga aga moodustati suurem Kiidjärve vald, mis hõlmas ka varasema Vastse-Kuuste valla.
1928–1931. aastatel ehitati läbi Kiidjärve Tartu-Petseri raudtee.
1920–1940. aastatel asus tänase Kiidjärve küla maadel lisaks Kiidjärve mõisale neli asunikutaludega väikeküla: Järve, Kassioru, Lükko ja Visse.
1949. aasta märtsiküüditamise järel tühjaks jäänud Kiidjärve küla Haavassaare talu anti Vanemuise teatrile puhkekoduks.
Kiidjärve vald likvideeriti 1. oktoobrist 1950 ja samast ajast liideti Kiidjärve Põlva rajooni kuuluva Vastse-Kuuste külanõukoguga. 1954. aasta seisuga oli küla ametlikuks nimeks Järve, kuid külas tegutsevad asutused kandsid Kiidjärve nime (Kiidjärve rahvamaja, Kiidjärve raamatukogu, Kiidjärve algkool, Kiidjärve haigla). 1. novembrist 1990 oli Kiidjärve taas Vastse-Kuuste valla koosseisus. 22. oktoobrist 2017 kuulub Kiidjärve Põlva valla koosseisu.
2004. aastal asutati Kiidjärve Küla Selts.
Rahvastik
2011. aasta rahvaloenduse andmetel elas Kiidjärve külas 168 inimest. Rahvastikuregistri andmetel elas 1. jaanuari 2014 seisuga Kiidjärve külas 169 inimest.
Taristu
Külas tegutseb Kiidjärve raamatukogu, mis asub endise mõisa härrastemaja kohale 2003. aastal ehitatud raamatukogu-seltsimaja hoones.
Kiidjärvel asub RMK Kiidjärve looduskeskus, mille lähedalt algab Roiupalu õpperada.
Kiidjärve veskijärve ääres asub Kassioru Puhkemaja.
Loodus
Kiidjärve külast voolab läbi Ahja jõgi ning küla piiridesse jääb kolm järve: Kiidjärv ning Ahja jõe paisutamisest tekkinud Saesaare paisjärv ja Kiidjärve veskijärv. Ahja jõgi koos külgnevate alade ja jõeäärsete liivakivipaljanditega jääb kogu Kiidjärve küla ulatuses Ahja jõe ürgoru maastikukaitseala koosseisu.
Looduskaitse alla on võetud Kiidjärve mõisa park ja raudtee poole suunduva maantee ääres paiknev 250 meetri pikkune pärnaallee. Kiidjärve küla piiresse jäävad ka Akste looduskaitseala, Akste järve hoiuala ja suurem osa Valgesoo maastikukaitsealast.
Kiidjärve raudteepeatuse juurest algab Kiidjärve kuklasterada, rahvapärase nimega Kiidjärve Laanekuklaste Kuningriik, kus 20 hektari suurusel alal paikneb üle 200 laanekuklase pesa, suurimad neist 1,7 meetrit kõrged. Raja ääres paikneb ka Eesti kõrgeimate hulka kuuluv 42 meetri kõrgune kuusk.
Kultuurimälestised
Küla territooriumil asub mitu kultuurimälestist, mis on kantud kultuurimälestiste riiklikku registrisse. Ehitismälestised:
Arheoloogiamälestised:
Pühapaikade andmekogusse on kantud Laari ristipuud.
Tuntud isikuid
Kiidjärvel sündis ja veetis suvepuhkusi laulja Kalmer Tennosaar.
Alkoholi, Tubaka, Tulirelvade ja Lõhkeainete Amet
Alkoholi, Tubaka, Tulirelvade ja Lõhkeainete Amet (inglise keeles Bureau of Alcohol, Tobacco, Firearms and Explosives; lühend BATF või ATF) on Ameerika Ühendriikide Justiitsministeeriumi alluvusse kuuluv agentuur, mille ülesandeks on USA valitsuse kontrolli teostamine alkoholi, tubaka, lõhkeainete ja tulirelvade kasutamise ja müügi üle.
Kiidjärve
Tuntud isikuid
Kiidjärvel oli maakodu Vanemuise teatri näitlejal Aleksander Mältonil, kes aastatel 1963–1971 juhendas Kiidjärve näiteringi.
Alkoholi, Tubaka, Tulirelvade ja Lõhkeainete Amet
2003. aastast tegeleb maksude küsimusega rahandusministeeriumi alluvuses tegutsev Alcohol and Tobacco Tax and Trade Bureau (TTB).
Kiidjärve
Tuntud isikuid
Kiidjärvel elas ja suri Tartu Ülikooli professor Hermann Jaakson.
Oberhausen
Ajalugu
Oberhausen on moodustatud 1862. aastal ja sai linnaõigused 1874. aastal.
Tollipulk
pisi|Tollipulk pisi|Klassikaline tollipulk meeterskaalaga Tollipulk on jäik kokkuklapitav joonlaud lineaarsuuruste mõõtmiseks.
Traditsioonilised tollipulgad valmistati pukspuu puidust ning nende mõõteskaala oli tollides. Tollipulgal olid messingist otsad ja liigendid. Tollipulga levinuim pikkus oli 24 tolli ning laius 5/8 tolli. Klassikaline tollipulk on kollane.
Tänapäeval valmistatakse tollipulgad kõige sagedamini kasepuidust, aga ka plastmassist või metallist. Liigendid on roostevabast terasest. Põhiliselt valmistatakse 6–12 lülist koosnevaid ühe või kahe meetri pikkusi tollipulki, mille laius on umbes 16 mm ja paksus umbes 2 mm. Mõõteskaala on märgitud tollipulga mõlemale küljele, algusega kummastki otsast. Sageli kasutatakse ainult meetermõõdustikus skaalat, kuid ühele küljele võidakse märkida ka tollmõõdustikus jaotised.
Eesti jalgpallikoondislaste loend
Viimati uuendatud pärast 20. juunil 2023 peetud mängu Belgia.
Riigivolikogu 4. valimisringkond
'''Riigivolikogu 4. valimisringkond''' asus Tallinnas.