cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Erebuni
Uurimislugu
Esimest korda pöörasid teadlased Arin-Berdile tähelepanu 1894. aastal, kui vene teadlane Aleksei Arsenjevitš Ivanovski omandas Tšolmaktši küla (praegu Jerevani linnaosa Norkh) elanikult urartukeelse kiilkirjaga kivi. Kohalik elanik Papak Ter-Avetissov kinnitas, et leidis selle 1879. aastal Arin-Berdi künkalt. Pealdise joonise ja ligikaudse tõlke avaldas varsti Mihhail Vassiljevitš Nikolski Kivil olev pealdis teatas, et sellesse kohta ehitas Urartu kuningas Argišti I viljahoidla "mahuga 10 100 kapit". Ent alles 1947. aastal tegi Jerevanis Karmir Bluri künkal Boriss Piotrovski juhtimisel väljakaevamisi teinud ekspeditsioon künkal arheoloogilist luuret. Aastal 1950 alustas seesama ekspeditsioon Arin-Berdi künkal süstemaatilisi väljakaevamisi (Оганесян 1961).
Urartu Erebuni samastamine varemetega Arin-Berdi künkal
25. oktoobril 1950 leidis armeenia teadlane Konstantin Hovhannisjan luuretööde käigus kaks kiilkirjaga kaetud basaltkivi. Üks kivi teatas sellest, et Urartu kuningas Sarduri II ehitas viljahoidla, teine omistas Erebuni kindluse ehitamise kuningas Argišti I-le. Pärast seda leidu oletati, et Arin-Berdi künkal on peidus Erebuni varemed. Alates 1952. aastast jätkas künkal väljakaevamisi juba kaks ekspeditsiooni Boriss Piotrovski üldjuhtimisel koos: üks Armeenia NSV TA Arheoloogia ja Etnograafia Instituudist, teine A. S. Puškini nimelisest Riiklikust Kujutava Kunsti Muuseumist. Et palju esemeid pealdisega "Erebuni" oli leitud läheduses asuva Teišebaini väljakaevamistel, siis jäid mõneks ajaks kahtlused, kas Erebuni ikka asus Arin-Berdi künkal: jäi võimalud, et tahvel, mille Hovhannisjan oli 1950. aastal leidnud, oli sellele künkale sattunud juhuslikult. Kahtlused hajusid lõplikult 1958. aastal: väljakaevamistel leiti puutumatuna veel üks Argišti I pealdis Erebuni rajamise kohta vanaaja müüri pandud kivilt (Оганесян 1961, Пиотровский 1959:22–23).
{|class="graytable" |+ Leitud pealdised selle kohta, et Erebuni ehitas Urartu kuningas Argišti I
Tuhatjalgsed
Tuhatjalgseil on paarselt liitunud kehalülide tõttu igal lülil kaks paari jalgu.
Tuhatjalgseid on umbes 10 000 liiki.
Hümmling
thumb|[[Mittelradde, üks jõgesid Hümmlingis]]
Hümmling (Homelinghen, hömil – 'väike kivi') on pinnamoreeniga maastik, kuni 73 m üle merepinna, Emslandi piirkonnas Põhja-Saksa madalikul Saksamaa Alam-Saksi liidumaa lääneosas.
Tuhatjalgsed
Teadaolevatest tuhatjalgsete liikidest on tegelikult vähemalt tuhat jalga ainult ühel liigil. Kuni 2020. aastani ei olnud teada ühtegi tuhatjalgsete liiki, millel oleks rohkem kui 750 jalga. 2020. aasta augustis avastati Lääne-Austraalia puuraugust liik (Eumillipes persephone), mille ühel isendil loendati kokku 1306 jalga. Eestis elutsevatel tuhatjalgsete liikidel võib olla kuni 220 jalga
Hümmling
Paiknemine
Metsane Hümmling, mis on umbes 28 km pikk ja vaid mõni km lai, asub Emslandi piirkonna ja samanimelise kreisi põhjaosas, Emsi jõe valglas. Seda piiravad Emsi org läänes ja Saterland idas. See paikneb Werlte ümbruses, mis on umbes 22 km Meppenist kagus. Erinevad vooluveekogud väljuvad Hümmlingist, mis suubuvad Hasesse lõunas, Emsi kagus ja Ledasse põhjas.
Ajalugu
Hümmlingi küngastel on üle 100 enam või vähem säilinud dolmeni megaliitilisest kultuurist. Saksa-Rooma riigi ajal oli Hümmlingi piirkond Münsteri piiskopkonna põhjaosa, mida kutsuti Niederstift Münster, samas kui kiriklikult oli see piirkond Osnabrücki piiskopkonna osa. Neil päevil oli Emsland Vestfaali piirkonna osa. Münsteri vürstlik piiskop Clemens August käskis ehitada Clemenswerthi lossi suveresidentsiks jahihooaja tarvis. Sellest sai Vestfaali baroki peamine näide. Kui ta üritas kasutada teomehi selle lossi ehitamiseks, võitlesid "Vaba Hümmlingi" talupojad keiserlikus õuekohtus Wetzlaris välja eduka kohtuotsuse, et neid ei läänistatud kellelegi.
Tuhatjalgsed
Süstemaatika
Tuhatjalgsed jaotuvad järgmistesse ülemseltsidesse:
Hümmling
Ajalugu
Pärast lühikesi perioode Arenbergi hertsogkonna (1803–1810) ja siis Prantsuse keisririigi (1810–1814) võimu all said Hümmlingi künkad Emslandi piirkonna põhjaosana Hannoveri kuningriigi (1814–1866) lääneosaks. Pärast selle riigi annekteerimist Preisi kuningriigi poolt kuulus see Hannoveri provintsi.
Kultuur
Tüüpiline Hümmlingi eripära on Baukweiten Janhinnerk, tatrajahust tehtud pannkook siirupi, õunakastme, jõhvikate, muna, juustu, leiva või rukkileivaga.
Balduin IV (Jeruusalemm)
Balduin IV (prantsuse keeles Baudouin; 1161–1185), oli Jeruusalemma kuningas 1174. aastast kuni surmani 1185. aastal (suri 23-aastaselt). Võimul olles suutis ta tagasi tõrjuda Saladini rünnakud, mis oleksid ohustanud Jeruusalemma kuningriigi terviklikkust.
Hümmling
Kultuur
Hümmlinglaste 'rahvushümn' on Hümmelske Bur, laul, mis iseloomustab kohalikke elanikke.
Seal räägitakse ikka veel kohalikku murret Hümmlinger Platt, mis kuulub läänealamsaksa murrete põhjaalamsaksi rühma. Alles umbes 1975. aastal sündis põlvkond, mis kasvas üles ülemsaksa keelt kõneldes.
Hüveni veski on tehnoloogiline tõmbenumber Hümmlingis. See on viimane täielikult säilinud kombineeritud tuule- ja vesiveski Euroopas.
Balduin IV (Jeruusalemm)
Teda on ajaloos imetletud kui kuningat, kes suutis olla pühendunud Jeruusalemma kuningriigile, kuigi võitles leepraga, mis muutis ta lõpuks pimedaks ja halvas ta jäsemed.
Hümmling
Religioon
Hümmling on 93% katoliiklik. Pärast Teist maailmasõda oli seal palju põgenikke Saksamaa endistest idaprovintsidest ja 1990. aastast on Hümmlingis olnud ka etnilistest sakslastest sisserändajaid endisest Nõukogude Liidust, kes lisaks katoliku usule kuuluvad ka uusapostlikku kirikusse ja teistesse protestantlikesse uskudesse (nelipühilus, baptism).
Kõrgused
Kõrgused ja maatükid Hümmlingi küngastikul ja selle naabruskonnas on (kõrgused meetrites üle merepinna):
Balduin IV (Jeruusalemm)
Lapsepõlv
Balduin IV sündis 1161. aasta varasuvel. Ta isa oli Jaffa krahv Amalric ja ta ema oli Courtenay Agnes. Balduin oli saanud nime oma onu Balduin III järgi, kes oli poisi ristiisa. Legend räägib, et kui Balduin III-lt olevat küsitud, mida ta ristimise puhul plaanib poisile kinkida, siis teine olevat naerdes vastanud: "Jeruusalemma kuningriigi." Balduin III suri lastetult kaks aastat hiljem pärast oma nõo sündimist, mille tõttu sai Balduin IV isast Amalricist uus kuningas. Amalrici kuningaks saamine tekitas õukonnas probleeme, nimelt süüdistati teda ja Agnest olevat neljanda põlve sugulased. Selle tõttu keeldusid kõrgemad vaimulikud tunnistamast Amalrici kuningana. Amalric oli sunnitud abielu tühistama, kui ta soovis püsida kuningas. Nende abielu annulleeriti Aleksander III legaadi poolt. Kuningas palus paavstilt laste Balduini ja Sibylle legitimeerimiseks dispensatsiooni. See talle ka paavsti poolt anti. Agnes abiellus pärast lahutust Ibelini Hughiga. Kuna Amalric ja Agnes lahutasid siis, kui Balduin oli noorem kui kahene, siis lapsepõlves ta oma ema ei tundnud. Samuti ei puutunud ta kokku oma õe Sibyllega, sest tüdruk oli saadetud Jeruusalemma lähedale kloostrisse, kus tema tädi Yvetta oli abtiss.
Hümmling
Asulad
thumb|Clemenswerthi maja [[Emslandis]]
Asulad Hümmlingis ja selle ümbruskonnas:
Balduin IV (Jeruusalemm)
Noorus leepraga
Balduini isa abiellus uuesti, kui poiss oli kuuene. Tema kasuemaks sai Bütsantsi printsess Maria Komnene, kellega Balduini suhe püsis formaalne ning ei ole tõestust, et see oleks olnud lähedane. Amalrici soovil sai Balduin hariduse Tüürose arhidiakonilt Williamilt, kes oli sündinud Jeruusalemmas ja veetnud 20 aastat Lääne-Euroopas õppides. Juba koolis ilmnesid ka esimesed nähud, mis viitasid Balduini ravimatule haigusele.
Nimelt olevat William näinud, et Balduin ei teinud valust välja, kui teised lapsed ta kätt kriimustasid või näpistasid. William asus seda nähtust uurima ning leidis, et pool poisi paremat kätt on "surnud". Pärast esimesi sümptomeid lasi Amalric kokku kutsuda araablastest arstid, kes õpetasid Balduini haigusest olenemata ka ratsutama. Balduin olevat olnud suurepärane ratsutaja. William on veel öelnud, et Balduin oli oma vanuse kohta kena laps, kes oskas ratsutada paremini kui mehed, kes olid temast vanemad. Tal oli suurepärane mälu ja talle meeldis kuulata lugusid. Balduin olevat sarnanenud oma isaga mitte ainult välimuse, vaid ka kõne poolest. Talle meeldis ajalugu.
Kuigi Balduinil kindlat haigust ei diagnoositud, siis pidi isa vajalikuks teatada pojale, et tegemist on algusjärgus leepraga.
Amalric kartis oma varajast surma. Kuna ta isa ja vend olid mõlemad noorelt surnud, otsustas ta panna oma tütre Sibyllele võimalikult kähku mehele. Sibylle oli tol ajal 11-aastane, kes plaaniti panna paari Sancerre krahvi Stepheniga, kes oli Bloiside suguvõsast pärit. Kiire abielu eesmärk oli, et juhul kui Amalric peaks surema, siis väimees peaks riiki juhtima regendina seni kuni Balduin täisealiseks saab. Kui Balduin ei oleks oma haiguse tõttu kuningaks saanud, oleksid Sibylle ja Stephen olnud troonipärijad. Teadmata põhjustel jäi nende abielu sõlmimata. pisi|Õpetaja William leiab noore Balduini kätelt leepra tunnused
Isa surm ja kroonimine
Amalric suri 1174. aastal 38-aastaselt düsenteeriasse nakatunult. Kuna tütre abielu polnud saavutatud ning teisi poegi tal peale Balduini ei olnud, siis assambleel, kus osalesid kõrgemad vaimulikud ja ilmalikud juhid, otsustati üksmeelselt, et Balduin tuleks kroonida. Kuigi Balduin põdes leeprat, mis oleks takistanud tal kuningaks olemist, polnud haigust selleks ajaks veel diagnoositud. Lisaks oli Balduin kroonimise ajal vaid 13-aastane ehk ta poleks saanud ametlikult valitseda veel kaks aastat. Sellegi poolest ta krooniti kuningaks.
Kroonimine leidis aset 15. juulil. Tegemist oli küll esmaspäevaga (tavaliselt krooniti pühapäeval), aga päev oli sobiv, sest see tähistas 75. aastapäeva Jeruusalemma vallutamisest Esimese Ristisõja käigus. Balduin IV krooniti kuuendaks ladina Jeruusalemma kuningaks Püha Haua kirikus patriarh Amalricu poolt. vasakul|pisi|Balduin IV kroonimine
Regendiaastad
Riigi juhtimine jäi suuresti siiski 14-aastase Balduin IV kätte. Senešalli koht jäi täitmata peaaegu kaheks aastaks, sest Raymond III oli sõjaliste kohustuste pärast eemal ning Miles suri juba samal aastal. Seega pidi noor Balduin ise juhatama feodaalkohtu (High Court) kokkutulemisi.
Samal aastal naasis kuningriiki ka Baldwin IV ema Agnes. Baldwini kasuema Maria Komnene oli lahkunud oma läänivaldustesse. Tunnistajate meelest oli Agnes pühendunud ema, kes suhtus oma poega suure lahkuse ja kiindumusega. Selle tõttu sai ta osaleda Balduini juhatatud koosolekutel hilisematel aastatel, kui noormehe tervis halvenes. Nii tema kaasaegsed autorid kui ka hilisemad ajaloolased on Agnest kirjeldanud kui omakasupüüdliku ja jultunu naisena, kes kasutas oma haige poja positsiooni ära.
Ajal, mil kuningriiki valitses regent, tuli üha rohkem ilmsiks ka Balduini leepra ehk pidalitõbi. Tema õpetaja Williami väitel algas see siis, kui poiss oli puberteedieas. Kõige enam lõi leepra välja kätel, jalgadel ja näol ning üllataval kombel ei eraldatud teda teistest inimestest. See oli olnud tavaks sellel ajal, sest arvati, et pidalitõbi on väga nakkav.
Sõjaks valmistumine
Balduini esimesi aastaid troonil võib pidada kalkuleeritud sõjaks valmistumise aastateks, sest noor kuningas tegi mitmeid olulisi muudatusi ja plaane. Balduini iseseisev valitsemine sai alguse täpselt kaks aastat pärast kroonimist, milleks oli 15. juuli 1176. Raymond III regentsus lõppes. Samuti seadis ta ametisse uue senešalli, kelleks oli Joscelin I. Joscelini valimine senešalliks oli mõjutatud Balduini ema poolt, aga tegemist oli usaldusväärse isikuga. Joscelin oli Balduini lähim sugulane, kellel aga puudus ligipääs troonile samuti oli ta olnud kompetentne ja lojaalne administraator. Sellest tulenedes oli Balduinil võimalik teda usaldada, sest ohtu troonile Joscelin ei osutanud.
Balduini troonile tõus algas tormiliselt. Juba 1. augustil 1176 alustas ta koos Raymond III ja tema juhitud Tripoli väega Bekaa oru rünnakut. Lisaks rünnakule suudeti tagasi tõrjuda ka Damaskuse garnisoni väed, mida juhtis Saladini nõbu. Arvatakse, et sellest tulenevalt oli Saladin sunnitud lõpetama Masyafi piiramise. Olenemata oma haigusest võttis Balduin osa vägede juhatamisest. Ta oleks võinud delegeerida vägede juhatamise kellelegi teisele, aga seda ta ei teinud seni, kuni jaksa veel ratsutada. Lahingutes sai ta oma süveneva haiguse tõttu kasutada vaid ühte kätt.
1176. aastal abiellus ka Balduini õde Sibylle William Pikkmõõgaga (prantsuse keeles Guillaume Longue-Épée), kes oleks pidanud olema Balduini järeltulija. Tüürose Williami järgi võeti abielu avalikult negatiivselt vastu. Arvatakse, et põhjuseks võis olla Friedrich I Barbarossa lüüa saamine Legnano lahingus, mille tõttu tal polnud võimalik Jeruusalemma vajadusel aidata. Cremona Sicardi kohaselt oli Balduin pakkunud välja troonilt loobumise oma haiguse tõttu, aga William keeldus sellest.
Balduinil koos oma nõuandjatega oli troonile tõusmisest saadik plaan rünnata Egiptust, sest seal asus Saladini võimu kese. Selleks oli Balduinil vaja abi laevastikuga, mille puhul otsustas ta saata prints Reynaldi abi paluma (prantsuse keeles Renaud) Konstantinoopolisse, kus valitses printsi sugulane Manuel. Läbirääkimised Konstantinoopolis osutusid edukaks. Tänutäheks andis Balduin prints Reynadile võimu Hebronis, mis oli varem olnud kuninga maaomand. Vastuvõetud otsus tegi Reynadist vasalli, kes oli kuningriigis suuruselt neljas. Selline otsus kindlustas Jeruusalemma kuningriigi lõunapiiri, sest lisaks Reynadile valitses seal ka William Montferrat'st. Tänu tugevale lõunapiirile sai Balduin segada Saladini info levikut tema kahe pealinna – Damaskuse ja Kairo – vahel.
Plaanitud rünnak jäi Balduinil ja tema liitlastel aga sooritamata. William Montferrat'st ehk William Pikkmõõk haigestus Ascalonis ning suri mõned kuud hiljem. Temast jäi maha lapseootel Sibylle. Selline sündmus pani Balduini keerulisse olukorda, sest ta oli kaotanud oma troonipärija ja usaldusväärse väejuhi enne saabuvat sõda. Pärast Williami surma nomineeris Balduin Reynald Chatillonist oma regendiks, sest mees positsioonile oma oskuste ja usalduse tõttu. Samas tekitas otsus lõhesid kuninga lähedaste hulgas, sest kuningas kritiseeris ja ei valinud oma regendiks Raymond III Tripolist. Probleemid sõja alustamisega tekkisid ka Balduini liitlastel. Tekkis eriarvamusi ja tülisid, mis ei võimaldanud teha koostööd ning mille tõttu lükkus rünnak 1178. aastasse. Rünnaku keerukust tekitas suuresti Filipp I Flandriast, kes oli saabunud oma vägedega Jeruusalemma, aga leidis vabandusi, et mitte liituda sõjaga. See võis tuleneda asjaolust, et Filipp ei pruukinud sugugi saada ühtegi vallutatud maad endale. Kuigi Bütsantsi laevastik oli selleks ajaks jõudnud 70 galeeriga Akkosse. Balduin ja tema kaaskond ei soovinud Bütsantsi keisrit solvata ning otsustasid rünnata ilma Filipi abita. Filipp ei olnud sellise tulemusega rahul ning proovis leida kompromissi Bütsantsi saadikutega, mille käigus annaks ta vande, et naaseb sõja alguseks Jeruusalemma. Vanne ise oli loodud nii, et Filipp ei saaks seda anda, mille tõttu Bütsantsi saadikud lõpetasid läbirääkimised ja naasid tagasi Konstantinoopolisse oma laevastikuga. Tüürose Williami andmetel polnud sõja poolt ka Antiookia prints, Tripoli krahv ja Johanniitide ordumeister.
Ebaõnnestunud koostöö tõttu jäi frankidel kasutamata suurepärane võimalus nõrgendada Saladini võimu Egiptuses, mis ohustas neid ennast. Eriti siis kui Bütsantsi laevastik oli seilanud tagasi Konstantinoopolisse ja Filipp lahkunud oma armeega Jeruusalemmast.
Lahingud Saladini vastu
1177. aastal lahkus Filipp I Jeruusalemmast ning kohtus Tripolis Raymond III ja tema vasallidega, et rünnata Hama linna. Saladin oli teadlik oma suurepärasele luureteenistusele, et Frangi-Bütsantsi liit ebaõnnestus ning Filipp I on vägedega põhjas, seega otsustas ta teha vasturünnaku Palestiinasse. Selleks, et peatada Saladini rünnakut koondusid templiordu rüütlid Gazasse. Saladin marssis Gaza asemel hoopis Ashkeloni ning jõudis sinna 22. novembril. Saanud teada Saladini sissetungist, koondas Balduin kõik võimalikud väed Saladinile vastu. Kogutud rüütlite arvu pole kindlalt teada, aga arvatakse, et kogu kuningriigis oli alles ainult 600 rüütlit, sinna hulka kuulusid ka ordurüütlid. Anonüümne kirjutaja Põhja-Süüriast on öelnud: "'Kõik olid meeleheitel haige kuninga elu pärast, kes oli pooleldi surnud, aga võttis kokku oma julguse ja ratsutas Saladiniga kohtuma.'" pisi|530x530px|Balduin Montgisardi lahingus Sultani arvestused frankide kohta osutusid valeks. Nimelt arvas ta, et tee Jeruusalemmani on vaenlastest tühi. Seda kinnitas fakt, et ta oli kohtunud Balduini meestega Ashkeloni lähedal, aga nähes Saladini väe suurust otsustas Balduin oma armeega taanduda linna tagasi. Väiksemad väegrupid, kes pidid Balduiniga liituma, võeti Saladini poolt kinni, mis julgustasid teda üha enam marssima kindlalt Jeruusalemma poole Selle tõttu lasi ta oma armeel vabalt rüüstata ümbruses asuvaid asulaid. Samuti ei jätnud Saladin vägesid jälgima Ashkeloni linna, mille tõttu said kuninga, prints Reynaldi ja Gaza templirüütlite väed ühineda. Saladini tähelepanematus ja armee distsipliini kaotamine osutus talle saatuslikuks. 25. novembril 1177 kohtusid kuristikku ületavad Saladini väed Balduini juhitud vägesid Montgisardi kindluse lähedal. Frankidega kohtumine tuli Saladinile üllatusena. Kuigi Sultani vägi oli Balduini omast arvuliselt suurem, siis üleoleva suhtumise tõttu oli kaotanud ta sõdurite seas distsipliini, mis võimaldas frankidel sultani vägi purustada. Sultan ise pääses lahingust vaevu tänu oma ihukaitsjatele. Saladini armeest põgenenud sõdurid püüti õhtu saabudes kinni, sest armeele kohast formatsiooni Saladin ei suutnud taastada. Seda ei suutnud sultan teha ka järgnevatel päevadel talviste vihmade tõttu. Saladini kaotust kasutasid kohe ära Siinai beduiinid, kes rüüstasid sultani laagrit, mille tõttu jõudis sultan tagasi Kairosse vaid vähese varustusega.
Balduini ja frankide jaoks oli võit Montgisardi juures otsustav lahing, sest suudeti peatada pealetung Jeruusalemmale. Oleks Balduinil olnud rohkem mehi, siis oleks võimalik olnud kuningal võimalik jälitada Saladini järele jäänud vägesid või rünnata Damaskust, millega oleks lõplikult sultani võim hävitatud. Balduinil polnud aga piisavalt abi ning enda armeega ta seda riski võtta ei saanud.
Rahu ja hilisemad lahingud
1178. aastal viis Saladin oma väed tagasi Damaskusse, jättes oma venna al-Adili Egiptuse asekuningaks. Frangid küll ei rünnanud Saladini, kui ta liigutas vägesid, aga kasutasid võimalust ning proovisid vallutada Qalat Guindi kindlust. Operatsioon kukkus läbi, sest frankidel oli liiga vähe mehi. Rünnaku põhjuseks võis olla suuresti prints Reynaldi algatatud, sest tema alad piirdusid Siinai kõrbega.
Järgnevad kokkupuuted Saladiniga on võrdlemisi väikesed. 1179. aastal põrkasid Saladini nõo väed ja frangid kokku kevadel, kui toimus lammaste liigutamine. Balduin ise pääses lahingust elusalt põgenema, aga Humphrey Toronist sai surmavalt vigastada. Suuresti tänu temale ja tema ihukaitsjatele pääsesid kuninga väed põgenema. Humphrey surm oli kuningriigile suur tagasilöök, sest tegemist oli olnud austatud riigimehega. Tänu oma nõo võidule otsustas Saladin piirata Jakobi Koolmekoha (inglise keeles Jacob's Ford) juures asuvat kindlust. Kindluse piiramine osutus ebaedukaks ning lõpetati pärast paari päeva. Jätkati kohalike asulate rüüstamisega, mille tõttu oli Balduin sunnitud koondama taas oma väed. 10. juuni 1179 kohtus Raymond taas Saladiniga, kellel õnnestus krahvi väed segadusse ajada ja suunata nad taanduma koos Balduini vägedega. Taas olid frankide väed saanud lüüa.
Haiguse süvenemine
Balduini arenevast pidalitõvest ja sellega kaasnenud tüsistustest on informatsioon tänu Williamile. Balduini tervis hakkas tunduvalt halvenema 1183. aastal. Selleks ajaks oli ta kaotanud nägemise ning ta polnud võimeline oma käsi ega jalgu kasutama. Samuti oli ta impotent. . See oli tingitud närvikahjustustest, mis viis lihaste kärbumiseni. Selle tõttu oli ta sunnitud liikuma kanderaami abil. Samuti kärbusid silmalihased, mille tõttu ei saanud Balduin enam pilgutada ja silma sarvkest kuivas ära, mis tegi kuninga pimedaks. Jäsemete närvikahjustuste tõttu said lihtsad haavad muutuda kroonilisteks ja bakterite vohamise hävines ka tema nina.
Kuigi mõned arvasid, et Balduin peaks lahkuma oma positsioonilt, siis noor kuningas andis endast parima, et peita oma haigust. Oma süvenevast haigusest tingituna määras Balduin oma regendiks Guy de Lusignani. Guy osutus Balduini silmis sobimatuks regendiks pärast seda, kui teine oli rünnanud beduiine, kes olid olnud kuningliku kaitse all. Oma surivoodil määras Balduin oma järeltulijaks oma õepoja Balduin V, kelle regendiks pidi Balduin IV määrusel saama Raymond III Tripolist.
Surm ja järeltulijad
Balduin IV suri 1185. aastal (23-aastaselt). Täpset kuupäeva pole kinnitatud, aga arvatakse, et see pidi toimuma enne 16. maid. Ta maeti oma isa kõrvale Püha Haua kirikusse Kolgata mäe jalamile.
Balduin IV järeltulija Balduin V suri järgneval aastal. Pärast teda sai Jeruusalemma kuningriigi valitsejaks Sibylle, kes määras uueks kuningaks Guy de Lusignani.
Kajastamine popkultuuris
Balduin IV on kujutatud ka tänapäevases popkultuuris. "Taevane kuningriik" (Kingdom of Heaven) on draamafilm, kus Balduin IV-t kehastab näitleja Edward Norton.
Lükati kihistu
Lükati kihistu on Alam-Kambriumi ladestiku kihistu.
Kihistut esineb Eesti põhja- ja loodeosas.
Kihistu maksimaalne paksus Eestis on 20 m.
Kihistu moodustab liivakivi vahekihtidega savi Kihistu ülemises osas on liivakivi vahekihte rohkem, alumises vähem. Tegemist on üleminekulise kihistuga, mis paikneb Tiskre kihistu liivakivide ja Lontova kihistu savi vahel.
Suur takjas
Suur takjas (Arctium lappa) on kaheaastane ühekojaline rohttaim korvõieliste sugukonnast takja perekonnast.
Mõlajas leht
pisi|[[Põldkännakul on mõlajad lehed]] Mõlajas leht on leht, mille laba kõige laiem koht on tipu ligidal ja mis aluse poole järsult aheneb.
Aed-puhmikmalts
Aed-puhmikmalts (Bassia scoparia) on rebasheinaliste sugukonda kuuluv taimeliik.
498 eKr
Aasta 498 enne Kristuse sündi ehk meie ajaarvamist. Vana-Roomas oli see CCLVI (256.) aasta ab urbe condita.
Cantus
Cantus võib tähendada järgmist:
Klekotõna
Klekotõna (ukraina keeles Клекотина) on küla Ukrainas Vinnõtsja oblastis Šargorodi rajoonis. Elanike arv on 3872.
Eesti teede- ja sideminister
16. aprillil 1991 loodi senise Transpordiministeeriumi reorganiseerimisega Transpordi- ja Sideministeerium, mida hakkas juhtima transpordi- ja sideminister. 20. septembril 1992 nimetati Transpordi- ja Sideministeerium ümber Teede- ja Sideministeeriumiks ning seetõttu muutus ka ministeeriumi juhtinud ministri nimetus.
Teede- ja sideministri ametikoht kadus 1. novembril 2002, kui Teede- ja Sideministeerium ühendati Majandusministeeriumiga.
Teede- ja sideministrid 1992–2002
Parteid{{Legend|#FFE200|Eesti Reformierakond}}{{Legend|#007557|Eesti Keskerakond}}{{Legend|#0000FF|Eesti Rahvusliku Sõltumatuse Partei}}{{Legend|#014F9A|Isamaaliit}}
Jerome Karle
pisi|Jerome Karle (2009) Jerome Karle (sünninimi Jerome Karfunkle; 18. juuni 1918 – 6. juuni 2013) oli Ameerika Ühendriikide keemik, Nobeli auhinna laureaat.
Jerome Karle pälvis 1985. aastal koos Herbert A. Hauptmaniga Nobeli keemiaauhinna kristallstruktuuride uurimismeetodite arendamise eest.
Boris Nikolov
Boris Georgiev Nikolov (bulgaaria keeles Борис Георгиев Николов; 10. märts 1929 Dobrič – 29. jaanuar 2017) oli Bulgaaria poksija.
Nikolov sai II keskkaalus (kuni 75 kg) 1952. aasta Helsingi olümpiamängude poksivõistlustel pronksmedali, kaotades poolfinaalis hilisemale hõbemedalivõitjale Vasile Tiţăle (Rumeenia) ja jäädes edasisest medaliheitlusest välja. Ta osales I keskkaalus (kuni 71 kg) 1956. aasta Melbourne'i olümpiamängude poksivõistlustel, kuid kaotas veerandfinaalis hilisemale pronksmedalivõitjale Zbigniew Pietrzykowskile (Poola) ja jäi edasisest medaliheitlusest välja.
Nikolov osales I keskkaalus (kuni 71 kg) 11. Euroopa meistrivõistlustel (Lääne-Berliin, 1955), kuid kaotas veerandfinaalis hilisemale pronksmedalivõitjale Marcel Pigou'le (Prantsusmaa) ja jäi edasisest medaliheitlusest välja.
Nikolov oli läbi aegade esimene Bulgaaria sportlane, kes olümpiamängudel medali võitis.
Neil Diamond
Neil Leslie Diamond (sündinud 24. jaanuaril 1941 Brooklynis, New Yorgis) on juudi päritolu USA laulja ja laulukirjutaja.
Lauljakarjääri alustas ta 1960. aastatel. Suurema läbimurde saavutas ta 1966. aastal, mil ilmus tema debüütalbum "The Feel of Neil Diamond". Tema tuntumate laulude hulka kuuluvad muuhulgas "Cherry, Cherry" (1966), "Girl, You'll Be a Woman Soon" (1967), "Kentucky Woman" (1967), "Sweet Caroline" (1969), "Cracklin' Rosie" (1970), "I Am... I Said" (1971), "Song Sung Blue" (1972), "Longfellow Serenade" (1974), "You Don't Bring Me Flowers" (koos Barbara Streistandiga; 1978) ja "Love on the Rocks" (1980). USA singlite edetabelis Billboard Hot 100 on ta esikohale jõudnud lauludega "Cracklin' Rosie", "Song Sung Blue" ja "You Don't Bring Me Flowers". Ta on paljude oma laulude autor, lisaks on ta kirjutanud laule ka teiste artistidele, teiste seas The Monkeesile.
Pungasoomus
pisi|[[Harilik hobukastan|Hariliku hobukastani pungasoomused]] Pungasoomused on soomusjad, sageli vaigused alalehed puude ja põõsaste pungadel.
Gdovi kihistu
Gdovi kihistu on Ülem-Vendi ladestu vanim stratigraafiline üksus (kihistu).
Eestis esineb seda kihistut Haapsalu-Võrtsjärve-Haanja joonest kirde pool.
Kihistu maksimaalne paksus Eestis on 58 m. Selle moodustab valdavalt punane liivakivi.
Kihistu Eestis ei paljandu.
Oslo ooperimaja
300px|thumb|Oslo ooperimaja, 2008 Oslo ooperimaja (norra keeles Operahuset) on koduks Norra Rahvusooperile ja -balletile (seda nimetatakse ka Norra Rahvusooperiks). Hoone paikneb Oslo kesklinnas Sentrumis Bjørvika lahe ääres, mis on osa Oslo fjordist. Ooperimaja haldab Norra valitsuse nimel valitsusasutus Statsbygg. Maja üldpind on 38 500 m² ja seal asub 1100 ruumi. Teatri suures saalis on 1364 istekohta, kahes väiksemas saalis on vastavalt 200 ja 400 vaatajakohta. Pealava laius on 16 m ja lavasügavus 40 m. Omapärase kujuga hoone, mille välispind on kaetud Itaalia marmoriga ja Norra valgest graniidist plaatidega, jätab mulje otsekui veest välja kerkivast hiiglaslikust jääpangast. Oslo ooperimaja on pärast Nidarosi toomkiriku (norra keeles Nidarosdomen) rajamist (ehitustööd lõpetati 14. sajandil) Trondheimis üldse suurim kultuuriasutuseks ehitatud hoone Norras.
Ajalugu
300px|thumb|Vaade ooperimajale õhust, 2007 Pärast pikki arutelusid langetas Norra parlament Storting 1999. aastal otsuse ehitada Oslos uus ooperimaja. Arhitektuurikonkursile laekunud 350 võistlustöö seast kuulutas žürii võitjaks Norra firma Snøhetta. Hoone ehitustööd algasid 2003 ja ehitusgraafikut ennetavalt jõudsid need lõpule 2007. Ehitise maksumuseks kujunes 4,1 miljardit Norra krooni (ehk 707 miljonit USA dollarit). Ooperimaja pidulikul avamisel 12. aprillil 2008 osalesid teiste seas ka Norra kuningas Harald V, Taani kuninganna Margrethe II, Soome president Tarja Halonen ja Saksamaa liidukantsler Angela Merkel. Ooperimaja esimesel tegutsemisaastal külastas seda 1,3 miljonit inimest.
Hoone arhitektuur
thumb|right|160px|Oslo ooperimaja sisekujundus Ooperimaja katus on liigendatud ning ulatub mitmes kohas kaldpinnana maapinnani, moodustades laia tee, mis meelitab jalakäijaid jalutama üles katusele, et nautida seal üldvaadet linnale. Hea sileda kattega tasapinnad võimaldavad mõnel pool ka rulasõitjatel sõita. Hoone välispind on valdavalt kaetud valgete graniitplaatide ja Itaalia Carrara marmoriga, seevastu lavatorn on kaetud valge alumiiniumplekiga. Kuna plekitahvlid on toonilt ebaühtlased, siis loovad need üheskoos lavatorni seintele otsekui vana koemustri. Avarast klaasseintega fuajeest avaneb suurepärane vaade lahele. Ka peened, katust toetavad sambad fuajees ei sega vaatamist.
Maja sisekujunduses on kasutatud tammepuitu, mille soojana mõjuv värvitoon on kontrastiks hoone jahedalt mõjuvatele valget värvi välispindadele. Suur saal on hobuserauakujuline ja valgustatud ovaalse laelühtriga, milles on 5800 käsitsi valmistatud kristallklaasihelmest. Norra suurima laelühtri läbimõõt on 7 m ja kaal 8,5 tonni. Istekohad on varustatud elektroonilise süsteemiga, võimaldades teatrikülastajatel jälgida ooperi libretot kas norra, inglise või ka ooperi originaalkeeles.
Neil Diamond
Diamond on kokku välja andnud 35 stuudioalbumit. Tema plaate on maailmas müüdud üle 100 miljoni.
1973. aastal lõi ta muusika filmile "Jonathan Livingston Seagull", pälvides selle eest Kuldgloobuse. 1980. aastal pälvis Diamond pearolli muusikafilmis "The Jazz Singer" (1980).
Oslo ooperimaja
Ooperimaja kaunistavaid kunstiteoseid
thumb|Oslo ooperimaja ja [[Monica Bonvicini skulptuur "She Lies" (norra keeles "Hun ligger")]] thumb|200px|Ooperimaja kroonlühter Ooperimaja sise- ja väliskujundusele on pühendatud mitmed kunstiprojektid. Kõige silmapaistvam neist on Monica Bonvicini roostevabast terasest ja klaaspaneelidest skulptuur "She Lies" (norra k "Hun ligger"). See seisab betoonist platvormil Bjørvika lahes ooperimaja ees. Skulptor on saanud teose loomisel inspiratsiooni saksa maalikunstniku Caspar David Friedrichi maalist “Jäämeri” (saksa keeles "Eismeer"). Skulptuuri avas Norra kuninganna Sonja 11. mail 2010.
Neil Diamond
1984. aastal võeti ta laulukirjutajate kuulsuste halli Songwriters Hall of Fame'i ja 2011. aastal Rock'n'rolli Kuulsuste Halli liikmeks. 2011. aastal pälvis ta Kennedy keskuse elutööauhinna ja 2018. aastal Grammy elutööauhinna.
Oslo ooperimaja
Ooperimaja kaunistavaid kunstiteoseid
Tuntud on ka Olafur Eliassoni installatsioon “Teine sein” fuajees – see on suur dekoratiivne, geomeetrilise mustriga ja avaustega seinapaneel, mille juures kasutatakse valgusmängu.
Pealava eesriie on valmistatud USA kunstniku Pae White'i kavandi järgi. Villasest, puuvillasest ja polüesterlõngast kootud eesriide muster näeb välja kolmemõõtmeline ja aimab järele jääpinda. Eesriide mõõtmed on 23x11 m ja see kaalub 500 kg.
Bernhard Riemann
pisi|Bernhard Riemann (1863) Georg Friedrich Bernhard Riemann (17. septembril 1826 Breselenz, Hannoveri kuningriik – 20. juuli 1866 Verbania, Itaalia kuningriik) oli saksa matemaatik, mitteeukleidilise geomeetria loojaid.
Ta oli 1857. aastast Göttingeni Ülikooli professor. Tema teedrajavad tööd diferentsiaalgeomeetrias (Riemanni geomeetria looja) said Albert Einsteini loodud üldrelatiivsusteoorias kõvera ruumi kirjeldamise aluseks. Riemann on andnud olulise panuse ka matemaatilise analüüsi, arvuteooria, kompleksmuutuja funktsioonide teooria, diferentsiaalvõrrandite teooria, matemaatilise füüsika, teoreetiline füüsika ja mehaanika (gaasidünaamika rajajaid) valdkonnas.
Haridus- ja töökäik
1846. aastal astus ta Göttingeni Ülikooli, et õppida teoloogiat ja filosoofiat. Carl Friedrich Gaussi loenguid kuulates lülitus ta ümber matemaatikale. Aastatel 1847–1849 õppis ta Berliini Ülikoolis, kus kuulas Carl Gustav Jacob Jacobi, Peter Gustav Lejeune Dirichlet', Jakob Steineri ja Gotthold Eisensteini loenguid. Siit sai ta ka bakalaureusekraadi. 1849. aastal naasis ta Göttingeni ülikooli, et töötada oma dissertatsiooni kallal. Göttingenis tutvus ta füüsik Wilhelm Eduard Weberiga, kelle käe all täiendas ta oma füüsikateadmisi.
1851. aastal sai ta Göttingenis doktorikraadi kaitstes kompleksmuutuja funktsioonide teooria aluseid käsitleva väitekirja "Grundlagen für eine allgemeine Theorie der Funktionen einer veränderlichen complexen Größe". Selles töös käsitleti mõistet, mis hiljem sai tuntuks Riemanni pinnana. Doktoritöö juhendajaks oli Gauss.
1852. sai ta Gaussi soovitusel Göttingeni ülikooli eradotsendiks.
1853. aasta detsembris esitas ta habilitatsioonitöö "Funktsiooni esitatavusest trigonomeetrilise rea abil", mis etendas reaalmuutujate funktsioonide teooria arengus olulist osa. Selles töös on toodud ka tulemus, mis hiljem saab tuntuks Riemanni teoreemina. Habilitatsioonitööle järgnes prooviloeng. 10. juunil 1854 esineski ta professorite ees (üks neist oli Gauss) geomeetria alushüpoteese käsitleva ettekandega "Über die Hypothesen, welche der Geometrie zu Grunde liegen". Gauss oli sellest vaimustuses. See oli diferentsiaalgeomeetrias epohhi loonud ettekanne.
Erakorraliseks professoriks sai Riemann 1857. aastal ja pärast Dirichlet' surma määrati ta 1859. aastal korraliseks professoriks.
1862. aastal haigestus ta tuberkuloosi ja suri 39 aasta vanuses 1866. aastal Itaalias.
Valitud teadusakadeemiate liikmeks
Ta oli valitud ka Göttingeni Teaduste Akadeemia liikmeks.
Kotlini kihistu
Kotlini kihistu on Vendiumi ladestu Valdai seeria kihistu.
Eestis esineb seda kihistut Ida-Eestis.
Kihistu maksimaalne paksus Eestis on 50 m. Selle moodustab valdavalt savi.
Kihistu Eestis ei paljandu.
Voolepiir
Voolepiir on materjali oluline karakteristik, sest materjali tuntav deformeerumine või tekkiv jääkdeformatsioon muudab konstruktsiooni sageli kasutuskõlbmatuks.
Ģeistauti
Ģeistauti on küla (skrajciems ehk hajaküla) Lätis Lõuna-Kuramaa piirkonnas Rucava vallas.
Küla asub valla lõunaosas merepinnast 14 meetri kõrgusel Leedu piiri lähistel.
Külas kasvavad pärnad ümbermõõtudega 3,69 meetrit ja 3,58 meetrit, sanglepad ümbermõõtudega 2,92 meetrit, 3,01 meetrit, 2,92 meetrit ning 3,95 meetrit, saar ümbermõõduga 3,97 ja kõrgusega 22 meetrit ning künnapuu ümbermõõduga 5,4 ja kõrgusega 26 meetrit on looduskaitse all.
Külas asuvad Ģeistauti muinaskalmed on arheoloogiamälestisena riikliku kaitse all.
2006. aastal elas külas umbkaudu 30 inimest. Aastani 2021 kuulus küla Rucava piirkonda.
Māris Grīnblats
pisi|Māris Grīnblats (2004) Māris Grīnblats (5. jaanuar 1955 Kuldīga – 14. märts 2021) oli Läti poliitik. Ta oli aastatel 1995–1997 Läti haridus- ja teadusminister Andris Šķēle esimeses valitsuses.
Ta sündis aastal 1955 Kuldīgas. Ta lõpetas aastal 1973 Kuldīga 1. Keskkooli ja aastal 1982 Läti Riikliku Ülikooli ajaloo- ja filosoofiateaduskonna. Ta töötas sotsioloogina ja õpetajana.
Ta oli aastatel 1993–2010 Seimi liige. 21. detsembrist 1995 kuni 13. veebruarini 1997 oli ta Läti haridus- ja teadusminister Andris Šķēle esimeses valitsuses.
Grammy elutööauhind
Grammy elutööauhind (Grammy Lifetime Achievement Award) on auhind, millega The Recording Academy tunnustab artiste, kes on oma eluajal andnud plaadimuusikasse silmapaistva kunstilise tähtsusega loomingulise panuse.
Karen Drambjan
Drambjan oli armeenlane, tema emakeel oli vene keel. Enda sõnul oli Drambjan pärit Armeenia vürstisuguvõsast ja tema vanaisa oli kõrgel kohal armeenia kirikus.
Ta õppis algul Tartu Riiklikus Ülikoolis ja hiljem Kaliningradi Riiklikus Ülikoolis. Aastal 1992 lõpetas ta viimase juristina.
Drambjan töötas õppejõuna Eesti-Ameerika Ärikolledžis, Karen Drambjani Õigusbüroos juristina ning Maardu Õigusabi Liidus. 2007. aastal kaitses ta kohtus rühmituse Notšnoi Dozor esindajat Larissa Neštšadimovat, keda süüdistati seoses pronksiöö sündmustega, ent kui juhtum jõudis riigikohtusse, vahetati ta välja "kvalifitseerituma" juristi vastu.
Karen Drambjan oli lahutatud ja kahe tütre isa. Üks neist elab Hispaanias, teine Eestis.
Maksu- ja Tolliameti avalduse alusel anti 4. jaanuaril 2008 keelumärge Drambjani korteri võõrandamiseks Maardus Keemikute tänaval. Selle pani müüki Tallinna kohtutäitur. Korteril oli ka hüpoteek, elamispind oli veebruaris kordusenampakkumisel SEB ja maksuameti nõuete rahuldamiseks. Maksuvõlgnikuna oli Drambjan kantud ka maksehäirete registrisse.
Poliitiline tegevus
11. detsembrist 2001 kuni 9. maini 2007 kuulus ta Eestimaa Rahvaliitu ; lisaks on ta kuulunud Konstitutsioonierakonda. 1. jaanuarist 2009 kuulus Drambjan Eestimaa Ühendatud Vasakparteisse.
Karen Drambjan kandideeris 1999. aasta kohalike omavalitsuste volikogude valimistel Maardu linnas valimisliidus Maardu Tulevik, saades 78 häälega Maardu Linnavolikogu liikmeks. Aastal 2002 kandideeris ta kohalikel valimistel Maardu volikokku Eestimaa Rahvaliidu nimekirjas, saades 57 häält, kuid ei osutunud valituks. Aastal 2005 kandideeris ta kohalikel valimistel Maardu volikokku Eestimaa Rahvaliidu nimekirjas, saades 45 häält, kuid ta ei osutunud valituks. Ta kandideeris ka 2007. aasta Riigikogu valimistel Konstitutsioonierakonna nimekirjas Tallinna Kesklinna, Lasnamäe ja Pirita linnaosas, saades 16 häält. Aastal 2009 kandideeris ta kohalikel valimistel Maardu volikokku üksikkandidaadina (olles Eestimaa Ühendatud Vasakpartei liige ning saades 23 häält), kuid ei osutunud valituks.
2009. aasta valimistega seoses kirjutas Drambjanist ka eestikeelne ajakirjandus. Nimelt andis ta välja lehte, mis oli kujundatud nagu Keskerakonna valimisleht, kandis aga venekeelsete valijate seas ebapopulaarseid ja sugugi mitte Keskerakonna valimisloosungeid, näiteks gümnaasiumihariduse muutmine eestikeelseks
Juhtum Kaitseministeeriumis
11. augustil 2011 kella 15 paiku tungis isikliku registreeritud püstoliga relvastatud Karen Drambjan Eesti kaitseministeeriumi hoonesse aadressil Sakala tänav 1. Pealtnägijate sõnul oli ta närviline. Sisenedes olla Drambjan hüüdnud, et relvastamata inimesi ta ei tulista.
Turvaväravate sulgumise tõttu ei pääsenud Drambjan kaugemale fuajeest, valveruumist ja esimese korruse koridori ühest tiivast. Samas ruumis oli kaitseministeeriumi kaitseliitlastest turvameeskond, kellest kaks olid vähem kui pool tundi tema kontrolli all. Järgmised kaks tundi veetis ta üksi personaliosakonna ruumis, kus toimus ka tulevahetus politseiga.
Tulevahetuse käigus politsei eriüksusega sai Drambjan surma, tal oli mitu kuulihaava. Meedikute elustuskatsed ei andnud tulemusi.
Keegi teine peale Drambjani sündmuste käigus raskelt vigastada ei saanud. Kaitsepolitseiameti peadirektori asetäitja Eerik Heldna teatel said politseinikud vaid kergeid kriimustusi. Üks politseinik sai kergemalt vigastada ja teine tabamuse kuulivesti, mis ametnikku ei vigastanud.
Prokuratuuri teatel tegutses Karen Drambjan üksi ja pole alust arvata, et tal oli kaasosalisi. Sündmuskohalt leiti kolm isevalmistatud lõhkeseadeldist, mis tehti kohapeal kahjutuks. Kokku oli hoones plahvatanud üle 10 lõhkeseadeldise, purustusi said kaks pommirobotit.
Ajendid
Ühendatud Vasakpartei nõukogu liikme ja Drambjani isikliku tuttava Anatoli Jegorovi kirjeldust mööda põimusid Drambjani tegevuses isiklikud, rahalised ja sotsiaalsed motiivid, sealhulgas peretragöödia ja raske haigus. Esiteks jäi ta tööta ning pidas selles süüdlaseks valitsuserakondade poliitikat, kuna eesti keele oskuseta katkes ta juurapraksis. Teiseks palus väimees Drambjanil laenata pangast 1,5 miljonit krooni, et koos Drambjani tütrega suvila osta, jäi aga laenu igakuiste tagasimaksetega hätta ning sõitis autoga pankrannikult alla. Et ülejõukäiv laen jäi Drambjani kanda, läksid müüki ka liisitud korter ja auto. Viimased poolteist aastat elas ta Jegorovi sõnul sõprade juures või üüris toanurki Lasnamäel. Lisaks vaevas Drambjani suhkurtõbi. "Tõik, et ta relvituid ei tulistanud ega võtnud pantvange, kõneleb ikkagi sellest, et see oli mingi poliitiline meelavaldus, milles ei olnud seda julmust, mis tavaliselt ilmneb juhtudel, kui kõiksugu terroristid pantvange võtavad," iseloomustas Jegorov Drambjani teguviisi.
Sama kinnitas Karen Drambjani sõber, kes oli teda tundnud üle 20 aasta: "Mulle tundub, et viimaseks piisaks karikas sai talle see, et ta jäi tegevuseta, teda ei vajatud, et talt võeti ära isegi Maardu korter, mille ta oli ostnud võlgu." Sõbra hinnangul on Eestis praktiliselt võimatu eesti keelt oskamata juristina töötada. "Ta püüdis, tahtis iga hinna eest töötada, palkas tõlke, paar asja tal võib-olla oligi. Aga kõik läks allamäge." Ka sõber iseloomustas Drambjani emotsionaalse mehena.
Tundmatuks jääda soovinud psühholoog nägi Eesti Päevalehe tellimusel Drambjani profiili hinnates selget sarnasust Norra terroristi Anders Behring Breivikiga, sidudes rünnaku kaitseministeeriumile Drambjani kahe aasta taguse artikliga. Peaminister Andrus Ansip ja uudisteportaal Delfi nägid Drambjani tegudes seost Norra terrorirünnakutega. Kaitseminister Mart Laari hinnangul need Drambjani siiski ei ajendanud.
Psühholoog Voldemar Kolga oletas, et rünnaku taga oli pigem tähelepanuvajadus ning olukord võinuks ka rahulikuma lahenduse saada.
499 eKr
Aasta 499 enne Kristuse sündi ehk meie ajaarvamist. Vana-Roomas oli see CCLV (255.) aasta ab urbe condita.
Bertil Ohlin
pisi|Bertil Ohlin Bertil Gotthard Ohlin (23. aprill 1899 – 3. august 1979) oli Rootsi majandusteadlane ja poliitik.
1917. aastal kaitses Ohlin Lundi ülikoolis bakalaureusekraadi, 1923. aastal Harvardi ülikoolis magistrikraadi ja 1924. aastal Stockholmi ülikoolis doktorikraadi. 1925. aastal sai ta Kopenhaageni ülikoolis professoriks.
1929 väitles Ohlin John Maynard Keynesiga selle üle, missugused on Esimese maailmasõja järel Saksamaale määratud reparatsioonide tagajärjed. Keynes ennustas, et raske võlakoorem kutsub esile uue sõja, Ohlin seevastu arvas, et Saksamaa saab endale reparatsioonide maksmist lubada. Tulevik näitas, et õigus jäi Keynesile. See väitlus oli oluline ühepoolsete rahvusvaheliste maksete teooria loomisel.
Aastatel 1930–1965 oli ta Stockholmi majanduskooli majandusteaduse professor. Selle ametikoha võttis ta üle oma õpetajalt Eli Heckscherilt. Ohlin ja teised Stockholmi koolkonna majandusteadlased arendasid Knut Wickselli majandusanalüüsi ja lõid keinsismile vastanduva makroökonoomikateooria.
1944–1967 oli Bertil Ohlin Liberaalse Rahvapartei juht. Sel ajal olid liberaalid peamine opositsioonijõud sotsiaaldemokraatide vastas. 1944–1945 oli ta Rootsi kaubandusminister, kui Rootsis oli laiapõhjaline Per Albin Hanssoni valitsus.
Tema järgi on nimetatud rahvusvahelise vabakaubanduse Heckscheri-Ohlini mudel, mille ta lõi, arendades Eli Heckscheri varasemaid töid ja kasutades oma doktoritööd. See mudel oli läbimurdeline, sest näitas, kuidas suhteline eelis on seotud riigi kapitali ja tööjõu üldiste omadustega ning kuidas need omadused võivad aja jooksul muutuda. See mudel oli aluseks hilisemale tööle reaalpalga kaitse mõjude kohta ning see pakkus ennustuste ja analüüside võimalusi.
Ohlin kasutas seda mudelit, et välja töötada Heckscheri-Ohlini teoreem, mille järgi riigid spetsialiseeruvad nendele tööstusharudele, kus nad saavad kõige tõhusamalt kasutada enese käsutuses olevat ressursside komplekti. Kuigi see teoreem on tänapäeval suuresti ümber lükatud, jääb see siiski kasulikuks raamistikuks rahvusvahelise kaubanduse mõistmiseks.
Ohlin pälvis 1976 Nobeli majandusauhinna koos briti majandusteadlase James Meade'iga ("nende teedrajava panuse eest rahvusvahelise kaubanduse ja rahvusvahelise maksebilansi teooriasse").
1959. ja 1964. aastal oli Bertil Ohlin Põhjamaade Nõukogu president.
One (räppar)
Jung Jae-won (korea keeles 정제원; sündinud 29. märtsil 1994), lavanimega One, on Lõuna-Korea räppar, laulja ja laulukirjutaja.
Ta tegi debüüdi aastal 2015 hiphopduo 1Punch liikmena koos Kim Samueliga. Hiljem läks One D-Business Entertainmentist üle YG Entertainmenti, millele järgnes grupi lahkuminek septembris samal aastal. Ta on tuntud ka ülesastumisega telesaate "Show Me the Money" neljanda ja viienda hooaja saadetes.
Jefferson (jalgpallur)
Jefferson de Oliveira Galvão (enam tuntud lihtsalt nime all Jefferson; sündinud 2. jaanuaril 1983 São Vicentes) on Brasiilia endine jalgpallur, väravavaht.
Jefferson alustas klubikarjääri kodumaa klubis Cruzeiro. Aastatel 2003–2005 oli ta laenul teises Brasiilia klubis, Botafogos. Aastad 2005–2009 veetis ta Euroopas, pallides Türgi kõrgliiga klubides Trabzonspor ja Konyaspor.
2009. aasta augustis naasis ta Botafogosse. Ta tuli klubiga kolmel hooajal Rio de Janeiro osariigi meistriks ning valiti hooaegadel 2011 ja 2014 Brasiilia kõrgliiga hooaja sümboolsesse koosseisu. Ta lõpetas karjääri 2018. aasta novembris.
Ta on Botafogo üks legende, kes on mänginud klubi meeskonnas enam kui 450 ametlikus mängus. Temast enam mänge on Botafogo meeskonnas pidanud ainult Brasiilia 20. sajandi jalgpalli suurlegendid Nílton Santos ja Garrincha.
Koondisekarjäär
Debüüdi Brasiilia rahvuskoondises tegi ta kaheksa aastat hiljem, 14. septembril 2011 mängus Argentina vastu.
Ta kuulus Brasiilia koondisse 2011. ja 2015. aasta Copa Américal, 2013. aasta FIFA konföderatsioonide karikaturniiril ning 2014. aasta maailmameistrivõistlustel.
Galvanic Elephants
Galvanic Elephants on 2010. aasta augustis Tartus tegevust alustanud Eesti alternatiivroki ansambel.
Ansambel avaldas oma esimese pala "Rum Rumble" 2010. aasta detsembris ning 2011. aasta mais andis bänd ise välja viie looga EP "B Side".
2013. aasta kevadel lahkus ansamblist trummar Mihkel Ronk, keda hakkas asendama Oleg Ivanov. Bändiga liitus ka klahvpillimängija Dirk Lloyd.
2014. aasta 29. aprillil ilmus veebis bändi esimene täispikk album – debüütalbum "Mosaic". Kuu alguses oli ilmunud ka albumi esimene singel "Handshakes". Füüsilisel kujul jõudis ansambli enda välja antud album müügile 2014. aasta mais.
Maksim Ivanov
Maksim Ivanov (sündinud 4. aprillil 1984 Leningradis) on Eesti ujuja.
Ta on mitmeid korda tulnud eri ujumisstiilides Eesti meistriks: vaba- ja kompleksujumises 5 korda suvistel (2002–2003) ja 2 korda lühiraja meistrivõistlustel (2003) ning korra avavee pikamaaujumises (2003).
2002–2003 kuulus ta Eesti ujumiskoondisse.
Freddy Krueger
pisi|Inimene Freddy Kruegeri kostüümis Freddy Krueger on tegelaskuju õudusfilmist "Elm Streeti luupainaja".
Esmakordselt jõudis ta ekraanidele 1984. aastal, mil oli tegelane filmis. Teoses on Freddy Krueger tegelane, kes tungib unenägude ajal teiste inimeste teadvusesse ning põhjustab oma terasest käe abil nende surma, seda nii unenäos kui ka reaaalses elus. Sest ajast saadik on Kruegerist saanud peaaegu et regulaarne tegelaskuju õudukates.
Silverton (Colorado)
Silverton on linn Ameerika Ühendriikides Colorado osariigis San Juani maakonnas, maakonna halduskeskus ja maakonna ainsa kohaliku omavalitsuse asukoht. Elanike arv on 2020. aasta rahvaloenduse järgi 622. Aastal 2010 oli 637.
Silverton asub 2837 meetri kõrgusel merepinnast. Silvertonis valitseb tulenevalt sellest väga külmade ja lumiste talvede ning jahedate suvedega lähisarktiline kliima. Jaanuaris langeb keskmine õhutemperatuur –19 °C ja juulis tõuseb 23 °C-ni. Sajab 622 mm aastas. Lund sajab enamjaolt novembrist aprillini, keskmiselt 394 cm aastas.
Linn tekkis hõbedakaevandusasulana. Tänapäeval on aga kõik Silvertoni kaevandused suletud. Elanike sissetulekuallikad on turism, maantee Route 550 hooldus (see kulgeb Montrose'ist Durangosse) ja kaevandustest jäänud saaste kõrvaldamine. Linna on kolinud pensionäre.