Benjamin_Bagley
Kellegi konkreetse armastamine
Velleman väidab Frankfurtile vastu, et armastatu tähtsuse "vältimatult partikulaarne" loomus ei ole mitte ainult ühitatav sellega, et armastus on mõistuspärane reaktsioon üldtunnustatult väärtuslikule omadusele, vaid seda seletab kõige paremini, kui pidada armastust reaktsiooniks omadusele, mis on definitsiooni järgi kõigile inimestele ühine. See on inimese mõistuslik loomus, mis on kõigil võrdselt väärtuslik, mille väärtust tuleb aga hinnata igale juhtumile kohasel viisil. Immanuel Kantist lähtudes eeldab Velleman, et mõistuslik loomus teebki inimese selle vääriliseks, et teda väärtustataks sellisena, nagu iseenesest on. See õigustab kahesugust reaktsiooni, austust ja armastust, nõutavat miinimumi ja fakultatiivset maksimumi. Mõlemad hoiakud on erilised, sest mõistusliku loomuse väärtus eelneb nende omaduste väärtusele, mis ei ole kõigile võrdselt ühine, mistõttu ta on sellest sõltumatu. Sellepärast võlgnetaksegi austust võrdselt kõigile ja sellepärast see seisnebki selles, et igale indiviidile osutatakse tähelepanu, millele inimese väärikus talle õiguse annab. Seesama sõltumatus seletab ka erilist avatust armastatu individuaalsele väärtusele. Austuse nõuded on valdavalt negatiivsed, seisnedes põhiliselt keelus kohelda inimesi viisil, mis ignoreerib nende kui inimeste väärtust, näiteks manipuleerivalt või ärakasutavalt. Armastus seisneb kõrgendatud tundlikkuses armastatu mis tahes konkreetsete omaduste, hoiakute ja huvide suhtes. See peatab meie kalduvuse end teise inimese eest emotsionaalselt kaitsta, tõmbuda endasse ja mitte lasta teisel endale korda minna." Armastust ei tohi samastada konkreetsete motiivide ja tunnetega. Armastust konstitueerivale tundele on kõige lähemal imestus teise inimese elavalt tajutava reaalsuse üle. Armastus tekitab väga mitmekesiseid emotsionaalseid reaktsioone, mis kõik ei ole soodsad, mis vastavad mitmekesistele omadustele, mida armastatud võivad ilmutada. Nad võivad joovastuda armastatu imetlusest, saada haiget tema solvangust ja tunda muret tema vajaduste pärast, samas kui teiste samasugust imetlust, solvangut või vajadust ta vaevalt märkakski. Kuigi Velleman põhjendab seda armastuse omadust fenomenoloogiliselt, möönab ta, et selle tähtsus on sügavam. Ta väidab, et ta arvestab seda, kuidas inimesed väärtustavad oma armastatut erilisena. See, et teda väärtustatakse erilisena, ei tähenda Vellemani järgi, et teda võrreldakse teistega soodsalt, vaid et teda nähakse võrreldamatuna. Inimese ainukordne väärtus inimesena ei ole Vellemani järgi väärtus, mis tal ainsana on, vaid väärtus, mis õigustab seda, et teda iseenesest hinnatakse ainulaadselt. (Umbes sama jutt on Rae Langtonil ("Love and Solipsism" raamatus "Love Analyzed"). Siit tuleb välja, et kui ma kedagi tõesti armastan, siis ma pean olema avatud ettearvamatutele protsessidele omaenda eesmärkidesse selle valguses, mida teisel inimesel on mulle näidata. Minu tähelepanelikkus ja haavatavus nende suhte ei saa oleneda sellest, kuidas need edendavad minu varasemaid eesmärke ja vastavad minu varasematele ideaalidele, ja sellepärast ma ei saa arvata, nagu mul oleks tarvis mingit erilist põhjendit kõrgendatud tundlikkuseks kõige suhtes, mis on nende juures või nende seisukohast oluline. Velleman kirjeldab, kuidas ta on oma poegade huvialadega kaasa läinud ning kuigi ta on hakanud mõnesid nende objekte seesmiselt väärtustama, sai see alguse poegade huvist. Ent kuigi Velleman rõhutab õigesti armastuse iseloomulikku avatust, eksib ta Vellemani arvates detailides, sest ta ei saa õigesti aru sellest, mis laadi väärtusele indiviidi armastamine vastab. Inimesed väärtustavad oma armastatut võrreldamatuna, kuid ainult teatud piires. Nad leiavad, et neil on põhjend armastada ühtesid inimesi, mitte teisi. Vellemani arvates on eelistus puhtpõhjuslik, psühholoogilisest kiiksust olenev. (Velleman ei ütle selgelt, mis laadi psühholoogiline seisund armastus on, ja tundub, nagu see oleks teadvuse peatumine kellelgi. Aga printsiibi järgi ei tuleks seda eeldada, sest see pole realistlik.) Armastust ei võeta fakultatiivsena nagu kellegagi jutu alustamist peol. Sellepärast võib küsida, miks Velleman ei loobu väitest, et armastus on ratsionaalselt fakultatiivne. Võiks asetada armastuse austusega ühele pulgale, nii et see oleks nõutav reaktsioon mõistusega loomusele. Ainult et tavaliselt on armastada palju raskem kui austada, ja ükski inimene ei saa armastuse puudumist laita, nii et armastuse puudumine on andestatav, kuigi peaks andestama. Ilmselt Velleman tahab sellist vaadet vältida, sest muidu tuleks loobuda mõttest, et armastus võib olla kahetsematult valikuline, välja arvatud väga pealiskaudses mõttes. Aga Vellemanil on armastuse valikulisus juba niikuinii üsna pealiskaudne. Vahe on selles, et modifitseeritud vaate puhul tuleb psühholoogilist võimetust igaühte täiuslikult armastada pidada tõeliseks ebatäiuslikkuseks mõistues, mille ületamiseks meil on põhjend. (Velleman ütleb, et inimese keha ja käitumine on isikuks olemise ebatäiuslikud väljendused ja meie oleme ebatäiuslikud tõlgendajad.) Mõte, et me peaksime kõik üksteist tingimusteta armastama, on ajalooliselt tähtis ja väga võimas. See on kristlusele fundamentaalne ning on väga Immanuel Kanti vaimus, ja poleks ime, kui Velleman jõuakski sinna välja. Bagley arvates on see ka ainus sidus arusaam armastusest kui tõeliselt moraalsest emotsioonist. Aga niisugune armastuse ideaal ei ole mitte ainult väga nõudlik, vaid kummalislt ebaisikuline. Konkreetse inimese armastamise ja inimkonna armastamise piir kaob või vähemalt muutub triviaalseks.