Jumalakogemus
Peatükk kaks: maailmapildid
Kui filosoofia saaks kindlaks teha kaheldamatuid tõdesid ja filosoofid oleksid erapooletud, siis saaks rääkida progressist filosoofias. Tegelikult sõltuvad filosoofia tendentsid ja eeldused igal ajastul suuresti valitsevast moest või ideoloogilistest eeldustest, mida valitsevad klassid heaks kiidavad. Filosoofia ajaloos on tavaline, et printsiibid on maskeeritud eelarvamused. Platoonik on ka tänapäeval võimalik olla, aga see pole moes. Angloameerika filosoofia on suurelt jaolt omaks võtnud "analüütilise" mõtlemise meetodid (analüütiline filosoofia), sageli eeldades, et nii saab kergemini vabaneda järelekatsumata päritud eeldustest kui kontinentaalfilosoofias. Ent analüütiline mõtlemine sõltub paljudest vaikivatest eeldustest, mida ei saa analüüsiga verifitseerida: keele ja realsuse suhte kohta, keele ja mõtlemise suhte kohta, mõtlemise ja reaalsuse eneseavamise suhte kohta, tõenäosuse ja võimalikkuse kohta, selle kohta, missuguseid väiteid saab mõttekaks pidada jne. Analüütiline filosoofia ei ole puhtam ja rangem kui mõni muu filosofeerimisstiil. Mõnikord on see suurepärane vahend vältida arukat mõtlemist. Ükski filosoofiline meetod ei ole altim enda eest peitma oma kõige meelevaldsemaid metafüüsilisi dogmasid, kõige jõletumat tahumatust ja kõige ilmsemaid vigu ega pea nii tõenäoliselt ülelihtsustamist suuremaks selguseks. Et haritud klass on tavaliselt kõige põhjalikumalt indoktrineeritud ning seetõttu aktsepteerivad kõige paindlikumad ja vaguramad professionaalsed filosoofid tõenäoliselt valitsevat konsensust ebakriitiliselt, isegi kergeusklikult, ja kohandavad oma mõtlemist kõigest. Õnneks teevad nad seda oma koolituse tõttu nii vaimukalt, et neil pole suuremaid südametunnistusepiinu. "Filosoofia" ja "mõistus" ei ole sünonüümid. Kui mõistuspärane mõtlemine on võimalik, st et kui vaimu ja maailma vahel on mingi reaalne vastavus, mitte evolutsiooni tekitatud soodne ja funktsionaalne ühendus, siis on palju filosoofilisi küsimusi, millega mõistusega mõtlev vaim saab viljakalt tegelda, ja filosoof, kes on nende küsimuste suhtes tähelepanelik ning arutab neid, pöördumata vaistlikult mõne filosoofilise dogma poole, teeb seesmise väärtusega asja. Ei maksa olla naiivne praeguse filosoofilise kultuuri kvaliteedi asjus ega arvata, praegune mõtlemine on mingis suhtes edasijõudnum või autoriteetsem kui saja või tuhande või kahe tuhande aasta tagune mõtlemine. On igavesi küsimusi, mille juurde huvitav filosoofia ikka ja jälle tagasi tuleb, kuid ei ole loogilisi avastusi, mille tõttu vanemad avastused aeguvad. Teatud klassikalised vastused jäävad püsima, mõnikord sellepärast, et nad on palju võimsamad kui hilisemate koolkondade omad. Ja nõrgemad vastused on sageli suuremas soosingus, sest nad on vastavuses ajastu eelarvamustega. Suurem jagu tänapäeva akadeemilisi filosoofe kaldub range või mööndustega materialismi või füsikalismi poolde, ja populaarne on mulje, et sellel positsioonil on head mõistuspärase alused. Tegelikult on materialism üks problemaatilisemaid filosoofilisi vaateid, kõige viletsama seletusjõuga ning kõige kangekaelsema ja maagilisema loogikaga, kuigi ta on mitu sajandit moes olnud. Moed muutuvad. Keerulised teistlikud filosoofiad, sealhulgas paljud traditsioonilised argumendid, on akadeemilisse filosoofiasse tagasi tulnud. Paljud paremad ateistlikud filosoofid möönavad, et nende positsioon on suuresti ideoloogiline sidumus ning teisel poolel on väga häid argumente. Kõige huvitavam küsimus on see, milliseid eeldusi kalduvad kõik pooled jagama ja kuidas kultuurilugu on need kujundanud. Filosoofia sageli ainult peegeldab üldise kultuuri valitsevat maailmapilti, reaalsusemudelit, mida enamik inimesi harjumuslikult eeldab ja mida keskmine koolitatud filosoof püüab lihtsalt formaliseerida ja ratsionaliseerida. Uusaja filosoofia kujunes ajastul, mil nii loodust kui ka mõistust hakati käsitama hoopis teisiti kui antiik- ja kõrgkeskajal. Geotsentrismi juurest mindi üle heliotsentrismile, kadusid planeedisfäärid ja tuli kosmose vaakum, avastati inerts ja elliptilised orbiidid. Muutusid looduse uurimise ja metafüüsilised printsiibid, nii praktilistel kui ka ideoloogilistel kaalutlustel. Suhteliselt lühikese ajaga sai enamikul inimestel võimatuks eristada teaduse edusamme juhuslikest eelarvamuste muutustest. Uuest maailmapildist sai ühtne tervik, milles lahutamatult segunesid kindlakstehtud teadmine ja alusetu eelarvamus.