cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tšeljabinski meteooriplahvatus
pisi|Meteoori suitsujälg taevas pisi|Autokaamera salvestus Tšeljabinski meteoorist pisi|Meteooritükk Tšebarkuli jääl Tšeljabinski meteooriplahvatus on 2013. aasta 15. veebruari hommikul kiirusel vähemalt 15 km/s Uurali lõunaosa tabanud Maa atmosfääriväline mõjutus, boliid,  mille tagajärjel on seni teadaolevalt saanud vigastusi 1491 inimest. Linnas kehtestati erakorraline seisukord.
2013. aasta 15. veebruari hommikul, umbes kell 9.20 kohaliku aja järgi, tabas Tšeljabinski linna piirkonda vähemalt 54 000 km/h kiirusel umbes 10 000 tonni kaalunud asteroid. Arvatavalt 30–50 km kõrgusel toimunud plahvatuste koguvõimsuseks on hinnatud 500 kilotonni trotüülekvivalenti.
Tšebarkuli järvelt leitud kivimeteoriit saab rahvusvahelises kataloogis nimeks "Tšebarkuli meteoriit".
Internetiajakirjas arXiv ilmunud uurimusest selgus, et kivitükk pärines Maa-lähedaste Apollo-tüüpi asteroidide hulgast.
16. oktoobril 2013 leiti Tšebarkuli järve põhjasetetest umbes 570 kg kaalunud meteoriidi tükk.
Tartu Ülikooli nõukogu
pisi|Tartu Ülikooli nõukogu aruteluseminar "Riskijuhtimine ja ettevõtlikkuse arendamine ülikoolis" 2015. aastal. pisi|TÜ nõukogu istung 22. veebruaril 2016. Tartu Ülikooli nõukogu on üks Tartu Ülikooli juhtorganeist.
Kuni aastani 2011 kuulus Tartu Ülikooli nõukogusse 50 liiget, nende hulgas rektor, prorektorid, dekaanid, kolledžite (sh Viljandi Kultuuriakadeemia) direktorid, raamatukogu direktor, füüsikainstituudi ja tehnoloogiainstituudi direktorid, üliõpilasesinduse esimees, akadeemiline sekretär ning teaduskondade ja üliõpilaskonna valitud esindajad. See nõukogu kogunes viimast korda istungile 16. detsembril 2011.
Tartu Ülikooli nõukogu alates 2012
Alates 2012. aastast on ülikooli juhtorganid nõukogu ja senat. Tartu Ülikooli uus nõukogu vastutab ülikooli pikaajalise arengu eest, otsustab muu hulgas laenu- ja kinnisvaraküsimused ning võtab vastu eelarve. Nõukogu koosseisu kuulub 11 liiget: TÜ poolt esitatud Toomas Asser, Toivo Maimets, Peeter Saari, Jüri Sepp ja Paul Varul, Eesti Teaduste Akadeemia esitatud Kari Olavi Raivio ning haridus- ja teadusministeeriumi esitatud Kaja Tael, Toomas Kiho, Kersti Kaljulaid (esimees), Vahur Kraft ja Aku Sorainen. Nõukogu koosseisu kinnitas viieks aastaks Vabariigi Valitsus 22. detsembril 2011.
Tartu Ülikooli nõukogu alates 2017
Vabariigi valitsus kinnitas uue nõukogu koosseisu 16. veebruari 2017 istungil. Esialgu kinnitati nõukogu ainult kümneliikmelisena (viis ülikooli senati ja viis haridus- ja teadusministri poolt nimetatud liiget). Haridus- ja teadusministri nimetatud liikmed on Ruth Oltjer, Heidi Kakko, Vahur Kraft, Ants Nõmper ja Eva Åkesson ning senati nimetatud liikmed Toomas Asser, Jüri Sepp, Richard Villems, Birute Klaas-Lang ja Tõnu Lehtsaar. Hiljem nimetas Eesti Teaduste Akadeemia nõukogu liikmeks Els Heinsalu. 13. märtsi istungil valis nõukogu uus koosseis oma esimeheks Ruth Oltjeri. Kui Toomas Asser valiti rektoriks, nimetati tema asemel nõukogu koosseisu Jaan Eha.
Tartu Ülikooli nõukogu alates 2022
Alates 1. jaanuarist 2022 on ülikooli nõukogu liikmed Arto Aas, Jaan Eha, Heidi Kakko, Birute Klaas-Lang, Marja Makarow, Mari Moora, Martin Aleksander Noorkõiv, Ants Nõmper, Ruth Oltjer (nõukogu esimees), Elmer Sterken ja Urmas Varblane.
Simulaakrum
Simulaakrum (ladina keeles: simulacrum < simulo; 'kujutis, pilt, sarnasus, näivus') on teabekaos. Simulaakrum on koopia, millel pole tegelikkuses vastet (vōi originaali); ehk märk, millel pole tähistatavat (tegelikku objekti).
Mõiste tõi ühiskonna- ja inimteadustes laialdasse kasutusse prantsuse filosoof Jean Baudrillard ("Simulaakrumid ja simulatsioon" 1981). Baudrillard' järgi on simulaakrum koostatud, simuleeritud maailm - reproduktsioon, mis tekitab algse tegelikkusega sideme kaotanud iseseisva reaalsuse. Täpsemalt eristas Baudrillard kolme tüüpi simulaakrumeid:
Gilles Deleuze'i määratluses on simulaakrum süsteemene teabekaos: "süsteem, milles erinev suhestub erinevaga erinevuse enda kaudu". Süsteemne teabekaos jaatab lahknevust ja võimu hajutamist (detsentraliseerimist).
Grotto Bay
Grotto Bay (afrikaani keeles Grottobaai) on asula Lõuna-Aafrika Vabariigis Lääne-Kapimaa provintsis West Coasti ringkonnas Swartlandi vallas. Grotto Bay asub Atlandi ookeani rannikul.
Lõuna-Aafrika Vabariigi 2011. aasta rahvaloenduse andmetel oli Grotto Bay elanikest valgeid 85,45%, mustanahalisi aafriklasi 6,82%, värvilisi 0,91% ja teisi 6,82%. Inglise keelt pidas emakeeleks 51,36%, afrikaani keelt 43,64%, tsvana keelt 1,82%, sotho keelt 1,82%, ndebele keelt 0,45% ja teisi keeli 0,91%.
Tallinn (paikkond)
Tallinn on tiheasustusega paikkond Harju maakonnas, mis hõlmab suurema osa Tallinna linnast ning Tabasalu ja Laagri asula. Tallinna linna halduspiiridesse kuuluv Pirita linnaosa jääb paikkonnast välja.
2011. aasta rahvaloenduse andmetel elas Tallinna paikkonnas 391 251 inimest.
Restu mõis
pisi|Restu mõisa peahoone 2014. aastal Restu mõis (saksa keeles Rösthof) oli rüütlimõis Sangaste kihelkonnas Tartumaal.
Mõisat mainiti esimest korda 1499 seoses sellega, et Cracht von der Lude müüs mõisa Fromhold Tiesenhausenile.
Mõisa viimane omanik enne 1919. aasta mõisate võõrandamist oli Alfred Nikolai von Roth.
1919–1998 asus mõisa peahoones Restu kool. 1930. aastatel tehti kooli tarbeks hoonele ka suurem juurdeehitis.
Mõisa peahoone on praegu eraomanduses.
2012. aasta Euroopa meistrivõistlused kergejõustikus
Need toimusid erinevalt varasematest Euroopa meistrivõistlustest 2 aastat pärast eelmisi Euroopa meistrivõistlusi Barcelonas.
Neil võistlustel ei toimunud maratoni- ja käimisvõistlusi.
Eesti sportlased
Eestit esindasid EM-il Grit Šadeiko, Märt Israel, Gerd Kanter, Kaur Kivistik, Maris Mägi, Rasmus Mägi, Lembi Vaher, Tarmo Riitmuru, Risto Mätas, Marek Niit, Tiidrek Nurme, Rain Kask, Igor Sjunin ja Kätlin Tõllasson.
Gerd Kanter võitis kettaheites hõbemedali ja Rasmus Mägi püstitas 400 m tõkkejooksus uue Eesti rekordi.
Medalitabel
{{legend|#ccccff|Korraldajariik (Soome)|border=solid 1px #AAAAAA}}
Otto Arnold von Paykull
Otto Arnold von Paykull (1662 – 4(Rootsi kalendri järgi)/14. veebruar 1707 Stockholm) oli Eestimaa päritolu Saksi sõjaväelane (kindralmajor). Teda peetakse ka üheks ainukeseks alkeemikuks, kellel õnnestunud muuta suvalisi metalle kullaks, mitte kasutades seatina.
Tema vanemad olid oletatavasti (vermutlich) Järve mõisnik Johann Friedrich von Paykull ja Elisabeth von Lode (surnud 1668).
Alates 1677. aastast teenis ta Saksi sõjaväes ja abiellus 1686. aastal kindralleitnant Minckowitzi tütrega. Ta osales 1700. aastal Riia piiramises, 1705. aastal langes Varssavi lahingus rootslaste kätte vangi, mõisteti Karl XII käsul reetmise eest surma ja hukati.
Izjaslav I
Izjaslav I (1024–1078) oli Vana-Vene suurvürst aastatel 1054–1068, 1069–1073 ja 1076–1078, Novgorodi vürst, Kiievi vürst ja Volõõnia vürst.
Elulugu
Izjaslav oli Jaroslav Targa ja tema abikaasa, Rootsi kuninga Olaf Skötkonungi tütre Ingegerd Olafsdotteri poeg. Ta ei olnud Jaroslavi vanim poeg, kuid pärast vend Vladimiri surma 1052. aastal sai temast Novgorodi vürst ja Kiievi troonipärija. Varem oli ta olnud Turovi vürst. Izjaslav abiellus Poola kuninga Kazimierz I õe Gertrudaga ja neil oli kolm poega: Jaropolk Izjaslavitš, Mstislav Izjaslavitš ja Svjatopolk Izjaslavitš ehk Svjatopolk II. pisi|Kiievi-Vene (1054–1132) 1054. aastal, kui Jaroslav suri, tõusiski Izjaslav Kiievi suurvürstitroonile. Esialgu valitses ta koostöös vendadega, kuid peagi tekkisid tal konfliktid. 1068. aastal pidi ta rahvaülestõusu järel Kiievist lahkuma, ning valitsejaks Kiievis kutsuti Polotski vürstiriigi vürst Sveslav Brjatšislavitš, kuid järgmisel aastal tõusis Izjaslav I Poola kuninga toel troonile tagasi. 1073. aastal ta kukutati aga juba vendade poolt, kuid kolm aastat hiljem õnnestus tal välisjõudude abil siiski troonile naasta. Kuid 1078. aastal hukkus ta kodusõjas Oleg Svjatoslavitši ja Boriss Vjatšeslavitši vastu.
Sõjakäigud Eestisse
Vene kroonikate andmetel käis Izjaslav Eestis kaks korda sõjaretkel. Teatavasti oli tema isa Jaroslav 1030. aastal vallutanud Tartu linnuse ja rajanud sinna Jurjevi linnuse. Izjaslav püüdis oma isa valdusi ilmselt laiendada. Izjaslavi esimese sõjaretke asjaolusid kirjeldab Novgorodi Sofia I kroonika järgmiselt:
''Ja Izjaslav tuli Kiievi linnusesse ja määras Ostromiri Novgorodi. Ja läks Ostromir koos novgorodlastega tšuudide vastu ja tšuudid tapsid ta ning koos temaga langes palju novgorodlasi. Ja uuesti läks Izjaslav tšuudide vastu ja vallutas Kedepivi linnuse, see on Päikese Käsi.''
Enamik kroonikaid paigutab Izjaslavi sõjaretke 1054. või 1055. aastasse ehk Izjaslav pidanuks sinna sõjaretkele minema vahetult pärast suurvürstitroonile saamist. Kuid lisaks sellele, et Izjaslav tegeles toona ilmselt pigem võimu kindlustamisega Kiievis, räägib sellele ajastusele vastu ka fakt, et kroonikas mainitud possaadnik Ostromir oli veel 1057. aastal tõenäoliselt elus, sest sel aastal koostati tema käsul "Ostromiri evangeelium". Et Vene kroonikate kuni 5-6-aastased dateerimisvead on tavalised, siis on ka tõenäoline, et Ostromiri sõjakäik ja sellele järgnenud Izjaslavi retk toimusid alles 1050. aastate lõpus, umbkaudu 1057–1059.
Teine probleem seoses Izjaslavi sõjaretkega on see, kus asus Kedepiv ehk Päikese Käsi. Enamik uurijaid on arvanud, et selleks oli Keava linnus, mis tol ajal ilmselt oli Kesk-Eesti olulisim keskus. Kuid sellele on vastu vaieldud seetõttu, et kroonikatekstis esineb Kedepivi ees termin osek (oceк), mis ei tähista mitte linnust (nagu on ka ülalolevas tõlkes), vaid pigem raidtõket, puutara või metskindlustust. Seetõttu pole Kedepivi asukoht kindel.
Izjaslavi teine, tuntum sõjaretk leidis aset 1060. aasta paiku. Seda kirjeldab kroonika järgnevalt:
''Samal suvel läks Izjaslav sossolite vastu ja pani neid maksma andamit 2000 grivnat aastas. Nemad aga olles [algul] nõus maksma, ajasid maksukogujad minema; kevadel [seega aastal 1061] aga tulid ja vallutasid külad Jurjevi ümbruses, põletasid linnuse 	ja majad ning tegid palju kurja, jõudes sõdides kuni Pihkvani. Ja nende vastu läksid taplusse pihkvalased ja novgorodlased, venelasi langes 1000, sossole aga arvutult.''
Kes olid sossolid, pole siiani päris selge. Erinevad uurijad on toetanud peamiselt kolme versiooni: saarlasi, sakalasi või põhjaeestlasi. Põhjaeestlased on tõenäoline variant siis, kui Izjaslav varem vallutas Keava, kuid see pole kindel. Sakalased on tõenäolised seetõttu, et nad asusid Vene võimu all olevale Ugandile kõige lähemal. Saarlaseid on peetud tõenäoliseks seetõttu, et nad olid jõukad ja võisid laevadel teha pikki sõjaretki. Kuid samas on raske uskuda, et Izjaslav suutnuks neid nõnda maksustama pääseda, et ta poleks pidanud enne alistama suurt osa ülejäänud Eestist, näiteks Sakalat või Kesk- ja Lääne-Eestit. Igal juhul on selge, et Izjaslavi sõjaretked eestlaste vastu lõppesid läbikukkumisega ja Kiievi võim Kagu-Eestis varises kokku.
Isiklikku ja järglased
Izjaslavi õde oli Poola kuninga (1076–1079) Bolesław II abikaasa.
Andrei Tupolev
pisi|240px|Andrei Tupolev (1944) pisi|240px|[[Tu-144 katselennul]]
Andrei Nikolajevitš Tupolev (vene keeles Андрей Николаевич Туполев; 10. november (vkj 29. oktoober) 1888 Pustomazovo, Tveri kubermang – 23. detsember 1972 Moskva) oli vene lennukikonstruktor. Kindralpolkovnik-insener (1971).
Andrei Tupolev lõpetas 1918. aastal Moskva Kõrgema Tehnikakooli.
Ta oli lennukite projekteerimise konstrueerimisbüroo (KB; tänapäeval KB Tupolev) juht ja peakonstruktor selle loomisest (1920. aastatel) kuni oma elu lõpuni 1972. aastal (alates 1956. aastast generaalkonstruktor (генеральный конструктор)).
Isiklikku
Tema poeg Aleksei Tupolev oli samuti lennukikonstruktor.
Inga Neissaar
Inga Neissaar (aastani 1979 Inga Sahhatševskaja; sündinud 20. aprillil 1959 Tartus) on Eesti spordipedagoog, Tartu Ülikooli kehakultuuri õppejõud.
Elulugu
Inga Neissaar on teenistujate tütar. Neissaar sündis küll Tartus, kuid on elanud ka Sindis.
1977 lõpetas ta Tartu 10. Keskkooli, 1982 Tartu Ülikooli kehakultuuriteaduskonna. 1991 kaitses ta samas sporditeaduste magistri kraadi väitekirjaga "Rütmivõimlemise kasutamine kehalise tubliduse (fitness) tõhustamiseks naistel".
1978–83 oli Neissaar TÜ võimlemiskateedri õppeülesande täitja, 1983–92 õpetaja, 1993–95 spordipedagoogika ja treeninguõpetuse instituudi assistent, 1996–99 lektor, 2000. aastast treeninguõpetuse õppetooli lektor. Ta täiendas end Kanadas, ühtlasi töötas Torontos võimlemisklubi Ritmica treenerina. Ta on lugenud aeroobvõimlemise metoodika kursust, koostanud võimlemisalaseid metoodilisi väljaandeid ja korraldanud võimlemistreenerite täiendusõpet
Ta on Eestis tuntud aeroobikatreenerina, kuid on töötanud ka iluvõimlemistreenerina.
Koostöös Rein Jalakuga on ta välja andnud raamatu "Jõu- ja venitusharjutusi igaühele" 2004. aastal, kordustrükid on ilmunud 2006. ja 2008. aastal.
Teadustöö
Inga Neissaare uurimisvaldkond on olnud aeroobvõimlemise mõju töövõimele ja kehalistele võimele, vere lipoproteiidide koostisele ning selle toime ärevusseisundite korral. Ta on uurinud aeroobika mõju naiste enesehinnangule ja isiksuseomadustele. Ta on Eesti Võimlemisliidu juhatuse liige. Neissaar on avaldanud üle 20 teadustrükise.
Isiklikku
20-aastaselt abiellus ta korvpallitreeneri Jüri Neissaarega. Aasta hiljem sündis neil poeg Ronni, kes on ka ainus laps peres. Inga Neissaarel on kaksikõde Ester.
Müteem
Müteem on müüdi vähim iseseisev muutumatu tähenduslik koostiselement.
Mõiste võttis kasutusele Claude Lévi-Strauss.
Müteem on analoogiline foneemidele, morfeemidele ja semeemidele lingvistikas.
Veiko Uri
pisi|Veiko Uri Veiko Uri (sündinud 19. detsembril 1969 ) on eesti metsateadlane, Eesti Teaduste Akadeemia liige (alates 2020).
Haridus
Lõpetas 1993. aastal Eesti Maaülikooli metsamajanduse erialal, 1997 kaitses samas magistritööd ning 2001 doktoritööd metsateaduse alal "Produktsiooni ja mineraaltoitainete dünaamika endisele põllumaale rajatud halli- ja hübriidlepa kultuurides".
Töökäik
Aastatel 1992–1993 oli V.Uri Eesti Maaülikooli laborant, 1993–1995 vanemlaborant ja nooremteadur, 1995–1997 assistent, 1997–2002 lektor, 2002–2015 dotsent. Alates 2015. aastast on ta Eesti Maaülikooli metsaökosüsteemide professor.
Ta on Riigi teaduspreemiate komisjoni liige.
Teadustöö
Veiko Uri teadustöö peasuunad on erinevate metsaökosüsteemide süsiniku- ja lämmastikuringe, metsakasvatus, metsaökoloogia, biomassi produktsioon. Tema töörühm on metsaökosüsteemide süsinikuringe uuringute osas liidrirollis Eestis ja tuntud rahvusvahelises teadlaskonnas. Rõhutades teaduspõhise metsamajanduse olulisust kaasaegses metsanduses, on tema töödes suurt tähelepanu pööratud ka uurimistulemuste rakenduslikule väljundile.
Üheks uurimissuunaks on ka valgustusraiete mõju viljakates kasvukohtades kasvavatele kaasikutele ning ta töötab välja Eesti puistute biomassi mudeleid.
Veiko Uri juhendamisel on kaitstud mitukümmend magistri- ja viis doktoritööd.
Ta kuulub Eesti Maaülikooli ja agrobiotehnoloogia arenduskeskuse nõukogusse. Ta on riigi teaduspreemiate komisjoni liige. Samuti on ta Eesti Looduseuurijate Seltsi ja Akadeemilise Metsaseltsi liige.
Välislingid
Veiko Uri Eesti Teadusagentuuri kodulehel
Veiko Uri Eesti Teaduste Akadeemia kodulehel
Chabluki järv
Chabluki järv on järv Kanadas Manitoba osariigi põhjaosas. See asub riigi pealinnast Ottawast umbes 2200 km kaugusel loodes. Geograafilised koordinaadid on 58°69' N, 100°01' W.
Architecture in Helsinki
pisi|Architecture in Helsinki esinemas [[Helsingis 2007. aastal]] Architecture in Helsinki on 2000. aastal Austraalias Fitzroys loodud indie pop 'i bänd.
Architecture of Finland
Annum per annum
"Annum per annum" on eesti helilooja Arvo Pärdi 1980. aastal loodud teos orelile. Muusikateose pikkus on 8 minutit. Teose kandis esimest korda ette Leo Krämer 12. oktoobril 1980 Saksamaal Speyeris.
Brian Tutt
Brian Carter Tutt (sündinud 9. juunil 1962 Calgarys) on Kanada endine jäähokimängija.
Hooajal 1989-90 mängis ta seitse mängu Washington Capitalsi meeskonnas NHL-is.
1992. aasta taliolümpiamängudel võitis ta Kanada rahvusmeeskonna koosseisus hõbemedali.
Tema tütar on kiiruisutaja Brianne Tutt, kes esindas Kanadat 2014. aasta taliolümpiamängudel.
36 vaadet Fuji mäele
Taust
Inspiratsioon kujutada Fuji mäge võis olla tingitud mitmest asjaolust. Esiteks võis selleks olla usk, sest Hokusai praktiseeris budismi voolu, mis rõhus tugevalt igavesele elule ja surematusele. Sellel on seos Fuji mäega, sest see on Jaapani üks tuntumaid palverännaku ja vaimse taassünni kohti, millel on oluline osa nii budismis kui ka šinto usundis.
Teiseks võis Hokusai soov jäädvustada Fuji mäge tuleneda sellest, et üleminekulisel Edo perioodil nägi ta mäge sümboolselt kui Jaapani rahvusliku identiteedi väljendust. Selline arvamus võis autoril olla selle tõttu, et Fuji mäge kujutati Jaapani kunstis päris palju, nii enne Hokusai aega, kui ka pärast teda. Niisiis võis autor Fujit näha kui midagi ajast sõltumatut ja läbivat ning Jaapanile ainulaadset. Selle arvamusega läheb kokku asjaolu, et Hokusai teos on tehtud ukyio-e tehnika abil, mis on iseenesest samuti traditsiooniline. Lisaks sellele on levinud ka arvamus, et autori teosed sellest kogumikust kujutavad Jaapani geopoliitilist olukorda. Eriti on seda näha näiteks ühes sarja kuulsaimas teoses "Kanagawa suur laine", millel on kujutatud suured lained, mis justkui tahavad endasse neelata kolm Jaapani traditsioonilist paati, mis parasjagu asuvad veekogul. Fuji mägi on sellel pildil nähtav vaid taustal ning tegelikult jääb üsna märkamatuks. Tänapäeval on teadlased sellist kompositsiooni tõlgendanud nii, et Hokusai kujutas ühiskondlikke muutusi, mis võisid tema arvates asendada Jaapani kultuuri uue lääneliku omaga.
Retseptsioon ja mõjukus
Charles S. Terry kirjutab oma arvustuses ka sellest, et algupärane paber, millele Hokusai teose lõi, oli väga unikaalse tekstuuriga ning tänapäeva raamatupaber ei ole sellega võrreldav. Teiseks oli kollektsioon erakordne, sest autor kasutas oma motiivides mitte ainult Fuji mäge ja tavalisi jaapani inimesi, vaid ka tolle aja kunstile ebatavalisi geomeetrilisi kujundeid. Ta kasutas piltide sees ringe, ruute ja kolmnurki, nende abil sidudes nii pildisisest süžeed, kui ka luues läbivaid kujundeid kõigis kollektsiooni kuuluvates piltides. Selliste võtete kasutamine kunstis oli enne Hokusaid ja Fuji mäe kogumikku väga haruldane. Kolmandaks kasutas autor kogumiku valmimisel imporditud värve, ühte neist nimetati Berliini siniseks. See sügav sinine toon on Fuji mäe vaadete kollektsioonis läbiv ja sellele iseloomulik ning seda hakati laialdasemalt kunstis kasutama just kollektsiooni valmimise ajal.
"36 vaadet Fuji mäele" osutus aga väga menukaks, mistõttu lisas Hokusai kollektsiooni veel 10 trükipilti, kus ta aga ei kasutanud palju värve ja mis olid seega neutraalsemad ning mustvalged. Hiljem lisas kunstnik kollektsiooni veel trükipilte Jaapani sümboolsest mäest, millest tuli "100 vaadet Fuji mäele".
Sama pealkirja kannab ka teise Jaapani puulõikekunstniku Hiroshige sari (1852–1858). Hokusai sarjast said mõjutusi paljud läänemaailma kunstnikud, teiste seas Vincent van Gogh, Édouard Manet, Edgar Degas ja Claude Monet. Prantsuse kunstnik Henri Rivière tegi Hokusailt inspireerituna sarja "36 vaadet Eiffeli tornile".
Pythonoidea
Pythonoidea on maoliste alamseltsi kuuluvate madude ülemsugukond.
Klassifikatsioon
1826. aastal klassifitseeris Leopold Fitzinger Pythonoidea sugukonnana, millesse liigitas järgmised maoperekonnad: Eryx, Boa, Xiphosoma ja Python.
Roomajate andmebaasi klassifikatsioon
Pythonoidea ülemsugukonda klassifitseeritakse roomajate andmebaasis järgmised madude sugukonnad :
Välislingid
Selles artiklis on kasutatud hollandikeelset artiklit nl:https://nl.wikipedia.org/wiki/Pythonoidea seisuga 19.10.2014.
Stefanija Turkevõtš-Lukijanovõtš
Stefanija Turkevõtš-Lukijanovõtš (ukraina keeles Стефанія Іванівна Туркевич-Лукіянович; 25. aprill 1898 Lviv, Austria-Ungari – 8. aprill 1977 Cambridge, Ühendkuningriik) oli ukraina helilooja, pianist ja muusikateadlane, ukraina esimene naishelilooja.
Tema teosed olid Nõukogude ajal Ukrainas keelatud.
Lapsepõlv
Stefanija vanaisa (Lev Turkevõtš) ja isa (Ivan Turkevõtš) olid preestrid. Tema ema Sofija Kormošiv oli pianist ja õppis koos Karol Mikuli, Vilém Kurzi ja Solomija Krušelnõtskaga. Kogu pere oli musikaalne ja kõik mängisid pilli. Stefanija mängis klaverit, harfi ja harmooniumi. Hiljem meenutas helilooja oma lapsepõlve ja armastust muusika vastu:
"Kõige keskmes oli minu ema, kes mängis imeliselt klaverit. Lapsena meeldis mulle väga tema mängu kuulata. Siis asutasime oma kodus salongiorkestri. Mängisime nii: isa bassil ..., ema klaveril, Ljonjo tšellol, mina harmooniumil, Marika ja Zenko ... viiulitel. Isa asutas ka perekoori. Need olid meie esimesed sammud muusikamaailmas. Isa ei hoidnud kunagi raha kokku kui asi puudutas meie muusikaelu."
Õpingud
Stefanija alustas muusikaõpinguid koos Vassõl Barvinskõiga. Aastatel 1914–1916 õppis ta Viinis pianistiks koos Vilém Kurziga. Pärast I maailmasõda õppis ta Adolf Chybiński juures Lvivi ülikoolis ja osales ka tema muusikateooria loengutel Lvivi konservatooriumis.
1919. aastal kirjutas ta oma esimese muusikalise teose - liturgia, mida esitati mitu korda Püha Jüri katedraalis Lvivis.
1921. aastal õppis ta Guido Adleri juures Viini ülikoolis ja Joseph Marxi juures Viini muusika- ja etenduskunstide ülikoolis, mille ta lõpetas 1923. aastal õpetaja diplomiga.
1925. aastal abiellus ta Robert Lisovskõiga ja reisis temaga Berliini, kus ta elas aastatel 1927–1930. Seal õppis ta Arnold Schönbergi ja Franz Schrekeri juures. Sel perioodil, 1927. aastal, sündis tema tütar Zoja.
1930. aastal reisis ta Prahasse, kus õppis Zdeněk Nejedlý juures Karli ülikoolis ja Otakar Šíni juures Praha konservatooriumis. Ta õppis ka kompositsiooni Vítězslav Nováki muusikaakadeemias. 1933. aasta sügisel õpetas ta klaverit ja sai ansambli saatjaks Praha konservatooriumis. 1934. aastal kaitses ta doktorikraadi väitekirja Ukraina folkloori teemal. 1934. aastal sai ta doktorikraadi muusikateaduses Ukraina Vabaülikoolis Prahas. Temast sai esimene doktorikraadiga Ph.D naine Galiitsias (mis oli siis osa Poolast).
Naasnud Lvivi, töötas ta 1934. aastast kuni Teise maailmasõja alguseni muusikateooria ja klaveriõpetajana Lvivi konservatooriumis ja sai Ukraina kutseliste muusikute liidu liikmeks.
Teine maailmasõda
1939. aasta sügisel pärast Nõukogude okupatsiooni Lääne-Ukrainas, töötas Stefanija juhendajana ja kontsertmeistrina Lvivi ooperimajaja juures. 1940–1941 oli ta Lvivi konservatooriumi dotsent. Pärast konservatooriumi sulgemist Saksa okupatsiooni ajal jätkas ta õpetamist riiklikus muusikakoolis. Kevadel 1944 lahkus ta Lvivist Viini. Nõukogude võimu eest põgenedes kolis ta 1946. aastal lõunasse Austriasse ja sealt edasi Itaaliasse, kus tema teine abikaasa Nartsiz Lukijanovõtš oli Suurbritannia arst.
Inglismaal
1946. aasta sügisel kolis Stefanija Suurbritanniasse ja elas seal Brightonis (1947–1951), Londonis (1951–1952), Barrow Gurneys (Bristoli lähedal) (1952–1962), Belfastis (Põhja-Iirimaal) (1962–1973) ja Cambridge'is (aastast 1973).
1940. aastate lõpus naasis ta heliloomingu juurde. Aeg-ajalt tegutses ta uuesti pianistina, eriti 1957. aastal Inglise ukraina kogukondade kontserdisarjas ja 1959. aastal klaverimuusika kontserdil Bristolis. Ta oli Briti naisheliloojate ja muusikute seltsi (mis eksisteeris kuni 1972. aastani) liige.
Tema ooperit "Oksana süda" esitati 1970. aastal Winnipegi (Kanadas) Sajandi kontserdisaalis tema õe Irena Turkevycz-Martyneci kunstilisel juhtimisel.
Sümfoonilised teosed
1. Sümfoonia nr. 1 - 1937
2. Sümfoonia nr. 2 (a) - 1952
2. Sümfoonia nr. 2.b punkt (2. versioon)
4. Kolm sümfoonilist visandit - 3-го травня, 1975
6. Kosmosesümfoonia - 1972
8. Fantaasia topeltkeelpilliorkestrile
Balletid
9. Närtsinud kätega tüdruk - Bristol, 1957
11. Kevad - (Laste ballett) 1934–5
12. "Metsanümf" (a)- 1964–7 - Belfast
12. "Metsanümf" (b)- 1964–7 - Belfast
13. Hernehirmutis - 1976
Ooper
14. Metsanümf (lõpetamata) põhineb Lesja Ukrainka metsalaulul
Lasteooperid
15. Tsaar Ohh ehk Oksana süda - 1960
16. Noor kurat
17. Köögiviljaplats (1969)
Kooriteosed
18. Liturgia 1919
19. Psalm Šeptõtskile
20. До Бою
21. Триптих
22. Колискова (А-а, котика нема) 1946
Kammerinstrumentaalteosed
23. Sonaat viiulile ja klaverile 1935
24. a) Keelpillikvartett 1970
25. Trio viiulile, viiulile ja tšellole 1960 - 1970
26. Квінтет для двох скрипок, альта, віолончела фортепіано 1960 - 1970 - Klaverikvintett 2 viiulile, aldile ja ....
27. Trio flöödile, klarnetile 1972
Waldemar von Lemm
Waldemar von Lemm (9. aprill (ukj 21. aprill) 1881 Tallinn – 3. aprill 1965 Lübeck) oli baltisaksa päritolu arhitekt ja insener.
Kagera piirkond
Kagera piirkond on 1. järgu haldusüksus (piirkond) Tansaanias. Piirkond asub riigi loodeosas Uganda, Rwanda ja Burundi piiri ääres. Kagerast üle Victoria järve asub Keenia.
Stefanija Turkevõtš-Lukijanovõtš
Klaveriteosed
29. Fantaasia: Süit klaverile Ukraina teemadel 1940
Kagera piirkond
Piirkonna keskus Bukoba on kiirelt kasvav linn, mis asetseb Victoria järve ääres. Bukoba on 1 kraad ekvaatorist lõunas ja on Tansaania suuruselt teine järvesadam.
Stefanija Turkevõtš-Lukijanovõtš
Klaveriteosed
30. Ekspromt 1962
Kagera piirkond
Piirkond jaguneb seitsmeks ringkonnaks: Bukoba, Bukoba, Misenyi, Muleba, Karagwe, Ngara ja Biharamulo ringkond. Varem Kagera piirkonda kuulunud Chato ringkond viidi 2012. aastal uue Geita piirkonna koosseisu.
Stefanija Turkevõtš-Lukijanovõtš
Klaveriteosed
31. Grotesk 1964
Kagera piirkond
Kagera piirkonna pindala (koos veekogudega) on 39 627 km².
Stefanija Turkevõtš-Lukijanovõtš
Klaveriteosed
32. Mäesviit 1966 - 1968
33. Etenduste tsükkel lastele 1936 - 1946
35. Hea sõnum
36. Jõulud Harlequiniga 1971
Pärand
Tema kompositsioonid on kaasaegsed, kuid meenutavad Ukraina rahvalaule, kui need pole ekspressionistlikud. Ta jätkas heliloomingut 1970ndateni. Stefanija Turkevõtš suri 8. aprillil 1977 Inglismaal Cambridge'is.
NK Maribor
Maribor on üks Sloveenia kõrgliiga kolmest asutajaklubist, mis pole riigi kõrgliigast kunagi välja langenud. Maribor on Sloveenia ainus klubi, mis on osalenud UEFA Meistrite Liiga alagrupiturniiril (hooaegadel 1999–2000, 2014–15 ja 2017–18). Lisaks on mitmel korral osaletud UEFA Euroopa Liiga alagrupiturniiril ning parimaks tulemuseks on 32 parima hulka jõudmine hooajal 2013–14.
Klubi suurim rivaal on Ljubljana Olimpija ning kahe nende klubi vaheline mäng on tuntud igavese derbina (Večni derbi).
Tallinna Veerenni kirik
Tallinna Veerenni kirik oli Tallinnas Veerenni asumis asunud kirik. Algne aadress oli Veerenni tänav 4a, mis asus umbes tänapäevaste hoonete Vana-Veerenni tänav 4 ja 6 vahel.
Kiriku rajas 1909. aastal insener Ernst Boustedti projekti järgi kõrvalhoonena oma krundile toiduainetööstur (rahvasuus "viljakohvikuningas") ja vabakoguduste (evangeeliumi kristlaste) liikumise tegelane Jakob Lilienthal (1871–1952). Seetõttu oli projektis selle ametlik nimetus "kuur" (vene keeles сарай sarai 'kuur'), rahvasuus aga Lilienthali ja tema venna köögiviljakasvatuse ja -tööstuse tõttu "kapsakuur" või lihtsalt "Lilienthali kirik".
Saksa esimese okupatsiooni ajal 1918. aastal ehitati hoone ümber kirikupäraseks ning sellele lisati torn. Algse tagasihoidliku projekti tegi insener Karl Jürgenson, hilisema suurele mahule sobiva kõrge torniga lahenduse aga arhitekt Eugen Habermann.
See oli oma 1200 iste- ja 3000 üldkohaga Tallinna (ja ka Eesti) suurim puitkirik, mille kõrge torn oli ka kõrgete Võllamäe ja Tõnismäe ümbruses üks tuntumaid maamärke. Hoones peeti vabakirikute konverentse, aga ka muid suurte rahvahulkade üritusi. Seda on peetud isegi Mandri-Euroopa üheks suuremaks metodisti kirikuks.
Hoone üleminek metodistidele
Lilienthal müüs enda majandusraskuste tõttu 1930. aastal hoone metodisti kirikule. Metodistid ise loevad oma aega selles kirikus juba esimesest jumalateenistusest kevadel 1929. Viimase asjaolu tõttu on seda aega sageli ekslikult esitatud kiriku ehitamisajana. Ka pärast kiriku üleminekut metodistide kätte tunti seda rahvasuus edasi Lilienthali kirikuna.
1938. aastal ehitati hoone arhitekt Eugen Sachariase projekti järgi ümber, et kaotada lõplikult tööstushoonele iseloomulikke jooni ja teha hoone võimalikult kirikupäraseks.
Kirik põles teises maailmasõjas märtsipommitamisel NSV Liidu lennuväe pommirünnaku ajal 9. märtsil 1944 maani maha.
The New Pornographers
pisi|The New Pornographers koosseis, 2005 The New Pornographers on 1997. aastal Kanadas Vancouveris loodud indie rock 'i ansambel.
Ansambli koosseisu kuuluvad Dan Bejar, Kathryn Calder, Neko Case, John Collins, Kurt Dahle, Todd Fancey, Carl Newman, Blaine Thurier.
Strandfontein
Strandfontein on asula Lõuna-Aafrika Vabariigis Lääne-Kapimaa provintsis West Coasti ringkonnas Matzikama vallas. Strandfontein asub Atlandi ookeani rannikul.
Lõuna-Aafrika Vabariigi 2011. aasta rahvaloenduse andmetel oli Strandfonteini elanikest mustanahalisi aafriklasi 50,58%, valgeid 33,18%, värvilisi 14,85%, India või Aasia päritolu inimesi 0,93% ja teisi 0,46%. Afrikaani keelt pidas emakeeleks 68,98% inimesi, koosa keelt 22,46%, inglise keelt 3,21%, sotho keelt 2,67% ja suulu keelt 1,07%.
Karl Maron
pisi|Karl Maron, 1957 Karl Maron (27. aprill 1903 Berliin – 2. veebruar 1975 Ida-Berliin) oli Saksa DV riigitegelane.
Maron õppis põhikooli lõpetamise järel masinalukksepaks. Saksamaa Kommunistlikku Parteisse astus ta 1926. aastal. Natsionaalsotsialistide võimuletuleku järel emigreerus Karl Maron esialgu Taani ja sealt edasi Nõukogude Liitu, kus töötas Kominternis. Alates 1943. aastast tegutses ta Rahvuskomitee Vaba Saksamaa juhatuses ja oli ajakirja Freies Deutschland peatoimetaja. 30. aprillil 1945 pöördus ta Saksamaale tagasi. 1945. aasta mais sai ta Berliini aselinnapeaks, alates 1947. aastast oli ta Saksamaa Sotsialistliku Ühtsuspartei fraktsiooni juhataja Berliini Linnavolikogus, 1948. aastast linnanõunik Berliini Linnavalitsuses. Novembris 1949 sai Karl Maron ajalehe Neues Deutschland asetoimetajaks. 1950. aastal sai ta Saksa Rahvapolitsei peainspektoriks (juhatajaks). Alates 1954. aastast oli ta Saksamaa Sotsialistliku Ühtsuspartei Keskkomitee liige.
1. juulist 1955 kuni 14. novembrini 1963 oli Karl Maron Saksa DV siseminister.
Aastatel 1964–1974 juhtis ta Saksamaa Sotsialistliku Ühtsuspartei Keskkomitee juures asuvat Arvamusuuringute Instituuti.
Isiklikku
Kirjanik ja ajakirjanik Monika Maron (sünd. 1941) on Karl Maroni kasutütar.
Wolfgang
Wolfgang on saksa mehenimi.
Kaera tänav
Kaera tänav on tänav Tallinnas Põhja-Tallinna linnaosas Pelgulinna asumis.
Tänav algab Ristiku tänavalt, ristub Aru tänavaga ja lõpeb Sõle tänaval. Kaera tänav on ligikaudu 450 meetri pikkune.
Kaera tänav ja Luste tänav rajati 1941. aastal, kui asuti hoogsalt hoonestama Nisu ja Rukki tänava piirkonda, ehitustööd jätkusid pärast sõda. Kaera tänav sai nime 22. veebruaril 1955.
Põlvamaa teenetemärk
Põlvamaa teenetemärk on Põlva maakonna autasu (teenetemärk).
Sandro Tonali
Sandro Tonali (sündinud 8. mail 2000 Lodis) on Itaalia jalgpallur, kes mängib kaitsva poolkaitsjana Inglise kõrgliiga klubis Newcastle United ja Itaalia jalgpallikoondises.
Ta alustas klubikarjääri Brescias ning debüteeris hooajal 2017/18 Itaalia esiliigas. Alates järgmisest hooajast kuulus ta kindlalt Brescia põhikoosseisu. Aastatel 2018 ja 2019 valiti Tonali Itaalia esiliiga aasta jalgpalluriks. Hooajal 2018/19 võitis ta Bresciga Itaalia esiliiga ja mängis klubiga hooajal 2019/20 Itaalia kõrgliigas.
2020. aasta septembris läks Tonali Bresciast laenule Milani. 2021. aasta juulis ostis Milan Tonali mängijaõigused ja Tonali sõlmis klubiga viieaastase lepingu. Hooajal 2021/22 tuli ta Milaniga Itaalia meistriks.
Suvel 2023 osteti ta 70 miljoni euro eest Newcastle Unitedisse.
2018. aastal saavutas Tonali Itaalia kuni 19-aastaste koondisega Euroopa omavanuste meistrivõistlustel teise koha. Itaalia jalgpallikoondises debüteeris ta 15. oktoobril 2019 mängus Liechtensteini vastu.
Theodor von Bernhardi
Felix Theodor von Bernhardi (6. november 1802 Berliin, Preisi kuningriik – 12. veebruar 1885 Schöpstal-Kunnersdorf, Saksimaa kuningriik) oli Preisi diplomaat ja ajaloolane.
Theodor von Bernhardi oli keeleteadlase August Ferdinand Bernhardi (1769–1820) ja kirjaniku Sophie Tiecki poeg.
Lapsepõlv ja haridustee
Bernhardi õppis aastatel 1820–1823 Heidelbergi ülikoolis ajalugu, matemaatikat ja tänapäeva keeli, 1924. aastal Pariisis ja seejärel Milanos hispaania ja itaalia filoloogiat ning kunstiajalugu.
Peterburis
Pärast ema surma (1833. aastal Tallinnas; maeti Kopli kalmistule) naasis Bernhardi Berliini, kus ta käis tihedalt läbi skulptorist onu Christian Friedrich Tieckiga.
1846. aastal ta abiellus ja 1851. aastal asus koos perega elama Saksimaa kuningriiki, kus ostis Schöpstal-Kunnersdorfis mõisa.
Diplomaat ja ajaloolane
1866. aastal saadeti ta Preisi kuningriigi esindajana Itaalia kuningriiki eesmärgiga veenda ministrite nõukogu esimeest kindral Alfonso La Marmorat üles astuma sõjas Austria vastu (1866) Preisi liitlasena. Vastav leping sõlmitigi. Aastatel 1869–1871 täitis Bernhardi analoogilisi valitsuse ülesandeid Hispaanias ja Portugalis.
1871. aastast tegeles Bernhardi põhiliselt ajalooteadusega, kuid osaliselt pühendas end sellele ka 1850.–1860. aastatel. 1856. aastal ilmus tal Leipzigis kindral Karl Wilhelm von Tolli elulooraamat.
1873. aastal tõsteti Felix Theodor Bernhardi aadliseisusse (von Bernhardi).
Isiklikku
Theodor von Bernhardi abiellus 12. augustil 1846 Kiltsi mõisas Adam Johann von Krusensterni tütre Charlotte Friedrika Julie von Krusensterniga (1816 Lohu mõis – 1881).
Theodor von Bernhardi vend Wilhelm Bernhardi (1800–1878) oli literaat, vennapoeg Wilhelm Bernhardi (1834–1921) ajaloolane ja Peterburis sündinud poeg Friedrich von Bernhardi (1849–1930) oli Preisi ratsaväekindral ja sõjaajaloolane.
Reet Roos (kunstnik)
Reet Roos (ka Renate Hindov, kuni 1939 Reet Aarela ; 3. november 1912 Gattšina – mai 1996 ) oli Eesti naha- ja raamatukunstnik.
1927 astus Roos Riigi Kunsttööstuskooli, mille lõpetas 1933. aastal XIII lennus nahatöö ja raamatuköitmise erialal.
Roos on kujundanud üle 70 raamatu, eelkõige aimekirjandust (nt Jossif Tronski "Antiikkirjanduse ajalugu", Tallinn: Teaduslik Kirjandus, 1949). Muuhulgas on ta illustreerinud Johannes Semperi luulekogu "Meie päevad" (Tallinn: Tallinna Riiklik Tarbekunsti Instituut, 1947). Samuti on ta loonud albumeid, mappe, auaadresse jms.
Ossie Vitt
pisi|Ossie Vitt 1910 aastal Oscar Joseph Vitt (4. jaanuar 1890 San Francisco – 31. jaanuar 1963 Oakland) oli USA pesapallur ja treener.
Ta mängis MLB liiga meeskondades Detroit Tigers (1912–1918) ja Boston Red Sox (1919–1921).
Guangzhou Baiyuni rahvusvaheline lennujaam
Guangzhou Baiyuni rahvusvaheline lennujaam (IATA: CAN, ICAO: ZGGG) on peamine lennujaam Guangzhous, Guangdongi provintsi pealinnas Hiinas. Baiyuni lennujaam on China Southern Airlinesi, FedEx Expressi, 9 Airi, Hainan Airlinesi ja Shenzhen Airlinesi kodulennujaam. Guangzhou Baiyuni rahvusvahelist lennujaama läbis 2017. aastal 65,806,977 reisijat.
Ossie Vitt
1938–1940 oli ta meeskonna Cleveland Indians treener.
Harry Visman
Harry Visman VR I/3 (18. jaanuar 1897 Leetse mõis, Harjumaa – 29. oktoober 1973 Montréal, Kanada) oli Eesti sõjaväelane, kirjastaja, ajakirjanik ja riigiametnik.
Visman lõpetas 1916. aastal Nikolai gümnaasiumi (praeguse Gustav Adolfi gümnaasiumi) Tallinnas ja õppis seejärel Riia polütehnikumi mehaanika osakonnas. Astus 1918 Üliõpilasselts Liivika liikmeks.
Cambridge'i prints Louis
Cambridge'i prints Louis (Louis Arthur Charles; sündinud 23. aprillil 2018 Saint Mary haiglas Londonis) on prints Williami, Cambridge'i hertsogi ja Catherine'i, Cambridge'i hertsoginna kolmas laps. Tema vend on Cambridge'i prints George ja õde Cambridge'i printsess Charlotte.
Harry Visman
Esimese maailmasõja ajal, aastail 1916–1917 teenis ta vabatahtlikuna Peeter Suure merekindluse õhusõiduroodus. Visman suunati 1917. aastal Petrogradi insenerlipnike kooli, kuid nõukogude võim saatis kooli 1918. aasta algul laiali, mistõttu Visman kooli lõpetada ei jõudnud ning pöördus tagasi Tallinna.
Visman määrati 12. novembril 1918 Kaitseliidu Nõmme osakonna ülemaks. Tema juhtimisel võttis Eesti Vabariik Nõmmel võimu üle. Wismann jõudis Nõmme malevkonna pealik olla 21. novembrini, kui ta viidi üle inseneripataljoni.
Aastal 1944 emigreerus Visman Saksamaale, kust siirdus 1947. aastal Inglismaale ja edasi Kanadasse.
Streptavidiin
Streptavidiin on 52,8 kDa suurune valk, mida toodab bakter Streptomyces avidinii. Streptavidiini homotetrameerid seonduvad väga tugevasti biotiiniga (tuntud ka kui B7-vitamiin). See on teadaolevalt üks tugevamaid looduses esinevaid mittekovalentseid seondumisi: selle dissotsiatsioonikonstant on Kd ≈10−14mol/L.
Iseärane punkt
Lihtne näide: Reaalmuutuja funktsioon
omab singulaarsust kohas x = 0, sest vastuseks on ±∞ ja see ei ole määratletav.
Streptavidiin
Struktuur
pisi|Monomeerne streptavidiin ja seostunud biotiin (sfäärid) Biotiiniga seostunud streptavidiini kristallstruktuuri kirjeldasid esimest korda 1989. aastal Wayne A. Hendrickson jt. 159 aminohappejäägist koosneva täispikkuses valgu N- ja C-terminaalset otsa töödeldakse, et saada lühem "algeline" streptavidiin, mis tavaliselt koosneb 13–139 aminohappejäägist; N- ja C-terminaalse otsa eemaldamine on vajalik, tagamaks biotiini kõrge afiinsusega kinnitumist. Streptavidiini monomeeri sekundaarstruktuur koosneb kaheksast antiparalleelsest β-lehe struktuurist, mis voltuvad kokku antiparalleelseks beeta-silindri tertsiaarstruktuuriks. Beeta-silindri mõlemas otsas on biotiini seostumiskoht. Neli identset streptavidiini monomeeri liituvad, et moodustada streptavidiini tetrameerne kvaternaarstruktuur. Biotiini seostumiskohad iga β-silindri mõlemas otsas koosnevad silindri sisemusest tulnud jääkidest koos kõrvalolevast alaühikust pärineva muutumatuks jäänud Trp120-ga. Seeläbi aitab iga alaühik kõrvaloleval alaühikul paiknevat seostumiskohta tugevdada, seega võiks sellist tetrameeri käsitleda ka kui funktsionaalsetest dimeeridest koosnevat dimeeri.
Kõrge afiinsuse tagamaad
Arvukad uurimise all olevad streptavidiini-biotiini kompleksi kristallstruktuurid annavad aimu märkimisväärselt suure afiinsuse päritolu kohta:
Suurem osa katsetest streptavidiini struktuuri muuta vähendab biotiini seostumise afiinsust, mida võib ka oodata niivõrd optimeeritud süsteemi puhul. Sellegipoolest on hiljuti suudetud tehislikult luua streptavidiini mutant traptavidiin, mille puhul leiti, et biotiini dissotsiatsioonikiirus vähenes kümme korda. Lisaks sellele on treptavidiinil suurem termiline ja mehaaniline stabiilsus. Vähenenud dissotsiatsioonikiirusega kaasnes ka kahekordne assotsiatsioonikiiruse langus.
Rakendused biotehnoloogias
pisi|Western blot Kõige laiemalt kasutatakse streptavidiini puhastamisel või erinevate biomolekulide määramisel.
Suunatud immuunravi
Suunatud immuunravis kasutatakse monoklonaalsele antikehale konjugeeritud streptavidiini, mis kinnitub vähiraku spetsiifilisele antigeenile. Kui streptavidiiniga seotud monoklonaalne antikeha on antigeeniga seostunud, siis süstitakse organismi radioaktiivse märgisega biotiin, mis seostub streptavidiiniga; sedaviisi õnnestub kiiritada ainult vähirakke. Raskusi tekitab biotiini seostumiskohtade küllastumine endogeense biotiiniga, mis takistab süstitud radioaktiivse märgisega biotiini seostumist. Peale selle on probleemiks veel ka suur radioaktiivse kiirituse oht neerudele, kuna streptavidiin adsorbeerub kergesti rakkudele. Seni ollakse seisukohal, et suur siduvus sarnaste rakutüüpide vahel, nagu näiteks aktiveeritud trombotsüüdid ja melanoomi rakud, on põhjustatud integriiniga seondumisest, mida vahendab streptavidiinis paiknev RYD järjestus.
Monovalentse ja monomeerse streptavidiini võrdlus
Streptavidiin on tetrameer, mille iga alaühik seob biotiini võrdse afiinsusega. Multivalentsus on mõne rakenduse puhul kasulik, näiteks olukord, kus "ahnuse" efekt parandab streptavidiiniga seotud molekulide võimet tuvastada spetsiifilisi T-rakke. Teistel juhtudel, nagu streptavidiini kasutamisel kindlate valkude kujutamiseks rakkudel, võib multivalentsus häirida uuritava valgu funktsiooni. Monovalentne streptavidiin on tehniliselt töödeldud rekombinant tetrameersest streptavidiinist, kus ainult üks neljast seostumiskohast on funktsionaalne. Sellel ainukesel töötaval seostumiskohal on afiinsus väärtusega 10−14 mol/L ja ristsidumine ei ole võimalik. Monovalentset streptavidiini levitab Oxfordi Ülikool. Monomeerne streptavidiin on rekombinantne vorm streptavidiinist, mille tetrameer on lõhutud monomeerideks ning mutatsioonide teel on võimendatud saadava isoleeritud alaühiku lahustuvust. Monomeerse streptavidiini variandid on afiinsusega biotiini suhtes 10−7 mol/L ja 10−8 mol/L ning seega ei ole need ideaalsed märgistamiseks, kuid see-eest on kasulikud valkude puhastamisel, kus on soovitud reaktsiooni pöörduvus.
Võrdlus avidiiniga
pisi|Avidiini dimeer, mis on seostunud biotiiniiga (sfäärid) Streptavidiin ei ole ainuke valk, mis on võimeline siduma biotiini kõrge afiinsusega. Avidiin on teine kõige märkimisväärsem biotiini siduv valk. Algselt munavalgest eraldatud avidiinil on streptavidiiniga sarnane aminohappeline järjestus ainult 30% ulatuses, aga peaaegu identne sekundaar-, tertsiaar- ja kvaternaarstruktuur. Avidiinil on kõrgem afiinsus biotiiniga kui streptavidiinil (Kd ~10−15M), aga avidiin on glükosüleeritud, positiivselt laetud, omab pseudo-katalüütilist aktiivsust (on võimeline suurendama biotiini ja nitrofenüülgrupi vahelise estersideme leelishüdrolüüsi) ja agregeerub kergemini. Lisaks sellele on streptavidiin parem biotiini-konjugeeritud molekuli siduja; avidiinil on madalam seostumisafiinsus kui streptavidiinil, juhul kui biotiin on seotud teise molekuliga. Vaba biotiini korral on seostumisafiinsus suurem avidiinil. Streptavidiinil on kergelt happeline isoelektriline punkt (pI ~5), aga saadaval on ka streptavidiini rekombinantne vorm peaaegu neutraalse pI-väärtusega. Kuna streptavidiinil puudub igasugune sahhariidi modifikatsioon ja sel on praktiliselt neutraalne pI-väärtus, siis on streptavidiini eeliseks avidiiniga võrreldes madalam mittespetsiifiline seondumine. Deglükosüleeritud avidiin (neutravidiin) on suuruse, pI ja ebaspetsiifilise seondumise poolest lähedasem streptavidiinile.
Välislingid
Groups investigating and developing streptavidin or avidin-family proteins (Alphabetical order)
Nike+ FuelBand
Nike+ FuelBand on Nike toodetav aktiivsusmonitor, mida kantakse randmel ja mida saab kasutada Apple iPhone'i, iPadi või Androidi seadmega. Kuigi seadme müük jätkub, siis seadme edasiarendus võib lõppeda.
FuelBand lubab oma kasutajatel jälgida nende füüsilist aktiivsust, päevast sammude arvu ja põletatud energia kogust. Randmeseadmest saadud informatsioon on ühendatud Nike+ interneti kogukonnaga ja telefoni rakendusega. See lubab kasutajatel seada omale eesmärke, jälgida nende arengut ja võrrelda ennast teiste kogukonna liikmetega. Füüsilise tegevuse kuvamine käib läbi NikeFueli punktide koguse, mida saab jagada sõpradega või kasutada neid teiste kasutajatega võistlemiseks.
Nike+ FuelBand SE
SE versioonile on sisse ehitatud Bluetooth 4.0 ühendus, mis automaatselt sünkroonib ennast Nike Activity Tracker mobiilirakendusega. Nagu Jawbone UP24 ja FitBit Force, Nike+ Fuelband SE suudab jälgida kasutaja und. SE versioon tuli välja 5. novembril 2013, makstes siis 149,99 USA dollarot (121 eurot). Algselt oli mobiilirakendus ainult Apple iPhone'ile, kuid nüüdseks on ka olemas Androidi versioon. Aku kestvus seadmel on 8 tundi.
Turuletulek
FuelBandi oli võimalik USA klientidel ettetellimisega osta alates 19. jaanuarist 2012 ja ametlikult tuli seade Ameerikas turule 22. veebruaril 2012, kuid ainult valitud Nike kauplustes. Algselt oli FuelBandi võimalik osta vaid ühe värviskeemiga, "Must Teras", aga piiratud väljalase skeemiga "Jää" avalikustati 27. juulil 2012, 31. oktoobril järgnes sellele "Valge Jää" ja "Must Jää". Neid oli võimalik osta nii Nike kui ka Apple'i kauplustes. 31. oktoobril alustati seadme müüki ka Kanadas, Varem samal aastal, 1. mail hakati seadet müüma Suurbritannias.
Müük
Pärast FuelBandi müüki laskmist tõusis Nike seadmete osakonna kasum 2012. aastal 18%, võrreldes 1% kahjumiga 2011 aastal. Enne seadme ametlikku müügiletulekut USAs, oli soovijatel võimalus osta FuelBand internetist ettetellimise teel. Seadmed müüdi välja kahel korral sama päeva jooksul. Üks kahest eeltellimise perioodist kestis vaid 4 minutit enne kui kõik FuelBandid olid välja müüdud ja Nikestore.com oli tarbijate poolt üle koormatud. Esimesed paar kuud pärast eeltellimusi müüdi seadmeid eBay keskkonnas umbes kahekordse letihinnaga.
Epomops franqueti
Epomops franqueti on käsitiivaliste seltsi tiiburlaste sugukonda kuuluv imetaja.
Nike+ FuelBand
Tootmise lõpetamine
2014. aasta aprillis tuli Nike poolt teade, et FuelBandi tootmine lõpetatakse ja firma keskendub rohkem tarkvararakendustele.