cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Mäluaadress
Tüübid
Arvutiprogramm täidab mäluaadresside abil masinakoodi ning salvestab ja loeb andmeid. Enamik rakendusprogramme ei tea füüsilisi aadresse, vaid kasutab arvuti mäluhaldusploki ja operatsioonisüsteemi mälujaotuse abil loogilisi aadresse, sealhulgas virtuaalaadresse.
Kunda lipp
pisi|Kunda lipp Kunda lipp on Lääne-Viru maakonnas asuva Kunda linna lipp.
Lipu kirjeldus
Lipu kirjelduse on kinnitanud Eesti Vabariigi Riigikantselei riigisekretär 29. septembril 1994.
Ristkülikukujuline lipp koosneb kahest võrdse laiusega värvilaiust, millest ülemine laid on kollane, alumine punane.
Lipu laiuse ja pikkuse vahekord on 7:11 ning normaalsuurus 105x165 cm.
Surnud 2011
''Sellel leheküljel on loetletud 2011. aastal surnud tuntud inimesi ja loomi.
Märts
pisi|Jääkaru Knut
Vaata ka
Lists of deaths by year
Kauksi
Kauksi on kahe küla nimi:
Jakobi
Jakobi võib tähendada järgmist:
Daniel Ortega
José Daniel Ortega Saavedra (sündinud 11. novembril 1945) on Nicaragua president.
Ta on pikka aega olnud sandinistide ja organisatsiooni Frente Sandinista de Liberación Nacional (FSLN) juht.
Ortega vahistati 1967. aastal süüdistatuna Bank of America filiaali pangaröövis ja vabanes vanglast 1974. aastal vahetusena koos teiste Sandinista vangidega Somocista pantvangide vastu. Olles vangis Managua lähedal El Modelo vanglas, kirjutas ta luuletusi, mis ilmusid kogumikuna "Ma ei näinud Managuat ajal, mil miniseelikud olid moes".
Pärast vabanemist läks ta eksiili Kuubasse, kus tegeles sissitreeninguga. Hiljem läks ta salaja Nicaraguasse tagasi.
Ortega tuli Nicaraguas võimule 1979. aastal toimunud sandinistide ülestõusu järel, kukutades Anastasio Somoza Debayle, kes oli alates 1936. aastast Nicaraguat valitsenud Somoza perekonnast.
Novembris 1984 kuulutas Ortega välja presidendivalimised, mille ta võitis 63 protsendiga häältest ja sai presidendiks 10. jaanuaril 1985. Vaatlejate arvates olid need vabamad ja õiglasemad valimised Nicaragua ajaloos. Ortega esimene valitud presidendi periood oli aastatel 1985–1990, mil tema valitsemist iseloomustasid maareform ja rikkuse ümberjaotamine. Presidendina võitles ta parempoolsete Contra mässulistega, keda toetas USA. See viis ka USA poliitilise skandaalini (Iran-Gate või the Iran Contra Affair), kui Oliver North ja hulk Ronald Reagani administratsiooni liikmeid olid vastu Boland Amendmentile, aidates müüa relvi Iraani ja kasutades seda ära selleks, et finantseerida Contraid. Aastatel 1980–1989 hukkus üle 30 000 nicaragualase Sandinistade valitsuse ja Contrate vahelises konfliktis.
1990. aasta presidendivalimistel võitis teda Violeta Chamorro. Samuti kandideeris Ortega edutult presidendiks 1996. ja 2001. aastal, aga võitis presidendivalimised 2006. aastal. Kui eelnevalt iseloomustas Ortegat marksistlik poliitika, siis opositsioonis muutus see pigem mõõdukaks sotsialismiks, mida on mõjutanud ka roomakatoliku usk. 2006. aastal keelustas Ortega partei Nicaraguas abordid.
1998. aastal avalikustas Daniel Ortega kasutütar Zoilamérica Narváez 48-leheküljelise aruande, mis kirjeldas enda seksuaalset ärakasutamist Ortega poolt süstemaatiliselt 9 aastat järjest, alates sellest kui ta oli 11-aastane. Juhtumit Nicaragua kohtus ei arutatud, kuna Ortegal oli parlamendiliikmena puutumatus ja viieaastane seksuaalse ahistamise kohtusse andmise tähtaeg oli ületatud. Narváezi kaebust arutati komisjonis Inter American Human Rights Commission 4. märtsil 2002.
2021. aasta novembris valiti Daniel Ortega neljandaks viieaastaseks ametiajaks tagasi 75% häältest, selgus ülemvalimisnõukogu avaldatud esimestest ametlikest osalistest tulemustest.
Jugumõtsa
Jugumõtsa (ka Jugumetsa) on paikkond Võrumaal Rõuge vallas Jugu külas. Enne 1997. aastat oli Jugumõtsa küla staatuses.
Kaali (Karksi)
Kaali oli küla Viljandimaal Karksi kihelkonnas, hiljem nii Karksi vallas kui ka Polli külanõukogus. Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulusid küla alad Karksi valda. Tänapäevase haldusjaotuse järgi jääb küla ala Viljandimaale Mulgi valda Oti küla alale.
Küla kaotati 1977.
Küla kirdepiiril voolab Kõpu jõgi.
Kablaküla
Kablaküla on küla Jõgeva maakonnas Põltsamaa vallas.
Naissaar
Naissaar (soome keeles Naissaari, saksa keeles Nargen, rootsi keeles Nargö, vahel nimetatud ka Nargent) on saar Eesti põhjarannikul, mis eraldab Tallinna lahte ülejäänud Soome lahest. See on pindalalt viies saar Eestis. Saar asub Keila kihelkonnas Harjumaal, tänapäevase haldusjaotuse järgi Viimsi vallas Harju maakonnas.
Saarel on kolm küla: Lõunaküla (Storbyn), Tagaküla (Bakbyn) ja Väikeheinamaa (Lillängin). Aastani 2011 kuulus kogu saar Naissaare küla alla.
Saare idarannikul asub Naissaare sadam. Põhjatipul on tuletorn. Sadama lähistel asub ka Naissaare sadama tulepaak ning saare kagutipus Hülkari tulepaak. Naissaarel asub kirik ja mitmeid militaarobjektide varemeid.
Asustus
1939. aastal elas saarel 404 elanikku, kes põgenesid aga 1944. aastal Rootsi. Nõukogude okupatsiooni ajal puudus saarel tsiviilelanikkond.
2011. aasta seisuga oli saarel kolm püsielanikku ja kümmekond suveelanikku.
Loodus
Saare pindala on 18,9 km², pikkus 8–9 ja laius 4 kilomeetrit ning ta asub mandrist 8,5 km kaugusel. Kõrgeim punkt on Kunilamägi (27 meetrit).
Valdavalt katab saart okasmets, on suuri kivikülve ja rändrahne, saar on 1995. aastast alates maastikukaitseala.
Saarel asub mitu sood: Suursoo, Kunila, Kullkrooni ja Sinkara soo. Kõik need sood on arvatud ürglooduse objektideks.
Naissaare looduspargis on kolm registreeritud matkarada.
Kultuurielu
pisi|Saarelt on pärit optik, astronoom ja leiutaja [[Bernhard Schmidt (1879–1935)]] Saarel asub sõjateemaline Naissaare Muuseum, mis on Rannarahva Muuseumi filiaal.
Muusikaelu edendab saarel Nargen Festival Tõnu Kaljuste juhtimisel.
Tuntud inimesi
Naissaarel on sündinud maailmakuulus Eesti optik, astronoom ja leiutaja Bernhard Schmidt (1879–1935).
Saarel elab dirigent Tõnu Kaljuste.
Ajalugu
pisi|Naissaare kirik Esimest korda on Naissaart (Terra feminarum) väidetavalt mainitud Bremeni Adama kroonikas (1075–1080). Umbes 1250. aastast pärinevas meresõidujuhendis Navigatio ex Dania per mare Balticum ad Estoniam (Livl. U.B. III CCXVIa, regest 244a ) on mainitud Narigethi-nimelist maamärki. Saarel oli Tallinna linnamets ja hobusekasvandus. Elanikest (rootsi kalurid) on teateid 1469. aastast. Alates 1689. aastast kuulus saar riigile.
Krimmi sõja ajal oli saar aastatel 1854 ja 1855 okupeeritud Briti ja Prantsuse sõjaväe poolt.
Naissaarele kavatseti 1897. aastal rajada suuri suvilakrunte, sest saar läks puhkekohana hinda. 1898. aastal määratigi 19 krunti, kuhu ehitati uhked suvilad. Suvilate juurde rajati ka sadamasild (praegusest peasadamast põhja pool).
Militaarajalugu
Alates 1912. aastast saar militariseeriti, tsiviilelanikkond saadeti saarelt ära ning neile maksti kaotatud elatusallikate (kala- ja hülgepüügi kadumise) eest tasu. Naissaare Suursadam sai tänase kuju esimese maailmasõja eel ja ajal, kui Tallinna ümbrusse rajati Peeter Suure merekindlus. Saarele rajati muu hulgas sadamad, Peeter Suure merekindluse kindlusraudtee kitsarööpmeline raudtee ja Peeter Suure merekindluse peapositsiooni Naissaare rannapatareid (sh rannakaitsepatarei nr 5, 7, 9, 10a, 10b, 11).
Detsembrist 1917 kuni 26. veebruarini 1918 asus saarel Naissaare Nõukogude Vabariik, mille kuulutasid välja 90 Naissaare garnisoni madrust Vene lahingulaevalt Petropavlovsk anarhosündikalist Stepan Petritšenko juhtimisel. Esimese maailmasõja, Saksa okupatsiooni ja Vabadussõja ajal asus saarel ka sõjavangilaager.
pisi|left|PSM [[Rannakaitsepatarei nr 7]] Eesti iseseisvusajal said elanikud saarele tagasi, saarel oli Naissaare vald (Naissaare vald (1919), Naissaare vald (1939) Harju maakonnas), mis kuulus Riigivolikogu 18. valimisringkonda ja Tallinna põllumeeste konvendi tegevus- ja valimispiirkonda. 1939. aastal oli saarel 404 elanikku, enamuses rootslased. Saarel asunud 4. ja 5. patarei, kitsarööpmeline raudteeliin, laod ja veduridepoo allusid Naissaare Komandantuurile.
Saare elanikud põgenesid 1944. aastal Rootsi, seejärel puudus saarel tsiviilelanikkond.
Nõukogude ajal oli saar militariseeritud, sinna rajati meremiinide ladu ja montaažitehas. Pärast Teist maailmasõda rajas endise NSV Liidu merevägi Naissaare keskossa meremiinide komplekteerimise tehase. Lisaks saare keskossa rajatud miinitehase ladudele, hoonetele, väljakutele ja raudteeharudele oli Lõunakülas (Männikuküla) sõjaväeosa keskus, mis koosnes kümmekonnast elumajast, staabist, klubist, jõujaamast ja kütuselaost. Naissaare põhjaosas asusid raketibaas, naftahoidla, autobaas ja kasarmud. Objektide elektriga varustamiseks oli Põhjaküla lääneranniku liivavallide taha rajatud diiseljõujaam koos kütusehoidlaga. Kütusehoidla asus ka Suursadamas (Idasadam, Kesksadam).
Robert Fico valitsus
Robert Fico on olnud kolme Slovakkia valitsuse juht:
Kärnjärv
Kärnjärv on kahe Eesti järve nimi:
Brahman
Brahman (sanskriti keeles ब्रह्मन [bráhman]) on india ja hinduismi filosoofias ja teoloogias kosmiline maailmahing, universumi alge, lõputu, igavene elu, energia ja jõu allikas.
Sõna 'brahman' pärineb sanskriti verbijuurest √bṛh (kasvama) ning seostub vägevusega, jõulisusega. Rigvedas tähendab brahman 'jõudu'; upanišadide ajal (750–500 eK) hakkas see tähendama pigem 'kosmilist jõudu'.
Hinduismi monoteistliku ja panteistliku teoloogia kohaselt on brahman Jumal kõrgeimas mõttes: lõpmatu, igavene ja ilma vormita, väljaspool aega, ruumi ja põhjuslikkust eksisteeriv, kõike ja kõiki läbiv muutumatu teadvuse allikas, igavene printsiip. Brahman on kirjeldamatu, tunnetamatu, kõiketeadev, kõikjalviibiv, algne, igavene ja absoluutne, ilma alguse ja lõputa, kõige teadaoleva ja veel mitte teadaoleva, kõige juhtunu ja veel mitte juhtunu põhjus, allikas, materjal ja jõud kogu universumis. Kuna Brahman on puhas eksistents, teadvus ja teadmine, ilma omadusteta ja seega Parambrahman (Ülim Brahman). Monistliku Advaita-vedaanta kohaselt ei eksisteeri universumis tegelikult midagi peale Parambrahmani. Seda nimetatakse teda ka Paramātman või Paramātmā, st 'Ülim vaim'.
Ehkki Ülim Brahman (isiksustamatu Jumal) on mõistuslikult tunnetamatu ning tajutav üksnes vaimselt, leidub upanišadides tema kohta mitmeid viiteid. Neist tuntuim on "tat tvam asi" (sina oled see).
Lüüsjärv
Lüüsjärv (ka Järve järv) on järv Valgamaal Otepää vallas.
Järv asub omanimelises sihtkaitsevööndis Otepää looduspargis.
Järvest voolab läbi Kaarnaoja.
Christian Ackermann
Christian Ackermann (sündis Königsbergis; suri 1710 Tallinnas) oli Eesti barokiajastu skandaalseim ja andekaim puunikerdaja, kes murdis end välja aastasadu püsinud tsunftisüsteemist ning kelle töökojas valmisid aastatel 1680–1710 peaaegu kõik Eesti tähelepanuväärsemad kirikute sisustuselemendid: altariseinad, kantslid ja vappepitaafid, samuti krutsifiksid ning väidetavalt ka Eesti kontekstis unikaalne Tallinna Rootsi-Mihkli kiriku baptisteerium.
Elukäik
Christian Ackermann saabus Tallinna 1670. aastate algul ning asus kutsutud kujurisellina tööle tislerite ja puunikerdajate ameti meistri Elert Thiele nikerdustöökojas. Pärast Thiele surma 1674. aastal abiellus Ackermann meistri lese Anna Martensiga. Laulatus toimus Oleviste kirikus 22. aprillil 1675. Tallinna kodanikuks oli Ackermann saanud kaks päeva varem.
Ackermanni peres oli kümme last. Esimene laps, Johan Christoffer, sündis 1675. aasta aprillis loodud peres juba sama aasta septembris. 1677 ristiti Oleviste koguduses Ackermanni teine laps – Maria Elisabeth. Ülejäänud kaheksa last ristiti Tallinna Toomkoguduses: 1680 ristiti Regina Elisabeth, 1681 Christian, 1684 Christina, 1686 Gustav, 1689 Reinhold Johan, 1691 Anna Maria ning 1693 kaksikud Johan Magnuse ja Judith. Et mõni Ackermanni kümnest lapsest oleks surnud, selle kohta andmed puuduvad.
1670. aastate lõpul lahkus Ackermann ühes perekonnaga varem Elert Thielele kuulunud majast (Olevimägi 4) ning asus elama ja töötama Tallinna linna piiridest väljapoole, kuhugi Toompea kanti, kus jõudsid temani ka jõuka aadelkonna ja isegi kuninglikud tellimused (Tallinna Toomkiriku altarisein).
Ackermann elas Tallinnas sündmusterikkal ajal. Lisaks sellele, et ta elas läbi 1684. aastal Toompea tulekahju, kaotas selles kogu oma varanduse ning osales hoonete taastamistöödes (vähemalt sisustuse osas), märkas ta ilmselt ka linnas toimuvat: kindlasti koges ta Tallinnas Kanuti ja Oleviste gildi ühendamisest (1675), lahutamisest (1681) ja taasühendamisest (1699) ning Rootsi valitsuse, Tallinna rae ja gildide vahelisest võimuvõitlusest tekkinud pingeid; Aastatel 1696–1697 oli Ackermann tunnistajaks suurele näljahädale ja maalt linna saabuvatele põgenikehulkadele. Enne Põhjasõja puhkemist, kui Rootsi riik püüdis organiseerida Tallinna kindlustamist, tuli temalgi ilmselt osaleda linna kindlustustöödel ja Põhjasõja aastatel anda oma majas ulualust Rootsi sõjaväelastele; 1704. aasta venelaste sõjakäik Tallinna alla ja sellest sündmusest tekkinud ärevus pidi puudutama ka Ackermanni. 1710. aastal puhkenud katk aga jäi ilmselt meistrile viimaseks katsumuseks. Epideemia tohutu puhang oli põhjuseks, miks ei suudetud enam kirikumeetrikasse üles tähendada kõikide surnute nimesid ning miks Ackermanni täpne surmaaeg pole teada.
Suhted Tallinna tislerite ametiga
Pärast seda, kui Ackermann oli abiellunud Elert Thiele lesega, jätkas ta oma tegevust puunikerduskunsti vabameistrina. Sellest tõusis Tallinna tislerite ja puunikerdajate ameti ning selle meistrite arusaamade järgi Ackermanni kui pööningujänese vahel aastaid kestnud tüli, mida kajastab aastaist 1675–1676 (osaliselt) säilinud kirjavahetus. Mõlemad osapooled on oma õiguste kaitseks pöördunud Tallinna rae poole, kohtuskäimise algatas Ackermann.
Ilmselt ei tunnetanud Tallinna tislerite amet esialgu Ackermanni ohtliku konkurendina. Asi läks tõsisemaks siis, kui tsunftimeistrid märkasid, et Ackermann kasutab abitööjõudu ja tema jõudlus kasvab. Vabameistrina võis ta maksta abilistele palka oma äranägemise järgi ning seetõttu hakkasid sellid tsunftimeistrite juurest lahkuma. Samuti ei tahtnud tislerid leppida sellega, et ennast puunikerdajaks nimetanud ja oma tööd tisleri tööle vastandanud Ackermann kasutas tislerisellide abi. Nähes, et nad ei suuda Ackermanni kui konkurenti ohjata, hakkasid tsunftimeistrid teda tsunfti meelitama. Ackermann jäi aga endale kindlaks ning arvatavasti selleks, et vabaneda linna tsunftimeistrite vaenust ja leida vabameistrina avaramaid teenimisvõimalusi, läks ta Tallinnast ära elama-töötama Toompeale.
Abilised
Kuigi Ackermann tegutses Tallinnas/Toompeal enam kui kolm aastakümmet ning tema töökojas on valmistatud suur hulk nikerdustöid, on vähe andmeid vabameistri abiliste kohta. Ackermannil oli abiks olnud tislerisell, hilisem Tallinna tislerite ameti meister E. Helmers, endine Elert Thile sell ja hilisem tsunftimeister Johann Gieseken. Kolmas mees, kes ilmselt oli mõnda aega töötanud Ackermanni töökojas, oli Toompeal tegutsenud kujur Hinrich Martens. Võimalik, et Ackermanni töökojas tegid tisleritööd ka Paul Unsehl, Herman Berens, Sven Lund, Jochann Friederich ja Hinrich Petersohn.
Töökoda
Ackermannil oli arvatavasti olnud kolm töökoda. Esimene neist oli endine Elert Thiele oma, mille ta päris meistri lesega abielludes. Pärast Tallinna linnast lahkumist sisustas Ackermann 1670. aastate lõpul või 1680. aastate algul uue töökoja, mis hävis 1684. aastal aga Toompea tulekahjus. Seetõttu tuli Ackermannil sisustada taas uus, seekord kolmas töökoda. Võimalik, et pärast hulgast tisleritöövahenditest ilmajäämist Ackermann oma töökotta tisleriselle enam ei palganud. Tema kodumaal Ida-Preisimaal oli tavaline, et tislerid ja puunikerdajad töötasid eri töökodades ning tegid vajaduse korral koostööd.
Puunikerdajana oli Ackermann erakordselt viljakas. Koos tisleritega on ta teinud töid nii sakraal- kui ka profaanhoonete tarvis, nii aadlike kui ka linnakodanike tellimusel. Tema töökojast pärineb vähemalt seitsme Eesti kiriku altarisein, kuue kantsel, ühe ristimiskamber ja kellatahvli ornamentaalne-figuraalne dekoor ning kaks nikerdatud Ristilöödu kuju. Samuti võib Ackermanni nimele kirjutada kolme nikerdatud ukse(portaali) ja ühe vankri tegemise ning suure hulga (vapp)epitaafide nikerdamise. Võib arvata, et Ackermann on teinud ka töid, mis on kunstiajaloolastele jäänud tundmatuks. Tõenäoliselt on hävinud mitmed profaanse iseloomuga tööd.
Ackermanni loomingu uurimine
2016. aasta sügisel algas Tallinna toomkirikus mahukas Christian Ackermanni loomingu uurimise projekt. Projekti eesmärgiks on vaadata tänapäevast metodoloogiat ja tehnoloogiat ning allikakriitikat rakendades üle kõik Ackermannile omistatud Eesti kirikute altariseinad, kantslid, baptisteeriumid ja muud kunstiväärtuslikud objektid.
Tallinna toomkiriku altariseina juurest alanud ja avalikkuse silme all modernsetel-kunstipärastel tellingutel toimunud uurimistöö jätkus 2017. aasta kevadel toomkiriku kantsli ja Niguliste muuseumi ekspositsiooni kuuluva Tallinna Rootsi Mihkli kiriku baptisteeriumi juures. 2017. aasta suvel toimusid Karuse kiriku altariseina ja kantsli, Martna ja Türi kiriku altariseina uuringud. 2017. aasta suvel sõitis uurimisrühm kolleegide kutsel Lätti, et vaadata üle Ackermannile omistatud Gaiku kiriku altarisein.
2020. aastani väldanud projekt lõpeb Christian Ackermanni ja tema loomingut tutvustava näitusega Niguliste Muuseumis (6. novembrist 2020 kuni 2. maini 2021), lisaks anti 2016. aastal välja projekti ülevaateraamat "Christian Ackermann – Tallinna Pheidias, ülbe ja andekas!".
Kommerss
Kommerss (ladina sõnast commercium 'läbikäimine') on üliõpilaskorporatsioonides tähtsam üritus, mille jooksul toimub eriline nn vennastuspidu (Landesvater) või õestuspidu naiskorporatsioonides. Kommerss on üldiselt kinnine, vaid liikmeskonnale mõeldud üritus.
Riisling
thumb|Riislingi viinamarjad Riisling (saksa keeles Riesling) on traditsiooniline Saksamaa ja Alsace'i valge viinamarjasort, mida kasutatakse eelkõige riislingiks nimetatava veini valmistamiseks.
Tegemist on väga vana sordiga, esimene kirjalik märge riislingi kohta on aastast 1435. Peale Saksamaa ja Prantsusmaa kasvatatakse seda ka Austrias ja Põhja-Itaalias.
Austrias on riisling kasvatatavuselt teisel kohal, kohe pärast viinamarjasorti "Grüner Veltliner".
Riislingi viinapuid kasvatatakse ka Austraalias, seal ta on valgetest viinamarjadest kasvatatavuse poolest 2.-3. kohal olev viinamarjasort.
Riislingist valmistatud veinide omadused
Veini potentsiaalse kvaliteedi poolest on riisling võrdne Chardonnay'ga, kuid pole sugugi nii populaarne. Riisling on tihti kuiv, väga aromaatne, tsitruseline, lilleline ja mineraalne vein. Kui enamik valgeid veine on kahe- kuni nelja-aastase normaalse elutsükliga, siis riislingil hakkab sel ajal alles teine hingamine ning tänutäheks hoidmise eest täieneb aroomibukett petrooliste ja kuivatatud puuviljaliste nootidega, mis on intelligentse veini puhul lausa suurepärased aroomibuketi lisandid. Ka on riisling vastupidav ilmastikuoludele, mis võimaldab kasvatada seda ka külmadel ja põhjapoolsetel aladel. Heal riislingil on spetsiifiline, veidi bensiini meenutav aroom.
Sarnase nimega viinamarjasordid
On mitu viinamarjasorti, kus vaatamata sellele, et nimes sisaldub sõna "riesling", ei ole mingit moodi seotud eespool nimetatud viinamarjasordiga.
Territoriaalmeri
Territoriaalmeri ehk territoriaalveed on mingi riigi või leppe järgi kindlaks määratud, rannaga rööbiti kulgev merevööndi riba, mis kuulub leppealusele rannariigile, see tähendab, et riigil on sellele veeterritooriumile suveräänne õigus.
Territoriaalmere suurus on 1982. aastal määratud ÜRO mereõiguse konventsiooni alusel 12 meremiili. Sellele vaatamata on mõned Aafrika ja Ladina-Ameerika riigid (peamiselt majanduslikel põhjustel) kehtestanud omavolilisi territoriaalmere piire, mille suurus on enamasti märksa suurem kui 12 meremiili.
Välisriigi laevadel on territoriaalmerest rahumeelse läbisõidu õigus.
Eesti territoriaalmeri
Eesti Vabariigi territoriaalmere ulatus oli kolm, alates 1. veebruarist 1938 a. neli meremiili. Tänapäeval on Eesti territoriaalmere ulatus 12 meremiili, nagu enamikul maailma riikidest. Soome lahes on see piiratud nii, et see ei ole keskjoonele lähemal kui kolm meremiili.
Stereotüüp
Stereotüüp (kreeka keeles στερεός stereós 'kõva, vastupidav' ja τύπος týpos 'jäljend, jälg') on psühholoogia mõistes kinnistunud seoste kogum, mis väljendub isiku hoiakutes, harjumustes ja käitumises.
Stereotüüp on üldistatud püsiv mulje mingist nähtusest, mis tavaliselt vastab väga vähe tegelikkusele. Oluline on veendumus stereotüübi olemasolus. Stereotüüp on hindava iseloomuga, hoiakuline, intensiivne üldistus mingi grupi omaduste, käitumiste kohta. Tavaliselt aitavad stereotüübid toime tulla – sobivat käitumist valida, kui mingi nähtuse kohta on vähe infot. Sellest tingituna kehtib ka vastupidine: mida vähem on mingi grupi või olukorra kohta infot, seda rohkem on nende kohta tundeid ja arvamusi, seda tõenäolisemalt hinnatakse grupi liikmeid stereotüübist lähtuvalt. Stereotüübid toetavad põhiliselt negatiivset suhtumist. Stereotüüp on vahel väljamõeldud omadustega, lihtsustatud ja ka moonutatud. Stereotüüp moodustatakse suvaliste tunnuste põhjal, mis tegelikult ei kehti kindlasti kõikide antud grupi liikmete kohta. Stereotüüpidega manipuleerimine võimaldab mõjutada inimeste hoiakuid mingite gruppide suhtes. Näiteks on pärast 11. septembri terrorirünnakuid Ameerikas islamiusulise stereotüübile lisandunud seisukoht, et tegemist on terroristidega. Selle stereotüübi levitamine aitab kujundada suhtumist moslemitesse.
Stereotüüpide kui liiglihtsustatud ja väärate hoiakute aluste vastu võitlemise meetoditeks on informeerimine ja kokkupuude (eksponeerimine). Kui inimesel on piisavalt informatsiooni, mis seab kahtluse alla stereotüübi kehtivuse, hinnatakse stereotüüp ümber. Näiteks mõjutab inimese stereotüüpset arvamust mustanahalistest fakt, et tema tütar kavatseb abielluda mustanahalisega. Lähedase kokkupuute tõttu mõistab inimene, et tema stereotüüp on väär ning ta võib oma stereotüübi ümber kujundada.
Sotsiaalpsühholoogid on leidnud, et grupi liikmed moodustavad kiiresti positiivse hoiaku ja stereotüübid oma sisegrupi kohta, ning vastavalt eriti konkurentsi tingimustes, väga negatiivsed tunded ja stereotüübid välisgrupi kohta. Ühiskonnas negatiivselt hinnatud grupi liikmetel on raske arendada positiivset grupikuuluvustunnet, samas on neil raske hinnata välisgrupi liikmeid negatiivselt. On leitud, et negatiivselt hinnatud või vähem võimu omavad grupiliikmed kipuvad valima kahe lahenduse vahel: nad kas aktsepteerivad grupi negatiivse sotsiaalse identiteedi või hülgavad oma grupiidentiteedi.
Stereotüüpe on lihtne leida erinevate vähemusgruppide kohta, aga ka muude gruppide kohta, millega on vähe kokkupuudet. Näiteks peetakse sakslasi korraarmastajateks.
Soostereotüüp
Soorolli stereotüüp on need omadused, mida ühele soole peetakse rohkem omasteks. Need on aegade jooksul muutunud.
Jane Pilcher ja Imelda Whelehan defineerivad "soostereotüüpi" kui normeeritud ja sageli halvustavat ideed või kujutlust, mida omistatakse indiviidile tema soo alusel. Nad väidavad, et stereotüüp on mõistmise meetod, mis töötab individuaalsete inimeste grupikategooriasse klassifitseerimise moel. Stereotüübid ei ole ainult indiviidi mõtlemismallid, vaid eksisteerivad ka kollektiivsel tasemel.
Candace West ja Don H. Zimmerman märgivad, et sugu on ühiskonnas saavutatud staatus, ehk see, mis on konstrueeritud läbi psühholoogiliste, kultuuriliste ja sotsiaalsete vahendite.
Ka Judith Lorberi ja Susan A. Farrelli järgi on sugu nii meessoo kui ka naissoo puhul sotsiaalselt konstrueeritud, loodud suhtumisega mingi kindla sotsiaalse ja ajaloolise asukoha raames, mis samas piirab, kuid sealjuures paradoksaalselt sisaldab potentsiaali radikaalseteks muutusteks. Toril Moi järgi tähistatakse sõnadega "naissoost" ja "meessoost" sooerinevuse puhtbioloogilisi külgi. Teiste seas tagavad normeeritud sotsiaalsed vajadused "oluliste naise ja mehe olemuste" staadiumide esilekutsumise.
Soostereotüübid saavad alguse juba imikueast. Kuigi imikud ei erinenud üksteisest oma pikkuse või kaalu järgi, kirjeldavad vanemad imikuid nende soost lähtuvalt. Beebitüdrukut peeti pehmemaks, väiksemaks, häbelikumaks, tähelepanematumaks, nõrgemaks ja õrnemaks, samas kui beebipoissi nähakse kindlamana, suuremana, koordineeritumana, erksamana ja tugevamana.
Traditsionaalselt nähakse naist abikaasa või ema rollis, mehe esmane vastutusvaldkond on aga majanduslik. Mida traditsionaalsem ühiskond, seda ebavõrdsemad on naise ja mehe võimalused. Naise traditsionaalne roll on koduema, kes hoolitseb laste ja mehe eest. Naist ei nähta näiteks eduka ühiskonnaliikmena nagu meest nähakse. Samas ei väärtustata ka eriti mehe pererolli. Meest määratletakse tema tööalase karjääri järgi, naist aga ennekõike tema pererolli kaudu.
Traditsionaalne naiselikkus tähendab veetlevust ja seksuaalsust mehe jaoks ning naiste oma kultuuri järgi moodustatud arvamust, mida naisel tuleks esindada. Naise sotsialiseerimine õpetab spetsiifilisi ootusi naise olemuse kohta näiteks nagu alluvust, pere väärtustamist ja emotsionaalsust. Traditsioonilist mehelikkust iseloomustavad aga domineerimine, edukas karjäär, emotsionaalne tugevus ja seks.
Tavaliselt ollakse harjunud teatud iseloomu- ning isiksuseomadusi seostama kas ainult meeste, või ainult naistega. Sealt on levinud arvamus, et teatud iseloomujooned on mehelikud ning osad on naiselikud.
Eestis tehtud uuringute järgi arvavad nii naised kui ka mehed, et mehelikumateks iseloomujoonteks on tugevus, domineerivus, julgus, enesekindlus, auahnus, edukus, loogilisus, otsustusvõimelisus ja agressiivsus. Naiselikud isiksuseomadused on arglikkus, abitus, hellus, naiivsus, kaastundlikkus, tundelisus, jutukus, hoolitsevus ja sõltuvus.
Großhartmannsdorf
Großhartmannsdorf on asula Saksamaal Saksimaa liidumaal Kesk-Saksimaa kreisis Großhartmannsdorfi vallas.
Mõisamaa oja
Oja pikkus on 9,5 km ning see suubub Jaaniveski ja Mõisamaa küla piiril paremalt Vigala jõkke (42,8 km suudmest). Oja valgla on 26,4 km². Oja algab Riidaku külas Rapla–Märjamaa maantee ääres Koikse–Jalase–Riidaku tee ristumiskohast umbes 900 m idakirde suunas. Alamjooksul ületab oja Lipa–Mõisamaa tee (Mustoja sild).
Oja on tugevasti muudetud avalik veekogu, mille piiranguvöönd on 100 m.
Mõisamaa oja keskkonnaregistri kood on VEE1111600.
Lebavere
Lebavere on küla Jõgeva maakonnas Põltsamaa vallas.
Asustus
Seisuga 01.06.2009 elas Lebaveres 51 inimest. Külas on 11 eramaja.
Hariduselu
Lebavere külas tegutses aastatel 1880-1925 Lebavere Algkool. 1895. aastal õppis seal 22 last. Pärast kooli sulgemist 1925. aastal asusid piirkonna lapsed haridust taga nõudma Vitsjärve koolis.
Ajalugu
Pilistvere kihelkonnas paiknenud Viruvere, Räsna, Vitsjärve ja Lebavere küla läksid tsaariajal Vana-Põltsamaa valla koosseisu.
Nikolajevski rajoon (Habarovski krai)
Nikolajevski rajoon on 2. järgu haldusüksus Venemaal Kaug-Ida föderaalringkonnas Habarovski krai keskosas Ohhoota mere ääres.
Rajoon jaguneb 10 külaasunduseks. Rajooni keskus on Nikolajevsk Amuuri ääres.
Rajooni rahvaarv oli 1989. aasta rahvaloenduse andmeil 19 683 ja 2002. aasta rahvaloenduse andmeil 13 850. 2010. aasta rahvaloenduse andmeil oli rahvaarv 9934. Suuremad asulad on Mnogoveršinnõi, Mago ja Lazarev.
Nikolajevski rajoon moodustati 1965. aastal.
Laußnitzi vald
Laußnitz on vald Saksamaal Saksimaa liidumaal Bautzeni kreisis.
Kuni 2008. aastani kuulus vald Kamenzi kreisi.
Vallaosad
Laußnitz, Höckendorf, Glauschnitz.
Lööklõks
Lööklõks ehk langlõks (lõunaeesti murdes lauss, läänemurdes  laust, idamurdes  nakas) on püünis, mis surmab saaklooma. Lööklõksus vabastab sööta haarav loom tema kohal oleva raskuse.
Väike lööklõks (hiire- või rotilõks) koosnes endisaegadel loomale langevast laiast lauatükist, suur lööklõks (karus- või röövlooma lõks) raskusega koormatud teibast või palgist (alusega või ilma).
Kuningamäe
Kuningamäe on küla Jõgeva maakonnas Põltsamaa vallas.
Külas asub Põltsamaa uus ja vana õigeusu kalmistu ning Võisiku hooldekodu kalmistu. Külas asub ka Kuningamäe kardirada.
1766. aastal rajati Kuningamäele Venemaa esimene eratrükikoda, mis viidi 1789. aastal üle Tartusse ja jätkas seal tegutsemist.
Isekiri
"Isekiri" oli omakirjastuslik poliitiline ajakiri.
Eestis regulaarselt põranda all ilmunud "Isekiri" keskendus poliitilistele ja usulistele teemadele. Isekirja ilmus aastatel 1982–1985 kokku kümme numbrit, sealhulgas Johannes Hindi poliitilist tagakiusamist käsitlev erinumber.
"Isekirja" väljaandja ja peamine toimetaja oli kooliõpilane, hilisem ajakirjanik Holger Kaljulaid.
Ringliikumine
pisi|Ühtlase ringliikumise vektorid. Punasega keha kiiruse vektor, sinisega kesktõmbekiirendus, rohelisega nurkkiirus Ringliikumine on kulgliikumine mööda ringjoonekujulist trajektoori.
Ringliikumise näideteks on (ligikaudselt) planeetide tiirlemine ümber tähtede (ja kaaslaste tiirlemine ümber planeetide), kuid ka näiteks keerutatava lingu liikumine ja vasara liikumine vasaraheitja käes.
Füüsikalised suurused
Kui keha liigub mööda ringjoont raadiusega r, siis läbib ta ühe ringiga vahemaa 2\pi r.
Keha liikumise joonkiirus Ringliikumise nurkkiirus kus T on ringliikumise periood (ajavahemik, mille jooksul teeb keha ühe täisringi).
Nurkkiirendus Ühtlase ringkiirusekorral on keha nurkkiirendus null.
Suunamuutusest tingitud kiirendus Ringliikumise puhul on keha kiirenduse vektor risti liikumise suunaga ja suunatud ringliikumise keskpunkti suunas, mistõttu nimetatakse seda mõnikord ka kesktõmbekiirenduseks.
Kehale ringliikumisel mõjuv tsentripetaaljõud ja tsentrifugaaljõud kus m on keha mass.
Mitteühtlane ringliikumine
Eelnev kirjeldas olukorda, kus ringliikumise kiirendus on konstantne.
Mitteühtlase ringliikumise puhul mõjub kehale lisaks kesktõmbejõule mõni muu jõud. Seetõttu on mugav jaotada keha kiirendust radiaalsuunaliseks (väljapoole suunatud) ja keha liikumise hetkesuunaliseks. Radiaalsuunaline kiirendus järgib kõiki varem nimetatud omadusi ja valemeid. Liikumissuunaline kiirendus on see komponent, mis põhjustab mitteühtlast liikumist. Kuna see kiirendus mõjub keha joonkiirusele, muutub tema tõttu ka tsentripetaaljõud ja/või ringliikumise raadius.
Bauska rajoon
Bauska rajoon oli 1. juulini 2009 1. järgu haldusüksus Lätis. Piirnes lõunas Leeduga.
Bauska rajooni koosseisu kuulusid rajooni keskus Bauska linn ja 16 valda.
2009. aastal jagati rajoon Bauska, Iecava, Rundāle ja Vecumnieki piirkonnaks.
Jada
Jada on matemaatikas funktsioon, mille määramispiirkonnaks on naturaalarvude hulk N või selle mõni alamhulk. Määramispiirkonna fikseeritud elemendi kujutist nimetatakse selle jada elemendiks ehk liikmeks.
Kui kujutuse määramispiirkonnaks on naturaalarvude hulk või selle mõni lõpmatu alamhulk, siis räägitakse lõpmatust jadast. Lõpliku määramispiirkonna korral räägitakse lõplikust jadast ehk järjendist. Lõplike jadade puhul on võimalik kõnelda jada pikkusest ehk selle jada liikmete arvust. Jada pikkusega n määramispiirkonnaks valitakse sageli hulk.
Mitteformaalne ülevaade
Mitteformaalselt võib jada kujutada lõpliku või lõpmatu objektide loendina. Sarnaselt hulkadega, koosnevad jadad elementidest, mida nimetatakse ka jada liikmeteks. Erinevalt hulkadest on jadade puhul oluline selle liikmete järjestus, kusjuures üks ja sama liige võib jadas korduda. Loomulikult pole võimalik esitada lõpmatuid loendeid, mistõttu defineeritakse lõpmatud jadad teatud reegli abil (näiteks rekursiivselt).
Näiteks (X,X,Y) on lõplik ladina tähtede jada pikkusega 3. Rõhutagem veelkord, et jadade puhul on liikmete järjestus oluline, mistõttu on (X,Y,X) juba erinev jada, kuigi see koosneb samadest elementidest.
Tähistus
Lõpmatuid jadasid võib tähistada samuti loetlemise teel või pealiikme kaudu
Jadade tähistamisel pealiikme kaudu kasutatakse tihti ka looksulge. Näiteks. Loetlemise puhul looksulge ei kasutata, sest see tähistus on reserveeritud hulkade jaoks (vt artiklitHulk.
Christian Gabriel Fischer
Christian Gabriel Fischer (10. august 1686 Königsberg – 15. detsember 1751) oli saksa õpetlane.
Ta õppis Altstadti koolis. Ta õppis Königsbergi ülikoolis teoloogiat ja idakeeli (immatrikuleerus 31. märtsil 1703 ) ja Rostocki ülikoolis teoloogiat ning sai 12. augustil 1710 Jena ülikoolist magistrikraadi.
Ta oli Königsbergi ülikoolis 28. juulist 1711 filosoofia eradotsent, ja 1715. aastast loodusõpetuse erakorraline professor. Ta oli Melchior Philipp Hartmanni sõber ning aitas tal merevaigukollektsiooni korrastada ja kataloogida.
Ühes 1717. aasta loengukuulutuses nimetas ta end empiirikuks. Aastani 1721 oli ta Leibnizi-Wolffi filosoofia kartesiaanlik vastane. Aastal 1721 pidas ta loenguid Wolffi raamatu järgi. Ta võttis oma loodusõpetuse loengutes kasutusele eksperimentaalse meetodi ja hakkas lähtuma ratsionalismist. Aastal 1723 ilmunud raamatus paistab ta juba Christian Wolffi filosoofia pooldajana. Kui pietistid olid Wolffi 1723 Hallest välja ajanud ja teised Königsbergi professorid vaikisid, esines Fischer väljakutsuvalt Wolffi filosoofia pooldajana ning ründas pietiste ; kuningas Friedrich Wilhelm I kabinetikäsuga 15. novembrist 1725 pidi Fischer 24 tunni jooksul Königsbergist ja 48 tunni jooksul Preisimaalt lahkuma. Pealekaebaja oli Georg Friedrich Rogall. Ta läks algul Danzigisse, kust ta asjatult palus luba tagasi tulla. Asja läbivaatamise eeldusena pidi ta oma usutunnistuse kirja panema. 1. novembriga 1726 dateeritud dokumendis kinnitas ta, et pole luterlikust usust kunagi kõrvale kaldunud ning pooldab seda ka praegu. Danzigi magistraat andis talle loa avalikke loenguid pidada. Jacob Theodor Klein palkas ta korrastama oma suurt loodusloolist kollektsiooni. Aastal 1727 läks ta noorte danziglaste Nathanael Jakob Gerlachi ja Samuel Huwerti saatjaks palgatuna reisile läbi Saksamaa, Itaalia, Prantsusmaa, Hollandi ja Inglismaa. Kui 1737 Wolffi filosoofiat jälle lubati, sai ta abikaasa abiga Fischer loa Königsbergi naasta, kuid ainult tingimusel, et ta elab seal eraisikuna ning jääb Piibli ja usutunnistuste puhta õpetuse juurde. Aastal 1743 anonüümselt ilmunud ja tavalist tsensuuri vältivas kirjutises "Vernünftige Gedanken von der Natur, was sie sey etc." esitas ta spinozistliku vaatekoha ning tõlgendas mitu põhilist dogmat ratsionalistlikult ümber. Algatati juurdlus, mille käigus ta tunnistas oma autorsuse üles, aga eitas tsensuurikohustust. Et usuteaduskond tunnistas ta ketseriks ja kirikutes jutlustati tema vastu, kaebas ta jutlustajate peale konsistooriumi. Et pietistide võim oli juba murtud, elas ta kuni surmani puutumatult Königsbergis.
Võrguaadresside teisendus
Võrguaadresside teisendus (ka võrguaadresside tõlkimine, võrguaadresside transleerimine; inglise Network Address Translation, lühendatult NAT ) on võrguliikluses ja ruuterites kasutatav tehnika, mis seisneb IP-pakettide päiste muutmises, nii et paistaks, nagu võrguliiklus tuleneks NAT-ruuterist, kuigi ühenduse looja oli mingi seade NAT-ruuteri "taga". Selle abil saab terveid arvutivõrke ühe ruuteri taha peita ja kogu liiklus paistab tulevat ruuteri väliselt IP-aadressilt.
Eesti välisminister
Välisminister on Vabariigi Valitsuse liige, kes juhib Välisministeeriumi ning esindab Eesti Vabariiki välissuhtlemises.
Välisminister nimetab ametisse Eesti asjureid ning konsulaarasutuste juhte ning esitab valitsusele taotlusi suursaadikute ametissenimetamiseks ning tagasikutsumiseks ja diplomaatiliste auastmete andmiseks või äravõtmiseks. Välisminister esitab justiitsministriga kooskõlastatult valitsusele heakskiitmiseks rahvusvaheliste kohtute kohtuniku kandidaadid.
Ministri nimetab ametisse ja vabastab ametist Vabariigi President peaministri ettepanekul. Minister astub ametisse ametivande andmisega Riigikogu ees. Alates 17. aprillist 2023 on Eesti välisministriks Margus Tsahkna.
Ülesanded
Välisministri ülesannete hulka kuulub:
Vastavalt välissuhtlemisseadusele:
Eesti välisministrid esimesel iseseisvusperioodil
Parteid{{Legend|#1B4D3E|Põllumeeste Kogud}}{{Legend|#AEE8A8|Eesti Demokraatlik Erakond / Eesti Rahvaerakond / Rahvuslik Keskerakond}}{{Legend|#FF7F7F|Eesti Tööerakond}}{{Legend|#FF0000|Eesti Sotsialistlik Tööliste Partei}}{{Legend|#FFA500|Kristlik Rahvaerakond}}
Eesti välisministrid teisel iseseisvusperioodil
Parteid{{Legend|#FFE200|Eesti Reformierakond}}{{Legend|#007557|Eesti Keskerakond}}{{Legend|#014F9A|Rahvuslik Koonderakond Isamaa}}{{Legend|#F0953A|Eesti Koonderakond}}{{Legend|#E10600|Rahvaerakond Mõõdukad / Eesti Sotsiaaldemokraatlik Erakond}}{{Legend|#009CE2|Isamaa Erakond}}{{Legend|#2F2A95|Erakond Eesti 200}}{{Legend|#DC5E24|Eesti Talurahva Erakond}}
Abruka
Abruka (saksa keeles Abro) on saar Liivi lahes Saaremaa lõunaranniku lähedal Saaremaa vallas Roomassaarest 5 kilomeetrit lõunas.
See on pindalalt kolmas saar Liivi lahes Kihnu ja Ruhnu järel ning 11. saar Eestis.
2011. aasta seisuga elas saarel 16 inimest.
Nimi
Abrukat on esmamainitud 1552. aastal (Abrow). 1654. aastal on saart nimetatud Abroh.
Abruka nimi arvatakse olevat kujunenud 4 kilomeetri kaugusel asuvast Roomassaare nimest. Tänaseks Saaremaaga kokku kasvanud Roomassaare oli kunagi saar, mis oli kaetud pillirooga, seega 'roo maa saar'. Rohr, ka roh tähendab alamsaksa keeles 'roogu', eesliide ab aga 'ära; eemale'. Abroh (ka Abrohr) on seega 'roost eemal', 'roo maa saarest kaugemal'.
Loodus
pisi|Suvine Abruka salumets Abruka on põhja-lõunasuunalise kujuga. Saart ümbritseb 16 väikesaart, millest suurimad on läänest Vahase, idast Kasselaid ja lõunast Linnusitamaa.
Pindala
Abruka pindala moodustab koos Vahase, Kasselaiu ja Linnusitamaa väikesaartega 10,1 km². Maa-ameti 2015 täpsustatud andmetel oli Abrukaga liitunud ka üks 27 m² suurune väikesaar.
Maismaaosad
Abrukal on Elmereika, Kadaka nina, Koplina säär, Limbi nina, Männareika, Pitkanina, Pootsareika, Põlde lõugas, Pöörna säär, Riste nina ja Vaherahu nukk.
Mullastik
Saare mullastikus on valdavad gleistunud mullad. Enim levinud on gleistunud rähkmullad ja leostunud gleimullad.
Taimestik
thumb|[[Uimastav varesputk ]] Abrukal kasvab liigirikas Eestis haruldane kesk-euroopa tüüpi lehtmets. Salumetsa peamised puuliigid on harilik tamm, harilik pärn, harilik saar ja harilik vaher.
Abrukalt on leitud 13 kaitstavat taimeliiki. Abrukal asuvad uimastava varesputke ainsad kasvukohad Eestis.
Loomastik
Haruldastest lindudest pesitsevad saarel merikotkas ja niidurüdi.
1878 rajati Abrukale hirveaed ja Kuramaalt viidi saarele 13 punahirve. 1927 viidi Saksamaalt saarele uued punahirved.
pisi|Veesilm [[Abruka looduskaitsealal]]
Ajalugu
pisi|vasakul|Räimevõrkude tühjendamine 1929. aastal Abruka saarel Vesiaia rannas pisi|Abruka ülemine puidust tuletorn (tänapäeval kõrgub sellel kohal raudbetoonist tuletorn)
Esimesed teated Abruka kohta pärinevad keskajast, mil toona Saare-Lääne piiskopkonda kuulunud saarel hakati suviti kasvatama hobuseid. Hiljem rajati sinna ka väike karjamõis, mida majandati Sõrves elavate talupoegade abil, kes viidi kevadel saarele ja sügisel koos hobustega saarelt ära. Loomade ja inimeste transpordiks kasutati suuri paate. Talurahva asustuse levimist saarele ei peetud soovitavaks, sest selle läbi oleks kannatanud siinse hobusekasvatusega tegeleva karjamõisa heina- ja marjamaa. Saarel oli karjastele elamiseks paar onni.
Abrukale tekkis alaline asustus 18. sajandil. 1738 on saarel märgitud Abråko Pawli Henric. 18. sajandi viimasel veerandil rajati Abrukale piirivalvekordon. Esimene teadaolev Abruka püsielanik oli piirivalvur (tonger) Carl Friedrich Krause, kes 1802 abiellus Kuressaares. 1811 sai Abruka metsavahiks Priidu Kristjansen.
1858 jagati Abruka kroonumõisast 20 mõisatöölise perele maad.
19. sajandi lõpus elas saarel 150 elanikku, mis on oluliselt vähem kui teistel Liivi lahe saartel. Abruka kuulus Sõrve poolsaarel olevasse Anseküla kihelkonda Saaremaal Liivimaa kubermangus. 1816. aastal, kui Liivimaa talurahvaseaduste alusel moodustati Abruka mõisavald, keskusega Salmel Sõrves, mitte Abrukal. Abruka küla kuulus 1919. aastast Kaarma-Suure valda. Samal ajal Sõrve poolsaarel olev vald nimetati 1936. aastal Salme vallaks. 1939. aastal sai Kaarma-Suure vallast Kuressaare vald.
Teise maailmasõja aja ehitas Nõukogude merevägi Abrukale III (hiljem I)-100 mm Abruka rannapatarei ja hiljem Saarte Merekaitsepiirkonna kaitsesüsteemi kuulunud 130 mm  rannakaitsepatarei nr 3 Pootsareika piirkonda. Patarei relvastus oli kolm (hiljem üks) 130 mm suurtükki B-13, mille laskekaugus oli 130 kaabeltaud. Patarei koosseisus oli 125 meest, sealhulgas viis ohvitseri.
1949–1962 tegutses Abrukal kalurikolhoos Murdlaine.
1950. aastast kuulus Abruka Kuressaare külanõukogusse, mis 1952. aastal nimetati Kingissepa kõlanõukoguks. Pärast külanõukogude kaotamist 1990. aastate alguses sai Abruka Kuressaare valla osaks. 1999. aastal Kuressaare ja Kaarma vald ühendati.
Asustus
pisi|Rehepeks Abrukal 20. sajandi esimesel veerandil Abruka saart ja ümbritsevaid asustamata laide hõlmab Abruka küla. Kui 1922 elas Abrukal 150 inimest, siis 1989. aastal oli külas elanikke 33 ja 2004. aastal 30. Seisuga 13. jaanuar 2009 oli saarel 16 püsielanikku ja sama tulemus saadi 2011. aasta rahvaloendusel. Kõige rohkem ongi saarel elanud korraga umbes 150 inimest.
Nara
Nara on linn Jaapanis, Nara prefektuuri keskus.
Abruka
Kultuur
Abruka raamatukogu asub sadamahoones. Abruka muuseum asub endise mõisapargi servas, saare vanimas hoones.
Nara
Nara oli 710–784 Jaapani keisririigi pealinn. 1180 hävis suurem osa linnast Taira klanni rünnakus. Templid taastati hiljem.
Abruka
Kultuur
Abrukal tegutses 1881–1972, 1980–1986 ja 1990–1997 algkool.
Nara
8. juulil 2022 mõrvati Naras Jaapani endine peaminister Shinzō Abe, kes oli linnas kampaaniakõnet pidamas.
Abruka
Kultuur
Pärast Esimest maailmasõda tegutses Abrukal meierei ja juustuvabrik.
1928 rajati Abruka raamatukogu.
Abrukalt on pärit kirjanikud Jüri ja Ülo Tuulik. Abruka olustikku on oma romaanides kujutanud Albert Uustulnd. Salme Tuulik on loonud loo "Abruka valss".
Abrukal asub parvlaeva Estonia hukkunute mälestusmärk.
Transport
Abrukal asub Roomassaare sadama lähedal navigeerimiseks vajalik siht, mille moodustavad Abruka tuletorn ja Abruka alumine tulepaak.
Saare põhjatipus asub Abruka sadam, mis on ka saare ja Roomassaare sadama vahel püsisõitva reisiparvlaeva Abro kodusadam. 2010. aastal valmisid uus sadamahoone ja kaks uut kaid.
Kivirehe oja
Kivirehe oja on oja Raplamaal Märjamaa vallas Alaküla, Kasti, Lokuta, Metsaääre ja Mõisamaa külas.
Oja algab Mõisamaa–Moka tee äärest, Märjamaa–Valgu tee ristumiskohast umbes 400 m kirdes. Ülemjooksul ületab oja Märjamaa–Valgu tee. Oja suubub Metsaääre ja Lokuta küla piiril paremalt Vigala jõkke (37,2 km suudmest). Suudmealal on Sulu hoiuala.
Oja on mitteavalik veekogu, mille piiranguvöönd on 50 m.
Kivirehe oja keskkonnaregistri kood on VEE1111700.
Kihljärv
Kihljärv on Alutaguse vallas Ida-Viru maakonnas olev järv, mis kuulub Kurtna järvestikku.
Lichtenbergi vald (Bautzeni kreis)
Lichtenberg on vald Saksamaal Saksimaa Bautzeni kreisis.
Kuni 2008. aasta augustini kuulus vald Kamenzi kreisi.
Vallas on kaks asulat: Lichtenberg ja Kleindittmannsdorf.
Neitsijärv
Neitsijärv (ka Neitsi järv) on järv Valgamaal Otepää vallas.
Järv on tihedas ühenduses Pühajärvega.
Neitsijärv on kraavi kaudu tugevalt taimistunud veekogu. Seal pesitseb arvukalt linde, näiteks kühmnokk-luiged.
Lustivere
Lustivere on küla Jõgeva maakonnas Põltsamaa vallas. See on üks valla suurimaid külasid. 2010. aastal elas Lustiveres 413 elanikku.
Asend
Lustivere paikneb Põltsamaast idas Umbusi jõe ülemjooksul. Jõgeva–Põltsamaa maanteest asub küla 3 km lõunas.
Lustiverele lähimad asulad on põhjas Sulustvere, idas Pudivere, kagus Neanurme, lõunas Kaliküla ning läänes Võhmanõmme ja Pauastvere.
Nimi
Lustivere nime päritolu on teadmata.
Lauri Kettunen oletas, et nimi tuleb sõnast "lust", mis tähendab 'lõbu, rõõm', kuid kahtles selles ka ise, sest see sõna on eesti keelde laenatud suhteliselt hiljuti, aga vere-lõpulised kohanimed on harilikult iidsed.
Nime algusosa võiks võrrelda 16. sajandist pärit soome sugunimega Lusi. 1584. aastal elas läheduses Neanurmes Martin Lusz. Nimi võib pärineda ka taimenimest "luste".
Minevikus oli Eestis teinegi Lustivere, mida 1583. aastal nimetati Lustifer ja 1797. aastal Lustiwer. Hiljem kadus see kohanimi käibelt. See teine Lustivere asus Viljandi lähedal tänapäeva Kokaviidika kohal.
Ajalugu
Küla sai nime Lustivere mõisa järgi. Esimest korda mainiti seda mõisa 1552. aastal kujul Lustfer ja 1797. aastal kujul Lustiwer. Mõis asus Põltsamaa kihelkonnas.
Lustivere oli alates 1920. aastatest asundus ja alates 1977. aastast küla.
1922. aastal asutati Lustivere algkool. Koolimajana asuti kasutama üht mõisahoonetest. 1996. aastal valmis selle kõrval uus koolimaja. Kool kannab tänapäeval nime Lustivere Põhikool ja selle juures tegutseb ka kohalik lasteaed.
Lustiveres asub Lustivere II maailmasõja matmispaik. Sinna on maetud Punaarmees langenud sõjamehed, nimetahvlitel on 38 langenu nimi. Matmispaik on muinsuskaitse all.
Nõukogude ajal tegutses Lustivere kolhoos.
Hooldekodu
pisi|Lustivere mõisa peahoone Suurimaid tööandjaid külas on Lustivere Hooldekodu. Põhiliselt aastatel 1875–1881 ehitatud mõisa härrastemaja oli enne Teist maailmasõda nõrga tervisega laste ja noorukite puhkeravila. Aastatel 1944–1972 töötas seal Vabariiklik Lustivere Kopsutuberkuloosi Sanatoorium.
1992. aastast tegutseb mõisahoones eakate hooldekodu. Hooldekodus on umbes 30 töötajat ja 70 hoolealust.
Maa-alused käigud
Rahvajuttude järgi paiknevad Lustivere ümbruskonnas maa-alused käigud. Üks käikudest ulatunud Lustiverest Annikvere kaudu Kuningamäele. Rahvajuttude ajendiks on arvatavasti Lustivere asulas leiduvad karstikoopad. Neist suurim avastati 1971. aastal, kui ühel ehitusplatsil Põltsamaa ja Lustivere teeristist 60–70 m kirde pool maapind lõhkamistööde tagajärjel sisse kukkus. Tekkis kuni 2 m laiune ja 3 m sügavune püstiste seintega langatuslehter, mille põhjas nähti karstikoopa ava.
Tiefenbachi vald (Saksimaa)
Tiefenbach oli vald Saksamaal Saksimaa liidumaa Kesk-Saksimaa kreisis.
Kuni 2008. aastani kuulus vald Mittweida kreisi. Samal aastal liideti ta Striegistali vallaga.
Valla osad
Arnsdorf, Böhrigen, Dittersdorf, Etzdorf, Gersdorf, Kummersheim, Marbach ja Naundorf.