cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Alan Shearer
Koondisekarjäär
Enne finaalturniiri toimus Tournoi de France maailma nelja parima meeskonna osavõtul, mille Inglismaa võitis. Teises voorus Prantsusmaa vastu lõi Shearer 86. minutil mängu ainsa värava.
1998. aasta MM-finaalturniir toimus Prantsusmaal ja Shearer mängis kõigis Inglismaa kohtumistes algusest lõpuni. 15. juunil alistas Inglismaa Tuneesia jalgpallikoondise 2:0 ja Shearer lõi 43. minutil avavärava. 22. juunil kaotas Inglismaa viimase minuti väravast Rumeenia jalgpallikoondisele 1:2. 26. juunil võitis Inglismaa Colombia jalgpallikoondist 2:0 ja Shearer sai 86. minutil kollase kaardi. Alagrupi võitis Rumeenia Inglismaa ees. Seejärel sattus Inglismaa kokku Argentina jalgpallikoondisega ja Shearer viigistas 10. minutil penaltist seisuks 1:1. Mäng lõppes 2:2 ja penaltiseerias lõi Shearer sisse inglaste esimese penalti, aga penaltiseeria võitis Argentina 4:3 ja pääses veerandfinaali.
2000. aasta EM-valikgrupis oli Shearer taas 5 väravaga resultatiivseim. Kuid valikgrupi võitis ülekaalukalt Rootsi, kes ei kaotanud ühtki mängu. Inglismaa sai üksnes väravate vahega teise koha Poola jalgpallikoondise ees, sest oli viimaseks jäänud Luksemburgi jalgpallikoondist märksa suurema väravate vahega löönud. Inglismaa pidi pidama lisavalikmänge Šotimaa vastu. Inglismaa võitis 13. novembril 1999 võõrsil 2:0 ja kaotas 17. novembril kodus 0:1; Shearer tegi mõlemad algusest lõpuni kaasa.
Sellega lõppes Sheareri koondisekarjäär. Ta mängis Inglismaa koondises 63 korda ja lõi 30 väravat. 3 väravat samas mängus lõi ta Inglismaad esindades ühel korral: 2000. aasta EM-valikmängus Luksemburgile. Kuid 2 väravat samas mängus lõi ta väga tugevatelegi koondistele: USA-le, Hollandile, Poolale ja Portugalile. Kõige rohkem väravaid lõi ta Luksemburgile (4) ja Poolale (3).
Liblikõielised
pisi|Lupiin - üks tuntumaid liblikõielisi Liblikõielised (Fabaceae) on kaheiduleheliste klassi oalaadsete seltsi kuuluv taimede sugukond.
Teaduslikult kirjeldas liblikõielisi esimesena inglise aednik ja orhidee-uurija John Lindley 19. sajandi esimesel poolel. Ta valis sellele nime hiireherne kunagise ladinakeelse nime Faba järgi (tänapäeval on hiireherne ladinakeelne nimi Vicia). Ladina keeles tähendab sõna faba lihtsalt 'uba'.
Liblikõielised on liikide arvu poolest maailmas õistaimede seas kolmas sugukond (esimesed kaks on käpalised ja korvõielised). Ühtekokku arvatakse siia umbes 730 perekonda rohkem kui 19 400 liigiga. Suurimad perekonnad on hundihammas (üle 2000 liigi), akaatsia (üle 900 liigi), indigopõõsas (700 liiki), robikaun (600 liiki) ja mimoos (500 liiki).
Liblikõieliste vormi- ja liigirohkus teeb neist kosmopoliitse taimeperekonna. Isegi selles esinevad suured lahkarvamused, millises maailma piirkonnas see sugukond tekkis, üksmeelel ollakse vaid selles, et see juhtus paleogeenis.
Kasutamine
Liblikõielised kuuluvad esimeste kodustatud taimede hulka. Niihästi Euraasias kui ka Ameerikas kasvatatakse neid juba umbes 8000 aastat.
Liblikõielised on väga vajalikud sellepärast, et nad suudavad siduda atmosfäärilämmastikku. See vähendab aia- ja põllupidajate vajadust osta lämmastikväetisi. Selle asemel saab kasutada mitmeväljasüsteemi, kus haritav maa on jagatud mitmesse ossa, millest iga osa saab kordamööda aastakaupa nii-öelda puhkust, mille ajal seal kasvatatakse liblikõielisi. See võimaldab pinnasel taastada oma esialgse viljakuse, mis teiste põllukultuuride kasvatamise tulemusel on vähenenud. Lämmastikusisalduse tõttu on liblikõielised ühtlasi suhteliselt suure proteiinisisaldusega.
Beeta
Beeta (suurtähena Β, väiketähena β, vanakreeka βῆτα, uuskreeka Βήτα) on kreeka tähestiku 2. täht. Beeta väärtus kreeka numbrina on 2. Täht on tuletatud foiniikia tähestiku tähest 20px /beth/.
Liblikõielised
Kasutamine
On teada liblikõieliste liike, millel on sügavale ulatuv peajuur, mille abil ta imab sügavalt pinnasest vett ja tõstab seda pindmisse pinnasekihti. Selliseid liike saab kasvatada koos teistsuguste taimedega, millel on lühikesed juured ja mis muidu ei suudaks sügavalt vett kätte saada. See on oluline piirkondades, kus kuivaperioodi ajal pinnase pindmine kiht kuivab, aga sügaval on vett endiselt.
Liblikõieliste seas on hulgaliselt söödataimi. Mõnda neist, näiteks lutserni, ristikut, hiirehernest ja maapähklit kasvatatakse karjamaal, kus kariloomad neid söövad. Mõned neist, näiteks Albizia ja Leucaena, on puukujulised ja inimesed peavad nende oksi või kogu puu maha lõikama, et lehti loomadele sööta.
Beeta
Beetaga märgitakse vanakreeka keeles helilist klusiili /b/, uuskreeka keeles helilist labiodentaalset frikatiivi /v/.
Liblikõielised
Kasutamine
Liblikõieliste seas on palju taimi, mida kasvatatakse seemnete pärast. Inimesed söövad seemneid ise või söödavad neid loomadele, samuti valmistatakse neist taimeõli. Selliste taimede seas on nii rohttaimi, näiteks uba, lääts, lupiin, hernes ja maapähkel, kui ka puid, näiteks jaanikaunapuu, mesquite ja tamarindipuu.
Paljud liblikõielised, näiteks lupiin, on ilutaimed. Neid kasvatatakse kaunite õite pärast. Ilupuude hulka kuuluvad kuldvihm, robiinia, Gleditsia, akaatsia, mimoos ja Delonix.
Beeta
Ladina tähestikus vastab beetale B.
Liblikõielised
Kasutamine
Mitut liblikõielist tarvitatakse tööstuses toorainena. Indigopõõsast toodetakse indigot, akaatsiast kummiaraabikut ja Derrisest putukamürgi koostisainet rotenooni.
Mitut liblikõielist kasutatakse taimse väetisena. Kui taim on küllalt kasvanud, küntakse ta mullakihi alla, kus ta sureb ja laguneb, kuid eneses olnud toitainetega väetab pinnast. Niisugused on näiteks lutsern, hiirehernes, ristik, põlduba, lupiin, Sesbania ja sojauba.
Lõpuks kasvatatakse maailmas mõnd liblikõielist puidu saamiseks. Sellised on akaatsiad, dalbergia ja aidsi-kastanseemnik.
Süstemaatika
Tavaliselt jagatakse sugukond kolmeks alamsugukonnaks:
Sugukonda kuulub 430 perekonda ligi 9000 liigiga.
Eestis leiduvad perekonnad
Järgnevalt on loetletud liblikõieliste perekonnad, milles leidub Eestis kas pärismaiseid või tulnukliike.
Lohesurf
pisi|Lohesurfar Kanadas Lohesurf on ekstreemne veespordiala, kus sõitja liigub vee peal, seistes laual, mille küljes on tavaliselt 5–17 m² suurune tuulelohe.
Talvel toimub lohesurf lumel või jääl, seda nii mäesuuskade kui ka lumelauaga.
Ajalugu
Tänapäevane lohesurfisport pärineb aastast 1995.
1800. aastatel kasutas George Pocock lohesid, et liigutada vankreid maa peal ja laevu vee peal, kasutades neljaliinilist juhtimissüsteemi – sama süsteemi, mis on tänapäeval tavakasutuses. Nii vankrid kui ka laevad olid võimelised purjetama ülestuult. Lohesid võis lennutada pikalt. Eesmärk oli luua lohejõud alternatiiviks hobujõule osalt selleks et vältida vihatud hobusemaksu, mis oli tol ajal kasutusel.
1903. aastal töötas lennunduspioneer Samuel Cody välja inimest kandva tuulelohe ja tal õnnestus ületada La Manche'i väin väikeses paadis, mida vedas tuulelohe.
1970. aastate lõpus arenesid loheliinid, kõigepealt Kevlari ja seejärel Spectra ja lohed muutusid paremini kontrollitavateks ja paranes ka efektiivsus. 1978. aastal ületas Ian Day "FlexiFoil" Tornado katamaraan lohe jõuga 40 km/h piiri.
1977. aasta oktoobris võttis hollandlane Gijsbertus Adrianus Panhuise esimese lohesurfi patendi. Patent oli "veespordi jaoks kasutades ujuvat surfilaua tüüpi lauda, kus piloot seisab püsti ja teda tõmbab tuul langevarju moodi seadmega, mis on kinnitatud tema trapetsi tüüpi rihma-rakmete külge." Kuigi see patent ei äratanud mingit kaubanduslikku huvi võib Panhuiset pidada lohesurfi kontseptsiooni autoriks.
1980. aastatel oli pidevalt õnnestunud katseid kombineerides lohesid kanuude, uiskude, suuskade, veesuuskade ja rulluiskudega.
1970-ndatel ja 1980-ndate algul töötas Dieter Strasilla Saksamaalt välja langevarjusuusatamise ja hiljem täiustas lohesuusatamise süsteemi kasutades isetehtud tiibvarje, mis lubasid piloodil sõita ülestuult ja mäest üles, samuti aga ka soovi korral õhku tõusta. Strasilla ja tema sõber Andrea Kuhn Šveitsist kasutasid seda leiutist koos kombinatsiooniga surfilaudadest ja isetehtud maabagidest. Üks Strasilla patente (u 1979. a) kirjeldas esmakordset täispumbatava lohe kasutamist lohesurfi jaoks.
Kaks venda, Bruno Legaignoux ja Dominique Legaignoux Prantsusmaa Atlandi ookeani rannikult töötasid lohesurfi jaoks lohesid välja 1970-ndate lõpus ja 1980-ndate algul ning patenteerisid täispumbatava lohe disaini novembris 1984. Disain oli sama, mida on paljud firmad hiljem kasutanud, et arendada oma tooteid.
1990. aastatel leiutas Peter Lynn Argyle'i pargis Ashburotnis Uus-Meremaal lohebagisõidu. Lynn ühendas kolmerattalise bagi tänapäevase madratslohe eelkäijaga. Lohebagisõit muutus üle maailma väga populaarseks ja 1999. aastaks oli müüdud üle 14 000 bagi.
Tänapäevase lohesurfi arendamine Roeselersite poolt Ameerikas ja Legaignoux' vendade poolt Prantsusmaal läks edasi paralleelselt lohebagidega.
Bill Roeseler, Boeingu aerodünaamik, ja tema poeg Cory Roeseler töötasid ja patenteerisid KiteSki süsteemi, mis koosnes veesuuskadest, mida vedasid kahe liiniga delta stiilis lohe, mis oli poomiga juhitav. KiteSki oli kaubanduses saadaval 1994. aastal. Lohel oli algeline veest üleslaskmise võimalus ja sellega sai sõita ülestuult.
Paljud peavad kaasaegse lohesurfi leiutajaks Cory Roeselerit. Esimest korda kasutas ta KiteSki süsteemi Mauil 1993. aastal.
1996. aastal demonstreerisid ja populariseerisid Laird Hamilton ja Manu Bertin lohesurfi Hawaii rannikul Mauis, samal ajal kui Raphaël Baruch USA-s Floridas eksperimenteeris purjelaua ja erinevate madratslohedega. Spordiala nimi muutus lennusurfist lohesurfiks.
1997. aastal töötasid Legaignoux' vennad välja ja hakkasid müüma läbimurdelise Wipika lohe kujuga lohesid, millel oli ette vormitud kuju täispumbatavate balloonidega ja lihtne valjaste süsteem, mis kinnitusid tiibade otstesse ja mis mõlemad tegid märgatavalt kergemaks vette kukkunud lohe uuesti üleslaskmise.
Esimene võistlus peeti Mauil 1998. aasta septembris ja selle võitis Flash Austin.
Alates 1999. aastast sai lohesurfist populaarne rahvaspordiala, kui spordiga liitusid purjelaudade tootjad Naish ja Neil Pryde. Ühesuunalistest laudadest, mis pärinesid purjelauast ja surfist sai üldlevinud lohelaua vorm. Alates 2001 ja sealt edasi said siledal veel sõitjate jaoks populaarsemaks kahesuunalised lauad, samal ajal ühesuunalisi laudu kasutati edasi lainetes sõidu jaoks.
2005. aastal töötas Bruno Legaignoux välja kaarja kujuga lohe, mis on litsentseeritud paljude lohetootjate poolt. Kaarlohed pakkusid kuni 100% jõu maha võtmist, mis tegi nad algajate ja mittekogenud lohesurfarite jaoks palju turvalisemaks. Esimene kaarlohe, mis laialdaselt kättesaadav, oli Cabrinha Crossbow.
2013. aastaks oli loodud üle tosina erineva lohesurfi stiili, sealhulgas lainesõit, trikisõit, veelaua stiil, võidusõit, kiirus, allatuulesõit, hüppamine, õhustiil jne.
Nüüdseks on saadaval suur hulk erinevaid lohesid, mis sobivad erinevate sõidustiilidega, kaasaarvatud C-lohed, kaarlohed, deltalohed, hübriidlohed, madratslohed ja spetsiaalsed vaikse ilma lohed.
Jõulohed
pisi|Illustratsioon täispumbatava esiservaga lohest (paremal), [[kaarlohest (vasakul) ja madratslohest (üleval)]] Jõulohesid (inglise power kites) on saadaval peamiselt kahte tüüpi: täispumbatava esiservaga lohed ja madratslohed.
Täispumbatava esiservaga lohed
Täispumbatava esiservaga lohed (inglise keeles leading edge inflatables, LEI kites) valmistatakse üldjuhul ripstoppolüestrist koos täispumbatava plastikust ballooniga, mis ulatub läbi lohe esiserva ja eraldi väiksemate balloonidega, mis on risti peaballooniga ja need moodustavad lohe raami. Täispumbatavad balloonid annavad lohele tema kuju ja annavad lohele ka ujuvuse kui see vette kukub. LEI-tüüpi lohed on tänu kiirele ja vahetule tunnetusele surfari liigutuste suhtes, kergele veest välja tulemisele pärast vette kukkumist ja elastsusele lohesurfarite seas kõige populaarsem valik. Kui LEI-tüüpi lohe kukub vette või vastu maad või on mõjutatud oluliselt lainete aktiivsusest võivad balloonid lõhkeda või laiali rebeneda.
2006. aastal arendati välja teise põlvkonna LEI-tüüpi lohed, mille puhul oli ühendatud peaaegu täielik jõu mahavõtmine lihtsa, turvalise taaskäivitamise suurema võimsusega ja vähenenud poomisurvega. Need nimetati hübriid- ehk SLE-lohedeks (Supported Leading Edge – toetatud esiservaga lohed). Lohed, mis on sobilikud nii algajatele kui ka ekspertidele.
2008. aastal tutvustas Naish uut lohe disaini oma Sigma seeria lohedega. Need lohed on SLE disainiga ja neil on unikaalne linnulennu kuju, millel lohe keskosa on tagapool, et panna suur osa purjepinnast veopunkti taha, millel oli Naishi sõnul mitmeid eeliseid.
2009. aastal ei näita revolutsioon aeglustumise märki. Valjastega lohed tunduvad rohkem kui C-tüüpi lohed ja 5 liiniga hübriidlohedel on parem jõu mahavõtmise võime kui kunagi varem. Üle kolmekümne firma toodab LEI-tüüpi lohesid. Deltalohede populaarsus kasvab alates 2008. aastast ja umbes 12 firmat pakub deltalohesid alates 2008/2009.
Aastatel 2009–2013 on lohede tehnoloogia jätkuvalt arenenud. Lohed on muutunud kergemaks, vastupidavamaks, lihtsamini käivitatavamaks ja turvalisemaks. Tootjad on jätkuvalt lisanud uusi turvaelemente. See on kaasa toonud üha rohkem uusi sõitjaid, nii noori kui ka vanu. 2013. aastal on vähemalt 20 suurt lohetootjat, kellest igaüks toodab enamasti mitut mudelit. Paljud tootjad on juba kolmanda või neljanda põlvkonna lohede juures.
Avatud kambritega
Avatud kambritega madratslohed tuginevad pidevale õhuvoolule vastu sisselaskeventiile, et jääda täis pumbatud. Neid on aga praktiliselt võimatu uuesti õhku saada, kui nad vette kukuvad, kuna neil ei ole mingit võimalust vältida õhust tühjenemist ja nad ligunevad vees kiiresti läbi.
Suletud kambritega
Suletud kambritega madratslohed on välimuselt peaaegu äravahetamiseni sarnased avatud kambritega lohedega. Välja arvatud see, et nad on varustatud sisselaskeventiilidega, et hoida õhku kambrites ja hoides seega lohe õhku täis (või vähemalt muutes õhu väljavoolu väga aeglaseks) isegi vette kukkudes. Vees taaskäivitamine suletud kambritega lohega on palju lihtsam. Liinidest tugevalt tõmbamine võimaldab neil üldjuhul uuesti õhku tõusta.
Lohe suurused
Lohesid on saadaval suurustes 0,7–21 m² ja isegi suurematena. Üldiselt mida suurem on pindala seda rohkem jõudu lohel on. Lohe võimsus on otseselt seotud lohe kiirusega. Väiksemaid lohesid saab lennutada kiiremini tugevama tuulega. Lohesid on saadaval erinevate kujudega. Mõned lohed on ristkülikukujulised, teistel on teravamad otsad. Erinev kuju määrab lohe lennuomadused.
Kogenud lohesurfaritel on tavaliselt erinevate tingimustega sõitmiseks vaja kolm või rohkem lohekomplekti. Kaarlohede puhul võib piisata ka kahest lohest, kuna nende tuulevahemik on väga suur. Mõningad kogenud lohesurfarid kasutavad ainult ühte kaarlohet. Väiksemaid lohesid kasutavad kergemakaalulised sõitjad või tugeva tuulega sõitjad. Suuremaid lohesid kasutavad raskemad sõitjad või sõitjad kes sõidavad vaikse tuule tingimustes. Suurtel ja väikestel lohelaudadel on sama efekt. Mida rohkem tuulejõudu on saadaval, seda väiksema lauaga saab sõita. Üldjuhul läheb lohesurfi jaoks vaja ühte lauda ja ühte kuni kolme lohet (7–12 m² suurust).
Sobilikud surfikohad
Lohesurfi jaoks sobib iga asukoht, kus on järjekindel ja püsiv meretuul (5–15 m/s), suur avatud veekogu ja piisavalt ruumi lohede üleslaskmiseks. Enamasti harrastatakse lohesurfi mere või ookeani kallastel, tavaliselt randade läheduses, aga sellega saab tegeleda ka suurtel järvedel ja abajatel ning mõnikord ka jõgedel. Kuna lohesurf sõltub tugevasti tuuleoludest, siis teatud kohad kipuvad muutuma rohkem populaarseks ja lohesurfarite lemmikuteks.
Tuule tugevus ja lohe suurus
Lohesurfarid muudavad lohe suurust ja/või lohe liinide pikkust olenevalt tuule tugevusest – tugevama tuule jaoks on vaja väiksemat lohet, et vältida ülejõuestatud olukordasid. Lohesurfarid määravad tuule tugevuse kasutades kas anemomeetrit või tavaliselt hinnates silma järgi nagu näidatud Beauforti skaalal.
Kõik nüüdisaegsed lohed, mis on mõeldud lohesurfi jaoks pakuvad võimalust lohe jõud maha võtta. Kasutades jõu maha võtmist, lohe ründenurk tuule suhtes väheneb, mille tulemusel lohe püüab vähem tuult ja väheneb lohe võimsus ehk tõmbejõud.
Väimela mõis
pisi|Väimela mõisa härrastemaja (2014) pisi|Väimela mõisa härrastemaja (2012) Väimela mõis (saksa keeles Waimel, Alt-Waimel) oli rüütlimõis Põlva kihelkonnas Võrumaal. Nüüdisajal jääb kunagine mõis Võru valda Võru maakonnas.
Lohesurf
Tuule tugevus ja lohe suurus
Kogenud sõitja üldjuhul kannab kaasas erineva suurusega lohesid, mis on sobilikud tuule kiirusega. Tüüpiline lohesurfi varustus võib sisalda lohesid suurustes 8 m², 10 m² ja 12 m². Täpsed lohe suurused sõltuvad sõitja kaalust ja soovitud tuule tugevuse vahemikust.
Väimela mõis
Ajalugu
pisi|Väimela mõisa härrastemaja (1929) pisi|Väimela mõisa härrastemaja 2019. aasta kevadel Varaseimad teated mõisa kohta pärinevad 1590. aastast.
Lohesurf
Tuule tugevus ja lohe suurus
Kaarlohedel on suurem tuuleulatus kui C-lohedel, nii et kaks lohet suurusega 7 m² ja 12 m² võivad moodustada efektiivse varustuse tuulte jaoks vahemikus 5–15 m/s, sõitja jaoks kelle kaal on 75 kg.
Tuule suund
Otse või risti mere pealt randa kuni rannaga paralleelselt puhuvad tuuled on lohesurfi jaoks kõige sobilikumad. Maatuulte puhul tekib oht saada puhutud kaldast eemale, juhul kui peaks tekkima tõrge varustusega, varustuse kaotus või kontrolli kaotamine. Maatuuled on sobivad järvel sõitmiseks või siis, kui on saadaval päästepaat. Maatuuled ei ole aga üldjuhul eriti ühtlased, vaid väga puhangulised.
Väimela mõis
Ajalugu
Aastal 1757 müüs ta selle keskmise tütre mehele Gotthard Johann von Müllerile, kes kahe aasta pärast müüs ostetud maa Suur- ja Väike-Väimela nime all koos Varbuse karjamõisaga Schumannidele.
Lohesurf
Sõidustiilid
Arenemas on korraga mitmed erinevad lohesurfi stiilid, millest mõningad omavahel kattuvad.
Väimela mõis
Ajalugu
Teada on, et hiljem oli see maa ka parun Berndt Otto Rehbinderi käes, kes oli 1772. aastal põgenenud Rootsi võimu all olnud Soomest ning asunud Eestisse, kus ta sai Venemaa keisrinna Katariina II teenistusse asudes mõisa Nõo kihelkonnas, mille vahetas hiljem Väimela mõisa vastu.
18. sajandi lõpust oli mõis Richterite valduses. Richterite ajal ehitatud (algselt ühekorruselise) härrastemaja ning sellega kaaristu abil ühendatud tiibhooned moodustavad auhooviga mõisasüdamiku. Üks tiibhoonetest oli valitseja-, teine teenijatemaja. 1870. aastal sai mõis Loewenite omandusse. Viimaselt mõisnikult Bernhard von Loewenilt riigistati mõis 1919. aastal pärast seda, kui see oli jaanuaris taganevate bolševike poolt põlema süüdatud. Mõisa ääremaad plaanistati ja jagati, 1920. aastal jäi mõisa südamik põllutöökoolile, mis 1922. aastast saadik asus uuesti üles ehitatud kolmekorruselises härrastemajas (peahoones). Tulekahju rüüstas mõisat ka 1950. aastail. Viimati sai mõisa härrastemaja tulekahjus kannatada 2018. aasta oktoobris.
Lohesurf
Ohud ja turvalisus
Jõulohed on piisavalt võimsad, et tõmmata lohesurfarit sama kiirelt nagu paat tõmbab veelauasõitjat ja lisaks tõsta sõitja ka kõrgele õhku. Lohe võib aga muutuda kontrollimatuks ning see olukord võib olla väga ohtlik ja seda eriti rasketes ilmastikutingimustes. Lohe võib väljuda kontrollida alt näiteks pärast lohesurfari kukkumist või ootamatut tuulepuhangut.
Väimela mõis
Ajalugu
Tänapäeval on peahoone Riigi Kinnisvara AS kasutuses.
Lohesurf
Ohud ja turvalisus
Raskeid vigastusi on võimalik saada pärast õhkutõstmist, lohistamist, minemakandmist, allatuult viimist või sööstu, mis põhjustab kokkupõrke kõvade objektidega, kaasa arvatud liiv, hooned, maastik või elektriliinid või isegi löök piisava kiirusega vastu veepinda kõrgelt ülevalt kukkudes. Piisav kvaliteetne lohesurfikoolitus, ettevaatlik kogemuse omandamine ja pidev kaine otsustusvõime kasutamine ning turvavarustuse kasutamine peaksid tagama lohesurfiga tegeledes vähem probleeme. <!--
Väimela mõis
Mõisakompleks
pisi|Väimela mõisa vankrikuur Mõisakompleksi keskuseks oli ühekorruseline lameda katusega peahoone tagaküljega Väimela Alajärve poole. Nüüdisaegne kolmekorruseline peahoone on algses asukohas. Peahoone tagakülje terrass-treppi piiravad külgedelt risaliite jäljendavad väljaehitised. Hoone fassaadi ilmestasid keskrisaliidi neli pilastrit ning mõlema külgrisaliidi kaks paarispilastrit, samuti medaljonid, girlandid ja tilgutid. Kaarjate müüridega liitus peahoone külge kaks tiibhoonet (teenijate- ja valitsejamaja). Rusteeritud seinapinnaga tiibhoonete keskrisaliitidel on kolmnurkfrontoonid, fassaadidel on kannelüüridega pilastreid, hammaslõiget ja laineornamenti.
Lohesurf
Weather
Weather forecasting and awareness is the principal factor to safe kiteboarding. Lack of weather awareness and understanding figures in many of these cases, but avoiding weather problems is possible Choice of inappropriate locations for kiteboarding where the wind passes over land creating wind shadow, rotor with pronounced gusts and lulls has also factored in many accidents. Paying attention to the weather and staying within the limits of the riders ability will provide the safest experience. Kitesurfing storm fronts can be particularly dangerous due to rapid changes in wind strength and direction.
Väimela mõis
Mõisakompleks
Nagu tiibhoonedki, asuvad vastastikku (tiibhoonete telgedel, auringi pikendusena) ka ait-kuivati ja tall-tõllakuur. Need on omavahel sarnased: massiivsed krohvitud kiviseinad, poolkelpkatus, kaaristu esiküljel.
Lohesurf
Aggravating factors
Lack of a sufficient downwind buffer distance between the kiter and hard objects has contributed to accidents reducing the available distance and time for reaction. Jumping and being airborne at inappropriate places such as shallow water or near fixed or floating objects can be hazardous. Collisions with wind surfers, other kite boarders or water craft are hazards, particularly at busy locations.
Väimela mõis
Mõisakompleks
Enamik ülejäänud paarkümmend abihoonet (sh tööhobuste tall, vankrikuur, moonakamajad, aednikumaja, meierei, viinavabrik, laut) ümbritsevad tuumikut vabalt ning on säilinud algkujul.
Tupolev Tu-144
Tu-144 oli maailma esimene ülehelikiiruseline reisilennuk, mis ehitati Nõukogude Liidus Moskvas asuvas Tupolevi lennukitehases.
Väimela mõis
Mõisakompleks
Mõisa ümber on kujundatud park.
Lohesurf
Aggravating factors
Solo kiteboarding has been a frequent contributing cause to accidents; kiteboarders should try to kite with friends and keep an eye on one another. A kitesurfer can get farther from shore than an easy swim, which is the primary reason kitesurfing in directly offshore winds is discouraged. Marine hazards include sharks, jellyfish, sea otters, dolphins, and even crocodiles, depending on the location. Drowning has been a factor in severe accidents as well and may have been avoided in some cases through the use of an appropriate flotation aid or impact vest and development of acceptable swimming skills.
Tupolev Tu-144
Tu-144 ehitati tihedas võistluses samal ajal loodava Briti-Prantsuse ülehelikiiruselise reisilennuki Concorde'iga. Nõukogude Liidu juhtkond lootis Tu-144 müümisega maailmaturule pääseda.
Väimela mõis
Mõisa kalmistud
pisi|Kabel Väimela mõisa Loewenite kalmistul. Ivar Leidus, 25.07.2012 Varasem Richterite kalmistu jääb mõisa südamest linnulennult 2,2 km lõunaedelasse. Hilisem Loewenite kalmistu jääb mõisa südamest linnulennult 0,6 km kagusse.
Lohesurf
Equipment
Some kite designs from late 2005 and onwards have included immediate and almost full depower integrated with the control bar and improved quick release mechanisms, both of which are making the sport much safer. However, lack of sufficient practice of emergency depowering the kite and going out in excessively strong or unstable weather can reduce the benefit of high depower kites. A safety knife is useful if lines become tangled and dangerous. -->
Tupolev Tu-144
Tu-144 esmalend toimus 31. detsembril 1968. Juba ainuüksi esmalennu kuupäev näitab, kui tähtis oli Nõukogude Liidu juhtkonnale propaganda mõttes Tu-144 esmalennu aasta number. Concorde'i esmalend oli niiviisi lennuki Tu-144 esmalennust aasta võrra hilisem. Kokku ehitati 16 Tu-144 lennukit. Tu-144 oli ka esimene helikiiruse ületanud reisilennuk, esimene selline lend toimus 5. juulil 1969.
Esimene löök Tu-144 projektile tuli 1973. aastal Pariisi lennundusnäitusel, kui lennuk otse telekaamerate ees alla kukkus. Lennukatastroofi põhjustas meeskonna eksimus, mis tulenes püüdest jäljendada just enne neid lennanud Concorde'i manöövreid. Oletatakse ka, et Tupolevi piloote võisid häirida muud välised põhjused.
Lohesurf
Lohesurfi ohutusreeglid
Lohe üleval reegel – lohesurfar, kes on ülestuult (tuulele lähemal) peab hoidma oma lohe kõrgel, et vältida liinide ristumist allatuult sõitvate lohesurfaritega. Sarnaselt peab allatuult sõitev lohesurfar hoidma oma lohe madalal, et vältida liinide ristumist ülestuult sõitvate lohesurfaritega. See kehtib sõltumata sellest kas surfarid sõidavad samas suunas või üksteisele vastu.
Heinrich Abel
Heinrich Josef Maria Abel SJ (15. detsember 1843 Passau – 23. november 1926 Viin) oli Austria jesuiit, jutlustaja ning hingehoidja, "Viini meesteapostel", "Viini apostel".
Tupolev Tu-144
Tu-144 mootorite kütusekulu oli eeldatust suurem ja samuti oli väike mootorite ressurss. Nii mitmegi näitaja poolest jäi Tu-144 Concorde'ile alla.
Pärast täiustusi pandi üks Tu-144 26. detsembril 1975 postilennukina liinile Moskva – Alma-Ata, et koguda teavet mootorite NK-144 tegeliku ressursi kohta. Liin valiti arvestusega, et see kulgeks suures osas kõrbede ja muude väheasustatud alade kohal, ning loodeti, et lennuki tekitatud vali ja häiriv lööklaine ei ärata Nõukogude avalikkuse soovimatut tähelepanu. 1977. aastal soovis Nõukogude Liit osta Concordi mootorite juhtimise arvuteid, kuid britid keeldusid müümast, kuna neid (või koopiaid jne) oleks saanud kasutada strateegilistel pommitajatel. Järgmine Tu-144 kukkus alla 23. mail 1978. See oli uuendatud lennuki katselend enne liinile lubamist ning reisijaid selle pardal ei olnud. Kõik selle meeskonnaliikmed hukkusid. Kokku toimus regulaarlende 55, millest viimane tehti 1. juunil 1978. Lende üritati taaselustada alates 23. juunil 1979, kuid need olid üksnes ebaregulaarsed kaubareisid pikamaaliinil Moskva–Habarovsk. Kokku tehti 102 lendu. Pärast ametlike lendude lõpetamist Aeroflotis tehti 1980. aastatel Tu-144-ga vaid mõni juhuslik lend.
Mitu Tu-144 annetati muuseumidele ning vähemalt 4 lennukit jäi välitingimustes olevale suletud alale Tupolevi lennukitehase Žukovski lennuväljale. Aastal 1995 taastati üks Tu-144 Ameerika Ühendriikide rahastamisel lennukõlblikuks, asendades mootorid uuema, sõjalennuki Tu-160 reaktiivmootoritega. Renoveeritud Tu-144 kasutati NASA uuringutel tulevase uue põlvkonna ülehelikiiruselise reisilennuki uurimuste jaoks. Taastatud Tu-144 lennuomadused paranesid NK-321 mootorite tõttu oluliselt. Mõningate asjatundjate arvates oleks Tu-144 nende mootoritega isegi ületanud Concorde'i lennuandmeid. Viimane Tu-144 lend sooritati 1999. aastal.
Lohesurf
Lohesurfi ohutusreeglid
Vaba liikumisruumi reegel – lohesurfar peab hüpates jätma vaba turvatsooni vähemalt 50 meetrit allatuult kuna hüppe ajal nad liiguvad allatuult. Sõitjal peab olema ka vaba turvatsoon hüppekohast 30 meetrit ülestuult, kuna tema liinid võivad puutuda kokku teise surfari lohe ja liinidega. On oluline silmas pidada ka muid potentsiaalseid ohtusid nagu näiteks inimesi, ehitisi, puid ja muid fikseeritud takistusi sõitjast allatuult ja külgtuult.
Heinrich Abel
Elulugu
Tema vanemad olid ülemtolliinspektor Josef Abel, vabamüürlane, seejärel katoliiklane, ning evangeelse usutunnistusega Karolina Benker.
Söödi tänav
Söödi tänav asub Tallinnas Põhja-Tallinna linnaosas Pelgulinna asumis Auna ja Taime tänava vahel.
Tupolev Tu-144
Vaata ka
pisi| Tu-144
Heinrich Abel
Elulugu
Ta õppis Innsbrucki Ülikoolis teoloogiat. Aastal 1863 astus ta Sankt Andräs (Kärntenis) Jesuiitide Seltsi. 7. juulil 1874 pühitseti ta preestriks.
Lohesurf
Lohesurfi ohutusreeglid
Tüürpoordi reegel – kui lohesurfarid lähenevad vastupidistest suundadest, siis sõitja, kelle tuul puhub tüürpoordi (parem pool, parem jalg/käsi viib sõidusuunas) on sõidueesõigus. Lohesurfar, kellel tuul puhub vastupidi (vasak pool, vasak jalg/käsi viib sõidusuunas), peab andma teed teistele. Lihtsamalt öeldes tähendab see, et "hoia paremale" lohesõitjast, kes sõidab vastupidises suunas ja möödub vasakult.
Purjetamistermineid kasutades peab meremees või lohesurfar läbisõiduõigusega nõudma seda õigust (hoiatades teisi lohesurfareid) hüüdma "tüürpoord" väga selgelt ja õigeaegselt.
Muud paadisõidu reeglid nagu keelutsoonid, kaugus kaldast ja ujujatega arvestamine kehtivad samuti.
Allikad
1. Lohesurfi ajalugu http://lohesurf.eu/et/blogs/lohesurfi-ajalugu
2. Tuule hindamine http://lohesurf.eu/et/blogs/tuule-hindamine
3. Lohesurfi sõidustiilid http://lohesurf.eu/et/blogs/lohesurfi-erinevad-stiilid
Eha tänav (Tartu)
Eha tänav (Tartu linnavolikogu otsus 14. maist 1936, varasemad nimed Eliisabeti tänav, Elisabethstraße) on tänav Tartus Karlova linnajaos, mille pikkus on 660 m.
Lohesurf
Allikad
5. Muu varustus http://lohesurf.eu/et/blogs/muu-varustus
Eha tänav (Tartu)
Tänav algab Võru tänavalt, ristub Kesk, Tähe ja Salme tänavaga ning lõpeb teispool Salmet väikese tupikuga. Aadressil Eha 41 asub Tartu Kunstikool. Eha tänava äärde (aadressil Tähe 38B) jääb Kõrgem Kunstikool Pallas.
Heinrich Abel
Elulugu
Aastatel 1879–1890 oli ta kooliõpetaja (ajalooprofessor) Kalksburgi jesuiitide kolleegiumis. Aastal 1880 hakkas ta Viinis jutlusi ja ettekandeid pidama.
Lohesurf
Allikad
7. Terminoloogia ja žargoon http://lohesurf.eu/et/blogs/lohesurfi-terminoloogia-ja-zargoon
Heinrich Abel
Elulugu
Aastast 1891 oli ta jutlustaja Viini Augustinerkirches Abraham a Sancta Clara ja Zacharias Werneri kantslis ning nende järgijana. Ta kasutas oma jutlustes rahvalikku keelt. Tema pooldajad kiitsid nende humoorikust. Jutlused avaldati katoliiklikus nädalalehes Reichspost.
Hingehoidjana tegi ta koostööd Viini linnapea Karl Luegeriga. Koos Kristlik-Sotsiaalse Parteiga võitles ta liberalismi vastu. Ta rajas mariaanlikke kongregatsioone, eriti kaupmeestele (oktoobris 1890 rajati Augustinuse kiriku kaupmeeste kongregatsioon, mille juhiks ta sai) ja üliõpilastele (üliõpilasorganisatsioon Austria).
Ta algatas meeste palverännakud Austria neitsi Maarja pühapaikadesse Klosterneuburgi ja Mariazelli (1893–1925).
Mälestuse jäädvustamine
pisi|1928. aastal rajatud mälestusmärk Abelile Mariazelli Gnadenkirche taha praeguse Pater Heinrich Abeli väljaku haljasalale rajati talle 1928 mälestussammas "tema tänulikelt meestelt". Augustinuse kirikus on marmortahvel, millel "tuhanded mehed" tänavad paater Abelit, et nad on leidnud tagasitee "praktilise kristluse" juurde.
Süüdistused antisemitismis
Heinrich Abel tegi oma jutlustes antisemiitlikke avaldusi. Jutluste tsüklis "Kristus ja tema rahvas" süüdistas ta juute selles, et nad on "liidus vabamüürlastega" süüdi "trööstitutes olukordades" Ungaris, Prantsusmaal, Itaalias ja Austrias. Ta nõudis juutide hävitamist (auszurotten), sest erinevalt teistest Austria-Ungari rahvustest ei olevat nad täitnud oma "kohust sõjas". Eraõpetlase Arthur Kaufmanni kirjast kirjanik Arthur Schnitzlerile nähtub, et juulis 1918 pani Abel meeste palverännakul juutidele süü maailmasõjajärgsetes majandusraskustes ning laimus keisripaari kohta. Kaufmann oli siis koos oma õe Malvinega Mariazellis. Mõnedes jutlustes pealkirjaga "Jumalast lahti" kutsus ta kuulajaid üles minema ülestõusmispühade protsessioonile, et näidata sellega oma protesti juutide vastu. Ühele mõttekaaslasele kinkis ta kepi, millega tema ise oli ühte juuti löönud.
Detsembris 2008 lisati mälestusmärgile Augustinuse kirikus järgmise kirjaga tahvel: "Paater Heinrich Abel SJ panus inimestele on tema kaasaegseid ärgitanud seda mälestusmärki rajama. Tema avaldused juutide kohta olid aga sageli mõistmiseta, halvustavad või põlastavad. Teine Vatikani kirikukogu on deklareerinud: "Teadvustades pärandit, mis tal on juutidega ühine, kahetseb kirik (...) kõiki vihapurskeid, tagakiusamisi, ja antisemitismi avaldusi, mis millalgi ja kellegi poolt juutide vastu on korda saadetud." Meil on kahju paater Abeli juudivastastest avaldustest ning palume Jumalalt ja juutidelt andestust. Oleviku ja tuleviku jaoks on meile tähtis olla esimese lepingu rahvaga siiras ja austavas suhtes. Jeesuse Seltsi Austria provints, detsember 2008" Samasuguse tahvli soovivad jesuiidid paigaldada Mariazelli mälestusmärgi juurde.
Richard Ungewitter
Richard Ungewitter (18. detsember 1869 Artern – 17. detsember 1958 Stuttgart) oli saksa nudist.
Elafónisos
Elafónisos (ka Elafonísi) on Kreeka saar Lakoonia lahes Maléa neeme ranniku lähedal.
Saare pindala on 18 km².
Söödi tänav
Paralleelne Ristiku ja Aru tänavaga.
Elafónisos
Elafónisos moodustab samanimelise valla ja seal elas 2011. aasta seisuga 1041 inimest. Peamine tegevusala on kalandus. Turismi kõrghooajal juulis ja augustis külastab saart 3000 turisti päevas.
Antiikajal oli saarel palju punahirvi, millest on tulnud ka saare nimi.
Kuni 365. aasta maavärinani oli saar kitsa maaribaga ühenduses Peloponnesose poolsaarega. 9. sajandil tapsid saratseenid kõik saareelanikud ja seejärel oli see mitu sajandit asustamata. Kreeka vabadussõja ajal asustasid saare peamiselt türklaste eest põgenenud Kýthira saare elanikud.
Saare kõrgeim punkt on 276 m merepinnast.
Saare lähedal meres asuvad Pavlopetri linna varemed, mis jäid vee alla umbes 1000 aastat eKr. Seal on leitud 15 hoone jäänused, mis on 3–4 meetri sügavusel vee all. Kohta ohustavad mööduvate paatide ankrud ja suveniirikütid.
pisi|tühi|Elafónisos, Simos
Söödi tänav
Söödi tänav sai nime 26. oktoobril 1932. Tänav rajati sööti jäänud aiamaale.
Bourbonide restauratsioon
pisi|Lipp pisi|Kuninglik vapp pisi|Prantsusmaa kuningriik aastal 1815
Bourbonide restauratsioon on nimi, mis anti perioodile pärast Prantsuse revolutsioonile (1789–1799) järgnenud sündmusi, Esimese Vabariigi (1792–1804) lõppu ja siis Esimese keisririigi (1804–1814/1815) vägivaldset lõppu – kui Euroopa riikide koalitsioon taastas relva jõul monarhia Bourbonide pärijatele, kes taas kord said Prantsusmaa kuningriigi (Royaume de France) omanikeks. Bourbonide restauratsioon eksisteeris (umbes) 6. aprillist 1814 kuni 1830. aasta Juulirevolutsiooni rahvaülestõusuni, v.a "Sada päeva", vähem kui aasta restauratsioonist, kui Bourbonide monarhia oli ennast Prantsusmaa rahva hulgas jälle nii ebapopulaarseks teinud, et perekond pidi jälle Prantsusmaalt Pariisist Genti põgenema, eemale plahvatuslikest rahvarahutustest ja tsiviilvõimu kokkukukkumisest.
Saja päeva alguses tuli kukutatud keiser Napoléon I Elbalt triumfaalselt Pariisi tagasi. Teda tervitati suure tunnustuse ja rõõmuga Prantsuse rahvahulkade poolt, kes palistasid maanteid. Kaugelt tulles levis uudis sellest kogu teel tema ees, rahvahulgad paisutasid tema armeed, mis kasvas iga sammuga, mitmel juhul isegi vägede arvelt, kes teda monarhia poolt arreteerima saadeti. Kuninga põgenemisega pärast Pariisi jõudmist kuulutas ta end taas keisriks. Euroopa suurriigid olid vähem lahked ja kiiresti mobiliseerisid nad taas armeed. See põhjustas Napoléoni otsustava kaotuse aastal 1815 Waterloo lahingus.
Ajalooline ülevaade
Kuuenda koalitsiooni armeed taastasid Louis XVIII Prantsusmaa troonile aprillis 1814. Koostati põhiseadus, 1814. aasta harta, mis tegi kõik prantslased seaduse ees võrdseks, kuid säilitas kuningale ja aadlile märkimisväärse eesõiguse.
Louis XVIII oli riigipea. Ta juhatas maa- ja mereväge, kuulutas sõda, tegi rahu-, liidu- ja kaubanduslepinguid, nimetas kõik avalikud teenistujad ning tegi vajalikud määrused ja korraldused seaduste täitmiseks ja riigi julgeolekuks. Louis oli palju liberaalsem kui tema järeltulija Charles X, valides valitsusse palju tsentriste.
Louis XVIII suri septembris 1824. Tema järglane oli tema vend Charles. Charles X taotles palju konservatiivsemat valitsemisvormi kui Louis. Tema ülireaktsioonilised seadused sisaldasid pühaduseteotuse vastast akti (1825–1830), mis põhjustas tema populaarsuse languse. Kuningas ja tema ministrid püüdsid manipuleerida üldvalimiste tulemust aastal 1830 läbi Juuliordonnantside. Ordonnantsid tekitasid revolutsiooni Charlesi riigipöördekatse vastu; 2. augustil 1830 põgenes Charles Pariisist ja loobus troonist oma pojapoja Henri kasuks. Henri teoreetiline valitsemine lõppes 9. augustil, kui Saadikutekoda kuulutas Louis Philippe d'Orléansi, kes kehtivalt valitses Prantsusmaa regendina, Prantsuse kuningaks, algatades seega Juulimonarhia.
Esimene restauratsioon (1814)
pisi|vasakul|püsti|Louis XVIII teeb tagasituleku [[Hôtel de Ville de Paris 29. augustil 1814]]
Louis XVIII restauratsioon troonile aastal 1814 toimus suuresti läbi Napoléoni endise välisministri Talleyrandi toetuse, kes veenis võidukaid liitlasi selles, kui kasulik on Bourbonide restauratsioon. Liitlased lahknesid alguses parima kandidaadi osas troonile: Suurbritannia eelistas Bourbone, Austria kaalus Napoléoni poja François Bonaparte'i regentlust ja Venemaa oli avatud kas duc d'Orléansi, Louis Philippe'i või Jean-Baptiste Bernadotte'i, Napoléoni endise marssali suhtes, kes oli asunud Rootsi troonile. Napoléonile pakuti veebruaris 1814 säilitada troon tingimusel, et Prantsusmaa saab tagasi oma 1792. aasta piirid, kuid ta keeldus. Restauratsiooni teostatavus näis kahtlane, kuid rahuvõimalus sõjast väsinud Prantsuse avalikkusele ning demonstratsioonid Bourbonide toetuseks Pariisis, Bordeaux's, Marseille's ja Lyonis aitasid liitlasi veenda.
Louis andis Saint-Oueni deklaratsiooni kohaselt välja kirjutatud põhiseaduse, 1814. aasta harta, mis kehtestas kahekojalise seadusandliku kogu päriliku/nimetatava Peeridekoja ja valitud Saadikutekojaga – nende roll oli konsultatiivne (väljaarvatud maksustamine), kuna vaid kuningas omas võimu teha ettepanekuid või kehtestada seadusi ja nimetada või tagasi kutsuda ministreid. Hääleõigus oli piiratud märkimisväärse omandiga meestega ja umbes 1% rahvast sai valida. Paljud revolutsiooniperioodi õiguslikud, halduslikud ja majanduslikud reformid jäid puutumata; Napoléoni koodeks, mis tagas õigusliku võrdsuse ja kodanikuvabadused, talupoegade biens nationaux ning riigi uue departemangudeks jagamise süsteemi, jäid uue kuninga poolt tühistamata. Suhted kiriku ja riigi vahel jäid reguleerituks 1801. aasta konkordaadiga.
pisi|püsti|Populaarne koloreeritud ofort, peaaegu karikatuur, mille avaldas Décrouant 19. sajandi alguses: "La famille royale et les alliées s'occupant du bonheur de l'Europe" ("Kuninglik perekond ja liitlased muretsevad Euroopa õnne pärast")
Pärast esimest sentimentaalset populaarsuspuhangut kaotas Louis oma žestidega Prantsuse revolutsiooni tulemuste tühistamise suunas kiiresti toetust hääleõiguseta enamuse seas. Sümboolsed teod, nagu trikoloori asendamine valge lipuga, Louis' tituleerimine kui 'XVIII' (kui Louis XVII järglane, kes ei valitsenud kunagi) ja kui 'Prantsusmaa kuningas', mitte 'prantslaste kuningas', ning monarhia tunnustamine Louis XVI ja Marie Antoinette'i surma-aastapäevadel, olid tähtsad. Antagonismi käegakatsutavaks allikaks oli katoliku kiriku poolt rakendatav surve biens nationaux omanikele ja naasvatele emigrantidele nende maade tagastamine. Teised grupid, kes talusid Louis' poolt halba suhtumist, olid armee, mittekatoliiklased ja töölised, keda tabas sõjajärgne madalseis ja Briti import.
Teine restauratsioon (1815)
Napoléoni saadikud teavitasid teda kaasnevatest rahutustest ja 20. märtsil 1815 tuli ta Elbalt Pariisi tagasi. Oma Route Napoléonil saadeti palju vägesid tema marssi peatama, sealhulgas mõned, kes olid nimeliselt rojalistid, kuid need kaldusid pigem endise keisriga ühinema kui teda peatama. Louis sunniti 19. märtsil Pariisist Genti põgenema, kuid ta tuli pärast Waterloo lahingut, mis lõpetas Napoléoni Sada päeva võimu, tagasi. Louis' eemalolekul toimus traditsiooniliselt prorojalistlikus Vendée's väike mäss, kuid üldiselt oli vähe õõnestavaid tegevusi restauratsiooni toetuseks, isegi kui Napoléoni populaarsus hakkas langema.
pisi|püsti|[[Charles Maurice de Talleyrand-Périgord, kes teenis mitut režiimi, kujutatud "ujumas pärivoolu"]]
Talleyrand oli taas mõjukas, nähes Bourbonide valitsemist, samuti oli Fouché, Napoléoni politseiminister Saja päeva ajal. Selle teise restauratsiooniga sai alguse Teine valge terror, suuresti lõunas, kui monarhia toetajad otsisid kättemaksu nende vastu, kes toetasid Napoléoni tagasitulekut, tappes 200–300 ja sundides tuhandeid põgenema. Kordasaatjaid tunti sageli kui Verdets nende roheliste käesidemete tõttu, mis oli krahv d'Artois värv – sellest sai hiljem Charles X tiitel, kuna ta oli seotud äärmuslike ultrarojalistidega. Pärast perioodi, kus kohalikud võimud olid võimetud vägivalda peatama, saatsid kuningas ja tema ministrid oma ametnikke korda taastama.
Teine Pariisi rahu sõlmiti 20. novembril 1815, selles oli rohkem karistavaid meetmeid kui esimeses. Prantsusmaa pidi maksma 700 miljonit franki hüvitiseks ja riigi piirid vähendati 1790. aasta seisuni. Pärast Waterloo lahingut oli Prantsusmaa okupeeritud 1,2 miljoni välissõduri poolt; okupatsioon jätkus aastani 1818 umbes 200 000 liitlassõduri poolt ja Prantsusmaa pidi maksma nende majutamise ja toitmise eest, peale kahjutasu. Maksude vähendamise lubadus, mis oli aastal 1814 silmapaistev, nurjus nende maksete tõttu. See pärand ja Valge terror jätsid Louis silmitsi hirmuäratava opositsiooniga.
pisi|vasakul|püsti|[[Élie Decazes jäi Saja päeva ajal Bourbonidele ustavaks ja oli aastatel 1818–1820 kõige mõjuvõimsam minister]]
Louis' peamised ministrid olid alguses mõõdukad, sealhulgas Talleyrand, Richelieu ja Élie Decazes; Louis ise järgis ettevaatlikku poliitikat. Aastal 1815 valitud chambre introuvable ("kättesaamatu"), mis sai hüüdnime Louis' poolt ultrarojalistide enamuse tõttu, tõrjus Talleyrand-Fouché valitsuse ja püüdis seadustada Valget terrorit kohtuprotsesside korraldamisega riigi vaenlaste vastu, vallandades 50 000 – 80 000 tsiviilteenistujat ja saates erru 15 000 armeeohvitseri. Richelieu, emigrant, kes oli lahkunud oktoobris 1789, kel "ei olnud midagi pistmist uue Prantsusmaaga", nimetati peaministriks. Chambre introuvable jätkas vahepeal agressiivselt monarhia ja kiriku koha kaitsmist ja nõudis rohkem mälestuspäevi ajaloolistele kuninglikele tegelastele. Parlamendi ametiaja jooksul hakkasid ultrarojalistid üha rohkem oma poliitika kaubamärki riigi tseremooniatega sulandama, rohkem Louis' meelehärmiks. Decazes, võib-olla kõige mõõdukam minister, asus peatama Rahvuskaardi politiseerimist (paljud Verdets olid sinna astunud), keelustades juulis 1816 miilitsa poliitilised demonstratsioonid.
Tänu koja ja kuninga vastandlikele seisukohtadele hakkasid ultrarojalistid jõustama Saadikutekoja õigusi. Selle tulemuseks oli valitsuse järeleandmine, et kojal oli õigus heaks kiita riigi kulutusi, saadud pärast ultrarojalistide püüet takistada 1816. aasta riigieelarvet. Siiski ei suutnud nad saada tagatist kuningalt, et tema kabinetid esindaksid parlamendi enamust.
Septembris 1816 saadeti koda oma reaktsioonilisuse tõttu Louis' poolt laiali ja valimispettus andis palju liberaalsema 1816. aasta koja. Richelieu teenis 29. detsembrini 1818, talle järgnes 19. novembrini 1819 Jean-Joseph Dessolles ja siis 20. veebruarini 1820 Decazes (tegelikult mõjukaim minister aastatel 1818–1820). See oli aeg, kui poliitikas domineerisid Doctrinaires. Järgmisel aastal muutis valitsus valimisseadust, kasutades gerrymanderingi ja muutes hääleõigust, mis lubas mõnel rikkal kaupmehel ja töösturil hääletada, püüdega ära hoida ultrate enamusesaavutamine tulevastel valimistel. Ajakirjanduse tsensuuri selgitati ja lõdvendati, mõned kohad sõjaväelises hierarhias avati konkursile ja loodi ühiskoole, et murendada katoliku monopoli avalikule algharidusele. Decazes tagandas arvukalt ultrarojalistlikke prefekte ja alamprefekte, ning erakorralistel valimistel valiti erakorraliselt suur osa bonapartiste ja vabariiklasi, kellest mõned tagati taktikalise hääletamisega. Ultrad olid tugevalt kriitilised praktika suhtes anda tsiviilteenistuse ametikohti saadikutele, kui valitsus jätkas oma seisundi kindlustamist.
pisi|püsti|[[François René de Chateaubriand, romantistlik kirjanik, kes kuulus peeridekotta]]
1820. aastal osutusid opositsioonilised liberaalid, kes moodustasid koos ultratega poole kojast, juhitamatuks ning Decazes ja kuningas otsisid viise, kuidas muuta taas valimisseadust, et kindlustada palju juhitavamate konservatiivide enamus. Louis' ultrareaktsioonilise venna ja pärija, tulevase Charles X ultrareaktsioonilise poja Charles-Ferdinand d'Artois mõrv bonapartisti poolt veebruaris 1820 põhjustas Decazes võimult kukkumise ja ultrate triumfi.
Richelieu tuli lühikeseks ajaks, 1820–1821, võimule tagasi. Ajakirjandusele kehtestati rangem tsensuur, ilma kohtu loata vahistamine taastati ja Doctrinaire liidritel, nagu François Pierre Guillaume Guizot, keelati École normale supérieures õpetamine. Richelieu ajal muudeti hääleõigust, mis andis rikkaimatele valijatele 1820. aasta novembrivalimistel kaks häält. Pärast valimisvõitu moodustati uus ultraministeerium eesotsas juhtiv ultra Joseph de Villèle'iga, kes teenis kuus aastat. Ultrad leidsid end tagasi võimul olevat soodsatel asjaoludel: Charles-Ferdinand d'Artois' naine Carolina sünnitas seitse kuud pärast mehe surma "imelapse" Henri; Napoléon I suri Saint Helenal aastal 1821 ja tema poeg, Reichstadti hertsog, jäi interneerituna Austria kätte. Kirjandusinimesed, eelkõige Chateaubriand, kuid ka Hugo, Lamartine, Vigny ja Nodier, koondusid ultrate tõttu. Nii Hugo kui ka Lamartine said hiljem vabariiklasteks, samas Nodier oli seda juba varem. Varsti tõestas Villèle ennast siiski peaaegu sama ettevaatlikuna kui tema isand ja nii kaua, kui Louis elas, oli avalik tagurlik poliitika minimaalne.
pisi|vasakul|püsti|Karikatuur Louis'st, kes valmistub Hispaania ekspeditsiooniks. Autor [[George Cruikshank]]