cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Philosophy of Science: A Contemporary Approach
Teaduse ja filosoofia suhe
Oletame, et kellegi meelest pole küsimusi, millele teadus ei saa vastata. Võidakse väita, et küsimus, millele teadus mitte kunagi ei saa vastata, on pseudoküsimus, nagu näiteks „Kui maailmaaja järgi on keskpäev, mis kell on siis Päikesel?“ Nii võivad arvata teadlased ja teised, keda filosoofide lõputu küsimine teeb kärsituks. Nad võivad möönda, et on küsimusi, millele teadus veel vastata ei oska, nagu „Mis oli enne Suurt Pauku?“, „Kuidas anorgaanilistest molekulidest tekkis elu?“ ja „Kas teadvus on pelgalt ajuprotsess?“, kuid nad arvavad, et lõpuks saavad need küsimused vastuse ning vastamata jäävad ainult pseudoküsimused. Tõsi küll, võib-olla ei jätku aega teaduse lõpuleviimiseks, aga pole põhjust arvata, et teadus põhimõtteliselt ei saa kõigile mõttekatele küsimustele vastata. Aga väide, et saab, vajab argumente või tõendeid. Tõsiasi, et sellised küsimused nagu „Mis on arv?“ või „Mis on aeg?“ on sajandeid vastamata, on kindlasti mingi tõend selle kasuks, et teadus võib mõnele tõsisele küsimuse vastuse andmata jättagi. Aga võib-olla need on pseudoküsimused? Seda võiks arvata ainult argumendi ja hea põhjendi põhjal. Oletame, et keegi väidab, et kõik küsimused, mis pärast uurimistöö lõppu järele jäävad, peavad olema pseudoküsimused. Mõeldavad argumendid selle kasuks põhinevad arusaamal teaduse loomusest, mida teadus ei anna, ning teadus ise ei saa ka neid argumente konstrueerida: need argumendid on filosoofilised. Asi on selles, et neil on normatiivsed eeldused. Näiteks argument, et küsimused, millele teadus ei saa iialgi vastata, on pseudoküsimused, millele ta ei peagi vastama, eeldab, et on mingid kaalutlused, millele teadus peaks vastama ja mida ta peab tähele panema. Aga kuidas otsustada, millega teadus peaks tegelema? Nähtavasti nende asjadega, mida on vähemalt võimalik teada. Aga siis peaks teadus tegelema teadmise loomuse, ulatuse ja alustega, aga see on filosoofia haru epistemoloogia asi, nii et filosoofia on vältimatu, isegi argumendis, et pole küsimusi, mida teadus põhimõtteliselt ei saa lahendada. Jutt ei ole sellest, nagu filosoofidel oleks mingisugune eriline vaatekoht, millelt küsida erilisi küsimusi ja neile vastata. Vastusesse küsimusele teaduse, selle ulatuse ja piiride kohta saavad panuse anda ka teadlased. Paljudel juhtudel on teadlastel paremad võimalused vastamiseks või nende teooriatel ja avastustel on vastamises tähtis osa. Aga filosoofia on möödapääsmatu, isegi kui ollakse seisukohal, et vastamisväärsetele küsimustele saab vastata ainult teadus. Seda väidet saab põhjendada ainult filosoofiline argument. Pealegi pole selge, kas kõige üldisemate teaduslike küsimuste ja filosoofiliste küsimuste vahel on reaalne erinevus, eriti kui küsimused on püstitatud teaduse liikuval eesliinil. Kui seda pole, siis on filosoofia igavestes küsimustes oodata teaduse tähtsat panust.
1.2 Teaduslikud küsimused ja küsimused teaduse kohta
„Teist järku küsimused“ selle kohta, miks teadus „esimest järku küsimustega“ toime ei tule, puudutavad seda, mis on teaduse piirid, kuidas ta töötab, kuidas ta peaks töötama, millised on teaduse meetodid, kus need on rakendatavad ja kus mitte. Vastused kas aitavad esimest järku küsimustele vastama hakata või võimaldavad ära tunda, et mõnedele esimest järku küsimustele teadus ei saa vastata ega pea vastama.
Vastused teaduse loomuse ja meetodi kohta võivad ka hinnata teaduslikele küsimustele pakutud vastuste adekvaatsust. Teadusfilosoofia võib ka aidata mitte otseselt teaduslikes küsimustes. Teaduse aususe ja objektiivse teadmise hankimise seisukohast ainulaadsuse kaitsjad on olnud vastu mitteteaduslike uskumuse kujundamise viiside samaväärseks pidamisele. Nad on püüdnud häbimärgistada astroloogiat, loomisteadust ja intelligentse disaini teooriat ning New Age'i, ida müstikat ja holistlikku metafüüsikat pseudoteadusena, ajaviitena ning vääritu aseainena reaalsele teaduslikule seletusele ning selle rakendamisele inimese elu parandamiseks. Alternatiivmeditsiini pooldajad on väitnud, et on ravimeid, mis toimivad ainult juhul, kui patsient või arst või mõlemad teavad, et patsienti on nendega ravitud, ja usuvad nende toimesse, ning sellepärast ei saa ravi mõju kontrollimiseks kasutada pimekatset, ja kui pimekatse on ainus viis ravimi toime teaduslikuks hindamiseks, siis alternatiivravimite toimet ei saa teaduslikult hinnata. Raske on väita, et alternatiivmeditsiin ei saa toota teadmist, kui pole teooriat selle kohta, mis teeb teaduse tulemused teadmiseks. Alternatiivmeditsiini pooldajad omakorda tahavad näidata, et ortodoksne teaduslik meetod on mittekatselise teadmise suhtes pime. Nad võivad stsientismi (õigustamatut kindlust, et teaduse väljakujunenud meetodid tulevad kõigi küsimustega toime, ning kalduvust põlastada teisi teadmisviise isegi seal, kus tavalised teaduslikud lähenemised on sobimatud, ebapiisavad või teistele eesmärkidele, väärtustele ja taipamistele vastutöötavad) vastustada koos humanistidega. Mõlemad pooled on huvitatud sellest, et mõista teaduse loomust, selle sisu ja meetodeid, mida see kasutab tõendite kogumiseks, seletuste pakkumiseks ja teooriate hindamiseks, seega vajavad nad teadusfilosoofiat.
Neil, kes hindavad loodusteaduste väge ja edusamme ning tahavad selle meetodeid kasutada ka sotsiaal- ja käitumisteadustes, on eriline motiiv analüüsida neid meetodeid. Nad on hakanud arvama, et nende teaduste vähene edu tuleb sellest, et neid meetodeid pole ära tuntud ja rakendatud. Nende jaoks on teadusfilosoofia preskriptiivne. Ent on ka sotsiaal- ja käitumisteaduste probleemide loodusteadusliku käsitlemise vastaseid, kes väidavad, et loodusteaduse meetodid ei ole seal rakendatavad ning et „stsientistlik imperialism“ on intellektuaalselt õigustamatu ning tõenäoliselt dehumaniseerib isiklikke suhteid ja hapraid institutsioone. Sellise lähenemisega võidakse toetada moraalselt ohtlikke poliitikaid ja programme (näiteks eugeenika) või motiveerida uurima valdkondi, mida on parem mitte puudutada (näiteks vägivalla, kuritegevuse, vaimuhaiguse jne geneetiline alus). Ka selle vaate kaitsjatel tuleb aru saada, milles loodusteaduslik uurimine seisneb, ja aru saada, milliste inimkäitumise joonte (näiteks vaba tahe) tõttu seda loodusteaduslikult uurida ei saa.
1.4 Teadus ja lääne tsivilisatsioon
Tundub, et teadus on Euroopa tsivilisatsiooni ainus teretulnud panus kogu ülejäänud maailmale. Ja jutt ei ole lääne teadusest, sest teadus pole kuskil mujal sõltumatult tekkinud. Miks teadus tekkis ainult või kõigepealt läänes? Mis on teaduses sellist, et selle on omaks võtnud kultuurid, mis pole millestki muust läänelikust huvitatud?
Teaduse leiutanud ja seda edasi viinud rahvad pole olnud teistest rahvastest intelligentsemad ega uudishimulikumad. Mõistlik pole ka panna asja üksikisikute arvele, sest paljude ükskõiksus võib nende saavutused lämmatada. Jared Diamond ütleb raamatus „Guns, Germs and Steel“, et Euroopa hakkas domineerima, kui küttide-korilaste eluviis ei vastanud enam-vähem samal ajal suures osas maailmast enam kohalikule keskkonnale. Asi oli mõnedes geograafilistes ja keskkonnategurites. Esiteks, pooled umbes tosinast hõlpsasti ja kasulikult kultuuristatavast taimeliigist kasvasid Lähis-Idas, nii et põllumajandus pidi alguse saama sealt. See tõi kaasa toidu ladustamise ning vajaduse arvepidamise järele, nii et ka kiri sai sealt alguse. Mõnes piirkonnas, kus on kultuuristatavaid taimi, näiteks Kesk-Ameerikas, pole veoloomadeks sobivaid kodustatavaid loomi. Põllumajandus toob kaasa rahvastiku kasvu, koduloomad levitavad haigusi, looduslik valik toob kaasa immuunsuse. Lähis-Idast rändas kasvanud rahvastik Euroopasse ja mujale. 35. ja 40. laiuskraadi vahel polnud Euroopast Kaug-Idani geograafilisi ega klimaatilisi barjääre, mis takistaksid uuenduste levikut, Põhja- ja Lõuna-Ameerikat eraldas aga väga mägine ja sääserikas Panama maakitsus, Aafrikas olid barjääriks Sahara ning malaariapiirkonnad sellest lõunas. Euroopas on palju mägesid ning paljude potentsiaalsete sadamakohtadega rannik kalarikka rannikumerega, mis tekitas rannalähedase purjetamise, millest hiljem arenes välja ookeanil purjetamine. Tehnika täiustamise vajadus pidi välja viima ka puhta teaduseni.
Võiks arvata, et teadus võeti mujal omaks sellepärast, et ka teised kultuurid olid huvitatud tehnika täiustamise võimalustest, mida teadus pakub. Aga asi pole nii lihtne. Esiteks, teadust ei pruugita omaks võtta samal põhjusel, miks see tekkis. Teiseks, teadus nõuab võib-olla veel kultuurilisi väärtusi, ühiskondlikke praktikaid, poliitilisi institutsioone ja majanduslikke tingimusi, mida mujal ei pruugi olla, ja sel juhul pidi teaduse omaksvõtt eeldama kultuuri jne muutumist. Kolmandaks, kõik kultuurid ei pruugi tehnika täiustamisest huvitatud olla. Neljandaks, seda, et lääne teadusega on alati kaasas käinud tehnilised uuendused, on vaidlustatud. Nii et küsimus teaduse omaksvõtmise põhjustest on lahtine. Teised kultuurid ei pruugi omaks võtta teadusega seotud objektiivse teadmise standardeid, nagu huvitus ja autoriteedi hülgamine, skepsis, ideede ühisomand, andmete ja meetodite avalik ja võrdne jagamine. Kui need on vastuolus mittelääne kultuuride väärtustega, siis tuleb uurida, kuidas ja miks need võitsid. Ja kui teaduse meetodeid ei võetudki algselt omaks tehnilise kasu pärast, siis võib-olla ka vastus esimesele küsimusele ei pea paika.
Igatahes nõuab neile küsimustele vastamine teadusfilosoofia abi. Samu küsimusi on hakanud uurima teadussotsioloogia, -psühholoogia, -ökonoomika, -poliitika jt. Mille poolest teadusfilosoofia neist erineb ja kas tal on teaduse mõistmisel eelis nende distsipliinide ees? Need teised distsipliinid on teaduslikud, aga kuni pole selge, mis on teaduse meetodid, võib juhtuda, et neil ei õnnestu oma eesmärki saavutada. Mitte et teadust ei saaks teha, kuni meetodid pole täpselt teada ja nende õigustus selge. Aga selleks tuleb kõigepealt uurida edukate teaduste meetodeid, ja seda saab teha filosoofiliselt.
Resümee
Filosoofiat on raske täpselt defineerida, kuid kõigil selle probleemidel on ühine suhe teadusega. Filosoofia tegeleb küsimustega, millele teadus ei saa vastata, ja sellega, miks teadus ei saa neile vastata. Teaduse eriline koht objektiivse teadmise allikana tekitab küsimuse, kuidas teadus sellise teadmise tagab ja kas selle tagamiseks on teisi allikaid või vahendeid. Et teadus on alati reaalsust mõjukalt kirjeldanud, siis on see ka pakilisi filosoofia probleeme kõige mõjukamalt kujundanud. Mõned filosoofilised probleemid jälgivad muutusi loodusteaduses. Seda, mida filosoofid arvavad vaimust ja selle kohast looduses, vabast tahtest ja determinismist, elu mõttest, mõjutab teaduse areng. Ka filosoofiliste probleemid on muutunud. Et teadus on lääne tsivilisatsiooni ainus erijoon, mille kogu ülejäänud maailm on omaks võtnud, siis teaduse mõjust arusaamiseks tuleb mõista teadust ennast. Filosoofial on paremad võimalused kui teistel distsipliinidel anda esialgne vastus küsimusele, millest teadus koosneb.
2.1 Loogiline positivism seab päevakorra
Sellisele empirismile lisasid positivistid toetumise matemaatilise loogika saavutustele, mille abil nad lootsid lahti saada probleemist, mida empirismile tekitab matemaatiliste tõdede paratamatus: kogemus ei saa ju näidata propositsiooni paratamatut tõesust, nii et paratamatusest taheti lahti saada. Kui matemaatiline teadmine ei rajane kogemusel, siis on tee valla ka astroloogiale, ilmutatud religioonile, parapsühholoogiale jne. Matemaatika aluste kallal töötavad loogikud näitasid, et suurt osa matemaatikast võib mõelda definitsioonidena ja nendest loogika reeglite abil järelduste tegemisega. Definitsioonid aga on lihtsalt konventsioonid sümbolite kasutamise kohta, nad ei väida maailma kohta midagi, ja siis pole sellest midagi, et neid kogemusega õigustada ei saa. Tunne, et matemaatikas midagi uut tuleb, tuleb sellest, et me ei suuda kohe taibata kõike, mis definitsioonidest tuleneb.
Et filosoofia oleks tähenduslik, peab ta samamoodi piirduma definitsioonide ja nende järeldustega ning tähenduste analüüsiga. Sellepärast väljendasidki nad oma empirismi teesina tähenduste kohta, mitte väitena teadmise kohta, ning nende teadusfilosoofia koosnes teaduse praktikat ja tulemusi kirjeldavate mõistete defineerimises. Definitsioonide või vähemalt keeleliste analüüside pakkumine jäi teadusfilosoofiale ja üldse analüütilisele filosoofiale iseloomulikuks kauaks ajaks pärast positivismi langust.
Gödeli teoreemist nähtub siiski, et aritmeetika ei saa olla lihtsalt definitsioonide ja nende järelduste hulk. Nii et matemaatika on empirismi jaoks ikka veel probleem. Positivistid tegid oma teadusfilosoofiast ettekirjutavaid järeldusi teaduste kohta üldse.
Loime peakraav
Loime peakraav (ka Arunda oja) on peakraav Sakala kõrgustiku idaosas Viljandi maakonnas Viljandi vallas, Väluste oja parempoolne lisajõgi.
Philosophy of Science: A Contemporary Approach
2.1 Loogiline positivism seab päevakorra
Kuigi loogilise empirismi vastused filosoofia kesksetele küsimustele on hüljatud, on säilinud küsimused, mis on seletus, teaduslik seadus, teooria, kuidas empiiriliste tõendite põhjal teooriaid valitakse, ja kui empiirilistest tõenditest ei piisa, mida siis veel tarvis on. Kas neid küsimusi võiks vältida, kui teadusfilosoofid loobuksid teadlastele ettekirjutusi tegemast või kui teadlased loobuksid nende kuulamisest? Mõned teadlased ja filosoofid on tagasi lükanud väite, et teaduse meetodeid saab filosoofia seisukohast hinnata, ja arusaama, et filosoofia saab teadusele midagi dikteerida. Seda vaadet seostatakse postmodernismi või dekonstruktsiooniga. Meetodi headuse üle otsustavad teadlased ise, mitte filosoofid. Filosoofilised probleemid sellega ei kao, lihtsalt ühed epistemoloogiateooriad asenduvad teistega. Nüüd öeldakse, et igas teadusharus on meetod omamoodi ja eri teadusharudes on vähe, kui üldse ühiseid tegureid, mis õigustavad nende pidamist teaduseks. See on epistemoloogiline tees, mis vajab filosoofilist argumenti, nii et teadlase jaoks on teadusfilosoofia hädavajalik.
2.2 Teadusliku seletuse defineerimine
Teadusfilosoofia on otsinud teadusliku seletuse definitsiooni, mis loetleks piisavad ja tarvilikud tingimused, mille teaduslik seletus peaks täitma. Selline eksplitsiitne definitsioon, sõna tegelikku tarvitust teadlaste seas kirjeldava sõnaraamatudefinitsiooni eksplikatsioon ehk ratsionaalne rekonstruktsioon, teeks teadusliku seletuse mõiste selgeks ja filosoofiliselt põhjendatuks. Sellised definitsioonid kõrvaldavad ebamäärasuse. Teadusliku seletuse mõiste eksplikatsioon võimaldaks võrrelda seletuste teaduslikku adekvaatsust ja seda parandada. Nõue, et filosoofiline analüüs annaks niisuguse täpse ja täieliku definitsiooni, peegeldab osavalt matemaatilise loogika mõju. Matemaatikas just nii defineeritaksegi. Eeliseks oleks selgus: poleks piirjuhtumeid ja lahendamatuid vaidlusi selle üle, kas üks või teine seletus on teaduslik. Puuduseks on see, et enamikku huvitavaid mõisteid on võimatu eksplitseerida.
Loime peakraav
Kraavi pikkus on 6,9 km, valgla pindala 6,8 km², langus 6 m ja lang 0,87 m/km. Kraav saab alguse 50 m kõrgusel Vasara külas ning suubub Mõnnaste külas 44 m kõrgusel paremalt poolt Väluste ojasse 12,2 km kaugusel selle suudmest. Kraav kuulub Ida-Eesti vesikonda ja Võrtsjärve alamvesikonda.
Kuini 1982. aastani suubus kraav Ärmä jõkke, kuid maaparandustööde käigus suunati see Väluste ojasse.
Philosophy of Science: A Contemporary Approach
2.2 Teadusliku seletuse defineerimine
Seletuses nimetatakse seletavaid lauseid eksplanansiks ja lauseid, mis kirjeldavad sündmust, mida tuleb seletada, eksplanandumiks. Ilmneb, et eksplanansid sisaldavad tavaliselt seadusi, ja kui eksplanandum on üksiksündmus, siis ka algtingimusi või ääretingimusi. Kui seletatakse üldist seadust, siis pole alg- või ääretingimusi tarvis, vaid seletamiseks kasutatakse mitut seadust.
Kui näiteks on tarvis seletada, miks taevas on sinine, siis on tarvis infot ääretingimuste kohta ja ühte või mitut seadust. Ääretingimuste seas on asjaolu, et Maa atmosfäär sisaldab põhiliselt dilämmastiku ja dihapniku molekule. On seadus, et molekulid hajutavad valgust võrrandi järgi, mille sõnastas lord Rayleigh (Rayleigh' hajumine). Iga lainepikkusega valguse hulk, mida gaasimolekul hajutab, sõltub selle "hajumiskoeffitsiendist" 1/λ4, kus λ on lainepikkus. Et sinise valguse lainepikkus on 400 nm (teine seadus) ja muu valguse lainepikkus on suurem (näiteks punase valguse lainepikkus on 640 nm), siis sinisel valgusel on suurem hajumiskoefitsient kui muul valgusel. Sellepärast hajutavad Maa atmosfääri molekulid sinist värvust rohkem kui teisi värvusi ja atmosfäär paistab sinisena.
Sotsiaalteadustes on raskem saada seletusi, mida igaüks aktsepteerib, sest seal on avastatud vähe seadusi, kui üldse. Mõned majandusteadlased seletavad, miks intressimäär on alati positiivne (üldine "seadus"), tuletades selle teistest üldistest "seadustest", näiteks "seadusest", et ceteris paribus inimesed eelistavad kohest ja kindlat tarbimist tulevasele ja ebakindlale tarbimisele. Sellest järeldub, et selleks et inimesed lükkaksid tarbimist edasi, tuleb neile maksta lubadusega, et kui nad lükkavad tarbimise edasi ja selleasemel investeerivad, siis nad saavad hiljem rohkem tarbida. Makset edasilükatud tarbimise eest mõõdetakse intressimääraga. Üks seadus tuletatakse siin lihtsalt teistest seadustest, sest eksplanandum on üldine seadus. Mõned majandusteadused peavad seda seletust ebapiisavaks.
Selle argumendi häda on aga esiteks selles, et mõned tähtsad teadusliku seletuse tüübid ei viita seadustele, vähemalt mitte ilmsel moel. Näiteks ideaalse gaasi olekuvõrrand seletab gaasi temperatuuri tasakaaluolekus, viidates samaaegsele rõhule ja gaasi ruumalale. Aga need ei saa olla põhjused, sest nad on temperatuuriga üheaegsed. Pealegi on põhjuslikkuse olemuse üle filosoofias vaieldud. Pole konsensust selles, et iga põhjuslik järgnevus on põhjuslik täpselt sellepärast, et see allub seadusele. Paljud filosoofid on arvanud, et põhjustamine on palju tugevam põhjustevaheline suhe kui lihtsalt reeglipärane järgnemine. Näiteks müristamine järgneb reeglipäraselt välgule, kuid välk ei ole müristamise põhjus, vaid mõlemad on pilvest maapinnale ulatuva elektrilahenduse tagajärjed. Paljud filosoofid on leidnud, et põhjused kutsuvad oma tagajärjed kuidagi paratamatult esile ja paljas reeglipärasus seda paratamatust ei saa väljendada. Loogilised empiristid, kes lõid teadusliku seletuse esimese eksplitsiitse teooria, püüdsid vältida vaidlusi põhjusliku paratamatuse olemasolu ja loomuse üle. Need küsimused kuulutati metafüüsilisteks selles mõttes, et ükski eksperiment ei saa neile vastata ja vastus neile ei saa edendada teaduslikku maailmamõistmist. Mõned loogilised empiristid leidsid ka, et põhjuslikkuse mõiste on vananenud antropomorfne mõiste, mis eksitavalt viitab inimtegevusele, asjadega manipuleerimisele või võimule nende üle. Neil oli siis tarvis teistsugust argumenti, miks teadusliku seletuse eksplanans peab sisaldama seadusi. Nad otsisid sellist seletuse mõistet, mis konstitueeriks eksplanandumi ja eksplanansi vahelise objektiivse suhte, nii nagu matemaatikas tõestus kehtib hoolimata sellest, kas keegi seda tunnistab. See suhe peab olema nii täpne, et selle olemasolu või puudumise saab määrata kahtluseta ja piirjuhtudeta. Sellepärast nad lükkasid tagasi arusaama, et seletus on katse uudishimu rahuldada või vastata küsimusele, mille uurija võib esitada. Füüsikalisi protsesse on suhteliselt lihtne "seletada" lastele, jutustades neile lugusid, mis nende uudishimu rahuldavad. Eksplanansi subjektiivne psühholoogiline relevantsus eksplanandumitele niisugustel juhtudel võib olla väga suur, aga see ei konstitueeri teaduslikke seletusi. Loogilisi empiriste ei huvitanud, kuidas seletus võib olla parem või halvem, kohane või ebakohane, arvestades võimaliku seletuseküsija uskumusi ja huvisid. Mõistet seletusest kui vastusest kellegi küsimusele ei püüdnud nad eksplitseerida. Nad püüdsid eksplitseerida seletusmõistet, mille järgi seletusel oleks loodusteaduses selline roll nagu tõestuse mõistel matemaatikas. Loogiliste empiristide probleem on leida tingimused, mis tagaksid eksplanansi objektiivse relevantsuse eksplanandumile. Nad vajasid suhet, mille korral seletuslik relevantsus oleks väidetevaheliste objektiivsete suhete asi, mitte mittekõikteadvate tunnetussubjektide subjektiivsete relevantsususkumuste vaheliste suhete asi.
Teadusfilosoofiaid on kahesuguseid. Mõned filosoofid otsivad eksplanandumi ja eksplanansi vahelist objektiivset suhet, sest nende arvates konstitueerivad teaduse tõed maailma kohta, mis kehtivad sõltumatult sellest, kas me neid tunnistame, ja mida me hakkame avastama. Seega käsitletakse loodusteadust nii, nagu Platon ja tema järgijad mõistavad matemaatikat (see uurib abstraktsete objektide vahelisi suhteid, mis kehtivad sõltumata sellest, kas me neid tunnistame). Selline lähenemine teadusele on võib-olla matemaatilisest platonismist usutavam ainult sellepärast, et entiteedid, mida teadus püüab avastada, ei ole abstraktsed nagu arvud, vaid konkreetsed nagu geenid. On neid, kelle arvates matemaatilised tõed ei käi mitte ebstraktsete entiteetide ja nende vaheliste suhete kohta, sest neid teevad tõeseks faktid universumi konkreetsete asjade kohta ning need peegeldavad seda, kuidas me matemaatikaväljendeid kasutame. Samamoodi arvab osa uurijaid, et teadust ei ole tarvis käsitleda abstraktse suhtena tõdede vahel, vaid inimliku institutsioonina, uskumuste kogumina, ning meetoditena, mida maailmas tõhusaks orienteerumiseks kasutatakse. Selle järgi ei ole loodusseadustel oma elu, mis ei sõltuks neid leiutavatest ja rakendavatest inimestest. Platonismile kalduvate filosoofide järgi on teaduse väited tõed, mis tuleb avastada. Teiste järgi on teadus leiutatud selleks, et korrastada kogemust ning suurendada kontrolli looduse üle.
Loogilise empirismi seletusmudel lähtub sellest, et teadus on avastamine. See nõuab, et eksplanans annaks head alused oodata, et eksplanandum leiaks aset. See on võib-olla üllatav, sest kui me tahame sündmusele seletust, siis me juba teame, et see toimus. Aga selle nõudmise rahuldamine toob infot, mille abil me oleksime enne eksplanandumsündmuse toimumist võinud seda oodata, ennustada. Mis laadi info see oleks? Seadus ning väide alg- või ääretingimuste kohta võimaldab seda nõuet täita, kui seadusest ja ääretingimustest koos võetuna eksplanandum loogiliselt järeldub. Loogiline järeldumine on tõesust säilitav: kui deduktiivselt kehtiva arutluse eeldused on tõesed, siis ka järeldus peab olema tõene. See, kas järeldus eeldustest järeldub, on objektiivne faktiküsimus, mille saab põhimõtteliselt mehaaniliselt (arvuti abil) lahendada. Sellepärast rahuldab selline vastus nõuded, mida eksplikatsioonilt oodatakse. Seda seletuse analüüsi, mida seostatakse kõige tihedamalt Carl G. Hempeli nimega, nimetatakse deduktiiv-nomoloogiliseks mudeliks või katva seaduse mudeliks (nii nimetasid seda algselt kriitikud). Hempeli fundamentaalne idee oligi see, et eksplanans peab andma head alused oletada, et eksplanandumsündmus tõesti toimub. Seda ta pidas seletuste üldise adekvaatsuse kriteeriumiks. Hempeli algses versioonis olid deduktiivse nomoloogilise seletuse nõuded järgmised:
Need pidid olema tarvilikud ja piisavad tingimused selleks, et mingi väidete komplekt oleks mingi konkreetse fakti seletus. Sellise seletuse abil oleks saanud ennustada eksplanandumsündmuse või sarnaste sündmuste toimimist, kui alg- või ääretingimused on teada. Nii et selle mudeli järgi on seletus ja ennustus põhimõtteliselt sümmeetrilised. Esimene tingimus tagab, et eksplanans on eksplanandumile relevantne. Teine tingimus välistab ilmselt mitteseletavad arutlused, sealhulgas juhtumid, kus üldväide ei ole üldine seadus, vaid näiteks niisugune väide: "Kõigil selle pesakonna kutsikatel on otsa ees pruun laik". Kolmas tingimus välistab mitteteaduslikud ja pseudoteaduslikud seletused, mis viitavad seletavatele teguritele, mida ei saa vaatluse, katse või muude empiiriliste andmete abil kinnitada ega nende eitust kinnitada. Neljas tingimus on problemaatiline ning toob kaasa mõned fundamentaalsed filosoofilised probleemid, mida loogilised empiristid püüdsidki vältida, jättes põhjuslikkuse sisse toomata. Igas seletuses peab olema seadus. Aga seadused on tõesed alati ja igal pool. Seetõttu ei saa nende tõesust lõplikult kindlaks teha. Sellepärast on väited seaduste kohta paremal juhul hüpoteesid, mille tõesust me ei saa kindlalt teada. Sellepärast eristame mugavuse pärast loodusseadusi ja teaduslikke seadusi. Meil pole võimalik teada, kas teaduslikud seadused on loodusseadused, sellepärast me ei tea ka kunagi, kas tingimus 4 on täidetud. Hullemgi veel: kõik senised hüpoteesid loodusseaduste kohta on osutunud vääradeks ning asendatud täpsema teadusliku seadusega, nii et meil on väga hea alus oletada, et ka praegused teaduslikud seadused on väärad, nii et ükski praegune teaduslik seletus ei rahulda deduktiiv-nomoloogilist mudelit. Mis kasu sellisest mudelist on? Võib-olla praegused seletused on lähendid sellele, aga me ei tea, kui lähedal need on. Võib püüda 4. tingimust nõrgendada, nõudes, et eksplanans oleks tõene meie parimate oletuste järgi. Aga siin on kaks häda. Esiteks pole selge, mis need parimad oletused on, ja teadusfilosoofid ei ole lahendanud võistlevate hüpoteeside valiku probleemi. Nii et me kaotaksime mudeli täpsuse. Teiseks, seletusele annab seletusliku jõu just seadus. Seadus seob eksplanansi ja eksplanandumit. Kui me otsime teooriat selle kohta, mis teeb deduktiiv-nomoloogilise arutluse seletuslikuks, siis asi peab olema vähemalt suures jaos seaduses. Aga mis on loodusseadus?
2.4 Vastunäited ja seletuse pragmaatika
Progress teadusfilosoofias on sageli seisnenud selles, et analüüsidele, definitsioonidele ja eksplikatsioonidele esitatakse vastunäiteid ja siis tehakse definitsioon ümber, et vastunäitest pääseda. Seletuse mudeli puhul võib vastuväide tuua kas näite, mida peetakse seletuseks, kuid mis ei rahulda mõnda tingimust, või näite, mida keegi ei pea rahuldavaks seletuseks, kuid mis rahuldab kõiki tingimusi.
Esimest tüüpi vastunäiteid on sageli leitud ajaloost ja sotsiaalteadustest, eriti selliseid, kus ei viidata seadustele. Näiteks tundub, et seletus, miks Suurbritannia astus Esimesse maailmasõtta, ei viita seadustele. Oletame, et jutt oleks niisugusest seadusest: "Iga kord, kui Belgia neutraalsus on lepinguga kaitstud ja seda rikutakse, kuulutavad lepinguosalise rikkujale sõja." Isegi kui see on tõene, pole see seadus, kas või sellepärast, et see mainib konkreetset kohta. Kui asendada "Belgia" "mis tahes riigiga", pole see enam tõene. Deduktiiv-nomoloogilist mudelit kaitstakse sageli väitega, et sellised seletused on "seletusvisandid", mida saab mudelile vastavaks täiendada, eriti kui on avastatud kõik ääretingimused ja vastavad inimtegevuse seadused. Loodusteadustest on selliseid vastuväiteid raskem leida, ja mudeli kaitsjad on kindlad, et need tegelikult rahuldavad kõiki tingimusi. Näiteks seletatakse Titanicu hukkumist jäemäega kokkupõrkamisega. Küllap laevainsener oskaks nimetada kõik vajalikud seadused ja ääretingimused.
Teist tüüpi vastunäited on tõsisemad. Kõige tuntum on lipuvarda varju vastuväide, mis pärineb Sylvain Brombergerilt. Eksplanandum on see, et 4. juulil 2000 kell 15 on Missoula linnavalitsuse hoone lipuvarras 50 jala kõrgune. Seletus on järgmine:
See "seletus" rahuldab kõiki tingimusi, kuid see ei seleta rahuldavalt lipuvarda kõrgust. See deduktiivne arutlus ei ole seletus arvatavasti sellepärast, et see viitab lipuvarda kõrguse tagajärjele, mitte selle põhjusele, nimelt linnavalitsuse soovile, et lipuvarras oleks kõrgem kui naaberlinnas Helenas.
Mõnikord tehakse sellest vastunäitest järeldus, et tuleb loobuda otsimast faktiväidete vahelist objektiivset seletuslikku suhet, mis ei sõltuks inimlikust kontekstist, milles seletusi küsitakse ja antakse. Et näha, miks niisugune käik võib olla külgetõmbav, vaatame, kas saab konstrueerida konteksti, milles ülaltoodud deduktsioon oleks tegelikult lipuvarda kõrguse aktsepteeritav seletus. Näiteks oletame, et linnavalitsus tahtis püstitada lipuvarda, mis meenutab Ameerika Ühendriikide truudust võrdsuse ja ühenduse ideaalile, tehes lipuvarda, mille vari on sama pikk kui ta ise ja mis on nii mitme jala pikkune, kui palju USA-s on osariike. Brombergeri meelest oleks nendele, kes on nendest soovidest teadlikud, olnud õige vastata ülaltoodud arutlusega. See argument tahab näidata, et seletus ei ole ainult loogika ja tähenduse (süntaksi ja semantika asi, vaid puudutab ka pragmaatikat, praktilisi asjaolusid, millel keelt kasutatakse. Kui seletusel on pragmaatiline element, siis ei saa öelda, millal miski edukalt seletab, kui me ei mõista seletuse andmise inimlikku konteksti. Pragmaatikat saab arvatavasti ignoreerida matemaatilise tõestuse puhul, kuid väidetavalt mitte teadusliku seletuse puhul.
Isegi juhul, kui seletus on vältimatult pragmaatiline, võib osutuda, et deduktiiv-nomoloogiline mudel annab olulised tarvilikud tingimused, millele tuleb lisada mõned pragmaatilised tingimused. Võib-olla deduktiiv-nomoloogiline mudel annab teadusliku seletuse erijooned, pragmaatiline element aga teaduslikule ja mitteteaduslikule seletusele ühised jooned.
Teine järeldus, mis lipuvarda vastunäitest mõnikord tehakse, on see, et ta on ebaadekvaatne, sest ta ei piira teaduslikke seletusi põhjuslikega või vähemalt ei välista eksplanansist tegureid, mis on eksplanandumist hilisemad. Varju heitmine on hilisem lipuvarda valmistamisest ja ülespanekust. Aga miks see kitsendus teha? Ilmselt me usume, et põhjuslikkus töötab ajas ettepoole või vähemalt mitte tahapoole, ning seletuse suund peab järgima põhjustamise suunda. Me võiksime lisada mudelile tingimuse, et ääretingimused peavad olema eksplanandumi eelnevad põhjused. Aga siis tekib see raskus, et on teaduslikke seletusi, mis ei viita ajaliselt eelnevatele põhjustele, näiteks gaasi temperatuuri seletamine ideaalse gaasi olekuvõrrandiga. Ja mis veel hullem, nüüd me viitame põhjuslikkusele, mida mudeli pooldajad ei tahtnud mainida.
Kokkuvõte
Loogilised empiristid esitasid seletuse deduktiiv-nomoloogilise ehk katva seaduse mudeli. Seletus peab andma hea põhjendi sellele, et eksplanandumnähtusi on oodata. Kui me saame sündmuse või protsessi asetleidmise dedutseerida ühest või mitmest seadusest ja ääretingimustest, siis on see nõue rahuldatud. Nõuded on järgmised: 1. Eksplanansist järeldub eksplanandumiväide. 2. Eksplanans sisaldab vähemalt ühte üldist seadust, ilma milleta arutlus ei kehti. 3. Eksplanans on testitav. 4. Eksplanans on tõene. Mitu tingimust tekitab tõsiseid filosoofilisi probleeme. Üks probleem on see, miks seadused seletavad. Arvatakse, et sellepärast, et nad räägivad põhjuslikest sõltuvustest või siis väljendavad mingit laadi paratamatust looduses. Ühe mõjuka teooria järgi seisneb põhjuslikkus seadusele alluvas järgnevuses, nii et küsimus on siis selles, mille poolest seadused erinevad juhuslikest regulaarsustest, mis ei peegelda paratamatust. Seda nähtavat erinevust peegeldab see, et seadused toetavad kontrafaktuaale, kuid see erinevus on ainult sümptom, mis ei seleta, milles nende paratamatus seisneb. Füüsikas on palju seletusi, mis sellele mudelile eksplitsiitselt ei vasta, ja teistes teadustes on neid veel rohkem. Deduktiiv-nomoloogilise seletuse pooldajad ütlevad, et seletus saab seda mudelit järgida ja reaalne seletus peab järgima. Paljud seletused vastavad sellele mudelile ligikaudselt ja paljudel juhtudel seletusvisandist piisab. Teised filosoofid lükkavad tagasi nii deduktiiv-nomoloogilise mudeli kui ka selle motivatsiooni. Nad ei otsi mitte seletuste teadusliku adekvaatsuse objektiivset standardit, vaid avastada nende seletuste loogikat, mida teadlased tegelikult annavad. See lähenemine on ligitõmbav muu hulgas sellepärast, et statistilise üldistuse seletavus sõltub sellest, mis on seletuse küsijatele ja andjatele populatsiooni kohta taustinfona teada. Aga "pragmaatiline" lähenemine ei näita edukalt, mis eristab teaduslikke seletusi mitteteaduslikest.
Ülevaade
Teadusliku seletuse loomuse uurimine viib nende põhjuste uurimisele, millele see viitab, ja nende seaduste uurimisele, mis seovad põhjusi tagajärgedega, mida need seletavad. Selgub, et see, mida me peame sündmuse põhjuseks, on peaaegu alati ainult üks paljudest tingimustest, mis saavad selle esile kutsuda, ega taga, et see aset leiab. Pealegi sisaldab enamik seadusi, millele me viitame, ceteris paribus tingimusi. Seega ei saa seletused, mis sellistele seadustele või põhjustele viitavad, rahuldada loogiliste positivistide nõuet, et antaks head põhjendid oodata eksplanandumsündmuse toimimist. Võib-olla hullem veel, sest ceteris paribus seadusi on raske empiiriliselt kontrollida: ei saa kunagi kindel olla, et kõik tingimused on võrdsed. Peale selliste seaduste on ka kahesuguseid seadusi, mis räägivad tõenäosustest. Mõned statistilised üldistused peegeldavad meie piiratud teadmisi, teised on kõrvaldamatult statistilised. Aga mitteepisteemilisi probabilistlikke dispositsioone või võimeid empiristidest teadusfilosoofidel raske aktsepteerida, sest tundub, et need ei põhine fundamentaalsematel faktidel, mis neid dispositsioone toetaksid. Mõned filosoofid on otsinud teadusliku seletuse joont, mis on sügavam kui seaduste kasutamine ja põhjuslike seoste väljatoomise sidumus. Nad otsisid seletuse loomust eraldi nähtuste
Luiz Adriano
pisi|Luiz Adriano 2022. aastal [[Antalyaspori särgis]] pisi|Luiz Adriano 2011. aastal Ukraina superkarikaga Luiz Adriano de Souza da Silva (sündinud 12. aprillil 1987 Porto Alegres) on Brasiilia jalgpallur, kes mängib ründajana Brasiilia kõrgliigaklubis Internacional.
Ta alustas klubikarjääri kodulinna klubis Internacional. Ta debüteeris klubi meeskonnas Brasiilia kõrgliigas 2006. aastal. Sama aasta klubide maailmameistrivõistluste poolfinaalis lõi ta värava Egiptuse klubi Al Ahly vastu. Finaalis alistas Internacional Hispaania suurklubi Barcelona.
2007. aasta märtsis siirdus ta kolme miljoni euro eest Ukraina kõrgliiga klubisse Donetski Šahtar. Ta mängis seal kokku üheksal hooajal ning tuli klubiga kuus korda Ukraina meistriks, lisaks võitis ta neli Ukraina karikat ja viis superkarikat. Hooajal 2013–14 lõi ta Ukraina kõrgliigas 20 väravat, millega oli sel hooajal liiga suurim väravakütt. UEFA Meistrite Liiga hooajal 2014–2015 lõi ta kokku üheksa väravat, millest kõik alagrupiturniiril.
2015. aasta juulis sõlmis ta viieaatase lepingu Itaalia kõrgliiga klubiga AC Milan. Üleminekusumma oli kaheksa miljonit eurot. Esimesel hooajal lõi ta Milani meeskonnas kokku kuus väravat, kuid järgmisel hooajal ta klubis enam piisavalt mänguaega ei saanud. 2017. aasta jaanuaris suundus ta Venemaa kõrgliiga klubisse Moskva Spartak. Hooajal 2016–17 tuli ta Spartakiga Venemaa meistriks. 2017. aastal võideti Venemaa superkarikas, mille finaalmängus Moskva Lokomotivi vastu lõi Luiz Adriano ühe kahest Spartaki väravat.
4. veebruaril 2022 sõlmis ta poole teise aasta pikkuse lepingu Türgi kõrgliigaklubiga Antalyaspor. Aasta hiljem naasis ta oma esimesse koduklubisse Internacional.
Aastatel 2014–2015 pidas Luiz Adriano Brasiilia jalgpallikoondises neli kohtumist.
Külgvoolutest
Külgvoolutestid (LFT), mida nimetatakse ka külgvoolu-immuunkromatograafilisteks testideks või kiirtestideks, on lihtsad seadmed, mille eesmärk on tuvastada sihtaine olemasolu vedelas proovis ilma spetsiaalsete ja kulukate seadmeteta. Neid teste kasutatakse laialdaselt meditsiinidiagnostikas koduseks testimiseks, hoolduspunktis või laboratooriumis. Näiteks kodune rasedustest on LFT, mis tuvastab teatud hormooni. Need testid on lihtsad, ökonoomsed ja näitavad tulemusi tavaliselt umbes viie kuni 30 minutiga. Paljud laboratoorsed rakendused suurendavad lihtsate LFTde tundlikkust, kasutades selleks spetsiaalseid lisaseadmeid.
LFT-d töötavad samadel põhimõtetel kui ensüümiga seotud immunosorbentanalüüsid (ELISA). Sisuliselt jooksevad need testid vedelikuprooviga mööda padjakese pinda koos reaktiivsete molekulidega, mis annavad visuaalselt positiivse või negatiivse tulemuse. Tampoonid põhinevad kapillaarkihilidel, näiteks poorse paberi, mikrostruktuuriga polümeeri või paagutatud polümeeri tükkidel. Iga selline padjake on võimeline vedelik (nt uriin, veri, sülg) spontaanselt transportima.
Proovipadi toimib nagu käsn ja hoiab endas liigset proovivedelikku. Kui vedelik on imbunud, voolab see teise konjugaatpadjandisse, kuhu tootja on salvestanud külmkuivatatud bioaktiivsed osakesed, mida nimetatakse konjugaatideks (vt allpool) sool-suhkurmaatriksis. Konjugaatpad sisaldab kõiki reagente, mis on vajalikud optimeeritud keemiliseks reaktsiooniks sihtmolekuli (nt antigeeni) ja selle keemilise partneri (nt antikeha) vahel, mis on immobiliseeritud osakese pinnale. See tähistab sihtmärgi osakesi, kui need läbivad padjakese ja jätkavad oma teekonda katse- ja kontrolljoonele. Katseliin näitab signaali, sageli värvi, nagu rasedustestides. Kontrolljoon sisaldab afiinsusliigandit, mis näitab, kas proov on läbi voolanud ja kas konjugaatpadjal olevad biomolekulid on aktiivsed. Pärast nende reaktsioonitsoonide läbimist siseneb vedelik viimasesse poorsesse materjali, nõelasse, mis toimib lihtsalt jäätmekonteinerina.
LFT-d võivad toimida kas konkureerivate või võileivahinnangutena.
Värvilised osakesed
Põhimõtteliselt võib kasutada mis tahes värvilisi osakesi, kuid kõige sagedamini kasutatakse siiski lateksit (sinine värvus) või nanometri suuruseid kuldosakesi (punane värvus). Kuldosakeste punane värvus tuleneb lokaliseeritud pinna plasmonresonantsist. Võib kasutada ka fluorestseeruvaid või magnetiliselt märgistatud osakesi, kuid nende puhul on vaja kasutada elektroonilist lugejat, et hinnata testi tulemust.
Sandwich-analüüsid
Erinevus külgvoolutestide sandwich- ja konkureerivate testide vormide vahel
Sandwich-analüüse kasutatakse tavaliselt suuremate analüütide puhul, sest neil on tavaliselt mitu seondumiskohta. Kui proov rändab läbi analüüsi, puutub see kõigepealt kokku konjugaadiga, mis on sihtanalüüdi suhtes spetsiifiline antikeha, mis on märgistatud visuaalse märgisega, tavaliselt kolloidkullaga. Antikehad seonduvad sihtanalüüdiga proovis ja rändavad koos, kuni nad jõuavad katseliini. Katseliin sisaldab ka sihtanalüüdile spetsiifilisi immobiliseeritud antikehi, mis seonduvad migreerunud analüüdiga seotud konjugaatmolekulidega. Seejärel ilmneb testjoonel kontsentreeritud visuaalse märgistuse tõttu visuaalne muutus, mis kinnitab sihtmolekulide olemasolu. Enamikul sandwich-analüüsidel on ka kontrolljoon, mis ilmub olenemata sellest, kas sihtanalüüdi on olemas või mitte, et tagada külgvoolupadjakese nõuetekohane toimimine.
Kiiret ja odavat sandwich-analüüsi kasutatakse tavaliselt kodustes rasedustestides, mis tuvastavad inimese kooriongonadotropiini (hCG) rasedate naiste uriinis.
Konkureerivad testid
Kompetentset analüüsi kasutatakse tavaliselt väiksemate analüütide puhul, kuna väiksematel analüütidel on vähem seondumiskohti. Proov kohtub esmalt sihtanalüüdi antikehadega, mis on märgistatud visuaalse märgisega (värvilised osakesed). Katseliin sisaldab sihtanalüüdi, mis on fikseeritud pinnale. Kui sihtanalüüt puudub proovis, siis seonduvad mittesiduvad antikehad nende fikseeritud analüüdimolekulide külge, mis tähendab, et nähtav märgistus on nähtav. Seevastu kui sihtanalüüt on proovis olemas, seob see antikehad, et need ei seonduks testjoonel oleva fikseeritud analüüdiga, ja seega visuaalset markerit ei kuvata. See erineb sandwich-analüüsidest selle poolest, et ribade puudumine tähendab, et analüüdi on olemas.
Kvantitatiivsed testid
Enamik LFT-sid on ette nähtud puhtalt kvalitatiivselt. Siiski on võimalik mõõta testijoone intensiivsust, et määrata analüüsitava aine kogus proovis. Mitmed ettevõtted kasutavad käeshoitavaid diagnostikaseadmeid, mida tuntakse külgvoolulugejatena, et saada täielikult kvantitatiivseid analüüsitulemusi. Kasutades valgustamiseks unikaalseid valguse lainepikkusi koos CMOS- või CCD-detektoriga, saab tegelikest katseliinidest luua signaalirikka pildi. Kasutades pilditöötlusalgoritme, mis on spetsiaalselt loodud konkreetse testitüübi ja keskkonna jaoks, saab seejärel korreleerida joonte intensiivsust analüüdi kontsentratsiooniga. Ühe sellise käeshoitava külgvooluseadme platvormi on valmistanud Detekt Biomedical L.L.C. (Detekt Biomedical L.L.C.). Alternatiivsed mitteoptilised meetodid on samuti võimelised esitama kvantitatiivseid analüüsitulemusi. Üheks selliseks näiteks on magnetiline immunoanalüüs (MIA) LFT vormis, mis võimaldab samuti saada kvantifitseeritud tulemusi. Proovivedeliku kapillaaripumpamise varieeruvuse vähendamine on veel üks lähenemisviis, mille abil saab kvalitatiivsetelt tulemitelt üle minna kvantitatiivsetele tulemustele. Hiljutised tööd on näiteks näidanud, et kapillaarpumpamine toimub konstantse voolukiirusega, mis ei sõltu vedeliku viskoossusest ja pinnaenergiast.
Kontrolljoon
Kuigi see ei ole tingimata vajalik, sisaldab enamik teste teist joont, mis sisaldab vaba lateksit või kulda tuvastavat antikeha, et kinnitada testi korrektset toimimist.
Vereplasma ekstraheerimine
Kuna hemoglobiini intensiivne punane värvus segab kolorimeetriliste või optilisel tuvastamisel põhinevate diagnostiliste testide näitu, on vereplasma eraldamine tavaline esimene samm diagnostilise testi täpsuse suurendamiseks. Plasmat saab eraldada täisverest integreeritud filtrite või aglutinatsiooni abil.
Kiirus ja lihtsus
Testitulemuse saamise aeg on nende toodete puhul peamine tegur. Testide väljatöötamine võib võtta vaid mõned minutid. Üldiselt on aja ja tundlikkuse vahel kompromiss: tundlikumate testide väljatöötamine võib võtta kauem aega. Selle testivormi teine peamine eelis võrreldes teiste immunoanalüüsidega on testi lihtsus, kuna see nõuab tavaliselt vähe või üldse mitte mingit proovi või reaktiivi ettevalmistamist.
Patendid
Tegemist on väga konkurentsivõimelise valdkonnaga ja mitmed inimesed taotlevad selles valdkonnas patente, eelkõige Alere (endine Inverness Medical Innovations, praegu Abbott'i omanduses), kes omab patente, mis algselt olid esitatud Unipathi poolt. Rühm konkurente vaidlustab nende patentide kehtivuse. Ka mitmed teised ettevõtted omavad selles valdkonnas patente.
Taotlused
Külgvooluproovidel on palju erinevaid rakendusi ja nendega saab testida erinevaid proove, nagu uriin, veri, sülg, higi, seerum ja muud vedelikud. Praegu kasutavad neid kliinilised laborid, haiglad ja arstid konkreetsete sihtmolekulide ja geeniekspressiooni kiireks ja täpseks testimiseks. Külgvooluproovide muud kasutusalad on toidu- ja keskkonnaohutus ning veterinaarmeditsiin selliste kemikaalide nagu haigused ja toksiinid. LFT-d kasutatakse tavaliselt ka haiguste, näiteks ebola tuvastamiseks, kuid kõige levinum LFT on kodune rasedustest.
Koroona vastu testimine
Peamised artiklid: Koroona antigeeni kiirtest
Külgvooluproovid on mänginud koroona testimisel otsustavat rolli, kuna nende eeliseks on, et nad annavad tulemuse 15–30 minutiga. Külgvooluproovide süstemaatiline hindamine koroonapandeemia ajal algatati Oxfordi Ülikoolis osana Ühendkuningriigi koostööst Public Health Englandiga. 2020. aasta juunis Ühendkuningriigis alanud uuring FALCON-C19 kinnitas mõnede külgvooluseadmete (LFD) tundlikkust selles keskkonnas. Neljal LFD-l 64-st testitud seadmest olid soovitavad tulemuslikkuse omadused; eelkõige Innova SARS-CoV-2 antigeeni kvalitatiivse kiirtestiga tehti väliuuringutes laiendatud kliiniline hindamine ja leiti, et sellel on hea viiruse antigeeni tuvastamine/tundlikkus koos suurepärase spetsiifilisusega, kuigi võimalikud probleemid olid komplekti ebaõnnestumiste arv ja koolituse mõju. Pärast hindamist otsustas Ühendkuningriigi valitsus 2021. aasta jaanuaris avada Inglismaa keskkoolid, kus õpilased ja õpetajad võtavad iga päev LFT-testi, mis on osa nn "Operation Moonshot" (operatsioon Moonshot). 19. jaanuaril 2021 ei lubanud MHRA siiski igapäevaseid kiirtestimisi kui alternatiivi isoleerimisele.
LFT-sid on kasutatud massiliselt koroonatestideks kogu maailmas ja need täiendavad teisi rahvatervise meetmeid koroona suhtes.
Mõned teadlased väljaspool valitsust on väljendanud tõsiseid kahtlusi Innova LFD-de kasutamise suhtes koroona sõelumiseks. Inglismaa Birminghami ülikooli biostatistika professori Jon Deeksi sõnul on Innova test "täiesti sobimatu" kogukonna testimiseks: "kuna test võib jätta vahele kuni pooled juhtudest, näitab negatiivne testitulemus vähenenud koroonaohtu, kuid ei välista koroona esinemist". Pärast ekspertide kriitikat ja reguleeriva asutuse loa puudumist "peatas" Ühendkuningriigi valitsus 2021. aasta jaanuari keskel igapäevased LFT-testid Inglismaa koolides.
Peter von Löwis of Menar
pisi|Saka mõisa häärber Peter Frommhold von Löwis of Menar (9. veebruar 1768 (vkj) – 28. november (vkj) 1829 Saka) oli baltisaksa päritolu põllumees ja mõisaomanik.
Elulugu
Löwis of Menarit peeti humaansete vaadetega mõisnikuks, mille parimaks väljenduseks oli Kandle eraõigus.
Kandle eraõigus
Löwis of Menar andis 1801. aastal oma Kandle pandimõisa talupoegadele eraõiguse, mida peeti tollal üliradikaalseks. Eraõigus käsitles teemasid nagu maa kasutusõigus, isikliku vabaduse saavutamine, vallakohus jms. Kandle eraseadus nägi ette ka tee isikliku vabaduse saamiseks. Nimelt pidi peremees, kes oli 15 aastat hoolsalt talu pidanud, korralikult elanud ja polnud mõisale võlgu jäänud, saama isikliku vabaduse, kui ta maksab 60 rubla assignaatides. Ta võis jääda ka sama maa rentnikuks. Nii saadud vabadus pidi laienema ka tema alaealistele lastele, mitte aga täiskasvanutele. Kandle eraseaduses oli talupoegade müük piiratud, see ei võinud toimuda vastu talupoja tahtmist.
Jembke
Jembke on vald Saksamaal Alam-Saksi liidumaal Gifhorni kreisis.
Valla pindala on 14,57 km². 31. detsembril 2015 elas seal 1965 inimest.
pisi|tühi|Luterlik Püha Jüri kirik
İzniki järv
thumb thumb İzniki järv (türgi İznik Gölü) on järv Türgi loodeosas Bursa provintsis.
Järve pindala on 298 km² ja see asub 85 m kõrgusel merepinnast. Järve laius on põhjast lõunasse 11 km ja idast läände 32 km. İzniki järv on suuruselt Türgi viies järv.
Suurim sügavus on 65 m.
Järve idakaldal asub İzniki linn.
Punakas mõhnsamblik
Punakas mõhnsamblik  (Bacidia rubella) on samblikuliik.
Kerry krahvkond
Kerry krahvkond (iiri keeles Contae Chiarraí) asub Iirimaa edelaosas Munsteri provintsis.
Krahvkonna keskus ja suurim linn on Tralee. Suuremad asulad on veel Killarney, Listowel, Killorglin ja Castleisland.