cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Bunde
Bunde on vald Ida-Friisimaal Alam-Saksimaal Saksamaal, umbes 20 km Emdenist (Saksamaal) lõunas ja 50 km Groningenist (Hollandis) idas. See asub Dollarti lahe lõunatipus ja sel on maismaapiir Hollandiga.
Bunde on üks väiksemaid valdu Ida-Friisimaal. Valla pindala on 121 km². 31. detsembril 2017 elas seal 7692 inimest. Umbes pooled elavad Bundes endas. 17. ja 18. sajandil võideti poldrite loomisega merelt vallale suuri alasid.
Bunde majandus keskendub põllumajandusele ja turismile. Kogukond on aastast 1998 ametlikult kuurordiks tunnistatud. Paljud Bunde elanikud käivad tööl mujal, peamiselt Leeris, umbes 13 km idas. Elanike hulgas on arvukalt hollandlasi, kellest enamik käib tööl Hollandis. thumb|Reformeeritud kirik, Bunde thumb|Steinhaus Bunderhee, Bunde
Bunde kultuuripärandi hulka kuuluvad reformeeritud kirik (Reformierte Kreuzkirche), mille lööv pärineb 13. sajandist, ja punasest tellisest Steinhaus Bunderhee loss, mis pärineb 14. sajandist.
Ajalugu
Bundet on esimest korda mainitud 1428. aastal. Nime on erinevalt kirjutatud kui Buenda, de Bunda ja Bonde. Tänu oma asukohale geestil, või pisut kerkinud pinnavormil, oli Bunde säästetud suurtest üleujutustest, mis uputasid keskajal enamust piirkonda.
Enne reformatsiooni kuulus Bunde Münsteri piiskopkonda. Bunde muutus valdavalt protestantlikuks 16. sajandi alguses, järgides suuresti reformeeritud (kalvinistlikku) usutunnistust, nagu külgnevas Hollandis. Kolmekümneaastase sõja ajal (1618–1648) rüüstati Bundet, kuigi mitte lahinguväli, mitu korda keiserlike (katoliiklike) vägede poolt.
Bunde esimene raudteeühendus tuli pärast Saksamaa ühendamist 1871. aastal. 1876. aastal avati Ihrhove–Nieuweschansi raudtee Leerist Bad Nieuweschansi (Hollandis). 19. sajandi lõpus häiris üsna suur elanike väljaränne USA-sse, peamiselt majanduslikel ja usulistel põhjustel. 20. sajandi alguses hakkasid levima meiereid ning ehitati konservitehaseid kohaliku oa- ja hernesaagi konserveerimiseks.
Nagu mujal Saksamaal pärast esimest maailmasõda, kasvas 1920. aastatel majanduslik dislokatsioon ja töötus, tõstes üleskutseid natsismile, eriti kreisi maapiirkondades. Sellest hoolimata säilitasid sotsiaaldemokraadid linnas märkimisväärse pooldajaskonna kuni natside võimuvõtmiseni 1933. aasta jaanuaris. Kuid 1934. aasta keskpaigaks olid kõik mittenatsi poliitilised organisatsioonid Saksamaal maha surutud ja keelatud.
Bunde juudi kogukond ehitas 19. sajandi keskpaigas Bundesse sünagoogi ja algkooli, kuid natsismi ja holokausti tulekuga suruti kogukond maha ja paljud liikmed tapeti. Viimane juudist Bunde elanik küüditati Theresienstadti koonduslaagrisse 1942. aasta juulis.
Merzifon
Merzifon on linn Türgis Amasya provintsis.
Merzifon asub 109 km kaugusel Samsunist, 325 km kaugusel Ankarast ja 40 km kaugusel provintsi keskusest Amasyast.
Bunde
Ajalugu
1945. aasta aprillis oli Bunde esimene Ida-Friisi linn, mis vabastati, esialgu okupeerisid selle Kanada ja Poola väed. Kuigi mitmed hooned said suurtükitules viga, oli elanike hulgas vähe kaotusi.
thumb|Polder taluhoonetega.
Pärast sõda tegeles kreis Potsdami konverentsil väljakuulutatud piirimuudatustega Oder-Neisse liinist itta jäänud territooriumitelt välja aetud Saksa põgenike tulvaga. Hiljem aga vähenes kreisi rahvastiku osatähtsus põllumajanduse kasvava mehhaniseerimise tõttu, olles 1950. aastal 8893 ja 2015. aastal 7607.
Turism
Suhteliselt kaugel asuv piirkond hakkas turiste vastu võtma 1980. aastatel. Mõnda meelitasid selle puutumatud poldermaastikud ja antiiksed tuuleveskid, teisi jalgrattasõidu ja kanuusõidu võimalused ning linnuvaatlus.
Oleksei Petšerov
Oleksei Petšerov (ukraina Олексій Печеров; sündinud 1985) on Ukraina korvpallur.
Aastast 2015 mängib ta klubis BC Kalev/Cramo.
Causus resimus
Causus resimus on rästiklaste sugukonna maoliik.
Levila
Neid võib kohata roomamas Nigeerias, Kamerunis, Tšaadis, Kesk-Aafrika Vabariigis, Kongo Demokraatlikus Vabariigis, Sudaanis, Lõuna-Sudaanis, Etioopias, Somaalias, Keenias, Ugandas, Rwandas, Burundis, Tansaanias, Mosambiigis, Malawis ja Sambias.
Viited
Selles artiklis on kasutatud prantsuskeelset artiklit fr:Causus resimus seisuga 6.05.2015.
Pavel Melnikov (täpsustus)
Pavel Melnikov on mitme tuntud inimese nimi:
Rüütli tänav (Pärnu)
Rüütli tänav on tänav Pärnus Kesklinna linnaosas, mis kulgeb läänest itta ja on umbes 915 m pikk.
Vee ja Hommiku tänava vahelisel lõigul on tänav autodele suletud. Hommiku tänavast Ringi tänavani on Rüütli ühesuunaline. Samuti on see ühesuunaline Ringi ja Aia tänava vahel. Mõlemal lõigul on võimalik sõita vaid Ringi tänava suunas. Ringi ja Aia vahelisele lõigule on paigaldatud allakäivad tõkkepostid, et vajadusel saaks selle autoliiklusele sulgeda.
Rüütli tänavat peetakse Pärnu peatänavaks, kuna see on olnud ajalooliselt tähtis kaubandustänav ning ka tänapäeval asuvad tänava ääres mitmed poed, asutused ja kohvikud.
pisi|Rüütli tänav 2017. aasta mais|alt= pisi|Rüütli tänav 2017. aasta mais pisi|Rüütli tänav 2009. aastal|alt= alt=|pisi|Rüütli tänav enne rekonstrueerimist 2006. aastal pisi|[[Johann Voldemar Jannsen|Johann Voldemar Jannseni skulptuur Pärnu Postimehe toimetuse ees, Rüütli tänav 14]] pisi|[[Iseseisvuse väljak 2020. aastal]]
Nimi
Tänava ajalooline saksakeelne nimi oli Ritterstraße (eesti keeles Rüütli tänav). 1930. aastate riikliku patriotismilaine harjal tekkis nime vastu tõrge ja 1936. aastal nimetati tänav ümber Kalevi tänavaks. Peale 1940. aasta punapööret nimetati tänav V. Kingissepa tänavaks, kuid Saksa okupatsiooni ajal muudeti see tagasi Kaleviks. 1989. aastal taastati tänava esialgne nimi – Rüütli.
Ajalugu
Rüütli tänav tekkis 17. sajandil, kui Rootsi Kuningriik asus Pärnust ehitama moodsat merekindlust. Tänav kulges sirge joonena kahe linna bastioni – Luna ja Sol vahel. Ehituse käigus toodi linna turuplats, mis varem asus Pika tänava alguses Nikolai kiriku lähedal, Rüütli tänava äärde, kus tänapäeval asub Lastepark. Turuplatisi ümbrusesse said elamuehitusõiguse ülikud, seega muutus Rüütli tänav üheks linna tähtsamaks tänavaks.
1834. aastal kustutati Pärnu kindluslinnade nimistust ja linnavõim asus Rootsi-aegset kindlust likvideerima. Kui varem lõppes tänav Hommiku tänaval, siis 1860. aastatel tänavat pikendati. Oluline oli ka raudtee jõudmine Pärnusse 1896. aastal, kuna raudteejaam kerkis tänava äärde praegusele Iseseisvuse väljakule. Kuna rongide müra ja vedurite aur raudteejaama ümbrusesse elamuhooneid ehitama ei kutsunud, siis esialgu kerkisid piirkonda mitmed ühiskondlikud hooned, nagu Issandamuutmise kirik (1904) ja Endla teatri maja (1911).
1930. aastatel viis Pärnu linn raudteejaama jõe poole ja vabaks jäänud alale kavandati Konstantin Pätsi nimelist platsi, mille äärde pidi kerkima mitu uut väljapaistvat hoonet. Platsi jõepoolsele servale ehitatigi Eesti panga Pärnu osakonna jaoks uus pangamaja. Puhkenud sõja tõttu jäid ülejäänud plaanid teostamata.
Rüütli oli Pärnu üks esimesi tänavaid, mis sai 1938. aastal asfaltkatte.
1944. aasta lauspommitamise tagajärjel kadusid Akadeemia ja Vee tänava vahelistes kvartalites asunud hooned. Tühjaks jäänud alale rajati 1967. aastal Endla teatri uus hoone ja 1973. aastal Jakobsoni park. Pommitamise tagajärjel süttinud Endla teatri maja ei taastatud, vaid selle asemele ehitati seitsmekorruseline hotell.
2005. aastal muudeti tänava Vee ja Hommiku vaheline lõik jalakäijate tänavaks ning 2006. aastaks asendati samal lõigul asfaltkate kiviparketti vastu. Uuendamise käigus paigaldati tänavale ka muuliimitatsioon, uus tänavavalgustus ja pingid.
2018. aastal Rüütli platsi rekonstrueerimise käigus paigaldati tänava Ringi ja Aia vahelisele lõigule tänavakividest kate ning lõigu mõlemasse otsa pandi tõkispostid, mis sõltuvalt aastaajast ja platsil toimuvatest üritustest kas tõstetakse üles või lastakse alla.
Tänava hoonestus
Rüütli tänaval asuvad väljapaistvamad hooned:
Matt Vogel (nukunäitleja)
Matthew J. "Matt" Vogel II (sündinud 6. oktoobril 1970 Kansas Citys) on Ameerika Ühendriikide näitleja.
Ukraina ajalugu
Siin on ülevaade Ukraina ajaloost. pisi|Ukraina [[21. sajandil]]
Nimi
Ukraina nimi esines kasakasõdade ajal kasakate valitsetava territooriumi kohta. Ukraina nime kasutades viidati ka riigile, kui kasakate hetmanit nimetati Ukraina hetmaniks.
Eelajalugu
Vanimad jäljed inimestest praeguse Ukraina aladel pärinevad Acheuli kultuurist varases paleoliitikumis, umbes 900 000 – 800 000 aastat tagasi. Asustus liikus ebaühtlaste lainetega läänest itta. Arheoloogide arvates olid need inimesed pitekantroopused, kuid ehkki nende tööriistu on leitud Taga-Karpaatiast, Dnestri-äärsetelt aladelt, Žitomõri oblastist, Donbassist ja Krimmist, pole asukate endi jäänuseid säilinud. Keskmisel kiviajal asusid Ukrainas neandertallased, kes kuulusid Moustier' kultuuri. Homo sapiens ' i varaseim asustus Ukrainas pärineb ajast 32 000 eKr, see asus Krimmi mägedes ja kuulus Gravette'i kultuuri.
Ukraina vanaaeg
4500. aastaks eKr õitses neoliitiline Cucuteni-Tripilja kultuuri laial alal, mis hõlmas osa tänapäeva Ukrainast, sealhulgas Tripolje ja kogu Dnepri-Dnestri piirkonna. Cucuteni-Tripilja neoliitikumi ja halkoliitikumi arheoloogiline kultuur asus 4800–3000 eKr aladel Karpaatidest Dnestri ja Dneprini tänapäeva Rumeenia, Moldova ja Ukraina aladel, kokku enam kui 35 000 ruutkilomeetril.
8.-7. sajandil eKr elasid Musta mere põhjarannikul Põhja-Kaukaasias, Krimmis ja Karpaaditideni ulatunud aladel kimmerlaste ehk kimmerite rändhõimud.
Kreeka kolonisatsioon
Vana-Kreeka, Tumeda ajajärgu lõppedes Suure kolonisatsiooni ajal (8.–6. sajandil eKr) levisid kreeka mandrialalt ja Egeuse saartelt kolooniad Lõuna-Itaaliasse, Väike-Aasiasse, Ida-Liibüasse, Vahemere põhjarannikule Provence'i Massalia, Korsikale ja Vahemere läänerannikule Pürenee poolsaarele ning Pontos Euxeinose rannikule (Tauriasse, kuhu Kreeka kolonistid asutasid praeguse Kertši kohale 7. sajandil eKr Pantikapaioni linna).
Hiljem rajati Musta mere kirderannikule Vana-Rooma ja Bütsantsi kolooniad.
Sküütide asustus
, Sarmaatia, sarmaadid pisi|left|[[Sküütia 2. sajandil eKr]] Kreeka kolooniate õitseng oli peamiselt 4. sajandil eKr. 3. sajandil eKr algas nõrgenemine ja sküütide sissetung. Sküüdid olid iraani keelkonna keelt kõnelnud europiidne karjakasvatajatest rändrahvas, kes asustas antiikajal laialdasi alasid umbkaudu praeguse Lõuna-Venemaa, Ukraina ja Kesk-Aasia territooriumil. Sküütideks nimetati erinevaid seda ala (Sküütiat) asustanud hõime. Arvatavasti pärinevad sküüdid Pärsiast, kust nad levisid põhja poole steppidesse 1. aastatuhande algul eKr. Nende kultuuri kõrgaeg oli 5.–3. sajandil eKr. Esimestel sajanditel tugevnesid Kreeka kolooniad uuesti, kuid üha tähtsama koha omandasid seal mittekreeklased, eriti sarmaadid.
pisi|left| {{legend|#0f0|[[Götaland}} {{legend|#f08|Gotland}} {{legend|#f00|Wielbarki kultuur 3. sajandi alguses}} {{legend|#f80|Tšernjahovi kultuur 4. sajandi alguses}} {{legend|#80f|Rooma riik}}]] pisi|left|[[Hunnide invasioonid 1.-5. sajandini]] 3. sajandil said Kreeka kolooniad kannatada gootide, 4. sajandil hunnide vallutuste tagajärjel; Olbia ja Pantikapaion hävitati. Osa linnu püsis mongolite sissetungini 13. sajandil. pisi|vasakul|[[Kasaaride asualad u 650. ja asualade laienemine u 750. ja u 850. aastaks]]
Idagootide asustus ja riik
Hunnid olid võimsuse tipul Attila ajal (434–453), kui nende võimuliit valitses Mustast merest Reini jõeni ulatuvat maa-ala. Aasta pärast Attila surma (454. aastal), hõimuliit lagunes.
Volga-Bulgaaria ja Kasaari kaganaat
7. sajandil oli Ida-Ukraina Volga-Bulgaaria riigi keskus, Edela-Ukraina aladel, Musta mere edelarannikul oli madjaride asuala. Sajandi lõpul rändas enamik bolgarite hõime eri suundades ning nende maale asusid kasaarid, kellel moodustus 7. sajandi keskpaiku iseseisev varafeodaalne riik Kasaari kaganaat.
Petšeneegid
10. sajandil võitlesid petšeneegid Kiievi-Vene ja Kasaari kaganaadiga. Pärast Kasaari kaganaadi purustamist Kiievi-Vene suurvürstiriigi valitseja Svjatoslav I poolt 965. aastal saavutasid petšeneegid võimu Volgast lääne pool asuvate stepialade üle. 968. aastal piirasid nad Kiievit, kuid ei suutnud seda vallutada. 972. aastal tapsid nad Kiievi-Vene suurvürsti Svjatoslav I, kes pöördus tagasi sõjakäigult Bütsantsist.
Kiievi-Vene
pisi|vasakul|Idaslaavlaste asualad [[8. sajand|8.–10. sajandil]] pisi|Idaslaavlaste asualad [[8. sajand|8.–9. sajandil]] pisi|vasakul|[[Kiievi-Vene (1054–1132)]] Kesk-Ukraina territooriumil moodustus 9. sajandil esimene idaslaavlaste riik – Kiievi-Vene riik.
Kiievi-Vene riigi sünni kohta on mitmesuguseid teooriaid. Normannide teooria kohaselt asutasid riigi varjaagide hulka kuuluvad russid, kes asusid esmalt Laadoga ja Novgorodi ümbrusse, seejärel liikusid aga järk-järgult lõunasse, jõudes Kiievini umbkaudu 880. aastaks. Kiievi-Vene riik hõlmas tänapäevase Lääne-Ukraina, Valgevene ja Novgorodimaa ning Põhja-Venemaa alad. Russide ülemkihi pärinemist Skandinaavia varjaagidest väidab ka vanim Vene alade kroonika, Nestori kroonika ehk "Ajalike aastate kroonika". Lõuna- ja Kagu-Ukraina alasid kontrollisid polovetsid, Krimmi alasid aga Bütsants.
Turgi rahvas polovetsid (ka kõptšakid, kiptšakid, kumaanid) olid Altaist 9. sajandil liikunud läände, 11. sajandi keskpaigas ületasid nad Volga ning jõudsid Doni-, Dnepri- ja Dnestri-äärsete steppideni. Polovetsid sundisid 1036. aastal Jaroslav Targalt lüüa saanud petšeneegid 11. sajandi keskpaiku lääne poole Doonau äärde.
Kiievi suurvürsti Vladimir Püha poolt 988. aastal õigeusu vastuvõtmisega Bütsantsist, laienes ristiusk riigiusuna Kiievi-Vene riigis. Kiievi metropoolia oli Konstantinoopoli oikumeenilise patriarhi alluvuses. Kiievi ja kogu Venemaa metropoliidi residents asus Kiievis.
10.–11. sajandil kujunes Kiievi-Vene Euroopas suureks ja võimsaks riigiks. Järgnenud sajandeil pani see aluse ukrainlaste ja venelaste rahvuslikule identiteedile. Kiiev, tänapäeva Ukraina pealinn, sai russide tähtsaimaks linnaks. Kiievi-Vene elanikkonna moodustasid ülemkiht russid, kes tegelesid kaubanduse ja sõjakäikudega ning idaslaavlsed, kes olid maaharijad. Naaberriikidega kaubandusega ja sõjakäikudega tegelenud russide nimetus kandus araabia, frankide ja Bütsantsi kirjalike allikate kaudu üle ka kogu nende päritolupiirkonnale.
12. sajandi keskpaigas lagunes suurvürstiriik Rjurikovitšite dünastia vürstide omavahelises võimuvõitluses. Seniste Kiievi suurvürsti võimu alla kuulunud vürstiriikide eraldumise tulemusena Kiievi-Vene riik lagunes. Vladimir Monomahhi (valitses 1113–25) surma järel algas taas võimuvõitlus Rjurikovitšite dünastiaharude vahel. Sõdisid Romanovitšid Volõõniast, Olegovitšid Tšernigivist ja Vsevolodovitšid Rostovi-Suzdali vürstiriigist. Mstislav Suure valitsemisaja (1125–1132) lõpuks, kaotas Kiiev oma ühendava võimu. Kiievi-Vene uueks keskuseks sai Vladimir, Kiiev aga muutus tähtsusetuks, pärast rüüsteretke 1169. aastal, kui linn vallutati ning põletati maha. See tegi lõpu Kiievi vürstide valitsemisele. Andrei andis Kiievi osastiseks oma vennale Gleb Jurjevitšile, ise aga võttis Vladimiris endale suurvürsti tiitli. Aastatel 1146–1246 vallutati Kiievit võistlevate valitsejate poolt 47 korral ning linna valitsesid 24 valitsejat.
Kiievi-Vene suurvürstiriigi lagunemise järel omandasid slaavi vürstiriikide seas suurema mõju Vladimiri-Suzdali ja Galiitsia-Volõõnia vürstiriik ning Smolenski ja Tšernigivi vürstiriik.
Mongolite invasiooni eel oli tänapäeva Ukraina aladel tugevaimaks vürstiriikideks Galiitsia-Volõõnia vürstiriik ja Tšernigovi vürstiriik. Musta mere põhjarannikut kuni Teise Bulgaaria tsaaririigi aladeni ja alasid ida pool asustasid polovetsid. , Slaavi vürstiriikide loend pisi|[[Polovetside konföderatsiooni alad Euraasias u 1200. aastal]]
Mongolite invasioon
pisi|Endise Kiievi-Vene ja Ukraina alad enne mongolite invasiooni, 1220–1240 , Mongolite invasioon Venemaale, Mongolite riik Esimesed sõjaretked tegid mongoli väed (1220–1223), väejuhtide Subutai ja Jebe juhtimisel polovetside, alaane ja Kiievi-Vene järglasvürstiriide (Lõuna-Venemaa stepialadele ja võitsid 1223. aastal, Kiievi suurvürsti Mstislav III ja Galiitsia-Volõõnia vürsti Mstislav Mstislavitši, juhitud vene-polovetsi ühisväge Kalka lahingus. Sõjakäigule tatarlaste vägede vastu koondusid Lõuna-Vene alade vürstiriikide (Kiievi, Galiitsia-Volõõnia, Smolenski ja Tšernigovi vürstiriik) ühisväed. Endise Kiievi-Vene aladel tegid mongoli väed rüüsteretki põhjas kuni Novgorodini ja läänes kuni Dnepri jõeni.
Galiitsia-Volõõnia vürstiriik
pisi|Galiitsia-Volõõnia alad 1245–1349
1241. aastal mongolite sõjakäigu ajal Poolasse ja Ungarisse liikusid mongolite väed läbi vürstiriigi. Mongolite riigis Ugedei-khaani surma (1241) järel alanud Ugedei-järgse võimuvõitluse ajal saavutasid Galiitsia-Volõõnia vürst, Danilo Romanovitš ja ta vend Vasilko Romanovitš võidu piirkondliku konkurendi, Tšernigivi vürsti Mihhaili üle. Sõjakäikude järel kutsuti 1246 vürst Danilo Romanovitš, Kuldhordi pealinna Saraisse, kus ta tunnistas vasallisõltuvust Batu-khaanile ja nimetati khaani andamikogujaks piirkonnas.
Vaatamata antud vasallivandele alustas Danilo Romanovitš läänepoolsete katoliku usku riikide koalitsiooni loomist mongolite vastu, sõjaliste ja dünastiliste liitudega Poola, Ungari ja Leeduga. Vürst Danilo Romanovitš püüdis muuta Galiitsia-Volõõniat ka Vene õigeusu kiriku keskuseks, tema toetusel valiti Chełmi, vürstiriigi pealinna piiskop Kirill II 1243. aastal Kiievi ja kogu Venemaa metropoliidiks. 1251. aastal tegi Kirill reisi Konstantinoopoli, Konstantinoopoli oikumeenilise patriarhi juurde, kes kinnitas ta staatust metropoliidina. Kuid õigeusu kiriku pea nõudis, et metropoliidi residents ei tohi asuda vürstiriigi pealinnas, kuna Danilo Romanovitš oli mongolivastase koalitsiooni moodustamisel lähenenud katoliku kiriku pea, Rooma paavstiga. Kuna senine metropoliidi asukoht, Kiiev oli laastatud, siis valis Kirill uueks residendiks teise slaavi tähtsama võimukeskuse Vladimiri-Suzdali vürstiriigi pealinna Vladimiri Kljazma ääres. Danilo Romanovitš naitis tütre 1250–1251 talvel, Vladimiri vürsti Andrei II Jaroslavitšiga. 1252. aastal vallutasid mongolid Vladimiri-Suzdali vürstiriigi, kuna Andrei Jaroslavitš kavandas mongolivastast sõjalist liitu roomakatoliku kiriku vasallidega. Andrei II Jaroslavitš põgenes Rootsi ja uue Mongolite riigi khaani Möngke-khaani poolt anti jarlõkk Vladimiri vürstiriigi valitsemiseks, tema vennale Aleksander Nevskile. pisi|vasakul|Kuldhordi doninioonid 1300–1405 Koalitsioonile katolike riikidega, sai Danilo Romanovitš ka Rooma paavsti õnnistuse, kes tunnistas 1253. aastal Danilo Romanovitši Vene kuningana (rex Russiae) ning saatis talle ka kuningakrooni.
1259. aastal saatis aga khaan väed vürstiriiki ning sundis maha lammutama ehitatud kaitserajatised (Volodõmõris, Lutskis, Kamjanets-Podilskõis ja Lvivis) ja vürsti osalema liitlasena sõjakäigus Leedu suurvürstiriiki. Vürsti Lev Danilovitši valitsemisaeg (1264–1301) oli piirkonnale Kuldhordi vasallriigiga rahulik ja majanduslikult ning kultuuriliselt edukas. Boleslavi valitsemisajal viidi läbi riigivalitsemises muudatusi, võttes abiks Saksa ordu alade valitsemise eeskuju. Asutati kaubalinnad ning anti neile ka (Sanok (1339), Lviv (1356) Magdeburgi linnaõigused.
Ukraina alad, Leedu suurvürstiriigis
pisi|[[Saksa-Rooma riik|Saksa-Rooma riigi Tšehhi kuningriigi, Poola kuningriigi, Saksa ordu, Ungari kuningriigi, Leedu, Vene ja Žemaitija suurvürstiriigi, Zaporižžja, Krimmi khaaniriigi ja Kuldhordi vasallidest Vene vürstkondade piirialad, 1386–1434]] pisi|Leedu, Vene ja Žemaitija suurvürstiriik 1434. aastaks pisi|vasakul|[[Leedu, Vene ja Žemaitija suurvürstiriik 13.–15. sajandini]] pisi|Leedu, Vene ja Žemaitija suurvürstiriigi laienemine kuni 1462. aastani
Leedu suurvürst Gediminas (1316–1341) ühendas Kiievi-Vene riigi lagunemise, slaavi vürstiriikide Kuldhordi vasallriikideks muutmise järel slaavi vürstiriikide killustumise tulemusel Leeduga Valge-Vene ja Ukrainas, Kiiev (1321) (Irpeni lahing). Gediminase ajal muutus Leedu, Vene ja Žemaitija suurvürstiriik suurriigiks, mis ulatus merest mereni (Läänemerest Musta mereni). 1320. aastate algul lõi Gediminas Kiievi vürstiriiki Irpeni lahingus, misjärel vallutas Kiievi ja pagendas viimase Rjurikovitšitest Kiievi suurvürsti.
Edela-Ukrainas jagunesid Galiitsia-Volõõnia pärilussõja (1340–1392) järel Galiitsia-Volõõnia vürstiriigi alad Leedu suurvürstiriigi ja Poola kuningriigi vahel, 1344. aastal hõivas Leedu suurvürstiriik Volõõnia, mida valitses järgnevalt Gediminase poeg Lubart ja 1349. aastal Poola kuningriik Galiitsia. 1372–1387 kuulus Galiitsia Ungari kuningriigile. , Puna-Vene Rjurikovitšite kõrvalliini valitsetud, Kuldhordi vasallriigina eksisteeris Kiievi vürstiriik siiski kuni 1362. aastani, mil Siniste Vete lahingu järel liideti Leedu, Vene ja Žemaitija suurvürstiriigiga ning Ukraina ja Valgevene alad moodustasid 2/3 Leedu, Vene ja Žemaitija Suurvürstiriigi territooriumist oma lääneslaavi päritolu elanikkonnaga. Ukraina alasid valitsesid osastisvürstidena Gedimiinid. Suurvürstiriigis said Ukraina linnadest suuremad Magdeburgi õiguse alusel omavalitsuse (Lviv (1356), Kamenets-Podolski (1374), Lutsk (1432), Kiiev (1494–1497)) jt. Magdeburgi linnaõiguse alusel oli linnad vabastatud feodaalkohuststest, -kohtust ja vojevoodide ning riigiametnike võimu alt, ning omasid õigust moodustada omavalitsusorgani raadi.
15. sajandi lõpuks ühendas Moskva Suurvürstiriigi Loode- ja Kirde-Venemaa maad lõplikult, Moskva suurvürsti võimu alla. Moskva suurvürstide kõigi endiste Kiievi-Vene alade ühendamisele suunatud poliitika viis vastasseisuni Leedu, Vene ja Žemaitija Suurvürstiriigiga Lääne-Vene maade valitsemise pärast.
Krimmi khaaniriik
pisi|Rüüsteretked Krimmi khaaniriigist Ukraina ja Vene aadele 15.–16. sajandil pisi|[[Krimmi khaaniriik 16. sajandil]]
pisi|Krimmi khaaniriik, Euroopa kaardil 1596. aastal. [[Gerardus Mercatori atlasest Atlas sive Cosmographicae Meditationes de Fabrica Mundi et Fabricati Fugura]] pisi|vasakul|Krimmi khaaniriik, u 1550 Krimmi khaaniriik (1441–1783) Musta mere ääres Krimmis ja selle naaberaladel Dnepri ja Dnestri vahel, moodustus pärast Kuldhordi lagunemist. Aastast 1475 oli Krimmi khaaniriik vasallisõltuvuses Osmanite riigist. Aja jooksul (1502) allutas Krimmi khaan ka Kuldhordi viimased jäänused, Suurhordi alad keskusega Sarais. Khaaniriigi pealinn oli algul Solhat (nüüd Starõi Krõm), khaan Mengli-Girei (1468–1515) ajast alates oli khaani residents Bahtšisarais. Türgi sultani asehaldur asus aga Kafas (Feodossia).
17. sajandi I pooleni kogusid Krimmi khaanid Moskva suurvürstiriigilt andamit. Khaaniriigi elanikkond oli vaatamata riigi olemasolule põhiliselt rändrahvas ning jätkas mongoli-tatari Kuldhordis välja kujunenud eluviisi: karjakasvatust ning sagedasi sõjakäike naaberriikide (Moskva suurvürstiriigi, tsaaririigi, Rzeczpospolita – Ukraina, Valgevene, Poola ja Leedu) alade vastu. , Poola–Türgi sõda (1485–1503)
Kasakad
pisi|[[Zaporižžja (ajalooline piirkond)|Zaporižžja ehk Dikoje Pole]] Ukraina lõunaosas, Musta mere ääres ja Doni jõe keskjooksul kujunes 15.–16. sajandil piirkondades, kus puudusid linnad ning kuhu ei ulatunud Moskva tsaaririigi ega Rzeczpospolita keskvõim, põgenenud pärisorjadest kasakaühiskond. 16. sajandi poliitilise kaose, rõhutud talupoegade olukorra ja sõdade tõttu muutus põgenemine äärealadele ja kasaklus massiliseks. Kaitseks tatarlaste ja osmanite vasallide vägede vastu organiseerisid kasakad sõjaväeüksused (vataga) ja rajasid kindlustatud laagreid (sitš). Nende keskus oli Zaporižžja Sitš, mis 16. sajandi lõpus rajati ühele Dnepri saarele. Selle järgi sai nime ka nende riigitaoline moodustis (vt Zaporižžja). Kasakate alad Musta mere põhjakaldal asusid lõuna pool Kiievi vojevoodkonda ja Krementšukki, Dnepri keskjooksul kärestike juurest kuni Hortitsa saareni. Kasakaalade ja Krimmi khaaniriigi alade piiriks kujunes Dnepri lisajõe Samara jõgi, ja järgnevalt Donetsi jõe piir.
, Zaporižžja ehk Dikoje Pole Moskva tsaaririigi, Rzeczpospolita ja Krimmi khaaniriigi piirnenud alasid püüdsid oma kontrolli alla saada tugeva keskvõimuga riigid, mis aga kutsus esile 16., 17. ja 18. sajandil esile korduvaid ülestõuse ja mässe. Vt Kasakate ülestõusud (en): Kosiński ülestõus (1591–1593), Nalyvaiko ülestõus (1594–1596), Bolotnikovi ülestõus (1606–1607), Zhmaylo ülestõus (1625), Fedorovychi ülestõus (1630), Sulyma ülestõus (1635), Pavlo Mikhnovychi Pavlyuki ülestõus (1637), Ostryanyni ülestõus (1638), Hmelnõtskõi ülestõus (1648–1654), Barabashi ülestõus (1658), Stepan Razini ülestõus (1667–1671), Paliy ülestõus (1702–1704), Bulavini ülestõus (1707–1708), Haidamakkide ülestõusud (1746 ja 1750), Jemeljan Pugatšov ülestõus (1774–1775) jt.
pisi|Ukraina alad [[16. sajand|16.–17. sajandil Leedu, Vene ja Žemaitija suurvürstiriigis ja Poola kuningriigis ning Rzeczpospolitas]]
Ukraina varauusaeg
pisi|vasakul|Ukraina alad "Landtafel des [[Ungari kuningriik|Ungerlands/Polands /Reuffen/Littaw/Walachei/Burgarei", Sebastian Münster (Basel, 1550)]] pisi|vasakul|Euroopa ja Ukraina alad [[Gerardus Mercatori "Atlas sive Cosmographicae Meditationes de Fabrica Mundi et Fabricati Fugura" (1596)]]
Ukraina alad, Rzeczpospolitas
16.–17. sajandil oli tänapäevase Ukraina ala elanikkond Poola-Leedu ühendriigi (Rzeczpospolita) koosseisus, kuid valdavalt vene õigeusutunnistusega ukraina ja litviinide elanikkond oli allasurutud olukorras Poolas ja Leedus valitsenud katoliku usu ja poola-leedu aadelkonna poolt. 1569. aasta Lublini uniooni järel olid Ukraina alad jaotatud Tšernigivi, Kiievi ja Bratslavi vojevoodkonda. Unioonilepinguga liideti alad Poola krooni maade hulka ning seal läänistati suuri maa-alasid magnaatidele (Wiśniowieckid, Koniecpolskid, Kalinowskid, Potockid) ning viidi sisse kuninglike riigimõisate süsteem ja uute mõisate ning maavalduste hõivamisel haarati seniseid kohalike talupoegade alasid ja kehtestati ka teokohustused. Uniooniga moodustatud ühine seim ja riigivalitsemises osalemiseks eelduseks seatud katoliku usutunnistusse üleminek, soodustas ukraina ja slaavi elanikkonna aadelkonna poloniseerumist ning katoliku usku üleminekut (Wiśniowieckid, Massalskid, Ostrorógid, Czarnkowskid, Koreckid, Sanguszkod, Słuszkad, Tyszkiewiczid). Kasakate alade hõivamine ja nende traditsioonilise eluviisi piiramine (regulaarsed rüüsteretked Musta mere äärsetele Osmanite riigi ja nende vasallide aladele) tingisid aga nendepoolseid regulaarseid ülestõuse ja mässe. Musta mere põhjaranniku ja kagu-Ukraina alad olid Osmanite riigi võimu all.
Kuningas Zygmunt III Waza valitsemisajal (1587–1632), kreekakatoliku kirikukoguduste kirikukogul Brest-Litovskis lepiti kokku 33 tingimust, mille alusel kogudused tunnistavad Rooma paavsti ülimuslikkust: teoloogilised põhimõtted, vanaslaavi kirikuteenistuse keele säilimine, Julianuse kalendri säilitamine kirikutähtpäevade tähistamisel ja vaimulike õigus pereelule jt. 23. detsembril 1595 kinnitas paavst dekreediga (Magnus Dominus et laudabilis) need punktid. 1596. aastal moodustasid Rzeczpospolita territooriumil asuvate ukrainlaste ja valgevenelaste kreekakatoliku kiriku kogudused Bresti uniooniga Rooma paavstile ja Roomakatoliku kirikule alluva uniaadikiriku – Valgevene ja Ukraina Kreekakatoliku Kiriku. Uniooniga mitteühinenud õigeusu kirikukoguduste vara suures osas konfiskeeriti ja tegevust takistati. Tegevust jätkas vaid Kreeka õigeusu Lvivi piiskopkond ja Poola keskvõimu poolt nõrgalt kontrollitud Zaporižžja ning iseseisvates linnades. Õigeusu metropoolia taastati Kiievis, 1620. aastal nimetas Jeruusalemma patriarh ametisse Kiievi metropoliidi ja taastati ka õigeusu piiskopkonnad enne Poola–Türgi sõja Khotyni lahingut 1621. aastal ning seejärel ka Przemyślis, Połackis, Vladimiris, Lutskis, Chełmis ja Pinskis.
Hetmaniriik ja Zaporižžja Sitš
pisi|vasakul|[[Bogdan Hmelnõtski]] , Hetmaniriik, Zaporižžja Sitš 16.–18. sajandil moodustus Dnepri kärestikest lõuna pool Zaporižžja Sitš, Ukraina kasakate omavalitsuslik riigitaoline moodustis, millel oli järgnevalt oluline osa ukrainlaste ülestõusudes ja Osmanite riigi ning Krimmi khaaniriigi vastases võitluses. Peeter I purustas Zaporižžja Sitši alles 1709. aastal. Rzeczpospolita püüdis saavutada vabameelsete kasakate üle kontrolli, võttes osa kasakatest Registrikasakatena riigi ülalpidamisele ning andes neile privileege, kuid see tekitas sisepingeid ja vastuolusid üldise kasakamassi vahel. Registrikasakad omasid privileege alaliselt, tavakasakaid kasutati ära riigi huvides, ainult ajutiselt kriisisituatsioonides ja sõdades, mille järel antud lubadusi ei täidetud.
Zaporižžja Sitš oli Rzeczpospolita riigi idaaladel, kuid keskvõimu poolt nõrgalt kontrollitav territoorium, mille elanikkond kasakad, osalesid palgasõduritena tolleaegsetes sõdades, astudes ajutisse teenistusse sõdivate poolte poolel. Kasakad osalesid vene pärilussõjas, Poola-Vene sõjas (1609–1618), Poola–Türgi sõjas (1620–1621) jt. Zaporižžja Sitš asus muslimliku Osmani riigi, nende vasallriigi Krimmi khaaniriigi, vene õigeuskliku Moskva suurvürstiriigi ja kristlike riikide piirialal, mistõttu oli nende territoorium pidevalt ohustatud sõjategevusest. ,  hetman (1616–1622) Petro Konaševõtš-Sagaidatšnõi pisi|400px|vasakul|[[Guillaume le Vasseur de Beauplani ja Willem Hondiuse «Delineatio Generalis Camporum Desertorum vulgo Ukraina. Cum adjacentibus Provinciis», 1648 (vaade põhjasuunalt)]]
Poola–Türgi sõda, 1620–1621
Poola–Türgi sõjas (1620–1621) tungis Türgi sultan Osman II vasallide vägedega lõuna, Moldova suunalt Rzeczpospolita idaaladele, kuid peatati Dniestri jõe paremal kaldal asunud Khotyni kindluse piiramise ebaõnnestumise järel. Kaotusterohke sõja lõpetanud rahuleping allkirjastati 8. oktoobril 1621 aastal.
Perejaslavi raada
Pärast nelja-aastast iseseisvat võitlust oli Hmelnõtskõi sunnitud pöörduma abi saamiseks Moskva tsaaririigi poole, kelle abi eest võitluses nõustus Ukraina 1654. aastal Perejaslavi raadal andma Moskva tsaaririigi protektoraadi alla. 8. jaanuaril 1654 otsustas Perejaslavi raada, mida juhtis hetman Bogdan Hmelnõtskõi, et edaspidi ei allu kasakad Poola kuningale, vaid Moskva tsaarile. Perejaslavi lepinguga, Moskva tsaari ja kasakate vahel koosnes: (1) kasakate, Perejaslavi ja teiste kasakate kontrolli all olevate linnade elanike truudusvanne tsaarile; (2) Hmelnõtski poolt tsaarile esitatud 23-punktine petitsioon; ja (3) tsaari 11-punktilise vastuse, sellele. Hmelnitskõi kontrolli all oli aastatel 1648–1654 ala, mis moodustas mitmesuguste andmete järgi 100 000 – 150 000 ruutkilomeetrit (tänapäeva Ukraina pindala on 603 000 km2). Sel ajal säilis Dnepri alamjooksul veel Zaporižžja Sitš, mis küll tasapisi kaotas oma tähtsust, kuid ei kuulunud Hmelnitski jurisdiktsiooni alla. Zaporižžja kasakaväele kinnitati nende õigused ja vabadused, sh. kasakate õigus kohut pidada ning nende õigused maavaldustele. Zaporižžja kasakaväed võisid valida oma hetmani, kes pidi vanduma truudust tsaarile. Tšigirin pidi jääma hetmani pealinnaks, kasakariigi välispoliitika oli iseseisev (välja arvatud Rzeczpospolitaga ja Osmanite riigiga). Registrikasakate arv fikseeriti 60 000, kes kõik pidid saama tasu osast, mis oli ette nähtud Moskva tsaarile. Tsaar kohustus varustama sõjaliselt kasakaid. Ukraina traditsioonilised šlahta õigused kinnitati. Linnakodanikud võisid endiselt valida linnavalitsuse (raad). Õigeusu Kirik ja kogudused väljaspool Rzeczpospolitat olid Moskva patriarhi (Nikoni) ülemvalitsuse all, kes lubas mitte sekkuda eklesioloogilistesse küsimustesse.
Kolmeteistkümneaastane sõda
pisi|Poola-Vene sõjategevus Ukraina ja Valgevene aladel,1654–1667
1654. aastal puhkes Poola-Vene sõda, mis kujunes Rzeczpospolita jaoks katastroofiliseks. 1654. aasta kevadel tungisid Moskva tsaaririigi väed kolmest suunas Rzeczpospolita, Leedu aladele: sõjatandri keskosas suundus tsaari Aleksei I Mihhailovitši juhtimisel Smolenskile; Novgorodi suunalt tungisid vürst Vassili Šeremetevi juhtimisel väed Neveli, Pihkva, Viciebski ja Połacki suunal ja vürst Aleksei Trubetskoi juhtimisel Brjanski suunalt Roslavli, Mstislau ja Barysaŭ suunal. Hmelnõtskõi saatis sõdimiseks juurde kasakaid hetman Ivan Zolotarenko juhtimisel. Lisaks Moskva vägede sissetungile ida poolt alustasid sõjategevust Rzeczpospolita vastu ka Bogdan Hmelnõtskõi kasakad, keda toetasid Ukraina aladele saadetud väeüksus Vassili Buturlini juhtimisel.
Moskva väed vallutasid 4. juunil Dorogobuži ning Leedu suurhetman Janusz Radziwiłłi väed taganesid Smolenski suunas. Seejärel alistusid: 11. juunil Nevel, 14. juunil Belaja, 28. juunil asus tsaar Aleksei I Mihhailovitš piirama Smolenskit. 29. juunil vallutati Połack, 2. juulil Roslavl, 20. juulil Mstislau. Moskva väed vallutasid 2. augustil Orša, taganemist jätkava ja linna maha jätnud J. Radziwiłłilt. 9. augustil vallutati Vassili Šeremetevi vägede poolt Gluboki linn ja 20. augustil Ozerištša. Samal ajal vallutasid kasakad Homieli, Tšetšerski ja Nõvõi Bõhhovi. 24. augustil alistus Mahiloŭ ning 17. novembril vallutas V. Šeremetev pärast pikaajalist piiramist Viciebski kindluse. Sügise saabumisel, aktiivne sõjategevus katkes.
Järgmisel aastal hõivas Moskva tsaaririik Pinski ja Vilno, kasakad Bogdan Hmelnõtskõi juhtimisel tungisid Lvivi alla.
1657. aastal suri hetman Hmelnõtskõi, kellel polnud head järglast, sest tema poeg Juri Hmelnõtskõi oli veel väga noor. 21. oktoobril 1657 valiti Korsuni raadal uueks hetmaniks Hmelnõtskõi lähikondlane Ivan Võgovski (Iwan Wyhowski).
Andrussovo vaherahu
1657. aastal Ukraina hetmaniks (1657–1659) saanud Ivan Võgovski alustas uuesti sõjategevust Venemaaga, kuid sellele järgnenud Vene–Poola sõda (1657–1667) lõppes Ukraina jaoks kaotusega ning Venemaa ja Poola vahel 1667. aastal sõlmitud Andrussovo rahulepinguga liideti Dnepri jõest ida pool asuvad Ukraina alad Moskva tsaaririigiga. Andrussovo vaherahuga tekkis olukord, kus Ukraina jaotati kahe riigi vahel: Vasakkalda-Ukraina kuulus Venemaale ja Paremkalda-Ukraina Poolale, piirijõeks oli aga Ukrainat poolitav Dnepri jõgi.
Vasakkalda-Ukraina ja Kiievi liitumisega Moskva tsaaririigiga sattusid sealsed elanikud vene õigeusu kultuuriruumi, kuid kaotasid seni Poola-Leedu ühendriigis olnud piiratud autonoomia, jäädes Moskva tsaaririigis valitsenud Moskva tsaaride ainuvalitsuse alla.
Vene suurvürstiriik
1657. aastal suri hetman Hmelnõtskõi ja Korsuni raadal valiti uueks hetmaniks Hmelnõtskõi lähikondlane Ivan Võgovskõi. 1658. aastal sõlmisid Rzeczpospolita esindajad: Volõõnia kastellaan Stanislaw Kazimierz Bieniewski, Smolenski kastellaan Ludwik Kazimierz Jewtaszewski ja hetman Võgovski Gadjatši lepingu, mille kohaselt asendati Poola–Leedu kaksikmonarhia Poola–Leedu–Vene kolmikmonarhiaga. Vasakkalda-Ukrainas tuli lepingu kohaselt Tšernigivi vojevoodkonna, Kiievi vojevoodkonna ja Bratslavi vojevoodkonna põhjal moodustada Vene suurvürstiriik. Sellel pidid olema eraldi seadused, oma seim, sõjavägi ja riigikassa. Suurvürst tuli valida Poola ja Vene ühisel seimil. Vene Suurvürstiriigi riigiusuks pidi jääma kreeka õigeusk, säilima Kiievi metropoolia ja neli õigeusu piiskopkonda, Poola Krooni maadel: Lutskis, Lvivis, Przemyślis ja Chełmis ja üks Leedu suurvürstiriigis, Mstsislaus. Vene suurvürstiriigi juhiks pidi saama hetman Võgovski.
29. juunil 1659 toimunud Konotopi lahingus purustas hetman Võgovskõi, keda toetasid Poola väed Andrzej Potocki ja krimmitatarlaste väed Tatari khaani Mehmed IV Giray juhtimisel, venelaste ja kasakate ratsaarmee (üle 6000 sõduri), kuid vastuseis Võgovskõile siiski suurenes järjest, kuni ta pidi loobuma hetmaniseisusest ja riigist põgenema. 27. oktoobril 1659 valiti tema asemele Hmelnõtskõi 18-aastane poeg Juri Hmelnõtskõi. Seejärel polnud enam kedagi, kes soovinuks Vene suurvürstiriiki luua.
hetman (1663–1665) Pavlo Teteria, (1665–1672) Petro Dorošenko, (1669–1672) Demjan Mnogogrišnõi ''hetman (1672–1687) Ivan Samoilovõtš, (1687–1708) Ivan Mazepa pisi|Sõjategevuse alad, Musta mere põhjarannik. Nicholas Sanson "Tartarie Europeenne ou Petite Tartari ou sont Les Tartares, Du Crim, ou de Perecop" (Pariis, 1665)
Poola-Türgi sõda, 1672–1676
1665. aastal sõlmis Paremkalda-Ukraina hetman (1665–1672) Petro Doroshenko lepingu Osmanite riigi ja nende vasallriigi Krimmi khaaniriigiga ja tungis 1668. aastal Vasakkalda-Ukrainasse. Osmanite ja Krimmi vägede Ukrainasse tungimise järel, rüüstasid ja laastasid nad Paremkalda-Ukrainas ja Poola-Türgi sõja järel annekteerisid aastateks 1672–1699, Podoolia Kamjanets-Podilskõiga, Bratslavi vojevoodkonna, Bratslavi ja Umaniga ning osa Žõtomõrist lõuna pool asuvatest Paremkalda-Ukraina vojevoodkondade aladest, sh Bila Tserkva, Tšerkassõ ja Tšigirini. Kirde-Ukrainas säilis Hetmaniriik, kus asusid linnad: Kiiev, Tšernigiv, Nižõn, Perejaslav, Baturin, Gadjatš, Lubny, Poltava. Ida-Ukrainas, Dnepri keskjooksul säilis Zaporižžja Sitši territoorium. Lõuna-Ukraina Musta mere äärsed territooriumid liideti Osmanite riigiga ja Krimmis valitses Krimmi khaaniriik.
1686. aasta Igavese rahu leping
pisi|Rzeczpospolita ja Moskva tsaaririigi vahelised piirialad pärast 1686. aasta Igavese rahu lepingut Osmanite riigi sekkumise järel Ukraina aladel, sõlmisid Moskva tsaaririik ja Rzeczpospolita 1686. aastal Igavese rahu lepingu, milles kinnitasid Andrussovo rahulepingu (1667) punkte. Rahuleping kinnitas tsaaririigi valdusi Vasakkalda-Ukrainas ja Kiievi linnale, Rzeczpospolitale maksti 146 000 rubla kompensatsiooniks kaotatud Vasakkalda-Ukraina eest. Rzeczpospolita loovutas Moskva tsaaririigile Zaporižžja Sitši, Siveeria ning linnad Tšernigivi, Starodubi, Smolenski neid ümbritsevate maadega. Rzeczpospolita säilitas kontrolli Paremkalda-Ukraina üle.
1686. aastal allutati Konstantinoopoli oikumeenilise patriarhi poolt Kiievi patriarhaat, Vene Õigeusu Kiriku Moskva ja kogu Venemaa patriarhile.
Muslimliku Osmanite riigi ohu ees, sõlmisid katoliku Poola-Leedu ja vene õigeusu Moskva tsaariiriik liidu, millele järgnevalt liitus Moskva tsaaririik Püha Liigaga. Pühasse Liigasse kuulusid lisaks Poola-Leedule, ka Veneetsia vabariik ja Saksa-Rooma riik. pisi|vasakul|Vasakkalda-Ukraina hetman (1687–1708) [[Ivan Mazepa]]
Põhjasõda
1700. aastal alanud Põhjasõja ajal alustas iseseisvussõda Ukraina hetman (1687–1709) Ivan Mazepa, kes sõlmis liidulepingu Venemaa tsaaririigiga sõjas olnud Rootsi kuninga Karl XII-ga. 1708. aastal Mazepa ja Karli vahel sõlmitud lepingu kohaselt pidi Ukraina saama pärast edukat sõja lõppu Venemaaga iseseisvuse, kuid Rootsi vägede kaotus Poltava lahingus lõpetas selle vabanemiskatse Venemaast. Karl XII saavutas oma vägedega olulisi võite Taani ja Poola sõjavägede üle ja troonis Poola kodusõja ajal Poola kuningaks oma marioneti Stanisław I Leszczyński. Olles seal oma võidud kindlustanud, pööras Karl XII oma tähelepanu Venemaale. pisi|vasakul|Lõuna-Ukraina ja [[Krimmi khaaniriik|Krimmi khaaniriigi alad, 1745]] Ta sisenes 40 000 mehest koosneva väe, millest ligikaudu poole moodustasid ratsaväelased, eesotsas Venemaa aladele üle külmunud Wisła jõe. Kuningas eeldas Rootsi abivägede saabumist ja liitu Ivan Mazepa juhitud kasakatega ning otsustas 1708. aastal Venemaa tsaaririigi aladele tungida. Venelased korraldasid Rootsi abivägedele aga varitsusrünnaku ja Venemaa tsaaririigi sõjavägi hävitas Aleksandr Menšikovi juhtimisel Mazepa pealinna ning jälitas viimast seni, kuni too oma napi kolmesaja mehega Karl XII väeni jõudis. , Poltava lahing pisi|[[Hetmaniriik|Hetmaniriigi alad Venemaa keisririigis, 1751]]
Venemaa keisririigis
Põhjasõja järel kehtestati hetmani kontrolli all olnud Ukrainas osaline Venemaa keisririigi valitsus, mis järgneva aja jooksul tasalülitas Ukraina senised valitsusorganid ning Venemaa keisrinna Katariina II ajal piirati Ukraina kasakate iseseisvus lõplikult ja nende juhi hetmani ametikoht likvideeriti 1764. aastal. Ukraina talupojad tunnistati 1764. asta Hetmani universaaliga, sunnismaisteks, Hetmaniriik likvideeriti ning hetmani Kirill Razumovski valitsemisaeg lõppes. Katariina valitsemisajal hakati piirama ka ukrainlaste rahvusteadvust, Ukraina nimetati ametlikult ümber Väike-Venemaaks. 10. novembril 1764 moodustati Väike-Venemaa kolleegium, Ukraina valitsemiseks, kuhu kuulusid 4 esindajat Venemaalt ja 4 Ukrainast ning mida juhtis krahv Pjotr Rumjantsev.
Poola jagamine, 1772
pisi|[[Rzeczpospolita jagamisel 1772, 1793 ja 1795 eraldatud alad]] , Poola jagamised 25. juulil 1772 Peterburis alla kirjutatud konventsioonis deklareerisid Venemaa, Austria ja Preisimaa silmakirjalikult, et on otsustanud Rzeczpospolitas "rahu ja korra taastada". Kompenseerimaks nende sellesuunalisi pingutusi, olevat neil "ajalooline õigus" teatavaile Rzeczpospolita aladele. Rzeczpospolita kaotas 29% oma territooriumist. Venemaale anti Läti idaosa (Latgale) ja sellega külgneva Valgevene alad (Polotsk ja Vitebsk). Austria sai Galiitsia, mis läks Vene võimu alla alles 1939, Preisimaa aga Rzeczpospolita lääne- ja põhjapoolsed alad (Pommeri ja osa Suur-Poolast). 1772. aastal kaotas Rzeczpospolita suurema osa Ukraina edelaosast Galiitsiast esimese Poola jagamise käigus Austria ertshertsogkonnale. Austria Habsburgid omandasid Galiitsia, tuginedes Ungari kuninga vanale pretensioonile selle territooriumi peale. Austria osana nimetati seda Galiitsia ja Lodomeeria Kuningriigiks kahe keskaegse idaslaavi vürstiriigi Galiitsia ja Włodzimierzi järgi.
Vene–Türgi sõda, 1768–1774
, Rzeczpospolita Bari konföderatsioon pisi|vasakul|Musta mere alad 1772 ja Osmanite riigi vasallriigid
Aastatel 1768–1774 toimunud neljanda Vene–Türgi sõda tulemusel Venemaa keisririigi ja Osmanite riigi vahel toimus põhiliselt Dnepri ja Doonau vahelisel alal. Venemaa hõivas Bessaraabia, Moldova ja Valahhia. Sõjas hävitas 1770. aastal Vene sõjalaevastik Çeşme sadamas Türgi sõjalaevastiku (Çeşme merelahing). 21. juulil 1774 sõlmiti Küçük Kaynarci rahu (Küçük Kaynarca rahu, Kjutšukkainardža rahu). Lõuna-Ukraina, sealhulgas Bugi, Dnepri ja Doni suue, läksid Venemaale koos Kinburni, Jenikale ja Kertši kindlustega, nii et Venemaa sai seal väljapääsu Mustale merele.
Osmani impeerium tunnustas Venemaa ülemvõimu Moldova ja Valahhia üle ning Krimmi khaaniriigi suveräänsust, mis annekteeriti 1783 Venemaa keisririigi poolt. 1777. aastal viidi Venemaa väed Krimmi ning seati ametisse nukuvalitsuse Šahin-Girei juhtimisel. Šahin-Girei palus Vene vägedel Krimmi jääda ning kuigi Türgi üritas 1787. aasta suvel khaaniriiki tagasi vallutada, kukkus see läbi. 8. aprillil 1783 kirjutas keisrinna alla ukaasile Krimmi khaaniriigi annekteerimisest, põhjendades seda türklastepoolse rahulepingu rikkumisega. Lisaks Krimmi poolsaarele õnnestus Venemaal saada oma valdusse kogu Musta mere põhjarannik Bugist Kubanini.Venemaa Keisririigis kujunes Krimmi poolsaar eelpostiks Türgi vastu ning seal asutati keisrinna Katariina II korraldusel 1784. aastal Venemaa Musta mere laevastiku baas Sevastopol.
Teine Poola jagamine, 1793
Teise Poola jagamisega läks suur osa Poola riigist Venemaa keisririigile ja teine osa Preisi kuningriigile. Rzeczpospolitast jäi järele vaid 200 000 ruutkilomeetrit. Venemaa keisririigiga liideti alad, millest moodustati Kiievi kubermang ja suur osa Minski, Volõõnia ja Podoolia aladest.
Krimmi sõda
(1853–1856), Vene-Türgi sõda (1877–1878)
Esimene maailmasõda
Ukraina alad piirnesid Austria-Ungariga ning esimese maailmasõja ajal võitlesid Austria-Ungari ja Venemaa väed ägedalt Galiitsia pärast. Ukrainas asus esimese maailmasõja Venemaa keisririigi Looderinne.
22. mail 1916 alanud pealetungi käigus vallutasid Aleksei Brussilovi juhitud väed Ida-Galiitsia ja Bukoviina ning rindejoon liikus 550 km lääne suunas. Juunis, kui Vene oli murdnud läbi Lutski lahe, vallutas ta suurema osa Galiitsiat kolme ja poole kuuga. Austria-Ungari kaotas ligi miljon meest (lisaks 400 000 vangidena). 1917. aasta kevadel, pärast Veebruarirevolutsiooni tahtis Vene kodanlus ka sõda jätkata. Aleksandr Kerenski algatatud juunipealetung Galiitsias lõppes aga pärast esialgset edu lüüasaamisega. Saksamaa ja Austria-Ungari väed surusid 19. juulil alanud vastupealetungiga Vene väe kohati 130 km tagasi.
Veebruarirevolutsioon
1917. aasta Veebruarirevolutsiooni järel, mille tulemusena loobus troonist Venemaa keiser Nikolai II ja moodustati Venemaa Ajutine Valitsus eesotsas vürst Lvoviga, moodustati 19. märtsil 1917 Petrogradis Ukraina Rahvusnõukogu, mis nõudis Vene riigilt ukrainakeelseid koole ja kohtuid, Ukraina kubermangu komissare ja Ukraina asjade erikomissari ajutise valitsuse juures. Ukraina poliitilised jõud ei püstitanud veel eesmärki eralduda Venemaast, vaid esitasid nõudmisi föderatiivse demokraatliku riigi moodustamiseks. pisi|vasakul|[[Mõhhailo Gruševski]]
Ukraina pärast Venemaa Keisririigi lagunemist
pisi|vasakul|[[Pavlo Skoropadski]] Novembris 1917, pärast Petrogradis bolševike korraldatud Oktoobrirevolutsiooni, Venemaa Ajutise Valitsuse kukutamist ja Nõukogude Venemaa Rahvakomissaride Nõukogu võimuletulekut, kuulutasid ukraina rahvuslased välja oma iseseisva Ukraina Rahvavabariigi (URV) Ukraina Keskraada (7. november 1917– 29. aprill 1918) juhtimisel, mille juhiks oli Mõhhailo Gruševski. pisi|Rindejoon [[Brest-Litovski rahuleping|Brest-Litovski vaherahu sõlmimise ajal 1918. aastal]] Vaatamata Ukraina iseseisvuse väljakuulutamisele pidi URV siiski olema föderatsioonis Venemaaga. 17. detsembril Venemaa Nõukogude Vabariik küll tunnustas Ukraina Rahvavabariiki, kuid juba 25. detsembril kuulutas Harkivis kogunenud I Üleukrainaline Nõukogude Kongress Ukrainas välja nõukogude vabariigi. Kohe algas Ukraina idaosas relvastatud võitlus ühelt poolt Keskraada ning teiselt poolt Ukraina Nõukogude Vabariigi ja seda toetavate Venemaa bolševike jõudude vahel.
President Woodrow Wilsoni 8. jaanuaril 1918 peetud Ameerika Ühendriikide Kongressi ühisistungil kõnes püstitatud Neljateistkümne teesiga toetati rahvaste üldise enesemääramisõiguse raames ka seni Austria-Ungari ja Venemaa keisririigi vahel jagatud Ukraina iseseisvumist.
5. veebruaril 1918 hõivasid ukraina bolševike ja neid toetava Nõukogude Venemaa Punaarmee väed Kiievi ning kuu lõpuks jäi Ukraina Rahvavabariigi vägede kätte vaid ala Volõõnias, Žitomõrist läänes. URV oli sunnitud otsima abi väljastpoolt. Reaalsete liitlastena tulid selles olukorras kõne alla ainult Keskriigid ning 12. veebruaril esitaski URV valitsus neile palve sõjalise abi saamiseks.