cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Edwin Hubble
Elulugu
Hubble hakkas süstematiseerima vaadeldud galaktikaid kuju järgi: korrapäratud, elliptilised, spiraalsed ja varbspiraalsed. Samuti määras ta ära nende kaugused ning uuris nende sisaldust ja valgusmustreid. Just seetõttu tegi ta veel teisegi kaaluka avastuse – galaktikad liiguvad teineteisest eemale kiirusega, mis on võrdeline nende kaugusega. Mida kaugemal galaktikad paiknevad, seda kiiremini need taanduvad. Vaatlused viisid lõpuks Hubble'i seaduse ehk punanihke seaduse formuleerimiseni 1929. aastal.
Hubble'i seadus tõestas, et Universum paisub. Hubble arvutas ka välja, et Suur Pauk toimus 2 miljardit aastat tagasi. Hilisemad arvutused on selle nihutanud aga ajale 13 miljardit aastat tagasi.
Selleks ajaks oli Albert Einstein maailmale juba tutvustanud oma üldrelatiivsusteooriat ning avastanud, et selle järgi pidi Universum kas paisuma või kokku tõmbuma. Võimetu uskuma, mida tema enda võrrand talle rääkis, pani Einstein sinna sisse kosmoloogilise konstandi. Einsteini universum oli staatiline ja liikumatu. Pärast Hubble'i avastusi olevat Einstein aga öelnud, et see oli tema elu kõige suurem eksimus, ning isegi külastas Hubble'it 1931. aastal, et teda tänada.
1934. aastal avaldas Hubble raamatu "Punanihked udukogu spektris".
pisi|300px|Edwin Hubble 1946. aastal autasustati teda teenetemedaliga. 1948. aastal valiti ta Oxfordi Queens' College'i auliikmeks panuse eest astronoomiasse.
Pärast sõja lõppu jätkas Hubble tööd Mount Wilsonis, kus ta üritas veenda oma tööandjat selles, et on vaja muretseda veel parem teleskoop veelgi kaugemate Universumi alade uurimiseks.
Hubble aitas luua Hale'i teleskoobi, mis pandi üles Palomari observatooriumis. Hubble'il oli au olla esimene, kes sellega tööle hakkas. Kui BBC küsis temalt, mida ta loodab uue teleskoobi abil leida, vastas ta: "Me loodame leida midagi, mida me ei oska oodata."
Hubble jätkas tööd nii Mount Wilsoni kui ka Palomari observatooriumis.
Elu viimastel aastatel üritas ta saavutada astronoomia arvestamist füüsikateaduste hulka, selle asemel, et olla omaette teadus. Ta tegi seda peamiselt selleks, et ka astronoomidel – ka temal endal – oleks võimalus saada pärjatud Nobeli auhinnaga suure panuse eest astrofüüsikasse. Ta võitles selle nimel kaua, kuid üsna tulutult. Lõpuks, 1953. aastal otsustas Nobeli auhinna komitee siiski, et astronoomiatöid hinnatakse füüsikaauhinna kõlvuliseks. See oli aga juba paar kuud pärast Hubble'i surma ning Nobeli auhinda ei anta välja postuumselt.
Edwin Powell Hubble suri peaajutrombi tõttu. Tema abikaasa Grace ei pidanud talle matuseid ega avaldanud kunagi, mida oli teinud Hubble'i maiste jäänustega. Arvatakse, et Hubble'i soov oli kas olla maetud tähistamata hauda või saada tuhastatud.
1961. aastal avaldati postuumselt Hubble'i teine raamat "Hubble'i galaktikate atlas".
Siiani on kuulus Hubble'i ütlemine: "Varustatud viie meelega, uurib inimene Universumi enda ümber ja kutsub seda seiklust teaduseks."
Hubble'i nimi anti ka NASA ja Euroopa Kosmoseagentuuri ESA ühistööna valminud kosmoseteleskoobile, mis pildistab kaugeid tähti, udukogusid ja galaktikaid.
Hubble'i auks on tema järgi nimetatud ka üks 1955. aastal avastatud põhivöö asteroid ning üks 81-kilomeetrise läbimõõduga kraater Kuul.
1999. aastal arvas ameerika ajakiri Time Edwin Powell Hubble'i 20. sajandi 100 kõige suurema mõtleja hulka.
Hubble'i seadus ehk punanihe ja Universumi paisumine
Kui Hubble hakkas süstematiseerima galaktikaid, avastas ta, et galaktikad liiguvad teineteisest eemale kiirusega, mis on võrdeline nende kaugusega. Mida kaugemal galaktikad paiknevad, seda kiiremini kihutavad need eemale. pisi|300px|Hubble'i seadus 1929. aastal jõudis ta Hubble'i seaduse ehk punanihke seaduse sõnastamiseni. See kujutab endast empiirilist seadust, mille järgi galaktikate eemaldumiskiirus v on võrdeline nende kaugusega r: v=Hr, kus H on Hubble'i konstant.
Jäädvustades tähevalguse värvilist kujutist, saavad astronoomid teada, kui kiiresti täht liigub. Kui täht liigub vaatlejast eemale, siis on tähelt lähtuvad valguslained väljaveninud. See põhjustab kujutise nihkumist spektri punase otsa poole. Selle niinimetatud punanihke suuruse järgi saab kindlaks teha tähe liikumise kiiruse.
Hubble'i seadus tõestas, et universum paisub. Seda väidet toetas ka Einsteini relatiivsusteooria.
Hubble arvutas ka välja, et Suur Pauk toimus 2 miljardit aastat tagasi. Hilisemad arvutused on selle nihutanud aga ajale 13 miljardit aastat tagasi.
Universumi paisumisest tulenes omakorda Suure Paugu teooria, mille järgi oli terve Universum – määratu hulk energiat – kunagi pakitud kokku ühte punkti, plahvatanud ning sestsaadik alates kogu aeg paisunud.
Teadlastel on aga erinevad arvamused Universumi tuleviku osas. Mõned usuvad, et Universum jätkab paisumist, muutudes suuremaks ja külmemaks. On teada, et kui galaktikad liiguvad laiali, siis ühe galaktika gravitatsioon tõmbab teisi, aeglustades niimoodi paisumist.
Mõned kosmoloogid arvavad, et triljonite aastate pärast gravitatsioon pidurdab galaktikate liikumise täielikult, kuni nende kaugenemine lakkab. Gravitatsioon hakkab siis galaktikaid üksteise poole tagasi tõmbama, Universum tõmbub kokku, kuni kõik on jälle koos ühes punktis. Viimaks laguneb Universum jõuliselt kokku sissepoole suunatud plahvatuses ehk implosioonis, mida kutsutakse Suureks Kollapsiks.
Hubble'i järjestus
Hubble'i järjestuseks kutsutakse Hubble'i poolt 1925. aastal välja töötatud galaktikate klassifitseerimise süsteemi. Oma graafilisele kujutuse tõttu kutsutakse seda ka helihark-diagrammiks.
Elliptilised galaktikad sorteeritakse selle järgi, kui lamedad nad taevas paistavad. See ei pruugi ega pea sugugi vastatama galaktika tegelikule morfoloogiale. Siis jagatakse galaktika spiraalid kaheks: tavalisteks ja varbseteks, ning neid liigitatakse veel omakorda harude tiheduse järgi.
Hubble rajas oma klassifikatsiooni selle aja teleskoopidest tehtud fotodele galaktikatest. Ta uskus, et elliptilised galaktikad on galaktikate varased vormid, mis võivad areneda hiljem spiraalseteks galaktikateks. Tänapäeval teadmised näitavad aga, et see võib-olla hoopis vastupidi – elliptilised galaktikad on spiraalsete ja/või korrapäratute galaktikate kokkupõrke tulemus.
Igatahes pole Hubble'i järjestus evolutsiooniline, vaid lihtsalt välimuse ja omaduste järgi klassifitseeriv.
Hirohito
pisi|Hirohito kroonimisrüüs 1926 Hirohito (裕仁) (29. aprill 1901 – 7. jaanuar 1989) oli 124. Jaapani keiser 1926–1989. Tema valitsejadeviis oli Shōwa, mistõttu teda tuntakse ka Shōwa-tennona. Ta oli viimane Jaapani keiser, keda austati šintoismis elava jumalana 1945. aastani.
Hirohito oli keiser Yoshihito poeg ning sai troonile pärast viimase surma. Formaalselt oli ta absoluutne monarh, reaalselt juhtis riiki aga aastani 1945 sõjaväelastest koosnev autoritaarne valitsus, mille eesotsas oli Hideki Tojo. Valitsus soovis teha Jaapanist Kaug-Ida valitsejat. Selle üle, kas Hirohito seda suunda toetas, on palju polemiseeritud, ent tõde pole selgunud siiani. Siiski ei antud Hirohitot sõjakurjategijana kohtu alla; ta pidi vaid loobuma enda kummardamisest jumalana.
Kui sõja kulg juunis 1942 pöördus Jaapani vastu, kaasas Hideki Tojo keisri riigi ellu, sundides inimesi end tema nimel ohverdama. Hirohito hakkas valitsust mõjutama alles siis, kui kaotus muutus möödapääsmatuks, ent ta jäi oma otsustega hiljaks: Hiroshimale ja Nagasakile heideti aatomipomm. 1945. aasta 15. augusti raadiokõne, milles ta teatas Jaapani alistumisest eelmisel päeval, oli läbi aegade esimene Jaapani keisri otsepöördumine oma rahva poole. Hirohito oli bioloog ning merebioloogiat käsitlevate raamatute autor.
Perekond
Keisri abikaasa oli keisrinna Nagako (1903–2000). Neil sündis 7 last:
Mäo mõis
pisi|[[Härrastemaja]] pisi|Valitsejamaja Mäo mõis (saksa keeles Mexhof) oli rüütlimõis Paide kihelkonnas Järvamaal. Tänapäeval jääb Mäo mõisa keskus Paide linna Järva maakonnas.
Mõisa peahoone koordinaadid on.
Ajalugu
Mäo mõisat on esmamainitud 16. sajandil, mil mõis kuulus Meckside perekonnale. Nende järgi sai mõis ka oma saksakeelse nime.
17. sajandil kuulus mõis kuulsale Rootsi väejuhile Lennart Torstensonile. 1669. aastal sai omanikuks kindralmajor Hans von Fersen. Pärast Põhjasõda kuulus mõis väga pikka aega Stackelbergidele ning mõnda aega ka Löwensternidele ja Essenitele.
Mõisa viimane omanik enne 1919. aasta võõrandamist oli Alexandra von Grünewaldt, kes oli kuulsa Vene helilooja Nikolai Rimski-Korsakovi vennatütar. Helilooja veetis mitmed suved Mäo mõisas ning korraldas seal kodukontserte.
Härrastemaja
Mäo mõisa kahekorruseline barokne kivist härrastemaja ehitati 17. sajandi lõpus. Hoone hävis Põhjasõjas ning selle säilinud müüridele rajati uus häärber 18. sajandil. 19. sajandi esimesel kolmandikul ehitati hoone põhjalikult ümber klassitsistlikus stiilis. Hoone ehitati pikemaks ning sai kolmeosalised kaaraknad ehk Veneetsia aknad ja nelja sambaga portikuse.
1960.–1970. aastatel varemeteks muutunud härrastemaja hakati 1980. aastate lõpul taastama. Valmisid küll uued laed ja katused, kuid siis töö katkes. Hoonest on säilinud vaid majakarp ning enamik arhitektuurseid detaile on hävinud. Ümberehitatuna on säilinud ka kõrvalhooneid.
Aleksander Seiman
Elulugu
Aleksander Seiman sündis 1886. aasta 23. jaanuaril mõisatöölise peres.
Teenistus Eesti rahvusväeosades
1918. aastal asus Aleksander Seiman teenistusse 1. Eesti jalaväepolku, kus määrati polgukomandör Ernst Põdderi abiks 21. veebruaril 1918, 24. veebruaril 1918 ülendati polkovnikuks. Seiman oli 6.–11. märtsini 1918 1. Eesti jalaväepolgu ajutine ülem.
Puhtpuistu
Puhtpuistu on puistu, milles üks puuliik (enamuspuuliik) moodustab vähemalt 90% elusate puude mahust.
Aleksander Seiman
Eesti Vabadussõjas
Vabadussõja algul saatis kindralmajor Aleksander Tõnisson polkovnik Aleksander Seimani 21. novembril 1918. aastal taastama Saksa okupatsioonivõimude poolt laialai saadetud 4. Eesti jalaväepolku asukohaga Narvas. A. Seiman moodustas Vabadussõja alguses valitsenud segaduseajal 595 võitlejast koosneva 2 pataljonilise, sõjaliselt arvestatava väeosa, mis pidas esimesi kaitselahingud Viru rindel 1918. aasta novembris.
Puhtpuistu
Näiteks puhta kasepuistu tähistus on 100 Ks (100% kaske). Puhtpuistu nimetus tuleneb enamuspuuliigist (nt kaasik).
Puhtpuistut on võimalik välja kujundada hooldusraietega. Looduskaitseala piiranguvööndis on see aga keelatud (kui ei ole konkreetsel juhul määratud teisiti).
Aleksander Seiman
Eesti Vabadussõjas
Seiman pälvis 4. Jalaväepolgu juhtimise eest kolm Vabadusristi. Kolmekordseid Vabadusristi kavalere oli Eestis üheksa.
Vabadussõja lõpus, 1920 alguses teenis polkovnik Seiman Sõjavägede Ülemjuhataja juures staabiohvitserina.
Pärast Vabadussõda töötas Seiman Sõjaministeeriumis, Sise-, ranna- ja õhukaitse ülema kohuste täitjana ja Kaitseliidu ülemana. 1929. aastal kandideeris ta Asunikkude, Riigirentnikkude ja Väikepõllupidajate koonduse kandidaadina Tallinnas IV Riigikogu valimistel.
1936. aastal alanud Vapside riigipöördekatse kohtuistungil süüdistati : Andres Larkat, Johannes Woldemar Hollandit, Aleksander Seimani, Paul-Georg Laamani, August-Julius Klasmani, kapten Ants Pedakut, Leonhard-Herman Pallonit, Karl Podrätsikut, Aleksander Wilti, Nikolai Tuimanit, Arnold Liivakut, Anton Allikut, Mihail Kalmi, Viktor Puskarit, Hjalmar Mäed, Eduard-Alfred Kubbot, Alfred Sampkat, Hans-Walter Parist ja Bernhard Välit, sellet et nemad 1935. a. Tallinnas ja Tartus kaitseseisukorra maksvuse ajal ja maksvuse piirkonnas kokkuleppel teiste, isikutega valistasid ette Eesti vabariigis põhiseadusega maksmapandud riigikorra vägivaldset muutmist. Selleks organiseerisid nad lööksalku kallaletungimiseks riigivanemale, kaitsevägede ülemjuhatajale, vabariigi valitsuse liikmetele ja Valitsusasutustele. Nende sihiks oli vägivaldselt Eesti vabariigi etteotsa seada teisi isikuid, kes selleks seaduslikus korras ei ole volitatud, ja riigi üldjuhtimine panna oma meestest koosneva asutuse, „rahvuskongressi" peale, milline põhiseaduses pole ette nähtud, ühtlasi muretsesid nad kallaletungiks 10 kilo dünamiiti, 77 käsigranaati, püstolkuulipilduja ja käsirelvi ning jaotasid omavahel osad ja ülesanded kallaletungimise teostamisel, määrates kallaletungi aja 8. detsembriks 1935. a., kui vabariigi valitsus pidi minema Estonia teatrihoonesse Isamaaliidu kongressile. Selle raske kuritöö ettevalmistamine katkes mässumeestest enestest mitteolenevail põhjustel, sest et nemad tabati politseivõimude poolt ja wahistati ööl vastu 8. detsembrit. 1936-1938 viibis Aleksander Seiman Vabadussõjalaste liikumise liikmena vangistuses Tallinnas Patarei vanglas.
Mõisteti surma Nõukogude okupatsioonivõimude tribunali poolt 25. jaanuaril 1941, lasti maha.
7. oktoobril 2016 avati Rae vallas Järvekülas Aleksander Seimani mälestuskivi.
Radhakant Bajpai
Radhakant Bajpai on indialane, kellel on väga pikad kõrvakarvad.
2003. aastal olid tema kõrvakarvad kuni 13,2 cm pikkused ja Guinnessi rekordite raamat tunnistas ta kõige pikemate kõrvakarvadega inimeseks.
2009. aastal, kui ta oli 58-aastane, olid tema kõrvakarvad kuni 25 cm pikkused.
Ta elab Uttar Pradeshi osariigis Kanpuri linnas.
Tapio Rautavaara
pisi|Tapio Rautavaara (1937) pisi|Tapio Rautavaara (1952) Kaj Tapio Rautavaara (ka Tapsa Rautavaara; 8. märts 1915 Nokia – 25. september 1979 Helsingi) oli soome sportlane, laulja ja näitleja.
Tapio Rautavaara oli mitmekülgne sportlane, kes võitis odaviskes kuldmedali 1948. aasta Londoni olümpiamängudel ja pronksmedali 1946. aasta Euroopa meistrivõistlustel Oslos. Lisaks tuli ta 1958. aastal vibulaskmises võistkondlikuks maailmameistriks.
24. septembril 1979 Tapio Rautavaara libises ja kukkus Tikkurila ujulas Vantaas lüües pea vastu põrandat. Ta viidi lähedasse tervisekeskusesse, kus tema vigastusi ei võetud tõsiselt, sest arvati, et ta on purjus. Tema pea seoti kinni ja ta saadeti koju. Ta suri järgnenud ööl ajuverejooksu tõttu oma kodus Helsingis Oulunkyläs. Ta on maetud Malmi surnuaeda.
Theodore Dreiser
Theodore Herman Albert Dreiser (27. juuli 1871 Terre Haute, Indiana – 28. detsember 1945 Hollywood, California) oli ameerika kirjanik, naturalismi esindaja.
Ta sündis vaeses saksa sisserändajate perekonnas. 1892. aastal asus ta ajakirjanikuna tööle Chicagos. 1894. aastal kolis ta New Yorki ning sai edukaks ajakirjatoimetajaks ja kirjastajaks.
Tema esimene romaan "Õde Carrie" ("Sister Carrie") ilmus 1900. aastal. See räägib noorest naisest, kes suundub elama suurlinna, kus ta hakkab teostama oma Ameerika unelmat. Teos osutus "ebamoraalsuse" tõttu skandaalseks. Tema järgmised romaanid kinnistasid tema tuntust silmapaistva naturalismi esindajana. Pärast romaani "Jennie Gerhardt" (1911) edu hakkas Dreiser kirjutama tähiskohaga kirjanikuna. Aasta hiljem ilmus kolmas romaan "Finantsist" ("The Financier"). Selle peategelane on Frank Algernon Cowperwood, kes põhineb päriselulisel automagnaadil Charles Yerkesil. "The Financier" moodustab koos selle järgedega "The Titan" (1914) ja "The Stoic" (1947) "Iha triloogia" ("Trilogy of Desire"). 1915. aastal ilmus osaliselt autobiograafiline "The "Genius"", mida peeti kohati nilbeks ja see korjati mitmeks aastaks müügilt ära.
1925. aastal ilmus Dreiseri kõige kuulsam romaan "Ameerika tragöödia" ("An American Tragedy"). Teos põhineb 1906. aastal toimunud päriselulisel Grace Browni mõrval ja sellele järgnenud tema armastatu kohtuprotsessil. Teosel põhineb ooper (2005; autor Tobias Picker), muusikal (1995; autor Charles Strouse) ja mitu filmi, sh "Koht päikese all" ("A Place in the Sun"; 1951), mis pälvis kuus Oscarit.
Lisaks kirjutas Dreiser lühijutustusi, näidendeid, esseesid ja memuaare.
Aleksander Kulgver
Aleksander Kulgver VR I/3 (kuni 1937. aastani Aleksander Kulbusch, 1. (vkj) / 13. september 1888 Uue-Vändra vald, Pärnumaa – 27. detsember 1941 Sevurallag) oli Eesti sõjaväelane (kolonelleitnant, 1937).
Isiklikku
Tema poeg oli arhitekt Ülo Kulgver.
Rudolf von Rheinfelden
Rudolf von Rheinfelden (u 1030 – 15. oktoober 1080) oli Švaabimaa hertsog 1057–1079 ja Saksa vastukuningas 1077–1080.
Rudolf kasutas 1057. aastal ära Saksa kuninga Heinrich IV alaealisust ning röövis tema õe Matilda. Seetõttu pidi kuningas talle andma nii Švaabimaa hertsogkonna kui ka oma õe temaga naitma. Alguses toetas Rudolf Heinrichit, kuid kui puhkes investituuritüli paavstiga, otsustas Rudolf seda ära kasutada ning lasi ennast 1077 vastukuningaks valida. Ta lubas paavstile kõiki järeleandmisi, et see teda tunnustaks. 1080. aastal paavst tegigi seda ning pani Heinrichi taas kirikuvande alla. Kuid Saksamaal oli toetus siiski pigem Heinrichi poolel ja nii suutis too Rudolfit mitmes lahingus 1079. aastal lüüa. 1080. aastal kaotas Rudolf lahingus parema käe ning suri peagi pärast seda. Švaabimaa oli juba 1079. aastal antud Heinrichi liitlasele Friedrich von Hohenstaufenile.
Valdai kõrgustik
Valdai kõrgustik|thumb Valdai kõrgustik (vene keeles Валдайская возвышенность, Валдай) on ulatuslik kõrgustik Ida-Euroopa lauskmaa loodeosas Tveri oblasti lääneosas ja Novgorodi oblasti lõunaosas. Laiemas mõttes Valdai kõrgustiku koosseisu kuuluvad ka Tihvini ja Vepsa kõrgustik Leningradi ja Pihkva oblastis ning mõned teised kõrgustikud Tveri ja Smolenski oblastis. Keskmine kõrgus on 150-250 m, kõrgeim tipp 346,9 m.
Valdai kõrgustiku pealiskord koosneb karboni ajastu lubjakivist, merglist ja savist, ta on kaetud mandrijää ning liustikujõgede ja jääjärvede setetega. Loodenõlv on järsk, kagunõlv on lame. Pinnamood on künklik, peamised pinnavormid on moreentasandikud. Esineb palju järvi, sealhulgas Ülemvolga järvestik (Peno järv, Vselugi järv, Volgo järv jt), Seligeri järv ja teised. Valdai kõrgustik on tugevalt soostunud. Kõrgustiku kaguosaga külgneb Valdai jääaja lõunapiir.
Valdai kõrgustik on Volga jõgikonna ja Läänemere vesikonna veelahe. Kõrgustikul saavad alguse Volga, Daugava, Dnepr, Lovat, Msta, Pola, Mologa ja teised jõed.
Radu Vasile
Radu Vasile (10. oktoober 1942 Drăgășani – 3. juuli 2013 Bukarest) oli Rumeenia poliitik.
Ta oli Rumeenia peaminister 17. aprillist 1998 kuni 13. detsembrini 1999.
Philipp Otto Runge
pisi|Autoportree. 1804/1805|alt= Philipp Otto Runge (23. juuli 1777 Wolgast, Rootsi Pommeri – 2. detsember 1810 Hamburg) oli saksa kunstnik.
Ta oli Caspar David Friedrichi kõrval üks tähtsamaid sakslasest maalikunstnikke, kes esindas Põhja-Saksa vararomantismi. Kunstiteoreetikuna väljendas ta oma aja kohta revolutsioonilisi mõtteid.
Lapsepõlv
Philipp Otto Runge sündis sadamalinnas Wolgastis, mis asub tänapäeva Saksamaa Mecklenburg-Vorpommerni liidumaal Läänemere ääres. Runge isa oli jõukas laevaomanik ja kaupmees Daniel Nikolaus Runge (1737–1825), ema Magdalena Dorothea Runge (1737–1818). Kunstnik oli paari üheksas laps, peres kasvas kokku 11 last. Isaisa Nicolaus Runge (1700–1766) oli pärit Rügeni talupojaperekonnast, mis 1720. aastal asus Wolgasti elama ja sai 1729. aastal kodanikuõigused. Philipp, kes haigestus juba varajases lapsepõlves kopsutuberkuloosi, pidanuks jätkama isa ametit, kuid surus läbi oma tahtmise saada maalikunstnikuks.
Elukäik ja haridustee
Runge head kunstnikukätt on näha juba tema varastest lillemotiividega käärilõigetest, mille tegemist õpetas talle ema. Tema mõttemaailma suur mõjutaja oli Wolgasti kooli juhataja Ludwig Theobul Kosegarten, kelle kaudu Runge tutvus panteistliku maailmavaatega. 18-aastaselt asus Philip Otto Runge oma venna Danieli eeskujul õppima ühes Hamburgi laevandusettevõttes ärinduse põhitõdesid. Hamburgis veedetud aastatel käis ta tihedalt läbi oma venna sõpruskonnaga, eriti märgiline oli tutvus kirjanik Ludwig Tieckiga. Varasemat kunstiharidust omamata asus Runge 1797. aastal 20-aastaselt võtma joonistustunde kunstnik Heinrich Joachim Herterichilt. Sellest ajast alates pühendus mees täielikult kunstile. 22-aastaselt palus ta oma protestantidest vanematelt luba minna õppima kunsti, väites, et kunsti kaudu saab ta väljendada nende pere sügavat sidet usuga. Ta võeti 1799. aastal vastu Kopenhaageni Akadeemiasse, kus õppis kolm aastat Jens Jueli ja Nicolai Abraham Abildgaardi käe all peamiselt klassitsistlikus stiilis maali. Ajaloomaal oli kõrgelt hinnatud ning ka Runge plaanis kunstnikuna just selles stiilis tegutseda. 1801. aastal osales ta Weimari kunstisõprade (Weimarer Kunstfreunde) võistlusel teosega "Achilleus ja Skamandros" ("Achill und Skamandros"), kuid tema tööle sai osaks karm kriitika, misjärel hülgas Runge õpingutel omandatud klassitsistliku stiili ja pühendus isikupärase stiili väljakujundamisele. 1801. aastal kolis ta Dresdenisse ja jätkas kunstiõpinguid Dresdeni kunstiakadeemias. Selleks ajaks oli ta juba tuttav saksa kuulsaima romantismiaja maalikunstniku Caspar David Friedrichiga.
1802. aasta paiku alustas Runge elutööks kujunenud tsüklit "Päeva-ajad" ("Die Zeiten des Tages"). Phillip Otto Runge oli ka Johann Wolfgang von Goethe tuttav ning on teada, et 1803. aastal käis Runge Goethel Weimaris külas. On teada, et nad olid ka edaspidi kirjavahetuses.
Runge esimesed märkimisväärsed õlimaalid olid kunstniku pereliikmete portreed, mis valmisid aastal 1804. Samal aastal abiellus Runge Dresdeni kaupmehe tütre Pauline Bassengega ning peagi koliti tagasi Hamburgi. Runge oli lootnud, et suudab end ja peret kunstnikuametiga hõlpsalt üleval pidada, kuid ajapikku selgus, et ta vajas majanduslikku toetust oma vennalt Danielilt. Umbes sel ajal hakkas Runge töötama ka oma revolutsioonilise värviteooria kallal.
Elu lõpuaastad
Aastad 1806–1807 veetis ta sünnilinnas Wolgastis ning naasis siis Hamburgi. 1807. aastal ilmnesid Rungel tõsised tuberkuloosi sümptomid. Kolm aastat hiljem, 2. detsembril 1810 surigi kunstnik tuberkuloosi tagajärjel Hamburgis. Lühikest aega enne tema surma avaldati esimest korda Runge värviteooria 'Värvuste kera' ("Farbenkugel"). Tema haud on pärast ümbermatmist Hamburgi Ohlsdorfi peakalmistul.
Looming
Kuigi Runge stiil kunstnikuna oli romantistlik, siis tema kirjadest on selgunud, et kõige kõrgemaks kunstiks pidas ta Vana-Kreeka vormikäsitlust ja hindas kõrgrenessansi maalikunsti. Ometi ei leidnud ta mõtet kummagi stiili jäljendamisel ning asus otsima endale sobivat väljenduslikku stiili. Kunstnik hindas kõrgelt ka maastikumaali tähtsust ja ilu. Üldse hindas ta looduse ilu. Runge on samavõrra, kui mitte rohkem tuntud oma kirjutiste ja kunstiteooriate poolest, kui ta on tuntud kunstnikuna.
Runge varasemates teostes on näha tugevaid mõjutusi tema Kopenhaageni õppejõudude loomingust. Tema õppejõud ammutasid palju ainest antiigist. Näiteks on tunda Abildgaardi perspektiivi ja figuuride paigutust Runge lõpetamata 1800. aasta teoses "Poegade tagasitulek", mis oli mõeldud kaunistama kunstniku venna Jacobi kodu. Stseen kujutab kunstniku ema tervitamas Runget ja tema venda Danieli koos teiste õdede-vendadega.
1800. aastal tutvus Runge kunstnik John Flaxmani loominguga, mis mõjutas paljusid selle aja kunstnikke. Järgmisel aastal on Flaxmani mõjutusi Runge loomingus väga hästi näha. Flaxman kujutas antiigist pärinevaid stseene mitte kopeerides, vaid kompositsiooni ise välja mõeldes, tema tööd meenutasid väga peent skitseeringut. 1805. aastast pärinev Philipp Otto Runge illustratsioon "Fingal" (1804) on Runge selleaegse perioodi hea näide. Kasutatud on vaid ülipeent piirjoont, millega on edasi antud nii valgus, varjud kui ka kõik muu.
1801. aastal tutvus Runge Pauline Bassengega, kes sel ajal oli vaid 16-aastane ning kellest sai hiljem tema abikaasa. Tema kunsti keskseks teemaks kujunes armastus. Sellel perioodil kujunes välja Runge suurteose "Päeva-ajad" ("Die Zeiten des Tages") üldidee. Sari koosneb neljast teosest: "Hommik", "Keskpäev", "Õhtu" ja "Öö". Selles teoses on segunenud Runge noorema põlve kiindumus looduse kui millegi jumaliku vastu tema hilisema romantistliku pildikeelega. Arvatakse, et Raffaeli "Sixtuse madonna" on olnud selle sarja inspiratsiooniallikas, eriti sarnane on pilvede kujutamine. Teosed on üles ehitatud altarimaali stiilis. Kõigil neljal teosel on segunenud kunstnikule sügava tähendusega sümbolid, mis võivad esmapilgul märkamata jääda. Runge põimib oma teostes antiiki ja kristlust. "Hommiku" keskmes on liilia, millel istuvad lapsed, teose ülaosas on näha hommikutähte ning teose ülaservas on kujutatud päikest, millele on kirjutatud "Jehoova". Töid on mõistetud ka kui elu võrdpilti, kus "Hommik" esindab sündimist, "Keskpäev" täiskasvanuiga, "Õhtu" vananemist ja "Öö" surma. Runge ei jõudnud neid teoseid lõpetada.
Runge elu viimaste aastate loomingust on säilinud palju portreesid, sealhulgas ka autoportreesid. Nendes on jäänud tagaplaanile tema sümbolistlik pool ja rohkem on tähelepanu pööratud värvikasutusele, kuna samal ajal töötas ta oma värviteooria kallal. 1805. aastal valminud maal "Meie kolm" ("Wir Drei") toob vaatajani ühe intrigeeriva loo ja tekitab küsimusi. Nimelt on tegu nii autoportree kui ka grupimaaliga, kus Runge on kujutanud oma naist Paulinet hoidmas õrnalt kunstniku ümbert kinni, kuid samas on naise teine käsi hellalt Runge venna hoitud. Maal hävis 1931. aastal põlengus, kui see oli Münchenis näitusel. Maalist on siiski säilinud värviline foto.
Rohkem kui Friedrichit huvitas teda figuuripilt ning eriti laste portreteerijana on tal tähelepanuväärseid saavutusi (näiteks "Hülsenbecki lapsed", 1806). Inspireerituna Ludwig von Tiecki kunstnikuromaanist "Franz Sternbalds Wanderungen" ("Franz Sternbaldi rännakud"), kujundas ta spekulatiivse käsituse "maastikust" kui suurest "hieroglüüfist", s.o allegooriast või sümbolist (näiteks "Hommiku" kaks versiooni, "Arions Meerfahrt", "Die Zeiten"). Runge järgi pidi "religiooni sügavaimat müstikat" saama väljendada ainult uues kunstis. pisi|Runge värviteooria illustratsioon
Värviteooria
Philipp Otto Rungest rääkides ei saa vaadata mööda tema värviteooriast ("Farbenkugel" – 'Värvuste kera'). See oli esimene kolmemõõtmeline värvuste süsteem. Runge tunnistas kolme põhivärvi: kollast, punast ja sinist, mida kujutas kera ekvaatorjoonel võrdsete vahemikega. Kera ühes tipus oli must ja teises valge. Nende viie värvi vahemikud täitis ta sujuvate üleminekutoonidega, mis katsid terve kera. Arvata võib, et ta sai inspiratsiooni Goethe värviteooriast.
Mõju tänapäeval
Vaatamata lühikesele elule ja karjäärile kujunes Runge romantismiperioodi üheks olulisemaks kunstnikuks, seda eriti Saksamaal. Ta soovis oma teostega tuua kristlikusse kunsti värske hingamise. Rungest jäid järele tema teosed ja suur hulk kirjutisi, mis aitavad meil uurida tema mõttemaailma. Runge "maastik" ning idee kunstiliselt kujundada inimese kogu ümbrust teevad ta kogukunstiteose eelkäijaks.
Mälestust Philipp Otto Rungest hoitakse elus Runge sünnilinnas, kus on nüüd muuseum – Runge maja (Rungehaus). See asub Runge sünnikodus. Samuti nimetati Wolgasti gümnaasium 2001. aastal pärast küsitlust õpilaste seas Wolgasti Runge Gümnaasiumiks (Runge-Gymnasium Wolgast).
Runge jättis jälje ka saksa kirjandusse, eeskätt luuletustega. Kuid ta kirjutas ka muinasjutud "Van den Machandelboom" ja "Van den Fischer und siine Fru" ning andis need vendade Grimmide käsutusse. Runge ise on Günter Grassi romaani "Kammeljas" üks tegelane. Kunstniku kirjavahetus Clemens Brentanoga anti 1974. aastal välja raamatuna.
Väga suur osa Runge teostest hävis 1931 Müncheni Klaaspalee suurpõlengus. Peaaegu kõik säilinud teosed asuvad Hamburgi Kunsthalles.
Välislingid
Artikli kirjutamisel on kasutatud saksakeelse Vikipeedia artiklit seisuga 30.12.2008
Kolmas Poola jagamine
Kolmas Poola jagamine oli Rzeczpospolita territooriumi lõplik jagamine Venemaa keisririigi, Preisi kuningriigi ja Saksa-Rooma riigi vahel 1795. aastal.
Kolmanda Poola jagamise ettekäändeks oli Kościuszko ülestõus (1794). Venemaa, Preisimaa ja Saksa-Rooma riigi Habsburgide monarh otsustasid oktoobris 1795 Rzeczpospolitast pärast esimest ja teist Poola jagamist järele jäänud osa omavahel täielikult ära jagada. Venemaa Keisririik sai kõik maad Nemunase ja Bugi jõest (langeb üldjoontes kokku hilisema Curzoni liiniga) ida pool (120 000 km²), Preisi sai Varssavi linna, Nemunasest lääne ja Pilicast põhja poole jäävad maad (Masoovia vojevoodkonna põhjaosa koos Varssavi linnaga ja Białystoki vojevoodkonna; kokku eri andmetel 55 000 km² või 48 000 km²) ning Austria sai Põhja-Galiitsia (Krakówi ja Sandomierzi linna ning Lublini ja Radomi vojevoodkonna; kokku 47 000 km²).
Poola kuningas Stanisław August Poniatowski lahkus siis Varssavist ning siirdus Vene tragunite saatel Hrodnasse Vene asevalitseja hoolduse ja järelevalve alla. Pärast seda ta loobus 25. novembril troonist. Kuningas suri 12. veebruaril 1798 Peterburis.
Rzeczpospolita riiklik iseseisvus kaotati juriidiliselt 1797. aasta Peterburi konventsiooniga (tegelikult 1795), millega kaotati muuhulgas nimetus "Poola Kuningriik" ja Rzeczpospolita kodakondsus. Rzeczpospolita kaotas iseseisvuse rohkem kui sajaks aastaks (kui mitte arvestada lühikest aega eksisteerinud Varssavi Hertsogiriiki ja Krakówi Vabariiki).
Pärast Poola iseseisvuse kaotamist emigreerus palju poolakaid, eriti sõjaväelasi, Saksimaale, Habsburgide valduses olevasse Itaaliasse ja Prantsusmaale. Paljud neist sidusid oma saatuse lootuses Poola riigi taastamisele kindral Napoleon Bonaparte'iga. Tema loal loodi Revolutsioonisõjad Lombardias jaanuaris 1797 kaks Poola leegionit kindralite Henryk Dąbrowski ja Karol Kniaziewiczi juhtimisel, kusjuures nende koosseisu läksid Poola sõjavangid Austria armeest. Juba mais 1797 võtsid Poola leegionid osa lahingutest Austria vägedega Rooma pärast. Juulis komponeeris Józef Wybicki laulu "Mazurek Dąbrowskiego", millest hiljem sai Poola riigihümn.
Preisi kuningriik kaotas 1807 ja Austria 1809 Teise ja Kolmanda Poola jagamisega annekteeritud maad Napoleoni moodustatud Varssavi Hertsogiriigile, mis 1815 läks Viini kongressi otsusega Kongressi-Poolana Venemaale (neljas Poola jagamine).
Adventism
Adventism on kristlik liikumine, mis kuulub protestantide hulka ning tekkis 19. sajandil Ameerika Ühendriikides Jeesuse Kristuse teise tuleku ootuses. Nimetus tuleneb ladinakeelsest sõnast adventus 'saabumine', mis viitab Kristuse teisele tulemisele.
Esialgu oli tegu liikumisega, milles osales mitme kiriku liikmeid, sealhulgas baptiste, metodiste ja universaliste. Pärast suurt pettumust jagunesid usklikud eri liikumistesse, millest tekkisid uued kogudused. Peamiseks adventistide koguduseks on Seitsmenda Päeva Adventistide kogudus, mis organiseerus 1863. aastal ja millel oli 2008. aastal üle maailma 15,8 miljonit liiget. Lisaks Kristuse teisele tulemisele peavad nad tähtsaks ka kümne käsu pidamist, sealhulgas hingamispäeva sabati pühitsemist laupäeval ning tervislikke eluviise.
Voore (Mustvee)
pisi|Droonivideo Voorest 2021. aasta suvel Voore on küla Jõgeva maakonnas Mustvee vallas.
Külas asuvad Voore Põhikool ja MTÜ Jõgevamaa Omavalitsuste Aktiviseerimiskeskus.
Änkküla
Änkküla on küla Jõgeva maakonnas Jõgeva vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Palamuse valda.
Gavril Dejeu
Ta oli 30. märtsist 1998 kuni 17. aprillini 1998 peaministri kohusetäitja.
Täistoonhelirida
Tervetoonhelirida ehk täistoonhelirida on muusikas võrdtempereeritud helisüsteemis helirida, mille eranditult kõigi järjestikuste helide intervall on suur sekund ehk tervetoon. Võrdtempereeritud helisüsteem sisaldab kahte komplementaarset tervetoonhelirida.
Leonhard Vatsar
Leonhard Vatsar (3. september 1908 Sadorje asundus, Oudova kreis – 18. aprill 1986 Rapla maakond) oli Järvakandi Peetri koguduse köster ja diakon. Ta teenis Järvakandi kogudust üle 40 aasta.
Venemaal
Leonhard Vatsar sündis 3. septembril 1908 Oudova kreisis Sadorje asunduses Jaan ja Liisa Vatsari 14. ja viimase lapsena. Vanemad olid sinna välja rännanud Tartumaalt. Nad olid talupidajad ja väga usklikud inimesed. Hariduse omandas L. Vatsar Sadorje algkoolis ja Masinova mittetäielikus keskkoolis. Ta sai leeriõnnistuse 4. juulil 1926 Sadorje kirikus. Sadorje kogudus oli väike. Õpetaja tuli sinna 80 km kauguselt Oudovast ainult kaks korda aastas. Kohaliku vaimuliku ja ka kultuuritöö tegid ära köster-kooliõpetajad, kes pidasid jumalateenistusi, õpetasid lapsi koolis, juhatasid näiteringi ja laulukoori. L. Vatsar oli agar koorilaulja. 1925. aastal määrati Sadorjesse uus kooliõpetaja, kes ei tahtnud kirikuga tegemist teha. Koor jagunes kaheks – vaimulikuks ja ilmalikuks. Vaimulikke laule hakkas õpetama naaberkoguduse Domkina köstri kohusetäitja Hendrik Madisson. L. Vatsarist sai tema abiline. Edaspidi pidas L. Vatsar seal ka mõned palvetunnid. Aktiivse usulise tegevuse tõttu sattus L. Vatsar ebasoosingusse mõnede kohalike võimumeeste silmis ja pidas õigemaks Sadorjest lahkuda. Varsti pärast seda käiski Sadorjest üle arreteerimiste laine.
Seejärel teenis L. Vatsar leiba mitmes erinevas kohas Leningradis ja selle ümbruses: elektrikuna, vabrikutöölisena, raudteelasena ja raamatupidajana. Raudteelt vallandati ta 1938. aastal kui isik, kes ei kuulu põhirahvuse hulka. Sõjapäevil 1942. aastal pidas L. Vatsar õigemaks minna tagasi Sadorjesse. Vahepeal olid jäänud isakodust alles ainult varemed ja kirik oli muudetud koorejaamaks. Palvetunde peeti ühes talumajas. Sama aasta lõpul kutsuti ta Domkina kiriku köstri kohusetäitjaks. Kuna Domkinas käis õpetaja ainult mõned korrad aastas, tuli L. Vatsaril ära teha kogu vaimulik töö. 1943. aastal suvel ründasid partisanid öösel Domkina omakaitset, kusjuures tules hävis kirik, koolimaja, mitmed talud ja tapeti ka inimesi. Ka kogu L. Vatsari maine vara hävis.
Siirdumine Eestisse
1943. aastal otsustas Leonhard Vatsar asuda elama Eestisse. Ka siin tundis ta kutsumust aidata kaasa Kiriku tööle. Ta võttis osa kursustest, mida Tartus korraldati Venemaal töötavatele Jumala Sõna kuulutajatele. Ühtlasi avaldas ta EELK Konsistooriumile soovi hakata teenima mõnda kogudust.
Järvakandi kogudus
1943. aasta Jõulupühadeks kutsuti ta Järvakandi abikirikusse jumalateenistust pidama. 13. jaanuaril 1944 valis Rapla koguduse nõukogu ta Järvakandi abikiriku köstri kohusetäitjaks. Siit alates kuni surmani pühendas L. Vatsar kogu oma jõu Järvakandi kirikule. 1945 muudeti Järvakandi kogudus iseseisvaks. L. Vatsar õnnistati 11. mail 1950 diakoniks ja temast sai Järvakandi koguduse vaimulik. Ta juhtis koguduse elu, hoidis korras kantseleitöö ja aitas juhatusel lahendada majandusasju. Hooldajaõpetaja käis siin ainult 15 korda aastas.
Töö alustamine Järvakandis ei olnud talle kerge. Puupaljaks põlenud mehena oli ta sunnitud isegi ümbruskonna jõukamates taludes päevilisena tööl käima. Samuti parandas ta kellasid, tegi kingsepatööd jms. Kui osutus vajalikuks ehitada kiriku juurde uus kogudusemaja, siis tuntava osa ehitustöödest tegi L. Vatsar ise. Samuti tegi ta ametiaja jooksul enamiku vajalikest remonttöödest kiriku juures. Orel oli kirikus altari kõrval. Seetõttu toimis L. Vatsar nii vaimulikuna kui ka organistina. Hiljem, kui kirikumeest enam ei leidunud, tegi ta ära ka kirikumehe töö.
1. jaanuaril 1979 jäi L. Vatsar vanaduspensionile, kuid jätkas hooldajaõpetaja palvel oma seniste ülesannete täitmist – välja arvatud jumalateenistuste pidamine. Diakon L. Vatsar suri 18. aprillil 1986 ja maeti abipraost Paul Saare poolt Kehtna Peetri kalmistule.
Isiklikku
Leonhard Vatsar oli abielus Liis Vatsariga, kellega ta laulatati 5. juunil 1949. Lapsi neil ei olnud.
Peeter Perens juunior
Peeter Perens juunior (sündinud 17. novembril 1971 Tallinnas) on eesti koorijuht, 2019. aasta suvel toimunud XXVII üldlaulupeo kunstiline juht.
1996–2010 töötas ta Tallinna Tehnikaülikooli Kammerkoori dirigendina. Aastatel 2003–2019 oli Tehnikaülikooli Akadeemilise Meeskoori peadirigent. Samuti juhatab ta Eesti Panga Kammerkoori.
Peeter Perens on osalenud solistina suurvormide ettekannetel. Aastal 2001 osales ta "Europa Cantati" korraldatud I Rahvusvahelisel Euroopa Noorte Koorijuhtide Konkursil Budapestis, kus ta jõudis kuue finalisti hulka ja pälvis ühe eripreemiatest. Peeter Perens on osalenud oma kooridega edukalt mitmel rahvusvahelisel koorikonkursil Euroopas.
Peeter Perens on töötanud 10 aastat Georg Otsa nimelises Tallinna Muusikakoolis koorijuhtimise õpetajana ja olnud ka koorijuhtimise osakonna juhataja.
Aastate jooksul on ta olnud seotud väga mitmete kooridega, mille seas on näiteks Estonia Seltsi Segakoor ja segakoor Endla ning ta on juhatanud kontsertidel nii Eesti Rahvusmeeskoori kui ka Eesti Filharmoonia Kammerkoori.
Laulupidudel on Peeter Perens olnud mitmeid kordi nii sega-, mees- kui ka noormeeste kooride liigijuht. 2017. aastal oli ta XII noorte laulupeo "Mina jään" noormeestekooride liigijuht ning 2019. aastal XXVII laulupeo "Minu arm" kunstiline juht.
Isiklikku
Peeter Perensi isa oli Peeter Perens (1934–1997).
Jim Arrow & The Anachrones
Jim Arrow & The Anachrones oli eesti indie-bänd, mis tegutses 1988. aastadetsembrist kuni 1990. aastate keskpaigani.
Jim Arrow & The Anachrones'i ja Vennaskonna Soome turnee "Heimoveli '89"
20. veebruaril 1989 algas Turus kontserdiga “Auran Panimos” Vennaskonna ja Jim Arrow & The Anachrones’i 5-st kontserdist koosnev I Soome turnee “Heimoveli ‘89”. Kontserdi juhatas sisse soome punk-bänd SA-Int.
21. veebruaril esinesid Vennaskond ja Jim Arrow & The Anachrones Helsingis restoranis “Kultti” (Sturenkatu 4).
26. veebruaril lõppes kontserdiga Helsingis Käpylä linnaosas punkarite hõivatud Vuoritalo’s (Nyyrikintie 6, Käpylä) Vennaskonna Soome turnee. Soome punk-bändidest esinesid “Pyhäkoulu”, SA-Int, “Kadotetut” jt. Jim Arrow & The Anachrones ei jõudnudki lavale, kuna politsei lõpetas kontserdi täpselt kell üheksa õhtul tõmmates hoonest voolu välja.
Villem Saarsen
Villem Leopold Saarsen (29. september 1891 Viljandi – 29. jaanuar 1982 Stockholm) oli Eesti sõjaväelane (kolonel), Eesti sõjaväeluure viimane ülem (1939–1940).
Eesti Vabariigis
Kutsuti peale 1. detsembri riigipöördekatset 1925. aasta jaanuaris uuesti teenistusse ja oli aastatel 1925–1932 Kaitseliidu Tartu maleva pealik.
Õppis teenistuse kõrvalt aastatel 1925–1929 Tartu Ülikooli õigusteaduskonnas, mille lõpetas 1929. aastal. Korp! Sakala vilistlane, coetus 1925.
Seejärel õppis aastatel 1929–1933 Kõrgemas Sõjakoolis, mille lõpetas 1933. aastal.
1928. aastal õppis ka Pataljoniülemate kursusel ja oli aastatel 1932–1934 Tartus oleva 2. Üksiku Jalaväepataljoni ülem.
Määrati 1934. aasta juunis Eesti sõjaväe atašeeks Lätti ja Leetu.
Viidi 1939. aasta jaanuaris üle Sõjavägede Staapi ja kui sama aasta oktoobris Sõjavägede Staabi II (luure) osakonna ülem kolonel R. Maasing Saksamaale põgenes, siis määrati tema asemele.
Okupeeritud Eestis
Punase okupatsiooni alates vabastati Saarsen 5. juulil 1940 senisest ametist ja määrati Sõjavägede Staabi käsundusohvitseriks. Oli selge et teda ähvardab arreteerimine. Ta saatis oma pere valepassidega Saksamaale ja lahkus ka ise 8. juulil 1940 Saksa kaubalaeva masinaruumi peidetuna Eestist.
Elas järgnevalt Berliinis. Ja kui 1941. aasta juunis puhkes Saksamaa – NSV Liidu sõda, siis võeti ta Wehrmachti teenistusse. Lendas juulis 1941. aastal Soome, kust saabus septembris 1941. aastal Tallinna, kus formeeris Kriegsmarine alluvuses eestlastest rannakaitserügementi. 1942. aasta alguses pandi rügemendi ohvitserid valiku ette, et kas rügement läheb SS-i alluvusse või saadetakse laiali. Rügemendi ohvitseride nõupidamine valis teise variandi.
1942. aasta sügisest teenis ta Abwehri staabi osakonna Reval koosseisus Tartus.
Emigratsioonis
1944. aasta septembris põgenes jälle koos perega Saksamaale. Ta määrati Wehrmachti koosseisus Posenis olnud 326. Eesti jalaväepataljoni ülemaks.
Pärast Saksamaa kapitulatsiooni viibis ta kolm aastat Lübecki-lähedases Schwartau laagris, mille ülemaks oli ta vend kapten Arthur-Johannes Saarsen. Villem Saarseni abikaasa koos tütardega elas Flensburgi laagris. Kui Saarsenite noorem tütar Nora abiellus ja läks elama Austraaliasse, sõitis sinna ka ema Halina, olles end Villem Leopoldist lahutanud.
1948. aasta mais sõitis Saarsen salaja paadiga Rootsi, kus sai 1949. aastal tööle Stockholmi Sõjaarhiivi.
Saarsen tegi kaastööd kohalikele Rootsi eesti ajalehtedele ja oli tegev väliseesti organisatsioonides, olles muuhulgas ka aastatel 1963–1966 Rootsi Eestlaste Esinduse III esinduskogu liige.
1953. aastal andis ta välja raamatu oma tädipojast Johan Laidonerist, kus on kasutatud hulk 1934. aastal Eestis ilmunud samanimelise raamatu materjali, kuid esitatud ka tollal teada olnud fakte ülemjuhataja elust järgnenud aastail.
1978. aastal andis Saarsen välja mälestusteraamatu "See mis ma nägin".
Kolonel Villem Leopold Saarsen suri 29. jaanuaril 1982 St. Görani haiglas Stockholmis 90-aastaselt. Kadunu soovil puistati ta tuhk merre, kuna kolonel oli avaldanud lootust, et merelained kannavad selle kodumaa randa.
Saarseni keskmine tütar, kirjanik Karin Saarsen elas alates 1949. aasta sügisest kuni oma surmani 2018. aastal Rootsis. Ka Villem Leopold Saarseni lahutatud abikaasa tuli Austraaliast Rootsi, kus suri aastal 1977. Aasta varem oli Rootsis surnud Saarseni vend Arthur-Johannes.
Sunny Day Real Estate
Sunny Day Real Estate (ka SDRE) on emo / indie rock 'i ansambel USA Washingtoni osariigist Seattle'ist.
1992–1993
Sunny Day Real Estate moodustati aastal 1992 algselt nimega Empty Set. Bändis olid Dan Hoerner – kitarr, vokaal, William Goldsmith – trummid ja Nate Mendel – bass. Pärast esimese vinüülplaadi "Flatland Spider" väljaandmist toimus bändis mitu muudatust muusikalises suunas ja ansambli koosseisus. Mendel võttis end Empty Setist vabaks, et tuuritada oma teise bändiga. Samal ajal võttis bassimehe koha üle Hoerner ja bändiga liitus Jeremy Enigk. Peagi sai temast bändi laulja. Kui Hoerneri hääl oli olnud karm ja hardcore 'ilik, siis Jeremy kile, mõnevõrra pingutatud hääl oli selle täielik vastand. Peagi naasis ka Mendel ning bänd võttis nimeks Sunny Day Real Estate. 1993. aastal anti välja teine vinüülplaat "Thief, Steal Me a Peach".
1994–1995
1994. aastal anti indie-plaadifirma Sub Pop kaudu välja debüütalbum "Diary". "Diary" sai palju positiivset kriitikat ning peagi mindi ka turneele. Lõpetanud 1994. aastal oma USA turnee, alustas bänd uue albumi sissemängimist. Kuigi avalikult pole seda arutatud, oli täiesti selge, et bändis oli sisekonflikte. Levisid kuulujutud, et see oli ka üks peamisi põhjuseid Enigki järsul pöördumisel kristlusse.
1995. aasta novembris andis Sub Pop välja bändi teise albumi, "Sunny Day Real Estate", millel puudus kaane kujundus. Seda plaati on kutsutud ka "Roosaks albumiks" – vihjena täiesti roosale kaanele.
Karin Luts
Karin Luts-Arumaa (29. aprill 1904 Riidaja vald Viljandimaa – 14. mai 1993 Stockholm) oli eesti maalikunstnik ja graafik.
Elukäik
Karin Luts sündis õpetaja perekonnas. Ta õppis 1922. aastani Pärnu Eesti Kooliseltsi Progümnaasiumis, kus tema joonistusõpetaja oli kunstnik Konstantin Süvalo. Luts külastas usinasti näitusi, mida korraldas kohalik kunstnik Peeter Akberg ning kuulas suviti õpetajate kursustel oma kunstiõpetaja ja Kristjan Raua loenguid Eesti kunstist.
Süvalo soovitusel astus ta Kõrgemasse Kunstikooli Pallas Tartus, kus õppis esmalt Konrad Mäe juures maalimist ning pärast viimase surma Ado Vabbe ateljees. 1923. aastal tuli Pallasesse õppejõuks kunstnik Magnus Zeller, kelle juures ta õppis külmnõela-, ofordi- ja litotehnikat. Luts lõpetas Pallase 1928. aastal. Lõpetamisel saadud stipendiumiga täiendas ta end aastatel 1928–1929 Pariisis Académie de la Grande Chaumière ' s, kus tema juhendajaks oli André Lhote.
1929. aasta sügisel naasis Luts kodumaale, kus töötas vabakunstnikuna Tallinnas. Ta tegi kostüümikavandeid ning illustreeris näiteks Eduard Visnapuu lasteraamatu "Loomade talu" (1933). 1935. aastal alustas ta tekstiilikavandite tegemist ning joonistas üliõpilasseltsile Liivika sõrmuse ja märgi kavandi. Samal aastal käis ta Soomes ning külastas koos kunstnik Andrus Johaniga Taanit. 1938. aastal avaldas ta Varamus oma esimese kunstialase artikli, arvustades Itaalia naiskunstnike näitust Tallinnas 1937. aasta lõpul.
Sama aasta kevadel viibis ta Tallinna Naisklubi stipendiaadina Roomas Studio di Via Margutta ' s. Kunstnik reisis läbi Viini, Veneetsia, Firenze, Genova, Rooma, Napoli ja Capri, kus peatus kuu aega. Roomas tutvus ta itaalia kunstnikkonnaga ning töötas itaalia naiskunstniku krahvinna Mola ateljees. Milanos vaatas ta Leonardo da Vinci näitust ja Roomas moodsa kunsti nelja aasta näitust. Kunstnikul oli plaanis sügisel Itaaliasse naasta, kuid sõda tuli vahele.
Õppeaastal 1940–1941 oli ta Tartus Konrad Mäe nimelise Riigi Kõrgema Kunstikooli õppejõud. 1944. aastal põgenes Karin Luts koos abikaasa filoloogiaprofessor Peeter Arumaaga Nõukogude okupatsiooni eest Rootsi.
Looming
pisi|Karin Luts on [[Karl Ristikivi 1953. aastal Rootsis ilmunud teose "Hingede öö" kaanekujunduse autor]] Karin Lutsu omanäoline maalilooming on üks huvitavamaid ja intrigeerivamaid 1920.–1930. aastate Eesti kunstis. Luts oli Draamateatri kostüümimeister ning illustreeris mitu noorteraamatut. Tema illustreeritud on "Tom Sawyeri imelikud juhtumised" (1924), Eduard Visnapuu "Loomade talu" (1934) jt. 1937. aastal tellis majandusministeerium Karin Lutsult gobeläänikavandi Pariisi maailmanäituse Eesti paviljoni jaoks. Gobelääni kudus kangur Friedeman.
Paguluses olles pühendus Luts jäägitult kunstile. 1950. aastate keskel leidis ta maalimise kõrval uue väljakutse graafikas, millega pälvis suurema tähelepanu ja rahvusvahelise tunnustuse.
Ta oli paguluses üks aktiivsemaid eesti kunsti näituste organiseerijaid ja kunstist kirjutajaid. Luts otsis oma loomingus kontakte toonase moodsa kunstiga, töötades nii abstraktsionistlikus kui ka sürrealistlikus laadis.
1963. aastast oli Karin Luts Rootsi Naiskunstnike Ühingu ja 1964. aastast Rootsi Kunstnike Ühingu liige. 1960. aastatest, pärast graafikakursustel osalemist, tegeles ta innukalt ka graafikaga ning esines näitustel koos Rootsi kunstnikega.