Jumalate_loomise_mehhanism:_sotsioloogia_ja_psühholoogia
Durkheim religiooni ja inimloomuse vahekorrast ühiskonna kujunemisel
Ühiskonda ja kogukonda grupina käsitlev Moscovici märgib, et viimane saavutab võimu sinna kuuluvate liikmete üle inimloomuse psüühilisi ja sotsiaalseid elemente kombineeriva rituaalsuse abil. Rituaalsed tegevused tekitavad selle liikmetes grupi vastu kire, mille tagajärjel elavad sinna kuulujad ühiselt läbi tugevaid tundeid. Just rituaalse tegevuse kaudu kasvatab ühiskond oma elujõudu. Tegemist on massipsühholoogilise nähtusega, mis selgitab, kuidas teiste hulgas olles üksikindiviid tunneb, mõtleb ja tegutseb teisiti kui isoleerituna. Kuigi ta ei kaota mõistust, laseb ta end emotsioonidel kaasa kiskuda. Kuna massides annavad tooni hoopis teistsugused ideed kui sinna kuuluvatel indiviididel, siis tuleneb nende psüühilist laadi võim indiviidide üle rituaalsetes tegevustes ühiselt läbielatud tunnete ülevusest. Ühiskonnaelu stabiilsuse aluseks on reeglite ja institutsioonide kaudu toimiv sundus, mis viib konsensuse saavutamisele ka üksteisele vastanduvate egoistlike huvide poolt juhitud inimeste vahel. Kuigi omavahel interaktsioonis olevad inimesed järgivad ühinemis- ja tegutsemisreegleid, mida nad ise pole loonud ega teadvusta, juhinduvad nad nendest ka endale uute reeglite kehtestamisel. Sundusi tagant tõukavaks jõuks on konformism. Inimeksistents oleks tugevasti häiritud, kui ühiskond individuaalset teadvust kollektiivsega ei mugandaks. Normidega reguleeritud ühisteadvust riivavat tegevust sanktsioneeritakse mitte niivõrd reeglitest üleastujate karistamiseks, vaid nendest kinni pidajate toetamiseks. Indiviidi survestavate uskumuste mõjukus tuleneb neid toetavate inimeste arvukusest. Konformismisurve on seda tugevam, mida rohkem kaaluvad ühised uskumused ja tundmused individuaalseid üle. Durkheimi teeb vahet repressiivse ja restitutiivse konformismi vahel. Esimene neist kujutab endast kollektiivse teadvuse keskset, pühaks peetavat osa, ja selle vastu eksijaid karistatakse ühiskonda solvavate reeglite rikkumise eest. Teine aga puudutab ühiskonna hinge vaid riivamisi ja tema eesmärgiks on tagada ühiskonna toimimine ning seetõttu pole eesmärgiks selle vastu eksijatele reeglist üleastumise eest karistuse määramisel kannatuste tekitamine vaid õiguse taastamine. Moscovici analüüsib ka Durkheimi seisukohti vaimsel ja füüsilisel sarnasusel baseeruvast mehaanilisest solidaarsusest ning spetsialiseerumist eeldaval tööjaotusel baseeruvast orgaanilisest solidaarsusest. Moscovici leiab, et mitte ühiskond ei kujunda indiviidi, vaid ühiskond saab alguse kokkutulnud indiviididest. Ta oponeerib ka loodusteadusest üle võetud loogikale, mille kohaselt kujundab individuaalset inimtegevust kollektiivne teadvus. Hetkest, kui moodsas ühiskonnas tööjaotus tööle hakkab kujundab inimesi juba nende individuaalne teadvus. Iga ameti esindajal ja sotsiaalse grupi liikmel on iseenda ja oma mõttekaaslaste huvidest lähtuv teadvus oma väärtuste, reeglite ja agendaga. Kollektiivse teadvuse allikad tulevad seejärel juba iga inimese seest. Seega kujuneb inimeste vahelise kommunikatsiooni tagajärjel välja orgaanilistest solidaarsustest moodustatud sotsiaalse reaalsuse maski taha peitunud, olemuselt psühholoogiline reaalsus. Kuigi Durkheim analüüsib põhjalikult kollektiivse teadvuse internaliseerimist indiviidide poolt, ei ole ta pööranud piisavat tähelepanu muutusele, mille järel saab tööjaotusest sotsiaalseid suhteid käimalükkav jõud.