cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Rodney King
Politseinikud kohtupingis
Los Angelese kohtus esitati Kooni, Powelli, Briseño ja Windi vastu liigse jõu kasutamise süüdistus. Algselt polnud rassiküsimus loo juures oluline, kuid videokaadrite pidev kordamine teleekraanil õhutas Los Angeleses ja teistes USA suurlinnades (rassiga seonduvat) pahameelt. 29. aprillil 1992 mõistis kümnest valgenahalisest, ühest latiinost ja ühest asiaadist koosnenud vandekohus kolm politseinikku õigeks, kuid ühes Powelli vastu esitatud süüdistuses üksmeelele ei jõutud. Hiljem on selgunud, et ühe valgenahaliseks peetud vandekohtuniku isa oli siiski mustanahaline.
Los Angelese linnapea Tom Bradley ütles, et "vandekohtu otsus ei tee meid pimedaks selle suhtes, mida me videolindilt nägime. Need mehed, kes Rodney Kingi peksid, ei ole väärilised LAPD vormirõivastust kandma".
Los Angelese rahutused
Õigeksmõistvaid otsuseid peetakse 1992. aasta Los Angelese rahutuste sütitajaks. Rahutuste käigus hukkus 53 inimest, üle 2000 inimese sai vigastada, kustutada tuli üle 7000 tulekahju ja kahjustati 3100 ettevõtet. Materiaalne kahju ulatus pea miljardi dollarini. Ka teistes linnades (nt San Franciscos, Las Vegases, Atlantas ja Torontos) põhjustas politseinike õigeks mõistmine väiksemaid rahvarahutusi.
Rahutuste ajal esines King televisioonis hiljem kuulsaks saanud ja ohtralt tsiteeritud pöördumisega: "Kas me saaksime kõik omavahel läbi saada?" ("Can we all get along?").
Föderaalkohtu istungid
Pärast politseinike õigeksmõistmist ja massirahutusi peeti 1993. aastal USA justiitsministeeriumi initsiatiivil föderaalkohtu istungeid Kingi kodanikuõiguste rikkumise asjus. 9. märtsil 1993 astus King tunnistajapinki ja kirjeldas vandemeeste kogu ees oma mälestusi sündmustest. Politseinik Laurence Powell mõisteti süüdi liigse jõu tahtlikus kasutamises ja seersant Stacey Koon ebaseadusliku jõukasutuse lubamises ja selle peatamisest hoidumises. Mõlemale mõisteti 30-kuuline vanglakaristus. Timothy Wind ja Theodore Briseño mõisteti õigeks.
Kolm tundi väldanud karistuse määramise istungil nõustus kohtunik John Davies suures osas versiooniga, mille kaitse peksmisest esitas. Kohtunik kritiseeris Kingi öeldes, et too oli politseinike esialgse tegutsemise ise provotseerinud. Kohtuniku kohaselt väljusid seaduse piirest vaid Powelli umbes kuus viimast kumminuiahoopi. Videolindi 55 esimest sekundit, mille vältel toimus suurem osa peksmisest, võis seaduslikuks pidada, kuna politseinikud üritasid seal arreteerimisele vastu puiklevat kahtlusalust alistada.
Daviese sõnul käitus King provokatiivselt – ta oli suures koguses alkoholi tarvitanud, kihutas autoga, keeldus politseinike korraldustele allumast ja sööstis agressiivselt Powelli suunas. Davies otsustas mitmes asjas politseinike kasuks. Ta jõudis järeldusele, et ükski Powelli löök ei olnud meelega sihitud Kingi pead tabama, ja et nuialöök, mis Kingi jala murdis, ei olnud ebaseaduslik, kuna King avaldas sel ajal endiselt vastupanu ja veerles mööda maad. Vastu hakkavate kahtlusaluste luude murdmine on seaduse kohaselt politseinikele lubatud.
Nii Powell kui Koon kaebasid oma karistuse edasi, lõpuks ka ülemkohtusse, kuid 30-kuuline vanglakaristus jäi jõusse.
Hilisem elu
King sattus ka hiljem seadustega pahuksisse. Näiteks esitati tema vastu mitu koduvägivalla ja liikluseeskirjade rikkumise süüdistust.
21. augustil 1993 sõitis ta Los Angelese kesklinnas autoga vastu seina. Ta mõisteti süüdi joobes juhtimises. Lisaks trahvi tasumisele tuli teha ühiskondlikult kasulikku tööd, läbida alkoholivõõrutusprogramm ja kanda tingimisi karistust.
L'Agulhas
Lõuna-Aafrika Vabariigi 2011. aasta rahvaloenduse andmetel oli L'Agulhase elanikest valgeid 86,13%, mustanahalisi aafriklasi 7,12%, värvilisi 4,56%, India või Aasia päritolu inimesi 0,18% ja teisi 1,82%. Afrikaani keelt pidas emakeeleks 80,72% inimesi ja inglise keelt 17,01%.
Rodney King
Hilisem elu
1995. aasta juulis arreteeriti ta Alhambras, kuna sõitis oma abikaasale autoga otsa. Selle eest karistati teda 90-päevase vanglakaristusega.
Osa linnalt kahjutasuna saadud rahast investeeris King plaadifirmasse Straight Alta-Pazz Records, kuid firma läks pankrotti.
27. augustil 2003 arreteeriti King joobeseisundis kiiruse ületamise ja punase tule alt läbi sõitmise eest. Peatumise asemel sõitis ta vastu üht hoonet, murdes seejuures oma vaagnaluu.
2008. aasta mais osales King tõsieluseriaalis "Celebrity Rehab with Dr Drew". Seriaal jälgis võõrutusravil osalevaid kuulsusi. Seejärel osales ta ka tõsieluseriaalis "Sober House", mis näitas võõrutusravi läbinud kuulsusi enne nende tagasipöördumist tavaelu juurde.
9. septembril 2010 teatas King, et kavatseb abielluda Cynthia Kellyga, kes oli olnud vandekohtunik Kingi Los Angelese linna vastase tsiviilhagi istungitel.
3. märtsil 2011, peksmise 20. aastapäeval, peatas politsei Kingi auto ebastabiilse sõidustiili pärast. Selgus, et Kingi juhiluba oli aegunud. 2012. aasta veebruaris lõppes hoolimatu autojuhtimise väärteomenetlus süüdimõistmisega.
17. juunil 2012 leidis Kingi kihlatu Cynthia Kelly Kingi keha basseini põhjas lamamas. Lahkamistulemuste järgi oli tegemist õnnetusjuhtumi läbi uppumisega. Kingi verest leiti alkoholi, kokaiini, marihuaanat ja PCP-d. Võimalik, et alkoholi ja narkootikumide tarbimine kutsus niigi südamehaiguse käes vaevelnud Kingil esile südame rütmihäire, mille tõttu ta uppus.
King oli kaks korda abielus, mõlemad abielud lahutati. Tal oli kolm tütart – üks tütar kummagi abikaasaga, lisaks tütar, kes sündis siis, kui King ise oli veel teismeline.
Ma Long
pisi|Ma Long Ma Long (hiina 马龙, Mǎ Lóng; sündinud 20. oktoobril 1988 Anshan Shis Liaoningi provintsis) on Hiina lauatennisist. Ta on olnud ITTF meeste üksikmängu edetabeli esinumber kokku 64 kuud.
2012. aasta suveolümpiamängudel võitis ta kuldmedali võistkonnavõistluses.
2015. aastal tuli ta üksikmängu maailmameistriks.
2016. aastal ja 2021. aastal tuli ta olümpiavõitjaks nii üksikmängus kui ka võistkonnavõistluses.
Ta on 176 cm pikk ja kaalub 70 kg.
Adrien Rabiot
Adrien Rabiot-Provost (sündinud 3. aprillil 1995 Saint-Maurice'is) on Prantsusmaa jalgpallur, kes mängib keskpoolkaitsjana Itaalia kõrgliiga klubis Torino Juventus ja Prantsusmaa jalgpallikoondises.
André-Frank Zambo Anguissa
2014. aastal suundus ta Kameruni klubist Coton Sport Prantsusmaale Stade de Reimsi. Aasta hiljem sõlmis ta oma esimese profilepingu, kui liitus Marseille Olympique'iga. Debüüdi klubi põhimeeskonnas tegi ta 17. septembril 2015 UEFA Euroopa Liiga mängus FC Groningeni vastu. 2018. aastal jõudis ta Marseille Olympique'iga UEFA Euroopa Liiga finaali, kus kaotati Hispaania klubile Madridi Atlético.
Adrien Rabiot
2019. aasta juulis siirdus ta Juventusesse. Hooajal 2019–20 tuli ta klubiga Itaalia meistriks.
André-Frank Zambo Anguissa
2018. aasta augustis liitus ta Inglismaa kõrgliiga klubiga Fulham. Hooajal 2019–2020 mängis ta Fulhamist laenul Hispaania kõrgliiga klubis Villarreal. Hooajal 2021–22 mängib ta laenul
Debüüdi Kameruni jalgpallikoondises tegi Zambo Anguissa 24. märtsil 2017 sõprusmängus Tuneesia vastu. Koondisekarjääri esimese värava lõi ta 2017. aasta FIFA konföderatsioonide karikaturniiri teises alagrupimängus Austraalia vastu. 2019. aastal valiti ta Kameruni koondisse Aafrika rahvaste karikavõistlustele.
Coco Gauff
Cori Gauff (sageli Coco Gauff; sündinud 13. märtsil 2004) on Ameerika Ühendriikide elukutseline tennisist.
Ta on maailma naiste tenniseliidu (WTA) hinnangul noorim mängija, kes on WTA edetabelis 100 parema hulgas ja tema karjääri kõrgeim koht maailma edetabelis on üksikmängus 15. koht (4. aprillil 2022) ja 10. paarismängus (28. veebruaril 2022). Oma esimese WTA turniiri võidu sai ta 2019. aasta Linz Openil 15-aastaselt, millega oli WTA Touri noorim turniirivõitja üksikmängus alates 2004. aastast. Ta on võitnud neli WTA turniiri paarismängus, millest kolm on Caty McNally partner.
Gauff tõusis esile pärast edukat valikmängude läbimist võiduga Venus Williamsi üle 2019. aasta Wimbledoni avavoorus. 2021. aastal jõudis ta USA lahtistel meistrivõistlustel naispaarismängus oma esimese suure finaalini ja 2022. aastal Prantsusmaa lahtistel üksikmängus esimesse finaali, kus tal tuli tunnistada Iga Świąteki paremust 6:1, 6:3.
Borgiallo
Borgiallo on vald Itaalias Piemonte maakonnas città metropolitana di Torinos.
Borgiallo piirneb järgmiste omavalitsus­üksustega: Castellamonte, Castelnuovo Nigra, Chiesanuova, Colleretto Castelnuovo, Cuorgnè, Frassinetto.
Borgiallo halduspiirides asuvad järgmised asulad: Belvedere, Cossi, Pianezze, Pinelli, San Carlo, Villanova.
pisi|tühi|püsti|Kirik San Carlos (18. sajand)
Senele Dlamini
Senele Dlamini (sündinud 1. aprillil 1992 Lobambas) on Svaasimaa ujuja.
Senele Dlamini osales 2008. aasta suveolümpiamängudel Pekingis, kus ta saavutas naiste 50 meetri vabastiili ujumises ajaga 28,70 sekundit 61. koha.
Gorey
Gorey (iiri keeles Guaire) on linn Iirimaal Wexfordi krahvkonnas.
Aastate 1996 ja 2016 vahel linna elanike arv rohkem kui kahekordistus: 3939 elanikult 9822 elanikuni.
Andrus Utsar
Andrus Utsar (sündinud 20. märtsil 1976 Tallinnas) on eesti tõstja.
Ta on osalenud mitmetel Euroopa meistrivõistlustel. 2006 jäi ta vahele dopingu tarvitamisega, kui tal avastati organismist Stanozololi. Ta sai kaheaastase võistluskeelu.
Isiklikku
Tema isa on tõstja Karl Utsar.
Aava
Aava on eesti perekonnanimi.
Simon Terodde
pisi|Simon Terodde (2016) Simon Terodde (sündinud 2. märtsil 1988 Bocholtis) on Saksamaa jalgpallur, kes mängib ründajana Saksamaa kõrgliigaklubis FC Schalke 04
Ta on kogu klubikarjääri mänginud Saksamaal. Ta alustas klubikarjääri MSV Duisburgis, mille koosseisus debüteeris Saksamaa esiliigas hooajal 2008–09.
Terodde on Saksamaa esiliiga 2. Bundesliga läbi aegade suurim väravakütt 172 väravaga. Saksamaa esiliigas on ta olnud suurim väravakütt neljal korral: hooajal 2015–16 VfL Bochumis mängides (25 väravat), hooajal 2016–17 VfB Stuttgardis mängides (25 väravat), hooajal 2018–19 1. FC Kölnis mängides (29 väravat) ja hooajal 2021–22 Schalkes mängides (30 väraat). Saksamaa kõrgliigas on ta mänginud neljal hooajal, kuid ei ole seal olnud nii edukas kui esiliigas. Tema edukaim hooaeg Saksamaa kõrgliigas on olnud 2017–18, mil ta lõi kaks väravat VfB Stuttgarti särgis ja viis väravat 1. FC Kölni särgis.
Hooajal 2020–2021 mängis ta Saksamaa esiliigas Hamburger SV-i meeskonnas ning tegi taas silmapaistva hooaja, kui lõi 24 väravat, millega oli liigas paremuselt teine väravakütt, kuid ei suutnud klubi tagasi Saksamaa kõrgliigasse aidata. 2021. aasta mais siirdus ta Schalkesse, kelle aitas esiliiga võiduga tagasi Saksama kõrgliigasse pääseda (enne seda oli ta Saksamaa esiliiga võitnud 2017. aastal Stuttgardiga ja 2019. aastal Kölniga).
Silvestre Varela
Silvestre Manuel Gonçalves Varela (sündinud 2. veebruaril 1985 Almadas) on Portugali jalgpallur, kes mängib äärepoolkaitsjana Türgi kõrgliiga klubis Kayserispor.
Debüüdi Portugali rahvuskoondises tegi Varela 3. märtsil 2010 sõprusmängus Hiina vastu.
Esimese värava lõi ta Portugali rahvuskoondises 26. märtsil 2011 sõprusmängus Tšiili vastu. [2014. aasta jalgpalli maailmameistrivõistlused|2014. aasta jalgpalli maailmameistrivõistlustel]] lõi ta teises alagrupimängus [[22. juuni]]l värava USA vastu.
Mazeppa Bay
Mazeppa Bay (afrikaani keeles Mazeppabaai) on asula Lõuna-Aafrika Vabariigis Ida-Kapimaa provintsis Amathole ringkonnas Mnquma vallas. Mazeppa Bay asub India ookeani rannikul.
Asula on saanud nime 19. sajandi kuunari "Mazeppa" järgi.
Lõuna-Aafrika Vabariigi 2011. aasta rahvaloenduse andmetel oli Mazeppa Bay elanikest mustanahalisi aafriklasi 57,66%, valgeid 36,04%, värvilisi 1,80% ja teisi 4,50%. Koosa keelt pidas emakeeleks 56,00% inimesi, inglise keelt 28,00%, afrikaani keelt 14,00% ja tsvana keelt 2,00%.
Hlučín
Hlučín (saksa keeles Hultschin, poola keeles Hulczyn) on linn Tšehhis Morava-Sileesia maakonnas Opava ringkonnas. Hlučín asub Poola piirist 8 km kaugusel, Ostrava kesklinnast umbes 10 km kirdes ja Opavast ligikaudu 26 km idakagus.
Hlučín on asutatud 1256. aastal. Alates 1742. aastast oli linn Preisi kuningriigi ja alates 1871. aastast Saksa keisririigi koosseisus. Tšehhoslovakkiale anti Hlučín 1920. aastal Versailles' rahulepingu tulemusel. Müncheni kokkuleppe põhjal läks Hlučín 1938. aasta oktoobris Saksamaa koosseisu. Kuid Hlučín ei saanud Sudeedimaa osaks, vaid ühendati Sileesiaga. 1945. aastal läks linn tagasi Tšehhoslovakkiale.
Miguel I
Miguel I (täisnimega Miguel Maria do Patrocínio João Carlos Francisco de Assis Xavier de Paula Pedro de Alcântara António Rafael Gabriel Joaquim José Gonzaga Evaristo de Bragança e Bourbon; 26. oktoober 1802 Lissabon – 14. november 1866 Karlshöhe jahiloss, Baieri) oli Portugali kuningas aastatel 1828–1834. Kuningana olid tema hüüdnimedeks "Absolutist" (portugali keeles o Absolutista) ja "Traditsionalist" (portugali o Tradicionalista).
Ta oli kuningas João VI ja kuninganna Carlota Joaquina seitsmes laps ja kolmas poeg. Osaluse tõttu 1824. aasta aprillirevolutsioonis oli ta sunnitud eksiili minema ning pöördus Portugali tagasi 1828. aastal oma vennatütre ja kihlatu Maria II regendina. Regendivalitsuse ajal haaras ta ise trooni, sest kuningriigi pärilusseaduste kohaselt oli tema vend Pedro Brasiilia troonile asudes kaotanud enda ja oma järeltulijate õiguse Portugali troonile. See paleepööre tõi riigis kaasa ulatuslikud tagakiusamised, mille tulemusel vahistati, tapeti ja pagendati arvukalt inimesi. Vastuolud kulmineerusid niinimetatud miguelistide sõdadega Migueli toetavate autokraatsete absolutistide (konservatiivide) ja tema venda toetavate progressiivsete konstitutsionalistide (liberaalide) vahel. Sõjad lõppesid Migueli pooldajate kaotusega, 1834. aastal oli ta sunnitud troonist loobuma ja lahkuma välismaale, kus ta elas viimased 32 aastast oma elust.
Lapsepõlv
Dom Miguel Maria do Patrocínio João Carlos Francisco de Assis Xavier de Paula Pedro de Alcântara António Rafael Gabriel Joaquim José Gonzaga Evaristo sündis Queluzi palees kuningas João VI ja kuninganna Carlota Joaquina kolmanda pojana. Teisalt on oletatud, et Miguel sündis tegelikult kuninganna Carlota Joaquina abieluvälisest suhtest. Tema isaks on pakutud üht kuninganna armukestest, Marialva markiid Pedro José Joaquim Vito de Meneses Coutinhot. Mõned kuningas João VI lähedalseisvad isikud kinnitasid, et kuninga ja kuninganna vahel ei olnud seksuaalsuhteid olnud juba kaks ja pool aastat enne Migueli sündi. Sel ajal olid kuningas ja kuninganna tõsises abielutülis – sellega kaasnes mitu vastastikust vandenõud ja nad kohtusid ainult üksikutel ametlikel üritustel.
Hoolimata kuulujuttudest pidasid nii kuningas, kuninganna, teised pereliikmed, õukond ja kirik Migueli alati kuninga pojaks. Teooriatele temast kui abieluvälisest lapsest võisid oma kirjutistega aluse panna liberaalsed autorid, kes soovisid alandada kuningannat ning õõnestada Migueli ja tema järeltulijate nõudeid Portugali troonile.
Kindel on see, et Miguel oli kuninganna lemmiklaps. Pärast kuningapaari esimese poja surma langes suurim emalik hool ja tähelepanu Miguelile, mitte tema vanemale vennale Pedrole, kes oli lähedasem oma isaga.
1807. aastal suundus viieaastane Miguel koos ülejäänud kuningliku perekonnaga Brasiiliasse, et põgeneda Napoleoni sõdade raames aset leidnud prantslaste sissetungi eest Portugali. Ta pöördus koos ema ja isaga tagasi 1821. aastal, tema vanem vend Pedro jäi aga isa asevalitsejana Brasiiliasse.
Väike Miguel oli üleannetu laps, kellele meeldis ringi liikuda miniatuurses kindralivormis. 16-aastaselt nähti teda kihutamas hobusel Mata dos Carvalhose piirkonnas, ratsapiitsaga möödujatel kübaraid peast lüües. Kõige meelsamini veetis ta aega india päritolu või segavereliste talusulaste seltskonnas. Kuninganna ja õukond olid Migueli ära hellitanud, kuid ta oli ka loomu poolest väga vastuvõtlik teiste inimeste mõjutustele. Palmela hertsog Pedro de Sousa Holstein kirjeldas teda kui "head inimest heade inimeste seas ja halvas seltskonnas teistest veel halvemat".
Vasturevolutsioon
vasakul|200px|pisi|Miguel I umbes 21-aastaselt (u 1823)
Miguel oli 20-aastane, kui ta astus esimest korda vastu 1820. aasta liberaalse revolutsiooni tulemusel loodud konstitutsioonilistele institutsioonidele. Tema mässu on peetud ka üheks osaks kuninganna laiemast strateegiast. Prints Miguelist sai 27. mail 1823 Vila Franca de Xiras vallandunud vasturevolutsiooni juht. Selle päeva hommikul liitus Miguel Vila Francas brigaadikindral Ferreira Sampaio, hilisema Santa Mónica vikondi juhitud 23. jalaväerügemendiga ja teatas oma toetusest absoluutsele monarhiale. Esimeses järjekorras kutsus ta endaga liituma kindral Pamplonat, kellest sai hiljem esimene Subserra krahv. Kindral, kes ei olnud liberaalsest põhiseadusest vaimustuses, vastas printsi üleskutsele jaatavalt. Viie päevaga koondusid kõik vasturevolutsioonilised jõud Migueli juhtimise alla. Kuninganna toetusel tegutsev Dom Miguel läks isegi nii kaugele, et nõudis kuninga tagasiastumist, sest kuningas João VI püüdis vaatamata Vila Franca absolutistide kasvavale toetusele jääda ustavaks 1822. aasta põhiseadusele, mille toetuseks ta oli andnud parlamendile vande.
Prints Miguel ja kuninganna olid huvitatud parlamentaarse süsteemi likvideerimisest. Neid innustas absoluutse monarhia taaskehtestamine Hispaanias, kus Püha Liit ja Prantsusmaa armee olid aidanud purustada kohalikke liberaalseid jõudusid. Nii kihutasid nad ka Portugalis eri fraktsioone üksteise vastu üles ja pidasid välismaiste reaktsiooniliste jõududega läbirääkimisi Portugali liberaalse parlamendi võimult sürjutamiseks. Kindral Pamplona jäi siiski kuningale ustavaks. Ta kinnitas, et ei astu eales kuninga vastu, ja kutsus ka printsi üles oma isa korraldustele alluma. Lõpuks suundus kuningas ise Vila Francasse, kus nii tema poeg kui ka mässulised väeüksused talle truudust vandusid. Samas ei jätnud kuningas kasutamata võimalust peatada 1822. aasta põhiseaduse kehtivus ja Cortes laiali saata. Paljud liberaalid põgenesid seejärel välismaale. Kuigi Miguel pöördus Lissaboni tagasi võidukana, oli kuningas João VI suutnud säilitada oma võimutäiuse ega alistunud tema poega toetanud äärmuslikele reaktsioonilistele jõududele, kellele oleks meelepärane olnud tema troonist loobumine Migueli kasuks.
Pärast vasturevolutsiooni, mida tuntakse Portugali ajaloos Vilafrancada nime all, nimetati Dom Miguel Samora Correia krahviks ja Portugali relvajõudude ülemjuhatajaks. Migueli ema, kes oli tema peamine mõjutaja, ei suutnud aga leppida kuningas João heatahtlikkusega mõõdukate ja liberaalsete poliitikute suhtes, sest kuningas jäi ka pärast mässu mõõdukate vaadetega ministrite nagu Palmela hertsogi ja Subserra krahvi mõju alla.
Ajastu ebastabiilsusest andis tunnistust ka esimese Loulé markii, liberaalse poliitiku Agostinho Domingos José de Mendoça Rolim de Moura Barreto salapärane surm Salvaterras 28. veebruaril 1824, milles kahtlustati Dom Migueli või tema sõprade kätt.
30. aprillil 1824 andis jätkuvalt ema mõju all viibiv prints Miguel oma väeüksustele käsu vahistada ministrid ja mitmed muud olulised isikud, tuues ettekäändeks vabamüürlaste väidetava vandenõu kuninga tapmiseks. Kuningas João VI paigutati tema korraldusel Bemposta paleesse, kus Miguelil oli võimalik "kaitsta ja hoida tema elu". See uus mäss sai tuntuks Abrilada nime all ja pani muretsema mitmed välisriigid. Välisdiplomaadid, kes mõistsid, et poeg oli sisuliselt oma isa vangistanud, suundusid Bempostasse, kus neil õnnestus kuningas vabastada ja toimetada Briti sõjalaeva Windsor Castle pardale. Laeval viibides kutsus kuningas João Migueli enda juurde, vabastas ta relvajõudude ülemjuhataja ametist ja saatis ta kohe pagendusse Viini, kuhu Miguel jäi kolmeks aastaks elama.
Pagendus ja tagasipöördumine
pisi|200px|Miguel I 22-aastaselt (1824)
Viinis elades oli prints Miguel Klemens Wenzel Lothar von Metternichi külaline ja sõber. Tema pagenduses oleku ajal suri 10. märtsil 1826 kuningas João VI ja Migueli vanem vend tõusis Pedro IV nime all Portugali troonile. Pedro soovis aga edasi jääda ka Brasiilia keisriks ja loobus seetõttu Portugali troonist oma alaealise tütre Maria da Glória kasuks. Kehtestati regendivalitsus, mida asus juhtima kuninganna Maria tädi, prints Migueli õde Isabel Maria. Pedro oli juba 1822. aastal püüdnud meelitada Migueli enda juurde Brasiiliasse tulema, et teda ema mõju alt vabastada, kuid asjatult. Pärast isa surma püüdis Pedro taas perekonda lepitada ja kindlustada oma tütre õigused troonile sellega, et lasi vastu võtta konstitutsioonilist monarhiat kinnitava uue liberaalse põhiseaduse ja pakkus Miguelile tema 25-aastaseks saamisel võimalust ise regendiks hakata. Selle lepingu kohaselt pidi Miguel jääma Portugali regendiks kuninganna Maria täisealiseks saamiseni ja seejärel temaga abielluma. Miguel nõustus oma venna pakkumisega ja vandus uuele põhiseadusele truudust.
Pedro ja Migueli õe Isabel Maria regendivalitsus oli äärmiselt ebastabiilne: valitsuses ja kohaliku võimu organites valitsesid lahkhelid, millest suurema osa põhjustasid Migueli toetajad, kes soovisid endiselt tagasipöördumist absolutistliku valitsemiskorra juurde. Nad väitsid, et Pedro ei olnud Brasiilia troonile asumise tõttu oma isa seaduslik pärija ja sellest tulenevalt oli ka uus põhiseadus kehtetu. Uue põhiseaduse pooldajaid pidasid nad reeturiteks, liberaalseid poliitikuid tervikuna aga varjatud vabariiklasteks ja vabamüürlasteks. Nende asjaolude ja printsess Isabel Maria haigestumise tõttu sooviti regendivalitsus võimalikult kiiresti Miguelile üle anda ning kuna sügisel 1827 pidi ta saama 25-aastaseks, kinnitati ta 3. juulil 1827 ametlikult Portugali uueks regendiks. Sügisel alustas ta tagasiteed Austriast Portugali.
Teel Lissaboni tegi ta peatuse Suurbritannias, kuhu ta saabus 30. detsembril 1827. Temaga kohtusid sadamas Clarence'i hertsog, kes oli sel ajal mereminister, ja mitmed Briti õukonna tähtsamad liikmed. Peaminister Wellesley, kes juhtis sel ajal ebapopulaarset tooride valitsust, lootis, et nad suudavad selle visiidi raames veenda Migueli nõustuma Pedro IV välja pakutud konstitutsioonilise korraldusega. Pärast lõunasööki suundus prints Miguel kuninglike tõldadega ja ratsaväeohvitseride saatel Londonisse Westminsteri palee juurde, kus teda oli tervitama kogunenud rahvamass. Londonis viibides peatus ta Dudley' paruni palees Arlingtoni tänaval, kus ta lahutas oma uute sõprade meelt. Kuningas George IV ministrid, diplomaadid ja ametnikud kutsusid teda külla ja Briti aadel korraldas tema auks mitmeid pidustusi. Ta käis kontsertidel ja faasanijahil ning külastas riiklikke ehitisi (muuhulgas ka Tamisa tunnelit, mida tema ajal rajati ja mis veidral kombel pärast tema külaskäiku kokku varises). Vana aasta õhtul külastas ta kuningat Windsori palees, kus tema auks korraldati suurejooneline bankett. Hiljem võttis Miguel Rutlandi hertsogi majas vastu Suurbritannia portugali diasporaa esindajad, kes kinkisid talle mälestusmedaljoni. Kogu visiit möödus positiivses õhkkonnas.
Regendivalitsus
pisi|vasakul|200px|Miguel I 26-aastaselt (1828)
Eeldati, et regent tuleb maale Praça do Comérciol, kuhu oli selleks puhuks püstitatud lava. Dom Miguel otsustas aga maale tulla hoopis Belémis. Arvatakse, et Migueli ema oli saatnud talle vastu paadimehe, kellel oli kaasas sõnum, et Lissabonis peaks prints külastama oma ema ja talle teatama, kellele ta õigupoolest lojaalne on. Kaldal tervitasid kohalikud elanikud regenti rõõmuhõisetega, kirikutes helistati kelli ja tänavatel lauldi rõõmsaid ülistuslaule. Printsile korraldati mööda siidilippudega kaunistatud tänavaid triumfimarss Ajuda paleesse; naised heitsid tema ette lilli. Kõikjal oli kuulda linnaelanike hüüdeid "Viva o Senhor Dom Miguel I nosso rei absoluto!" ('Elagu isand Dom Miguel I, meie absoluutne kuningas!'), mille vahele hüüti ka "Surm Dom Pedrole!" ja "Surm liberaalsele põhiseadusele!".
Muidugi ei pidanud Miguel saama kuningaks, vaid ainult regendiks, kes valitseb Portugali seadusliku monarhi Maria II nimel. Kuninganna täisealiseks saamisel pidi Miguelist saama tema abikaasa. Miguel oli kohustatud valitsemisel järgima ka Pedro IV põhiseadust, millega nõustumine oli tema regendiks saamise eeltingimus (olgugi et sisimas ta selle põhimõtetega ei nõustunud ja eelistas endiselt absoluutset monarhiat).
26. veebruaril 1828 toimus Ajuda palee suures saalis parlamendi mõlema koja liikmete, kuningliku õukonna ja diplomaatilise korpuse juuresolekul regendi ametisse seadmise tseremoonial. Sellel osalesid ka mõned prints Migueli sõbrad Brasiiliast, kelle oli kohale toimetanud leskkuninganna (printsi ema). Kell 13.00 sisenes Miguel koos oma õe Isabel Mariaga, et temalt regendivalitsus ametlikult üle võtta. Pärast seda kui nad olid koos istunud samal troonil, luges printsess Isabel Maria ette võimu üleandmise vande ja lahkus. Miguelile anti seejärel Piibel ja vande tekst, millega ta pidi lubama kaitsta põhiseadust. See näis ajavat teda "segadusse ja tundus, et ta ei suuda või ei taha seda ette lugeda" Ei ole teada, kas ta lõpuks üldse andis vande, sest kuuldavalt ta selle sõnu ei korranud. Samuti ei näinud keegi teda missaali suudlemas, sest Cadavali hertsog seisis tseremoonia selle osa ajal tema ja ülejäänud rahva vahel. Tseremoonial osalenud Briti rändur Carnarvoni krahv kirjutas selle kokkuvõtteks:
1. märtsil kogunesid mõned linnaelanikud palee juurde, nimetades Dom Migueli "absoluutseks kuningaks" ning vihastades sellega välja paljud liberaalsed poliitikud ja linnaelanikud. Samal õhtul tegi uus regent teatavaks uue valitsuse koosseisu. Nädala jooksul vabastati teenistusest paljud mõõdukate vaadetega ohvitserid ja vahetati välja provintside sõjaväelised kubernerid. Nii puhastasid prints ja leskkuninganna "oma koja" vanadest vaenlastest ja konstitutsioonlise monarhia pooldajatest.
13. märtsil 1828 saatis Dom Miguel Cortese laiali põhiseaduses ette nähtud uusi valimisi välja kuulutamata. Mõned linnanõukogud, paljud aadlikud, vaimulikud ja silmapaistvad kodanikud nõudsid, et regent tühistaks põhiseaduse ja hakkaks kuningana valitsema. Esimese verevalamise põhjustasid liberaalid, kui 18. märtsil mõrvasid Coimbra keevalise loomuga üliõpilased Lissaboni teel olnud Coimbra Ülikooli delegaadid, kes oletatavasti soovisid minna austust avaldama regendile. 25. aprillil tegi ülikooli senat avalduse, milles kutsus Migueli ise troonile asuma. See ainult süvendas lahkhelisid konstitutsionalistide ja absolutistide vahel. Viimaste jaoks olid Pedro ja tema tütar Brasiilia iseseisvumise tõttu Portugali troonil ebaseaduslikult ning seaduslik troonipärija oli prints Miguel.
Kuningas
pisi|200px|Miguel I umbes 27-aastaselt (u 1829)
3. mail 1828 kohtusid Pedro IV poolt parlamendi ülemkotta nimetatud aadlikud Lafõesi hertsogi palees ja kutsusid Migueli üles kokku kutsuma uue, traditsioonilistel alustel ehk kolme seisuse esindajatest moodustatud Cortese, et see otsustaks, kes siis ikkagi on Portugali legitiimne valitseja. See Cortes tuli kokku sama aasta juunis Ajuda palees. Viseu piiskop tegi Cortese istungil ettepaneku, et Miguel võtaks endale kuningakrooni, sest "Kõigeväelise käsi juhtis Teie Majesteedi Doonau kallastelt Tejo kallastele oma rahvast päästma ...". 7. juulil kuulutati Dom Miguel absoluutseks valitsejaks ja 15. juulil läks kolme seisust esindav Cortes laiali. 11. juulil 1828 krooniti senine regent Portugali kuningaks Miguel I nime all.
Juba 18. mail 1828 oli tõstnud uute arengutega rahulolematu Porto linna garnison mässu, moodustanud ajutise valitseva hunta ja kavatses marssida konstitutsioonilise monarhia kaitseks traditsionalistide peamise tugipunkti Coimbra peale. Neid vägesid juhtinud kindral ei paistnud aga silma otsustuskindlusega; see võimaldas Miguelil koguda oma väed, moodustada vabatahtlike pataljoni ja võtta Porto piiramisrõngasse. Mässu püüti tõsta ka Lagoses, kuid seal hoidis selle ära absolutistlik kindral Póvoas, kes lasi maha mässu kavandanud kindral Saraiva. Pärast seda lahkusid kiiresti riigist João Carlos de Saldanha Oliveira e Daun ja Pedro de Sousa Holstein, kes olid äsja saabunud Briti laeva Belfast pardal Portugali Suurbritanniast, et asuda liberaalide vägede etteotsa. Neile tundus, et võitlus oli kaotatud. Osa liberaalide üksusi põgenes Hispaaniasse Galiciasse, kus nad jäid armetutes tingimustes ootama võimalust uueks rünnakuks. Ka Migueli õukonnas leidus üksikuid konstitutsioonilise monarhia toetajaid. Neist üks oli kuninga õde Isabel Maria, kes oli aga ise liiga tagasihoidlik, et Miguelile vastu astuda. Vajalikku julgust või oskusi ei jagunud ka teda toetavatel ministritel. Liberaalne eliit ja nende toetajad emigreerusid. Kogu Portugal peale Madeira ja Terceira saarte tunnistas uue kuninga võimu. Madeira õnnestus lihtsalt alistada, kuid Terceira jäi ustavaks konstitutsioonilisele monarhiale.
Miguelistide sõjad
250px|vasakul|pisi|Kaasaegne karikatuur, millel on vendasid Pedrot ja Migueli kujutatud lastena, keda toetavad ja tõukavad tagant Euroopa suurriigid
Neid 1828. aastal puhkenud kokkupõrkeid absolutistide ja konstitutsionalistide vahel on hakatud nimetama miguelistide sõdadeks. Sõjategevus intensiivistus 1830. aastate alguses.
1831. aastal loobus Pedro oma poja kasuks Brasiilia troonist ja asus ise Assooridel liberaalide armee etteotsa. Juulis 1832 maabus ta oma vägedega Portugali põhjaosas Mindelos ja hõivas kiiresti Porto. Migueli armeesse kuulusid aga paremad üksused ja sellega liitusid paljud vabatahtlikud, kes aitasid kompenseerida puudusi ohvitserkoosseisus. Porto piirati sisse ja liberaalide edasitung peatati, kuid samas ei suudetud ka Portot vallutada. Miguel I külastas Portot piiravaid vägesid aprillis 1833.
Juunis 1833 tegid endiselt Porto all piiramisrõngas viibinud konstitutsionalistid dessandi Algarvesse. Seda juhtisid António José Severim de Noronha ja Briti mereväeohvitser Charles Napier. Noronha väed randusid Faro lähistel ja marssisid läbi Alentejo põhja suunas, purustades miguelistide kindrali Teles Jordão väed ja vallutasid 24. juulil pealinna Lissaboni. Napier, kes purustas juuli alguses miguelistide laevastiku São Vicente neeme lahingus, purjetas oma laevastikuga samuti Lissaboni lähistele ja võttis Tejo jõe suudme oma kontrolli alla.
Migueli nõustas sõjaliselt Prantsuse kindral Louis Auguste Victor de Ghaisne de Bourmont, kes oli saabunud koos mitmete teiste Prantsuse armee ohvitseridega Portugali pärast Charles X kukutamist 1830. aastal. Hiljem vahetas ta välja šoti kindral Ranald MacDonnell, kelle juhtimisel taganes absolutistide armee Lissaboni alt Santarémi ümbruse läbipääsmatule mägismaale, mis kujunes Migueli toetajate peamiseks baasiks. Miguelistidel õnnestus saavutada edu Alcáceri ümbruses, kuid samal ajal vallutas liberaalide kindral Saldanha Pernesi ja Almosteri. Need lahingud veebruaris 1834 olid kodusõja veriseimad. Lõpuks määras sõja tulemuse poliitika: Migueli liit Hispaania printsi Carlosega pööras tema vastu Hispaania kuninga Fernando VII, kes otsustas tunnistada Maria II Portugali seadusliku valitsejana ning liitus Portugali liberaalide, Prantsusmaa ja Suurbritanniaga Migueli vastu.
Hispaania kindral José Ramón Rodil tungis Portugali. Samal ajal võitsid kindral Nordonha väed 16. mail 1834 Asseiceira lahingu, seades Migueli lootusetusse olukorda. Miguel lahkus Santarémist ja suundus Portugali kaguossa Elvasesse. Kui Miguel jõudis Évora Montesse, otsustasid tema kindralid sõjategevuse peatada ja paluda rahu. Miguel nõustus selle otsusega.
Pärast kuut aastat kokkupõrkeid ja kolme aastat sõda oli Miguel I sunnitud troonist loobuma. Ametlikult tegi ta seda 26. mail 1834 Évora Monte lepinguga. 1. juunil asus endine kuningas Sineses Genovasse suunduva Briti sõjalaeva pardale. Esmalt elas ta eksiilis Itaalias, seejärel Suurbritannias ja lõpuks Saksamaal. Portugali ei pöördunud ta enam kunagi tagasi.
Eksiilis
pisi|250px|Miguel I oma abikaasa ja kahe vanema lapsega (u 1860)
Detsembris 1834 pagendas Cortes Migueli ja kõik tema järeltulijad surmanuhtluse ähvardusel alaliselt Portugalist. See seadus jäi kehtima kuni selle tühistamiseni mais 1950. 1838. aasta põhiseadus välistas Migueli vereliini troonipärilusest, kuigi kui 1842. aastal taastati 1826. aasta põhiseaduse kehtivus, muutus see klausel tühiseks.
Esimese karlistide sõja ajal 15. jaanuaril 1837 arvas Hispaania Cortes Migueli välja ka Hispaania troonipärilusest, tuues põhjuseks tema liidu oma emapoolse onu, Hispaania printsi Carlosega, kes nõudles endale Hispaania trooni. Migueli vanem õde Teresa ja tema õepojad (surnud printsess Maria Francisca kolm poega ja Teresa poeg Sebastião) eemaldati samuti troonipärilusest.
Eksiilis nimetati Migueli Bragança hertsogiks, aga ta kasutas ka tiitleid Vila Viçosa markii, Arraiolose krahv, Barcelose krahv, Neiva krahv ja Ourémi krahv.
Miguel elas kogu ülejäänud elu välismaal. Pärast Portugali poliitikast lahkumist muutus ta nii iseloomult kui ka välimuselt. Hilisematel eluaastatel oli ta kogukas habetunud perekonnapea, kelles oli säilinud vähe kunagise noore seikleja iseloomujooni. Kuna ta pidas Évora Monte lepingut talle vägisi peale surutud ebaõigluseks, keeldus ta selle tingimusi täitmast ja loobus seetõttu ka talle Portugali valitsuse määratud suurest pensionist. Mõnda aega elas ta Roomas, kus paavst Gregorius XVI tagas talle eluruumid ja väikese elatusraha. Seejärel suundus ta Suurbritanniasse. 1851. aastal kolis ta Lõuna-Saksamaale Badeni suurhertsogiriiki ja abiellus seal printsess Adelheid von Löwenstein-Wertheim-Rosenbergiga. Nad asusid elama kunagisse tsistertslaste kloostrisse Bronnbachis. Nende perekonnas oli seitse last. Hiljem suutis Migueli lesk kõigile nende lastele soodsad abielud korraldada. Sarnaselt kuninganna Victoriaga, keda tunti tema rohkete järeltulijate tõttu paljudes Euroopa kuningakodades "Euroopa vanaemana", hakati Migueli pärast tema surma hüüdma "Euroopa vanaisaks".
Miguel suri jahil olles 14. novembril 1866 Esselbachi lähistel Karlshöhe jahilossis Baieri kuningriigis. Ta maeti oma abikaasa perekonna hauakambrisse Grossheubachis asuvas Engelbergi kloostris. 1967. aastal viidi tema ja ta abikaasa surnukehad Bragança dünastia panteoni Lissaboni vanas São Vicente de Fora kloostris.
Tiitlid, autasud ja hüüdnimed
Kuningana oli Miguel I tiitel Pela Graça de Deus, Rei de Portugal e dos Algarves, d'Aquém e d'Além-Mar em África, Senhor da Guiné e da Conquista, Navegação e Comércio da Etiópia, Arábia, Pérsia e Índia, etc. ('Jumala armust Portugali ja Algarvede kuningas ühel ja teisel pool merd Aafrikas, Guinea isand, vallutuste, meresõidu ja Etioopia, Araabia, Pärsia, India, jm kaubanduse isand').
Lisaks päritud tiitlitele sai Dom Miguel oma elu jooksul veel mitmeid tiitleid ja aunimetusi, sealhulgas:
Lisaks tunti Dom Migueli nii eluajal kui ka postuumselt järgmiste portugalikeelsete hüüdnimede järgi:
Perekond
1851. aastal abiellus Dom Miguel 48-aastaselt printsess Adelheid von Löwenstein-Wertheim-Rosenbergiga, kellega tal oli üks poeg ja kuus tütart.
Lisaks oli Dom Miguelil üks teadaolev abielueelne laps, tütar Maria Assunção Ribeiro do Carmo e Bragança (1831–1910), kes sündis Roomas suhtest portugali aadlidaami Antónia Francisca Ribeiro do Carmoga. Ta tunnistas teda oma lapsena 1839. aastal.
Anna Murdoch Mann
Anna Maria dePeyster (neiupõlves Torv, hiljem ka Murdoch ja Mann; sündinud 30. juunil 1944 Glasgow's Šotimaal) on eesti päritolu Briti ning Austraalia ajakirjanik ja kirjanik.
Isiklikku
Aastail 1967–1999 oli ta abielus Austraalia meediamoguli Rupert Murdochiga, kellega tal on kolm last: Elisabeth, Lachlan ja James Murdoch. Pärast abielulahutust Murdochist oli ta aastail 1999–2017 abielus finantsist William Manniga (viimase surmani). Aastal 2019 abiellus ta Ashton dePeysteriga.
Anna dePeysteri vennatütar on näitleja Anna Torv.
Vladimir Arhipov
Vladimir Arhipov (sündinud 26. septembril 1955) on Eesti poliitik.
Ta on lõpetanud 1975. aastal Tallinna Raudteetranspordi Tehnikumi tehnik-elektromehaaniku kvalifikatsiooniga.
Arhipov oli Rahvaliidu liige aastatel 2002–2008. 2008. aastast on ta Keskerakonna liige.
Arhipov oli Maardu linnapea 1995–1996 ning uuesti 2016. aastast.
Arhipov kandideeris 1999. aasta Riigikogu valimistel Vene Erakonna Eestis nimekirjas ja sai 402 häält, kuid valituks ei osutunud.
2003. aasta Riigikogu valimistel kandideeris ta Eestimaa Rahvaliidu nimekirjas ja sai 153 häält, kuid valituks ei osutunud.
2011. aasta ja 2015. aasta Riigikogu valimistel kandideeris ta Keskerakonna nimekirjas ja sai vastavalt 531 ja 838 häält, kuid valituks ei osutunud.
2019. aasta Riigikogu valimistel kandideeris ta taas Keskerakonna nimekirjas ning osutus valituks (sai 944 häält). Ta loobus Riigikogu liikme kohast ning ei asunud ametisse. Tema asendusliikmena sai XIV Riigikogu liikmeks Kaido Höövelson.
Ta kandideeris 2023. aasta valimistel Riigikokku, kogus valimisringkonnas nr 4 (Harju- (v.a Tallinn) ja Raplamaa) 1103 häält ning ei osutunud valituks.
Tee Kommunismile (ajaleht, 1950)
Tee Kommunismile : EKP Viljandi Rajoonikomitee ja Viljandi Rajooni RSN häälekandja - oli ajaleht, mis ilmus 15. aprill 1950 - 12. aprill 1988 Viljandis 3 korda nädalas (teisipäeval, neljapäeval ja laupäeval).
1950. aastal oli kirjastajaks Ajalehtede-Ajakirjade Kirjastus (AAK). 1951-1963, 1973-1980 kirjastus märkimata
Ajalehel oli mitmeid eriväljaanded:
Ajaleht lõpetas tegevuse 12. aprillil 1988 aastal ja jätkas 14. aprillist 1988 uue pealkirjaga: Sakala.
Innovatsiooni ökosüsteem
Innovatsiooni ökosüsteemiks nimetatakse selliseid võrgustikke, kus osapooled üheskoos loovad, pakuvad ja tekitavad väärtust.
Eri tööstusharudes on toimumas transformatsioon eraldiseisvatelt toodetelt ja teenustelt keerukamate väärtuspakkumiste poole, mis saavutatakse eri osapoolte toodete ja teenuste integreerimisega. Selliseid võrgustikke, kus osapooled üheskoos loovad, pakuvad ja tekitavad väärtust, nimetatakse innovatsiooni ökosüsteemiks. Innovatsiooni ökosüsteemi kasutatakse organisatsioonidevahelise poliitilise, ökonoomilise, keskkonna ja tehnoloogiliste süsteemide innovatsiooniks, mille kaudu tekitatakse äri kasvu ning säilitatakse ja toetatakse seda. Innovatsiooni ökosüsteem on tahtlikult loodud majanduslike tegutsejate kogukond, kes arenevad koos suurema väärtusloome ja võimekuste ära kasutamiseks läbi kollektiivse innovatsiooni.
Ressursi piirangutest ja spetsialiseerumise vajadusest tulenevalt on üksikul ettevõttel keeruline arendada ja turule tuua tehnoloogial põhinevat pakkumist algusest lõpuni. Seda eriti juhul, kui planeeritav innovatsioon muudab radikaalselt tänast arengu rada sotsiaal-tehnilises valdkonnas. Seetõttu on tekkimas järjest keerulisemad organisatsioonide kooslused, mis toimivad koostöös selleks, et luua üksteisele täiendavat väärtust innovatsiooni ökosüsteemis.
Kuuluvusökosüsteem
Tuleneb bioloogilisest metafoorist ja viitab ökosüsteemi vajadusele laiendada strateegiat oma valdkonnas võistlevate rivaalide mängumaale.
Iansiti ja Levien (2004) defineerivad ärivõrgustikku ökosüsteemina, mis on organiseeritud võtme tegevuse ümber ning seda iseloomustab suur hulk lõdvalt seotud osalejaid, kes sõltuvad üksteise efektiivsusest ja ellujäämisest.
Psühhopaatia
Psühhopaatia (kreeka keeles ψυχή psychḗ, 'hing' ja πάθος páthos, 'kannatus') on nartsissistliku isiksusehäire raskekujuline vorm, mille tunnuseks on julmus, südametus ja empaatiavõime puudumine. Isiksusehäire võib väljenduda riskantses käitumises ja agressiivsuses. Psühhopaat peab oma taju kõrgemaks tegelikkuseks.
Innovatsiooni ökosüsteem
Kuuluvusökosüsteem
Kuuluvusökosüsteemi strateegia keskendub osalejate suurendamisele, kes on seotud keskse tegija või platvormiga, suurendades keskse tegutseja võimu. Läbi osalejate suurendamise suurendab keskne mängija oma läbirääkimiste jõudu ja suurendab süsteemi väärtust läbi teiste osalejate.
Psühhopaatia
Psühhopaatia puudub Rahvusvahelise haiguste klassifikatsiooni loendist.
Psühhopaatia on südametunnistuse või empaatia puudumine ehk võimetus mõista teiste inimeste soove ja kannatusi ning austada nende vaba tahet. Psühhopaadil on kalduvus ületähtsustada isiklikke soove ning maailma sündmusi tajuda hea ja kurja omavahelise võitlusena. Kuna eesmärk pühitseb abinõu, on teised inimesed vaid vahendiks eesmärkide täitmisel.
Innovatsiooni ökosüsteem
Ökosüsteem kui struktuur
Alternatiivselt saab ökosüsteeme vaadelda ka kui struktuure. See pakub täiendava lähenemise üksteisega seotud väärtusloome vaatlemiseks. See lähenemine algab väärtuspakkumises ja otsib tegutsejaid, kes peaksid koos tegutsema selleks, et väärtust tekitada.
Psühhopaatia
Eri uuringute kohaselt on kogu maailma inimeste seas 4–6% psühhopaate-sotsiopaate.
Isikuomadused
Briti Columbia Ülikooli emeriitprofessor Robert D. Hare on välja töötanud PCL (Psychopathy Checklist) isiksuseomaduste testi, mis peaks kindlaks määrama isiksuse psühhopaatilise kalduvusastme. Testi kasutavad USA kohtud surmanuhtluse määramisel.
Innovatsiooni ökosüsteem
Ökosüsteem kui struktuur
Ökosüsteemi defineeritakse partnerite mitmepoolse joondamise struktuuri kaudu, mida on vaja selleks, et väärtuspakkumine realiseeruks. Ökosüsteemi liikmed on defineerinud oma positsiooni ja omavahelised tegevuste vood. Joondumine näitab omavaheliste positsioonide ja voogude ühise kokkuleppe ulatust. Osalejatel võivad olla erinevad lõppeesmärgid. See näitab osalemise ja joondumise vahet. Edukas ökosüsteem on selline, milles osalejad on rahul oma positsiooniga.
Psühhopaatia
Isikuomadused
Robert Hare kirjeldab psühhopaate kui liigisisest kiskjat, kes kasutab sarmi, manipulatsiooni, meelitamist, seksi ja vägivalda, et kontrollida teisi ning rahuldada oma isekaid vajadusi. Südametunnistuse ja empaatia puudumine paneb neid tegema seda, mida nad tahavad, rikkudes ühiskondlike norme ja ootusi ilma süütunde ja kahetsuseta. Neil puuduvad omadused, et elada ühiskondlikus harmoonias, sest eelistavad kasutada varjatult vaimset (psühholoogilist) vägivalda. Varjates ümbritsevatele oma olemust võivad nad olla väga meeldivalt käituvad koolikiusajad, juhid, IT-spetsialistid, spioonid, sarimõrvarid, pühakud, (eks)vangid.
Robert Hare järgi on psühhopaat sarmikas nagu George Clooney, valelik nagu Pinocchio, aferist nagu Rasputin, võimuahne ja enesekindel nagu Jossif Stalin, mõjutaja ja inimestega manipuleerija nagu Adolf Hitler ja truudusetu nagu Giacomo Casanova.
Innovatsiooni ökosüsteem
Ökosüsteem kui struktuur
Juhul, kui väärtuspakkumise tekitamiseks ei ole vaja partneriga koostööd teha, siis ei ole mõistlik ökosüsteemi loogikat luua. Ökosüsteem on olemuselt mitmepoolne. See tähendab mitut partnerit ja suhteid, mida ei saa agregeerida kahepoolseks suhtluseks. Ökosüsteemi liikmetel võivad olla erinevad plaanid ja arusaamad süsteemi ülesehitusest. Defineeritus ei tähenda lõplikku, ja mitte muutuvat. Pigem see tähendab, et osalejad panustavad ühiselt üldisse eesmärki. Eesmärk võib kuid ei pea olema lõpuks saavutatav. Partner on osapool, kellest väärtuspakkumine sõltub, kuid nad ei pruugi omada otsest sidet keskse ettevõttega.
Psühhopaatia
Antisotsiaalsuse osised
Teisisõnu on psühhopaatia liithäire ja koosneb mitmest omavahel seotud komponendist, mis paiknevad eraldiseisvalt ja teineteisest sõltumatult mitmel eri spektril — inimestevahelise suhtlemise, emotsionaalsuse, elustiili ja antisotsiaalsuse spektril. Kui ülal loetletud tunnustele lisandub veel võimuiha on (Andres Lindmäe arvates) tegu sotsiopaatiaga.
Antisotsiaalse isiksusehäire (ASPD) ja psühhopaatia sünonüümsus
Ameerika Psühhiaatrite Assotsiatsioon on sätestanud ametliku seisukoha, et antisotsiaalne isiksusehäire (ASPD) ja psühhopaatia on sünonüümid. ASPD defineeritakse kui "inimeste õiguste suhtes hoolimatut ja neid rikkuvat valdavat käitumismustrit, mis algab lapsepõlves või varases teismeeas ning jätkub täiskasvanueas". Indiviid peab olema kaheksateistaastane või vanem, tal peavad käitumishäired olema esinenud enne viieteistkümnendat eluaastat ja tema kohta peavad käima vähemalt kolm alljärgnevatest kriteeriumitest:
Suhe ASPD ja psühhopaatia vahel on asümmeetriline. Iga nelja ASPD-diagnoosiga inimese seas võib leiduda ka üks psühhopaat. Kuid igal psühhopaadil on vaikimisi ka ASPD. ASPD on psühhopaatiavorm, millele on lisatud emotsioonid. Psühhopaatia ise on emotsioonideta tühikäik.
Rakvere Põhikool
Rakvere Põhikool on üldhariduskool Rakvere linnas aadressil Tartu tänav 2.
Psühhopaatia
Ohvrid kui sihtmärgid
Tänapäeval on psühhopaatidel ühine omadus esineda normaalsete igapäevaste inimestena, samas kui selle fassaadi, laitmatu ja alatu maski varjus lööb üksildase ja halastamatu jääaegse kiskja kalk süda. Need võivad olla inimesed, kes sugugi ei põgene politsei eest, vaid töötavad ametiasutustes. Selline profiil lubab neil täiesti külma rahuga teha mida tahes ja millal tahes, laskmata ennast segada oma tegude sotsiaalsetest, kõlbelistest või õiguslikest tagajärgedest.
Rakvere Põhikool
Ajalugu
Rakvere Eesti Haridusseltsi III Järgu Erakool avati 5. septembril 1909. aastal üüriruumides Pikk tänav 64. Tsaariaegses Rakveres esimene eesti ōppekeelega kool. Esimene juhataja ja õpetaja oli Julius Seljamaa.
Psühhopaatia
Ohvrid kui sihtmärgid
Tänapäevastes digitaalse info ajastu ühiskondades on psühhopaadid hästi kohanenud teravapilgulised iseloomuhindajad. Nad kipuvad oma kartmatu jäise neuroloogiaga olema teistest "samm eespool". Kuigi nende olemus ja krüpteeritud "kohalolu" on võlts ja etendatud, suhtlevad nad just nende enda jaoks "õigetes kanalites" (nt paljastatud pedofiilide võrgustikes). Sealhulgas esineb identiteetide omastamist ja nende taha peitumist ning ka muid tavaisikuid või lapseealisi kahjustavaid küberkuritegusid, nende digiseadmetesse häkkimist ja avaldunud teabega manipuleerimist. Seda tehakse tihti süüdimatult oma "anonüümse" isiksuse maskeerimise ja pikaajalise kasu saamise eesmärgil (social engineering vms).
Tšuvabu keel
Tšuvabu keel on bantu keelte lõunabantu rühma kuuluv keel, mida räägivad tšuvabud Mosambiigis. Kõnelejaid oli 2016. aastal 952 000.
Rakvere Põhikool
Ajalugu
1910. aastal kool kolis seltsimajja Laia ja Posti tänava nurgal. 1911. aastal avati uus seltsi poolt ehitatud koolimaja Posti tänava ääres. 1917. aastal Rakvere Eesti Haridusselts otsustas kooli üle anda Rakvere linnale, selts likvideeris kooli. Seltsile jäid koolihoone ja liikuvvara, mida linn üüris. Kooli nimeks sai Rakvere Linna II Algkool. 1918. aastal kool kolis Tartu tänav 4 majja (maja valmis 1915), kool muutus 6-klassiliseks. Esimesed 2 talve oldi majas üürilistena.
1920. aastal ostis Rakvere linn maja endale, 1927. aastal ostis Rakvere linn koolile Tartu ja Karja tänav nurgal oleva krundi, kus 1936. aastal valmis koolimaja juurdeehitus ja tehti vanas osas ümberehitusi.