The_Sources_of_Normativity
Christine Korsgaard. Proloog: suurepärasus ja kohustus: lääne metafüüsika (387 eKr – 1887 pKr) väga lühike ajalugu
Kõige vapustavam tõsiasi inimelu kohta on see, et meil on väärtused. Me mõtleme, kuidas asjad võiksid olla paremad, täiuslikumad, ja kuidas me ise võiksime olla paremad, täiuslikumad. Miks see peaks nii olema? Kust me saame need ideed, mis jõuavad ette kogetavast maailmast ja tunduvad seda küsimärgi alla seadvat, ütlevat, et see ei vasta nõuetele, et see pole niisugune, nagu peaks. On selge, et me ei saa neid kogemusest, vähemalt mitte lihtsal moel. Ja hämmastav on ka see, et need ideed meie omast erineva maailma kohta esitavad meile väljakutse, öeldes, et me peaksime asju muutma. Platonist sai Platon, kui Sokrates pani teda probleemi nägema. "Phaidonis" küsib Sokrates: "Miks me ütleme, et kaks keppi ei ole täpselt võrdsed?" Selle asemel et lihtsalt näha kõrvuti keppe, näeme, et need püüdlevad millegi poole, mida need ei ole; just nagu need püüaksid jäljendada võrdsusmustrit, mis esitab neile väljakutse, öeldes: "Ole nagu mina!". Kui me neid nii näeme, siis see muster peab olema ka meie vaimus: seal peab olema idee täiuslikust võrdse kohta. Platon ütles, et me peame olema teises maailmas ideedega tuttavad olnud. Väärtuse fakt on müsteerium, mida filosoofid on sestsaadik püüdnud lahendada. Aga oluline on näha, et vahepeal on olnud pööre. Maailm on pöördunud pea peale ja pahupidi, ja väärtuse probleem on muutunud vastupidiseks. Asi on selles, et Platon ja Aristoteles hakkasid uskuma, et väärtus on reaalsem kui kogetav fakt, et reaalne maailm ongi väärtus. Nad hakkasid nägema kogetavat maailma loomuldasa koosnevat asjadest, mis püüavad olla palju paremad, kui nad on, ja mis reaalselt on palju paremad, kui nad näivad. Oleks raske seda mõne sõnaga edasi anda neile, kes pole nende metafüüsiliste süsteemidega tuttavad. Platon pidas asja olemuseks ideed, milles see osaleb. Asja tõeline loomus on tema täiuslik loomus. Idee, mis on väärtus, on reaalse kui asjad, mis paistavad nendes osalevat, kuid ei küüni nendeni. Aristoteles pidas asja tegelikkuseks tema vormi, mis võimaldab asjal teha, mida ta teeb, ning sellepärast olla see, mis ta on. Asja reaalsus on tema tegevus. Vorm on mateeriast reaalsem, sest mateeria on kõigest vormi potentsiaal, võimalikkus teatud moel toimida. ("Metafüüsika", VIII–IX) Siiski on vorm ka täius. Platonil ja Aristotelesel tähendab väärtusest juhitud olemine juhitud olemist sellest, kuidas asjad viimselt on. Eetikas viib niisugune vaade maailmale suurepärasuse ideele. Juhitus sellest, kuidas asjad reaalselt on, on sel juhul juhitus sellest, kuidas mina tegelikult olen. Asja vorm on tema täius, aga ta ka võimaldab asjal olla see, mis ta on. Nii et püüd täiuseni jõuda on lihtsalt püüd olla see, mis ma olen, olla hästi see, mis ma olen. Ja nõnda peeti antiikajal inimese voorust suurepärasuse liigiks. Pööre toimus järk-järgult, aga selle seemned olid Platoni ja Aristotelese mõtlemises juba olemas. Sest isegi selles väärtuse maailmas, kus reaalne on hea, peab midagi olema puudu. Sest asjad vähemalt näivad üsna ebatäiuslikud. Mis neid tagasi hoiab? Mis saaks neid tagasi hoida? Korsgaardi meelest arvas Platon, et asi on meis, et meeltekogemus ise on omamoodi illusioon, või ehk et maailma halbus on illusioon, mida tekitab meelte perspektiiv. Ja et probleem on meis, siis ta esitas "Phaidroses" langemise õpetuse. Ent nagu tema kristlastest järgijadki, pidi ta jätma selle müsteeriumiks; ta ei suutnud reaalselt seletada, miks me langesime. Ka Aristoteles ei andnud seletust, vaid andis probleemile nime: hylē, mateeria. Asja vorm on tema täius, aga kui asi ei küüni oma täiusliku vormini, siis on asi viimselt mateeria tõrksuses, kangekaelsuses, vastupanus: mateeria "keeldub" vormi võtmast. Ei tea, kuidas Platoniga on, aga paistab, et vähemalt eetikas ei teinud Aristoteles sellest suurt probleemi. Kasvatatud inimesele ei ole tarvis suurepärasust peale suruda, ta liigub loomulikult oma täiusliku vormi poole. See on küll tautoloogia, kasvatatuse definitsioon. Kreeka mõtlemises on suurepäraseks saamine sama loomulik nagu täiskasvanuks saamine. Meil on tarvis voorust õppida, aga see on nii, nagu me õpime keelt, sest me oleme inimesed ja see on meie loomus. Aga kuidas jääb nendega, kes ei ole kasvatatud või kellel on ehk materiaalsed defektid, mis halvimal juhul teevad inimese loomupäraseks orjaks? Aristotelest nad "Nikomachose eetikas" palju ei huvita, kuid raamatu lõpus tuleb neist juttu. Vahend selleks puhuks on seadus. Nagu kohustuse idee põlgajad armastavad öelda, on kohustuse idee loomulikus seoses seaduse ideega. Ja kohustusel on suurepärasuse ideest oluline erinevus. Kui me püüdleme suurepärasuse poole, siis jõud, millega väärtus meile mõjub, on ligitõmbav; kui oleme kohustatud, siis see on sundiv. Sest kohustus on väärtuse pealepanemine tõrksale, kangekaelsele, vastupanevale mateeriale, vormi sundiv jõud. Suurepärasus on loomulik, aga kohustus on Friedrich Nietzsche sõnul ("Moraali genealoogiast", II.17) kunstiteos. Sellepärast ongi kristlikul ajastul kohustus hakanud moraalimõtlemises suuremat osa etendama. Langenud inimene on ju kangekaelne, vastupanev mateeria. Kristlike mõtlejate meelest tuleb see, mis maailmas on valesti, meist, inimkonnast. Meie pärast ei ole maailm, mis on hea, siiski veel hea; me oleme vastupanev mateeria, mingis mõttes me olemegi mateeria. (Kristlased kardavad keha ehk meie materiaalset loomust.) Augustinusel on hüve ideest saanud isik, seadusandja, Jumal, kelle asi on tõrksale, kangekaelsele, vastupanevale inimkonnale suurepärasust peale suruda. See, miks me niisugused oleme, on müsteerium, langemise müsteerium. Aga tulemus oli see, et meil tekkis kohustus. Kohustuse vaenlased, arvavad, et nüüd, kus Jumal on surnud või vähemalt mitte eetika allikas, võime kohustuseta läbi saada või vähemalt asetada see õigele kohale, õigluse ja lepingu valda, kus eetika piirneb seadusega. Ülejäänus võime tagasi minna puhtalt suurepärasuse eetika juurde. Aga Jumala surm ei asetanud meid tagasi Platoni ja Aristotelese maailma. Vahepeal on pööre lõpule jõudnud. Me ei arva enam, et meie olemegi see, mis maailmal viga on. Meid ei hämmasta enam see, miks maailm, mis on hea, ei ole siiski hea. Sest meie jaoks ei ole maailm enam eeskätt ja põhiliselt vorm. Maailm on mateeria. See ongi see pööre. Reaalne ei ole enam hüve. Meie jaoks on reaalsus midagi rasket, mis paneb vastu mõistusele ja väärtusele, miski, mis on kangekaelne. Kui reaalne ja hüve pole enam üks, siis väärtus peab kuidagi leidma tee maailma. Vorm tuleb mateeria maailmale peale panna. See on kunstiteos, kohustuse töö, ja see toob meid tagasi Kanti juurde. Seda oligi oodata, sest Kant viiski pöörde lõpule, öeldes, et mõistus, mis on vorm, ei ole maailmas, vaid on miski, mis tuleb maailmale peale panna. Autonoomia eetika on ainus, mis on kooskõlas uusaja maailma metafüüsikaga, ja autonoomia eetika on kohustuse eetika. Ja Nietzschel oli õigus, kui ta hoiatas kohustuse vaenlasi kohustuse kergelt võtmise eest, sest kohustus on sündinud valus ja inetuses. Kohustus teebki meid inimesteks.