cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Gabon
Rahvuspargid
Akanda, Batéké lavamaa, Birougou, Kristallmägede, Ivindo, Loango, Lopé, Mayumba, Minkébé, Moukalaba-Doudou, Mwangné, Pongara ja Waka rahvuspark.
Keskkonnaprobleemid
Suurimad probleemid on metsatustumine, reostus ja elustiku säilitamine. Intensiivse metsaraie tagajärjel on ranniku ääres metsad juba suures osas hävinud, samas on metsa taastamise programm olnud suhteliselt edukas. Sisemaal on mets veel heas seisukorras. Kiire linnastumine ja tööstuse areng toovad kaasa reostuse suurenemise. Naftatööstus reostab vett, linnades tekitatakse palju tahkeid jäätmed. Puhas joogivesi on kättesaadav umbes 47%-le maaelanikest ja 95%-le linnaelanikest. Rahvastiku kasvu tõttu kütitakse toiduks üha rohkem metsloomi.
Riik
Gabon kuulutas iseseisvuse välja 17. augustil 1960, kui riik eraldus Prantsusmaad ja tema kolooniaalvaldusi hõlmanud Prantsuse Ühendusest. Esimene põhiseadus astus jõusse 1961. aastal.
Riigikord
Gabon on presidentaalne vabariik. Kehtib 1991. aastal vastu võetud põhiseadus, mida on hiljem mitu korda täiendatud, viimati 2011. aastal.
Gaboni kodakondsuse saavad isikud, kelle vähemalt üks vanematest on Gaboni kodanik. Naturalisatsiooni korras kodakondsuse saamiseks peab isik vähemalt 20 aastat Gabonis elama.
President
pisi|President [[Ali Bongo Ondimba]] Gaboni riigipea on president. Presidendi valib seitsmeks aastaks rahvas ja teda võib tagasi valida piiramatu arv kordi. Presidendiks võib kandideerida vähemalt 40-aastane sünnilt Gaboni kodanik.
Viimati valiti presidenti 30. augustil 2009, kui ametisse valiti presidendi Omar Bongo poeg Ali Bongo Ondimba. Järgmised presidendivalimised peetakse 2016. aastal.
Aastatel 1961–1975 ja 1997–2009 oli ka asepresidendi ametikoht.
Parlament
pisi|Senatihoone Libreville'is Gaboni parlament on kahekojaline. Enne praeguse põhiseaduse kehtimahakkamist oli parlament ühekojaline. Esimene Senati koosseis valiti 1997. aastal.
Valimisõigus on vähemalt 21-aastastel kodanikel. Senati liikmeks võivad kandideerida vähemalt 40-aastased, Rahvuskogu liikmeks vähemalt 28-aastased kodanikud. Teatud ametikohtade täitjad kandideerida ei saa.
102-kohalise Senati valivad kuueks aastaks kohalike omavalitsuste esindajad. 120-kohalise Rahvuskogu valib rahvas viieks aastaks. Praegune senati koosseis valiti 2014. aastal. Endine ainupartei Gaboni Demokraatlik Partei sai 81% kohtadest. Praegune Rahvuskogu koosseis valiti 2011. aastal ja GDP sai 107 kohta. Osa kohti on mõlemas kojas vakantsed. Rahvuskogu valimistel osalemine on kohustuslik. Põhjendamatu hääletamata jätmise eest on ette nähtud trahv.
Järgmised Rahvuskogu valimised peetakse detsembris 2016.
Tavaliselt valitakse enamik ministreid parlamendiliikmete hulgast. Parlament kinnitab valitsuse ja tal on õigus valitsusele umbusaldust avaldada.
Valitsus
Valitsusliikmed peavad olema vähemalt 30-aastased.
Õigussüsteem
Kohtusüsteem on kolmeastmeline. Väiksemates asulates on alamkohtud, Franceville'is ja Libreville'is apellatsioonikohus. Kõrgemad kohtud on ülemkohus ja 1991. aastal loodud konstitutsioonikohus. Viimane tegeleb põhiseadusliku järelevalvega. Levinud on ka traditsiooniline õigusemõistmine, mille puhul lepitavad tülisid hõimuvanemad.
Eraldi kohus on julgeoleku- ja korruptsioonikuritegude jaoks. Kahtlusalusel on õigus avalikule kohtupidamisele ja kaitsjale, aga süütuse presumptsiooni ei kohaldata. Täitevvõim võib tihti kohtumõistmist mõjutada.
Surmanuhtlus kaotati 2010. aastal.
Parteid
Gabonis on mitmeparteisüsteem. Juhtiv erakond on endine ainupartei Gaboni Demokraatlik Partei, kes on kõigil valimistel saavutanud ülekaaluka enamuse nii Senatis kui ka Rahvuskogus. Teised suuremad erakonnad on Rahvuslik Puuraidurite Ühendus, Gaboni Sõltumatu Keskpartei, Sotsiaaldemokraatlik Partei, Uue Vabariigi Liit ja Centre des Libéraux Réformateurs.
Sümboolika
pisi|Vaade Libreville'ile merelt
Gaboni lipp on kasutusel alates iseseisvumisest 1960. aastal, riigivapp aga 1963. aastast.
Riigi deviis on "Union, travail, justice" ('ühtsus, töö, õiglus').
Hümn on 1960. aastast "La Concorde".
Rahvussümbol on must panter; rahvusvärvid on lipuvärvid roheline, kollane ja sinine.
Pealinn
Gaboni pealinn ja suurim linn on Libreville, kus elab peaaegu pool rahvastikust.
Haldusjaotus
pisi|Gaboni provintsid
Gabon jaguneb üheksaks provintsiks. Need omakorda jagunevad kokku 50 departemanguks.
Rahvusvahelised suhted
pisi|Venemaa saatkonna hoone Libreville'is Gabonil on territoriaalvaidlus Ekvatoriaal-Guineaga Mbane ja teiste Corisco lahe saarte üle.
Gabon kuulub koos Kameruni, Kesk-Aafrika Vabariigi, Tšaadi, Kongo Vabariigi ja Ekvatoriaal-Guineaga Kesk-Aafrika Majandus- ja Valuutaühendusse.
Peaaegu kõikide välisriikide kodanikud peavad riiki sisenemiseks taotlema viisa. Eestil ja Gabonil vastastikused välisesindused puuduvad. Eesti kodanikud saavad viisa taotleda Prantsusmaa saatkonnas Riias. Alates 2015. aastast saab Gaboni viisat taotleda ka internetis.
Eesti sõlmis Gaboniga diplomaatilised suhted 13. juulil 2007.
Gabon on järgmiste rahvusvaheliste organisatsioonide liige:
Riigikaitse
Gaboni kaitsejõud koosnevad maaväest, mereväest ja õhuväest.
Sundajateenistust ei ole. Kaitseväkke võivad astuda kõik vähemalt 20-aastased kodanikud.
Aastal 2012 moodustasid kaitsekulutused 1,34% RKT-st.
Kaitsejõudude koosseisu kuulub umbes 5000 inimest. Kasutusel on kümmekond sõja- ja transpordilennukit ning umbes 15 helikopterit. Mereväel on mõned patrull-laevad ja üks dessantlaev.
Rahvastik
Bantu rahvaste seas on fangid, bakeled, mjened, nžebid, punud, kotad, teked, mpongved, orungud, mbeted, bengad, seked, vilid ja ombambad. On eristatud nelja peamist rühma – fangid, punud, nžebid ja ombambad. Rohkem kui veerandi rahvast moodustavad fangid, kes elavad peamiselt Ogooué jõest põhja pool. Põhjapoolse ranniku ääres elavad väikesearvulised mjened, mpongved ja orungud, kes ajalooliselt on olulisemat rolli mänginud. Jõest lõunas elavatest rahvastest on suuremad punud, nžebid ja mbeted, kes moodustavad kokku umbes kolmandiku rahvastikust. Gaboni loodeosas elavad bengad ja seked, idaosas kotad ja teked, lõunapoolse ranniku ääres vilid.
Riik on hõredalt asustatud. Keskmine asustustihedus on 5,5, rannikumadalikul 15–20, vihmametsas kohati alla ühe inimese ruutkilomeetril. Üle 87% rahvastikust elas 2015. aastal linnades, ülejäänud paarisajas külas, mis on koondunud peamiselt jõgede ja teede äärde. Mõnes külas võib elada vaid paar peret. Aastatel 2010–2015 oli linnastumistempo hinnanguliselt 2,7% aastas.
Üle 60% rahvastikust on kuni 24-aastased. Vanemaid kui 55 aastat on vaid umbes 8%. Iive oli 2015. aastal hinnanguliselt 1,93%. Tuhande elaniku kohta oli 34,49 sündi ja 13,12 surma. Gaboni naine sünnitab keskmiselt 4,46 last. Gabonlase elueaootus sünnihetkel on umbes 52 aastat.
Asulad
Suurim linn on pealinn Libreville, mis on nii haldus- kui ka ärikeskus. Teised suuremad linnad on puidu- ja naftatööstuse keskus Port-Gentil, Franceville, Oyem, Lambaréné, Makokou, Mouila, Tchibanga ja Moanda.
Keeled
Ametlik keel on prantsuse keel. Teised levinumad keeled on fangi, mjene, nžebi ja punu keel.
Paljudel bantu keeltel pole kirjakeelt. 19. sajandi misjonärid lõid mitme keele jaoks ladina kirjal põhineva kirjakeele, et saaks piiblit ja katekismust tõlkida. Prantsuse kolonisaatorid aga piirasid kohalike keelte kasutuse üksnes usuõpetusega ja muul viisil kirjasõna ei levinud. Kooliharidus on prantsuskeelne. Peaaegu kõik täiskasvanud kõnelevad prantsuse keelt ja ligi kolmveerand oskab seda ka lugeda.
Religioon
pisi|Kirik Libreville'is Ligi 90% Gaboni elanikest loetakse kristlasteks, kuigi osa neist tunnistab usku, mis on segu kristlusest ja bantude traditsioonilistest usunditest. Enamik kristlasi on katoliiklased, umbes veerand on protestandid. Muslimeid on alla 10% ja need on peamiselt sisserändajad teistest Aafrika riikidest.
Fangide traditsiooniline usund oli bieri, mis põhines esivanemate austamise kultusel. Oma rändudel kandsid nad alati kaasas puukoorest tehtud karpe esivanemate pealuudega. Karbikaasi kaunistasid kaitsvad kujukesed. 20. sajandi algul tekkis seguusund bwiti, mis ühendas traditsioonilised uskumused kristlusega. 20. sajandi keskpaigaks oli bwiti bieri praktiliselt asendanud.
Bwiti esivanemate austamise tseremooniaid juhivad nganga ' d. Nende jaoks on ehitatud spetsiaalsed puidust templid. Tseremoonial osalejad riietuvad kirkalt ja värvivad näo valgeks. Nad on paljajalu, aga kannavad spetsiaalset peakatet.
Majandus
Gaboni majanduse alustala on nafta. Seetõttu on kogu majanduselu käekäik sõltuvuses nafta hinnast maailmaturul. Nafta leiukohad Gaboni ranniku ääres avastati 1970. aastate alguses, enne seda olid peamised ekspordiartiklid puit ja mangaanimaak.
Väga suur osa varadest on üksikute rikaste käes, kuigi ametlikud seisusevahed puuduvad. Paljude näitajate poolest on Gabon Aafrika riikide seas esirinnas, kuid varanduslik ebavõrdsus on suur ja vaeseid on väga palju. Linnades on vaesust rohkem näha kui külas, sest külas suudetakse alati ennast ise ära elatada.
Toornafta toodang oli 2014. aastal 240 000 barrelit päevas, eksport 2012. aastal 226 800 barrelit päevas, Teadaolevad naftavarud ulatuvad kahe miljardi barrelini. Rafineeritud naftatooteid toodeti 2013. aastal 18 750 barrelit päevas. Maagaasi toodeti 2013. aastal 384 miljonit m³.
Gaboni SKT ostujõupariteedi järgi oli 2015. aastal hinnanguliselt 34,41 miljardit USD, SKT reaalkasv 3,5% (2014. aastal 4,3% ja 2013. aastal 5,6%). SKT ühe inimese kohta oli umbes 21 700 USD. Kõige suurema osa (57,2%) moodustasid teenused, tööstus moodustas 39,1% ja põllumajandus 3,7%. Aastal 2000 oli tööjõust 60% hõivatud põllumajanduses, 15% tööstuses ja 25% teeninduses.
Inflatsioon oli 2015. aastal hinnanguliselt 0,5%, aasta varem 4,7%.
Gaboni välisvõlg 2014. aasta lõpus oli 4,736 miljardit USD.
Traditsioonilised elatusallikad
Gabon on väga linnastunud riik. Maal elatakse aga ikka veel traditsioonilisel isemajandaval viisil. Küla omanduseks loetakse maad umbes 5 km raadiuses. See maa jagatakse perede vahel, parima maa saavad pealikud. Pärandada võidakse nii ema- kui ka isaliinis. Ülejäänud maa kuulub riigile.
Külaelanikud toodavad enam-vähem kõike tarvilikku ise, ostavad peamiselt seepi, soola ja ravimeid. Linnas on suurem osa kaupadest imporditud ja neid müüvad tihti välismaalased. Gaboni külas toodetakse piisavalt banaane, jahubanaane ja suhkrut, et ka lähemad linnad ära varustada, kuid 90% toiduainetest tuleb sisse vedada. Kauplusepidajate hulgas on palju lääneaafriklasi ja liibanonlasi, turgudel domineerivad Kameruni naised.
Mäendus
Aastal 2012 alustati kulla kaevandamist Bakoudous.
Tööstus
pisi|Tsemenditehas Ntoumis
Olulisemad valdkonnad on naftapuurimine ja -töötlemine, mangaani tootmine, keemiatööstus, laevaehitus, toiduainete- ja joogitööstus, tekstiilitööstus, puidu- ja vineeritööstus, tsemenditööstus.
Pärast Port-Gentili naftatöötlusettevõtte rajamist 1967. aastal hakkas arenema ka kergetööstus. Domineerivad rafineerimistehas ja selle tugiettevõtted (laevaehitus ja metallitöötlus), aga toodetakse ka tubakatooteid, suhkrut, õlut, palmiõli, jahu, elektroonikatooteid ja tekstiilikaupu. Riigi algusaegadel loodi palju riigiettevõtteid, kuid neis vohas korruptsioon ja onupojapoliitika.
Metsandus
Enne naftavarude avastamist oli puit Gaboni peamine sissetulekuallikas. Peamised metsatöötluspiirkonnad on olnud Kango, Booué, Fougamou, Ndjolé, Mitzici ja Mouila piirkonnas. Ranniku ja jõgede lähedal on suur osa metsast maha võetud. 1970. aastatel lõpus võimaldas raudtee valmimine hakata metsa raiuma ka sisemaal.
Põllumajandus
Kohvi- ja kakaopuud kasvatatakse peamiselt riigi põhjaosas, aga ka idaosas.
Tsetsekärbse tõttu on veisekasvatus traditsiooniliselt vähelevinud. Kasvatatakse lambaid, kitsi ja sigu, vähem kanu. Suurtest kalavarudest hoolimata on kalapüük vähe levinud.
Energeetika
Elektritoodang oli 2012. aastal hinnanguliselt 2,111 miljardit kWh, tarbimine 1,68 miljardit kWh. Installeeritud võimsus oli 415 000 kW.
Soojuselektrijaamades kasutatakse Port-Gentili lähedalt saadud maagaasi.
Transport
pisi|[[Port-Gentili lennujaam]] Gabonis on kolm rahvusvahelist lennujaama: Libreville'i, Port-Gentili ja Franceville'i lennujaam. Suurem osa rahvusvahelisest liiklusest käib Libreville'i lennujaama kaudu. Kohalikke väiksemaid lennuvälju on umbes 60, neist suuremad on Mitzicis, Oyemis, Bitamis, Makokous, Okondjas, Akienis, Lastoursville'is, Koulamoutous, Mouilas, Tchibangas, Mayumbas, Omboués ja Gambas.
Et teede ehitamine on keeruline, rajati pärast sõda palju lennujaamu, eelkõige väikelennukitele. Naftatulude, laenude ja välisabi eest hakati 1970. aastatel rajama raudteed, Transgabonais'd. Seda kasutatakse eelkõige puidu ja mineraalide transpordiks. Aastal 1979 avati esimene raudteelõik, mis ühendas Owendot ja Ndjoléd, 1983. aastal jõudis raudtee Boouéni, 1986. aastal Franceville'ini.
Transgabonais' pikkus on 670 km ja see ulatub rannikult Owendo sadamast Franceville'ni, vahejaamad on muu hulgas Ndjolés, Lopés, Booués, Lastoursville'is ja Moandas.
Kommunikatsioon
Internetikasutajaid oli kokku umbes 164 800 ehk 9,9% elanikest.
Eksport
2015. aastal oli Gaboni eksport hinnanguliselt 5,561 miljardit USD, 2014. aastal 8,872 miljardit USD. Peamiselt eksporditi toornaftat, puitu, mangaani, uraani.
Import
2015. aastal oli Gaboni import hinnanguliselt 2,429 miljardit USD, 2014. aastal 3,089 miljardit USD. Sisse veeti eelkõige masinaid ja seadmeid, toiduaineid, kemikaale ja ehitusmaterjale.
Peamised päritoluriigid olid 2014. aastal Prantsusmaa (20%), Elevandiluurannik (15,3%), Hiina (9,6%), USA (9,3%), Alžeeria (5,1%) ja Belgia (4,5%).
Meedia
Gabonis on kaks riiklikku telejaama ja kaks riiklikku raadiojaama ning mõned eraomanduses tele- ja raadiojaamad.
Valuuta
Gabonis kasutatakse kuue Kesk-Aafrika riigi ühist valuutat Kesk-Aafrika franki (XAF), mida emiteerib Kesk-Aafrika Riikide Pank Kamerunis. Frank jaguneb 100 santiimiks.
Kesk-Aafrika frank on seotud euroga kursiga 655,957 franki euro eest.
Haridus
pisi|Lapsed kingiks saadud õhupallidega Gaboni haridussüsteemi rajamisel on eeskuju võetud Prantsusmaast. Õppetöö on prantsuskeelne. Keskkoolist alates saab valikainena õppida ka bantu keeli. Kooli minnakse kuueaastaselt. Kooliaasta algab oktoobris ja kestab juunini. Alates 2004. aastast kehtiva süsteemi järgi on algkool viieklassiline ja sellele järgneb kaheastmeline keskkool (4+3 aastat). Enne seda oli algkool kuueklassiline. Koolikohustus kehtib 6–16 aasta vanustele lastele, mis tähendab, et läbida tuleb algkool ja keskkooli madalam aste. Riiklikus koolis on haridus tasuta.
Peaaegu kõik Gaboni algkooliealised lapsed käivad koolis. Poistest ei käi koolis umbes 5% ja tüdrukutest umbes 3%. Keskkooli algastmes on see näitaja aga ligi kaks korda suurem.
Suur puudus on koolimajadest. Haritud õpetajaid on rohkem kui õpetajakohti. On loodud palju erakoole, eriti kirikute juurde. Osa neist saab ka riigilt rahalist toetust. Eriti suur roll on erakoolidel kutsehariduses.
Riiklikud ülikoolid on 1970. aastal rajatud Omar Bongo ülikool Libreville'is, 1986. aastal loodud teadus- ja tehnikaülikool Franceville'i lähedal Masukus ja 2002. aastal Omar Bongo ülikooli meditsiinikooli põhjal loodud tervishoiuülikool Libreville'is. Rajamisel on mitu uut ülikooli, mis keskenduvad Gaboni majanduse jaoks oluliste valdkondade (turism, naftatööstus) asjatundjate koolitamisele. Paljud Gaboni noored õpivad ka Prantsusmaal.
Aastal 2000 moodustasid kulutused haridusele 3,8% Gaboni SKT-st.
Kirjaoskajaid oli üle 15-aastaste seas 2015. aastal hinnanguliselt 83,2% (meeste seas 85,3% ja naiste seas 81%.
Tervishoid
pisi|Apteek Gabonis
Nakkushaigustesse haigestumise risk on suur. Toidu ja veega levivad bakteriaalne kõhulahtisus, A-hepatiit, kõhutüüfus. Putukate abil levivad malaaria ja dengepalavik. Kokkupuutel veega levib skistosomiaas, loomad kannavad edasi marutaudi. Üle 15% täiskasvanutest kannatab rasvumuse all (2014), kuni 5-aastastest 6,5% on alakaalulised (2012). Levinud on ka trüpanosomiaas, tuberkuloos ja AIDS.
Aastal 2014 põdes hinnanguliselt 3,91% täiskasvanutest AIDS-i või oli HIV-i kandja. Levinuim surmapõhjus oli 2013. aastal AIDS, kuni 5-aastaste laste puhul malaaria.
Tervishoiuasutused on eriti väljaspool pealinna viletsad. Gabonis on praktiliselt ainult riiklik meditsiin. Olulisim erahaigla on Albert Schweitzeri haigla Lambarénés, mis saab ka riiklikku toetust.
Haiglatel on tihti puudulik varustus, patsiendid peavad näiteks haiglasse minnes ravimid ise apteegist kaasa ostma. Laialt levinud malaariat, tuberkuloosi, süüfilist, AIDS-i ja teisi nakkushaigusi väga tihti üldse ei ravita. Külas pöördutakse enamasti pigem traditsioonilise ravitseja nganga poole.
Emade suremus 100 000 elussünni kohta oli 2015. aastal hinnanguliselt 291, imikute suremus 1000 elussünni kohta 46,07.
Aastal 2013 moodustasid kulutused tervishoiule 3,8% Gaboni SKT-st. 1000 inimese kohta oli 2010. aastal 6,3 haiglakohta.
Sündinud 1. juulil
''Siin loetletakse 1. juulil sündinud tuntud inimesi.
Gabon
Ajalugu
pisi|[[Kaljujoonis Lopé rahvuspargis]] Inimasustuse jälgi on Gabonis leitud 400 000 aasta tagusest ajast. Ogooué jõe orust on avastatud üle tuhande kaljujoonise, mis kujutavad peamiselt kontsentrilisi ringe, sisalikke, putukaid. Leitud on kiviajast pärinevat keraamikat.
Lopé piirkonnast on leitud Kesk-Aafrika vihmametsavööndi vanimad märgid inimese töödeldud kivist. Otoumbi lähedalt Elarmekorast leiti 400 000 aasta vanuseid kivitööriistu. Ogooué jõe keskjooksult ja Gaboni lõunaosast on leitud umbes 12 000 aasta vanuseid nooleotsi ja kirveid. Esimesed teadaolevad asukad olid pügmeed, kes elasid tänapäeva Gaboni alal juba umbes 7000 aastat tagasi. Nad elatusid jahipidamisest, kalapüügist ja korilusest. 13. sajandi keskel hakkasid kohale jõudma kunagi Sahelist teed alustanud põlluharijatest ja karjakasvatajatest bantud. Bantud liikusid tasapisi lõuna poole ja segunesid teele jäävate rahvastega. Esimeste saabujate seas olid mpongved ja mjened. 16. sajandist alates rändas rahvaid juurde nii idast, piki Ivindo jõe orgu, kui ka lõunast. Fangid jõudsid Gaboni alale 19. sajandil.
Eurooplaste saabumine
pisi|[[Teked|Teke küla 20. sajandi alguses]] 1470. aastatel jõudsid Gaboni rannikule Portugali meresõitjad. Peagi seadsid nad rannikul sisse tugipunktid, mille kaudu käis kaubavahetus. Tol ajal oli praeguse Gaboni lõunaosa seotud vilide Loango riigiga. Portugallased asutasid São Tomé ja Príncipe saartele tugipunkti mandriga kauplemiseks. 16. sajandil kauplesid rannikul juba ka hollandlased, prantslased, hispaanlased ja inglased, kes tõid kangaid, rauakaupu, relvi ja alkoholi ning said vastu puitu, elevandiluud ja orje. Orjakaubandus levis laiemalt alates 18. sajandi teisest poolest, kui suurenes nõudlus teisel pool Atlandi ookeani. Orjadega kauplemises osalesid ka kohalikud hõimud ise, kes vedasid rannikule kasutuks peetud kogukonnaliikmeid ja vangistatud vaenlasi. Eriti aktiivsed olid lõunapoolsed rahvad, põhjapoolsed fangid tavaliselt orjadega ei kaubelnud.
Prantsusmaa asumaana
Prantslased jõudsid Gaboni alale 16. sajandi alguses. Aastal 1839 sõlmis mpongve pealik Antchouwé Kowé Rapontchombo prantslastega esimese kokkuleppe, millega prantslased pakkusid kasulikku kaubavahetust ja kaitset vaenlaste vastu. Mõni aasta hiljem jõudsid prantslased kokkuleppele ka teiste pealikutega. 1840. aastatel rajasid prantslased juba esimese sõjalise tugipunkti ja katoliku misjoni. Aastal 1849 asutasid vabanenud orjad Libreville'i. Prantslased laiendasid oma valdust järk-järgult sisemaa suunas. Aastal 1880 asutati Franceville. Aastal 1886 liideti Gaboni ala Prantsusmaa Kongoga.
Aastal 1910 sai Gabonist osa Prantsuse Ekvatoriaal-Aafrikast, aastal 1946 Prantsusmaa ülemereterritoorium.
Aastal 1958 sai Gabon autonoomseks vabariigiks Prantsuse Ühenduse koosseisus. Libreville'i linnapea ametis olnud Léon M'ba sai peaministriks.
Iseseisva riigina
Gaboni iseseisvus kuulutati välja 17. augustil 1960. Esimestel valimistel, mis peeti 12. veebruaril 1961, oli ainuke presidendikandidaat Léon M'ba. Temast sai Gaboni esimene president.
Gabon säilitas tihedad äri- ja kultuurisidemed Prantsusmaaga ning jätkas prantsuse keele kasutamist asjaajamise juures. Suhet Prantsusmaaga peeti olulisemaks kui koostööd naabritega. Aastal 1964 puhkesid rahutused seoses Leon Mba sooviga ainupartei võimu kehtestada. Prantslaste abiga suruti need maha. Pärast Léon M'ba surma sai 28. novembril 1967 presidendiks Albert Bernard Bongo (Omar Bongo). Aasta hiljem kehtestas Bongo siiski üheparteisüsteemi ja ainuparteiks sai Gaboni Demokraatlik Partei (GDP). Bongo valiti presidendiametisse tagasi nii 1973. kui ka 1979. aastal. Aastal 1982 kerkis esile opositsiooniline Mouvement de Redressement National, mis nõudis mitmeparteisüsteemi, demokraatiat, kodanikuvabadusi ja korruptsiooni ohjeldamist. Liikumine suruti maha ja Bongo valiti ametisse tagasi ka 1986. aastal. 1980. aastate naftahinna langus tõi kaasa majanduslanguse ja rahutused. Rahva nõudmiste survel 1990. aasta mais tehtud põhiseaduse parandustega taastati mitmeparteisüsteem. Samal sügisel peetud valimistel sai GDP sellegipoolest enamuse. Bongo valiti võltsimissüüdistuste saatel presidendiks ka 1993. ja 1998. aastal ning uuesti 2005. aastal. GDP säilitas oma domineeriva rolli ka pärast mitmeparteisüsteemi kehtestamist. Korruptsioon oli väga levinud, ametiseisundit kasutati eelkõige isiklikuks rikastumiseks. Riigi naftatulud majandusringesse ei jõudnud ja puudujäägi katmiseks võeti laenu. Pärast Omar Bongo surma 2009. aastal valiti uueks presidendiks tema poeg Ali Bongo Ondimba. Tedagi süüdistati võltsimises ja valimispettuses.
Kultuur
Gabonlasi peetakse eriti naaberrahvastega võrreldes väga siirasteks ja otsekohesteks, mõnikord isegi lugupidamatuteks või koguni agressiivseteks. Viisakussõnu peavad nad liigseks ja kasutavad neid harva. Tegelikult aga on gabonlased külalislahked ja sõbralikud, naeratavad ja armastavad nalja visata, kohtumisel suruvad alati kätt.
Gabonlased on äärmiselt seltskondlikud. Nad ei vaja ise privaatsust ega mõista ka teiste vajadust selle järele. Kui miski nende tähelepanu äratab, jäävad nad avalikult ammulisui vaatama. Otsekohesust ja abipalumist ei peeta ebaviisakaks. Võõrastes võib aga liigne füüsiline lähedus või näiteks palve oma käekell ära kinkida ebamugavust tekitada. Kuulsaid inimesi koheldakse samas ülima austusega.
Suur mõju on prantsuse kultuuril. Gaboni kirjanikud kirjutavad peaaegu eranditult prantsuse keeles. Libreville'is tegutseb prantsuse kultuurikeskus. Aastal 1983 loodi Libreville'is rahvusvaheline bantu tsivilisatsiooni keskus. Libreville'is on ka rahvusmuuseum ning riiklik kunsti- ja traditsioonimuuseum.
Mäetaguse (täpsustus)
Mäetaguse on mitme koha nimi:
Gabon
Traditsioonid
pisi|Gabonlased 20. sajandi alguse postkaardil Iga rahvusrühm jaguneb hõimudeks. Hõimu liikmetel on ühine esivanem ja nad elavad samas piirkonnas. Seetõttu kehtib reegel, et hõimu liikmed ei tohi omavahel abielluda.
Traditsiooniliselt on meeste ja naiste vahel selge tööjaotus. Naised tegelevad lastega, harivad põldu, valmistavad toitu ja tegelevad majapidamisega. Mehed ehitavad maja ja igale naisele köögi. Kui midagi kasvatatakse müügiks, siis sellega tegelevad mehed. Mehed on tihti ka palgatööl kalurite ja ehitajatena või kontoritööl linnas. Naised võivad linnas tööd leida sekretäridena. Lapsed on majapidamises alati abiks. Nad koristavad, pesevad pesu ja nõusid, viivad ja toovad asju. Rahalisi otsuseid teevad mehed, aga naistel on võrdlemisi suur õigus sõna sekka öelda. Mehed valitsevad riiki ja sõjaväge, naised aga teevad suurema osa füüsilisest tööst kodus.
Praktiliselt kõik inimesed on abielus, aga harva on tegu riiklikult tunnustatud abieluga. Ametliku abielu sõlmimiseks tuleb see linnapea juures seadustada, kuid see on tülikas ja seda tehakse harva. Naised valivad mehe selle järgi, et ta suudaks peret elatada, mehed aga valivad naise, kes suudaks lapsi sünnitada ja majapidamisega hakkama saada. Abielu võib vahel olla ka äritehing. Levinud on mitmenaisepidamine, aga see on kulukas ja seetõttu peetakse seda jõukuse märgiks. Pered elavad koos. Noorpaar kolib traditsiooniliselt mehe külla. Külas elavad kõik sugulased koos. Tihti elatakse ka kaugemate sugulastega ühes majas ja kunagi ei keelduta kellelegi ulualust pakkumast. Abielulahutus on haruldane, aga seda esineb. Abielus sündinud lapsed kuuluvad isale. Kui lahku minnakse, jäävad lapsed mehe juurde. Seetõttu peetakse loomulikuks, et naised sünnitavad juba enne abiellumist. See võimaldab neil kindlustada ennast üksijäämise vastu, kui abielu peaks lõppema.
Mäetaguse (täpsustus)
Vaata ka
Mäetaguse
Gabon
Traditsioonid
Imikud on alati ema juures, päeval ripuvad riidetükiga seljas, öösel magavad ema kõrval. Lapsed on enamasti erakordselt rahulikud ja vaiksed. Lapsi kasvatatakse ühiselt, võrdselt vaadatakse oma ja naabri laste järele, abiks on ka vanemad lapsed. Kui vanematel lapse koolitarveteks raha ei ole, lükkub kooliminek edasi. Kui võimalik, palutakse abi mõnelt jõukamalt sugulaselt. Kuigi seaduse järgi peavad kõik lapsed kuni 16. eluaastani koolis käima, jääb kool tihti pooleli, sest tüdrukud sünnitavad noorelt ja poisid peavad sageli varakult tööle minema.
Ametnikud ja teised inimesed, kes on saavutanud mingi ametliku positsiooni või mõjuka töökoha, suhtuvad reeglina üleolevalt inimestesse, keda nad peavad endast alamaks.
Muusika ja tants
pisi|Pierre Akendengué
Rahvamuusika on eelkõige inspireeritud traditsiooniliste usundite ja kristluse elemente ühendavast bwiti ' st. Tseremooniate läbiviimisel tarbitakse psühhedeelse toimega kultus-ibooga koort. Mängitakse trummi ja harfi meenutavat ngombi ' t. Levinud pillid on obala ja ksülofoni meenutav balafon. Iga rituaali jaoks on oma kindel pill. Ka tantsud on iga tseremoonia puhul erinevad. Tantsitakse laulu ja trummimängu saatel. Jalgade külge on kinnitatud kõristid ja kellukesed.
1980. aastatel oli ka välismaal populaarne Libreville'i raadiojaam Africa No. 1. Gaboni esimene lindistusstuudio Studio Mademba tegi tuntuks paljud Aafrika muusikud, sinna mindi lindistama nii teistest Aafrika riikidest kui ka kaugemalt.
Populaarne on lääne muusika, eriti rokk ja hiphop, ka Kuuba rumba, makossa ja soukous. Gaboni rahvapillid on muu hulgas fangide keelpill mvet, obala, ngombi, balafon ja traditsioonilised trummid.
Tuntud lauljate seas on Patience Dabany, Lord Ekomy Ndong, Pierre Akendengué (ka laululooja), Oliver N'Goma, Hilarion Nguema, Jann Halexander, hiphopilaulja Aurélien Tigalekou.
Käsitöö ja kujutav kunst
pisi|püsti|Gaboni mask Väga tuntud on Gaboni puidust maskid. Igal rahval on oma maskid, ka igaks otstarbeks on eraldi mask. Maske kantakse mitmesuguste tseremooniate juures, näiteks pulmas, lapse sünni tähistamisel, matustel, lõikuspeol. Enamik meistreid kasutab kohalikku puitu ja teisi looduslikke materjale. Üks kuulsamaid maske on fangide n'goltang. Kuulsad on ka kotade pühad vaskkujukesed. Valmistatakse traditsioonilises stiilis tarbeesemeid, eriti vaipu, kausse, korve, nuge.
Fangide maske, punutisi, nikerdusi ja skulptuure iseloomustavad selged jooned ja lihtsad vormid. Esivanemate säilmete hoidmiseks kasutatavad kastid on kaunistatud traditsiooniliste nikerdatud skulptuuridega, mis pidid algselt kaitsma püha sisu naiste ja meheks pühitsemata poiste pilgu eest. Esialgu olid kaunistuseks ainult pead, hiljem aga täisfiguurid. Maske kantakse ka jahil. Mjenede kunst on valdavalt inspireeritud surmarituaalidest. Naissoost esivanemaid esindavad valgete maskidega meessugulased. Bekotad kasutavad oma kujukeste katmiseks vaske ja messingit. Esivanemate säilmeid hoitakse korvides. Turism on kunstile vähe mõju avaldanud, seetõttu on see säilitanud oma algupärasuse ja loomulikkuse.
Tuntumate kunstnike seas on Owanto ja Aida Touré.
Ehituskunst
pisi|Gaboni küla Linnas ja maal on väga erinev arhitektuur. Linnades on enamasti üsna tavapärased linnamajad, külades valitseb aga pigem traditsiooniline ehituskunst. Tsemendi kasutamist peetakse rikkuse märgiks. Külas ehitatakse eluasemed tihti pinnasest ja palmilehtedest. Kasutatakse ka puitu, puukoort ja telliseid. Telliskivimajad on tihti krohvitud ja kaetud lainelise plekk-katusega. Jõukamad pered ehitavad plokkidest. Lisaks elumajale ehitatakse eraldi naiste ja meeste kogunemiskohad. Naistel on omaette köök, kus on söögitegemise tarbed, küttepuud ja bambusvoodid istumiseks ja magamiseks. Mehed kogunevad poollahtistes madalate seintega ehitistes, mille keskel on tulease ja ümberringi pingid.
Kirjandus
Gaboni rahvaste traditsioone on elus hoidnud eelkõige suuline pärimus. Kirjapandud lugusid esineb suhteliselt hiljutisest ajast, alates prantslastest kolonisaatorite saabumisest. Fangide traditsiooniline lugude jutustamise kunst on mvet. Sama nime kannab nii pill kui ka esineja, kes selle saatel luulet ette kannab. Nžebide samasugune kunst on ingwala.
Gaboni kirjandus on peaaegu eranditult prantsuskeelne. Tuntumad kirjanikud on näitekirjanik Vincent de Paul Nyonda; etnograaf André Raponda Walker, kes on kirjutanud keelest ja kultuurist; romaanikirjanik Angèle Rawiri, kelle isa oli luuletaja Georges Rawiri; luuletaja ja kunstnik Aida Touré, filmitegija ja stsenarist Imunga Ivanga; Jean-Baptiste Abessolo, Edna Merey-Apinda ja Justine Mintsa.
Gaboni päritolu Bessora tegutseb Belgias. Gabonis on elanud Prantsuse Guajaanas sündinud luuletaja ja proosakirjanik René Maran.
Toidukultuur
pisi|Moambe kanaga pisi|püsti|[[Kultus-ibooga]] Eri rahvaste toidukombed on enam-vähem ühesugused, sest looduslikud tingimused on samad. Süüakse banaani, papaiat, ananassi, guajaavi, mangot, söödava pisarapuu vilja, avokaadot, kookospähklit, baklažaani, maisi, suhkruroogu, maapähkleid, jahubanaani, tomatit. Põhitoit on maniokk, mis on vähese toiteväärtusega, aga täidab kõhtu. Süüakse ka manioki noori lehti. Kohati süüakse riisi. Lisandiks on tihti maniokijahust valmistatud fufu. Nii merest kui ka jõest püütakse kala, kütitakse metsloomi, sealhulgas antiloope, okassigu, metssigu; püütakse madusid. Palmidest ja suhkruroost tehakse veini. Matuse-, ravitsemis- ja pühitsemistseremooniatel kasutatakse lisaks veinile hallutsinogeenset kultus-ibooga juurt, mis väikses koguses on erguti, suuremas koguses võimaldab aga vaimusilmas esivanemaid näha. Süüa-juua pakutakse ka esivanematele. Osalevad nii mehed kui ka naised, mängitakse trumme, lauldakse ja tantsitakse.
Eriti linnades on toit tihti prantsuspärane, levinud on õlis küpsetatud tainatoode beignet ning liha- ja köögiviljavarras brochette. Liha tihti kuivatatakse või suitsutatakse, kala süüakse rohkem rannikul ja jõe ääres. Lisandiks on tihti hautised, pudrud ja vürtsikad kastmed. Võid asendab söödava pisarapuu vili atanga, mis muutub keetes määritavaks võideks. Metsmangoks kutsutava Irvingia gabonensis ' e pähklitest valmistatakse odika ' t, mis meenutab nii värvuselt kui ka maitselt šokolaadi. Gabonis ja mitmes naaberriigis levinud rahvustoit on nyembwe (moambe), mille koostisosad on enamasti aafrika õlipalmi viljad, maapähklid ja kanaliha.
Traditsiooniliselt söövad naised köögis, mehed ja külalised toas või eraldi söömiseks mõeldud ruumides.
Tuntuim kohalik õllemark on Régab, puuviljadest tehakse mahla.
Pühad
Gabonis tähistatakse 13 riiklikku püha:
Sport
pisi|püsti|[[Ruddy Zang Milama]] Suveolümpiamängudel osalesid Gaboni sportlased esmakordselt 1972. aastal Münchenis. Hiljem on nad osalenud alates 1984. aastast. Taliolümpiamängudel Gaboni sportlased osalenud ei ole.
Gabonile on seni ainsa olümpiamedali toonud taekwondo-sportlane Anthony Obame, kes võitis 2012. aastal Londonis kehakaalus 80+ kg hõbemedali. Aasta hiljem tuli ta ka maailmameistriks.
Aastatel 2008, 2012 ja 2016 on Gaboni sportlased võtnud osa ka paraolümpiamängudest.
Gaboni sprinter Ruddy Zang Milama sai 2010. aasta kergejõustiku sisemaailmameistrivõistlustel naiste 60 meetri jooksus pronksmedali. Aastal 2012 tuli ta 100 meetri jooksus Aafrika meistriks.
Populaarseim spordiala on jalgpall. Gaboni jalgpallikoondisse kuulub mitu tuntud jalgpallurit, nende seas Pierre-Emerick Aubameyang ja Mario Lemina. 2016. aasta märtsi seisuga on Gaboni meeste koondis FIFA edetabelis 83. kohal.
Jalgpalli mängitakse eelkõige rannikul, sest sisemaal on liiga tihe mets. Populaarsed spordialad on ka korvpall, poks ja seinatennis.
Euroopa roheline kokkulepe
Euroopa roheline kokkulepe on Euroopa Liidu ja Euroopa Komisjoni algatatud poliitiline strateegia, mille eesmärgiks on saavutada 2050. aastaks kliimaneutraalsus. Tegemist on Euroopa Liidu pikaajalise strateegiaga, mille õnnestumise korral oleks Euroopa esimene kliimaneutraalne maailmajagu.
Strateegia loodi eesmärgiga parandada Euroopa Liidu kodanike heaolu, võidelda kliimamuutusest tingitud tagajärgedega ning muuta Euroopa Liit konkurentsivõimelisemaks ja puhtamaks ringmajanduseks.
Tegemist on majanduskasvu strateegiaga, mille eesmärk on muuta Euroopa Liit ressursitõhusa ja konkurentsivõimelise majandusega ühiskonnaks, kus 2050. aastaks ei ole enam kasvuhoonegaaside netoheidet ja kus majanduskasv on ressursikasutusest lahutatud. pisi|Euroopa Komisjoni president Ursula von der Leyen Euroopa Liidu tippkohtumisel kliimapoliitilisi eesmärke tutvustamas
Üldised eesmärgid
Euroopa rohelise kokkulepe peamised eesmärgid on järgmised:
Üldiste eesmärkide kohta on Euroopa Komisjoni president Ursula von der Leyen öelnud järgmist: "Euroopa roheline kokkulepe on uus majanduskasvu strateegia, millest saadav kasu kaalub üles tehtud kulutused. See näitab, kuidas me saame oma elu ja tööd ning tootmist ja tarbimist ümber kujundada nii, et elaksime tervislikumalt ja muudaksime oma ettevõtted innovaatiliseks. Esimesena ja kiiresti tegutsedes aitame oma majandusel tõusta maailmas juhtivale kohale."
Toetavad mehhanismid ja strateegiad
Euroopa rohelise kokkulepe eesmärkide saavutamiseks on loodud (või loomisel) toetavad mehhanismid ning strateegiad:
1. Õiglase ülemineku mehhanism
Õiglase ülemineku mehhanism on Euroopa Komisjoni algatatud initsiatiiv, mille eesmärk on aidata, toetada ning finantseerida töötajaid, tööstussektoreid ja erinevaid piirkondi, keda enim ohustab majanduse ümberstruktureerimine. Algatatud initsiatiivi jaoks on planeeritud eraldada 100 miljardit eurot, mida rahastatakse:
3. Euroopa kliimapakt
Euroopa kliimapakt on Euroopa Komisjoni algatatud initsiatiiv, mille eesmärgiks on pakkuda erinevate tasandite või sektorite osalejatele ning organisatsioonidele võimalusi, et arendada kliimaga ja keskkonnaga seotud probleeme, läbi ühiste ürituste, ühisplatvormide ning avalike diskussioonide. Euroopa kliimapakt keskendub kodanike ja organisatsioonide koostöö omavahelisele edendamisele.
4. Euroopa tööstusstrateegia
Euroopa tööstusstrateegia on Euroopa Komisjoni loodud strateegia, mille eesmärk on tagada ning toetada Euroopa Liidu ettevõtteid, et neil eksisteeriks võimekus ning suutlikkus toime tulla majanduse ümberstruktureerimisega ja ülemaailmse konkurentsiga. Selline strateegia aitab Euroopa tööstusel juhtida kahte üleminekut. Esmalt üleminekut kliimaneutraalsusele ja sellele järgnevalt digitaalsele juhtpositsioonile. Strateegiaga tahetakse suurendada Euroopa konkurentsivõimet ja strateegilist autonoomiat ajal, mil geopoliitiline võim on nihkumas ja ülemaailmne konkurents suureneb
Olukord Eestis
pisi|Euroopa Komisjoni energeetikavolinik Kadri Simson. Euroopa roheline kokkulepe võib ohtu seada Ida-Virumaa põlevkivitööstuse ja sellega seotud ettevõtted. Põlevkivisektor on Eesti riigi peamine elektrienergia allikas, moodustades Eesti elektrienergia toodangust 75%. Samas moodustab põlevkivisektor 69% Eesti kasvuhoonegaasidest tulenevaid emissioone. Euroopa rohelises kokkuleppes esitatud kliimaneutraalsusel põhinevad nõuded võivad tähendada põlevkivitööstuse ümberstruktureerimist Euroopa rohelise kokkuleppe Õiglase ülemineku fondi finantseerimisel.
Energeetikasektori ümberstruktureerimine vajab suuremahulisi investeeringuid kui ka töötajate erialast ümberõpet, mida toetab Euroopa Liidu üleminekufond. Eesti poliitik ja Euroopa Komisjoni energeetikavolinik Kadri Simson on kommenteerinud, et pelgalt tööliste ümber suunamine uutele töökohtadele, kellel ei eksisteeri vastavat kvalifikatsiooni, ei lahenda mõjutatud piirkondade kitsaskohti. Simsoni arvates on vaja luua tööstusega seotud töökohti piirkondadesse, kus kaevanduse ja energeetika roll väheneb.
Sotsiaaldemokraadid peavad uut kokkulepet nii ambitsioonikaks kui ka konfliktseks. Peamiselt kritiseeritakse kasvavate probleemide tekkimist samuti just Ida-Virumaal, seoses järkjärgulise ümberstruktureerimisega põlevkivitööstuses. Sotsiaaldemokraadid peavad oluliseks nii Ida-Virumaa elanike informeerimist kui ka koostööd kohalike omavalitsuste ja ettevõtetega, kes on muutusest enim mõjutatud. Enim kriitikat ning ebaselgust eksisteerib raha ja ressursside eraldamisega abivajavatele ettevõtetele ning elanikele. Riigikogu liige Katri Raik on olukorda kommenteerinud järgmiselt: „Eestil on ees keerulised otsused. Valitsus peab seisma selle eest, et n-ö roheleppe raha jaotamine oleks Eesti suhtes õiglasem. Teiseks väljakutseks on, kuidas eri fondide vahendeid kõige tõhusamalt Eestis kasutada, millesse ja kuhu investeerida, keda ja mida toetada.”
Absolution Gap
"Absolution Gap" on kõmri päritolu Briti kirjaniku Alastair Reynoldsi sarja "Revelation Space" neljas ulmeromaan, mille tegevus toimub neljal perioodil: 2615, 2675, 2727 ja 3125. Raamat on otsene järg romaanile "Redemption Ark", see ilmus 2003. aastal.
Württembergi kuningriik
Württembergi kuningriik (saksa Königreich Württemberg) oli riik Saksamaal, mis eksisteeris aastatel 1806–1918, paiknedes tänapäeva Baden-Württembergi territooriumil. Kuningriik oli jätkuks Württembergi hertsogkonnale, mis tekkis aastal 1495. Enne aastat 1495 koosnes Württembergi valitsev dünastia krahvidest, kes valitsesid vaid osakest Švaabimaa hertsogkonnast, mis lõpetati pärast Konradini surma aastal 1268.
Württembergi kuningriigi piirid, defineeritud aastal 1813, paiknesid 47°34' ja 49°35' põhjalaiuste ning 8°15' ja 10°30' idapikkuste vahel. Pikim ulatus põhjast lõunasse oli 225 km ja pikim ulatus idast läände oli 160 km. Piiri kogupikkus oli 1800 km ja riigi pindala oli 19 508 km².
Kuningriik piirnes Baieriga idas ja Badeniga mujal. Lõunas oli lühike piir Hohenzollerni ja Bodeni järvega.
Friedrich II
thumb|Württembergi kuningriik nii, nagu see eksisteeris Napoleoni sõdade lõpust kuni [[Esimene maailmasõda|Esimese maailmasõja lõpuni. Aastatel 1815–1866 oli see Saksa Liidu liikmesriik ja 1871–1918 oli see Saksa keisririigi liiduriik.]]
Kunagises Saksa-Rooma riigi hertsogkonnas võttis hertsog Friedrich II 1. jaanuaril 1806 tiitliks kuningas Friedrich I, tühistas põhiseaduse ning ühendas vana ja uue Württembergi. Järgnevalt võttis ta kiriku vara kuningriigi kontrolli alla, mille piirid olid "mediatisatsiooni" protsessiga ka suuresti laienenud.
Aastal 1806 ühines Friedrich Reini Liiduga ja sai veel territooriume 160 000 asukaga. Hiljem tuli Schönbrunni lepinguga oktoobris 1809 veel umbes 110 000 inimest tema võimu alla. Tasuks nende teenete eest ühines Friedrich Prantsuse keisri Napoleon I-ga tema kampaaniates Preisimaa, Austria ja Venemaa vastu. Tema 16 000 alamast, kes marssisid Moskva peale, tuli tagasi vaid mõnisada. Pärast Leipzigi lahingut oktoobris 1813 jättis kuningas Friedrich Prantsuse keisri maha, ja lepinguga Metternichiga Fuldas novembris 1813 kaitses ta oma kuningatiitlit ja varem omandatud territooriume, samas tema väed marssisid koos liitlastega Prantsusmaale. Aastal 1815 ühines kuningas Saksa Liiduga, kuid Viini kongress ei teinud tema piiride osas muudatusi. Samal aastal pani ta rahvaesindajate ette uue põhiseaduse raamistiku, kuid need lükkasid selle tagasi ja järgnenud rahutuste keskel suri Friedrich 30. oktoobril 1816.
Wilhelm I
thumb|[[Württembergi kroon]]
Friedrichile järgnes tema poeg Wilhelm I (valitses 1816–1864), kes pärast suurt arutelu kehtestas septembris 1819 uue põhiseaduse. See põhiseadus koos järgnevate muudatustega jäi jõusse aastani 1918. Soov suurematest poliitilistest vabadustest ei tuhmunud 1819. aasta põhiseadusega täielikult ja pärast 1830. aastat toimusid mõned ajutised rahutused.
Saabus rahuaeg ja kuningriigi olukord, selle haridus, põllumajandus, kaubandus ja majandus paranesid. Nii avalikus kui ka erasektoris aitas Wilhelmi kokkuhoidlikkus parandada riigi purustatud rahandust. Württembergi kaasamine Saksa tolliliitu ja raudteede ehitamine edendasid kaubandust.
Karl I
thumb|Württembergi kuningriigi ja [[Hohenzollerni provintsi kaart aastal 1888]]
Võitluse lõpetamine Preisimaa vastu võimaldas demokraatliku kihutustöö uuendamist Württembergis, kuid see ei saavutanud märgatavaid tulemusi, kui aastal 1870 puhkes suur sõda Prantsusmaa ja Preisimaa vahel. Kuigi Württemberg jätkas antagonismi Preisimaa suhtes, jagas kuningriik rahvuslikku entusiasmi, mis pühkis üle Saksamaa, ning selle väed võtsid austusväärselt osa Wörthi lahingust ja sõja teistest operatsioonidest. Aastal 1871 sai Württemberg uue Saksa keisririigi liikmeks, kuid säilitas kontrolli oma postiameti, telegraafi ja raudteede üle. Riigil olid ka mõned erihüved maksude ja armee suhtes. Järgmised 10 aastat toetas Württemberg entusiastlikult uut korda. Paljud tähtsad reformid, eriti rahanduse vallas, viidi ellu, kuid ettepanek ühendada raudteesüsteem ülejäänud Saksamaaga nurjus. Pärast maksukärpeid aastal 1889 kaaluti muudatusi põhiseaduses. Karl soovis tugevdada konservatiivset elementi kodades, kuid 1874., 1876. ja 1879. aasta seadused mõjutasid vähe.
Wilhelm II
6. oktoobril 1891 suri kuningas Karl äkitselt; tema järglaseks sai tema vennapoeg Wilhelm II (1848–1921, valitses 1891–1918), kes jätkas Karli poliitikat.
Põhiseaduse arutelu jätkus ja 1895. aasta meeldejäävad valimised tõid tagasi võimsa demokraatide partei. Wilhelmil ei olnud poegi, ega olnud ka tema ainsal protestandist sugulasel hertsog Nikolausel (1833–1903); järelikult pidi võim minema perekonna katoliiklikule harule, tekitades raskusi kiriku ja riigi suhetes. Nii oli 1910. aastast troonipärijaks hertsog Albrecht (sündis aastal 1865) Altshauseni perekonnast.
Vanem katoliiklik liin, Urach, oli tõrjutud aastal 1800 sõlmitud morganaatilise abielu tõttu. Protestantliku morganaatilise liini koosseisus oli Tecki printsess Mary, kes abiellus Ühendkuningriigi George V-ga.
Aastatel 1900–1910 keskendus Württembergi poliitiline ajalugu põhiseaduslike ja haridusküsimuste ümber. Põhiseadus vaadati üle aastal 1906 ja haridussüsteemi parandusi tehti aastal 1909. Aastal 1904 ühendati Württembergi raudteesüsteem ülejäänud Saksamaa raudteega.
Pärast Esimest maailmasõda loobus kuningas Wilhelm 30. novembril 1918 troonist. Kuningriik asendati Württembergi Vaba Rahvariigiga. Pärast Teist maailmasõda jagati Württemberg Ühendriikide ja Prantsuse okupatsioonitsoonide vahel ja sai kahe uue osariigi: Württemberg-Badeni ja Württemberg-Hohenzollerni osaks. Pärast Saksa Föderatiivse Vabariigi moodustamist aastal 1949 ühendati need kaks riiki aastal 1952 Badeniga Saksamaa liidumaa Baden-Württembergi moodustamiseks.
Põhiseadus
Konstitutsioonilise monarhiana toimis Württembergi kuningriik osana Saksa keisririigist, nelja häälega tollases Liidunõukogus (Bundesrat) ja seitsmeteistkümnega Riigipäeval (Reichstag). Põhiseadus põhines 1819. aasta seadusel, mida muudeti aastatel 1868, 1874 ja 1906. Pärilikku krooni anti edasi lihtsa tiitliga "Württembergi kuningas". Kuningas sai aastatasu 103 227 naelsterlingit.
Kuningriigis toimis kahekojaline parlament. Ülemkoda (Standesherren) koosnes:
Alamkoda ehk saadikutekoda (Abgeordnetenhaus) koosnes 92 liikmest:
Kuningas nimetas ülemkoja presidendi; pärast 1874. aastat valis alamkoda omale esimehe. Mõlema koja liikmed pidid olema vähemalt 25-aastased.
Württembergi saadikutel oli kuueaastane ametiaeg; kõik vähemalt 25-aastased meessoost kodanikud valdasid hääleõigust.
Kõrgeim täitevvõim kuulus riigiministeeriumile (Staatsministerium), kuhu kuulus kuus ministrit: justiits-, välis- (kuninglik majapidamine, raudteed, post ja telegraaf), sise-, religiooni- ja haridus-, sõja- ja rahandusminister.
Kuningriigis oli ka riiginõukogu, mis koosnes ministritest ja mõnest nimetatud nõunikust (wirkliche Staatsräte), kes nõustasid valitsejat. Erilise ülemkohtu (Staatsgerichtshof, toimis põhiseaduse valvurina) kohtunikud said ametisse osaliselt valimise kaudu kodades ja osaliselt kuninga poolt nimetatuna. Mõlemal kojal oli õigus avaldada umbusaldust ministritele.
Kuningriik koosnes neljast valitsusringkonnast (Kreise), mis jagunesid 64 alajaotuseks (Oberamtsbezirke), mida juhtis pealik (Oberamtmann), keda aitas kohalik nõukogu (Amtsversammlung). Valitsus juhtis kõiki nelja ringkonda.
Religioon
Võim kirikute üle kuulus kuningale. Nii kaua, kui ta kuulus protestantlikku kirikusse, oli kuningas selle vaimulike õiguste eestkostja. Protestantlikku kirikut kontrolliti (religiooni- ja haridusministri alluvuses) konsistooriumi ja sinodi poolt. Konsistoorium koosnes presidendist, 9 nõunikust ja 6 prelaadist kuuest peamisest linnast. Sinod koosnes esinduskogust, milles olid nii ilmalikud kui ka vaimulikud liikmed.
Katoliku kirik kuningriigis allus Rottenburgi piiskopile Freiburgi peapiiskopkonnas. Poliitiliselt kuuletus see katoliku nõukogule, mille nimetas valitsus.
Riigi poolt nimetatud nõukogu (Oberkirchenbehörde) reguleeris Württembergi judaiste pärast aastat 1828.
Haridus
Kuningriik nõudis üldist kirjaoskust (lugemine ja kirjutamine) alates 10. eluaastast. Kõrghariduse andmine toimus Tübingeni ülikoolis, Stuttgardi tehnikaülikoolis, Stuttgardi veterinaariakolledžis, Stuttgardi ärikolledžis ja Hohenheimi põllumajanduskolledžis. Gümnaasiumid ja teised koolid asusid suuremates linnades, samas oli igas omavalitsuses põhikool. Palju koole oli naistele. Württembergis oli ka viinamarjakasvatuse kool.
Armee
Sõjalise kokkuleppe tingimuste kohaselt 25. novembrist 1870 moodustasid Württembergi väed Saksa keiserliku armee XIII (Württembergi kuninglik) armeekorpuse.
Rahandus
Aastani 1873 kasutas kuningriik ja mõned naaberriigid valuutana kuldnat. Aastast 1857 võeti selle kõrval käibele Vereinsthaler ja aastast 1873 asendati mõlemad kuldmargaga.