cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Metsavendlus Eestis
Relvastatud Võitluse Liit
1946. aasta algul asus Endel Redlich Vigala vallas Läänemaal tegema metsavendade hulgas selgitustööd, et on vaja luua suurem vastupanuorganisatsioon, mis koordineeriks metsavendade tegevust. Temaga liitusid Helmut Valdma (hüüdnimed Manivalde, Minister), Viktor Rumjantsev (Rumm, Romm) ja Endel Karell (Kurul, Luftmarssal), kellest said tema lähimad abilised. Kujunes organisatsioon, mis sai nimeks Relvastatud Võitluse Liit (RVL). RVLi põhikirja kohaselt oli tegemist vabatahtliku, salajase ja relvastatud rahvusliku vastupanuliikumise organisatsiooniga võitluseks Eesti au ja sõltumatuse eest. RVLi liikmed kohustusid kaitsma kõiki, kallal okupatsioonivõim vägivalda tarvitab, sisendama inimestesse vastupanutahet ning koguma luureandmeid strateegiliselt tähtsate objektide kohta. Sõja puhkemisel Nõukogude Liidu ja lääneriikide vahel pidid RVLi liikmed alustama aktiivset partisanivõitlust. RVLi liikmeks võis astuda igaüks, kellel oli soov võidelda Eesti vabaduse eesti ja kes oli nõus tingimusteta täitma RVLi juhtkonna korraldusi. RVL värbas oma ridadesse nii illegaalselt kui ka legaalselt elavaid inimesi. Liikmeks astumisel nõuti usaldusväärse inimese soovitust. Legaalselt elavad organisatsiooni liikmed ei tohtinud peale värbaja, värvatava ja soovitaja tunda teisi liikmeid. See nõue ei kehtinud illegaalselt elavatele metsavendadele, sest neil tuli ühiselt tõrjuda rünnakuid, viia läbi diversiooniakte ning hankida varustust ja toitu. RVLi juhtis 14-liikmeline Keskstaap, mis asus Läänemaal Vigala vallas Konuvere küla lähedal Põrgupõhja nimelises punkris. Keskstaap kinnitas ametisse RVLi valdade juhid. Kui mõnes maakonnas tegutses mitu allüksust, määras Keskstaap maakonnale üldjuhi, kes andis tema alluvuses olevate organisatsioonide tegevusest aru Keskstaabile. 1947. aasta lõpuks olid maakondlikud organisatsioonid loodud Lääne-, Harju-, Järva-, Pärnu-, Tartu-, Viljandi- ja Võrumaal ning Tallinnas ja Tartus. RVLi juhiks oli Endel Redlich, staabiülemaks Endel Karell, vastuluureülemaks Viktor Rumjantsev, Läänemaa maakondlikuks ülemaks Helmut Valdmaa. Kuna Redlich oli laiemale üldsusele tundmatu, räägiti organisatsiooni värvatavatele, et selle eesotsas on major Paul Lilleleht, Kuigi tollal ennast Pärnumaal Saarde vallas varjava Lillelehega otsiti kontakti, seda ei saadud. RVLi juhtkond üritas raadio teel kontakti saada Stockholmis oleva Eesti Rahvuskomiteega, kuid see ei õnnestunud.
Põrgupõhja staabipunker rajati 1947. aasta varakevadel. Tema varustusbaasiks oli lähedal asunud Anni talu, mille perenaine Armilde Valdek pesi RVLi liikmete pesu, parandas riideid ja küpsetas leiba. Joomine oli staabipunkris keelatud. Punkris elas pidevalt 12–14 meest. 1947. aasta 31. detsembri varahommikul ründasid punkrit NKVD sõdurid, mille asukoha nad said teada paar päeva varem arreteeritud RVLi liikmelt. Kuid seekord kõrvetasid julgeolekutöötajad oma näpud. RVLi liige Ahto Talvi: "1947. aasta detsembris, peale seda suurt sissekukkumist, korraldati punkrile haarang, kohale oli aetud nii sõjaväge, NKVD mehi, miilitsaid ja hävituspataljonlasi. Mehed punkris ei teadnud toimuvast midagi ja nii võeti elu üsna kergelt. Haarangupäeval oli tõeline koerailm, sadas lörtsi, nähtavus oli pea null. Seetõttu jooksid haarajad valvurile peaaegu sülle. See pani suure kiirusega punkri poole minema, mehed tagusid kaarte ja arvasid, et valvur teeb nalja, kui see karjus: "Tiblad tulevad!" Kui siis relvad haarati ja välja joosti, olid ründajad juba kümmekonna meetri kaugusel vallist. Neile tõmmati siis läheda maa pealt kõikidest relvadest tuli peale, esimesed read lausa niideti maha. Nemad ei näinud aga valli ja kütsid kõik kuulid sinna sisse. Kohe algas uus rünnak, ohvitserid ees ja jälle rinnaga peale. Kaks metsavenda, isa ja poeg, läksid omavahel vaidlema, kellel on õigus ohvitseri maha lasta, lõpuks jäi au isale. Hirmsat laastamistööd tegid ründajatele metsavendade raketipüssid. Kui ründajate tuli juba üsna hõredaks jäi, murdsid mehed üldist segadust kasutades punkrist välja ning kadusid. Metsavendi langes ses lahingus paar meest, ründajaid aga kuuekümne ringis, neid maeti ümbruskonna üsna mitmele kalmistule." Surma saanud RVLi võitlejad olid Jaan Roosi ja Asta Jõesaar. Teised murdsid piiramisrõngast välja. Jälgedele pandud koerad lasid metsavennad maha.
Pärast punkri hävitamist varjasid ellujäänud mehed ennast Velise valla metsades ja taluhoonetes. Uus staabipunker Uhja küla lähedale metsa. Sellele anti nimeks Huntaugu. Osa Põrgupõhja punkri mehi varjas end RVLi Soontaga grupi juures Emu rabas. Huntaugu ja Soontaga grupid pidasid omavahel tihedat sidet. Oktoobris 1948 alustati uue staabipunkri ehitamist Põdrarabaga piirnevasse Käntu metsa. See pidi tulema veel ruumikam, kui Põrgupõhja punker. 15. oktoobril 1948 piiras sadakond Nõukogude sõdurit Kasari jõe lähedal asunud Käntu punkri sisse. Metsavennad märkasid lähenevaid sõdureid siiski õigeaegselt, anti häire ja alustati piiramisrõngast väljamurdmist. Esimesest ahelast murti hooga läbi, kuid peagi leiti end jälle sissepiiratuna. Osa mehi jäi taandumist katma, teised roomasid edasi ning katsid omakorda mahajäänute järeletulekut. Kaotusi kandsid mõlemad pooled. Nii jõuti Teenuse jõe kaldal asuva Tonne talu juurde. Üks metsavend ujus üle jõe ja tõi vastaskaldalt paadi. Osa mehi pidas kaldal ründajaid kinni, kui teine osa üle jõe aerutas. Kui sõdurid jõekaldale jõudsid, tõmmati neile vastaskaldalt tihe kergekuulipilduja tuli peale, milles sõdurid tõsiseid kaotusi kandsid. Lahingu saatus oli otsustatud. Mõne aja pärast jõudsid ka punaväelased üle jõe, kuid metsavennad olid selleks ajaks juba kaugel. Jõuetus vihas süüdati Tonne talu hooned ning vahistati pererahvas. Põgenevad metsavennad otsustasid nüüd minna lahku. Endel Redlich, Elsa Mesner ja Arnold Laansoo läksid Kullamaale, teine grupp liikus Halingasse. Halingasse liikunud rühm rajas hilissügisel 1948 uue punkri Kodesmale. Sidet peeti Endel Redlichi salga, kui Soontaga metsavendadega. 1949. aasta 27. veebruari tuisusel hommikul kell kuus alustas NKVD operatiivgrupp, mille koosseisus oli 15 Eesti NSV Julgeolekuministeeriumi 2N osakonna töötajat ja 350 sõdurit Kodesma punkri piiramist. Kell kaheksa hommikul alustati punkrile rünnakut, millest kujunesid tõelised tapatalgud. Langes üheksa metsavenda, üks arreteeriti haavatuna ja ühel õnnestus põgeneda. Surma said neli julgeoleku sõdurit ning mitmed haavata. Sellega oli RVLi keskstaap hävitatud, kuid selle juht Endel Redlich jäi esialgu tabamatuks. Selleks ajaks oli julgeolekul õnnestunud RVL praktiliselt hävitada, vabaduses viibisid veel Endel Redlich ja kaks temaga Kullamaale liikunud kaaslast ning veel mõned liikmed. Julgeolekul õnnestus arreteerida Redlichi lähedane kaasvõitleja Elsa Mesner ja sundida teda koostööle. 25. juunil 1949 piirati Redlichi peidukoht Uriveres sisse. Ta üritas põgeneda, kuid lasti maha. Sellega oli RVL lakanud eksisteerimast. RVL oli ainuke Eesti metsavendade organisatsioon, mis kattis enamuse Eestist. Alates 1998. aastast korraldab Kaitseliit igal suvel Vigala ja Eidapere metsades sõjalis-sportliku retke, mis kannab Põrgupõhja retke nime. Retk on pühendatud RVLi võitlejate mälestusele.
Metsavendlus Virumaal
Virumaa metsavendadest kuulsaim oli kahtlemata Heino Lipp, hüüdnimega Pargas.
Metsavendluse ajaloo uurimine
2019. aastal loodi Eesti sõjamuuseumis töökoht metsavendluse uurimiseks.
Liuža
Liuža (latgali Lyuža) on küla (vidējciems) Lätis Rēzekne piirkonnas, Kantinieki valla halduskeskus.
Küla asub valla lõunaosas, merepinnast 150 meetri kõrgusel Liužonka jõe ääres, piirkonna keskusest Rēzeknest 20 kilomeetri kaugusel.
Nõukogude perioodil oli küla Sakstagalsi sovhoosi keskasulaks.
Külas on elanud Läti kirjanik Jānis Klīdzējs.
Aastal 2018 oli külas 245 elanikku, aastal 2022 oli elanikke 214.
Väike karikas 2016
Väike karikas 2016 ehk '''2016. aasta väikesed karikavõistlused''' oli Eesti jalgpalli madalamate liigade karikavõistlused, mis algas 25. märtsil 2016 ja lõppes finaaliga 21. septembril 2016.
1/64-finaalid
Sulgudes võistkonna liiga tase.
!colspan="3" align="center"| 25. märts 2016
!colspan="3" align="center"| 30. märts 2016
!colspan="3" align="center"| 2. aprill 2016
!colspan="3" align="center"| 4. aprill 2016
Märkused:
Vabapääsmed
Otse 1/32-finaali pääsesid võistkonnad, kes jäid välja loosimata:
1/32-finaalid
Loosimine toimus 7. aprillil 2016. Sulgudes võistkonna liiga tase.
!colspan="3" align="center"| 21. aprill 2016
!colspan="3" align="center"| 26. aprill 2016
!colspan="3" align="center"| 27. aprill 2016
!colspan="3" align="center"| 30. aprill 2016
!colspan="3" align="center"| 1. mai 2016
!colspan="3" align="center"| 2. mai 2016
!colspan="3" align="center"| 3. mai 2016
!colspan="3" align="center"| 4. mai 2016
!colspan="3" align="center"| 7. mai 2016
!colspan="3" align="center"| 10. mai 2016
!colspan="3" align="center"| 11. mai 2016
Märkused:
1/16-finaalid
Loosimine toimus 7. mail 2016. Sulgudes võistkonna liiga tase.
!colspan="3" align="center"| 18. mai 2016
!colspan="3" align="center"| 19. mai 2016
!colspan="3" align="center"| 25. mai 2016
!colspan="3" align="center"| 30. mai 2016
!colspan="3" align="center"| 5. juuni 2016
!colspan="3" align="center"| 7. juuni 2016
!colspan="3" align="center"| 8. juuni 2016
!colspan="3" align="center"| 14. juuni 2016
1/8-finaalid
Loosimine toimus 10. juunil 2016. Sulgudes võistkonna liiga tase.
!colspan="3" align="center"| 29. juuni 2016
!colspan="3" align="center"| 2. juuli 2016
!colspan="3" align="center"| 13. juuli 2016
Veerandfinaalid
Loosimine toimus 5. juulil 2016. Sulgudes võistkonna liiga tase.
Märkused:
Poolfinaalid
Loosimine toimus 19. augustil 2016. Sulgudes võistkonna liiga tase.
Finaal
Mängust tegi ülekande Soccernet.ee.
Pärsti oja
Pärsti oja on oja Sakala kõrgustiku põhjaosas, Viljandi maakonnas Viljandi vallas.
Oja pikkus on 4 km, langus 20 m, lang 5 m/km ja valgla suurus 4,35 km². Oja saab alguse 99,5 m kõrgusel Pärsti ja Vanamõisa küla piiril Epra–Sürgavere–Klaassepa tee ligidal ja suubub 79,5 m kõrgusel Aindu ja Tobraselja küla piiril paremalt poolt Polli ojasse.
Oja kuulub Lääne-Eesti vesikonda ja Pärnu alamvesikonda.
Peloponnesose vaskuss
Peloponnesose vaskuss (Anguis cephalonnica) on vaskuslaste sugukonda vaskussi perekonda kuuluv jalutu sisalik. Nad on levinud Lõuna-Kreekas Peloponnesose poolsaarel ja Joonia mere saartel Kefalloniál, Ithakal ja Zákynthosel. Nende levila kattub Peloponnesose põhjaosas hariliku vaskussi levilaga. Selle liigi esindajaid on ekslikult peetud ka hariliku vaskussi alamliigiks A. f. peloponnesiacus (Stepanek 1937).
Kirjeldus
Välimuselt sarnaneb hariliku vaskussiga, kuid täiskasvanud isendid on enamasti pikemad ja juhul, kui saba pole murdunud, on ka see suhteliselt pikem. Peloponnesose vaskussi kere on sihvakam ja pea kitsam. Ümber keskkeha on neil 30–36 soomust (rohkem kui vaskussil). Peloponnesose vaskussi selg on tavaliselt kohvipruuni värvi, kõht ja küljed tumepruunid või mustad. Kukla taga ja kaelal on külgede ja selja üleminekupiiril laineline muster. Täiskasvanutel võivad kaela keskjoonel olla 2–6-sentimeetrised tumedad triibud. Täiskasvanud isendid on kuni 50 sentimeetri pikkused.
Ohustatus
Rahvusvahelise Looduskaitseliidu hinnangul on tegemist ohulähedase liigiga. Kuigi tegemist on suhteliselt kohanemisvõimeliste loomadega, ei ole nad laialt levinud ja inimesed kipuvad neid tapma. Inimeste tekitatud tulekahjud, nagu 2007. aasta Kreeka metsatulekahjud, on selle liigi esindajatele tõsiseks ohuks.
Väike-Armeenia
pisi|300px|Väike-Armeenia (kollakasroheline alal Musta mere lähistel) [[2. sajand eKr|2. sajandil eKr ehk vahetult enne roomlaste poolt vallutamist]] Väike-Armeenia (armeenia keeles Փոքր Հայք, Pokr Hayk; ladina keeles Armenia Minor), tuntud ka kui Armenia Minor ja Armenia Inferior, hõlmas armeenlastega asustatud alasid muistsest Armeenia kuningriigist peamiselt läänes ja loodes. Hiljem, kui piirkonda valitses Bütsants, korraldati see ümber Armeenia teemaks.
Geograafia
Väike-Armeenia on ajaloolise Armeenia ja Armeenia mägismaa see osa, mis jäi Eufrati jõest läände ja loodesse. Nimi Väike-Armeenia võeti kasutusele selleks, et eristada seda ajaloolise Armeenia idapoolsest oluliselt suuremast osast, mis sai nimeks Suur-Armeenia (ka Armenia Maior).
Varasem ajalugu
300px|pisi|[[1. sajandi alguse Anatoolia koos Rooma vasallriigi Väike-Armeeniaga]]
Vanaaeg
Alates 6. sajandist eKr valitses Väike-Armeeniat Orontiidide dünastia (tuntud ka nimega Jervanduni, Երուանդունի), mis allus Ahhemeniidide riigile. Varast Armeenia kuningriiki kui Ahhemeniidide riigi osa kutsuti ka nimega Armeenia satraapia.
Mõni aeg pärast Aleksander Suure surma aastal 323 eKr kuulutas Anatoolia päritolu Pärsia aadlik Mithridates I ennast selle piirkonna kuningaks, mis hiljem sai tuntuks kui Pontuse kuningriik. Kuningriigi võimsuse kasvades kuulus sinna hiljem ka Väike-Armeenia.
Rooma-Pärsia sõjad
pisi|250px|Rooma-Pärsia piir ja Armeenia provintsid [[5. sajandil]] Aastast 66 eKr, mil Rooma-Pärsia sõjad alguse said, kuni 2. sajandini oli Armeenia näol tegemist Rooma riigi ja Partia riigi vahelise vaidlusaluse kuningriigiga. Rooma mõjule piirkonnas pani aluse Pompeiuse sõjakäik aastal 66/65 eKr. Seda tugevdas aastal 59 aset leidnud sõjakäik väejuht Gnaeus Domitius Corbulo juhtimisel. Selle sõjakäigu, mis oli osa Rooma-Partia sõjast, tulemuseks oli Armeenia kuninga Tiridates I troonilt tõukamine.
Võitlus ülemvõimu pärast
Keiser Traianuse valitsemise ajal sai aastal 114 kogu Armeeniast Rooma provints. Ent juba aastal 118 lahkusid leegionid Rooma Armeeniast ja piirkonnast sai vasallkuningriik. Ent Väike-Armeenia koos Miletene ja Cataonia piirkondadega oli Traianuse poolt üldjoontes Kapadookia provintsiga liidetud. Väike-Armeenia koosnes sellal järgmisest viiest ringkonnast (põhjast lõunasse liikudes): Orbalisene, Aetulane (ka Ætulane), Aeretice (ka Æretice), Orsene ja Orbesine.
Lisaks olid Väike-Armeeniaga liidetud ka mitmed veelgi lõunapoolsemad piirkonnad. Neist suurim oli Miletene, mis on saanud nime pealinna, tänapäeva Malatya järgi. Ülejäänud neli väiksemat piirkonda olid muistse Cataonia ringkonnad: Aravene, Lavinianesine (ka Lavianesine), Cataonia selle kitsamas tähenduses (mägedega ümbritsetud riik Kiliikia läheduses) ja Muriane (ka Murianune), mis asus Cataonia ja Melitene vahel ning mida kutsuti ka nimega Bagadoania.
Roomlased kaotasid Armeenia uuesti aastal 161 Partia valitsejale Vologases IV-le. Marcus Statius Priscuse juhitud Rooma vasturünnak aastal 163 seadis Armeenia troonile taas roomlaste poolt soositud kandidaadi ja Rooma mõju Armeenias jäi kestma kuni Rooma kaotusele Barbalissose lahingus aastal 253. Väike-Armeenia osa kaotus osutus roomlaste jaoks ajutiseks, sest 3. sajandi lõpus omas Rooma taas kontrolli Armeenia üle ning aitas seejärel kaasa kogu Armeenia ristiusustamisele.
Väike-Armeenia ühendati Suur-Armeenia kuningriigiga uuesti Aršakuni dünastiasse kuulunud kuninga Tiridates III valitsemise ajal aastal 287. Piirkond jäi Suur-Armeenia osaks seni, kuni aastal 337 vallutas need alad ajutiselt Sassaniidide riigi valitseja Shapur II.
Rooma provintsina
Provintsi rahvastik koosnes jätkuvalt armeenlastest, kes aga järk-järgult romaniseerusid. Alates 3. sajandist teenisid paljud Armeenia sõdurid Rooma armees ja 4. sajandil moodustati nendest kaks Rooma leegionit (Legio I Armeniaca ja Legio II Armeniaca).
Aastal 536 korraldas keiser Justinianus I provintside haldamist ümber ja "Esimese Armeenia" ning "Teise Armeenia" nimedeks sai vastavalt "Teine Armeenia" ja "Kolmas Armeenia". Seejures jagati osa nende territooriumist teiste Armeenia provintside vahel.
Aastal 591 laiendati Armeenia Bütsantsile kuulunud osa piire Persarmeniasse, kuid piirkond oli aastakümneid Bütsantsi ja pärslaste omavahelise sõjategevuse (Bütsantsi-Sassaniidide sõjad) keskpunktis. Seda seni, kuni araablased aastal 639 Armeenia vallutasid. Pärast seda sai Väike-Armeenia sellest osast, mis oli Bütsantsi kontrolli alla jäänud, Armeenia teema osa.
Mongolite riigi ja Osmanite riigi mõju
Pärast Bagrationi dünastia poolt valitsetud Armeenia languse algust 1045. aastal, ja sellest tulenenud hilisemaid Bütsantsi kaotusi idas 1071. aastal (pärast Manzikerti lahingut), langes Väike-Armeenia seldžukkide kätte. Seejärel oli piirkond 92 aastat Mongolite riigi osa ja alates 15. sajandist Osmanite riigi osa.
11.–14. sajandini kasutati mõistet Väike-Armeenia Kiliikia Armeenia kuningriigi kohta. Mõiste sarnane kasutus kehtis kuni Türgi riigi moodustamiseni 1923. aastal.
Hilisem ajalugu
Väike-Armeeniat peetakse traditsiooniliselt Lääne-Armeenia osaks. Seda eriti pärast seda, kui Venemaa Keisririik Vene-Pärsia sõja (1826–1828) järgselt Ida-Armeenia enda valdusse sai.
Ristiusulistest armeenlastest elanikkond elas Väike-Armeenia aladel kuni aastatel 1915–1923 aset leidnud armeenlaste genotsiidini. Vähesel määral elab piirkonnas armeenlasi ka tänapäeval, kuid tegemist on Osmanite riigi mõjul peamiselt 17. sajandil islamiusu vastu võtnud armeenlastega.
Pohla tänav (täpsustus)
Pohla tänav on tänav mitmes asulas:
Joseph L. Goldstein
Joseph Leonard Goldstein (sündinud 18. aprill 1940) on Ameerika Ühendriikide biokeemik. Kolesterooli uurimise eest sai ta 1985. aastal koos Michael Browniga Nobeli füsioloogia- või meditsiiniauhinna. Nad avastasid, et inimrakkudel on väikese tihedusega lipoproteiini (LDL) retseptorid, mis eemaldavad kolesterooli verest, ja kui LDL-retseptoreid pole piisavalt, tekib hüperkolesteroleemia ja kolesterooliga seotud haiguste tekke risk. Nende uuringud viisid statiiniravimite väljatöötamiseni.
Elukäik ja karjäär
Goldstein sündis Kingstree'is Lõuna-Carolinas, rõivakauplust pidanud Fannie (Alpert) ja Isadore E. Goldsteini pojana. Goldstein sai bakalaureusekraadi Washingtoni ja Lee ülikoolist 1962. aastal ning doktorikraadi Texase ülikoolist 1966. aastal. Pärast õpingute lõppu siirdus Goldstein Bethesdasse Marylandi osariigis, kus ta töötas biokeemilise geneetika erialal Riiklikus Tervise Instituudis (NIH). 1972. aastal kolis Goldstein tagasi Texase ülikooli, võttes vastu meditsiinigeneetika osakonna juhataja ametikoha.
Texase ülikoolis tegi Goldstein tihedat koostööd keskuse uurimistöötaja Michael Browniga, kes oli töötanud ka NIH-s. Aastatel 1973–1985 avaldasid Goldstein ja Brown koos üle saja olulise artikli.
1993. aastal puhastasid nende praktikandid Xiaodong Wang ja Michael Briggs sterooli reguleerivat elementi siduvad valgud (SREBP). Alates 1993. aastast on dr. Brown, Goldstein ja nende kolleegid on kirjeldanud keerulist masinavärki, mille abil rakud säilitavad erinevates keskkonnatingimustes vajaliku rasvade ja kolesterooli taseme.
Goldstein on Texase ülikooli edela meditsiinikeskuse molekulaargeneetika õppetooli juhataja. Koos juhivad Goldstein ja Brown uurimisrühma, kuhu kuulub tavaliselt tosin doktoranti. Nad on koolitanud üle 145 doktoriõppurit ning viis nende endist õpilast (Thomas C. Südhof, Wang Xiaodong, Helen H. Hobbs, David W. Russell ja Monty Krieger) on valitud USA Rahvuslikku Teaduste Akadeemiasse. Thomas Südhof sai 2013. aastal samuti Nobeli füsioloogia- või meditsiiniauhinna ja Helen H. Hobbs sai 2015. aasta Läbimurde auhinna eluteadustes.
1988. aastal sai Goldstein molekulaargeneetika valdkonnas riikliku teadusmedali (National Medal of Science) ning 2003. aastal võitsid Goldstein ja Brown Albany meditsiinikeskuse meditsiini ja biomeditsiiniuuringute auhinna. Goldstein on USA Rahvuslik Teaduste Akadeemia ja Meditsiiniinstituudi liige ning ta valiti 1991. aastal ka Kuningliku Seltsi välisliikmeks.
Goldstein valiti 1995. aastal Albert Laskeri meditsiiniuuringute auhinna žüriisse, selle auhinna oli ta ka ise kümme aastat varem võitnud.
Oma ametialase tegevuse hulgas on Goldstein Howard Hughesi meditsiiniinstituudi ja Rockefelleri ülikooli hoolekogu liige. Ta töötab ka Broad Instituudi teadusnõustajate nõukogu esimehena, ning on Regeneron Pharmaceuticalsi juhatuse liige. Varem töötas ta biomeditsiiniuuringuid korraldava mittetulundusühingu Scrippsi Uuringute Instituudi teadusjuhtide nõukogus.
Esseed teemal "Teaduse kunst"
Alates 2000. aastast on Goldstein kirjutanud rea esseesid, mis käsitlevad teadust kui loomingulist tegevust ning uurivad seoseid kunsti ja teaduse vahel. Esseed ilmuvad ajakirjas Nature Medicine ja langevad kokku Laskeri auhindade iga-aastase väljakuulutamisega, millega Goldstein on seotud žürii esimehena.
Hall kardinal
Hall kardinal on nimetus, millega kirjeldatakse mõjukat nõuandjat või otsustajat, kes tegutseb varjatult või salajas, avalikkuse tähelepanu alt eemal või mitteametlikult.
Nimetus anti esimesena kardinal Richelieu usaldusmehele François Leclerc du Tremblayle. "Hall" viitas tema iseloomulikule beežile rüüle (mida tol ajal klassifitseeriti halliks) ning "kardinaliks" nimetati teda tema suure mõju tõttu Richelieule.
LKS
LKS on lühend, mis võib tähendada järgmist:
Ühendjõudude operatsioon
Ühendjõudude operatsioon (ukraina keeles Операція об'єднаних сил, ukrainakeelne lühend ООС, inglise keeles Joint Forces Operation) oli Ukraina jõustruktuuride ühendoperatsioon Donbassi sõjas 30. aprillist 2018 kuni 24. veebruarini 2022.
Ajalugu
30. aprillil 2018 alanud operatsioon oli suunatud Donbassi separatistide vastu.
Loodemari murre
Loodemari murre on mari keele murre, mida kõneldakse Venemaal, Kirovi oblasti Jaranski, Santšurski, Kiknuri ja Tuža rajoonis ning Nižni Novgorodi oblast Tonšajevo, Šaranga ja Tonkino rajoonis.
Loodemari murdele on tehtud katseid luua eraldi kirillitsal põhinevat kirjakeelt. 2019. aastal esitati taotlus ISO 639-3 standardis loodemari keelele koodi jmy loomiseks, kuid see lükati tagasi.
Guarino Guarini
Camillo Guarini, tuntud kui Guarino Guarini (17. jaanuar 1624 Modena – 6. märts 1683 Milano) oli itaalia arhitekt, vaimulik, matemaatik ja filosoof. Guarino Guarini tööd ja arhitektuurialased raamatud tegid temast peamise eeskuju hilisematele barokk-arhitektidele Kesk-Euroopas ja Põhja-Itaalias. On teada, et Guarini tegeles ka astronoomiaga, kuid selle kohta puuduvad täpsemad andmed. Guarinit tuntakse tema julgete ja keerukate kuplite ning interjööride poolest, mis katsetavad optiliste illusioonide ning valgusega. Teda peetakse koos Francesco Borrominiga uuendusliku barokk-arhitektuuri loojaks. Kui Borromini taotles erinevate motiivide ja vormide kasutamisega ühtsust, siis Guarini taotles vastuolusid, mida ta võimendas ornametaalse pinnakäsitlusega.
Elukäik
Teatiinide ordu kirikuid projekteerisid üldjuhul arhitektid, kes olid ordu liikmed. Teatiinid oli 1525. aastal Roomas asutatud religioosne ordu, mis püüdis reformida katoliku kirikut seestpoolt ning võidelda range kasinusega korruptsiooni vastu. Uue orduna sai see rahalist toetust ehitusprogrammideks kogu Itaalias, kuid ka Portugalis, Böömimaal, Pariisis ja Sitsiilias. See oli Guarinile suurepäraseks võimaluseks tegeleda ehituskunstiga erinevates piirkondades. Rändarhitekti aastad avaldasid tema silmaringile suurt mõju ning selle tulemusel hakkas ta eri piirkondade arhitektuurilisi omapärasid julgelt ära kasutama. Pariisis tutvus ta uue ideedemaailmaga – nimelt püüti just siis seal ühendada kartesiaanlikku ratsionaalsust ja religiooni. René Descartes'est lähtuv filosoofiasuund kannab nime kartesianism. Descartes eesmärgiks oli kahtluse ületamine, püüdes selgitada, mille kohta tõsikindlus käib kui see olemas on. Guarini vastus sellele oli sobivate tehniliste lahenduste leidmine. Ta oli võimeline looma oma kuplikavandites hetki, kus matemaatiline mõtlemine ja jumalik inspiratsioon saavad üheks.
Oma varase elu veetis Guarini Roomas, kus teda kõnetas Francesco Borromini, Gian Lorenzo Bernini ja Pietro da Cortona looming. Sügavat muljet Roomas avaldas talle ka San Carlo kiriku interjöör ja oratoriaanide hoonekompleksi lõunafassaad. Guarini elas ja töötas ka Modenas, Sitsiilias, Portugalis ning Pariisis. 1666.aastal läks ta Torinosse, kuhu jäi oma ülejäänud eluks, ning oli seal Savoy hertsogi teenistuses. Torinos ehitas ta mitmeid kirikuid ja kabeleid, viis paleed ja linnavärava. Elujooksul avaldas Guarini kuus raamatut, millest kaks käsitlesid arhitektuuri.
Guarini pööras oma arhitektuuris suurt tähelepanu konstruktsioonile ja geomeetriale. Tema stiili mõjutused erinesid oma kaasaegsete tavapärastest eeskujudest, hõlmates nii islami kui ka gooti arhitektuuri. On teada, et Guarini üheks eeskujuks matemaatika valdkonnas oli inglane John Wallis. Samuti kasutas ta keerukates geomeetriates Gérard Desargues’i teostest saadud põhimõtteid. Peatähelepanu projekteerimises panin ta kuplitele, kuid tema kuplitel puuduvad otsesed eeskujud. Ennekõike imetles Guarini keskaja kandekonstruktsioone, arendades seda edasi. Ta püüdis traditsioonilist poolkerakujulist kuplit asendada õhulise struktuuriga, mis gootikale sarnaselt pidi sisendama müstilist igavikulisuse tunnet.
Ükski tema olulistest ehitistes pole väljaspool Torinot säilinud. Tänaseks on hävinud Santissima Annunziata ja Theatine Palazzo Messinas; Sainte-Anne-la-Royale Pariisis; Altöttingi Saint Mary kirik Prahas ning Santa Maria della Divina Providenca Lissabonis. Enamik neist hoonetest langes maavärina ohvriks, Sainte-Anne-la-Royale hävitati aga 1823.aastal.
San Lorenzo
pisi|San Lorenzo kuppel (1668–1687) Kaks tuntuimat säilinud näidet tema töödest on esindatud Torinos, kus ta veetis oma elu viimased seitseteist aastat. San Lorenzo peakuppel, ehitatud aastatel 1668–1687, on kaetud omavahel põimuvatest võlvidest, mis moodustavad kaheksaharulise tähekujutise. Vertikaalsust on muudetud nii, et see loob illusiooni lõpmatusest, ühendades vaataja visuaalselt taevaga. Selliselt kasutati kuplit Hispaania mošees Cordobas, kuigi palju väiksemate mõõtmetega. Ühtlasi peetakse kabeli eeskujuks Prantsuse gootikat, millega Guarini Prantsusmaal olles tutvus. Ta oli ka esimene arhitekt, kes tõstis oma traktaadis esile gooti arhitektuuri ehitussaavutusi. Kirik on välisilmselt tagasihoidlik, silma paistab ainult kuppel. Põhiplaan lähtub oktogoonist ja sealt joonistub välja veel teinegi ovaalis sisalduv ringikujuline ruum,
Cappella della Sindone
pisi|Cappella della Sindone kuppel (1667–1690) Cappella della Sindone kabel Torinos, kus hoitakse Torino surilina, ehitati renessansiaegse katedraali apsiidi kohale aastatel 1667–1690. Kabeli ehitust alustas Amadeo di Castellamonte, jõudes esimese orderi kõrguseni. Tööd üle võttes pidi Guarini arevstama ümmarguse põhiplaaniga, mille ruumikujundus oli tasakaalustatud tavapärase tambuuri ja kupli konstruktiooniga. Guarini muutis hoone ülesehitust aga drastiliselt – ta lisas üheksast ringlõikest igale teisele paarile kaare, kolmele viklid ning iga laia kaare alla jääb üks piilar. Piilarid ei kanna raskust ja viklitesse, kuhu tavaliselt koondub kupli raskus, lisas ta aknad. Kabeli tagasihoidlik tambuuriosa toob esile selle kohal olevat konstruktsiooni. Kuue tambuuriava vahel on 36 segmentkaart, mis kannavad kuplit. Selle kuusnurkne kuppel on ümbritsetud kümnete aknapesadega, mis lasevad valgust läbi eripärasel viisil. Kabeli ruumikujundus pidi visuaalselt väljendama Püha Kolmainsuse dogmat. Kabeli kujundus ja sümboolikad on kristlikud, konstruktsioonidetailides kasutas Guarini Hispaania mauride ja Prantsusmaa gooti kirikute eeskujusid – on teada, et Guarini imetles gooti arhitektuuri ning kandis selle imetluse edasi oma töödesse (järelgootika). Kabel valmis alles pärast Guarini surma.
Sindone kabel sai 1997. aastal rängalt tulekahjus kannatada. See avati taas 2019. aastal, olles tulekahjust põhjustatud kahjustuste tõttu suletud 28 aastat.
Palazzo Carignano
pisi|Palazzo Carignano (1683–1693) Guarini parim sekulaarehitis on Palazzo Carignano Torinos, mis valmis aastatel 1683–1693. Hoone fassaad on lainetav, nagu Borromini San Carlo alle Quattro Fontanes. Guarinit mõjutasid ka Borromini paleeprojektid, mida viimane joonistas hulgaliselt aastatel 1640–1649. Need julged projektid jäid enamuses siiski teostamata, kuid Guarini viis mõned Borromini paleearhitektuuri ideed Palazzo Carignanos ellu. Tegu on ühe Itaalia 17.sajandi parima linnapaleega. Palazzo Carignano treppide valgustuse lahendust kasutasid hiljem Guarini järgijad Saksamaal Würzburgis ja Bruchsalis. Guarini palee kujunduse leidlikkust on võimalik uurida tema säilinud joonistest Torino Archivio di Stato’s. Palazzo Carignano muutus absoluutse monarhia ametlikuks esindusarhitektuuriks Itaalias.
Tähtsus
Arhitekt Bernardo Vittone abiga avaldas teatiinide ordu aastal 1737 postuumselt Guarini Architettura Civile, mis on illustreeritud tema gravüürjoonistustega, ning tänu millele kasvas tema mõju Euroopa arhitektuuris. Traktaat tegeleb ehituskunsti erinevate aspektidega, samuti avaldab Guarini selles oma arvamust esteetikast, millega lükkab ümber kohustuse järgida antiikseid proportsiooniideaale. Ta kirjutas oma Architettura Civile’s :“ Eesmärk oli püstitada hooneid, mis olid tegelikult väga tugevad, kuid tundusid nõrgad ja justkui vajaksid nad imet, et neid püsti hoida“.
Karistusteooria
“Karistusteooria on riigi karistusvõimu ehk karistuse õigustatuse õigusteoreetiline ja õigusfilosoofiline põhjendus“.
Guarino Guarini
Tähtsus
Tema töödel oli mõju nii Itaalias kui ka Saksamaal, Austrias ja Lääne-Tšehhis (Böömimaal). Saksa baroki tipuks peetav Balthasar Neumanni Vierzehnheiligeni kirik on oma ruumilise keerukuse mõjutusi saanud selgelt Guarinilt.
Karistusteooria
Riigi karistusvõimu mõistmiseks jagatakse karistusõigus kaheks: ius poenale, mis on sisuliselt normide süsteem ja ius puniendi, mis tegeleb süüteo materiaalse määratlusega ja karistuse mõistmise alustega. Viimane on seotud karistusteooriaga. Ühiskonna ülesanne on kokku leppida selles, millist karistusteooriat riigi nimel kohaldatakse, sest karistuse eesmärk on kaitsta ühiskonna põhiväärtusi ja õiguskorda. Kõige klassikalisemateks on absoluutne ja relatiivne karistusteooria. Esimene kaitseb ühiskonna põhiväärtusi ja õiguskorda repressiivselt ehk toetub ülekohtu eest tasumisele. Teine preventiivselt, sest proovib ülekohut ära hoida. Eri karistusteooriad on vajalikud ka üldosa ja eriosa normide koosseisude tõlgendamisel.
Guarino Guarini
Tähtsus
Guarini mõju ulatus ka Brasiiliasse, avaldudes skulptori ja arhitekti Aleijadinho töödes.
Karistusteooria
Absoluutne karistusteooria
Absoluutne karistusteooria ehk retributiivne teooria on üks vanimaid kasutusel olevaid käsitlusi kriminaalkaristuse valdkonnas. Teooria tugineb põhiliselt Immanuel Kanti ja Georg Wilhelm Friedrich Hegeli veendumustele. Teooria pooldajad võtavad aluseks isiku, kes on oma valikutes absoluutselt sõltumatu ja -võrdne teiste ühiskonnaliikmetega. Tal on võimalus otsustada, kas tegutseb normipõhiselt või mitte.
Absoluutne karistusteooria lähtub kahest põhimõttest: karistada tuleb seetõttu, et süütegu on toime pandud (punitur, quia peccatum est) ja karistus on vaba mis tahes eesmärgist (poena absoluta ad effectum). Teooria siht on parandada teo toimepanemise tõttu tekkinud kahju. Karistuse mõte on panna inimene enda teo eest kannatama ja näidata ühiskonna halvakspanu kurjategijate suhtes. Karistuse kohaldamine on õigustatud vaid siis, kui kurjategija seda väärib ehk kui isik tunneb ennast moraalselt süüdi. Tasumis- ehk kättemaksuidee mõistes on õiguskord taastatud siis, kui kurjategija on saanud õiglase karistuse. Lunastusidee on seotud kurjategija süüga: karistust kandes ta justkui heastab oma pahateo. Karistusteooria kitsaskoht on see, et riigi ülesanne ei saa ega tohigi olla kõiki ja kõike jälgida. Kuna riik võib sekkuda ainult hädavajaliku olukorra puhul ühiskonna kaitse eesmärgil, jääb suur osa maailmas olevast ülekohtust karistamata.
Relatiivne karistusteooria
Relatiivne karistusteooria ehk tagajärjeteooria võtab ette ühiskonna tegelikud huvid ja vajadused. Eesmärk on karistusega hoiatada isikuid kuritegusid toime panemast – poeana relata ad effectum. Maailmavaateliseks aluseks on valgustusidee ja positivistlik maailmapilt.
Cesare Beccaria on leidnud, et kui karistuse kohaldamine pole ilmtingimata vajalik, on see türannilik. Alusprintsiibina väljendub õigustatus kõigi õiguste ja vabaduste kaitse vajalikkuses. Sellest tulenevad omakorda kolm uut põhimõtet. Karistuse saab kehtestada vaid seaduse alusel, mille on koostanud seadusandja ühiskonna esindajana. Seaduse ees on kõik võrdsed, olenemata nende seisusest. Liiga ranged karistused ei ole vajalikud ega õiglased, kuna need ei kontrolli ega enneta kuritegevust. Selle asemel tuleb kohaldada kiireid ja kindlaid karistusi.
Utilitarist Jeremy Bentham on tõdenud, et karistus on pahe ja kannatus ning seda tuleb kasutada ainult vältimatus olukorras, et hoiduda tulevikus veel raskemast pahest ja kannatusest. Ühiskonnas maksimaalse rahulolu saavutamise eest peab hoolitsema riik. Karistus ja kuritegu seda eesmärki ei soodusta ning seetõttu peab neid minimaalselt olema. Põhiline eesmärk on rakendada kurjategijat selleks, et parandada ühiskonna heaolu. Utilitaristide arvates aitab karistus ühiskonnas suuremat kurjust vähendada, sest näitab ülejäänud ühiskonnaliikmetele, et kriminaalne tegevus on karistatav.
Relatiivne karistusteooria jaguneb omakorda üldpreventsiooniks ja eripreventsiooniks.
Trepp
pisi|[[Keri tuletorni keerdtrepp]] Trepp on eri kõrgusel asuvate pindade vahel liikumiseks mõeldud rajatis või tarind, mis jagab vertikaalse vahemaa väiksemateks osadeks horisontaalsete tasapindade ehk trepiastmete abil.
Trepid võivad olla sirged või keerdus või koosneda kahest või enamast üksteisega nurga all ühenduses olevast osast. Treppe kasutatakse peamiselt hoonetes, vähem hoovides ja looduses. Trepp võib olla valmistatud puidust, metallist, betoonist, kivist, klaasist vm. Olenevalt trepi materjalist valmistab trepi selleks vastavad teadmised ja oskused omandanud ehitaja.
Trepi peamine osa on trepimarss ehk astmestik. Trepiastme möödud leitakse valemiga 1 sügavus + 2 kõrgust = 58 kuni 62 cm. Trepil võivad olla veel trepivõre või vähemalt käsipuu ning korruse- ja vahemademed.
Trepi projekteerimisel joonestatakse välja kõik astmed ja näidatakse tõusu suund.
Ehitus
Puittrepp koosneb põsk-, astme- ja varvaslaudadest. Põsklauad peavad olema vähemalt 18–22 cm laiad ja 7–8 cm paksud. Astmelauad valmistatakse 4–5 cm paksused. Varvaslaudu kasutatakse siis, kui on tegemist umbtrepiga. Varvaslaua paksus on tavaliselt 25 mm. Trepi valmistamiseks kasutatakse hööveldatud laudu. Trepi elemendid ühendatakse omavahel tappidega ja kinnitatakse kas naelte või poltidega.
Puittrepi hooldamine
Puittreppi võib hooldada tolmuimejaga, aeg-ajalt ka niiske lapiga. Puiduõliga immutatud detailidele tuleb kord aastas teha korduvõlitamist. Õliga töödeldud treppide puhul peaks niiske lapiga puhastamise asemel eelistama kuivalt puhastamist.
Puittrepi mõõtmed
Trepi mõõtmed, eriti tema kallak ja astme kõrgus peaksid jääma kogu trepi ulatuses samaks. Järgmised trepi mõõdud on olulised:
Jaak Juske
Jaak Juske (sündinud 12. detsembril 1976 Tartus) on Eesti poliitik, õpetaja ja publitsist. Ta oli XIV Riigikogu liige.
Gustav Johann von Buddenbrock
31. mai 1816 nimetati ta Tartu ülikooli audoktoriks.
Jaak Juske
Alates 1999. aastast on ta Sotsiaaldemokraatliku Erakonna liige.
Jaak Juske on ka Tallinna linnavolikogu ja Põhja-Tallinna linnaosakogu (varasem halduskogu) liige.
Aastast 2000 on Jaak Juske regulaarselt esinenud Raadio 7 kultuuriajaloo saates "Roosiaed". Ta on kirjutanud Tallinna, Tartu, Narva, Pärnu ja Eesti ajaloost ning teinud rohkelt ajaloomatku. Alates 2013. aastast töötab Juske õpetajana Gustav Adolfi Gümnaasiumis. 2018. aastal sai Juske muinsuskaitseameti tunnustuse "Aasta päranditutvustaja".
Haridus
Juske läbis 2019. aastal kõrgemad riigikaitse kursused.
Akadeemiliselt on ta aastast 2000 Eesti Üliõpilaste Seltsi liige. pisi|Jaak Juske [[Kuido Meritsa raamatu "Kas saab vaikust!? Minu aasta meesõpetajana" esitlusel Solarise keskuse Apollos Foto: Ave Maria Mõistlik 8. märtsil 2018 ]]
Kandideerimine valitavatesse kogudesse
Jaak Juske on kandideerinud Elva linna volikokku 1996. (sai 25 häält) ja 1999. aastal (8 häält) ning Tallinna volikokku 2002. (12 häält), 2005. (22 häält), 2009. aastal (227 häält) ja 2013. aastal (458 häält).
Jaak Juske on kandideerinud Riigikokku Mõõdukate nimekirjas 1999. aasta Riigikogu valimistel, kus sai 47 häält, ja 2003. aasta Riigikogu valimistel, kus sai 26 häält. 2007. aasta Riigikogu valimistel kandideeris ta Sotsiaaldemokraatliku Erakonna nimekirjas ja sai 124 häält. 2011. aasta Riigikogu valimistel sai ta 123 häält. 2015. aasta Riigikogu valimistel sai ta 476 häält. 2019. aasta märtsivalimistel kogus Juske 672 häält ning sai pärast Sven Mikseri minekut Euroopa Parlamenti sama aasta juunis Riigikogu liikmeks.
2009. aasta kohaliku omavalitsuse volikogude valimistel kandideeris ta Tallinna 8. valimisringkonnas ja sai 227 häält, kuid ei osutunud valituks. Ta pääses siiski volikokku, sest ülelinnalises nimekirjas temast eespool asunud Eiki Nestor ja Hannes Rumm ei saanud Riigikogu liikmetena samaaegselt volikogu liikmed olla. Samal ajal valiti Juske ka esimest korda Põhja-Tallinna halduskogu liikmeks.
2013. aasta kohaliku omavalitsuse valimistel osutus Juske 458 häälega Põhja-Tallinna ringkonnast linnavolikokku valituks.
2017. aasta Tallinna linnavolikogu valimistel valiti ta 1271 häälega Põhja-Tallinnast ringkonnamandaadiga volikogu liikmeks.
Ta kandideeris 2023. aasta valimistel Riigikokku, kogus valimisringkonnas nr 1 (Haabersti, Põhja-Tallinn ja Kristiine) 814 häält ning ei osutunud valituks.
Tegevus Tallinna Linnavolikogus
Linnavolikogu liikmena on Juske pööranud eelkõige tähelepanu korruptsioonile linnasüsteemis, samuti lasteaedade rahastamise ja linna ajaloopärandi jäädvustamisega seotud küsimustele.
2009. aasta sügiseni oli Jaak Juske üks Tallinna opositsiooni juhte, kes kritiseeris teravalt tollast võimuparteid, Keskerakonda. Kahel korral kaebas linnavõim ja Keskerakond ta tehtud kriitika pärast kohtusse, Juske jäi aga mõlemal korral kohtus õigeks. Jusket on süüdistatud, et pärast koalitsiooni moodustamist Sotsiaaldemokraatliku Erakonna ja Keskerakonna vahel Tallinnas 2009. aasta novembris, ei pööranud ta enam Keskerakonna juhtimisvigadele senise teravusega tähelepanu.
Žemaidid
Žemaidid (ka žmuudid, leedu keeles žemaičiai, läti keeles žemaiši) oli tänapäeva Lääne-Leedus Žemaitijas elanud balti hõim.
Jaak Juske
Tegevus Tallinna Linnavolikogus
9. septembril 2010 esitas Sotsiaaldemokraatliku Erakonna Tallinna piirkonna juhatus Tallinna Linnavolikogu aseesimehe kandidaadiks Sotsiaaldemokraatliku Erakonna juhatuse poolt sellelt ametikohalt tagasi kutsutud Katrin Saksa asemel Jaak Juske.
Žemaidid
Žemaidid kõnelevad leedu keele Žemaitija murret (žemaidi keel).
Maa nimi ja rahva nimetus eri keeltes
pisi|Žemaitija 17. sajandil
Jaak Juske
Tegevus Tallinna Linnavolikogus
23. septembril 2010 valiti Juske Tallinna Linnavolikogu Sotsiaaldemokraatliku Erakonna fraktsiooni esimeheks. Pressiteates kinnitas Juske, et sotsiaaldemokraatlike väärtuste kaitsmise tähtsust linnavolikogus. "Fraktsioon alustas mullu oma tööd ettepanekuga muuta volikogu töö avatumaks. Nii kaasati esimest korda volikogu komisjonide töösse aktiivsete kodanikeühenduste esindajad."
Järgnenud volikogu istungil valiti ta ametist lahkunud Katrin Saksa asemel 41 poolt- ja 10 vastuhäälega Tallinna Linnavolikogu aseesimeheks. Tema hüvituse suuruseks sellel ametikohal kinnitati 55 protsenti 23 870 kroonisest palgaastmest (eelkäijal 26 040 krooni, seega vähenes hüvitis eelkäijaga võrreldes 8,3%) kuus. Pärast ametisse valimist tõi Juske välja linna jaoks lähiaja kõige olulisemad ülesanded: "Täna on aga eriti oluline tagada hätta sattunud inimeste toimetulek, sest töötuid on Tallinnas jätkuvalt üle 20 000. Meie ettepanekul on linn juba rakendanud uusi abimeetmeid lastega perede aitamiseks. Lähikuudel asub linnavolikogu aga arutama uut sotsiaalset abipaketti.".
Tallinna Linnavolikogu liikmena on Jaak Juske seisnud lasteaedade jätkusuutliku rahastamise eest. Ta tegi ettepaneku linnavolikogu revisjonikomisjonile uurida võimalikke korruptsioonijuhtumeid. Juske on pakkunud välja idee taastada Tallinna vanim supelrand Russalka juures. Tema ettepanekul asutati 2012. aasta lõpus Tallinna kauaaegseima linnapea Anton Uessoni nimeline stipendium. Ka pakkus Juske välja idee anda mõnele tänavale või väljakule Tallinna esimese eestlasest linnapea auks Lenderi nimi. Linnavalitsus on toetanud Juske plaani paigaldada 2018. aastaks mälestusmärk Voldemar ja Elfriede Lenderile.
Vassili Norov
Ta sõdis Napoleoni armee vastu ja kuulus alates 1818. aastast dekabristide salaühingusse.
Jaak Juske
Filmid
Jaak Juske on osalenud ajalookonsultandina järgmistes filmiprojektides:
Vassili Norov
Ta on maetud Tallinna Aleksander Nevski kalmistule.
Jaak Juske
Isiklikku
Tema isa oli kunstiteadlane Ants Juske ja ta ema on psühholoog Mare Väli.
Jaak Juske on abielus Kristi Juskega. Tal on neli last: Josef (2000), Brita (2004), Emma (2007) ja Mirtel (2015).
Arstlik Perenõuandla
OÜ Arstlik Perenõuandla on Tallinnas aadressil Suur-Ameerika tänav 18a töötav meditsiiniasutus, mis muu hulgas tegeleb seksuaalmeditsiini ja pereprobleemidega.
Asutus alustas tegevust 1993 Helvi Rammuli eestvedamisel.
Ilmar Malin
Ilmar Malin (16. jaanuar 1924 Tartu – 15. märts 1994 Tallinn) oli eesti maalikunstnik, joonistaja, graafik ja installatsioonide-assamblaažide autor.
Elulugu
Ilmar Malin lõpetas aastal 1943 Hugo Treffneri Gümnaasiumi ning osales seejärel Teises maailmasõjas, võideldes aastal 1943 vabatahtlikuna Soome armees ja aastal 1944 Eestisse naastes Saksa sõjaväes Eesti Diviisis. Vangistati Tšehhoslovakkias ja oli aastani 1948 Nõukogude vangilaagris.
Ilmar Malin alustas kunstiõpinguid 1948. aastal Tallinna Riiklikus Tarbekunsti Instituudis ning lõpetas 1954. aastal Eesti NSV Riikliku Kunstiinstituudi.
Aastatel 1955–1973 (vaheaegadega) oli ta õppejõud Tartu Kunstikoolis, 1988–1992 Tallinna Kunstiülikooli Tartu osakonnas ning 1992–1993 Tartu Ülikooli maaliosakonnas.
1957. aastast kuulus ta Eesti Kunstnike Liitu (oli korduvalt ka juhatuses).
1960. aastate algul viibis ta lähetusel Kesk-Aasias (koos luuletaja Ain Kaalepiga). 1966. aastal külastas ta esimest korda Stockholmi (sealse Moderna Museeti külastamisest sai ta tõuke pöördumiseks sürrealismi poole).
Isiklikku
Ta oli nahakunstnik Inge Malini abikaasa, Jaan Malini ja Lea Malini isa. Tema vend oli Harald Keiland.
Loopealse puiestee
Loopealse puiestee on tänav Tallinnas Lasnamäe linnaosas Loopealse asumis.
Tänav jääb Narva maantee ja Meeliku tänava vahele.
Positiiv (ajakiri)
pisi|Fotoajakiri Positiiv on ilmunud 2010. aastast.
Positiiv on Eesti fotoajakiri fotograafidele ja fotokunstnikele, harrastuspildistajatele ja fotohuvilistele.
Ajakiri ühendab erineva valdkonna ja põlvkonna fotograafe, kunstnikke, fotograafiaga seotud organisatsioone ja mäluasutusi.
Positiiv ilmub neli korda aastas: märtsis, juunis, septembris ja detsembris.
Ajalugu
Positiiv ilmub alates 2010. aastast. Kui ajakirja esimestes numbrites domineerisid peamiselt pildid, siis alates 2012. aasta sügisest on muutunud oluliseks ka sõnaline osa.
David Harvey
pisi David W. Harvey FBA (sündinud 31. oktoobril 1935) on tunnustatud inimgeograaf. Ta on antropoloogia ja geograafia professor New Yorgi Linnaülikoolis (City University of New York) ja kuulub 20 tsiteerituima humanitaarteadlase hulka. Ta on ka maailma tsiteerituim akadeemiline geograaf ja tema raamatud ja esseed on mõjutanud kaasaegse geograafia distsipliini kujunemist.
Positiiv (ajakiri)
Autorid
Fotoloomingut vahendavad ajakirja lugejatele kunstiteadlased, ajakirjanikud, filmiinimesed, fotograafid ja kunstnikud:
David Harvey
Harvey on tegelenud kapitalismikriitika ja kriitilise geograafiaga ja mitmed tema seisukohad on olulised ühiskondlikus ja poliitilises debatis. Tänu Harveyle hakati kapitalismi kriitika juures taas sotsiaalse klassi mõistet ja marksistlikke meetodeid kasutama. Ta pooldab inimeste õigust linnale ja on tärkava Rahvusvahelise Osalusühiskonna Organisatsiooni (International Organization for a Participatory Society) üleminekukomitee liige.
Harvey uurimishuvide hulka kuuluvad geograafia, sotsiaalteooria, urbaanne poliitökonoomia, linnastumine arenenud kapitalistlikes riikides, marksism ja sotsiaalne õiglus.
Elukäik ja töö
1961 sai Harvey doktorikraadi geograafina Cambridge’i Ülikoolist. Harvey karjääri algusaegadesse jääv töö (sealhulgas Kentis 19. sajandil toimunud humalatootmisest rääkinud doktoritöö) oli ajaloolise loomuga. Tähelepanu ajaloole jookseb ka läbi ta hilisemate teoste. 1960. aastate keskpaigaks võttis ta moevoole järgides kasutusele kvantitatiivsed meetodid. Harvey "Explanation in Geography" (1969) oli geograafia metodoloogia ja filosoofia jaoks oluline tekst. Harvey kasutas selles teadusfilosoofiast üle võetud põhimõtteid geograafilise teadmise valdkonnas.