cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tõivo Sarmet
Mägimatkajana
Kohe, kui 1988. aastal kaotati matkajatele piirangud tõusudeks mäetippudele, sidus Tõivo Sarmet oma matkamarsruutidesse kõik tolleaegse Nõukogude Liidu üle 7000-meetrised mäetipud. Neid pikki ja keerukaid marsruute läbides ühendas ta edukalt mägimatkamist alpinismiga, teostades seda iseseisvalt, kasutamata alpinismilaagrite abi. pisi|Tõivo Sarmet [[Cho Oyu tipus 8201 meetri kõrgusel 11. oktoobril 1998]] Tõivo Sarmet on sooritanud üle 30 kaugmatka, neist ligi pooled on kõrgeima, V–VI raskusastmega, juhtinud üle 20 matka. Tema juhitud gruppide nimel on hulk Eesti mägimatkamise tipptulemusi: kõrgeima mäekuru läbimine – Umar Hajjami kuru Kesk-Pamiiris, 6100 m, 3A r/k, 1984.a, pikim ja kestvaim mägimatk – 378 km, 31 päeva, V r/k, Kesk-Pamiir, 1984, kõrgeim punkt, kuhu matka käigus tõustud – Juubeli mäetipp (6253 m; 2A; 1984), Han-Tengri mäetipp (7010 m; 5A; 1989), Lenini mäetipp (7134 m; 5A; 1990), Kommunismi mäetipp (7495 m; 5A; 1991). Ta on Eesti matkajatele uute keerukate matkarajoonide avaja: Kesk Tjan-Šani idaosa, Pamiiris Taga-Alai ahelik. On osalenud kuuel mägimatkajate turiaadil.
Tõivo Sarmet on mitmekordne Eesti ja Tallinna meister matkamises, mägimatka tehnikas ja jääronimises, on konkursi “Parim matkainstruktor” mitmekordne võitja, valitud 20. sajandi silmapaistvamate matkajate hulka, meistermatkaja. Ta on kuulunud EMF nõukokku ja EML juhatusse, oli pikka aega VMKK mägigrupi vanem, meistersportlane (1990).
Alpinistina
Uute võimaluste avanedes alustas Tõivo Sarmet 1990. aastate keskpaiku mägiekspeditsioonide ja -reiside korraldamist maailma erinevatesse piirkondadesse. Laialdast vastukaja pälvisid tema korraldatud eestlaste esimesed retked-ekspeditsioonid Lõuna-Ameerikasse ja Alaskale. Kuigi Tõivo Sarmet pole end alpinistiks nimetanud, pigem seiklejaks, keerati just tema ettevõtmisel Eesti kõrgalpinismis uus lehekülg, tehti algust rahvusvaheliselt aktsepteeritavate tõusudega kaheksatuhandelistele mäetippudele. Ta kavandas ja juhtis eestlaste esmatõuse maailma tippmägedele Himaalajas ja Karakoramis, tipptulemuseks kujunes Eesti oma Džomolungma (Mount Everesti) ekspeditsiooni korraldamine 2003. aastal, mille käigus Alar Sikk tõusis esimese eestlasena 22. mail Džomolungma mäetippu ja heiskas seal Eesti rahvuslipu.
Tõivo Sarmet on tõusnud neljale endise Nõukogude Liidu seitsmetuhandelisele mäetipule (viienda üritus luhtus 7000 meetril), on tõusnud kahele kaheksatuhandelisele mäetipule ja viie maailmajao kõrgeimale mäele.
Ta oli Mägiekspeditsiooni Klubi asutajaliige (1997) ja kuulus klubi juhatusse.
Tõivo Sarmeti edukamad õpilased
Alar Sikk, Tarmo Riga, Raivo Plumer, Ivar Lai, Margus Proos, Heiki Erm jt.
Maailmarändurina
pisi|paremal|Tõivo Sarmet [[Karakorami ekspeditsioonil Broad Peaki taustal 2001. aastal]] Maailmarändurina on Tõivo Sarmet matkanud paljudes maailma piirkondades ja riikides: Pamiiri ja Tjan-Šani mäed Kesk-Aasias (Tadžikistan-Kirgiisia-Türkmenistan-Usbekistan-Kasahstan; Gobi kõrb; Kaukaasia mäed (Gruusia – Svaneetia – Abhaasia – Musta mere rannik), Sajaanid ja Baikali ümbrus; Kamtšatka ja sealsed vulkaanid; Kesk- ja Lääne-Euroopa riigid, Soome-Karjala-Island; Argentina Andid ja Brasiilia kosed; Boliivia-Peruu Andid, järved, soolakud; Alaska ja USA läänerannik; Mehhiko-Guatemala mäed ja džunglilinnad; Himaalaja-Karakorami hiidmäed ja platood Indias-Nepalis-Pakistanis; Tiibet-Hiina-Jaapan; Lääne-Paapua džunglid ja metsarahvad; Uus-Meremaa; Bali saar; Keenia-Tansaania mäed ja tasandikud, üüratud loomapargid; Namiibia-Botswana-Zimbabwe kõrbed, jõed ja kosed, meeletud loomakooslused; Kagu-Aasia džunglilinnad ja -templid, kalliskivi maardlad; Etioopia mäed, vulkaanid ning termaalalad, kaljukirikud ja loodusrahvad; Sri-Lanka mäed ja džungliorud, budistlikud ehitised ja ürgsed mälestised; Jordaania kõrbealad iidsete ajaloomälestistega; Juudamaa eriliselt pühad paigad koos Surnumerega; Austraalia vaheldurikkus: kõrbed ja vihmametsad, kaljumäed ja siidised rannad, eksootloomad ja endeemsed taimed, jne.
Teoseid
pisi|Tõivo Sarmet koos [[Alar Sikk|Alar Sikuga Džomolungma põhjasadulal 7070 meetri kõrgusel 2003. aasta mais]] Tõivo Sarmet on koos Raivo Plumeriga kirjutanud mälestusteraamatu “Everesti päevik”, Pegasus, 2005.
Sarmeti ekspeditsioonidest on valminud kaks dokumentaalfilmi:
Tõivo Sarmeti alpinismikogemusi on kasutatud ka rea filmitrikkide teostamisel:
Ta kirjutas artikleid ja reisikirju ajakirjadele Horisont, Loodus, Adrenaliin ja Go, andis intervjuusid ajalehtedele ning esines raadiosaadetes ja telesaadetes:
Isiklikku
Tõivo Sarmet oli abielus Õnne Sarmetiga (s. 15.12.1949), neil on kolm poega Tarvo (1976), Margus (1978) ja Jürgen (1986). Eelmisest abielust on ka poeg Ravo Sarmet (1970).
Tõivo Sarmet suri 2020. aastal koroonadiagnoosiga.
Pärandi jäädvustamine
Osa Tõivo Sarmeti suurearvulisest mägedest toodud kivimite kollektsioonist on eksponeeritud Kohtla-Nõmme Kaevandusmuuseumi Kivitoas – eri mandrite tuntumate mäetippude otsast toodud kivid koos asukoha ja lugudega.
Okupatsioonide ja vabaduse muuseum Vabamus on museaalina talletatud Tõivo Sarmeti mustast nahast matkasaapad, millega ta vallutas 1991. aasta augustiputsi ajal NSV Liidu kõrgeima mäe - Kommunismi mäetipu, olles koos kahe kaaslasega esimesed ja ainsad, kes nägid kommunistliku impeeriumi Nõukogude Liidu langemist Kommunismi-nimeliselt mäetipult.
Haida keel
Haida keel on Ameerika Ühendriikides ja Kanadas räägitav keel, mida peetakse isolaatkeeleks. Varem on arvatud, et haida keel kuulub naa-dene keelkonda.
Haida keel on peaaegu väljasurnud. Umbes 3000 haidast räägib haida keelt emakeelena 13 inimest, kes kõik on üle 60-aastased.
Haida keel jaguneb 2 põhimurdeks: põhjahaidaks (Alaska ja Masseti murre) ja lõunahaidaks (Skidegate'i ja Ninstintsi murre), mida on peetud ka eri keelteks. Põhjahaida murdes esinevad farüngaalid.
Haida keel on toonikeel. Eristatakse pikki ja lühikesi vokaale.
Kilg-merikotkas
pisi|vasakul|[[Toonikuvahhellia oksal istuv kilg-merikotkas Malawis]] pisi|vasakul|Kolmeaastane noorlind Tansaanias pisi| Kilg-merikotkas (Haliaeetus vocifer) on haugaslaste sugukonda merikotka perekonda kuuluv linnuliik.
Kilg-merikotkas on suurekasvuline silmapaistva välimuse ja valjult häälitsev kotkas. Ta meenutab välimuselt veidi Põhja-Ameerikas elavat valgepea-merikotkast.
Kilg-merikotkas on Sambia, Zimbabwe ja Lõuna-Sudaani rahvuslind.
Kilg-merikotka lähimaks sugulaseks peetakse äärmiselt ohustatud liikide hulka kuuluvat madagaskari merikotkast (Haliaeetus vociferoides). Koos moodustavad nad ülemliigi, milles ühel paarilisel (kilg-merikotkal) on valge peaosa, teisel (madagaskari merikotkal) aga tume peaosa.
Kilg-merikotkad elavad looduses 16–24-aastaseks, kuid vangistuses on nad elanud ka üle 40 aasta. Populatsiooni suurus on hinnanguliselt 300 000. Tema seisundit loetakse stabiilseks.
Levila ja elupaigad
Kilg-merikotkas on levinud kõikjal Musta Aafrika suurte veekogude ümbruses, kus leidub rikkalikult toitu. Lind on suhteliselt vähenõudlik. Ta on tavaline või rohkearvuline peaaegu kõikjal põhjalaiuse 17° ja lõunalaiuse 35° vahel, välja arvatud kuivades piirkondades, kus puuduvad veekogud. Eriti arvukalt leidub kilg-merikotkast Ida-Aafrika riftivööndi järvede ääres.
Kilg-merikotkast on kohatud Angolas, Beninis, Botswanas, Burkina Fasos, Burundis, Ekvatoriaal-Guineas, Elevandiluurannikul, Eritreas, Etioopias, Gabonis, Gambias, Ghanas, Guineas, Guinea-Bissaus, Keenias, Kamerunis, Kesk-Aafrika Vabariigis, Kongo Vabariigis, Kongo Demokraatlikus Vabariigis, Lesothos, Libeerias, Lõuna-Aafrika Vabariigis, Lõuna-Sudaanis, Malawis, Malis, Mauritaanias, Mosambiigis, Namiibias, Nigeris, Nigeerias, Rwandas, Senegalis, Sierra Leones, Somaalias, Sambias, Sudaanis, Svaasimaal, Tansaanias, Togos, Tšaadis, Ugandas, Zimbabwes ja eksikülalisena ka Egiptuses.
Linnu elupaikade kõrgus ulatub merepinnast kuni 4000 meetrini, enamasti küll jääb kuni 1500 meetri kõrgusele. Eelistatud elupaigad on soode, järvede, jõgede, laguunide, lammide ja estuaaride ümbruses. Kilg-merikotkaid on kohatud ka soolajärvede ääres. Pesast lahkunud noorlinnud võivad ületada laiu kuivi alasid ning toituda tee peal korjustest.
Välimus
pisi|Pea lähivaade. [[Nokk|Noka ja silmade vahelisel alal on nahk kollane ja suled puuduvad]] pisi| Kilg-merikotka pea, kael, rind, eesselg ja saba on valged; kõhualune kastanpruun ja tiivad valdavalt mustad. Nokk on must. Noka ja silmade vaheline ala on kollane ja sulgedeta. Silmad on tumepruunid, noorlinnul heledamad. Noorlinnul on tähniline rind ning tema tumedates toonides must ja pruun nii selgelt ei eristu. Küünised on tugevad ja teravad.
Linnu üldpikkus on 63–77 cm, keskmine üldpikkus on 70 cm. Mass on 2,1–3,6 kg, keskmine mass 2,85 kg. Tiibade siruulatus on 1,75–2,1 meetrit, keskmine 1,93 meetrit. Linnu suuruses ilmneb selge sooline dimorfism. Emaslinnud on tavaliselt 10–15 protsenti isastest suuremad. Isaslinnud kaaluvad tavaliselt kuni 2,5 kg. Aafrika lõunaosas elavad linnud on enamasti veidi suuremad kui nende põhjapoolsemad liigikaaslased.
Irina Anniko
Irina Anniko (7. november 1933 Tartu – 11. mai 2013) oli eesti muusikapedagoog.
Kilg-merikotkas
Eluviis
Lind on tavaliselt paikne, kuid võib põua, üleujutuse või toidupuuduse sunnil ka rännata. Registreeritud on rändeid sünnikohast kuni 200 km kaugusele.
Kilg-merikotkad liiguvad tihti paarikaupa, kuid suurte järvede ümber on tavaliselt koos palju linde.
Toitumine
Kilg-merikotkas toitub peamiselt kalast. Kui tavapärane toit pole kättesaadav, võib ta süüa ka teisi loomi, samuti korjuseid. Noorlinnud võivad kõrvuti raisakotkaste ja savannikotkastega suurte imetajate korjuseid nokkida.
Tema tavalisemad saakloomad on tilaapiad (Oreochromis esculentus), mitmesugused sägalised, suur ürguim, tiigerkalad (Hydrocynus) ja kefaallased. Ta võib süüa ka mitmesuguseid merelinde, sealhulgas kormorane, pütlasi ja aafrika madukaelu ning vastkoorunud haigruid. Soolajärvede ääres, kus toitu napib, võib ta süüa väikeflamingo poegi. Väga harva satub tema saagiks ka noori ahve, tamaane, kooruvaid krokodille, konni ja putukaid. Mõnikord satub linnule ette surnud kala, kuid tavaliselt sööb ta korjuseid ainult äärmise toidupuuduse korral.
Toitu otsib ta tavaliselt päeval. Ta varitseb veekogu ääres kõrge puu oksal ja kui saaki märkab, sööstab veepinna kohale, sirutab kiire liigutusega mõlemad jalad ettepoole ja haarab kala oma teravate ja tugevate küüniste vahele. Väiksema kalaga lendab ta puu otsa tagasi ja asub seal teda sööma. Ta jaksab lennata tavaliselt kuni kahekilose kalaga. Suurema saagi lohistab lind aga vett mööda kaldale. Kuigi edukaks osutub ehk ainult iga seitsmes-kaheksas katse, ei pea kilg-merikotkas toiduhankimisele enamasti päevas rohkem aega kulutama kui kümmekond minutit. Kilg-merikotkas sööb tavaliselt paarsada grammi kala päevas.
Kilg-merikotkas varastab tihti toitu teistelt röövlindudelt, sealhulgas vasarpeadelt, safiirlindudelt, pelikanidelt, haigrutelt ja kalakotkastelt.
Pesitsemine
pisi|vasakul|Kilg-merikotka [[muna]] Kilg-merikotkad on monogaamsed ja püsivad tavaliselt sama paarilisega koos kogu elu. Nii pesa ehitamise, haudumise kui ka poegade eest hoolitsemisega tegelevad emas- ja isaslind üheskoos. Valdavalt haub siiski emaslind ning isaslind käib talle toitu toomas.
Pulmamängu juurde kuuluvad hõiked ja duetid ning uhked lennusööstud. Tihti põimivad isas- ja emaslind õhus oma küünised ühte.
Kilg-merikotkas ehitab pesa vee lähedale kõrgete akaatsiate või teiste sobivate puude otsa, mõnikord ka kõrgemale kaljunukile. Pesa läbimõõt on enamasti kuni 1,5 meetrit ja sügavus 30–60 cm, kuid on leitud ka kahemeetrise läbimõõduga ja 1,5 meetri sügavusi pesi. Pesa ehitatakse peentest okstest ja papüürusest ning vooderdatakse heinte, lehtede, pehmete pähikute ja mõnikord kangurlindude pesadega. Sama pesa kasutatakse aastaid; vajaduse korral ehitatakse see suuremaks.
Emaslind muneb tavaliselt üks kuni neli muna. Enamasti on mune kaks. Kui mune on rohkem kui üks, muneb emaslind need tavaliselt paaripäevase vahega. Enamasti jääb poegadevahelise rivaliteedi tõttu ellu vaid üks poeg. Linnud hauvad mune keskmiselt 44 päeva. Pojad sulistuvad 65–75-päevaselt. Pojad iseseisvuvad tavaliselt 6–8 nädalat pärast sulistumist. Arvatakse, et ainult umbes viis protsenti linnupoegadest jõuab täiskasvanuikka.
Kilg-merikotkad pesitsevad ühe korra aastas. Ekvaatori lähedal võivad linnud pesitseda mis tahes ajal, Aafrika lõunaosas on pesitsusaeg aprillist oktoobrini, idaosas juunist detsembrini ja lääneosas oktoobrist aprillini.
Häälitsused
pisi| Kilg-merikotkas on valjuhäälne ja suhtleb häälekalt nii liigikaaslaste kui ka teiste lindudega. Hõigete abil määratakse kindlaks igaühe territoorium. Lind häälitseb nii oksal istudes kui ka lennu ajal. Isaslinnul on kõrgem hääl kui emasel.
Pulmamängu ajal laulavad emas- ja isaslind sageli duetti. Duett on levinum paaritushooaja alguses ja selle abil luuakse tugev side partneriga.
Hädaohu korral lasevad kilg-merikotkad kuuldavale hääleka hädakisa.
Ohustajad
Kuigi suured linnuparved võistlevad inimesega kalavarude pärast, pole teada, et inimesed märkimisväärselt kilg-merikotkast hävitaksid. Lindu ei ohusta eriti ka elupaikade hävimine. Lõuna-Aafrika Vabariigis ja Zimbabwes on täheldatud pestitsiidina kasutatavate kloororgaaniliste ühendite põhjustatud munakoore õhenemist, kuid see ei ole populatsioonile märkimisväärset mõju avaldanud.
Looduslikest vaenlastest on teada maod ja niiluse varaan, kes linnu mune jahivad. Munad meeldivad ka ahvidele. Mõned linnud (näiteks savannikotkad) võivad kilg-merikotka tagant toitu varastada.
Kuigi mõnes kohas on märgalade kadumine kilg-merikotka elupaiku hävitanud, on populatsioonile samas positiivselt mõjunud suurte paisude ehitamine, mis on loonud uued suured veekogud.
Kilg-merikotkas sümbolina
Et kilg-merikotkas on Aafrikas äärmiselt laialt levinud ning ka väga silmatorkav lind, on ta paljudele rahvastele tuttav ja omane ning teda kasutatakse palju rahvuslikus sümboolikas. Sambias on ta rahvuslind ja teda kujutatakse nii lipul kui ka vapil. Kilg-merikotkas on ka Zimbabwe rahvuslind ning tõenäoliselt on vapil kujutatud stiliseeritud Zimbabwe lind kas kilg-merikotkas või klounkotkas. Lõuna-Sudaani vapil on rahvuslind kilg-merikotkas keskses rollis. Kilg-merikotkas on ka Namiibia ja Malawi vapil.
Irina Anniko
Ta oli aastatel 1960–1978 Tallinna Riikliku Konservatooriumi raamatukogu juhataja. Aastatel 1978–2001 oli ta Georg Otsa nimelise Tallinna Muusikakooli direktori asetäitja õppealal.
Isiklikku
Tema ema Nadežda Sillar (1910–1986) oli laulja (metsosopran).
Umbilicariaceae
Umbilicariaceae on kottseente sugukond.
Põissamblik
Põissamblik (Lasallia) on kottseente perekond.
Vooremaa Teed AS
pisi|Vooremaa Teed Aktsiaselts Vooremaa Teed tegeleb teehoiutöödega 1100 km Jõgeva maakonna riigiteedel.
Ettevõttest
AS Vooremaa Teed registreeriti äriühinguna 18. mail 2001. aastal. Aktsiate eest tasuti mitterahalise sissemaksena Jõgeva Teedevalitsuse kasutusest üleantava riigivaraga. Aktsiate omanik oli 100% ulatuses Eesti Vabariik. Alates 08.12.2009 aastast on aktsiate omanik Tallinna Teede AS.
Tegevusalad
Teehoiutööde tegemine on ära jaotatud kolme jaoskonna vahel: Jõgeva, Põltsamaa ja Mustvee. AS-is Vooremaa Teed töötab aastas keskmiselt 76 töötajat, sealhulgas 16 insener-tehnilist töötajat.
Teede talvine ja suvine hoole
Talvine hoole: pisi|Lumetõrje tehnika
Suvine hoole:
Hartley ostsillaator
pisi|Hartley ostsillaatori võnkering
Hartley ostsillaator on induktiivse kolmpunktlülitusega ostsillaator, mida kasutatakse siinusvõnkumiste tekitamiseks kindlatel sagedustel. Hartley ostsillaatori võnkering koosneb kahest jadamisi ühendatud induktiivpoolist ja nendega rööbiti ühendatud kondensaatorist. Praktikas kasutatakse kahe induktiivpooli asemel ühte harundiga pooli. Positiivne tagasiside, mis on vajalik võnkumise (ostsilleerimise) tekkimiseks, võetakse kahe induktiivpooli vahelt (harundilt).
Hartley ostsillaator ei taga kuigi stabiilset sagedust, kuid ta võimaldab tekitada võnkumisi küllalt laias sagedusvahemikus.
Hartley ostsillaatori ahela töötas välja Ameerika insener Ralph Hartley 1915. aastal, kuid patendi sellele sai ta alles 1920. aastal.
Joonisel on kujutatud Hartley ostsillaatori LC-võnkering. Induktiivpooli harund ühendatakse positiivse tagasiside loomiseks transistori emitteriga, ülejäänud harud on vajalikud võnkeringi ühendamiseks transistorvõimendi baasi ja kollektoriga. Seega ühendatakse võnkering transistoriga kolme punkti kaudu, millest tuleneb ka nimetus – induktiivne kolmpunktlülitus.
Üldine põhimõte
Hartley ostsillaatoril, nagu kõigil LC-ostsillaatoritel, on kaks põhikomponenti:
Hartley ostsillaatoris võib kahe induktiivpooli asemel kasutada ühtainust harundiga pooli. Harundi kaudu loodav tagasiside on seda tugevam, mida suurem osa induktiivpooli keerdudest jääb toiteallika ja transistorvõimendi baasi vahele. Ergutusvool, mis tagab voolu võnkeringis, on palju väiksem võrreldes vooluga, mis on võnkeringis endas. Kuna suurem osa ostsillaatori voolust on just võnkeringis, mitte ostsillaatori võimendavas osas, siis võimendis tekkinud moonutuste mõju siinussignaalile on väike.
Võimendina kasutatakse Hartley ostsillaatoris nagu teisteski LC-ostsillaatorites, aktiivset neliklemmi, mis toiteallika energia arvelt kompenseerib selektiivahelas tekkivad kaod. Aktiivseks neliklemmiks on tavaliselt positiivse tagasisidega bipolaar- või väljatransistoraste. Laialt levinud on ka operatsioonvõimendi kasutamine. 1915. aastal kasutas Hartley oma ostsillaatoris võimenduselemendina lamptrioodi.
Võimendava elemendi väljund on positiivse tagasiside ahela kaudu ühendatud sisendiga. Igasugune kõrvalekalle stabiilsest võnkesagedusest kutsub esile korrigeeriva efekti – kui signaali amplituud võimendi väljundis kahaneb, muutub võimendus tugevamaks ja vastupidi.
Hartely ostsillaatoreid kasutatakse tavaliselt raadiosagedustel 20 kHz kuni 30 MHz. Hartley ostsillaatorit saab kasutada ka madalamatel sagedustel kui 20 kHz, selleks tuleb induktiivpooli väärtust suurendada.
Hartley ostsillaatoris toimib võnkering kui ribafilter, lastes läbi ainult selle elementide poolt määratud sagedust – võnkesagedust f0. Kui võnkeringi kondensaatori mahtuvus on C ja võnkeringi induktiivpooli koguinduktiivsus on Lk, siis Hartley ostsillaatori võnkesagedus on arvutatav valemiga: selle sageduse juures on võimendi võimendus kõige suurem.
Kui võnkering koosneb kondensaatorist ja kahest iseseisvast induktiivpoolist, siis kui võnkering koosneb harundiga induktiivpoolist, siis kus k on vastastikune induktiivsus.
Hartley ostsillaatorist saab muutuva sagedusega ostsillaatori, kui kasutada sageduse reguleerimiseks muutkondensaatorit.
Hartley ostsillaator on elektriliselt sarnane Colpittsi ostsillaatoriga, mille kolmpunktlülitus koosneb kahest jadaühenduses olevast kondensaatorist ja nendega rööbiti asetsevast induktiivpoolist ning mille tagasiside võetakse mahtuvuslikust pingejagurist.
Hartley ostsillaatori kolm tüüpi
pisi|Hartley ostsillaator positiivse tagasisidega läbi transistori sisendmahtuvuse Hartley ostsillaatori korral on võimalik tekitada võnkumisi kolmel viisil, sõltuvalt ostsillaatori ehitusest.
Praktikas kasutatakse Hartley ostsillaatoris korraga kõiki kolmel kirjeldatud ostsilleerimise tekitamise tehnikat.
Hartley ostsillaator transistorvõimendiga
Takistused R1 ja R2 moodustavad pingejaguri, mis määrab transistori Q1 baasi eelpinge. Re on emitteritakisti, mis tekitab negatiivset tagasisidet ning stabiliseerib temperatuuri ja toitepinge mõju transistorile. Ce on emitter-kondensaator, mille ülesandeks on takistada võimendatud vahelduvsignaali sattumist emitteritakistile. Kondensaator Cin on toite lahtisidestamiseks ja kondensaator Cout tõkestab alalisvoolu pääsu induktiivsesse kolmpunktlülitusse. Kondensaator C1 ning induktiivpoolid L1 ja L2 moodustavad võnkeringi. Positiivne tagasiside, mis hoiab võnkumist stabiilsena, tuleb võnkeringist transistori baasile induktiivpooli L2 ja kondensaatori C1 vahelt.
Transistori väljundpinge (pinge kollektori ja emitteri vahel) on induktiivpooli L1 väljundpigega samas faasis. Kuna kahe induktiivpooli vahel olev harund on maandatud, siis pinge induktiivpoolil L2 on 180° võrra nihkes, võrreldes induktiivpooli L1 pingega. Pinge poolil L2 moodustab tagasiside pinge transistori baasil, mis tekitab 180° faasinihke, sellele liitub transistori enda tekitatud 180° faasimuutus, mille tulemusena saadakse sisendi ja väljundi vahele 360° faasinihe ning stabiilsed võnkumised.
Hartley ostsillaatori tagasisideahela ülekandetegur on leitav valemiga:
Stabiilsete võnkumiste tekkimiseks peab olema täidetud sumbumatute võnkumiste amplituudi ja faasi tasakaalu tingimus, mida nimetatakse Barkhausen'i kriteeriumiks. Kui K on võimendi võimendustegur ja {\gamma} on tagasisideahela ülekandetegur, siis tekivad ahelas sumbumatud võnkumised, kui on täidetud järgmised tingimused:
Sisendi ja väljundi vahel peab olema faasinihe 2\pin ehk väljund ja sisend peavad olema samas faasis, et signaal ei sumbuks.
pisi|Operatsioonvõimendiga ostsillaator
Hartley ostsillaator operatsioonivõimendiga
Joonisel kujutatud Hartley ostsillaatoris kasutatakse operatsioonivõimendit inverteerivas režiimis. Takisti R1 on sisendtakistus, Rf tagasiside takistus ning ülejäänud komponendid C, L1 ja L2 moodustavad võnkeringi.
Operatsioonvõimendi eelis võrreldes teiste võimenditega on see, et ta võimaldab eraldi muuta ostsillaatori võimendust takistitest R1 ja Rf koosneva pingejaguri abil.
Inverteeriva operatsioonvõimendi võimendustegur on arvutatav valemiga:
Puudused
Koos sagedusega suureneb induktiivpoolide reaktiivtakistus, mis põhjustab võimsuse vähenemist võnkeringis ja ribalaiuse suurenemist. Lisaks hakkavad kõrgetel sagedustel avaldama mõju ka induktiivpooli parasiittakistus ja parasiitmahtuvus.
Kosovo väli (Horvaatia)
Ajalugu
9. juulil 1989 toimus Kosovo väljal Horvaatia serblaste kogunemine, mida peeti serblaste mässu alguseks Horvaatias. Tolleaegne Horvaatia Sotsialistliku Vabariigi juhtkond mõistis viharalli hukka, mille käigus vahistati 14 inimest.
Friedrich V (Baden-Durlach)
Friedrich V Baden-Durlachist (6. juuli 1594, Sulzburg – 8. september 1659, Durlach) oli Baden-Durlachi markkrahv 1622. aastast kuni oma surmani. Tema järel sai markkrahviks tema poeg Friedrich VI.
Elu
Friedrich V oli Baden-Durlachi markkrahvi Georg Friedrichi ja Juliane Ursula von Salm-Neufville'i poeg. Ta sai hariduse Sulzburgis teiste seas superintendent J. Weiningerilt. Aastatel 1613 ja 1614 tegi Friedrich V oma Grand Touri Prantsusmaale, Suurbritanniasse ja Madalmaadesse.
1622. aastal otsustas õuekohus anda Baden-Badeni markkrahvkonna Eduard Fortunatile. Pettunud markkrahv Georg Friedrich astus 22. aprillil 1622 oma poja Friedrich V kasuks tagasi. Friedrich valitses Baden Durlachit kuni oma surmani 1659. aastal.
Pärast seda, kui Baden-Durlach kaotas Wimpfeni lahingu, laastasid riiki Tilly väed. Durlach ja teised kaitsmata linnad põletati maha või rüüstati ja rööviti korduvalt. Friedrich V sai keiserliku investituuri alles 1627. aastal ja ka siis vaid rasketel tingimustel. Rahvas kannatas sel perioodil kirjeldamatult. 1648. aastal puhkes Durlachis katk ja hävitas elanikkonda veelgi. Protestantliku Friedrich V tagandas keiser Ferdinand II Kolmekümneaastase sõja ajal. Ferdinand II andis Baden-Durlachi hoopis katoliiklikule Baden-Badeni markkrahvile. Seejärel taandus Friedrich poliitikast sõja lõpuni.
Friedrich V abiellus 21. detsembril 1616 Württembergi hertsoginna Barbaraga. Tema naine suri 8 mail 1627 pärast üheksa aastat kestnud abielu 33 aasta vanusena. Ilma kohustuslikku leina-aastat järgimata abiellus Friedrich 8. oktoobril 1627 Eleonore von Solms-Laubachiga. Tema teine naine suri 6. juulil 1633. Pärast väga lühikest leinaperioodi abiellus ta 21. jaanuaril 1634 oma kolmanda naise Maria Elisabethiga; naine suri 19. veebruaril 1643. 13. veebruaril 1644 abiellus Friedrich V Solms-Laubachi krahv Friedrichi lese Anna Maria von Hohen-Geroldseckiga. Anna Maria suri 25. mail 1649 ja aasta hiljem, 20. mail 1650 abiellus Friedrich oma viienda ja viimase naise Elisabeth Eusebia von Fürstenbergiga.
Restitutsiooniediktist kõrvalehoidmiseks liitus Friedrich V Rootsi kuninga Gustav II Adolfiga ning uuendas pärast Nördlingeni lahingut 1635. aastal oma liitu Rootsi ja Prantsusmaaga. Järelikult jäeti Friedrich V 1640. aasta riigipäeval antud amnestiast välja.
Münsteri rahuläbirääkimistel, mis viisid Vestfaali rahuni, esindas Friedrichit tema nõunik, Amtmann Johann Georg von Merckelbach Badenweilerist. Baden-Durlach tagastati Friedrich V-le, kuid mitte Ülem-Badenit. Ta tuli Durlachisse tagasi 1650. aastal ja pühendus õpingutele. 1654. aastal kuulutas ta välja uue tsiviilseadustiku, mille tema isa oli 1622. aastal loonud.
Friedrich V suri 8. septembril 1659 Durlachi Karlsburgi lossis.
Abielud ja lapsed
thumb|Friedrich V
Friedrich V abiellus 21. detsembril 1616 Württembergi hertsogi Friedrich I tütre Barbaraga (4. detsember 1593 - 8. mai 1627). Sellest abielust sündisid järgmised lapsed:
8. oktoobril 1627 abiellus Friedrich V oma teise naise, Solms-Laubachi krahvi Albrecht Otto I tütre Eleonorega (9. september 1605 - 6. juuli 1633). Sellest abielust sündisid järgmised lapsed:
21. jaanuaril 1634 abiellus Friedrich V oma kolmanda naise, Waldeck-Eisenbergi krahvi Wolrad IV tütre Maria Elisabethiga (2. september 1608 - 19. veebruar 1643). See abielu jäi lastetuks.
20. mail 1650 abiellus Friedrich V oma viienda ja viimase naise, Fürstenbergi krahvi Christoph II tütre Elisabeth Eusebiaga (suri 8. juunil 1676). Ka see abielu jäi lastetuks.
Xylopsora
Xylopsora on kottseente perekond.
Kaduna
Kaduna on Kaduna osariigi pealinn Nigeerias Kaduna jõel.
Karol
1. jaanuari 2018 seisuga oli Eestis eesnimi Karol 108 mehel ja 26 naisel. Karol on Eestis populaarsuselt 610. mehenimi ja 1558. naisenimi.
Kõige populaarsem oli eesnimi Karol vanuserühmas 35–39, kus neid oli 10 000 elaniku kohta 3,05 ning Põlva maakonnas, kus neid oli 10 000 elaniku kohta 2,34. Karol oli keskmiselt 29 aasta vanune (mediaanvanus oli 31).
Laiussilised
Laiussilised (Pseudophyllidea) on lameusside hõimkonda kuuluv parasiitsete loomade alamklass.
Välislingid
Selles artiklis on kasutatud prantsuskeelset artiklit fr:Pseudophyllidea seisuga 01.04.2014.
Võrse-sõrmiktiib
pisi|350px|Võrse-sõrmiktiiva valmik. Võrse-sõrmiktiib (Alucita hexadactyla) on sõrmiktiiblaste sugukonda kuuluv liik liblikalisi.
Liblika rööviku tavaliseks toidutaimeks on lõhnav kuslapuu (Lonicera caprifolium). Talvitub valmikuna.
Eestis on teda nähtud elamas Sõrve säärel ja Ruhnus.
Polli elupuu
Polli elupuu on kaitsealune elupuu Viljandi maakonnas Mulgi vallas Polli külas. Puu võeti kaitse alla 1990.
Puu ümbermõõt on 163 cm (mõõdetuna 1,3 m kõrguselt) ja kõrgus 19 m.
Maakri tänav
pisi|Maakri tänav talvel
Maakri tänav on tänav Tallinnas Kesklinna linnaosas Maakri ja Kompassi asumis.
Ajalugu
Ametlikult sai Maakri tänav nime 1881. aastal. Tänava nimi on tulenenud Tallinnas tegutsenud värvalite Mackerite perekonnanimest, kes elasid sellel tänaval. Tänava saksakeelset nime Mackerstraße on esmamainitud juba 1849. aastal, venekeelset nime Макерская улица 1854. aastal. . Hiljem kohandunud Makerstraße 'ks.
20. sajandi alguses tegutses hoones Maakri 28 Johanna Rahwingu era-tütarlasteprogümnaasium.
Maakri tänav kuulus Riigivolikogu 3. valimisringkonda, kust valiti Järvo Tandre.
Chemult
Chemult on asula Ameerika Ühendriikides Oregoni osariigis Klamathi maakonnas.
Elanike arv oli 2010. aasta rahvaloenduse järgi umbes 300.
Chemult asub 1452 meetri kõrgusel üle merepinna.
pisi|tühi|Chemult
Rhizocarpales
Rhizocarpales on kottseente selts.
Polina Bratuhhina-Pitou
Polina Bratuhhina-Pitou (kuni 2014 Polina Bratuhhina; sündinud 7. detsembril 1987 Narvas) on Eesti saali- ja rannavõrkpallur.
Ta on mänginud rannavõrkpalli koos Mari-Liis Graumanni ja Natalja Bratuhhinaga.
Ilmar Prooso
Ilmar Prooso (21. november 1917 Tallinn – 22. september 1987 Tallinn) oli eesti fotograaf.
Enne II maailmasõda oli ta fotograafiaõpilane ning seejärel fotograaf trükikojas Oktoober. II maailmasõja ajal teenis Eesti Laskurkorpuses.
1946. aastast kuni pensionile jäämiseni 1978. aastal töötas fotograafina ajalehe Rahva Hääl toimetuses. Hiljem tegi ajalehele kaastööd mittekoosseisulise fotokorrespondendina.
Ta on maetud Tallinna Metsakalmistule.
Mihhail Gelfand
270px|pisi|Mihhail Gelfand (2013) Mihhail Gelfand (vene keeles Михаил Сергеевич Гельфанд Mihhail Sergejevitš Gelfand‎‎; sündinud 25. oktoobril 1963) on juudi päritolu Venemaa bioinformaatik.
Ta on osa võtnud kodanikuliikumisest. 2012. aasta oktoobris valiti ta Venemaa opositsiooni Koordinatsiooninõukogusse.
Haridustee ja töökäik
Ta on lõpetanud Moskva Riikliku Ülikooli mehaanika-matemaatika teaduskonna. Ta kaitses 1993. aastal Venemaa Teaduste Akadeemia Teoreetilise ja Eksperimnentaalse Biofüüsika Instituudis füüsika-matemaatikakandidaadi kraadi biofüüsika alal väitekirjaga "Предсказание сайтов сплайсинга и белок-кодирующих областей в ДНК высших эукариот" (juhendaja Semjon Gindikin). Doktoritöö tegi ta molekulaarbioloogias ja kaitses 1998. aastal Geneetika ja selektsiooni teaduslikus uurimisinstituudis väitekirja "Компьютерный анализ и предсказание функциональных особенностей последовательностей ДНК".
2007. aastal anti talle professori teaduslik kutse bioinformaatika alal. Ta töötab Moskva Riiklikus Ülikoolis 2002. aastal loodud bioinseneriteaduse ja bioinformaatika teaduskonnas professorina. Ühtlasi on ta Venemaa Teaduste Akadeemia Harkevitši-nimelise informatsiooniinstituudi üks neljast asedirektorist teaduse alal.
Isiklikku
Tema isa Sergei Gelfand on matemaatik, kes tegutseb USA-s kirjastajana, bioloogist onu Vladimir Gelfand on Northwesterni Ülikooli professor. Mihhail Gelfandi vanaisa Izrail Gelfand oli Rutgersi ülikooli professor.
Kahvelkuunar
pisi|4-mastiline kahvelkuunar pisi|Soome kahvelkuunar "Ihana" (2012) Kahvelkuunar on kahveltaglasega kuunar s.t vähemalt kahemastiline purjelaev. Lääne- ja Põhjamere kohalikku rannasõidukuunarit tuntakse ka nime all kaljas
Vaata ka
soome Hoilo
Dūre mõis
Dūre mõis (saksa keeles Duhrenhof, varem Cappendorf) oli rüütlimõis Liivimaal Valga kreisis Alamõisa kihelkonnas. Praeguse haldusjaotuse järgi asub mõisakompleks Läti Gulbene piirkonnas Lejasciemsi vallas Dūre külas.
Matsalu rahvuspargi külastuskeskus
pisi|Penijõe mõisa peahoone Matsalu rahvuspargi külastuskeskus on külastus- ja loodushariduskeskus Pärnu maakonnas Lääneranna vallas Penijõe külas Penijõe mõisa peahoones. Keskuses saab infot Matsalu rahvuspargi kohta. .
Dūre mõis
Ajalugu
Mõis kuulus ordu ajal Dührenite perele ja selle järgi on see ka nime saanud. Poola võimu ajal oli selle omanikuks Christoph Bad, seejärel läänistati mõis Andreas Wirsowskyle ja tema naisele Elisabethile. Need müüsid mõisa 1596. aastal 2500 Poola kuldna eest Thomas Bockile. Aastal 1631 kuulus see vendadele Johann ja Jürgen Bockile, aastal 1682 aga George Dietrich Bockile. Aastal 1724 ostis mõisa 2200 rubla ja 80 kopika eest Otto Wilhelm von Bock. Aastal 1742 kuulus mõis Klodtidele. Aastal 1780 oli omanikuks Carl Gustav von Brömsen. Berend Ludwig von Klodt asus tema vastu kohtusse, väites, et temal on mõisale enam õigust, ja kui ta mõisa kätte sai, andis ta selle Elisabeth Lousie von Klodtile. Tolle surma järel päris mõisa tema onu Carl von Meyer.
1858. aastal Carl von Meyer suri ja jättis testamendis mõisa teisele samanimelisele isikule, kes sai mõisa kätte 1871. aastal.
Mõisa suurus
Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal 2 ja 3/8 adramaad, sellele allus 67 mees- ja 86 naishinge.
Aastal 1627 oli mõisa suurus 18 adramaad, haritavat maad oli kaks adramaad. Aastal 1641 oli adramaid kaks, nii ka aastal 1688 ja 1734. Aastal 1758 oli mõisa suurus 2 ja 3/8 adramaad. Aastal 1823 oli selle suurus 3 ja 7/10 adramaad. Aastal 1832 oli mõisal 3 ja 1/10 adramaad maad, aastal 1881 oli neid aga 3 ja 47/80, lisaks allus mõisale 3 ja 5/80 adramaad mõisale kuuluvate talude valduses.
Karjamõisad
1816. aastal kuulus mõisale üks karjamõis: Pudsel.
Kuningamäe kardirada
Kuningamäe kardirada asub Jõgeva maakonnas Põltsamaa vallas Kuningamäe külas, Põltsamaa linnasüdamest linnulennult 1,5 km läänes. Rada valmis 25. mail 1962.
Rhizocarpaceae
Rhizocarpaceae on kottseente sugukond.
EELK Buffalo Pauluse kogudus
Buffalo Pauluse kogudus (inglise keeles Estonian St. Paul Evangelical Lutheran Church in Buffalo, New York) oli Eesti Evangeeliumi Luteriusu Kiriku kogudus, mis tegutseb New Yorgi osariigis Buffalos. Kogudus kuulus enne 2013. aastat USA Chicago praostkonda ja seejärel USA praostkonda.
Kogudus asutati 1952. 1950. aastatel oli koguduses 400 liiget. 1980. aastatel langes liikmete arv 90-ni.
2014 oli koguduse esimees Edgar Zirna.
Koguduse pastoreid
Koguduse pastoreid:
Aino Tamm
Aino Tamm (sünninimi Anu; 23. detsember 1864 Kuressaare küla, Tarvastu vald, Viljandimaa, Liivimaa – 7. detsember 1945 Tallinn) oli eesti laulja (sopran) ja laulupedagoog.
Aastal 1886 asus ta õppima Viljandisse Lilli Suburgi erakooli. Seal õppis ta ka laulmist. Aastatel 1886–1897 õppis ta (Miina Härma tiivustusel) Peterburis laulmist.
Täiendas end Berliinis, Milanos ja Pariisis. Kontserdilauljana (alustas 1891) tõi kontserdilavale eesti rahvalaulu ja tutvustas seda rohkeil välisesinemistel. Oli 1923–1935 Tallinna Konservatooriumi lauluõppejõud, hiljem eraõpetaja.
Langes 7. detsembril 1945 röövmõrva ohvriks.
Isiklikku
Tema õde Mari Raamot oli seltskonnategelane ja kodundusõpetaja, Naiskodukaitse ja Kodutütarde liikumise üks asutajaid; vend Jaan Tamm oli metsasarvemängija ja muusikategelane, Tallinna Konservatooriumi direktor.
Magnetsüdamikmälu
pisi|Magnetsüdamikmälu Magnetsüdamikmälu on mälu tüüp, kus info on kodeeritud magnetsüdamiku magnetvälja suunalisuse kaudu: üks suund esindab seisundit 1 ja teine seisundit 0. Toroidikujulised südamikud on mäluseadmesse paigutatud regulaarse võrena ning tüüpiline magnetsüdamikmälu sisaldas sadu tuhandeid südamikke, kus iga südamiku suurus oli umbes 1 mm.
Meestepäev
pisi|Rahvusvaheline meessoo sümbol Rahvusvaheline meestepäev on iga-aastane rahvusvaheline tähtpäev, mida tähistatakse 19. novembril. See keskendub meeste ja poiste tervisele, sugudevahelise suhtluse ja võrdõiguslikkuse edendamisele ja positiivsete eeskujude esiletoomisele. Seda hakati tähistama 1999. aastal Trinidadis ja Tobagos, praeguseks on see levinud üle kogu maailma.
Magnetsüdamikmälu
Magnetsüdamikmälu oli üks levinumaid mälutüüpe erinevates rakendustes eelmise sajandi keskpaigast kuni seitsmekümnendateni, mil pooljuhtmälud muutusid praktilisemaks. Magnetsüdamikmälu on tüübilt püsimälu ehk mällu salvestatud info säilib ka siis, kui seade välja lülitada. Mälu lugemise käigus info kustub ehk tegemist on hävilugemisega. Tänapäeval sellist tüüpi mälu enam praktiliselt ei kasutata, peale mõne niširakenduse.
Meestepäev
Ajalugu
Veebilehe internationalmensday.com sõnul tõusis järjest suurenev huvi meestepäeva vastu esile 1960. aastatel. Üha enam kerkis küsimus, miks ei ole meestele pühendatud naistepäevaga võrdväärset tähtpäeva.
Magnetsüdamikmälu
Ajalugu
pisi|Lähivõte magnetsüdamikmälust Magnetsüdamikmälu töötati välja 1940ndate lõpus. Mälul ei ole ühest leiutajat. Mitmed inimesed on oma leiutisi seoses magnetsüdamikmäluga patenteerinud ning on keeruline valida neist kõige kriitilisemat. Aastal 1947 andis patendi sisse amatöörleiutaja Frederick Viehe, 1947 Harvardi füüsik An Wang, 1950 Jan Rajchmann ja 1951 Jay Forrester. Seoses segadustega patentide osas esines ka kohtuvaidlusi ning IBM maksis aastal 1964 MITle 13 miljonit USA dollarit Forresteri patendi eest, mis on seni suurim patendi eest makstud summa ajaloos.
Kuivdokk
pisi|Kuivdokk Inglismaal [[Gloucesteris]] Kuivdokk on ehitis (dokk), mille põhiosa on varjaga (dokivari) suletav veetihe bassein ehk dokikamber. Dokkimiseks tuuakse laev kambrisse, dokivari suletakse ja vesi pumbatakse kambrist välja. Laev jääb kuivale, toetudes dokikambri põhjale paigaldatud alustugedele ehk kiilplokkidele. 1980. aastail oli suurim 970 m pikk ja 100 m lai sügavusega 14,5 m Jaapanis 1972. aastal valminud kuivdokk, mis oli kavandatud, et ehitada laevu dedveidiga kuni miljon tonni.
Magnetsüdamikmälu
Ajalugu
Esimene arvuti, mis mälu kasutas, oli MIT Whirlwind aastal 1953. Esimesed mälud toodeti metallist südamikega, kuid ajapikku vahetati need välja ferriitsüdamikega. Mälu kasutati kuni 1970ndateni, kui pooljuhtmälud hakkasid seda kiiresti asendama. Kuni selle perioodini oli magnetsüdamikmälu põhiline andmete salvestamise viis arvutites. Aastal 1974 oli nii magnetsüdamikmälu kui ka pooljuhtmälu biti hind sama: umbes 1 dollari sent biti kohta. Sealt alates muutus pooljuhtmälu odavamaks. Teatud erilistel rakendustes kasutati magnetsüdamikmälu edasi ka pärast 1970ndaid. Seda peamiselt valdkondades, kus mälu puutus kokku ekstreemsete tingimustega, kuna magnetsüdamikmälu on oluliselt vähem tundlik välistele tingimustele kui moodsamat tüüpi mälud. Näiteks avakosmoses on vajalik, et mälul oleks tavapärasest suurem vastupidavus kiirgusele.
Meestepäev
Ajalugu
1999. aastal levis Trinidadist ja Tobagost alguse saanud tava edasi enamasti ingliskeelsetesse riikidesse ning praegu tähistavad seda päeva näiteks Jamaica, Austraalia, India, USA, Singapur, Suurbritannia, Malta, Lõuna-Aafrika Vabariik ja teised.
Kuivdokk
Leidub ka selliseid kuivdokke, millesse pärast dokivarja sulgemist pumbatakse vett juurde ning veepinna tõustes tõmmatakse laev sissesõidukanali kõrvale veekogu tavalisest tasemest kõrgemal asuva astangu kohale, kus on alustoed, millele laev vee dokist väljalaskmisel laskub. Niisugust dokki nimetatakse täidetavaks kuivdokiks.
Teokarp
pisi|[[Kiritigu|Kiriteo karbid]] Teokarp on limuste koda, eksoskelett, mis püsib peale organismi surma.
Kuivdokk
Eestile lähimad kuivdokid on Helsingi lähedal Suomenlinnas ja Liepājas Tosmare laevatehases.
Meestepäev
Meestepäeva põhieesmärgid
Meestepäeva põhieesmärk on juhtida tähelepanu poiste ja meeste tervisele. Teiste eesmärkidena on välja toodud
Vitali
Vitali (vene Виталий, ukraina Віталій) on idaslaavi mehenimi. See on mugandatud ladina nimest Vitalis.
Teokarp
Teokarbid moodustuvad lubjast, kasvades limuse mantli epidermist eraldunud ensüümide kaasabil.
Magnetsüdamikmälu
Info salvestamine
Magnetsüdamikmälu koosneb magnetsüdamikest, millest igaüks esindab ühte bitti informatsiooni. Magnetsüdamikud on tehtud ferro- või ferrimagnetilistest materjalidest, mille puhul esineb magneetumine – välisesse magnetvälja paigutatud aine hakkab ka ise tekitama magnetvälja. Välise magnetvälja eemaldamisel jääb materjal magneetunuks ehk selle tekitatud magnetväli jääb alles. Südamikud on toroidikujulised ning selle sees tekitatud magnetväljal on kaks võimalikku suunda: päri- või vastupäeva. Infobitt ongi kodeeritud magnetvälja suuna kaudu: üks suund esindab seisundit 0 ja teine seisundit 1. Kumb suund kummale seisundile vastab, on vabalt valitav. Lisaks kahe stabiilse oleku omamisele teeb magnetsüdamiku mäluelemendina kasutamise võimalikuks ka magneetumuse küllastusväärtuse olemasolu. Kui oleme näiteks biti viinud seisundisse 1, siis üritades bitti uuesti 1 seisundisse viia, ei muutu midagi.
Kirjutamine ja lugemine
Magnetsüdamikmäludes kirjutatakse ja loetakse infot südamikke läbivate juhtmete abil. Kui juhet läbib elektrivool, tekib selle ümber magnetväli, mis mõjutab südamiku magneetumust. Seega saab elektrivoolu kasutades magnetsüdamikmällu infot kirjutada. Südamikust info lugemiseks kasutatakse lisaks veel teist juhet, mis toroidi läbib. Vastavalt Maxwelli võrranditele kui muudame elektrijuhti läbiva magnetvälja tugevust, tekitame juhis elektrivoolu. Kui soovime infot lugeda, siis üritame bitti ümber kirjutada ning jälgime, kas lugemisjuhtmes tekib elektrivool või mitte. Eeldame näiteks, et südamik on seisundis 0. Kui üritame seda ümber kirjutada seisundisse 0, siis magnetväli südamikus ei muutu ning lugemisjuhtmes voolu ei teki. Kui aga südamik oleks seisundis 1 ja me üritaksime seda ümber kirjutada seisundisse 0, siis muudaksime südamiku magnetvälja ja see indutseeriks lugemisjuhtmes voolu. Seega, kui üritame bitti ühte seisundisse ümber kirjutada ja lugemisjuhtmes voolu ei teki, siis järelikult bitt juba oli selles seisundis. Kui aga vool tekib, siis järelikult bitt oli teises seisundis. Sellist süsteemi nimetatakse hävilugemiseks – lugemise käigus info kustub. Info säilitamiseks järgneb lugemistsüklile kirjutamistsükkel, mis taastab lugemise käigus kustunud mälu oleku.
Vitali
Vitali hüüdnimena on kasutusel nt Vitalik, Vitja, Vitalka, Vitalenka, Vitasja, Vitaša, Vitulik, Vitjulja.
Magnetsüdamikmälu
Struktuur
pisi|Magnetsüdamikmälu skeem. Kirjutamisjuhtmed tähistatud rohelise ja punasega, lugemisjuhe oranžiga, südamikud mustaga Magnetsüdamikmälud koosnevad sadadest tuhandetest südamikest. Bittide mugavamaks lugemiseks ja kirjutamiseks on südamikud paigutatud veergudesse ja ridadesse nagu kõrvaloleval joonisel. Igast veerust ja reast läheb läbi üks kirjutamisjuhe. Kui soovitakse adresseerida ühte spetsiifilist bitti, tuleb lasta elektrivoolu läbi südamikule vastava veeru ja rea kirjutamisjuhtmest. Elektrivool ühes juhtmes on ainult pooleldi nii tugev kui vajalik, et tekitada piisavalt tugev magnetväli, muutmaks südamiku magneetumust. Adresseeritava biti juures aga valitud rea ja veeru juhtmed ristuvad ning nende magnetväljad kombineeruvad, luues niimoodi magnetvälja, mis on piisavalt tugev südamiku magneetumiseks. Ülejäänud spetsiifilise südamikuga samas reas või veerus asuvate südamike seisundid ei muutu.
Vitali
2022. aasta 1. jaanuari seisuga oli Eestis eesnimi Vitali 2259 mehel. Vitali oli populaarsuselt 74. mehenimi.
Magnetsüdamikmälu
Materjalid
Põhiliselt toodeti südamikke ferriitmaterjalidest. Algul kasutati enamasti metallsüdamikke, kuna nende hüstereesisilmused olid enim ristkülikukujulised. Kuid aastal 1952 sünteesiti esimesed ferriitmaterjalid, mis sobisid südamikes kasutamiseks. Ferriitmaterjalide eeliseks metallide ees on suurem magneetumiskiirus, mis võimaldab mälu suuremat töökiirust, ning lihtsam ja kiirem tootmisprotsess – ferriitsüdamikke oli võimalik vormida pulbrist. Populaarsemad ferriitmaterjalid koosnesid raud(III)oksiidist segatuna magneesiumi ja mangaaniga, lisaks hakati lisama ka tsinki. Raud(III)oksiidiga segati ka mangaani ja tsingi segu ning liitiumi ja nikli segu. Viimane võimaldas valmistada termostabiilseid südamikke.
Omadused
Magnetsüdamikmälu eelised võrreldes teiste kaasaegsete mälusüsteemidega olid suurem kiirus, töökindlus ja väiksem suurus, võimaldades suuremat infotihedust. Magnetsüdamike suurus kahanes ajas, kuid tüüpiliseks suuruseks võiks olla toroid, mille väline diameeter on 1 millimeeter. Kõige väiksemad südamikud võisid olla kuni 0,4 millimeetri suurused. Südamike karakteerne magneetumisaeg on suurusjärgus mõned mikrosekundid. Lisaks sellele on magnetsüdamikmälu, erinevalt selle kaasaegsetest alternatiividest, püsimälu – seadmesse salvestatud info säilib ka toitepinge väljalülitamisel.
Teatud rakendustes kasutati magnetsüdamikmälu edasi ka pärast pooljuhtmälude edukäiku. Magnetsüdamikmälu on vastupidavam ja vähem tundlik kui paljud alternatiivid. Näiteks ei karda mälu ioniseerivat kiirgust ega elektromagnetilisi impulsse. Seetõttu sobis mälu veel edasi kasutamiseks näiteks kosmosetehnoloogias või sõjanduses.
Südamikmälude tootmine oli keeruline, aeganõudev ja head peenmotoorikat nõudev töö. Tihti tehti seda käsitsi, kuna pisikestest südamikest traatide läbiajamist oli keeruline automatiseerida, mis tegi mälude tootmise võrdlemisi kalliks.
Putkaste jugapuud
Putkaste jugapuud (ka Leluselja jugapuud) on kaitsealused jugapuud Hiiu maakonnas Hiiumaa vallas Lelu külas. Puud võeti kaitse alla 1958. aastal.
Oliver Uibo
Oliver Uibo (20. august 1925 Aiaste küla, Võrumaa – 19. november 2009) oli eesti ajakirjanik.
Ta õppis Valgjärve koolis ja 1944. aasta sügisel astus Väimela Põllumajandustehnikumi. 1945. aasta jaanuaris mobiliseeriti ta Nõukogude armeesse.
Pärast sõda lõpetas Tartu Töölisnoorte Keskkooli, seejärel õppis ajakirjandust ÜLKNÜ Keskkomitee koolis.
Aastatel 1955–1956 oli ta Valga rajooni ajalehe Valga Kommunist toimetaja asetäitja, 1957. aastast kuni pensionile jäämiseni 1985. aastal selle ajalehe (1962. aastast ajaleht Kommunist) toimetaja. Ta oli ka ühingu Teadus Valga rajooniorganisatsiooni juhatuse esimees.
Ta on maetud Toogipalu kalmistule.
Jiří Hájek
Jiří Hájek lõpetas Karli Ülikooli juristina. Aastatel 1937–1939 töötas ta rahanduse alal. Pärast Tšehhia okupeerimist Saksamaa poolt osales ta vastupanuliikumises ja vahistati. 1939. aasta novembris mõisteti talle 12-aastane vabadusekaotus. Teise maailmasõja lõpuni oli Hájek Saksamaal vangis. 1945. aastal pöördus ta Tšehhoslovakkiasse tagasi ja töötas lühikest aega Tšehhoslovakkia Ametiühingute Keskliiidu sekretärina. 1946–1948 oli ta Töölisakadeemia peasekretär. Alates 1948. aastast oli ta Tšehhoslovakkia Rahvakogu liige. 1948. aasta juunis sai ta Tšehhoslovakkia Kommunistliku Partei Keskkomitee liikmeks. Alates 1948. aasta veebruarist töötas ta Tšehhoslovakkia Kommunistliku Partei Keskkomitee aparaadis. 1950. aastal sai ta Poliitiliste ja Majandusteaduste Kõrgkooli prorektoriks. 1954. aastal sai Hájek Karli Ülikooli Rahvusvaheliste Suhete Teaduskonna dekaaniks. 1954. aasta oktoobris asus ta tööle välisministeeriumis. 1955–1958 oli ta Tšehhoslovakkia saadik Londonis. 1957. aasta detsembrist kuni 1962. aasta veebruarini oli Jiří Hájek Tšehhoslovakkia välisministri asetäitja. 1962–1965 oli ta Tšehhoslovakkia alaline esindaja Ühinenud Rahvaste Organisatsioonis. 1965–1968 oli Hájek Tšehhoslovakkia hariduse- ja kultuuriminister.
1968. aasta 9. aprillist kuni 19. septembrini oli Jiří Hájek Tšehhoslovakkia välisminister.
1968–1972 oli ta Tšehholovakkia Teaduste Akadeemia teadur. 1970. aastal heideti ta Tšehhoslovakkia Kommunistlikust Parteist välja. Alates 1972. aastal oli pensionil. 1977. aastal kirjutas ta alla Harta 77 manifestile.
Ivan
Ivan on venepärane mehenimi.