cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
2018.–2019. aasta maailma karikasari kahevõistluses
MK-sarja paremusjärjestus
Üldtabel
Lammimullad
Lammimullad ehk alluviaalmullad on mullad, mis tekivad pinnavee ladestumise tulemusel. Lammimullad asuvad enamasti jõgede ääres, lammidel, deltadel, ojaterrassidel ja loopealsetel. Eesti pinnasel olevatest muldadest moodustavad lammimullad 1% muldkattest, asudes suures osas Emajõe Suursoo, Kasari ja Taheva piirkondades.
Moodustumine
Lammimuldadele iseärasuseks on mulla moodustumine, mis toimub pika kivimite muundamise tulemusel ja võib võtta aega koguni aastatuhandeid. Muld kujuneb sagedaste üleujutuste ja nendega kaasnevate setete kuhjumisel. Muldade tekkele võivad kaasa aidata ka metsade raie, maade kündmine ning ehitustegevus, mis suurendavad kõrgustike erosiooni ning setted hakkavad liikuma allavoolu ladustumisalale.
Mulla profiil
Lammimullad on väga toitainerikkad ja võivad sisaldada ka raskemetalle. Muld on toitevee pideva rikastamise tulemusel ühed viljakamaid pinnased looduses. Toitveega on lammimullad rohkelt küllastunud kevadiste üleujutuste ajal. Sisalduselt koosneb lammimuld kruusast, liivast ja mudast. Lammimullad on kaetud enamasti looduslike rohumaadega, mis loovad eeldused kamardumisprotsessile. Kõikide lammimuldadele on iseloomulik toorhuumuslik huumuskate süsinikusisaldusega 3,0–3,5%.
Lammimulla liigitus
Liigitus sõltub mulla gleistumise ja turba akumuleerimise järgi. Võimalik on eristada kolme liiki lammimuldasid:
Štefániki sild
pisi|Štefániki sild [[Prahas üle Vltava jõe (foto 2016)]] pisi|Štefániki sild (foto [[2013)]] Štefániki sild, kuni 1997 Šverma sild, (tšehhi Štefánikův most) on sild üle Vltava jõe Prahas.
Sild ehitati aastatel 1949–1951. Raudbetoonist kaarsilla projekteeris tšehhi arhitekt ja teatrikunstnik Vlastislav Hofman. Kolmeavalise silla pikkus on 182 m (koos pealesõitudega 263 m), avad on silletega 58,8+64,4+65,1 m. Silla laius on 24 m.
Samas asukohas lammutati 1940. aastatel 19. sajandil ehitatud Franz Josephi sild, mis hiljem kandis samuti Štefániki silla nime.
Tuletoojate marss
"Tuletoojate marss" on Uno Naissoo poolt 1980. aasta suveolümpiamängude purjeregati avamise tuletseremoonia tarbeks kirjutatud muusikapala, mille esmaettekannet Naissoo ise ei kuulnud.
Tänapäeval kasutatakse seda pala võidupühal võidutule toomise ja jagamise ajal.
Levkoi
pisi|[[Elisabeth Christina Matthes, "Liblikas levkoil" (u 1780)]]
Levkoi (Matthiola) on taimeperekond ristõieliste sugukonnas.
Asso õu
pisi|Asso õu asub [[Assauwe torni taga]] Asso õu (ka: Karjase hoov) on Assauwe torni sisehoov (õu), Müürivahe tänav 12.
Nime "Asso õu" pani kohale 1996. aastal linna tänavanimede komisjon.
Mäksa külanõukogu
Mäksa külanõukogu oli külanõukogu Eesti NSV-s
Külanõukogu moodustati 1945. aastal Tartumaal Mäksa vallas. Külanõukogu keskus asus algselt Mäksa asunduses. Seoses maakondade ja valdade likvideerimise ja maarajoonide moodustamisega arvati Mäksa külanõukogu 1950 septembrist Tartu rajooni koosseisu.
1954. aastal liideti Mäksa külanõukoguga likvideeritud Melliste külanõukogu alad. 1954. aasta seisuga tegutsesid Mäksa külanõukogu piirides V. Kingissepa nimeline, Nõukogude Armee nimeline ja Kalinini-nimeline kolhoos ning Kaagvere Lastekodu, Kastre Invaliidide Kodu ja Tartu Kliinilise Haigla Abimajand. Külanõukogu keskus asus siis Tamme külas.
1957. aastal viidi Mäksa külanõukogu keskus üle Tamme külast Melliste külla.
16. mail 1991 sai omavalitsusliku staatuse Mäksa vald ning Mäksa külanõukogu lõpetas tegevuse.
Mitrofan Nedelin
Mitrofan Ivanovitš Nedelin (vene keeles Митрофан Иванович Неделин; 27. oktoober (ukj 9. november) 1902 Borissoglebsk, Tambovi kubermang − 24. oktoober 1960 Baikonur) oli Nõukogude Liidu sõjaväelane (suurtükiväe peamarssal), Nõukogude Liidu kangelane (1945). 1959−1960 oli ta Nõukogude Liidu esimene raketivägede ülemjuhataja, 1950−1952 ja 1953−1955 Nõukogude Liidu relvajõudude suurtükiväe juhataja. Hukkus Baikonuri õnnetuses.
Oka rajoon
Rajooni halduskeskus on Orlik.
Rajoon jaguneb 4 kohalikuks omavalitsuseks, kus on kokku 15 asulat.
Punased kaljud
Punased kaljud või Punased Kaljud on mitme loodusobjekti nimi:
Manin
pisi|Manini kirik
Manin (lääneflaami: Manning) on vald Põhja-Prantsusmaal Pas-de-Calais' departemangus.
pisi|tühi|
Huviväärsused
200px|thumb|left|Manini loss
Liivimaa pastoraal
Laulu tekstis on hulgaliselt vihjeid Eesti kultuuriloole ja kõnekäändudele: August Alle "Eesti pastoraal", Väägvere koor, lohisev mõisa köis jts.
"Liivimaa pastoraali" on esitanud teisedki artistid, nende seas Mari Pokinen Eesti Vabariigi aastapäeva kontserdil 2012. aastal. Samuti esitati seda 11. noorte laulu- ja tantsupeol 2011. aastal dirigent Siim Aimla juhatusel.
Laul ilmus Ultima Thule topelt-CD "Kogutud teosed 1987–2002" esimesel plaadil.
1990. aastal ilmus "Liivimaa pastoraal" kogumikus "Laulge kaasa". Saatesarja "Eesti otsib lemmiklaulu" 6. saates esitas seda 2009. aastal laulu muusika autor Riho Sibul.
Lelde
Lelde on läti naisenimi.
Lätis oli 2023. aasta 31. märtsi seisuga eesnimi Lelde 1688 inimesel.
Bruno Rodríguez Parrilla
Bruno Eduardo Rodríguez Parrilla (sündinud 22. jaanuaril 1958 Méxicos) on Kuuba diplomaat ja poliitik.
Bruno Rodríguez Parrilla on lõpetanud Havanna Ülikooli õigusteaduse erialal ja ta on töötanud samas rahvusvahelise avaliku õiguse professorina. 1991 aastal määrati ta ajalehe Juventud Rebelde peatoimetajaks. Alates 1990. aastast on ta Kuuba Kommunistliku Partei Keskkomitee liige. 1993. aasta detsembris määratsi ta Kuuba erakorraliseks ja täievoliliseks esindajaks Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni juures. Alates 1995. aasta veebruarist kuni 2003. aasta detsembrini oli ta Kuuba alaline esindaja Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni juures. Seejärel oli ta Kuuba välisministri asetäitja Ladina-Ameerika ja Kariibi mere regiooni ning informatsiooni ja kommunikatsiooni küsimustes. 2004. aasta detsembris määrati ta välisministri esimeseks asetäitjaks.
Alates 2. märtsist 2009 on ta Kuuba välisminister.
Sindi raekoda
pisi| Sindi raekoda on ehitis Pärnu maakonnas Sindis. Hoone on tunnistatud riiklikuks kultuurimälestiseks.
Funktsionalistlikus stiilis Sindi raekoda ehitati aastatel 1935–1937. Ehitise insener oli Joonas Kinnunen. Projekti tegelik autor oli Ilmar Laasi, kes verinoore arhitektina ei tohtinud projektile ise alla kirjutada.
Hoones tegutseb Sindi Linnavalitsus.
Tiibetikeelne Vikipeedia
pisi|Logo Tiibetikeelne Vikipeedia (tiibeti keeles བོད་ཡིག་གི་ཝེ་ཁེ་རིག་མཛོད།, bod yig gi we khe rig mdzod) on Vikipeedia tiibetikeelne versioon.
Maardu hiiemetsa ohvrikivi
Maardu hiiemetsa ohvrikivi on Harju maakonnas Jõelähtme vallas Saha külas asuv ohvrikivi. Kivi on arvele võetud arheoloogiamälestisena.
Kivi asub Maardu hiiemetsa raiesmikul.
Tiibetikeelne Vikipeedia
Seal on artiklit, millega see on artiklite arvult. keeleversioon.
Kärdla palvela
alt=Kärdla baptisti palvemaja|pisi|300x300px|Kärdla baptistikoguduse palvela Kärdla palvela on Hiiu maakonnas Kärdlas aadressil Kabeli tänav 3 asuv baptistide palvela.
Palvela ehitati 1895.
1949 võõrandati palvela Kärdla baptisti koguduselt. Eesti taasiseseisvumise ajal oli palvela halvas seisukorras. Palvela taastamistööd lõpetati augustis 2007.
Lelet
Lelet on naisenimi.
2019. aasta seisuga oli see Eestis esinemissageduselt 2067. naisenimi. 1. jaanuari 2019 seisuga oli Eestis eesnimi Lelet 16 naisel.
Kudepi jõgi
Kudepi jõgi on jõgi Venemaal ja Lätis; Setumaa lõunaosas. Jõe pikkus on 82 km, jõgikonna pindala 760 km².
Kudepi lisajõed on Lidva ja Vruuda jõgi.
Rasputin (jääkaru)
Rasputin (hüüdnimi Raspi; sündinud novembris 2007 Moskva loomaaias) on Tallinna Loomaaia isane jääkaru.
Ta moodustab loomaaias paari emase jääkaru Fridaga. Tallinna saabus ta 20. novembril 2020 Inglismaa Yorkshire Wildlife loomapargist. Lisaks sellele on ta elanud ka Nurembergi loomaaias Saksamaal ning Antibes Marinelandi loomaaias Prantsusmaal, kus on andnud ka neli järglast.
Al-Munşif al-Marzūqī
Al-Munşif al-Marzūqī (araabia keeles المنصف المرزوقي; sündinud 7. juulil 1945 Qurambālīyah's) on Tuneesia arst, inimõiguslane ja poliitik. 13. detsembrist 2011 kuni 31. detsembrini 2014 oli ta Tuneesia president.
Al-Marzūqī õppis Strasbourgi ülikoolis arstiteadust. 1979. aastal pöördus ta kodumaale tagasi, asutas tervisekeskuse Sūsah's ning lõi Aafrika laste väärkohtlemise ennetamise võrgustiku. Ta on juhtinud Araabia maade inimõiguste komisjoni ja olnud riigi poliitvangide kaitsekomitee asutajate hulgas.
2001. aastal asutas ta erakonna Vabariigi Kongress, mis sai legaalselt tegutsema hakata alles 2011. aastal. Ta juhtis seda (peamiselt Prantsusmaalt) kuni presidendiks saamiseni.
Novembris ja detsembris 2014 toimunud esimestel vabadel ja demokraatlikel presidendivalimistel pääses ta küll teise valimisvooru, kuid kaotas seal endisele diplomaadile ja riigiametnikule Muḩammad al-Bājī Qā‘id as-Sabsīle.
2021. aasta novembris anti Moncef Marzouki kohta rahvusvaheline vahistamismäärus riigi julgeoleku ohustamise tõttu.
Euroopa Prokuratuur
Euroopa Prokuratuur (inglise keeles European Public Prosecutor’s Office, EPPO) on iseseisev Euroopa Liidu asutus. Euroopa Prokuratuur asub Luksemburgis. Euroopa Prokuratuur loodi 2017. aastal määrusega (EL) 2017/1939. Euroopa Prokuratuur juhib Euroopa Liidu finantshuve kahjustavate kuritegude kohtueelset menetlust ja esitab liikmesriigi kohtus süüdistuse. Euroopa Prokuratuur on üleeuroopaline prokuratuur, mille roll ja ülesanded kriminaalmenetluses sarnanevad Euroopa Liidu liikmesriikide riigisisese prokuratuuri omadega.
Euroopa Prokuratuur uurib näiteks:
Euroopa Prokuratuuris ei osale kõik liikmesriigid, vaid üksnes Euroopa Prokuratuuri süsteemiga liitunud 22 liikmesriiki: Eesti, Läti, Leedu, Soome, Saksamaa, Holland, Prantsusmaa, Austria, Hispaania, Malta, Küpros, Kreeka, Itaalia, Portugal, Rumeenia, Bulgaaria, Slovakkia, Tšehhi, Horvaatia, Belgia, Luksemburg ja Sloveenia. Euroopa Prokuratuuris ei osale Ungari, Poola ja Rootsi (Iirimaa ja Taani ei osale üldjuhul Euroopa Liidu kriminaalõigusalase koostöö meetmetes).
Euroopa Prokuratuuri rahastatakse valdavalt Euroopa Liidu eelarvest.
Euroopa Prokuratuur Eestis
Eesti Euroopa prokurör on 2021. aasta juuni seisuga Kristel Siitam-Nyiri, kohalikul tasandil töötavad delegaatprokurörid Kati Maitse-Pärkna ja Silvia Kruusmaa.
Pačeriaukštė I
Pačeriaukštė I (ka lihtsalt Pačeriaukštė) on küla Leedus Läti piiri lähistel Biržai rajoonis, Pačeriaukštė valla halduskeskus. Külas on põhikool ja raamatukogu.
Pačeriaukštė on nime saanud Ceraukste (leedu keeles Čeriaukštė) jõe järgi. Vallas on ka teine samanimeline küla, nende eristamiseks kasutatakse liiteid I ja II. Kohanime on esimest korda kasutatud aastal 1586, mil mainiti Pačeriaukštė põldusid. Aastal 1750 mainiti kirjalikes allikates esimest korda sealset mõisa. Nõukogude ajal oli küla kohaliku kolhoosi keskasulaks. Seal töötas üks Leedu taasiseseisvumise väljakuulutajatest Petras Poškus. Sealne kolhoos alustas aastal 1979 koostööd Leedu kunstnike liiduga, premeerides külaelu kõige paremini kujutanud kunstnikke. Restaureeritud mõisa peahoones asub tänapäeval kunstigalerii, lisaks sellele asub seal ka väike koduloomuuseum.
Ruutjuur kahest
pisi|Ruutjuur kahest on võrdne [[täisnurkne kolmnurk|täisnurkse kolmnurga hüpotenuusi pikkusega juhul, kui mõlema kaateti pikkus on 1]] Ruutjuur kahest ehk \sqrt{2} on positiivne reaalarv, mille korrutamine iseendaga annab arvu 2.
Geomeetriliselt on ruutjuur arvust kaks ruudu diagonaali pikkus, kui ruudu külje pikkus on 1 (selline ruut on ühikruut). Asjaolu ruudu diagonaali ja ruudu külje suhte kohta järeldub Pythagorase teoreemist (vaata joonist). See ruudu diagonaali ja külje suhtearv on tõenäoliselt esimene arv, mida teati olevat irratsionaalne. Selle arvväärtus kuni esimese 65 komakohani on
Murd annab \sqrt{2} ligikaudse väärtuse kuni esimese nelja komakohani.
Irratsionaalsuse tõestamine
Tõestame ruutujuur kahe irratsionaalsuse vastuväiteliselt. Selleks eeldame, et √2 on ratsionaalarv, ning näitame, et see eeldus viib vastuoluni. Viimasest järeldub, et √2 ei saa olla ratsionaalarv ning on seega irratsionaalne.
Saapapuhastaja
"Saapapuhastaja" (originaalpealkiri "Sciuscià") on 1946. aastal valminud Itaalia film, mille lavastas Vittorio De Sica.
Ruutjuur kahest
Viited
Irrationale tal
Saapapuhastaja
Film on võitnud parima võõrkeelse filmi Oscari (1948).
Arthur Laurents
thumb|right|Arthur Laurents Arthur Laurents (14. juuli 1917 New York – 5. mai 2011 New York) oli Ameerika Ühendriikide näitekirjanik ja stsenarist.
Arthur Laurents kirjutas libretod muusikalidele "West Side Story", "Gypsy", "Hallelujah, Baby!" ja "La Cage aux Folles". Samuti on ta filmi "West Side'i lugu" stsenaariumi autor.
Arthur Laurents võitis kaks Tony auhinda.
Allikkerss
Allikkerss (Nasturtium) on taimeperekond ristõieliste sugukonnas.
Žemaitkiemise küla
pisi|left|[[Tulpkabel Žemaitkiemises]] Žemaitkiemis on küla Leedus Kaunase rajooni Babtai vallas. Asub Kaunasest põhja pool Nevėžise jõe kaldal.
Külas asub Babtyno mõisa hoonetekompleks. Juba 1743. aastal on meetrikaraamatus mainitud Stanislovas Želnyst Žemaitkiemisest, ent valdavalt kasutati küla kohta siiski nime Babtyno. Kasutusel on olnud ka nimekujud Babcinà, Babcýna, Babtinė, Babtynė ja Babtiniai. Nimi Žemaitkiemis võeti kasutusele sealse mõisniku Vladas Nagevičiuse initsiatiivil XX sajandi alguses.
Külas sündis 1750. aastal Leedu sõjaväelane Romualdas Giedraitis.
Antsla baptisti palvemaja
pisi|Antsla baptisti palvemaja novembris 2019. Antsla baptisti palvela on Võru maakonnas Antslas aadressil Jaani tänav 24 asuv baptistide palvela. Antslas on ka vennastekoguduse kasutatav Antsla Nahksepa palvela.
Palvela valmis veski ümberehitamise tulemusena 1939.
Rain Kärner
Rain Kärner (sündinud 21. jaanuaril 1991) on eesti korvpallur.
Ta kuulus hooaegadel 2006/07 ja 2008/09 Eesti noortekoondisse. Veel on mänginud KK Pärnu, Märjamaa Sk, KK Pärnu-Jaagupi noortevõistkondades ja EYBL-s ka KK Raplas. Ta alustas oma korvpalluriteed Pärnu-Jaagupis ja tema esimene treener oli Priit Pihelgas.
2009/10 hooaeg lõppes Rain Kärneri enda jaoks statistiliselt päris edukalt, ta suutis peaaegu kõiki oma näitajaid kahekordistada. Keskmiselt siis G4S Eesti Korvpalli Meistriliigas 27.87 minutit/keskmiselt 8.44 p, 3.68 lp, 1.84 rs, 2.04 vl, 2,64 pk. Kindlasti võib välja tuua vaheltlõiked, millega ta oli liiga statistikatabelis kuues mängija.
Pärast 2010/11 hooaega, mille jooksul Rain Kärner mängis 32 mängu ja sai platsil olla keskmiselt mängus 31.49 minutit, särasid tema statistika lehel hooaja lõppedes järgmised statistilised numbrid. Hooaja keskmised olid siis 8.81 p, 3.38 lp, 2.34 rs, 2.09 vl, 3.25 pk. Vaheltlõigetega hoidis ta tabelis viiendat kohta, millega oli ta meeskonna parim. Kärner on esindanud Eestit ka U16- ja U18-koondises. Aastal 2011 oli ta Eesti U20-koondise kandidaat.
Marest
pisi|Maresti kirik
Marest on vald Põhja-Prantsusmaal Pas-de-Calais' departemangus.
Marest asub 40 km Arrasist loodes, teede D89 ja D916 ristumiskoha ümbruses.
pisi|tühi|
Pietro Antonio Locatelli
Pietro Antonio Locatelli (3. september 1695 Bergamo, Itaalia – 30. märts 1764 Amsterdam, Madalmaad) oli Itaalia päritolu barokiajastu helilooja ja viiuldaja, kes tegutses esmalt Saksamaal ja seejärel Hollandis. Ehkki ta ei kuulu tänapäeval barokkmuusika tuntuimate esindajate hulka, oli ta eluajal hinnatud virtuoos ja komponist.
Elulugu
Locatelli alustas õpinguid Roomas 1711. aasta sügisel, arvatavasti Antonio Montanari või Giuseppe Valentini käe all. Arvatavasti õppis ta lühikest aega ka Arcangelo Corelli juures, kes suri 1713. aasta jaanuaris. 1714. aastal kirjutas Locatelli oma isale Bergamosse, et ta on prints Michelangelo I Caetani (1685–1759) compita accademia di vari instrumenti ehk tema kodukapelli liige, kus Valentini oli töötanud viiuldaja ja helilooja hiljemalt 1710. aastast. 1716.–1722. aastal oli Locatelli ka congregazione generale dei musici di Santa Cecilia liige ning seega prelaadi ja tulevase kardinali Camillo Cybo kaitse all.
Aastail 1723–1728 reisis Locatelli Itaalias ja Saksamaal. Enamik tema teoseid, sealhulgas viiulikontserdid ja kapriisid, on tõenäoliselt kirjutatud just sel ajal; trükitud on need hiljem Amsterdamis. Usutavasti tõid Locatellile kuulsuse eelkõige tema esinemised, ehkki peaaegu mitte ükski allikas ei nimeta teda suureks virtuoosiks.
Locatelli tegevust Mantua regendi, maakrahv Philipp von Hessen-Darmstadti õukonnas tõendab 1725. aastast pärinev dokument, milles krahv nimetab teda "meie virtuoosiks". Kui sageli ja millises rollis Locatelli seal üles astus, on siiski teadmata. Samuti on teadmata, millal ta tegutses Veneetsias, ehkki ta on seal kindlasti viibinud.
1728. aasta mais külastas Locatelli Preisi õukonda Berliinis. Ta siirdus Dresdenist Potsdamisse koos August II Tugeva ja kuurvürsti saatva kaaskonnaga, kuhu kuulus umbes 500 inimest, sealhulgas Johann Georg Pisendel, Johann Joachim Quantz ja Silvius Leopold Weiss. Üks ülestähendus Locatelli esinemise kohta Friedrich Wilhelm I ees kirjeldab anekdootlikult edevat ja enesekindlat muusikut, kes kandis rikkalikult teemantidega kaunistatud rõivaid. Aristokraatlikud kuulajad võisid eelistada tema viiulimängule Johann Gottlieb Grauni musitseerimist.
Locatelli suri 30. märtsil 1764. aastal oma kodus Amsterdamis Prinsegrachti kanali ääres.
Pärand
Locatelli laialdast huvi kirjanduse ja teaduse vastu peegeldab tema rohkem kui tuhandest ühikust koosnenud raamatukogu. Seal oli teoseid ornitoloogia, teoloogia, kirikuloo, poliitika, geograafia, kunstiajaloo ja matemaatika kohta, samuti muusikateoreetilist kirjandust alates 16. sajandist. Ilukirjandusest olid esindatud kõik olulised autorid alates Dante Alighierist. Suure hulga trükitud ja köitmata nootide hulgas olid ka Arcangelo Corelli kogutud teosed. Samuti kuulus talle Hollandi, Itaalia ja Prantsuse meistrite maale. Kogu see vara koos muusikainstrumentidega pandi 1765. aasta augustis oksjonile.
Muusika
Kui Locatelli 1729. aastal Amsterdami jõudis, leidis ta eest Euroopa muusikakirjastamise keskuse. Amsterdamis on avaldatud tema op. 1 uustrükk ning op. 2–6, op. 8 ja op. 9, naaberlinnas Leidenis on trükitud op. 7. Locatelli nägi suurt vaeva, et väljaanded oleksid veatud. Ta sai privileegi, mis kaitses tema teoseid autoriseerimata taastrükkide eest. Privileegitaotluses nimetas ta end "Amsterdamis elavaks Itaalia muusikameistriks". Privileegi tõttu pidi Locatelli andma oma teoste tasuta ekspemlare Leideni ülikooli raamatukogule ja nõnda on tänaseni säilinud nende esmatrükid. Erand on op. 9, mis ilmus pärast juriidilise kaitse lõppu.
Locatelli teosed võib jagada kolme kategooriasse:
Teosed
Arvukalt teistes žanrides teoseid on läinud kaotsi.
Lembe
Lembe on naisenimi.
2019. aasta seisuga oli see Eestis esinemissageduselt 913. naisenimi. 1. jaanuari 2019 seisuga oli Eestis eesnimi Lembe 72 naisel.
594
594. aasta (DXCIV) oli Juliuse kalendri järgi aasta, mis algas reedel. Arvu 594 on selle aasta tähistamiseks kasutatud alates varakeskajast, kui Euroopas sai valdavaks Anno Domini ajaarvamine.
Estcoy-13
Estcoy-13 oli Eesti jalaväekompanii, mis osales NATO juhitud sõjalisel operatsioonil Afganistanis alates novembrist 2011 kuni maikuuni 2012.
Kompanii kuulus Šoti rügemendi 3. pataljoni (Black Watch, 3rd Battalion, Royal Regiment of Scotland) lahingugruppi.
2004. aastal moodustatud Estcoy-13 koosnes Scoutspataljoni C-kompanii ja Vahipataljoni kaitseväelastest.
Estcoy-13 mehed naasid Eestisse 26. mail 2012. Afganistanis jätkas teenistust Estcoy-14.
Väljaõpe
13.–23. septembrini 2011 korraldati Ida-Virumaal Sirgalas õppus BAM-11. Afganistani suunduva Eesti kontingendiga koos osales väljaõppeharjutustel rahvuslik toetuselement NSE-12. Lisaks osaleti 27. septembrist kuni 4. oktoobrini Lätis Ādaži polügoonil iga-aastasel õppusel Teraskilp
Missioonid
ESTCOY-13 põhiülesanneteks oli vastase häirimine ja eksitamine koostöös Ühendkuningriigi luurerühma ja snaiprigrupiga. Osaleti teede puhastamistel isevalmistatud lõhkekehadest (IED – Improvised Explosive Device), et avada teed liikumiseks lõunast tulevatele Afganistani armee ja politsei üksustele.
Detsembrist jaanuarini osalesid Estcoy-13 liikmed koos Afganistani julgeolekujõudude ja Helmandi Väekoondise üksustega koostööoperatsioonis Talvevõit. Igapäevaste patrullide käigus avastati kuus peidikut, mis sisaldasid tulirelvi, laskemoona ja erinevaid lõhkekehade valmistamiseks vajaminevaid komponente.
Jaanuaris kümnepäevalise ühisoperatsiooni Vapper Tiiger (Loy Mandah ja Lashkar Gah vahelise magistraaltee puhastamine) käigus tehti kahjutuks kümme isevalmistatud lõhkekeha. Avastati 17 peidikut ebaseaduslike relvade, laskemoona ja lõhkekehade valmistamise komponentidega.
Vigastused
25. detsembril 2011 sai eesti kaitseväelane kergelt haavata omatehtud lõhkekeha osalises plahvatuses.
24. jaanuaril ja 1. veebruaril 2012 ründasid mässulised Estcoy-13 jalgsi patrulli, mille käigus said kaitseväelased raskelt haavata.
Avalik tähelepanu
Jaanuaris 2012 külastas Eesti sõdureid Afganistanis Riigikogu riigikaitsekomisjoni delegatsioon, koosseisus Mati Raidma, Aivar Riisalu, Marianne Mikko, Lauri Laasi ja Ülo Tulik.
Iseseisvuspäeva eel kohtusid Balti Kaitsekolledžis telesilla vahendusel Eesti kaitseväelastega president Toomas Hendrik Ilves ja kaitseväe juhataja brigaadikindral Riho Terras.
Eva Gerda Perneder
Eva Gerda Perneder (aastani 1939 Scheibe, 8. veebruar 1908 Tallinn – 3. mai 2004) oli Eesti geograaf ning Krusensternide ja Kotzebue'de perekonnaloo uurija.
Elulugu
Eva Gerda Scheibe sündis arsti ning Eestimaa kubermangu meditsiinivalitsuse ametniku Reinhold Scheibe (1857–1909) ja Alice Mathilde Charlotta Aurora (sünd. von Knüpffer) tütrena. Tema lelled Robert, Edmund ja Richard Scheibe olid kõik Tallinna apteekrid ning ettevõtjad. Eva Gerda Scheibe emapoolne vanaisa oli arhitekt Rudolf von Knüpffer (1831–1900) ning tema emapoone vanaema Julie Wilhelmine põlvnes Krusensternide suguvõsast ja oli viitseadmiral Paul Theodor von Krusensterni (1809–1881) tütar ning admiral Adam Johann von Krusensterni (1770–1846) ja näitekirjanik August von Kotzebue (1761–1819) lapselaps.
Lõpetas 1926 Tallinna Saksa Tütarlastegümnaasiumi, õppis 1927–1928 Tartu Ülikoolis geograafiat, jätkas õpinguid Jena, Müncheni ja Berliini ülikoolis, lõpetas 1929 Müncheni Ülikooli ja 1934 Frankfurdi Kultuurimorfoloogia Instituudi, geograafiadoktor (1934, Müncheni Ülikool), väitekiri "Siedelungsgeographie der Inseln Ösel und Moon" (München, 1934). Oli 1933–1934 Frankfurdi Kultuurimorfoloogia Instituudi assistent, aastast 1934 assistent Müchenbergis ja Berliinis Geograafia Instituudis, osaledes Aafrika kontinendi kirjeldamise suurprojektis, mis katkes Teise maailmasõja puhkemisel. Pärast abiellumist 1939 loobus teaduslikust tööst. Pärast lahutust töötas 1948–1974 Berliinis raamatukaupluses "Baltia". Pensionieas pühendus perekonnaloole ja mälestuste kirjutamiselele.
Teadustöö
Uurinud Saaremaa ja Muhu asustusgeograafiat ning eurooplasi Aafrikas. Temalt on ilmunud kuus teadustrükist.
Mustapha Adib
pisi|Mustapha Adib (2019) Mustapha Adib Abdul-Wahed (araabia keeles مصطفى أديب; sündinud 30. augustil 1972 Tripolis) on Liibanoni diplomaat, jurist, teadlane ja poliitik. Ta oli aastatel 2013–2020 Liibanoni suursaadik Saksamaal. 31. augustist 2020 on ta Liibanoni peaminister.
Märjamaa külanõukogu
Märjamaa külanõukogu oli külanõukogu Eesti NSV-s.
Mustapha Adib
Elulugu
Ta on sündinud 1972. aastal Tripolis. Ta lõpetas Montpellier' Ülikooli, kus ta omandas doktorikraadi õigusteaduse ja politoloogia alal.
Märjamaa külanõukogu
Märjamaa külanõukogu moodustati 1945 septembris Läänemaal Märjamaa vallas. Külanõukogu keskus asus Märjamaa alevikus.
Mustapha Adib
Elulugu
Ta on töötanud Liibanoni Ülikooli professorina. Aastatel 2000–2004 oli ta Liibanoni transpordiministri Najīb Mīqātī nõunik.
Märjamaa külanõukogu
Seoses maakondade ja valdade likvideerimise ning maarajoonide moodustamisega arvati Märjamaa külanõukogu 1950 septembris Märjamaa rajooni koosseisu.
Mustapha Adib
Elulugu
Aastatel 2013–2020 oli ta Liibanoni suursaadik Saksamaal.
Märjamaa külanõukogu
1954. aastal liideti Märjamaa külanõukoguga likvideeritud Sipa ja Paeküla külanõukogu maad.
Mustapha Adib
Elulugu
31. augustist 2020 on ta Liibanoni peaminister.
Märjamaa külanõukogu
1954. aasta seisuga tegutsesid külanõukogus "Avangardi", "Võitluse", "Punase Tähe", "Kalevipoja" ja "Tõotuse" kolhoos, Märjamaa sovhoos ja Rapla Rajoonidevahelise Loomade Varumise Kontori Märjamaa Vastuvõtupunkt.
1960. aastal liideti Märjamaa külanõukoguga likvideeritud Alaküla külanõukogu maad.
Seoses Märjamaa rajooni likvideerimisega 1962. aastal, arvati Märjamaa külanõukogu Rapla rajooni koosseisu.
1972. aasta liideti Märjamaa külanõukoguga likvideeritud Varbola külanõukogu maad.
1973. aasta seisuga oli külanõukogu pindala 398 km² ja elanike arv 3010. Külanõukogus tegutsesid Tasuja kolhoos ning Märjamaa ja Varbola sovhoos.
1976. aastal liideti Märjamaa külanõukoguga likvideeritud Velise külanõukogu maad.
14. veebruarist 1991 kehtestati Märjamaa valla omavalitsuslik staatus, millega Märjamaa külanõukogu lõpetas tegevuse.
Ž
paremal Ž (ž) ehk žee on ladina kirja täht, mis esineb bosnia, eesti, liivi, leedu, läti, karjala, tšehhi, soome, põhjasaami, inarisaami, koltasaami, slovaki, sloveeni, horvaadi, serbia, türkmeeni, vadja ja  vepsa keeles. Eesti tähestikus on ž 20. täht.
Ž-tähe võttis esimesena kasutusele Jan Hus 15. sajandil tšehhi tähestikus. Ljudevit Gaj võttis ž-tähe 1830. aastal kasutusele ka horvaadi keele kirjutamisel.
Eesti ja soome keeles kasutatakse ž-tähte ainult võõrsõnade kirjutamisel ja võõrnimedes. Soome keeles ei ole Ž tähestikutäht, see loetakse Z variandiks. Tähe ž kasutusele võtu ettepanek tehti Eestis hiljemalt 1900. aastal (Ansomardi), lõpliku heakskiidu sai ž 1918. a ilmunud "Eesti keele õigekirjutuse-sõnaraamatus".
Täht leiab kasutamist ka kirillitsas kirjutatavate keelte translitereerimisel ladina kirja, vastab ж-tähele.
Arvutikasutajad asendavad selle vajaduse korral tähekombinatsiooniga zh; sellist kirjaviisi on esinenud ka eesti kirjasõnas.
Edward Gierek
pisi|Edward Gierek (1980) Edward Gierek (6. jaanuar 1913 Porąbka (tänapäeval Sosnowiec) – 29. juuli 2001 Cieszyn) oli Poola kommunistlik poliitik ja riigitegelane, Poola kommunistlik liider aastatel 1970–1980.
Edward Gierek oli pärit kaevuri perekonnast. Ta oli 4-aastane, kui ta isa tööõnnetuses hukkus. 1923. aastal asus ta koos oma emaga elama Prantsusmaale, kus ta aastatel 1926–1934 töötas söekaevandustes. 1931. aastal astus Gierek Prantsusmaa Kommunistlikku Parteisse. 1934. aastal arreteeriti ta streigis osalemise eest ja saadeti Poolasse, kus ta varsti seejärel võeti armeeteenistusse. 1937. aastal emigreerus Edward Gierek Belgiasse, kus ta töötas söekaevanduses. 1937. aastal astus ta Belgia Kommunistlikku Parteisse. Saksa okupatsiooni ajal 1940–1944 osales ta põrandaaluses vastupanuliikumises.
1948. aastal pöördus ta Poolasse tagasi, kus töötas Poola Töölispartei Keskkomitee aparaadis. Aastatel 1949–1954 oli Gierek parteitööl Sileesias. 1954. aastal valiti ta Poola Ühendatud Töölispartei Keskkomitee liikmeks. 1956–1964 oli ta Poola Ühendatud Töölispartei sekretär, 1957–1970 Katowice vojevoodkonna Poola Ühinenud Töölispartei Komitee esimene sekretär.
1970. aasta 20. detsembril sai Edward Gierek Poola Ühendatud Töölispartei esimeseks sekretäriks. 1970. aastate algul õnnestus Gierekil Poola elanike elatustaset tunduvalt tõsta, kuid seda suurel määral tänu välislaenude võtmisele. Üldiselt Giereki algatatud majandusreformid siiski ei õnnestunud.
1980. aasta 6. septembril astus Gierek parteijuhi ametikohalt tagasi. Tema asemel sai uueks parteijuhiks Stanisław Kania. Pärast sõjaseisukorra kehtestamist Poolas 1981. aasta detsembris heideti Edward Gierek parteist välja ning ta oli lühiajaliselt vahistatud. Hiljem ta poliitikaga enam ei tegelenud, elas tagasitõmbunult provintsis ja kirjutas mälestusi.
Volapükikeelne Vikipeedia
pisi|Logo Volapükikeelne Vikipeedia (volapüki keeles Vükiped Volapükik) on Vikipeedia volapükikeelne versioon.
Seal on artiklit, millega see on artiklite arvult. keeleversioon, ja lehekülge. Seal on registreeritud kasutajat (kellest aktiivseid on ) ja  administraatorit.
89% volapükikeelse Vikipeedia artiklitest on bottide loodud.
Hoher Dachstein
Hoher Dachstein ([ˈhoːɐ ˈdaxʃtaɪn]) on tugevalt karstiline Austria mägi ja kõrguselt teine mägi Põhja-Lubjakivialpides. See asub Ülem-Austria ja Steiermargi piiril Kesk-Austrias ning on kummagi liidumaa kõrgeim punkt. Osa massiivist asub ka Salzburgi liidumaal, mis viib selleni, et mäge nimetatakse Drei-Länder-Berg ("kolme liidumaa mägi"). Dachsteini massiiv hõlmab umbes 20×30 km ala kümnete tippudega üle 2500 m, millest kõrgeimad on piirkonna lõuna- ja edelaosas. Põhjast vaadatuna domineerivad Dachsteini massiivis liustikud koos neist kõrgemale kerkivate kiviste tippudega. Seevastu lõunas langeb mägi peaaegu vertikaalselt orupõhja.
Geoloogia
Põhja-Lubjakivialpides on liustikud haruldased ning Dachsteini mägedes asuvad — Hallstätter Gletscher ("Hallstatti liustik"), Großer Gosaugletscher ("suurem Gosau liustik") ja Schladminger Gletscher ("Schladmingi liustik") — on kõige suuremad, olles samuti põhja- ja idapoolseimad kogu Alpides. On ka mitmed väiksemad jääväljad, nagu Kleine Gosaugletscher ("väiksem Gosau liustik") ja Schneelochgletscher ("lumeaugu liustik"). Liustikud taanduvad kiiresti ja võivad 80 aasta jooksul täielikult kaduda. Hallstatti liustik kahanes ainuüksi 2003. aastal 20 m. 2018. aastaks on liustik 1908. aastast kahanenud hinnanguliselt rohkem kui 1 km.
Ronimine
Mäetippu jõudis esmakordselt 18. juulil 1834 üle Gosau liustiku Peter Karl Thurwieser vendade Adam ja Peter Gappmayri juhtimisel, pärast varasemat ertshertsog Karli ebaõnnestunud katset üle Hallstatti liustiku. Puitrist püstitati mäetippu sellel tõusul. Esimese eduka tõusu küsimus on olnud vaieldav arutelu isegi kaasaegsetes ajaleheartiklites. Kaks potentsiaalset mäetipu vallutamist toimusid 1819. ja 1823. aastal Jakob Buchsteineri poolt, viimast peetakse tänapäeval esimeseks naabruses asuvale Torsteinile tõusuks. Esimese inimesena jõudis talvel mäetippu Friedrich Simony 14. jaanuaril 1847. püstloodis lõunaküljelt ronisid esmakordselt 22. septembril 1909 vennad Irg ja Franz Steiner.
Olles kahe erineva liidumaa kõrgeim punkt, on mäetipp populaarne sihtmärk nii suval kui talvel. Ilusa ilmaga võib tõusta proovida kuni 100 ronijat, mis põhjustab tõusu võtmetähtsates osades ummikuid.
Marsruudid
Tuntuimad marsruudid on:
Need marsruudid vajavad liustike ületamiseks alpi põhivarustust ja teadmisi ronimisest. Huvitavamad ronimisteed on koondunud lõunapoolsele küljele, neist kuulsamad on Steinerweg (V kategooria) ja Pichlweg (IV kategooria).
Pöörane Hobune
Pöörane Hobune (lakota keeles Tȟašúŋke Witkó; 1840 – 5. september 1877) oli indiaanlaste (lakotade) pealik.
Ta sündis praeguse Lõuna-Dakota osariigi territooriumil.
Pöörane Hobune kaitses edukalt oma territooriumi valgete asunike vastu, kelle juurdevool pärast kodusõda (1861–1865) eriti suurenes. Ta keeldus minemast reservaati, kuid USA valitsus üritas teda jõuga sundida. Tema kuulsaim võit tuli aastal 1876, kui ta hävitas täielikult kindral George Armstrong Custeri seitsmenda ratsaväe rügemendi Little Bighorni jõe lähedal Montanas. Kindral Custeri saatis valitsus indiaanlasi vägivaldselt reservaati sundima. 1877. aastal andis ta ennast vabatahtlikult USA võimudele, sest viimaste poolt avaldatud surve all kannatasid kõik Lakota elanikud. Ta hukkus samal aastal rüseluse käigus sõjaväelaagris.
Väidetavalt puudub Pöörase Hobuse kohta foto.
Biržai loss
pisi|Biržai loss Biržai loss (Biržų pilis) on loss Leedus Biržai rajoonis Biržai linnas.
Ajalugu
Biržai loss rajati aastal 1586 ja sellest sai üks Radziwillide magnaadisuguvõsa residentse. Bastionidega lossi rajamisel võeti eeskuju Itaalia kindlusarhitektuurist. Aastal 1587 valmis Apaščia ja Agluona jõgede ülespaisutamise tagajärjel Širvėna järv, mis kaitses toona alevi staatuses oleva Biržai ja ehitatava lossi põhjapiiri. Aastaks 1589 olid valmis lossi peahoone, arsenal, tallid, piimaköök.
Aastal 1625 ründasid lossi Rootsi väed Gustav II Adolfi juhtimisel. 7. augustil korraldasid nad lossile tulemusteta tormijooksu, ent 7. septembril korraldatud teise tormijooksuga loss langes. Põlenud loss tagastati Radziwillidele 9. jaanuaril 1627.
Aastal 1937 alustati lossi taastamist. Bastionid ehitati ümber Hollandi stiilis, rajati ka uus peahoone.
Põhjasõja ajal pidasid aastal 1701 lossis läbirääkimisi August II ja Peeter I. 14. septembril 1704 hõivasid lossi Rootsi väed.
XIX sajandi alguses läksid Biržai ümbruskonna alad Tyszkiewiczite valdusse. Nood rajasid Širvėna põhjakaldale Astravase mõisa hoonetekompleksi. Aastal 1822 andis Aleksander I käsu loss vaatamata sellele, et see ei olnud uute omanike residents, korras hoida. XX ajandi alguses rajati lossi ümbrusse aed.
Lossi taastamistööd algasid XX sajandi teisel poolel: aastail 1978–1986 rekonstrueeriti lossi peahoone, aastail 1984 ja 1994 remonditi idapoolset bastioni. Aastal 1970 remonditi lossi juurde viivat silda, aga aastal 2001 ehitati selle asemele uus sild. Aastail 2011–2013 tehti korda lossi arsenal, kuhu rajati XVII–XVIII sajandi relvade näitus. Lossi peahoones asub muuseum aastast 1989.
Algne arhitektuur
pisi|Loss XVI sajandil Biržai lossi rajamise ajal olid müürid tulirelvade kasutusele võtmise tõttu sisuliselt aegunud. Nii oligi uue lossi rajamisel põhiliseks kaitseelemendiks itaaliapärane bastionide ja muldvallide süsteem. Vallide kõrgus oli 2–5 meetrit. Välisel küljel oli nende ees süvend, nii et sealtpoolt vaadates oli valli kõrgus 10–12 meetrit. Vallide kogupikkus oli 900 meetrit.
Lossi nurkades olid bastionid. Nende välist külge tugevdas kivimüür, mille tipus oli hambuline rinnatis. Süvend piiras ka neid. Bastionides asusid laskeavadega kasematid, nende tipus olid väikesed vaatetornid.
Lossihoovil paiknesid kalvinistide kirik ja kolmekorruseline lossi peahoone. Lossi lääneservas asusid kasarmud. Lossihoovile viis üksainus kivist torniga värav, mille ees asus puidust sild. Kuigi lossikompeks oli renessanssarhitektuuri näide, säilisid selle juures veel mitmed gooti stiilile omased elemendid.
Lossi taastamine
Pärast seda, kui Rootsi väed olid lossi vallutanud ja maha põletanud, algasid selle taastamistööd. Töid juhtis Adam Freitag. Vanade bastionide asemele rajati uued, seekord võeti aluseks Hollandi süsteem – bastionidele lisati veel neli reduuti. Vana valli asemele rajati uus, millel oli kõrgust 5–7 meetrit ja laiust 19–23 meetrit. Lossi ümber rajati vallikraav, millel sügavust 4–7 meetrit ja laiust 30–37 meetrit.
Tööd jätkusid ka pärast uputust, nende käigus ei jäänud vanast lossist järele midagi peale kiriku. Uue lossihoovi pindala oli 13 hektarit ja seal oli arvukalt mitmesuguseid hooneid, neist tähtsamad olid väravahoone ja lossi uus peahoone. Viimane on kolmekorruseline täisnurkse põhiplaaniga ja sümmeetrilise fassaadiga hoone. Hoone õuepoolsel küljel asuvad fassaadil kaks avatud galeriid. Hoone mõlemal küljel asuvad samuti kolmekorruselised risaliidid. Hoones asub ligi 40 erinevat tuba.
Väravahoone eel paiknes 41 meetri pikkune sild, mis tugines kaheksale paarile tellistest sammastele. Väravaid oli neli, kaks olid mõeldud sõidukitele ja kaks jalakäijatele. Silla linnapoolsesse otsa rajati raveliin, kus paiknes veel üks värav ja mida ühendas linnaga teine, 15 meetrit pikk sild. Seda kompleksi käisid lisaks kohalikele meistritele (üks neist oli Jonas Bodašauskas) ehitamas veel Kedainiaist ja Vilniusest tulnud töölised.
Marko Rillo
Marko Rillo (sündinud 11. juulil 1976 Tartus) on eesti majandusteadlane ja ettevõtja.
Haridus
Tema doktoritöö fookuses oli innovatsioonipraktikate ja efektiivsuse analüüs telekommunikatsiooni sektori ettevõtetes.
Töökäik
Ta on tegutsenud rahvusvahelise juhtimiskonsultandina Horvaatias, Kosovos, Türgis jt riikides. 2008–09 oli ta Eesti Televisiooni saate "JuhtimisAju" saatejuht ja toimetaja.
LEGO Serious Play
Marko Rillo on LEGO Serious Play metoodika arendaja, populariseerija ja koolitaja. LEGO Serious Play käigus võetakse erinevate eesmärkide sõnastamiseks või probleemide lahendamiseks abiks LEGO klotsid. Mängulises formaadis, millel on tõsine eesmärk (i.k Serious Play – 'tõsine mäng') mängivad LEGO Serious Play aruteludes osalejad läbi probleemide sisu ja töötavad välja lahendusi. LEGO Serious Play metoodikat kasutatakse nii tavapäraste nõupidamiste paremateks struktureerimiseks (1–10 osalejat), töötubade läbiviimisel (5–20 osalejat) kui ka suurte konverentside korraldamisel (50–500 osalejat).
2009. aastal asutas Marko Rillo SeriousPlayPro.com võrgustiku, millel on tänaseks üle maailma rohkem kui 3000 liiget, kes kasutavad LEGO Serious Play metoodikat eri valdkondades: äri, innovatsioon, haridus, riigikorraldus, meditsiin jt. SeriousPlayPro liikmed korraldavad üle maailma üritusi, kus nad jagavad oma kogemusi, koolitavad uusi LEGO Serious Play metoodikat kasutavaid moderaatoreid ja ühtlasi viivad läbi teadustööd.
Marko Rillo on 2010. aastal LEGO Serious Play metoodika abil juhtinud Eesti arenguvisiooni sõnastamist 2018. aastani (valmis Eesti Arengufondi tellimusel). Ta on LEGO Serious Play metoodika abil modereerinud arutelusid paljudes riigiasutustes, rahvusvahelistes organisatsioonides, Fortune 500 firmades ja alustavates ettevõtetes.
2010. aasta alguses tutvustas Marko Rillo mängulisuse kasutamist igapäevatöös TEDxTartu konverentsi ettekandes "Lipsuga liivakasti".
Isiklikku
Marko Rillo mängis aastatel 1993–1995 ansamblis D-Gän süntesaatorit ja oli taustalaulja.
Julio
Julio on hispaania mehenimi. Sarnast päritolu on näiteks ka Julio.
Orest Perov
Orest Perov (14. august 1908 Peterburi – 12. märts 1992 Ternopil, Ukraina) oli Venemaa, Eesti ja Ukraina arstiteadlane ja hügieenik.
Elulugu
Orest Perov oli venelane ja veterinaari poeg.
Lõpetas 1932 Leningradi Zooveterinaariainstituudi ja 1941 Leningradi II Medinstituudi, meditsiinikandidaat (1949, Leningradi Pediaatriainstituut), väitekiri "Некоторые черты самобытной русской медицины допетровской эпохи", meditsiinidoktor (1957, Leningradi Töövõime Ekspertiisi Instituut), väitekiri "Гигиена и санитарная техника в России IX–XVII вв". Oli 1933–36 Tervishoiu rahvakomissariaadi sanitaar-bakterioloogilise labori sanitaarinspektsiooni juhataja, 1941–45 Nõukogude armees arst, 1946–49 Leningradis Meditsiinikooli õpetaja, 1949–52 Leningradi Pediaatriainstituudi hügieeni kateedri assistent, 1953 TÜ hügieeni kateedri vanemõpetaja, 1954–58 kateedri juhataja, dotsent, 1958–73 Ternopoli Meditsiiniinstituudi professor, hügieeni kateedri juhataja; aastast 1973 pensionil.
Linnaturism
Linnaturism on turismivorm, kus turismiteenuste pakkumine on linnakeskkonnas (näiteks ostureisid, kultuuriüritused). Linnaturismil on palju eesmärke, kuid peamisteks on külastada muuseume, kunstigaleriisid, kirikuid, pilvelõhkujaid, ajaloolise väärtusega ehitisi, mälestusmärke ja muud seesugust. See turismivorm on seotud ka kultuuriturismiga, külastades festivale, kontserte, paraade, konverentse või ööklubisid. Paljud inimesed ühendavad linnaturismi ka ostureisidega, eriti maakohtadest või väiksematest linnadest pärit külastajad.
Ajalugu
20. sajandi alguses edenes linnaturism turismivormina, eriti Ameerika Ühendriikides tõusis turism märgatavalt ja elanike seas muutus teiste linnade külastamine ja uute kogemuste saamine üha populaarsemaks. 1980. aastatel hakati ka linnaturismi rohkem uurima ja ka odavamad lennupiletid edendasid antud turismiliiki veelgi, näiteks pidid Euroopa linnad oma turundust hakkama rohkem arendama uue toote – linnapuhkuse – ümber.
Linnaturism Eestis
Eestis on kõige populaarsemaks linnaturismi sihtkohaks pealinn Tallinn. Tallinnas on säilinud keskaegset kultuuri ja arhitektuuri, mida mujal maailmas väga ei leidu. Samuti leidub seal tegevust ja vaatamisväärsusi kõikidele inimestele, näiteks noorematele turistidele pakub huvi tänapäevane Telliskivi Loomelinnak, mis on Eesti suurim loomekeskus. Seal leidub stuudioid, kunstikontoreid, ateljeesid ja muud seesugust. Samuti leidub seal disaini- ja sisekujunduspoode ning palju kohvikuid ja restorane. Õhtuti saab külastada meelelahutuskeskusi nagu Vaba Lava Teater ning Sõltumatu Tantsu lava. Teisalt leidub Tallinna kesklinnas näiteks 17. sajandil rajatud Bastioni Käike, mida kasutasid tol ajal sõdurid. Tänapäeval saavad turistid seda giidiga külastada ning seal leidub tegevust igas vanuses külastajale.
Linnaturism maailmas
Maailma seisukohalt on populaarsemad linnaturismi sihtkohad just suured metropolid, kus leidub igaühele midagi huvipakkuvat, näiteks London, Pariis ja New York. Näiteks Londonis käib iga aasta umbes 30 miljonit turisti üle kogu maailma ning nad jätavad linna 15 miljonit naela aastas. Populaarsemateks sihtkohtadeks on Buckinghami palee, Green Park, muuseumid nagu Victoria ja Alberti Muuseum ja Briti Muuseum. Londonis leidub tegevust igale külastajale. Ka reisifirmad on järjest enam hakanud edendama linnaturismi ning selle kultuuriturismiga ühendamist. Reisikorraldajad on kokku pannud pakettreise, mis sisaldab külastusi kindlas linnas ning samuti ka linnade ringreise mõnes riigis või mandril ja turiste võtavad vastu giidid, kes tutvustavad külastajatele linna.
Kiekko-Espoo
Kiekko-Espoo on Soome jäähokiklubi, mis tegutseb Espoos. Klubi mängib Soome tugevuselt teises liigas Mestis.
Eirenis occidentalis
Eirenis occidentalis on Colubridae sugukonna eirenise perekonna maoliik.
Levila
Neid võib kohata Türgis ja Iraanis.
Kirjandus
Selles artiklis on kasutatud prantsuskeelset artiklit fr:Eirenis occidentalis seisuga 12.01.2016.
Kehra palvela
pisi|Kehra palvela Kreutzwaldi 1 Kehras Foto: Ave Maria Mõistlik, 4. september 2019 Kehra palvela on Harju maakonnas Kehras asuv baptistide palvela.
Palvela valmis 1990 endise Kehra sovhoosi kontor-klubi (projekteerinud Vilen Künnapuu) ümberehitamise tulemusena. Enne seda kasutas Kehra baptisti kogudus Raja tänaval 3 asunud palvelat.
Nabala külanõukogu
Nabala külanõukogu oli külanõukogu Eesti NSV-s aastatel 1945–1964.
Külanõukogu moodustati 1945 augustis Harjumaal Tõdva vallas. Külanõukogu keskus asus Nabala-Mõisa külas.
Seoses maakondade ja valdade likvideerimise ning maarajoonide moodustamisega arvati Nabala külanõukogu 1950 septembris Harju rajooni koosseisu.
1954. aasta seisuga tegutsesid Nabala külanõukogu piires "Rahva Võidu", "Bolševiku" ja "Terase" kolhoos ning Raku sovhoos.
1964 novembris Nabala külanõukogu likvideeriti. Endise Kurtna ja Nabala külanõukogu territooriumil moodustati Saku külanõukogu.
Astoria
pisi|[[Vabaduse väljak|Võidu väljak (praegune Vabaduse väljak) 1974. aastal. Vene Teatri hoonel on näha ka restoran Astoria silt]] Astoria on restoran ja kasiino Tallinnas Vene Teatri keldris. Selle aadress on Vabaduse väljak 5.
Restoran avati 1930. aasta veebruaris nimega Dancing-Palace Gloria.
Aavo Kuslapuu
Aavo Kuslapuu (9. oktoober 1953 Viira – 28. aprill 2010 Tartu) oli eesti elektroonik ja informaatik.
Astoria
1990. aastast kuulub restoran OÜ Astoriale.
Aavo Kuslapuu
Ta lõpetas õpetas 1973. aastal Tallinna Polütehnikumi elektronarvutusmasinate ja -seadmete erialal ning 1982. aastal Tallinna Tehnikaülikooli elektroonikainsenerina.
Ta töötas pikka aega Zooloogia ja Botaanika Instituudis matemaatikute töörühmas ning ehitas üles instituudi infotehnoloogilise struktuuri. Samuti osales ta Eesti elurikkuse andmebaasi väljatöötamises.
Lembi
Lembi on naisenimi.
2019. aasta seisuga oli see Eestis esinemissageduselt 490. naisenimi. 1. jaanuari 2019 seisuga oli Eestis eesnimi Lembi 219 naisel.
Lokaalne muutuja
Lokaalne muutja ehk lokaalmuutuja on informaatikas muutuja, mis on kättesaadav ainult piiritletud programmiosas, näiteks alamprogrammis.
Kuna lokaalsed muutujad omavad tähendust ainult ühe alamprogrammi piires, siis saavad mitu erinevat alamprogrammi kasutada sama nimega lokaalseid muutujaid. Globaalsed muutujad on seevastu igale alamprogrammile ühised. Lokaalsed muutujad vähendavad riski, et mitu erinevat programmilõiku muudavad samal ajal üksteise teadmata muutuja väärtust.
Enamasti salvestatakse lokaalsed muutujad pinumällu.
Tudrik
Tudrik (Myagrum) on taimeperekond ristõieliste sugukonnas.
Kaili Viidas
Kaili Viidas (sündinud 20. mail 1984 Tallinnas) on eesti näitleja ja lavastaja.
Samael (ansambel)
Samael on Šveitsi black metal, industrial metal bänd, mis tegutseb aastast 1987.
Kaili Viidas
Ta on lõpetas 2003. aastal Gustav Adolfi Gümnaasiumi hõbemedaliga ja 2007. aastal Viljandi Kultuuriakadeemia näitleja erialal (cum laude). Tema teoreetilise lõputöö teema oli "Näitleja ja mängu suhe teatris ja ühiskonnas". Alates 2011. aastast õppis ta Pärnu Saksa Tehnoloogiakoolis multimeedia kujundaja erialal. Ta on end täiendanud ka teatri ja psühholoogia õppestuudios AlterEgo ja Tiiu Luhti Grimmikoolis.
Samael (ansambel)
Djskograafia
Stuudioalbumid
Kaili Viidas
Kaili Viidas on alates 2007. aastast Endla teatri näitleja ja lavastaja. Kuulub Eesti Näitlejate Liitu.
Kaubamärgi Little Dots Films all on ta koos tunnustatud lastefotograafi Katrina Tangiga loonud lühivideosid.
Rollid Endlas
2007:
2008:
2009:
2010:
2012:
2014:
Rollid mujal
2005:
2006:
2007:
2013:
Lavastused Endlas
2012 – "Seljatas sada meest" – autor Andres Ehin; lavastaja Kaili Viidas; dramatiseerija Triinu Ojalo; kunstnik Mari Ann Ahas Peaosades: Triin Lepik ja Kaire Vilgats. Teistes osades: Carmen Mikiver, Sepo Seeman, Jüri Vlassov, Jaanus Mehikas, Tambet Seling Esietendus 5. juulil Pärnu Vanalinna Põhikooli võimlas
Lavastused mujal
2013 – "Totu kuul" – autor Nikolai Nossov; lavastaja Kaili Viidas; dramatiseerijad Sven Karja ja Kaili Viidas. Osades: Priit Strandberg, Rein Pakk, Ragne Pekarev, Ott Sepp, Aivar Kallaste, Jaanus Tepomees, Hendrik Vissel. Esietendus 16. novembril 2013 Vanemuise väikses majas
Tarmo Jüristo
pisi|Tarmo Jüristo 2014. aasta [[Arvamusfestivalil.]] pisi|Tarmo Jüristo 2022. aasta Arvamusfestivalil Tarmo Jüristo (sündinud 15. augustil 1971) on eesti kodanikuaktivist ja kolumnist, 2016. aasta augustist 2020. aasta detsembrini oli ta mõttekoja Praxis juhatuse esimees.
Ta lõpetas 1993. aastal Tartu Ülikooli majandusteaduskonna rahanduse ja krediidi alal ning on töötanud panganduses. 2015. aasta seisuga oli ta Tallinna Ülikooli kultuuriuuringute doktorant.
2012. aasta novembris oli ta üks avaliku pöördumise "Harta 12" algatajaist.