Brandon_Warmke
Andestuse majanduslik mudel
Majanduslik mudel väidab, et andestuse võrdlemine võla kustutamisega võimaldab andestust paremini mõista. Vaasi näites ei nõua omanik kogemata lõhutud vaasi kinnimaksmist (rahaline andestus). Pettuse näites antakse ülekohtune petmine, mille tõttu ohver ei saanud last koolist ära tuua, andeks (moraalne andestus). Vaasi näites tekib esiteks rahaline võlg (kuigi moraalset võlga ei ole). Teiseks, lõhkujal tekib rahaline kohustus (osta samasugune vaas või kui vaas on haruldane, siis vaas kinni maksta ja lisada valuraha.) Kolmandaks, nüüd võib omanik võla andeks anda, öeldes, et lõhkuja ei pea maksma. Sellega ta loobub õigusest edaspidi kahjutasu nõuda. Omaniku andestus ei pruugi küll kõike arvestades lõhkujat vabastada kohustusest tagasi maksta: näiteks võib olla seadus, mis selleks kohustab. Ka pettuse näites on kolm punkti: esiteks, pettus on sündmus, mis tekitab moraalse võla; teiseks, petjal tekib moraalne kohustus ohvri suhtes (oma teost aru anda, andeks paluda, heastada või hüvitada). Kolmandaks, ohver võib nüüd pettuse andeks anda. See andeksandmine ei pruugi kõike arvestades petjat vabastada kohustusest näiteks andeks paluda või kahju heastada: näiteks võib olla moraalne kohustus ohvrilt andeks paluda. Kuid moraalne andestaja loobub õigusest nõuda näiteks andekspalumist või hüvitamist. Seda sarnasust on mitu filosoofi (näiteks Paul Twambley, Richard Swinburne, Peter Digeser (Political Forgiveness), Linda Radzik), kuid seda sarnasust pole täpselt selgitatud. (Kõige täpsema selgituse on andnud Swinburne. Ta mainib kohustust teha midagi võla tasumiseks ning ütleb, et niivõrd kui süü on analoogne võlaga, saab seda kõrvaldada kas süüdlase teoga, mis selle asub, või ohvri teoga, mis võtab hüvitise. Aga sellest jääb mulje, et moraalne andestus on Swinburne'i järgi tasu vastuvõtmine, mitte võla andestamine või tühistamine. Warmke meelest ei ole süü võlaga analoogne: moraalset võlga saab kaotada, süüd mitte.) Tuleb eristada andestamise praktikat ja andestussündmust, mis on selle saadus. Eespool on võrreldud praktikaid. Praktika hõlmab hoiakuid ja käitumisi, mis lähtuvad ühistest üldistest mõistetest ja normidest. Saadus võib olla protsess. Saadust võib pidada praktika eesmärgiks, kuid see ei ammenda kogu praktikat, sest andestus nõuab loomu poolest teatud laadi ajalugu. Näiteks kuulub andestuse juurde, et reageeritakse millelegi, mida andestatakse. (Aurel Kolnai ("Forgiveness") väidab, et andestamiseks tuleb eeldada, et on leidnud aset moraalne haavamine. Charles Griswold (Forgiveness: A Philosophical Explanation) väidab, et andestus eeldab, et andestaja meelest on tegija teinud midagi väära ning on selle eest moraalselt vastutav. Angela M. Smith ("On Being Responsible and Holding Responsible") nõuab, et andestaja oleks juba võtnud tegijat laiduväärsena.) Selleks et majanduslik mudel oleks valgustav, pole tarvis üksühest vastavust moraalse ja majandusliku andestuse kõigi punktide vahel. Jutt on ainult ühisest kolmesest struktuurist ning sellest, et see aitab andestuse teatud aspekte mõista. Loomulikult on ka disanaloogiaid. Küsimus on selles, kas mudelist on kasu disanaloogiatest hoolimata. Majanduslik mudel on ka üsna plastiline, sest ta jätab hulga küsimusi moraalse andestuse loomuse ja normide kohta vastamata. Näiteks ta ei ütle, milline käitumine saab võla tekitada. Seda peab ütlema moraalse vastutuse teooria. Ta ei ütle ka konkreetselt, millised kohustused pahategijal ohvri vastu tekivad. Seda peab ütlema moraalsete kohustuste teooria. Mudel ei anna ka andestuse piisavaid ja tarvilikke tingimusi. Selleks on tarvis andestuse loomuse teooriat. (Seda võib võrrelda näiteks vaba tahte hargnevate teede mudeliga (Peter van Inwagen, Metaphysics): vaba tegevus eeldab alternatiivseid võimalusi. Aga sellisest arusaamast ei tulene ükski konkreetne metafüüsiline vaade vaba tahte kohta. Või võtame Michael McKenna (Conversation and Responsibility) väite, et moraalse vastutuse praktikaid ja hoiakuid saab mõista pädevate kõnelejate vestluse kaudu. See väide jääb neutraalseks näiteks laituse ja kiituse loomuse asjus ja selle asjus, kas vaba tahe ja vastutus eeldavad indeterminismi. Mudel võib olla valgustav ka juhul, kui see jääb paljude lähedaste tähtsate küsimuste suhtes neutraalseks.) Mudel peab siiski ütlema midagi selle kohta, milles moraalse võla andestamine seisneb. Warmke pakub kaks asja. Esiteks, vaasi näites saab omanik vabastada vaasi lõhkuja teatud kohustustest, ja ka moraalse võla andestamise puhul saab andestaja muu hulgas vabastada pahategija teatud isiklikest kohustustest. Dana Nelkini ("Freedom and Forgiveness") järgi andestus sellepärast ongi võla kustutamine, et see muu hulgas võib teatud kohustustest vabastada. Tema arvates võlgneb pahategijale selliseid asju nagu andekspalumine ja kahetsus. Ei pea väitma, et ohver peab pahategija vabastama kõigest, mida võib kohustuseks pidada (näiteks hüvituse pakkumisest või andekspalumisest). Igatahes saab ta pahategija vabastada isiklikest kohustustest tema vastu. (See, kellele andestatakse, tunneb tavaliselt teatud laadi kergendust. Üks selle allikas on see, et ohver teda enam teatud moel ei kohtle või vaata, näiteks ei laida. Teine aga on teadmine, et ta ei pea enam kohtlema ohvrit sellena, kellele ta on liiga teinud. Kuigi ta tunneb end süüdi ja tunnistab kahju, mida ta on teinud, võib talle olla koormav see, et ta on oma ohvrile võlgu. Warmke meelest on üks loomulik seletus, miks andestus vabastab võlguolemise koormast, see, et pahategija vabaneb teatud isiklikest kohustustest.) Vaasi näites andestas omanik majandusliku võla, loobudes sellega teatud õigustest, näiteks nõuda tasumist ja kritiseerida mittetasumist. Ka moraalse võla andestamise puhul loobutakse teatud õigustest laita, kohelda viisil, mis on tavaliselt laituse ilming, nagu sõbraks olemisest loobumine, noomimine ja hukkamõistmine, andekspalumise ja hüvituse nõudmine. See ei tähenda, nagu pahategija poleks enam laiduväärne (sinna ei saa ohver midagi parata). Pole lihtne täpselt öelda, millistest laitmisõigustest andestamisega loobutakse. Igatahes pärast andestust ei tohiks enam nõuda andekspalumist või hüvitust ega tegu nina peale visata, et teine tunneks end halvasti või selleks, et nägeluses peale jääda. On aga usutav, et ohvrile jääb õigus (kohasel viisil ja kohases kontekstis) teo vastu protestida ja õigus keelduda suhtes ära leppida. Piir sõltub arvatavasti kontekstist – muu hulgas suhte iseloomust, teo tõsidusest ning andekspalumise ja südamemuutuse siirusest, kuid on igatahes olemas.