cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Saksa-Rooma riik
Friedrich I Barbarossa valitsusaeg
Aastal 1156 lähenes Hohenstaufenist keiser Friedrich I Welfidele. 1156. aasta Riigipäeval Regensburgis sunniti Heinrich Jasomirgott Baieri hertsogkonnast Saksimaa hertsogi Heinrich Lõvi kasuks loobuma. Kompensatsiooniks ülendati Babenbergide Austria markkrahvkond võrdseks Saksa-Rooma riigi Austria hertsogkonnaks. Friedrich I nimetas 1156. aastal oma noorema venna Konrad der Stauferi esimeseks pärilikuks Reini pfaltskrahvkonna pfaltskrahviks (1156–1195). Reini pfaltskrahvkonna valdusega liidetud territooriumid algasid Hohenstaufenite valdustest Frangimaal ja Reinimaal (Hohenstaufenite muud harud said valdusi Švaabimaal, Franche-Comté ja nii edasi). Suur osa sellest oli nende keiserlikelt eelkäijatelt, Saali keisritelt, ja osa Konradi emapoolsetelt eelkäijatelt Saarbrückenist. Aastal 1195 läks Pfalz Staufeni krahvi pärija Agnese abielu kaudu Welfidele. 13. sajandi algul langes territoorium Welfi pärija Agnese abielu kaudu Wittelsbachi Baieri hertsogitele, kes olid ka Baieri pfaltskrahvid.
Itaalia sõjakäigud
Saksa-Rooma keiser Friedrich I sooritas sõjaretki Itaaliasse eesmärgiga Saksa-Rooma riigi keiserlikku võimu seal laiendada, tema toetajad said tuntuks kui gibelliinid (Ghibellini). Lombardia Liiga ja selle liitlased, kes kaitsesid Itaalia keskaegsete kogukondade iseseisvust keisri sissetungide vastu, said tuntuks kui gvelfid (Guelfi).
Saksa kuningas Otto I oli vallutanud Itaalia kuningriigi ja krooninud end 962 Roomas Saksa-Rooma keisriks. Sellest ajast alates olid Itaalia kuningad alati ka Saksa kuningad ja Itaaliast sai seega Saksa-Rooma riigi osastiskuningriik, koos Saksa kuningriigi (regnum Teutonicorum) ja – aastast 1032 – Burgundiaga. Üldiselt jättis asjaolu, et monarh viibis peamiselt eemal, veetes oma aja Saksamaal, Itaalia kuningriigi vähese keskvõimuga. Võimuvaakumi täitsid järk-järgult paavst ja piiskopid, samuti üha rikkamad Itaalia linnad, mis haarasid järk-järgult ümbritsevaid maapiirkondi. Pärast keiser Otto III surma aastal 1002 sai üks viimastest Berengari järglastest, markkrahv Arduin, isegi Itaalia krooni ja alistas Kärnteni hertsogi Otto I juhitavad keiserlikud väed.
1045. aastal kuulutati Saksa kuningate võimu all oleva Itaalia kuningriigi põhjaosas asuvas Milanos välja autonoomse valitsusega kommuun ning Milano asus teiste tugevate linnadega nagu Pavia, Cremona, Lodi ja Comoga võitlema ülevõimu pärast Lombardias. 1158. aastal toimus Milano linnas ülestõus, mille keiser Friedrich I Barbarossa maha surus ja nõudis 1158. aasta Roncaglia riigipäeval keisririigi otsest kontrolli Itaalia üle ja alustas Itaalia linnade ametnike (podestà) asendamist enda esindajatega. 1164. aastal moodustasi Verona, Padova, Vicenza linnade ja Veneetsia vabariigi Lombardia Liiga. Liigat toetas ka paavst (1159–1181) Aleksander III, kes soovis näha Friedrich I võimu vähenemist Itaalias.
1154. aastal saabus Friedrich paavsti Hadrianus IV kutsel Itaaliasse võitluseks Roomas võimul olnud kommuuni ja Sitsiilia kuningriigiga ja omavahelistest erimeelsustest hoolimata kroonis paavst Friedrichi 18. juunil 1155 Rooma Peetri kirikus Saksa-Rooma keisriks.
1158. aastal tegi Friedrichi I teise Itaalia sõjaretke, mille käigus septembris piiras ja vallutas ta Milano, Lombardias. 1159. aastal toimus aga linnas ülestõus ja keisrivõimu esindajad aeti ära.
1159. aastal tegi Friedrichi I sõjakäigu ülestõusnud Crema, Brescia ja Milano vastu, allutas need ja hävitas linnad, pagendades linnaelankud.
1163. aastal alustas Friedrichi I sõjakäiku Rooma vastu. 7. septembril 1159 valiti Aleksander III paavstiks. 1159. aasta 7. septembril valis 8 Saksa-Rooma keisrit Friedrich I Barbarossat pooldanud kardinali vastupaavstiks Victor IV, kes pühitseti 4. oktoobril keisri saadiku Wittelsbachi krahvi Otto heakskiidul ametisse. Keiser Friedrich oli skisma puhkemisel esialgu neutraalne, kuid kutsus veebruaris 1160 vastuolude lõpetamiseks Pavias kokku kirikukogu, kus osalesid valdavalt Saksa ja Itaalia piiskopid, kes pidasid legitiimseks paavstiks Victor IV-t, keda seejärel tunnustas ka keiser. Aleksander III pani esmalt kirikuvande alla Victori ja ekskommunitseeris seejärel 1160 Anagni sinodil Friedrichi. 1160. aasta Toulouse'is toimunud kirikukogul osalenud piiskopid tunnustasid paavstina Aleksandrit ja tema rivaal Victor IV mõisteti hukka. Aleksander III siirdus aprillis 1162 Prantsusmaale, kust naasis Rooma novembris 1165, kuid pidi 1167 Friedrichi tõttu minema Beneventosse, sealt edasi Anagnisse ja Veneetsiasse. Friedrich ja Prantsusmaa kuningas Louis VII olid septembris 1162 valmis vahendama skisma osapooli Saint-Jean-de-Losne'is kavandatud sinodil, kuid nende püüded jäid tulemusteta ning Victor IV mõistis 7. septembril 1162 Aleksandri taas hukka, Aleksander mõistis vastupaavsti aga hukka samal aastal Montpellier's toimunud sinodil.
Põhja-Itaalia Veneetsia, Vicenza, Verona ja Padua linnad moodustasid Verona Liiga keisri vastu ning keisril ei olnud piiravalt vägesid nende löömiseks. Victor IV surma järel seni vastupaavsti soosinud valitsejad asusid toetama Aleksandrit. 1165. aastal tegi Friedrichi I sõjakäigu Rooma ja Aleksander III vastu ning tõstis paavstitroonile vastupaavst Paschalis III. 1166. aastal võitis Friedrichi I vastaseid Monte Porzio lahingus, kuid oli seejärel sunnitud vägesid tabanud haiguste tõttu taganema Saksamaale. 1174. aasta septembris alustas Friedrichi I oma viiendat Itaalia sõjaretke, kaasates palgasõdureid Brabantist, surumaks maha pidevad Lombardias toimuvad mässud ja lahendamaks oma tülid paavstiga. Tema nõo hertsog Heinrich Lõvi väed ei võtnud taas keiserlikust sõjakäigust osa. Friedrichi sõjakäigu ajend oli kättemaks ja selle eesmärk oli Lombardia Liiga täielikult hävitada ja paavst Aleksander III kõrvaldada.
1176. aasta 29. mail Friedrich I Barbarossa juhitud Saksa-Rooma riigi vägede ja Lombardia Liiga vahel toimunud Legnano lahingus sai keiserlik armee sai suure kaotuse osaliseks. 1177. aastal sõlmitud Veneetsia rahuga leppisid Friedrich I ja paavst Aleksander III ära. Keiser tunnustas paavsti suveräänsust Kirikuriigi üle, Toscana marki paavsti läänina ja vastutasuks tunnustas Aleksander keisrit kui Keiserliku kiriku ülemisandat.
Lombardia linnadega sõlmis ta 1177. aastal vaherahu ning alles 1183. aastal nõustus Friedrich I Konstanzi rahuga nende õigusega linnade võimukandjaid ise valida. Konstanzi rahuleping valati pronksi. Märgina sellest, et rahu oli tõesti kehtestatud, abiellus 1186. aasta 27. jaanuaril Friedrich I Barbarossa poeg Heinrich VI, hilisem isa järglane tema troonil, Milanos Hauteville dünastia Sitsiilia kuninga Wilhelm II tädi Costanzaga. pisi|Burgundia 12./13. sajandil: {{legend|#ECE87B|Arles'i kuningriik}} {{legend|#D6B68A|[[Burgundia hertsogkond}} {{legend|#E6D3B8|Hertsogkonna sõltlased}} ]]
Burgundia kuningas
Keiser Friedrich I Barbarossa oli aastal 1156 saanud Burgundia kuningriigi läänepiirkonnad kindlalt kätte, abielludes Burgundia krahvkonna pärijanna Béatriceiga ning Itaalia sõjakäigu lõppedes lasi ta end kroonida Burgundia kuningaks 1178. aastal. Kuningriik kasutas märkimisväärset autonoomiat. Riigi ülemkantsleri ametit hoidis Trieri peapiiskop, selle kinnitas 1356. aasta kuldbulla.
Võimuvõitlus Heinrich Lõviga
1142. aastal andis Saksa kuningas Konrad III Saksimaa hertsogi tiitli Welfide dünastiast Heinrich Lõvile (Heinrich XII nime all). Heinrich Lõvi laiendas järk-järgult oma võimu üle Kirde-Saksamaa. Pärast ka Baieri hertsogkonna omandamist, kui Friedrich I Barbarossa püüdis Welfidega leppida ja andis aastal 1156 Welfide Heinrich Lõvile tagasi Baieri, ulatusid Heinrichi valdused rohkem kui kahe kolmandikuni Saksamaast, Alpidest kuni Põhjamere ja Läänemereni välja, tehes temast võimsaima valitseja Kesk-Euroopas. Heinrich Lõvi laiendas Saksa võimu ja kristlust tänapäeva Mecklenburgi ja Pommerisse. Heinrich Lõvi oli oma aja võimsaim Saksamaa vürst, kes soovis saada ka Saksa-Rooma riigi kuninga- ja keisrikrooni.
Friedrichi I viiendast Itaalia sõjaretkest keeldus Heinrich Lõvi osa võtmast. Friedrich ei andestanud Heinrich Lõvile seda, et viimane keeldus talle 1176. aastal appi tulemast. Kasutades ära teiste Saksamaa printside vaenulikkust Heinrichi suhtes, Halberstadti piiskopi kaebust tema valduste hõivamise kohta ning Heinrich Lõvi mitteilmumist riigipäevale, lasi Friedrich 1180. aastal piiskoppide ja printside kohtul tema üle Würzburgis tagaselja kohut mõista, väites, et keiserlik seadus on traditsioonilise saksa õiguse suhtes ülemuslikum. Friedrich lasi Heinrichilt tema maad ära võtta riigivande alla panna ja ta lindpriiks kuulutada. Keiser Friedrich Barbarossa võttis temalt Baieri, Braunschweigi ja Saksimaa valitsemisõiguse. pisi|Welfide valdused Heinrich Lõvi ajal Aastatel 1180–1181 toimus kodusõda Heinrich Lõvi ja keisri Friedrich Barbarossa vahel. Friedrich Barbarossa viis väed Saksimaale, vallutas Braunschweigi, mis oli Heinrich Lõvi Braunschweigi hertsogiriigi pealinnaks, ning piiras Lübeckit. Heinrich Lõvi alistus Friedrich I Barbarossale, kes tagastas talle Braunschweigi valdused. Friedrich I Barbarossa jaotas Saksimaa mitmeks tosinaks otse keisrile alluvaks territooriumiks, andes territooriumi sellele oma liitlasele, kes oli selle varem Heinrich Lõvilt või tema allesjäänud toetajailt vallutanud. Aastal 1181 tükeldati vana Saksimaa hertsogkond Gelnhauseni riigipäeval paljudeks väikesteks osadeks.
Ida-Saksimaa sai Anhalti krahv Bernhard, kes aastal 1180 sai ka Saksimaa hertsogi tiitli. Lääne-Saksimaa suurim jagu anti Vestfaali hertsogkonnana Kölni peapiiskopile. Saksidest piiskopid, kes olid enne seda vallanud suveräänset võimu oma territooriumitel, kuigi Saksimaa hertsogi eestkoste all, saavutasid sõltuvuse ainult keiserlikust valitsusest; sama juhtus ka suure arvu ilmalike krahvkondade ja linnadega. Baieri hertsogkonna ja territooriumi andis Friedrich I Barbarossa Wittelsbachi dünastiast Otto I-le. Steiermargi mark sai Steiermargi hertsogkonnaks Friedrich I valduses.
pisi|Saksamaa ja [[Põhja-Itaalia alad 1477]]
pisi|[[Habsburgide impeerium enne 1526. aastat. Lilla (Kastiilia), punase (Aragón) ja tumekollasega (Burgundia) on tähistatud Saksa-Rooma keiser (1520/1530–1556) Karl V võimuala, kollasega tema venna Austria ertshertsogi (1521–1564) Saksa kuninga (1531–1564) ning Böömi ja Ungari kuninga (1526–1564) Ferdinand I valdused]] pisi|[[Habsburgide monarhia valduste laienemine Euroopas]]
Friedrich II valitsusaeg
Saksa-Rooma keisri Otto IV vastuolude tõttu Rooma paavstiga valiti Saksa vürstide poolt 16-aastane Friedrich 1211. aastal Saksa kuningaks, ta krooniti 1212. aastal ja sai ka paavsti toetuse. Et Friedrich II resideeris Sitsiilia kuningriigis, jäi tema võim Saksamaal aga ka seejärel ebakindlaks. Sestpeale piirdus Saksa-Rooma keisri ja Saksa kuninga võim ta otseste valdustega ja mõningate endiste riigimaade jäänustega. 1215. aastal krooniti Friedrich uuesti ja et Otto sai Prantsusmaa kuninga Philippe II vastu Bouvines' lahingus lüüa, õnnestus Friedrichil ka tegelik võim Saksamaal üle võtta. 1220. aastal krooniti ta ka Saksa-Rooma keisriks.
Kuigi Friedrichi valdused paiknesid peamiselt Saksamaal, veetis ta seal vähe aega. Juba 1220. aastal lasi ta oma poja Heinrichi Saksa kuningaks kroonida ning siirdus tagasi Sitsiiliasse, asudes õukonnaga Palermos.
Karl IV valitsusaeg
Luksemburgi dünastiast keiser ja Böömi kuningas (Karel) rajas valitses Böömimaa pealinnast Prahast impeeriumi. Praha õitseaeg oli 14. sajandil, mil sellest sai Saksa-Rooma riigi keskus. Karl IV laiendas valdusi: liideti Ülem-Lausitz, endine Lausitzi mark, Brandenburgi kuurvürstkond, liidendas oma pärusvaldustega (Luksemburgi krahvkonna ja Tšehhi kuningriigiga) Sileesia, Brandenburgi, osa Saksimaast, Tüüringist ja Alam-Lausitzist.
Maximilian I valitsusaeg
Augsburgi Riigipäeval loodi Keisririigi reformi osana 1500. aastal kuus ringkonda: Baieri, Švaabi, Ülem-Reini, Alam-Reini-Vestfaali, Frankimaa ja Saksi ringkond. Algselt jäid Habsburgi dünastia ja kuurvürstide territooriumid ringkondadest väljapoole. Aastal 1512 organiseerisid Trieri ja Kölni Riigipäevad need maad nelja uude ringkonda: Austria, Burgundia, Ülem-Saksi ja Kuur-Reini ringkond, sealhulgas vaimulikud kuurvürstkonnad Mainz, Köln ja Trier ning ilmalik Kuurpfalz. Need olid regionaalsed grupid enamusest (kuid mitte kõigist) erisugustest keisririigi riikidest kaitse, keiserliku maksustamise, müntimise järelevalve, rahuhoidmise funktsioonide ja avaliku julgeoleku eesmärkidel. Igal ringkonnal oli oma parlament, tuntud kui Kreistag ("Ringkonnapäev"), ja üks või mitu juhti, kes koordineerisid ringkonna asju. Mitte kõiki keisririigi territooriume ei arvatud keisririigi ringkondadesse, isegi mitte pärast 1512. aastat; Tšehhi krooni maad arvati välja, nagu ka Šveits, keiserlikud läänid Põhja-Itaalias, riigirüütlite maad ja mõned muud väikesed territooriumid nagu Jever.
Karl V valitsusaeg
Karl V, Saksa-Rooma riigi valitseja 1519–1556, keisri alates 1530. aastast, Aragóni ja Kastiilia (hilisema Hispaania) kuningas (Carlos I nime all) 1516–1556 (Kastiilia kuningaks sai ta ametlikult alles pärast oma nõdrameelse ema Juana surma 1555, kuid tegelikult valitses alates 1516), Saksa kuningas 1519–1531, Itaalia ja Napoli kuningas (Carlo IV), Burgundia hertsog (Charles II) (1506–1555) ja Austria ertshertsog, Austria valitseja aastatel 1519–1521 ajal jõudis Habsburgide dünastia oma võimsuse tipule. pisi|Keisririigi alad 1781. aastal
Ferdinand I valitsusaeg
Ferdinand I, roomlaste kuningas aastast 1531, on Habsburgide dünastia (aastast 1745 Habsburgid-Lotringid) Austria haru rajaja, mis Austria ertshertsogitena ja Böömimaa kuningatena valitses Saksa-Rooma riiki kuni selle lõpetamiseni aastal 1806. Saksa kuningaks lasi Karl Ferdinandi valida 1531. aastal, aasta pärast esimese keisriks kroonimist, et kindlustada Saksa-Rooma troonil Habsburgide järjepidevus. Ferdinand sai Saksa-Rooma keisriks pärast Karl V troonist loobumist 1556. aastal, ühtlasi jagati ka lõplikult Habsburgide impeerium, Karli valitsetud alad (Burgundia jäänused ja Hispaania ning Itaalia valdused) läksid Karl V pojale Felipe II-le, Ferdinandile jäid Austria, Böömimaa ja Ungari.
Habsburgide monarhia
Habsburgide monarhia kattis territooriumi, mida Habsburgide dünastia noorem Austria haru (1278–1780) ja siis järglasdünastia Habsburgid-Lotringid (aastast 1780) valitsesid aastatel 1526 – 1867/1918. Keiserlik pealinn oli Viin. Aastatel 1804–1867 valitsesid Habsburgid Austria keisririiki ja aastatel 1867–1918 Austria-Ungarit. Habsburgide dünastia pea oli tavaliselt ka Saksa-Rooma riigi valitseja aastast 1440 kuni selle lõpetamiseni aastal 1806.
Aastatel 1618–1648 peeti põhiliselt Saksa-Rooma riigi territooriumil Kesk-Euroopas kolmekümneaastane sõda, kus osales enamik Euroopa riike. Sõjal oli palju põhjuseid, kuid üheks peamiseks oli konflikt protestantismi ja katoliikluse vahel, mistõttu seda on peetud viimaseks suureks ususõjaks Euroopas.
Hispaania pärilussõda
Hispaania pärilussõda (1701–1714) oli 18. sajandi alguspoole suurimaid sõjalisi kokkupõrkeid Euroopas, milles osalesid peaaegu kõik toonased Euroopa suurriigid. Hispaania pärilussõja põhjustas Saksa-Rooma keisri Leopold I ja Prantsusmaa kuninga Louis XIV vaheline vastuolu küsimuses, kes peaks pääsema Hispaania troonile pärast viimase Habsburgide soost Hispaania kuninga järglasteta Carlos II surma.
Hispaania kuningas Carlos II oli pärandanud oma valdused Bourbonide dünastia Louis XIV pojapojale Philippe'ile, kes Hispaania kuningana võttis hispaaniapärase nimekuju Felipe V. Saksa-Rooma keiser Leopold I aga soovis Hispaania troonil näha endiselt Habsburgide soost kuningat ning alustas sõda Louis XIV Prantsusmaa vastu. Saksa-Rooma vägede poolel astusid sõtta ka teised Prantsusmaa ülemvõimupüüdlusi piirata soovivad Euroopa suurriigid: Suurbritannia kuningriik, Hollandi vabariik, Portugali kuningriik, Preisi kuningriik ja Savoia hertsogkond. Prantsusmaa ja Hispaania poolel sõdisid katoliikliku Baieri hertsogkonna väed. Lahingud toimusid mitmel pool Euroopas, peamiselt Madalmaades, Itaalias ja Hispaanias. Sõja tulemusena jäi Hispaania troon küll Bourbonide soost Felipe V-le. Lombardia (kaasa arvatud Milano) ning Hispaania Madalmaad (Belgia) läksid Püha Rooma riigi koosseisu (Austria keisri võimu alla).
Austria pärilussõda
pisi|Euroopa 1748. aasta Aacheni rahu järgsetel aastatel
Aastatel 1740–1748 toimunud Austria pärilussõda kaasas enamiku Euroopa riikidest lahendama küsimust Habsburgide valduste pärimisest Karl VI tütre Maria Theresia poolt. Sõda algas ettekäändel, et Maria Theresia oli kõlbmatu pärima oma isa Karl VI Habsburgide troone, kuna Saali tavaõigus välistas kuningliku pärimise naise poolt – kuigi tegelikult oli see mugav vabandus Preisimaa ja Prantsusmaa poolt Habsburgide võimu vaidlustamiseks. Austriat toetasid traditsioonilised Prantsusmaa vaenlased Suurbritannia ja Hollandi Vabariik, samuti Sardiinia kuningriik ja Saksimaa kuurvürstiriik. Prantsusmaa ja Preisimaaga oli liidus Baieri kuurvürstkond.
Austria pärilussõda lõppes Aacheni rahuga. Maria Theresia ja Austria elasid üle status quo ante bellum, ohverdades vaid Austria Sileesia territooriumi, mille Austria loovutas Preisimaale. Sõja lõpp pani alguse ka Saksa dualismile Preisimaa ja Austria vahel, mis õhutas lõpuks Saksa rahvuslust ja viis Saksamaa ühendamiseni.
Rosella
Rosella on endine Soome laevakompanii Viking Line parvlaev, mis on ehitatud 1980. aastal Wärtsilä Turu laevatehases Turus.
Alates 30. maist 2008 kuni 8. jaanuarini 2023 sõitis laev liinil Mariehamn–Kapellskär. Kuni 28. aprillini 2008 – Viking Line'i uue kiire parvlaeva Viking XPRS tulekuni – sõitis laev Tallinna–Helsingi liinil.
Aastal 2022 teatas Viking Line, et müüb laeva 11 miljoni euro eest Kreeka ettevõttele Aegean Sealines Maritime Co. ning reisiparvlaev lõpetas Läänemerel seilamise 8. jaanuaril 2023. Laeva uus nimi on Anemos.
Helitehnika
Helitehnika ehk audiotehnika on tehnika haru, mis tegeleb helide (heli- ehk audio- ehk akustiliste signaalide) ülekandmise, salvestamise, tekitamise, muundamise ja (taas)esitamisega.
Helitehnika hõlmab mitmeid valdkondi:
Helitehnika valdkonda kuuluvad samuti akustilised mõõtmised ja psühhoakustilised uuringud ning audioloogias kasutatavate vahendite arendamine.
Peamised helitehnikavahendid
Helitehnika alla kuuluvateks võib lugeda ka need audiosignaali töötluse vahendid, milles kasutatakse mittelineaarseid efekte (elektrikitarride efektiseadmed jms). Kasutamist on leidnud ka magnetilise helisalvestuse vahendid näiteks tehisliku reverberatsiooni ja tehiskaja tekitamiseks (nn kajamasinad). Ajalooliselt põhinevad need analoogelektroonikal, kuid tänapäeval teostatakse digitaalse signaalitöötluse vahenditega.
Kliimakaart
Kliimakaart on kaart, mis on koostatud kliimanäitajate alusel.
Kliimakaardil kujutatakse tavaliselt samajoonte abil kliimaelementide keskmisi (jaanuari või veebruari ja juuli keskmist õhutemperatuure), summaarseid väärtusi (aastane sademete hulk), äärmusväärtusi (kõrgeim ja madalaim õhutemperatuur) jne.
Kliimavöötmete kaardil kujutatakse kliimavöötmeid ja valitud, iseloomulike kohtade kliimadiagramme.
Maailma atlases on tavaliselt järgmised kliimakaardid:
Eesti atlases (2004) on kaartide valik suuremgi.
2003. aasta Eurovisiooni lauluvõistlus
Eurovisiooni Lauluvõistlus 2003 oli 48. Eurovisiooni lauluvõistlus. See toimus 24. mail 2003 Skonto Hallis Riias Lätis. Õhtujuhid olid Marie N (2002. aasta Eurovisiooni lauluvõistluse võitja) ja Renārs Kaupers, kes on Läti bändi Brainstormi solist. Brainstorm jäi 2000. aasta Eurovisiooni lauluvõistlus kolmandaks. See oli teine kord, kui Eurovisiooni lauluvõistlus juhtisid kaks endist osalejat. Esimene kord toimus see aastal 1991. 2003. aasta Eurovisiooni võitis Türgi esineja Sertab Erener lauluga "Everyway that I can". Sertab Erneri laul oli tüüpiline Türgi poprütmiga laul. 2003. aastal laulis Türgi esimest korda Eurovisiooni ajaloos inglise keeles.
Kõige skandaalsem osaleja oli Venemaa duett t.A.T.u., kellel oli juba enne Eurovisiooni lauluvõistlust suur edu Euroopas. Lauluvõistlusel nad katkestasid proovid ühe laulja haigestumise tõttu. Enne seda oli t.A.T.u. lubanud šokeerivat esinemist, kuid nüüd jäi see ära. t.A.T.u. oli kõige suurem favoriit, kuid kokkuvõttes jäi ta võitjast taha vaid kolme punktiga ja tuli kolmandaks.
Hääletamisprotseduuri lõpus, enne viimase punktiandjariigi Sloveenia eel, oli võimalus võita kolmel riigil: Türgil, Venemaal ja Belgial. Sloveenia kinnitas Türgi võitjaks, andes Türgile kümme punkti. Kaksteist punkti andis Sloveenia küll Venemaale, kuid see ei tõstnud Venemaad esimeseks.
Suurbritannia duol Jeminil ei õnnestunud teenida mitte ühtegi punkti.
Venemaa protesteeris lõpptulemuste üle. Iiri televaatajate hääletus ebaõnnestus ja Iirimaa otsustas kasutada žüriid. Žürii ei andnud nii Venemaale kui ka Türgile mitte ühtegi punkti. Žürii kasutamine rahvahääletuse ebaõnnestumisel on Euroopa Ringhäälingute Liidu reeglite järgi täiesti lubatud.
Elektroakustika
Elektroakustika on akustika haru, mis tegeleb helivõnkumise muundamisega elektrivõnkumiseks ja vastupidi. Elektroakustika valdkonda kuulub võimalikult väikeste moonutustega elektroakustiliste muundurite loomine. Peamised elektroakustilised muundurid on mikrofonid ja valjuhääldid.
Kolm risti
Kolm risti on märk, mida kirjaoskamatud kasutavad allkirja asemel.
Elektroakustika
Elektroakustika tekkis 19. sajandi lõpus ja muutus iseseisvaks tehnikaharuks 20. sajandi esimesel poolel, kui elektroakustilisi muundureid hakati laialdaselt kasutama.
Kolm risti
Balti Eraseaduse § 3038 kohaselt pidid kirjaoskamatud kristlased allkirja asemel omakäeliselt dokumentidele kirjutama kolm risti (†††). Asjast mittehuvitatud kolmas isik pidi kolmele ristile lisama nende kirjutaja nime koos märkusega tema kirjaoskamatuse kohta ja oma allkirja. Kolme ristiga kirjutatud allkirja võis tõestada ka ametiasutus või notar.
Kirjaoskamatutel juutidel oli vastavaks märgiks kolm nulli (000).
Saksa korporatsioonides märgitakse allkirjale lisatud ühe, kahe või kolme ristiga ametikohti.
Vingugaas
Vingugaas ehk süsinikmonooksiid ehk süsinikmonoksiid ehk süsinikoksiid (CO) on süsivesinike mittetäieliku põlemise käigus tekkiv lõhnatu ja värvitu mürgine gaas, mis põhjustab aeroobse hingamisega organismidel vingumürgitust. Tavatingimustes on vingugaas õhust pisut kergem. Vingugaasi molaarmass on 28,0 grammi mooli kohta (õhu molaarmass on 28,8).
Vingugaas tekib eelkõige põlemisel hapnikuvaeses keskkonnas. Sel juhul ei ole piisavalt hapnikumolekule, et saaks tekkida süsinikdioksiid (CO2) ja nii tekibki rohkesti vingugaasi, mille molekuli tekkeks on vaja hapnikku kaks korda vähem. Ühe sigaretiga satub inimorganismi 2…20 mg vingugaasi.
Vingugaasi molekulis on hapniku ja süsiniku aatomid seotud kolmiksidemega. Need kolm sidet ühendavad süsinikku ja hapnikku väga tugevasti. Vingugaasi molekuli aatomite vahel on tugevaim teadaolev keemiline side, mille lõhkumiseks on vaja energiat 1072 kJ mooli kohta. See on tugevam kui lämmastiku molekulil, mille kolmiksideme lõhkumiseks on tarvis energiat 942 kJ mooli kohta.
Vingugaas on imetajatele mürgine. Selle sissehingamisel seonduvad vingugaasi molekulid veres hemoglobiini molekuliga, täpsemalt raua aatomitega hemoglobiinis, tehes võimatuks hapniku ühinemise nendesamade raua aatomitega. Selle tagajärjel ei saa rakud vere kaudu hapnikku ja organism võib hapnikupuuduse tõttu lämbuda ja surra.
Välislingid
http://www.ethk.ee/
https://tamrex.eu/ee/et/blog/kaks-olulist-elupaastjat-sinu-kodus-n18
Montevideo
Montevideo on Uruguay pealinn ja riigi suurim linn. Asub La Plata lahe põhjakaldal.
Ajalugu
1680. aastal rajasid portugallased linna kohale kindluse, mis muutus peagi salakaubanduse keskuseks. Montevideo on asutatud 18. sajandil. 1726. aastal rajasid hispaanlased salakaubandusega võitlemiseks Montevideo kindluse, mille ümber tekkis linn. 1776. aastast kuulus La Plata asekuningriigi koosseisu. Uruguay pealinnaks sai 1828. aastal. 20. sajandi alguses saabus linna palju immigrante Euroopast.
Elanikkond
Montevideo elanikest on 88% Euroopa päritolu, kolmandik elanikest on Itaalia päritolu.
Kliima
Linnas on subtroopiline kliima. Jaanuari keskmine temperatuur on +23 °C, juulis +10 °C. Aastane sademetehulk jääb alla 1000 mm. thumb|Torre de las Telecomunicaciones
Haridus
Montevideo Vabariiklik Ülikool on rajatud 1849. aastal.
Sport
1930. aastal toimusid linnas esimesed jalgpalli MM-võistlused.
Abraham Lincoln
Abraham Lincoln (12. veebruar 1809 Hardini maakond, Kentucky – 15. aprill 1865 Washington) oli Ameerika Ühendriikide poliitik ja 16. president 1861–1865.
Lincoln oli esimene Vabariikliku Partei esindaja USA presidendi ametis. Tema valitsusaja peamisteks saavutusteks peetakse orjanduse deklaratiivset kaotamist Ameerika Ühendriikidega sõdivas Ameerika Riikide Konföderatsioonis (1. jaanuaril 1863) ja neli aastat kestnud kodusõja võitmist (9. aprillil 1865).
Lapsepõlv
Abraham Lincoln sündis Kentucky osariigis puusepp Thomas Lincolni ja tema abikaasa Nancy Hacks Lincolni teise lapsena. Usutunnistuselt olid Lincolnid baptistid. 1816 kolis nende perekond naabruses asuvasse Indiana osariiki, kus maaomandi küsimus oli selgemalt lahendatud kui Kentuckys. Seal asusid nad elama Little Pigeon Creeki, kus Abraham pidi juba lapsena tegema farmi- ja metsatööd. 1818 suri tema ema ja aastast 1819 kasvatas teda võõrasema Sarah Bush Johnston. Koolis käis ta nende aastate jooksul üsna juhuslikult, kuid kasutas iga võimalust oma oskuste piires raamatuid lugeda. 1828 ja 1831 külastas ta jõelaeval reisides New Orleansi linna. 1830 kolis nende perekond Indiana osariigist Illinois' osariiki, asustamata alale Sangamoni jõe ääres. Illinois' osariigiga jäi Lincolni elu seotuks 1861. aastani.
Poliitilise tegevuse algus
pisi|Abraham Lincoln 1846. aastal 1831. aastal New Orleansist naastes ei läinud Abraham kaasa isaga, kes oli taas kolimas, vaid asus elama New Salemi külla, kus töötas poemüüjana. Märtsis 1832 astus ta esimese olulise poliitilise sammu, seades üles oma kandidatuuri Illinois' üldassambleesse. Kandideerimise ajal astus ta armeesse, mis pidas sel ajal lahinguid indiaanlastega, kuid oma kolmekuulise teenistuse ajal ta lahingutes ei osalenud. 6. augustil 1832 toimunud valimistel ei osutunud ta valituks, kuid esimene poliitiline kogemus oli omandatud. Samal ajal ei kulgenud asjad ettevõtluses kuigi edukalt – veel samal aastal pankrotistus tema kauplus ja 1833 ka järgmine kauplus, mille järel asus tulevane president tööle New Salemi postiametnikuna.
1834. aasta kujunes poliitilises elus Abraham Lincolnile murdepunktiks: Viigide partei nimekirjas – sellesse parteisse kuulus ka tema isa Thomas – valiti ta 4. augustil 1834 Illinois' üldassambleesse. Saadikutöö kõrvalt alustas Lincoln õigusteaduse õpinguid.
Kui ta 1. augustil 1836 üldassambleesse tagasi valiti, oli 27-aastasest noormehest saanud juba Viigide partei juht Illinois' osariigis. Sama aasta septembris sai ta pärast kahte aastat õigusteaduse õpinguid loa praktiseerida juristina. 1837 osales ta Illinois' osariigi pealinna üleviimisel Springfieldi ja asus ka ise sinna elama. Poliitilise tegevuse kõrvalt töötas Lincoln nüüd advokaadina ja sai 1839 loa osaleda USA ringkonnakohtu protsessidel. Üldassambleesse valiti ta tagasi ka 1838 ja 1840, kuid üha enam mõjutasid tema elu sellel perioodil depressioon ja keerukad naissuhted (kuni katkestatud kihlusteni välja).
1842 kujunes uueks muutuste aastaks – Lincoln ei pürginud enam üldassambleesse ja abiellus sama aasta sügisel Mary Ann Toddiga.
1843 üritas Abraham Lincoln kandideerida Ameerika Ühendriikide Kongressi, kuid tema kandidatuur ei leidnud parteikaaslaste seas piisavat toetust. 1844 aitas ta korraldada presidendikandidaat Henry Clay kampaaniat ja 1846 seadis uuesti üles oma kandidatuuri USA Kongressi. Sel korral kiitis partei Lincolni kandidatuuri heaks ja 3. augustil 1846 valisid Illinois' elanikud ta oma esindajaks kongressis.
Töö kongressis
Parlamendi (kongressi) liikmeks olemine tähendas pidevat tööd pealinnas ja 1847 koliski Lincolnide perekond Washingtoni. 6. detsembril 1847 alustas Abraham Lincoln tegevust kongressi 30. koosseisu liikmena. Kuna Viigide partei seisis sel ajal vastu Mehhiko-Ameerika sõjale, siis astus ta korduvalt kongressis üles sõnavõttudega sõda alustanud presidendi James Polki vastu. 1848 aitas Lincoln korraldada Viigide partei presidendikandidaadi Zachary Taylori edukat kampaaniat. Järgmiseks aastaks oli ta aga poliitikast väsinud, keeldus uuesti kongressi kandideerimast ja pöördus 31. märtsil 1849 tagasi koju Springfieldi, kus tegutses 5 aastat ainult juristina, pälvides hüüdnime "Aus Abe" (Honest Abe).
Orjuse küsimus ja liitumine vabariiklastega
Seismaks vastu sellele Demokraatliku Partei poolt sisse viidud seadusemuudatusele, pürgis Lincoln 1855 Ameerika Ühendriikide Senatisse, kuid ei osutunud valituks. Ta otsustas seejärel astuda Kansase-Nebraska akti vastaste asutatud Vabariikliku Parteisse ja asutas 29. mail 1856 Vabariikliku Partei organisatsiooni Illinois' osariigis. Selle poliitilise jõuga jäi tema elu seotuks surmani.
16. juunil 1858 valiti ta Vabariikliku Partei senaatorikandidaadiks Illinois' osariigis. Tema valimisdebatid demokraadist senaatori Stephen Douglasega, ühe Kansase-Nebraska akti peamise toetajaga, tõid talle üleriigilist kuulsust ja parandasid tema positsiooni parteis. 1860 anti need debatid ka raamatuna välja. Vaatamata Lincolni edukale esinemisele debattidel valiti senaatoriks siiski Douglas.
18. mail 1860 esitati Lincoln Vabariiklaste Partei presidendikandidaadiks. Tema vastasteks valimistel olid lõunaosariikide demokraat John Breckinridge ja vana oponent, põhjaosariikide demokraat Stephen Douglas. 6. novembril 1860 osutus ta valituks, pälvides 180 valijamehe toetuse 303-st.
Ameerika Ühendriikide president
12. aprillil 1861 algas Fort Sumteri tulistamisega Konföderatsiooni vägede poolt Ameerika kodusõda ehk "sõda osariikide vahel" (War Between the States). Aprillis ja mais astusid Konföderatsiooni veel neli osariiki: Virginia, Põhja-Carolina, Tennessee ja Arkansas. Fort Sumteri tulistamisele vastas president 15. aprillil miilitsaüksuste kokkukutsumise ja 19. aprillil Konföderatsiooni sadamatele blokaadi kuulutamisega. Neli aastat kestnud sõja juhtimine võiduka lõpuni kujunes Abraham Lincolni valitsusaja peamiseks ülesandeks.
Pärast Bull Runi lahingu kaotamist Virginia osariigis juulis 1861 otsustas president esimest korda kasutada orjanduse küsimust sõjategevuse mõjutamisel Ameerika Ühendriikide kasuks – 6. augustil kuulutas ta vabaks armeesse kuuluvad orjad (oma valimisprogrammis oli ta toetanud orjanduse säilitamist lõunaosariikides ja lubanud heaks kiita seadused, mis kohustasid põhjaosariike põgenenud orjad tagastama). Kui kevadeks 1862 ei olnud suuremad ja sõjaliselt tugevamad Ühendriigid suutnud sõjas edu saavutada, võttis Lincoln 11. märtsil 1862 sõjavägede üldjuhtimise enda kätte.
20. mail 1862 kinnitas president talundiseaduse (Homestead Act), mille alusel hakati asunikele riiklikust maafondist indiaanlaste maad jagama. Iga täisealine USA kodanik võis selle kohaselt saada madala riigilõivu eest Ameerika Ühendriikide lääneosas kuni 65 hektari suuruse maatüki valdajaks ja olles 5 aastat seda hooldanud, ka selle täieõiguslikuks omanikuks. Kokku sai talundiseaduse alusel maad ligi 2 miljonit ameeriklast.
16. aprillil 1862 kaotas Lincoln orjanduse Washingtoni osariigi Columbia föderaalringkonnas. 19. juunil keelustas president orjanduse Ühendriikide osades, millele polnud veel omistatud osariigi staatust. 1. jaanuaril 1863 kuulutas ta kõik orjad Ameerika Riikide Konföderatsioonis vabaks – tegutsedes nii oma valimislubaduste vastaselt, kuid kindlustades sellega endale igavese koha oma riigi ajaloos. 1864 vormistati see deklaratsioon USA põhiseaduse 13. parandusena (13th Amendment).
25. veebruaril 1863 pani president aluse riigipankade süsteemile, mille eesmärgiks oli koguda Ameerika Ühendriikide valitsusele ja armeele raha, sundides panku ostma riiklikke võlakirju. Ta kehtestas ka esimest korda Ameerika Ühendriikide ajaloos tulumaksu. 3. märtsil 1863 seadis Lincoln sisse kohustusliku ajateenistuse.
3. juulil 1863 purustasid Ameerika Ühendriikide väed kindral Robert E. Lee juhitud Konföderatsiooni armee Gettysburgi lahingus. See lahing kujunes Ameerika kodusõja oluliseks murdepunktiks, märkides sõjaliselt ja majanduslikult kurnatud Konföderatsiooni hävingu algust.
8. detsembril 1863 andis president välja dokumendi, millega lubati amnestia kõigile Ameerika Ühendriikide vastases "mässus" osalenud isikutele, kui need vannuvad truudust USA konstitutsioonile ja kohustuvad järgima kõiki Ameerika Ühendriikide seadusi.
12. märtsil 1864 loovutas president armee ülemjuhatuse kindral Ulysses S. Grantile. Sama aasta juunis nimetati Lincoln uuesti vabariiklaste presidendikandidaadiks ja ta võitis 8. novembril toimunud presidendivalimised, saades 212 valijamehe hääled 233-st. 4. märtsil 1865 vannutati ta teiseks ametiajaks Ameerika Ühendriikide presidendiks; asepresidendiks sai senaator Andrew Johnson.
9. aprillil 1865 alistusid kindral Lee väed Virginia osariigis Appomattoxis kindral Granti juhitud Ameerika Ühendriikide vägedele – seda loetakse tänaseni Ameerika kodusõja lõpuks. Juba 10. aprillil algasid Washingtonis pidustused võidu tähistamiseks. Lincolni juhtimisel oli kodusõda võidetud ja USA territoriaalne ühtsus taastatud.
Maadlus
Abraham Lincoln oli väga hea maadleja. Kaheteistkümne aasta jooksul kaotas ta ainult ühe maadlusmatši.
Surm
14. aprillil 1865 külastas president koos abikaasaga Washingtoni Fordi teatrit, kus etendus näitemäng "Meie Ameerika onupoeg" ("Our American Cousin"). Näidendi kolmanda vaatuse ajal tulistas näitleja John Wilkes Booth presidenti pähe, haavates teda surmavalt. Lincoln viidi teatri vastas asuvasse majja, kus ta arstide hoole all teadvusele tulemata 15. aprilli hommikul kell 7.22 suri. Presidendi põrm sängitati Oak Ridge'i kalmistule kodulinnas Springfieldis.
Kuu aega varem, 17. märtsil, oli Booth oma kaasosalistega kavatsenud presidendi sõdurite kodu külastamisel röövida, kuid Lincolni plaanide muutumise tõttu oli see plaan ebaõnnestunud. Enamasti on Boothi ja tema kaaslasi peetud lõunaosariikide pooldajaks, kes maksid nii kätte kaotatud sõja eest, kuid nagu kõigi riigijuhtide mõrvade puhul on ka Linconi surmaga seotud mitmed alternatiivsed vandenõuteooriad. Üks neist väidab näiteks, et president mõrvati tema kaitseministri mahitusel, kuna Lincoln soovinud sõja lõppedes armee osatähtsust tunduvalt vähendada, loobudes karistusekspeditsioonidest lõunaosariikidesse.
President Lincoln on ameeriklaste seas üks armastatumaid presidente, võisteldes riigi asutaja George Washingtoniga. Paljude jaoks on ta märter, kes sümboliseerib ausust, otsekohesust, austust üksikisiku ja vähemuste õiguste vastu. Lõunaosariiklaste seas võib siiski sageli kohata ka vastupidist suhtumist, mille kohaselt oli tegu türanniga, kes röövis neilt vabaduse ja tõukas lõunaosariigid aastakümneid kestnud viletsusse.
Perekond
Abraham Lincoln tutvus Kentucky orjapidajate tütre Mary Ann Toddiga viimase õe Elizabethi vahendusel 1839 ja noored kihlusid sügisel 1840. 1. jaanuaril 1841 katkestas Lincoln nende kihluse, kuid suvel 1842 taastasid nad oma suhte ja 4. novembril 1842 abiellusid.
Lincolnide peres oli neli poega:
1. Robert Todd Lincoln (1843–1926), poliitik ja jurist 2. Edward Baker Lincoln (1846–1850) 3. William Wallace Lincoln (1850–1862) 4. Thomas Lincoln (1853–1871)
Takamatsu
Takamatsu (jaapani 高松) on linn Jaapanis, Kagawa prefektuuri keskus. Linn asub Shikoku saare põhjaosas, Seto kaldal.
Takamatsu on vana kindluslinn, kus 1648–1868 valitses Matsudaira suguvõsa.
Aastatel 2005 ja 2006 liideti Takamatsuga Shionoe, Mure, Aji, Kagawa, Konan ja Kokubunji alevid.
2020. aasta alguses oli Takamatsus 418 692 elanikku.
Kagawa ülikooli ülikoolilinnak asub Takamatsus.
Takamatsu lennujaam asub kesklinnast 15 km lõuna pool sisemaal.
Takamatsu on Shinwa-kai yakuza-grupeeringu kodulinn.
Albert Üksip
Albert Üksip (8. detsember 1886 Narva – 10. august 1966 Tallinn) oli eesti näitleja, botaanik ja tõlkija.
Elukäik
Albert Üksip lõpetas Narva linnakooli ning oli aastail 1902–1923 kontoriametnik Narva vabrikutes. Hariduse omandas ta peamiselt iseõppimise teel. Ta oskas ka maalida ja mängis viiulit.
Aastal 1905 hakkas ta tegelema näitlemisega, olles hiljem ka näitejuht Narva eesti ja vene amatöörtruppides. Aastatel 1923–1949 oli Üksip Estonia teatri näitleja. Aastatel 1945–1951 oli ta õppejõud Eesti NSV Riiklikus Teatriinstituudis.
Aastail 1931–1932 asutas ta Estonia teatri arhiivimuuseumi. Ta kirjutas palju teatriga seotud artikleid.
Aastatel 1927–1931 korrastas ta Tallinna Provintsiaalmuuseumis herbaariumikogu (14 500 ühikut), millest sai hiljem Eesti Loodusmuuseumi kogu. Ta oli suurepärane taimetundja, hunditubakate spetsialist. Tema kirjutatud on hunditubakate köited "Eesti NSV flooras" ja "NSV Liidu flooras".
Tunnustus
pisi|Albert Üksipi mälestuskivi Narvas
Mälestuse jäädvustamine
Albert Üksipile on püstitatud Narva Pimeaias mälestuskivi.
Isiklikku
1929. aastast oli abielus näitleja Albina Kausiga.
Sandur
Sandur on pealt lauge liiva- ja kruusakuhjatis, liustiku servamoodustis. Sandur on enamasti lai ja kergelt lame. See koosneb jämedast kruusast, kruusast, liivast ja moreenist. Arvatavasti oli viimasel jääajal palju rohkem sandureid kui tänapäeval.
Sandureid on Svalbardil, Kerguelenil ja Islandil. Kõige suurem Skeiðarársandur (1300 km²) Islandil.
Maria Teiverlaur
Maria Teiverlaur (sündinud 14. septembril 1955 Viljandis) on eesti psühholoog ning aime- ja lastekirjanik.
Haridus
Maria Teiverlaur lõpetas 1971. aastal Viljandi III 8-klassilise Kooli, 1974. aastal Viljandi C. R. Jakobsoni nim. I Keskkooli ja 1979. aastal Tartu Riikliku Ülikooli ajalooteaduskonna psühholoogia eriala. 1992. aastal sai psühholoogiateaduste kandidaadi kraadi Peterburis V. M. Behterevi nim. Psühhoneuroloogia Teaduslikus Uurimisinstituudis teemal "Neurootiliste ja endogeensete depressiivsete häiretega haigete ajataju uurimine raviprotsessis" (juhendaja med. dokt. prof. V. A. Tašlõkov). Täiendanud end Eestis, Venemaal, Rootsis, Hollandis ja Leedus.
Töökäik
1979–2002 töötanud Jämejala Psühhiaatriahaiglas meditsiinipsühholoogina, sealsamas 1992–2002 ka psühholoogiakabineti juhataja. Aastatel 1994–2013 oli Viljandi Kultuurikolledži psühholoogiaõppejõud, samas 1997–2002 dotsendi ametikohal. 1997–2000 õpetanud Majandusõiguse ja Poliitika Instituudis psühholoogiat. 2000–2001 Akadeemia Nord erakorraline dotsent, 2001–2003 erakorraline professor, 2003–2010 dotsent ja sealsamas aastatel 2008–2010 psühholoogia- ja kommunikatsiooniteaduskonna prodekaan. 2010–2011 Tallinna Ülikooli psühholoogiainstituudi dotsent. 2004–2012 töötanud ka SA Põhja-Eesti Regionaalhaigla psühholoogina. Tartu Ülikooli lektor 2012–2015. Aastatel 2012–2018 töötanud Viljandi Kaare Kooli ja A.Kitzbergi nim. Gümnaasiumi psühholoogina. Aastast 2015 Tartu Ülikooli Viljandi Kultuuriakadeemia külalisõppejõud. Täiendkoolitusi viinud läbi enamasti toimetuleku ja biblioteraapia teemal. Biblioteraapiat teostanud Viljandi Vaimse Tervise Päevakeskuses Singel alates aastast 2015.
Teadustöö
Teiverlauri peamised uurimisteemad on olnud depressioon ja ajataju, ego kaitsemehhanismid ja toimetulek, biblioteraapia. Tema juhendamisel on kaitstud üle 30 magistritöö ja umb 60 bakalaureusetööd. 2004. aastal õpetas ta biblioteraapiat Oulu Kõrgemas Polütehnikumis rahvusvahelise õpetajate vahetusprogrammi Erasmus raames.
Liikmesus
Ta on 2006. aastast Eesti Autorite Ühingu ja 2009. aastast Eesti Kliiniliste Psühholoogide Seltsi liige.
Teoseid
Teadusartikleid on ilmunud Tartu Ülikooli Toimetistes, Akadeemia Nord Toimetistes, V. M. Behterevi nim. psühhiaatria ja meditsiinipsühholoogia ajakirjas, ajakirjas Journal of Media Psychology jm. Tema populaarteaduslikke artikleid on avaldatud perioodikas ja ta on kirjutanud ka aimeraamatuid. Avaldanud lastekirjandust, aforisme, koduloolisi kirjutisi. 1990–1996 Sakala Kalendri toimkonna liige.
Juri Lotmani mälestusmärk
pisi|Juri Lotmani mälestusmärk Juri Lotmani mälestusmärk on Eesti kirjandusteadlase ja semiootiku Juri Lotmani auks Tartu Ülikooli Raamatukogu ette püstitatud mälestusmärk.
See on metallist, veest ja valgusest koosnev torustikuline portree, mille alla on ehitatud ja sisustatud tehnokamber. Mälestusmärk asub Tartus Vanemuise tänava ja Struve tänava ääres Tartu Ülikooli Raamatukogu esisel platsil Tartu Ülikooli Raamatukogu purskkaevu kagupoolses osas.
Skulptuuri autorid on Tartu Kõrgema Kunstikooli professor Mati Karmin ja arhitekt Andres Lunge ning skulptuuri koostaja on Erik Haavistu. Viiest 15-meetrisest terastorust skulptuuri idee põhineb Juri Lotmani autošaržil. Mälestusmärk avati 6. oktoobril 2007. Avamisel kõnelesid Tartu linnapea Urmas Kruuse, kultuuriminister Laine Jänes, Tartu Ülikooli rektor Alar Karis ja Rahvusvahelise Semiootikaassotsiatsiooni president professor Eero Tarasti.
Despoot
Vaata ka
Деспотія
1108
Sajandid: 11. sajand - 12. sajand - 13. sajand
Aastakümned: 1050. aastad 1060. aastad 1070. aastad 1080. aastad 1090. aastad - 1100. aastad - 1110. aastad 1120. aastad 1130. aastad 1140. aastad 1150. aastad
Aastad: 1103 1104 1105 1106 1107 - 1108 - 1109 1110 1111 1112 1113
Madis Käbin
Madis Käbin (25. märts 1877 Kohtla vald, Virumaa – 24. oktoober 1954 Tallinn) oli Eesti pangandus- ja ühiskonnategelane.
Ta oli Asutava Kogu liige, esindades Eesti Tööerakonda. Ta oli Ühistegevuskoja liige.
1939. aastal valiti ta Nõmme linnavolinikuks.
Madis Käbin suri 24. oktoobril 1954 ja ta maeti 28. oktoobril 1954 Rahumäe kalmistule.
Isiklikku
Tema poeg oli arst Reinhold Käbin, pojapoeg õigusteadlane ja poliitik Tiit Käbin ning pojatütar toimetaja ja tõlkija Maret Käbin.
Ardi Liives
Ardi Liives (kuni 1939 Liinev; 31. august 1929 Tallinn – 9. detsember 1992 Tallinn) oli eesti kirjanik.
Lõpetas 1953. aastal Tartu Riikliku Ülikooli õigusteaduskonna, töötas aastatel 1953–1962 Õhtulehe toimetuses.
Looming
Kirjutanud umbes 30 näidendit, novelle, kuuldemänge, operetilibretosid ja romaane.
1107
1107. aasta
Sajandid: 11. sajand - 12. sajand - 13. sajand
Aastad: 1102 1103 1104 1105 1106 - 1107 - 1108 1109 1110 1111 1112
Jaanilinn
Jaanilinn (vene keeles Ивангород Ivangorod; soome keeles Iivananlinna ) on linn Venemaal Ingerimaal Narva jõe paremal kaldal, 159 km Peterburist läänes, Jaanilinna linnaasunduse keskus.
Jaanilinn kuulub de iure Tartu rahulepinguga Eesti Vabariigile, de facto kuulub see praegu Venemaa Föderatsiooni Leningradi oblasti Kingissepa rajooni koosseisu.
Linna pindala on 7,7 km², elanike arv 10 502 (1. jaanuar 2016).
Linn on saanud nime Moskva suurvürsti Ivan III järgi.
Kesklinn on 32 m kõrgusel merepinnast.
Jaanilinn kuulub Venemaa piiritsooni ja pääs linna on piiratud, sealhulgas ka Venemaa kodanikele. Jaanilinnas on mitu piiripunkti: eraldi kaubaveokitele, muudele sõidukitele ning jalgratturitele ja jalakäijatele, samuti rongide piiriületuspunkt, peale selle lihtsustatud piiriületuspunkt jalakäijatele (kuid mitte jalgratturitele). Lihtsustatud piiriületuspunkt on avatud kella 8–17, teised piiriületuspunktid ööpäev läbi. Teiste piiripunktide läbijatel on võimalik külastada ka tax-free-kauplust, piiri lihtsustatud korras ületajatel see võimalik ei ole. Autojuhtidele on oma, jalakäijatele ja jalgratturitele oma tax-free-kauplus.
Alates 14. märtsist 2004 oli Jaanilinna linnapea Nikolai Kolomeitsev. 22. oktoobrist 2009 on linnapea Vassili Kaprijantšuk.
Jaanilinnal on kaks aukodanikku: kirjanik Pavel Tsubko (1922–2003) ja KGB töötaja Aleksei Bõstrov (1921–2002).
Linnas paikneb Venemaa relvajõudude väeosa nr 32229, mis on Venemaa sõjaväeluure keskasutuse GRU eriteenistuse OSNAZ-i üksus. Selle ülesanne on raadio- ning raadiotehniline luure.
Ajalugu
Linna asukohta hakati varakult valima: juba 1480ndatel oli suurvürst andnud oma Leedu-saadikutele käsu hankida üksikasjalisi andmeid Läänemere sadamate kohta. Läänemere kaubatee omandas sel ajal Vene riigi majandusliku ja kultuurilise arengu ning Euroopa maadega poliitilise läbikäimise jaoks esmajärgulise tähtsuse. Ainult Läänemere kaudu oli võimalik kaubelda ilma teiste riikide kontrolli ja sekkumiseta. Linnast pidi saama Vene riigi esimene meresadamalinn ning ühtlasi Läänemere-äärne kindlus.
Rootsi vallutas 1492 rajatud linnuse aastatel 1495–1497 peetud Rootsi-Vene sõja käigus 1496. aastal ja põletas selle maha. Linnust üritati müüa Liivi Ordule, kuid tehing ebaõnnestus. Rootslased tõmbusid Soome lahe põhjakaldale tagasi.
Venelased ehitasid linnuse uuesti üles. Paari aastakümnega kujunes selle kõrvale ka asula. 1509. aastal oli linnus praeguses mahus valmis.
Rootsi vallutas Jaanilinna uuesti 1581. aastal, kuid 1590. aastal võtsid venelased selle tagasi ja Täyssinä rahuga aastal 1595 jäi Jaanilinn Venemaale.
Jaanilinn Rootsi ja Venemaa Keisririigi osana
Uuesti vallutasid rootslased Jaanilinna 1612. aastal. Rootsi kuningas Gustav II Adolf andis Jaanilinnale 1617. aastal linnaõigused ja kuni 1649. aastani oli Jaanilinn iseseisev linn. Siis liideti Jaanilinn Narvaga (kuni jaanuarini 1945 oli Jaanilinn Narva linna osa).
Pärast vasakkalda-Narva langemist 1704. aastal vallutasid venelased ka Jaanilinna ning ametlikult jäi see Venemaale Uusikaupunki rahuga 1721. Seejärel kuulus Jaanilinn Narva linna osana Ingeri ehk Peterburi kubermangu koosseisu.
Jaanilinn Eesti Narva linnaosana
pisi|left|[[Tartu rahulepingu alusel sõlmitud riigipiiri kulgemine Eesti ja Nõukogude Venemaa vahel]] 1917. aastal ühendati Jaanilinna linnaosa koos Narvaga Autonoomse Eestimaa kubermanguga. Sakslased vallutasid Jaanilinna 1918. aasta veebruaris, kuid sama aasta novembris langes linnaosa punavägede kätte. Sealt valmistati ette nii ülejäänud Narva kui ka kogu Eesti vallutamist, seal alustas oma tegevust Eesti Töörahva Kommuun. pisi|left|Vaade [[Jaanilinna linnusele Narvast]] Jaanuaris 1919 läks kogu Narva linn (koos Jaanilinnaga) ja Narva-taguse alaga Eesti Vabariigi kontrolli alla ning Nõukogude Venemaa tunnustas seda ametlikult Tartu rahulepingus (1920). Narva linnaosana oli Jaanilinna ametlik nimetus Jaani eeslinn.
Eesti 5-kroonise rahatähe tagaküljel on kujutatud vaadet 1930. aastate Jaanilinna linnusele koos Narva jõe ja Narva Hermanni ordulinnusega.