Eetika_ja_filosoofia_piirid
1. Sokratese küsimus
Filosoofia on kaldunud taandama kõik mitte-eetilised kaalutlused egoismile, mõned filosoofid on tahtnud taandada seda heameele taotlemisele. Immanuel Kant leidis, et iga tegu, mis pole tehtud moraaliprintsiibi alusel, on tehtud tegija heameeleks. Teise idee järgi on kõik teod, ka eetilistel põhjenditel tehtud, motiveeritud heameele taotlusest (psühholoogiline hedonism). See teooria ei erista eetilist mitte-eetilisest; see teooria on Williamsi järgi kas ilmselt väär või triviaalselt tühi (kui see samastab heameele sellega, mida teoga tahetakse saavutada). Kanti vaade teeb eetilisel ja mitte-eetilisel vahet, kuid on Williamsi järgi kindlasti väär. Nii mitte-eetilisi kui ka eetikavastaseid motiive on mitut laadi. Mitte-eetiliste kaalutluste taandamine ühele tüübile oli levinud rohkem siis, kui moraalifilosoofia keskendus isekusest ja heameelest erinevale motiivile, mitte õigele teole ja heale elule. Eetilisi kaalutlusi aga taandatakse endiselt ühele mustrile, ja eri teooriad peavad üht või teist eetilist kaalutlust fundamentaalseks ja teisi sellele taanduvateks. Fundamentaalne võib olla näiteks kohustus või kohus, ja näiteks kaalutlust, et teol on tõenäoliselt parimad tagajärjed, seletatakse kohusega tekitada parimaid tagajärgi (deontoloogia; vanakreeka sõna, millest see tuleb, tähendas seda, mida keegi peab tegema, mitte kohust; kohuse kohta sõna polnud). Teiste ("teleoloogiliste") teooriate järgi on primaarne parima võimaliku asjade seisu esilekutsumine. Tuntuim neist (utilitarism) samastab tagajärgede headuse inimeste õnnega või sellega, et nad saavad seda, mida nad tahavad (näiteks George Edward Moore kasutas seda sõna küll mis tahes teleoloogilise teooria kohta). Mõned teooriad peavad fundamentaalseks seda, mis on mõistuspärane, või jälle seda, mis kõige paremini vastab meie eetilisele kogemusele. Mõne teooria järgi saab mõistete vahekordi leida sõnade tähenduste järgi, näiteks väitis Moore, et "õige" tähendabki "suurimat hüve tekitav" (see on Williamsi meelest väär). Ka siis, kui püütakse lihtsalt kirjeldada, mida tegelikult samaväärseks peetakse, ei olda Williamsi meelest õigel teel, sest tegelikult on meil tõeliselt erinevaid eetilisi kaalutlusi, mis pärinevad pikast ja keerulisest traditsioonist. Ka teooria eetika aine kohta ei pea tingimata olema lihtne, ei pea taandama eetikamõisteid ühele või kahele: võib-olla on neid tarvis rohkem. Williams leiab, et mõistete taandamise eesmärk on nähtavasti kirjutada ette, kuidas eetikas mõelda. (Filosoofia ei peaks Williamsi järgi püüdma luua eetikateooriat, kuid võib siiski eetilisi uskumusi ja ideaale kritiseerida; eetikas ei tohi olla taandamist.) Taandamine vajab õigustust; praegu käib see lihtsalt inertsist. Kaalutlusreduktsionismi üks üldine motiiv põhineb eeldusel, et kaht kaalutlust ei saa teineteise suhtes ratsionaalselt kaaluda, kui puudub ühine kaalutlus, mille raames neid võrrelda. See võimas kaalutlus on täiesti alusetu. Näiteks kaalutakse esteetilisi kaalutlusi majanduslike vastu ilma mingi taandamiseta; poliitilistel kaalutlustel pole ühismõõtu muudega ega tingimata omavahel; ka töökohtade, puhkuste ja kaaslaste võrdlemisel pole taandamist. See ei saa olla lihtsalt intellektuaalne eksitus, sest see on vastuolus tõsiasjaga, et inimesed jõuavad ka ilma taandamiseta mõistuspärastele järeldustele. Asi on hoopis tänapäevases ratsionaalsuse ideaalis, mis rakendab ka isiklikele kaalutlustele teatud arusaama avalikust ratsionaalsusest, mis nõuab, et iga otsus põhineks alustel, mida saab diskursiivselt selgitada. Tegelikult seda nõuet ei järgita, ning arvatavasti aitab see nõue ka võimude tõelisele aruandekohustusele vähe kaasa. See ideaal jätab aga mulje, nagu oleks tegu sõltumatu ratsionaalsusideaali rakendusega avalikule maailmale.