cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lõbembe
Loodus
Lõbembe küla läbib Ussisoo peakraav. Hiiessaarega piirneb ajalooline Krossa ala.
Elanike arv
Külas elas 2011. aasta rahvaloenduse andmetel 8 inimest. Kõik elanikud olid eestlased.
Ajalugu
Lõbembe kuulus ajalooliselt Hiiu-Suuremõisa mõisa alla. 1565 elas mõisa alal talunik Thonius i Löppenpell. Läänemaa 1725–1726 adramaarevisjoni järgi oli külas 5 talu, mille peremeesteks olid Löppenpae Stephan, Löppenpae Peter, Pendi Lars, Knuti Jack ja Knuti Andres.
1835 oli külas 5 talu, mille elanikud said perekonnanimedeks nimed Enge, Jõema, Kallisma, Lukk, Märjama, Sobak, Sõlg, Tannava ja Väljal (Wäljall).
Taristu
Lõbembe lõunapiir ulatub Palade–Kõlunõmme teeni, küla läbib külavahetee, mis viib Hiiessaare teeni.
Rakvere Vene Gümnaasium
Rakvere Vene Gümnaasium oli üldhariduskool Lääne-Viru maakonnas Rakveres. Kool ühendati 2011. aastal Rakvere Gümnaasiumiga.
Rakvere Vene Gümnaasium oli Rakvere linna munitsipaalkool, mis asutati 1944. aastal. Õppetöö toimus koolis valdavalt vene keeles. Alates 1963. aastast asus kool Tallinna tn. 29.
Kooli viimane direktor oli Arno Kaseniit.
Jakob Skytte
Jakob Skytte (ka Jacob Skytte; 29. juuni 1616 – 1. märts 1654) oli Tartu ülikooli (Academia Gustaviana) üliõpilane ja ühtlasi ka esimene rektor (rector illustris).
Tema isa Johan Skytte oli 1629–1634 Liivimaa, Ingerimaa ja Karjala kindralkuberner, 1632. aastast Tartu Ülikooli esimene kantsler, kes ka Jakobi ametisse pani. Rektoriks valimise ajal oli Jakob Skytte 16-aastane ning rektoriameti kõrval ühtlasi Tartu ülikooli üliõpilane; samal aastal immatrikuleeritud esimene üliõpilane Bengt Ekehielm oli temast kolm aastat vanem. Talle järgnenud rektorid valiti ametisse professorite seast pooleks aastaks.
1635. aastal lõi Inglismaa kuningas Charles I ta rüütliks. Svea õuekohtu assessor alates 1638, asepresident alates 1641. Linköpingi maapealik 1645–1650.
Abiellus 23. augustil 1635 Stockholmis Anna Nilsdotteriga (Bielkenstierna, 1617–1663), nende lapsed olid:
Jakob Skytte poeg Gustav Adolf Skytte ja tütar Christina Anna Skytte jäid 1663. aastal vahele piraatlusega, Gustav hukati.
Voorepera
Voorepera (1977. aastani Voorepere) on küla Ida-Viru maakonnas Lüganuse vallas.
Voorepera ja Varja küla paiknevad talude reana Tallinna–Narva maantee ääres.
2000. aasta rahvaloenduse järgi oli elanikke 56, hiljem on märgitud elanike arvuks 64 või 68 või 61.
Vooreperas on sündinud koorijuht Arno Kallikorm, kelle sünnikodule on paigaldatud mälestustahvel.
Eesti NSV Ministrite Nõukogu Riiklik Plaanikomitee
Eesti NSV Ministrite Nõukogu Riiklik Plaanikomitee oli Eesti NSV riigiasutus, mis tegeles Eesti NSV majanduse planeerimisega.
Plaanikomisjon asutati 25. augustil 1940 Eesti NSV Rahvakomissaride Nõukogu koosseisus. 1960. aastatel nimetati plaanikomisjon ümber plaanikomiteeks. Plaanikomitee esimees oli ühtlasi ka ministrite nõukogu esimehe asetäitja.
Plaanikomitee hoone ehitati 1977. aastal RPI Eesti Tööstusprojekti arhitekti Ülo Ilvese projekti järgi.
Plaanikomitee esimene esimees oli Oskar Sepre ja viimane Edgar Savisaar, kes sai esimeheks 24. juulil 1989. 6. detsembril 1989 nimetas ülemnõukogu Eesti NSV Ministrite Nõukogu Riikliku Plaanikomitee ümber Majandusministeeriumiks.
Pärast NSV Liidu lagunemist ja Eesti iseseisvumist sai plaanikomitee arhiivi õigusjärglaseks Rahandusministeerium. Algul paigutati Tallinna Suur-Ameerika 1 tänaval asunud plaanikomitee majja majandusministeerium ja riigikontroll, seejärel asus seal Rahandusministeerium. Aastatel 2015–2017 ehitati sinna (kinnistule Suur-Ameerika 1 ja Väike-Ameerika 2) Rahandusministeeriumi, Majandus- ja Kommunikatsiooniministeeriumi, Sotsiaalministeeriumi ning Justiitsministeeriumi ühishoone.
Eugeenika
Eugeenika ehk tõutervishoid on liikumine, mis propageerib inimkonna genofondi parandamist.
Eugeenika üks rajajaid oli Francis Galton. Liikumine pidas vajalikuks ühiskonnale kasulikeks peetavate pärilike omaduste (andekus, töökus, kohusetunne) edasikandumise soodustamist ("positiivne eugeenika") ja kahjulikeks peetavate omaduste (pärilikud haigused, kuritegelikkus) edasikandumise takistamist ("negatiivne eugeenika"). Üks eugeenika vorme oli Saksamaal rakendatud rassihügieen.
Eugeenika Saksamaal
Arstid püüdsid aretada meditsiiniliselt uut tervet inimrassi. Adolf Hitler arvestas oma raamatus "Mein Kampf", et pärilikest haigustest vaba rassi aretamine kestab 600 aastat. Alates 1936. aastast steriliseeriti arstide poolt psüühika- ja käitumishäiretega inimesi.
Teise maailmasõja järgsed uuringud (eelkõige geneetika) tõestasid, et paljud haigused ja evolutsiooni eripärad ei ole tingitud pärilikkusest ja inimeste tapmine pärilike haiguste kõrvaldamiseks ei vabasta meid haigustest.
Eugeenika Eestis
Eestis muutus eugeenika aktuaalseks 19. ja 20. sajandi vahetusel: arutati tõu üle ja leiti, et "tõug võib ainuüksi siis jõudsaste sigineda, kui ta terve on". Oli neid, kes kartsid, et sellest tulenevalt eesti rahvas mandub ja sureb välja. Eugeenikat pooldas mitu tuntud Eesti avaliku elu tegelast, näiteks Jaan Tõnisson rääkis eestlaste tõuraamatute sisseseadmisest nagu loomakasvatuseski ja avaldas pahameelt, et inimesed eneste keskel selliseid reegleid ei järgi nagu loomade aretamisel. Eugeenika pooldaja oli ka luuletaja Villem Grünthal-Ridala.
Eugeenikaga oli tihedalt seotud ka karskusliikumine. Arvati, et alkoholism on pärilik ning alkohoolik ei anna oma järglastele edasi häid ja terveid geene. Hans Kruus on arvanud, et Tõnissoni aktiivsus karskusliikumises oligi tingitud ainult huvist eestlaste "tõutervishoiu" vastu.
Tõsiselt sai eugeenika hoo sisse Eesti Vabariigi sünniga. Aastal 1924. asutati selts "Tõutervis", hiljem nimega Eesti Eugeenika ja Genealoogia Selts. Selts propageeris vaimuhaigete ja alaväärtuslike steriliseerimist. Suhtuti negatiivselt eestlaste abiellumisse muulastega, kuid see ei olnud tingitud mitte nii väga rassismist (mis oli domineeriv USA ja Saksamaa eugeenikas), kuivõrd soovist ära hoida kultuurikonflikte ja nendega kaasnevaid negatiivseid tagajärgi. Seltsi aktiivsete liikmete hulka kuulusid Hans Madissoon, Juhan Aul, Juhan Vilms jt.
Eugeenikud tegid riigile ettepanekuid eugeeniliste seaduste vastuvõtmiseks ning 1936. aastal kroonis nende tegevust edu. 9. juunil 1933 vaatas hoolekandenõukogu läbi hoolekandeseaduse muutmisseaduse eelnõu, mille järgi võis hoolekande korras teha sigimisvõimetuks vaimuhaigeid või nõdramõistuslisi isikuid, kes hoolekande korras on paigutatud ravi- või hoolekandeasutustesse. Konstantin Päts andis 27. novembril 1936 välja riigivanema dekreedi sundsteriliseerimisest (jõustus 1. aprillil 1937). Seaduse kohaselt kuulusid sundsteriliseerimisele pärilikult vaimuhaiged, nõdrameelsed, raskelt langetõbised või päriliku kehalise veaga inimesed, kui nad on sugutungi tõttu ohtlikud endale ja ühiskonnale või kui nad võivad sigitada järglasi, kes on samade tunnustega. Eesti Vabariigis steriliseeriti teadaolevalt 41 inimest (Lätis umbes 60).
Eugeenikat õpetati sõdadevahelisel ajal ka Tartu ülikoolis. Aastail 1939–1941 oli Tartu ülikoolis eugeenika õppetool ja eugeenika instituut (paiknes Tartu botaanikaaias), seda juhatas Hans Madissoon. Nõukogude okupatsiooni tulekuga eugeeniline tegevus lõppes ja eugeenika instituut suleti, kuid Saksa okupatsiooni ajal see taastati. Siiski ei toimunud Saksa ajal Eestis selliseid asju nagu Saksamaal, samuti mitte vaimuhaigete hävitamist nagu mujal Baltikumis.
Sünnieelset diagnostikat ja sellele järgnevat valikulist aborti, kui laps pole terve, võib samuti teatud tingimustel vaadelda eugeenikana.
Tänapäeva eesti ajaloolastest on eugeenikat uurinud Ken Kalling.
Pronatalism. Eugeenika
Tõutervishoid ehk eugeenika on oluline etapp inimkonna mõtteloos. Termin inimtõu bioloogilisele paranikute roll inimliigi evolutsiooni suunamine (=tõuaretus). Eugeenikud näevad oma eesmärkide saavutamiseks kahte viisi: kas soodustades eelistatud inimtõugude ja -rühmade päriliku alge levimist või vabanedes vähemsoovitavatest gruppidest nende paljunemise pidurdamisega. Eugeeniline mõte sai uut hoogu 19. ja 20. sajandi vahetusel, mil taasavastati Mendeli tööd, tekkis geneetika ning arenes edasi darvinistlik teooria, kusjuures mõnede mõtlejate poolt heideti viimasele ette inimkonnale sobimatust – kristlikud moraaliilmingud jms. soodustavat hoopis nn negatiivset looduslikku valikut – ellu ei jää ja sigi mitte parimad, vaid paljunevad alamklassid ja asotsiaalid. Arenev statistikateadus näis seda kinnitavat – ühiskonna kõrgkihtides sündis keskmiselt vähem lapsi.
Eugeenikud ületähtsustavad bioloogilist ettemääratust. Eeldatakse, et lisaks füüsilistele ja füsioloogilistele tunnustele on ka inimese võimed ja kalduvused, st koht ühiskonnas (kasutades kaasaegseid termineid), määratud tema geneetilise koodiga. Geneetika algusaegadel domineeris selline mõtteviis USA-s, Suurbritannias, Saksamaal. Oma algfaasis oligi geneetika tihedalt eugeenikaga seotud. Sotsiaalseid tegureid indiviidi kujunemisel alahinnati, vast ainult Prantsuse teaduskoolkonnad olid omal ajal erandiks – siinkohal saab põhjusena tuua lamarkistlikke ideid, mis domineerisid toonases prantsuse teadusmaailmas. (Lamarkism populaarselt väljendades tähendab seda, et eeldatakse, et ka eluajal omandatud tunnused saavad ajapikku päriliku varjundi.)
Eeltoodu põhjal on eugeenika oma meetodeilt jagatav kaheks. Pärilikkuse absoluteerijad kaldusid enam negatiivse eugeenika, s.o vähemsoovitud indiviidide, rasside ja rühmade sigimise piiramise teele, kas siis steriliseerimist, aborte, abielukeelde, isoleerimist vms rakendades. Veelgi äärmuslikumaid vahendid on need, mida nii mitmedki ühiskonnad on ellu viinud, näiteks koonduslaagrid, hukkamised jms, mida esitleti küll "eutanaasia" nime all. Keskkonna ja sotsiaalsete tegurite tähtsuse rõhutajad eelistasid nn positiivse eugeenika vahendeid (toitumine, tervishoid, kasvatus jne). Lisaks omaaegse teaduse liigsele pärilikkuse- (bioloogilise determinismi) lembusele domineerisid eugeenikas erinevad subjektiivsed tõekspidamised ja eelarvamused, kinnistades eugeenika huviorbiiti (vaimu)haigused, prostitutsiooni, kuritegevuse, asotsiaalsuse ja rasside mõiste. Eugeenika algfaasis erutasid positiivsed meetodid eugeenikute meeli kindlasti vähem kui negatiivsed. Ka tänapäeva teadusloolasi paelub rohkem selle teadusharu pikantsem pool, sest positiivse eugeenika ideed eksisteerivad ka tänapäeval – sotsiaalmeditsiinis, tervishoiupoliitikas jm.
Maailmas oli eugeenilise liikumise ja sellest omakorda lähtuva seadusandliku initsiatiivi ja seadusandluse vallas esirinnas USA, kus aastal 1907 mõnes osariigis (Indiana) võeti vastu eugeenilise sisuga õigusakte, mis reglementeerisid abiellumist, aga määrasiud ka sundsteriliseerimist ja teatavatel juhtudel kastreerimist.
Eugeenika puhul saabki ajaloolises dimensioonis rääkida kui n-ö kõrgemalt poolt algatatud ja populariseeritud liikumisest – eugeenilist sõnumit viisid ellu vastavad seltsid, ühingud jne.
Eestis muutus tõutervishoiu temaatika aktuaalseks 19. ja 20. sajandi vahetusel. Arutleti eestlaste tõuküsimuse üle laiemalt. Tõu all peeti silmas rahva nii bioloogiliste kui vaimsete omaduste kompleksi. Rahvusele bioloogiliste kriteeriumidega lähenedes ei saanud kaugel olla ka (sotsiaal)darvinismist mõjustatud mõttekonstruktsioonid. Eriti rõhutati nn. kontraselektsiooni (tagurpidise selektsiooni) ideed – eesti rahvas kaotab oma parimad liikmed ümberrahvastumise või väljarände tõttu. Mandumisest andvat tunnistust alkoholism, enesetapud, aga ka keskpärane väljanägemine, düsgraafia jne. Oma osa negativismile andis alanud Esimene maailmasõda (idee sõjast kui rahva parema osa hävitajast ei olegi nii vastuvõetamatu...). Iseseisvuseelse Eesti mõtlejate suhet tõuküsimusse saab juba kindlasti pidada eugeenika poolt mõjustatuks, s.t eugeenilise mõtlemise teoreetilised alused olid eesti ühiskonda kinnistunud. Rahvuslikku eugeenilist liikumist ei saanud Eestis veel tekkida, küll tehti juba ettepanekuid tõu parandamise osas.
Iseseisvunud Eestis algas kohe ka eugeenilise mõtte levik ja propageerimine. Algselt oli sellega seotud peamiselt Karskusliit (Villem Ernits olles ühendavaks lüliks nii karsklaste kui eugeenikute, nii iseseisvuseelse kui ka -järgse mõtte vahel) aga ka Tartu Ülikool – nagu mujalgi maailmas kandsid eugeenilist mõtet peamiselt arstid ja bioloogiateadusega seotud inimesed.
1924. aasta mais võeti vastu Eesti Eugeenika Seltsi Tõutervis töökava. Tõutervise siht oli võidelda Eesti rahvatõu omaduslise tasapinna langemise vastu, samuti kaasa aidata üldtervishoidu puudutavates ettevõtmistes. Kava nägi ette teadustööd, emade ja lastekaitse korraldamist, tervishoiu propagandat, tõuküsimuse uurimist jne. Seltsi eestseisus asus Tartus Eesti Karskusliidu majas. Detsembris 1924 valiti eestseisuse esimeheks prof. A. Rammul, (abiks prof. A. Lüüs, kassapidajaks dr. A. Audova, kirjatoimetajaks dr. J. Vilms, ametita liikmeiks J. Kõpp, pr. M. Kurs-Olesk ja P. Treiberg).
Alates 1925. aasta jaanuarinumbrist oli Eesti Karskusliidu ajakiri Tulev Eesti (vastutav toimetaja V. Ernits, tegevtoimetaja J. Vilms) ka Eesti Eugeenika Seltsi Tõutervis häälekandja. (Toimetuse kommentaaris ühinemisele leitakse, et see on loomulik, kuna karskusliikumine on osa tõutervishoiust. Ka töömeetodid – kasvatustöö – on samad. Seega on palju ühist põhjustes, sihtides ning abinõudes.)
Esimeses Tuleva Eesti ühisnumbris on toodud "Tõutervise" peakoosoleku poolt vastu võetud eugeenilise sihiga juhtlaused. Kokku oli neid 43 ning nad põhinevad saksa eeskujul (Deutsche Gesellschaft fur Rassen-Hygienie). Oli siiski ka mõningaid erinevusi, näiteks segaabielude käsitlemisel.
Juhtlausete peamine sõnum oli jätk sõjaeelsele retoorikale – rahvas võib kiduda, s.t head ja väärtuslikud rahvaosad võivad arvulisse vähemusse jääda. Üldistatakse, et praegusel ajal on kultuurrahvaste juures ebasoodne valik harilik nähtus – alamaist kihtidest kõrgemale tõus toob endaga paraku kaasa perekonna väljasuremise hädaohu – sündimus väheneb just väärtuslikes perekondades. Mõningad mõtted juhtlausetest: Eesti seadused on puudulikud abiellumise takistamise võimaluste kohalt; nõutakse kõigi alaväärtuslike ja vaimuhaigete seaduslikku sigimisvõimetuks tegemist; soovitatakse ühiskonnale vastuvõetamatute ja üldse väljasurevate isikute sigimise ärahoidmiseks viimased töökolooniatesse suunata; kutsutakse üles konkreetsete sammude astumiseks eugeenilise hariduse levitamisel – kõrgematesse koolidesse oleks vaja sisse viia tõutervise loengud, koolide viimastes klassides peaks tõutervishoid olema sunduslik aine (üldtervishoiu raames). Vastav haridus oleks vajalik ka kirikuõpetajatele. Ning kokkuvõtteks: Rootsi riigi eeskujul oleks vajalik luua eugeenika instituut. Juhtlausetega sarnastest seisukohtadest lähtus ka Tõutervise töökava.
Mainimist leidis nii negatiivse kui ka positiivse eugeenikaga seotu. Juhtlausete 25. lause ütleb: "Liig sage eestlaste abiellumine muulastega ei ole perekondliselt ega tõupuhtuse seisukohalt soovitav." Kas rassihügieen selle sõna otseses tähenduses mängis eesti ühiskondlikus mõttes olulist osa? (Seda küsimust esitama ajendab ka eestikeelne termin "tõutervis" = Rassenhygienie.) Saab siiski konstateerida, et Eestis ei saanud rassiteadus sellist tähelepanu nagu USA-s või Saksamaal. Kuigi juba iseseisvuseelsed mõtlejad olid arutlenud eestlaste rassi üle, ei pääsenud võidule frenoloogilised teooriad ja rassilised eelarvamused. Võib-olla oli siin oma osa sellel, et kuigi sajandivahetusest alates hakkas Euroopa teadus läänemeresoomlasi tasapisi rassiliselt europiidseiks pidama, oli eesti teadlasil endil mingi kahtlus hinges – veel tänapäevalgi on eesti antropoloogide meelisteemaks meie etniline ajalugu. Samuti oli oma osa eestlaste rassilisel dualismil (millise fakti lõplikult kinnitas iseseisvusajal juba J. Aul). Viimatimainitud põhjusel ei tekkinud eestlastel kiusatust end mingisse ideaalsesse rassilisse sängi suruda. (Soomlastel see mõte ida-balti rassitüübi suhtes isegi oli.) Segaabielude eitus sisaldab pigem kartust võimalike perekonnasiseste kultuurikonfliktide ja nendega kaasneda võiva vaesuse ja vaimselt ebaterve õhkkonna üle. Eugeenikud Eestis soovitasid vältida eestlastel abiellumist sakslaste ja venelastega, nonde tugev kultuurikontekst pidada eesti oma alla suruma. Küll aga soovitati segaabielusid teiste soome-ugri rahvastega, sest need pidid "verd parandama".
Eugeenika areng Eestis oli pidev kuni iseseisvusaja lõpuni. Eestist sai üks väheseid maailma riike, kus võeti vastu steriliseerimise seadus, Eestis loodi Tartu Ülikooli juurde eugeenika instituut ning tõutervishoist räägiti esinduslikel riigi arengut kajastavatel foorumitel – Rahvusliku Kasvatuse Kongressidel. Nende faktidega seoses peab rääkima mõnest institutsioonist ning isikust.
Analoogselt karskusliikumisega tegid ka eugeenikud koostööd Tartu Ülikooliga. Alates 1926. aastast finantseerisid eugeenikud aastas ühte arstiteaduskonna auhinnatööd – mõned teemad: Perekonna koosseisu uurimine mõne seltskonna kihi üle Eestis, Segaabielud mõnes Eesti piiriaarses maakonnas ja nende mõju rahvusse, Mitmendat last perekonnas tuleb eluvõimelisemaks pidada. (Auhinnatööde institutsioon loodi 1922. Karskusliit kasutas seda võimalust juba 1923. aastal, mil teemaks oli "Alkohol ja tõu tervis".) Alates 1930. aastast auhinnatöid eugeenikute poolt enam ei pakutud. Ilmselt hakkas valdkond väljuma oma esialgsest, propagandatööd nõudvast faasist, asudes nautima võimude tähelepanu.
Eugeenika Seltsi juhatusse kuulujaist oli enamik Tartu Ülikooli õppejõud. Kahe säilinud nimekirja kohaselt kuulus seltsi vähemalt 41+53 inimest (esimene nimekiri tartlastest, teine tallinlastest.). Nimekirjad on perioodist pärast 1930. aastat, sest siis kujundati selts ümber Eesti Eugeenika ja Genealoogia Seltsiks – võib-olla on nende nimekirjade näol tegemist 1930. aastal uude moodustisse kuulujate/astujatega ning see nimekiri hiljem suurenes. (Genealoogiat tuleb siin vaadelda kui ühte eugeenilise uurimistöö metoodilist aspekti – perekonnauuringute abil üritati kindlaks teha erinevate haiguslike, vaimsete, kuid ka antropoloogiliste tunnuste pärandumist.)
Pärast Tulev Eesti ilmumise lakkamist 1926. aastal sai peamiseks eugeenika alaste kirjutiste avaldamise kohaks ajakiri Eesti Arst. Sel moel muutus tõutervishoid rohkem erialateadlaste pärusmaaks. Innukaim kirjutaja eugeenika teemadel tundub olevat olnud H. Madissoon, kes olles ise kohtuarst, huvitus sotsiaalmeditsiinist ja kriminaalantropoloogiast ning luges Tartu Ülikoolis eugeenikat (Pärilikkus ja konstitutsioon ning tõutervishoid) juba 1928. aastal. Läbivaks teemaks Madissooni artiklites on sterilisatsioon, tegemist oli niisiis negatiivse eugeenika pooldajaga. Oma hilisemates kirjutistes tõdeb Madissoon siiski, et geneetika areng (kaksikute meetodi rakendamine) on tõestanud keskkonna olulist mõju isiku kujunemisele, seega tuleb lisaks probleemile indiviidi tasandilt lähenemisele rohkem tähelepanu pöörata ka ühiskonna harimisele ja kasvatamisele (positiivne eugeenika).
Juunis 1939. aasta saab Madissoon samal aastal asutatud Tartu Ülikooli eugeenika instituudi juhatajaks. Säilinud on instituudi õppekava, kus põhirõhk on füüsilisel antropoloogial ja geneetikal. Käsitleti soomeugrilaste tõulisi isearasusi, valikut inimese juures. Palju tähelepanu oli pööratud tervishoiule. Tänapäeval mõjub räigena steriliseerimise ja sigimisvõime tõkestamise/piiramise teema. Instituudi tööplaanis peeti kõiki loenguaineid sunduslikeks eksamiaineiks arstiteaduse ja usuõpetuse üliõpilastele ning kodanikuõpetuse-, loodusloo- ja tervishoiuõpetaja kutse taotlejatele. Teistele olid need valikained.
Juhan Aul on Eesti teaduslukku läinud kui antropoloog ja zooloog. Antropoloogilise mõõtmise tehnikat õppis ta H. Madissooni käest. Oma mitmetes sõjaeelsetes elulugudes ei ole Juhan Aul ennast ise otseselt eugeenikuks pidanud, andes mõista vaid mõningatest populaarteaduslikest aspektidest oma töödes. Ometi on tema bioloogia-, eriti geneetikaalastes kirjutistes palju toonasele teadusele omast. Aul kuulus oma vaadetelt sellesse bioloogide kategooriasse, kes bioloogilisi tegureid inimese arengus tugevasti tähtsustasid. Olles aktiivne teaduse propageerija ja pedagoog, on Auli bibliograafias piisavalt suhteliselt selgeid seisukohavõtte, mis lubavad teda nüüd Eesti üheks juhtivaks eugeenikuks pidada. Füüsilise antropoloogia juures rõhutas Aul näiteks indiviidi antropoloogilise jõudluse mõistet – tegemist võiks olla kehaliste ja vaimsete võimete või vastavate eeldustega – maakeeli siis lihtsalt tugevuse ja tublidusega. Kuna Aul hindas oma tööde rakendusliku külje tähtsust, siis jõudluse puhul nägi ta antropoloogide soovitusi tulevikus vajalikuna näiteks Eesti asustuspoliitika rakendamisel. Ka pedagoogiline ja kriminaalantropoloogia pidanuksid Auli meelest rakendusteadustena olema seotud eugeenikaga.
Eugeenika propageerijate üheks kõige kuuldavamaks väljundiks Eesti ühiskonnale olid 1927. ja 1935. aastal korraldatud Eesti Rahvusliku Kasvatuse kongressid (kolmas oli planeeritud 1940. aasta sügiseks, kuid jäi olude muutudes ära ning toimus alles 1990. aastate keskel). Tegemist oli madala iibega riigi rahvastiku arengu ja saatuse pärast muret tundvate jõudude koosolekutega, millel jõuti arutleda laia teemaderingi üle. Kõnesolevatel kongressidel domineerisid kindlasti positiivse eugeenika ideed. Ilmselt peeti steriliseerimise jms. temaatika ülesvõtmist piisavalt erialakeskseks, jätmaks see asjatundjate lahendada.
Seadusandluse alal saavutasid eugeenikud osa oma eesmärkidest 1936. aasta 27. novembril välja antud riigivanema dekreediga, mis seadustas steriliseerimise. Steriliseerimise seadus jõustus 1937. aasta 1. aprillist ning nägi sundusliku steriliseerimise (raseduse katkestamise) ette juhul kui pärilikult vaimuhaiged, nõdramõistuslikud, raskel kujul langetõbised ning pärivuse teel edasikantavate raskete kehaliste vigadega isikud on kas sugutungi tõttu ohtlikud endale ja ühiskonnale või nad võivad sigitada järglasi juba mainitud tunnustega. Keelatud oli steriliseerida alla 10aastasi lapsi ning juhtudel, mil see võiks osutuda eluohtlikuks. Vastavaid ettepanekuid võisid teha asjaosalised ise, ametlikud arstid, hooldajad, hoolekodude ja raviasutuste juhatajad. Seaduse teostamise ja elluviimise eest vastutas sotsiaalminister.
Seaduses kajastus siiski vähem kui 1925. aasta Eesti arstide päeval valitud spetsiaalne komisjon – Brezowsky, Lüüs, Fischer, Klemens, Vilms – oli soovitanud. Ja nimelt, sundusliku steriliseerimise alla kuuluksid:
a) Lapsed, kes ei suuda omandada I klassi programmi ning on ilmne, et vajakajäämine on päritud. Sel juhul tuleks steriliseerida hiljemalt 10 aasta vanuselt. Siia rühma kuuluksid ka sünnilt kurttummad, pimedad ja nõdrameelsed;
Meri-kirmesamblik
thumb|Meri-kirmesamblik
Eugeenika
Pronatalism. Eugeenika
b) Vabalt elavad idioodid, pimedad, kurttummad, epileptikud, kui väärareng on pärilik;
Meri-kirmesamblik
Meri-kirmesamblik (Verrucaria maura Wahlenb.) on samblik sugukonnast Verrucariaceae kirmesambliku perekonnast.
Meri-kirmesamblik kasvab Eestis läänerannikul ja Lääne-Eesti saartel.
Eugeenika
Pronatalism. Eugeenika
c) Eelmisse rühma kuulujad hoolekandesutustest välja laskmisel või enne abiellumist;
d) Psühhopaatilised kurjategijad, retsidivistid, kroonilised alkohoolikud kui nende viga on pärilik. Vabatahtliku steriliseerimise võimalust soovitati vaimuhaigetele, "vagabundidele", raske tiisikuse põdejatele, süfiliitikutele, kehaliselt vigastele.
Lätis, kus sundsteriliseerimine samuti seadustati, on teada vähemalt umbes 60 juhtumit. Eestist on seni teada umbes 20 juhtumit. Patsientideks olid enamasti naised. Viimane tendents on üldine – kui steriliseerimisseadusi ja kastreerimist karistusvahendina naisliikumised üldiselt toetasid, siis nüüd on steriliseerimistemaatika üheks feministliku ajalookriitika lemmikteemaks, sest steriliseerimiste ohvriks langesid eelkõige naised.
Fakte maailmast (eugeeniline (sund)steriliseerimine arvudes):
Soome 1935–1960 u 4300
Norra 1934–1960 u 7000
Rootsi 1935–1960 u 17 500
Saksa 1934–1945 u 360 000
USA 1907–1940 u 40 000
Märkimisväärset diskussiooni steriliseerimise eetiliste ja meditsiiniliste külgede üle Eestis ei tekkinud. Kas küsimus oli Eesti teadlas- ja arstkonna küllaltki üksmeelses suhtumises bioloogilisse determinismi (väike ühiskond ning vähe teaduskoolkondi ning üldine saksa teaduse mõju – viimast kinnitab saksa perioodika valdav ülekaal eugeenika instituuti tellitud kirjanduse hulgas – Volk und Rasse, Der Erbarzt, aga ka eugeeniline suhtumine tuberkuloosihaigetesse jms.) või saabunud vaikiva olekuga, on praegu veel vara öelda. H. Madissoon küll hoiatab, et eugeenilise mõtte taga on kogu progressiivne teadlaskond ning seda vastustavad üksnes kommunistid, katoliiklased ja usulised sektandid. See lause võiks iseloomustada ühiskonna ja teaduse suhteid, mis kujunesid välja toonases Eestis. Diskussiooni eugeenika alal võiks otsida eespool mainimist leidnud Rahvusliku Kasvatuse Kongressi stenogrammidest, milles leidub H. Madissooni tõdemus, et kahe kongressi vahelisel ajal on ühiskond steriliseerimise alal märgatavalt aktsepteerivamaks muutunud. Kongress siiski ei kujunenud vastandlike seisukohavõttude demonstreerimiseks (võib-olla ainult sugupoolerolle käsitledes tekkis teatav diskussioon). Negatiivse eugeenika alal on sõnavõtjad vastastikku üksteise spetsialiteeti ilmselt respekteerinud. Diskussiooni ei tekkinud ka ajakirjas Eesti Arst. Mõne üldise kriitilisema sõnavõtu, mis pühendatud pärilikkuse ja keskkonna rollile indiviidi arengus, võib leida pahempoolsest perioodikast ja ajast enne vaikivat olekut.
Maailmas on see temaatika ja meetodid ikka vastuseisu tekitanud – eelkõige oli selle taga katoliku kirik.
1940. aasta tõi pöörde ka Eesti eugeenikasse – viimasele ei olnud enam kohta. Eugeenika instituut muudeti 1941. aasta veebruaris üldbioloogia laboratooriumiks. Saksa okupatsiooni ajal asutus küll taastati, kuid 1944. aasta suleti taas. Represseeriti ka H. Madissoon. J. Aul pääses pärast sõda väljasaatmisest, kuid töölt lahkuda tuli temalgi, süüdistatuna "mendelistlik-morganlikus" geneetikas. Eesti teaduslikus mõtlemises oli saabunud uus periood, kus bioloogilise determinismi pooldajail oli vähe sõnaõigust.
Kokkuvõtteks võib rõhutada mõningaid aspekte Eesti eugeenilise mõtte ja teo arengus. Eestis algas organiseeritud eugeeniline liikumine iseseisvuse alguses. Esialgu tehti tihedat koostööd karskusliikumisega, et siis mingil ajal ilmselt riiklikus kontekstis elulisem ja realistlikum eugeenika oma teed läheks. Eugeenilise mõtte taga Eestis seisid peamiselt bioloogilist või meditsiinilist tausta omavad isikud, neist paljudki seotud Tartu Ülikooliga. Pühendunumatest olgu mainitud J. Aul ja H. Madissoon, eriti aga Juhan Vilms. Madissoon luges eugeenikat Tartu Ülikoolis, ning oli 1939. aasta asutatud eugeenika instituudi juhataja.
Rassilised aspektid ei saanud Eesti eugeenilise liikumise peamiseks huvialaks. Eesti abielutakistuste ja eugeeniline seadusandlus ei käsitlenud rahvust ega rassi riskigrupina. Kuigi muuhulgas telliti Eugeenika Instituuti saksa rassihügieeni alast kirjandust ning osteti antropoloogilisi mõõteriistu ja fotoaparaat (nii rahvastiku kui pärivuse küsimuste uurimiseks), jäi peamiseks huvialaks siiski meditsiiniline külg – tervise ja iibepropaganda, negatiivsete pärilike nähtuste vastu võitlemine. Viimaste alla kuulunuksid küll ajastu arusaamade kohaselt ka mõned sellised nähtused, mille vastu tänapäeval valdavalt sotsiaalsete abinõudega püütakse toimida, sest ka nende põhjustajana nähakse ühiskondlikke tegureid.
Rakendusantropoloogia eugeenilise distsipliinina ei jõudnud Eestis veel välja kujuneda. Eesti juhtival antropoloogil J. Aulil oli küll juba nägemus valdkondadest, kus seda lähenemist ellu viia. Nendeks pidid olema eeskätt asustuspoliitika, kuid ka pedagoogika ja kriminoloogia.
Positiivse eugeenika valdkonda kuuluv omandas küllaltki hästi organiseeritud kuju. Kindlasti võib siin taga näha Eesti 1930. aastate lõpu suundumusi: autoritaarne riik oma demograafilisi probleeme lahendamas. Oluline oli tervishoiu- ja iibepropaganda. Eugeenika vastu oli olemas riigipoolne huvi – eugeenika instituudi rajamist toetas otseselt Sotsiaalministeeriumi Tervishoiu ja Hoolekande valitsuse Rahva Juurdekasvu ja Heaolu Komisjon. 1935. aastast käivitati rahvatervishoiu kuusaastak, alustati emadepäeva riiklikku tähistamist jne.
Ajalukku läheb Eesti aga negatiivse eugeenika viljelejana. Eestis vastu võetud steriliseerimisseadus nägi sundusliku steriliseeerimise (raseduse katkestamise) ette juhul kui pärilikult vaimuhaiged, nõdramõistuslikud, raskel kujul langetõbised ning pärivuse teel edasikantavate raskete kehaliste vigadega isikud on kas sugutungi tõttu ohtlikud endale ja ühiskonnale või nad võivad sigitada järglasi juba mainitud tunnustega. Sellise seaduse taga oli suuresti Eesti arstkond, kes oli vastava programmi vastu võtnud juba 1925. aastal. Viimases oli sundsteriliseerimise alla kuuluvate isikute ring laiem ja tänapäeva seisukohalt ka enam diskuteeritav.
Karistusvahendina steriliseerimist ega kastreerimist Eestis küll ette ei nähtud, kuid 1937. aastal vastu võetud steriliseerimisseadus on maailmas iseenesest küllaltki unikaalne, asetades meid (ka Lätit) arenenud maadest ühte ritta Skandinaavia maade, mõnede USA osariikide ja Šveitsi kantonite ning hitlerliku Saksamaaga. Eesti võiks kuuluda sellesse seltskonda (analoogselt Saksamaaga) ühest küljest oma toonase autoritaarse riigikorra poolest. Eestis ei tekkinud arvestatavat diskussiooni steriliseerimisseadusandluse rakendumise koha pealt – võib-olla oli põhjuseks Eesti teadlaskonna väike arv ja erimeelsuste puudumine (loe: vähe teaduskoolkondi). Näiteks tiisikushaigete või kurttummade steriliseerimise soovitamine oleks veidi laiemat arvamuste ringi omavas riigis kindlasti pidanud vastuseisu tekitama. Ilmselt tuleks lahendust otsida ka märksõnadest "suletud ühiskond" ja "suletud teadus". Ja loomulikult puudus Eestis katoliku kiriku mõju – mainitud tegur on olnud peamiseks eugeenilise mõtteviisi vastukaaluks maailmas.
Teiselt poolt annab steriliseerimisseaduse olemasolu märku Eesti kuulumisest riikide rühma, mis sõdadevahelisel perioodil pani aluse nn Põhjamaade heaolumudelile. Viimases oli eugeenikal kindlasti oma üllatav/veider roll, sest sundsteriliseerimine kehtis Rootsis-Soomes veel 1970. aastatel. Kui siin veel kord ühiskonna suletuse ja avatuse juurde tulla, siis Karl Popper on oma avatud ühiskonna ühe mudelina näinud just Rootsit ... Põhjamaade uurijad on oma riikides esinenud tugevat toetust eugeenilisele maailmavaatele põhjendanud kolme teguriga. Need oleksid tugevad sotsialistlikud traditsioonid, protestantism ja suhteliselt monoetniline ühiskond. Säärase ülesehitusega ühiskond peaks omama soodumust teadussaavutuste ilma liigsete südametunnistusepiinadeta rakendamiseks tulevaste põlvede õnne nimel.
Usk pärilikkusest tingitud ettemääratusse elab ühiskonnas edasi. Siinkohal ei tahetagi eitada paljude oluliste nähtuste – nii haiguslike kui vaimsete – geneetilist tagapõhja. Keeruliseks teeb inimeste lahterdamise bioloogilisel alusel aga see, et pole selge pärilikkuse täpne osakaal erinevate isikuomaduste väljakujunemisel. Ka on muutunud ühiskonna suhtumine vähemusrühmade ja indiviidi õigustesse. Seni kuni vastavatel teemadel toimub arutelu, võngub determinismipendel ühest äärmusest teise. Eestil on võimalus olnud olla ühe sellise äärmuse tunnistajaks.
Aa Hooldekodu
Aa Hooldekodu (ka Häcke OÜ Aa hooldekodu, OÜ Häcke Aa Hooldekodu) on hoolekandeasutus Ida-Virumaal Lüganuse vallas Aa külas kunagise Aa mõisa härrastemajas.
Härrastemajal on kolmekorruseline juurdeehitis, mis valmis 1981.
Hooldekodu tegeleb põhiliselt vanurite hooldamisega.
Aa Hooldekodu juhataja on Ilmar Köök.
Detsembris 2003 oli hooldekodus 170 hoolealust ja 50 töötajat.
Teised asutused hooldekodu ruumides
Aastatel 1993 ja 1998 on sinna paigutatud ka asüülitaotlejaid. Augustis 1998 toodi Maardu hotellist Gabriel turvakodu ruumidesse üle 15 iraaklast, kes jäid sinna 2000. aastani, mil nad viidi üle Illuka Varjupaigataotlejate Vastuvõtukeskusse. Seda peatuspaika nimetati Aa pagulaskeskuseks (juhataja Indrek Kullam). Seal elas ka teistest maadest pärit varjupaigataotlejaid.
Kalmistu
pisi|[[Aa hooldekodu kalmistu tähis]] Hooldekodul on oma kalmistu, mis jääb Aa vanadekodu südamest linnulennult umbes 700 meetri kaugusele läände.
Ajalugu
Aa vanadekodu asutati 1924. aastal. Esimesed hoolealused toodi sisse juba detsembris 1923, ametlik avapidu toimus jaanuaris 1924. Aastal 1939 paigutati Aa vanadekodusse Vohnjas koopas elanud Liisa ja Elviine Krüüger.
Nõukogude ajal tegutses ta invaliididekodu nime all, hiljem Aa Internaatkodu nime all. Hoolealused olid eelkõige vaimuhaiged ja vaimupuuetega inimesed.
Enne rendile andmist oli hooldekodu direktor Vaike Salveste. Jumalateenistusi pidas Enn Salveste.
Johann Freitag von Loringhofe
Johann Freitag von Loringhofe (ka Johann Fridach van Loringhoffe, Freitag von Loringhoven või Freytag von Loringhoven; umbes 1430 – 26. mai 1494) oli Liivimaa ordumeister aastatel 1483–1494.
Loringhofe sündis Vestfaalis Löringhoffi asulas. Hiljem asus ta ordurüütlina (nagu ka veel 7 tema sugulast) elama Vana-Liivimaale. 1451. aastal on teda mainitud rüütelvennana Tallinnas. Ordumeister Bernhard von der Borchi ajal (1472. aastal) sai ta Tallinna komtuuriks. 1483. aasta novembris sai ta Saksa ordu Liivimaa haru (Liivi ordu) maameistri asetäitjaks, ordumeistriks kinnitati ta ametlikult 1485. aastal.
Loringhofe ajal lõpetati pikaks ajaks Liivimaa sisevaenused: 1491. aastal sundisid orduväed Riia linna alistuma ning taastasid selle üle koos Riia peapiiskopiga kaksikvõimu. Riialased pidid taastama ka Riia ordulossi ning Dünamünde (Daugavgrīva) linnuse.
Tema ajal suurenes oluliselt Moskva-poolne oht: venelased ehitasid 1492. aastal Narva linna vastu Ivangorodi (Vene-Narva) kindluse ning pommitasid sealt (Balthasar Russowi teateil) aeg-ajalt Narva linna. Loringhofe asus tegema ettevalmistusi Moskvale vastuastumiseks, kuid suri enne, kui jõudis midagi reaalset korda saata. Vastuseisu venelastega pidi lahendama tema järglane Wolter von Plettenberg, kelle Loringhofe oli 1488. aastal ordu maamarssaliks määranud.
Truuta linnamägi
Truuta linnamägi on järsunõlvaline mägi Truuta küla Liinujärve kirdekaldal Otepää vallas Valga maakonnas. Linnamägi paikneb Vidrike–Kooraste teest 700 m põhja pool ja Liinu-Kalda talust 350 m lääneedelas.
Arheoloogilised uuringud
2011. aastal toimunud proovikaevamistel (Tartu Ülikooli arheoloogia kabinet; Heiki Valk ja Pikne Kama) tehti mäel oleva allikakoha ümbrusse neli väikest kaevandit. Ilmnes, et kultuurikiht on kündmise ja erosiooni toimel segatud. Leitud savinõukillud pärinevad käsitsi tehtud nõudest, mis kuuluvad viikingiaega. Nahaliina nimetus ja pärimus Nahaliinas tegutsenud nahaparkalitest viitavad linnuse seostele viikingiaegse nahakaubandusega. Et kaevamistel ei leitud tuleasemeid, põlenud kive ega intensiivset kultuurikihti, on linnust kasutatud nähtavasti vaid lühiajaliselt ja ajuti. Hiliseim savinõukild pärineb joon- ja lainornamendiga Pihkva tüüpi kedranõust, mis näitab linnuse kasutamist veel 11. sajandil. Võimalik, et linnus hävis 11. sajandi algupoolel, seoses Kagu-Eesti allutamisega Kiievi-Vene võimule (vürst Jaroslavi retk tšuudide vastu 1030. aasta paiku).
Akt (dokument)
''See artikkel on akti kohta Tsiviilseadustiku üldosa seaduse ja lepinguõiguse mõttes. Aktil (haldusaktil) on haldusõiguses muu tähendus.''
Akt on ühepoolne või mitmepoolne tahteavaldus, millega harilikult dokumenteeritakse asjaolu, et selle asjaolu esinemist aktis näidatud ajal ja kohas oleks edaspidi lihtsam tõendada. Kui akti vormistamist nõuab leping, siis tuleks eitada TsÜS § 67 määrangut, et akt ise on leping, privaatautonoomia alusel. Sellisel juhul on akt lepingu täitmiseks tehtud ühepoolne või mitmepoolne tahteavaldus, aga mitte (potentsiaalselt kõrgendatud vorminõuetega) uus leping ega olemasoleva lepingu muutmine.
Akti vorminõuded
Arvestades, et akt on eelkõige tahteavaldus võib akt põhimõtteliselt olla esitatud või allkirjastatud ka lepingu ühe poole poolt (nt. hindamisaktil ei ole reeglina hindamise tellija allkirja). Akt kui tahteavaldus võib olla tehtud mis tahel viisil (TsÜS § 68 lg 1), st ei pea olema allkirjastatud (TsÜS § 73 lg 8). Seega, kui lepingus kui ole ette nähtud aktile vorminõudeid, saab kehtiva akti esitada ka e-maili vm sõnumirakendusega, millega on akti võimalik kirjalikult taasesitada (TsÜS § 73 lg 8).
Sageli nõuab leping akti mõlemapoolset allkirjastamist, mis tõstatab küsimuse, kas akt on kehtiv ka juhul kui lepingu teine pool akti ei allkirjasta. Tavaliselt on (mõlemapoolne) akt õiguse või kohustuse sissenõutavaks muutumise tingimus (TsÜS § 102), nt arve esitamise või tasu saamise õigus on lepingutes sageli seotud akti vormistamisega. Sellisel juhul tuleb järeldada, et akti allkirjastamata jätmine pahas usus või lepingut rikkudes "enda kasuks" loetakse tingimuse täitmiseks (TsÜS § 104 lg 1), st õigus või kohustus muutub sissenõutavaks sõltumata akti teise allkirja puudumisest.
Raudteejaam
pisi|[[Pariisi raudteejaamad Gare de l'Est ja Gare du Nord]] Raudteejaam on raudteetaristu rajatis, mis võimaldab rongide vastuvõtmist, ärasaatmist ja peatusteta läbilaskmist, rongide kohtumise ja möödasõidu korraldamist ning manöövritöö tegemist. Tulenevalt vastava raudteetaristu olemasolust ja otstarbest võimaldavad raudteejaamad ka veoste vastuvõtmist-väljaandmist ja reisijate teenindamist ning muid raudteeliiklusega seotud tehnilisi operatsioone.
Raudteejaamad ehitatakse tavaliselt raudteeliini sirgele ja tasasele või väikse kaldega osale (jaamatee kasuliku pikkuse ulatuses võib raudtee kalle olla kuni 0–2,5‰); erandjuhul võivad nad paikneda kallakul või kõveral liiniosal (horisontaalkõvera raadius ei tohi olla alla 1200, mägises kohas alla 500 m).
Liigitus
Raudteejaamasid saab kasutuseesmärgist tulenevalt liigitada järgmiselt:
Mitme raudteeliini ühinemiskohtades moodustuvad raudteesõlmed, millesse võib kuuluda mitu raudteejaama.
Jaamavahedes võivad asuda raudteepeatused (nn teivasjaamad) reisijaile reisirongidesse sisenemiseks või neist väljumiseks.
Eesti Raudtee AS tugi- ja vahejaamad
pisi|Koidula raudteejaam ([[kaubajaam ja reisijaam) (2015)]] pisi|Vaade Ülemiste raudteejaamale[[kaubajaam| (kaubajaam ja raudteepeatus) (2014)]] pisi|Vaade Balti jaamale [[Reisijaam|reisijaama perroonilt aprillis 2007]] pisi|Tartu reisijaama perroonid aastal 2012 pisi|Eesti raudteede ja jaamade kaart (2015) Eesti Raudtee eristab oma haldusstruktuuris väiksemaid ehk vahejaamu, mis on halduslikult kinnitatud suuremate ehk tugijaamade juurde järgmiselt :
Priim
Priim ( < ladina k primus "esimene") on muusikas mitmetähenduslik sõna:
Caloplaca chlorina
Caloplaca chlorina (Flot.) Sandst. on samblik kuldsambliku perekonnast.
Ta on Eestis üsna haruldane; kasvab graniitkivil.
Särevere
Särevere on alevik Järva maakonnas Türi vallas Türist kagus Prandi jõe ääres mõlemal kaldal.
Säreveres asub Särevere mõisa peahoone. pisi|Balti keti mälestuskivi Säreveres
Tänavad
Säreveres on 12 tänavat:
Viitna
Viitna on küla Lääne-Viru maakonnas Kadrina vallas. Asub Tallinna-Narva maantee ääres.
Viitnas asuvad Viitna kõrts ja Viitna järved.
Naunhof
Naunhof on linn Saksamaal Saksimaa liidumaal Leipzigi kreisis.
Viitna
Elanike arv oli 94 (2000).
Naunhof
Kuni 2008. aastani kuulus vald Muldentali kreisi.
Rakvere Täiskasvanute Gümnaasium
Rakvere Täiskasvanute Gümnaasium oli üldhariduskool Lääne-Viru maakonnas Rakveres.
Kooli direktor oli 1988. aastast Elle Allikvee.
Ajalugu
1965. aastal asutati Rakvere Kaugõppekeskkool, mis nimetati 1987. aastal ümber Rakvere Õhtukeskkooliks.
2010 otsustati kool ümber nimetada Rakvere Täiskasvanute Gümnaasiumiks.
31. augustil 2020 lõpetas Rakvere Täiskasvanute Gümnaasium oma tegevuse.
Peter Morgan
pisi|Peter Morgan (2010) Peter Morgan (sündinud 10. aprillil 1963 Londonis) on Oscarile nomineeritud ja Kuldgloobusega pärjatud inglise stsenarist ja näitekirjanik.
Ta on kirjutanud stsenaariumi 2006. aasta filmile "Kuninganna" ja aidanud kirjutada stsenaariumi ka filmile "Šotimaa viimane kuningas".
Pidekaar
Pidekaar on muusika noodikirja märk, mida kasutatakse vähemalt kahe sama helikõrgusega noodi ühendamiseks. Pidekaarega ühendatud nootide koguvältus võrdub ühendatud nootide vältuste summaga. Pause pidekaarega ei ühendata.
Pidekaar näeb välja kaarekujulise joonena, mis ühendab kaht samal helikõrgusel asuvat noodipead. Pidekaarega seotud noodid kõlavad katkestuseta.
Pidekaart kasutatakse juhul, kui kahte nooti ei ole võimalik ühena kirjutada, sest nende vahel on taktijoon või teine noot alustab uut rütmigruppi ja asub seega meetrumi rõhulisel löögil.
Pidekaarega võib ühendada ka rohkem kui kaks kõrvutiasetsevat sama helikõrgusega nooti. Sel juhul jätkub pidekaar noodipeast noodipeani.
Fütobentos
Fütobentos on veekogu (mere, järve või jõe) põhjas kasvavad veeorganismid. Klassikaliselt on fütobentost defineeritud kui: "fütobentos ehk põhjataimestik on veekogu põhjas kasvavate veetaimede kogum".
Meres esineb fütobentost ainult litoraal- ja sublitoraalvööndis, järvedes litoraalvööndis ja jõgedes ripaalvööndis.
Meres moodustavad suure osa fütobentosest vetikad. Mageveekogudes esineb peale vetikate palju ka kõrgemaid taimi ja samblaid.
Suuruse järgi jagatakse fütobentos sageli mikro- ja makrofütobentoseks. Mikrofütobentose moodustavad enamikus veekogu põhjal kasvavad mikroskoopilised vetikad (näiteks räni-, rohevetikad ja tsüanobakterid), makrofütobentose hulka kuulub aga veekogu põhjal kasvavad suuremad taimed, mis silmaga on nähtavad, näiteks puna-, pruunvetikad ja õistaimed.
Läänemere fütobentos
Läänemeres moodustavad põhjataimestiku ehk fütobentose suurvetikate, sammalde ja kõrgemate taimede liigid. HELCOMi 2012. aastal tehtud uuringu järgi asustab Läänemere piirkonda 531 põhjataime liiki. Nende hulka kuulub 7 liiki samblaid, 27 liiki mändvetikaid, 109 liiki rohevetikaid, 130 liiki pruunvetikaid, 178 liiki punavetikaid, 6 liiki eriviburvetikad ja 74 liiki kõrgemaid taimi.
713
Sajandid: 7. sajand - 8. sajand - 9. sajand
Kümnendid: 660. aastad 670. aastad 680. aastad 690. aastad 700. aastad - 710. aastad - 720. aastad 730. aastad 740. aastad 750. aastad 760. aastad
Aastad: 708 709 710 711 712 - 713 - 714 715 716 717 718
Barsinghausen
Barsinghausen on linn Saksamaal Alam-Saksi liidumaal Hannoveri piirkonnas.
Linn asub Deisteri mäeahelikus, umbes 20 km Hannoverist läänes. Barsinghausen kuulub ajaloolisse Calenbergi maa maastikupiirkonda ja seda on esimest korda mainitud 1193. aastal.
Linn jaguneb 18 linnaosaks: Bantorf, Barrigsen, Barsinghausen, Eckerde, Egestorf, Göxe, Großgoltern, Nordgoltern, Groß Munzel, Hohenbostel, Holtensen, Kirchdorf, Landringhausen, Langreder, Ostermunzel, Stemmen, Wichtringhausen ja Winninghausen.
Ajalugu
Barsinghausenis asub vana kaksikklooster Kloster Barsinghausen, mis rajati kõrgkeskajal. Viljakas lössipinnas ja arvukad Südaue lisajõed soodustasid maaharimist. Calenbergi maal rajati arvukalt tuuleveskeid.
Aastatel 1871 kuni 1957 kaevandati Barsinghausenis kivisütt. Pärast teist maailmasõda on Barsinghauseni majanduses domineerinud teised tööstussektorid.
Vaatamisväärsused
Barsinghausenis asub nunnaklooster Kloster Barsinghausen, mida on esimest korda mainitud 1193. aastal (praegu luterlik naiste konvent), kloostri Maarja kirik (Marienkirche), Deisteri vabaõhuteater (Deister Freilichtbühne), näituskaevandus Klosterstollen. Seal asuvad Sporthotel Fuchsbachtal ja Alam-Saksi jalgpalliliit. Ostermunzeli koloss on loodusmälestisena kvalifitseeritud liustikuline rändrahn. See on ebatavaliselt suur, eriti Põhja-Saksamaa ja Alam-Saksimaa kohta.
Tallinna kõrgeimad ehitised
400px|pisi|[[Tallinna raekoda|Raekoda, taamal südalinna kõrghoonete kogu]] pisi|[[Eesti Rahvusraamatukogust avanenud vaade südalinna kõrghoonetele]] Tallinna kõrgehitised on vertikaalselt kõrgusse projekteeritud ja konstrueeritud Eesti Vabariigi pealinna urbanistliku ruumikeskkonna kinnisvaralised, enamjaolt paljukorruselised ning ehituskunstilised võrd- ja näidisvormid, või figuursemad hoonestuskogumid. Kui eemalt või merelt linna panoraami vaadelda, siis on nii need kesksed hooned kui ka kaugemad rajatised põhilised Tallinna linnasilueti kujundajad.
Tallinn on üks kõige põhjapoolsemaid kõrghoonestatud linnasid kogu maailmas. Kõigi linnaosade peale kokku asub Tallinnas üle 45-meetrilise kõrgusega:
Seega on tornide linnaks kutsutud Tallinnas aegade jooksul kokku tarindatud 108 siiani eksisteerivat kõrgehitist, millest ükski ei kvalifitseeru kaasaegsetele arusaamistele ega ka linna ametlikele dokumentidele tuginedes pilvelõhkujaks.
Määratlus ja nõuded
Ametlikult liigitatakse üksnes kõrghoonete alla vaid vähemalt 45 meetrit ja 15 korrust ning kuni 35 korrust ja 124 meetrit kõrgeid inimesi teenindavaid hooneid. Seega on kõrghooned ümbritsevate hoonestusalade keskmisest hoonestuskõrgusest oluliselt kõrgemad ehitised.
Kuna kõik maa pinnakihist üle 45 meetri kõrgusega ehitiste ehitusprojektid ja detailplaneeringud tuleb seoses lennuliiklusohutusega kooskõlastada Eesti Lennuametiga ning lisaks Muinsuskaitseameti ja Tallinna Kultuuriväärtuste Ametiga, siis seab see kõrgus ka tavahoonete ülempiiri ja määrab kõrghoonete alampiiri.
Pilvelõhkujatena käsitletakse Tallinnas vaid ülikõrgeid ehk üle 124-meetriseid hooneid. Need on meetritelt kõrgemad kui maa- ja meremärgina mõjuv Oleviste kirik (123,7 m), kuigi siiani selliseid ei ole veel tarindatud.
Topograafia
thumb|Muldkindlustused tänastes UNESCO kaitsevööndi piirides Topograafiliselt on linn asustatud küllaltki laugele Harjumaa rannikujärsandikulise mannerjää taandumisest tekkinud kulutusastangu reljeefile – Toompea paljandi, Tõnismäe seljandiku ning kitsa Ülemiste järvest kuni Tallinna reidile ulatunud Härjapea jõe vahelisele maa-alale Soome lahe ääres.