cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
GASP fenotüüp
Pikaajalise statsionaarse faasi populatsiooni dünaamika
Esmaste GASP alleelide kujunemisele rpoS geenis järgnevad teisedki ebaharilikud GASP mutatsioonid. On näidatud, et mitte ainult 10-päevased kultuurid ei kasva üle 1-päevaseid rakke, vaid ka 20-päevased kasvavad üle 10-päevaseid, 30-päevased kasvavad üle 20-päevaseid jne. Kuni 60-päevased kultuurid on võimelised ületama nooremaid rakke. Konstantne GASP mutatsioonide esinemine näitab, et pikaajalise statsionaarse faasi kultuurid ei ole staatilised, vaid dünaamilised. Seda tõestab ka asjaolu, et üldine rakkude arv aja jooksul ei muutu ning säilib tasakaal.
Stroker mootor
Stroker mootor on ottomootor, mille töömaht on suurendatud kolvikäigu suurendamisega. Kolvikäigu suurendamiseks tuleb vahetada mootoris väntvõll sellise vastu, mille vändakaelad asuvad võllikaeltest kaugemal. Selle tulemusena liigub kolb rohkem üles-alla (kolvi ülemise ja/või alumise surnud seisu asukoht muutub) alla ning mootori töömaht on suurem. Eesmärgiks on suurendada mootori pöördemomenti ja seeläbi ka võimsust. Lisavõimsus tekib mitte ainult töömahu suurenemisest vaid ka asjaolust, et jõuõlg väntvõllil on efektiivsem, sest vändakaelad asuvad väntvõlli tsentrist kaugemal. Mootori modifitseerimise juures ei piisa enamasti ainult väntvõlli vahetamisest, tuleb vahetada või modifitseerida ka kepse, kolbe ja teisi mootori osi.
Aizkraukle kihelkond
Aizkraukle kihelkond (saksa keeles Kirchspiel Ascheraden) oli haldusüksus Võnnu, Riia kreisis Liivimaa kubermangus ja Ilūkste kreisis Kuramaa kubermangus, Lätimaal.
Kalnāji
Kalnāji on küla (mazciems) Lätis Ogre piirkonna Tīnūži vallas. Küla asub valla kaguosas merepinnast 40 meetri kõrgusel ja jääb valla keskusest Tīnūžist 5, endisest piirkonna keskusest Ikšķilest 10 ning Riiast 40 kilomeetri kaugusele. Aastatel 2004–2021 jäi asula Ikšķile piirkonda.
Aastal 2018 oli külas 45 elanikku, aastal 2021 oli elanikke 47.
pisi|tühi|Mälestusmärk 1905. aastal hukatud 32 Ceplīši vabriku töölisele
Hallitusseened
thumb|Hallitav [[leib, mis on kaetud hallitusseentega]] Hallitusseened on erinevatesse süstemaatilistesse rühmadesse kuuluvad seened, kes tekitavad kohevaid ja sametisi seeneniidi- ja eoskandjakirmeid (hallitust).
Ernst Ristmägi
Ernst Ristmägi (13. november 1907 Peterburi – 26. detsember 1976 Tallinn) oli Eesti NSV partei- ja riigitegelane.
Ta lõpetas aastal 1925 Leningradi Balti tehase tehnikakooli, õppis aastatel 1936–1937 ÜK(b)P KK juures asuvas Kõrgemas Parteikoolis, aastatel 1939–1941 Moskva Kaganovitši nimelises Tööstusakadeemias,
Ta töötas aastatel 1925–1939 Leningradi Balti Laevaremonditehases treialina, aastatel 1936–1937 Leningradi Raadiotehases nr 210 treiali ja partorgina, aastatel 1937–1938 ÜK(b)P Leningradi Vassili saare Rajoonikomitee instruktorina, aastatel 1938–1939 Leningradi Optika-mehaanikatehases nr 5 meistrina, aastatel 1941–1942 Sverdlovski oblastis Nižni Tagili Tööstuskoolis nr 4 meistrina, aastatel 1942–1944 Nižni Tagili Metallurgiatehase parteikomitee sekretäri asetäitjana.
Aastatel 1944–1945 töötas ta EK(b)P Keskkomitee tööstusosakonna juhatajana ja EK(b)P Tallinna Linnakomitee kaadrisekretärina, aastatel 1945–1946 EK(b)P Harju Maakonnakomitee I sekretärina. Aastatel 1946–1949 oli ta Eesti NSV kohaliku tööstuse minister, aastatel 1949–1950 Eesti NSV Ministrite Nõukogu alaline esindaja NSV Liidu Ministrite Nõukogu juures Moskvas. Aastatel 1950–1951 oli ta Eesti NSV kergetööstuse minister, aastatel 1951–1952 EK(b)P Tallinna Linnakomitee I sekretär, aastatel 1952–1953 EKP Tallinna oblastikomitee I sekretär, aastal 1953 Eesti NSV toidukaupade ja kergetööstuse minister, aastatel 1953–1955 Eesti NSV laiatarbekaupade minister ja Eesti NSV tekstiilitööstuse minister. Aastatel 1955–1958 oli ta EKP Keskkomitee sekretär, aastatel 1958–1962 Tallinna Vineeri- ja Mööblivabriku direktor.
Isiklikku
Tema tütar on venekeelne Eesti ajakirjanik Irina Ristmägi (sünd. 1940).
LCD TFT
TFT LCD (inglise keeles Thin film transistor liquid crystal display) on vedelkristallkuvari põhitüüp, milles pildielemente tüüritakse kiletransistoride (TFT) vahendusel. Enamasti kasutatakse polükristallilise räni alusel valmistatud väljatransistore. LCD-pildielementide läbipaistvuse juhtimise niisugust skeemi nimetatakse aktiivmaatriksiks. Maatriksi iga pildielement ehk piksel koosneb tegelikult kolmest alampikslist, millest väljuva valguse muudavad värviliseks nende ees paiknevad punased, rohelised ja sinised värvifiltrid (RGB). pisi|Pikslite maatriks ehk raster, kus iga hall ruut kujutab endast pikslit, jooned nende vahel (reas ja veerus) on juhtmed, mille kaudu saabub signaal kiletransistorile (kujutatud piksli üleval vasakus nurgas)
Tööpõhimõte
Pikslid on ekraanile paigutatud rastrina ehk maatriksina, mis koosneb ridadest ja veergusest. Igal real ja veerul on oma juhe, mille kaudu saabuvad tüürsignaalid. Rea ja veeru juhtmete abil leitakse üles üliväiksed kiletransistorid (TFT), mis paiknevad vahetult selle piksli (vedelkristalli) taga, mille läbipaistvust on vaja muuta. Konkreetse piksli poole pöördumisel lülitatakse sisse sobiv rida ja ühtlasi saadetakse signaal vajalikule veerule. Kuna kõik teised veerud on välja lülitatud, siis jõuab signaal ainult õige pikslini.
Kiletransistorid ise töötavad piltlikult öeldes uksehoidjatena, kes hoiavad ust vastavalt saadud käsule vähem või rohkem lahti, kusjuures usteks on vedelkristallid. Vastavalt rakenduvale pingele muudab vedelkristall oma molekulaarset struktuuri. Selle tulemusena lasevad vedelkristallid vastavalt tüürpingele kas vähem või rohkem valgust läbi. Valguse saavad pikslid ekraani taga olevatest valgusallikatest (tänapäeval leedlampidest).
Kiletransistori ülesanne pole aga mitte ainult piksli tüürpinge sisselülitamine, vaid ka selle pinge püsivana hoidmine ühe pildiperioodi vältel (nt teleri 100 Hz värskendussageduse korral 0,01 sekundi kestel). Tüürpingele vastavat elektrilaengut hoiab alal kiletransistoriga seotud mahtuvus. Niisiis ülalnimetatud uksehoidjad hoiavad ukse ühtlaselt avatuna kogu kaadriperioodi jooksul (ilma transistori abita hakkaks uks kohe tüürimpulsi saabumise järel sulguma).
Grundy maakond (Missouri)
Grundy maakond (Grundy County) on maakond Ameerika Ühendriikides Missouri osariigis.
LCD TFT
Tööpõhimõte
Varasem passiivne (transistorideta) adresseerimisskeem lubas valmistada ainult väikseid, mõnerealisi ekraane (pikslite arvu suurendamisel väheneb ekraani heledus, sest mida rohkem piksleid, seda vähem jääb iga piksli aktiveerimiseks aega). pisi|300px|TFT-ekraani ehitus
Grundy maakond (Missouri)
Maakonna halduskeskus on Trenton.
Ajalugu
Maakond moodustati 1839. aastal.
Rahvastik
Elanike arv oli 2010. aasta rahvaloenduse järgi 10 261.
Arvestuslik rahvaarvu muutus (1. juuli seisuga) :
NUT
NUT või Nut võib tähendada järgmist:
Longs Peak
Longs Peak (Arapaho keeles: Neníisótoyóú’u) on mägi Põhja-Ameerikas Kaljumäestiku Front Range'i mäeahelikus.
Mäe kõrgus on 4346 meetrit ning see jääb Kaljumäestiku rahvuspargi territooriumile. Longs Peak on Boulderi maakonna ja rahvuspargi kõrgeim mäetipp.
Mägi on nimetatud maadeavastaja Stephen Harriman Longi auks. Longs Peaki tippu jõudis 23. augustil 1868 esimesena John Wesley Powell.
Podolski rajoon
Podolski rajoon oli haldusüksus Venemaal Moskva oblasti lõunaosas aastatel 1929—1963 ja 1965—2015. Rajoonikeskus oli Podolski linn, mis ise ei kuulunud rajooni koosseisu.
Endel Mändmaa
Endel Mändmaa (17. november 1928 Saksi – 16. juuli 2006) oli Eesti NSV riigitegelane ja finantsist.
Podolski rajoon
Põhjas, loodes ja läänes piirnes Podolski rajoon Moskva linnaga, kirdes Lenini rajooniga, idas Domodedovo rajooniga, lõunas Tšehhovi rajooniga ning keskosas Podolski ja Klimovski linnadega.
Endel Mändmaa
Ta lõpetas 1947. aastal Tapa Keskkooli ja 1952. aastal Tallinna Polütehnilise Instituudi majandusteaduskonna.
Podolski rajoon
Podolski rajooni eelkäijaks oli oktoobris 1781 moodustatud Podolski maakond, mis muudeti ametlikult rajooniks 1929. aastal. Rajooni piirid muutusid oluliselt 1. juulist 2012, mil rajooni kuulunud 11 asulast 7 liideti Moskva linnaga.
Endel Mändmaa
Ta töötas aastatel 1951–1960 Eesti NSV Rahandusministeeriumi tööstuse finantseerimise valitsuses inspektorina, sektorijuhatajana ja osakonnajuhatajana. Aastatel 1960–1967 töötas ta rahandusministeeriumis valitsuse juhatajana, aastatel 1967–1979 rahandusministri asetäitjana ja I asetäitjana. Aastatel 1979–1990 oli ta Eesti NSV rahandusminister.
Podolski rajoon
2015 liideti rajoon Podolski linnaga, mis organiseeriti samas Podolski linnaringkonnaks.
Endel Mändmaa
Endel Mändmaa kuulus ka Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidiumi seadlusega 22. jaanuarist 1990. a nimetatud Eesti Panga nõukogu esimesse koosseisu koos Raimund Hagelbergi, Siim Kallase, Valentin Porfirjevi ja Rein Otsasoniga, kes täitis üheaegselt nii Eesti Panga presidendi kui nõukogu esimehe kohuseid.
Ta oli 1962. aastast NLKP liige. Ta oli NSV Liidu Ülemnõukogu 10. ja 11. koosseisu saadik. Ta oli EKP Keskkomitee liige.
1990. aastal jäi Endel Mändmaa pensionile. Ta suri 16. juulil 2006 ja maeti 6. augustil 2006 Metsakalmistule.
Isiklikku
Tema tütred on tantsupedagoog Merle Klandorf ja rahandusspetsialist Sille Mändmaa.
Lamberti koosinusseadus
pisi Lamberti koosinusseadus on optikareegel, mille kohaselt kiirgava keha kiirgusvoog sõltub otseselt kiirgava pinna normaali ja vaatleja sihi vahelise nurga koosinusest.
Vahel nimetatakse seda seadust ka koosinuse kiirgusseaduseks või Lamberti kiirgusseaduseks. See on nimetatud Johann Heinrich Lamberti järgi.
Elerin Velling
pisi|Elerin Velling esinemas duo Sädelev Kass koosseisus Uue Maailma tänavafestivalil 1. septembril 2013 thumb|Elerin Velling (2012) Elerin Velling (sündinud 7. veebruaril 1985) on eesti poplaulja.
Ta lõpetas 2009. aastal Eesti Kunstiakadeemia stsenograafia erialal.
2007–2009 oli ta mitme tudengifilmi kunstnik.
Ta on ansambli Mantra Gora solist koos Marilyn Jurmaniga. Samuti laulab ta ansamblis Sädelev Kass.
Evergrande Group
pisi|Evergrande Groupi logo. Evergrande Group (või Evergrande Real Estate Group, hiina keeles 恒大集团; varem Hengda Group) on Hiina suuruselt teine kinnisvaraarendaja. Fortune Global 500 edetabelis on ettevõte 122. kohal. Evergrande'i juriidiline asukoht on Kaimanisaared, peakorter asub Houhai finantskeskuses Nanshani piirkonnas Shenzhenis Guangdongi provintsis. Ettevõtte asutas aastal 1996 Hui Ka Yan. Põhiline tegevusala on kesk- ja kõrgklassi korterite müük. Aastal 2018 sai Evergrande Groupist maailma kõige väärtuslikum kinnisvaraettevõte.
Alistuv käitumine
pisi|315x315px|Kehtestav käitumine (enesekehtestamine) suhtlusoskuste skeemil (ESTÜ, 2007) Alistuv käitumine on allumine teise tahtele, tihtipeale enda huvide ja õiguste kaitsmisest loobudes. Võib olla omane inimesele, kelle eesmärk on teistele meeldimine ja nende rahulolu väljateenimine ka juhul, kui tema enda vajadused, õigused ja tunded jäävad teiste tähelepanuta.
Evergrande Group
Septembris 2021 algas Evergrande'i likviidsuskriis. Mitmete analüütikute sõnul on firma pankrotistumas ning maksejõuetuse ohus. Juunis 2021 oli Evergrande Groupil võlgu 2 triljoni renminbi ulatuses (u 265 miljardit €).
Alistuv käitumine
Inimestevaheliste psühholoogiliste piiride arvestamise / mittearvestamise alusel saab eristada kolme peamist käitumisviisi: alistuv, agressiivne ja kehtestav käitumine.
Alistuva käitumise keelekasutus
Viisakaks on peetud hoiduda mina-sina-dialoogis rääkija ja kuulaja otsesest nimetamisest. Selle asemel kasutati (ja kasutatakse kohati veel tänapäevalgi) alistuvale käitumisele omast keelekasutust ehk
Tänapäeval ei peeta kaude kõnelemist sobivaks. Tähelepanu on keele selgusel ja arusaadavusel.
Alistuva käitumise eelised
Alistuva käitumisega kaasnevad eelised :
Alistuva käitumise puudused
Alistuva käitumise varjukülg, puudused :
Soovitusi
Kuulamise ja kaasanoogutamise asemel on soovitatav rohkem oma mõtteid, sh mittenõustumist ja rahulolematust selgelt väljendada.
Rainer Rahasepp
pisi|Rainer Rahasepp Rainer Rahasepp (sündinud 8. jaanuaril 1976 Petseris ) on Eesti politseinik, kirjanik ja luuletaja.
2020. aasta algul ilmus temal esimene luulekogu "Päike pesitseb me põues".
Elukäik
Raineri esivanemad on pärit Setomaalt. Tema isa vanemad ja isa (Enn Rahasepp) elasid Koss'olka külas (Paul Rahasepp, Kossolka leelokoori pillimees; Nati Rahasepp, laulis Kossolka leelokooris ning kirjutas koorile ka mitmeid riime). Ema vanemad ja ema (Maria Rahasepp, Põlva Seto Seltsi asutaja ) elasid Molniga külas.
Rainer Rahasepp sündis Petseris. 1981. aastal tulid vanemad Värskasse elama (käis Värska lasteaias). Pärast vanemate lahutust kolis ema lastega Põlva lähedal asuvasse Peri külla ja mõne aja pärast Lintesse. Rainer õppis Naha Algkoolis. Peale seda Räpina Keskkoolis ning lõpetas selle 1994. Samal aastal siirdus ta vabatahtlikuna aega teenima Kuperjanovi ÜJP. 1995 õppis Meegomäe lahingukoolis allohvitseriks. 1995–1996 õppis Paikuse politseikoolis.
2006. aastal omandas politseilise kõrghariduse Sisekaitseakadeemias.
Aastatel 1996–2014 töötas ta Põlva politseiprefektuuris. Seejärel töötas Lõuna prefektuuri teabebüroos vanemkorrakaitseametnikuna, kus tema põhiülesandeks oli vabatahtlike töö koordineerimine ja korraldamine.
Aastail 2018–2019 töötas ta Tallinnas arendusosakonna ennetuse ja süüteomenetluse büroos juhtiva korrakaitseametnikuna ning arendas vabatahtlike kaasamisvaldkonda, pärast seda töötas lühikest aega piirivalves ja patrullpolitseinikuna ning Otepää valla piirkonnapolitseinikuna. Pärast seda on ta töötanud Kagu politseijaoskonnas rühmajuhina.
Skandaalid
Õhtulehe andmetel mõnitas purjus Rainer koos kolleegidega politseist 1999. aasta 5. aprilli öösel baarikülastajaid. 3. mai määras politseiamet politseinikele karistused pärast distsiplinaarjuurdlust, Rainer sai noomituse ning jäi aastaks ilma teenistusstaaži lisatasust.
Isiklikku
Ta on abielus Aveli Rahasepaga, neil on tütar Andra ja poeg Ranno.
Karl Õiger
Karl Õiger (sündinud 29. oktoobril 1933 Kondi talus Vana-Otepää vallas) on eesti ehitusteadlane ja ehitusinsener.
Haridus
Lõpetas Vana-Otepää 7-klassilise Mittetäieliku Keskkooli 1950 ja Tartu Ehitustehnikumi silikaatide tehnoloogia erialal 1955 (kiitusega); Tallinna Polütehnilise Instituudi ehitusteaduskonna tööstus- ja tsiviilehituse erialal 1960 (cum laude). Tehnikateaduste kandidaat 1971 ("Исследование работы пологих висячих покрытий отрицательной кривизны"); tehnikadoktor 1992 (Tampere Tehnikaülikool "Actual behavior, analysis and design of thin saddle-shaped shell roofs". ,
Karl Õiger on volitatud ehitusinsener, tase 8 hoonete ehituse, projekteerimise, inseneride koolituse ja uurimistöö alal. Tal on tähtajatu Muinsuskaitseameti tegevusluba ehitismälestiste, ajaloomälestiste (hooned), tööstusmälestiste ja UNESCO maailmapärandi objektil konserveerimis- ja restaureerimistööde tegevuskavade ja restaureerimise projektide inseneriosade koostamise, konserveerimise ja restaureerimise alal 2010.
Töökäik
Otepää linna Töörahva Saadikute nõukogu Täitevkomitee arveametnik ja sekretäri kohusetäitja 1950–1951; Tallinna Elamuehituskombinaadi tehnilise kontrolli osakonna meister, laboratooriumi juhataja ja peatehnoloog 1960–1966; Ehitusmaterjalitööstuse Ministeeriumi Spetsiaalse Konstrueerimisbüroo peainsener 1966–1967; EKE Projekti eksperimentaal-projekteerimise ja teadusliku uurimise osakonna peainsener 1970–1972 ja tehnikaosakonna peakonstruktor 1972–1977. Tallinna Polütehniline Instituudis: ehitusmehaanika ja ehituskonstruktsioonide kateedrite tunnitasuline õppejõud 1973–1976; ehituskonstruktsioonide kateedri vanemõpetaja 1977–1981; ehituskonstruktsioonide kateedri dotsent 1981–1992; Tallinna Tehnikaülikoolis ehitiste projekteerimise instituudi erakorraline professor 1992–1993; puit- ja plastkonstruktsioonide õppetooli juhataja ja professor 1993–2004; ehitusteaduskonna dekaan 1997–2005; ehitusfüüsika ja arhitektuuri õppetooli erakorraline professor 2003–2004 ja juhataja 2004–2005; ehitiste projekteerimise instituudi ehitusfüüsika ja energiatõhususe õppetooli professor 2005–2013; emeriitprofessor 2013–…
Teadustöö põhisuunad
Ripp-, telk- ja puitkatusekoorikud; puit-, plast- ja komposiitkonstruktsioonid, ehitiste renoveerimine-restaureerimine, ehitusmehaanika, ehituskonstruktsioonide projekteerimine. Karl Õiger on rahvusvaheliselt avaldanud üle 130 teaduspublikatsiooni, sh vene, inglise ja soome keeles. Tema juhendamisel ja kaasjuhendamisel on kaitstud 7 kandidaadi-, rida magistri- ja 3 doktoritööd. On olnud oponent 6 doktoritöö kaitsmisel Soomes. On viie raamatu autor või kaasautor; esinenud ettekannetega teaduskonverentsidel, loengutega Tampere ja Helsingi tehnikaülikoolides, Jyväskylä Tehnikakõrgkoolis, New Yorgis Columbia Ülikoolis, Soome Ehitusinseneride Liidu ja Eesti Ehitusinseneride Liidu seminaridel ja täienduskoolitustel, Eesti Kunstiakadeemia Tallinna Restaureerimiskoolis, paljudes ettevõtetes, avaldanud aimeartikleid ajakirjanduses, esinenud raadios ja televisioonis.
Teaduskorralduslik tegevus
Karl Õiger oli PI EKE Projekt tehnikanõukogu liige; Spetsiaalne Konstrueerimis- ja Tehnoloogiabüroo Desintegraator juhatuse liige; Eesti NSV Ehituskomitee korrosioonikomisjoni liige; TPI erialanõukogu liige; ajakirjade Ehitaja ja Ehituskaar toimetuse kolleegiumi liige; TTÜ ehitusteaduskonna dekaan ja nõukogu esimees; TTÜ nõukogu ja valitsuse liige; TTÜ nõukogu juurde kuuluva teaduskomisjoni ja akadeemilise komisjoni liige; puitkonstruktsioonide-alaste uuringute ja normatiivaktide Eurokoodeksite tehnilise komitee TC 250 alamkomitee liige. Ta on Eesti Kunstiakadeemia kunstikultuuri teaduskonna muinsuskaitse ja restaureerimise eriala magistrinõukogu liige; Majandus- ja Kommunikatsiooniministeeriumi Ehitusohutuse Nõukoja TTÜ-poolne esindaja; KredEx munitsipaal-üürielamufondi toetuste jaotamise komisjoni liige; Eesti Ehitusinseneride Liidu liige. Karl Õiger kuulus TTÜ ehitustehnika valdkonna uute diplomiõppekavade koostamise ja ehituskonstruktsioonide katselabori moderniseerimise meeskonda; oli TTÜ ehitusteaduskonna õppehoone renoveerimise algataja (renoveeritud õppehoone avati 15. septembril 2006). Tema osavõtul on valminud mitu puitkoorik- ja vant-telkkatust, ta osales Tartu laululava kõlaekraani projekteerimisel, katsetamisel, ehitamisel ja tegeliku käitumise uurimisel; on töötanud eksperdina ja konsultandina enam kui 1000 objektil.
Dunkerque'i 1. kanton
'''Dunkerque'i 1. kanton''' on kanton Põhja-Prantsusmaal Nordi departemangus. See moodustati 2014. aasta kantonireformiga, mis jõustus 2015. aasta märtsis. Kantoni keskus on Dunkerque.
See koosneb järgmistest valdadest:
Evergrande (täpsustus)
Evergrande Group on Hiina kinnisvaraarendaja.
Evergrande võib olla ka:
Thurn
Thurn on vald (Gemeinde) Austrias Tirooli liidumaal Lienzi ringkonnas. Vald asub 855 m kõrgusel merepinnast. Valla pindala on 12,26 km², 1. jaanuaril 2016 elas seal 615 inimest.
pisi|tühi|Thurn
Eesti Agronoomide Selts
Eesti Agronoomide Selts (lühend EAS) on praegusel kujul aastast 1991 tegutsev Eesti agronoomide kutseorganisatsioon. 2004. aastast on EASi aktiivne tegevus katkestatud.
EASi ajalugub ulatub aastasse 1918, mil asutati Eesti Põllumajandusteadlaste Ühisus. Aastal 1920 nimetati ühisus Eesti Agronoomide Seltsiks. Aastal 1945 EASi tegevus katkestati. Eestis jätkus samasisuline tegevus Põllumajanduse Teaduslik-Tehnilise Ühingu agronoomia sektsioonis. Aastal 1991 taasasutati Eestis EAS.
Sillian
thumb|Sillian
Sillian on vald (Gemeinde) Austrias Tirooli liidumaal Lienzi ringkonnas. Vald asub 1103 m kõrgusel merepinnast. Valla pindala on 36,26 km², 1. jaanuaril 2016 elas seal 2046 inimest.
Asend
Vald on peamine asuala Ida-Tirooli Hochpustertalis, Pusteri oru idaosas, mis ulatub läänes Lienzist üles piirini Itaalia Lõuna-Tirooliga. Asustus paikneb Drava jõe ülemjooksust põhja pool, Villgrateni mägede päikeselistel nõlvadel. Lõunas ulatub org Lienzi Dolomiitideni ja Karni Alpideni.
Kliima
Silliani ilm on selle asukoha tõttu äärmiselt muutlik ning soojast ja rahulikust ilmast võib kergesti saada miinuskraadides jahedus.
Ajalugu
Ala kuulus hertsog Tassilo III poolt 769. aastal Innicheni kloostrile antud valdusse. 1000. aasta paiku esmamainitud Silano valdust pidasid 13. sajandist alates Meinhardiinidest Görzi krahvid. Kihelkonnakirik pühitseti 1326. aastal. Krahv Leonhard von Görz andis kodanikele 1469. aastal laadaõigused. Pärast liini hääbumist 1500. aastal hõivas Silliani Habsburgist kuningas Maximilian I ja liidendas selle Tirooli krahvkonda.
Esimese maailmasõjani oli Sillian Austria-Ungari armee garnisonilinn. 1919. aasta Saint-Germaini rahuga sai sellest piirilinn Itaalia kuningriigi Lõuna-Tirooli maade kõrval.
Tuntud inimesi
Noor Richard Strauss veetis alates 1872. aastast mitu suve Sillianis ja kirjutas seal isegi muusikat. Väidetavalt mängis ta kirikus orelit, samuti Schwarzer Adleri ('must kotkas') võõrastemajas klaverit.
Majandus
Silliani majandus põhineb peamiselt puidutööstusel ja turismil. Külastajaid saadakse majutada kõigis kategooriates, kokku on neile pakkuda 1200 voodikohta.
Aare Soome
Aare Soome (21. mai 1937 Paide – 7. juuli 2014 Tallinn) oli eesti ajakirjanik, sportlane, Eesti Piirivalve ohvitser aastatel 1994–2001.
Õie Krusten
Õie Krusten (8. detsember 1923 Tallinn – 29. mai 2001) oli eesti nahakunstnik.
Aare Soome
Aare Soome sündis Türi notari Voldemar Soome peres teise lapsena, õppis Lokuta põhikoolis ja Türi 1. Keskkoolis. Ta õppis 1955–1960 Tartu Riiklikus Ülikoolis, lõpetas õigusteaduse cum laude.
Õie Krusten
Ta lõpetas 1943. aastal Tallinna IV Gümnaasiumi ning õppis aastatel 1944–1950 Tallinna Riiklikus Tarbekunsti Instituudis.
Aare Soome
Ta oli Eesti noorte meister käimises aastatel 1954 ja 1955. Kuulus TRÜ korvpallimeeskonda. Töötas korvpallitreenerina Raplas.
Õie Krusten
Ta oli Eesti Kunstnike Liidu liige 1960. aastast.
Aare Soome
Aastatel 1960–1963 töötas Rapla rajooni täitevkomitee sekretärina. 1963–1964 pühendus korvpallitreeneri tööle spordiühingus Jõud, viies Rapla Jõu meeskonna kõrgliigasse Eesti 8 parema hulka.
Õie Krusten
Isiklikku
Tema lelled olid kunstnik Otto Krusten ning kirjanikud Pedro ja Erni Krusten.
Aare Soome
1990 astus Rahvarindesse. 1992 läbis ta Tallinna Piirivalve Kooli ning alustas tööd Piirivalveametis infoosakonna spetsialistina. Tallinna Piirivalve Koolis pidas ta loenguid kursantidele Eesti riigi kujunemisest ja poliitikast, töötas kaastoimetajana ajakirjas Politseinik. 1994. aasta veebruaris määrati ta Piirivalve pressiesindajaks, hiljem teabeohvitseriks. Kuulus Eesti Piirivalve Ohvitseride Kogusse. Aastal 2000 määrati talle kapteni auaste, 2001 läks erru.
Rotenburgi kreis
Kreisi pindala on 2070 km². 31. detsembril 2017 elas seal 163 377 inimest.
Seda ümbritsevad (põhjast ja päripäeva) Stade, Harburgi, Heidekreisi, Verdeni, Osterholzi ja Cuxhaveni kreis.
Ajalugu
Keskajal oli piirkond Bremeni ja Verdeni piiskopkondade osa. Pärast reformatsiooni muudeti piiskopkonnad ilmalikeks vürstkondadeks, kõnekeeles Bremen-Verden, ja lõpuks Hannoveri kuningriigi osaks.
Praegune kreis loodi 1977. aastal, kui ühendati endised Rotenburgi ja Bremervörde kreisid.
Loodus
Wümme jõgi voolab läbi kreisi idast läände. Soist ala jõe mõlemal kaldal kutsutakse Wümmeniederung (Wümme nõgu).
Linnad ja vallad
thumb|Linnad ja vallad Rotenburgi kreisis
Samtgemeinden:
1Samtgemeinde keskus; ²linn
Thaba Nchu
Thaba Nchu on linn Lõuna-Aafrika Vabariigis Free State'i provintsis Mangaungi linnaringkonnas.
Thaba Nchu on asutatud 1873. aastal.
Aastatel 1977–1994 kuulus Thaba Nchu eksklaavina Bophuthatswana bantustani koosseisu.
Saterland
Saterland (Saterlandi friisi keeles Seelterlound) on vald Saksamaal Alam-Saksi liidumaal Cloppenburgi kreisis.
Saterland asub Leeri, Cloppenburgi ja Oldenburgi vahel. Seal elab rahvusrühm saterlandifriisid, kelle keelt ikka veel kasutatakse.
Saterlandi vald loodi 1974. aastal, kui ühendati väiksemad vallad Strücklingen (saterlandifriisi: Strukelje), Ramsloh (Roomelse), Sedelsberg (Seeidelsbierich) ja Scharrel (Schäddel).
Valla pindala on 123,62 km². 31. detsembril 2015 elas seal 13 283 inimest.
thumb|Kakskeelne saksa-saterlandifriisi teemärk
Ajalugu
Keskajal oli Saterland liivane piirkond, mis hõlmas umbes 15 km pika ja 1–4 km laia ala, mida ümbritsesid sood. See asustati 10. ja 13. sajandi vahel Ida-Friisimaa friiside poolt. Olles suhteliselt eraldatud, arendasid asukad välja oma idafriisi keele, saterlandifriisi, mis on tänini kasutusel. "Saterfriesen", kui saksa keeles selle keele kõnelejateks kutsutud, on väikseim vähemus, mida liiduvalitsus on tunnistanud.
OLA
OLA või Ola võib tähendada järgmist:
Top Connect OÜ
Top Connect OÜ on Eesti telekommunikatsiooniettevõte.
Makedoonia rahvuslus
Makedoonia rahvuslus (makedoonia keeles Македонски национализам, Makedonski natsionalizam) on makedoonlaste rahvuslikud ideed ja vaated, mis kujunesid välja 19. sajandi lõpus. Makedoonia rahvuslik liikumine sai alguse Osmanite Riigi separatistide seas, kes taotlesid Makedoonia piirkonnale iseseisvust. Idee makedoonlastest kui eraldi rahvast arenes 20. sajandil edasi ning kontsentreerus piirkonna slaavlastele. Makedoonlased said eraldi rahvana tunnustuse pärast teist maailmasõda, kui Jugoslaavia Föderatiivse Sotsialistliku Vabariigi ühe osa nimeks pandi Makedoonia Sotsialistlik Vabariik. Hiljem on ajaloolased seostanud makedoonlasi alates keskajast kuni 20. sajandini figureerinud bulgaarlastega.
Makedoonlaste rahvuse küsimus on teravnenud pärast Makedoonia Vabariigi iseseisvumist 20. sajandi lõpus. Tänapäeval on ekstreemsemate vaadetega makedoonia rahvuslased (makedonistid) arvamusel, et vanamakedoonlaste (kes olid hellenid) ja tänapäeva makedoonlaste (slaavlaste) vahel on otsene seos. Samuti on olemas irredentistlik Ühendatud Makedoonia idee, mille järgi peaks Põhja-Makedoonia riigile kuuluma ka suur osa Kreekast ning väiksemad tükid Albaaniast, Bulgaariast, Kosovost ja Serbiast.
"Makedoonlased"
Teise aastatuhande esimeses pooles oli Balkani poolsaare "Makedoonia" Bütsantsi jaoks nende Makedoonia-nimeline teema, mis asus tänapäeva Türgi Edirne (Adrianoopoli) linna ümber. Kui Osmanid 14.–15. sajandil Balkani poolsaare vallutasid, kadus kreekakeelne "Makedoonia" geograafilise kohana sajanditeks. Tänapäevase Makedoonia nime alged on 19. sajandis ning kreeka kultuurist mõjutatud Balkani õigeusklike slaavlaste väidetavast pärinemisest vanamakedoonlastest. Lisaks kreeka kultuuri mõjudele tekkis enda seostamine vanamakedoonlastega ka panlslavismi propageerijate uskumusest nagu oleksid varaslaavlased paleobalkanlastega tihedasti seotud olnud. Nende mõjutuste tulemusel tekkis paljudel piirkonna mõtlejatel idee kohalike slaavlaste, varaslaavlaste ja Vana-Balkani rahvaste sugulusest.
Osmanite ajal nimetasid kohalikud slaavlased tänapäeva Makedoonia ala Alam-Bulgaariaks ja Alam-Möösiaks. Bulgaaria ja Möösia tähendasid sisuliselt sama piirkonda. Keele järgi nimetasid õigeusklikud slaavlased end nii bulgaarlasteks kui ka rumideks (Rumi milleti järgi). Kõik sealsed rahvad said enda identiteedi Rumi milletist. Kuni 19. sajandi keskpaigani nimetasid kreeklased Makedoonia slaavlaseid bulgaarlasteks ning võrdsustasid neid kõikide teiste õigeusklikega. Kreeklaste mõtteviisi muutis bulgaaria rahvusluse tõus. Sellel ajal hakkas usu ja rahvuse võrdsustamise idee vananema ning bulgaarlased rajasid enda eksarhaadi.
Sellele vastukaaluks käivitati piirkonnas laiapõhjaline kreeka usu- ja hariduspropaganda ning slaavlaste seas viidi läbi kreekastamine. 19. sajandi alguses Kreeka iseseisvumisega uuesti kasutusele võetud Makedoonia-nimi viidi osaliselt üle ka kohalikele slaavlastele. Idee seisnes kohalike slaavlaste ja kreeklaste sidumine ühiste esivanemate, vanamakedoonlaste kaudu, et ära hoida pead tõstva bulgaaria rahvusliku ärkamisega kaasnev bulgaarlaste mõjuvõimu kasv. Näiteks avaldati 1845. aastal Aleksandi-romaan slaavimakedoonia dialektis kreeka tähtedega. Samal ajal kirjeldas Vene entograaf Viktor Grigorovitš Konstantinoopoli Õigeusu Kiriku Bitola piiskopi tiitli muutmist Bulgaaria eksarhi muutumisena kogu Makedoonia eksarhiks. Ta täheldas ka, Aleksander Suurt oli hiljuti austama ning tema legende levitama hakatud ja seostas seda samuti kreeklaste kultuuri ekspordiga.
Selle tulemusel hakkasid mitmed kohalikud haritlased alates 1850. aastatest piirkonda Makedooniaks nimetama ning see jõudis varsti massidesse. Petko Slavejkov märkis 1860. aastatel, et Makedoonia noored haritlased väitsid, et nad ei ole bulgaarlased, vaid on makedoonlased, vanamakedoonlaste järeltulijad. Veebruaris 1874 märkis Petko Slavejkov kirjas Bulgaaria eksarhile, et rahulolematus üldise olukorrale "on kohalike patriootide seas sünnitanud hukatusliku idee töötada iseseisvalt oma kohaliku dialekti ja veelgi enam – oma eraldiseisva Makedoonia kirikujuhtimise nimel". Siiski oli haritlaskonna seas ka teisitimõtlejaid, nagu Miladinovi vennad, kes nimetasid enda kodumaad Lääne-Bulgaariat ning kartsid, et uus nimi viib rahva kreeklastele ohtlikult lähedale.
Kuzman Šapkarevi järgi viis makedonistide tegevus 1870. aastateks etnonüümi "bulgaarlased" asendamiseni ajaloost tuntud terminiga "makedoonlased". Uut nimetust hakkas Stojan Novakovići soovitusel toetama ka Serbia, kes lootis pidurdada Bulgaaria mõjuvõimu levikut. Serblased väitsid, et Makedoonia slaavlased on puhtad slaavlased, kuid bulgaarlased on slaavlaste ja bulgaaride ristandid. Novakovići plaanide järgi muutus Serbia makedonism 1890. aastatel Makedoonia slaavlaste serbiastamiseks.
19. sajandi lõpus kutsusid Vasil Kantšovi sõnul Makedoonia elanikke makedoonlasteks nii kohalikud kui ka naaberrahvad. Uue sajandi alguses kirjeldas Pavel Šatev, et kohalikud küll jaatasid enda lähisugulust bulgaarlastega, kuid pidasid endid lõppastmes siiski makedoonlasteks. Paradoksaalselt võtsid samal ajal ning hiljem paljud Makedooniaga mitteseotud bulgaarlased samuti uue nime kasutusse ning seda kasutasid enda kasuks ära ka bulgaaria rahvusliku taassünni haritlaskond. Sõdadevahelisel perioodil toetas ka Bulgaaria osaliselt makedoonlaste rahvuse tekkimist, et ära hoida nende sulandumine Jugoslaavia serblaste sekka. Sõnast "makedoonlane" sai rohkem rahvust kui elukohta tähistav termin alles teise maailmasõja lõpus. Kuid alles 21. sajandi alguses Makedoonia Vabariiki külastanud lingvist Keith Brown märkis, et kohalikud aromaanlased kutsuvad end küll makedoonlasteks, kuid nii Makedoonia kui Bulgaaria slaavlasi endiselt bulgaarlasteks.
Päritolu
19. sajandil sattusid Makedoonia piirkonna rahvad kreeka, serbia ja bulgaaria rahvuslaste rivaalitsemise keskele. Kõik kolm suuremat rahvust tahtsid makedoonlasi endaga siduda ja integreerida. Makedoonia enda rahvusluse alged on 19. sajandi lõpus. Esimesi makedoonia rahvuslasi toetasid ja õhutasid mitmed võõrvõimud, kellel oli piirkonnas huvisid. Serbia valitsus uskus, et slaavlastest makedoonlaste vägisi serblastesse sulandamine ei lõppeks hästi, kuna paljud Makedoonia elanikud pidasid bulgaarlastest rohkem lugu. Serbia võttis plaaniks õhutada makedoonlaste enda rahvuslikku ärkamist, et sellega ära hoida nende liitumine bulgaarlastega. Makedoonia rahvuslust toetas ka Austria-Ungari, kes tahtis ära hoida Makedoonia saamist Serbia või Bulgaaria osaks. Sajandi viimasel kümnendil tekkis makedoonlastele toetus ka Venemaal. Venelaste etnograafilistel kaartidel märgiti makedoonlased eraldi slaavi rahvaks ning makedoonia rahvuslased asusid Venemaale, et seal mobiliseeruda.
Slaavimakedoonia identiteedi eristamine sai alguse 1870. ja 1880. aastatel Georgi Pulevski kirjutistest. Pulevski kirjeldas teistest erinevat slaavimakedoonia keelt, millel oli sarnasusi nii serbia, bulgaaria, vanakirikuslaavi kui albaania keeltega. Pulevski uuris slaavimakedoonlaste rahvapärimust ning jõudis järeldusele, et slaavimakedoonlased on Vana-Makedoonia inimeste ja Aleksander Suure järeltulijad. Ta oletas, et vanamakedoonia keeles oli slaavi elemente ning vanamakedoonlased olid slaavlased. Slaavimakedoonlaste enda definitsioon enda rahva kohta ei olnud 19. sajandil veel välja kujunenud. Pulevski nägi makedoonlaste identiteeti piirkondliku fenomenina ning võrdles seda Hertsegoviina ja Traakia inimeste eneseotsingutega. Pulevski, kes ise nimetas end nii Serbia patrioodiks kui bulgaarlasest külameheks, väitis ka, et slaavimakedoonia keel on tihedalt seotud vanabulgaaria ja serboalbaania keeltega. Pulevski muutlikud definitsioonid annavad aimu tolleaegsete slaavlaste seas puudunud rahvuse mõistest.
Makedoonia põhiliseks separatistlikuks liikumiseks sai 1890. aastatel Sise-Makedoonia Revolutsiooniorganisatsioon (VMRO). Algselt taotleti täielikku sõltumatust nii Osmanite Riigist kui naaberriikidest, eriti Kreekast ja Serbiast, kuid VMRO sidemed Bulgaariaga tihenesid ning hiljem toetas suur enamus selle liikmetest Bulgaariaga liitumist. Kuigi VMRO liikmed pidasid end suures osas bulgaarlasteks, aitas organisatsioon makedoonlaste enesemääratluse tekkimisele kaasa. Kasutati deviisi "Makedoonia makedoonlastele" ning võideldi paljurahvuselise iseseisva Makedoonia riigi eest, mis hiljem võiks liituda plaanitud Balkani Föderatsiooniga. Siiski rääkisid VMRO liikmed avalikult, et enamik Makedoonia kristlastest slaavlastest olid bulgaarlased.
Sajandivahetusel nähti makedoonlasi rahvusvahelisel tasandil bulgaarlaste variandina. Esimese maailmasõja lõpus liigitasid vaid vähesed teadlased makedoonlased eraldi rahvaks. Pariisi rahukonverentsil tunnustasid esimese maailmasõja liitlased Serbia võimu Vardari Makedoonias ning nõustusid väitega, et makedoonia slaavlased on sisuliselt lõunaserblased. Selle suunamuutuse taga oli suures osas geograaf Jovan Cvijić. Sellest hoolimata jätkus makedoonlaste rahvusluse tõus interbellumil nii Vardari Makedoonias kui Bulgaarias ning nüüd oli sellel ka Kominterni toetus. Teise maailmasõja ja Jugoslaavia kommunistlike partisanidega sai makedoonlaste rahvuslik ärkamine sisse uue hoo, kuid uurijate sõnul on kaheldav, kas ka teise maailmasõja aegsed makedoonlased end bulgaarlastest eristasid. Lõplik pöördepunkt enesemääramise poole oli Makedoonia SV loomine Jugoslaavia osana pärast teist maailmasõda.
19. sajandi algus ja keskpaik
Kui Osmanite riik 14. sajandi lõpus Balkani poolsaare vallutas, kadus Makedoonia-nimeline koht kaartidelt sadadeks aastateks. Nimi tuli tagasi renessansi ajal, kui teadlased Vana-Kreeka kaartidelt leitud kohanimesid, küll üsna suvaliselt, uuesti kasutama hakkasid. Osmanid ei kutsunud seda piirkonda Makedooniaks, "Makedoonia" tuli uuesti kasutusse koos rahvusluse tõusuga. Osmanite ajal nimetati Kesk- ja Põhja-Makedooniat Bulgaariaks või Alam-Möösiaks. "Makedooniaks" hakati Vana-Makedoonia alade asemel 19. sajandi alguses kutsuma teist piirkonda, kuna iseseisvus Kreeka ning kõikjal piirkonnas uuriti ja austati antiikseid kombeid.
19. sajandi lõpp ja 20. sajandi algus
Võib öelda, et makedoonlaste kui eraldi rahva määratlemise esimesed katsed tehti 19. sajandi lõpus ja 20. sajandi alguses. Haritlasgrupid nii Belgradis, Sofias, Thessalonikis kui Peterburis hakkasid propageerima makedonismi. Sellest hoolimata pidas enamik Makedoonia slaavlastest end bulgaarlasteks või Makedoonia bulgaarlasteks ning 1870. aastal laienes sinna ka Bulgaaria Eksarhaat. Bulgaaria peapiiskop Theodosius tahtis 1890. aastatel taastada Ohridi peapiiskopkonda ehk Makedoonia oma kirikut, kuid see katse ebaõnnestus. Ajaloolaste hinnangul sai sellel ajal rahvuse tähendus poliitilise mõõtme.
Uue aastasaja hakul proovis Sise-Makedoonia Revolutsiooniorganisatsioon enda alla liita võimalikult palju Osmanite Euroopa rahulolematuid rahvaid ning võitles Makedoonia ja Ida-Traakia piirkondade autonoomia eest. Siiski tuleb meeles pidada, et Revolutsiooniorganisatsiooni tegevusel ei olnud rahvuslikku määratlust ning see koosnes peamiselt bulgaarlastest.
Balkani sõjad ja esimene maailmasõda
Balkani sõdade ja esimese maailmasõja ajal oli piirkond vaheldumisi nii Bulgaaria kui Serbia kontrolli all. Kui Bulgaaria Vardari-Makedoonia enda võimu alla võttis, avaldas ka Sise-Makedoonia Revolutsiooniorganisatsioon neile toetust. Samas Serbia võimud survestasid kohalikke end serblasteks nimetama. Serblased saatsid kohalikud omavalitsused laiali, rajasid Ohridisse, Velesisse ja muudesse linnadesse VMRO üksused, kiusasid taga bulgaarlastest vaimulikke ja õpetajaid ning vahetasid nad serblaste vastu välja. Serbia väed võtsid kohalikelt üksustelt relvad ära ning karistasid võimuvastasust karmilt. Serbia ajal unustati Makedoonias autonoomia eest võitlemine ning toetati uuesti Bulgaariaga liitumist.
Interbellum ja teine maailmasõda
Pärast esimest maailmasõda suruti Serbia Makedoonias kõik jutud Bulgaaria omariiklusest jõuliselt maha. Isegi 1920. aastal Bulgaarialt saadud nn Läänemaadel oli bulgaaria identiteedi propageerimine keelatud. Bulgaaria saatis Rahvasteliitu noote ning taotles bulgaarlaste vähemuse õiguste tunnustamist Jugoslaavias, kuid need ei toonud soovitud tulemust. Rahvasteliidu Nõukogu liikmed küll jaatasid bulgaarlaste vähemuse olemasolu võimalikkust Jugoslaavias, kuid ei teinud midagi, kuna kartsid võimaliku nõudmistelaviiniga Balkani poolsaare rahu rikkuda. Jugoslaavia võimud bulgaarlaste vähemust ei tunnustanud ning serbiastamise protsessiga mindi jõuliselt edasi. Jugoslaavia takistas ka naaberriikidel bulgaarlaste vähemuse tunnustamise, vastavasisulised Politise-Kalfovi protokoll (1924) ja Albaania-Bulgaaria protokoll (1932) jäid vastavalt Kreekas ja Albaanias ratifitseerimata.
Sõdadevahelisel perioodil tekkis serblaste poolt taga kiusatud Makedoonia elanike seas serbiastamisest hoolimata teatud rahvuslik ühtsus. 1934. aastal andis Komintern välja resolutsiooni, millega tunnustati esimest korda ajaloos makedoonlasi kui eraldi rahvast. Siiski on küsitav, kui laialt oli makedoonlaste rahvuslik ühtsus enne 1940. aastaid levinud. Segadust seoses rahvuslike määratlustega iseloomustab hästi Robert Newmani täheldus 1935. aastast: ühes Makedoonia külas elanud kahest vennast üks pidas end serblaseks ning teine bulgaarlaseks. Teises külas kohtas ta meest, kes oli olnud kogu enda elu Makedoonia talunik, kuid erinevatel eluetappidel olnud nii türklane, serblane kui bulgaarlane. Teise maailmasõja ajal annekteeris Bulgaaria Makedoonia alad ning kohalike seas hakkas levima serbiavastasus ja bulgaariameelsus. Seetõttu oli Makedoonia ainus koht kogu piirkonnas, kus Jugoslaavia kommunistide juhil Josip Broz Titol ei õnnestunud 1941. aastaks tugevat partisaniliikumist üles seada. Bulgaaria poolt okupeeritud Makedooniasse saadeti emamaalt bulgaarlastest ametnikud, kelle suhted kohalikega olid külmad. Kommunistid hakkasid Makedoonias kanda kinnitama alles 1943. aastal, kui Itaalia lüüa sai ning Nõukogude Liit hakkas Saksamaa vastu võite saama. Et piirkonda paremini enda võimule allutada rajas Tito märtsis 1943 Makedoonia Kommunistliku Partei ning novembris 1943 toimunud Jugoslaavia Rahvusliku Vabastamise Fašismivastase Nõukogu (AVNOJ) teisel kongressil tunnustati makedoonlasi kui eraldi rahvast. See kasvatas kommunistide populaarsust ning vastupanuliikumine sai jalad alla. Sellest hoolimata esines makedoonlaste seas bulgarofiiliat laialdaselt ka pärast sõda ning rahvuslik ühtsus oli habras, toetudes peamiselt tõigale, et Bulgaaria ülemvõim oli olnud sama halb kui Serbia oma.
Pärast teist maailmasõda
Pärast 1944. aastat hakkasid Bulgaaria Rahvavabariikja Jugoslaavia SFV Makedooniat tulevase Balkani Föderatsiooniga liitmiseks ette valmistama ning Makedoonias hakati propageerima makedoonlaste kui eraldi slaavi rahva väljakujunemist. Makedoonia liideti Jugoslaaviaga ning aastal 1945 kodifitseeriti makedoonia keel. Makedoonia elanikud kuulutati eraldi rahvaks ning neid hakati serblastest ja bulgaarlastest eristama. Jugoslaavia osaks olnud Makedoonia Sotsialistlikus Vabariigis hakati välja juurima ka rahva bulgaariameelsust, et vahetegu rahvaste vahel oleks selgem. Samas kõik jutud Makedoonia omariiklusest suruti jõuliselt maha. Makedoonlaste tunnustatus väljaspool kohalikke alasid oli vähelevinud, Kreekas tunnustas neid ainult Kominterni poolt mõjutatud Kreeka Kommunistlik Partei. Makedoonlaste kui eraldi rahva tunnustatus kadus naaberriigis kommunistide lüüasaamisega Kreeka kodusõjas. Tuhanded Kreeka makedoonlased saadeti riigist välja ning nad asusid elama Makedoonia SV-sse, tuhanded teised põgenikud kolisid muudesse idabloki riikidesse.
Informbiro-järgne aeg ja bulgarofoobia
1950. aastate lõpus võttis Bulgaaria Kommunistlik Partei oma varasema otsuse tagasi ning hakkas makedoonlaste omarahvuslust eitama. Selle tulemusel sai bulgarofoobiast sisuliselt Makedoonia rahvusliku identiteedi osa. Sellega lõppesid ka Balkani Kommunistliku Föderatsiooni loomise lootused. Informbiro perioodi järgsel ajal, aastal 1967, eraldati Serbia Õigeusu Kirikust Makedoonia Õigeusu Kirik. Tänase makedoonia rahvuslusele oli suurim mõju Jugoslaavias toimunud makedoonia kultuuri arengu toetamine. Toetati rahvuslike filmide, muusika ja muu kunsti loomist, makedoonia keel eraldati muudest keeltest, kirjandus hakkas ilmuma makedooniakeelsena, makedoonlastel oli nüüd oma kirik ning ajalugu hakati nägema läbi rahvusprisma. Makedoonia rahvuse ajaloo kirjutamisesse laenati seiku ka naaberrahvastelt, näiteks keskaegsest Bulgaariast ja Aleksander Suure ajast. Aastal 1969 ilmus esimene makedoonlaste ajalugu käsitlev raamat. Enamik makedoonlastest toetas Jugoslaavia võimu, mis nende rahvast esimest korda tunnustas. Makedoonia kommunistid olid muude Jugoslaavia piirkondadega võrreldes üldiselt rohkem serbia- ja jugoslaaviameelsed.
Pärast teist maailmasõda nimetasid Makedoonia ja Serbia ajaloolased Kesk-Balkani antiikseid rahvaid daakia-mööslasteks. Varem oli neid Jugoslaavias Illüüria liikumise tõttu illüürlasteks nimetatud. Algselt eristati daakia-möösia hõime keeleuuringute põhjal. Hiljem jõudsid Jugoslaavia arheoloogid ja ajaloolased konsensusele, et daakia-mööslased elasid tõepoolest kunagi Serbia ja Makedoonia aladel. Sellel ajal Makedoonias toimunud uuringute kaugem eesmärk oli luua illüürlastest erineva rahvusgrupi narratiiv, et enda rahvust teistest eristada. Eraldi paioonlaste identiteet pidi tõestama, et Makedoonia inimesed ei olnud ei illüürlased ega traaklased. Jugoslaavia Makedoonia teadlased jõudsid ka järeldusele, et seos makedoonlaste ja vanamakedoonlaste vahel puudus.
Iseseisvus ja antikviseerimine
Makedoonia Sotsialistlikus Vabariigis toimus 8. septembril 1991 referendum, millega kuulutati end Jugoslaaviast iseseisvaks. Kommunism langes, Jugoslaavia lagunes ning piirkonnast kadus suurvõim, uus Makedoonia Vabariik sattus naaberriikidega pidevalt konfliktidesse. Bulgaaria seadis küsimärgi alla makedoonlaste omarahvusluse ja keele, Kreekale ei sobinud Makedoonia nimi ja sümboolika, Serbiale selle usk. Lisaks taotlesid kohalikud albaanlased endale makedoonlastega võrdseid õigusi. Selle tulemusel tekkis reljeefsem ja teravam makedoonia rahvuslus. Antiik-Paioonia identiteet muutus Paioonia-Makedoonia identiteediks ning hiljem enda seostamiseks vanamakedoonlastega ehk antiikmakedonismiks. Antiikmakedonistid väidavad, et tänapäeva makedoonlased ei ole ainult slaavlaste järeltulijad, vaid on seotud ka vanamakedoonlastega. Nende väidetel ei olnud vanamakedoonlased üldse hellenid. Aastal 2006 võimule tulnud rahvuslik partei VMRO-DPMNE hakkas ajama antikviseerimise poliitikat ning tekitas sellega Kreekas pahameelt. Antikviseerimine hakkas tänu Makedoonia diasporaale levima üle maailma, ka Ameerika Ühendriikides, Kanadas, Saksamaal ja Austraalias.
Antikviseerimist iseloomustab hästi Aleksander Suure ja Philippos II kujude rajamine üle kogu Makedoonia. 2011. aastal avati Makedoonia väljakul Skopjes 22 meetri kõrgune Aleksander Suure kuju (mis kannab Kreeka survel pealkirja "Sõdalane hobusel"), kuju oli osa pealinna ümbertegemise projektist "Skopje 2014". Väljaku teise otsa rajati veel suurem Philippos II kuju. Väljakule ehitati ka triumfikaar Porta Macedonia, millel on Aleksander Suure ja teiste antiikaja suurkujude pildid. Selle kohta esitas Kreeka välisministeerium Makedoonia võimudele ametliku kaebuse. Aleksander Suure kujud on rajatud ka Prilepi ja Štipi peaväljakutele, Bitolas avati Philippos II kuju. Ajalooliste suurkujude järgi on nimetatud palju lennujaamu, maanteid ja staadione. Skopje lennujaam kannab Aleksander Suure nime ning seal eksponeeritakse arheoloogiamuuseumist laenatud kujusid. Üks Skopje peaväljakutest nimetati Pella väljakuks (Vana-Makedoonia pealinna Pella järgi), Kreekasse suunduv kiirtee nimetati Makedoonia Aleksandri teeks ning aastatel 2009–2019 oli Skopje suurim staadion Philip II Arena. Kreeka nägi sellist käitumist provokatsioonina ning asus Makedoonia liitumist NATO ja EL-iga vetostama. 2008. aastal külastas Makedooniat hunza prints. Pakisani põhjaosas elavaid hunzasid peetakse Aleksander Suure sõjaväelaste otsesteks järeltulijateks ja vanamakedoonlaste lähimateks sugulasteks. Hunza delegatsiooni ja Mir Ghazanfar Ali Khani tervitas Skopje lennujaamas peaminister Nikola Gruevski, Makedoonia Õigeusu Kiriku eestseisja Stefan ja Skopje linnapea Trifun Kostovski.
Antikviseerimisele on vastu olnud mitmed teadlased, kuna vanamakedoonlastel ja tänapäeva Makedoonia elanike vahel seos puudub. Ka on see saanud kriitikat makedoonlastelt endilt, kuna kardetakse rahva lõhenemist end antiikkultuuriga seostajateks ja slaavlasteks. Makedoonia albaanlased näevad seda poliitikat katsena vähemuste vabadusi piirata ja neid marginaliseerida. Kriitikat on tulnud ka Bulgaariast, kuna makedoonia rahvuslased peavad ka bulgaarlaste rahvuskangelasi (nagu Dame Gruevit ja Gotse Deltševit) enda omadeks. Diplomaatidele on olnud pinnuks silmas 2019. aastal lõppenud Makedoonia nimetüli.
Antikviseerimise alged leiab 19. sajandist ja Makedoonia slaavlaste seas tekkinud müüdist justkui oleksid antiikaegsed balkanlased nende otsesed esivanemad. Sellele aitas kaasa ka Kreeka kultuurieksport. Need ideed olid olemas ja arenesid ka teise maailmasõja järgses Jugoslaavias. Lisaks mängis rolli makedoonlaste diasporaa. Tänapäeval kasutavad poliitikud ja VMRO-DPMNE antikviseerimist rahva mobiliseerimiseks ja ühendamiseks. Näiteks näidati 2009. aastal riiklikul telekanalil lühifilmi "Makedoonia palve", milles nimetas Jumal makedoonlasi "maailma vanimaks rahvaks" ja "valge rassi peategelasteks". Videos kasutati väljendit "makedoniidid" vastandumaks negriididele ja mongoliididele. Selline marurahvuslus ja antikviseerimine on rahvusvaheliselt tekitanud Põhja-Makedoonia autoritarismi algete ja valitseva partei ülemvõimu kohta küsimusi. Makedoonia võimud on üritanud end teaduslikult vanamakedoonlastega siduda, kuid need katsed on ebaõnnestunud ning välisriikides pahameelt tekitanud. Samas on ka Põhja-Makedoonias olemas teatud jugonostalgia.
Venemaa keisririigi politseiministrite loend
Venemaa keisririigi politseiministrite loend on loetelu Venemaa Keisririigi Politseiministeeriumi juhtidest alates ministeeriumi loomisest 1810. aastal kuni selle liitmiseni Venemaa Keisririigi Siseministeeriumiga 1819. aastal.
Metslõugu oja
Metslõugu oja (ka Metslõugu peakraav) on oja Harjumaal Lääne-Harju vallas Audevälja, Hatu, Metslõugu, Määra ja Pae külas.