cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Otsustusvõime kriitika
Tõlge
See subjektiivne ettekujutuse juures aga, mis üldse ei saa saada tunnetustükiks, on temaga ühenduses olev lõbu või norg; sest viimase läbi ei tunneta ma ettekujutuse eseme juures mitte midagi, kuigi küll ta võib olla mingi tunnetuse tagajärg. Aga asja eesmärgipärasus, niivõrd kui viimast kujutatakse ette tajus, ei ole ka objekti enese laad (sest niisugust eesmärgipärasust ei saa tajuda), kuigi teda võib järeldada asjade tunnetusest. Nii et see eesmärgipärasus, mis eelneb objekti tunnetusele ning mida isegi tahtmata kasutada ettekujutust objektist tunnetuseks ometi selle ettekujutusega vahetult ühendatakse, on see subjektiivne selles ettekujutuses, mis üldse ei saa saada tunnetustükiks. Nii et eset nimetatakse siis eesmärgipäraseks ainult sellepärast, et ettekujutus temast on vahetult ühenduses lõbutundega; ja see ettekujutus ise on esteetiline ettekujutus eesmärgipärasusest. – Jääb ainult küsimus, kas niisugune ettekujutus eesmärgipärasusest on üldse olemas. Kui kaemuse eseme vormi paljas haaramine [Auffassung] (apprehensio) ilma selle haaramise vahekorrata mingi mõistega mingiks määratletud tunnetuseks on ühenduses lõbuga, siis ettekujutus seatakse seeläbi vahekorda mitte objektiga, vaid ainult subjektiga; ja lõbu ei saa väljendada mitte midagi muud kui objekti sobivust tunnetusvõimetega, mis on mängus reflekteerivas otsustusjõus, ja niivõrd kui nad selles on, järelikult pelgalt objekti subjektiivset formaalset eesmärgipärasust. Sest see vormide haaramine kujutlusjõudu ei saa kunagi aset leida, ilma et reflekteeriv otsustusjõud, ka tahtmatult, võrdleks teda tema võimega kaemusi mõistetega vahekorda seada. Kui aga selles võrdluses seatakse kujutlusjõud (kui aprioorsete kaemuste võime) antud ettekujutuse läbi tahtmatult kooskõlla aruga (kui mõistetevõimega) ja seeläbi äratatakse lõbutunne, siis tuleb eset pidada reflekteeriva otsustusjõu jaoks eesmärgipäraseks. Säärane otsustus on esteetiline otsustus objekti eesmärgipärasuse üle, mis ei põhine ühelgi olemasoleval [vorhandenen] mõistel eseme kohta ega hangi mõistet selle kohta. Kui mingi eseme vorm (mitte materiaalne selles ettekujutuses, aisting) otsustatakse pelgas refleksioonis selle vormi üle (ilma sihita mõistele, mis tuleb selle eseme kohta omandada) olevat lõbu alus ettekujutuse juures säärasest objektist, siis ettekujutusega sellest esemest otsustatakse see lõbu ka olevat paratamatult ühenduses, järelikult mitte ainult selle subjekti jaoks, kes seda vormi haarab, vaid ka iga otsustusetegija jaoks üldse. Seda eset nimetatakse siis ilusaks; ja võimet säärase lõbu läbi (järelikult ka üldkehtivalt) otsustust teha maitseks. Sest kuna lõbu alust asetatakse pelgalt eseme vormis refleksiooni jaoks üldse, seega mitte aistingus eseme kohta ja ka ilma vahekorrata mingi mõistega, mis sisaldaks sihti, siis kõlab ettekujutus refleksioonis, mille tingimused kehtivad aprioorselt üldiselt, kokku ainult seaduspärasusega otsustusjõu empiirilises tarvituses (kujutlusjõu ühtsus aruga) subjektis; ning kuna see eseme kokkukõla subjekti võimetega on juhuslik, siis kutsub ta esile ettekujutuse eseme eesmärgipärasusest subjekti tunnetusvõimete suhtes.
Siin on nüüd lõbu, mida nagu igasugust lõbu või norgu, mida ei kutsuta esile vabadusmõiste läbi (st kõrgema ihavõime eelneva määratluse läbi puhta mõistuse poolt), mitte kunagi ei saa mõistete alusel taibata olevat paratamatult ühenduses ettekujutusega mingist esemest, vaid mida peab alati ainult reflekteeritud taju läbi tunnetama selle ettekujutusega seotud olevana, järelikult ei saa ta, nagu kõik empiirilised otsustused, kuulutada objektiivset paratamatust ega pretendeerida aprioorsele kehtivusele. Aga maitseotsustus pretendeerib ka, nagu iga empiiriline otsustus, ainult sellele, et ta kehtib igaühe jaoks, mis hoolimata tema seesmisest juhuslikkusest on alati võimalik. Võõrastav ja hälbiv seisneb ainult selles, et see, mis igaühele tuleb omistada ning ettekujutusega objektist siduda, ei ole mitte mõni empiiriline mõiste, vaid lõbutunne (järelikult mitte mõiste), mis ometi tuleb maitseotsustuse läbi igaühele omistada ning ettekujutusega objektist siduda nii, just nagu see oleks objekti tunnetusega ühenduses olev predikaat.
Üksik kogemusotsustus, näiteks sellel, kes mäekristallis tajub liikuvat veetilka, nõuab õigusega, et iga teine peab seda leidma täpselt samamoodi, sest ta on selle otsuse langetanud määratleva otsustusjõu üldiste tingimuste järgi üldse võimaliku kogemuse seaduste all. Täpselt samamoodi pretendeerib see, kes pelgas refleksioonis eseme vormi üle mitte mingit mõistet arvestamata tunneb lõbu, kuigi see otsustus on empiiriline ja üksikotsustus, õigusega igaühe nõustumisele, sest selle lõbu alus leidub reflekteerivate otsustuste üldises, kuigi subjektiivses tingimuses, nimelt eseme (olgu see siis looduse või kunsti saadus) eesmärgipärases vastavuses nende tunnetusvõimete (kujutlusjõu ja aru) omavahelise suhtega, mida nõutakse igasuguseks empiiriliseks tunnetuseks. Lõbu on maitseotsustuses küll sõltuv empiirilisest ettekujutusest ning teda ei saa aprioorselt mingi mõistega ühendada (aprioorselt ei saa määratleda, milline ese oleks maitse kohane või mitte, teda peab proovima); aga lõbu on siiski selle otsustuse määratlusalus ainult seeläbi, et ollakse teadlik sellest, et ta ei rajane pelgalt refleksioonil ja üldistel, kuigi ainult subjektiivsetel tingimustel tema vastavuseks objektide tunnetusega üldse, mille jaoks objekti vorm on eesmärgipärane. See on põhjus, miks maitseotsustused on oma võimalikkuse poolest, sest viimane eeldab aprioorset printsiipi, ka kriitikale allutatud, kuigi see printsiip ei ole tunnetusprintsiip arule ega praktiline printsiip tahtele ega ole seega aprioorselt üldsegi määratlev.
Lõbu vastuvõtlikkus refleksiooni põhjal (nii looduse kui ka kunsti) asjade üle ei tähista aga mitte ainult objektide eesmärgipärasust suhtes reflekteeriva otsustusjõuga vastavalt loodusmõistele subjekti juures, vaid ka ümberpöördult subjekti eesmärgipärasust esemete suhtes, nende vormi, isegi nende vormituse poolest vastavalt vabadusmõistele; ja seeläbi juhtub, et esteetilist otsustust ei panda kehtima mitte ainult maitseotsustusena kauni kohta, vaid ka vaimutundest sugenenud otsustusena üleva kohta, ja nõnda peab too esteetilise otsustusjõu kriitika jagunema kaheks neile vastavaks põhiosaks.
Otsustusjõu kriitikas on osa, mis sisaldab esteetilist otsustusjõudu, tema juurde olemuslikult kuuluv, sest ainult see sisaldab printsiipi, mis seab otsustusjõu täiesti aprioorselt oma refleksioonile looduse üle aluseks, nimelt, et loodus on formaalselt eesmärgipärane oma eriliste (empiiriliste) seaduste järgi meie tunnetusvõime jaoks, ilma milleta aru ei leiaks temasse teed; seevastu ei saa anda mingit aprioorset alust ega isegi mitte ei selgu selle võimalikkus mõiste alusel loodusest kui kogemuse esemest nii üldises kui ka erilises, et peavad olema olemas looduse objektiivsed eesmärgid, s.o asjad, mis on võimalikud ainult looduseesmärkidena, vaid ainult otsustusjõud, sisaldamata selleks aprioorset printsiipi, sisaldab ettetulevatel (teatud saaduste) juhtudel selleks et mõistuse tarbeks tarvitada eesmärkide mõistet, reeglit, mille järgi too transtsendentaalne printsiip on juba aru ette valmistanud eesmärgi mõiste rakendamiseks loodusele (vähemalt vormi poolest).
Transtsendentaalne aluslause aga, mille järgi looduse eesmärgipärasust subjektiivses vahekorras meie tunnetusvõimega tuleb asja vormi juures ette kujutada selle vormi üle otsustamise printsiibina, jätab täiesti määratlemata, kus ja millistel juhtudel pean ma otsustuse tegema nagu saaduse kohta eesmärgipärasuse printsiibi järgi, mitte hoopis pelgalt üldiste loodusseaduste järgi, ning jätab esteetilise otsustusjõu hooleks maitses kindlaks teha asja (tema vormi) sobivus meie tunnetusvõimetega (niivõrd kui ta ei otsusta mitte vastavuse järgi mõistetega, vaid tunde läbi). Seevastu annab teleoloogiliselt tarvitatud otsustusjõud määratletult tingimused, millel millegi (nt organiseeritud keha) üle tuleb otsustada looduse eesmärgi idee järgi, ei saa aga esitada aluslauset looduse kui kogemuse eseme mõiste alusel õiguse jaoks omistada talle vahekorda aprioorsete eesmärkidega ning ka ainult määratlematult midagi niisugust oletada tegeliku kogemuse kohta sääraste saaduste juures; mille alus on see, et peab saama palju erilisi kogemusi ning vaatlema neid nende printsiibi ühtsuse all, et suuta objektiivset eesmärgipärasust teatud eseme juures ainult empiiriliselt tunnetada. – Esteetiline otsustusjõud on niisiis eriline võime otsustada asjade üle reegli järgi, aga mitte mõistete järgi. Teleoloogiline otsustusjõud ei ole eriline võime, vaid ainult reflekteeriv otsustusjõud, niivõrd kui ta nagu üldse teoreetilises tunnetuses mõistete järgi, aga looduse teatud esemete suhtes menetleb eriliste printsiipide järgi, nimelt pelgalt reflekteeriva, mitte objekte määratleva otsustusjõu printsiipide järgi, seega kuulub oma rakenduse poolest filosoofia teoreetilisse ossa ning peab eriliste printsiipide pärast, mis ei ole määratlevad, nagu doktriinis peab olema, ka moodustama kriitika eraldi osa; seevastu esteetiline otsustusjõud ei anna oma esemete tunnetamisse mingit panust ning järelikult tuleb ta arvata ainult otsustusi tegeva subjekti ja tema tunnetusvõimete kriitikasse, niivõrd kui need on võimelised aprioorseteks printsiipideks, olgu siis muide mis tahes tarvituseks (teoreetiliseks või praktiliseks), mis on kogu filosoofia propedeutika.
Aru annab oma seaduste võimalikkuse läbi aprioorselt looduse jaoks tõestuse selle kohta, et loodust me tunnetame ainult nähtumusena, seega ühtlasi osutuse tema ülemeelelisele substraadile, aga jätab viimase täiesti määratlemata. Otsustusjõud hangib oma looduse üle selle võimalike eriliste seaduste poolest otsustamise aprioorse printsiibi läbi oma ülemeelelisele substraadile (nii meis kui ka väljaspool meid) määratletavuse intellektuaalse võime läbi. Mõistus aga annab just sellelesamale oma praktilise seaduse läbi aprioorselt määratluse; ja nõnda teeb otsustusjõud võimalikuks ülemineku loodusmõiste võimkonnast vabadusmõiste võimkonda.
Hingevõimete suhtes üldse, niivõrd kui neid vaadeldakse kõrgematena, s.o säärastena, mis sisaldavad autonoomiat, on (looduse teoreetilise) tunnetusvõime jaoks aru see, mis sisaldab aprioorseid konstitutiivseid printsiipe; lõbu- ja norutunde jaoks on see otsustusjõud sõltumatult mõistetest ja tunnetest [Empfindungen], mis käivad ihavõime määratluse kohta ning seeläbi võiksid olla vahetult praktilised; ihavõime jaoks mõistus, mis on ilma mingi lõbu vahenduseta, kust see ka ei tuleks, praktiline ning määratleb talle kõrgema võimena lõppeesmärgi, mis ühtlasi toob endaga kaasa puhta intellektuaalse heameele objektist. – Otsustusjõu mõiste looduse eesmärgipärasusest on veel loodusmõistete juurde kuuluv, aga ainult tunnetusvõime regulatiivse printsiibina, kuigi esteetiline otsustus teatud (looduse või kunsti) esemete üle, mis teda ajendab, on lõbu- või norutunde suhtes konstitutiivne printsiip. Spontaansus tunnetusvõimete mängus, mille kokkukõla sisaldab selle lõbu alust, teeb selle mõiste kõlblikuks vahendama loodusmõiste võimkondade seost vabadusmõistega tema tagajärgedes, sest viimane edendab ühtlasi meelemõistuse vastuvõtlikkust moraalitundele. – Järgnev tabel võib hõlbustada ülevaadet kõigist kõrgematest võimetest nende süstemaatilise ühtsuse poolest. [On leitud kahtlasena, et minu jaotused puhtas filosoofias kukuvad peaaegu alati välja kolmeosalised. Asi on aga asja loomuses. Kui jaotus on aprioorne, siis ta on kas analüütiline vastuolu lause järgi; ja siis ta on alati kaheosaline (quodlibet ens est aut A aut non A [mis tahes olev on kas A või mitte-A]). Või ta on sünteetiline; ja kui teda sel juhtumil tehakse aprioorsete mõistete alusel (mitte nagu matemaatikas aprioorselt mõistele vastavast kaemusest), siis peab selle järgi, mis on sünteetiliseks ühtsuseks üldse vajalik, nimelt 1) tingimus, 2) tingitu, 3) mõiste, sugeneb tingitu ühendusest oma tingimusega, see jaotus paratamatult olema trihhotoomia.]
Otsustusjõu kriitika esimene osa: esteetilise otsustusjõu kriitika
Esimene jagu: esteetilise otsustusjõu analüütika
Esimene raamat: kauni analüütika
(Märkus. Maitse definitsioon, mis siin on aluseks seatud, on see, et ta on kauni üle otsustamise võime. Selle aga, mis on nõutav, et eset ilusaks nimetada, peab avastama maitse otsustuste analüüs. Momendid, millele see otsustusjõud oma refleksioonis tähelepanu pöörab, olen leidnud otsustuste tegemise loogiliste funktsioonide juhatusel (sest maitseotsustuses sisaldub ikka veel seos aruga). Kvaliteedi funktsiooni võtsin esimesena vaatluse alla, sest esteetiline otsustus kauni üle võtab selle esimesena arvesse.)
Et eristada, kas miski on ilus või mitte, ei seo me ettekujutust mitte aru abil objektiga tunnetuseks, vaid kujutlusjõu abil (võib-olla ühenduses aruga) subjektiga ning tema lõbu- ja norutundega. Maitseotsustus ei ole järelikult tunnetusotsustus, seega ei ole mitte loogiline, vaid esteetiline, mille all mõeldakse seda, mille määratlusalus ei saa mitte olla subjektiivne. Igasugune ettekujutuste seos, isegi aistingute oma, saab aga olla objektiivne (ja siis ta tähendab empiirilise ettekujutuse reaalsust); ainult mitte seos lõbu- ja norutundega, millega ei tähistata üldse midagi objektis, vaid milles subjekt, nii nagu teda ettekujutusega afitseeritakse, iseennast tunneb.
Haarata reeglipärast eesmärgipärast ehitist (olgu siis selges või segases ettekujutusviisis) oma tunnetusvõimega on midagi hoopis muud kui olla sellest teadlik heameeleaistinguga. Siin seotakse ettekujutus täielikult subjektiga, ja nimelt tema elutundega, lõbu- või norutunde nime all, mis on aluseks täiesti erilisele eristamis- ja otsustustetegemisvõimele, mis ei anna tunnetusse mingit panust, vaid ainult võrdleb antud ettekujutust subjektis kogu ettekujutustevõimega, millest meelemõistus oma seisundi tundes teadlikuks saab. Antud ettekujutused otsustuses võivad olla empiirilised (seega esteetilised), aga otsustus, mis nende abil langetatakse, on loogiline, kui neid ainult otsustuses seostatakse objektiga. Ümberpöördult aga, kui antud ettekujutused oleksid isegi ratsionaalsed, aga otsustuses seotaks neid ainult subjektiga (tema tundega), siis on nad seetõttu alati esteetilised.
Huviks nimetatakse heameelt, mida me ühendame eseme eksistentsi ettekujutusega. See on seetõttu alati ühtlasi seotud ihavõimega, kas tema määratlusalusena või siiski tema määratlusalusega paratamatult seoses olevana. Nüüd aga, kui küsimus on, kas miski on ilus, siis ei taheta teada, kas meile, või kellele tahes, on asja eksistents kuidagi tähtis, või ka ainult võib olla tähtis, vaid seda, kuidas me tema üle pelgas vaatluses (kaemuses või refleksioonis) otsustame. Kui keegi minult küsib, kas ma pean paleed, mida ma enda ees näen, ilusaks, siis ma võib-olla küll ütlen, et ma ei armasta niisuguseid asju, mis on tehtud pelgalt vahtimiseks, või nagu see irokeesi pealik, et talle ei meeldi Pariisis miski rohkem kui trahterid; ma võin veel lisaks nende suurte edevust päris Rousseau moodi sõimata, kes kulutavad rahva higi nii ebavajalike asjade peale; ma võin lõpuks end isegi kergesti veenda, et kui ma viibiksin asustamata saarel ilma lootuseta kunagi jälle inimeste juurde jõuda, ja kui ma saaksin oma pelga sooviga niisuguse luksusliku ehitise kohale võluda, ei võtaks ma seda isegi mitte vaevaks, kui mul juba oleks hütt, mis on mulle piisavalt mugav. Kõike seda võidakse mulle möönda ja heaks kiita; ainult et jutt ei ole praegu sellest. Tahetakse teada ainult seda, kas pelga ettekujutusega sellest esemest käib minus kaasas heameel, kui tahes ükskõikne ma selle ettekujutuse eseme eksistentsi vastu ka ei ole. On kerge näha, et sellest, mis ma sellest ettekujutusest iseenda sees teen, mitte sellest, milles ma sõltun eseme eksistentsist, oleneb see, et öelda, et ta on ilus, ja tõestada, et mul on maitset. Igaüks peab tunnistama, et see otsustus ilu üle, millesse on segatud vähimgi huvi, on väga erapoolik ega ole puhas maitseotsustus. Selleks et maitse asjades kohtunikuks olla, ei tohi vähimalgi määral asja eksistentsi soosida, vaid tuleb olla selles suhtes täiesti ükskõikne.
Aga me ei saa seda lauset, millel on suur tähtsus, paremini selgitada kui vastandades puhtale huvitule heameelele maitseotsustuses selle, mis on ühenduses huviga, eriti kui me ühtlasi võime olla kindlad, et ei ole rohkem huvi liike kui need, mida kohe nimetame.
(Märkus. Otsustus heameele eseme üle võib olla täiesti huvitu, aga ometi väga huvitav, st selle aluseks ei ole huvi, aga ta tekitab huvi; niisugused on kõik puhtad moraaliotsustused. Aga maitseotsustused ei ole iseenesest ka mitte mingile huvile aluseks. Ainult seltskonnas muutub huvitavaks omada maitset; selle alust näitame järgnevas.)
Meeldiv on see, mis meeltele aistingus meeldib. Siin avaneb nüüd kohe võimalus laita täiesti tavalist nende kahe tähenduse segiajamist, mis sõnal "aisting" võib olla, ja sellele tähelepanu juhtida. Igasugune heameel (öeldakse või mõeldakse) on ise (lõbu) aisting. Seega on kõik, mis meeldib, meeldiv just selle poolest, et see meeldib, (ja vastavalt erinevatele astmetele või ka suhetele teiste meeldivate aistingutega veetlev, armas, vaimustav, rõõmustav jne). Kui aga seda möönda, siis on meelte muljed, mis määravad kalduvust, või mõistuse aluslaused, mis määravad tahet, või pelgad kaemuse reflekteeritud vormid, mis määravad otsustusjõudu, toime poolest lõbutundele täiesti ühesugused. Sest see oleks meeldivus oma seisundi aistingus, ja kuna ju lõpuks meie võimete igasugune kultiveerimine (Bearbeitung) peab olema praktilise eesmärgiga ja praktikas kui oma ülesandes ühinema, siis ei saaks nendelt oodata mingit muud asjade ja nende väärtuse hindamist kui see, mis seisneb rahulduses, mida need tõotavad. Viis, kuidas nad selleni jõuavad, ei ole lõpuks üldse tähtis; ja kuna siin saab vahe sisse teha ainult vahendite valik, siis saaksid inimesed üksteist süüdistada küll narruses ja mõistmatuses, mitte kunagi aga alatuses ja kurjuses, sest nad kõik ju, igaüks omal moel, järgivad sihti, mis on igaühe jaoks rahuldus.
Kui lõbu- või norutunde üht määratlust nimetatakse aistinguks, siis see väljend tähendab midagi hoopis muud kui siis, kui ma nimetan aistinguks asja ettekujutust (meelte kui tunnetusvõime juurde kuuluva retseptiivsuse kaudu). Sest viimasel juhtumil käib ettekujutus objekti kohta, esimesel juhul aga ainult subjekti kohta ega aita üldse kaasa mingile tunnetusele, ka mitte sellele, millega subjekt tunnetab iseennast.
Me mõtleme aga ülaltoodud definitsioonis sõna "aisting" all meelte objektiivset ettekujutust; ja selleks et mitte sattuda alati vääritimõistmise ohtu, hakkama nimetama seda, mis peab jääma alati puhtsubjektiivseks ega saa absoluutselt olla eseme ettekujutus, tavapärase nimega tundeks. Aasade roheline värv kuulub objektiivse aistingu juurde meeleeseme tajumusena, selle meeldivus aga subjektiivse aistingu juurde, millega ei kujutata ette eset, s.o tunde juurde, millega eset vaadeldakse heameele (mis ei ole eseme tunnetus) objektina.
See aga, et minu otsustus eseme üle, millega ma kuulutan ta meeldivaks, väljendab huvitatust temast, on selge juba sellest, et ta äratab aistingu kaudu iha niisuguste asjade järele, seega ei eelda heameel mitte lihtsalt otsustust tema üle, vaid tema eksisteerimise seotust minu seisundiga, niivõrd kui niisugune objekt teda afitseerib. Sellepärast ei öelda meeldiva kohta lihtsalt, et ta meeldib, vaid et ta pakub rahuldust. Ma ei pühenda talle lihtsalt heakskiitu, vaid sellega tekitatakse kalduvus; ja selle juurde, mis on kõige elavamalt meeldiv, ei kuulu nõnda mitte mingit otsustust objekti laadi kohta, et need, kes lähevad alati välja ainult nautimise peale (sest see on sõna, millega tähistatakse rahulduse sügavust), vabanevad meeleldi igasugusest otsustustetegemisest.
Hea on see, mis meeldib mõistuse vahendusel, pelga mõiste kaudu. Me nimetame millekski heaks (kasulikuks) midagi, mis meeldib ainult vahendina; midagi muud, mis omaette meeldib, aga iseenesest heaks. Mõlemas sisaldub ikka eesmärgi mõiste, seega mõistuse suhe (vähemalt võimaliku) tahtmisega, järelikult heameel objekti või teo olemasolust, s.o mingi huvi.
Et midagi heaks pidada, pean ma alati teadma, mis asi ese peaks olema, st mul peaks olema tema mõiste. Selleks et milleski ilu leida, ei ole mul seda tarvis. Lilled, vabad joonistused, sihitult põimuvad jooned lehtornamendi nime all ei tähenda midagi, ei sõltu kindlast mõistest, ja ometi meeldivad. Heameel kaunist peab sõltuma refleksioonist, mis viib mingi mõiste (pole kindel, millise) juurde, ja erineb selle poolest ka meeldivast, mis rajaneb täielikult aistingul.
Meeldiv paistab küll olevat heaga paljudel juhtudel sama. Nõnda öeldakse tavaliselt, et igasugune (eriti pikaajaline) rahuldus on iseenesest hea; see tähendab umbes sama mis see, et olla pikaajaliselt meeldiv ja olla hea on sama. Aga varsti tuleb välja, et see on ainult ekslik sõnade äravahetamine, sest mõisteid, mis nende väljendite juurde õigupoolest kuuluvad, ei saa mitte mingil juhul omavahel ära vahetada. Meeldiv, mis kui niisugune kujutab eset ette ainult vahekorras meelega, tuleb alles eesmärgi mõiste abil mõistuse printsiipide alla tuua, et seda tahte esemena heaks nimetada. See aga, et tal on siis hoopis teistsugune vahekord heameelega kui siis, kui ma seda, mis rahuldab, nimetan ühtlasi heaks, on näha sellest, et hea puhul on alati küsimus, kas ta on pelgalt vahendatult hea või vahetult hea (kas kasulik või iseenesest hea), meeldiva puhul aga ei saa selle üle üldse mitte küsimust olla, sest see sõna tähendab alati midagi, mis meeldib vahetult. (Täpselt sama lugu on ka sellega, mida ma nimetan ilusaks.)
Aga hoolimata kogu sellest erinevusest meeldiva ja hea vahel on mõlemale siiski ühine see, et nad on alati ühendatud huvitatusega oma esemest, mitte ainult meeldiv, § 3, ja vahendatult hea (kasulik), mis meeldib vahendina mingi meeldivuse jaoks, vaid ka absoluutselt ja igas suhtes hea, nimelt moraalne, mille juurde kuulub ülim huvitatus. Sest hea on tahte (s.o mõistusega määratletud ihavõime) objekt. Aga millegi tahtmine ja selle olemasolust heameele tundmine, s.o sellest huvitatud olemine, on identne.
Meeldival ja heal on mõlemal vahekord ihavõimega ja seetõttu käib esimesega kaasas patoloogiline (ärritajatest, stimulos) tingitud heameel, teisega puhas praktiline heameel, mida ei määra mitte pelgalt ettekujutus esemest, vaid ühtlasi subjekti ettekujutatav seos eseme eksisteerimisega. Mitte ainult ese, vaid ka eseme olemasolu meeldib. Seevastu maitseotsustus on puhtkontemplatiivne, s.o otsustus, mis eseme olemasolu suhtes ükskõiksena ainult kõrvutab eseme laadi lõbu- ja norutundega. Aga see kontemplatsioon ise ei ole ka mõistetele suunatud; sest maitseotsustus ei ole tunnetusotsustus (ei teoreetiline ega praktiline) ning seetõttu ka ei rajane mõistetel ega ole ka neile kui eesmärgile suunatud.
Meeldiv, ilus, hea tähistavad niisiis ettekujutuste kolme erinevat suhet lõbu- ja norutundega, vahekorras millega me esemeid või ettekujutuseliike üksteisest eristame. Samuti ei ole igaühele neist kohased väljendid, millega tähistatakse heameelt nendest, ühesugused. Kellelegi meeldivaks nimetatakse seda, mis pakub talle rahuldust; ilusaks seda, mis pelgalt meeldib; heaks seda, mida ta hindab, heaks kiidab, st millele ta omistab objektiivse väärtuse. Meeldivus kehtib ka mõistuseta loomade jaoks; ilu ainult inimeste, s.o loomsete, aga ometi mõistusega olendite, aga ka mitte pelgalt kui niisuguste (nt vaimude), vaid ühtlasi loomsete olendite jaoks; hea aga igasuguse mõistusega olendi jaoks üldse; see lause saab oma täieliku õigustuse ja seletuse saada alles järgnevas. Võib öelda, et kõigi nende kolme heameele liigi seas on heameel kauni maitsest ainsana huvitu ja vaba heameel; sest kumbki huvitatus, ei meelte ega mõistuse oma, ei pressi heakskiitu välja. Sellepärast võiks heameele kohta öelda: ta on kolmel nimetatud juhul vahekorras kalduvusega, või soosinguga, või austusega. Sest soosing on ainus vaba heameel. Kalduvuse ese ja ese, mille ihaldamise mõistusseadus meile kohustuslikuks teeb, ei jäta meile vabadust endale ise millestki lõbu eset teha. Igasugune huvitatus eeldab vajadust või tekitab vajadust; ja heakskiidu määratlusalusena ei lase ta otsustusel eseme üle enam vaba olla.
Esimesest momendist järeldatud kauni definitsioon
Maitse on võime otsustada eseme või ettekujutuseliigi üle heameele või vastumeelsuse abil ilma igasuguse huvitatuseta. Niisuguse heameele eset nimetatakse ilusaks.
Maitseotsustuse teine moment, nimelt tema kvantiteedi järgi
Selle kauni definitsiooni saab järeldada eelmisest kauni definitsioonist ilma igasuguse huvitatuseta heameele esemena. Sest selle üle, mille kohta keegi on teadlik, et heameel sellest on tal endal ilma igasuguse huvitatuseta, ei saa ta otsustada teisiti kui nõnda, et see peab sisaldama heameele alust igaühe jaoks. Sest kuna see heameel ei põhine mingil subjekti kalduvusel (ega mingil muul kaalutletud huvitatusel), vaid otsustusetegija tunneb end selle heameele suhtes, mille ta sellele esemele pühendab, täiesti vabana, siis ta ei saa leida heameele alustena privaatseid tingimusi, milles oleks ainult tema subjekt, ja sellepärast peab ta pidama seda heameelt rajanevaks sellel, mida ta saab eeldada ka igal teisel inimesel; järelikult peab ta uskuma, et tal on alust oodata sarnast heameelt igaühelt. Sellepärast ta räägib kaunist nii, nagu ilu oleks eseme laad ja otsustus oleks loogiline (objekti kohta käivate mõistete abil objekti tunnetust moodustav); kuigi see otsustus on ainult esteetiline ja sisaldab ainult eseme ettekujutuse vahekorda subjektiga: sellepärast et tal on siiski loogilise otsustusega see sarnasus, et saab eeldada selle kehtivust igaühe jaoks. Aga mõistetest ei saa see üldisus ka sugeneda. Sest mõistetelt ei ole üleminekut lõbu- ja norutundele (välja arvatud puhaste praktiliste seaduste puhul, millega aga käib kaasas huvitatus, mida puhta maitseotsustusega ühenduses ei ole). Järelikult peab maitseotsustuses koos teadlikkusega sellest, et ta on eraldatud igasugusest huvitatusest, kätkema pretensioon kehtivusele igaühe jaoks ilma objektidele seatud üldisuseta, st sellega peab ühenduses olema pretensioon subjektiivsele üldisusele.
Meeldiva suhtes möönab igaüks, et tema otsustus, mille ta rajab privaatsele tundele ja millega ta ütleb mingi eseme kohta, et see talle meeldib, piirdub ka ainult tema isikuga. Sellepärast on ta meeleldi nõus, et kui ta ütleb, et Kanaari vein on meeldiv, siis teine inimene parandab tema väljendust ja tuletab talle meelde, et ta peab ütlema: see on mulle meeldiv; ja nõnda mitte ainult keele, suulae ja neelu maitse puhul, vaid ka selle puhul, mis võib silmade ja kõrvade jaoks igaühele meeldiv olla. Ühele on lilla värv mahe ja armas, teisele elutu ja verevaene. Üks armastab puhkpillide, teine keelpillide heli. Selle üle vaielda kavatsusega teiste otsustust, mis on meie omast erinev, ebaõigeks sõimata, otsekui ta oleks sellega loogilises vastuolus, oleks narrus; meeldiva suhtes kehtib niisiis aluslause: igaühel on omaenda (meelte) maitse.
Sellegipoolest leitakse ka meeldiva suhtes, et selle üle otsustamisel leidub inimeste seas üksmeel, mida silmas pidades siiski mõnede kohta öeldakse, et neil pole maitset, teiste kohta, et neil on maitset, ja nimelt mitte elundimeele mõttes, vaid otsustustetegemisevõimega meeldiva suhtes üldse. Nii öeldakse kellegi kohta, kes oskab oma külaliste meelt (kõikide meelte naudingu) meeldivustega nõnda lahutada, et see neile tervikuna meeldib: tal on maitset. Aga siin võetakse üldisust ainult võrdlevalt; ja siin on ainult generaalsed reeglid (nagu on kõik empiirilised reeglid), mitte universaalsed reeglid, millistega maitseotsustus kauni üle tegeleb või sellele pretendeerib. See on otsustus vahekorras seltsivusega, kui see rajaneb empiirilistel reeglitel. Hea suhtes pretendeerivad otsustused küll ka õigusega kehtivusele igaühe jaoks; ainult et head esitatakse ainult mõiste abil üldise heameele objektina, mis ei meeldiva ega kauni puhul nii ei ole.
See esteetilise otsustuse üldisuse eriline määratlus, mis leidub maitseotsustuses, on märkimisväärne asi, mitte küll loogiku jaoks, küll aga transtsendentaalfilosoofi jaoks, kes ei näe mitte vähe vaeva, et avastada selle päritolu, see-eest aga toob ta ka päevavalgele meie tunnetusvõime ühe omaduse, mis ilma selle lahkamiseta oleks jäänud tundmatuks.
Kõigepealt tuleb täielikult veenduda selles, et maitseotsustuse abil (kauni üle) oodatakse heameelt mingist esemest igaühelt, tuginemata siiski mingile mõistele (muidu oleks see hea); ja et see pretensioon üldkehtivusele kuulub selle otsustuse juurde, millega me kuulutame millegi ilusaks, nii olemuslikult, et ilma üldkehtivust mõtlemata ei tuleks kellegi pähe seda väljendit kasutada, vaid kõik, mis ilma mõisteta meeldib, arvataks meeldiva hulka; meeldiva suhtes lubatakse igaühel omamoodi arvata, ja keegi ei oota teiselt, et see tema arvamusega nõustub, mis ometi maitseotsustuse puhul ilu üle alati sünnib. Esimest ma võin nimetada meeltemaitseks, teist refleksioonimaitseks, sest esimene langetab pelgalt privaatotsustusi, teine aga arvatavaid üldkehtivaid (avalikke), mõlemal juhul aga esteetilisi (mitte praktilisi) otsustusi eseme üle pelgalt tema ettekujutuse suhte suhtes lõbu- ja norutundega. On aga siiski kummaline, et sellal kui meeltemaitse kohta mitte ainult kogemus ei näita, et tema otsustus (lõbu või noru kohta millestki) ei kehti üldiselt, vaid igaüks on ka iseenesest nii tagasihoidlik, et ta seda nõustumist teistelt üldse ei ootagi (kuigi tegelikult on ka nendes otsustustes sageli väga ulatuslik üksmeel), saab refleksioonimaitse, mille pretensiooni oma (kauni üle) otsustuse üldisele kehtivusele igaühe jaoks siiski ka sageli tagasi lükatakse, nagu kogemus õpetab, ometi pidada võimalikuks (ja tegelikult teebki seda) kujutada endale ette otsustusi, mis võiksid seda nõustumist üldiselt nõuda, ja ootab nõustumist tõepoolest iga oma maitseotsustuse puhul igaühelt, ilma et otsustuste tegijad niisuguse pretensiooni võimalikkuse üle vaidleksid, vaid ainult erilistel juhtudel ei suuda nad selle võime õige rakendamise asjus üksmeelele jõuda.
Siin tuleb aga kõigepealt märkida, et üldisus, mis ei rajane (olgugi ainult) empiirilistel mõistetel objekti kohta, ei ole üldse mitte loogiline, vaid esteetiline, st ei sisalda otsustuse objektiivset kvantiteeti, vaid üksnes subjektiivset kehtivust, mille kohta ma tarvitan ka väljendit "ühiskehtivus", mis ei tähista mitte ettekujutuse vahekorra tunnetusvõimega kehtivust, vaid ettekujutuse vahekorra lõbu- või norutundega kehtivust iga subjekti jaoks. (Sedasama väljendit võib aga kasutada ka otsustuse loogilise kvantiteedi kohta, kui ainult lisada "objektiivne" üldkehtivus erinevalt puhtsubjektiivsest, mis on alati esteetiline.)
Aga objektiivselt üldkehtiv otsustus on alati ka subjektiivne, st kui otsustus kehtib kõige kohta, mis mingi antud mõiste all sisaldub, siis kehtib see ka igaühe kohta, kes endale mingit eset selle mõiste abil ette kujutab. Aga subjektiivsest üldkehtivusest, s.o esteetilisest üldkehtivusest, mis ei rajane mitte ühelgi mõistel, ei saa järeldada loogilist üldkehtivust, sest seda liiki otsustused ei käi üldse objekti kohta. Just sellepärast peab aga ka esteetiline üldisus, mis otsustusele omistatakse, olema erilist liiki, sest ilu predikaat ei ole seotud objekti mõistega kogu tema loogilises sfääris võetuna ja ometi laiendab ta seda predikaati otsustuste tegijate kogu sfäärile.
Loogilise kvantiteedi poolest on kõik maitseotsustused üksikotsustused. Sest kuna ma pean eseme tooma vahetult oma lõbu- ja norutunde ette ja ometi mitte mõistete abil, siis ei saa maitseotsustustel olla objektiivselt ühiskehtivate otsustuste kvantiteeti; kuigi kui üksikettekujutus maitseotsustuse objektist muudetakse tingimuste järgi, mis maitseotsustust määravad, võrdluse abil mõisteks, võib sellest saada loogiliselt üldine otsustus: nt roosi, mida ma vaatan, kuulutan ma maitseotsustusega ilusaks. Seevastu ei lausuta otsustust, mis sugeneb paljude üksikute võrdlemisel: roosid üldse on ilusad, enam mitte puhtesteetilise otsustusena, vaid esteetilisel otsustusel põhineva loogilise otsustusena. Aga otsustus: roos on (lõhna poolest) meeldiv, on küll samuti esteetiline otsustus ja üksikotsustus, aga ei ole mitte maitse-, vaid meelteotsustus. Ta erineb esimesest nimelt selle poolest, et maitseotsustusega käib kaasas esteetiline üldisuse, s.o igaühe jaoks kehtivuse kvantiteet, mida otsustuses meeldiva üle ei leidu. Ainult otsustustel hea üle, kuigi ka nemad määravad heameele mingi eseme üle, on loogiline, mitte ainult esteetiline üldisus, sest need kehtivad objekti kohta kui selle tunnetused, ja seetõttu igaühe jaoks.
Kui objektide üle otsustatakse ainult mõistete järgi, siis läheb igasugune ettekujutus ilust kaduma. Järelikult ei saa ka olla reeglit, mille järgi kedagi sunnitaks midagi ilusaks tunnistama. Selle kohta, kas mingi kleit, maja, lill on ilus, ei lasta endale mitte mingite põhjendite ega aluslausetega otsustust pähe määrida. Objekti tahetakse allutada omaenese silmadele, otsekui heameel sõltuks aistingust; ja sellegipoolest, kui eset nimetatakse siis ilusaks, usutakse endal olevat üldine hääl ning pretendeeritakse igaühe heakskiidule, sellal kui seevastu igasugune privaataisting otsustaks ainult vaatleja jaoks ja tema heameele.
Siin on aga näha, et maitse otsustuses ei postuleerita mitte midagi muud kui niisugust üldist häält heameele suhtes ilma mõistete vahenduseta; seega niisuguse esteetilise otsustuse võimalikkust, mida võiks ühtlasi pidada igaühe jaoks kehtivaks. Maitseotsustus ise ei postuleeri igaühe nõustumist (sest seda saab teha ainult loogiliselt üldine otsustus, sest see saab tuua põhjendeid); ta ainult ootab seda nõustumist igaühelt kui üht juhtumit reeglist, mille suhtes ta ei oota kinnitust mitte mõistetelt, vaid teiste heakskiidult. Üldine hääl on niisiis ainult idee (seda, millel see põhineb, siin veel ei uurita). See, et see, kes usub, et ta langetab maitseotsustuse, teeb otsustab tõesti selle idee järgi, ei pruugi kindel olla; aga seda, et ta asetab end siiski selle ideega vahekorda, seega et see on mõeldud olema maitseotsustus, annab ta teada väljendi "ilu" kaudu. Iseenese jaoks aga saab ta selles kindluse saada pelgalt seeläbi, et ta on teadlik kõige selle, mis kuulub meeldiva ja hea juurde, lahutatusest heameelest, mis talle veel alles jääb; ja see on kõik, millele ta endale igaühelt heakskiitu tõotab: see on pretensioon, milleks ta nendel tingimustel olekski õigustatud, kui ta ainult nende vastu sageli ei eksiks ning seetõttu ekslikku maitseotsustust ei langetaks.
Selle ülesande lahendamine on maitse kriitika võti ning nõuab seetõttu kogu tähelepanu.
Kui lõbu antud esemest eelneks ja ainult selle lõbu üldist edasiantavust tuleks maitseotsustuses ettekujutusele esemest omistada, siis oleks niisugune menetlus iseendaga vastuolus. Sest niisugune lõbu ei oleks mitte midagi muud kui pelk meeldivus meelteaistingutes ja seetõttu saaks tal loomu poolest olla ainult privaatne kehtivus, sest ta sõltuks vahetult ettekujutusest, millega ese antakse.
Järelikult peab maitseotsustuse subjektiivse tingimusena talle aluseks olema ja lõbule esemest põhjuseks olema antud ettekujutusega kaasneva meelemõistusseisundi üldine edasiantavusvõime. Aga mitte midagi ei saa üldiselt edasi anda peale tunnetuse ja ettekujutuse, niivõrd kui ta kuulub tunnetuse juurde. Sest ainult niivõrd on ettekujutus objektiivne ja ainult seeläbi on tal üldine viitepunkt, millega kõikide kujutlusjõud sunnitakse kooskõlla. Aga selleks et mõeldaks, et otsustusel ettekujutuse niisuguse üldise edasiantavuse üle on puhtsubjektiivne määramisalus, nimelt ilma mõisteta eseme kohta, ei tohi see olla midagi muud kui meelemõistuseseisund, mis seisneb ettekujutusvõimete omavahelises suhtes, mille puhul nad asetavad antud ettekujutuse vahekorda tunnetusega üldse.
Tunnetusjõud, mis selle ettekujutusega mängima pannakse, on seejuures vabas mängus, sest ükski määratletud mõiste ei piira neid mingi erilise tunnetusreegliga. Järelikult peab meelemõistusseisund selles ettekujutuses olema ettekujutusjõudude vaba mängu tunde seisund antud ettekujutuse juures tunnetuse jaoks üldse. Aga ettekujutuse juurde, millega mingi ese antakse, et sellest üldse ese saaks, kuuluvad kujutlusjõud kaemuse mitmekesise kokkupanemiseks ja aru selle mõiste ühtsuse jaoks, mis ettekujutusi ühendab. Seda tunnetusvõimete vaba mängu seisundit ettekujutuse juures, millega ese antakse, peab saama üldiselt edasi anda: sest tunnetus kui objekti määratlus, millega antud ettekujutused (olgu see siis millises subjektis tahes) peavad kokku kõlama, on ainuke ettekujutuseliik, mis kehtib igaühe jaoks.
Ettekujutuseliigi subjektiivne üldine edasiantavus maitseotsustuses ei saa, kuna ta peab olemas olema ilma mingit määratletud mõistet eeldamata, olla mitte midagi muud kui meelemõistuseseisund kujutlusjõu ja aru vabas mängus (niivõrd kui need omavahel kokku kõlavad, nii nagu mingi tunnetuse jaoks üldse on vajalik), sest me oleme teadlikud sellest, et see tunnetuse jaoks üldse sobiv subjektiivne suhe peab täpselt niivõrd igaühe jaoks kehtima ning järelikult üldiselt edasiantav olema, kuivõrd seda on igasugune määratletud tunnetus, mis ju alati rajaneb tollel suhtel kui subjektiivsel tingimusel.
See puhtsubjektiivne (esteetiline) otsustamine eseme üle, või ettekujutuse üle, millega ta antakse, eelneb aga lõbule temast ja on aluseks sellele lõbule tunnetusvõimete harmooniast; aga ainult sellel esemete üle otsustamise subjektiivsete tingimuste üldisusel põhinebki see heameele üldine subjektiivne kehtivus, mida me ühendame ettekujutusega esemest, mida me nimetame ilusaks.
Praegu aga tegeleme veel väiksema küsimusega: mil viisil me saame maitseotsustuses teadlikuks tunnetusjõudude omavahelisest vastastikusest subjektiivsest vastavusest, kas esteetiliselt pelga sisemeele ja aistingu kaudu või intellektuaalselt selle kavatsusliku tegevuse teadvustamise kaudu, millega ma need mängima paneme.
Kui antud ettekujutus, mis maitseotsustuse ajendab, oleks mõiste, mis aru ja kujutlusjõudu eseme üle otsustamisel objekti tunnetuseks ühendaks, siis oleks teadlikkus sellest suhtest intellektuaalne (nagu otsustusjõu objektiivses skematismis, mida käsitleb "Kriitika"). Aga otsustus ei oleks siis langetatud mitte vahekorras lõbu ja noruga, seega ei oleks see maitseotsustus. Aga maitseotsustus määratleb sõltumatult mõistetest objekti heameele ning ilu predikaadi suhtes. Järelikult saab see suhte subjektiivne ühtsus endast teada anda ainult aistingu kaudu. Mõlema võime (kujutlusjõu ja aru) elavdus määratlemata, aga siiski antud ettekujutuse ajendi vahendusel täiesti kooskõlaliseks tegevuseks, nimelt selleks, mis kuulub tunnetuse juurde üldse, on aisting, mille üldist edasiantavust maitseotsustus postuleerib. Objektiivset suhet saab küll ainult mõelda, aga niivõrd kui selle tingimused on subjektiivsed, saab seda siiski toimes meelemõistusele aistida; ja suhte puhul, mis ei sea aluseks mõistet (nagu ettekujutusjõudude suhe tunnetusvõimega üldse), ei ole ka võimalik selle teistsugune teadvustamine kui selle toime aistingu kaudu, mis seisneb mõlema vastastikuse kokkukõlamisega elavdatud meelemõistusjõu (kujutlusjõu ja aru) kergendatud mängus. Ettekujutus, millel kui üksikul ja ilma võrdluseta teise ettekujutusega on sellegipoolest kokkukõlamine selle üldisuse tingimustega, mis moodustab aru ülesande üldse, toob tunnetusvõimed sellesse proportsionaalsesse häälestusse, mida me iga tunnetuse jaoks nõuame ning seetõttu ka igaühe jaoks, kes on aru ja meeltega ühenduses on määratud otsustusi tegema, (iga inimese jaoks) kehtivaks peame. '''Teisest momendist järeldatud kauni definitsioon
'Ilus'' on see, mis ilma mõisteta üldiselt meeldib.
Maitseotsustuste kolmas moment nende eesmärkide suhte järgi, mida maitseotsustes arvesse võetakse
Kui tahta defineerida, mis on eesmärk, selle transtsendentaalsete määratluste poolest (eeldamata midagi empiirilist, nagu on lõbutunne), siis eesmärk on mõiste ese, kui seda mõistet peetakse eseme põhjuseks (tema võimalikkuse reaalseks aluseks); ja mõiste põhjuslikkus tema objekti suhtes on eesmärgipärasus (forma finalis). Niisiis, kui mitte ainult tunnetust mingist esemest, vaid ka eset ennast (tema vormi või eksisteerimist) tagajärjena mõeldakse võimalikuna ainult tänu mõistele sellest tagajärjest, siis kujutatakse endale ette eesmärki. Ettekujutus tagajärjest on siin selle tagajärje põhjuse määramisalus ning eelneb põhjusele. Teadlikkus mingi ettekujutuse põhjuslikkusest kavatsusega subjekti seisundit temas säilitada võib siin üldiselt tähistada seda, mida nimetatakse lõbuks; seevastu norg on see ettekujutus, mis sisaldab alust ettekujutuste seisundi määramiseks nende endi vastandiks (nende tagasihoidmiseks või kõrvaldamiseks).
Ihavõime, kui ta on määratav ainult mõistete abil, st talitamisega eesmärgi ettekujutuse järgi, oleks tahe. Eesmärgipäraseks aga nimetatakse objekti või meelemõistuseseisundit või tegu ka siis, kui selle võimalikkus ei eelda paratamatult ettekujutust eesmärgist, lihtsalt sellepärast, et me saame selle võimalikkust seletada ja sellest aru saada, kui me eeldame selle alusena põhjuslikkust eesmärkide järgi, s.o tahet, mis oleks need ettekujutuse järgi mingist kindlast reeglist niimoodi korrastanud. Eesmärgipärasus saab seega olla ilma eesmärgita, kui me ei paiguta selle vormi põhjusi mingisse tahtesse, aga ometi saame nende võimalikkuse seletust endale arusaadavaks teha ainult tuletades seda mingist tahtest. Aga me ei pea seda, mida me vaatleme, alati mõistusega (selle võimalikkuse poolest) taipama. Järelikult me saame eesmärgipärasust vormi poolest, ka ilma sellele mingit eesmärki (kui nexus finalis'e mateeriat) aluseks seadmata, vähemalt vaadelda ning seda esemete juures täheldada, kuigi mitte teisiti kui refleksiooni abil.
Igasuguse eesmärgiga, kui seda peetakse heameele aluseks, käib alati kaasas huvitatus kui lõbu eseme üle tehtava otsustuse määramisalus. Järelikult ei saa maitseotsustusele olla aluseks subjektiivne eesmärk. Aga ka mitte mingi ettekujutus objektiivsest eesmärgist, s.o eseme enda võimalikkusest eesmärgiühenduse printsiipide järgi, seega mitte mingi mõiste heast, ei saa maitseotsustust määrata, sest see on esteetiline otsustus, mitte tunnetusotsustus, mis ei puuduta järelikult mitte mingit mõistet eseme laadist ega eseme seesmisest ega välisest võimalikkusest ühe või teise põhjuse tõttu, vaid ainult ettekujutusjõudude omavahelist suhet, kui neid määrab mingi ettekujutus.
Aga see suhe mingi eseme määratluses ilusana on ühenduses lõbutundega, mis maitseotsustusega kuulutatakse ühtlasi igaühe jaoks kehtivaks; järelikult ei saa nii nagu mõiste heast ja ettekujutusega kaasnev meeldivus, ka ettekujutus eseme täiuslikkusest sisaldada määratlusalust. Järelikult ei saa heameelt, mille kui üldiselt edasiantava üle me ilma mõisteta otsustame, seega maitseotsustuse määratlusalust, moodustada mitte miski muu kui subjektiivne eesmärgipärasus ettekujutuses mingist esemest ilma igasuguse (ei objektiivse ega subjektiivse) eesmärgita, järelikult pelk eesmärgipärasuse vorm ettekujutuses, millega mingi ese meile antakse, niivõrd kui me sellest teadlikud oleme.
Aga sarnane lugu on lõbuga esteetilise otsustuse puhul: ainult et ta on siin puhtkontemplatiivne ja ilma huvita objekti juures midagi esile kutsuda, moraaliotsustuse puhul seevastu praktiline. Teadlikkus puhtformaalsest eesmärgipärasusest subjekti tunnetusjõudude mängus ettekujutuse juures, millega mingi ese antakse, on lõbu ise, sest see sisaldab subjekti tegevuse määratlusalust tema tunnetusjõudude elavduse suhtes, järelikult seesmist põhjuslikkust (mis on eesmärgipärane) tunnetuse suhtes üldse, aga olemata piiratud mingi kindla tunnetusega, seega ettekujutuse subjektiivse eesmärgipärasuse pelka vormi, esteetilises otsustuses. See lõbu ei ole ka mitte mingil moel praktiline, ei nii nagu lõbu meeldivuse patoloogilisest alusest ega nii nagu lõbu ettekujutatava hea intellektuaalsest alusest. Tema sees on aga siiski põhjuslikkus, nimelt säilitada ettekujutuse seisundit ennast ja tunnetusjõudude tegevust ilma edasise sihita. Me jääme kauni vaatlemisse pidama, sest see vaatlus tugevdab ja reprodutseerib end; see on analoogne (aga mitte sellega ühesugune) selle pidamajäämisega, kui mingi võlu eseme ettekujutuses korduvalt tähelepanu äratab, kusjuures meelemõistus on passiivne.
Igasugune huvitatus rikub maitseotsustust ning võtab sellelt erapooletuse, eriti kui see ei lase mõistuse huvitatuse kombel eesmärgipärasust lõbule eelneda, vaid rajab eesmärgipärasuse lõbutundele; see viimane leiab iga kord aset esteetilise otsustuse puhul millegi üle, niivõrd kui see pakub rahuldust või teeb valu. Seetõttu ei saa otsustused, mida niimoodi afitseeritakse, üldkehtivale heameelele kas üldse mitte pretendeerida või siis niipalju vähem, kui nimetatud liiki aistingud on maitse määratlusaluste seas. Maitse on alati veel barbaarne, kui ta vajab heameele jaoks võlude ja liigutatuste juurdesegamist või koguni teeb need oma heameele mõõdupuuks.
Siiski võlusid sageli mitte ainult ei arvata ilu juurde (kuigi ilu peaks õigupoolest puudutama ainult vormi) panusena esteetilisse üldisesse heameelesse, vaid neid esitatakse koguni iseenesest iludena, niisiis vormi üle heameele mateeriana; see on väärarusaam, mille, nagu nii mõnegi teise, millel on ikkagi aluseks midagi tõest, saab nende mõistete hoolika määratlemisega kõrvaldada.
Maitseotsustus, mida võlu ja liigutatus ei mõjuta (kuigi neid saab heameelega kaunist seostada), millel on järelikult määratlusaluseks ainult vormi eesmärgipärasus, on puhas maitseotsustus.
Esteetilised otsustused saab täpselt nagu teoreetilised (loogilisedki) jaotada empiirilisteks ja puhasteks. Esimesed on need, mis lausuvad meeldivust või ebameeldivust, teised need, mis lausuvad mingi eseme või tema ettekujutusviisi ilu; esimesed on meelteotsustused (materiaalsed esteetilised otsustused), teised (kui formaalsed) ainsana päris maitseotsustused.
Maitseotsustus on järelikult puhas ainult juhul, kui selle määratlusalusesse ei ole segatud puhtempiirilist heameelt. See viimane aga juhtub iga kord, kui võlul või liigutatusel on selles otsustuses, millega midagi tahetakse ilusaks kuulutada, mingi osa.
Kui koos Euleriga eeldada, et värvused on võrdsete ajavahemike järel üksteisele järgnevad eetri löögid (pulsus), nii nagu toonid on helis vibreerima pandud õhu omad, ja mis kõige tähtsam, meelemõistus ei taju mitte ainult meele abil nende toimet elundi ergastusele, vaid ka refleksiooni abil muljete korrapärast mängu (seega erinevate aistingute ühenduses vormi) (milles ma siiski üldsegi ei kahtle), siis ei oleks värvus ja toon lihtsalt aistingud, vaid juba nende mingi mitmekesisuse ühtsuse formaalne määratlus ja siis võib neid ka omaette ilude hulka arvata.