cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Populism
Definitsioon
Populismi kombineeritakse peaaegu alati teiste, väga eripalgeliste ideoloogiatega. Populistid võivad olla vasak- või parempoolsed, konservatiivsed või progressiivsed, religioossed või sekulaarsed. Populismi avaldumisvormi eripära – teatud ideoloogiaga seotus ning "rahva" ja "eliidi" defineerimine – tuleneb konkreetsetest kohalikest oludest. Näiteks praktiliselt kõik Euroopa Liidus tegutsevad populistid on euroskeptilised.
Populismi definitsiooni on kohati kritiseeritud selle laiahaardelisuse pärast, on väidetud, et sellega võib potentsiaalselt kirjeldada kõiki poliitilisi liikumisi, erakondi ja tegelasi. Sellele süüdistusele vastates leiavad Cas Mudde ja Cristóbal Rovira Kaltwassar, et populism eristub selgelt kahest mittepopulistlikust poliitilisest nähtusest: elitismist ja pluralismist. Elitism sarnaneb populismiga, kuid seal on "hea" – moraalselt, kultuuriliselt ja intellektuaalselt ülimuslikum – hoopis "eliit", samal ajal kui "rahvas" on ohtlik, valelik ja labane. Pluralism ei jaga populismi ja elitismi dualistlikku vaadet, ühiskonna jagamist homogeenseks "heaks" ja homogeenseks "pahaks" leeriks. Pluralismi järgi koosneb ühiskond paljudest osaliselt kattuvatest erinevate ideede ja huvidega gruppidest, kellest võimalikult paljudega tuleks poliitikas arvestada, hoides ära võimu koondumise üksikute rühmade kätte.
Ajalugu
pisi|[[Viktor Orbán, parempopulistlik Ungari peaminister]] Populism muutus Euroopas märkimisväärseks nähtuseks 1990. aastate lõpus, mil poliitikas ja ühiskonnas aset leidnud muutuste (nagu Euroopa integratsioon ja sisseränne) mõjul kerkisid esile populistlikud paremäärmuslikud parteid, mis kombineerisid populismi autoritaarsuse (range korra taotlemise) ja nativismiga (ideega, et riigis peaks elama vaid põliselanikud ja ülejäänud inimesed ohustavad ühtset rahvusriiki). Esimene selline partei oli Prantsusmaa Rahvusrinne. Ida- ja Kesk-Euroopa kommunistlike riigikordade kokkuvarisemise ajal ja järel sealses poliitikas levinud populismis anti "eliidi" roll kommunistlikule parteile ning "rahva" esindajaks pretendeerisid esimesteks vabadeks valimisteks loodud suured katusparteid (umbrella parties). Nende parteide lagunemise järel tekkis hulk väiksemaid parempoolseid, tsentristlikke ja vasakpoolseid populistlikke erakondi, kellest paljude eluiga jäi lühikeseks. Postkommunistlike ühiskondade populistide süüdistuse kohaselt oli uus demokraatlik eliit osa vanast kommunistlikust eliidist või nende varjatud kaasosaline ning kutsusid üles uuele revolutsioonile, mis nad lõplikult välja tõrjuks ja võimu rahvale annaks. Selliseid väiteid on kasutanud näiteks Poola partei Õigus ja Õiglus ning Ungari partei Fidesz.
Kuigi Euroopas esinev populism on ennekõike parempoolne, andis 2000. aastate majanduskriis hoogu ka vasakpopulistidele nagu Syriza Kreekas ja Podemos Hispaanias. Ka need erakonnad kipuvad olema euroskeptilised, kuigi nende põhjused pole seotud riigi ja rahvuslusega nagu parempopulistidel, vaid sotsiaalteemade ja sotsialismiga.
Suhe demokraatiaga
Populism mõjutab libreaalset demokraatlikku riigikorda nii positiivselt kui ka negatiivselt. Positiivse poole pealt võib see anda kaasarääkimise võimaluse ühiskonnarühmadele, kes tunnevad, et poliitiline eliit ei esinda neid. Populism võib mobiliseerida tõrjutud ühiskonnarühmi, aidata neil poliitilisse süsteemi integreeruda ja suurendada nende poolt eelistatud poliitikaotsuste realiseerumise võimalust. Samuti võib see suurendada võimudepoolset demokraatlikku vastutust.
Negatiivse poole pealt võib enamuse võimu ja rahva suveräänsuse idee ilma piiranguteta rakendamine tähendada inimeste põhiõigusi kaitsvate mittevalitavate institutsioonide õõnestamist ning vähemuste õiguste eiramist. (Ida-)Euroopas ohustabki liberaalset demokraatiat ennekõike paremäärmuslike populistide soov luua etnokraatlikke režiime, kus riik kuuluks ühele etnilisele rühmale. Populistide kriitikarünnakute kõige sagedasemad sihtmärgid on kohtuvõim ja meedia. Võimule saanud populistid on tihti muutnud riiklikud meediakanalid oma hääletoruks ning kiusanud taga sõltumatuid meediakanaleid. Riiklikke institutsioone on mehitatud oma toetajatega ja muudetud neid oma parteid soosivamaks. Nende poliitiliste konkurentide, keda kujutatakse "kurjuse" esindajatena, ligipääsu valimisprotsessile ja meediale kiputakse piirama. Ollakse altid vandenõuteooriate levitamisele. Populism võib tekitada poliitikamaastikul uue lõhe, mis takistab stabiilsete koalitsioonide sõlmimist. Populism võib tõsta moraaliküsimuste tähtsust poliitikas, mis muudab kokkulepeteni jõudmise keeruliseks või võimatuks.
Populism toetab autoritaarsete riigikordade demokratiseerumist (näiteks Solidaarsus Poolas) ja raskendab osaliselt demokraatlike režiimide autokraatsemaks muutumist (näiteks Alaksandr Łukašenka Valgevenes). Samas täieliku liberaalse demokraatiani jõudmist, kus oleks kindlustatud õigusriigi põhimõte ja eksisteeriksid põhi- ja vähemuste õigusi kaitsvad institutsioonid (Vladimír Mečiar Slovakkias) või selle püsimist (Viktor Orbán Ungaris) populism takistab.
Populismi avaldumise vorme
pisi|Argentina presidendi Juan Peróni peronismi on peetud populistlikuks liikumiseks. Personalistlik populism on strateegia, kui karismaatiline juht lubab kõigile natuke midagi. Personalistlik populism ei loo uusi reegleid ja institutsioone, mis piiraksid võimu tsentraliseerumist.
Ideaalse populismi tüübid
Cas Mudde on eristanud kolme populismi tüüpi, mis teoorias ja praktikas üksteisega kattuda võivad.
Ain (eesnimi)
Ain on eesti mehenimi.
Eestikeelse kalendri järgi on Aini nimepäev 11. märtsil.
Eestis elas Rahvastikuregistri andmetel 8. mai 2012 seisuga 2311 Aini-nimelist inimest.
2023. aasta 1. jaanuari seisuga oli Eestis eesnimi Ain 1987 mehel. Ain oli populaarsuselt 87. mehenimi.
Ain oli keskmiselt 57 aasta vanune (mediaanvanus oli 58). Kõige populaarsem oli eesnimi Ain vanuserühmas 55–59, kus neid oli 10 000 elaniku kohta 44,97. Kõige populaarsem oli eesnimi Ain Jõgeva maakonnas, kus neid oli maakonna 10 000 elaniku kohta 35,82.
Blastula
thumb|[[Blastulatsioon. Legend: 1 – moorula; 2 – blastula]] Blastula on organismi ontogeneesis viljastatud munaraku (sügoodi) lõigustumisel tekkinud blastomeeride ehk lõigustusrakkude kobar; lootelise arengu üks staadiumeid.
Blastulat iseloomustab blastotsööli ehk õõne olemasolu.
Blastulale eelneb moorula- ja järgneb gastrulastaadium. Moorula arengut blastulaks nimetatakse blastulatsiooniks.
Siim Kärner
Siim Kärner (8. juuni 1945 Viljandimaa – 4. november 2007) oli eesti luuletaja, prosaist ja kunstnik.
Tema esikteos oli 1979. aastal ilmunud luulekogu "Unekaste". Temalt ilmus ka publitsistikat ja aforisme. Luuležanritest viljeles ta eelkõige murdeluulet ja haikusid.
Siim Kärner oli Eesti Kirjanike Liidu liige.
Tema maale võib leida erakogudest Eestis, Kanadas, Lätis, Rootsis, Soomes ja Saksamaal.
Mihhail Lotman
pisi|Mihhail Lotman (2009) Mihhail Lotman (sündinud 2. septembril 1952 Leningradis) on Eesti kirjandusteadlane, semiootik ja poliitik, X ja XIV Riigikogu liige Isamaa fraktsioonis.
Mihhail Lotman on Tallinna Ülikooli professor ja Tartu Ülikooli vanemteadur.
Poliitiline tegevus
2003. aastal astus ta Res Publica erakonda.
2007. aasta Riigikogu valimistel sai ta 559 häält ja ei osutunud valituks. Ta kandideeris ka 2011. aasta Riigikogu valimistel Tartu linnas ning sai 760 häält, kuid valituks ei osutunud. 22. jaanuaril seoses Tõnis Lukase lahkumisega Riigikogust sai Lotman asendusliikme mandaadi, kuid loobus sellest.
30. juunil 2011 valis Tartu linnavolikogu Mihhail Lotmani volikogu esimeheks.
Pärast Tõnis Lukase otsust mandaadist loobuda sai Lotmanist 4. märtsil 2019 XIV Riigikogu asendusliige.
Ta kandideeris 2023. aasta Riigikogu valimistel, kus kogus valimisringkonnas nr 10 (Tartu linn) 572 häält ning ei osutunud valituks.
Isiklikku
Mihhail Lotman on Venemaalt pärit juudi haritlaste Juri Lotmani ja Zara Mintsi poeg ning Aleksei Lotmani ja Grigori Lotmani vend. Ta on abielus Piret Lotmaniga, neil on viis last, sealhulgas Rebekka Lotman ja Maria-Kristiina Lotman.
Erik Holm
Erik Holm (22. detsember 1927 Tallinn – 27. märts 2009 Thirlmere, Austraalia) oli eesti entomoloog.
Koorelahutaja
pisi|Koorelahutaja reklaamplakatil, u 1900 left|pisi|Koorelahutaja Koorelahutaja on seade piimast koore eraldamiseks.
Koorelahutaja töötav osa on tsentrifuug. Piima õige kiirusega keerutades eralduvad sellest kooreosakesed (piimarasv) ja valguvad kogumisnõusse. Tsentrifuugimisega saab piimast eraldada kuni 99,8% piimarasva. Enne koorelahutaja kasutuselevõttu jäeti piim lihtsalt anumatesse mõneks ajaks seisma ning oodati, millal koor ise piima peale kerkib.
The Jordanaires
The Jordanaires on gospelvokaalansambel, mis loodi 1948. aastal Springfieldis Missouri osariigis Ameerika Ühendriikides.
On olnud taustavokaalansambliks paljudele tuntud solistidele, näiteks Ricky Nelsonile, Ringo Starrile, Patsy Cline'ile, Johnny Hortonile, Ferlin Huskyle, Tammy Wynette'ile, Kenny Rogersile, Tennessee Ernie Fordile, Dolly Partonile, Red Foleyle, Jim Reevesile, Willie Nelsonile ja George Jonesile, rohkem aga tuntud Elvis Presley taustalauljatena alates 1956. aastast kuni ajani, mil Elvis Las Vegases esinema hakkas.
Põltsamaa valla vapp
thumb|Põltsamaa valla vapp.
Põltsamaa valla vapp on Jõgeva maakonnas asunud endise Eesti haldusüksuse Põltsamaa valla vapp.
Vapp on kinnitatud 18. augustil 1998.
Põhjendus
Vapi ideestik on tuletatud Põltsamaa (põld see maa) nimest. Põltsamaa ümbruses laiuvad Eesti ühed viljakamad põllumaad. Seda sümboliseerivad valla vapikujutiseks olevad kolm kuldset viljapead ja stiliseeritud leib – eestlaste oluline toidus läbi aegade. Vapikujutis sümboliseerib ka traditsioonilist maalähedast elamisviisi ja austusväärset põllutööd, mis on olnud Põltsamaa mail peamine jõukuseallikas. Viimasest on omakorda võrsunud ümbruskonna elanike haridus- ja kultuurilembus.
Vapi ääriseks olevad kuldsed ristikulehed osutavad teisele peamisele põllumajandusharule – loomakasvatusele. Ristikulehed viitavad ühtlasi ristile – levinud kristluse sümbolile. Vapikilbi roheline on looduse, elu igavese uuenemise ja nooruse võrdkuju. Kuld on küpse vilja, rikkuse ja auväärsuse sümbol.
Lielsalas
Lielsalas (vanasti ka Moricas) on küla (mazciems) Kuramaal Lätis Talsi piirkonnas Valdgale valla kirdeosas.
Küla asub Raķupe jõe kaldal merepinnast 41 meetri kõrgusel. Lielsalas jääb valla keskusest Pūņasest 11, piirkonna keskusest Talsist 23 ja Riiast 140 kilomeetri kaugusel.
Lielsalas tekkis XX sajandi kuuekümnendatel aastatel kui Salase soos Sloka turbavabriku tarbeks turvast kaevandanud tööliste elupiirkond. Turbakaevandamine on jätkuvalt asula peamiseks tööandjaks.
Aastal 2018 süttis sealne turbahoidla. Järgnev tulekahju levis mitme hektari suurusele maa-alale, hävitades osaliselt ka ümbruskonna metsad.
Aastal 2017 oli külas 60 elanikku.
Aleksander Tammert seenior
Aleksander Tammert (28. aprill 1947 Tapa – 27. oktoober 2006 Tallinn) oli Eesti kergejõustiklane ja kergejõustikutreener. Ta on olnud ka Gerd Kanteri treener.
Ta õppis Tartu Riiklikus Ülikoolis kehakultuuri Valter Kalami juhendamisel.
Aleksander Tammert oli kuulitõukes Eesti esimene 18 meetri ületaja, viiekordne Eesti meister (1968, 1970, 1971, 1973, 1974) ning 1966. aasta Euroopa juunioride meister kuulitõukes.
Ta on tulnud neli korda Nõukogude Liidu maaspordiühingute meistriks.
Samuti võistles ta tõstmises (Eesti meistrivõistlustelt 2 pronksi) ja jõutõstmises (muuhulgas Eesti absoluutne rekord jõutõmbes 282,5 kg).
Isiklikud rekordid
4. novembril 2006 maeti ta Väike-Maarja kalmistule.
Isiklikku
Kettaheitja Aleksander Tammert (juunior) on tema poeg.
Thorbjørn Jagland
Thorbjørn Jagland (sünninimi Thorbjørn Johansen 5. novembril 1950 Drammenis) on Norra poliitik, endine Euroopa Nõukogu peasekretär.
Tema isa Helge oli keevitaja, ema Ingrid oli kokk. Ta abiellus 1975 ajakirjaniku Hanne Grofjordiga. Neil on kaks poega, Anders (sündis 1978) ja Henrik (sündis 1986). Nad elavad Drammeni lähedal Lieris.
16-aastaselt, 1966 astus ta Tööliste Noorsooliidu Lieri osakonda. 1969 lõpetas ta keskkooli ja 1975 Oslo ülikooli kraadiga majandusteaduse alal. 1973 valiti ta Buskerudi maakonna kohalikku omavalitsusse.
Alates 1981 töötas ta Norra Töölispartei sekretärina. 1986 sai ta peasekretäri kohusetäitjaks ja 1987 peasekretäriks. Ühtlasi oli ta alates 1986. aastast erakonna väliskomisjoni esimees. Mõlemat ametikohta pidas ta kuni 1992. aastani, mil ta valiti kauaaegse parteijuhi Gro Harlem Brundtlandi asemele Norra Töölispartei esimeheks. Sel ametikohal oli ta 2002. aastani.
left|thumb|Thorbjørn Jagland Thorbjørn Jagland valiti 1993. aastal Stortingi liikmeks ja on pärast seda kolm korda tagasi valitud. Ta oli Norra peaminister 25. oktoobrist 1996 kuni 17. oktoobrini 1997 ja välisminister 17. märtsist 2000 kuni 19. oktoobrini 2001. Aastal 2005 valiti ta parlamendi esimeheks.
Alates veebruarist 2009 on ta Nobeli rahuauhinda välja andva Norra Nobeli komitee esimees.
29. septembril 2009 valis Euroopa Nõukogu Parlamentaarne Assamblee Thorbjørn Jaglandi Euroopa Nõukogu peasekretäriks, ta oli ametis 1. oktoobrist 2009 kuni 18. septembrini 2019.
William Kent
William Kent (umbes 1685 – 12. aprill 1748) oli inglise maastikukujundaja, maalikunstnik ja arhitekt. Ta on tuntud kui Inglise pargistiili väljaarendaja. Arhitektina järgis ta peamiselt palladionistlikku stiili ja töötas koos Burlingtoni krahvi Richard Boyle'iga.
Elulugu
William Kent sündis Bridlingtonis Inglismaal umbes 1685. aastal. Ta sündis vaeses peres ja ristiti William Cantiks 1. jaanuaril 1686.
Ta alustas töömeheteed postitõldade maalija õpipoisina. Tema annet märkasid jõukad patroonid, kelle toetusel sõitis ta Itaaliasse maalimist õppima. Ta õppis maalimist, söövitamist ja graveerimist Roomas aastatel 1709–1719. Itaalias ringi sõites tutvus ta Burlingtoni krahvi Richard Boyle’iga. Lord Burlington oli 18. sajandi Inglismaal peamine arhitektuuripatroon. Ta oli üks peamistest palladionistliku ehitusstiili praktiseerijatest, eestkõnelejatest ja levitajatest Inglismaal. Kui Kent 1719. aastal Inglismaale tagasi läks, sai lord Burlingtonist tema suurim soosija.
1719. aastal alustas Kent maalimist Burlingtoni majas Londonis. Tema esimesed lord Burlingtonile tehtud tööd olid laemaalid, näiteks "Inigo Jonesi ülistamine" (u 1719–1720). Burlingtoni majja jäi Kent elama kogu oma ülejäänud eluks. Kent olevat joonud palju alkoholi ja söönud ohtralt. Ta sai hästi läbi ka inimestega, kes olid temast palju kõrgemal sotsiaalsel positsioonil. Kent suri 12. aprillil 1748 Londonis.
Looming
Kenti looming on mõjutatud peamiselt inglise arhitektist Inigo Jonesist ja Veneetsia arhitektist Andrea Palladiost. Kent töötas koostöös lord Burlingtoniga, kes oli 18. sajandi alguses üks olulisemaid palladionistliku stiili praktiseerijaid. 1727. aastal andis William Kent välja oma versioonid Inigo Jonesi arhitektuurikavanditest. Kenti ja lord Burlingtoni töö aitas kaasa sellele, et Inglismaa arhitektuuris kasutati järgmistel aastakümnetel valdavalt klassitsistlikku stiili.
Oma elu jooksul tegi Kent lae- ja seinamaale, kujundas interjööre ja mööbliesemeid ning disainis isegi treppe ning hõbedast ja kullast esemeid. Kentist sai oma aja tähtsaim aiakujundaja, kui ta vastandus oma maastikukujundustega korrapärasele Prantsuse pargistiilile. Paljude kunstivormide valdamine tagas talle suure hulga kliente. Näiteks sisustas ta kõrgklassi liikmete kodusid, tegi sisekujundusi Londoni parlamendihoonetele ja portreemaale kuningale.
Arhitektuur
Kent saavutas sisearhitektina populaarsuse alles 1730. aastatel. Ta oli üks esimestest inglise arhitektidest, kes kavandas kogu maja interjööri korraga, ühtse tervikuna. Ta mõtles läbi ning kujundas näiteks laemaalingud, seinakatted, ukseavad ja lauanõud omavahel kokkusobivalt. Ta visandas oma joonistele ka pildiraame, kaminaid ja mööbliesemeid. Ta põimis interjööris tihti gooti ja barokkstiilis arhitektuuridetaile klassikaliste elementidega. Kent praktiseeris Inglismaal populaarseks saanud palladionistlikku stiii, kasutades arhitektuuris elemente Andrea Palladio ehituslaadist. Ta laemaalingud olid erksates värvides ja kujutasid geomeetrilisi kujundeid ja allegoorilist sisu. Tema laemaalingud sobisid kokku sarnast tooni mööbliesemetega, mis olid kaetud siidi või sametiga. Kenti disainitud toolid ja lauad olid massiivsed, ohtralt kaunistatud ning ornamentidega kaetud.
Tema kuulsamate tööde hulka kuuluvad Houghton Hall Norfolkis, Wansteadi maja Essexis, Holkham Hall Norfolkis ja lord Burlingtoni Chiswick House.
Põhilised Kenti kujundatud avalikud hooned on Horse Guardsi hoone (Horse Guards Building) (1750–1758) ja Riigikassa hooned (Treasury Buildings), mis asuvad Londonis Whitehallis. Kent võitis pärast Kensingtoni palees maalimist ka Inglismaa kuningliku pere soosingu. Kent tegi edaspidi mitmeid töid kuningas George II ja tema vanima poja, Walesi printsi Fredericku jaoks. pisi|333x333px|Holkham Halli lõunafassaad
Holkham Halli häärber
Holkham Halli häärber on maamõis Norfolkis, mille sisekujunduse autor on William Kent. Holkham Hall on üks silmapaistvamaid palladionistlikke hooneid Inglismaal. Maja lasi ehitada esimene Leicesteri krahv Thomas Coke. Coke tutvus Kenti ja lord Burlingtoniga Itaalias ning soovis nende abiga luua „kõige itaaliapärasemat maja Inglismaal“.
Holham Halli eeskujuks võeti Andrea Palladio kavandatud Villa Mocenigo plaanid. Maja ehitati aastatel 1734–1764. Maja projekteeriti Thomas Coke’i, Matthew Brettinghami, William Kenti ja lord Burlingtoni koostööna.
Holkham Hallil on sümmeetriline põhiplaan. Põhihoones paiknevad esindusruumid ning sellest viivad koridorid nelja väiksemasse hoonesse. Väiksemates hoonetes asuvad perekonna magamisruumid, külaliste ruumid, köögid ja kabel.
Kent kasutas Holkham Halli sisekujunduses kalleid materjale ja lõi suurejoonelise kassettlae. Maja sissepääs viib läbi Marmorsaali, kus on valgest marmorist sammastega ääristatud trepp, mis viib teistesse esindusruumidesse. Esindusruumide põhifunktsiooniks sai Thomas Coke'i Itaalia reisidelt toodud raamatute, maalide ja skulptuuride demonstreerimine. Näiteks tehti Läänegalerii selleks, et näidata Coke'i skulptuurikogu.
Enamik Holham Halli avalikes ruumides olevast mööblist arvatakse olevat Kenti disainitud. Kent on kujundanud ka pargi Holkham Halli juures.
Inglise pargistiil
pisi|Roushami park William Kent on tuntud kui looduslähedase pargistiili ehk Inglise pargi väljaarendaja. Kenti mõjutas tema sõber ja kaasaegne Alexander Pope, kes seisis 18. sajandi alguses loodust puudutavate seisukohtade muutmise eest. Tol ajal olid Inglismaal aiad korrapärasemad ja parkide kujundamisel järgiti rangeid reegleid. Näiteks viljelesid prantsuspärast stiili George London, kes oli oma ajastu hinnatumaid aiakujundajaid ja Henry Wise, Inglismaa kuninganna Anne'i ülemaednik. Pope soovitas tagasi pöörduda looduse lihtsuse juurde ja aiakujundamisel arvestada kohavaimuga. Uue aiatüübi tekkimisele andis hoogu ka võimuvahetus Inglismaal – absolutistlik monarhia vahetus konstitutsioonilise monarhia vastu. Maitsekujundusega hakkas tegelema uus poliitiline klass, kes eelistas absolutistlikule hierarhiale liberaalsemat maailmapilti. Senise reeglipärase aiatüübi asemele kerkis ettekujutus looduslikust pargist.
Uus Inglise pargistiil võttis suures osas eeskuju barokiajastu kunstniku Claude Lorraini maalidest. Kent oli üks esimestest maastikuarhitektidest, kes hakkas kandma maastikumaali kompositsioonireegleid üle aiakujundusse. 1730ndateks oli ta Inglismaal arendanud välja maaliliste vaadetega mitmekesise ja vaheldusrikka aiastiili.
Inglise pargistiil vastandub Prantsuse pargile, mis on reeglipärasem ja sirgjoonelisem. Kui Prantsuse pargis oli kõige tähtsam keskne vaade lossile, siis Inglise maastikustiili puhul luuakse palju erinevaid vaateid. Inglise pargistiilile on iseloomulikud asümmeetrilisus, looklevad teerajad ja looduslikud veekogud. Sealjuures kasutatakse pargis ka antiik- ja uusgooti elemente nagu paviljonid ja kunstlikud varemed. Metsamaastiku radade ja avarate vaadete lõppu paigutati arhitektuurielemente. Näiteks võib Kenti kujundatud Roushami pargis (1738–1741) näha Veskitempli varemeid ja marmorist kujude rühma.
Roushami pargis Oxfordshire'is töötas 1720. aastatel aiakujundaja Charles Bridgeman, kes lõi sinna korrapärased basseinid ja looklevad rajad. Kent muutis basseinid tiikide ahelaks, mida ühendavad looklevad ojad. Kent avardas ka vaateid jõge ümbritsevatele põldudele, metsalagendikele ja hekkidele. Kent kujundas aedu peale Roushami ka näiteks Claremontis, Richmond Gardenss ja Stowe House'i juures. 1731. aastal palkas lord Burlington Kenti, et ta projekteeriks uuesti lord Burlingtoni aia Chiswickis looduslähedasemas stiilis.
Kenti viis kujundada parke looduslikult ja voolujooneliselt vastandus ta klassikalisele arhitektuuristiilile, mis oli korrapäratu asemel reeglipärane. Kenti pargistiili ideede mõju jõudis kiiresti teiste maastikukujundajateni. Juba 1740. aastaks kujundasid Inglise stiilis aeda juba neli Kenti järgijat: Henry Hoare, Charles Hamilton, Philip Southcote ja William Shenstone. Inglise stiil levis kiiresti ning avaldas 18. sajandi teisel poolel Prantsusmaal tugevat mõju.
Tähtsus
William Kenti töö arhitektina aitas kaasa palladionismi levikule 18. sajandi Inglismaal. Tal oli juhtiv roll uue arhitektuuripildi loomises ajal, mil Inglismaal oli Prantsuse stiil moest välja läinud. Prantsuse stiili seostati absolutistliku monarhiaga, kuid Inglismaal oli Stuartite dünastia asendunud konstitutsioonilise monarhiaga. Seetõttu hakati otsima asendust kõikidele stiilivormidele, mis seostusid absolutistliku süsteemiga. Inglismaal ei soositud barokkarhitektuuri tunneteküllust ja Prantsuse korrapärast pargistiili peeti kunstlikuks. Just sel ajal kujundas William Kent välja uudse Inglise pargistiili.
Inglismaalt kiiresti Lääne- ja Kesk-Euroopasse levinud pargistiil jõudis Mandri-Euroopa kaudu ka Eestisse. Inglise looduspärase pargistiili ideed mõjutasid 18. ja 19. sajandil peamiselt baltisaksa aadlike mõisaparkide kujundust.
Jevgeni Vesnik
Jevgeni Jakovlevitš Vesnik (15. jaanuar 1923 Petrograd – 10. aprill 2009 Moskva) oli Nõukogude Liidu ja Venemaa teatri- ja filminäitleja ning teatrilavastaja.
Jevgeni Vesnik sündis Petrogradis. Hiljem asus pere elama Ukraina Krõvõi Rigi linna. Aastal 1937 tema isa arreteeriti ning hukati. Pärast vanemate kaotust suunati ta spetsiaalsesse lastekodusse, kuhu saadeti "rahvavaenlaste" lapsed. Teel sinna Jevgeni Vesnik põgenes, läks Harkivisse ning kohtus Mihhail Kalininiga, kes oli tema isa hea tuttav ning töökaaslane ja tundis teda juba lapsest saati. Kalinin muretses talle elamise samasse korterisse, kus Jevgeni ka varem elas, ning ta sai oma kasutusse ühe toa. Ta elatus sellest, et müüs oma vanemate riideid ning raamatukogu. 15-aastaselt asus tööle gaasimaskide vastupidavuse kontrollijana.
Jevgeni Vesnik võitles Teises maailmasõjas rindel.
Pärast sõda läks ta õppima teatrikooli, mille lõpetas 1948. aastal. Aastail 1963–1992 töötas Moskva Väikeses Teatris.
Filmidebüüdi tegi Jevgeni Vesnik 1955. aastal. Tema esimeseks rolliks oli Rodrigo osa filmis "Othello". Jevgeni Vesnik on mänginud paljudes filmides, sealhulgas "Vanake Hottabõtš" (1956), "Nahkhiir" (1979) ja "Elektrooniku seiklused" (1979).
Jevgeni Vesnik suri 10. aprillil 2009, olles 86-aastane. Ta maeti 14. aprillil Moskva Trojekurovo kalmistule.
1864
1864. aasta (MDCCCLXIV) oli 19. sajandi 64. aasta.
Noorte Hääl
Noorte Hääle asutamine
Ajaleht Noorte Hääl asutati 1940. aastal, pärast 1940. aasta juunipööret natsionaliseeritud ajalehe Päevaleht asemel.
Ajalehe esimene number Eestimaa Kommunistliku Noorsooühingu häälekandjana ilmus 18. septembril 1940. Ajalehe esimese numbri sisuks olid ELKNÜ KK I sekretäri Erich Tarkpea mõtted marksistliku õpetuse viimisest Eesti noorte hulka. Ilmuma hakkas ka Jossif Stalini elulugu. Lehe päismikus oli loosung "Kõigi maade proletaarlased, ühinege!". Noorte Häält autasustati ka ordeniga "Austuse märk", mille kujutis samuti päismikku lisati.
Peatoimetajad
Noorte Hääles tegi oma esimesed avaliku kirjatöö katsetused kirjanik Vladimir Beekman, luuletusi avaldasid Ellen Hiob (Niit) ja Debora Vaarandi. 1960. aastate Noorte Hääl sai väljundiks paljudele noortele autoritele, sealhulgas Teet Kallasele ja Paul-Eerik Rummole.
Noorte Hääle likvideerimine
1. veebruaril 1990 hakkas ajaleht ilmuma Päevalehe nime all.
Ajaleht ilmus viimast korda 4. juunil 1995, sest 5. juunil 1995 ühinesid Hommikuleht, Päevaleht ja Rahva Hääl uueks väljaandeks, mille nimeks sai Eesti Päevaleht.
Piirelaud
Piirelaud (ka piirilaud, Lõuna-Eestis kaarilaud) on puust vankriratta pöia väljaraiumiseks kasutatud pöia eeskujuvorm ehk vormilaud.
Piirelauaks kasutati võimalikult looduskõverat puud, et kindlustada pöidratta jaoks valmistatava pöia suurem tugevus.
Francesco Petrarca
pisi|Maal pärineb Andrea di Bartolo di Bargilla (u 1423–1457) tsüklist "Kuulsad mehed ja naised", u 1450. 247 × 153 cm. Uffizi kunstigalerii, Firenze, Itaalia Francesco Petrarca (20. juuli 1304 – 19. juuli 1374) oli Itaalia humanismi suurkuju, silmapaistev poeet, teadlane.
Ta õppis ülikoolis õigusteadust. Huvitus Vergiliuse ja Cicero loomingust. Asus elama mägikülla, kus haris end ja tegeles luuleloominguga. Vanaduses elas Milanos ja Veneetsias. Lembeluulet Petrarca stiilis nimetatakse petrarkismiks.
Francesco Petrarca teostest on eesti keelde tõlgitud peamiselt luulet, kuid ka üks kiri, traktaat "Secretum" ja memuaare. Tõlkijate seas on Villem Ridala, Ain Kaalep, Mari Murdvee, Heigo Sooman, Ülar Ploom ja Rein Raud.
Petrarca ekloogi "Parthenias" ja antiiktekstide alusel tegi Antiigiteater 2005. aastal Tartus lavastuse "Hinge killud" (koreograafia Külli Kressa).
Taritu
Taritu on küla Saare maakonnas Saaremaa vallas.
Ajalooliselt kuulus küla Kihelkonna kihelkonda. Aastatel 2014–2017 (kuni Eesti omavalitsuste haldusreformini) asus küla Lääne-Saare vallas. 2014. aastani kuulus ta Lümanda valda.
Külas tegutseb Taritu raamatukogu.
Külas asuvad kolm arheoloogiamälestist.
1863
1863. aasta (MDCCCLXIII) oli 19. sajandi 63. aasta.
Heliülesvõte
Heliülesvõte on mitmetähenduslik sõna.
Kraków
Kraków (ka Krakov) on linn Poola lõunaosas. Ta on Väike-Poola vojevoodkonna halduskeskus. Kraków on Väike-Poola ajalooline keskus ning oli Poola kuningriigi pealinn 1596. aastani. Kraków on Poola üks suuremaid ja vanemaid linnu.
Enne riiklust
Arheoloogilised uuringud näitavad, et Waweli linnamägi oli asustatud juba 20 tuhat aastat tagasi. On oletatud, et Kraków oli märgitud Claudius Ptolemaiose 142.–147. aasta kaardile. Pidev asustus on linnamäel olnud 4. sajandist alates. Legendi järgi rajas asula müütiline valitseja Krak draakoni koopa kohale. Legendid Krakist ja Wandast pärinevad 7. sajandist. Tänapäeval asuvad Waweli linnamäel loss ja katedraal.
Alates hiljemalt 5. sajandist elas Krakówi ümbruskonnas vistulaanide hõim. 8. sajandil kuulus nende asuala Suur-Määri riiki.
Teadaolevalt on Krakówit esimest korda kirjalikult maininud 965. aastal kaupmees Ibrāhīm ibn Ya‘qūb, kirjeldades seda kui kaubandusteede ristmikul asuvat metsadest ümbritsetud rikast linna.
Poola pealinn
thumb|Kraków
Pärast seda, kui ungarlased hävitasid Suur-Määri riigi, kuulus Kraków Böömimaale. 10. sajandi lõpuks oli ta läinud Piastide dünastia kontrolli alla. Sel ajal ehitati linna hulk telliskiviehitisi, kaasa arvatud loss ja hulk romaani stiilis pühakodasid. Alates 1150 töötas katedraali juures piiskopi järelevalve all kool. 1038 sai Kraków Poola parlamendi asukohaks. Kakssada aastat hiljem tegid mongolid linna maatasa. 1257 ehitati linn üles põhiplaani järgi, mis on sellest ajast peaaegu muutumatuks jäänud, ja sai Magdeburgi linnaõigused, kuid 1259 ja 1287 hävitasid mongolid taas linna.
1311 tõusis linna sakslastest elanikkond üles Poola kuninga Władysław I vastu. Ülestõusu nimetatakse selle juhi järgi Alberti ülestõusuks. Mässulisi toetas Saksa ordu, kes vallutas Gdański, ent lõunas sai ülestõus lüüa. Seejärel kaotasid Lõuna-Poola sakslased oma poliitilised ambitsioonid ja hakkasid poolastuma.
1364 asutas Kasimir III Krakówi ülikooli, mis on Poola vanim ülikool. Suurriigi Rzeczpospolita pealinnana oli Kraków tähtis kultuuri- ja hariduskeskus.
1572 suri kuningas Sigismund II lastetuna ja troon läks Wasade dünastiast pärit Sigismund III-le. Krakówi tähtsus hakkas vähenema, sest järgnesid Rootsi invasioon, mille käigus linn rüüstati, ja katk, millesse suri 20 tuhat linlast. 1596 viis Sigismund III pealinna Varssavisse.
Austria provintsilinn
Poola jagamiste käigus läks Kraków Austria ertshertsogkonnale Galiitsia provintsi. Järgnenud Kościuszko ülestõus (1794) sai lüüa ning Preisi kuningriigi väed, mis selle maha surusid, röövisid tühjaks Poola kuninga varakambri, mida linnas hoiti. thumb|left| [[Waweli katedraali tornid Krakówis]] Napoleon moodustas pärast kunagise Poola ala vallutamist 1809 Varssavi hertsogiriigi, mis ei allunud naaberriikidele, vaid ainult Napoleonile. Viini kongress taastas 1815 Poola jagamise kolme riigi vahel, ainult Kraków sai vabalinna staatuse. Krakówi vabalinna pindala oli 1164 km² ja võrreldes Rzeczpospolita kuni miljoni ruutkilomeetiga pole ükski tänapäeva Euroopa riik oma pindala nii drastiliselt muutnud.
1846 toimus Krakówi ülestõus, mille eesmärgiks oli laiendada Krakówi võimu ka teistele poolakatega asustatud aladele. Ülestõus sai lüüa ja Krakówi vabalinn likvideeriti, see liideti taas Austriaga.
1866 sai Austria-Ungari Austria–Preisi sõjas lüüa ning andis Galiitsiale autonoomia. Poola keel sai provintsi ametlikuks keeleks. Sellega oli poolakate olukord Austria-Ungaris märksa parem kui Preisi kuningriigis või Venemaa keisririigis. Kraków sai poolakate rahvusluse sümboliks ja kultuurikeskuseks. Seda hakati hüüdma Poola Ateenaks ja Poola Mekaks, sest poolakad käisid Krakówis linna ja rahva kuulsusrikka mineviku sümboleid vaatamas. Suure pidulikkusega tähistati Grünwaldi lahingu 500. aastapäeva, Saksa ordu lüüasaamist.
Esimeses maailmasõjas vallutasid Vene väed Krakówi 1915. aasta talvel. Krakówi leegione, kes sõdisid Austria eest, juhtis sõjas Józef Piłsudski.
Nii Austria, Preisimaa kui Venemaa kaotasid sõja, mistõttu oli võimalik luua iseseisev Poola riik.
Pärast Poola riigi taasloomist
Teise maailmasõja ajal septembris 1939 tungisid Saksamaa ja Nõukogude Liit Poolale kallale ning riik jagati uuesti ümber. Saksa väed hõivasid Krakówi 6. septembril 1939. Kraków sai Saksa okupatsioonivalitsuse asukohaks. Seda juhtis Hans Frank.
Sõda mõjus väga halvasti Krakówi kultuuriväärtustele, millest paljud rööviti paljaks või hävitati. Suur hulk kultuuritegelasi saadeti läheduses olevatesse Płaszówi ja Auschwitzi koonduslaagritesse. Ühel juhul kutsuti Jagelloonide ülikooli 150 õppejõudu koosolekule, vahistati ja saadeti Sachenhauseni koonduslaagrisse.
Punaarmee hõivas Krakówi 19. jaanuaril 1945.
Pärast sõda on Krakówi elanike arv neljakordistunud. See on jäänud endiselt riigi kultuuripealinnaks. Linna ajalooline süda kanti 1978. aastal UNESCO maailmapärandi nimekirja. Sama aasta 16. oktoobril valiti linna peapiiskop Karol Wojtyła esimeseks mitteitaallasest paavstiks üle 455 aasta.
Linnaosad ja eeslinnad
Suurim eeslinn on Nowa Huta.
Kõrgkoolid
thumb|[[Krakówi Maria kirik|Maria kirik Keskturu ääres]] thumb|püsti|Eesti aukonsulaadi sissepääs
Eesti aukonsulaat
Krakówis aadressil Floriańska 15/4 hoones "Kamienica pod Wiewiórką" asub Eesti Aukonsulaat Poolas Krakówis.
Sport
Krakówi tuntumad jalgpalliklubid on Wisła ja Cracovia.
Pius VIII
Pius VIII (Francesco Saverio Maria Felice Castiglioni; 20. november 1761 – 30. november 1830) oli paavst 1829–1830. Ta oli 253. paavst.
Francesco Saverio Castiglioni sündis Cingolis krahvi Ottavio Castiglioni ja Sanzia Ghislieri 8-lapselises peres 3 lapsena. Tema isapoolsest suguvõsast pärines paavst Coelestinus IV, tema emapoolsest suguvõsast pärines paavst Pius V.
Castiglioni õppis esmalt Osimos jesuiitide kolleegiumis, seejärel Bologna ülikoolis ja Rooma ülikoolis kanoonilist õigust. Ta kaitses 1785 doktorikraadi ja ordineeriti 17. detsembril 1785 preestriks. Castiglioni aitas oma õpetajal Giovanni Devotil koostada uurimistööd "Institutiones". 29. juulil 1808 vangistati Castiglioni Milanos, sest ta keeldus tunnustamast Napoleon I režiimi. Ta saadeti vangina Torinosse, sealt Paviasse ja 18. novembril 1813 taas Milanosse. Alles 16. juunil 1814 õnnestus tal pöörduda tagasi Montaltosse. Kardinal Castiglioni osales 2 konklaavil 1823 – 1829, ta oli mõlemal konklaavil soosituim kandidaat.
Pius VIII huvitus piiblikirjandusest ja numismaatikast. Paavstina kohustas ta onupojapoliitika vältimiseks oma sugulasi loobuma mõjukatest kirikuametitest.
Suhted Prantsusmaaga
Pius VIII tunnustas 1830 Prantsusmaal juulirevolutsiooniga võimule tulnud Louis-Philippe I seadusliku kuningana. Paavst andis kuningale austava tiitli „kõige kristlikum kuningas” (Rex Christianissimus). Pius VIII keeldus Kirikuriiki lubamast Prantsusmaalt põgenenud vaimulikke ja kohustas Prantsusmaa vaimulikkonda kuuletuma juulirevolutsiooni järel võimule tulnud režiimile.
Suhted Saksamaaga
Kui Preisimaa laiendas oma territooriumi katoliiklastega asustatud Vestfaalini, oli vaja selgitada katoliiklaste ja luterlaste vaheliste abielude seaduspärasus. Pius VIII kinnitas, et sellised abielud peaksid saama kiriku õnnistuse, seda juhul, kui on selge, et lapsed saavad katoliikliku kasvatuse. See erines Preisimaa valitsuse arvamusest, kus tunnustati kiriklikku kuuluvust vastavalt isa soovile.
Suhted Türgiga
Pius VIII tihendas suhteid Türgis elavate armeenlastega. Ta nõudis Türgi sultanilt armeenlastele suuremaid õiguseid ning rajas İstanbulis armeenia riitust kasutava peapiiskopkonna.
Suhted Ameerika Ühendriikidega
Pius VIII tunnustas 1830 USA piiskoppide sinodi otsust.
Reformid Kirikuriigis
Pius VIII vähendas politsei mõjuvõimu Kirikuriigis. Ta rajas Vatikani kaasaegse postiteenistuse ja soovis ohjeldada karbonaaride liikumist.
Halastuseõed
23. mail 1830 andis Pius VIII indulgentse Catherine Elizabeth McAuley rajatud Halastuseõdede kongregatsioonile.
Püha Risti tütred
Pius VIII andis 1829 indulgentse André-Hubert Fourneti rajatud Püha Risti tütarde kongregatsioonile (Soeurs des Filles de la Croix).
Teoloogilised vaidlused
25. märtsil 1830 avaldatud kirjas "Litteris altero" mõistis Pius VIII hukka vabamüürluse mõju haridusele.
Ta toetas Antonio Rosmini teoloogilisi vaateid ja andis 1829 talle audientsi.
Liturgilised otsused
5. juulil 1830 tunnustas ta Mar Hannat legitiimse Kaldea patriarhina.
Pius VIII kuulutas 20. augustil 1830 Bernard Clairvaux'st Kiriku doktoriks.
Beatifikatsioonid
Pius VIII kuulutas 23. detsembril 1829 õndsaks Benincasa Montichiellost ja 24. aprillil 1830 Clara Gambacorta.
Kardinalide pühitsemised
Pius VIII pühitses 6 kardinali 3 konsistooriumil. Lisaks itaallastele said kardinalideks 1 inglane ja 1 prantslane. 15. märtsil 1830 pühitses ta kardinaliks 8 isikut in pectore, kuid nende nimed jäid avalikustamata.
Pius VIII kultuuriloos
Pius VIII reorganiseeris Bologna ülikooli teaduste akadeemia. Pietro Tenerani rajas Pius VIII hauamonumendi. Paavsti on maalil kujutanud kunstnik Horace Emile Jean Vernet.
Surm
Pius VIII-l olid uurised kaelal ja põlvedel, tema keha oli kaetud mädavillidega, mis põhjustasid talle vaevusi. Ta suri 31. novembril 1830 ja maeti 6. detsembril. 5. juunil 1846 maeti tema säilmed ümber. Vürst Agostino Chigi märkmete alusel on oletatud paavsti mürgitamist, kuid teised allikad seda ei kinnita.
Pius VIII valitses 1 aasta ja 8 kuud. See oli lühim valitsemisaeg pärast Aleksander VIII-t, hiljem on veel vähem valitsenud Johannes Paulus I.
Piirissaar
Piirissaar (Borka, vene keeles Пийриссаар, Пийрисар, Желачек (Želatšek), Межа (Meža), Порка (Porka), saksa keeles Porka) on saar Tartu maakonnas Peipsi järve ja Lämmijärve piiril, 15 km Emajõe suudmest kagus.
Saare pindala on 7,5 km², millega see on suuruselt 12. saar Eestis. See on Peipsi järve suurim saar.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal oli saarel omaette omavalitsusüksus Piirissaare vald. Pärast haldusreformi kuulub saar Tartu valla koosseisu.
Peamised tegevusalad on kalapüük ja sibulakasvatus.
Arhitektuurilistest vaatamisväärsustest asub saarel Piirissaare Peeter-Pauli kirik Tooni külas. Kuni 2016. aasta põlenguni asus Saare külas Piirissaare vanausuliste palvemaja.
Saare keskel saart põhja-lõunasuunaliselt läbiva kanali ääres asub Piirissaare sadam. Saarel on laevaühendus Laaksaare ja Tartuga.
Keskajast kuni Tartu rahuni oli saar jaotatud Liivimaa ja Venemaa vahel.
Loodus
pisi|Piirissaare võsastunud luhaniit Järvemurrutuse tõttu on pindala pidevalt vähenenud. Valdavalt on Piirissaar lage madalsoo, ulatudes 1–2 meetrit üle Peipsi keskmise veetaseme.
pisi|left|Saare maastik Alates 1991. aastast on Piirissaar Piirissaare maastikukaitseala ning kuulub Natura 2000 alade hulka. 1997. aastal arvati Emajõe-Suursoo ja Piirissaar rahvusvahelise tähtsusega märgalade ehk Ramsari alade hulka. Piirissaar on tuntud paljude lindude ja kahepaiksete elupaigana. Saarel elab seitset liiki kahepaikseid, kellest eriti ohustatud on rohekärnkonn ja mudakonn. Aastast 2001 on Piirissaarel hakatud kohalikke kahepaiksete kudemistiike puhastama ja kaevama. Piirissaarel on praegu Eesti suurim mudakonnade asurkond. Samuti on alustatud Piirissaare luhaniitude taastamist. 2012. aastal alustati kahepaiksetele uute kudemistiikide kaevamist.
Imetajatest elutsevad saarel näiteks põder, metssiga, kährik, kobras, ondatra. Lindudest võib sealt leida kühmnokk-luike, tuttpütti, punapea-varti, merikotkast, hallhaigrut, suitsupääsukest, läbirändajatest veel hõbehaigrut, kormorani, auli, viuparti. Kahepaiksetest ja roomajatest leidub saarel rohe-kärnkonna (ilmselt välja surnud), mudakonna, rohukonna, nastikut.
Rahvastik
Tänapäeval on saarel kolm küla: Piiri, Saare ja Tooni, neist viimane oli Piirissaare valla keskus. Külad paiknevad saare kirdeosas madalatel liivakühmudel.
Piirissaarel elas 1920. aastal umbes 700 inimest. 2006. aastal oli elanike arv 86. 2011. aasta rahvaloenduse andmetel on saarel 53 püsielanikku. Tänapäevalgi on suurem osa saare elanikest vanausulised.
pisi|Saare küla pisi|[[Piirissaare vanausuliste palvemaja]] pisi|[[Piirissaare Peeter-Pauli kirik]]
Ajalugu
Esimesed märkmed saare kohta pärinevad 1370. aasta Pihkva kroonikast, kus räägitakse tülist sakslaste ja pihkvalaste vahel Želatšeki saare pärast. Varasematel aegadel on saart tuntudki tema külade nime järgi (Porka, Želatšek). 1503. ja 1509. aasta rahulepingutes mainitakse Piirissaart Klitsaarena. 1582. ja 1601. aasta Poola revisjonidokumentides on kasutusel saare nimed Solsar ja Selsar. 18. sajandist on saare ametlik nimi Piirissaar.
Tõenäoliselt tekkis saarele püsiasustus Põhjasõja järel, mil sinna asusid Venemaalt kirikureformi eest põgenenud vanausulised ning sõjaväeteenistusest kõrvale hoidvad noormehed. Eestlased olid saarele asunud juba 13. sajandil ning tulid valdavas osas arvatavasti Pedaspäält ja Meerapalust.
1820ndatest pärit andmete järgi elas Kastre mõisa alla kuuluval saarel 149 päristalupoega ja 162 vabatalupoega.
1907. aastal elas saarel 2000 elanikku. 1930. aastal kirjutas ajaleht: "Selleks et pääseda saarele, on vaja istuda Tartus laevale, sõita mööda Emajõge 40 km ja mööda Peipsi järve 20 km. Kuna ühtegi sadamat seal ei ole, siis tuleb laevale 2–3 km vastu suur lodi. Saarel elab 1500 hinge, sellest kolmandiku moodustavad eestlased."
Aastatel 1929–1970 tegutses saarel Piirissaare kool.
Saar ja selle elanikud said kõvasti kannatada 1944. aasta veebruaris toimunud Teise maailmasõja lahingutes, mil sakslased korraldasid saarele kahe nädala jooksul ligi 500 õhurünnakut, pommitades saare hõivanud Nõukogude armee 128. laskurdiviisi positsioone.
Piirissaarel on toimunud mitmeid tõsiseid põlenguid, tihti on ühes põlengus hävinud mitu ligidal asuvat puuhoonet. 2016. aastal põles Saare külas maha mitu hoonet, teiste seas ka Piirissaare vanausuliste palvemaja.
Macrinus
Macrinus (Imperator Caesar Marcus Opellius Severus Macrinus Augustus; sünninimi Marcus Opellius Macrinus; (? 165 Mauretaania – juuni 218), oli Rooma keisririigi keiser 11. aprill 217 kuni juuni 218.
Macrinuse valitsusajal (217–218) peeti ebaedukat sõda Partiaga ning Armeeniaga ja ta tõugati võimult sõjaväe poolt ja tapeti seejärel.
Keiser Macrinus üritas oma eluajal ebaedukalt reformida ja taastada distsipliini Rooma sõjaväes.
Holmen
Holmen on mitme koha nimi.
Vahva
Vahva on küla Saare maakonnas Saaremaa vallas.
Ajalooliselt kuulus küla Kihelkonna kihelkonda. 2014. aastani kuulus ta Lümanda valda. Aastatel 2014–2017 (kuni Eesti omavalitsuste haldusreformini) asus küla Lääne-Saare vallas.
Nolgus
Nolgus (Myoxocephalus scorpius) on võldaslaste sugukonda kuuluv kalaliik.
Nolgus elutseb Põhja-Euroopa külmemaveelistes rannikupiirkondades, ka Eesti rannikuvetes.
Iseloomustus
Nolgus sarnaneb väliselt suuresti võldasega (Cottus gobio). Kala pea on suhteliselt suur ja sealt turritab välja mitmeid ogasid. Keha on kaetud ogaliste luuplaadikestega. Peapoolne seljauim sulandub kokku teise seljauimega. Kala keha värvus varieerub tumerohelisest pruunikate toonideni. Kala pikkus on kuni 60 cm.
Nolgus saab suguküpseks 2-aastaselt. Isased on siis 14–25 cm pikkused, emased 15–30 cm.
Varpe
Varpe on küla Saare maakonnas Saaremaa vallas.
Aastatel 2014–2017 (kuni Eesti omavalitsuste haldusreformini) asus küla Lääne-Saare vallas. Detsembrini 2014 asus Lümanda vallas.
Ajalooliselt kuulus küla Kihelkonna kihelkonda.
Torma valla vapp
thumb|Torma valla vapp Torma valla vapp on Jõgeva maakonnas asunud endise Eesti haldusüksuse Torma valla vapp.
Vapp kinnitati 29. jaanuaril 1998.
Vapi kirjeldus
Rohelisel kilbil hõbedane rist, millest üleval kaks hõbedast ristikulehte 1+1, sinisel kilbi alumisel osal ristist väljuvad hõbedased juured.
Põhjendus
Rist juurtega sümboliseerib Torma sajanditepikkust haridusteed ja jäädvustab maarahva järjepidevust läbi sündmusterohke ajaloo paganausust kristluseni. Sama sümbol näitab Torma valda kui kunagist majanduslikult jõukat ja edasijõudnud piirkonda, kus ristusid tähtsad maanteed. Ristikulehed sümboliseerivad Tormat kui põlist põllumajanduspiirkonda, kus läbi aegade on säilinud taime- ja loomakasvatus.
Riksu
Riksu (Rikso) on küla Saare maakonnas Saaremaa vallas Riksu lahe ääres.
1645. aastast on teada Rickso Reinu talu Koimla vakuses.
Ajalooliselt kuulus küla Kihelkonna kihelkonda. 1939. aastal kuulus küla Lümanda valda.
Aastatel 2014–2017 (kuni Eesti omavalitsuste haldusreformini) asus küla Lääne-Saare vallas. 2014. aastani kuulus ta hilisemasse Lümanda valda.
Riksu küla lähistel voolab Riksu oja.
1940. aasta aprillis nägi kohalik elanik Dimitri Bontanov küla all merejääl kalapüügil olles noort karu. Kalur haaras kirve kätte ja tahtis karupoega surmata, kuid loom põgenes randa ja kadus metsa. Varem polnud Saaremaal karusid elutsenud.
Küla järgi on nime saanud siluri Riksu kihistu. Sealne puurauk on ka kihistu stratotüüp.
Silva meetod
Silva meetod ehk Silva meelekontroll ehk Silva meelekontrolli meetod on José Silva poolt 1950.–1960. aastatel välja töötatud vaimne tehnika eesmärgiga avardada teadvust, arendada meeltevälist taju, suurendada loovust, parandada intuitsiooni ja õppimisvõimet. Selleks püütakse saavutada teadvuse nn alfaseisund ajulainete sagedusel 7…14 Hz.
Alfalained on ajus valdavad sügava lõõgastuse korral, kui puudub visuaalne ärritus ning mõttetegevus ei ole kontsentreeritud. Silva õpetuse järgi on just selline ajuseisund ning parema ajupoolkera aktiviseerimine vajalik varjatud vaimsete võimete avanemiseks ning edu saavutamiseks selles.
Vajalike meelekontrolli harjutuste tutvustamiseks on välja antud hulgaliselt raamatuid ning korraldatakse kursusi.
Reiki
100px Reiki on jaapanlase Mikao Usui poolt 20. sajandi algul välja töötatud vaimne tehnika, mis selle praktiseerijate väitel aitab parandada inimese vaimset ja füüsilist seisundit nn energia(te)ga manipuleerimise abil käte pealepanemise teel. Usui kinnitusel oli ta ravivõime saanud Kurama mäel mediteerides. Arvatakse ka, et ta taasavastas reiki vanu sanskritikeelseid tekste uurides.
Sõna reiki tuleneb hiinakeelse sõna língqì (靈氣) jaapanikeelsest hääldusest (霊気: reiki; rei tähendab vaimu ja ki energiat või väge). Eesti keelde on see sõna tulnud jaapani keelest inglise keele vahendusel ning mõnikord kasutatakse ka inglise keeles levinud pseudotransliteratsiooni ("universal life energy") otsetõlget "universaalne eluenergia".
On mitmeid Reiki koolkondi, mis jagunevad üldplaanis kaheks: traditsioonilised Jaapani Reiki koolkonnad ja Lääne Reiki koolkonnad. Üldiselt usutakse, et reikiravija on vahendajaks reikienergiale ning see väljub tema peopesade kaudu abivajajasse, kusjuures tegu on nn intelligentse energiaga, mis ise teab, kuidas ravitavat on vaja mõjutada. Levinud on ka seisukoht, et reikiravijaks saamiseks tuleb eelnevalt läbida teatud pühitsusprotsess.
Reikiravi aluseks oleva ki olemasolu on spekulatiivne ja teaduslikult tõestamata. Mõnedel andmetel on reiki avaldanud uuringute käigus patsientidele lõõgastavat, rahustavat, valu vaigistavat ja vererõhku alandavat mõju, samas näiteks uuringutes kemoteraapiat saavate onkoloogiliste patsientidega ei ole reiki efektiivsus võrreldes platseebomenetlusega ühest kinnitust leidnud ning patsientide suurenenud heaolu seostatakse lihtsalt füüsilise puudutuse mõju ja kellegi toetava kohaloluga 2007. aasta andmeil olevat pakkunud lisateraapiana reikiravi võimalust oma patsientidele ~15% USA haiglatest (üle 800).
Maximinus Thrax
Maximinius Thrax (Imperator Caesar Caius Julius Verus Maximinius Augustus); sünninimi Caius Julius Maximinus; 172 – aprill 238) oli Vana-Rooma keiser veebruarist 235 kuni surmani, olles seega keiser kolm aastat. Ta hukati, kui ta oli 66-aastane.
thumb|vasakul|Maximinus Thrax Tema nimi Thrax viitab, et ta oli Traakiast pärit. Ta olevat olnud nooruses karjane, hiljem astus sõjaväkke. Ta tegi sõjaväes karjääri ning ta valiti järgmiseks keisriks. Ta on esimene, kes sai reamehest keisriks. Oma valitsusajal püüdis ta sõduritele meele järele olla. Maximinus Thrax vihkas südamest intelligentseid inimesi ja see on üks põhjustest, miks ta ei käinud kordagi oma keisriks olemise ajal Roomas, olles selles osas esimene Rooma valitseja, kes pealinnas polnud viibinud. Teda on kirjeldatud silmapaistvalt tugeva mehena. Ta hukati sõdurite poolt.
Vana-Lahetaguse
Vana-Lahetaguse on küla Saare maakonnas Saaremaa vallas.