cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Muuksi linnamägi
Arheoloogilised uuringud
Arheoloogilised kaevamised on linnamäel toimunud 1936. ja 1998. aastal. Nendega on välja selgitatud, et kultuurikiht linnuse platool on õhuke või puudub üldse. Vähesed leiud riibitud savinõukildude põhjal arvatakse, et seda kohta asustati esmalt I aastatuhandel eKr. Vallijäänustest kogutud söest tehtud analüüs näitas, et vall rajati alles muinasaja lõpul ja osa leide pärinevadki 11.–13. sajandist.
Kuna Muuksi linnamäelt kogutud leiumaterjal on napp ning kultuurikiht väga õhuke, on üsna tõenäoline, et pikemaajalist püsiasustust ei ole seal vähemalt muinasaja lõpus olnud. Esimese kasutusperioodi, I at eKr kohta on püsiasustuse olemasolu kohta raske midagi öelda, sest koha hilisem kasutus võis varasemad jäljed lihtsalt hävitada. Lisaks on tolleaegsetele asulakohtadele üldisemalt iseloomulik nõrk kultuurikiht ja vähesed leiud.
Hilisematel aegadel on linnamäe platood kasutatud põlluna, seda on jäänud meenutama mitmed madalamad kamardunud põllukivihunnikud.
I aastatuhande keskpaigast eKr on pärit ka läheduses asuv Muuksi kalmeväli Hundikangrud, Eesti suurim kivikirstkalmete leiukoht – kalmeid on seal ligi sada.
Hädastopp
pisi|Hädastopp Hädastopp on nupp või lüliti masinatel, mis on ette nähtud masina kiireks peatamiseks hädaolukorras. Tavaliselt on see teistest juhtnuppudest suurem ja punast värvi.
Tootmisliinidel kasutatakse hädastopina piki liini mõlemat külge kulgevat punast nööri, millest tõmmates liin seiskub. Tänapäeval on see kõigil operaatoriga masinatel kohustuslik.
Erinevalt tavalisest väljalülitamisest, kus kõik süsteemid lülitavad aparaadi/masina välja harilikul režiimil, seda kahjustamata, on hädastopi abil väljalülitamine projekteeritud: a) operatsiooni kiireks ja täielikuks peatamiseks, isegi kui see rikub seadmestikku; b) olema toimimisvõimeline viisil, mis on kiire ja lihtne (nii et isegi paanikas olev, kahjustatud tegevusfunktsiooniga kasutaja võib seda juhtida) ning tavaliselt c) olema ilmselge ka treenimata operaatorile või kõrvaltvaatajale. Paljudel hädastoppidel on eemaldatav tõke või muu kaitsev osa, takistamaks juhuslikku käivitamist (näiteks plastmassist kaas, mida tuleb tõsta, või klaas, mida tuleb puruks lüüa).
Hädastopid on tavaliselt olemas mehhanismides, mille normaalne funktsioneerimine või ettenähtav kuritarvitamine võib põhjustada viga või surma. Mehhanismi purustust või riket nähakse vastuvõetava tasuna sellise vea või surma vältimiseks.
Sõidukid
Raudteedel on avariinupp pidurite täisvarustuse osa ning see võimaldab rongi peatada nii kiiresti kui võimalik, paljuski sarnaselt avariipidurile. See tekib kas käsitsi avariinupu aktiveerimisel (näiteks, nupu vajutamisel rongil avariipeatuseks) või - mõnedes rongides - automaatselt, kui rong on punast signaali läbinud või juht ei suutnud reageerida hoiatustele, et veenduda, et ta on valvas.
Hädastopid on samuti kasutatud maasõidukitel nagu vargusevastane süsteem ning avariiväljalülitus. Sellised seaded on tihti paigaldatud söötautodele (ingl. bait cars) ning konfigureeritud nii, et autot jälgiv politsei võib kasutada lülitit kaugelt.
Liftid ja eskalaatorid
Liftide esipaneelil asub punane kahesuunaline nupp, mille peal on märgitud, kas "Emergency Stop" (avariipeatumine) või "Run/Stop" (käivitu/peatu). Tavaliselt on nupp vajutamata või "üles"-positsioonis, mis lubab liftil liikuda tavalises režiimis. Kui nupp on sisse vajutatud jääb lift otsekohe seisma. Kui nupp on taaskord välja vajutatud, hakkab lift töötama tavalises režiimis, sellest saabki alguse fraasi "Run/Stop" kasutus. Mõnedel juhtudel on lüliti sarnane valguslülitiga, kus sisse vajutatud nupp võimaldab lifti tööd tavalises režiimis ning välja vajutatud nupp peatab lifti.
Fiat Tipo 2000
Fiat Tipo 2000 oli Itaalias Esimese maailmasõja lõpus valminud tank, ühtlasi oli see ka esimene Itaalia tank.
Eellugu
Fiat Tipo 2000 projekteerimine algas 1916. aasta augustis, masinaid ehitama hakati oktoobris ja prototüüp valmis firmas Fiat järgmise aasta juunis.
Kirjeldus
Fiat 2000 kaalus 40 tonni, oli 7,38 meetrit pikk, 3,09 meetrit lai ja 3,8 meetrit kõrge. Fiat A12 mootor arendas 240 hj (179 kW) ja andis kiiruseks 6 või 7,5 km/h. Bensiinipaak mahutas 600 liitrit kütust ja käiguvaru oli kuni 75 km. Tank suutis ületada 1 meetri kõrgusi takistusi ja 3 meetri laiusi kraave. Igal roomikul oli 10 ratast, millest 8 oli paaridesse jagatud ja vedrustusega varustatud. Soomuse paksus oli 15–20 mm.
Pearelvaks oli üks 65 mm kahur, mis paiknes 360 kraadi pööratavas tornis. Torn oli algselt silindrikujuline, kuid vahetati hiljem poolkera kujulise vastu. Kahurile lisaks paigutati sinna 14 mm kuulipilduja. Korpuse kummalgi küljel oli kolm ja tagaküljel üks 6,5 mm kuulipilduja, nii et peaaegu kogu tanki ümbrus oli relvadega kaetud, jättes vaid väikese pimeda nurga otse tanki ette. Mõningatel andmetel vahetati 1930. aastate alguses osadel masinatel esimesed kuulipildujad välja 37 mm kahurite vastu.
Meeskond koosnes 10 mehest. Juht paiknes masina esiosas, tema ees olevast luugist avanes hea vaade. Lahinguolukorras see luuk suleti ja juht kasutas periskoopi. Mootor paiknes korpuse tagaosas, käigukast esiosas juhi istme all ja need olid omavahel ühendatud mööda tanki põhja kulgeva kardaaniga. Mootor, käigukast ja muud mehaanilised detailid jäid kõik meeskonnaruumi põranda alla. Meeskonnaruum ise oli võrreldes teiste kaasaegsete tankidega küllaltki ruumikas.
Sarnaselt sakslaste A7V-ga oli Fiat Tipo 2000 ehitamisel lähtutud liikuva kindluse kontseptsioonist. Üleüldiselt oli Fiat 2000 oma aja kohta küllaltki hea tank. Varastest Prantsuse tankidest St Chamond ja Schneider CA 1 oli see ilmselgelt parem. Võrreldes Inglise tankidega oli maastikuläbivus kehvem, kuid siiski rahuldav arvestades tanki suurust ja kaalu. Erinevalt inglise tankidest olid mehaanilised osad (mootor, käigukast) meeskonnaruumist eraldatud ja viimane suhteliselt ruumikas. Samas tegi see tanki kõrgeks ja seega vaenlasele paremaks sihtmärgiks. Samuti ei vastanud Fiat 2000 päris hästi Itaalia sõjalistele vajadustele ega tööstuse võimekusele.
Kasutamine
Esimesed kaks tanki jõudsid Itaalia armee käsutusse 1918. aasta lõpus, kuid lahingusse need masinad ilmselt ei jõudnud. Järgmise aasta (1919) lõpuks valmis veel neli tanki ja kuue masinaga piirdutigi. Osa masinaid saadeti 1919. aastal Liibüasse, kus neid kasutati partisanide vastu võitlemiseks. Ametlikult oli Fiat Tipo 2000 kasutusel Itaalia sõjaväes kuni 1934. aastani.
Rohelised
Rohelised on:
Aida
"Aida" on Giuseppe Verdi ooper neljas vaatuses Antonio Ghislanzoni libretole arheoloog ja egüptoloog Auguste Mariette’i stsenaariumi järgi impressaario Camille du Locle’i poolt vahendatuna.
Ooperi saamislugu
Pärast menukat "Don Carlose" väljatulekut 1867. aastal oli Verdil probleeme uue töö jaoks sobiva libreto leidmisega. Prantsuse libretist ja impressaario Camille du Locle, kellega koostöös Verdi oli loonud "Don Carlose", pakkus talle mitmeid tekste, kuid ükski ei sobinud. Lahendus tuli 1870. aasta esimestel kuudel, kui du Locle saatis maestrole tutvumiseks tuntud arheoloogi, egüptoloogi ja Kairo Egiptuse muuseumi asutaja Auguste Mariette’i (1821–1881) koostatud Egiptuse ajaloo sündmusi käsitleva stsenaariumi. Verdile see meeldis.
Egiptuse khediiv (kuningas) Ismail Paša oli tänu Mariette’ile pööranud Verdile tähelepanu ka juba varem. Nimelt oli 1869. aastal alustatud Kairo kuningliku ooperimaja ehitamist, mis pidi valmima Suessi kanali avamise puhuks. Esialgu oli plaanis avada itaalia arhitektide Avoscani ja Rossi projekteeritud puust 850-kohaline teater, mis paigutati Kairo kesklinnas Azbakeya linnaossa ja valmis kuue kuuga, täiesti uue ooperiga. Mariette pakkuski võimaliku teose loojaks Verdit, kuid lisas, et kui itaallane loobub, siis võiks pöörduda Wagneri või Gounod’ poole. Khediiv eelistas Verdit, kuid maestro vaevles libretopuuduses ja loobus.
Uus ooperimaja avati 1. novembril 1869 Verdi ooperi "Rigoletto" etendusega. Suessi kanali avamispidustused toimusid 16. novembril 1869. Selleks ajaks polnud Verdil "Aida" komponeerimiseks veel piisavalt materjali. Kuid peagi pärast kanali avamist sai ta Mariette’ilt teksti ning Verdi sõlmis pärast Ismail Paša korduvat pealekäimist temaga lepingu. Verdi küsis töö eest tollal tohutu summa, umbes 30 000 dollarit. Kui arvestada, et maestro ei pidanud honorari pealt maksma makse ning dollari ostuvõime oli vähemalt 20 korda suurem kui 21. sajandi teisel kümnendil, siis vastaks see summa tänapäeval umbes 500–550 tuhandele dollarile. Tegemist oli ühe kõigi aegade kõrgeimalt tasustatud ooperiga. Raha polnud tollal enam Verdi jaoks esmatähtis, kuid igal tööl pidi olema tema meelest motivatsioon.
Khediiv tegi silmagi pilgutamata panuse maestro muusikalisele geeniusele ega hakanud raha pärast tingima. Leping kirjutati alla, ilma et helilooja oleks paberile pannud veel ühtegi nooti. Selle raha eest sai tellija partituuri ühe koopia ning õiguse esimesena lavastada ooper Kairos ja ainult Kairos. Verdi maksis rikkalikult libretist Ghislanzonile, kelle ülesandeks oli Mariette’i tekst itaalia keelde panna ja värsid kirjutada. Kopsakas summa läks ka Pariisi piiramise ajal kannatada saanutele.
Libretot tehti korduvalt ümber ja kohendati ning see valmis alles 1870. aasta lõpuks, ehkki lepingu järgi pidi ooper esitamisvalmis olema 1. jaanuaril 1871. Maestro töötas väga pingeliselt ning kirjutas muusika umbes nelja kuuga. Kuid partituuri üleandmine khediivile oli keeruline, sest juulis 1871 oli puhkenud Prantsuse-Preisi sõda. Pariis oli sel ajal just piiramisrõngas, kui Verdi pidi Pariisi kaudu "Aida" partituur toimetatama Le Havre’ist Kairosse suunduvale laevale. Siiski suudeti probleem lahendada.
Triumfistseeni ilmestamiseks ja pidulikumaks muutmiseks mõtles Verdi välja nn Aida trompeti. See on palju pikem kui tavaline trompet. "Aida" partituuris on ette nähtud kuus niisugust pilli. Esimesed taolised trompetid valmistas Kairo esietenduseks Milano pillimeister Giuseppe Pelitti. Kuulus Belgia saksofoni kasutuselevõtja Adolphe Sax tegi Verdile need instrumendid 1880. aasta "Aida" Pariisi esietenduseks. Tema valmistatud pille kasutati veel ka Pariisi Opéra "Aida" lavastuses 1968. aastal.
Esmaettekanne
Esmaettekanne toimus jõululaupäeval, 24. veebruaril 1871 Kairo ooperiteatris. See oli algsetest plaanides erinevalt viibinud 11 kuud. Auguste Mariette isiklikult disainis kostüümid ja tegi lavakujunduse. Peaosades olid mitte eriti kõrgelt koteeritud lauljad Itaaliast. Kairo uus ooperimaja oli aga rahvast pungil. Khediiv oli broneerinud esimese rõdu kolm looži oma haaremi naistele, kutsunud kohale diplomaatilise korpuse ning ajakirjanikud Prantsusmaalt ja Itaaliast. Etendus võeti vaimustatult vastu.
Verdi ise esietendusel ei viibinud, kuid oli väga rahulolematu, et tema uus ooper kanti ette vaid kutsutud isiksustest, poliitikutest, diplomaatidest ja kriitikutest auditooriumile. Üheks esmaettekandele kohale mitte minemise põhjuseks oli ka see, et ta ei saanud ise jälgida lavastuse ettevalmistamist ning oli veendunud, et lavastus talle ei meeldi. Verdi tegeles samal ajal aktiivselt ja vahetult "Aida" Milano La Scala esietenduse ettevalmistamisega. See toimus 8. veebruaril 1872 ehk 46 päeva Kairo omast hiljem. Milano etenduse jaoks komponeeris maestro uue avamängu, kuid kuuldes seda proovis, otsustas jääda rangelt algversiooni juurde. Seda avamängu polegi kunagi esitatud ja on säilinud vaid käsikirjas. Peaosade esitajad valis Verdi isiklikult. Komplekteeriti selle aja kõige kõrgetasemelisem ansambel. Milano esietendus oli väga menukas.
"Aida" võeti kohe Itaalia peamiste ooperiteatrite repertuaari. Parma Teatro Regio esietendusel 20. aprillil 1872 oli Verdi kohal. Napoli Teatro San Carlo tõi "Aida" lavale märtsis, Veneetsia La Fenice juunis 1873, Torino Teatro Regio detsembris 1874, Bologna Teatro Comunale septembris 1877 ja Rooma Teatro Costanzi oktoobris 1881. Teost esitati väljaspool Itaaliat suure menuga Lissabonis (1878), Pariisis (1880), Rio de Janeiros (1886), Buenos Aireses (1873), Londonis (1876), New Yorgis (1886, kus alates esietendusest tänaseni seda ooperit esitatud üle 1100 korra), Monacos (1877), Melbourne'is (1877), Münchenis (1877), Viinis (1874), Madridis (1874), Budapestis (1875), Varssavis (1875), Peterburis (1875) ja Prahas (1875). Rootsis lavastati "Aida" esimest korda 1880., Soomes 1896. ja Leedus 1927. aastal. Eestis on seda ooperit esitatud Estonias 1923., 1932., 1964. ja 2004. ning Vanemuises 1947. ja 1961. aastal.
Rollide esmaettekandjad Kairos
Dirigeeris Giovanni Bottesini.
Rollide esmaesitajad Milanos
Dirigeeris Franco Faccio.
Süžee
Tegevus toimub muistses Egiptuses Memphises vaarao palees ja Niiluse kaldal Isise templi lähedal ning Teebas vaaraode valitsemise ajal. Etioopia kuninga Amonasro tütar, printsess Aida elab Memphises orjatarina. Amonasro korraldab sõjaretke Egiptusesse, et tütar vangistusest vabastada. Egiptlased võtsid ta kaasa sõja retkel Etioopia vastu. Aida on armunud nooresse sõdalasesse Radamèsi. Tal on aga ohtlik rivaal Amneris, Egiptuse vaarao tütar. Vaarao, tema ohvitseride ja ülempreester Ramfis saavad piirilt teate, et Etioopia armee on lähenemas. Aida on mures, et isa on alustanud sõjakäiku Egiptuse vastu. Vaarao teatab, et Isis valis Radamèsi Amonasro vastu võitleva armee juhatajaks.
Ülempreester Ramfis pühitseb templis sisse Radamèsi relvi. Radamès nimetatakse Etioopia sõjakäigu ülemjuhatajaks. Amneris õhutab Aidat üles tunnistama, et too armastab Radamèsi, kuid teades, et ka printsess Amnerisel on samad tunded, ei lase Aida end mõjutada. Amneris valetab Aidale, öeldes, et Radamès langes lahingus.
Suur triumfistseen märgib Egiptuse vägede võidukat sõjakäigult naasmist. Amneris sunnib meeleheitel Aidat koos temaga jälgima Egiptuse võidukäiku ja oma rahva lüüasaamist. Võidukalt naasnud Radamès on rahvuskangelane ja soovib, et etiooplastest sõjavangid lastaks vabaks. Nii ka tehakse, kuid Aida ja Amonasro jäetakse pantvangi, et etiooplased ei püüaks oma kaotuse eest kätte maksta. Egiptuse kuningas kuulutab Radamèsi troonipärijaks ja pakub talle naiseks Amnerist.
Niiluse kallastel teeb isa Aidale ettepaneku mõjutada Radamèsi andma välja oma armee järgmise sõjakäigu teekonna plaan. Radamès on vaid pealtnäha nõustunud Amnerise abikaasaks saama. Ta avaldab Aidale Amonasro poolt soovitud vägede paiknemise asukoha. Aida, Radamès ja Amonasro on valmis põgenema, kui Amneris ja ülempreester paljastavad nad ning tunnistavad Radamèsi reeturiks. Radamès on meeleheitel riigi reetmise pärast ja annab end põgenemise asemel ülempreestrile vangi.
Vasknarva foogtkond
thumb|400px|Vasknarva foogtkonna asend
Vasknarva foogtkond oli Liivi ordu valitsusüksus (saksa keeles Gebiet).
Moodustamine
Foogtkond loodi pärast Põhja-Eesti (Eestimaa hertsogkonna) minekut ordu võimu alla. Tõenäoliselt loodi see 1349. aastal, mil ordumeister Goswin von Herike lasi ehitada Vasknarva ordulinnuse, kuid see hävitati juba samal aastal ja võimalik, et foogtkonna alad liideti seejärel ligi 80 aastaks Narva foogtkonnaga. Uuesti loodi foogtkond hiljemalt 1433. aastal, kui on nimeliselt teada esimene foogt.
Asend
Foogtkond paiknes Vana-Liivimaa äärmisel kirdepiiril ja pidi koos Narva foogtkonnaga enda peale võtma Novgorodist lähtuva rünnaku peatamise. Selle idapiir läks mööda Narva jõge, mille taga olid esialgu Novgorodi vürstiriigi, alates 1478. aastast Moskva suurvürstiriigi valdused. Foogtkonnast põhjas asus Narva foogtkond, läänes Rakvere ja Põltsamaa foogtkonnad, hiljem viimase asemel Viljandi komtuurkond.
Valitsemine
Foogtkonda juhtis foogt, kelle käes oli kõrgeim sõjaline, haldus- ja kohtuvõim. Teistest ametnikest on teada veel kaks drosti: Johann Prick (aastast 1442) ja Melchior Heupt (1548).
Foogtkonna keskuseks oli Vasknarva linnus.
Likvideerimine
1558. aastal, Liivi sõja alguses, laastasid foogtkonda rängalt venelased. Pärast Narva langemist sama aasta mais asusid venelased ka Vasknarvat piirama, mis langes juuni alguses. Pärast seda vallutati kiiresti ka foogtkond.
Ida-Frangi kuningas
Ida-Frangi kuningas oli Karl Suure impeeriumi idaosa valitsejate nimetus alates 843. aastast. Alternatiiv on ka "idafrankide kuningas", mis vastab ehk paremini varakeskaegsetele hõimuarusaamadele (tähtis pole mitte territoorium, vaid rahvas, hõim, klann).
11. sajandi jooksul kadus tiitel käibelt, kuna Rooma paavstid hakkasid idafrankide kuningaid nimetama Saksa kuningateks, kuningad ise aga "roomlaste kuningaiks". Historiograafiliselt kandus Saksa kuninga nimi üldiselt üle ka varasematele Ida-Frangi kuningatele, hiljemalt keiser Otto I-st.
Masinaoperaator
Masinaoperaator on isik, kes juhib tööpinki või tööstusliini.
Nüüdisaegseis seadmeis toimub juhtimine valdavalt juhtimispuldi kaudu, töö iseenesest on automatiseeritud ning operaatori peamiseks ülesandeks on jälgida, et tehnoloogiline protsess toimuks vastavalt ettenähtule. Ta ise otseselt ei osale selles.
Vanematel tööpinkidel, mida leidub tänapäevalgi üsna palju, on masin operaatori abimees. See tähendab, et operaator osaleb pidevalt tehnoloogilises protsessis.
Defekt
Defekt on viga, rike, puudus või puue.
Kirikiri
Kirikiri on eestikeelne internetis pidevalt uuendatav ajakiri (võrguajakiri), mis avaldab artikleid peamiselt humanitaar- ja sotsiaalaladelt, samuti loodushoiust. Kirikiri ilmub 2004. aastast.
Franz von Papen
Franz Joseph Hermann Michael Maria von Papen (29. oktoober 1879 – 2. mai 1969) oli Saksamaa ohvitser, monarhistlik poliitik ja diplomaat, Saksamaa kantsler 1. juunist 1932 kuni 17. novembrini 1932.
Franz von Papen oli pärit jõukast katoliiklikust aadlisuguvõsast. Ta omandas ohvitserihariduse. Diplomaatilisele tööle asus Franz von Papen 1913. aastal.
Franz von Papen oli Riigipäeva saadik. Aastatel 1920–1928 ja 1930–1932 juhtis ta Tsentrumipartei paremat tiiba. Ta oli üks riigikantsleri kandidaate. 1932. aastal juhtis ta niinimetatud Parunite valitsust, osales 1933. aastal Saksamaa natsionaalsotsialistliku partei võimuletõusus ja oli 30. jaanuarist 1933 kuni 27. juulini 1934 Saksamaa asekantsler. Seejärel oli ta Saksamaa suursaadik Austrias kuni anšlussini 1938. aastal.
Aastatel 1939–1944 oli von Papen Saksamaa suursaadik Türgis. Seal tehti talle 24. veebruaril 1942 NSV Liidu Siseasjade Rahvakomissariaadi 4. valitsuse ülema asetäitja Naum Eitingoni juhtimisel atentaat. Kuid pomm plahvatas enne ettenähtud aega ja ainsana hukkus pommipanija ise, von Papen sai vaid kergelt vigastada. thumb|left|Franz von Papen Pärast sõda vangistati von Papen liitlasjõudude poolt, kuid Nürnbergi protsess mõistis ta õigeks. Kohtu hinnangul oli ta korda saatnud "poliitilisi ebamoraalsusi", kuid mitte inimsusvastaseid kuritegusid. 1. mail 1947 mõistis Lääne-Saksamaa denatsifitseerimiskohus ta muude kuritegude eest kaheksaks aastaks vangi, aga jaanuaris 1949 rahuldati tema vanglast vabastamise taotlus.
Pärast II maailmasõda püüdis von Papen taas hakata tegutsema poliitikas, aga ebaõnnestunult. Seejärel avaldas ta mitu mälestusteraamatut, kus õigustas iseenese poliitikat.
24. juunil 1959 taastas paavst Johannes XXIII tema tiitli "paavsti kantsler", mis oli aga rohkem auamet. Paavst Pius XII oli ametisse astudes temalt selle tiitli 1939. aastal ära võtnud.
Kuntsevo
Kuntsevo on mitme paiga nimi.
Evert von Werminghausen
Everti vanemad olid Evert von Werminghausen ja Nese Voß. Ka tema vend Degenhard oli Liivimaal, kuid ei astunud ordusse. Everti suguvõsa kuulus Vestfaalis keskaadli hulka. Ta sündis Klusensteini linnuses Iserlohni lähedal.
Flaami keel
Flaami keele all võidakse silmas pidada:
Grammatilised seosed
Grammatilised seosed on lause moodustajate vahelised tingitusseosed. Lause moodustajad on lauses üksteisega grammatiliselt seotud. Neid seoseid nimetatakse grammatilisteks seepärast, et neid vormistavad grammatilised vahendid, s.o Grammatilised seosed on väga olulised, sest just need seosed muudavad lause arusaadavaks ja ühtseks tervikuks.
Grammatilised seosed on
Rinnastusseos
Rinnastus ehk koordinatsioon ühendab süntaktiliselt võrdväärseid vahetuid moodustajaid – sõnavorme, fraase või osalauseid. See tähendab, et rinnastatud moodustajad Nt Õues on lumi (alus) ja jää (alus).
Poest osteti saia (sihitis) ja moosi (sihitis).
Noormees on tark (määrus), aga laisk (määrus).
Alistusseos
Alistus ehk subordinatsioon on põhiline ja seejuures komplitseeritum grammatiline seos moodustajate vahel. See on ühe moodustaja sõltuvus teisest moodustajast. Alistavat moodustajat nimetatakse põhjaks, alistuvat laiendiks. Alistus on ennekõike sisuline sõltuvus, mis seisneb sisulistes piirangutes (valikukitsendustes) võimalikule laiendile. Alistatav sõna iseloomustab ja täpsustab alistajat.
Alistusseost on kahesugust:
Varem on grammatiliste seoste hulka loetud ka predikatsioon. Predikatsioon on aluse ja öeldise vastastikune seos – ühtpidi sõltumine, teistpidi ühildumine, nt Kauplus (alus) tutvustas (öeldis) ''oma klientidele uusi tooteid. Poiss (alus) sõitis (öeldis) jalgrattaga järve äärde.'''
Ülevool
Ülevool on tõke sängis, millest vesi üle või läbi voolab. Tõkke võib moodustada lävi või külgkitsend. Voolu tõkestamine põhjustab paisutuse.
Liigitus
Läve laiuse ehk harja paksuse järgi liigitatakse ülevoolud:
Graafiteooria
Graafiteooria on matemaatika haru, mille uurimisobjektiks on graaf. See on defineeritud kui moodustis mittetühjast hulgast V ja selle hulga elemendipaaridest E, G=(V, E), mida nimetatakse naabertippudeks.
Niisugune moodustis on käsitletav algebralisest, algoritmilisest, geomeetrilisest, kombinatoorsest, juhuslikkuse (tõenäosuslikust), struktuursest või topoloogilisest aspektist. Klassifikaatori MSC2000 järgi iseseisvat graafiteooriat ei esine ja graafi atribuudid kuuluvad kombinatoorikasse.
Üldist
Graafiteooria saavutusi hinnatakse peamiselt nende rakendatavuse järgi praktiliste ülesannete lahendamisel. On välja kujunenud, et eelkõige huvitutakse naabertippude poolt moodustatud teede, marsruutide, tsüklite jt taoliste osiste vastu. Näiteks, teedele kinnistatud voogude baasil on graafiteooriasse tekkinud valdkond, mida „elektrivõrkudeks” nimetatakse.
Samas areneb ja laieneb graafiteooria stiihiliselt ega oma mingit „generaalplaani”. Arendavaks jõuks on kas „sotsiaalne tellimus” või puhas uudishimu. Nagu teistegi teooriate puhul, jagunevad ka arusaamad graafiteooriast kool- ja vennaskonniti.
Mõned peavad graafiteooriat matemaatika osaks, mille eripäraks olevat objektide geomeetriline käsitlemine. Tõepoolest, graafiteoorias esineb hulk geomeetrilisi termineid. Graafide loendamine rajaneb puhtalt kombinatoorikal. Ka topoloogia mõisteid esineb küllaldaselt. R. Busacker ja T. Saaty on veendunud, et graafid on matemaatiliselt kirjeldatavad just topoloogia baasil. Algebraga on asi keerulisem. Graafide sümmeetria ülesandeid on lahendatud rühmateooria abil. Paraku on see küllalti mahukaks ja keerukaks tegevuseks osutunud. Isomorfismiprobleemi on rühmateooria seisukohalt käsitlenud C. Hoffman 1982. aastal väites, et rühmade „struktuur” sarnanevat isomorfismiprobleemiga. Paraku jääb see sarnasus kõrvaltvaatajale raskelt tabatavaks.
Algoritmidest graafide käsitlemisel ei pääse. „Algoritmibuum” algas N. Chirtofidese monograafia ilmumisega 1975. aastal. See kestab edasi, alles hiljuti ilmus seesama monograafia uuesti. J. Gross ja J. Yellen (1999) peavad graafe arvutiteaduse objektideks. Selline seisukoht on küllaltki levinud. S. Pemmaraju ja S. Skiena (2003) pakuvad arvutiprogramme graafide käsitlemiseks. Ka graafide struktuurisemiootiline käsitlus realiseeritakse algoritmide baasil.
Graafiteoorias on ülesandeid, mis seni lahendamata on või mille seniseid lahendusi ei peeta korrektseks. Näiteks on selline kuulus Kenneth Appeli ja Wolfgang Hakeni 1976. aastal esitatud neljavärviprobleemi tõestus, mida ei peeta enam korrektseks ning praegu on leitud sellele uusi tõestusviise. Isomorfismiprobleem, mille lahendamiskatsete buum toimus 1980. aastatel, on praegu kõrvale heidetud. Ulami hüpoteesi all tuntud taastatavusega tegeleb suur hulk uurijaid, kuid kõiki rahuldav üldine lahendus puudub tänapäevani.
Huvitava ülevaate graafidest on andnud R. C. Read ja R. J. Wilson oma "Graafiatlases".
Ajaloost
thumb|Königsbergi sildade ülesanne Graafiteooriale aluse panija on Leonhard Euler (1707–1783), Šveitsi matemaatik ja füüsik, Peterburi Teaduste Akadeemia liige. Ta lahendas tuntud Königsbergi sildade probleemi – läbida hargnevaid jõgesid ületavat seitset silda, neist igat üht vaid üks kord läbides. Konstrueerides teede originaalse skeemi, tõestas ta, et sellist marsruuti ei eksisteeri. Selle tulemuse avaldas ta artikli – „probleemi selgitamisest geomeetria põhjal” – näol aastal 1736. Selliseid skeeme käsitles ta ka oma töödes 1750., 1752. ja 1759. aastal.
N. L. Briggs jt on leidnud üle 250 ajavahemikus 1736–1936 ilmunud graafe puudutava artikli. Autorite hulgas esinevad sellised tuntud nimed nagu G. D. Birkhoff, A. Cayley, G. R. Kirchhof, Edgar Krahn (Tartu Ülikool), P. T. Krikman, K. Kuratowski, D. König, J. Petersen, G. Polya, H. Weil, H. Whitney. Tähtsaim on siin Dénes Königi (1884–1944) 1936. aastal ilmunud saksakeelne monograafia, millesse oli koondatud kõik selleks ajaks teadaolev ning autori poolt edasi arendatu. Seda oopust loeme graafiteooria, kui terviku, alustuseks. Selle kordustrükk ilmus ka veel 1950 ning ingliskeelne tõlge alles 1990.
Esimesed järgijad olid C. Berge (1958) ja O. Ore (1962). Nendes domineerib rakenduslik külg. Silmapaistvad on Frank Harary (1969), B. Bollobasi (1979), W. T. Tutte (1984) , A. Chartrand ja L. Lesniak’i (1986) ning A. Zykovi (1987), 2004] klassikalised monograafiad. Graafiteooria arenedes tekib ka erinevaid lähenemisviise. L. Collatz ja U. Sinogowitz (1957) rajasid spektraalse graafiteooria alused. P. Erdös esitas juhuslike (1961) ja ekstremaalse graafiteooria (1967) alused. N. L. Biggs (1974) avaldas algebralise graafiteooria alase monograafia. N. Cristofidese (1975) monograafiaga loodi alus algoritmilisele graafiteooriale. D. Archdeacon ja U. Vermont edendavad topoloogilist graafiteooriat ning E. Scheinerman jt fraktaalset graafiteooriat.
Aastatel 1936–2006, st pärast graafiteooria teket, ilmunud kirjanduse kohta puudub täpne teave. A. Chartrand ja L. Lesniak on fikseerinud 70 ajavahemikus 1936–1996 ilmunud, peamiselt inglis-, saksa- ja venekeelset monograafiat. Tegelikult on neid palju rohkem.
Tänapäevani domineerib graafiteooria generaalliinis teatud „königsberglik käsitlus”, mis avaldub erilises huvis ikka ja jälle just marsruutide, teede, tsüklite, suunatud, Euleri ja Hamiltoni graafide ning võrkudes olevate voogude vastu. Paraku on graafide süsteemne, struktuurne ja sümmeetriaomaduste käsitlemine jäänud tagaplaanile.
Graafiteooriast Eestis
Eesti matemaatikute esimesed jõukatsumised graafiteooria alal toimusid arvatavasti neljavärviprobleemi kallal. 1927. aastal avaldas matemaatikaprofessor Jaan Sarv neljavärviprobleemist artikli. Paar aastat hiljem ilmus professor Jüri Nuudilt ulatuslik sari artikleid (kokku ligi 200 lehekülge), milles ta käsitles selle probleemiga seotud aritmeetikaküsimusi. Pikka aega tegeles neljavärviprobleemiga professor Hermann Jaakson. 1932. aastal avaldas artikli neljavärviprobleemi positiivse lahenduse tõenäosusest Edgar Krahn. Professorid Sarv, Nuut ja Jaakson tegid selle probleemi lahendamiseks pika aja jooksul tõsiseid jõupingutusi. Ka professor Mati Kilpi 1984. aastal ilmunud raamat on neljavärviprobleemi teemal.
Esimene graafiteooria rakendusi käsitlev põhjalik oopus „Lineaarsete ahelate teooria” (paraku venekeelne) ilmus 1968. aastal, tolleaegse TPI teaduri Vello Kuke sulest. Ära märkida võiks veel 1970. aastail toimunud graafiteooria rakenduste buumi nn võrkplaneerimise sildi all. Graafide rakenduste, ja mitte ainult nende, vastu tundis suurt huvi automaatikaprofessor Hanno Sillamaa (1928–2003), graafidele on truuks jäänud elektrivõrkude arendamise grand old man akadeemik Lembit Krumm. Teadaolevalt on Eestis graafiteooriat rakendatud ja rakendatakse krüptograafia, sidetehnika ja ökoloogia valdkonnas.
Graafiteooria ergutamisele Eestis on kaasa aidanud graafiteooria suure tegija Frank Harary töö tutvustamine 1989. aastal. Märkimisväärne oli Frank Harary 70. sünnipäeva puhul korraldatud Eesti esimene graafide ja rakenduste konverents, mis toimus Käärikul 12.–19. mail 1991.
Käesoleval ajal esindavad eestikeelset graafiteooriat Peeter Puusempa loengukonspekt (2000) ja Ahto Buldas, Peeter Laud ja Jan Willemsoni 2003. aastal ilmunud õpik „Graafid”. Graafiteooriat on käsitlenud oma artiklites Leo Võhandu ja John-Tagore Tevet oma uurimisrühma S.E.R.R. väljaannetes aastatel 1990–2012. Eestis on graafiteooria baasil kaitstud ka doktori väitekirju, näiteks Leo Võhandu suunamisel on seda teinud Ahto Buldas ja Innar Liiv. Ära märkida tuleks ka Denis Kumlanderi tööd praktiliste algoritmide alal.
2006. aasta septembris toimus Eesti teine graafide ja rakenduste konverents, mis oli pühendatud graafide 270. ja graafiteooria 70. sünniaastapäevale, kus osalesid ka Soome ja India matemaatikud. 2010. aastal ilmus artiklite kogumik koostöös Dharwadkeri matemaatikainstituudiga.
Eesti „graafiteoreetilist arusaamist” iseloomustavad ka kodulehed. Näiteks Matti Littoveri koduleht kujutab endast väga korralikku eesti-inglise-eesti graafiteooria seletavat sõnaraamatut. Koduleht (http://www.graphs.ee) esitab graafide struktuurisemiootilise käsitluse aluseid, arendusi ja rakendusi, selles on tegemist graafide järjekordse „taasavastamisega”.
Graafiteooriast internetis
Kui graafiteooria üksikartiklite kohta on raske mingit koondülevaadet saada, siis kodulehed on internetis „luubi all” ning andmed nende kohta koondatud vastavatesse portaalidesse. Kui esitada päring graafiteooria kodulehtede kohta, saame kodulehtede toimetatud tippnimekirju.
Kodulehtede temaatika on „seinast seina”. Üks graafiteooriat tervikuna hõlmav koduleht on Other Graph Theory and Related Pages (http://www.math.fau.edu/locke/graphoth.htm). Graafiteoreetikute „jututuba” on Graphnet (http://listserv.nodak.edu/archives/graphnet.html). Seal arutatakse aktuaalseid probleeme ning esitatakse küsimusi ja konverentsikuulutusi. Graphnet on kõigile avatud tribüün, kus paraku domineerivad Zürichi Tehnikakõrgkooli ja Põhja-Dakota Ülikooli teadurid. Graafiteoreetiliste kontseptsioonide esitamisel on suur panus India matemaatikul Ashay Dharwadkeril (http://www.dharwadker.org). Jörg Zuther (http://www.joergzuther.de/math/graph/homes.html) haldab ca poole tuhande graafiteoreetiku kodulehe süstematiseeritud loetelu.
Kodulehti haldavad ja korrastavad ka ajakirjad. Näiteks Journal of Graph Theory, kuhu püüab pürgida iga endast lugupidav graafiteoreetik, on artikli maht ajakirjas viidud miinimumini, tervikut võib näha vaid nende vastaval kodulehel. Elektronkataloogi ester.nlib.ee kaudu saab siseneda digitaalarhiivi (digar.nlib.ee), kuhu on sisestatud ka rida uurimisrühma S.E.R.R. teavikud graafiteooriast. On kodulehti, mis on pühendatud suurtele tegijatele, näiteks Frank Hararyle.
Brigaad (telesari)
"Brigaad" (vene keeles Бригада (Brigada)) on Venemaa 15-osaline krimisari, mida Venemaal näidati esimest korda 23. septembrist 16. oktoobrini 2002.
Eestis näitas "Brigaadi" Kanal 2 sügisel 2004.
Sarja tegevus toimub Nõukogude Liidus ja Venemaal aastatel 1989–2000.
Peategelased on neli sõpra – Aleksandr Belov, hüüdnimedega "Saša" ja "Valge" (Белый), keda kehastab Sergei Bezrukov; Kosmos Holmogorov ("Kos"), keda kehastab Dmitri Djušev; Viktor Ptšjolkin, hüüdnimega "Mesilane" (Пчёла), keda kehastab Pavel Maikov; ja Valeri Filatov ("Fil"), keda kehastab Vladimir Vdovitšenkov.
Sõbrad moodustavad alguses väikese jõugu, mis peale Nõukogude Liidu lagunemist kasvab varakapitalistlikul erastamisaja Venemaal suureks kuritegevusorganisatsiooniks. Suurem tähelepanu sarjas keskendub Sašale, kellest saab jõugu liider.
Edela-Inglismaa
pisi|Üks üheksast [[Inglismaa regioonist – Edela-Inglismaa]]
Edela-Inglismaa (inglise keeles South West England) on regioon Suurbritannias Inglismaal. Edela-Inglismaa regioon on allüksus, mida Suurbritannia valitsus kasutab statistilistel, poliitilistel ja majanduslikel eesmärkidel.
Edela-Inglismaa regioon hõlmab 23 828 ruutkilomeetri suuruse piirkonna, kuhu kuuluvad Bristol, Gloucestershire, Somerset, Dorset, Wiltshire, Devon, Cornwall ja Scilly saared. Elanikke on regioonis 5 274 000 (2010).
Regioon asub ajalooliste piirkondade Wessexi ja Dumnonia aladel.
Suuremad linnad
pisi|Regiooni suurim linn [[Bristol. Vaade linnale.]] pisi|left|[[West Country kaardil on tähistatud enamik Edela-Inglismaa suuremaid linnu]] Edela-Inglismaa piirkonda hõlmavat ala tuntakse ka West Country nime all.
Edela-Inglismaa regioon on suuresti väikelinnade ja küladega maapiirkond; linnastunud piirkondade osakaal on siin väiksem kui teistes Inglismaa regioonides.
Suuruselt teine linnastu piirkonnas on Kagu-Dorseti linnastu, milles elanikke 383 000 (2001) ja suuremad linnad selles Bournemouth 167 500 elanikuga ja Poole 144 800 elanikuga (2001).
Regiooni suuruselt teine linn Plymouth kuulub elanike arvult (256 000 elanikku) Suurbritannia kahekümne suurema linna hulka. Regiooni ülejäänunud suuremate linnade hulka kuuluvad Swindon, Gloucester, Exeter ja Cheltenham, kõigis neis elanikke üle 100 000.
Geograafia
Edela-Inglismaa regiooni kuulub ka Land's Endi neemest 45 kilomeetrit läänes asuvad Scilly saared, arhipelaag, kuhu kuuluvad 5 asustatud saart ja umbes 140 väikesaart ja laidu. Kaks suuremat saart on St Mary's (6,29 km²) ja Tresco (2,97 km²).
Cornwalli ja Lääne-Devoni maastik on kivine rannik, territoorium on kaetud peamiselt nõmmega, eriti Bodmin Mooris ja Dartmoori rahvuspargis. Kõrgeim punkt piirkonnas on Dartmooris asuv High Willhaysi mägi (621 m). Teine rahvuspark – Exmoori rahvuspark – asub Devoni ja Somerseti krahvkonnas ja piirneb põhjas Bristoli lahega.
Regiooni suuremad jõed on Bristoli lahte suubuvad Taw, Torridge ja Parrett, Bristoli linna läbiv ja Severni estuaari suubuv Avoni jõgi ning La Manche'i väina suubuvad Tamar ja Exe.
UNESCO maailmapärand
pisi|[[Stonehenge Wiltshire'is]] Regioonis on neli UNESCO maailmapärandi nimistusse kuuluvat kohta:
Haldusjaotus
Viimase suurema haldusreformiga (1972), kui kaotati halduskrahvkonnad, moodustati 1974. aastal Avoni, Cornwalli, Devoni, Dorseti, Gloucestershire'i, Somerseti ja Wiltshire'i mittelinnkrahvkonnad. Avoni mittelinnkrahvkond likvideeriti 1996. aastal; tema koosseisu kuulunud ringkonnad, sealhulgas Bristol, said tervikomavalitsuse staatuse.
Scilly saared omavad eristaatust (nn sui generis). Tseremoniaalselt kuuluvad nad Cornwalli tseremoniaalkrahvkonda, halduslikult on nad Cornwallist, kus omavalitsemist teostab Cornwalli Nõukogu (Cornwall Council), sõltumatud.
Struktuur
Halduslikult on Edela-Inglismaa regioon jaotatud 4 mittelinnkrahvkonda ja 8 tervikomavalitsuspiirkonda. Viimastes on krahvkonnatasandi ja ringkonnatasandi haldusfunktsioonid ühitatud. Neli mittelinnkrahvkonda – Somerset, Devon, Dorset ja Gloucestershire – on jaotatud mittelinnkrahvkonna ringkondadeks, kus teostatakse omavalitsemist ringkonnatasandil.
UA = tervikomavalitsus CC = krahvkonnanõukogu
Koordineerivad institutsioonid
1994. aasta aprillis lõi John Majori valitsus igasse regiooni, sealhulgas Edela-Inglismaa regiooni, valitsusasutuse government office ' i, millesse kuulusid muuhulgas kaheteistkümne Briti ministeeriumi esindajat. Government office ' id omasid mõningast vastutust keskvalitsuse poliitika elluviimisel regioonides.
Edela-Inglismaa regionaalne assamblee (South West Regional Assembly), mis tegeles Edela-Inglismaa regiooni küsimustega, loodi 1999. aastal. Assamblee koosnes 119 liikmest. Need kohad täideti alljärgnevalt: 79 liiget määrasid sinna tervikomavalitsuste, mittelinnkrahvkondade ja ringkondade võimuorganid, 2 liiget regiooni rahvusparkide juhtimisorgan National Parks Authorities, veel 2 liiget Association of Local Councils ja ülejäänud 36 liiget määras sinna regiooni Social, Economic and Environmental Partners (SEEPs).
Regionaalne assamblee tegutses kümmekond aastat ja likvideeriti Gordon Browni valitsuse ajal mais 2009. Assamblee funktsioonid võttis üle South West Councilsi piiratud haldusvõimuga täidesaatev organ Strategic Leaders' Board.
South West Councils on assotsiatsioon, kuhu kuuluvad Edela-Inglismaa regiooni kõigi omavalitsusüksuste (kokku on neid 41) nõukogude juhid. South West Councils moodustati 2010. aasta aprillis pärast Edela-Inglismaa regionaalse assamblee kaotamist.
South West Leaders on South West Councilsi täidesaatev organ ja toimib kui regiooni kohalike omavalitsuste juhtide komitee (Local Authority Leaders' Board). 20-liikmelisse komiteesse kuuluvad kõigi nelja mittelinnkrahvkonna nõukogu juhid ja kõigi tervikomavalitsuste (neid on kokku 12) nõukogude juhid. Ülejäänud neli kohta täidavad igast mittelinnkrahvkonnast (Devon, Dorset, Gloucestershire ja Somerset) üks ringkonnanõukogu juht. Komitee esimehena (Chairman of Board) on praegu tegev Dorseti krahvkonnanõukogu juht Angus Campbell.
Aastal 2007 seadis Gordon Browni valitsus sisse Briti valitsuses iga regiooni jaoks oma regionaalministri ametikoha. Ministrid tegutsesid kuni aastani 2010. Viimane Edela-Inglismaa regionaalne minister oli Jim Knight, kes oli ametis 2009–2010.
Juunis 2010 ametisse astunud Briti koalitsioonivalitsus teatas oktoobris 2010 oma otsusest kaotada government office ' id hiljemalt märtsis 2011.
Ülikoolid
pisi|[[Bathi ülikooli ülikoolilinnak]] Regiooni kõrgkoolidest kaheksale on antud ülikooli staatus:
Bertie Ahern
pisi|Bertie Ahern (2007) Patrick Bartholomew Ahern (iiri keeles Pádraig Parthalán Ó hEachthairn, sündinud 12. septembril 1951) on Iirimaa poliitik, peaminister alates 26. juunist 1997 kuni 7. maini 2008. Ta oli ka erakonna Fianna Fáil juht.
Macau embleem
pisi|Macau embleem Macau embleem on Hiina Rahvavabariiki kuuluva Macau erihalduspiirkonna embleem.
Kasutatusel olev embleemvõeti vastu 20. detsembril 1999, kui Macau läks Portugali valdusest Hiinale.
Embleem sarnaneb Macau lipuga, kuid on ümmargune. Sisemisel rõngal on rohelisel taustal valge lootoseõis, mille all on kujutatud silda ning silla all olevad valged triibud tähistavad merd. Õie kohal on üks suur ja neli väikest kollast viisnurkset tähte, mis sarnanevad Hiina Rahvavabariigi embleemil olevale. Välimisel valgel rõngal on Macau ametlik nimi hiina kirjas ning all ladina tähtedega "Macau".
David Papineau
David Papineau (sündinud 1947) on Briti teadus- ja vaimufilosoof.
Ta on õppinud Lõuna-Aafrika Vabariigis Natali Ülikoolis matemaatikat ja Cambridge'i Ülikoolis filosoofiat. Aastal 1974 sai ta Cambridge'ist Ian Hackingi juhendamisel doktorikraadi.
Aastal 1990 sai ta Londoni King's College'i teadusfilosoofia professoriks.
Herbert von Dellwig
Herbert von Dellwig (ka Evert von Dellwich) oli Liivi ordu liige ja Maasilinna foogt aastatel 1476–1488.
Herberti vanemaid pole teada. Ta pärines Marki krahvkonnast Vestfaalist. Viljandi komtuur Wennemar von Dellwig oli tema sugulane, kuid nende täpset sugulusastet ei saa tuvastada. Herbert sündis Dellwigis Dortmundi lähedal.
Peale selle, et ta oli Maasilinna foogt, pole Herbertist peaaegu midagi teada.
Erich Johann von Vietinghoff
Erich Johann von Vietinghoff (13. juuni 1699 Vecmuiža mõis – 11. jaanuar 1761) oli Liivimaa mõisnik ning Venemaa keisririigi kõrge ametnik.
Vietinghoffide suguvõsast põlvnev Erich Johann von Vietinghoff sündis Rootsi sõjaväelase Fabian Reinhold von Vietinghoffi (suri 1710) ja Ursula von Poorteni pojana. Tema emapoolne vanaisa oli Tallinna asehaldur Matthias von Poorten (1642–1718).
Talle kuulusid Vecmuiža (Sussikas), Mētaga (Metack; kuni 1733 ), Ķēči (Fossenberg), Adavere (Addafer) ja Imavere mõis (Immafer; alates 1759 ) Liivimaa kubermangus ning Jõepere (Jömper) ja Vasivere mõis (Wassifer) Eestimaa kubermangus.
Maeti juunis 1761 Põltsamaa kirikusse.
Eratosthenes
pisi|Eratosthenes Aleksandrias õpetamas Eratosthenes Küreenest (umbes 276 eKr – umbes 194 eKr) oli vanakreeka matemaatik, poeet, atleet, geograaf ja astronoom. Sündinud Küreenes (tänapäeva Liibüas), õppis ja elas Aleksandrias.
Ta arvutas välja Maa ligikaudse ümbermõõdu, võrreldes varje, mis langesid keskpäeval eri laiuskraadidel. Tema arvutuse viga oli ainult paar protsenti.
Erasmus Rotterdamist
pisi|Desiderius Erasmus [[1523. aastal]] Desiderius Erasmus, Desiderius Erasmus Roterodamist või lihtsalt Erasmus Rotterdamist (28. oktoober 1466, 1467 või 1469 Rotterdam – 12. juuli 1536 Basel) oli varauusaja tähtsaim humanistik õpetlane ja teoloogia doktor. Ta jäi ise katoliiklaseks, kuid toetas kohati ka Martin Lutherit.
1516. aastal avaldas tekstikriitilise kreekakeelse Uue Testamendi "Novum Instrumentum omne". See on vanim trükitud Uue Testamendi kreekakeelne väljaanne.
Jaak Visnap
pisi|Jaak Visnap (2019) pisi|Jaak Visnap 2021. aasta Arvamusfestivalil Jaak Visnap (sündinud 12. september 1975) on kunstivisionäär, galerist ja kunstnik. Ta on maali-, foto ja litograafiakunstnik.
Ta õppis aastatel 1995–1998 Pärnu Sütevaka Humanitaariumi Kunstikolledžis ja 1999–2003 Eesti Kunstiakadeemias.
Ta elab ja töötab Tallinnas, on Eesti Litograafiakeskuse kaasasutaja ja juhataja.
Jaak Visnap kuulub alates 2005. aastast Eesti Kunstnike Liitu.
Hermann Göring
pisi|Hermann Göring 1932. aastal
Alates 1. septembrist 1939 Adolf Hitleri ametlik asemik riigikantseleis kantsleri ametikohal. Ta andis end koos pereliikmetega USA sõjaväe esindajatele vangi.
Nürnbergi tribunal mõistis Göringi poomissurma, kuid päev enne kohtuotsuse täideviimist, tegi ta oma vangikambris enesetapu, hammustades suus katki kaaliumtsüaniidikapsli.
Elukäik
Hermann Wilhelm Göring sündis Baierimaa juristi ja diplomaadi Heinrich Ernst Göringi ja tema teise abikaasa Franziska Tiefenbrunni pojana. Isa oli 1885. aastal Saksa Kagu-Aafrika piirkonna kindralkuberner ja Hermann Göring kasvas isa teenistuse ajal Saksamaal Baieris. Ta lõpetas Karlsruhe kadetikooli (kadett) ja Berliini sõjakooli ühena parimatest ning saadeti 1912. aastal prints Wilhelmi jalaväepolku nooremleitnandi auastmes. Göring õppis Müncheni ülikoolis riigiteadusi ja ajalugu, teise allika kohaselt 1922–1923 majandust. 1914. aasta oktoobris viidi Göring üle lennuväkke. Teenistust alustas ta lendurvaatlejana, hiljem lendurina luurelennukil ja pommituslennukil. 1915. aastal hakkas ta lendama hävituslennukil. Tulistas õhulahingus alla ühe esimestest Suurbritannia firma Handly-Page'i ehitatud pommitajatest, kuid sai ka ise seejärel haavata puusa ja jalga. Ta tunnistati üheks paremaks Saksa Keisririigi hävituslenduriks ja määrati 1917. aasta mais 27. lennuväeeskadrilli komandöriks.
1918. aastaks oli tema teenistuskirjas 21 õhulahingutes alla tulistatud lennukit ja selle eest keisrilt saadud orden "Teenete eest", mida loeti Saksamaal kõrgeimaks sõjaliseks autasuks. Pärast Saksamaa eliitlennueskadrilli Freiherr von Richthofeni ehk nn Richthofeni lennuüksuste juhtide Manfred von Richthofeni ja Wilhelm Reinhardi lahingus langemist (vastavalt 21. aprillil ja 3. juulil 1918) määrati ta 7. juulil 1918 eskadrilli ülemaks. 1919 läks ta reservi hauptmanina.
Göring sõdis Esimese maailmasõja ajal Läänerindel. Samal ajal aga aktiivne sõjategevus lõppes ja sõjavägi hakkas taganema.
1920. aastal oli ta lennufirma Svenska Lufttrafik ülempiloot.
Poliitiline tegevus
Adolf Hitleriga kohtus ta esmakordselt 1922. aasta novembris Königsplatzil toimunud massimeeleavaldusel.
Olles sõjaliselt ja poliitiliselt tugeva Saksamaa pooldaja ning Saksamaad alandava Versailles' rahu vastane, liitus ta populaarsust koguva NSDAP -ga 1922. aastal.
Toetudes oma sõjaväelisele väljaõppele ja sõjakangelase oreoolile, hakkas ta arendama partei poolsõjaväelist organisatsiooni, teise allika kohaselt rünnakrühma Sturmabteilung (SA) ja juhtis seda 1923. aasta riigipöördekatsel.
Õllekeldriputš
Pärast 9. novembril 1923 toiminud ebaõnnestunud riigipöördekatset Münchenis, mille käigus sai kaks kuulihaava kõhu piirkonda, põgenes haavatuna Austriasse.
Olles Saksamaal tagaotsitav, varjas Göring neli aastat end Itaalias, Austrias ja Rootsis, elatudes Taanis ja Rootsis lennuki vigur- ja huvilende tehes. Väidetavalt tekkis just sel ajal tal puuduliku meditsiiniabi tõttu morfiinisõltuvus ja organismi puudulikust ainevahetusest põhjustatud pidev ülekaal. Saksamaale läks ta tagasi 1926, pärast vahistamiskäsu tühistamist, teise allika kohaselt 1927. aasta sügisel mässust osavõtnutele antud amnestia alusel.
Göring oli ka Hitleri isiklik parteivolinik Berliinis. 23. aprill 1938 Hitleri asendaja kõigil ametikohtadel juhtudel mil "haigus või muud sündmused" peaksid füürerit tema ülesannetel täitmisel takistama.
Hitleri testamendi teise osa kohaselt (29. aprill 1945) heitnud "füürer" Hermann Göringi ja Heinrich Himmleri NSDAP-st välja. Saksa presidendiks ja Wehrmacht i ülemjuhatajaks määras "füürer" Karl Dönitzi.
Isiklikku
Rootsis viibides abiellus ta 3. veebruaril 1923 paruness Carin von Kantzowiga (sünninimega Carin Fock). Naine sai tuberkuloosist nõrgestatuna oma ema matustele järgnenud päeval Stockholmis infarkti ning suri 1931. aasta oktoobris. Göring hindas oma surnud naise mälestust kõrgelt, sisustades ühe saali oma Saksamaa kodus kabelina, kus oli abikaasale pühendatud altar. Kui Carin Göringi haud langes Rootsis vandaalide ohvriks, lasi Göring naise põrmu Saksamaale toimetada ja matta Schorfheidesse selleks ehitatud mausoleumi.
1935. aastal abiellus Göring riigiteatri näitleja Emma Sonnemanniga.
Kinnistud
Göringil oli Berghofi kinnistukompleksil oma maja. Teise maailmasõja lõpupoole pommitasid liitlased Berghofi kahel korral. 25. aprillil 1945 pommitasid ala "Royal Air Force'i 375 pommituslennukit (valdavalt Avro Lancasterid), heites alla rohkem kui 1200 tonni pomme. Pommitamise teine laine muutis Berghofi, SS-barakkide, Bormanni ja Göringi majad ja muud ehitised rusudeks. . Sellel hommikul olid kodus nii Göring, tema naine Emmy kui tütar Edda ja oma kodus Martin Bormann oma naise ja 9 lapsega – kokku oli kompleksis tol päeval ligi 3000 inimest.
Tervis
Pärast 9. novembril 1923 toiminud ebaõnnestunud riigipöördekatset Münchenis, mille käigus sai ta kaks kuulihaava kõhu piirkonda, põgenes haavatuna Austriasse.
Saadud vigastuse tõttu tuli tal valude vaigistamiseks morfiini manustada. Austrias sai temast uimastisõltlane. Austriast läks ta edasi Rootsi.
Görng oli ravil mitmes psühhiaatriahaiglas.