cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sangaste vald (Sangaste kihelkond)
1939. aasta vallareformiga moodustati senise Sangaste valla maa-alast, välja arvatud Muhkva, Kolga, Soo, Tuule, Hiirepüksi, Laosejüri, Laheste, Maasikmäe, Saare, Marjapalu, Postupalu, Pedeli, Hallika, Marjamäe, Pulga, Harjukse, Väike-Rehejaani ja Väike-Marjamäe talu maa-alad; senise Keeni valla Sangaste kirikumõisa maa-alast ning Laatre jõest ja raudteest idas asuvast piirkonnast, välja arvatud Hällatu, Lombi, Ormani, Palu, Peetertinnu, Pikahansu, Tootsi, Utuse, Väike-Hellatu, Käre, Vardamäe, Koka, Sootare, Pedajamäe ja Lepasaare talu maa-aladest Sangaste vald.
Kohastumine
Kohastumise tulemusel tekivad organismidel   kohastumused.
Dnipropetrovski oblast
Dnipropetrovski oblast on 1. järgu haldusüksus Ukrainas.
Varjestatud keerdpaarjuhe
pisi Varjestatud keerdpaarjuhe (inglise keeles Shielded twisted pair, STP) on keerdpaarjuhe, mis on ümbritsetud metallvarjega väliste häirete kõrvaldamiseks. Eri tähistused on kaablitele, kus varjestatud on juhtmepaarid, juhtmepaaride kimp või mõlemad.
Dnipropetrovski oblast
Oblastis on seitse rajooni ja 20 linna. Rajoonid on Dnipro rajoon, Kamjanske rajoon, Krõvõi Rihi rajoon, Nikopoli rajoon, Novomoskovski rajoon, Pavlohradi rajoon ja Sõnelnõkove rajoon. Suuremad linnad on Dnipro, Krõvõi Rih, Kamjanske, Nikopol ja Pavlohrad.
Nimi
2019. aasta aprilli alguses otsustas Ukraina Konstitutsioonikohus, et Dnipropetrovski oblasti Sitšeslavi oblastiks ümbernimetamise seaduseelnõu on põhiseaduspärane. Sitšeslav oli Dnipro mitteametlik nimi Ukraina iseseisvussõja ajal 1918–1921.
Viited
🇺🇦
Vetepere
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Albu valda.
Küla on esmamainitud 1507. aastal. Vetepere oli vabaküla. 1694 liideti küla Albu mõisa külge.
Külas asub A. H. Tammsaare Muuseum Vargamäel. Sealt on pärit kirjanik A. H. Tammsaare.
Külas asub arheoloogiamälestisena arvele võetud Kaalepi pelgupaik (Kaalepi linnamägi).
Külast voolavad läbi Ambla jõgi ja Jägala jõgi.
Küla lääneosas on Kodru raba, kagunurgas Lõhmu raba, lääneosas Kautla soo ja Laeksaare raba ning põhjaosas Kakerdaja raba, Hallikivi raba ja Tõrvassaare raba.
Lööne mõis
Lööne mõis oli rüütlimõisValjala kihelkonnas Saaremaal. Tänapäeval jääb mõisahoone Saare maakonna Saaremaa valla territooriumile.
Saare-Lääne piiskop Peter Wetberch läänistas Hans Scherile 1480. aastal poolteise adramaa suuruse Cölle mõisa, mis asus tollase Lööne (Löhn) küla lähedal. 1498. aastal läks Lööne mõis (Köln) Pollide suguvõsa kätte. Pollid suurendasid mõisa valdusi, liites mõisaga mitu ümbruskaudset küla. Taani aja alguses kuulusid Lööne mõisale lisaks Lööne külale ka Kõnnu (Könde), Rahu (Ragk), Kõljala (Köliall) ja osa toonasest Valjalast (Pappi-Allewe), kuhu Pollid 1634. aastal ehitasid kõrtsi. Mõisnikuks oli sellel ajal Odert von Poll, kes oli ühtlasi ka Saaremaa rüütelkonna peamees ja maanõunik.
1698. aastal said mõisaomanikeks Vietinghoffid, kelle käest said mõisa Güldenstubbed ja hiljem Weymarnid. 1791. aastal omandasid mõisa uuesti Güldenstubbed ja see jäi nende kätte kuni 19. sajandi teise pooleni, pärast seda oli mõis kuni võõrandamiseni 1919. aastal Buxhoevedenite valduses. Mõisa viimane omanik oli parun Reinhold Buxhoeveden.
Lööne mõisa valdusi laiendati Weymarnide, Güldenstubbede ja Buxhövedenide ajal veelgi. Weymarnid alustasid 18. sajandi lõpus uue mõisahoone ehitamist. See oli ühekorruseline kõrge sokliga, milles asus keldrikorrus, ja poolkelpkatusega lihtne barokkstiilis hoone. 1864. aastal ehitati hoone tollase omaniku Güldenstubbe poolt uusgooti stiilis ümber. Ümberehituse käigus lisati sakmelise viiluga kahekorruselise keskrisaliidi, mida kaunistab peenelt töödeldud Güldenstubbede vapikivi. Tähelepanu väärivad hästitöödeldud raiddetailidest karniisid, akende Inglise stiilis ehisraamid ja hoone ehisnurgad.
Mõisa kõrvalhooned ei ole säilinud.
Aastatel 1923–1973 oli mõisamajas kool. Peale kooli töötas mõisahoones turismibaas. Praegu on hoone eravalduses.
Vaba õiguse koolkond
Vaba õiguse koolkond oli õigusteoreetiline suund 19. sajandi Saksamaal. Francois Geny (1861–1959) ja Rudolf von Jheringi (1818–1892) ideedest kantuna väitsid koolkonna esindajad, et Saksa kodifitseeritud õiguse tõlgendamine toob paratamatult esile lüngad õiguses ning et kohus peaks vaidlusi lahendades lähtuma oma teadmisest ühiskonna kohta. Koolkonnaga olid seotud muuhulgas Austria õigussotsioloog Eugen Ehrlich (1862–1922) ja saksa õigusteadlane Hermann Kantorowicz (1877–1940).
Määratud integraal
pisi|Funktsiooni määratud integraal on arvuliselt võrdne sinisega tähistatud ala pindala ja kollasega tähistatud ala pindala vahega
Olgu reaalmuutuja funktsioonf(x) pidev ja tõkestatud lõigus [ a, b ], siis määratud integraal
on arvuliselt võrdne xy-tasandil funktsiooni \ f(x) graafiku, x-telje ning vertikaalsete sirgetega x = a ja x = b piiratud kujundi märgiga pindalaga, s.o x-teljest ülespoole ja allapoole jääva osa pindalade vahega.
Newtoni-Leibnizi valem
Olgu funktsioon \ f(x) lõigus [ a, b ] integreeruv ja leidugu tal selles lõigus algfunktsioon \ F(x). Siis
Arve a ja b nimetatakse vastavalt integraali alumiseks ja ülemiseks rajaks. Lõiku [a; b] nimetatakse integreerimislõiguks.
Riemanni integraalsumma
pisi|Riemanni summa koondub, kui osalõike vähendada ükskõik mis viisil Olgu a ja b reaalarvud (a < b), siis lõigu [a,b] saab jaotada osalõikudeks nii, et
Lõigu [a,b] n osalõiguks [xi−1, xi] jaotamisel (i=1,2,...,n) ja fikseerides igas osalõigus suvaliselt mingi punkt ti ∈ [xi−1, xi], avaldub funktsiooni f(x) Riemanni integraalsumma lõigus [a, b] kujul
kus iga liige summas on väikese ristküliku pindala. Ristküliku kõrgus on võrdne funktsiooni väärtusega kohal ti ja laius on sama mis osalõigu [xi−1, xi] pikkus Δi. Olgu Δi = xi−xi−1 osalõigu i pikkus; siis osalõikude maksimaalne pikkus on λ=max1≤i≤n Δi. Seega esindab λ kõiki selliseid jaotusi, sõltumata jaotusviisist, kus osalõikude [xi−1, xi] maksimaalne pikkus on λ. Kui eksisteerib piirväärtus
mis ei sõltu lõigu [a; b] osalõikudeks jaotamise viisist ja punktide ti valikust, siis kõneldakse, et funktsioon f(x) on integreeruv (Riemanni mõttes) lõigus [a; b].
Väljapääs puudub
"Väljapääs puudub" (inglise keeles tuntud pealkirjade "Throttle" ja "No Way Up" all) on 2005. aasta põnevik, kus peaosa mängib Grayson McCouch.
Sisu
Finantsanalüütik Tom (Grayson McCouch) nõustub kaasa lööma Gavini (Adrian Paul) plaanis varastada pangaafääriga 10,6 miljonit USA dollarit. Kõik kulgeb edukalt, aga Tomil tekivad süümepiinad ja ta tahab kõike enne hommiku saabumist olematuks teha. Probleemiks saab aga tema auto, mis käima ei lähe, ja kuna on hilisõhtu, pole parkimismajas enam kedagi. Jalgsi majast välja pääseda pole ka võimalik, kuna uksed on lukus ja ainukest autokaldteed valvab suur maastur, mis Tomi väljapääsu takistab. Algab öö läbi kestev tagaajamisjaht, mille käigus saavad surma süütud kõrvalseisjadki.
Gooti keel
Gooti keel (*𐌲𐌿𐍄𐌹𐍃𐌺𐍉 𐍂𐌰𐌶𐌳𐌰 *gutisko razda, ruunikirjas ᚷᚢᛏᛁᛊᚲᚨ ᚱᚨᛉᛞᚨ, *14px|g14px|u14px|t14px|i14px|s14px|k(o) 14px|r14px|a14px|z14px|d14px|a) on väljasurnud idagermaani keel, mida kõnelesid goodid, peamiselt läänegoodid.
Gooti keel on vanim germaani keel, millest on säilinud käsikirju. Vanimad gootikeelsed kirjutised pärinevad 4. sajandist. Keele kasutuse vähenemine 6. sajandi keskpaigaks oli tingitud frankide võidust gootide üle Prantsusmaal ja Itaalias, üleminekust ladinakeelsele katoliiklusele ning geograafilisest eraldatusest. Keel säilis Pürenee poolsaarel (tänapäeva Hispaanias ja Portugalis) 8. sajandini ning Walafrid Strabo kirjutiste järgi Doonau alamjooksul 9. sajandi alguseni. Krimmis säilis gooti keel 18. sajandini, arenedes Krimmi gooti keeleks.
Teadmised gooti keele kohta pärinevad peamiselt 4. sajandi piiblitõlkest, mille autor oli piiskop Wulfila. Säilinud on codex argenteus (188 lk) ja codex ambrosianus (193 lk). Teised allikad ei ületa pikkuselt 4 lehekülge. Säilinud on umbes kolmveerand uuest testamendist ja üksikuid salme vanast testamendist.
Gooti keelel puuduvad tänapäevased järglaskeeled, ent ta on väga lähedane muinaspõhja keelele, millest on arenenud skandinaavia keeled, samuti on ta lähedane vanaülemsaksa keelele, mis on saksa keele eelkäija. Kõik nad põlvnevad germaani algkeelest. Gooti keelel on tunnuseid, mis on omased germaani algkeelele, ent on kadunud kõigis tänapäevastes keeltes. Seetõttu aitab ta mõista germaani keelte arengut.
Sylvestre Ntibantunganya
Sylvestre Ntibantunganya (sündinud 8. mail 1956) on Burundi poliitik. Ta oli president 1994–1996.
Ta on rahvuselt hutu.
Saint-Malo laht
Saint-Malo laht on laht La Manche'i lõunakaldal.
Laht piirneb lõunas Bretagne'i ja idas Cotentini poolsaarega.
Lahes on kõrged looded.
Saint-Malo lahes asuvad Kanalisaared ja Mont-Saint-Micheli saar (Mont-Saint-Micheli laht).
Black Label Society
thumb thumb Black Label Society on Los Angelesest pärit USA heavy metal ' i bänd. Bändi eestvedajaks on Zakk Wylde.
Lavassaare
Lavassaare on alev Pärnu maakonnas Pärnu linnas.
Ajalugu
Lavassaare alev sai valla staatuse 19. detsembril 1991. Oktoobris 2013 ühines Lavassaare alevvald Audru vallaga.
Alates Eesti omavalitsuste haldusreformist 2017. aastal kuulub alev Pärnu linna koosseisu.
Alates 1992. aastast on suveperioodidel külastajatele avatud Lavassaares asuv Eesti Muuseumraudtee.
Changbaishani lennujaam
pisi|301x301px|Changbaishani lennujaam Changbaishani lennujaam (IATA: NBS, ICAO: ZYBS) on lennujaam, mis teenindab Hiinas Jilini provintsis Baishani linna ja Changbai mäe (Baekdu mägi) turismisihtkohta. See avati 3. augustil 2008.
Ulila vald
Ulila vald (ka Suure-Ulila vald; saksa keeles Ullila) oli vald Tartumaal Puhja kihelkonnas. Valla pindala oli 70 km² ja elanikke oli 1205 (1934. aasta seisuga). Vald eksisteeris 1866 –1939.
Vallas oli 239 talundit ja elamut ning need kasutasid 5792 ha maad (1929. aasta seisuga). Vallamaja asus Kaimi külas.
Vallas asus Ulila turba-elektrijaam.
1897 liideti Ulila vallaga Väike-Ulila vald.
Goris
thumb|250px Goris (armeenia keeles Գորիս) on linn Armeenias Sjunikhi maakonnas 240 km kaugusel pealinnast Jerevanist. Elanike arv on 20 840.
Goris sai linnaõigused 1885.
Andrus Esko
Andrus Esko (21. jaanuaril 1949 – 2. juuni 2020) oli eesti ajakirjanik.
Ta lõpetas 1967. aastal Tartu 2. Keskkooli ja 1974. aastal Tartu Riikliku Ülikooli filoloogiateaduskonna ajakirjanduse erialal.
Töötanud ajalehtedes Edasi, Liivimaa Kuller, Postimees, Sõnumileht, SL Õhtuleht.
Euroopa Liit
pisi|[[Euroopa lipp]] pisi|Euroopa Liit 1. veebruaril 2020
Euroopa Liit on 27 liikmesriigiga majanduslik ja poliitiline ühendus, mis asub valdavalt Euroopas. Euroopa Liidul on niihästi valitsustevahelise kui ka rahvusülese ühenduse tunnuseid.
Euroopa riikide lõimumise alguseks peetakse Euroopa Söe- ja Teraseühenduse asutamist 1951. aastal ning Rooma lepingu sõlmimist 1957. aastal. Esialgu ühines kuus riiki (Belgia, Hollandi, Itaalia, Luksemburgi, Lääne-Saksamaa ja Prantsusmaa). Rangemini võttes rajati Euroopa Liit 1992. aastal Maastrichti lepinguga.
Euroopa Liidu ühtsed õigusnormid peavad tagama kodanike, kaupade, teenuste ja kapitali vaba liikumise liidu piires. 19 liikmesriiki on võtnud tarvitusele ühisvaluuta euro.
Euroopa Liidu liikmesriigid on Austria, Belgia, Bulgaaria, Eesti, Hispaania, Holland, Horvaatia, Itaalia, Iirimaa, Kreeka, Küpros, Leedu, Luksemburg, Läti, Malta, Poola, Portugal, Prantsusmaa, Rootsi, Rumeenia, Saksamaa, Slovakkia, Sloveenia, Soome, Taani, Tšehhi, Ungari.
Suurbritannia 23. juuni 2016 referendumil hääletas napp enamus Euroopa Liidust lahkumise poolt. Suurbritannia lahkus liidust 31. jaanuaril 2020, olles ühtlasi esimene lahkuja.
2012. aastal anti Euroopa Liidule Nobeli rahuauhind.
1945–1958
Robert Schuman pani 9. mail 1950 aluse Euroopa Liidule. Ta esitas üksmeelsusel põhineva Euroopa ühendamise idee, mis nägi ette Teise maailmasõja järgse Euroopa ühinemist. Schumani deklaratsiooniga tehti ettepanek luua Euroopa Söe- ja Teraseühendus (ESTÜ). Ettepanek teostus 18. aprillil 1951 sõlmitud Pariisi lepinguga. Seda aastat võibki lugeda Euroopa lõimumise alguseks. Rahu nimel ühines kuus Euroopa riiki: Belgia, Holland, Luksemburg, Itaalia, Prantsusmaa ja Saksamaa. Söe- ja terasetootmine allutati ühisele organile, et muuta sõjapidamine liitunud riikide vahel peaaegu võimatuks. Eesmärk oli kindlustada rahu sõja võitjate ja kaotajate vahel, ühendada mõlemad pooled võrdsete partneritena, kes teevad koostööd ühistes asutustes.
Koostöö eri valdkondades üha laienes. 25. märtsil 1957 allkirjastati Roomas Euroopa Majandusühenduse (EMÜ) ja Euroopa Aatomienergiaühenduse (EURATOM) asutamislepingud. EMÜ tähendas ulatuslikumat ühist turgu, hõlmates palju kaupu ja teenusi. Tollimaksud kaotati 1. juulil 1968. Samal kümnendil töötati välja ühtne poliitika, eelkõige kaubandus-, põllumajanduspoliitika. ESTÜ, EMÜ ja EURATOM olid eri organisatsioonid, kuhu kuulusid samad riigid ja kel olid ühised juhtorganid. Seetõttu kutsuti neid Euroopa Ühendusteks.
1958–1973
Ettevõtmine oli sedavõrd edukas, et Taani, Iirimaa ja Ühendkuningriik otsustasid ühendusega liituda. 1973. aastal oli esimene laienemine, mil liikmete arv suurenes kuuelt üheksale. Samal ajal hakati rakendama uut sotsiaal- ja regionaalpoliitikat. 1975. aastal asutati Euroopa Regionaalarengu Fond (ERDF).
1973–1993
1979. aasta juuni tähendas Euroopa Ühendusele olulist edasiminekut. Toimusid esimesed otsesed ja üldised Euroopa Parlamendi valimised. Parlamenti valitakse iga viie aasta järel.
1981. aastal liitus ühendusega Kreeka, 1986. aastal Hispaania ja Portugal. Sellega suurenes ühenduse kohalolek Lõuna-Euroopas ja muutus pakiliseks vajadus laiendada piirkondlike abi programmide ulatust.
1980. aastate alguse ülemaailmne majanduslangus tõi kaasa europessimismi laine. Uus lootus tärkas, kui Jacques Delorsi juhitud Euroopa Komisjon avaldas 1985. aastal valge raamatu, mis määras ajakava ühisturu loomise lõpetamiseks 1. jaanuariks 1993. Ühendus kinnitas selle auahne eesmärgi ühtse Euroopa aktiga, mis allkirjastati 1986. aasta veebruaris; akt jõustus 1. juulil 1987. Berliini müüri langemine 1989. aastal muutis suuresti Euroopa poliitilist olukorda. Saksamaa taasühines 3. oktoobril 1990 ning Kesk- ja Ida-Euroopa riigid vabanemisid Nõukogude Liidu kontrolli alt. NSV Liit lagunes detsembris 1991.
Samal ajal pidasid liikmesriigid läbirääkimisi uue Euroopa Liidu lepingu üle. Euroopa Ülemkogu (koosneb liikmesriikide presidentidest ja/või peaministritest) võttis lepingu vastu Maastrichtis detsembris 1991. Leping jõustus 1. novembril 1993. Lepinguga lisati senisesse süsteemi valitsustevahelise koostöö uusi vorme ning loodi Euroopa Liit (EL).
Maastrichti leping lõi tol ajal eksisteeriva "kolmesambalise" Euroopa Liidu.
1993–
pisi|[[Euro rahatähed]] 1. jaanuaril 1995 liitusid veel kolm riiki – Austria, Rootsi ja Soome. Selleks ajaks oli Euroopa Liit seadnud uue sihi – luua ühisraha. 1999. aastal võeti euro kasutusele sularahata tehingutes. Kolm aastat hiljem tuli euro paberraha ja müntidena käibele 12 Euroopa Liidu riigis (eurotsoonis). Nüüdseks on euro USA dollari kõrval maailma juhtivaid valuutasid, mida kasutatakse maksete tegemisel ja reservide loomisel.
Vaevalt oli Euroopa Liidu liikmete arv suurenenud viieteistkümneni, kui algasid ettevalmistused uueks enneolematu ulatusega laienemiseks. 1990. aastate keskel koputasid Euroopa Liidu uksele endise nõukogude bloki liikmed (Bulgaaria, Poola, Rumeenia ja Slovakkia, Tšehhi Vabariik, Ungari), kolm Balti riiki (Eesti, Läti ja Leedu), kes olid olnud NSV Liidu poolt okupeeritud, lisaks üks endine Jugoslaavia liidumaa (Sloveenia) ning kaks Vahemere riiki (Küpros ja Malta).
Euroopa Liit tervitas võimalust aidata kaasa Euroopa stabiliseerimisele ning lubada ka nendel uutel demokraatlikel riikidel saada kasu Euroopa lõimimisest. Ühinemisläbirääkimised kandidaatriikidega algasid detsembris 1997. Euroopa Liidu laienemine 25 liikmesriigini toimus 1. mail 2004, kui liiduga ühines kümme kandidaati kaheteistkümnest. Bulgaaria ja Rumeenia liitusid 1. jaanuaril 2007. Horvaatia liitus 1. juulil 2013.
Lissaboni strateegiat asendab tänapäeval Euroopa Liidu uus strateegia "Euroopa 2020. aastal". Antud strateegia on loodud jätkusuutliku majanduskasvu saavutamiseks ning töökohtade loomiseks ning selleks, et aidata Euroopal taastuda majanduskriisist, mis on maailma tabanud alates 1930. aastatest.
"Euroopa 2020. aastal" eesmärk on saavutada:
Kõnealune 21. sajandi Euroopa sotsiaalse turumajanduse visioon põhineb Euroopa Komisjoni ja liikmesriikide vahelisel partnerlusel. Kui liikmesriigid seavad riiklikke eesmärke, määratlevad takistusi majanduskasvu saavutamisel ning kehtestavad poliitika probleemide lahendamiseks, siis komisjon hindab nende edusamme, esitab poliitikat käsitlevaid ettepanekuid ning töötab välja algatusi jätkusuutliku majanduskasvu saavutamiseks ning töökohtade loomiseks EL-i tasandil.
2016. aasta 23. juunil toimus Suurbritannias referendum, kus otsustati Euroopa Liidust väljaastumise üle. EList (loe: Euroopa Liidust) lahkumist toetas 16,84 miljonit inimest, ühenduse liikmeks jäämist pooldas 15,69 miljonit inimest. Hääletamas käis 33,6 miljonit inimest ehk 72,2 protsenti hääleõiguslikest kodanikest. Lõpliku tulemuse kohaselt toetas Suurbritannia lahkumist 52 protsenti ning ELi jäämist 48 protsenti valijatest, mille tulemusel otsustas Suurbritannia EList lahkuda. Suurbritannia ametliku lahkumiseni võib kuluda kaks aastat, kuid Euroopa Ülemkogu eesistuja Donald Tusk on hoiatanud, et kogu protsess kõigi kaubandus- ja immigrantsioonilepete läbirääkimistega võib kesta kuni seitse aastat.
Rahvastik
2021. aasta alguses oli 27 liikmesriigi kogurahvaarv 447,01 miljonit. 28 liikmesriigi kogurahvaarv oli 2016. aasta alguses 510,1 miljonit. 27 liikmesriigi summaarne rahvaarv oli 2011. aasta algul 502,5 miljonit, 2010. aasta algul 501,1 miljonit ja 2009. aasta algul 499,7 miljonit.
Euroopa Liidu keeled
Euroopa Liidus on 24 ametlikku ja töökeelt. Need on: bulgaaria, eesti, hispaania, hollandi, horvaadi, iiri, inglise, itaalia, kreeka, leedu, läti, malta, poola, portugali, prantsuse, rootsi, rumeenia, saksa, slovaki, sloveeni, soome, taani, tšehhi ja ungari keel.
Esimene ühenduse õigusakt, millega määrati kindlaks ametlikud keeled, võeti vastu 1958. aastal. Sellega kehtestati ühenduse ametlikeks ja töökeelteks hollandi, itaalia, prantsuse ja saksa keel, mis olid tol ajal liikmesriikides räägitavad keeled. Alates sellest ajast on vastavalt riikide ühinemisele EL-iga kasvanud ka ametlike ja töökeelte arv. Ametlikke keeli on siiski vähem kui liikmesriike, sest mitmes riigis räägitakse sama keelt. Näiteks Belgia riigikeeled on hollandi, prantsuse ja saksa keel. Küprosel räägib enamus inimesi kreeka keelt, mis on ka riigikeel.
Rahanduskoostöö ajalugu
1971. aastal otsustasid Ameerika Ühendriigid lõpetada dollari ja kulla ametliku hinna sidumise fikseeritud kursiga, mis oli pärast Teist maailmasõda taganud rahalise stabiilsuse maailmas. Sellega kaotati fikseeritud vahetuskursside süsteem. Selleks, et luua oma rahaliit, sekkusid EL-i liikmesriigid kooskõlastatult valuutaturgude toimimisse, et vältida Euroopa valuutade vahelisi üle 2,25% suuruseid kursikõikumisi.
Selle tulemusel loodi Euroopa rahasüsteem (ERS), mis hakkas toimima 1979. aasta märtsis. Rahasüsteemil oli kolm peamist tunnusjoont:
ERS-ist sai EMU
Pärast Saksamaa taasühinemist ja Euroopas vääringutele uuesti tekkinud surve tõttu lahkusid Itaalia liir ja Inglise nael 1992. aastal ERS-ist. 1993. aasta augustis otsustasid ERS-i riigid ajutiselt tõsta lubatud kursikõikumise määra 15%-ni. EL-i vääringute vahetuskursside suure kõikumise ja vääringute konkureerimisest tuleneva devalveerimise vältimiseks otsustasid liikmesriikide valitsused luua rahaliidu ja võtta kasutusele ühisraha.
Juunis 1989 Madridis toimunud Euroopa Ülemkogul võtsid liikmesriikide juhid vastu majandus- ja rahaliidu loomise kolmeetapilise kava. Sellest sai osa 1991. aasta detsembris Euroopa Ülemkogu poolt vastu võetud Maastrichti lepingust, millega loodi Euroopa Liit.
Majandus- ja rahaliit (EMU)
Esimene etapp, mis algas 1. juulil 1990, hõlmas:
Teine etapp algas 1. jaanuaril 1994. Selles etapis nähti ette:
Kolmandas etapis 1. jaanuaril 1999 võeti 11 riigis kasutusele euro, millest sai Austria, Belgia, Hispaania, Iirimaa, Itaalia, Luksemburgi, Madalmaade, Prantsusmaa, Portugali, Saksamaa ja Soome ühisraha. (Kreeka ühines 1. jaanuaril 2001). Sellest ajast alates võttis Euroopa Keskpank üle EMI kohustused ja hakkas vastutama rahapoliitika eest, mida määratletakse ja rakendatakse eurodes.
1. jaanuaril 2002 tulid nimetatud 12 riigis käibele euro paberraha ja mündid. Riiklikud vääringud kõrvaldati käibelt kaks kuud hiljem. Sellest ajast alates on eurotsooni riikides, kus elab enam kui kaks kolmandikku EL-i elanikest, sularahatehingute ja pangaülekannete tegemisel ainsaks seaduslikuks maksevahendiks euro.
Lähenemiskriteeriumid
Kolmandasse etappi jõudmiseks peavad kõigil EL-i liikmesriikidel olema täidetud viis lähenemiskriteeriumi:
Stabiilsuse ja kasvu pakt
Juunis 1997 võttis Euroopa Ülemkogu vastu stabiilsuse ja kasvu pakti. Stabiilsuse ja kasvu pakt on eeskirjadel põhinev raamistik, mille eesmärk on majandus- ja rahaliitu (EMU) kuuluvate riikide eelarvepoliitika kooskõlastamine. Pakt võeti vastu, et seada korda riikide rahandus, mis on EMU nõuetekohase toimimise oluline tingimus. Pakt koosneb ennetavast ja korrigeerivast osast. Sellega kohustuti tagama pidev eelarve stabiilsus ja nähti ette trahvi määramise võimalus igale eurotsooni riigile, kelle eelarvepuudujääk ületas 3%. Hiljem leiti, et pakti nõuded on liiga ranged ning pakti muudeti märtsis 2005.
Eurogrupp
Eurogrupp on eurotsooni riikide rahandusministrite mitteametlik kohtumispaik. Kõnealuste kohtumiste eesmärk on tagada eri riikide majanduspoliitika parem kooskõlastatus, jälgida eurotsooni riikide eelarve- ja rahanduspoliitikat ning esindada eurot rahvusvahelistel rahandusfoorumitel.
Uued liikmesriigid ja EMU
Kõik EL-i uued liikmesriigid kavatsevad võtta euro kasutusele pärast vastavate tingimuste täitmist. 2004. aastal EL-iga liitunud riikidest oli Sloveenia esimene, kes täitis kõik nõutud tingimused ja ühines euroalaga 2007. aastal. Sloveeniale järgnesid Küpros ja Malta 2008., Slovakkia 2009 ja Eesti 2011. aastal.
Euro
Euroala liikmesriigid: Belgia, Saksamaa, Kreeka, Hispaania, Prantsusmaa, Iirimaa, Itaalia, Luksemburg, Holland, Austria, Portugal, Soome, Küpros, Malta, Sloveenia, Slovakkia, Eesti, Läti ja Leedu.
Muud Euroopa riigid, kus kasutatakse eurot: Monaco, San Marino ja Vatikani Linnriik, Andorra, Montenegro ja Kosovo.
Majanduskasv ja tööhõive
Euroopa Liidu ühiskondlikeks prioriteetideks on majanduskasv ja tööhõive. Vastuseks globaliseerumisele kavatseb Euroopa Liit muuta Euroopa majanduse konkurentsivõimelisemaks (side-, teenuste- ja energeetikasektori liberaliseerimine). Samuti toetab Euroopa Liit liikmesriikide reformikavasid, lihtsustades "parimate tavade" levitamist, soovib saavutada kooskõla majanduskasvu ja konkurentsivõime suurendamise vajaduse ning Euroopa arengumudelis kesksel kohal olevate sotsiaalse ühtekuuluvuse ja säästva arengu eesmärkide vahel.
Eelarveperioodil 2007–2013 eraldatakse EL-i tõukefondidest rohkem vahendeid koolitusele, uuendustegevusele ja teadusuuringutele.
Lissaboni protsess
1990. aastate alguses toimus kaks suurt muutust, mis mõjutasid kogu maailma ja sealhulgas ka Euroopa majandust ja igapäevaelu. Üks oli majanduse globaliseerumine, sest riigid hakkasid majanduslikult üksteisest üha rohkem sõltuma. Teine oli tehnika revolutsioon, sealhulgas Interneti ning uute info- ja sidetehnoloogiate kasutuselevõtmine.
Eesmärgid
Et konkureerida USA ja teiste suurriikidega, vajas Euroopa majandus põhjalikku kaasajastamist. Märtsis 2000 Lissabonis toimunud Euroopa Ülemkogul püstitati uus eesmärk: saada 2010. aastaks "maailma kõige konkurentsivõimelisemaks ja dünaamilisemaks teadmistepõhiseks majandusjõuks, mida iseloomustaks jätkusuutlik majanduskasv, paremate ja suurema arvu töökohtade loomine ning suurem sotsiaalne ühtekuuluvus".
Strateegia
Euroopa Ülemkogul lepiti kokku kõnealuse eesmärgi saavutamise üksikasjalikus strateegias. Lissaboni strateegia hõlmab mitmeid valdkondi, näiteks teadusuuringuid, haridust, kutseharidust, Interneti kättesaadavust ja e-ettevõtlust. Strateegia käsitleb ka Euroopa sotsiaalkindlustussüsteemide reformi. Need süsteemid on üks Euroopa suurimaid varasid, sest nad võimaldavad meie kodanikel kohaneda vajalike struktuuriliste ja sotsiaalsete muutustega. Neid süsteeme tuleb siiski ajakohastada, et nad oleksid jätkusuutlikud ja et nendest saaksid kasu ka tulevased põlvkonnad.
Euroopa Ülemkogu tuleb kokku igal kevadel, et teha kokkuvõtteid Lissaboni strateegia rakendamisel saavutatust.
Keskendumine majanduskasvule ja tööhõivele
2006. aasta kevadel toimunud Euroopa Ülemkogul ei varjatud asjaolu, et kuus aastat pärast algatamist on Lissaboni protsessi tulemused vasturääkivad. Otsustati lahendada paljudes EL-i liikmesriikides jätkuvalt esinev suure tööpuuduse probleem ja seada EL-i tähelepanu keskmesse majanduskasv ning tööhõive. Selleks, et suurendada majanduse tootlikkust ja sotsiaalset ühtekuuluvust, peab Euroopa järjekindlalt keskendama oma jõupingutused majandustulemuste, uuendustegevuse ja inimeste oskuste parandamisele. EL-i liikmesriigid otsustasid seetõttu Euroopa komisjoni presidendi José Manuel Barroso algatusel:
Euroopa Liidu juhtimine
Euroopa Liit on juriidilise isiku staatusega institutsioon. Tema poliitiline süsteem on ajalooliselt ainulaadne ja see on enam kui 50 aasta jooksul pidevalt edasi arenenud. Aluslepingud (esmased õigusaktid) on aluseks suurele kogumile teisestele õigusaktidele, mis mõjutavad otseselt Euroopa Liidu kodanike igapäevaelu. Teiseste õigusaktide hulka kuuluvad põhiliselt EL-i institutsioonide määrused, direktiivid ja soovitused.
Lissaboni lepinguga muudeti Euroopa Liidu institutsioonilist raamistikku, mille sätete eesmärk on suurendada institutsioonide tegevuse demokraatlikku legitiimsust ja läbipaistvust ning muuta institutsioonid tõhusamaks ja nende tegevus sidusamaks.
Euroopa Liidu kolm põhiinstitutsiooni on Euroopa Liidu Nõukogu (esindab liikmesriike), Euroopa Parlament (esindab kodanikke) ja Euroopa Komisjoni (liikmesriikide valitsuste esindajatest moodustatud sõltumatu organ, kes seisab Euroopa ühishuvide eest).
Euroopa Liidu Nõukogu ja Euroopa Ülemkogu
Euroopa Liidu Nõukogu (mida on nimetatud ka ministrite nõukoguks) on liidu peamine otsusetegija. Igal nõukogu istungil osaleb üks minister igast liikmesriigist. See, milline minister osaleb, oleneb istungi päevakorras olevast valdkonnast: välispoliitika, põllumajandus, tööstus, transport, keskkond jne. Nõukogul on seadusandlik võim, mida ta jagab Euroopa Parlamendiga vastavalt kaasotsustamismenetlusele. Lisaks vastutavad nõukogu ja parlament võrdselt Euroopa Liidu eelarve vastuvõtmise eest. Nõukogu sõlmib ka rahvusvahelised lepingud, mille üle komisjon on läbirääkimisi pidanud.
Nõukogu senine praktika, mille kohaselt oli iga liikmesriik rotatsiooni põhimõttel 6 kuu jooksul nõukogu eesistujaks, on asendatud meeskonnaeesistumisega, mille puhul 3 liikmesriigist koosnev grupp on nõukogus (välja arvatud välisasjade nõukogu) ja selle töögruppides 18 kuu jooksul eesistujaks.
Euroopa Ülemkogu saab Euroopa Liidu institutsiooni staatuse 2,5 aastaks valitava eesistuja ning (piiratud) õiguse kehtestada õigusakte.
Euroopa Parlament
Parlamendi plenaaristung toimub tavapäraselt Strasbourgis ning lisaistungid Brüsselis. Parlamendil on 20 komiteed, mis valmistavad ette plenaaristungeid, ning mitu fraktsiooni, mis kogunevad harilikult Brüsselis. Parlamendi peasekretariaat asub Luxembourgis ja Brüsselis.
Euroopa Parlamendi liikmete arv on 736, lisaks Euroopa Parlamendi presidendi koht. Seejuures on määratud kindlaks nii ühest liikmesriigist valitud saadikute maksimumarv (96) kui ka miinimumarv (6).
Parlament osaleb Euroopa Liidu seadusandlikus tegevuses mitmel tasandil:
Parlament ja nõukogu on võrdselt vastutavad ka Euroopa Liidu eelarve vastuvõtmise eest. Parlament võib pakutud eelarve tagasi lükata, mida ta on ka mitu korda teinud. Sel juhul tuleb kogu eelarvemenetlust uuesti alustada. Euroopa Komisjon esitab eelarveprojekti, mida seejärel arutavad Euroopa Parlament ja Euroopa Liidu Nõukogu. Parlament on täiel määral kasutanud oma eelarve menetluse õigust liidu poliitika mõjutamiseks.
Parlamendi ülesanne on teostada demokraatlikku järelevalvet Euroopa Liidu üle. Tal on õigus Euroopa Komisjon umbusaldusavaldusega ametist vabastada. Selleks on vaja kahte kolmandikku häältest. Parlament jälgib EL-i tegevuspõhimõtete igapäevast elluviimist, esitades suulisi või kirjalikke küsimusi Euroopa Komisjonile ja nõukogule. Ametis olev Euroopa Liidu Nõukogu eesistuja annab parlamendile aru olulisematest nõukogu langetatud otsustest.
Euroopa Komisjon
Euroopa Komisjon juhib Euroopa Liitu. Komisjoni liikmed määratakse liikmesriikide kokkuleppel ja Euroopa Parlamendi heakskiidul ametisse viieks aastaks. Komisjon on vastutav Euroopa Parlamendi ees ning Euroopa Parlamendi umbusaldusavalduse korral peab terve komisjon tagasi astuma. Alates 2004. aastast kuulub komisjoni üks volinik igast liikmesriigist.
Komisjon on oma tegevuses üsnagi sõltumatu. Tema ülesanne on seista Euroopa Liidu ühishuvide eest ja ta ei tohi kuuletuda ühegi liikmesriigi valitsusele. Olles n-ö lepingute valvur, peab ta hoolitsema nõukogu ja parlamendi määruste ja direktiivide elluviimise eest liikmesriikides. Vastasel juhul võib komisjon, selleks et kohustada rikkujat järgima ühenduse õigustikku, esitada kaebuse Euroopa Kohtule.
Euroopa Liidu täidesaatva asutusena viib komisjon ellu nõukogu otsuseid, näiteks ühise põllumajanduspoliitika valdkonnas. Komisjon on suuresti vastutav Euroopa Liidu ühise poliitika, näiteks teadusuuringute, arenguabi, regionaalpoliitika jne eest. Ta haldab ka nende valdkondade eelarvet. Komisjoni teenistuses on 36 peadirektoraadi ja talituse ametnikud, kes asuvad põhiliselt Brüsselis ja Luxembourgis.
Reisimine, töötamine ja elamine Euroopas
Euroopa kodaniku õigus on reisida, elada ja töötada kõikjal Euroopa Liidus. See õigus on sätestatud Maastrichti lepingu kodakondsust käsitlevas peatükis. EL on vastu võtnud direktiivi, millega kehtestati kõrgharidust tõendavate dokumentide vastastikuse tunnustamise süsteem. Kõnealust direktiivi kohaldatakse üle kolme aasta kestvate ülikoolikursuste suhtes ja see põhineb riikide haridussüsteemide kvaliteedi vastastikuse usaldamise põhimõttel.
Kõik EL-i liikmesriikide kodanikud võivad töötada tervishoiu, hariduse ja muude avalike teenuste valdkonnas kõikjal Euroopa Liidus, välja arvatud kutsealadel, mis kuuluvad ametivõimude pädevusse (politsei, relvajõud, välispoliitika jne).
Alates 2004. aastast saavad EL-is reisivad Euroopa kodanikud taotleda oma riigi vastavast ametiasutusest Euroopa haigekassakaarti, mis aitab katta ravikulud, kui nad haigestuvad teises liikmesriigis.
Haridus ja noorsootöö
Euroopa Liit soovib luua teadmistepõhist ühiskonda ning olla üleilmastuvas maailmamajanduses konkurentsivõimeline. Hariduspoliitika kuulub iga liikmesriigi pädevusse, kuid eesmärgid seatakse ühiselt ning üksteisele edastatakse parimaid tavasid. Lisaks rahastab Euroopa Liit programme, mille kaudu kodanikud saavad ennast arendada ja kasutada ära EL-i võimalusi õppida, saada koolitust või töötada muudes riikides.
Hariduse ja koolituse pakutavad võimalused
Ajavahemikuks 2007–2013 eraldas EL elukestva õppe programmidele ligikaudu 7 miljardit eurot. Olulisemad programmid on järgmised:
Rahalised vahendid on ette nähtud ka selleks, et edendada poliitilist koostööd, keeleõpet, e-õpet ning parimate tavade levitamist ja vahetamist.
Üldiselt tunnustatud kvalifikatsioonide kehtestamine
EL hõlbustab kvalifikatsioonide tunnustamist mitte ainult europassi dokumentide, vaid ka riikide haridussüsteemide võrreldavamaks muutmise kaudu. Seda ei tehta mitte haridussüsteemide ühtlustamise, vaid elukestvat õpet käsitleva ühise Euroopa kvalifikatsiooniraamistiku kaudu. 2012. aastaks sisaldavad kõik EL-is väljastatavad kvalifikatsioonidokumendid selget viidet ühele Euroopa kvalifikatsiooniraamistiku kaheksast tasemest.
Euroopa kvalifikatsiooniraamistik on loodud nn Kopenhaageni protsessi raames. Sellel foorumil arutab 32 riiki (sh EL-i liikmesriigid) kutseõppe- ja -koolitusküsimusi. Nad töötavad välja ka süsteemi kutsehariduse ja -koolituse ainepunktide ülekandmiseks.
Kõrgharidusvaldkonnas teeb EL Bologna protsessi raames koostööd 19 muu riigiga, et luua aastaks 2010 Euroopa kõrghariduspiirkond. Sellega püütakse soodustada õpiaja, võrreldavate kvalifikatsioonide ja ühtlustatud kvaliteedistandardite vastastikust tunnustamist.
Keskkond
EL on aastakümnete jooksul välja töötanud ühed rangeimad keskkonnanõuded maailmas. Praegu on peamisteks prioriteetideks võitlus kliimamuutuste vastu, bioloogilise mitmekesisuse säilitamine, reostusest tulenevate terviseprobleemide vähendamine ja loodusvarade vastutustundlikum kasutamine. Need eesmärgid on suunatud keskkonna kaitsmisele, kuid samas toetavad need ka majanduskasvu, soodustades innovatsiooni ja ettevõtlust.
Kliimamuutused
EL töötab selle nimel, et saavutada ülemaailmne kokkulepe kasvuhoonegaaside heitkoguste vähendamiseks ning on ise julgete meetmete võtmisega teistele eeskujuks. Detsembris 2008 vastu võetud põhjapaneva otsusega kiitsid EL-i juhid heaks põhjaliku meetmete paketi heitkoguste vähendamiseks. Kava eesmärk on vähendada 2020. aastaks kasvuhoonegaaside heitkoguseid vähemalt 20% (võrreldes 1990. aasta tasemega), suurendada taastuvate energiaallikate turuosa 20%-ni ning vähendada kogu energiatarbimist 20% (võrreldes prognoositavate suundumustega). Taastuvate energiaallikate osakaalu suurendamise osas lepiti kokku, et 10% transpordis kasutavatest kütustest peaks põhinema biokütustel, elektril või vesinikul.
Heitkogustega kauplemine
Süsteemi raames kehtestavad EL-i valitsused energiamahukate tööstusharude (nt elektrienergia ja tsemendi tootmine) tekitatavate süsinikdioksiidi heitkoguste piirmäärad. Kui asjaomased ettevõtted plaanivad neile eraldatud süsinikdioksiidi kvooti ületada, siis peavad nad ostma saastelube tõhusamatelt ettevõtetelt. Tulevikus võetakse kvoodid kasutusele muudegi tööstusharude, sealhulgas lennu- ja naftakeemiaettevõtete puhul. Samuti võivad EL-i liikmesriigid kompenseerida oma heitkoguseid, ostes saasteühikuid EL-i mittekuuluvates riikides süsinikdioksiidi vähendamise projektide raames.
Bioloogiline mitmekesisus
EL on võtnud kohustuse peatada ohustatud liikide ja elupaikade vähenemine EL-is aastaks 2010. EL soovib laiendada Natura 2000 võrgustikku, mis hõlmab alasid, kus taime- ja loomaliikidele ning nende elupaikadele on tagatud kaitse. See hõlmab juba 26 000 ala kõikjal EL-is.
Keskkond ja tervis
ELi ulatuslike keskkonnaalaste õigusaktide valdkonda kuuluvad müra, suplusvesi, haruldased liigid ja reageerimine hädaolukorras. Vastavalt õigusaktidele, mille peamine eesmärk on luua saasteainetele tervisepõhised standardid, peavad EL-i liikmesriigid teostama paljude eri saasteainete seiret ning võtma meetmeid ohutute piirmäärade ületamise korral.
2008. aastal võeti EL-is kasutusele siduvad piirmäärad peente osakeste (PM2,5) heitkogustele. Need sõidu- ja veoautode tekitatavad mikroskoopilised osakesed võivad põhjustada hingamisteede haigusi. 2011. aastal jõustuva direktiivi kohaselt peavad EL-i liikmesriigid vähendama linnapiirkondades kokkupuudet peente osakestega aastaks 2020 keskmiselt 20% (võrreldes 2010. aasta tasemega).
Jätkusuutlik areng
Jätkusuutlik areng on olnud pikka aega üks EL-i poliitika üldisi eesmärke. EL-i juhid käivitasid EL-i esimese säästva arengu strateegia 2001. aastal ning ajakohastasid seda 2006. aastal, et kõrvaldada selle puudujäägid ning võtta arvesse uusi väljakutseid. Läbivaadatud kava, mis on tihedalt seotud kliimuutuste ja energeetikaalase poliitikaga, rõhutab hariduse, teadusuuringute ja riikliku rahastamise tähtsust jätkusuutliku tootmise ja tarbimisharjumuste saavutamisel.
Üleminek süsinikuvaesele majandusele
Detsembris 2008 võtsid EL-i juhid vastu kõikehõlmava meetmete paketi, mille abil vähendada EL-i panust globaalsesse soojenemisse ning tagada usaldusväärne ja piisav energiavarustus. See on siiani olnud kõige põhjalikum Euroopa energiapoliitika reform. Paketi eesmärk on viia Euroopa taastuvate energiaallikate ning süsinikuvaese tehnoloogia valdkonnas maailmas liidripositsioonile.
Poliitika juhindub EL-i lubadusest vähendada 2020. aastaks kasvuhoonegaaside heitkoguseid 20% (võrreldes 1990. aasta tasemega). Seda tahetakse saavutada eelkõige taastuvate energiaallikate laiema kasutuse ja energiatarbimise vähendamise abil. Meetmete abil vähendatakse ka sõltuvust gaasi ja nafta impordist. Samuti aitavad need kaitsta majandust ebastabiilsete energiahindade ja ebakindla tarne eest.
Energeetikavaldkonna probleemid
Üle poole EL-le vajalikust energiast pärineb EL-i mittekuuluvatest riikidest. Üks suurimaid energiaga varustajaid on Venemaa. Viimastel aastatel on Venemaaga tulnud gaasitarnetes ette mitmeid katkestusi. See viitab selgelt EL-i vajadusele jälgida oma nafta- ja gaasitarneid ning olema võimalikuks energiakriisiks hästi ette valmistunud. Aastakümneid on EL-il olemas olnud nafta julgeolekuvarud.
Uued energiakanalid
Teine oluline prioriteet on Lõuna-Euroopa gaasitransiidikoridori loomine torujuhtmevõrgustikest, mille vahendusel saaks Türgi kaudu gaasi Kaspia mere piirkonnast.
EL soovib ka tugevdada oma energiavõrgustikke, sealhulgas kõrgepingeliine ja torujuhtmeid, mis toovad elektrit, gaasi ja naftat eramajapidamiste ja ettevõtete jaoks, ning kohandada neid taastuvenergiaallikate (nagu tuul) kasutuselevõtuks.
ELi energiastrateegia innustab jätkama jõupingutusi energiatõhususe suurendamiseks, näiteks elamuid ja tööstushooneid renoveerides. Veel üks ettepanek käsitleb energiamärgiseid rehvidele, mis peaks jõustuma alates 2012. aastast.
Laiem valik tarbijatele
Töös on õigusaktid, millega tahetakse elektri ja gaasi tarned eraldada nende tootmisest. Alates 2007. aasta juulist on kõigil EL-i majapidamistel olnud võimalik oma gaasi- ja elektritarnija vabalt valida, kuid sageli piirab nende valikut tõsiasi, et konkreetses piirkonnas või riigis on monopol ühe ettevõtte käes. Lisaks konkurentsi soodustamisele tuleks tarnimise ja tootmise eraldamine kasuks ka taastuvate energiaallikate (näiteks tuule- ja päikeseenergia) kasutamisele.
Eesti astumine Euroopa Liitu
Eesti esitas ametliku taotluse Euroopa Liiduga liitumiseks 1995. aastal, kuid alles 1998. aastal alustati ametlikke liitumisläbirääkimisi ning 2003. aastal viidi läbi refrendum, misjärel 1. mail 2004 sai Eestist koos üheksa muu riigiga Euroopa Liidu liige. Eesti poolelt andsid lepingule allkirjad president Arnold Rüütel ja välisminister Kristiina Ojuland.
25. novembril 1995 allkirjastas Eesti peaminister Tiit Vähi avalduse, milles taotleti Eesti vastuvõtmist Euroopa Liitu.
Eesti osalus Euroopa Liidu tsiviilmissioonides
Kuus Euroopa Liidu tsiviilmissiooni, milles Eesti erineva panusega osaleb, on
Eesti osalus Euroopa Liidu sõjalises koostöös
Bosnias ja Hertsegoviinas toimuv operatsioon EUFOR-ALTHEA on seni suurim sõjaline operatsioon, mida juhib Euroopa Liit. Aastatel 1995–2004 tegutsesid Bosnias NATO juhitud rahutagamisjõud IFOR ja stabiliseerimisjõud SFOR. 2. detsembril 2004 võttis Euroopa Liit NATO-lt missiooni üle, operatsiooni eesmärk on tagada Bosnia kodusõja lõpetanud Daytoni/Pariisi rahulepingu tingi­muste täitmine ning luua Bosnias ja Hertsegoviinas ohutu ja turvaline keskkond. Lisaülesanneteks on toetada endise Jugoslaavia asjade rahvusvahelist kriminaalkohut (ICTY) ja muid asjaomaseid institutsioone ning tagada turvaline keskkond, kus politsei saaks edukalt tegutseda organiseeritud kuritegevuse vastu. Kuigi operatsioon on NATO-lt Bosnias üle võetud, on Sarajevos kohal ka NATO oma staabiga.
Mosteri vald
Mosteri vald on endine vald Norras Hordalandi maakonnas.
Vald moodustati 1. juulil 1916, kui varasem Finnåsi vald jagati Mosteri, Bømlo ja Bremnesi vallaks.
Valla pindala oli 66 km².
Moodustamise ajal oli vallas 1316 elanikku. 1962. aasta lõpus, mil vald kaotati, oli elanike arv 1834.
1. jaanuaril 1963 liideti need kolm valda uuesti Bømlo vallaks, mille territoorium langeb kokku Finnåsi valla territooriumiga aastatest 1865–1916.
Vald hõlmas muu hulgas Mosteri saare Mosterhamni asulaga.
Endisele Mosteri vallale vastab Mosteri kogudus Finnåsi kihelkonnas.
Välislingid
Moster
Domitien Ndayizeye
Domitien Ndayizeye (sündinud 2. mail 1953 Muragos, Kayanza provintsis) on Burundi poliitik. 30. aprillist 2003 kuni 26. augustini 2005 oli Burundi president.
Cyprien Ntaryamira
Cyprien Ntaryamira (6. märts 1956 – 6. aprill 1994) oli Burundi president veebruarist aprillini 1994. Ta hukkus lennuõnnetuses.
Domitien Ndayizeye
Juba noorena puutus hutude enamusrahvusse kuuluv Domitien Ndayizeye kokku tutsidepoolse rõhumisega. Ta alustas varakult poliitilist tegevust. 1982 läks ta eksiili Belgiasse ja hakkas inseneriks õppima.
Cyprien Ntaryamira
Ta oli rahvuselt hutu.
Domitien Ndayizeye
Seejärel läks ta Rwandasse ja pöördus kodumaale tagasi alles 1993, veidi aega pärast esimese demokraatlikult valitud hutust presidendi Melchior Ndadaye võimuletulekut. Ndadaye mõrvamisest samal aastal sai alguse kodusõda, mis maksis sadade tuhandete inimeste elu.
1995/96 võeti ta vahi alla. Seejärel valiti ta oma partei Front pour la démocratie au Burundi alaliseks sekretäriks. Arushas 2000. aastal alla kirjutatud rahulepingu järgi sai tutsi Pierre Buyoya 2001. aastal üleminekuvalitsuse presidendiks ja Ndayizeye asepresidendiks. Vastavalt lepingule loovutas Buyoya 18 kuu pärast koha Ndayizeyele.
Ndayizeye valitsusajal valmistati 2004. aastal ette Burundi uus põhiseadus, mis 28. veebruaril 2005 toimunud rahvahääletusel ka heaks kiideti. Tutside ja hutude peamiste poliitiliste jõudude koostöö tulemusel saavutati uuele põhiseadusele 92-protsendiline poolehoid.
Kui augustis 2005 valiti riigi uueks presidendiks Pierre Nkurunziza, andis Ndayizeye võimu üle ja asus tööle Burundi senaatorina. Sellel ametikohal tegutses ta 21. augustini 2006, mil senat otsustas ta parlamendiliikme puutumatusest ilma jääda. Kohe pärast seda vahistas politsei Ndayizeye Bujumburas senatihoone ees. Teda süüdistatakse väidetava riigipöördekatse kavandamises.
Changzhou
Changzhou (hiina keeles 常州) on ringkonna õigustega linn Hiinas Jiangsu lõunaosas. Varem oli see tuntud kui Yanling, Lanling ja Jinling. Jangtse jõe lõunakaldal asuv Changzhou piirneb läänes provintsikeskuse Nanjingiga, loodes Zhejiangi ja idas Wuxi linnaga ning lõunas Zhejiangi provintsiga. Changzhou asub Hiinas kõrgelt arenenud Jangtse delta piirkonnas, ulatudes Shanghaist loodesse. Changzhou linna elanike arv oli 2010. aasta rahvaloenduse ajal 4 592 431.
pisi|tühi|Changzhou
Tõstamaa vald (Tõstamaa kihelkond)
Vallas oli 527 talundit ja elamut ning need kasutasid 9590 ha maad (1929. aasta seisuga). Vallamaja asus Ermistu külas.
Vallas asus Tõstamaa alevik.
1893 liideti Tõstamaa vallaga Kastna vald.
Nancy Himma
pisi|Nancy Himma (2016) Nancy Himma (varem ka Nancy Rink ja Nancy Himma-Mantsik; esinejanimega Nancy; sündinud 23. mail 1965) on eesti diskolaulja.
Karjäär
Muusikute suguvõsast pärit Nancy jõudis estraadile varieteelauljatarist ema Els Himma ja trummarist isa Lembit Himma (1931–2022) jälgedes. Aastal 1994 esines Nancy Mainori tantsutrupiga Viking Line laeval, kus ta siis oma kavaga silma jäi ja ühiste tuttavate kaudu liikus ta edasi sooloartistina. Rohkem esinemisi oli Nancyl 1995-2000. aastatel, ent lauljana tegutseb ta siiani.
Diskograafia
Esimene singel oli "Mul luba loota" ja teisena sai loodud laul "Aeg peatub". Sellele järgnenud edukas singel "Hellalt hoida mind" on eestikeelne versioon Taylor Dayne'i laulust "Tell It To My Heart". Nancy ainus CD-album "Nancy" ilmus aastal 1996.
Ühiskondlik tegevus
2002. aasta kohaliku omavalitsuse volikogude valimistel kandideeris ta Tallinna linna 5. ringkonnas Rahvaliidu nimekirjas.
Eraelu
2004–2009 oli Nancy Himma abielus ettevõtja Aivar Mantsikuga.
Austria keiser
Austria keisri tiitli võttis viimane Saksa-Rooma keiser Franz II endale 1804. aastal, kui Napoleon I ähvardas Saksa-Rooma riiki hävitada. See tiitel loodi peamiselt selleks, et Habsburgide valdustel oleks mingi formaalnegi ühtsus ning neid ei saaks niivõrd kergelt laiali jagada. Nii sai Austria ja teiste Habsburgide alade valitsejast nüüd keiser ja senine valitsejat tähistanud ertshertsogi tiitel märkis nüüd valitseja lähisugulast. Austria, Ungari, Böömimaa ja teised Habsburgide võimualused maad said endale aga nüüd ka de iure ühtse valitseja, kuna senini oli nende maade ühtsus põhinenud vaid personaalunioonidel ning oleksid võinud seetõttu võinud suhteliselt kergesti pärast kaotust Napoleonile kaotsi minna. Saksa-Rooma riik kaotatigi 1806, kuid Austria keisri tiitel säilis kuni 1918. aastani. 1867. aastast alates liideti Austria keisri tiitliga võrdsel alusel ka Ungari kuninga oma (seetõttu hakati riigipead kutsuma ka Austria-Ungari keisriks).
pisi|Austria Keiserlik kroon pisi|Austria keiserlikud kroonijuveelid
Täistiitel
Austria keiser, Ungari apostellik kuningas, Böömimaa, Dalmaatsia, Horvaatia, Slavoonia, Galiitsia, Lodomeeria, Illüüria, Jeruusalemma ja teiste alade kuningas, Austria ertshertsog, Toscana ja Krakówi (Krakau) suurhertsog, Lotringi, Salzburgi, Steiermargi, Kärnteni, Kraini ja Bukoviina hertsog, Transilvaania suurvürst, Määrimaa (Moraavia) markkrahv, Ülem-Sileesia, Alam-Sileesia, Modena, Parma, Piacenza ja Guastalla, Auschwitzi ja Zatori, Tescheni, Friuli, Ragusa ja Zara hertsog, Habsburgi ja Tirooli, Kyburgi, Goritzi ja Grandisca vürstlik krahv, Trento (Trienti) ja Brixeni vürst, Ülem- ja Alam-Lusaatia markkrahv ja markkrahv Istrias, Hohenemsi, Feldkirchi, Bregenzi, Sonnenbergi ja teiste valduste krahv, Trieste, Cattaro ja Wendisch Marki isand, Serbia Vojevoodkonna ja teiste valduste suurvojevood, Kuldvillaku ordu suverään.
Fuzhou
pisi|300x300px|Fuzhou panoraam Fuzhou (hiina 福州市 Fúzhōu Shì; latiniseeritud ka kui Foochow) on Hiinas Fujiani provintsi pealinn ja üks suuremaid linnu. Nagu paljudes Ningde maakondades, peetakse Fuzhou maakonda ka Mindongi (Fujiani idaosa) keele- ja kultuuripiirkonnaks.