cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vadžra-joogini
Daakini kujutis ja kirjeldus
Siin klassifitseeritakse Vadžra-joogini-t kui Tarkust kui Anuttarajooga tantrate "Ema" mis lähtub TŠakrasamvara tantrast. Vadžra-joogini-t on palju erinevaid vorme Tiibeti budismis täpsemalt – tanrismis, ja need Vadžra-joogini vormid erinevad yksteisest sõltuvalt ja vastavalt erinevate koolkondade traditsioonidele. Vadžra-joogini ' Naropa (Khechari – Narokhachö traditsioon saab alguse mahasiddha Naropast, kust siis Vadžra-joogini õpetus jõudis Sakja koolkonnani.
Mahasiddha Naropa sai oma Vadžra-joogini tarkuse ja õpetused Vadžra-jooginilt endalt 10. sajandil. Naropa õpilased hakkasid seda Vadžra-joogini aspekti ehk ilmingut kutsuma Naro Kha Chöd või "Naro pilvedel kihutaja", sest sellisel kujul nägi Vadžra-jooginit mahasiddha Naropa kui Vadžra-joogini omal ajal taevastes ringi kihutas. vajrayogini_naro_kha_chod_sarvabuddha_dakini.jpg Naro Kha Chödi õpetuse traditsiooni Tiibetisse tõid Nepalist pårit (2) hulkur-tantristi (2) venda nimega Pom Ting. Nende poolt Tiibetisse toodud Vadžra-joogini õpetuste traditsioon ja pärinevus-liin kestavad meie ajani välja.
Vadžra-joogini Naropa Khechari pärinevusliin
1) Vajradhara – (Buddha) Vajradhara, (Buddha) Šakjamuni ja (Buddha) Heruka kujutab endast yhte ja sama persooni erinevaid aspekte. Kui Buddha lõi käima Suutra – Dharmaratta ilmus Buddha tavalise inimese kujul. Kui Buddha l õi hoo sisse Tantra – Dhamarattal ilmus ta juba Vadžradhara kujul. Siis saabus moment kui Buddha juba käivitas Heruka tantra – DharmaRatta sel momendil oli Buddha endale võtnud Heruka kuju ja välimuse.
Vadžra-joogini Gelugi koolkonna pärinevusliin
Tantrismis eristatakse (2) kahte liiki daakinisid yks liik on nii nimet "maavälised" daakinid kes asetsevad väljaspool meie maist elu ja arusaamu ning teine liik on daakinisid, kes siis just nimelt tegelevad selle maise elusfääriga milles meie asume.
Need maist liiki daakinid on jooginid ja Chödi praktiku mystilised kaaslased, seda kogu tema elujooksul ning nood joogiinid-daakinid olevat veel tavainimeste silmade jaoks nähtamatud kui nad saadavad Chödi õpetuste järgijat tema teel läbi linnade ja kylade., Vaid teised Chödi praktiseerijad ja daakinididele pyhendunud pidavat neid daakinisid oma vaimse silma kaas-abil märkama ja tähele panema. Nood maist liiki daakinid ehk joogiinid pidavat enda hoolealusele ja kaaslasele andma kamaluga salajast tarkust ning suurel hulgal imelisi siddhisid ehk maagilisi võimeid.
Et jõuda buddhasuse ehk Valgustatuseni on Chödi praktiseerijale on vaja alati (3) kolme abilist ehk kaaslast tantra-teel kui jumalustele pyhendatud sadhanaid praktiseerida. Sama kehtib ka Vadžra-joogini õpetuste, sadhanate ja nende praktiseerimise puhul.
Need kolm kohustusliku kaaslast Chödi õpilase teel Valgustatusele on
1) Guru ehk isiklik õpetaja (Guru)
2) Jidam, ehk meditatsiooni jumalus (Deva)
Neid nimetatakse – (3) Kolme kalliskivi (Buddha, Dharma, Sangha) (3) Kolmeks Juureks (Guru, Deva, (Daakini).
Näiteks mõned vadžrajaana tõotustest mida tuleb anda neil, kes kavatsevad Chödi õpetusse süüvida.
1) Lubamatu on halvustada oma Gurut sõnas, mõttes ja teos.
2) Lubamatu on ignoreerida ja vääriti suhtuda Buddha õpetusega ette nähtud normidesse.
3) Lubamatu on halvustada teisi olendeid ja keelatud on lubada endas esile kerkida negatiivsetel emotsioonidel ning sobimatu on näidata enda agressiooni ja negatiivseid seisundeid (Vadžra Vennaskonna) liikmetele.
4) Lubamatu on loobuda kaastundest olendite kannatuste ja vaevade puhul sansaaras.
5) Lubamatu on loobuda Virgunu Teadmise ja Valgustatud Teadvuse seisundini viivast tantra-teest.
6) Lubamatu on halvustada enda ja teiste tõekspidamisi tantraõpetuste valdkonnas. 7) Lubamatu on rääkida tantraõpetustes peituvaid salajasi teadmisi ja anda edasi neid teadmisi pyhendamatuile.
Mait Vaik
2002. aastast tegutseb Mait Vaik Sõpruse Puiestees, olles ansambli enamiku tekstide autor, kirjutades ka heliloomingut. Lisaks veab Mait Vaik muusikaprojekte Rajoon koos Kristel Mägediga ja ühemeheansamblit Looking for Space.
Mait Vaigu tekste on kasutanud järgmised muusikakollektiivid:
Laulutekstid tähestikulises järjekorras
Kokku on helindatud umbes 160 Mait Vaigu teksti
Urbanus VIII
Urbanus VIII (Maffeo Barberini, aprill 1568 – 29. juuli 1644) oli paavst 1623–1644. Ta oli 235. paavst.
Maffeo Barberini sündis Firenzes jõuka kaupmehe Antonio Barberini ja Camilla Barbadori kuuelapselise pere viienda lapsena. Ta ristiti 5. aprillil 1568, kuid tema täpne sünnikuupäev on allikate puudumisel teadmata.
Isa surma järel sattus Maffeo Barberini kolmeaastaselt oma onu Francesco Barberini hoole alla. Ta õppis Firenzes ja Rooma kolleegiumis õigusteadust ning on Gregorius XV järel teine paavst, kes omandas hariduse jesuiitidelt. 7. aprillil 1586 tehti talle tonsuur ja ta ordineeriti 24. juunil 1592 diakoniks. 1589 kaitses Barberini Pisa ülikoolis doktorikraadi kanoonilise ja tsiviilõiguse alal. Ta koostas protonotarina Hispaania kuninga Felipe III ja Austria Margarethe abielulepingu ning Austria suurhertsogi Albert Habsburgi ja Hispaania printsessi Isabel Clara Eugenia Habsburgi abielulepingu. Saadikuna õnnitles Barberini 1601 Prantsusmaa kuningat Henri IV-t poja (tulevase kuninga Louis XIII) sündimise puhul. 24. septembril 1604 ordineeriti Barberini preestriks. Maffeo Barberini koostas ladinakeelseid värsse, mis avaldati 1637 kogumikus "Maphei Cardinalis Barberini poemata". Kardinal Barberini osales 2 konklaavil 1621–1623.
1623. aasta konklaav
pisi|Urbanus VIII vapp Urbanus VIII valiti paavstiks 6. augustil 1623 Vatikani paavstipalees ja krooniti mihklipäeval 29. septembril kardinal Alessandro d'Este poolt. Kroonimine lükkus edasi paavsti haiguse tõttu. 19. juulist 6. augustini 1623 toimunud konklaavil osales 55 kardinali, kuid 3. augustil lahkus kardinal Andrea Baroni Peretti Montalto konklaavilt ja kohale jäänud 54 kardinali seast valiti Urbanus VIII paavstiks 50 häälega, kuid et üks kardinal ei pannud oma skrutiiniumit teiste hulka, kaaluti ka uue vooru korraldamist. Konklaavil peeti soosikuks kardinal Ottavio Bandinit, kes ei saanud aga vajalikku toetust. Kardinal Scipione Caffarelli Borghese toetas Giovanni Garzia Millini valimist, kes sai varasemas voorus 22 häält.
Suhted Saksamaaga
Urbanus VIII pühitses 1626 Praha peapiiskopi Ernst Adalbert von Harrachi kardinaliks ja sõlmis 1630 Saksa-Rooma keisri Ferdinand II konkordaadi, kuid ta ei toetanud keisri võitlust Rootsi kuninga Gustav II Adolfiga. Kui keiser nõustus 30. mail 1635 sõlmitud Praha rahulepinguga tegema protestantidele mööndusi, ei pooldanud paavst keisri otsuseid. Gustav II Adolfi surma tähistamiseks peeti Roomas 11. detsembril 1632 tänujumalateenistus ja järgmisel päeval lauldi Sixtuse kabelis Te Deumi.
Suhted Prantsusmaaga
Urbanus VIII keeldus 1624 ühinemast Prantsusmaa, Veneetsia ja Savoia vahel Hispaania vastu moodustatud liiduga. Ta taunis 1631 liidu sõlmimist Prantsusmaa ja Rootsi vahel. 1635 sekkus Prantsusmaa Kolmekümneaastasesse sõtta. Urbanus VIII lähetas 1634–1636 Giulio Raimondo Mazzarino erakorraliseks saadikuks Prantsusmaale, kuid pärast oma volituste lõppemist jäi Mazarin Pariisi. Mazarini asemele määras Urbanus VIII 30. septembril 1636 uueks saadikuks kardinal Guido Bentivoglio d'Aragona. 1631 kohustas Urbanus VIII Maillezais' piiskoppi resideerima Fontenay-le-Comte'is. Urbanus VIII keeldus vastu võtmast Prantsusmaa suursaadikut François Annibal d'Estréesi, sest too ei täitnud etiketireegleid.
Suhted Hispaaniaga
1625–1626 peeti Hispaania ja Prantsusmaa vahel Valtellina sõda, kus osalesid ka paavsti väed, mille koosseisus tegid sõjaretke kaasa ka Mazarin ja tulevane kardinal Nicola Guidi di Bagno. Urbanus VIII vahendusel sõlmiti 5. märtsil 1626 Monzoni rahuleping, millega omandasid nii Hispaania kui Prantsusmaa Valtellina alale võrdsed õigused.
Kui Parma hertsog ründas Hispaania üksusi, saatis Urbanus VIII Imola piiskopi hispaanlaste juurde, et Hispaania teeks rahu Modena ja Parmaga.
Hispaania suursaadik lootis 1637 di precenza privileegiga saavutada teiste Rooma akrediteeritud suursaadikute seas paremat positsiooni. Selle privileegi järgi viibisid suursaadikud paavsti vastuvõttudel järgmises järjekorras: Saksa-Rooma keisri saadik, Prantsusmaa saadik, Hispaania saadik, Aragóni saadik, Portugali saadik, Inglismaa saadik, Sitsiilia saadik, Ungari saadik, Küprose saadik, Böömimaa saadik, Poola saadik ja Daakia saadik. Kuid Aragón ja Portugal kuulusid sel ajal Hispaania koosseisu, Inglismaa polnud aga üldse esindatud ja keisrile kuulusid mitmed alad. Pärast seda viibisid suursaadikud vastuvõttudel paavsti otsuse alusel järgmises järjekorras: keisri, Prantsusmaa, Hispaania ja Poola saadikud.
Suhted Inglismaaga
Urbanus VIII mõistis 1626 taas hukka Inglise parlamendi otsuse truudusvande andmise kohta. Ta saatis 1624 Inglismaale vikaariks Robert Smithi, kes sattus tülli jesuiitidega, sest ta soovis endale saada piiskoplikku autoriteeti. Seetõttu pidi paavst 6. mail 1631 avaldatud dekreedis kinnitama, et ülempreestri volitused ei laiene jesuiitidele. Vahepeal sätestas Inglismaa valitsus uued meetmed katoliiklaste represseerimiseks ja Smith pidi 1631 Inglismaalt põgenema. 1634 saatis Urbanus VIII Inglismaale Gregorio Panzani ja 1638 George Conni, kes peatselt asendati Carlo Rossettiga. 1642 alustas Urbanus VIII eelneva saja aasta jooksul Inglismaal märtrisurma surnud isikute süüdimõistvate otsuste läbivaatamist.
Suhted Poolaga
24. oktoobril 1630 määras Urbanus VIII Mikołaj Toroszewiczi Lvivi peapiiskopiks. Paavst kinnitas 1640 Włocławeki piiskopkonna laienemise.
Suhted Veneetsiaga
Kirikuriigil jätkusid Veneetsiaga piiritülid Ferrara alade pärast. Urbanus VIII ajal eemaldati Sala Regias asunud ornamendid, mis kujutasid Aleksander III ja Friedrich I Barbarossa lepingu sõlmimist Veneetsias.
Mantova pärilussõda
Kui 1627 suri Mantova hertsog Vincenzo II Gonzaga lastetult, olid suurriigid huvitatud tema troonist. Urbanus VIII toetas puhkenud pärilussõjas Prantsusmaa kandidaati Nevers'i hertsogi Carlo Gonzagat, kelle Vincenzo II oli määranud oma pärijaks, kuid Felipe IV ja Ferdinand II ei tunnustanud hertsogi otsust, vaid toetasid Guastalla hertsogi Ferrante II Gonzaga nõudlusi. 1628 piirasid hispaanlased Casalet ja Savoia hertsog Carlo Emmanuele I vallutas Monferrato, kuid järgmisel aastal vabastati alad prantslaste poolt. Kui prantslased pidid La Rochelle'i piiramiseks Mantovast tagasi tõmbuma, sattus Casale uuesti hispaanlaste piiramisrõngasse. 1630 vallutasid prantslased Mantova uuesti ja keisri väed loovutasid hertsogiriigi, sest nad olid sunnitud võitlema Kolmekümneaastase sõjas rootslastega. Mantova pärilussõjast võttis osa ka Mazarin, kes 26. oktoobril 1630 osales Regensburgis vaherahu sõlmimisel. Mantova pärilussõja lõpetas 19. juunil 1631 sõlmitud Cherasco rahuleping.
Kirikuriigi laiendamine ja sisepoliitika
Urbanus VIII inkorporeeris 1625–1631 Kirikuriigi koosseisu Urbino hertsogkonna, sest viimane hertsog Francesco Maria II della Rovere loobus pärast poja Federico Ubaldo della Rovere mõrvamist 1624 oma tiitlist. Urbanus VIII volitas piiskop Berlinghiero Gessit tema valdusi üle võtma ja Gessi määrati Urbino kuberneriks.
1626 kinnitas ta Pius V otsuse, mille alusel on keelatud võõrandada Kirikuriigi maid.
1633 avastati kardinal Felice Centini di Accolti sugulase Giacinto Centini juhitav vandenõu paavsti vastu. Centini soovis oma onu saamist paavstiks ja oli vandenõu korraldamiseks õppinud maagiat.
Castro sõda
1639 läksid paavsti onupojad etiketireeglite pärast tülli Roomat külastanud Castro hertsogi Odoardo Farnesega. Nad veensid paavsti hertsogi vaenulikkuses, mille tulemusena vallutasid paavstiväed 13. oktoobril 1641 Taddeo Barberini ja Luigi Mattei juhtimisel Castro. 13. jaanuaril 1642 ekskommunitseeris paavst hertsogi. Orvietos sõlmiti esialgne rahuleping, kuid paavst ei tunnustanud seda, vaid pooldas sõja jätkamist. Sõja jätkudes toetasid Farneset Prantsusmaa, Veneetsia, Toscana ja Modena, kelle ühisjõududega oli hertsog valmis vallutama Roomat. Urbanus VIII pöördus abisaamiseks Hispaania poole, kuid see ei saanud talle piisavalt abi pakkuda, sest oli sõjas Prantsusmaaga. 1644 said paavsti väed Lagoscuro lahingus hävitava kaotuse osaliseks ja 31. märtsil 1644 sõlmiti rahu, mille järgi pidi paavst vabastama hertsogi kirikuvande alt ja pidi hertsogile loovutama kõik paavstivägede poolt Castros vallutatud alad.
Kiriku institutsioonide reformid
Urbanus VIII kinnitas 25. jaanuaril 1625 avaldatud apostelliku konstitutsiooniga "Ad romani pontificis" Gregorius XV otsused konklaavi toimumise kohta.
22. juunil 1626 avaldatud bullas "Inscrutabile" sätestas Urbanus VIII immuniteedi.
10. juunist 1630 hakati kardinalide, vaimulikest kuurvürstide ja Malta ordu suurmeistri poole pöördumisel kasutama tiitlit eminents (eminentissimus). Kardinalidele sätestati etiketireeglina eesõigus viibida audientsidel väärikamatel kohtadel kõikide isikute, väljaarvatud kroonitud peade ees.
20. detsembril 1631 avaldatud bullas "Alias felicis" sätestas ta privileegide määramise.
1633 kinnitas ta bullas "Plantata" Downside'i kloostri rajamise.
1634 rõhutas Urbanus VIII Trento kirikukogu otsust, et prelaadid peavad resideerima oma ametikohtadel.
Ta sätestas paavsti õukonnas majordoomuse kohustused.
Annuntsiaadid
Ta kinnitas 1631 Maria Vittoria Fornari rajatud annuntsiaatide privileegid.
Bartolomiidid
Basilius Suure ordu
Ta tunnustas 20. augustil 1631 Basilius Suure ordut.
Ta andis Nocera dei Pagani kiriku basiliaanide käsutusse.
Urbanus VIII eraldas 1630 foillandid (Notre-Dame des Feuillans) kaheks kongregatsiooniks.
Frantsisklased
Ta restruktureeris 1. oktoobril 1625 Prantsusmaal asunud frantsisklaste neli provintsi.
5. mail 1628 kinnitas ta frantsiskaani konventuaalide konstitutsiooni.
13. jaanuaril 1643 annetas ta Porziuncola privileegi frantsiskaanide kolmanda ordu kirikutele.
Vadžra-joogini
Vadžra-joogini Gelugi koolkonna pärinevusliin
8) Lubamatu on ahistada enda (5) viit skandhat, kuna nende olemus kuulub ju (5) viiele Buddhale.
9) Lubamatu on omada eelarvamusliku suhtumist ja seisukohta nähtuste suhtes, mis enda algolemuselt on puhtad, määrimatud. 10) Lubamatu on sõbrustada kuritahtlike inimestega.
11) Lubamatu on anda all-tekstiga mõisteid sõnadeta nähtuste kohta.
12) Lubamatu on enda mõtetes luua halvustavat suhtumist tavaliste usuliste suhtes.
Urbanus VIII
Kiriku institutsioonide reformid
Halastuse Emanda nunnaordu
Kaputsiinid
Urbanus VIII oli kaputsiinide patroon ja kinnitas 1643 nende privileegid. 30. aprillil 1627 nimetas ta kaputsiine „Franciscuse tõelisteks poegadeks.” 28. juunil 1627 avaldatud bullas "Salvatoris et Domini" kinnitas ta Paulus V otsuse, millega tunnustas kaputsiinide konstitutsiooni. 15. aprillil 1631 pühitseti Roomas sisse kaputsiinidele kuuluv Neitsi Maarja pärispatuta saamise kirik. 1636 suri Franche-Comtés nii palju kaputsiine katku, et Urbanus VIII lubas ordul ordineerida nooremaid, kui kanoonilise õiguse järgi oli lubatud.
Mauristid
1644 eraldas ta mauristid Cluny kongregatsioonist, kuigi Richelieu oli selle vastu.
Rüütliordud
Urbanus VIII tunnustas 1623 Mantova hertsogi rajatud rüütliordut.
Tsistertslased
1633 tunnustas ta tsistertslaste ordu Calabria ja Lucania kongregatsiooni.
Ta kinnitas l'Institut du Saint-Sacrementi (jansenism) sõltumatuse Cîteaux abti jurisdiktsioonist.
Visitatsiooni ordu
Urbanus VIII tunnustas 1626 Jeanne-Francoise de Chantali rajatud visitatsiooni ordut (salesiaani õed, l'Ordre de la Visitation).
4. jaanuaril 1628 tunnustas ta Nicolas Sanguini rajatud kongregatsiooni.
1628 tunnustas ta Pierre Fourier' rajatud kongregatsiooni (Congrégation Notre-Dame).
Ta tunnustas 1630 Melki kongregatsiooni.
Ta tunnustas 1631 Claudia Mouy rajatud institutsiooni.
Urbanus VIII ei tunnustanud Mary Wardi rajatud liikumist, vaid 31. mail 1631 saatis selle apostellikus konstitutsioonis "Pastoralis" sõnakuulmatuse pärast laiali.
Ta saatis 1633 laiali ka Paulus V poolt tunnustatud Surmavendade kongregatsiooni.
12. jaanuaril 1632 (või 1633) avaldatud bullas "Salvatoris nostri" tunnustas ta Vincent de Pauli lazariste.
1633 tunnustas ta Jeanne Chézard de Mateli rajatud ordut (l'Ordre du Verbe Incarné).
Liturgilised reformid
Urbanus VIII andis 1624 välja korralduse vaimulike riietumise kohta.
1625. aastat tähistati juubeliaastana.
1627 avaldatud bullas "In coena domini" kinnitas ta Paulus V otsuse ekskommunikatsiooni määramiseks 20 juhul.
12. septembril 1628 reguleeris Urbanus VIII pihireegleid.
Urbanus VIII määras 1629 breviaariumi revideerimiseks ametisse komisjoni, kuhu kuulusid ka Maciej Kazimierz Sarbiewski ja Anthony Hickey. Ta kirjutas ümber mitmed hümnid ja komponeeris Eliisabeti tunnipalved. Revideeritud breviaarium avaldati 19. septembril 1631.
Urbanus VIII sätestas 29. aprillil 1631 idariituse kasutamise.
Ta revideeris 2. septembril 1634 avaldatud bullaga "Si quid est" missaali.
Urbanus VIII vähendas 13. septembril 1642 avaldatud bullas "Universa per orbem" kiriklike suurpühade arvu 34 päevani (v.a. pühapäevad). Ta piiras ka piiskoppide õigust uute suurpühade sisseseadmiseks, mida ei tohi teha ilma paavsti loata.
Ta tunnustas palverännakud püha Sernini seitsme altari juurde Toulouse'is samaväärseks palverännakutega Rooma Püha Peetruse basiilika seitsme altari juurde.
Teoloogilised vaidlused
Urbanus VIII lõpetas 1633 Sorbonnes tekkinud vaidluse John Floydi teeside üle.
Juunis 1643 (koostatud 6. märtsil 1641 või 1642) avaldatud bullas "In eminenti" mõistis ta hukka Michael Baiuse teesid ja Cornelius Janseniuse "Augustinuse".
Üks Hiinasse saadetud preester kinnitas, et ilmikud pole kohustatud osalema pihisakramendil. Urbanus VIII määras küsimuse uurimiseks ametisse komisjoni, kes otsustas, et pihisakrament on ilmikutele kohustuslik ja seda peavad läbi viima vähemalt preestripühitsust omavad vaimulikud.
Galilei protsess
Kardinal Maffeo Barberini oli aastaid Galileo Galilei isiklik tuttav ja patroon. 1616 oli Barberini vastu inkvisitsiooni poolt Galileile määratud ettekirjutusele. 1624 külastas Galilei jälle Roomat ja käis kuuel korral paavsti audientsil. Urbanus VIII jättis 1616 langetatud otsuse tühistamata, aga lubas Galileil siiski kirjutada raamatu "Dialoog kahe peamise maailmasüsteemi kohta". 1630 määras Urbanus VIII Galileile 40 skuudo suuruse pensioni. 1632 avaldaski Galilei eelmainitud teose, kuid Urbanus VIII keelas teose levitamise ja määras selles sisalduvate väidete uurimiseks ametisse komisjoni ning kohustas septembris 1632 inkvisitsiooni uurima Galilei juhtumit. Kuna inkvisitsiooni väitel oli Galilei 1616 lubanud enam mitte õpetada Mikołaj Koperniku vaateid, pidi ta oma vaadetest pärast teose ilmumist uuesti inkvisitsiooni ees aru andma. Vanusele ja põdurale tervisele viidates soovis Galilei istungi pidamist Firenzes. Urbanus VIII eesistumisel peetud istungil lükati Galilei ettepanek tagasi ja ta pidi tulema Rooma, kus Urbanus VIII lubas tal resideerida Toscana saatkonnas. 22. juunil 1633 inkvisitsiooni otsusega määrati Galilei määramata ajaks vangistusse ja ta pidi 3 aasta jooksul lugema korra nädalas seitset patukahetsuspsalmi. Galilei 5 teost lisati keelatud raamatute indeksisse, kuhu need jäid 1835.aastani. 10 kardinalist pooldasid 7 seda otsust ja karmimast karistusest päästis Galileid arvatavasti varasem tutvus valitseva paavstiga, samuti jäi inkvisitsiooni otsus paavsti allkirjaga kinnitamata. Karmile otsusele vaatamata asendati vanglakaristus kohe koduarestiga. Kuigi Urbanus VIII saatis hiljem põdurale Galileile oma õnnistuse, ei lubanud ta pärast Galilei surma rajada talle hauamonumenti.
Misjon
Urbanus VIII võttis vastu Konstantinoopoli patriarhi ja Kongo valitsejate saadikud.
Urbanus VIII lubas 1633 Jaapanis ja Hiinas misjoneerida kõikidel katoliku kiriku vaimulikel.
Ta saatis 1637 teatiinid Bijapuri Indias.
Kristlik eetika ja moraal
22. aprillil 1639 avaldatud bullas keelas ta indiaanlaste orjastamise Paraguays, Brasiilias ja Lääne-Indias.
Kanoniseerimised
Urbanus VIII sätestas 1634 kanoniseerimis- ja beatifikatsiooniprotsessi üksikasjad, keelates pühakuna või õndsana austada isikuid, keda kirik pole tunnustanud. Ta avaldas 14. märtsil 1625 dekreedi María de Ágreda nägemuste kohta.
Urbanus VIII kanoniseeris 4 isikut:
Urbanus VIII kuulutas õndsaks 37 isikut:
Ta kinnitas Gregorius XV poolt läbi viidud kanoniseerimised ja kinnitas 1625 Rosalia ja 25. oktoobril 1634 Martina austamise. 1627 tunnustas ta Roberto Bellarmino austamist (venerabilis). Ta lubas frantsisklastel austada Piacenza Konradit. Louis XIII palus paavstil uurida Lotringi Margareeta imetegusid.
Onupojapoliitika
Kaheldes sugulastele osutatud soosingu õigsuses, määras Urbanus VIII kahel korral ametisse komisjoni, mis pidi uurima tema otsuste õigsust kanooniliselt ja mõlemal juhul leidis komisjon, et paavst pole valesti käitunud.
Urbanus VIII vend Carlo Barberini sai 1627 Monterotondo hertsogiks. Carlo abiellus Costanza Magalottiga. Nende poeg Francesco Barberini sai 1623 kardinaliks ja 1632 asekantsleriks. Carlo poeg Taddeo Barberini abiellus Anna Colonnaga, kelle suguvõsast pärines paavst Martinus V. Taddeo sai kindraliks, pärast isa surma 1630 sai temast Monterotondo, Montelibretti ja Collalto hertsog
Carlo poeg Antonio Barberini sai 1627 kardinaliks, 1638 camerlengoks ja ta oli paavsti vägede komandör.
Urbanus VIII vend Marcello Antonio Barberini sai 1624 kardinaliks.
Carlo naisevend Lorenzo Magalotti sai 1624 kardinaliks.
Magalottide sugulane Francesco Maria Macchiavelli sai 1641 kardinaliks.
Kardinalide pühitsemised
Urbanus VIII pühitses oma valitsemisajal 74 kardinali 8 konsistooriumil. See oli suurim hulk ühe paavsti poolt pühitsetud kardinale pärast Paschalis II. Urbanus VIII ajal sai kardinaliks hilisem paavst Innocentius X. Tema ajal sai 1641 kardinaliks Jules Mazarin. Lisaks itaallastele said kardinalideks 5 prantslast, 4 hispaanlast, 1 sakslane, 1 poolakas ja 1 ungarlane. Ta rajas 6. oktoobril 1627 San Carlo ai Corso titulaarkiriku, asendades sellega San Carlo ai Catinari tiitli, kuid 5. septembril 1639 taastas endise tiitli.
Urbanus VIII kultuuriloos
pisi|Urbanus VIII. [[Pietro da Cortona maal]] 18. novembril 1626 pühitses Urbanus VIII ümberehitatud Püha Peetruse basiilika. Tema ajal ehitati Castelfranco, Palazzo Barberini, Barberini raamatukogu (Biblioteca Barberini), kuhu 1640 oli koondatud 6458 ladinakeelset koodeksit. Urbanus VIII käsul kindlustati Civitavecchia sadam, Monte Cavallo ja Sant' Angelo kindlus. Sant' Angelo kindluse varustamiseks kahuritega kasutati Panteonis olevat materjali, mille tõttu oli Roomas käibel väljend quod non fecerunt barbari, fecerunt Barberini (mida ei teinud barbarid, tegid Barberinid). Roomas taastati tema ajal Santa Martina kirik. Alates 1626 oli paavsti suveresidentsiks Clemens VIII poolt omandatud Castel Gandolfo. 1630 tegi Urbanus VIII palverännaku Gennazanosse. Pietro Berrettini dekoreeris paavsti käsul Santa Bibiana kabeli. Kardinalina käskis Barberini taastada Spoleto katedraali.
Ta oli Benedetto Castelli, Cavaliere Giovanni Baglioni, Nicolas Poussini, Athanasius Kircheri, Gian Lorenzo Bernini, Francesco Borromini ja Claude Lorraini patroon. Tema sõber oli teoloog Fra Dominicus Andrijasevic. Bartolommeo Gavantus pühendas talle 1628 oma teose "Thesaurus sacrorum rituum". Denis Pétau pühendas talle oma 1637 avaldatud teose. Urbanus VIII käsul koondati Thomas a Jesu kirjutised köidetesse.
6. detsembril 1629 määras ta Gregorio Allegri ametipostile Sixtuse kabeli kooris. Ta kinnitas Regia Accademia di Santa Cecilia privileegid, mille järgi ei tohi ühtki muusikateost avaldada ilma selle akadeemia akadeemikute loata. Samuti ei tohi ühtki muusikakooli rajada ilma akadeemia loata.
1624 keelas Urbanus VIII ekskommunikatsiooni ähvardusel nuusktubaka kasutamise kirikus ning keelas 30. jaanuaril 1642 avaldatud bullas "Cum Ecclesiae" ekskommunikatsiooni ähvardusel igaühel tuua tubakat ja nuusktubakat Sevilla peapiiskopkonna kirikutesse.
Tema palvel vabastas Hispaania kuningas Felipe IV 15. mail 1626 Napoli vanglast Tommaso Campanella.
Ta rajas 10. novembril 1625 kardinalide kolleegiumi arhiivi.
Ta rajas Tivoli relvatehase.
Ta kinnitas 1631 Sixtus V otsuse astroloogia hukkamõistmisest.
Ta kinnitas 10. juulil 1626 avaldatud bullas "Piis Christi fidelium" Mandri-Euroopas asuvatele iiri kolleegiumite privileegid. Ta rajas 1627 Urbanuse kolleegiumi (Collegio Urbano), millest sai järgnevatel sajanditel oluline institutsioon misjonäride ettevalmistamisel. Ta kinnitas 14. oktoobril 1627 Pedro de Continho poolt Lissabonis rajatud inglise kolleegiumi. Ta rajas 9. septembril 1629 Münsterisse akadeemia. Ta rajas 1636 Vatikani seminari (Seminario Vaticano).
Tema ajal eemaldati Sala Regias asunud ornamendid, mis kujutasid Aleksander III ja Friedrich I Barbarossa lepingu sõlmimist Veneetsias.
Pietro da Cortona ja Gian Lorenzo Bernini on teda kujutanud oma maalidel.
Legendid
Teose "Catholic Encyclopedia" andmetel olevat Urbanus VIII pärast tulemuste selgumist konklaavil palvetanud altari ees, kus ta soovis, et Jumal laseks tal ennem surra, kui et tema valitsemisaeg ei oleks kirikule meelepärane.
Surm
Urbanus VIII suri 29. juulil 1644 Roomas ja maeti Vatikani basiilikasse. Ta oli valitsenud 20 aastat 11 kuud ja 23 päeva, mis oli pikim valitsemisaeg pärast Aleksander III.
Külaküla
Külaküla on küla Hiiu maakonnas Hiiumaa vallas. Ta jääb Hiiumaa looderannikule. Kuni 2017. aasta haldusreformini kuulus küla Emmaste valda.
Külaküla piirneb põhjas Kitsa, kirdes Nurste, idas Leisu ja lõunas Prähnu külaga.
Nimi
Kohanimi on tekkinud kas lisanimest või talunimest, mille aluseks oli sõna "küla". Kohanime on esmamainitud 1726. aasta Läänemaa adramaarevisjonis kui Külla. 1913. aastal on mainitud Külla küla. Hiljem kandis asula nime Küla-küla küla ja 1977. aastast kannab asula praegust nime.
Ajalugu
Külaküla kuulus ajalooliselt Emmaste mõisa alla. 1726. aastal on mainitud Hagapäe vakuses talunikku Külla Laas. 1835. aastal said taluelanikud omale perekonnanimeks Lund.
Külaga oli aastatel 1977–1997 liidetud Prähnu.
Taristu
Küla läbib Emmaste–Luidja maanteelt algav külatee.
Kultuur
Kaitsealune Külaküla tuulik asub Külama külas. Külas on sündinud Vaino Väljas.
Karvane kadakkaer
Karvane kadakkaer (Cerastium tomentosum) on taimeliik nelgiliste sugukonnast kadakkaera  perekonnast.
Peeter Ulas
Peeter Ulas (7. aprill 1934 Tallinn – 15. detsember 2008) oli eesti graafik.
Elulugu
Ulas lõpetas Tallinna 10. Keskkooli 1952. aastal. Ta alustas oma kunstiõpinguid keraamika alal, kuid vahetas peagi ala ning lõpetas 1959. aastal ERKI graafikuna. Joonistas karikatuure, mida avaldati ka ajakirjas Pikker. Seejärel tegutses ta vabakutselise kunstnikuna.
Aastal 1963 asus ta õppejõuna tööle Tallinna Pedagoogilisse Instituuti, kus töötas üle 30 aasta: 1973. aastast dotsendi, 1992–1998 professori ja 1994–1998 TPÜ kunstiosakonna juhatajana.
Koos Herald Eelmaga viis Ulas eesti graafikas läbi uuendamise: joonistuse ja litotehnika valitsemine asendus eri graafilistes tehnikates (linoollõige, söövitus jne) otsingutega. Ulas ja Eelma olid oma teostega 1960. aastate teise poole ANK rühma estetismi eelkäijad. Legendaarseks said tema kõrgtrükigraafikas valminud teosed "Õhtu sadamas" (1962), "Suur kammeljas" (1963), "Magav laps" (1965) ja mitmed teisedki, milleta ei koostatud ühtegi toonast kaasaegse graafika näitust, mis esindasid Eestit väljaspool. Vähem kui kümne aastaga oli ta sisuliselt jõudnud tippu. 1968. aastal pälvis Peeter Ulas peapreemia I Tallinna graafikatriennaalil teosega "Ohver".
1970. aastatel võttis Ulase loomingus võimust sürrealistlik vaimsus. Kõige enam inspireerisid teda sellel perioodil linn üldisemas tähenduses, selle rütmid ja arhitektoonika ning Itaalia reisi muljed. Kunstnik avastas enda jaoks pehmelaki tehnika ning kombineeris seda embossinguga (värvita reljeeftrükk), klišeetrükiga jne. 1970. aastatel võitis tema looming juba üleüldise tunnustuse.
1980. aastatel järgnes suures formaadis tööde sari "Pidulik graafika". 1990. aastate lõpust muutus Ulase looming lakoonilisemaks ja samas värvikamaks. Oluliseks muutusid kompositsioon, rütm ja värv. Just selle perioodi sarjadega pälvis kunstnik 2004. aastal Eesti graafikale suunatud Eduard Wiiralti preemia. Ulase looming oli veenvalt isikupärane, salapärane ning filosoofiline.
Ta oli üks silmapaistvamaid Friedrich Reinhold Kreutzwaldi loomingu illustreerijaid. Kreutzwaldi muinasjutu "Paristaja-poeg" kujundamise eest pälvis ta Jaan Jenseni preemia (1987).
Isiklikku
Peeter Ulase abikaasa oli Concordia Klar. Nende tütar on Maria-Kristiina Ulas. Tema õde Aime Ulas (1937–2012) oli moekunstnik.
Johannes Duns Scotus
Johannes Duns Scotus (umbes 1266 – 8. detsember 1308) oli kõrgkeskaja teoloog ja filosoof, keda peetakse koos William Ockhami ja Aquino Thomasega üheks oma ajastu prominentseimateks mõtlejaks.
Ta oli üks tähelepanuväärsemaid frantsiskaanide teolooge ning tema järgi on nimetatud skolastika vorm skotism.
Teda tuntakse ka nimega Doctor Subtilis ('peen õpetaja'), sest ta ühendas leidlikult eri vaatepunkte. Ingliskeelne sõna dunce ('puupea', 'lollpea') tuleb tema kui juuksekarva lõhki ajava skolastiku järgijatele 16. sajandi humanistide poolt antud nimest Duns disciple.
Nimi
Duns on tema perekonnanimi, mis langeb kokku tema arvatava koduküla nimega. Scotus on lisanimi, mis tähendab 'šotimaalane'.
Elu
Duns Scotuse elu kohta on vähe teada. Ta sündis arvatavasti Dunsis, Berwickshire'is Šotimaal mõne miili kaugusel Inglismaa piirist. Täpne sünniaeg ei ole teada; ordineerimise aja järgi oletatakse, et ta sündis ajavahemikus 23. detsember 1265 kuni 17. märts 1266 (Lincolni piiskop oli eelmise rühma preestreid ordineerinud Wycombe'is 23. detsembril 1290 ning arvatavasti ordineeriti Duns Scotus niipea, kui ta saanud 25-aastaseks, mis oli preestri miinimumvanus). Poisina liitus ta frantsisklastega; ordu saatis ta (millalgi 1280ndatel, tõenäoliselt 1288) Oxfordi ülikooli õppima. Ta õppis algul filosoofiat, seejärel teoloogiat. 17. märtsil 1291 ordineeriti ta preestriks Northamptonis frantsisklaste Saint Andrew' kloostris Inglismaal. Õppeaastal 1298/99 kommenteeris ta Petrus Lombarduse "Sententiae" kaht esimest raamatut. Tõenäoliselt lõpetas ta õpingud Oxfordi ülikoolis 1301. aastal. Aastal 1300 oli ta veel Oxfordis, sest ta osales seal 1300 või 1301 toimunud disputatsioonis, olles loengud Petrus Lombarduse "Sententiae" kohta juba lõpetanud. Kui frantsisklaste ordu Inglismaa provintsiaal esitas 26. juulil 1300 Lincolni piiskopile John Dalderbyle 22 nime pihi vastuvõtmise loa saamiseks, oli Duns Scotus nende hulgas. Ta ei saanud aga Oxfordis magistriks, sest provintsiaal saatis ta (tõenäoliselt 1302. aastal ) prestiižsemasse Pariisi ülikooli, kus ta pidi teist korda "Sententiae" üle loenguid pidama.
Duns Scotus hakkas Pariisis "Sententiae" üle loenguid pidama, tõenäoliselt järjekorras I, IV, II ja III raamat. Paavst Bonifatius VIII ja Prantsusmaa kuningas Philippe IV olid tülis kiriku omandi maksustamise asjus. Juunis 1301 (või 1303 ) kuulasid kuninga emissarid Pariisi frantsisklased üle; Duns Scotus ja teised paavsti pooldajad (neid oli peale Duns Scotuse veel 80 ja nad moodustasid pisut üle poole Pariisi frantsisklastest), sealhulgas Duns Scotus, pidid kolme ööpäeva jooksul Prantsusmaalt lahkuma. Arvatavasti tegutses ta seejärel Oxfordis. Millalgi pärast Oxfordi õpingute lõpetamist pidas ta loenguid ka Cambridge'i ülikoolis. Duns Scotus sai Pariisi tagasi minna 1304. aasta sügisel, kui uus paavst Benedictus XI oli Philippe'iga rahu teinud (Bonifatius suri oktoobris 1303 ja kuningas lubas pagendatutel tagasi tulla ). Ta lõpetas Pariisi õpingud ja sai magistriks tõenäoliselt 1305. aasta alguses. Kahe aasta jooksul pärast magistriks saamist (1306–1307) pidas ta loengute seeria kvodlibetaalsete küsimuste üle. Ordu läkitas ta seejärel frantsiskaani kooli Kölnis (oletatavasti alustas ta tööd oktoobris 1307 ); teadaolevalt oli ta 1307. aastal seal lektor. Ta suri Kölnis 1308. aastal; traditsiooniliselt peetakse surmakuupäevaks 8. novembrit.
Ta on maetud Kölni frantsiskaanide kirikusse. Tema sarkofaagile on ladina keeles kirjutatud "Scotia me genuit. Anglia me suscepit. Gallia me docuit. Colonia me tenet." ('Šotimaa sünnitas mu. Inglismaa äratas mu. Prantsusmaa õpetas mind. Köln hoiab mind.')
Paavst Johannes Paulus II kuulutas Duns Scotuse 20. märtsil 1993 õndsaks.
Teoloogia
Tähtsaim osa Duns Scotuse teoloogias oli Maarja pärispatuta eostamise kaitsmine. Tema ajal oli see väga kuum arutlusteema. Maarja pärispatuta eostamise tähtpäeva oli idakirikutes tähistatud juba 7. sajandist alates ning seda tähistati ka paljudes piiskopkondades Läänes, aga seda ei olnud teoloogiliselt põhjendatud, sest sellel ei olnud piibellikku alust. Üldine arvamus oli, et pärispatuta eostamine oli vajalik ning sobilik, kuid ei sobinud kokku arusaamaga, et inimene võib pärispatust vabaneda vaid läbi Kristuse vere. Lääne suurimad filosoofid ja teoloogid olid asjas eriarvamustel ning tundub, et isegi Aquino Thomas oli selle doktriini vastu, ehkki paljud tomistid seda ei tunnista. Canterbury Anselm ütles aga selle kohta "potuit, decuit, ergo fecit" – Jumal oli võimeline selleks, see oleks olnud kohane, seega ta tegi seda. Duns Scotus vormis argumendi järgmiselt: Maarja vajas vabastust oma pattudest nagu ka kõik muud inimesed, aga ta sai Jeesuse ristilöömisega tulnud vabastuse varem kui teised, nii oli võimalik tema patuta eostamine.
Sama argument kordub paavst Pius IX entsüklikas. Paavst Johannes XXIII soovitas Duns Scotuse teoste lugemist ka kõikidele tänapäeva teoloogiaõppijatele.
Loogika
Duns Scotus oli üks mõjukamaid keskaegseid loogikuid.
Tema loogikakirjutiste autentsus kahtluse alla seatud ning on avastatud, et mõned varem talle omistatud loogika- ja metafüüsikaalased teosed kuuluvad teistele autoritele. Ses suhtes tekkis kahtlusi juba paarisaja aasta jooksul pärast Duns Scotuse surma, kui 16. sajandi loogik Jacobus Naveros märkas vastuolusid nende tekstide ja Duns Scotuse Sententiae-kommentaariumi vahel. See pani Naverose kahtlustama, et võib-olla ei kirjutanud Duns Scotus loogikast üldse. Ka selgus ju, et "Küsimused "Esimese analüütika" kohta" olevat ekslikult Duns Scotusele omistatud.
Tänapäeval on kindlaks tehtud vaid neli Duns Scotuse autentset loogikateksti: kommentaarid Porphyriose sissejuhatusele Aristotelese "Kategooriatele", "Tõlgendamisest" (kahes versioonis) ning "Sofistilistest ümberlükkamistest". Neid tekste nimetatakse parva logicalia ning arvatavasti ongi need kirjutatud selles järjekorras. Kõik need pärinevad umbkaudu 1295. aastast, mil Scotus lähenes 30. eluaastale ning töötas Oxfordis.
Teisesed intentsioonid
Scotuse järgi rajanevad teisesed intentsioonid asjade omadustel nii, nagu asjadest saadakse aru ja asjad on arus. Intentsioonidest räägib Scotus kõigepealt loogikakommentaarides, kus intentsioone esitatakse mõistetena, mis põhinevad asjadel, mida vaadeldakse nende tunnetatava olemise järgi, ja mis saadakse siis, kui aru reflekteerib iseennast. Intentsioonidest on juttu ka "Sententside" kommentaaris, kus ta nimetab neid asjade kokkupanemise ja võrdlemise akti juurde kuuluvateks mõistuslikeks suheteks. Teiseseid intentsioone ja mõistuslikke suhteid mainitakse ka "Küsimustes "Metafüüsika" üle", kus jõutakse nende käsitlemisega kõige kaugemale.
Mägi-kadakkaer
Mägi-kadakkaer (Cerastium alpinum) on taimeliik nelgiliste sugukonnast kadakkaera  perekonnast.
Johannes Duns Scotus
Teisesed intentsioonid
Porphyriose "Isagoge" kommentaaris nimetab Scotus teiseseid intentsioone esmase intentsiooni asjades olevateks aktsidentsideks: "et universaalid on teisesed intentsioonid, on nad esimese intentsiooni asjade aktsidentsid". (Ka teiseste intentsioonide definitsioonid on esimese intentsiooni asjade aktsidentsid: "Teise küsimuse kohta tuleb öelda, et see ["inimene on universaal"] on tõene sel viisil, nagu äsja öeldud, see aktsidents on asjas, sest sel viisil on intentsiooni definitsioon asjas.") Otseselt ei selgu, kas teisesed intentsioonid on vaimus olevates asjades või vaimuvälise maailma asjades, kuid sellest, kuidas Scotus eristab ühise termini (näiteks "inimene") tähenduse vaatlemise viise, on näha, et jutt on vaimus olevatest asjadest. Seda võib vaadelda kolmel moel. "Tuleb siiski teada, et tõelist loomust tähistava ühise termini tähistatavat võib vaadelda kolmel moel. Ühel moel suposiitides olemise järgi, mida nimetatakse tema materiaalseks olemiseks, ja niimoodi on temas ühised aktsidentsid. Teisel moel vaadeldakse teda absoluutselt, missusliku olemise järgi, ja nii on temas olemuslikud predikaadid. Kolmandal moel haarab aru teda intelligiibli vormi läbi, mis on tunnetatav olemine, ja nii on temas intentsioonid. Sest aru, mis vaatleb inimese loomust ühena paljudes ja paljude kohta [öeldavana], paneb mingi nõnda vaadeldud loomusest leitud omadus põhjustama intentsiooni; ja selle põhjustatud [intentsiooni] omistab ta sellele loomusele, mille oma on omadus, millest ta on võetud." Esiteks, "materiaalse olemise" järgi, mis tal on suposiitides (indiviidides, kelle kohta ta käib); "inimene" tähistab indiviide. Niimoodi vaadeldud asjade juurde kuuluvad "ühised aktsidentsid", nagu näiteks valge olemine ja pikk olemine, mis nähtavasti vastanduvad individualiseeritud aktsidentsidele (Sokratese valgesus, Platoni pikakasvulisus). Teiseks, missusliku olemise ehk olemuse järgi; nii vaadeldud loomuse juurde kuuluvad olemuslikud atribuudid, näiteks mõistusega elukas või substants olemine. Kolmandaks, kui miski, millest aru aru saab; tänu intelligiiblile speetsiesele ehk intelligiiblile vormile esitub vaimuväline asi arule millenagi, millel on tunnetatav olemine, st olemine, mis on sellel, mida vaadeldakse arusaamise objektina. Teisesed intentsioonid kuuluvad niiviisi vaadeldud asjadele.
Mägi-kadakkaer
See taim on Eestis arvatud I kaitsekategooriasse (seisuga 2008).
Johannes Duns Scotus
Teisesed intentsioonid
Aru moodustab teisesed intentsioonid kolmes staadiumis. Kõigepealt vaatleb aru mingit olemust, näiteks inimese olemust, mitte nii, nagu ta on üksikutes inimestes, ega nii, nagu ta iseenesest on, vaid üldise mõistena, mida saab preditseerida paljude asjade kohta. Seejärel leiab ta üldise mõistena vaadeldud inimese olemusest mingi omaduse, näiteks olla preditseeritud paljude asjade kohta, ja see paneb aru põhjustama teisest intentsiooni, näiteks intentsiooni 'üldine'. Lõpuks omistab aru selle intentsiooni olemusele, millel on omadus olla preditseeritud paljude asjade kohta.
Mägi-kadakkaer
Taksonoomia
Eristatakse kolme alamliiki.
Johannes Duns Scotus
Teisesed intentsioonid
Scotuse õpetus olemuse vaatlemisest kolmel viisil järgib traditsiooni, mille järgi olemust saab vaadelda nii, nagu ta on vaimuvälises maailmas indiviidina, nii, nagu ta on iseeneses, ja nii, nagu ta on vaimus universaalina. See õpetus sai alguse uusplatonistide Aristotelese-kommentaaridest, jõudis ladinakeelsete autoriteni Avicenna kaudu ning oli 14. sajandi esimestel kümnenditel üldlevinud. Seda toetasid ühel või teisel kujul teiste seas Albert Suur, Aquino Thomas, Hendrik Gentist, Egidio Roomast, Godefroid Fontainesist ja Simon Favershamist. See õpetus võimaldab eristada, kuidas universaal on vaimuvälises maailmas ja kuidas ta on arus. On asi, mille kohta universaali preditseeritakse, ja on üldine mõiste, mida selle asja kohta preditseeritakse. Asi, mille kohta universaali öeldakse, on olemus, mis pole iseenesest üksik ega üldine. Üldisuse annab sellele olemusele aru. Scotus räägib materiaalsest, missuslikust ja tunnetatavast olemisest. (Genti Hendrik nimetab neid loomuse, olemuse ja mõistuse olemiseks. Ka tema seostab neid kolmesuguste atribuutidega. Olemuslikud omadused kuuluvad olemusliku olemise järgi vaadeldavate asjade juurde. Indiviidide aktsidentsid kuuluvad materiaalse olemuse järgi vaadeldud asjade juurde. Mõistusolevatena vaadeldud asjade juurde kuuluvad aktsidentsid, mida omistatakse millelegi kui vaimus olevale: "Niisiis tuleb aru saada, et mis tahes asja missuse ja loomuse kohta saab olla kolmesugune tõene arusaamine ... nii nagu ka [millelgi] on olemises kolm viisi. Üks on tal nimelt loomuse olemine väljaspool [vaimu] asjades, teine aga mõistuse olemine, kolmas aga olemuse olemine. Sest elukas võetuna koos oma aktsidentsidega singulaarides on loomulik asi, võetuna aga koos oma aktsidentsidega hinges on mõistuse asi, võetuna aga iseenda järgi on olemuse asi...") Scotuse õpetuse eripära on see, et ta rõhutab aru rolli teiseste intentsioonide moodustamisel.
Mägi-kadakkaer
Levik
Liik on levinud põhjapoolkera arktilises vöötmes: Põhja-Euroopas, Kanadas, Gröönimaal. Meile lähimad leiukohad on Karjalas. Eestis on ainus leiupaik Lasnamäe klindineemikul.
Kasutamine
Mägi-kadakkaera kasvatatakse õrna ja paljulillelise välimuse tõttu kiviktaimlates.
Johannes Duns Scotus
Teisesed intentsioonid
Scotus väidab, et teisesed intentsioonid kuuluvad millegi juurde, kui seda vaadeldakse, just nagu aru haaraks seda intelligiibli speetsiese läbi, ja kui midagi niiviisi vaadeldakse, siis öeldakse, et sellel on tunnetatav olemine. Loogikakommentaarides Scotus ei selgita, mida ta sellega silmas peab, et asja vaadeldakse kui midagi, millest aru saadakse; see ei kuulu loogika, vaid psühholoogia alla. Asi vaadelduna kui miski, millest aru saadakse, on Scotuse järgi mõiste, ja niisuguste mõistetega loogika tegelebki. Scotus võtab omaks Aristotelese õpetuse, et teadja ja see, mida teatakse, on sama: kui midagi teatakse, siis see saab teadjaga samaseks ning on teadjas kohal. Abstraktiivse arulise teadmise ehk arusaamise puhul, on asi, millest aru saadakse, arus kohal intelligiibli speetsiese kaudu. See on reaalne kvaliteet, mille tekitab fantasmi ehk tajutava kujundi ja aktiivse intellekti üheaegne toime. Viimased vajutavad potentsiaalsesse intellekti intelligiibli speetsiese. Selle speetsiese kaudu saab objekt arule kohalolevaks ning omandab erilist liiki olemise, mis erineb nii vaimuvälise asja reaalsest olemisest kui ka arus kohal oleva speetsiese reaalsest olemisest. Seda olemist nimetatakse tunnetatud olemiseks ehk objektiivseks olemiseks, ja niisugune olemine on millelgi siis, kui seda vaadeldakse arusaamise objektina. Kui millestki aru saadakse, siis ta saab arule kohalolevaks puhtintentsionaalse objektina; tõsi küll, intentsionaalne objekt saab tekkida ainult tänu reaalse speetsiese tekitamisele fantasmi ja aktiivse intellekti poolt. See arusaam erineb Aquino Thomase arusaamast: Thomase järgi tekitab mõiste arusaamise akt. Scotuse järgi ei tekita aru aru saades midagi, vaid leiab oma objekti eest intelligiibli speetsiese kaudu antuna. Scotus eristab intelligiiblit speetsiest, arusaamise akti objekti ning tegelikku arusaamist ennast. Intelligiibel speetsies on reaalne kvaliteet vaimus, arusaamisakti reaalne ots; speetsiese kaudu saab asi, millest aru saadakse, arule kohalolevaks intentsionaalselt (mitte reaalselt), objektina. Objekt on asi, millest aru saadakse, vaadelduna niivõrd, kui temast aru saadakse, ja niivõrd, kui ta on arus; tal on intentsionaalne, objektiivne ehk tunnetatav (mitte reaalne) olemine, ja ta on arusaamise akti intentsionaalne ots. Arusaamise akt on arus olev reaalne kvaliteet, ja Scotus samastab seda sisemise sõnaga, millest Augustinus räägib. Scotus möönab, et terminid "mõiste" ja selle sünonüüm "intentsioon" on ekvivooksed, sest neid saab kasutada nii objekti ehk arus intentsionaalselt kohaloleva asja kui ka arusaamise akti tähistamiseks: "Mõisteks nimetan seda, mis arusaamise akti piiristab. ... Aga nii nagu intentsiooni öeldakse ekvivookselt objekti ja akti kohta, nii ka mõistet."