cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sisaki lahing
Taust
Nii Osmanite riigi kui ka Habsburgide monarhia keskvõimud olid pärast mitmeid kampaaniaid Ungari ja Moldova maadele ning pärast neljakordset 1547. aasta vaherahu uuendamist teineteisega üsna vastumeelsed sõdima, kuid laiaulatuslikke rüüsteretki korraldati teineteise territooriumitele: ebaregulaarne Osmanite kergeratsavägi akindži oli Habsburgide Ungarisse arvukalt rüüsteretki korraldanud ja teisest küljest julgustati uskokke (Balkani Habsburgide-meelsed ebaregulaarsed sõdurid Aadria mere idarannikul) korraldama rüüsteretki Osmanite territooriumile Balkanil. Hoolimata vaherahust jätkusid kokkupõrked ka Horvaatia piiril. Horvaatia-Osmanite piir kulges Koprivnica ja Virovitica vahelt Sisakini, sealt läände Karlovaci, lõunasse Plitvice järvedeni ja edelasse Aadria mereni. Horvaatial oli tol ajal vaid 16 800 km² vaba territooriumi ja u. 400 000 elanikku.
Kuigi selle tugevus oli ammendunud pidevate piirikonfliktide tõttu, suutsid Horvaatia kindluslinnad 16. sajandi lõpul Osmanite vägesid vaos hoida. Sel perioodil olid Osmanite Bosnia väed teinud mitmeid katseid vallutada suuri kindluseid ja linnu piki Una ja Sava jõge. 26. oktoobril 1584 said väiksemad Osmanite üksused lüüa Slunji lahingus ja 6. detsembril 1586 Ivanić-Gradi lähedal. Kuid Osmanite rüüsteretked ja rünnakud kasvasid ja Horvaatia aadel võitles ilma Habsburgide toeta.
Uskokkide rünnak Krka sandžakile vihastas piirkonna Osmanite rahvast ja ametnikke. Krka sandžakkbei Ibrahim läks Istanbuli pidama kõnelusi kõrgete ametnikega. Ta soovis uskokkide tekitatud kahju hüvitamist. Osmanite ametnikud küsisid Veneetsia suursaadikult Istanbulis selle teema kohta teavet. Sest Osmanid olid seisukohal, et uskoki rüüstajad on Veneetsia vabariigi alamad. Kuid Konstantinoopoli bailo lükkas süüdistuse tagasi ja ütles, et uskokid on Saksa-Rooma riigi alamad. Ibrahim palus, et ahidnâme kohaselt kirjutataks Saksa keisrile kiri uskokkide tekitatud kahju kohta. Osmanite suurvesiir andis Bosnia ejaletis äsja ametisse nimetatud Telli Hasan Paşale ülesande seda küsimust uurida. Arhiividest ei ole leitud ühtki Saksa-Rooma riigile kirjutatud kirja Krka rüüsteretke kohta. Sõltumata sellest, kas kiri saadeti või mitte, oli selge, et Osmanid ei leidnud kedagi, kes sel teemal kõneleks ja peagi asusid nad valmistuma sõjaks, et uskoki rüüstajatele ja nende toetajatele kätte maksta.
Eeldus
1591. aasta augustis ründas Osmanite Bosnia ejaleti beilerbei ja vesiir Telli Hasan Paşa ilma sõda kuulutamata Horvaatiat ja jõudis Sisakini, kuid löödi pärast neli päeva kestnud võitlust tagasi. Horvaatia ban Tamás Erdődy alustas vasturünnakut ja vallutas suure osa Moslavina piirkonnast. Samal aastal käivitas Hasan Paşa veel ühe rünnaku, vallutades Una jõe ääres Ripači linna. Need rüüsteretked sundisid Erdődyt kutsuma 5. jaanuaril 1592 Zagrebis kokku Horvaatia parlamendi koosoleku ja kuulutama riigi kaitsmiseks välja üldise ülestõusu. Need Hasan Paşa juhitud piirkondlike Osmanite vägede tegevused näivad olevat vastuolus Konstantinoopolis asuva Osmanite keskvalitsuse huvide ja poliitikaga, ja pigem tänu vallutuseesmärkidele ja organiseeritud rüüstamisele sõjalaadsete Bosnia sipahide poolt, kuigi võib-olla ka ettekäändel teha lõpp uskokkide röövretkedele ejaletti, kuna kaks riiki sõlmisid varem 1590. aastal üheksa-aastase rahulepingu.
thumb|left|Tänapäevane kujutus 1592. aastal gazi Hasan-paša Predojevići juhitud Ejalet-i Bosna Osmanite provintsivägede edukast rünnakust Habsburgide Horvaatia kindluslinnale Bihaćile (Bihka).
1592. aasta juunis vallutas Hasan Paşa Bihaći ja suunas oma väed teist korda Sisaki suunas. Bihaći langemine põhjustas Horvaatias hirmu, kuna see oli aastakümneid piiril seisnud. Hasan Paşa vallutas ja põletas 19. juulil 1592 edukalt ka bani sõjaväelaagri Brestis, mille Erdődy mõni kuu varem Petrinja lähedale ehitas. Laagris oli u. 3000 meest, samas Osmanite vägedes oli u. 7–8000 meest. 24. juulil alustasid Osmanid Sisaki piiramist, kuid lõpetasid selle pärast 5-päevast võitlust ja suuri kaotusi, jättes Turopolje piirkonna laastatuna. Need sündmused julgustasid keisrit rohkem pingutama, et peatada Osmanid, kelle tegevuse talv peatas.
Lahing
1593. aasta kevadel kogus beilerbei Telli Hasan Paşa Petrinjas suure armee ja ületas 15. juunil taas Kupa jõe ning alustas kolmandat rünnakut Sisakile. Tema Bosnia Osmanite armee koosnes u. 12 000-16 000 sõdurist Klisi, Lika, Zvorniki, Hertsegoviina, Požega ja Cerniki sandžakkidest. Sisakit kaitses kõige rohkem 800 meest Matija Fintići, kes suri 21. juunil, ja Blaž Đuraki juhtimisel, mõlemad Kaptolist, Zagrebi katoliku piiskopi asukohast. Linn oli tugeva suurtükitule all ja abipalve saadeti Horvaatia banile. Austria kindralkoloneli Ruprecht von Eggenbergi, ban Tamás Erdődy ja kolonel Andreas von Auerspergi juhitud abiväed saabusid Sisaki lähedale 21. juunil. Neid oli u. 4000–5000 ratsa- ja jalaväelast. Mustafa Naîmâ jutustab, et pärast lahingueelsete ettevalmistuste tegemist käskis Hasan Paşa gazi Hodža Memi Beyl, tuntud väejuhi Sarhoš Ibrahim Paşa isal, ületada jõgi ja uurida vaenlase vägesid. Ta teatas, et lahing lõppeb hävinguga, kuna Habsburgidel oli nii suur jõud (tõenäoliselt viidates selle suuremale hulgale relvadele ja laskemoonale). Naîmâ jutustab ka, et pärast sellest kuulmist vastas kartmatuks väejuhiks peetud Hasan Paşa, kes juhtus just sel hetkel malet mängima, talle karmilt: "Neetud sina, põlastusväärne armetu! karda numbreid: kao minu silmist!", ja istus siis hobuse selga ning asus mobiliseerima Osmanite vägesid üle sildade, mille ehitamist ta oli varem käskinud.
22. juunil kella 11 ja 12 vahel ründasid Erdődy ja Auerspergi väed Osmanite positsioone eesotsas Horvaatia husaaridest ja jalaväest Erdődy armeega. Esimese rünnaku lõi Osmanite ratsavägi tagasi. Seejärel ühinesid rünnakuga kolonel Auerspergi sõdurid, neile järgnesid Eggenbergi ja teiste komandöride mehed, sundides Osmanid tagasi Kupa jõe poole. Hasan Paşa armee aeti Odra ja Kupa jõe vahelisse nurka, kusjuures silla üle Kupa võtsid Karlovaci sõdurid. Sisaki garnison Blaž Đuraki juhtimisel ründas ülejäänud Osmanite vägesid, mis Sisakki piirasid. Kahe kristliku armee tiiva vahele jäädes sattusid Osmanid paanikasse ja alustasid kaootilist taganemist, püüdes ujuda üle Kupa jõe ja jõuda oma laagrisse. Armee põhiosa koos enamiku komandöridega kas tapeti või uppusid jõkke.
thumb|right|[[Telli Hasan Paşa saatuslik ratsavägi Sisaki lahingu ajal 1593. aastal]]
Lahing kestis umbes ühe tunni ja lõppes Osmanite täieliku lüüasaamisega. Predojević (Nikola Predojević on Telli Hasan Paşa originaalnimi) ei elanud lahingut üle. Tapetud või Kupasse uppunud Osmanite komandöride hulgas olid Hertsegoviina sandžaki sultanzade Mehmet Bey, Pakrac-Cernica sandžaki Džafer Bey, samuti Hasani vend, Zvorniki sandžaki Arnaud Memi Bey ja Požega sandžaki Ramazan Bey. Lika sandžaki Ibrahim Beyl õnnestus põgeneda. Osmanite kogukaotus oli u. 8000 tapetut või uppunut. Kristlaste armee hõivas 2000 hobust, 10 sõjalippu, Osmanite jäetud falkonetid ja suurtükimoona. Kristlaste armee kaotused olid kerged; ertshertsog Ernstile 24. juunil 1593 edastatud Andreas von Auerspergi aruandes mainitakse tema vägedes hukkunuid vaid 40–50.
Tagajärjed ja tähendused
thumb|right|Maal Sisaki lahingust, Hans Rudolf Miller Kristlik Euroopa rõõmustas suurejooneliste teadete üle Sisaki võidu kohta. Paavst Clemens VIII kiitis kristlikke sõjaväejuhte, saates ban Erdődyle tänukirja, samas kui Hispaania kuningas Felipe II nimetas Erdődy Püha Päästja ordu rüütliks. Zagrebi piiskopkond ehitas võidu mälestuseks Greda külla Sisaki lähedal kabeli ja piiskop määras, et Zagrebis peab igal 22. juunil toimuma tänumissa. Hasan Paşa kuub anti Ljubljana toomkirikule. Sisaki garnisoni komandör Blaž Đurak sai Horvaatia parlamendilt võidu panuse eest autasu.
Sõja ajal suutsid Osmanid Sisaki vallutada. 24. augustil 1593 kasutasid Osmanid suure armee puudumist Sisaki lähedal, mida kaitses 100 sõdurit. Tugeva kahuritulega õnnestus neil müürid läbi murda ja 30. augustil kindlus alistus. 10. septembril 1593 vallutati Sisak Osmanite poolt, keda juhtis Rumeli beilerbei Mehmed Paşa. 11. augustil 1594 Osmanite garnison põgenes ja süütas kindluse põlema. Pikk sõda lõppes Zsitvatoroki rahuga 11. novembril 1606, mis oli esimene märk Osmanite Kesk-Euroopasse laienemise mahasurumisest ja piiri stabiliseerumisest pooleks sajandiks. Sise-Austria koos Steiermargi, Kärnteni ja Kraini hertsogkondadega jäi Osmanite kontrolli alt vabaks. Horvaatia suutis ka oma iseseisvuse edasiste Osmanite sissetungide eest säilitada ja saavutas rahulepingu järgi mõningaid territoriaalseid edusamme, nagu Petrinja, Moslavina ja Čazma. Samuti on oluline märkida, et pärast esimest suurt Osmanite lüüasaamist Loode-Balkanil hakkasid riigi õigeusklikud alamad, eriti serblased ja valahhid (kes olid olnud lojaalsed ja sõjaliselt kasulikud) kaotama usku oma moslemitest isandatesse ja hakkasid aeglaselt üle minema Habsburgide poolele, emigreerudes Osmanite kontrolli all olevatelt maadelt Habsburgide omadele või isegi mässades Osmanite vastu oma territooriumil (Banaadi ülestõus).
thumb|right|280px|Vana Horvaatia kaart lahingu ajast
Pärand
Kuna lahing toimus Horvaatia territooriumil ja põhiosa kristlastest kaitsjatest olid Horvaatia sõdurid, on võit sellest ajast peale mänginud suurt rolli Horvaatia ajalookirjutuses. Horvaatia valitsus andis 1993. aastal välja mälestusmargi nimega "Võit Sisakis". Traditsiooniline Zagrebi toomkiriku väikese kella helistamine kell kaks pärastlõunal on lahingu mälestuseks, sest Zagrebi piiskop oli see, kes kandis suurema osa Sisaki kindluse kuludest.
Kuna võitlejad naabrusest Krainist tugevdasid kaitsjaid, on lahing ka osa Sloveenia traditsioonist. 22. juunil 1993 andis Sloveenia vabariik Sisaki lahingu 400. aastapäeva tähistamiseks välja kolm mälestusmünti ja postmargi. 1943. aastani viis Ljubljana katoliku kirik läbi iga-aastase mälestusjumalateenistuse, milles ametit pidav preester kandis Hasan Paşat kujutavat mantlit.
Markus Villig
pisi|Markus Villig 2018. aastal [[Lissabon|Lissabonis Web Summitil]] Markus Villig (sündinud 17. detsembril 1993) on eesti ettevõtja ja tehnoloogiaettevõtte Bolt kaasasutaja ning tegevjuht.
2022. aasta septembris hindas Äripäev tema vaara väärtust 1,1 miljardile euro suuruseks. Aasta varem oli Villigu vara hinnatud 694 miljonile eurole.
Haridus
Markus Villig alustas oma haridusteed 2001. aastal Tallinna Inglise Kolledžis. 2013. aastal lõpetas ta Tallinna Reaalkooli, misjärel suundus edasi õppima Tartu Ülikooli arvutiteaduse instituuti, kus alustas bakalaureusekraadi õpinguid.
Isiklikku
Tema vend on Bolti kaasasutaja Martin Villig.
Parandamatu varas
paremal|pisi|291x291px|[[Hans von Tübingeni Ristilöömine, mis näitab püha Dismast ehk patukahetseja varast Kristuse paremal pool (pildil vasakul), ja Gestast, parandamatut varast Kristuse vasakul pool koos kuradiga. Teised kujutatud on Õnnistatud Neitsi Maarja, apostel Johannes ja kolm Maarjat (Püha Maarja Kleofas, Püha Maarja Salome ja Püha Maarja Magdaleena).]] Parandamatu varas on mees, keda on kirjeldatud Uue Testamendi jutustuses Jeesuse ristilöömisest. Evangeeliumi jutustuses lüüakse Jeesuse kõrval risti kaks kurjategijat. Kahes esimeses evangeeliumis (Matteus ja Markus) ühinevad nad mõlemad rahvahulgaga, et teda mõnitada. Luuka evangeeliumi versioonis aga mõnitab üks Jeesust, et ta ei päästa ennast ja neid, teine (tuntud kui patukahetseja varas) palub armu.
Apokrüüfsetest tekstidest on parandamatule vargale antud nimi Gestas, mis esimest korda esineb Nikodeemuse evangeeliumis, samal ajal kui tema kaaslast nimetatakse Dismaseks. Kristlik traditsioon väidab, et Gestas oli Jeesuse vasakul ristil ja Dismas Jeesuse paremal. Jacobus de Voragine'i "Kuldlegendis" on parandamatu varga nimi Gesmas. Vastupidi heale vargale nimetatakse mõnikord parandamatut varast "halvaks vargaks".
Apokrüüfne araabia varajane evangeelium viitab Gestasele ja Dismale vastavalt kui Dumachus ja Titus. Traditsiooni kohaselt, mida on nähtud näiteks Henry Wadsworth Longfellow' poeemis "Kuldne legend" oli Dumachus üks röövlitest, kes ründasid Egiptusse rännakul püha Joosepit ja püha perekonda.
Loo kõige varasemaks versiooniks loetakse seda, et Markuse evangeeliumis tavaliselt dateering umbes 70. aastal pKr. Autor ütleb, et kaks bandiiti löödi risti koos Jeesusega, üks kummalgi pool teda. Möödasõitjad ja ülempreestrid mõnitavad Jeesust, et too väitis end olevat Messias, kuid ei suuda siiski ennast päästa, ning kaks koos temaga risti löödut ühinevad. (Markus 15:27–32) Mõned tekstid sisaldavad viidet Jesaja raamatule, viidates sellele kui ennustuse täitumisele (Isaiah 53:12 : "Ja ta ... loeti üleastujate hulka"). Umbes 85. aastal kirjutatud Matteuse evangeelium kordab samu üksikasju. (Matteus 27:38–44)
Luuka evangeeliumi versioonis on aga umbes 80–90 üksikasjad erinevad: üks bandiitidest noomib teist Jeesuse mõnitamise eest ja palub Jeesusel teda meeles pidada, „kui sa tuled oma kuningriiki”. Jeesus vastab, lubades talle, et ta on temaga samal päeval paradiisis. (Luukas 23:33–45) Traditsioon on andnud sellele kurjategijale kahetseva varga ja teisele karistamatu varga nime.
Ka Johannese evangeeliumis, mis arvati olevat kirjutatud 90–95 pKr, öeldakse, et Jeesus löödi risti koos kahe teisega, kuid selles kirjelduses ei ole neid kirjeldatud ega neist ei räägita. (John 19:18–25)
Filipiinide kõnepruuk
Filipiinide katoliiklaste seas hüütakse seda nime rahvapäraselt kui Hudas, Barabas, Hestas!, termin, mida kutsutakse pettumuse või karistuse hüüatuseks, mainides Gestast koos Juudas Iskarioti ja Barabbasega. See fraas saavutas tähelepanu 1973. aasta filipiinlaste telesarjas John En Marsha (1973–1990), kus näitleja Dolphy mängis koos näitlejannade Nida Blanca ja Dely Atay-Atayaniga. Seda populariseeris koomik Chichay.
Jaanuariülestõus (1863)
Jaanuariülestõus (poola keeles powstanie styczniowe, leedu keeles 1863 metų sukilimas, valgevene keeles Пaўстанне 1863–1864 гадоў) on Poola rahvuslik ülestõus, mis algas 22. jaanuaril 1863 ja lõppes 1864. aastal.
Ülestõusu põhjused
Krimmi sõda oli Venemaa positsioone ja majandust märkimisväärselt nõrgendanud. Ka oli võimule tulnud liberaalsem tsaar Aleksander II, kes andis 1856. aastal amnestia Siberisse küüditatud emigrantidele.
See tekitas Poola elanikkonnas kaht liiki rahulolematuid. Osad lootsid, et see võimaldab neil taastada novembriülestõusu eelse olukorra ja luua taas Kongressi-Poola. Selle valgeteks nimetatud rühmituse eestvedajaks oli Andrzej Zamoyski. Teine rühmitus ehk punased koosnes talupoegadest, vaimulikest ja töölistest, kes unistasid maa demokratiseerimisest. Valged, kelle seas oli palju maaomanikke, soovisid pärisorjuse kaotamist tingimusel, et mõisnikele makstaks selle eest kompensatsiooni, punased nägid aga Poola vabanemise eeldusena talupoegade tingimusteta vabastamist. Ka meetodid, mida rühmitused eelistasid, olid erinevad: punased lootsid üldisele tsarismivastasele ülestõusule, valged aga rahvusvahelise üldsuse poolt tsaarivõimudele avaldatavale survele. Ka punase rühmituse sees puudus täielik üksmeel, ent valdava osa moodustasid need, kes soovisid reformide käigus taastada endise Poola riigi ja arvasid, et talunikud peaksid saama vabastamisel tasuta kahe hektari suuruse maalapi.
Haritlaste seas hakkasid sel ajal tekkima tsaarivõimu vastased salarühmitused, sellal kui punased organiseerisid isamaalisi ja usulisi demonstratsioone. Veebruaris 1860 ründas tsaariarmee Varssavis demonstrante ja tappis viis osalejat. Aleksander II hakkas kartma, et see toob kaasa suuremad rahvarahutused ja määras Aleksander Wielopolski komisjoni etteotsa, mis pidi lahendama piirkonna usulisi ja hariduslikke probleeme. Ka andis ta maakondadele ja linnadele omavalitsuslikud õigused. See aga ei peatanud demonstratsioone. 8. aprillil avati taas demonstrantide pihta tuli, tapeti 200 ja haavati 500 inimest. Ühtlasi asuti küüditama isikuid, keda peeti demonstrantide juhtideks. Varssavis kehtestati sõjaseisukord.
See ei peatanud demonstratsioone. 1861. aastal toimus ainuüksi Vilniuses 119 meeleavaldust. Sügisel 1861 kehtestas tsaarivalitsus Vilno kubermangus, Kovno kubermangus ja Grodno kubermangus eriolukorra.
Olukord riigis tõi kaasa kahe organisatsiooni tekke. Oktoobris 1861 moodustati Komitet Ruchu Miejski (linnade liikumise komitee) ja juunist 1862 Komitet Centralny Narodowy (rahvuslik keskkomitee), mis esindas punaseid ning kavandas ülestõusu). Organiseerijad ei arvestanud aga sellega, et tsaarimeelne Aleksander Wielopolski on nende plaanidega kursis. Wielopolski uskus, et poola rahvale on parem olla ühtses suures riigis ja ta oli veendunud, et rahvusvaheline olukord viib niikuinii poolakate õiguste tagamiseni, seega soovis ta ülestõusu ära hoida. Nii algatas ta noorte Poola intellektuaalide, kes olid ühtlasi ka aktiivsed demonstrandid, tsaariarmeesse värbamise, uskudes, et nende kavandatud ülestõusu ajaks Poola aladelt eemaldamine toob kaasa ülestõusu ärajäämise. Sundvärbamine tõi kaasa aga selle, et noored jooksid sõjaväeteenistuse eest metsa ja nii algas spontaanne ülestõus, mida Wielopolski oli soovinud ära hoida. Juulis 1863, mil leidsid aset ülestõusu veriseimad lahingud, suundus ta vabatahtlikult maapakku.
Ülestõusu algus Poolas
pisi|Ülestõusnute lipp Ülestõus algas kavandatust varem, seega puudus metsa pagenud meestel korralik relvastus. Poolas paiknes Anders Edvard Ramsay juhitud ligi 90 000-meheline garnison, sellal kui ülestõusnuid oli algul vaid ligi 10 000 meest. Kuigi Lääne-Euroopa avalik arvamus tundis poolakate ürituse vastu sümpaatiat, valitses sel hetkel Euroopas rahu ja ükski maa ei tahtnud seda poolakate toetamisega rikkuda. Ainuke erand oli Itaalia, kust suundus Poola väike vabatahtlikest koosnev Francesco Nullo juhitud Garibaldi leegion. Nendega liitus teel ligi 1000 vabatahtlikku Ungari aladelt. Ka alustas paavst Pius IX spetsiaalset palveteseeriat, toetamaks ülestõusnuid.
Komitet Centralny Narodowy ei lasknud end aga olukorrast segada. Nad alustasid metsades peituvatele meestele varustuse ja relvade organiseerimist, juhatasid nendega liituma uusi vabatahtlikke ja kuulutasid suurema toetuse saavutamiseks talupojad vabadeks. Nende sammude tagajärjel oli ülestõusnute arv suveks rohkem kui kolmekordistunud. Samas oli punaste agitatsioonitöö piirdunud üksnes Poola aladega, nii jäi KCN-i manifest talupoegade vabastamisest mujal tagajärjetuks ja talupojad liitusid ülestõusuga üksnes Poola põhialadel.
Ülestõusnud ründasid algul relvaladusid ja häirisid sideliine, nii õnnestus neil 20 päevaks katkestada Peterburi ja Varssavi vaheline telegraafside.
Rahvusvaheline reaktsioon
pisi|Ülestõusnute diplomaatilise esinduse juht [[Władysław Czartoryski]] 8. veebruaril 1863 sõlmisid Preisimaa ja Venemaa Alvenslebeni lepingu, mis nägi ette ülestõusu ühist mahasurumist. Leping tegelikult ei rakendunud. , Seda kritiseerisid isegi mitmed Preisimaa poliitikud, samas kui Austria-Ungari ja iseäranis Poola vastu sümpaatiat tundva Napoleon III juhitud Prantsusmaa reageerisid sellele ägedalt. . Suurbritannia reaktsioon oli neutraalsem: kuigi ka nemad mõistsid säärase lepingu hukka, olid nad vastu prantslaste kavatsusele koos austerlastega preislastele sõda kuulutada.
Oma osa oli selles asjaolul, et kui Venemaa radikaalsed liikumised toetasid algul poolakaid, siis välismaa diplomaatide tegevus veenis neid selles, et ülestõus ei ole mitte sotsiaalne, vaid rahvuslik üritus. Selleks oli ka põhjust: Leedu ja Valgevene aladel moodustasid ligi pooled ülestõusnutest maaomanikud, Poolas oli maaomanikke 60 % ja Ukraina aladel olid tervelt 75 % ülestõusnutest mõisaomanikud.
Ülestõusu käik
pisi|left|Ülestõusuaegsed lahingud väljaspool [[Kongressi-Poolat]] Veebruaris 1863 levis ülestõus ka Leedu aladele. Seal moodustasid valged ja punased Rada Narodowa, rahvusliku ühise salavalitsuse. Selle eesotsas olid Antanas Mackevičius ja Kastuś Kalinoŭski.
Ülestõusnud lootsid edu saavutamiselt suuresti sellele, et rahutused levivad ka mujale Venemaale, ja et selline olukord toob kaasa teiste maade reaktsiooni. Ülestõusnute diplomaatiline korpus Władysław Czartoryski juhtimisel pidas Alvenslebeni lepingu ilmsikstulekut oluliseks võiduks ja see kutsus esile rahutuse levimise kodumaal. Ühtlasi lahkusid tsaarivalitsuse teenistuses olnud poolakad ametist ja vandusid truudust ülestõusu juhtimiseks moodustatud Poola rahvuslikule valitsusele. See tõi aga kaasa valgete mõju kasvamise, millesse punased suhtusid kriitiliselt.
Valgevene aladel levis ülestõus ennekõike Grodno kubermangus, kus suur osa elanikest olid katoliiklased, kelle seas levis Kastuś Kalinoŭski propaganda.
Tsaarivõimud rakendasid ülestõusu mahasurumiseks drastilisi meetmeid. Vilno kindralkuberneriks määratud Mihhail Muravjov keelustas Leedu aladel ladina tähestiku kasutamise ja leedukeelsete raamatute väljaandmise. Tema eestvedamisel küüditati Leedu aladelt 9000 inimest Siberisse, sellal kui 127 inimest poodi teistele hoiatuseks üles. Nende sammudega teenis ta endale liberaalide seas hüüdnime "Vilniuse timukas". Inimesi küüditati ka mujalt; ajaloolase Norman Daviesi hinnangul oli tegemist suurima küüditamislainega Venemaa ajaloos. Poola aladel juhatas repressioone Friedrich Wilhelm Rembert von Berg.
Suuresti aitas tsaariarmee tegevusele kaasa 1862. aasta lõpuks vastu võetud otsus jagada Poola alad Varssavi, Kaliszi, Płocki ja Lublini sõjaväeringkondadeks ja moodustada eriüksused Peterburi–Varssavi raudtee, Varssavi–Viini raudtee ja Varssavi–Brombergi raudtee kaitseks. Sõjaväeüksustel olid volitused mõista kohut relvaga tabatud tsiviilisikute üle ja viia täide nendele määratud surmanuhtlusi. Problemaatilisemaks osutus ülestõus nendel aladel, kus sellised reeglid eelnevalt ei kehtinud.
Ülestõus saavutas oma maksimumi mais 1863, mil selles osales ligi 50 000 inimest. Augustis 1863 toimunud lahingute tagajärjel kahanes osalejate arv 25 000 inimeseni, edasi kahanes osalejate arv veelgi.
Venemaa Rahvaste Sõpruse Ülikool
pisi|Vaade Venemaa Rahvaste Sõpruse Ülikoolile Venemaa Rahvaste Sõpruse Ülikool (vene keeles Российский университет дружбы народов, lühend РУДН) on kõrgem õppeasutus Venemaal Moskvas.
Jaanuariülestõus (1863)
Ülestõusu käik
Leedu aladel olid ülestõusnute jõud sügiseks 1863 suuremalt jaolt purustatud. Aasta lõpuks oli suurem osa liidritest arreteeritud, 29. jaanuaril 1964 vahistati ka Kalinoŭski. Ukraina aladel, kus ülestõusus osalesid valdavalt šlahtitšid, osales ülestõusus üksnes 3000 inimest, neist 1500 olid varasemad ülestõusnute organisatsioonide liikmed. Podoolia kubermangus, kus metsad puudusid, puudusid ka ülestõusnud.
Venemaa Rahvaste Sõpruse Ülikool
Rahvaste Sõpruse Ülikool asutati 1960. aastal.
Jaanuariülestõus (1863)
Ülestõusu käik
pisi|Ülestõusu aegsed lahingud Kongressi-Poola aladel 17. oktoobril 1863 võttis ülestõusnute juhtimise üle Romuald Traugutt, kes kavandas kevadeks 1864 suurt vastupealetungi, lootes sellega kaasa tuua Venemaa vastu suunatud laiema sõjategevuse. 27. detsembril võttis ta vastu seaduse, mis tagas talunikele õiguse maale, millel nad töötavad, kuid lubas ka mõisnikele kompensatsiooni maksta. Samas oli ta sellega hiljaks jäänud: tsaarivõimud juba jagasid talunikele tasuta maad. Ühtlasi organiseeriti talunikest patrulle, kus teenivatele meestele maksti kuus kaks hõberubla, lisaks veel lisaraha vormi ja relvade hankimiseks. Seal teenivatele vabatahtlikele jagati ka autasusid vastavalt regulaararmees ette nähtud korrale. Siiski jäi talunike patrullide osa konfliktis minimaalseks. Talunike enda poole meelitamiseks kasutasid tsaarivõimud propagandat, kus ülestõusnute poliitikana esitleti üksnes selle valgete tiiva konservatiivsemaid ja talunikevaenulikemaid seisukohti.
Venemaa Rahvaste Sõpruse Ülikool
1961–1992 oli kooli nimeks Patrice Lumumba nimeline Rahvaste Sõpruse Ülikool. Nimi pandi Kongo Demokraatliku Vabariigi esimese peaministri Patrice Lumumba auks, kes 1961. aasta jaanuaris riigipöörde järel tapeti.
Jaanuariülestõus (1863)
Ülestõusu käik
Sel perioodil õnnestus tsaarivõimudel arreteerida suurem osa ülestõusu juhtidest, sellal kui ülejäänud pagesid vahistamise eest välismaale. 10. aprillil arreteeriti ka Romuald Traugutt. 5. augustil poodi ta ülestõusu sümboolse lõpu tähistamiseks koos veel nelja ülestõusnute liidriga Varssavi tsitadellis üles. Varssavis resideerinud liidritest jäi tabamata üksnes Aleksander Waszkowski, kes vältis politseid detsembrini 1864. Ülestõusu ametlikuks lõpuks peetakse viimase organiseeritud ülestõusnute üksuse purustamist Sieradzis 18. juunil 1864. Žemaitijas ja Podlasies jätkus vastuhakk siiski veel kevadeni 1865, kus mässulised Stanisław Brzóska juhtimisel võitlesid religioosse tagakiusamise vastu. Viimane ülestõusnute salk (30 inimest) purustati tegelikult alles 3. novembril 1864, ent selle tegutsemispiirkond jäi Borissovi maakonda. Viimane üksik ülestõusnu Stefan Karczmarczyk arreteeriti alles 1872. aastal.
Kokku leidis aset ligi 650 lahingut tsaariarmee ja ülestõusnute vahel. Neist 273 leidsid aset Leedu aladel.
Järelmõjud
pisi|left|Jaanuariülestõusu veteranide austamistseremoonia (1930) Ametlikult hukati 396 ülestõusust osavõtnut ja 18 762 inimest küüditati Siberisse. Samas vahistati lisaks veel 70 000 inimest, kes suunati asumisele Uuralitesse või Kaukaasiasse. Ligi 10 000 ülestõusus osalenud inimest emigreerus.
Poola šlahta mõju kahandamiseks kaotati Poola aladel pärisorjus. Poola aladel konfiskeeriti 1660 mõisa, Leedu aladel aga 1795 mõisa. Mõisnikele kehtestati sõjakulude katteks tulumaksu määraks 10%, mida alandati 1869. aastal viie protsendini. Kogu talunikelt enne 1864. aastat hangitud maa tuli neile tingimusteta tagastada. Kehtestati ka maamüügipiirangud: talunik võis maad müüa ainult teisele talunikule, mitte aga šlahtitšile. Ka said talunikud endile mittekuuluvate metsa- ja karjamaade kasutusõiguse, mis pärssis tunduvalt piirkonna arengut. 10. detsembril 1965 andis Aleksander II välja ukaasi, kus keelas piirkonnas kõigil peale õigeusklike maa ostmise. Tsaarivõimud konfiskeerisid ka kõik katoliku kirikule kuulunud maad ja sulgesid kõik katoliku kloostrid. Leedu ja Valgevene aladel keelustati katoliiklaste riigiametis teenimine. Otsesed repressioonid puudutasid siiski väikest vähemust, kuna ülestõusus oli osalenud vaid väike osa sealsete alade elanikest.
Vene keel muudeti piirkonna ametlikuks keeleks ja koolide ainsaks õppekeeleks. Ametist loobunud poolakate asemel määrati ametisse venelased. Poola alad kaotasid viimasedki autonoomia jäänused ja muutusid tavalisteks kubermangudeks. Konstantin Kafmann keelustas 1866. aastal ka poola keele kasutamise avalikes kohtades. Ülestõusu tagajärjel hakkasid tsaarivõimud kujutama poolakaid mässuliste ja reetlike vene rahva vaenlastena, kuigi näiteks Mihhail Muravjov keelustas oma võimu all olevatel aladel kõik katsed kujutada ülestõusu poolakate üritusena.
Ülestõusu käigus kannatasid ka selles mitte osalenud isikud. Nii näiteks hindas Mihhail Muravjov ise oma tegevuse käigus hukkunud süütute hulka 500 inimesele, ent kokku oli taolisi isikuid tõenäoliselt tuhandeid. Terrorit kasutasid ka ülestõusnud, ajaleht Moskovskije Vedomosti (Московские Ведомости) väitis 19. septembril 1863 nende tapetud tsiviilelanike arvuks 750, keiserlik kantselei nimetas ülestõusnute poolt hukatute arvuks 924 inimest, ent Brockhausi ja Efroni entsüklopeediline sõnastik on selle arvu kasvatanud 2000 inimeseni. Mitmed Doni kasakad mõisteti süüdi tsiviilelanike (juutide) vastaste pogrommide korraldamise eest, süüdi mõisteti ka teisi tsiviilelanikke tapnud sõjaväelasi.
Kuna ülestõus oli suurel määral Poola rahvuslik ülestõus, ei ole hinnang selle sündmustele Valgevene aladel ühene. Osades allikates rõhutatakse seda, et praktiliselt organiseerisid ülestõusu punased, kes soovisid rahva vabastamist pärisorjusest, seega nähakse selles hilisemate revolutsioonide eelkäijat. Teised allikad näevad selle katoliiklikus ja šlahtitšitele tuginevas olemuses poola šovinismi kajastust. Olukord muutus märgatavalt 1830. aastatel, mil valgevene natsionalismi mahasurumisega seoses hakati rõhutama ülestõusu tegelikku rahvusvahelist olemust. Valgevene taasiseseisvumise järel arutleti seal pikalt ülestõusu osa üle Valgevene ajaloos ja jõuti viimaks järeldusele, et apoliitilise ning neutraalse hinnangu andmine nendele sündmustele on muutunud ajaga võimatuks.
Sarajevo tunnel
Tunneli kaudu varustati linna toiduvarude, sõjavarustuse ja humanitaarabiga. Samuti lubati sealt kaudu tsiviilisikutel sõjatsoonist väljuda.
pisi|vasakul|Sisevaade pisi|vasakul|Tunneli lõunaava väljaspool kunagist piiramisrõngast
Aita Kivi
Aita Kivi (sünninimi Aita Liive; sündinud 20. detsembril 1954) on eesti kirjanik ja ajakirjanik. Alates septembrist 2019 ajakirja Kodu & Aed peatoimetaja.
Ta õppis Tallinna 46. Keskkoolis (1962–1973), TRÜ-s (1973–1974) rakendusmatemaatikat ja TPI-s (1974–1981). TPI lõpetas ta tööstus- ja tsiviilehituse insenerina.
Töötas 2009. aasta jaanuarist kuni 2018. aasta juunini ajakirja Eesti Naine peatoimetajana, varem on töötanud ajakirjade Kodukiri peatoimetajana (2005–2008) ja ajakirja Kodukolle peatoimetajana (2003–2005), ajakirja Anne tegevtoimetajana (1997–2003), kultuuritoimetajana ajalehtedes Rahva Hääl, Eesti Sõnumid ja Sõnumileht (1990–1998) ning toimetajana kirjastuses Valgus (1983–1990).
2015. a. pälvis romaani "Keegi teine" eest A.H. Tammsaare nimelise Albu valla kirjanduspreemia.
Isiklikku
Abielus kunstnik Matti Pärkiga.
Poeg Krister Kivi on ajakirjanik, fotograaf, publitsist ja luuletaja.
Mitteterritoriaalne autonoomia
pisi|Austria sotsiaaldemokraati Karl Rennerit peetakse tänapäevase mitteterritoriaalse autonoomia esimeseks ja olulisimaks teoreetikuks Mitteterritoriaalne autonoomia on kollektiivse autonoomia vorm, millele on iseloomulik, et autonoomsed pole mitte konkreetsete piiridega territooriumil elavad elanikkonnarühmad, vaid keeleliste, kultuuriliste, religioossete või muude tunnuste alusel piiritletavad kogukonnad.
Kuigi mitteterritoriaalse autonoomiaga sarnanevaid ühiskonnakorralduse viise leidus ka kaugemas minevikus (tuntuim neist Ottomani impeeriumi millet-süsteem), lähtub tänapäevane teoreetiline arusaam mitteterritoriaalsest autonoomiast Austria sotsiaaldemokraatide Karl Renneri ja Otto Baueri 19.–20. sajandi vahetusel välja pakutud autonoomiamudelist, mille eesmärk oli leida lahendus Austria-Ungari etnilise mitmekesisusega kaasnenud probleemidele ja konfliktidele. Samas võivad tänapäeval praktikas rakendatavad mitteterritoriaalse autonoomia vormid olla mitmepalgelised ja seejuures ei pruugi neil olla mingit seost Renneri ja Baueri omaaegse nägemusega.
Mõiste
Mitteterritoriaalne autonoomia on katusmõiste, mille tähendust tõlgendavad erinevalt nii teadlased kui ka praktikud. Seda mõistet on kasutatud kas sünonüümina või paralleelselt mitmete teiste sarnase tähendusega mõistetega nagu rahvuslik personaalautonoomia, personaalautonoomia, rahvuskultuuriline autonoomia, kultuuriautonoomia, eksterritoriaalne autonoomia, korporatiivne autonoomia ja segmentaalne autonoomia. Lisaks on mitteterritoriaalset autonoomiat seostatud leppedemokraatia ja mitmerahvuseliste riikidega. Mitteterritoriaalse autonoomia uurija Alexander Osipov on leidnud, et kuigi kõigil neil mõistetel võivad olla oma tähendusvarjundid, on mitteterritoriaalne autonoomia kõige laiem ja üldjoontes neutraalne termin.
Üldjoontes peetakse politoloogide ja teiste mitteterritoriaalse autonoomia uurijate seas kõige iseenesestmõistetavamaks selle mõiste seostamist Austria sotsiaaldemokraadi Karl Renneriga. Renneri (mõnevõrra harvem ka Otto Baueri) mainimine mitteterritoriaalse autonoomia teerajaja ja ühe olulisema teoreetikuna on teemakohastes akadeemilistes publikatsioonides tavapärane praktika.
Varased näited
Politoloog John Coakley järgi leidus mõningaid mitteterritoriaalse autonoomia sarnaseid nähtusi juba keskaegses Euroopas. Ühe näitena on ta välja toonud, et Böömimaa kuningas võimaldas sealsetel sakslastel elada omaenda õiguskorralduse järgi ja samalaadseid autonoomseid õigusi olevat võimaldanud ka teised monarhid. Teise näitena on Coakley kirjeldanud Poola-Leedu juutide autonoomiat, mis garanteeris neile otsustusvabaduse mitte ainult religioossetes, vaid ka perekonna ja majandusega seotud küsimustes.
Ottomani impeeriumi millet-süsteem
Millet-süsteem polnud õigupoolest kodifitseeritud süsteem, vaid kogum halduslikke praktikaid riigi ja kogukondade (millet’ite) vaheliste suhete reguleerimisel. Taolised regulatsioonid pakkusid kogukondadele kaitset ja autonoomiat kehtestades samas maksukohustuse impeeriumi ees. Millet-süsteemi abil haldas Ottomani impeerium riigi religioosset mitmekesisust, mis enim puudutasid juutide, õigeusklike ja armeenlaste kogukondi, kusjuures väiksemad usukogukonnad paigutati riigihalduslikus mõttes nende kolme suurema kogukonna alla. Kuigi üldjoontes on seega levinud arvamus, et millet-süsteem oligi religioonipõhine, on leitud ka, et see ei olnud pelgalt religioosseid kogukondi puudutav ühiskonnakorraldus, vaid märksa laiapõhjalisem ja hõlmas mitteterritoriaalse lähenemise kõrval ka territoriaalset, puudutades muu hulgas näiteks moslemitest kompaktselt ühes piirkonnas elanud kurde.
Millet-süsteemi on peetud edukalt toiminud haldusmudeliks, kuna see hoidis ära rahva ulatuslikuma vastuseisu riigile. Lisaks suurendas millet-süsteem uurijate hinnangul kogukondade heaolu, garanteerides sotsiaalse ja kultuurilise autonoomia ning õigusliku pluralismi. 19. sajandil toimunud reformidega senine religioossete kogukondade haldamine aga muutus – kõik mittemoslemid kuulutati võrdseteks impeeriumi kodanikeks, samas kui millet-süsteemi aegadel oli tegemist olnud eraldatud ja ebavõrdsete, kuigi riigi kaitse alla kuulunud kogukondadega. Teatud elemendid vanast süsteemist siiski säilisid ja püsisid osaliselt ka mitmetes Ottomani impeeriumi lagunemise järel või hiljem sel alal tekkinud riikides (Egiptus, Iisrael, Liibanon, Türgi).
Samuel Mosberg
Samuel A. Mosberg (14. juuni 1896 Tsisleitaania, Austria-Ungari – 30. august 1967 New York) oli USA poksija, rahvuselt juut.
Mosberg võitis kergekaalus (kuni 135 naela ehk 61,2 kg) 1920. aasta Antwerpeni olümpiamängude poksivõistlustel kuldmedali ja tuli olümpiavõitjaks.
Mosberg poksis detsembrist 1920 kuni oktoobrini 1923 elukutselisena. Ta osales kokku 17 kohtumisel ning võitis neist 8 (neist 3 nokaudiga) ja kaotas 7 (neist 1 nokaudiga) kohtumist ning 2 kohtumist jäi viiki.
Mitteterritoriaalne autonoomia
Ottomani impeeriumi millet-süsteem
Ottomani impeeriumi halduskorralduse uurija Karen Barkey väitel püüdsid millet-süsteemi sarnaseid riigisisese religioosse ja/või etnilise mitmekesisuse haldamise võtteid rakendada ka Vene impeerium ja Austria-Ungari kaksikmonarhia. Viimases alguse saanud autonoomiateemalistel debattidel kõlanud ideid on ta seejuures võrrelnudki millet-süsteemiga.
Austromarksistide autonoomiaideed
pisi|[[Otto Bauer, üks olulisimaks mitteterritoriaalse autonoomia teoreetikuks peetavaid Austria poliitikuid lisaks Karl Rennerile]] Mitteterritoriaalsetel põhimõtetel toimiva autonoomia ideede esilekerkimise taustaks Austria-Ungaris, eelkõige Tsisleitaanias, olid pidevad rahvuskonfliktid, mis avaldusid igapäevaelu mitmetel tasanditel, muu hulgas näiteks haridussüsteemis ja poliitilistes esinduskogudes. Kõige teravamaks osutus keelekasutuse küsimus, seda eriti piirkondades, kus domineeris saksa keel, ehkki saksa keelt igapäevakeelena kasutanud inimesed olid seal arvulises vähemuses, aga ka näiteks Galiitsias, kus domineeris poola keel.
pisi|vasakul|[[Etbin Kristan, vähemtuntud mitteterritoriaalse autonoomia eestkõneleja, kes tegi ettepaneku lisada taoline autonoomiaidee Austria-Ungari sotsiaaldemokraatide parteiprogrammi]] Pingeliste rahvussuhete taustal kerkisid esile kaks austromarksistide hulka kuulunud sotsiaaldemokraatlikku poliitikut: Karl Renner, kes ise oli pärit Määrimaalt, ühest teravaimate rahvussuhetega piirkonnast, ja Otto Bauer. Renner avaldas oma nägemuse impeeriumi halduskorralduse ümberkorraldamiseks 1899. aastal kirjutises "Staat und Nation" (‘riik ja rahvus’) ja 1902. aastal kirjutises "Der Kampf der österreichischen Nationen um den Staat" (‘Austria rahvuste võitlus riigi nimel’). Bauer avalikustas oma sarnased seisukohad raamatus "Die Nationalitätenfrage und die Sozialdemokratie" (‘rahvusküsimus ja sotsiaaldemokraatia’) 1907. aastal. Renneri 1899. aastal ilmunud kirjutist "Staat und Nation" (‘riik ja rahvus’) on seejuures peetud mitteterritoriaalse autonoomia idee arengus teedrajavaks. Austromarksistidest autonoomiateoreetikute vähem tuntud esindaja oli Sloveeniast pärit Etbin Kristan, kuid just tema oli see, kes tegi 1899. aastal sotsiaaldemokraatide kongressil Brnos ettepaneku viia mitteterritoriaalsel printsiibil toimiva autonoomia põhimõte sisse parteiprogrammi.
Tuginedes veendumusele, et ususõjad lõppesid Euroopas alles siis, kui riik ja kirik lahutati, said austromarksistide nägemuses rahvuskonfliktid lõppeda alles siis, kui riik ja rahvus lahutatakse. Renner ja Bauer pakkusid välja mudeli, mille järgi riigi keskne parlament oleks valitud kõigi impeeriumi valimisõiguslike kodanike poolt ja selle pädevusse kuulunuks üleriigilise tähtsusega küsimused nagu välispoliitika ja sõjavägi, samas kui kultuuri ja hariduse küsimustega oleks tegelenud rahvuspõhiselt valitud nõukogud. Renneri nägemuse järgi oleks riik tulnud sel määral kui võimalik jagada ükskeelseteks ringkondadeks, millel on täielik poliitiline autonoomia, ent mitmekeelsetes piirkondades tulnuks kehtestada rahvusnimekirjadel põhinev autonoomia. Renneri ja Baueri mudel tugines personaalprintsiibile (Personalitätsprinzip), mille järgi rahvuslikud kogukonnad moodustunuks vastavalt indiviidide vabatahtlikule nõusolekul neisse kuuluda. Renner oma kirjutises "Staat und Nation" leidis, et iga kodanik peaks valimisikka jõudmisel deklareerima oma rahvuse, mille baasil moodustuks kogukondlikud ühendused ja mille põhjal valitaks esinduskogud.
Renneri ja Baueri ideed ei leidnud toetust Austria sotsiaaldemokraatlikus töölisparteis, ent rahvuskultuuriline autonoomia ei jäänud siiski ainult abstraktsete arutelude objektiks. Riigi eksistentsi lõpukümnenditel püüti autonoomiaideid mingis ulatuses ka tegelikkuses rakendada. Taoliseks katsetuseks oli näiteks Määrimaa kohaliku põhiseaduse vastuvõtmine 1905. aastal, mida nimetatakse ka Määrimaa kompromissiks. Selle järgi jaotati Määrimaa parlamendi valimiste sissetulekupõhised valimiskuuriad omakorda tšehhi ja saksa sektsioonideks. Et tagada, et tšehhid valiksid enda rahvuse esindajaid ja sakslased sakslasi, olid ette nähtud valijate rahvuspõhised valimisnimekirjad ehk katastrid. Sarnane kompromiss järgnes Bukoviinas 1909. ja Galiitsias 1914. aastal. 1908. aastal annekteeritud Bosnia-Hertsegoviina 1910. aastal vastu võetud põhiseaduse järgi seevastu jagunesid sissetulekupõhised kuuriad mitte rahvus-, vaid religioonipõhisteks sektsioonideks. Need kohalikud põhiseadused võimaldasid küll rahvusgruppide (või religioossete kogukondade) liikmetel valida oma kogukonna esindajaid esinduskogudesse, ent ei pakkunud ühelegi rahvusgrupile majanduslikku autonoomiat ega täiesti omaette esinduskogusid.
Austromarksistide välja töötatud autonoomiaideed äratasid sõjaeelses Kesk- ja Ida-Euroopas huvi ka väljaspool Austriat. Selle tulemusena püüti sõja lõpus ja järel mitteterritoriaalse autonoomia ideid rakendada mitmetes uutes riikides, ent muutus peamine põhimõte – kui austromarksistid soovisid autonoomia abil hallata riigisisesest etnilist mitmekesisust, siis edaspidi sai sellest vähemusrahvuste kaitse üks meetmetest.
Kahe maailmasõja vahel
pisi|Tšehhoslovakkia oli üks neist riikidest, mis kujunes Austria-Ungari lagunemise järel mitmerahvuseliseks ja mille vähemusrahvused, eriti kaardil tumesinisega tähistatud sakslased, osalesid aktiivselt Euroopa rahvusvähemuste kongressi tegevuses ja propageerisid mitteterritoriaalse autonoomia ideed. Kaart näitab Tšehhoslovakkia vähemusrahvuste paiknemist 1930. aastal Pärast Vene, Austria-Ungari ja Ottomani impeeriumi kokkuvarisemist muutus nende aladele tekkinud uutes riikides rahvuskultuurilise mitmekesisuse haldamine ja vähemuste õiguste tagamine eriti aktuaalseks. Erinevalt Lääne-Euroopast olid üksikisikud neis imperiaalse taustaga piirkondades koondunud etnokultuurilisteks kogukondadeks, mitte poliitilisteks riigirahvusteks. Taolised kogukonnad ei olnud üksteisest alati selgelt territoriaalselt eraldatud, mistõttu tekkinud uued riigid osutusid tegelikkuses mitmerahvuselisteks.
Juba 1915. aastal oli asutatud kindla rahu tagamise keskorganisatsioon, mille üks liige oli Austria õigusteadlane Rudolf Laun, kes pooldas mitteterritoriaalsel printsiibil toimiva autonoomia ideed. Mõned kuud pärast sõja lõppu koostas ta vähemusrahvuste kaitse rahvusvahelise lepingu kava, mille organisatsioon kiitis heaks märtsis 1919 ja esitas Pariisi rahukonverentsile. Laun tegi selles ettepaneku hariduse ja kultuuriga tegelemine anda rahvusnimekirjadel põhinevate autonoomsete institutsioonide pädevusse. Pariisi rahukonverents ja hiljem Rahvasteliit heitsid taolise lahenduse vähemusteprobleemile aga täielikult kõrvale. Autonoomiaideid ei aidanud Pariisi rahukonverentsil propageerida ka asjaolu, et Austria delegatsiooni rahukonverentsil juhtis Karl Renner. Ka edasistel aastatel Rahvasteliidule esitatud Kesk- ja Ida-Euroopa riikide vähemuste õiguste kaitset puudutanud deklaratsioonid ei näinud ette vähemusrahvuste kollektiivseid õigusi, varjutades viimase võimalikkuse ebamäärase sõnastuse taha. Mitteterritoriaalset autonoomiat uuriva ajaloolase Börries Kuzmany vältel peegeldab see asjaolu sõdadevahelisel perioodil levinud soovimatust luua vähemusrahvuste kui kollektiivi näol rahvusvahelisse õigusse uus subjekt riikide ja nende kodanike kõrvale.
Samas ei rahuldanud sõdadevahelise perioodi rahvusvahelised vähemuste kaitse mehhanismid mitmeid Euroopa vähemusrahvusi, eriti mitmetes riikides hajutatult elanud sakslasi, ja nad asusid oma huvide kaitseks otsima uusi võimalusi, mille tulemusena hoogustus rahvusvaheline vähemusaktivism. 1925. aastal rajati Eestist pärit baltisakslase Ewald Ammende initsiatiivil Euroopa rahvusvähemuste kongress, mille peasekretärina ta ka kuni oma surmani 1936. aastal tegev oli. Kongress propageeris vähemusrahvuste rahvuskultuuriliste omavalitsuste ideed leides, et iga vähemus peaks saama ise otsustada, kas nad soovivad taolist omavalitsust ja igal indiviidil peaks olema vabadus otsustada, kas ta soovib kuuluda vastava omavalitsuse rahvusnimekirja. Kongressi mõjukaimateks aktivistideks kujunesid Ammende peasekretärina ja samuti Eestist pärit Werner Hasselblatt. Seejuures pidas kongress oluliseks eeskujuks oma nägemuste ja eesmärkide kujundamisel just Eesti kultuuriautonoomia seadust. Kongress tegi 1930. aastate alguses koguni Rahvasteliidule ettepaneku kehtestada sarnane kultuuriautonoomia kõigis Euroopa rahvusriikides, ent selle ettepaneku lükkas Rahvasteliit kindlalt tagasi. Edaspidi, 1930. aastate jooksul minetas rahvusvähemuste kongress oma senise rolli liberaalse ja erinevaid rahvusgruppe ühendava organisatsioonina ning muutus sakslaste revisionistlike vaadete esindajaks, kusjuures Tšehhoslovakkia sudeedisakslased rakendasid mitteterritoriaalse autonoomia idee oma territoriaalsete nõudmiste teenistusse.
Väljaspool Euroopat äratas mitteterritoriaalse autonoomia idee sõdadevahelisel ajal vähe huvi, kuigi on märgitud, et mõningast tähelepanu ja toetust leidis see siiski näiteks Indias.
20. sajandi teine pool
Sõdadevahelise perioodi vähemusaktivismi seostati hiljem uue sõja vallapäästmisega ja see diskrediteeris vähemusrahvuste õiguste temaatikat tervikuna. Teise maailmasõja järel tekkinud uue maailmakorraldusega kaduski vähemusrahvuste kollektiivsete õiguste küsimus Euroopas mõneks ajaks päevakorralt, kuna uued rahvusvahelised organisatsioonid tõstsid kollektiivsete õiguste asemel esiplaanile individuaalsed õigused ja vabadused, kusjuures kohati leiti koguni, et rahvus on kaotanud oma tähtsuse Euroopa poliitikas.
Vähemusrahvuste problemaatika tegelikkuses siiski ei kadunud, kuid sellega tegelemine jäi suuresti riikide siseasjaks või kahepoolsete lepingute lahendada, näiteks Lõuna-Tirooli saksakeelsele elanikkonnale 1946. aastal tagatud autonoomia näol või Taani ja Saksamaa 1955. aastal sõlmitud kokkuleppena Schleswigi piirkonna haldamisel. Samuti on näiteks politoloog John Coakley – mööndes küll üldist huvipuudust mitteterritoriaalse autonoomia kontseptsiooni vastu – rõhutanud, et sel ajajärgul käivitus Belgia põhiseadusreform, mis sisaldas mitteterritoriaalse autonoomia elemente.
Seevastu pärast idabloki ja Nõukogude Liidu kokkuvarisemist on Euroopas ning eriti Kesk- ja Ida-Euroopa riikides huvi mitteterritoriaalse autonoomia vastu märkimisväärselt kasvanud, mis kohati on piirdunud diskussioonidega, ent kohati viinud ka seadusandlikul tasemel mitmesuguste autonoomiavormide kehtestamiseni. Politoloog David Smith on neid arenguid Kesk- ja Ida-Euroopas seostanud demokratiseerumisprotsessi, pingelistest rahvussuhetest tingitud kõrgenenud huviga vähemusteproblemaatika vastu ning püüetega ühiskonda stabiliseerida. Seejuures on ta leidnud, et küsimus, kas mitteterritoriaalne autonoomia tegelikkuses konkreetsetele vähemustele kasuks tuleb või nende kaasatust ühiskonnas suurendab, on jäänud teisejärguliseks. Sellegipoolest on Kesk-ja Ida-Euroopas toimunud arenguid peetud mitteterritoriaalse autonoomia idee seisukohalt "paradigmanihkeks".
21. sajand
Kesk- ja Ida-Euroopas toimunud arengute taustal on 21. sajandi alguseks huvi mitteterritoriaalse autonoomia teooria ja praktiliste rakenduste vastu akadeemilistes ringkondades ja poliitikakujundajate seas märkimisväärselt tõusnud. Huvi suurenemist on seostatud ka üleüldise etniliste pingete kasvu, setsessionismi leviku ja suurenenud migratsiooniga, aga ka majanduslike probleemide ja kliimamuutusega. Need trendid sunnivad olemasolevad ühiskonnakorralduslikke mudeleid üle vaatama ja uusi lahendusi otsima, mille hulgas mitteterritoriaalne autonoomia näib paljutõotava lahendusena mitmetele väljakutsetele.