La_Dialectique_de_la_durée
I
Pierre Janet' järgi eeldab teadmine alati õpetamist. Pole kuigi tähtis, kas me anname oma teadmise teistele edasi, sest mõtlemine on iseenese õpetamine (L'Évolution de la memoire et de la notion de temps). Õpetamine on lõppude lõpuks korra ettepanemine eraldi tegudeks, andes kindluse, et korrastatud teod on objektiivselt või psühholoogiliselt edukad. Eeldatavalt ei mõtle me liiga palju tegudevahelistele vahemikele, kuigi me rõhutame nende olemasolu ega lase vahemikel tegusid lõhkuda. Nii võib kujutada teekonda, mis viib dogmaatiliselt teadmiselt tõestatud ja selgele teadmisele, mida teadvus on kinnitanud; selle teekonna teeb reaalne õpetamine läbi. See käib ka aja teadmise kohta. See ei saa olla vahetu ja intuitiivne, sest muidu ta oleks vaene ja algeline. Aega tuleb õpetada ning selle õpetamise tingimused moodustavad meie kogemuse üksikasjad ja ajalise psüühikanähtuse faasid. Aeg on see, mida me aja kohta teame. Janet väitiski, et kui jutt on aja teadmisest, tuleb jõuda selleni, kuidas end aja eest kaitsta ja kuidas aega kasutada. Me ei tohi rutakalt panna ajalise nähtuse arengut endas objektiivse mustri arvele. Meie ajaintuitsioon on liiga põgus ja ebamäärane, et liiga ruttu loobuda mõeldavast ja õpetatavast ajast. Kuigi Janet' vaade tundub esmapilgul kunstlik, võib selles näha filosoofilist ettevaatust. On hea mitte lubada endale rääkimist teadmisest, mis pole edasiantav. Ja esimene tunnus, mille ajapsühholoog leiab, kannab kestvuse fundamentaalse kahesuse pitserit. Aeg tundub Janet'le algusest peale kas takistuse või abina: tuleb kas end selle eest kaitsta vastavalt sellele, kas ollakse tühjas kestvuses või realiseerivas hetkes. Olemine kas kaotab või võidab ajas; teadvust kas realiseeritakse või hajutatakse selles. Sellepärast ei saa aega kogeda täielikus olevikus ega õpetada seda ühesainsas vahetus kaemuses. Kestvust ei saa õpetada ka otseselt minevikuga, kui võtta minevikku üheainsa ühtse entiteedina. Janet' järgi tuleb välja, et mälu ei saa õpetada, kui sel ole dialektilist tuge olevikus; minevikku saab ellu tagasi kutsuda ainult sidudes seda kindlalt mõne afektiivse teemaga, mis on paratamatult, peame, nagu reaalsete sündmuste puhulgi, panema oma mälu tagasi kas lootuse või rahutuse keskkonda, dialektilisse lainetusse. Ilma selle ajavabinata, afektiivsuse virvenduseta, mälu olla ei saa. Isegi minevikus, mis me usume olevat täis, panevad tagasivõtmine, jutustus ja ühised saladused tegevuseta aegade tühjuse oma kohale tagasi. Mäletades me aina segame kasutut, mõjutut aega ajaga, mis oli meile kasulik ja viljakas. Rõõmude ja kurbuste dialektika on kõige haaravam siis, kui see on kooskõlas aja dialektikaga. Siis me teame, et just aeg annab ja võtab. Me taipame järsku, et aeg võtab meilt jälle. Kadunud aja taasläbielamine tähendab omaenda surma rahutuse õppimist. René Poirier (Essai sur quelques remarques des notions d'espace et de temps) räägib, kuidas me elus järsku teadvustame eimiski ja surma katkeid, mida oleme elus kohanud: Ootus on ettekääne mineviku kogemiseks. See on petetud soov, ärritus ja jõuetustunne, kibedus hävitatud ajast. Iga hetk, mida aeg õõnestab, paneb kahetsema. Elusa mineviku ja tuleviku vahel on surnud elu ala, kus kahetsus ja parandamatusetunne on kõige tugevamad. Nii saame aega aistida, ja veel rohkem ängis ja surmamõttes. Mitte kannatuse ega mahajäetuse ängis, vaid mõõgaterataolises ängis, et mitte midagi enam ei ole, et kogu maailm on hävitatud. See lõikab nii kiiresti, et valugi pole tunda, kuid süda tunneb seda sügaval ja kahvatub, nii et kui keegi tõeliselt surmast mõtleb, siis ta kahvatub. See mõte on lühike, peaaegu salajane, terav nagu pääsukese hüüd või nagu Odysseuse vibu heli kosilaste kõrvus, andes järele ainult siis, kui oleme sellega harjunud või kui meil on suured lootused. Kui veel võib leppida sellega, et me ei ole enam meie ise, siis kuidas taluda seda, et me ei ole enam mitte midagi, kui me oleme kordki selle valu tundnud? Nii nagu hobune jääb surnud hobuse ees erutatult seisma, jääb meie hing säärase masenduse ees jõuetuks ja tõrksaks.