cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Otsustusvõime kriitika
Tõlge
Aga lihtsa aistinguviisi puhtus tähendab, et selle ühetaolisust ei häiri ega takista ükski võõras aisting, ja see kuulub ainult vormi juurde, sest seejuures saab abstraheeruda selle aistinguviisi kvaliteedist (sellest, kas ja missugust värvust või kas ja missugust tooni see esitab). Sellepärast peetakse kõiki lihtsaid värvusi, kui nad on puhtad, ilusaks; segatud värvustel seda eelist ei ole: just sellepärast, et nad ei ole lihtsad, puudub mõõdupuu, kas nimetada neid puhtaks või ebapuhtaks.
Mis aga puudutab esemele tema vormi tõttu omistatavat ilu, niivõrd kui seda, nagu arvatakse, võib võluga isegi suurendada, siis on see tavaline ja ehtsale, rikkumatule, põhjalikule maitsele väga kahjulik eksitus; kuigi muidugi võib ilule lisada veel ka võlud, et meelemõistust ettekujutusega esemest peale kuiva heameele veel ka huvituma panna ja nõnda olla maitsele ja selle harimisele soovituseks, eriti kui ta on veel toores ja harjutamata. Aga need tõesti kahjustavad maitseotsustust, kui need tõmbavad endale tähelepanu ilu otsustusalustena. Sest asi on nii kaugel sellest, et nad ilusse panuse annaksid, et neid tuleb võtta leebelt pigem kui võõraid, ainult juhul kui nad seda ilusat vormi ei sega, siis kui maitse on veel nõrk ja harjutamata.
Maalikunstis, skulptuuris, üldse kõikides kujutavates kunstides, arhitektuuris, aiakunstis, niivõrd kui need on kaunid kunstid, on oluline just joonistus, milles mitte see, mis aistingus rahuldust pakub, vaid see, mis pelgalt oma vormi tõttu meeldib, moodustab igasuguse maitse ande aluse. Värvid, mis visandit üle maalivad, kuuluvad võlu hulka; eset iseenesest saavad nad küll aistingu jaoks elavdada, kuid mitte vaatamisväärseks ja ilusaks teha: enamasti hoopis piirab neid see, mida ilus vorm nõuab, väga, ja isegi juhul, kui võlul lubatakse olla, õilistab neid ainult vorm.
Igasugune meelte (nii välismeelte kui vahendatult ka sisemeele) esemete vorm on kas kuju või mäng; viimasel juhul kas kujude mäng (ruumis pantomiim või tants) või lihtsalt aistingute mäng (ajas). Värvuste või meeldivate pillitoonide võlu võib lisanduda, aga joonistus esimeses ja kompositsioon viimases moodustavad puhta maitseotsustuse päris eseme; ja see, et nii värvide kui ka toonide puhtus või ka nende mitmekesisus ja nende kontrastid paistavad ilusse panuse andvat, ei tähenda, nagu nad sellepärast, et nad on omaette meeldivad, annaksid heameelele vormist otsekui samalaadse lisa, vaid asi on selles, et nad teevad selle vormi lihtsalt täpsemalt, määratlematumalt ja täielikumalt näitlikuks ning peale selle elavdavad ettekujutust oma võluga, äratades ja alal hoides tähelepanu esemel enesel.
Liigutatus, aisting, mille puhul meeldivuse kutsub esile ainult elujõu hetkeline pidurdus ja sellele järgnev tugevam väljavalamine, ei kuulu üldse ilu juurde. Ülevus (millega liigutatuse tunne on ühenduses) aga nõuab teist otsustuste tegemise mõõdupuud kui see, mille maitse endale aluseks seab; ja nõnda ei ole puhtal maitseotsustusel määratlusaluseks ei võlu ega liigutatus, ühesõnaga mitte ükski aisting kui esteetilise otsustuse mateeriaks.
Objektiivne eesmärgipärasus on kas väline, s.o eseme kasulikkus, või seesmine, s.o eseme täiuslikkus. See, et heameel esemest, mille pärast me nimetame seda eset heaks, ei saa rajaneda ettekujutusel tema kasulikkusest, ilmneb piisavalt kahest eelmisest peatükist, sest siis see ei oleks vahetu heameel esemest, mis on ilu üle tehtava otsustuse olemuslik tingimus. Aga objektiivne seesmine eesmärgipärasus, s.o täiuslikkus, on ilule juba lähemal ning seetõttu on ka nimekad filosoofid, siiski lisandiga "kui seda mõeldakse ähmaselt", iluga samastanud. Maitse kriitikas on ülimalt tähtis otsustada, kas ilu saab tõesti täiuslikkuse mõistesse lahustada.
Selleks et otsustada objektiivse eesmärgipärasuse üle, vajame alati eesmärgi mõistet ja (kui see eesmärgipärasus peab olema mitte väline [kasulikkus], vaid seesmine) seesmise eesmärgi mõistet, mis sisaldab eseme seesmise võimalikkuse alust. Aga nii nagu eesmärk on üldse see, mille mõistet saab pidada eesmärgi enda võimalikkuse aluseks, eelneb selleks, et objektiivset eesmärgipärasust mingi asja puhul endale ette kujutada, mõiste sellest, mis asi see peab olema; ja mitmekesisuse kokkukõlamine selles asjas selle mõistega (mis annab asja ühenduse reegli selle asja puhul) on asja kvalitatiivne täiuslikkus. Sellest erineb täielikult kvantitatiivne täiuslikkus kui iga asja täielikkus oma liigis ja pelk suurusmõiste (kõiksuse mõiste), mille puhul seda, mis see asi peab olema, mõeldakse juba ette kindlaksmääratuna ja küsitakse ainult, kas asjal on kõik selleks vajalik. See, mis on ettekujutuses asjast formaalne, s.o mitmekesisuse kokkukõlamine ühega (jääb määratletamata, mis see üks peab olema), ei võimaldada iseenesest tunnetada üldse mitte mingit objektiivset eesmärgipärasust: sest kuna sellest ühest kui eesmärgist (mis see asi peab olema) abstraheerutakse, ei jää üle mitte midagi muud kui ettekujutuste subjektiivne eesmärgipärasus kaeja meelemõistuses, mis küll annab ettekujutusseisundi teatud eesmärgipärasuse subjektis ja selles subjekti mugavuse käsitada kujutlusjõusse mingit antud vormi, kuid ei anna mingi niisuguse objekti täiuslikkust, mida siin ei saa mitte mingi eesmärgimõistega mõelda. Nagu näiteks, kui ma leian metsast rohuvalendiku, mille ümber kasvavad puud ringis, ja kui ma ei kujuta seejuures endale ette eesmärki, nimelt et see on näiteks maatantsu jaoks, siis ei anta pelga vormiga vähimatki täiuslikkuse mõistet. Aga kujutada endale ette formaalset objektiivset eesmärgipärasust, aga ilma vormita, s.o täiuslikkuse pelka vormi (ilma igasuguse mateeriata ja mõisteta sellest, millega kokku kõlatakse, kui see ka oleks pelgalt idee seaduspärasusest üldse) on tõeline vastuolu.
Aga maitseotsustus on esteetiline otsustus, s.o niisugune otsustus, mis rajaneb subjektiivsetel alustel, ja selle määratlusalus ei saa olla mõiste, seega ka mitte mingi kindla eesmärgi mõiste. Järelikult ei mõelda ilu kui formaalse subjektiivse eesmärgipärasuse all mitte sugugi eseme täiuslikkust kui väidetavat formaalset, ometigi aga objektiivset eesmärgipärasust; ja erinevus kauni ja hea mõiste abil, just nagu need erineksid ainult loogilise vormi poolest, nii et esimene on pelgalt ähmane, teine aga selge täiuslikkuse mõiste, aga sisu ja päritolu poolest on need üks ja seesama, ei ole kehtiv: sest siis ei oleks nende vahel liigierinevust, vaid maitseotsustus oleks täpselt samuti ka tunnetusotsustus kui otsustus, millega miski kuulutatakse heaks; nii nagu näiteks tavaline mees, kui ta ütleb, et pettus on ebaõiglane, rajab oma otsustuse ähmastele printsiipidele, filosoof aga selgetele printsiipidele, sisuliselt aga mõlemad ühtedele ja samadele mõistusprintsiipidele. Aga ma juba mainisin, et esteetiline otsustus on oma liigis ainulaadne ega anna objekti kohta absoluutselt mitte mingit tunnetust (ka mitte ähmast): tunnetus leiab aset ainult loogilise otsustuse abil; esteetiline otsustus seevastu, seab ettekujutuse, millega objekt antakse, vahekorda ainult subjektiga ega pööra tähelepanu eseme laadile, vaid ainult eesmärgipärasele vormile nende ettekujutusjõudude määratluses, mis esemega tegelevad. Seda otsustust nimetatakse ka just sellepärast esteetiliseks, et selle määratlusalus ei ole mõiste, vaid selle üksmeele tunne (sisemeelel) meelemõistusjõudude mängus, sest seda saab ainult aistida. Seevastu kui tahetaks esteetiliseks nimetada ähmaseid mõisteid ja objektiivset otsustust, mis neil on aluseks, siis peaks omama aru, mis teeb otsustusi meeleliselt, või meelt, mis kujutab oma objekte ette mõistete abil, ja need mõlemad räägivad iseendale vastu. Mõistete võime, olgu see siis ähmane või selge, on aru; ja kuigi maitseotsustuse kui esteetilise otsustuse juurde kuulub ka (nagu kõikide otsustuste juurde), aru, ei kuulu ta selle juurde siiski mitte eseme tunnetuse võimena, vaid võimena määratleda otsustust ja selle ettekujutust (ilma mõisteta) nende suhte järgi subjekti ja tema sisetundega, ja nimelt niivõrd kui see otsustus on üldise reegli järgi võimalik.
On kahte liiki ilu: vaba ilu (pulchritudo vaga) ja pelk juurdekuuluv ilu (pulchritudo adhaerens). Esimene ei eelda mõistet sellest, mis ese peab olema; teine eeldab niisugust mõistet ja eseme täiuslikkust selle mõiste järgi. Esimese liike nimetatakse ühe või teise asja (omaette olemasolevateks) iludeks; teist kui mingi mõiste küljes olevat (tinglikku ilu) omistatakse objektidele, mis on mingi erilise eesmärgi mõiste all.
Lilled on vabad looduskaunidused. Seda, mis asi lill peab olema, teab peale botaaniku vaevalt keegi; ja isegi see, kes tunneb õies ära taime paljunemiselundi, ei võta seda looduslikku eesmärki arvesse, kui nad maitsega lille üle otsustavad. Niisiis ei seata sellele otsustusele aluseks mingit liiki täiuslikkust, seesmist eesmärgipärasust, millega mitmekesisuse koostis vahekorras oleks. Paljud linnud (papagoi, koolibri, paradiisilind), hulk mere koorikloomi on omaette kaunidused, mis ei kuulu mitte ühelegi mõistete järgi oma eesmärgi suhtes määratletud objektile, vaid meeldivad vabalt ja omaette. Nii ei tähenda joonistused à la grecque, lehtornament pildiraamidel või pabertapeetidel jne omaette mitte midagi: nad ei kujuta mitte midagi, mitte mingit objekti mingi kindla mõiste all, ja on vabad ilud. Ka selle, mida muusikas nimetatakse fantaasiateks (ilma teemata), üldse kogu ilma tekstita muusika võib selle liigi alla arvata. Mingi vaba kauniduse üle otsustamisel (pelga vormi järgi) on maitseotsustus puhas. Ei ole eeldatud mõistet mingist eesmärgist, milleks mitmekesisus antud objekti peab teenima ja mida viimane niisiis peaks kujutama, millega kujutlusjõul, mis kuju vaadeldes otsekui mängib, vabadust ainult piirataks.
Aga inimese (ja selle liigi all mehe või naise või lapse) ilu, hobuse ilu, ehitise (kui kiriku, palee, arsenali või lehtla) ilu eeldab mõistet eesmärgist, mis määrab, mis see asi peab olema, seega tema täiuslikkuse mõistet, ja on järelikult pelgalt adhereeriv ilu. Aga nii nagu meeldiva (aistingu) ühendus iluga, mis puudutab õigupoolest ainult vormi, takistas maitseotsustuse puhtust, kahjustab selle puhtust hea (milleks nimelt on mitmekesisus asjale enesele tema eesmärgi järgi hea) ühendus iluga.
Ehitisele võiks palju kaemuses vahetult meeldivaid asju juurde lisada, kui see ainult ei peaks olema kirik; joonistatud kuju võiks kõiksugu keerdudega ja kergete, aga korrapäraste joontega ilusamaks teha, nagu uusmeremaalased oma tätoveerimisega teevad, kui see ainult ei oleks inimene; ja inimese joonistusel võiksid olla palju peenemad jooned ja lahkem, pehmem näokuju, kui ainult see ei peaks kujutama meest või koguni sõjakat meest.
Aga heameel mitmekesisusest asjas vahekorras seesmise eesmärgiga, mis tema võimalikkust määrab, on mõistel põhinev heameel; heameel ilust on aga niisugune, mis ei eelda ühtki mõistet, vaid on vahetult ühenduses ettekujutusega, millega ese on antud (mitte millega ta on mõeldud). Kui aga maitseotsustus viimase heameele suhtes teha sõltuvaks eesmärgist esimeses heameeles kui mõistusotsustuses ning seda seeläbi piirata, siis ei ole see enam vaba ja puhas maitseotsustus.
Maitseotsustus oleks eseme suhtes kindlast seesmisest eesmärgist ainult siis vaba, kui otsustuse tegijal ei oleks sellest eesmärgist mõistet või ta oma otsustuses sellest abstraheeruks. Aga siis laidaks teda, kuigi ta langetas õige maitseotsustuse, otsustades eseme kui vaba kauniduse üle, siiski teine inimene, kes vaatleb ilu eseme juures juurdetuleva laadina (arvestab eseme eesmärki) ja süüdistab teda vales maitses, kuigi mõlemad otsustavad omal viisil õigesti: üks selle järgi, mis tal meelte ees on, teine selle järgi, mis tal mõttes on. Selle eristusega saab lahendada nii mõnegi maitsekohtunike tüli ilu üle, näidates neile, et üks tegeleb vaba iluga, teine juurdetuleva iluga, üks langetab puhta maitseotsustuse, teine rakendatud maitseotsustuse.
Ei saa olla objektiivset maitsereeglit, mis mõistete abil määraks, mis on ilus. Sest igasugune otsustus sellest allikast on esteetiline; st subjekti tunne, mitte objekti mõiste on selle määratlusalus. Otsida maitse printsiipi, mis annaks kauni üldise kriteeriumi kindlate reeglite abil, on asjatu vaev, sest see, mida otsitakse, on võimatu ja iseendale vasturääkiv. Aistingu (heameele või vastumeelsuse) üldine edasiantavus, ja nimelt niisugune, mis on olemas ilma mõisteta, kõikide aegade ja rahvaste üksmeel, niipalju kui see võimalik on, tunde suhtes ettekujutuses teatud esemetest on empiiriline, kuigi nõrk ja oletamiseks vaevalt piisav kriteerium selle kohta, ent nõnda näidetega tõendatud maitse pärineb sügavalt peidetud, kõigile inimestele ühisest üksmeele allikas otsustamisel vormide üle, mille all esemed neile antakse.
Sellepärast peetakse mõnesid maitse saadusi eeskuju andvaks: mitte et maitset saaks omandada teisi jäljendades. Sest maitse peab olema endale omane võime; aga see, kes eeskuju jäljendab, näitab selles suhtes niivõrd, kui ta seda tabab üles küll osavust, aga maitset ainult niivõrd, kui ta ise selle eeskuju üle otsustada oskab. (Märkus. Maitse eeskujud kõnelevate kunstide suhtes peavad olema koostatud mõnes surnud ja õpetatud keeles: esimene selleks, et mitte olla sunnitud läbi tegema seda muutust, mis elavaid keeli vältimatult tabab, millega nimelt õilsad väljendid muutuvad lamedaks, tavalised vananenuks ja vast loodud väljendid jäävad käibele ainult lühikeseks ajaks; teine selleks, et tal oleks grammatika, mis ei ole allutatud moe kergemeelsele vahetumisele, vaid on muutumatute reeglitega.) Sellest järeldub aga, et ülim eeskuju, maitse algkuju, on pelk idee, mille igaüks peab tekitama iseeneses ja mille järgi ta peab otsustama kõige üle, mis on maitse objekt, mis on maitse abil otsustamise näide, ja isegi igaühe maitse üle. Idee tähendab õigupoolest mõistusmõistet ja ideaal ettekujutust üksikust ideega adekvaatsest olendist. Sellepärast võib seda maitse algkuju, mis küll rajaneb mõistuse määratlemata ideel maksimumist, mida aga siiski ei saa ette kujutada mõistete abil, vaid ainult üksikus esituses, paremini nimetada kauni ideaaliks, mida meil küll ei ole, aga mida me siiski püüame tekitada. See aga on ainult kujutlusjõu ideaal, just sellepärast, et ta ei rajane mitte mõistetel, vaid esitusel; esitamise võime aga on kujutlusjõud. Aga kuidas me jõuame niisuguse ilu ideaalini? Aprioorselt või empiiriliselt? Samuti: milline kauni liik on võimeline ideaaliks?
Kõigepealt tuleb küll märkida, et ilu, millele ideaali tuleb otsida, peab olema mitte ebamäärane, vaid objektiivse eesmärgipärasuse mõistega fikseeritud ilu, järelikult peab kuuluma mitte päris puhta, vaid osalt intellektualiseeritud maitseotsustuse objektile. St mis laadi alustel ideaali üle otsustamine ka aset ei leiaks, aluseks peab olema mingi mõistuse idee määratletud mõistete järgi, mis määratleb aprioorselt eesmärgi, millel rajaneb eseme seesmine võimalikkus. Ilusate lillede, ilusa toasisustuse, ilusa vaate ideaali ei saa mõelda. Aga ka kindlate eesmärkide juurde kuuluva ilu, nt ilusa elumaja, ilusa puu, ilusa aia jne ideaali ei saa ette kujutada; oletatavasti sellepärast, et eesmärgid ei ole mõistega piisavalt määratletud ja fikseeritud, järelikult on eesmärgipärasus peaaegu sama vaba nagu ebamäärase ilu oma. Ainult see, mille eksisteerimise eesmärk on temas eneses, inimene, kes saab mõistusega oma eesmärke ise määrata, või, kui ta peab need võtma välisest tajust, ikkagi olemuslike ja üldiste eesmärkidega kõrvutada ja nendega kokkukõlamise üle siis ka esteetiliselt otsustada: see inimene on järelikult ilu ideaaliks, nii nagu inimsus tema isikus, intellektina, täiuslikkuse ideaaliks kõigi esemete seas maailmas ainsana võimeline.
Siia kuulub aga kaks pala: esiteks esteetiline normaalidee, mis on (kujutlusjõu) üksik kaemus, mis kujutab endast tema kui erilisse loomaliiki kuuluva asja otsustuste tegemise standardit; teiseks mõistusidee, mis teeb inimsuse eesmärgid, niivõrd kui neid ei saa meeleliselt ette kujutada, tema kuju üle otsustamise printsiibiks; kuju kui oma tagajärje kaudu ilmutavad need end nähtumuses. Normaalidee peab võtma oma elemendid erilist liiki looma kuju jaoks võtma kogemusest; aga suurim eesmärgipärasus selle kuju konstruktsioonis, mis oleks kõlblik selle liigi iga indiviidi üle esteetilise otsustamise standardiks, pilt, mis on otsekui kavatsuslikult looduse tehnikale aluseks olnud, millega on adekvaatne ainult liik tervikuna, aga mitte ükski indiviid eraldi, kätkeb ju ainult otsustuste tegija idees, mida aga oma proportsioonidega esteetilise ideena saab eeskujupildis täiesti in concreto esitada. Selleks et seda, kuidas see käib, mingil määral arusaadavaks teha (sest kes saab looduse saladust täielikult lahti muukida?), püüame anda psühholoogilise seletuse.
Kauni normaalideest erineb siiski veel kauni ideaal, mida võib juba mainitud põhjustel oodata ainult inimkujult. Selle puhul aga seisneb ideaal kõlbelise väljenduses, ilma milleta ei meeldiks ese üldiselt ja pealegi positiivselt (mitte pelgalt negatiivselt akadeemiliselt õiges kujutuses). Nende kõlbeliste ideede nähtav väljendus, mis inimest seesmiselt valitsevad, saab küll olla võetud üksnes kogemusest; aga selle ühendus kõige sellega, mida meie mõistus seob kõlbeliselt heaga ülima eesmärgipärasuse idees, hingeheaduse või puhtuse või tugevuse või rahu jne otsekui nähtavaks tegemine kehalises väljenduses (tagajärjena seesmisest): selle juurde kuuluvad mõistuse puhtad ideed ja suur kujutlusvõime vägi ühendatuna selles, kes tahab nende üle otsustada, veel palju enam selles, kes tahab neid kujutada. Niisuguse ilu ideaali õigsus tõestab end selles, et ta ei luba heameelesse oma objektist sekkuda ühelgi meeltevõlul ja ometigi lubab sellest väga huvitatud olla; see tõestab siis, et niisuguse mõõdupuu järgi otsustuste tegemine ei saa mitte kunagi olla puhtalt esteetiline ja otsustuste tegemine ilu ideaali järgi ei ole pelk maitse otsustus.
'''Sellest kolmandast momendist järeldatud kauni määratlus
Ilu on eseme eesmärgipärasuse vorm, niivõrd kui seda tajutakse ilma ettekujutuseta eesmärgist. (Märkus. Selle definitsiooni vastu võidaks tuua näiteks, et on asju, mille juures nähakse eesmärgipärast vormi, tunnetamata nende juures eesmärki; nt sageli vanadest hauaküngastest saadavad auguga nagu käepideme jaoks varustatud kivist riistad, mis küll oma kujuga selgelt reedavad eesmärgipärasust, ent mille eesmärki ei tunta, aga mida sellepärast veel ei kuulutata ilusaks. Aga see, et neid peetakse kunstiteoseks, on juba piisav, et olla sunnitud tunnistama, et nende kuju seatakse vahekorda mingi kavatsusega ja mingi kindla eesmärgiga. Sellepärast ei ole nende kaemisest ka vahetut heameelt. Seevastu lille, nt tulpi, peetakse ilusaks, sest selle tajus leidub teatud eesmärgipärasus, mida nõnda, nagu me selle üle otsustame, ei seata üldse vahekorda mingi eesmärgiga.)
'''Maitseotsustuse nelja moment esemest heaolu modaalsuse järgi
Maitseotsustus ootab igaühelt nõustumist; ja see, kes kuulutab midagi ilusaks, tahab, et igaüks peaks käesoleva eseme heaks kiitma ja selle samuti ilusaks kuulutama. Olemapidamist esteetilises otsustuses lausutakse järelikult isegi pärast kõiki antusi, mida selle üle otsustamiseks on tarvis, ikkagi ainult tingimuslikult. Taotletakse iga teise inimese nõustumist, sest selleks omatakse alust, mis on kõikidele ühine; selle nõustumisega saadaks ka arvestada, kui ainult oldaks alati kindlad, et juhtum on selle aluse kui heakskiidu reegli alla õigesti subsumeeritud.
Kui maitseotsustustel (nagu tunnetusotsustustel) oleks kindel objektiivne printsiip, siis pretendeeriks see, kes neid viimase järgi langetab, oma otsustuse tingimatule paratamatusele. Kui need oleksid ilma igasuguse printsiibita, nagu pelga meeltemaitse otsustused, siis ei lastaks nende paratamatust endale üldse mõttesse tulla. Järelikult peab neil olema subjektiivne printsiip, mis ainult tunde, mitte mõistete abil, ometi aga üldkehtivalt, määraks, mis meeldib või ei meeldi. Säärast printsiipi saaks pidada ainult ühismeeleks, mis olemuslikult erineb tavaarust, mida mõnikord ka nimetatakse ühismeeleks (sensus communis): viimane ei tee otsustusi mitte tunde järgi, vaid alati mõistete järgi, kuigi tavaliselt ainult hämaralt ettekujutatavate printsiipide järgi.
Niisiis ainult eeldusel, et on olemas ühismeel (mille all me ei mõtle aga mingit välismeelt, vaid toimet meie tunnetusjõudude vabast mängust), ainult niisuguse ühismeele olemuse eeldusel, ütlen ma, saab maitseotsustust langetada.
Tunnetusi ja otsustusi peab saama koos veendumusega, mis nendega kaasneb, üldiselt edasi anda; sest muidu ei saaks neile omistada vastavust objektile: nad oleksid kõik kokku pelk ettekujutusjõudude subjektiivne mäng, täpselt nii nagu skeptitsism nõuab.
Aga selleks et tunnetusi saaks edasi anda, peab ka meelemõistusseisundit, s.o tunnetusjõudude häälestust mingiks tunnetuseks üldse, ja nimelt seda proportsiooni, mida on ettekujutuse jaoks (millega ese meile antakse) tarvis, et teha sellest tunnetus, saama üldiselt edasi anda: sest ilma selleta kui tunnetamise subjektiivse tingimuseta ei saaks tunnetust kui tagajärge sugeneda. See toimub ka tegelikult alati, kui mingi antud ese meelte vahendusel paneb kujutlusjõu tööle mitmekesisuse kokkupanemiseks, ja kujutlusvõime paneb aru tööle mitmekesisuse ühtsuseks mõistetes. Aga sellel tunnetusjõudude häälestusel on vastavalt nende objektide erinevusele, mis antakse, erinev proportsioon. Ometi aga peab olema proportsioon, milles see seesmine suhe on (ühe) elavdamiseks (teise poolt) kõige soodsam mõlema meelemõistusjõu jaoks (antud esemete) tunnetuseks üldse; ja see häälestus saab olla määratud ainult tundega (mitte mõistete järgi). Et aga seda häälestust ennast peab saama üldiselt edasi anda, siis ka selle tunnet (antud ettekujutuse puhul); tunde üldine edasiantavus aga eeldab ühismeelt: nii saab seda alusega eeldada, ja nimelt ilma et see sellepärast tugineks psühholoogilistele tähelepanekutele, vaid ühismeelt peab eeldama meie tunnetuse üldise edasiantavuse tarviliku tingimusena igasuguses loogikas ja igasuguses tunnetuse printsiibis.
'''Neljandast momendist järeldatud kauni definitsioon Ilus on see, mida ilma mõisteta tunnetatakse paratamatu heaolu esemena.
Kui võtta kokku ülaltoodud lahkamiste tulemus, siis tuleb välja, et kõik taandub maitse mõistele: et see on eseme üle otsustamise võime vahekorras kujutlusjõu vaba seaduspärasusega. Kui nüüd maitseotsustuse juures tuleb vaadelda kujutlusjõudu selle vabaduses, siis tuleb esiteks võtta seda mitte reproduktiivsena, nagu ta allub assotsiatsiooniseadustele, vaid produktiivsena ja aktiivsena (võimalike kaemuste suvaliste vormide autorina); ja kuigi ta on mingi antud meelteeseme haaramisel seotud selle objekti mingi kindla vormiga ning seetõttu tal ei ole vaba mängu (nagu luuletamisel), on siiski veel hästi arusaadav, et ese saab kujutlusjõule kätte anda just niisuguse vormi, mis sisaldab mitmekesisuse niisugust kokkupanu, mida kujutlusjõud, kui ta oleks vabalt iseenda hooleks jäetud, kavandaks kooskõlas aruseaduspärasusega üldse. Aga see, et kujutlusjõud on vaba ja ometi iseenesest seaduspärane, st sellega käib kaasas autonoomia, on vastuolu. Ainult aru annab seaduse. Kui aga kujutlusjõud on sunnitud järgima teatud kindlat seadust, siis määravad tema saaduse vormi seadused, nagu see peabki olema; aga siis on heameel, nagu ülalpool näidatud, mitte kaunist, vaid heast (täiuslikkusest, kuigi pelgalt formaalsest), ja otsustus ei ole otsustus maitse abil. Järelikult saab aru vaba seaduspärasusega (mida nimetasime ka eesmärgipärasuseks ilma eesmärgita) ja maitseotsustuse eripäraga koos olla ainult seaduspärasus ilma seadusega ning kujutlusjõu subjektiivne kooskõla aruga ilma objektiivse kooskõlata, mille korral ettekujutus on vahekorras teatud kindla mõistega esemest.
Keegi ei leia naljalt, et maitsega inimene peaks leidma ringikujust rohkem heameelt kui ebakorrapärasest kontuurist, võrdkülgsest ja võrdnurksest nelinurgast rohkem kui viltusest, mittevõrdkülgsest, otsekui vigasest nelinurgast; sest selle juurde kuulub ainult tavaaru, üldse mitte maitse. Kui tajutakse kavatsust, näiteks otsustada mingi koha suuruse üle või teha arusaadavaks osade omavaheline suhe ja nende suhe tervikusse mingis jaotuses, siis on tarvis korrapäraseid kujusid, ja nimelt kõige lihtsamat liiki; ja heameel ei rajane mitte vahetult vaatel kujule, vaid selle kõlblikkusel kõikvõimalikuks otstarbeks. Tuba, mille seinad moodustaksid viltused nurgad, niisugune ala aias, isegi igasugune sümmeetria rikkumine nii loomade kujus (näiteks ükssilmsus) kui ka ehitiste või lillepeenarde kujus on ebameeldiv, sest see on ebaotstarbekas, mitte ainult nende asjade teatud kindla kasutamise suhtes, vaid ka otsustuse tegemise jaoks kõikvõimalikuks otstarbeks; nii ei ole see maitseotsustuse puhul, mis, kui see on puhas, ühendab heameelt või vastumeelsust, arvestamata mingit kasutamist ega eesmärki vahetult eseme pelga vaatlemisega.
Korrapärasus, mis viib eseme mõiste juurde, on küll möödapääsmatu tingimus (conditio sine qua non) eseme haaramiseks ühteainsasse ettekujutusse ja mitmekesisuse vormi määratlemiseks. See määratlemine on eesmärk tunnetuse suhtes; ja selle suhtes on ta ka alati ühenduses heameelega (mis kaasneb iga, ka problemaatilise kavatsuse teokstegemisega). Siis aga on see pelgalt heakskiit lahendusele, mis ülesannet lahendab, mitte meelemõistusjõudude vaba ja määratlematult eesmärgipärane tegelemine [Unterhaltung] sellega, mida me nimetame ilusaks ja mille puhul aru on kujutlusjõu teenistuses, mitte kujutlusjõud aru teenistuses.
Asja puhul, mis on võimalik ainult tänu kavatsusele, hoone puhul, isegi looma puhul, peab korrapära, mis seisneb sümmeetrias, väljendama kaemuse ühtsust, mis eesmärgi mõistega kaasneb, ja kuulub tunnetuse juurde. Aga seal, kus tuleb tegelda ainult ettekujutusjõudude vaba mänguga (siiski tingimusel, et aru sellele vastu ei vaidle), dekoratiivparkide, toakaunistuste, kõiksugu maitsekate riistade jm puhul välditakse korrapärasust, mis avaldub sunnina, nii palju kui võimalik; seetõttu viib inglise maitse aedade puhul, barokkmaitse mööbli puhul kujutlusjõu vabaduse küll pigem peaaegu groteskini ja selles lahutatuses igasugusest reegli sunnist kujutab endast juhtumit, kus maitse saab kujutlusvõime kavandites näidata oma suurimat täiuslikkust.
Kõigele jäigalt korrapärasele (mis läheneb matemaatilisele korrapärale) on omane maitsevastasus: nimelt ei võimalda see pikaajalist tegelemist tema vaatlemisega, vaid, kui selle sihiks ei ole eksplitsiitselt tunnetus või mingi kindel praktiline eesmärk, ajab igavuse peale. Seevastu see, millega kujutlusjõud saab sundimatult ja eesmärgipäraselt mängida, on meile alati uus, ja selle vaatamisest ei tüdineta. Marsden teeb oma Sumatra kirjelduses tähelepaneku, et looduse vabad kaunidused ümbritsevad seal vaatajat igal pool ning seetõttu pole neil tema jaoks enam palju külgetõmmet; seevastu pipraaial, kus kepid, mille ümber see taim väänleb, moodustavad rööpjoontena omavahel alleesid, kui ta seda keset metsa kohtas, oli tema jaoks suur võlu; ja ta teeb sellest järelduse, et metsik, väliselt korrapäratu ilu meeldib ainult sellele inimesele vahelduseks, kes on korrapärasest ilust isu täis vaadanud. Aga tal tasub vaid proovida viibida päev läbi oma pipraaia juures, et veenduda, et kui aru on end korrapära abil häälestanud korrale, mida ta kõikjal vajab, see ese talle enam lõbu ei paku, vaid hoopis koormab kujutlusjõudu sunniga: ja seevastu mitmekesisustega lopsakuseni pillav loodus, mis ei ole allutatud kunstlike reeglite sunnile, suudab tema maitsele pidevalt toitu anda. – Paistab, et isegi linnulaul, mida me ei saa ühegi muusikareegli alla tuua, sisaldab rohkem vabadust ning seetõttu maitse jaoks enamat kui isegi inimeste laul, milles järgitakse kõiki helikunsti reegleid: sest viimasest, kui seda sageli ja pikka aega korratakse, tüdinetakse palju rutem. Aga siin me ajame oletatavasti oma osavõtu väikese armastatud loomakese lõbususest segi tema laulu iluga; kui inimene seda laulu (nagu mõnikord ööbiku laksutamist) päris täpselt jäljendab, tundub see kõrvale päris maitsetu.
Veel tuleb eristada ilusaid esemeid ilusatest vaadetest esemetele (mida sageli kauguse tõttu enam selgelt ei eristata). Paistab, et viimaste puhul ei köida maitset mitte niivõrd see, mida kujutlusvõime sellel alal haarab, kui pigem see, mida ta on seejuures ajendatud luuletama, s.o need fantaasiad ise, millega meelemõistus end lõbustab, sellal kui mitmekesisus, millele silm põrkab, neid pidevalt äratab; nagu näiteks vaadates kaminatule või vuliseva oja muutlikke kujusid; kumbki neist ei ole kaunidus, aga ometi käib kujutlusjõu jaoks nendega kaasas võlu, sest need toetavad tema vaba mängu.
'''Teine raamat
'''Üleva analüütika
Kaunis on ülevaga selle poolest sarnane, et mõlemad meeldivad omaette. Edasi selle poolest, et kumbki ei eelda meeleotsustust ega loogiliselt määratlevat otsustust, vaid reflektsiooniotsustust: järelikult ei sõltu heameel mitte aistingust, nagu meeldiva aistingust, ega mingist kindlast mõistest, nagu heameel heast, ometi aga on vahekorras mõistetega, kuigi määratlemata, millistega; seega on heameel seotud pelga kujutamisega või kujutamise võimega, millega vaadeldakse kujutamise võimet või kujutlusjõudu antud kaemuse juures aru või mõistuse mõistetevõimega viimase edendusena kooskõlas olevana. Seetõttu on ka mõlemasugused otsustused üksikotsustused ja ometi end iga subjekti suhtes üldkehtivaks kuulutavad otsustused, kuigi nad pretendeerivad ainult lõbutundele, mitte eseme tunnetusele.
Aga nende kahe vahel torkab silma ka olulisi erinevusi. Kaunis looduses puudutab eseme vormi, mis seisneb piiritletuses; ülevat seevastu leidub ka vormitus esemes, kui temal või tema ajendil kujutatakse ette piiritust ja ometi mõeldakse juurde selle terviklikkus: nii et paistab, et kaunis võetakse määratlemata arumõiste, ülev aga määratlemata mõistusmõiste esitamiseks. Niisiis on heameel kauni puhul ühenduses kvaliteedi ettekujutusega, üleva puhul kvantiteedi ettekujutusega. Ka on viimane heameel esimesest laadi poolest vägagi erinev: sellal kui kauniga käib otseselt kaasas elu edendamise tunne ning ta on seetõttu ühitatav võludega ja mängiva kujutlusjõuga, on üleva tunne niisugune lõbu, mis sugeneb ainult kaudselt, nimelt nii, et seda tekitatakse elujõudude hetkelise pidurdamisega ning sellele kohe järgneva elujõudude seda tugevama väljavalamisega, seega paistab, et liigutatusena ei ole see mäng vaid on kujutlusjõu hõivamises tõsine. Seetõttu on ta ka võludega ühitamatu, ja kuna ese ei tõmba meelemõistust ainult külge, vaid vaheldumisi tõukab ka üha uuesti ära, ei ole heameel ülevast mitte niivõrd positiivne lõbu kui pigem sisaldab imetlust või austust, st väärib negatiivse lõbu nime.
Aga üleva tähtsaim ja seesmine erinevus kaunist on küllap see, et kui me, nagu ongi kohane, võtame siin arvesse ainult ülevat loodusobjektide puhul (ülev kunstis on nimelt alati kitsendatud loodusega kooskõlas olemise tingimustega), siis loodusiluga (iseseisva iluga) käib kaasas eesmärgipärasus tema vormis, millega ese paistab olevat meie otsustusjõu jaoks otsekui ette määratud, ja nõnda moodustab ta iseenesest heameele eseme; aga see, mis meis ilma targutamata, pelgalt haaratuna tekitab üleva tunde, näib vormi poolest küll meie otsustusjõu jaoks eesmärgivastane, meie kujutusvõimele ebakohane ja kujutlusjõu jaoks otsekui vägivaldne, aga siiski otsustatakse see olevat seda enam ainult ülevam.
Siit on aga kohe näha, et me väljendume üldse ebaõigesti, kui me nimetame mingit looduse eset ülevaks, kuigi me võime täiesti õigesti nimetada väga paljusid neist ilusaks; sest kuidas saab heakskiidu väljendiga tähistada seda, mida haaratakse iseenesest eesmärgivastasena? Me ei saa öelda rohkem kui seda, et ese on kõlbulik ülevuse kujutuseks, mis saab meelemõistuse leiduda; sest päris ülev ei saa üheski meelelises vormis sisalduda, vaid tabab ainult mõistuse ideid: kuigi nendele kohane kujutus ei ole võimalik, paneb just see kohatus, mida saab meeleliselt kujutada, nad liikuma ja kutsub meelemõistusesse. Nii ei saa laia, tormide käes mäslevat ookeani nimetada ülevaks. Selle vaatepilk on kohutav; ja inimene peab oma meelemõistuse juba mitmesuguste ideedega täitnud olema, et selline kaemus häälestaks tundele, mis on ise ülev, sest meelemõistus ärgitatakse meelelisust maha jätma ning tegelema ideedega, mis sisaldavad kõrgemat eesmärgipärasust.
Iseseisev loodus-ilu avab meile looduse tehnika, mis esitleb seda süsteemina seaduste järgi, mille printsiipi me kogu oma aruvõimes ei kohta; see on nimelt eesmärgipärasuse printsiip otsustusvõime tarvitamise suhtes nähtumuste suhtes, nii et nende üle tuleb otsustada mitte pelgalt kui oma eesmärgitus mehhanismis looduse juurde kuuluvate, vaid ka kui analoogia juurde kunstiga kuuluvate üle. See ei avarda niisiis tegelikult küll meie tunnetust loodusobjektide kohta, küll aga meie mõistet loodusest, nimelt kui pelgast mehhanismist, mõisteks täpselt sellestsamast loodusest kui kunstist: mis kutsub sügavalt uurima niisuguse vormi võimalikkust. Aga selles, mida meil on looduse juures kombeks ülevaks nimetada, ei ole nõnda üldse mitte midagi, mis viiks eriliste objektiivsete printsiipideni ning neile vastavate looduse vormideni, et loodus äratab üleva ideid kõige rohkem oma kaoses või oma kõige metsikumas, korrapäratumas korratuses ja hävingus, kui näha on ainult suurust ja väge. Siit näeme, et looduse üleva mõiste ei ole kaugeltki nii tähtis ja rikkalike tagajärgedega kui kauni mõiste looduses; ja et ta ei näita üldse mitte midagi eesmärgipärast looduses endas, vaid tema kaemuste võimalikus tarvituses, et teha tuntavaks üht loodusest täiesti sõltumatut eesmärgipärasust meis endas. Kaunile looduses peame otsima alust väljastpoolt meid, ülevale aga pelgalt meist ja mõttelaadist, mis toob sisse ettekujutuse esmasemast ülevusest; see on väga vajalik eelmärkus, mis lahutab üleva ideed täielikult looduse eesmärgipärasusest ja teeb selle teooriast pelga lisa esteetilisele otsustamisele looduse eesmärgipärasuse üle, sest sellega ei kujutata looduses ette mingit erilist vormi, vaid ainult arendatakse üht eesmärgipärast viisi, kuidas kujutlusjõud oma ettekujutust tarvitab.
Mis puutub esemete üle esteetilise otsustamise momentide jaotusesse ülevatunde puhul, siis võib analüütika jätkuda sama printsiibi järgi nagu maitseotsustuste liigenduses. Sest esteetilise reflekteeriva otsustusjõu otsustusena peab heameel ülevast olema samamoodi nagu kauni puhulgi kvantiteedi poolest üldkehtiv, kvaliteedi poolest huvitatuseta, suhte poolest subjektiivne eesmärgipärasus ning modaalsuse poolest esitama viimast paratamatuna. Siin ei kaldu meetod niisiis kõrvale eelmise jao meetodist: kui just sellest mitte välja teha, et me seal, kus esteetiline otsustus puudutas objekti vormi, alustasime kvaliteedi uurimisest, siin aga alustame vormitaoleku tõttu, mis võib sobida sellele, mida me nimetame ülevaks, esteetilise otsustuse esimese momendina kvantiteedist: alus selleks on aga näha eelmisest §-ist.
Aga ühte jaotust on üleva analüüsil tarvis, mida kauni analüüs ei vaja, nimelt matemaatiliselt ja dünaamiliselt ülevaks.
Sest kuna ülevatundega käib selle iseloomuna kaasas eseme üle otsustamisega ühenduses olev meelemõistuse liigutus, mitte nagu kaunimaitse puhul, mis eeldab ja hoiab meelemõistust rahulikus kontemplatsioonis; seda liigutust aga tuleb hinnata subjektiivselt eesmärgipäraseks (sest ülev meeldib): nii seab kujutlusjõud selle vahekorda kas tunnetusega või ihavõimega, mõlemasuguses vahekorras aga otsustatakse antud ettekujutuse eesmärgi üle ainult nende võimete suhtes (ilma eesmärgita ega huvitatuseta): sest siis omistatakse objektile esimene kujutlusjõu matemaatilise, teine dünaamilise häälestusena ja seetõttu kujutatakse objekti ülevana ette nimetatud kahel viisil.
'''A.
'''Matemaatiliselt ülevast
Ülevaks me nimetame seda, mis on absoluutselt suur. Olla suur ja olla suurus on aga täiesti erinevad mõisted (magnitudo ja quantitas). Samamoodi on lihtsalt (simpliciter) suur, ka midagi hoopis muud kui öelda, et ta on absoluutselt suur (absolute, non comparative magnum). Viimane on see, mis on üle igasuguse võrdluse suur. – Mida aga tähendab väljend, et miski on suur või väike või keskmine? See, mida sellega tähistatakse, ei ole puhas arumõiste; hoopiski mitte ei ole see meeltekaemus; ja samuti ei ole see mõistusvõime, sest sellega ei käi kaasas tunnetuse printsiip. Järelikult peab see olema otsustusjõu mõiste või pärinema niisugusest mõistest ja seadma ettekujutusele aluseks subjektiivse eesmärgipärasuse otsustusjõu suhtes. Seda, et miski on suurus (quantum), saab ära tunda asjast enesest ilma igasuguse võrdluseta: nimelt kui ühetaolise paljus koos moodustab ühe. Aga see, kui suur see on, nõuab oma mõõduks alati midagi muud, mis on ka suurus. Et aga suuruse üle otsustamisel ei ole asi pelgalt paljuses (arvus), vaid ka ühiku (mõõdu) suuruses, ja selle viimase suurus vajab alati omakorda mõõduna midagi muud, millega seda saab võrrelda, siis me näeme, et mitte mingisugune nähtumuste suurusemääramine ei saa anda absoluutselt mitte mingit absoluutset suuruse mõistet, vaid ainult võrdlusmõiste.
Kui ma nüüd lihtsalt ütlen, et miski on suur, siis paistab, et mul ei ole mõttes üldse mitte mingit võrdlust, vähemalt mitte mingi objektiivse mõõduga, sest sellega ei määratleta üldse, kui suur see ese on. Aga kuigi võrdluse mõõdupuu on puhtsubjektiivne, pretendeerib see otsustus sellegipoolest üldisele nõustumisele; otsustused "mees on ilus" ja "ta on suur" ei piirdu ainult otsustust tegeva subjektiga, vaid nõuavad, nagu teoreetilised otsustusedki, igaühe nõusolekut.
Et aga otsustusega, millega midagi nimetatakse lihtsalt suureks, ei taheta öelda mitte lihtsalt seda, et esemel on suurus, vaid see omistatakse talle ühtlasi eelistamisi paljude teiste samalaadsete seast, ilma seda edemust siiski määratlemata:	nii seatakse talle igatahes aluseks mõõdupuu, mille puhul eeldatakse, et seda saab pidada igaühe jaoks täpselt samaks, mis aga ei ole kõlblik suuruse üle loogiliseks (matemaatiliselt määratletud), vaid ainult esteetiliseks otsustamiseks, sest see on suuruse üle reflekteerivale otsustusele otsustusele puhtsubjektiivselt aluseks olev mõõdupuu. Ta võib muide olla empiiriline, nagu näiteks meile tuttavate inimeste, teatud liiki loomade, puude, majade, mägede jne keskmine suurus; või aprioorselt antud mõõdupuu, mis otsustusi tegeva subjekti puuduste tõttu piirdub in concreto kujutamise subjektiivsete tingimustega: nagu praktilises vallas teatud vooruse suurus või avaliku vabaduse ja õigluse suurus mingil maal; või teoreetilises vallas tehtud vaatluse või mõõtmise õigsuse või ebaõigsuse suurus.
Siin on aga väärib märkimist, et kuigi meil ei ole objektist üldse mitte mingit huvitatust, st tema eksisteerimine on meile ükskõikne, võib siiski pelgalt tema suurusega, isegi kui teda vaadeldakse vormituna, käia kaasas heameel, mis on üldiselt edasiantav, seega teadlikkus subjektiivsest eesmärgipärasusest meie tunnetusvõime tarvituses; aga mitte näiteks heameel objektist, nagu kauni puhul (sest ta võib olla vormitu), kus reflekteeriv otsustusjõud leiab, et ta on tunnetuse suhtes üldse eesmärgipäraselt häälestatud, vaid kujutlusjõu laienemisest talle endale.
Kui me (ülalmainitud kitsenduse juures) ütleme mingi eseme kohta lihtsalt, et ta on suur, siis ei ole see matemaatiliselt määratlev, vaid pelk refleksiooniotsustus selle eseme ettekujutuse kohta, mis on meie tunnetusjõudude teatud tarvituse jaoks suuruse hindamises subjektiivselt eesmärgipärane; ja me ühendame siis ettekujutuses alati ettekujutusega omamoodi austust, nii nagu sellega, mida me nimetame lihtsalt väikeseks ühendame põlgust. Muide, asjade üle otsustamine kui suurte või väikeste üle käib kõige kohta, isegi nende kõikide laadide kohta; sellepärast me nimetame isegi ilu suureks või väikeseks: mille alust tuleb otsida sellest, et mida iganes me otsustusjõu eeskirja järgi kaemuses ka ei kujutaks (s.o esteetiliselt ette kujutaks), on kokku nähtumus, seega ka kvantum.
Kui me aga nimetame midagi mitte ainult suureks, vaid lihtsalt, absoluutselt, igas suhtes (üle igasuguse võrdluse) suureks, s.o ülevaks, siis taibatakse peagi, et me ei tohi tema jaoks talle kohast mõõdupuud otsida väljastpoolt teda, vaid üksnes temast. See on suurus, mis on pelgalt iseendaga võrdne. See, et ülevat ei tule niisiis otsida looduse asjadest, vaid ainult meie ideedest, järeldub siit; see aga, millistes ideedes see kätkeb, tuleb jätta deduktsiooni hooleks.
Ülaltoodud definitsiooni võib väljendada ka nii: ülev on see, millega võrreldes kõik muu on väike. Siin on kerge näha, et looduses ei saa olla mitte midagi, kui suure me selle ka ei otsusta olevat, mida teises suhtes vaadelduna ei saaks alandada lõpmata väikeseks; ja ümberpöördult mitte midagi nii väikest, mida ei saaks võrreldes veel väiksemate mõõdupuudega laiendada meie kujutlusjõu jaoks maailmasuuruseni. Teleskoobid on meile esimese, mikroskoobid viimase tähelepaneku tegemiseks rikkalikku ainest kätte andnud. Nii et mitte midagi, mis saab olla meelte ese, ei saa sel pinna vaadelduna nimetada ülevaks. Aga just sellepärast, et meie kujutlusjõus on püüdlus minna edasi lõpmatuseni, meie mõistuses aga kätkeb pretensioon absoluutsele terviklikkusele kui reaalsele ideele, on just see meie meeltemaailma asjade suurusehindamise võime sobimatus selle idee jaoks ülemeelelise võime tunde äratus meis; ja see viis, kuidas otsustusjõud teatud esemeid loomulikul kombel viimase (tunde) tarvis tarvitab, mitte aga meelte ese, on lihtsalt suur, sellega võrreldes aga on iga muu tarvitus väike. Niisiis tuleb ülevaks nimetada vaimuhäälestust teatud ettekujutuselt, mis reflekteerivat otsustusjõudu hõivab, mitte aga objekti.
Niisiis võime üleva definitsiooni eelmistele vormelitele juurde lisada veel selle: ülev on see, mille ka pelk mõelda suutmine tõestab meelemõistuse võimet, mis ületab igasuguse meelte võime.
Suurusehindamine arvumõistete abil (või nende märkide abil algebras) on matemaatiline, aga suurusehindamine pelgas kaemuses (silmamõõdu järgi) on esteetiline. Aga kindlad mõisted selle kohta, kui suur miski on, võime saada küll ainult arvude (või vähemalt lõpmatuseni minevate arvujadade) abil, mille ühik on mõõt; ja selles mõttes on igasugune loogiline suurusehindamine matemaatiline. Aga kuna tuleb siiski eeldada, et mõõdu suurus on teada, siis juhul, kui seda peaks omakorda hindama ainult arvude abil, mille ühik peaks olema teine mõõt, niisiis matemaatiliselt, ei saaks meil kunagi olla esimest ehk alusmõõtu, seega ka mitte mingit kindlat mõistet antud suurusest. Järelikult peab alusmõõdu suuruse hindamine seisnema pelgalt selles, et seda saab kaemuses vahetult haarata ja kujutlusjõu abil arvumõistete kujutamiseks tarvitada: st igasugune looduse esemete suurusehindamine on viimaks esteetiline (st subjektiivselt, mitte objektiivselt määratud).
Nüüd, matemaatilise suurusehindamise jaoks ei ole suurimat (sest arvude vägi läheb lõpmatuseni); aga esteetilise suurusehindamise jaoks on igatahes olemas suurim; ja selle kohta ma ütlen, et kui selle üle otsustatakse, et ta on olemas absoluutse mõõduna, üle mille suurem ei ole subjektiivselt (otsustusi tegevale subjektile) võimalik, siis käib temaga kaasas üleva idee ja ta kutsub esile selle liigutatuse, mida ei saa tekitada mitte mingi suuruste matemaatiline hindamine (või siis ainult niivõrd, kui seda esteetilist alusmõõtu seejuures kujutlusjõus elavana hoitakse): sest matemaatiline hindamine kujutab alati ainult suhtelist suurust võrdluse tee teiste sama laadi suurustega, niivõrd kui meelemõistus saab neid kaemuses haarata. Mingi kvantumi kujutlusjõusse näitliku vastuvõtmisse, et seda saaks tarvitada mõõduna või ühikuna suurusehindamiseks arvude abil, kuulub kaks selle võime toimingut: haaramine (apprehensio) ja kokkuvõtmine (comprehensio aesthetica). Haaramisega pole häda: sest sellega võib minna lõpmatuseni; aga kokkuvõtmine läheb aina raskemaks, mida kaugemale haaramine edasi nihkub, ja jõuab peagi oma maksimumini, nimelt suurusehindamise esteetiliselt suurima alusmõõduni. Sest kui haaramine on jõudnud nii kaugele, et alguses haaratud meeltekaemuse osaettekujutused hakkavad kujutlusjõus juba kustuma, kui kujutlus jõud nihkub edasi paljude haaramiseks, siis ta kaotab ühel poolel täpselt sama palju, kui ta teisel poolel võidab, ja kokkuvõtmises on suurim, millest ta edasi ei saa minna.
Sellega saab seletada seda, mida märgib Savary oma teadetes Egiptuses: et püramiididele ei tule väga lähedale minna ega ka nendest liiga kaugel olla, et saada kogu liigutatus nende suurusest. Sest kui on viimane, siis kujutatakse osasid, mida haaratakse, (nende kive üksteise kohal) ette vaid hämaralt, ja ettekujutus nendest ei mõjuta subjekti esteetilist otsustust. Aga kui on esimene, siis vajab silm mõningat aega, et lõpule viia haaramist aluspinnast kuni tipuni; selle ajaga aga kustuvad alati osalt esimesed, enne kui kujutlusjõud on viimased vastu võtnud, ja kokkuvõtmine ei ole kunagi täielik. – Täpselt sama võib ka olla piisav, et seletada seda vapustust või omamoodi kohmetust, mis nagu jutustatakse, mis haarab vaatajaid Peetri kirikus Roomas, kui nad esimest korda sisse astuvad. Sest siin on tunne, et kujutlusjõud ei ole terviku idee jaoks kohane, et seda kujutada, milles kujutlusjõud jõuab maksimumini ning kui ta püüab seda avardada, langeb ta iseendasse tagasi, see aga toob talle liigutava heameele.
Ma ei hakka praegu veel ära tooma midagi selle heameele alusest, mis on ühenduses ettekujutusega, millest seda on kõige vähem oodata, mis nimelt annab meile tunda ettekujutuse sobimatust, järelikult ka subjektiivset eesmärgipäratust otsustusjõu jaoks suurusehindamisel; vaid märgin ainult, et selleks et esteetiline otsustus oleks puhas (segamata teleoloogilise otsustuse kui mõistusotsustusega) ja tuua sellest esteetilise otsustusvõime kriitikaga täiesti sobiv näide, ei tule näidata mitte ülevat kunstisaaduste (nt ehitiste, sammaste jne) puhul, kus inimlik eesmärk määrab nii vormi kui ka suuruse, ega loodusasjade puhul, mille mõistega käib juba kaasas kindel eesmärk (nt teadaoleva loodusmääratlusega loomade puhul), vaid toore looduse puhul (ja sellegi puhul ainult juhul, kui sellega ei käi omakorda kaasas mingit võlu ega liigutatust tegelikust ohust), ainult niivõrd, kui see sisaldab suurust. Sest seda laadi ettekujutuses ei sisalda loodus midagi, mis oleks koletu (ega midagi, mis oleks tore või kohutav); suurus, mida haaratakse, võib olla nii ulatuslik kui tahes, kui ainult kujutlusjõud suudab seda tervikuks kokku võtta. Koletu on ese, kui ta oma suurusega hävitab eesmärgi, mis moodustab tema mõiste. Kolossaalseks aga nimetatakse niisuguse mõiste pelka kujutust, mis on igasuguse kujutamise jaoks peaaegu liiga suur (piirneb suhteliselt koletuga): sest mõiste kujutamist raskendab see, et eseme kaemus on meie haaramisvõime jaoks peaaegu liiga suur. – Puhtal otsustusel üleva üle aga ei tohi määramisaluseks olla üldse mitte mingit objekti eesmärki, et see oleks esteetiline, mitte segatud mingi aru- või mõistusotsustusega.