cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vana-Kreeka
Tsivilisatsiooni uus tõus
Tihe kokkupuude nende rahvaste vahel oli seega vältimatu ja kreeklased langesid foiniiklaste vahendusel ida kultuuri tugeva mõju alla, varaseim märk sellest mõjust on foiniikia tähestiku ülevõtmine. Siiski ei kopeerinud kreeklased foiniikia tähestikku, vaid muutsid 22 konsonantmärgist osa vokaalideks ja lisasid omalt poolt veel mõned tähed (väljakujunenud klassikaline kreeka tähestik koosneb 24 tähest). Kujunenud kreeka tähestik võimaldas üles kirjutada enam-vähem kõik kõnes ette tulevad häälikud. Kunstis ida mõjudel senine geomeetriline traditsioon vaasimaalis asendus 7. sajandil orientaalsete loomafiguuridega, millele tasapisi lisandusid ka realistlismi taotlevad inimkujutised. Sel nn orientaalsel perioodil (7. sajand) Kreeka kultuuriloos sai alguse ka kreeka monumentaalskulptuur, mis samuti lähtus idamaistest, arvatavasti eeskätt Egiptuse eeskujudest.
Kreeka kolonisatsioon
Tumeda ajajärgu lõppedes tekkis Kreeka poolsaarel mitmeid kuning- ja linnriike (poliseid: Argos, Ateena, Delfi, Korintos, Küreene, Massalia (Massilia), Sparta, Teeba, Mileetos, Efesos). Suure kolonisatsiooni ajal (8.–6. sajandil eKr) levisid Kreeka mandrialalt ja Egeuse saartelt (Kirde-Egeuse saared, Sporaadid, Euboia, Argolída-Saroni saared, Küklaadid, Dodekaneesid, Kreeta) kolooniad Lõuna-Itaaliasse (ladina Magna Graecia ehk Suur-Kreeka asustuse), Väike-Aasiasse, Ida-Liibüasse, Vahemere põhjarannikule Provence'i Massalia, Korsikale ja Vahemere läänerannikule Pürenee poolsaarele ning Pontos Euxeinose rannikule (Tauriasse, kuhu Kreeka kolonistid asutasid praeguse Kertši kohale 7. sajandil eKr Pantikapaioni linna). Ajajärgul hoogustusid ka kreeklaste, euboialaste mereretked lääne suunas Itaaliasse, kus meelitasid etruskide ala-Etruria ja Elba saare metallileiukohad. Euboialased sõlmisid etruski ülikusuguvõsadega sõbralikud suhted, mis aitasid kaubelda ja tagasid juurdepääsu metallile.
Magna Graecia
pisi|300px|Kreeka alad ja kolooniad [[Arhailine ajajärk|arhailisel ajajärgul (750–550 eKr)]] Esialgu said kolonisatsiooni peamiseks lähtekohaks Itaalia ja Sitsiilia ning teerajajateks olid euboialased. 8. sajandi esimesel poolel Ischia saare (toona Pithekussai) euboialastest asukad rajasid Kyme linna Itaalia maismaal. Euboialased rajasid ka esimese koloonia Sitsiilias (u. 734 eKr) Naxose Etna jalamil. Hiljem rajasid euboialased ka Rhegioni Itaalia edelatipus (Sitsiilia vastaskaldal) ja Katane, Messina ning teisigi kolooniaid Sitsiilias. Suurima Sitsiilia kreeka linna Sürakuusa rajasid u. 733 eKr väljarändajad Korintosest. Kreeka kolooniate rajamine Sitsiilias jätkus ka 7. ja 6. sajandil eKr: Gela rajasid umbes 688 eKr asunikud Kreetalt ja Rhodoselt. ja Sitsiilia saare lõunaranniku suurima linna Akragase asutasid Rhodose ja Kreeta elanikud 580 eKr paiku. Sitsiilia lääneosas kindlustusid foiniiklased ja saare sisealad jäid veel sajanditeks põliselanike – sikelite, sikanite ja elüümlaste – võimu alla. , Sürakuusa, Naxos Messinalased rajasid ka rea väikseid kolooniaid ja kaubapunkte piki rannikut, millest hiljem said linnad ja levitasid kreeka linnriikide poliitilise, majandusliku ja kultuuriline mõju Vahemere lääneosa rannikualadele (eriti Sitsiiliasse ja Lõuna-Itaaliasse, nn Suur-Kreeka), Egeuse mere põhjarannikule ning Põhja-Aafrikasse.
Itaalia mandriosa lõunaranniku kolonisatsioon algas juba 8. sajandi lõpus eKr, ahhailased rajasid Krotoni ja Sybarise. Spartalased rajasid Tarasi (praegune Taranto). pisi|300px|Vana-Kreeka, [[Väike-Aasia, Egiptuse alad ja Uus-Assüüria suurriigi laienemine, 8.–6. sajand eKr]] 7. sajandi keskpaiku eKr koloniseerisid kreeklased Väike-Aasia Mileetose linnast Egeuse mere põhjarannikut (Traakia rannikut) ja Musta mere väinu. Mileetoslased rajasid Musta mere rannikul Olbia Dnestri suudmealal, Pantikapaioni Krimmis Kertši poolsaarel ja Sinope Anatoolia põhjarannikul. Kesk-Kreeka Megara elanikud rajasid 670 eKr paiku edasises ajaloos kõige tähtsamaks osutunud asula – Byzantioni (tänapäeva Istanbul).
Umbes 631. aastal eKr asutasid kreeklased kolooniad Egiptuses, Niiluse deltas Naukratise linna ja praeguse Liibüa territooriumil, kus Thera saare elanikud asutasid Küreene linna, kuid need rannikulinnad olid täiesti isoleeritud kõrbest ega mõjutanud ülejäänud Aafrikat.
Kreeka kolooniad
8. sajandist eKr alates asutati Kreeka väljarändajate kolooniad ja linnriigid (polised) Vahemere ja Musta mere rannikul. Musta mere põhja- ja idarannikul tekkisid 7. sajandil eKr Kreeka kaupmeeste püsivad asulad ja 6. sajandil eKr kindlustatud linnad. Peamine osa Musta mere ranniku koloniseerimises oli Mileetosel – Vana-Kreeka maakonnast Jooniast. Kreeka kolooniad olid emamaast poliitiliselt sõltumatud, neile kuulus ümbruses maavaldusi. Kreeka kolooniad kujunesid kiiresti emalinnadega võrreldavateks linnriikideks. Paljud neist ületasid peagi oma emalinnu nii suuruselt kui ka tähtsuselt. Kolooniatel olid emalinnaga tihedad ja enamasti sõbralikud suhted, ühised kombed ja kultused. Emalinnal ja koloonial olid vahel ka ühine kodakondsus (emalinna kodanik sai kolooniasse asudes automaatselt koloonia kodakondsuse ja vastupidi). Elanikud tegelesid kaubanduse, käsitöö, põlluharimise ja karjakasvatusega. Kohalikelt hõimudelt osteti ning veeti Kreekasse ja Väike-Aasiasse vilja, kariloomi, nahku, soolakala ning orje, sisse toodi veini, oliiviõli, metalltooteid, marmorit, savinõusid ja kangaid.
Vahemere põhjarannikule Provence'i Massaliast sai üks suuremaid kaubasadamaid antiikmaailmas, mille asutasid Väike-Aasia rannikulinna Phokaia elanikud. Selle kõrgajal, 4. sajandil eKr Massalias vermitud drahme on leitud kõigis liguuri-keldi Gallia osades. Kaupmehed Massaliast sisenesid sügavale Prantsusmaa sisemaale piki Durance'i ja Rhône'i jõge ning rajasid kaubateed sügavale Galliasse, Šveitsi ja Burgundiasse ning isegi nii kaugele põhja kui Läänemere äärde. Nad vedasid oma toodangut, kohalikku veini, soolatud sealiha ja kala, aromaatseid- ja ravimtaimi, koralle ja korki. pisi|Vana-Kreeka piirialad, [[Balkani poolsaarel 5.–3. sajandil eKr. Loodes illüürlaste alad, põhjas Vana-Makedoonia, kirdes traaklaste alad]] Suurimad Musta mere äärsed Kreeka kolooniad olid Olbia (Lõuna-Bugi suudmes), Tyras (nüüdne Bilhorod-Dnistrovskyi), Tanais (nüüdne Nedvigovka), Hersonesos (nüüdse Sevastopoli lääneservas), Theodosia (nüüdne Feodossia), Pantikapaion (nüüdne Kertš), Dioskurias (nüüdne Suhhumi) ja Phasis (nüüdne Phothi). 480 eKr liideti Pantikapaion jt Kertši, seejärel Tamani poolsaarel asunud Kreeka kolooniad Bosporose riigiks.
Kreeka kolooniate õitseng oli peamiselt 4. sajandil eKr. 3. sajandil eKr algas nõrgenemine ja sküütide sissetung. Esimestel sajanditel tugevnesid Kreeka kolooniad uuesti, kuid üha tähtsama koha omandasid seal mittekreeklased, eriti sarmaadid. 3. sajandil said Kreeka kolooniad kannatada gootide, 4. sajandil hunnide vallutuste tagajärjel; Olbia ja Pantikapaion hävitati.
Pärsia ja Väike-Aasia kreeka linnad
pisi|300px|vasakul|Aasia [[impeeriumid u 600 a eKr: Lüüdia, Vana-Egiptus, Mesopotaamia-Babüloonia, Meedia, Pärsia impeerium]] pisi|300px|Kreeka alad ja Pärsia suurriik 500 eKr 6. sajandil eKr kujunes Lähis-Idas uus maailmariik Ahhemeniidide Pärsia, mis laienes igas suunas, kuni jõudis Väike-Aasiasse ja jõudis Egeuse mere Väike-Aasia kreekapoolsele rannikule, kus asusid kreeka linnad. Lüüdia vallutamise järel Pärsia kuninga Kyros II-e poolt (547–546 eKr) langesid Väike-Aasia lääneranniku kreeka linnad, mis seni allusid Lüüdia kuningatele, Pärsia ülemvõimu alla ning pärslased seadsid neis võimule kohalikku kreeka päritolu türannid, kes sõltusid Pärsia satraabist.
Anatoolia ranniku lähedased Egeuse mere saared jäid esialgu pärslaste võimu alt välja, kuid mitmed neist langesid Sámose türanni Polykratese (u. 540–522) võimu alla. Sámose türanni Polykrates oli Ateena Peisistratiidide kõrval toonase Kreeka silmapaistvamaid valitsejaid, kes arendas Sámosel suurejoonelisi ehitusi (sadamat varjav muul, linna veega varustav tunnel, Hera hiigeltempel ja kelle laevastik võimutses Egeuse merel. Polykrates toetas Pärsia kuningas Kambyses II. kui see 525. aastal eKr Egiptust ründas ja saatis oma eskaadri Egiptuse vastu. Peagi seejärel vallutasid aga pärslased Sámose ja teisedki Väike-Aasia ranniku lähedased saared.
Kreeka–Pärsia sõjad
pisi|[[Joonia ülestõusu (499–493 eKr) sõjategevusalad]]
Pärslased tungisid 492. aastal eKr oma vägedega Kreeka maismaaossa, vallutasid 491 eKr Delose, kuid olid sunnitud siiski 490. aastal Maratoni lahingus saadud kaotuse järel taanduma. 480. aastal eKr tungisid Pärsia väed uuesti Kreekasse ja hoolimata Lakedaimoni kuninga (488–480 eKr) Leonidas I juhitud spartalaste kangelaslikust vastupanust Termopüülide lahingus, vallutasid pärslased sel korral Ateena. Kreeklastel õnnestus 480. ja 479. aastal eKr võita Pärsia vägesid Salamise, Plataia ja Mykale lahingus ning sundida neid teist korda Kreeka pinnalt taanduma.
Kreeka klassikaline ajajärk
Pärslaste väljatõrjumisele järgnenud aega (479–431 eKr) loetakse klassikalise Kreeka hiilgeajaks. Kreeklaste võit pärslaste vastu tõstis kreeklaste iseteadvust ning kujunes välja hellenite ja barbarite vastandamine, terminiga ei tähistanud mitte teiste rahvaste madalat arengutaset vaid lihtsalt teisi rahvaid, kes kõnelesid arusaamatut keelt bar-bar), barbaritest kõige olulisemad olid pärslased ja neile alluvad idamaa rahvad. Kreekas kujunes välja suuresti orjandusel põhinev majandus: suurmajapidamised põhinesid valdavalt orjatööl ning orje oli ka keskmise jõukusega ja vaesematel vabadel inimestel.
Ateena ja Sparta
Kreeka-Pärsia sõdades mängisid juhtivat rolli Ateena ja Sparta. Kuna Kreeka oli killustatud mitmete väikeste riikide vahel (Ateena, Sparta, Aígina, Chalkída), polnud haruldased ka nende riikide omavahelised konfliktid. Periklese (umbes 495–429 eKr) esiletõusuga Ateenas kaasnes selge muutus Ateena välispoliitikas: loobuti pärslaste vastu sõlmitud liidust Spartaga ja selle asemel liituti Peloponnesosel Sparta põlisvaenlase Argosega ning teisalt Põhja-Kreeka suurvõimu Tessaaliaga.
Delose vabanemise järel 478/477 eKr sai Delos, Delose ehk Ateena Mereliidu keskuseks ja kuni 454 eKr asus Delose Apolloni templis liidu kassa. 478/477 eKr talvel sõlmitud nn Delose liidu, mis edaspidi tuntud peamiselt Ateena mereliiduna peamine korraldaja oli Aristeides. Liitlased tõotasid pidada ateenlaste juhtimisel ühist sõda Pärsia vastu. Need riigid, mis ise laevu välja panna ei suutnud või ei soovinud, kohustusid maksma andamit (phoros) ühisesse liidu-kassasse, mis paiknes mereliidu sümboolses keskuses – Apollonile ja Artemisele pühendatud joonlaste ühispühamus Delose saarel. Seal pidi koos käima ka liitlaslinnade esindajate nõupidamine.
Ateena ja Peloponnesose liidu vahel puhkes sõda, mis ajaloos tuntud esimese Peloponnesose sõja nime all.
Ateena hiilgeaeg
pisi|Ateena alad oma suurimas ulatuses, u 450 eKr vasakul|pisi|Vaade [[Ateena akropolile]] vasakul|pisi|Erechtheion, vaade lõunast pisi|[[Ateena linn ja Pireuse sadam]]
Ateena rahu Pärsia ja Peloponnesose liiduga tõi kaasa demokraatliku Ateena hiilgeaja ning Ateena valitses kindlalt oma liitlaste üle. 508. aastal eKr kehtestas Kleisthenes Ateenas maailma esimese demokraatliku valitsemiskorra. Kuni 454 eKr Delose ehk Ateena Mereliidu keskuseks olnud liidu kassa Apolloni templist viidi Ateenasse, Ateena akropolile ja ateenlased kasutasid selle vahendeid oma äranägemise järgi.
Pärslaste sissetungi ajal 480 eKr hävinud vanema, 6. sajandist eKr pärinenud Athena templi varemete kohale rajati jumalanna Athenale pühendatud ristkülikukujulise põhiplaaniga dooria stiilis marmorist Parthenon. Parthenon valmis aastatel 447–438 eKr. Erechtheioni tempel rajati Ateena akropoli põhjaossa praegusel kujul aastail 421–406 eKr.
Kogu Ateena mereliidus kehtis Ateena raha ja kaalu- ja mõõdusüsteem. Ateenlased rajasid mõnede liitlaste territooriumile oma kodanike asulaid – kleruuhiaid. Suurem osa liitlastest oli loobunud laevade saatmisest liidulaevastikku ning piirdusid vähem kuluka forose-maksmisega. See tähendas aga ateenlastele võimalust tugevdada oma laevastikku liitlaste arvel. Samas edendas mereliidu ühtne raha-ja kaalusüsteem kaubandust, ateenlased tagasid merede turvalisuse ja kuna liitlasriikide sisetülide korral toetasid nad reeglina demokraatlikke mitte oligarhilisi rühmitusi. pisi|[[Atika ajalooline piirkond]]
Kreeka kultuuri Atika ajajärk
Kreeka ühiskond elas läbi oma suurima õitsengu Atika ajajärgul. Kreeka kunsti- ja hiljem ka filosoofiakeskuseks kujunes Ateena, kelle kultuurilise hegemoonia all kulges Kreeka ajalugu 5. ja 4. sajandil eKr kuni Kreeka vallutamiseni Makedoonia poolt. Seepärast nimetatakse ka vanakreeka kirjanduse vastavat perioodi atika ajajärguks – Atika maakonna järgi, mille pealinn oli Ateena.
Sel perioodil muutus juhtivaks kirjandusliigiks draama. Atika draama arenes välja viljakusjumal Dionysosele pühendatud pidustustest ehk dionüüsiatest, kus korraldati suurejoonelisi rongkäike, joodi ohtralt veini, söödi ja lõbutseti.
Ajajärgu draama eripäraks on see, et jutustamine sündmustest asendub nende näitliku esitamisega kuulajale-vaatajale, kus on kaastegevad nii näitlejad kui ka koor. Koorilaulu pidulikest ja ülevatest elementidest kujunes aja jooksul välja tragöödia, naljalugudest aga komöödia. Need kaks ongi atika ajajärgu kirjanduse põhižanrid. Atika tragöödia tähtsaimad esindajad on Aischylos, Sophokles ja Euripides. Atika ajajärgu komöödiat nimetatakse vana-atika komöödiaks ja selle tähtsaim esindaja on Aristophanes.
Proosast õitsesid sel perioodil ajalookirjandus (Herodotos, Thukydides, Xenophon) ning retoorika (10 suurt kõnemeest, neist tuntumad on Isokrates, Demosthenes ja Aischines). Filosoofiline proosa saavutas kõrgpunkti Platoni ja Aristotelese teostes.
Klassikalisel perioodil sai alguse mineviku süsteemne uurimine, Herodotos Halikarnassosest (u 484–425) hakkas esimesena uurima ajaloosündmusi ja kirja panema. Ta keskendus oma teoses "Historia" peamiselt Kreeka-Pärsia sõdadele, kuid lisas pika sissejuhatuse Aasia ja Euroopa vahelise konflikti kujunemisest, esitades selles Lüüdia riigi ja Pärsia esiletõusu loo. Herodotose töö põhines valdavalt suulisel pärimusel, mille usaldusväärsusse Herodotos vahel skeptiliseltki suhtus. Ateenlane Thukydides (u 460–396) kirjutades järgmise suure sõja – Peloponnesose sõja ajaloo. Thukydides suhtus kriitiliselt oma allikatesse, esitades lugejale alati ainult enda meelest õige versiooni.
ning kategoorias "Vanakreeka filosoofid"
Peloponnesose sõjad
Kõige suuremat hävingut toonud Kreeka-sisene sõda tol ajaperioodil oli Peloponnesose sõda, mille võitis Sparta, tuues ühtlasi kaasa Ateena langemise Vana-Kreeka juhtiva jõu kohalt. Nii Ateena kui Sparta loovutasid aga hiljem oma positsiooni Teebale ja lõpuks Makedooniale. pisi|Liitlasalad Peloponnesose sõjas (u 460–445 eKr), Ateena mereliit (kollasega) ja Peloponnesose liidu alad Peloponnesose sõda algas ateenlastelele edukalt, nende poole asus Kórinthose naaberlinn Megara, mis tagas kontrolli Kesk-Kreekat Peloponnesosega ühendav maakitsuse üle. Õnnestus vallutada ka naaber ja ammune vaenlane – saareriik Aigina, mis sunniti andamikohustusliku sõltlasena mereliitu. Spartalased viisid küll väed Kesk-Kreekasse, kindlustamaks oma mõju Delfi oraakli üle ja võitsid neid tagasiteed takistada püüdnud ateenlasi Boiootias Tanagra lahingus (u 457 eKr), kuid veel samal aastal alistasid ateenlased Boiootia ja aitasid sealsetes linnades võimule Ateena-meelsed demokraadid. Suur osa Kesk-Kreekast oli langenud Ateena võimu alla.
Peloponnesose sõja jätkus sõda ka Pärsia vastu, kelle valdustest Egiptus lõi Pärsiast lahku ja ateenlased saatsid sinna ülestõusnute toetuseks suure laevastiku, mis egiptlastega liidus vallutas suurema osa Niiluse deltast, kaasa arvatud suure osa Memphisest. Aasiast Egiptusse tunginud Pärsia vägi tõrjus ateenlased Memphisest välja, piiras nad ühel delta harude vahelisel saarel ja purustas rünnakuga (u 454 eKr). Hukkus tuhandeid ateenlasi. Samas tegid eduka sõjaretkele Küprosele, millega kindlustasid ülemvõimu merel ja sõda Ateena mereliidu ja Pärsia vahel oli selleks korraks läbi. Anatoolia lääne- ja lõunaranniku kreeka linnad olid Pärsia ülemvõimust vabad, kuuludes selle asemel enamuses Ateena mereliitu.
Esimeses Peloponnesose sõjas tabas ateenlasi aga ebaedu, 446 eKr lõid boiootlased Ateenast lahku ja purustasid ateenlaste väe. Ülestõus puhkes ka Ateena mereliitu kuuluval Euboia saarel, lahku lõi Megara ja suur Peloponnesose vägi ähvardas Ateenat sissetungiga. Periklesel õnnestus siiski Euboia taas alistada ning vältida Sparta kuningat ära ostes Atika rüüstamist Peloponnesose vägede poolt. Kuid Boiootia ja Megara olid ateenlastele kaotsi läinud. 445 eKr sõlmitud rahu 30 aastaks taastas enam-vähem sõjaeelse olukorra, fikseerides ühtlasi jõudude tasakaalu Ateena ja Sparta vahel. Sparta ja Ateena vahel sõlmitud rahuleping fikseeris jõudude tasakaalu. Suur osa Kreekast jagunes kahte leeri – Peloponnesose liitu ja Ateena mereliitu – millest esimene soosis üldjuhul aristokraatlikke ja teine demokraatlikke riigikordi. (u 460–445 eKr)
Archidamose sõda
pisi|vasakul|Delose ehk [[Ateena Mereliit enne Archidamose sõda 431 eKr]] pisi|[[Kórinthose maakitsus Vana-Kreekas]] Sparta ja Ateena vahel 445 eKr sõlmitud rahuleping fikseeris jõudude tasakaalu nende vahel. Suur osa Kreekast jagunes kahte leeri – Peloponnesose liitu ja Ateena mereliitu – millest esimene soosis üldjuhul aristokraatlikke ja teine demokraatlikke riigikordi. Sellest tulenevalt kippus rikaste ja suursuguste kreeklaste sümpaatia kalduma Sparta ja lihtrahva oma Ateena poole. 431 eKr lahvatasid pinged kahe vastasleeri vahel ülekreekalise sõjana, tuntud kui Peloponnesose sõda (ka Teine Peloponnesose sõda), Peloponnesose liitu kuuluva Kórinthose ja neutraalse Korkyra (tänapäeva Korfu) vahel.
pisi Tülis Peloponnesose liitu kuuluva Korintose ja neutraalse Korkyra vahel, keda ateenlased toetusid. Korintlased nägid selles rahuleppe rikkumist ja kui teisedki Kreeka linnriigid ateenlaste vastu kaebusi esitasid, kuulutasid spartalased ning Peloponnesose liit pikkade läbirääkimiste järel Ateenale sõja. Peloponnesose liidu maavägi oli Ateenast üle nii arvukuselt kui ka võitlusvõimelt, ateenlastel oli samavõrd kindel ülekaal merel. Seetõttu otsustasid ateenlased Periklese ettepanekul loobuda Atika maapiirkonna kaitsest, tõmbuda sissetungi korral Ateenat Pireusega ühendavate pikkade müüride varju ja rünnata Peloponnesose rannikualasid merelt. Perikles uskus, et sel moel kurnatakse vastased välja ja sunnitakse rahu paluma.
Peloponnesose liiduvägi Sparta kuninga Archidamose juhtimisel tungis sõja esimestel aastatel igal suvel Atikasse ja kuna polised olid linnamüüridega kaitstud, siis rüüstati külasid ning põlde. 430 eKr puhkes ülerahvastatud Ateenas, kuhu laevastik lakkamatult moona vedas, epideemia, mis tappis lühikese ajaga umbes kolmandiku ateenlastes ja nende juhi Periklese (429 eKr). Inimkaotustest hoolimata jätkasid ateenlased laevastiku toel edukat vastupanu.
425 eKr hõivasid ateenlased Pylose neeme Messeenia rannikul ja Pylose lahingus vangistasid lähedasel Sphakteria saarel mõnisada vastast, teiste seas 120 spartiaati. Spartiaadid olid Lakeidamonis valitsevaks klassiks, Lakeidamoni riigi täieõiguslikud kodanikud, kes tööd ei teinud, vaid pühendusid täielikult sõjalistele treeningutele ja sõjategevusele. Pylosest sai varjupaik Messeeniast põgenevatele helootidele ja spartalased pidid loobuma Atika iga-aastasest rüüstamisest, sest ateenlased ähvardasid vastasel korral spartiaadidest vangid hukata. 424 eKr Ateena tehtud rünnak Sparta liitlase Teeba vastu lõppes lüüasaamisega Delioni lahingus (424 eKr). Kreeka Egeuse põhjarannikule suundunud Sparta väepealik Brasidas kallutas sealseid Ateena liitlasi lahku lööma ja seda takistada püüdnud Kleon langes Amphipolise linna juures peetud lahingus. 422 eKr langes ka Brasidas ning mitmed linnad, sealhulgas Amphipolis, läksid Sparta poole üle. Kleoni ja Brasidase surma järel 421 eKr sõlmiti ateenlase Nikiase pingutuste tulemusel 50 aastaks rahu – nn Nikiase rahu.
Vaatamata Sparta ja Ateena vahel sõlmitud rahulepingule, ei olnud Sparta liitlased kokku lepitud tingimustega nõus ja ka Ateenas tõusis tol ajal esile riigimees Alkibiades, kes võttis kindla suuna vaenu taasõhutamisele. Alkibiadese katse organiseerida Sparta-vastane liit Peloponnesoses lõppes algselt lüüasaamisega 418 eKr Arkaadias Mantineia lahingus. Argos oli sunnitud lõpetama sõja Epidaurusega ja loovutama pantvangid ning sõlmima rahu Spartaga, mis kestis järgmised 50 aastat. Sparta-vastase liidu kaotus Spartale, viis selle liidu lagunemisele ning Peloponnese linnades võimule tulnud oligarhia juhtimisel liitus taas Sparta poolt domineeritud Peloponnese liiduga. pisi|vasakul|Sõjategevus [[Archidamose sõda|Archidamose sõjas (431–421 eKr) ja Dekeleia sõjas (413–404 eKr), Kreekas ja Sitsiilias ning Magna Graecia aladel Itaalias]] Järgmises etapis palus Sitsiilia koos paari väiksema linnaga (Egesta ja Leontini elanikega) ateenlastelt abi Sürakuusa vastu ning 415 eKr algas Ateena laevastiku Sitsiilia retk. Ateenlased asusid Sürakuusat piirama ja suutsid poolsaarel paikneva linna muust maailmast valliga peaaegu ära lõigata. Sürakuusalased olid alistumise äärel. Spartast appi saadetud väepealik koos Sitsiilia liitlastega pääses linna, innustas kaitsjaid ja sõjaõnn kaldus järk-järgult sürakuusalaste poole. Ateenlased saatsid Sürakuusa alla veel teisegi eskaadri, kuid osutusid pärast lüüasaamist öises lahingus ise ümberpiiratuks. Sobiv hetk Sürakuusa lahest välja murdmiseks lasti mööda, otsustav merelahing kaotati ja ateenlased pidid laevu ning haavatuid maha jättes suunduda sisemaale, kus loodeti abi oma Sitsiilia liitlastelt. Sisemaale taandumine lõppes katastroofiga: kahte rühma jagunenud ateenlased piirati ümber ja sunniti alistuma (413 eKr) ja Nikias hukati. (431–421 eKr), Archidamos, Perikles, Kleon, Brasidas
Dekeleia sõda
pisi|Dekeleia piirkond 413 eKr hõivasid spartalased Dekeleia tugipunkti Atika põhjaosas. Spartalased sõlmisid ka liidu Pärsiaga, lubades anda Väike-Aasia kreeka linnad pärslastele, ja ehitasid Pärsia raha eest endale võitlusvõimelise laevastiku. Moodustatud Sparta laevastik õhutas mitmeid Ateena liitlasi Väike-Aasia rannikul ja selle naabersaartel vastuhakule (lahku lõid näiteks Hiios, Mileetos ja Rhodos). See omakorda vähendas ateenlaste tulusid mereliidu liitlastelt laekuva forose näol. Meeleheitlikku olukorda sattunud ateenlased viimaseid tagavarasid kasutusele võttes ehitasid uue laevastiku ja algas meresõda Väike-Aasia rannikuvetes.
Tõusnud sõjaliste kulutuste tulemusel kukutati 411. aastal eKr Ateenas demokraatlik riigikord, võim läks 400 oligarhile, kes otsustasid piirata kodanike ringi 5000 jõukama mehega. Ateena laevastik Samosel jäi aga demokraatlikuks. Ateena oli lõhenenud sisuliselt kaheks vaenulikuks riigiks: Ateena linnas kehtis oligarhia ja laevastikus demokraatia. Peagi aga 410 eKr demokraatia taastati. Ateena laevastik võitis spartalasi Marmara mere rannikul Kyzikose linna juures ja kindlustas positsioone Musta mere väinades. 406 eKr võitsid ateenlased raske merelahingu Arginusai saarte juures Lesbose saare lähedal.
405 eKr kandus sõjategevus jälle Musta mere väinadesse, kus Sparta ülemjuhataja Lysandros ateenlaste hooletust ära kasutades ajutiselt kaitseta jäetud laevu ründas ja enamiku neist nn Aigospotamoi lahingus vallutas. Mõne aja pärast piiras Lysandros laevastikust ilma jäänud Ateena linna mere poolt ümber ja sundis kaitsjad aastase vastupanu järel 404 eKr alistuma. Ateena mereliit saadeti laiali, Ateena müürid lõhuti, sõjalaevastiku riismed tuli loovutada ja linn sõlmis Spartaga liidulepingu. (413–404 eKr)
404 eKr ametisse määratud 30-liikmeline komisjon Kritiase juhtimisel, kes hakkas kõrvaldama demokraatlikke riigimehi ja muutis peagi oma võimu tõeliseks hirmuvalitsuseks. Hakati tapma ka rikkaid metoike ja konfiskeerima nende varandust. Oma positsiooni kindlustamiseks kutsusid 30 türanni, nagu neid hiljem nimetama hakati, akropolile Sparta garnisoni.
Tagakiusatud ateenlasi pages massiliselt naabermaakondadesse, kus koondasid sõjasalku 30 oligarhi kukutamiseks. Pagulased tungisid Atikasse ja vallutasid Pireuse sadama. Pireuse ja Ateena vahel toimunud kokkupõrkes sai Kritias surma. Oligarhid jäid ilma ka Sparta toest, sest neid soosinud Lysandros Spartast tõrjuti Sparta sisepoliitikas ajutiselt tagaplaanile. 403 eKr sõlmiti Sparta kuninga vahendusel kokkulepe, millega Ateenas taastati demokraatlik riigikord ja kuulutati välja üldine amnestia kõigile peale 30 oligarhi ja nende lähemate käsilaste.
Kórinthose sõda
pisi|vasakul|Kórinthose sõja eelne Teeba hegemoonia Kreeka aladel, 362 eKr pisi|Kórinthose sõja osapooled Aastatel 395–387 eKr toimunud Kórinthose sõjas Ateena, Argos, Kórinthos ja Teeba üritasid liidus Ahhemeniidide Pärsiaga takistada Peloponnesose sõja tulemusel Kreeka suurvõimuks muutunud Sparta võimu.
(395–387 eKr), Tessalia liit, Boiootia liit ja Aitoolia liit
379 eKr alustasid teebalased ülestõusu Sparta ülemvõimu vastu, aastaks 371 eKr olid läbirääkimised nurjunud ja Sparta kuningas (380–371 eKr) Cleombrotus I juhtis oma väed Boiootia maakonda. Teeba väed, väejuht Epameinondase juhtimisel võitsid 371. aastal eKr Leuctra lahingus spartalasi ja Sparta ülemvõim murti.
Püha sõda
pisi|[[Boiootia alad Kreekas]] Ateena II mereliidu lagunemise järel olid Ateena jõud olid nõrgestatud ning pärast seda, kui Ateena oli kaotanud hegemoonia, püüdis Boiootia Teeba uuesti laiendada oma mõjuvõimu Kesk-Kreekas.
Teeba kasutas ära Delfi amfiktüooniat, kus tal oli suur mõju ja teebalased süüdistasid naabermaakonda Fookist, et fookislased olevat üles kündnud Delfi templile kuuluva "püha maa". Fookislastelt nõuti, et nad maa Delfile tagasi annaksid ning suurt trahvi maksaksid. Fookislased, kellel puudusid võimalused trahvi tasumiseks, konfiskeerisid Delfi templi varandused, palkasid Vana-Kreeka kohta väga suure sõjaväe ja astusid välja Teeba vastu. Fookislastele osutasid diplomaatilist toetust Sparta ja Ateena, kes kartsid Teeba tugevnemist. Hiljem võtsid nad avalikult sõjast osa. Fookislaste juhtideks olid kohalikku aristokraadid Philomelos ja Onomarchos. Teeba kuulutas Fookisele "püha sõja", milles Teebaga olid liidus ka tessaallased. Sõda kestis vahelduva eduga ligi kümme aastat. (356–346 eKr)
Makedoonia riigi võimu tõus
Makedoonia asetses Tessaliast ja Chalkidike poolsaarest põhjas. Läänes piirnes ta Illüüriaga, idas Traakiaga. Looduslikult jagunes Makedoonia kahte ebavõrdsesse ossa: Ülem-Makedooniaks mägismaaks, kus elas makedoonlaste põhimass, ja Alam-Makedooniaks, mis kujutas endast väikest tasandikku Egeuse mere rannikul Haliakmoni jõe ja Axiose jõe alamjooksu piirkonnas. Makedoonlaste etniline kuuluvus ei ole praeguse ajani täiesti selge, nähtavasti olid nad sugulased illüürlaste, traaklaste ja kreeklastega. Kreeklased ei pidanud, otsustades säilinud allikate järgi, makedoonlasi küll mitte helleniteks, aga siiski mitte ka muukeelseteks barbariteks. Makedoonlaste ühiskondlik areng jäi palju maha Vana-Kreeka eesrindlikest maakondadest. Nende elulaadil oli palju ühist Tessaalia, Aitoolia ja teiste Vana-Kreeka põllumajanduspiirkondade vähe arenenud hõimude omaga.
Vana-Makedoonia kuningas (359–336 eKr) Philippos II piiras aastatel 355–354 eKr Methone linna, linn langes 354 eKr. 353 eKr aastal tungis ta Põhja-Kreeka Tessaaliasse, järgnenud Crocuse Välja lahing tagas Philipposele tohutu prestiiži. pisi|vasakul|[[Philippos II valitsetud (359–336 eKr) alad]] Vahepeal jätkas Philippos rannikuäärsete Kreeka linnade vallutamist. 349 eKr alustas Philippos suurima rannikuäärse linna Olynthuse piiramist, Makedoonia kuningas vallutas Olynthuse 348 eKr aastal ja tegi linna maatasa. Makedoonia ja sellega ühenduses olevad piirkonnad olid Makedoonia võimu all kindlustatud. 342 eKr aastal juhtis Philippos suurt sõjakäiku põhjas sküütide vastu, vallutades Traakia kindlustatud asustuse Eumolpia, andes sellele oma nime, Philippopolis. 340 eKr alustas Philippos Perinthuse piiramist, mis jätkus ka 339 eKr, mis mõlemad lõppesid edutult. 338 eKr aastal võitis ta Demosthenese ärgitusel kokku kutsutud Kreeka liitlasväge, teebalasi ja ateenalasi Chaironeia lahingus ning järgneval kahel aastal sõlmis kõigi polistega (peale Sparta) lepped, mis andsid need Makedoonia ülemvõimu alla. Põhja-Kreeka läks Makedoonia võimu alla. pisi|Makedoonia alad 431 eKr ja alade laienemine pärast Philippos II surma 336 eKr Makedoonia kuningas (359–336 eKr) Philippos II alistas Kreeka, teda peetakse Makedoonia sõjalise monarhia tegelikuks rajajaks. Philippos oli võimsaim Makedoonia kuningas, enne oma poega, Aleksander Suurt. Ta tõi peaaegu kõik Kreeka linnriigid oma juhtimise alla, Philippos II juhtimisel loodi Korintose Liit, mis ühendas suurema osa tollasest Kreeka maailmast. Philippos II rajas võimsa Makedoonia armee ja oli sel ajal Kreeka suurimaid mehi. Philippos II nõudmisel tuli 338–337 eKr kokku Korintose kongress, kus asutati ülekreekaline Korintose Liit, millega ei liitunud ainult Sparta ja mille hegemooniks kuulutati Makedoonia kuningas.
336 eKr, kui Philippos II sõjaplaanid Ahhemeniidide vastu olid veel pooleli, tapeti Philippos ootamatult. Pärast Philippose surma kuulutas armee Aleksandri Makedoonia kuningaks. Kreeka linnad, nagu näiteks Teeba ja Ateena, mis olid sunnitud Philipposele truudust vanduma, nägid uue kuninga trooniletulekus võimalust iseseisvaks saada. Aleksander tegutses aga kiirelt ja Teeba, mis oli tema vastu kõige aktiivsem, alistus, kui Aleksander nende linnamüüride taha jõudis. Sel ajal, kui Aleksander oli põhjas edukal sõjakäigul, mässasid Teeba ja Ateena taas. Teeba linn vallutati suure veresaunaga, see tehti maatasa ja selle territoorium jaotati teiste Boiootia linnade vahel. Kõik linnaelanikud müüdi orjadeks. Teeba lõpp sundis ka Ateenat alistuma.
Hellenismiperiood
Vana-Makedoonia kuninga Philippos II juhtimisel loodi Korintose Liiga, mis ühendas suurema osa tollasest Kreeka maailmast. pisi|[[Aleksander Suur; detail Aleksandri mosaiigist ]] Philippos II tapeti 336. aastal eKr ja tema poeg Aleksander võttis üle Korintose Liiga juhtohjad ning ründas 334. aastal eKr ühendatud Kreeka vägedega Pärsiat. Pärast kreeklaste võite Granikose, Issose ja Gaugamela lahingus, marssisid Kreeka väed Susasse ja Pärsia pealinna Persepolisesse. Aleksander Suure loodud riik ulatus Kreekast Pakistanini ja lõunas Egiptuseni.
Aleksander Suur plaanis vallutada ka Araabiat, kuid tema ootamatu surm 323. aastal eKr tõi kaasa hoopis impeeriumi kokkuvarisemise, mis lagunes mitmeks kuningriigiks. Aleksander Suure surma järel püüdsid Kreeka linnad Ateena juhtimisel taastada sõltumatust Lamía sõjas, kuid kaotasid Antipateri ja Crateruse vägedele. Aleksander Suure surma järel tekkinud riikidest olid tuntuimad Seleukiidide riik ja Ptolemaioste kuningriik. Kreeklased rajasid ka Kreeka-Baktria kuningriigi ja Kreeka-India kuningriigi Indias. Paljud kreeklased rändasid välja Aleksandriasse, Antiookiasse, Seleukeiasse ja teistesse hellenistlikesse keskustesse Aasias ja Aafrikas. Kuigi Aleksandri riigi poliitilist ühtsust ei suudetud säilitada, tõid tema vallutused kaasa pea kaks sajandit väldanud hellenistliku kultuuri ja kreeka keele domineerimise vallutatud aladel. Vahemere idarannikul kestis see kohati tunduvalt kauemgi. pisi|300px|Aleksander Suure impeeriumi piirid [[334 eKr|334–323 eKr]] Aleksandri surma järel valitses Kreeka aladel segaduste aeg tema riigi jagamise pärast ning Diadohhide sõdades Aleksandri loodud maailmariik lagunes. Alek­sander Suure väejuhid ja järglased diadohhid (kreeka keeles diadochos järglane), (tähtsamad Antigonos, Kassandros, Ptolemaios, Seleukos, Lysimachos), võitlesid pärast Aleksandri surma (323 eKr) ülemvõimu ja seejärel riigi jagamise pärast. Makedoonia riik jagunes pärast Aleksander Suure surma Kreeka ja Makedoonia, Egiptuse, Väike-Aasia ja Aasia osaks ning kujunesid Ptolemaioste (Egiptus), Seleukiidide (Süüria ja Mesopotaamia), Antigoniidide (Make­doonia) ja Attaliidide (Pergamon) hellenistlikud riigid.
Makedoonia kuningas Antigonos I Monopthalmos (kreeka keeles ükssilm), Aleksander Suure väepealik, Früügia, Lüükia ja Pamfüülia asehaldur üritas koos pojaga Demetrios Poliorketesega rajada Väike-Aasia suurriiki, vallutas diadohhide sõdades 316. aastaks peaaegu kogu Aleksander Suure riigi Aasia-osa. Kuulutas 306 eKr enda koos pojaga kuningaks. Kuid kaotas 301. aastal eKr Ipsóse lahingu Lysimachosele ja Seleukosele. Makedoonia väepealik Kassandros (u 355 eKr–298 eKr) haaras 317 eKr võimu Makedoonias (kinnitati 311 eKr lepinguga) ja Kreekas.
Kassandrose surma järel haaras võimu Makedoonias (294 eKr–288 eKr) Antigonos I poeg, Demetrios Poliorketes (kreeka keeles linnapiiraja) (umbes 337 eKr–283 eKr). Aastal 288 eKr sai aga Demetrios Poliorketes Lysimachose ja Pyrrhose käest lüüa ja põgenes Väike-Aasiasse. Seal hakkas ta sõdima Seleukos I vastu, kuid sai lüüa ja langes vangi, kus ta peagi suri. Epeirose kuningas Pyrrhos (306–272) konkureeris valitsusaja algul Demetrios Poliorketesega, püüdes tulutult tõusta Makedoonia troonile, kuid 280 eKr suundus Tarase linna kutsel Itaaliasse abistama sealseid kreeklasi Rooma vastu. pisi|300px|Keltide ekspansioon Euroopas [[6. sajand eKr – 3. sajand eKr]] 5. sajandi lõpupoole olid keltide hõimud valgunud lääne poole Galliasse, Britanniasse ja Iirimaale, edelasse Ibeeriasse, lõunasse Põhja-Itaaliasse ja 3. sajandil eKr Balkani poolsaare kaudu itta Väike-Aasiasse. Galaatide kolm hõimu, tungisid Galaatia aladele üle Balkani 278.–277. aastal eKr ning rüüstasid piirkonda kuni Pergamoni kuningas Attalos I sundis nad 230. aasta paiku eKr Väike-Aasia sisealadele paigale.
Antigoniidide Makedoonia
300px|pisi|Vahemere ümbruse alad 218. aastal eKr Demetrios Poliorketese poeg Antigonos II haaras 276. aastaks eKr võimu Makedoonia kuningana (277–274 eKr; 272–239 eKr) ning Antigoniidide dünastia valitses riiki kuni roomlaste sissetungini. Enamik Kreeka linnriike, sealhulgas Ateena, tunnistas Makedoonia ülemvõimu. Makedoonlastel oli garnisonid Kreeka strateegilistes punktides: Demetrias Tessaalias, Chalkis Euboia saarel ja Akrokorintos Kórinthose maakitsuse juures. Antigoniidide Makedooniast sõltumatut ja Makedoonia-vastast poliitikat ajasid Aitoolia liit, Ahhaia liit ja Sparta.
Kreeklastega asustatud Rhodose saar püsis Makedooniast sõltumatu linnriigina ning oli üks tähtsamaid kaubalinnu Vahemerel ja Egiptuse Ptolemaioste liitlane Makedoonia vastu.
Ahhaia liit
280 eKr asutatud Ahhaia liit oli koos Aitoolia Liiduga poliitiline ja sõjaline vastasleer Makedoonia võimule. Ahhaia liit Peloponnesose põhjarannikul tugevnes järsult 251. aastal eKr, kui temaga ühines idapoolne naaberlinn Sikyon ja 249. aastal eKr liitus liiduga ka Kórinthosning 243 aastal eKr võeti Makedoonialt Akrokorintose. 300px|pisi|[[Vana-Makedoonia|Makedoonia (oranž) aastal 200 eKr ja Aitoolia Liidu ning Ahhaia Liidu alad Balkani poolsaarel, Pergamoni kuningriik ja Seleukiidide riik Väike-Aasias]]
Aitoolia liit
Aitoolia liit oli algselt Lääne-Kreeka peamiselt agraarsete piirkondade amorfne ühendus. Aitoolia liit kasvas ja tugevnes võitluses diadohhidega. Umbes 290 eKr omandas Aitoolia liit domineeriva mõju Delfis, aastal 279 eKr paistsid nad silma galaatide sissetungi tagasilöömisel. Liit tõusis Kesk-Kreekas eriti esile galaatide sissetungi ajal, mil kaitses sissetungijate eest Delfi pühamut. Kõige vägevam oli Aitoolia liit 3. sajandi teisel poolel eKr. Peale Aitoolia hõlmas see Kesk-Kreeka piirkondi (Phokis, Lokris, mõnda aega Boiootia, Põhja-Kreekas osa Tessaaliast, Lõuna-Kreekas mõned Peloponnesose linnad (Tegea, Mantineia, Orchomenos). 3. sajandi lõpuks eKr oli Aitoolia liit oluline Makedooniale vastuseisev jõud. Sõjas Makedooniaga oli Aitoolia liit Rooma riigi liitlane. Aitoolia liit enamasti teravalt Makedoonia-vastane, kuid samal ajal vaenus ka Ahhaia liiduga.
Aitoolia liidust sai Seleukiidide riigi valitseja Antiochos III liitlane sõjas Rooma riigiga 192–188 eKr. Liitlased said lüüa ja aastal 189 eKr alistus Aitoolia liit Rooma riigile ning kaotas mõju.
Sparta
3. sajandi teisel poolel eKr püüdis kuningas Agis IV (245–241 eKr) lõpetada Spartas spartiaatide jätkuvat laostumist ja taastada "Lykurgose korraldus" oma arvataval muistsel kujul, tühistades võlad ja algatades maade ümberjaotamise rikastelt vaestele. Kui geruusia tema reformikava tagasi lükkas, viis ta selle läbi rahvakoosolekul. Kuid maa ümberjagamise venimine põhjustas rahulolematust ja Agis hukati ja reformid tühistati. Reforme jätkas kuningas Kleomenes III (235–221 eKr), kes haaras palgasõdurite abil ainuvõimu, pagendas oma vastased ja viis reformid rahvakoosoleku toel ka tegelikult ellu. Kleomenes III sattus ta konflikti Ahhaia liiduga ja püüdis kehtestada Sparta hegemooniat kogu Peloponnesoses. Teda toetasid vaesed kodanikud paljudes Peloponnesose poolsaare linnades. Ahhaia liit Aratose juhtimisel palus abi Makedoonialt, nõustudes vastutasuks andma Makedooniale tagasi Akrokorintose. 222 eKr sai Kleomenes III Sellasia lahingus Lakoonikas Ahhaia-Makedoonia ühisväelt rängalt lüüa ning põgenes Egiptusse, kus tappis enda. Reformid Spartas tühistati ja Spartast sai Ahhaia liidu liige.
Rooma vallutus
Umbes aastast 200 eKr sekkus Kreeka asjadesse järjest enam Rooma vabariik, kes sõdis korduvalt Makedooniaga. 216 eKr tungis Makedoonia kuningas Philippos V Illüüriasse, millest sai alguse Makedoonia sõjad Roomaga. Illüüria sõdadega (215–168 eKr) alustas Rooma idapoolsete Vahemere maade allutamist. pisi|[[Rooma provintsid Balkani poolsaarel: Noricum, Pannoonia, Dalmaatsia, Möösia, Daakia, Makedoonia, Traakia]] Kolmes sõjas (215–168 eKr) võideti Makedoonia Rooma poolt. 197 eKr võitsid roomlased, keda toetasid mitmed kreeka riigid (Pergamon, Rhodos, Ateena, Aitoolia ja Ahhaia), Kynoskephalai lahingus Makedoonia kuninga Philippos V väge. 196 eKr kuulutasid roomlased Isthmia mängudel välja kõigi kreeklaste vabaduse, mis tähistas Makedoonia ülemvõimu lõppu Kreekas. Makedoonlaste lüüasaamine Pydna lahingus (168 eKr) märkis Antigoniidide võimu lõppu Kreekas ja Makedoonia muudeti 148 eKr Rooma provintsiks. Pärast Aitoolia Liidu (189 eKr) ja Ahhaia Liidu purustamist (146 eKr) ning Korintose hävitamist allutati Vana-Kreeka linnriigid. pisi|Ahhaia liidu alad u 150 eKr Lõuna-Kreekas tekkis Roomal konflikt Peloponnesose linnriikide Ahhaia liiduga. Kui ahhailased Rooma heakskiitu ära ootamata Sparta vastu sõtta läksid, käskis Spartat soosinud Rooma ahhailastel loovutada mitu linna, nende seas Korintose. Vallandunud Ahhaia liidu ja mõnede muude Kreeka linnriikide ülestõusu surus konsul Lucius Mummius suurema vaevata maha. Karistuseks ja hirmutuseks hävitasid tema väed 146 eKr Rooma senati korraldusel Korintose, mille elanikkond oli ahhailaste ülestõusuga kaasa läinud. Kuigi enamik Kreeka riike säilitas nimeliselt sõltumatuse ja oli Roomaga ainult liiduvahekorras, andis Korintose häving soovitud tulemuse ja lõpetas pikemaks ajaks kreeklaste vastuseisu Rooma vabariigi ülemvõimule ja see oli Kreeka poliitilise iseseisvuse lõpp. Ahhaia läks Rooma Makedoonia provintsi haldusse.
146. aastaks eKr, pärast Ahhaia Liidu purustamist Makedoonia oli juba Rooma provints ja ülejäänud Kreekast sai Rooma protektoraat. Kreeka anastamine viidi lõpule aastal 27 eKr, mil keiser Augustus annekteeris ülejäänud Kreeka ja muutis selle Ahhaia senatiprovintsiks. Oma sõjalisest üleolekust hoolimata imetlesid roomlased Kreeka kultuuri ja võtsid üle selle saavutusi.
Kreeka kultuur
pisi|Vana-Kreekas sündis [[antiikfilosoofia, mida loetakse Lääne filosoofia alguseks. Raffaeli loodud fresko "Ateena kool"]]
Vana-Kreeka riigid ja nende kolooniad saavutasid jõukuse, mis tõi kaasa seninägematu kultuuriarengu, mis väljendus arhitektuuris, näitekunstis, teaduses, matemaatikas ja filosoofias.
Lutz Dombrowski
Lutz Dombrowski (sündinud 25. juunil 1959 Zwickaus) on Saksa DV kergejõustiklane (kaugushüppaja). Olümpiavõitja (1980).
Isiklikku
Lutz Dombrowski oli sportlasena 187 cm pikk ja kaalus 87 kg.
Halford John Mackinder
Sir Halford John Mackinder (15. veebruar 1861 – 6. märts 1947) oli inglise geograaf ja geopoliitik.
Aastal 1920 löödi ta rüütliks.
Opone
Opone oli antiikaegne kaubanduskeskus, mis arvatakse olevat asunud Xaafuuni neemel tänapäeva Puntlandis Somaalias.
Oponet mainis anonüümne kaupmees 1. sajandil pKr teoses "Periplus Maris Erythraei". Oponest räägitakse raamatu 13. alajaotuses, milles öeldakse: "Staadionite kaugusel neemest, mille poole ka hoovus ajab, on veel üks kaubalinn, mille nimi on Opone, kuhu viiakse sisse samu asju, mida juba mainitud, ja seal toodetakse väga suurel hulgal kaneeli, ja kõige paremat sorti orje, keda viiakse Egiptusessse aina rohkem; ja palju kilpkonnakilpe, mis on paremad kui mujal leiduvad."
Antiikajal oli Opones sadam, kus käidi Foiniikiast, Egiptusest, Kreekast, Pärsiast, Jeemenist, Nabateast, Mustast Aafrikast, Rooma riigist ja mujalt, sest sel oli strateegiline asukoht teel Mustast Aafrikast Punasesse merre. Oponesse tulid kaupmehed isegi Indoneesiast ja Malaisiast, kaubeldes vürtside, siidi ja muude kaupadega. Aastal 50 pKr oli Opone tuntud kaneelikaubanduse keskus. Samuti kaubeldi seal nelgi ja teiste vürtsidega, elevandiluuga, eksootiliste loomade nahkade ja viirukiga.
Idiosünkraasia
Idiosünkraasia (kr sõnadest idios 'oma, era' + synkrasis 'segu,koostis'; ladina keeles idiosyncrasia) on kaasasündinud allergiataoline ülitundlikkus.
Allergiataolise ülitundlikkuse all mõeldakse eelneva tundlikuks muutumiseta ja ilma antigeen-antikeha reaktsioonita ilmnevat organismi eripärast reageerimisviisi eri ainetele.
Meditsiinis on mitteallergiline ülitundlikkus mõne toidu, ravimi, kemikaali jne suhtes.
Allergoloogias on seda terminit kasutatud peamiselt seoses ravimainete põhjustatud mitteallergiliste reaktsioonidega, kuid tänapäeval on termin käibelt kadumas.
Hirsutism
pisi|Teadmata põhjusel liigse karvakasvuga Annie Jones. Foto on tehtud umbes aastal 1900 Hirsutism on liigne karvakasv naistel, põhjuseks hormoonregulatsiooni häired ajuripatsi, neerupealiste või munasarjade töös.
Aacheni rahu (1668)
Aacheni rahu ehk Esimene Aacheni rahu oli rahuleping, mis sõlmiti 2. mail 1668 Aacheni kongressi tulemusena Prantsusmaa ja Hispaania vahel ning mis lõpetas Devolutsioonisõja.
Prantsusmaa sai vallutatud alad Flandrias ja Hainaut's (Lille, Tournai, Douai) Hispaanialt oma valdusse ning tagastas Hispaaniale Franche-Comté.
Rahu auks korraldati Harelbekes ilutulestik.
Ronny Ackermann
thumb|Ronny Ackermann [[2018. aasta suvisel Grand Prix`il Steinbach-Hallenbergis]] Ronny Ackermann (sündinud 16. mail 1977 Bad Salzungenis) on Saksamaa kahevõistleja, neljakordne maailmameister, maailmakarikavõistluste karikavõitja.
Esimese suurvõistluste medali Ackermann sai 2001. aasta maailmameistrivõistlustel Lahtis, kus ta oli sprindivõistlusel kolmas. 2002. aasta olümpiamängudel Salt Lake Citys sai ta sprindis ja meeskonnavõistluses hõbemedali.
2003. aasta MM-il Val di Fiemmes tuli Ackermann maailmameistriks tavavõistluses ja sai hõbemedali sprindivõistluses ning meeskonnavõistluses. Kaks aastat hiljem kodustel maailmameistrivõistlustel 2005. aastal Oberstdorfis tuli Ackermann maailmameistriks nii tavavõistluses kui ka sprindivõistluses ning kuulus hõbemedali võitnud Saksamaa võistkonda meeskonnavõistluses.
2006. aasta OM-il Torinos sai Ackermann meeskonnavõistluses hõbemedali, kuid individuaalsetel võistlusaladel ei õnnestunud tal medalit saada. 2007. aasta MM-il Sapporos tuli ta tavavõistluses uuesti maailmameistriks ja võitis järjekordse hõbemedali meeskonnavõistluses.
2005. aastal valiti Ackermann Saksamaal aasta sportlaseks.
Maailma karikavõistluste etapivõidud
Ronny Ackermann on osalenud (<FONT COLOR=Green>seisuga 16. märts 2008</FONT>) 160 maailma karikavõistluste etapil, millest on poodiumile tõusnud 76 korda ja neist 27 korral kõige kõrgemale astmele.
Kusi
Kusi ehk uriin on selgroogsete neerudes toodetav vedel eritis. Kusi koguneb kusepõide ja väljutatakse kusiti kaudu.
Inimene eritab ööpäevas 1–1,5 liitrit kust.
Poola kirjandus
Poola kirjandus on poola keeles kirjutatud kirjandus.
Välislingid
Liste alphabétique d'écrivains polonais Lijst van Poolse schrijvers
Kusi
Kasutamine
Uriini, eriti hapnema lastud uriini, on aastatuhandeid kasutatud puhastusvahendina. Kuna rasvaseep oli haruldane, kasutati antiikajal määrdunud kalevi puhastamiseks uriini. Pidev kosmeetiliste õlide tarvitamine nõudis rõivaste ja tekkide sagedast puhastamist, mistõttu oli uriinivajadus väga suur. Vanas-Roomas seadsid vanutajad tänavanurkadele uriini kogumiseks amforaid. Keiser Vespasianus maksustas uriinikogujad.
Hapendatud uriini kasutati veel 20. sajandil äsja pöetud villast villarasu eemaldamiseks ja villase riide vanutamiseks, parkainena nahaparkimisel ja ka vaskkatuste peitsimiseks (dekapeerimiseks).
Andreas de Velven
Andreas de Velven pärines Salzburgi piiskopkonnast Pinzgaust.
Kusi
Kasutamine
pisi|Sinikivi ehk indigo Uriinil oli oluline roll käsivärvitöönduses. Mangopuu lehtedega toidetud India lehmade uriini aurutamisel saadi kollane värvaine india kollane (üldvalemiga C19H16O11Mg· 5 H2O). Selle valmistusviisi kohta on teateid juba 15. sajandist. 18. sajandil toodi seda värvainet ka Euroopasse sisse. 20. sajandi algusest alates on taolise valmistusviisi osatähtsus loomakaitse ideede leviku tõttu vähenenud.
Inimese uriini on kasutatud potisinisega ehk indigosinisega värvimisel. Selleks hapendati potis uriini koos peenikeseks hõõrutud sinikiviga või koos hariliku sinerõika lehtedega. Seejuures kasutati ära uriini redutseerivat omadust indigo lõplikuks eraldamiseks ning värvaine kiududeni viimiseks.
Andreas de Velven
Eesti ajaloos on ta tuntud eelkõige kui Saare-Lääne piiskopi esindaja rahu sõlmimisel saarlastega 1241. aastal.
Kusi
Kasutamine
Uriini lämmastikuühendite (imetajatel eelkõige karbamiid, kusihape ja kreatiniin), fosfaatide ning kaaliumi- ja kaltsiumisoolade sisalduse tõttu võib seda kasutada taimede toitainetega varustamiseks. Samas on toitainete sisaldus lahjendamata uriinis nii suur, et see mõjub neile hoopis kahjustavalt või surmavalt – nad “põlevad ära” toiteainete rohkuse tõttu. Lahjendatult veega on uriin kasvusoodustav väetis. Väheste sademetega piirkonnas võib see lisaks väetamisele, põhjustada uriini suure söögisoola sisalduse tõttu ka pinnase sooldumist.
Meditsiinis on kasutamist leidnud nii uriin kui ka sellest saadavad ained. Nii on sõja või katastroofi puhul kasutatud uriini haava desinfitseeriva vahendina. Tänapäeval on menopausijärgsete naiste uriinist võimalik eraldada gonadotropiini, mida kasutatakse ärevushäirete ravil.
Andreas de Velven
1253. aastal sõlmiti tema osavõtul uus rahu Aleksander Nevskiga, mispeale lubati saksa kaupmeestel rajada Novgorodi katoliiklik kirik.
1260. aastal viibis de Velven Leedu kuninga Mindaugase õukonnas, pärast seda pöördus ta Salzburgi piiskopkonda tagasi. Teda on viimati elusolevana mainitud 1282. aastal.
Kusi
Kasutamine
pisi|Oma territooriumi märgistav isas[[hunt]]
Ingvar Luhaäär
thumb Ingvar Luhaäär (pseudonüümid Valev Mirtem, Ülev Valder, Tõivelemb Vallak; sündinud 29. juunil 1945 Puiatu külas Raudna vallas Viljandimaal) on eesti ajakirjanik, luuletaja ja tõlkija.
Ta õppis Tartu Riikliku Ülikooli ajaloo-keeleteaduskonnas ajaloo erialal 1965–1970, ülikooli lõpetas diplomiga.