cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Pale jõgi
Kirjeldus
Pale jõkke suubuvad Kanarbikukraav, Türgi kraav, Riimaru oja, Vilpsaare oja, Tilla oja, Sõõrdoja ja Reangi oja. Jõgi kuulub Lääne-Eesti vesikonda ja Pärnu alamvesikonda.
Kohtla-Järve JHK Keemik
Kohtla-Järve JHK Keemik on Eesti spordiklubi, mis on tuntud eeskätt oma hokimeeskonna poolest. Klubi jalgpallimeeskond mängis 1992–1993 Meistriliigas.
Kadima
Kadima [kad'iima] (heebrea קדימה 'Edasi') on Iisraeli tsentristlik partei.
Kadima asutati 2005. aasta novembris, mil tollane peaminister Ari'el Sharon otsustas paremtsentristlikust Likudist lahku lüüa. Sharon lahkus Likudist, võttis kaasa endale lojaalsed inimesed, esitas presidendile avalduse valitsuse tagasiastumiseks ja kuulutas välja ennetähtaegsed valimised. Uus erakond muutus rahva seas populaarseks kohe, kui see loodi. Parteile ennustati juba 2005. aasta lõpus Knesseti valimistel kindlat võitu.
Pärast Sharoni haiges­tumist ja 4. jaanuaril 2006 koomasse jäämist juhtis Kadi­mat Ehud Olmert. Knesseti 17. koosseisu valimistel, 28. märtsil 2006, võitis Kadima partei 29 kohaga 120 kohalises Iisraeli parlamendis.
Knesseti 18. koosseisu erakorralistel valimistel 10. veebruaril 2009 sai Kadima 28 kohta, vaid ühe koha rohkem kui Likud. Vaatamata sellele, et Kadima sai kõige rohkem kohti, on paremjõududel Knessetis enamus ja Iisraeli president Shim'on Peres oli sunnitud pöörduma valitsuse moodustamiseks Likudi esimehe poole. Aastatel 2009–2012 kuulus partei opositsiooni.
8. mail 2012 moodustas valitsev erakond Likud erakonnaga Kadima uue valitsuskoalitsiooni, mille Knesset ka järgmisel päeval heaks kiitis. Kadima esimees Shaul Mofaz sai Iisraeli asepeaministriks.
2008. aasta septembri seisuga oli Kadimal üle 74 000 liikme.
Eraõigus
Eraõigus on õigusvaldkond, mis reguleerib isikute vahelisi suhteid poolte võrdsuse ja privaatautonoomia põhimõttel.
Estraadiraadio
Estraadiraadio mängib levimuusikapalu ja originaalloomingut omanäolistes instrumentaalseadetes.
2010. aastal ilmus neil esimene album.
Eraõigus
Eestis on omaks võetud pandektiline eraõiguse süsteem, mille kohaselt eraõigus jaguneb järgmiselt:
Õigusnormide liigitus
Välislingid
Гражданско право Privatrecht
Julius Aamisepp
Julius Aamisepp (1. september (vkj 20. august) 1883 Harjumaa, Kloostri vald, Karilepa, Karlepa-Tõnu talu – 19. jaanuar 1950 Jõgeva) oli eesti sordiaretaja, Eesti NSV Teaduste Akadeemia liige (alates 1946).
Elukäik
Aastatel 1893–1897 õppis Vasalemma algkoolis, 1897–1900 Paldiski kroonualgkoolis, 1902–1903 Haapsalu linnakoolis. Sattus sõdurina Peterburi. Aastal 1905 heideti ta revolutsioonilise tegevuse pärast sõjaväekoolist välja. Aastatel 1905–1906 oli vangis Peeter-Pauli kindluses. Sõjaväeteenistusse jäi 1907. aastani, hiljem oli politseilise valve all.
Seejärel õppis ta sõjaväe elektrotehnika koolis Peterburis ning aastatel 1911–1912 läbis ta põllutööministeeriumi põllutöödepartemangu linnukasvatuse instruktorite kursused Peterburis.
Aamisepp oli oma erialal iseõppija ning luges põhiliselt venekeelset kirjandust.
Nimetati 1946 Eesti NSV Teaduste Akadeemia liikmeks juurviljade aretuse alal. 1947. aastal sai põllumajandusdoktoriks.
Teadustegevus
Töötas 1920–1950 Jõgeva Sordiaretusjaamas (Jõgeva Sordikasvanduses) osakonnajuhatajana. Oli 1919–1921 ajakirja Väikeloomakasvataja toimetaja, 1923–1930 ajakirja Aed toimetaja, Eesti Kartulikasvatajate Ühingu (1926–1929 Kartulikasvatuse Edendamise Toimkond) asutajaid ja 1926–1940 selle esimees. 1947–1950 Eesti NSV Ülemnõukogu saadik.
Julius Aamisepp on aretanud 43 kartuli-, 20 herne-, 14 õunasorti ning põldoa-, söödapeedi-, söödanaeri, sibula, karusmarja-, musta sõstra, punase sõstra, pirni- ja ploomisorte. Tema kõige tuntum kartulisort on "Jõgeva kollane".
Aamisepp kogus Jõgevale ühe suurema kartulikollektsiooni maailmas (1500 sorti koos teisenditega, kokku umbes 3000 säilikut). Korraldas kartuliseemnekasvatust, algatas seemnekartuli ekspordi Lõuna-Euroopasse. Tegutses ka linnu- ja väikeloomakasvatuse ning ühistegevuse alal.
Isiklikku
Tema vanemad olid Siim Aamisepp ja Liisa Aamisepp (neiuna Vrager). Ta abiellus 1917. aastal Anna Marie Volmeriga.
Ants Aamisepp, Ilmar Aamisepp ja Valve Jaagus on Julius Aamisepa lapsed.
Bigbank
pisi|Bigbanki hoone Tallinnas Tartu mnt 18 Bigbank AS on Eestis, Lätis, Leedus, Soomes, Rootsis ja Bulgaarias tegutsev ning Saksamaa, Austria ning Hollandi turul piiriüleseid teenuseid osutav tarbimislaenudele spetsialiseerunud pank, mis asutati 1992. aastal Tartus.
Bigbank pakub tarbimislaene Eestis, Lätis, Leedus, Soomes, Rootsis ja Bulgaarias, ärilaene ja kodulaenu Eestis, Lätis ja Leedus.
Ettevõtte omakapital kasvas 2016. aasta lõpuks 95,5 miljoni euroni ning kogu kontserni bilansimaht oli 394 miljonit eurot. 2016. aasta lõpuks töötas Bigbankis kokku 434 töötajat.
Ajaloost
Bigbank alustas tegevust ja avas esimese esinduse Tartus 1992. aastal. Aasta hiljem avati esimene kontor Tallinnas ja 1994 ka Pärnus. 1996. aastal asutati Lätis tütarettevõtte.
1997. aastal muutis kinnisvara tagatisel laenu andev Liivimaa Lombard oma nime Balti Investeeringute Grupiks. Sel ajal olid ettevõtte omanikeks Parvel Pruunsild ja Vahur Voll. Samal aastal võeti kasutusele ka kaubamärk BIG, mis oli lühend ärinimest.
2004. aastal esitas BIG taotluse krediidiasutuse tegevusloa saamiseks ning noteeris esimest korda oma võlakirjad Tallinna börsil. Krediidiasutuse tegevusluba saadi 2005 ja alates 28. septembrist tegutsetakse Eestis krediidiasutuse ehk pangana. Ettevõte uueks ärinimeks sai Balti Investeeringute Grupi Pank AS.
2006 hakati Eesti turul pakkuma tähtajaliste hoiuste teenust. Ettevõtte bilansimaht ületas 1 miljardi krooni piiri; aasta lõpuks jõudis sama verstapostini ka laenuportfell.
Leedu filiaal, mis hakkas esimesena tegutsema kaubamärgi "BIgbank" all, avati 2007. Rahvusvaheline reitinguagentuur Moody's Investor Service andis BIGile esmakordselt krediidireitingu. BIG viis läbi esimese rahvusvahelise võlakirjaemissiooni ja noteeris võlakirjad Stockholmi börsil. Läti tütarettevõte alustas koostööd Läti Postiga, tehes BIGi teenused kättesaadavaks postkontorites üle terve riigi. Panga bilansimaht ulatus aasta lõpuks 2,5 miljardi kroonini, laenuportfell 2 miljardi kroonini ja aktiivsete kliendilepingute hulk ligines 100 000-ni.
Seni kaubamärgi BIG all tegutsenud pank võttis 2008. aasta ka Eestis ja Lätis kasutusele ühtse rahvusvahelise kaubamärgi Bigbank ning viis ettevõtte ärinime sellega vastavusse (Bigbank AS). Bigbank avas Lätis tütarettevõtte kõrvale ka panga filiaali. Alustati piiriülese teenusena hoiuste pakkumist Soomes. Pank alustas koostööd Eesti Postiga, mille tulemusena said Bigbanki teenused kättesaadavaks kõigis suuremates postkontorites.
2009 alustas Bigbank piiriülese teenusena hoiuste pakkumist Saksamaal. Sama aasta novembris avati Soome filiaal ja esimene esindus Helsingis. 2010 alustati piiriülese teenusena hoiuste pakkumist Austrias ja Hollandis ning hakati laene väljastama ka Soomes. 2011 alustati laenude väljastamist Hispaanias ning 2012 Rootsis ning 2020 Bulgaarias.
Amstetten
thumb|upright|Amstetteni raekoda
Kromatograaf
thumb|250px|Kromatograaf Kromatograaf on kompleksne seade, mida kasutatakse ainete segu kromatograafiliseks lahutamiseks koos tulemuste registreerimisega. Kromatograaf koosneb tavaliselt järgmistest osadest: proovi kolonni sisestamise osa (gaasikromatograafi korral koos aurustiga), termostaadis asuv kromatograafiline kolonn ning kolonni väljundis asuv detektor ja sellega ühendatud registreerimisseade (isekirjuti). Kolonni, õigemini termostaadi temperatuuri saab reguleerida või valida temperatuuri muutumise programmi. Gaasikromatograafiga on ühendatud veel kandegaasiballoon koos gaasivoolu regulaatoriga. Vedelikukromatograafi juurde kuulub kõrgsurvepump solvendi kolonnist läbilaskmiseks.
Amstetten
Amstetten on linn (Stadtgemeinde) Austria Alam-Austria liidumaal. See on Amstetteni ringkonna keskus ja ajaloolise Mostvierteli ("Most" – siider, "viertel" – Alam-Austria veerandik) piirkonna keskus.
Amstetten asub Linzi (60 km) ja Viini (120 km) vahel maantee ääres ja Viinist kiirrongiga veidi üle tunni kaugusel ning asub Ybbsi ja Urli jõgede ääres ning Doonau jõe lähedal.
Kromatograaf
Välja on arendatud automaatsed ja arvutiga ühendatud kromatograafid eriülesannete täitmiseks, sealhulgas gaaside, anorgaaniliste ioonide, mitmesuguste orgaaniliste ühendite ja biokeemiliste segude lahutamiseks. Tandem gaasikromatograaf-massispektromeeter (GC-MS) võimaldab ka eraldatud komponentide struktuuri kindlaks teha.
Amstetten
Ajalugu
Piirkonnas on inimasustuse jälgi kivi- ja pronksiajast. Esimene ürikutes mainitud püsiasustus selles piirkonnas on Ulmerfeld 995. aastal. Amstetteni enda esmamainimine pärineb 1111. aastast. 1858. aastal sai linn raudteeühenduse ülejäänud Austria-Ungariga. 1868. aastast on see olnud ka kohaliku ringkonnavalitsuse asukoht. Teise maailmasõja ajal oli Amstettenis kaks Mauthauseni koonduslaagri all-laagrit. Linnast on pärit Josef Hickersberger.
Kohalik majandus
Doka GmbH, mis on suur rahvusvaheline raketiste tootja/tarnija, ettevõtte peakontor asub Amstettenis.
Koolid
Amstettenis on mitmesuguseid koole, mis vastavad selle elanike ja naaberkülade elanike vajadustele. Nende hulka kuuluvad gümnaasium, HLW Amstetten ja HAK Amstetten. Keeleõpet Amstettenis parandavad oluliselt inglise keele assistendid Ühendkuningriigist ja USA-st, kes korraldavad kohalikus piirkonnas ka regulaarselt kooliväliseid üritusi. Samuti on olemas tehniliste erialade ja käsitööliste hariduse kutseinternaat.
Ostlemine
Amstetten pakub oma elanikele häid ostuvõimalusi. Seal on kaubanduskeskus riidepoodide, kingapoodide, supermarketi, tehnikapoodide ja muude mugavustega. Kaubanduskeskuses on ka tasuta WiFi. Amstetteni peatänaval on mõned riidepoed ja mitmed restoranid. Amstettenis on kaks kasutatud asjade poodi, kust saab soodsalt osta kvaliteetseid riideid. Seal on mitu suurt supermarketit, sealhulgas Interspar, Merkur ja Hofer.
Kultuur
Kahjuks pole Amstetteni kultuurielu üksikasju Internetist lihtne leida. Amstettenis toimuvate sündmuste üksikasjaliku teabe saamiseks võib raekoda (Rathaus) pakkuda programme ja voldikuid. Johann Pölz Halle on kohalik kontserdisaal, kus peetakse kooliballe, teatrietendusi ja kontserte. Amstettenis on iga-aastane Kulturwochen, mis on kultuuriteemaliste sügisnädalate sari. See hõlmab Amstetteni sümfooniaorkestri ja kohalike amatöördraamarühmade etteasteid, aga ka professionaalset teatrit, kabareed, jutuvestmist, loenguid ja näitusi. Talvel on Amstettenis oma jõuluturg. Suvel lõbustab amatööridest ja professionaalidest koosnev suvine muusikateater, mida nimetatakse Musicalsummer Amstetten.
Vaatamisväärsused
thumb|upright|Amstetten-Maueri haigla kabel
Amstettenis on mitu kirikut. Jalutusvõimalusteks on väike mets ja jõgi. Seal on sise- ja välibassein Naturbad, mis on loodud loodusliku basseini esteetika toomiseks tehisbasseini. Basseinis on saun ja liumägi. Amstettenis on mitu spordisaali ning tantsu- ja muusikakool.
Ööelu
Amstettenis on mitu baari ja klubi. K1 asub keldris ja on populaarne nooremate peoliste seas. Samuti on kaks metal-baari, sealhulgas Pandora Bar.
Transport
Amstettenis on raudteejaam, kuhu sõidavad OEBB rongid ja Westbahni rongid. Jaamast on otserongid Linzi ja Viini ning kohalikku turismiatraktsiooni Melki.
Justinianus I
Justinianus I (Imperator Caesar Sabbatii Flavius Petrus Sabbatius Iustinianus Augustus; kreeka keeles: Ἰουστινιανός (Ioustinianós); umbes 482 – 14. november 565), tuntud kui Justinianus Suur, oli Ida-Rooma keiser 1. aprillist 527 – 14. novembrini 565, valitsedes seega 38 aastat, 7 kuud ja 13 päeva.
Tema põhieesmärgiks oli taastada Rooma keisririik (renovatio imperii), mille läänepoolne osa hävines aastal 476. Ta plaanis restaureerida Lääne-Rooma, vallutades selle alad frangi ja germaani hõimude käest. Justinianuse märkimisväärsed teod olid Põhja-Aafrika vallutamine aastal 533 pKr Trikamaarumi sõjas, Itaalia vallutamine 535–540. aastatel pKr ja Rooma õiguse kogu Corpus iuris civilis koostamine aastatel 529–534 pKr. Tema ajal puhkes Bütsantsi kultuur õitsele, ning ehitati Hagia Sophia katedraal. Õigeusu kirikus kutsutakse teda "Püha Keiser Justinianuseks"
Noorus
Justinianus sündis tänapäeva Makedoonia Vabariigi alal 482. aastal. Ta pärines talupoja perest, kes olid Illüüria-Rooma või Traakia-Rooma päritolu. Noore mehena läks ta Konstantinoopolisse, kus sai hea hariduse õigus- ja usuteaduses ja Rooma ajaloos. Justinianuse onu, Justinus I, oli kõrge auastmega sõjaväelane, kellest sai aastal 518 keiser.
Justinus I valitsemisajal oli Justinianus talle lähedane usaldusisik, näidates üles ambitsiooni ning ilmselt oli ta de facto valitseja juba sellel ajal. 1. aprillil 527 tegi Justinus temast abikeisri. Oma onu varjus tegi Justinianuse mitmeid rahvale meelepäraseid otsuseid. Näiteks taastas ta loomade võitlused ja tantsijate esinemised, sest need talle endale meeldisid. 1. jaanuaril 521. aastal astus Justinianus oma esimesse konsuli ametisse ning ta tähistas seda hiilgavate pidustustega, kus osales 20 lõvi ja 30 pantrit.
Mida aeg edasi, seda rohkem hakkas võim koonduma keisri õepoja, noore Justinianuse kätte. Justinus I endal lapsi polnud ja nii nägi ta aina enam õepojas oma järeltulijat.
Perekond
pisi|Keisrinna Theodora mosaiik San Vitale kirikus, Ravennas Aastal 522, kui Justinianus oli 40-aastane, tutvus ta Theodoraga. Tolleaegsed autorid kirjutavad, et naise ilu pole mõtet kirjeldada, sest see olevat kirjeldamatu. Theodora kasvas üles hipodroomil, kus tema isa kasvatas Roheliste partei karusid. Naisel oli kaks õde: vanem ja noorem. Varajases nooruses suri Theodora isa ning tema ema abiellus uuesti. Pärast seda järgnes Theodora elus seiklusrikas aeg. Ta abiellus, jättis peagi mehe maha, elas lõbusat elu mitmes linnas (töötas väidetavalt erootikatantsija ja lõbutüdrukuna) ning pöördus siis tagasi Konstantinoopolisse, kus saatus viis ta kokku Justinianusega. Naise ilust lummatud mees otsustas hoolimata madalast päritolust ja kirevast minevikust temaga abielluda. Keisrist onu, kes ise oli samuti lihtsat päritolu, oli sellega nõus. Vastu oli aga keisrinna, kelle arvates oli see vastuolus kristliku moraaliga. Justinianusel õnnestus seetõttu Theodorga abielluda alles pärast keisrinna surma 525. aastal. Theodora oli vaesest perest ning Theodora oli Justinianusest 20 aastat noorem. Varasemate seaduste kohaselt ei oleks nad oma klassivahe pärast saanud abielluda, sest Rooma õigus keelas näitlejate ja teiste sobimatute elukutsete pidajatega abiellumise, kuid Justinianuse onu Justinus I võttis vastu seaduse, mis seda teha lubas. Theodora sai peagi Euroopa poliitikas mõjuvõimsaks isikuks ning nende abielu seadis pretsedendi, millega tulevased keisrid abiellusid alamatest klassidest naistega.
Välimus ja iseloom
pisi|Justinianus I ühel San Vitale basiilika freskolKeisrit on kirjeldatud heledanahalisena, suhteliselt lühikest kasvu ja tüsedusse kalduva mehena. Tema juuksed muutusid juba noores eas halliks ning hakkasid hõrenema. Tema välimust peeti üldiselt ilusaks, kuid teist hinnangut poleks saanud valitseja kohta andagi.
Justinianuse iseloomu osas aga arvamused lahknevad. Need algavad piiritust ülistamisest ning lõppevad täieliku mahategemisega. Mõlemas pooles võib peituda tõde, sest Justinianus oli väljapaistva isikuna mitmekülgne ja temas oli talletunud erinevaid omadusi. Mõnede autorite arvates kujutaski valitseja endas sulamit mõlemast äärmusest.
Negatiivsete hinnangute kohaselt olevat keisris eriskummalisel viisil ühildunud rumalus ja alatus, salakavalus ja otsustusvõimetus, kahepalgelisus ja valelikkus. Ta olevat osanud suurepäraselt varjata oma tõelisi tundeid, isegi viha, ning vajadusel suutis ta poetada isegi pisara. Sealjuures olevat keiser valetanud mitte asjaolude sunnil, vaid põhimõtteliselt, sest teisiti ei saanud ta toimida.
Need äärmuslikud hinnangud keisrile pole siiski õhust võetud. Neid kinnitavad konkreetsed faktid tema elust. Nii võis Justinianus näidata end mõnes olukorras erakordselt otsustuskindlana, teises aga täieliku argpüksina. Ta võis olla ääretult heldekäeline ja samas väiklaselt kitsi. Kord oli ta suuremeelne, siis jälle kättemaksuhimuline. Teda võis tabada meeletu tegutsemishoog, ent vahel langes ta täielikku apaatiasse. Valdavalt iseloomustas Justinianust siiski fenomenaalne töövõime ja hea organisaatorianne. Kaasaegsed on märkinud ka seda, et keisril oli tugev tervis. Ilmselt vastas see tõele, sest tal õnnestus isegi katku käest pääseda. Keiser olevat väga vähe maganud, tegeledes öösiti riigiasjadega. Seetõttu hüüti teda ka "unetuks valitsejaks".
Justinianus oli üsna ükskõikne välise hiilguse vastu ning eelistas ka suhteliselt lihtsat toitu. Targa inimesena sai ta aga suurepäraselt aru hiilguse lummavast mõjust inimestele. On isegi öeldud, et pole olnud teist valitsejat, kes oleks oleks suutnud nii osavalt ära kasutada inimestele omast lömitamist hiilguse ees. Hiilgus ei kujutanud Justinianusele omaette väärtust, vaid selle ülesandeks oli näidata võimu vägevust. Ka pealinna ehitised pidid saabunud külalisi rabama, ilmutades neile nii riigi kui valitseja suurust.
Valitsemine
Justinianuse valitsemise ajal tehti õukonna elu- ja käitumisreeglites mitmeid muudatusi, kusjuures need sammud pidid veelgi kinnitama keisri erilist jumalikku positsiooni ühiskonnas. Õukonnaetikett oli kehtinud praktiliselt muutmata kujul juba alates Diocletianuse valitsemisajast (283–305). Näiteks pidid kõrged ametikandjad keisrit tervitades suudlema teda rinna paremale küljele. Keiser omalt poolt vastas neile suu andmisega laubale. Väiksema tähtsusega tegelased aga tervitasid keisrit paremale põlvele laskudes. Nüüd see kord muudeti. Kõik Justinianuse palge ette ilmunud pidid viskuma pikali ja suudlema keisri jalgu. Sama protseduur seati sisse ka keisrinna puhul. Samas võis keiser vajadusel rahumeeli loobuda nii välisest hiilgusest kui igasugustest väljapoole suunatud kulutustest. Näiteks kui 557. aastal tabas riiki ohvriterikas maavärin, siis Justinianus andis käsu jätta ära kõik pidustused ning kokkuhoitud raha jagada kannatanutele.
Äärmiselt auahne keiser ei seadnud ennast kõrgemale mitte ainult alamatest ja riigist tervikuna, vaid ka kirikust. Loomulikult ei saanud kristlik valitseja ennast ametlikult võrdsustada jumalaga ja tuli leida mingi muu formuleering ning selleks osutuski keisri uus aunimetus "võrdne Apostlitega".
Kirjeldades keiser Justinianust väljapaistva isiksusena, olid nii kaasaegsed kui hilisemad ajaloolased valdavalt seisukohal, et tema kõrval seisis mitte vähem väljapaistev lähedane inimene, kelleks oli keisrinna Theodora. Ta võttis otseselt osa praktiliselt kõigi riigi valitsemist puudutavate küsimuste lahendamisest, näiteks kohtudes iseseisvalt välisriikide saadikutega ja tehes neile kingitusi. Keisrinna pidas ka isiklikku diplomaatilist kirjavahetust. Samuti korraldas Theodora uhkeid vastuvõtte ja väljasõite; seejuures on tema saatjaskonna suuruseks märgitud 4000 inimest. Keisrinna viha alla sattumine võis lõppeda väga kurbade tagajärgedega ja viia aastateks tema paleesse rajatud vanglasse.
Keisril oli oma elu jooksul palju unistusi ja eesmärke. Kuid kõige suuremaks neist oli Rooma impeerium (renovatio imperii). See aga tähendas, et valitsedes Idas, tuli enesele allutada ka Lääs. Oma eesmärkide elluviimist ei saanud Justinianus siiski mitte kohe alustada. Kõigepealt tuli kindlustada tagala Idas ning klaarida suhted Pärsia ja araablaste hõimudega. Mõlemal suunal oli olukord muutunud küllaltki keerukaks. Juba pikemat aega kestnud sõjas Pärsiaga sai Bütsants mitu valusat kaotust. Samal ajal tungisid keisririigi piiridesse suured araablaste jõud. Nii oli Justinianus kõigepealt sunnitud tegema mitte läänesuunalise rünnaku planeerimisega, vaid naabrite kallaletungi tagasilöömisega. Olukord muutus alles 532. aastal, kui õnnestus sõlmida Pärsiaga tähtajatu "igavene rahu". Kuigi selle tingimused polnud Bütsantsile eriti soodsad, ülistas keiser rahu suure võiduna. Tema jaoks oli rahulepingu puhul kõige tähtsam vabade käte saamine tegutsemiseks Läänes. Samal ajal löödi tagasi ka araablaste pealetung.
Sajandeid ette rutates võib öelda, et Justinianuse tung Läände ja seal saavutatud edu osutusid Pyrrhose võiduks. Alates Justinianusest kujunes Bütsantsis poliitiline traditsioon, mis lõppkokkuvõttes viis Läände suunatud tegevuse ülehindamiseni ja Idast ähvardava ohu alahindamiseni. Soov taastada impeerium oma endises hiilguses sundis Bütsantsi valitsejaid kasvõi ainuüksi vaistlikult suunama oma pilku Läände. ldas toimuvat sageli lihtsalt ignoreeriti, pidades seda suunda suhteliselt vähetähtsaks. Lõpptulemusena magatigi nii maha impeeriumit ähvardava tõelise ohu sünd. Kuid selle tõdemiseni kulub veel ligikaudu tuhat aastat.
Diplomaatia ja välispoliitika
Kui otsida valdkonda, milles Justinianus I on enim mõjutanud poliitilisi arusaamu, siis selleks on diplomaatia. Keisrit võib pidada diplomaatiakunsti üheks parimaks valdajaks kogu inimkonna ajaloos. Kusjuures Bütsantsi diplomaatia on oluliselt mõjutanud selle valdkonna arengut kogu Euroopas. Mis aga puudutab konkreetselt Justinianuse peamisi diplomaatilisi käike, siis nendeks olid kavaldamine ja intriigid. Sageli tuli ka siin initsiatiiv Theodoralt. On ju keisrinna ise kirjutanud, et "keiser ei võta ette ühtegi sammu minuga eelnevalt nõu pidamata". Ka välismaised saatkonnad külastasid kõigepealt Theodorat ja alles siis pääsesid keisri vastuvõtule. Lisaks diplomaatilisele suhtlusele oskas keiser suurepäraselt varieerida diplomaatilisi käike sõjaliste löökidega. Seejuures pidas ta eduka diplomaatia üheks olulisemaks eelduseks informeeritust. Nii alustati tema käsul piiritaguste barbaririikide kohta käivate andmete kogumist ja üleskirjutamist. Kirja läks kõik: sõjalised andmed, kaubanduslikud sidemed, isiklikud suhted ja läbikäimised. Eraldi arvet peeti ka mõjuvõimsate tegelaste kohta. Seal olid fikseeritud huvialuste tugevad küljed ja nõrkused ning võimalikud viisid nende äraostmiseks. Tegemist oli täieliku kartoteegiga. Kokkuvõtvalt nimetati seda kõike "barbarite juhtimise teaduseks". Kogutud andmetele tuginedes kujundatigi Bütsantsi üldist välispoliitikat ja üksikuid diplomaatilisi samme.
Justinianuse üldiseks välispoliitiliseks ideeks suhetes barbaritest naabritega oli panna nad teenima ning sõdima keisririigi huvides. Selle eesmärgi saavutamiseks kasutati kõikvõimalikke vahendeid, kuni otsese äraostmiseni välja. Nii maksti näiteks piiriäärsetele hõimudele pidevalt suuri summasid, et suunata neid riigi ründamise asemel piiride kaitsmisele. Lisaks rahale läksid käiku ka uhked tiitlid ja muud võimuatribuudid. Bütsantsi hõimunaabritest pealikest said konsulid ja muud tähtsad tegelased, neile jagati kullast ja hõbedast eraldusmärke, kroone ning valitsejakeppe. Vahel võis keiser ka lubada naabritel asuda elama riigi piiridesse, mispuhul lasus neil muidugi kohustus edaspidi selles lõigus piiri kaitsta. Veel üheks Justinianuse poolt ikka ja jälle rakendatud diplomaatiliseks nipiks oli barbarite eliidi otsene sidumine Konstantinoopoli õukonnaga. Selleks kasutati kõige sagedamini abielude sõlmimist, pannes mõnegi pealiku paari riigi väljapaistvatest perekonnast pärit tütarlapsega.
Justinianus I aegne Bütsants jälgis suure tähelepanuga naabrite sisepoliitilist võitlust ning pakkus sageli meeleldi varjupaika võimuvõitluses kaotajaks jäänule. Nii saadi enesele oluline trump suhetes barbaritega. Vajadusel sai poliitilise põgeniku abil kas naabrit šantažeerida või, tehes pagulasele panuse, hakata teda otseselt troonile upitama. Kuid suhetes naabritega ei õnnestunud mitte alati piirduda vaid diplomaatiliste vahenditega. Pealegi võis barbarite ahnus ületada kõik piirid ja nõutava rahasumma maksmine osutuda liiga koormavaks. Seepärast püüdis Bütsants iga naabri jaoks lisaks präänikule ka piitsa tagavaraks hoida ja jälgis tähelepanelikult, et ükski neist liialt ei tugevneks. Ning selleks piitsaks oli tavaliselt mõni teine hõim või riik, mida üritati kõikide vahenditega ässitada potentsiaalsele ohuallikale kallale. Nii viidi täiuslikult ellu vana roomlaste põhimõte "jaga ja valitse". Selleks et saada lahti tülikast naabrist, võidi koostada malekombinatsiooni meenutav skeem, kus alustades käikudega ühel malelaua serval, kahiti lõpptulemusena mõni figuur hoopis laua teises otsas.
Justinianuse-aegses diplomaatias kasutati sageli mõjutamisvahendina ka majanduslikku ja poliitilist blokaadi. Keiser ja tema abilised mõistsid, kuivõrd tihedalt on omavahel seotud majandus ja poliitika ning kui efektiivseks võib osutuda "kaubandussõda". Kaupmehed ja misjonärid aga sobisid hästi informatsiooni kogumiseks. Samuti pole mingit kahtlust, et välispoliitilisi huve peeti silmas ka ristiusu levitamisel. See torkab silma näiteks abielude sõlmimise puhul, kui veel paganast hõimupealiku juurde saadeti kristlasest bütsantslanna. Siis asus koos temaga teele "vaimulik isa", kelle üheks olulisemaks ülesandeks oli koguda informatsiooni ja ristiusku levitades tugevdada sealmail Bütsantsi mõju.
Konstantinoopoli õukonna juures võis alati kohata arvukalt välissaatkondi, näha kirevaid rõivaid, kuulda mitmeid võõrkeeli. Väga suurearvuline oli ka otseselt diplomaatilise välissuhtlusega tegelev ametnikkond. Ainuüksi tõlke oli riigi teenistuses kümneid. Saatkondade vastuvõtuks oli koostatud üksikasjalik reeglistik, kusjuures korraldatud ametliku tseremoonia peamiseks eesmärgiks oli saatkonda rabada, demonstreerides neile õukonna ja keisri vägevust. Saatkonnad pidid viima kodumaale just nimelt sellise mulje, millise Bütsants soovis neile jätta. Erilise tähelepanuga aga hoolitseti selle eest, et saadikud ei saaks liiga palju teada – seda eriti Bütsantsi nõrkust puudutavates küsimustes. Saatkondade petmiseks kasutati kõikvõimalikke nippe. Nii võeti neid tavaliselt vastu juba piiril. Ametlikult seletati seda suure lugupidamise väljendamisega saatkonna vastu, kuid tegelikult võimaldas see jälgida teekonnal pealinna külaliste igat sammu. Samuti oli saatkonnal keelatud omada suurearvulist relvastatud saatjaskonda, sest esines juhuseid, kus "saatkond" vallutas ootamatult mõne kindluse. Diplomaatilisi külalisi üritati juhatada Konstantinoopolisse mööda kõrvalisi teid, varjates nende eest kiiremat moodust piirilt pealinna jõudmiseks. Saadikuid meelitati igati, uinutades nende valvsust, et nad oleksid hõlpsamini petetavad. Jõudes Konstantinoopolisse, tutvustati neile ka linna ning eriti selle võimsaid kindlustusi, mille nägemine pidi viima peast igasuguse võimaliku mõtte tungida linnale kallale. Justinianuse ajal kujuneski lõplikult välja saadikute vastuvõtuga seotud tseremoonia kord. Näiteks esimese piduliku vastuvõtu ajal andsid saadikud edasi vaid oma volikirjad ning kingitused. Kingitusteks olid tavaliselt selle maa tooted, kust külalised tulid. Üsna levinud oli ka tava kinkida piirkonnas levinud loomi. Paavsti saadikud võisid aga kinkida keisrile reliikviaid, mida peeti eriti hinnaliseks kingituseks. Samas said kingitusi ka saadikud. Kuid lõplik vastus anti saatkonnale alles järgmise, mitte vähem piduliku audientsi ajal. Ka Bütsants ise lähetas teele arvukaid saatkondi, kellele olid lisaks volitustele antud salajased juhtnöörid, mis peamiselt seisnesid salaandmete kogumises.
Keiser Justinianus I ajal kehtis üldiselt aktsepteeritud põhimõte, et saadiku isik on puutumatu. Saadiku tapmine oli keelatud, kuid siiski olid nende vangistamise juhused küllaltki sagedased.
Ehitustegevus
Ehitamine oli üldse üheks Justinianuse suurimaks kireks, millega ta tegeles innukalt kogu valitsemise aja vältel. Sama agaraks ehitajaks oli ka keisrinna Theodora. Tema erilise tähelepanu all oli Pühade Apostlite kiriku taastamine. Sinna olid maetud varasemad keisrid ja nende lähedased. Selle viie kupliga ehitise välisilmest võeti hiljem eeskuju paljude vene kirikute ehitamisel.
Sõjategevus
pisi|Bütsants selle territooriumi suurima ulatuse ajal keiser Justinianus I valitsemisajal [[550]]
Põhja-Aafrika kampaania
Kuid on veel üks epiteet, mida keiser Justinianus I kindlasti väärib. Ta oli suur vallutaja. Pärast rahu taastamist idapiiril keskendus keiser arvete klaarimisele Põhja-Aafrikas paikneva vandaalide riigiga. See valitseja idee ei leidnud õukonnas erilist toetust, sest veel olid hästi meeles hävitavad lüüasaamised vandaalidelt. Kuid ühe legendi järgi katkesid kõhklused siis, kui keisri juurde ilmus üks Idamaadelt tulnud piiskop. Ta teatas keisrile, et oli näinud öösel ilmutust – tema poole pöördus Jeesus Kristus ning käskis tal keisrile edasi öelda, et aitab teda sõjas ariaanidest uskmatute vastu. Pärast sellist teadet polevat Justinianus enam hetkegi kõhelnud oma ettevõtmise õiguses. pisi|Belisariuse mosaiik Olukord oli rünnaku alustamiseks igati soodne, kuna vandaalide riigis oli puhkenud mäss. Nagu juba öeldud, Justinianus ise sõjakäikudest osa ei võtnud. Vandaalide vastu saatis ta oma germaanlasest väepealiku Belisariose, kelle üheks suuremaks varasemaks teeneks oli Nika ülestõusu mahasurumine. Kokku aga saadeti sõjalisele ekspeditsioonile vandaalide vastu ligikaudu 500 laeva, millel oli umbes 20 000 sõudjat, 10 000 jalaväelast ja 5000 ratsaväelast. Kogu see vägi asus teele 533. aasta 22. juunil ning septembris maabuti Aafrika rannikul. 533. aasta sügisel – 534. aasta talvel õnnestus bütsantslastel anda vandaalidele mitmeid hävitavaid hoope. Koos Belisariosega selle sõjakäigu läbi teinud väljapaistev ajaloolane Prokopios Caesareast teatab näiteks, et vandaalide kaotused olid tohutud.
Belisariose põhjaliku kirjelduse on jätnud Prokopios, kes oli omal ajal pikalt väepealiku sekretäriks. Prokopiose sõnade järgi oli Belisarios ilus pikk rühikas mees. Tal olid sõbralikud näojooned, meeldivad maneerid ning ta paistis silma karskete elukommetega. Vestlus temaga olevat pakkunud suurt naudingut. Belisarios polnud mitte ainult hea väepealik, vaid ka vapper sõjamees, kes võttis korduvalt lahingutest isiklikult osa ning näitas seejuures üles suurt julgust. Prokopios teatab, et Belisarios võis vajadusel olla äärmuslikult julm, kuid seda mitte kunagi rahulike elanike või vangide suhtes. Hiilgeaegadel kuulus Belisariosele tohutu varandus ning tema autoriteet rahva ja sõjaväe hulgas oli väga kõrge. Justinianus võttis talt kunagi isegi vande, et ta iialgi ei ürita võimu haarata, kuid vaevalt suutis kuulsusrikka väepealiku vanne keisrit täielikult rahustada. Üheks potentsiaalseks ohuks keisri võimule oli kas või Belisariose suurearvuline ihukaitse, kuhu kuulus 5000 ustavat ja oma juhti jumaldavat sõjameest. Belisarios tavatses vahel maksta neile palgalisa omast taskust. Kui aga keegi tema ihukaitsjatest juhtus haigestuma või sai tapluses haavata, siis olevat väepealik teda isiklikult külastanud. Loomulikult tõstis see sõdurite silmis veelgi Belisariose populaarsust.
Üldiselt soodsad hinnangud Belisariose aadressil ei tähenda kaugeltki seda, et ta oleks jätnud kasutamatta avanevaid võimalusi rikastumiseks. Väidetavalt olevat ta omistanud näiteks suurema osa Itaalias saadud sõjasaagist. Prokopios teatab ka, et muidu nii läbinägelik väepealik oli äärmiselt kergeusklik kõiges selles, mis puudutas tema pereelu. Nii olevat kuulsa väepealiku naine Antonina petnud teda suisa mehe silmade all.
Kui väed jõudsid Aafrikast tagasi, siis tähistati võitu vana Rooma kombe kohaselt hiilgava triumfiga, mille keiser võttis vastu, istudes kuldsel troonil. Hipodroomile oli aga välja pandud kogu vandaalide pealinnast Kartaagost kaasa toodud varandus. Selle hulgas tunti ära ka kullast anumad, mis olid kunagi pärast Jeruusalemma templi purustamist viidud keiser Tituse poolt Rooma ning sealt 455. aastal vandaalide rüüsteretke ajal röövitud. Belisariosele omistati, samuti vastavalt vanale traditsioonile, lähemaks aastaks konsuli tiitel, mida võidukas väepealik tähistas 535. aasta 1. jaanuaril väljasõiduga sõjavankril, mida vedasid vandaalidest sõjavangid. Seejuures heitis ta rahva sekka tavaliste müntide asemel vandaalide vara.
Ülistades saavutatud võitu vandaalide üle, pidas Justinianus eriti oluliseks ideoloogilist aspekti. Keisri sõnade järgi taastati sõjaga vana õiglane kord. Selle seisukoha toonitamiseks taaskehtestati vanu Rooma seadusi ning kehtestati kolme põlvkonna ulatuses õigus vara tagasisaamisele.
Itaalia kampaania
Vandaalide riigi purustamine Põhja-Aafrikas seadis löögi alla ka barbarid Itaalias. Kui Theoderich 526. aastal Ravennas suri, polnud tal meessoost liinis järeltulijaid. Idagootide suurel valitsejal oli vaid üks tütar Amalasunta ning formaalselt läkski võim tema 10-aastasele pojale Atalarichile. Tegelikult valitsev ema üritas igati kasvatada poega rooma traditsioonides, mis aga polnud meeltmööda tema hõimukaaslastele. Tundes suurt ohtu oma positsioonile, pöördus Amalasunta abipalvega Justinianuse poole. Kui hiljem Atalarich suri ja Amalasunta tapeti, siis Justinianus saigi suurepärase formaalse ettekäände kättemaksuks ja Itaaliasse tungimiseks.
535. aasta suvel jõudis Bütsantsi väikesearvuline, kuid väga hästi välja õpetatud sõjavägi idagootide valdustesse. Läänest toetasid bütsantslasi kullaga ära ostetud frangid. Hirmunud idagootide valitseja palus rahu ja oli juba nõus troonist loobuma, kui Belisarios pidi kiiruga lahkuma Aafrikasse, kus oli puhkenud sõdurite mäss. Kuid sügisel asusid keisri väed uuesti rünnakule ning novembri keskel vallutasid tormijooksuga Napoli linna. Mõne aja pärast olid Belisariose sõdurid juba Rooma all. Linnaelanikud, eriti vana aristokraatia, rõõmustasid avalikult võimaluse üle pääseda barbarite võimu alt. Ning ööl vastu 10. detsembrit 536. aastal jättis gootide garnison linna maha ja praktiliselt samal ajal sisenesid teisest väravast roomlaste (bütsantslased kutsusid ennast jätkuvalt nii) väed. Järgmisel, 537. aastal piirasid barbarite ülekaalukad väed Rooma uuesti sisse. Nad purustasid kõik 14 linna varustavat veejuhet, mis peatas ka veejõul töötavad veskid. See aga tähendas leiva puudust ja nälga. Kriitilises olukorras andis Belisarios käsu paigutada veskid keset Tiberi jõge parvedele. Selle peale hakkasid piirajad laskma mööda voolu alla palke, et rikkuda veskite rattaid. Kuid Belisarios leidis ka selles olukorras väljapääsu. Parvedest kõrgemale tõmmati massiivne kett, mis peatas pealetungivad palgid. Et vaenlased ei pääseks linna, laoti kõik kanalid ja veetorud kividega täis. Linnaväravatele sepistati perioodiliselt uusi lukke ja võtmeid, välistades nii nende salajast avamist. Lisaks viidi sissepiiratud linnas läbi vangistamisi ja süüdistades kinnivõetuid reetmises, ei unustatud ka poliitilisi eesmärke. Nii võeti paljude väljapaistvate kodanike seas kinni paavst Silverius, kellele süüdistuste esitamine oli ilmselt vaid ettekäändeks, sest Justinianusel oli sellele ametikohale teine kandidaat.
Roomat vallutada barbaritel aga ei õnnestunud ning pärast aasta ja üheksa päeva kestnud piiramist olid nad sunnitud taanduma. Omakorda pealetungile asunud Belisariose väed piirasid 539. aasta lõpus sisse Ravenna ning järgmise aasta kevadel idagootide riigi pealinn langes. Sattunud väljapääsmatusse olukorda, pakkusid goodid Belisariosele võimalust hakata nende valitsejaks, kuid väepealik lükkas selle ettepaneku tagasi. Justinianuse kõrvu ulatunud kuuldus sellest sündmusest oli piisavaks põhjuseks, et äratada temas kahtlusi, ja keiser kutsus oma silmapaistva väejuhi Konstantinoopolisse tagasi. Seal ei lubatud tal isegi korraldada võidu auks triumfi ja ta saadeti kiiruga teisele rindele sõdima pärslastega. Kuna suurem osa Bütsantsi jõududest oli seotud sõjategevusega Läänes, avanes pärslastele soodne võimalus rünnakuks. Väiksearvulised keisririigi väed piirdusid vaid kindluste kaitsmisega, andes vaenlastele võimaluse sisuliselt takistamatult rüüstata maad. Pärslaste vastu saadetud Belisariosel oli ainult tühine arv sõjamehi postihobustel, kuid tema võitmatu väepealiku kuulsus oli niivõrd suur, et pärslased otsustasid kiiruga taganeda piiride taha. Väljateenitud au asemel sattus Belisarios Konstantinoopolisse naasnuna aga veelgi suuremasse ebasoosingusse ning seda suures osas tänu Theodorale. Nimelt oli Justinianus vahepeal raskelt haigestunud ja keisrinna kartis tõsiselt tema elu pärast. Samal ajal teatas sõjavägi, et kui keiser peaks surema, siis järgmise valitseja valimistes ei lasta õukonnal osaleda. Theodora nägi selle avalduse taga Belisariost ning keiser, kes oli naise mõju all, näitas oma väepealiku suhtes üles jäist külmust. Mõne aja möödudes selgus, et süüdistused olid alusetud, ja Belisariosele anti andeks, kuid mõra kahe mehe suhetes jäi püsima.
541. aastal sai idagootide valitsejaks andekas ja mehine väejuht Totila. Tal õnnestus koondada allesjäänud jõud ning organiseerida vastupanu väikesearvulistel Bütsantsi vägedele. Juba üsna pea haaras ta sõjalise initsiatiivi täielikult oma kätesse. Ka 545. aastal Itaaliasse saabunud Belisarios ei suutnud olukorda päästa. Keiser ei andnud tema silmis usalduse kaotanud väepealikule kaasa peaaegu üldse raha ega mehi. Vähe sellest, teele asudes pidi Belisarios loobuma isegi oma ihukaitsest. Keisri poolt teadlikult väljapääsmatusse olukorda asetatud vapper väepealik oli sisuliselt võimetu midagi ette võtma. Aktiivse tegevuse asemel pidi ta hoopis varjuma ühte kindlusse. Sealt saatis ta keisrile tulutult anuvaid kirju palvega saata mehi, hobuseid, relvi ja raha. Totila ei jätnud soodsat olukorda kasutamata ning 546. aasta 17. detsembril vallutasid tema väed Rooma.
Rooma kaotusele järgnenud paari aastaga jäi Bütsants praktiliselt ilma kõigist vallutustest Itaalias. Ilmnes, et piisava edu saavutamiseks läheks vaja tunduvalt suuremat sõjaväge, ning Justinianus otsustas saata Itaaliasse uued väed, mille etteotsa sai armeenia päritolu eunuhh Narses. Tema sõdurid maabusid Apenniini poolsaarel 552. aastal ning sama aasta juunis Totila väed purustati. Idagootide vapra juhi aga tapsid tema enda õukondlased ja Totila verised riided saadeti Konstantinoopolisse. Mõne aja pärast sai lüüa ka Totila järeltulija Teja ning 554. aastal purustati Itaaliasse tunginud suurearvuline frankide ja alemannide vägi. Samal ajal õnnestus bütsantslastel vallutada vandaalide käest osa Lõuna-Hispaaniast. Sellega oli Justinianuse suur unistus teostunud. Rooma impeerium oli taastatud.
Kuid Justinianuse poolt keisririigiga taasliidetud Itaalia polnud enam ammugi endine. Kunagi õitsvast piirkonnast oli saanud sõdades laostatud maa. Viis korda käest kätte käinud Rooma oli inimtühi ning igal pool ähvardasid rändureid röövlite jõugud. Lisaks nõudsid vallutused Bütsantsilt tohutult rahalisi vahendeid. Samas ei tähendanud Itaalias ja Hispaanias saavutatud võit veel kaugeltki sõdade lõppu. Uueks ohuks keisririigile kujunesid barbarite-slaavlaste rünnakud põhjast, mille käigus neil õnnestus 559. aastal jõuda Konstantinoopoli müürideni välja. Linnas polnud praktiliselt üldse vägesid ning Justinianus saatis müüridele kõik, kes vähegi olid võimelised kandma relva. See keisri meeleheitlik otsus puudutas näiteks ka palee valvet ja senaatoreid. Isegi hipodroomi hobused mobiliseeriti ratsaväkke. Nüüd tuli keisrile meelde juba 549. aastal erru saadetud Belisarios, kelle ta määras vastupanu korraldama. Ka seekord sai Belisarios oma ülesandega hiilgavalt hakkama ning suurte jõupingutustega õnnestus barbarite rünnak lõpuks ikkagi tagasi lüüa.
Maksupoliitika
Justinianuse agressiivne välispoliitika nõudis väga palju raha, millest oluline osa kulus valdavalt barbaritest koosneva palgasõdurite armee ülalpidamiseks. Kuid isegi nii rikkal riigil, nagu seda oli Justinianuse-aegne Bütsants, ei jätkunud raha kõigeks. Nii pöörduti jälle vana äraproovitud vahendi poole ning riigis hakati järsult makse tõstma. Seejuures osutus keiser raha hankimise valdkonnas niisama leidlikuks kui diplomaatia vallas. Riigis taastati ametite müük, vähendati müntide kaalu, kehtestati riiklikud monopolid. Viimaste seas kujunes üheks tulusamaks monopol siidile. Kaks munka olid eluga riskides toonud tühjaks uuristatud keppides salaja Hiinast Bütsantsi siidiussid, pannes nii aluse kohalikule siiditootmisele, millest kujunes väga tulus riigikassa täitmise allikas. Loomulikult tõi maksude järsk tõstmine enesega kaasa rahulolematuse kasvu. Lisaks ei suutnud osa vanast aristokraatiast kuidagi leppida keisri madala päritoluga, nad pidasid keisrit tõusikuks ja kõiki tema kulutusi tõusiku saamahimuks.
Rahulolematus ja Belisarios
Rahulolematuse harjal sündiski järjekordne idee keiser tappa. Tegelikult saatsid seesugused plaanid Justinianust kogu valitsemisaja jooksul. Näiteks 562. aastal kavandasid vandeseltslased tappa keiser audientsi ajal, kuid üks vandeseltslane reetis salaplaani ning kui tapja sisenes paleesse, pussnuga riiete all peidus, siis ta vangistati. Temal õnnestus küll end sellesama pussnoaga tappa, kuid teised vandenõulased tunnistasid piinamiste käigus, et said tegutsemiseks juhtnööre Belisarioselt. Nii sattus kunagine keisri soosik ja rohkete võitude sepitseja järjekordselt laimu ohvriks.
Belisariose järjekordne süüdistamine lõppes tema jaoks vägagi kurvalt. 562. aastal konfiskeeriti peaaegu kogu tema hiiglaslik varandus ning kunagine keisri soosik saadeti Konstantinoopolist välja. Võimuahne keiser ei suutnud lihtsalt uskuda, et kellelgi teisel need ambitsioonid puuduvad. Andeks anti Belisariosele alles kahe aasta pärast ning tagasi sai ta vaid poole oma kunagisest varandusest. Kuid legendi järgi oli kunagise suure väepealiku lõpp veelgi traagilisem. Väidetavalt andis Justinianus käsu võtta Belisarioselt silmanägemine ning keisrile loendamatuid võite ja kuulsust toonud mees veetis oma elu viimased aastad pimeda kerjusena almust paludes. See lugu illustreerib järjekordselt tänulikkuse puudumist ajaloos. Kas see ka tõele vastab, pole täpselt teada, kuid Belisarios suri 565. aasta 13. märtsil tõesti praktiliselt kõigi poolt unustatuna.
Johannes Kapadookiast
Rääkides keiser Justinianus I Suure lähikondlastest, mainitakse tavaliselt väljapaistvate väepealike Belisariose ja Narsese kõrval veel ka Johannest Kapadookiast. Tema käes olid pikemat aega riigi rahandusasjad. Johannesele kui inimesele antakse reeglina hävitav hinnang. Prokopios kirjutab näiteks, et koolis suutis ta kuidagimoodi ära õppida vaid kirjade kirjutamise, kuid ikkagi polevat ta sellegagi hiljem hakkama saanud. Samas ületas ta aga kõiki seda sorti tarkuse poolest, mida võiks pidada pigem kavaluseks. Johannes polevat tundnud mingit häbi ning oma tegudes ei mõelnud ta kunagi Jumalale ja ta ajas kokku hiiglasliku varanduse. Prokopios teatab: "Enne lõunat Johannes röövis teiste vara ja pärast lõunat andus joomisele ning liiderdamisele. Kokku hoidis ta vaid teiste arvelt, ise aga raiskas nii palju kui jaksas." Üldiselt polevat keegi teda sallinud ning tema vastu oli ka Theodora. Lõpuks Theodoral õnnestuski provotseerida Johannest esinema keisrivastaste sõnavõttudega, mis ajasid Justinianuse vihale, ning keiser andis käsu oma "rahandusminister" vangistada ja pügada mungaks. Ka selle loo kohta läks hiljem liikvele legend. Nimelt olevat Johannesele kunagi ennustatud, et ta saab tulevikus kandma augustuse rüüd, mis pidi tähendama, et temast saab valitseja. Kui Johannesest sai keisri käsul munk, siis anti talle ühe endise munga riided. Hiljem selgus, et selle munga nimi oli Augustus. Nii läkski ammune ennustus täide.
Keisrinna Theodora
Prokopios pole palju leebem ka keisrinna suhtes. Theodora oli graatsiline, lühikest kasvu, heleda näonahaga, kuid tema peamiseks tunnusmärgiks oli hirmuäratav pilk. Kuigi Prokopios teatab, et keisrinna amoraalse käitumise kirjeldamiseks ei jätkuks isegi tervest sajandist, asub ta siiski üsna põhjalikult asja kallale, keskendudes peamiselt Theodora abielueelsetele tegudele. Tõsi küll, pärast Justinianusega abiellumist olevat temast saanud hoopis teine inimene, sellest perioodist ei leiduvat enam ühtegi seika, mis viitaks keisrinna kergemeelsusele. Vastupidi, on palju näiteid, kus Theodora on isiklikult aidanud täbarasse olukorda sattunud naisi. Tema algatusel ilmusid seadused, mis otseselt kaitsesid naiste õigusi. Need puudutasid pärimis- ja lahutamiskorda ning nägid ette karistusi meestele-võrgutajatele. Neist viimased olid näiteks võrdsustatud kurjategijatega. Keisrinna korraldusel suleti lõbumajad ja nende pidajad saadeti linnast välja. Endistel lõbunaistel aga lubati elada erilises "paranduslikus ja patukahetsuslikus" kloostris.
Theodora suri pärast pikka ja piinarikast haigust 548. aasta 28. juunil arvatavasti rinnavähki. Justinianusele oli see rängaks hoobiks, mida ta elas väga raskelt üle. Pidas ju ta oma naist sõna otseses mõttes "Jumala kingituseks", mida keisrinna nimi kreeka keeles ka tähendab.
Justinianusel ja Theodoral lapsi polnud, kuid keisrinnal oli tütar tükk aega varasemast ajast. Theodora oli küll keisrile ühe lapse sünnitanud, kuid paraku surnult.
Kirik ja usk
Usuküsimustes jätkas Justinianus üldiselt oma eelkäija Justinuse suunda, piirates igati teisitimõtlemist. Juba valitsemise algul, 529. aastal andis keiser korralduse keelata teisitimõtlejate võtmise riigiteenistusse. Ta väitis, et on õiglane jätta maisetest hüvedest ilma need, kes valesti kummardavad Jumalat. Veel resoluutsem aga oli keiser paganate suhtes, kutsudes üles nad maa pealt minema pühkima. 529. aastal käskis Justinianus sulgeda Ateena akadeemia, viimase õppeasutuse, kus uusplatonismi vaimus õpetati antiikset maailmakäsitlust. Mõnikord on ajaloolased seda sündmust pidanud isegi antiigi ajajärgu sümboolseks lõpuks. Ainsaks vooluks kristluses, mida keiser eriti taga ei kiusanud, oli monofüsiitlus, kuigi see oli juba 451. aastal Kalchedoni kirikukogul hukka mõistetud. Võib-olla seletub keisri suhtumine Theodora väidetava kaldumisega monofüsiitlusse. Samas võisid selle taga olla ka kained poliitilised kaalutlused, kuna monofüsiitlusel oli palju järgijaid ning nende avalik tagakiusamine võinuks kaasa tuua soovimatuid tagajärgi.
Usuteemalised arutelud pakkusid Justinianusele suurt huvi juba noorest east alates. Valitsemisaja lõpuks sai neist aga tema peamine meelelahutus, Selle valdkonna küsimustesse suhtus ta suure tõsidusega. Näiteks kord olevat Justinianusele soovitatud kasutada võitluses Pärsia valitsejaga kuulsa maagi ja nõia teeneid. Keiser aga vastas: "Kuidas mina, Justinianus, Kristlik valitseja, hakkan võidutsema deemonite abil?"
Pidades ennast ühtse Rooma riigi keisriks ja kõrgeimaks võimukandjaks, käsitles Justinianus Ida ja Lääne kirikut ühtsena. Kuna Roomast oli saanud taas keisririigi linn, siis Justinianusel puudus igasugune vajadus Konstantinoopoli patriarhi ja Rooma paavsti vastandamiseks. Pigem pidas ta paavsti patriarhist kõrgemaks. Selleks polnud keisril ka mingeid takistusi – paigutas ta ju paavste ametikohale vastavalt oma tahtele.
Justinianuse viimased valitsemisaastad möödusid peamiselt teoloogilistes vaidlustes, kusjuures tema vestluspartneriteks olid nii väljapaistvad kirikuisad kui tavalised mungad. Riigiasjad keisrit enam ei huvitanud. On isegi öeldud, et tema hing oli juba taevas.