cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tapa keelekonverents
Seltside-waheline kirjakeele korralduse koosolek Tapal
5) Tumeda i asjus, mis oma kõla poolest i ja e wahel seisab, otsustati neis sõnades, kus i-kõla mõnes sõnawormis weel selgesti kuuldawale tuleb, i tarwitada, teistes e. Näit.: kaine, luine, maine, puine, suine, teine; aga: waene, paene. Pikemate waidluste järele otsustati "naeris" kirjutada (mitte "nairis"), kuna küsimus selles tükis lahtiseks jäi, kas "laine, naine" wõi "laene, naene" kirjutada tuleks, kuigi esimene kirjutamisewiis rohkem poolehoidjaid leidis.
7) Selles asjas, kas omadusesõnade omastawast käändest arendatud määrasõnade lõppudeks "ste" ja "mine" (näit. armsaste, armsamine) wõi "sti" ja "mini" (näit. armsasti, armsamini) tuleks kirjutada, jõuti järgmisele ühisele otsusele: Et i-kõla Eesti keeles aegade jooksul e poole kaldub, tuleb neis sõnades lõpp e üleüldiselt tarwitusele wõtta; nii siis: ilusaste, kauniste, paremine, kauemine jne.; ainult kontraheeritud sellelaadilistes määrsõnades tuleks i-lõppu tarwitada, näit.: hästi, ilusti, warsti jne.
8) Määrsõnalise liite "gi-ki" asjus otsustatakse Dr. J. Hurti sellekohane reegel tarwitusele wõtta. Seega tuleks wokalide, sulahealte ja õhkheale w järel gi, explosiwide (b, p, d, t, g, k) ja õhkheale s järele ki kirjutada; näit.: temagi, kullgi, soowgi, aga: laudki, ilmaski jne. Järgmine keelekoosolek otsustati sügise poole Tartus ära pidada."
Emilia di Liverpool
Emilia di Liverpool on Gaetano Donizetti ooper (dramma semiseria) kahes vaatuses anonüümse autori libretole, mis oli kirjutatud Vittorio Trento ooperile Emilia di Laverpaut Stefano Scatizzi samanimelise näidendi järgi. Esmaettekanne toimus 28. juulil 1824 Napoli Teatro Nuovos.
Rollide esmaesitajad
- Teresa Melas (Emilia)
- Giuseppe Fioravanti (Claudio)
- Domenico Zilioli (Federico)
- Carlo Casaccia (don Romualdo)
- Francesca Checcherini (Candida)
- Clementina Grossi (Luigia)
- Signor de Nicola (Krahv)
Ajalugu
Esietendus võeti külmalt vastu. Kritiseeriti libretot ja süžeed, kuid muusikat kiideti ja nimetati ilusaks. Järgmised etendusel läksid paremini, kuid pärast seitset etendust võeti Emilia mängukavast maha. Donizetti polnud sellise tulemusega rahul ning palus Giuseppe Checcherinil töötada libreto ümber. Helilooja kõrvaldas algvariandi 17 muusikanumbrist kaheksa ning kirjutas juurde kolm uut lugu. Sündis ümbertöötatud variant, mis kanti ette 8. märtsil 1828. aastal samuti Napoli Teatro Nuovos ja kandis pealkirja L’Eremitaggio di Liwerpool. See oli Napoli dialektis kõnedialoogidega ooper. Väljatulekul jätkus publikut kuueks etenduseks. Teised teatrid hoidusid seda versiooni esitamast ning eelistasid mõnel korral algversiooni ettekandmist kus retsitatiivid lauldi.
Emiliat etendati väljaspool Napolit ainult üks kord, 1826. aasta sügisel Viterbo   Teatro del Genios. Teos oli Napoli Teatro Nuovo laval veel 1838. aastal kolmeks etenduseks ja uuesti 1871. aastal Napoli Nuovo-Nazionales. Järgmised Emilia di Liverpooli ettekandmised toimusid 20. sajandil. 12. juunil 1957. aastal toimus ooperi taaselustamine Liverpoolis Joan Sutherlandiga nimiosas. Ettekanne kanti üle ka BBC poolt. 1987 esitati Liverpoolis kontsertversioon, mille Opera Rara helisalvestas. Viimane teadaolev ettekandmine toimus taas Liverpoolis 2002. aastal kohaliku asjaarmastajate trupi poolt.
Helisalvestused 1957 ja 1986. aastal.
Tegelased
- Emilia di Liverpool (sopran)
- Claudio di Liverpool (bariton), Emilia isa, laevakapten
- Federico (tenor), Romualdo sekretär
- don Romualdo (bariton), rikas aadlik
- Candida (metsosopran), Romualdo tütar, majapidajanna
- Luigia (sopran), Federico mõrsja
- Krahv (bass)
Süžee
Tegevus toimub külas Londoni lähistel. Sinna on eemaldunud Emilia koos oma majapidajanna Candidaga. Emilia laevakaptenist isa Claudio oli lahkunud merele, kui Emilia oli alles laps. Arvatakse, et barbaarsed aafriklased tapsid ta. Emilia on kohtunud noore ohvitseriga, kes on talle teinud abiellumisettepaneku. Kuid Emilia ema on lükanud abiellumisettepaneku tagasi, sest ta on lubanud Emilia rikkale Napoli aadlikule don Romualdole. Noor ohvitser innustab Emiliat põgenema, kuid Emilia pöördub koju tagasi ja leiab sealt ema surnuna. Napolist teele läinud laev sattub tormi kätte ja jookseb karile. Sellel on don Romualdo ja tema sekretär Federico koos oma mõrsja Luigiaga. Külaelanikud päästavad nad ja viivad mägimajja. Laeval on ka habemesse kasvanud madrus, kes teatab, et ta oli olnud 20 aastat Aafrikas vangis. Madrus on Emilia isa Claudio. Don Romualdo selgitab Emiliale, et on tulnud kohtuma inglise lordi tütrega, kes on lubatud talle naiseks. Federico armub Emiliasse ja palub Candidat vahendada tema kohtumisi Emiliaga. Konservatiivne Claudio on vastu Emilia ja Federico abiellumis¬plaanidele, kuid annab lõpuks üldsuse survele järele ja soostub abieluga. Don Romualdo omakorda abiellub Luigiaga, kes pärast seda kui Federico on endale valinud Emilia, orienteerub kiiresti ümber.
Muusikalood
- Emilia kavatiin kooriga „Madre! deh placati!”
- Koor „Attendiam tranquilli”
- Romualdo ja Federico duett „A 'n'ommo, che allancato”
Kotsu
Kotsu (ka Cozzo) oli muinaskihelkond Läänemaal.
Emilia di Liverpool
- Romualdo aaria „Zompa... va lesto”
Kotsu
Kotsut (kujul Cozzo) mainitakse Henriku Liivimaa kroonikas seoses riialaste, latgalite ja liivlaste 1218. aasta rüüsteretkega Läänemaale, mille järel sealsete kihelkondade, sh Kotsu vanemad nende juurde rahu paluma läksid. Pärast vanemate lubadust end ristida lasta, iga-aastast maksu tasuma hakata ja pantvange anda sõlmitigi rahu. 1224. ja 1231. aastast pärinevad ürikud mainivad Cotze ja 1242. aasta allikas Cotye kihelkonda.
Kotsu, üks seitsmest Läänemaa kihelkonnast, hõlmas hilisema Karuse kirikukihelkonna ja võib-olla ka osa Varbla kirikukihelkonna alast. Muinaskihelkonna keskus oli tõenäoliselt Linnuse küla ja sealne Vatla maalinn. On oletatud, et Kotsu koosnes kahest osast, millest põhjapoolsemat on nimetatud Svorue, Suorbe või Svorbe.
Arvatakse, et allikates mainitud nime hääldati kotso ja et see tuleneb praeguseks keelest kadunud sõnast kotso või kotsa, mille tähendus oli oletatavalt "kõrgendik" või "tõus, nõlvak".
Emilia di Liverpool
- Claudio kavatiin „In dura schiavitù”
- Ansambel „Già s’oscura la mia mente”
- Claudio ja Emilia duett „Deh! ti consoli, o figlia”
- Emilia, Claudio, Romualdo ja Federico kvartett “Giusto ciel! Chi vedo! Oh Dio!”
- Ansambel „Pensace buono Don Romuà”
- Romualdo ja krahvi duett „Puozze mori de subeto”
- Federico, Emilia ja Romualdo tertsett „Voi, che amico del bel sesso”
- Claudio ja Federico duett „Nel campo del valore”
- Emilia, Federico, Claudio, Romualdo, Candida ja krahvi finaal kooriga „Discenda fausto imene”
Allikad
- Charles Osborne. The Bel Canto Operas of Rossini, Donizetti and Bellini, London, Portland,1994
- Tiit Made. Ooperimaailm I köide, Tallinn, 2012
Serbia Kuningriik
Serbia Kuningriik (serbia: Краљевина Србија / Kraljevina Srbija) loodi, kui Serbia vürstkonna valitseja, vürst Milan Obrenović krooniti aastal 1882 kuningaks. Serbia vürstkonda valitsesid alates 1817. aastast Obrenovićid (aeg-ajalt asendasid neid Karađorđevićid). Vürstkond, Kõrgi Värava süserään, ajas kõik Osmanite väed aastaks 1867 välja, tagades de facto oma sõltumatuse. Berliini kongress aastal 1878 tunnistas ametlikult Serbia vürstkonna sõltumatust.
Aastal 1918 ühines Serbia Sloveenide, Horvaatide ja Serblaste Riigiga, et moodustada Karađorđevićide valitsemise alla Serblaste, Horvaatide ja Sloveenide Kuningriik (hiljem tuntud kui Jugoslaavia Kuningriik).
Ajalugu
pisi|vasakul|150px|[[Milan Obrenović, Serbia kuningas]]
Serbia vürstiriik
Serbia vürstiriik oli riik Balkani poolsaarel, mis tekkis Serbia revolutsiooni (1804–1817) tulemusena. Vaatamata julmale rõhumisele ja kättemaksule Osmanite võimude poolt õnnestus revolutsiooni juhtidel, algul Karađorđe ja siis Miloš Obrenović, vabastada Serbia sajandeid kestnud türklaste valitsemisest. pisi|vasakul|150px|[[Serbia vürstkond aastal 1878]] Algul hõlmas vürstkond vaid endise Smederevo sandžaki territooriumi, kuid aastatel 1831–1833 laienes see itta, lõunasse ja läände. Aastal 1867 aeti Osmanite armee vürstkonnast välja, tagades selle de facto sõltumatus. Serbia laienes edasi lõunasse-itta aastal 1878, kui ta saavutas täieliku rahvusvahelise tunnustuse Berliini lepinguga. Vürstkond kestis aastani 1882, kui see ülendati Serbia kuningriigiks. pisi|150px|Serbia 1882–1912
Serbia-Bulgaaria sõda
Serbia-Bulgaaria sõda oli sõda Serbia ja Bulgaaria vahel, mis kestis 14.–28. novembrini 1885. Sõda lõppes Serbia kaotusega, kuna ei suudetud vallutada Slivnitsa piirkonda, mis oli eesmärgiks seatud: bulgaarlased tõrjusid serblased edukalt tagasi pärast otsustavat võitu Slivnitsa lahingus ja edenesid Serbia territooriumile, võttes Piroti ja puhastades tee Nišini. Kui Austria-Ungari siis kuulutas, et astub Serbia poolel sõtta, taganes Bulgaaria Serbiast, jättes Serbia-Bulgaaria piiri täpselt nii, nagu enne sõda. Rahu sõlmiti 19. veebruaril 1886 Bukarestis. Sõja tulemusena tunnistasid Euroopa suurriigid Bulgaaria ühinemise akti, mis juhtus 6. septembril 1885.
Bosnia kriis
Bosnia kriis (1908–1909, ka anneksioonikriis) sai avalikkusele teatavaks, kui 5. oktoobril 1908 kuulutas Bulgaaria enda sõltumatuks ja 6. oktoobril teatas Austria-Ungari Bosnia ja Hertsegoviina anneksioonist, mis oli rahvastatud peamiselt lõunaslaavi rahvastega (serblased, horvaadid ja bosnialased). Venemaa keisririik, Osmanite riik, Suurbritannia ja Iirimaa Ühendkuningriik, Itaalia kuningriik, Serbia, Montenegro, Saksa keisririik ja Prantsusmaa huvitusid nendest sündmustest. Aprillis 1909 muudeti Berliini lepingut, et heaks kiita uus status quo ja kriis lõpetada. Kriis kahjustas jäädavalt suhteid ühelt poolt Austria-Ungari ning teiselt poolt Venemaa keisririigi ja Serbia vahel. Anneksioon ja reaktsioonid anneksioonile aitasid kaasa Esimese maailmasõja põhjustele.
Balkani sõjad ja järgnenud muudatused
Serbia, olles võidukas kahes Balkani sõjas, omandas märkimisväärseid territooriume Balkani poolsaare keskosas ja peaaegu kahekordistas oma territooriumi. Balkani sõdades aastal 1912 võttis Serbia Osmanite riigilt suurema osa Kosovost, kui Metohija piirkonna (albaanlastele tuntud kui Dukagjini org) võttis Montenegro. Serblastest ja albaanlastest elanikkonnad kippusid territoriaalsete vallutuste järel liikuma. Kosovo paljurahvuselise koosseisu tulemusena meelitasid uued võimud kohalikelt elanikelt välja erineva vastuse. Kui albaanlased ei tervitanud Serbia võimu, siis mittealbaanlased (suuresti serblased, kuid ka muud slaavi rahvad) pidasid seda vabastamiseks. 29. novembril 1913 loodi Esimeses Balkani sõjas Osmanite riigilt vallutatud Albaania territooriumi osas Serbia kuningriigi Drači maakond. Serbia Drači maakonnas oli neli ringkonda (serbia: срез): Drač (Durrës), Lješ (Lezhë), Elbasan ja Tirana.
Pärast Esimest Balkani sõda aastal 1912 oli Kosovo Londoni lepinguga mais 1913 rahvusvaheliselt tunnustatud kui Serbia osa ja Põhja-Metohija kui Montenegro osa. Aastal 1918 sai Serbia äsjaloodud Serblaste, Horvaatide ja Sloveenide Kuningriigi, hiljem Jugoslaavia, osaks.
Erimeelsused Makedoonia territooriumi osas Balkani Liidu liikmete seas viisid Teise Balkani sõjani. Seal võitlesid Serbia ja Kreeka aastal 1913 Bulgaaria vastu. Selle, millise osa mis riik saab, kinnitas Bukaresti rahu samal aastal. Serbia hakkas kontrollima maad, mis sai tuntuks kui Vardari Makedoonia ja on tänapäeval iseseisev Makedoonia Vabariik. pisi|Serbia 1913. aasta keskpaigas
Atentaat Sarajevos
Franz Ferdinandi tapmine 28. juunil 1914 Sarajevos (siis Austria-Ungari osa) tõi Austria-Ungari ja Serbia vahele pinged. Atentaadi taga Sarajevos oli terroristlik salaorganisatsioon "Must Käsi" Serbiast. Mõrtsukaid toetas Serbia tsiviilisikute ja sõjaväe ohvitseride "allmaaraudtee", mis andis transpordi ja peitis neid; ja Serbia sõjaväelased, kes neid treenisid, julgustasid ning relvad, kaardid ja muu info andsid. Pärast atentaati vahistati vandenõulased Bosnia ja Hertsegoviinas ning anti oktoobris 1914 Sarajevos kohtu alla.
Mõrva poliitiline eesmärk oli murda Austria-Ungari lõunaslaavi provintsid Austria-Ungarist lahti. Ertshertsog Franz Ferdinandi mõrv päästis valla rea rahvusvahelisi sündmusi, mis mässisid sisse Venemaa keisririik ja Euroopa suurriigid. Esimene maailmasõda puhkes Euroopas 37 päeva pärast. pisi|vasakul|150px|Serbia kuningriik Euroopas, 1914 Austria ertshertsogi ja Austria-Ungari troonipärija Franz Ferdinadi tapeti Sarajevos Jugoslaavia natsionalisti Gavrilo Principi poolt 1914. aasta 28. juunil, tapmise tagajärjel esitati Austria-Ungari poolt Serbia kuningriigile ultimaatium.
23. juulil esitas Austria-Ungari Serbiale 48-tunnilise tähtajaga noodi, mille punktides nõuti muuhulgas Austria-Ungari vastase propaganda ja õõnestustegevuse lõpetamist ning Austria-Ungari ametiisikute lubamist atentaadi asjaolude uurimisele Serbia pinnal. Noodile saadetud vastuses esitas Serbia mitmetele punktidele omapoolseid tingimusi ja lükkas neist kõige tähtsama (ametisikute lubamine Serbia territooriumile) tagasi. Järgneval kahel päeval mobiliseeris Serbia oma 16 mitte eriti tugevat, kuid kõrge moraaliga diviisi. 28. juulil kuulutas Austria-Ungari Serbiale sõja ning sellel päeval algas ametlikult Esimene maailmasõda.
Esimene maailmasõda
Austria-Ungari (260 000 meest) alustas pealetungi Serbias 12. augustil, kuid Serbia diviisid (247 000 meest) lõid vaenlased 24. augustiks oma piiridest välja ja vallutasid seejärel omakorda Ida-Bosnia. 6. novembril alustasid Austria-Ungari väed vastupealetungi, surudes serblased rasketes lahingutes omakorda taganema ja vallutasid 2. detsembril Serbia pealinna Belgradi. 3. detsembril alguse saanud vastupealetungis ajasid serblased Austria-Ungari väed kaheteistkümne päevaga oma riigi territooriumilt välja. Serbia vastu sooritatud karistusaktsioon ei toonud 1914. aastal Austria-Ungarile mingit edu. pisi|Serbia väed Makedoonia rindel 1916 1915. aastal okupeeriti Serbia Austria-Ungari, Saksa ja Bulgaaria vägede kombineeritud sissetungiga. 1915. aasta 14. oktoobril astus sõtta Bulgaaria, Keskriikide poolel. Saksamaa, Austria-Ungari ja Bulgaaria koondasid Serbia vastu rindele 650 000 meest ning vallutasid August von Mackenseni juhtimisel sügisel kogu Serbia. Kampaania purustas viimaks Serbia efektiivse sõjalise vastupanu, kuid ei suutnud siiski hävitada Serbia armeed, mis, kuigi lõigatud kaheks, suutis tagasi võtta Entente hallatud sadamad Albaanias ja pärast kosumist ning taasrelvastamist Prantsusmaa poolt, asuda taas võitlusse Makedoonia rindel.
Serbia taanduvad väed (ligi 140 000) ületasid Albaania ja Montenegro piiri ning transporditi itaallaste abil Kerkyra saarele. Püüdes Serbiat aidata, moodustasid Antandi riigid 5. oktoobril Salonikis suure liitlasvägede baasi ja ületasid oktoobris Serbia lõunapiiri. Nende tee tõkestasid aga Bulgaaria väed ja liitlaste kaks diviisi pöördusid tagasi Salonikisse.
Rumeenia liitumisega Ententega 1916. aasta 27. augustil moodustus Balkanil uus Rumeenia rinne. Austria-Ungari ja Bulgaaria vägede rünnakutega suruti aga augustis 1916 Saloniki rinne taanduma ja liitlasväed taganesid novembriks Gevgelijani. Rumeenia sõjavägi purustati Keskriikide vastupealetungiga, mis algas septembri lõpus Rumeenia sõjaline kampaaniaga, kuid lõppes patiseisuga, kui Keskriigid purustasid kiiresti riigi pealetungi Transilvaanias ning okupeerisid 1916. aasta lõpuks Valahhia ja Dobrudža, sealhulgas hõivasid 6. detsembril Bukaresti ja strateegiliselt tähtsad naftaväljad. Rumeenia sõjaväe riismed suruti vastu Vene vägede vasakut tiiba.
1917. aasta kevadel toimunud liitlasvägede pealetungi tulemusel Saloniki rindel saavutati vaid taktikalisi edusamme, murepunktiks oli aga 1918. aasta septembris alanud pealetungil, mille käigus Bulgaaria armeed ja Saksa 11. armee ning 29. septembril Bulgaaria kapituleerus.
Montenegro ja Vojvodina liitumine
pisi|Serbia aastal 1918 (27. november – 1. detsember), pärast [[Sremi (24. novembri), Banati, Bačka ja Baranja (25. novembri) ning Montenegro kuningriigi (27. novembri) anneksiooni]] Sõja lõpus läbis Serbia päevadega suuri muutusi. Alguses, 1918. aasta lõpus, neelas see Podgorica Skupštinal Montenegro kuningriigi. Siis ühendas jõud varem tunnustamata Sloveenide, Horvaatide ja Serblaste Riigiga uue panslavistliku riigi, Serblaste, Horvaatide ja Sloveenide Kuningriigi moodustamiseks. 25. novembril 1918 kuulutasid varem Austria-Ungari Keisririigile kuulunud Vojevoodina (Vojvodina) liidrid, et ühinevad Serbia Kuningriigiga. Vojevoodina (Vojvodina) oli Belgradist põhja poole jäänud ala, mis oli asutatud serblastega, mille olid Habsburgid  vallutanud juba 1710. aastatel. Vojvodina moodustas Serbiast umbes veerandi. Uue riigi valitsemist jätkas Serbia monarhia.
Valitsejad
Oma olemasolu ajal valitsesid kuningriiki kaks dünastiat: Obrenovićid ja Karađorđevićid. Kuningas Milan Obrenović valitses 6. märtsist 1882 kuni 6. märtsini 1889, mil ta troonist loobus. Tema järglaseks sai tema poeg Aleksandar Obrenović, kes valitses 6. märtsist 1889 11. juunini 1903, kui ta rühma ohvitseride poolt kukutati. Kuningliku paari (kuningas ja kuninganna Draga) tapmine Musta Käe poolt vapustas Euroopat. See avas tee tagasi troonile Karađorđe järglastele, viimast peavad serblased kogu Balkani poolsaarel meheks, kes raputas maha türklaste ikke. Petar I Karađorđević tõrkus esialgu krooni võtmast, kuna teda tülgastas coup d'état. Kuid lõpuks ta nõustus ja oli kuningriigi suverään 15. juunist 1903 kuni 1. detsembrini 1918, mil kuulutati välja Serblaste, Horvaatide ja Sloveenide Kuningriik.
Rahvusvahelised suhted
Lühikesel perioodil Esimese ja Teise maailmasõja vahel moodustas Serbia kuningriigi järglane Jugoslaavia Kuningriik lõdva liidu Tšehhoslovakkia, Rumeenia ja Jugoslaavia vahel – Väikese Antandi. Liitu toetas Prantsusmaa ja see saadeti laiali aastal 1934, kui Saksamaa mõju Euroopas kasvas.
Linnad
Suurimad linnad Serbia kuningriigis olid järgmised (ligikaudse rahvaarvuga aastatel 1910–1912):
Madridi Reali mängija riietuse ajalugu
pisi|Klubi esimene mäng, milles otsustati, kes saab klubi esindusmeeskonnaks. Pildil Madridi A- ja B-võistkond
Leeds United
Kui Madridi Real vahetas ühel aastal välja oma varustuse austuse märgiks inglise Corinthian FC vastu, siis Inglismaal toimus midagi sarnast Madridi klubi riietusega. Leeds United muutis oma mängija riietuse värvi 1960. aastal pärast UEFA Meistrite Liiga finaalmängu, milles Madridi Real vaimustas maailma, kui võideti Frankfurdi Eintrachti 7-3. Seda mängu nägi Glasgow Hampden Park tribüünilt Don Revie, Leedsi mänedžer. Madridistade mängu mõju oli niivõrd suur, et Revie otsustas, et Elland Roadi meeskond jätab oma senise sinise särgi üleni valge särgi kasuks. Puskáse ja Di Stéfano löödud väravad muutsid Leedsi riietust nõnda nagu Real muutis enda riietust tahtes imiteerida Corinthiansi.
Madridi Real punases
1970ndatel pani Madridi Real selga üleni punased riided kolmes Euroopas peetud võistlusmängudel. Esimene kord oli Cardiffis (Walesis Ühendkuningriigis) 10. märtsil 1971 Euroopa karikavõitjate karikavõistluste veerandfinaalis Cardiff City Football Clubi vastu, mis kaotati 1-0. Teine kord leidis aset sama aasta 14. aprillil sama võistluse poolfinaalis Eindhovenis (Madalmaades) PSV Eindhoveni vastu ja seekord jäi lõpptulemuseks väravateta viik. Kolmas ja viimane kord, kui Real riietus punasesse, kuigi seekord kasutati valgeid sokke, toimus 7. märtsil 1973 Euroopa karika (1972–1973) veerandfinaalis Odessas (Nõukogude Liidus, tänapäeva Ukrainas) Kiievi Dünamo vastu. See mäng lõppes 0-0 viigiga tänu väravavaht Mariano García Remóni suurepärasele tööle, mistõttu anti talle hüüdnimi "El gato de Odesa", ja ühtlasi võimaldas ta nõnda meeskonna edasipääsemise poolfinaali.
Hooajal 2011/12 võttis Madridi Real taas kasutusele punase värvi, seekord lisaks särgile muudeti punaseks ka püksid ja sokid, ja sellest sai meeskonna teine mängija riietus UEFA Meistrite liigas ja kolmas riietus La Ligas ja Copa del Reys.
Madridi Real rohelises
Ainus kord, kui Madridi Real kasutas rohelist värvi, leidis aset 25. augustil 1965 sõpruskohtumises Lõuna-Ameerikas peetud tuuril. Sellel päeval astuti vastu meeskonnale River Plate, kuid mõlema meeskonna riietuse sarnasuse tõttu ja ka selle pärast, et madridlased kasutasid vaid valget riietust, pidid nad mängima rohelist värvi laenatud särkides. Kohtumine lõppes 1-1 viigiga.
Hooajal 2012/13 võeti roheline riietus kasutusele kui kolmas varuriietus, millest sai teine riietus Meistrite liigas aga ka mõnedes La Liga mängudes, nagu toimus eelmisel aastal punasega.
Mängija riietuse areng
Märkus1: Tolleaegsete reeglite järgi pidi Madridi Real pidama ametlikke mänge teiste meeskondande vastu Villa de Madridi vapi all.
Märkus2: 1960. aastal osales Madridi Real esimesel Interkontinentaalsel karikavõistlusel ja särgi rinnale lisati UEFA logo.
Märkus3: Alates 2002. aastast, pool hooaegadest 2001/02 ja 2002/03, kasutati üleni valget särki (ilma reklaami ja toetaja logota) tähistamaks klubi sajandat aastapäeva.
{|class="wikitable collapsible collapsed" style="width:80%" ! Võõrsil mängude riietus.
Artjom Jurov
Ta töötab 2007. aastast Immanuel Kanti nimelises Balti Föderaalülikooli teoreetilise füüsika kateedris professorina. Tema peamised teadushuvid on seotud kosmoloogiaga, braanidega, tumeenergiaga, Darboux' teisendusega ja supersümmeetriaga. Tema teadustöö tähtsamad uurimisteemad on Friedmanni võrrandite täpsed lahendid, braaniteooria, Darboux' teisendus mitmemõõtmelistes integreeruvates süsteemides ja supersümmeetriline kvantmehaanika. Tema loodud relativistliku kosmoloogia töörühm uurib tumeenergia fenomeni.
Ta on fundamentaalteaduse populariseerija, kes esineb lektorina ja juhib teadussaadet.
Haridus ja töökäik
Ta lõpetas 1985. aastal Kaliningradi Riikliku Ülikooli füüsikateaduskonna ja 1992. aastal aspirantuuri sama teaduskonna juures. Ta sai 2007. aastal Peterburi Riiklikus Ülikoolis füüsika-matemaatikadoktori kraadi kosmoloogia-alase väitekirjaga "Исследование космологий скалярной материи методом спектрального дизайна".
1989. aastast töötab ta Kaliningradi ülikoolis assistendi, dotsendi (1993–2007) ja 2007. aastast professorina. Aastatel 2013–2016 töötas ta ülikooli prorektorina teadustöö alal. Aastast 2016 on ta Kaliningradi ülikooli füüsika-matemaatika ja infotehnoloogiainstituudi direktor.
Gene Autry
Orvon Grover Autry (tuntud kui Gene Autry; 29. september 1907 Tioga, Texas – 2. oktoober 1998 Los Angeles, California) oli USA laulja ja näitleja. Ta oli tuntud kinolina esimese "laulva kauboina".
1920. aastate lõpus alustas Autry karjääri lauljana. 1929. aastal sõlmis ta lepingu Columbia Recordsiga. Autry oli kantrimuusika üks tähtsamaid pioneere. Tema tuntumad laulud olid "Back in the Saddle Again" ja "At Mail Call Today", kuid tänapäevani tuntakse Autryt tema jõululaulude poolest, tema esitatud tunumate jõululaulude hulka kuuluvad "Rudolph, the Red-Nosed Reindeer", "Frosty the Snowman", "Here Comes Santa Claus" ja "Up on the House Top".
Filmides hakkas Autry mängima 1930. aastate keskpaigas. Aastatel 1934–1953 mängis ta kokku 93 filmis, millest enamik olid vesternid. Kõigis filmides kehastas ta iseennast "laulva kauboina". Autry pidas ennast ise viletsaks näiteks. Eriti abitu oli ta suudlusstseenides, siis kasutasid lavastajad traditsioonilist trikki, näiteks diskreetselt kõrvale vaatavat hobust. Vaatamata sellele, olid tema filmid USA-s tohutult populaarsed. Aastatel 1940–1956 esines ta enda raadiosaates "Gene Autry's Melody Ranch" ja aastatel 1950–1956 telesaates "The Gene Autry Show".
Autry on ainus, kellel on Hollywoodi kuulsuste alleel omanimeline täht kõigis viies kategoorias – filmi, televisiooni, helisalvestuse, raadio ja elavesituse alal. 1969. aastal võeti ta Kantrimuusika Kuulsuste Halli liikmeks. Oklahoma osariigis asub tema auks nimetatud linn.
1961. aastal asutas ta pesapalliklubi Los Angeles Angels ning oli aastatel 1960–1998 selle omanik. 1988. aastal asutas ta Los Angeleses muuseumi Autry Museum of the American West, mis keskendub Ameerika Lääne ajaloole ja kultuurile.
Sieben Berge
thumb|upright=1.6|Sieben Berge läänest nähtuna
Sieben Berge ("Seitse mäge") on mäeahelik kõrgusega kuni 395 m üle merepinna Alam-Saksi kõrgustikul Hildesheimi kreisis Alam-Saksimaal Saksamaal. Koos Vorberge ja Sackwaldiga kuulub Sieben Berge geoloogilisse moodustisse Sackmulde.
See on kuulus tänu "Lumivalgekese" muinasjutule.
Geograafia
Sieben Berge ahelik paikneb Leine kõrgustikust idas, viimane on Alam-Saksi kõrgustiku põhjaosa. See asub Gronau (põhjas), Sibbesse (kirdes) ja Alfeldi (lõunas) vahel.
Asustamata Sieben Berget ei läbi ükski maantee, kuid seal on mitu metsateed ja jalgrada (sealhulgas umbes 15 km pikk Lumivalgekese tee, mis sai nime 2002. aastal), millelt saab avastada metsamaastikku.
"Lumivalgeke"
Sieben Berge sai kuulsust 19. sajandil kirjutatud vendade Grimmide "Lumivalgekese" loost. Muinasjutus elab Lumivalgeke koos seitsme pöialpoisiga Siebe Berge taga.
Künkad
Sieben Berge, mille kõrgeim küngas on Hohe Tafel (395 m üle merepinna), koosneb järgmistest kõrgustest, põhjast lõunasse (kõrgused meetrites üle merepinna):
Muud kõrgemad kohad, mis külgnevad Sieben Bergega, on (kõrguse järgi):
Nußbergi, mis asub küngastikust põhjas, loetakse mõnikord – eri allikate järgi – Himmelbergi asemel, mis on kaugemal kagus, kas esimeseks või seitsmendaks Sieben Berge künkaks.
Veeteed
Veeteed Sieben Berges:
Asulad
Asulad Sieben Berge servas:
Tohuwabohu
Tohuwabohu oli huumoriajakiri, mis ilmus 1922. aasta novembris Tallinnas.
Ajakirja asutasid Gori, Otto Krusten ja Harald Vellner. Ajakirja andis välja Otto Krusten, toimetaja oli Gori ja vastutav toimetaja G. Tõnisson. Ajakirja päise kujundas Otto Krusten.
Trükiti Tallinnas trükikojas Waba Maa. Ajakiri maksis 20 marka ja seda ilmus vaid üks number.
Kähar karuohakas
Kähar karuohakas (Carduus crispus) on korvõieliste sugukonda kuuluv taimeliik.
Taim on kantud Eesti punasesse raamatusse.
Ökopank
Ökopank ehk keskkonnapank on keskkonnaprojekte krediteeriv, finantseeriv ja subsideeriv pank, mis võrreldes kommertspankadega ei taotle ainult kasumit, vaid sünergeetilist tulemit. Inglise keeles on ökopanka nimetatud nii nimedega ethical bank (eetiline pank), social bank, alternative bank, civic bank, sustainable bank. Seetõttu võib ka eestikeelses kirjanduses kohata erinevaid tõlkevariante.
Jakob Ploompuu
Ploompuu sündis popsitalu paljulapselises peres. Algul õppis Kolga-Hirvli külakoolis 3 aastat, hiljem veel edasi õppinud 1 aasta Tallinnas Derjagini vene eraalgkoolis. Täiendavalt käis Soomes Rahvaülikooli ja Helsingi Ülikooli suvekursustel. Omal käel õppis ära soome keele ja hiljem ka ungari keele.
Nooruses töötas isatalus ja käis juhutöödel. Hiljem hakkas tegema esimesi katsetusi soomekeelsete näidendite tõlkimisega. 1898. aastast töötas Tallinnas ajalehes Eesti Postimees ja Tartus ajakirja Põllumees ning 1899 ajalehe Postimees toimetuses. 1896–1916 andis välja almanahhi Rahva Leht kokku 28 vihikut ning 1904–1939 mitmesuguseid kalendreid. 1900. aasta novembris avas omanimelise kirjastuse ja raamatupoe Tallinnas Nunne tänavas ja avas 1905. aastal selle juures laenuraamatukogu. Aastatel 1902–1920 andis välja pilkelehti – Meie Mats (1902–1906) 1906. aastal, kui Jakob Jaason (pseud. Meie Mats) enam Jakob Ploompuuga enam koostööd ei teinud ja jäi ainult Meie Matsi juurde, hakkas Jakob Ploompuu välja andma konkureerivaid erinimelisi "Matse". Kui ajakirja müük ei läinud hästi, tuldi ta välja järjekordse uue "Matsiga" ja nende erinumbrite ja lisadega. - Uus Meie Mats (1906), Päris Meie Mats (1907), Matside Mats (1907), Sakste Mats (1908), Matsi poeg Ats (1908), Vana Meie Mats (1914–1920). Lisaks Töörahva Liidu häälekandjaid Paljas Tõde (1922–23) ja Tööliit (1923–1926). Kirjastas algupärast ja tõlkeilukirjandust, õpikuid, sõnaraamatuid, näidendeid ja eriti lastekirjandust, kokku oli kirjastanud üle 600 raamatu. Koostanud emakeeleõpikuid ja „Tarviliku Saksa-Eesti sõnaraamatu” (1902). Ploompuu oli ka viljakas tõlkija (peamiselt soome keelest) ja käsiraamatute autor. 1930. aastate lõpul sattus Ploompuu majandusraskustesse ja oli sunnitud oma ärilise tegevuse lõpetama. 1907. aastal võttis isalt üle Laane talu, kus tegutses põllumehena kuni oma elu lõpuni 1948. aastani.
Jakob Ploompuu oli asutava kogu asendusliige alates 12.03.1920. .
Jakob Ploompuu on maetud Kuusalu kalmistule.
Isiklikku
Tema vend oli Asutav Kogu liige ja põllumajandustegelane Juhan Ploompuu, õde oli eestluse hoidja Soomes Madlena (Leeni) Vesterinen, väimees kunstnik Eerik Haamer ning minia kunstnik Imbi Ploompuu.
Kristian Jaani
pisi|Kristian Jaani 2021. aasta Arvamusfestivalil
Kristian Jaani (sündinud 11. detsembril 1976) on endine siseminister ja politseiametnik. Ta oli alates 26. jaanuarist 2021 kuni 3. juunini 2022 Eesti siseminister Kaja Kallase esimeses valitsuses.
Silvi Oja
Silvi Oja (sündinud Silvi Grünberg, pseudonüüm Silvi Rannu; 15. september 1935 – 25. detsember 2013 Uppsala) oli eesti kirjanik.
Ta veetis oma varajase lapsepõlve Tartus ja Pariisis, kus ta isa jagas ateljeed Eduard Wiiraltiga. TeiseI maailmasõja puhkedes pidid vanemad välismaalasena Prantsusmaalt lahkuma ning koos Wiiraltiga tuldi tagasi Eestisse, Tallinna. 1944. aastal põgenes ta koos vanematega Rootsi, nad asusid elama Bollnäsi, kus ta lõpetas ka gümnaasiumi. Seejärel õppis ta Uppsala Ülikoolis põhjala keeli, inglise keelt, prantsuse keelt ja üldist kirjanduslugu ning lõpetades ülikooli magistrikraadiga.
Avaldanud jutustusi ajalehe Stockholms-Tidningen eestlastele noortelisas ning tõlkeid ajakirjades Tulimuld ja Mana. Samuti on ta Enn Nõu koostatud tollase noorema põlvkonna novelliantoloogia "Tont teab" (1968) üks autoreid. Samuti on ta koos Arvo Mägiga (pseudonüümi Silvi Rannu all) kirjutanud novellikogu "Kakskümmend üks moraalset mõrvajuttu". Ühise pseudonüümi Erni Kallak all avaldasid nad 1980. aastatel Eesti Päevalehes järjejutu "Operatsioon "Miljonid"".
Silvi Oja oli Karl Ristikivi algatatud Eesti Kirjanduse Fondi sekretär, osaledes Ristikivi päranduse haldamises.
Isiklikku
Tema isa oli kunstnik Jaan Grünberg, onu (ema vend) Arved Ruusa oli Eesti Vabariigi riigisekretär eksiilis. Ta oli aastast 1965 abielus astronoom Tarmo Ojaga, neil sündis kolm last.
Vooremaa auhinnavõistlus maadluses
Vooremaa auhinnavõistlus maadluses (algselt klassikalise maadluse võistlus Punalipp) on alates 1980. aastast Jõgeval korraldatav maadlusvõistlus.
1988
- 26 kg Rain Bozlov
Karulõpe
Karulõpe oli Varangu küla mõisastatud osa.
Vooremaa auhinnavõistlus maadluses
1988
- 29 kg Sergei Alemajev
- 32 kg Sven Engel
- 35 kg Peeter Heero
Karulõpe
1977 liideti Karulõpe nime alla Jõeküla, Tõugu, Varangu ja Varangu-Raja küla. 1997 nimetati see Karulõpe küla ümber Varangu külaks.
Vooremaa auhinnavõistlus maadluses
1988
- 38 kg Aho Augasmägi
- 41 kg Vitali Tomentsuk
- 47 kg Dimitri Kovgan
- 50 kg Agu Korb
- 58 kg Andrei Donetski
- 62 kg Oleg Jakovlev
- 65 kg Tarmo Hillep
- 71 kg Raul Soosaar
- 76 kg Toomas Põllupüü
+76 kg Tanel Maimets
1989
- 26 kg Taavi Pärkson
- 29 kg Kristjan Press
- 32 kg Sergei Alemajev
- 35 kg Timo Pykälainen
- 38 kg Janek Põvvat
- 41 kg Janno Kruusman
- 44 kg Jan Olesk
- 47 kg Leho Laur
- 50 kg Roman Palkin
- 54 kg Roman Villo
- 58 kg Taavi Truija
- 62 kg Toomas Grossthal
- 68 kg Tarmo Hillep
- 76 kg Raul Salumets
+76 kg Tanel Maimets
1990
- 29 kg Rain Bozlov
- 32 kg Rainer Änilane
- 35 kg Herkin Malm
- 38 kg Sergei Alemajev
- 41 kg Kuldar Arro
- 44 kg Janek Põvvat
- 47 kg Aleksander Bolsakov
- 50 kg Tommi Laitinen
- 54 kg Richard Karelson
- 62 kg Andrei Babak
- 76 kg Karl Kool
1991
- 26 kg Jarmo Kahlo
- 29 kg Marger Pormann
- 32 kg Tanel Samuel
- 35 kg Rainer Änilane
- 38 kg Kaiso Spiegel
- 41 kg Vjatseslav Borissov
- 44 kg Raimo Oras
- 47 kg Tamor Rikka
- 50 kg Robert Gartvih
- 54 kg Hans Säälik
- 58 kg Martin Piksar
- 62 kg Richard Karelson
- 68 kg Juri Voitjuk
- 76 kg Stanislav Pasovkin
+76 kg Küllo Tuha
1992
- 28 kg Kuldar Timusk
- 30 kg Marger Pormann
- 32 kg Andrei Danilov
- 34 kg Tanel Samuel
- 37 kg Olari Suislep
- 40 kg Aleksei Petrov
- 43 kg Kaido Spiegel
- 51 kg Margus Ilves
- 55 kg Tamor Rikka
- 60 kg Mikk Freiberg
- 68 kg Urmo Männik
- 76 kg Tõnis Taavet
+76 kg Siim Nemvalts
1993
- 30 kg Tenno Samuel
- 32 kg Lauri Tomson
- 34 kg Marger Pormann
- 37 kg Karl Säre
- 40 kg Rainer Änilane
- 43 kg Olari Suislep
- 47 kg Marek Saar
- 55 kg Mehis Ärmus
- 60 kg Roman Denissov
- 68 kg Aleksei Katasov
- 76 kg Tarmo Põldoja
+76 kg Siim Nemvalts
1994
- 27 kg Antti Remmo
- 30 kg Jevgeni Palkin
- 33 kg Vardo Malm
- 37 kg Enari Ilves
- 41 kg Karl Säre
- 50 kg Pavel Miljukov
Verkeerdevlei
Verkeerdevlei on linn Lõuna-Aafrika Vabariigis Free State'i provintsis Lejweleputswa ringkonnas Masilonyana vallas.
Lõuna-Aafrika Vabariigi 2011. aasta rahvaloenduse andmetel oli Verkeerdevlei elanikest mustanahalisi aafriklasi 95,0%, valgeid 3,7%, värvilisi 0,7%, India või Aasia päritolu inimesi 0,3% ja teisi 0,3%. Sotho keelt pidas emakeeleks 78,4% inimesi, koosa keelt 5,5%, afrikaani keelt 5,3%, tsvana keelt 4,2% ja teisi keeli 6,6%.
Vooremaa auhinnavõistlus maadluses
1994
- 55 kg Kristjan Andersson
- 66 kg Karol Kink
- 73 kg Maksim Funkner
- 85 kg Rein Kaubi
1995
- 27 kg Arvi Raid
- 33 kg Vardo Malm
- 41 kg Marger Pormann
- 45 kg Viktor Lemes
- 50 kg Roland Krasnikov
- 55 kg Tanel Samuel
- 66 kg Margus Rääk
- 73 kg Maksim Funkner
1996
- 25 kg Artur Zahharov
- 27 kg Meelis Kall
- 30 kg Arvi Raid
- 33 kg Janno Lepik
- 37 kg Vardo Malm
- 41 kg Arno Oolberg
- 45 kg Virgo Kunder
- 50 kg Argo Mitt
- 55 kg Janar Sõber
- 60 kg Tarvi Thomberg
- 66 kg Aleksei Valdre
- 73 kg Denis Varfolomajev
1997
- 25 kg Jüri Artemkin
- 27 kg Riho Remmelgas
- 29 kg Mario Austa
- 32 kg Roman Gutjuma
- 35 kg Riivo Mikelsaar
- 38 kg Rando Mikelsaar
- 42 kg Vardo Malm
- 47 kg Argo Laev
- 53 kg Martin Kannela
- 59 kg Rainer Tappo
- 66 kg Aldo Mäsak
- 73 kg Ruslan Hristoforov
- 85 kg Marko Tähnas
1998
- 25 kg Sander Lints
- 27 kg Erik Int
- 29 kg Kristo Remmelgas
- 32 kg Ardo Arusaar
- 35 kg Meelis Kall
- 38 kg Timo Tampel
- 42 kg Reimo Indus
- 47 kg Timo Visnu
- 53 kg Vardo Malm
- 59 kg Jüri Nisumaa
- 66 kg Rait Lepik
- 73 kg Marko Mägar
Noorem vanusegrupp
- 23 kg Kristjan Kuum
- 25 kg Rauno Pajuviidik
- 27 kg Argo Annus
- 29 kg Erik Int
- 32 kg Margus Umda
- 35 kg Ardo Arusaar
- 38 kg Roman Krõlov
- 42 kg Mirko Nordström
- 46 kg Henry Piir
- 50 kg Henri Rõigas
Vanem vanusegrupp
- 29 kg Tagmari Lehtmets
- 32 kg Ergo Vahter
- 35 kg Viljo Kokla
- 38 kg Genadi Platov
- 42 kg Eerik Aps
- 47 kg Reimo Indus
Eron Krillo
Eron Krillo (sündinud 18. oktoobril 1991) on eesti jalgpallur.
Vooremaa auhinnavõistlus maadluses
Vanem vanusegrupp
- 59 kg Vardo Malm
- 66 kg Jüri Nisumaa
- 73 kg Ando Lehis
Eron Krillo
Ta kuulub Eesti Meistriliigas Tallinna FC Flora meeskonda.
Vooremaa auhinnavõistlus maadluses
Noorem vanusegrupp
- 23 kg Kristjan Nõulik
- 25 kg Siim Abner
- 29 kg Argo Annus
- 32 kg Erik Int
- 35 kg Vladimir Plemjanov
- 38 kg Ardo Arusaar
- 42 kg Vahur Allveer
- 47 kg Maksim Gendelevits
+ 47 kg Raimond Männik
+ 60 kg Martin Käosaar
Vanem vanusegrupp
- 35 kg Toomas Jurs
- 38 kg Riho Remmelgas
- 42 kg Martin Kukk
- 47 kg Eerik Aps
- 53 kg Meelis Kall
- 59 kg Janno Lepik
- 73 kg Alo Toom
+ 73 kg Rando Sirelpuu
Noorem vanusegrupp
- 23 kg Vladimir Satsuk
- 25 kg Risto Teesaar
- 27 kg Kristjan Nõulik
- 29 kg Kristjan Kuum
- 32 kg Rauno Pajuviidik
- 35 kg Hardo Toots
- 38 kg Arsen Katzmasov
- 42 kg Kristjan Riis
+ 47 kg Madis Sihimets
Vanem vanusegrupp
- 32 kg Mihkel Tallo
- 35 kg Marko Kivipelto
- 38 kg Kaarel Aupaju
- 42 kg Anton Katsajev
- 47 kg Ville Kyllonen
- 53 kg Ardo Arusaar
- 59 kg Vitali Kozlov
- 66 kg Eerik Aps
- 73 kg Rait Thomberg
+ 73 kg Jako Laanemägi
Noorem vanusegrupp
- 25 kg Henri Tamvere
- 27 kg Karl Ever
- 29 kg Risto Teesaar
- 23 kg Greg Sander Talpas
- 25 kg Taaniel Piiskoppel
- 27 kg Stas Anikanov
- 29 kg Sander Orion
- 32 kg Risto Teesaar
- 35 kg Marko Nääme
- 38 kg Jaan Kuusik
- 42 kg Erik Int
- 47 kg Revo Roop
+ 47 kg Enrico Januskevitsus
Vanem vanusegrupp
- 32 kg Oleg Berget
- 35 kg Markus Hoovi
- 38 kg Rauno Pajuviidik
- 42 kg Hardo Toots
- 47 kg Anton Katsajev
- 59 kg Gunnar Kuum
- 66 kg Artur Rassmann
- 73 kg Arpo Vainola
- 85 kg Henry Piir
Noorem vanusegrupp
- 20 kg Markus Käes
- 25 kg Greg-Sander Talpas
- 30 kg Joosep Künnap
+ 40 kg Lars Erik Peet
Vanem vanusegrupp
- 27 kg Taniel Piiskoppel
Ameerika Ühendriikide põhiseaduse üheteistkümnes parandus
Ameerika Ühendriikide põhiseaduse üheteistkümnes parandus on Ameerika Ühendriikide põhiseaduse täiendus, mis keelab isikutel hageda osariiki föderaalkohtus.
Vooremaa auhinnavõistlus maadluses
Vanem vanusegrupp
- 29 kg Benno Harjo
- 32 kg Jaanus Rõõmussaar
- 35 kg Risto Teesaar
Lat Phrao
Lat Phrao (tai ลาดพร้าว) on Bangkoki linnaosa (khet).
Ameerika Ühendriikide põhiseaduse üheteistkümnes parandus
Parandus võeti vastu Kongressis 4. märtsil 1794 ning ratifitseeriti osariikide tasemel 7. veebruaril 1795.
Vooremaa auhinnavõistlus maadluses
Vanem vanusegrupp
- 38 kg Sten Ricard Oskar
Lat Phrao
Linnaosa koosneb kahest asumist (khwaeng): Lat Phrao ja Chorakhe Bua.
Lihula Muusika- ja Kunstikool
Lihula Muusika- ja Kunstikool on muusika- ja kunstikool Lääne maakonnas Lihulas aadressil Tallinna maantee 25. Kooli direktor on Piia Saak.
Lat Phrao
Lat Phrao linnaosa on moodustatud 1989. aastal.