cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Novoestonija
Novoestonija küla on esimest korda mainitud 1926. aastal ja tollal oli seal 14 talu 53 elanikuga. Kõik elanikud olid talupojad ja rahvuselt eestlased.
Küla pindala on 1,94 km². Külas elab 1027 inimest (2014).
Number
Positsioonilises arvusüsteemis vastab igale mittenegatiivsele täisarvule, mis on väiksem kui arvusüsteemi alus, eraldi number.
Johannes Victorinus Boretius
Johannes Victorinus Boretius (1645 Lyck – 1706 Venemaal vangistuses) oli Eesti vaimulik.
Ta oli aastatel 1680–1684 Anna koguduse adjunktõpetaja, aastatel 1684–1696 oli ta Saarde Katariina koguduse õpetaja. Aastatel 1696–1701 oli ta Rõuge Maarja koguduse õpetaja, hooldas 1701. aastal ka Vastseliina Katariina kogudust (kui pastor Thiele Venemaale vangi viidi). Viidi Põhjasõja alguses 1701. aastal Venemaale vangi, kus ta 1706. aastal suri.
Isiklikku
Boretius oli kaks korda abielus. Tema esimese naise Anna Sophia isa Matthias Siegmann oli Haapsalu Püha Johannese koguduse õpetaja ja Anna koguduse abiõpetaja.
Põhjapõder
Põhjapõder (Rangifer tarandus) on hirvlaste sugukonda põhjapõdra perekonda kuuluv sõraline.
Kogu põhjapõderlaste alamsugukonda kuulub üks liik 12–15 alamliigiga. Minevikus on eristatud küll mitu liiki, kuid tänapäeval peetakse neid pelgalt alamliikideks.
Levila
Jääajal ulatus põhjapõdra levila palju kaugemale lõunasse kui tänapäeval: ta elas Pürenee poolsaarel, aga USA territooriumil kuni Nevada ja Tennesseeni. Arvatavasti elas ta Iirimaal veel ajaloolisel ajal.
Tänapäeval on põhjapõtra asustatud Lõuna-Georgia ja Kerguéleni saarele.
Välimus
Põhjapõdra tüvepikkus on 200–220 cm, õlakõrgus on 110–140 cm ja mass 100–220 kg. Kõige väiksemad põhjapõdrad elavad Põhja-Jäämere saartel ja tundras, lõuna pool elavad järjest suuremad alamliigid. Kõige suuremad põhjapõdrad elavad Lõuna-Siberi taigas ja mägedes.
Põhjapõdral on suhteliselt pikk kere ja kael ning lühikesed jalad. . Eriti lühikeste jalgadega põhjapõdrad elavad Teravmägedel. Põhjapõdra keskmiste varvaste sõrad on suured, laiad ja kühvlina kõverdunud, nii et kaks sõrga koos moodustavad suure lusika, millega on hea lund kraapida. Külgmiste varvaste pikad sõrad puudutavad käimisel maad, mis suurendab märgatavalt toetuspinda ja võimaldab liikuda pehmel maastikul, sealjuures vähem sisse vajudes.
Põhjapõder on ainus hirvlane, kelle emasloomal kasvavad sarved. Sarved on suured. Sarvetüvi on pikk ja kooldunud. Sarve tipus on väike lame püstine kühvel ning sellel lühikesed üles ja taha suunatud harud. Silmaharu on suur ning tavaliselt püstise ja lühikeste harudega kühvliga. Sarvede kuju on väga muutlik ja mõnel isendil on sarved nõrgalt arenenud.
Toit
Põhjapõdra toit on mitmekesine. See liik sööb peaaegu kõiki oma elukohas kasvavaid taimi. Eriti eelistatud on osjad, tarnad, liblikõielised, oblikad, pajulehed ja seened. Piiratud maa-alal elavad kodustatud põhjapõdrad peavad leppima sellega, mida kätte saavad ja sööma taimi, millest ulukpõhjapõder ei hooli.
Talvel, kui lumikate on eriti paks, on toidu hankimine raske. Mõnikord peavad nad seda välja kaapima 70–80 cm sügavuselt, nii et lumest paistab välja ainult looma turi. Põhjapõder kaevab lund eesjalgadega. Pärast püsiva lumikatte teket läheb põhjapõder üle samblikutoidule, mis moodustavad suurema osa aastast tema põhitoiduse. Looma haistmine on suurepäraselt arenenud ja selle abil leiab ta lume alt üles mitte ainult samblikud, vaid näiteks ka tarnad, marjad ja seened.
Põhjapõder ja muskusveis on ainsad sõralised, kes suudavad toituda ainult samblikest. Seetõttu saavad nad elada piirkondades, kus teised sõralised hakkama ei saa. Samblikud sisaldavad ohtralt süsivesikuid, aga vähe valke ja mineraalaineid. Nende ainete puuduse tõttu närivad põhjapõdrad meeleldi mahakukkunud sarvi ja mõnikord ka üksteise peas olevaid sarvi, eriti vasikate omi. Soolavajaduse rahuldamiseks söövad nad uriinisegust lund ja merevetikaid ning joovad merevett.
Aland
Aland on linn Indias Karnatakas Gulbarga ringkonnas.
1880. aastad
pisi 1880. aastad on ajavahemik 1880. aasta algusest kuni 1889. aasta lõpuni.
1870. aastad
1870. aastad on ajavahemik 1870. aasta algusest kuni 1879. aasta lõpuni.
Talos
Talos oli vanakreeka mütoloogias pronksist hiiglane, kelle Zeus pani Kreetale Liibanoni printsessi Europet valvama. Zeus oli Europe isakodust Siidonist röövinud ja kartis, et kuningas Agenor saadab kellegi oma tütart otsima. Talos kuulus formaalselt Zeusi pulmakinkide hulka Europele. Ta pildus kõigi vaenulike laevade pihta kaljurahne.
Agenori poeg Kadmos purjetaski õde otsides Kreetast mööda, kuid Talost kartes ei julgenud läheneda. Ka ükski teine Agenori maakuulaja ei leidnud Europet.
Hephaistos oli Talose meisterdanud ja elustanud. Talose soontes voolas võluveri, mis tegi ta surematuks. Veri oli temasse suletud parema jala kannas oleva kuldkorgiga. Apollodorose järgi oli Talos viimane pronksiajast järele jäänud inimene.
Iason tappis siiski Talose ära. Tema naine Medeia jootis ta purju, Iason tõmbas kuldkorgi välja ning Talos jooksis verest tühjaks. Ta muutus elutuks pronkskujuks.
Talos sümboliseerib aega, mil Kreeta oli Kreeka jõukaim piirkond. Kreeta laevastik valitses Vahemere idaosas ja Kreeta linnadel polnud isegi müüre ümber. Sellest tekkis legend, et Kreetat ja selle jõukust valvab hiiglane. Kui Kreeta hiilgus vähenes, tekkis uus legend, et see hiiglane olevat tapetud.
Liivateelehine mailane
Liivateelehine mailane (Veronica serpyllifolia) on rohttaimeliik mailase perekonnast ja teeleheliste sugukonnast.
Kirjeldus
Liivateelehise mailase valged või helesinised õied on 0,6–1,5 cm läbimõõduga ning asuvad varre tipul asetsevas õisikus. Taime lehed on enamasti alla 2 cm pikad, keskmised varrelehed peaaegu terveservalised, varred roomavad, tõusvad või püstised. Taime kõrgus on 5–40 cm, jäädes tavaliselt 10–25 cm vahele.
Kasvukoht
Kasvab niisketel niitudel, põldudel, teeservades, eelistab savikaid muldasid.
Pervomaiske (Pervomaiske rajoon)
Pervomaiske (ukraina keeles Первомайське, krimmitatari keeles Curçı) on alev Krimmi vabariigis Pervomaiske rajoonis.
Liivateelehine mailane
Levik
Eestis tavaline.
Pervomaiske (Pervomaiske rajoon)
Pervomaiske küla on esimest korda mainitud 1798. aastal.
Pärast Krimmi sõda (1853–1856) jäi küla tühjaks. 1860. aastatel tuli tühja külla Järvamaalt 30 eestlaste taluperekonda. 1886. aasta andmete järgi elas küla 28 majapidamises 167 inimest. Tollal oli külas ka luteri kabel ja väike kauplus.
Lauto
Lauto on näppekeelpillide hulka kuuluv keelpill.
Pervomaiske (Pervomaiske rajoon)
Veel enne Teist maailmasõda elas külas palju eestlasi.
Lauto
Lautol on mitu kuju. Erinevused on suuruses ja keelte arvus. Instrumendi sõrmlaud ehk krihvlaud on jaotatud krihvideks, millel vasaku käega fikseeritakse helikõrgus. Lautol on lühike, iseloomuliku tahapoole pööratud häälestusosaga kael, topeltkeeled ja ümar mandlikujulise kaanega kõlakorpus.
Pervomaiske (Pervomaiske rajoon)
1959. aastal sai küla aleviõigused.
Lauto
Lauto kõlalaud valmistatakse hästi kõlavast puidust, tavaliselt kuusest. Tagakülg valmistatakse kõvast puidust, näiteks vahtrast, kirsipuust, eebenipuust või roosipuust.
Pervomaiske (Pervomaiske rajoon)
Alevis elab 8470 inimest (2014).
Lauto
Ajalugu
Lauto arvatakse pärinevat Mesopotaamiast. 17. sajandil eKr valmistatud keraamilisel plaadil on leitud varaseima algelise 2-3 keelega lautosarnase muusikariista kujutis. See plaat asub tänapäeval Bagdadis muuseumis.
See muusikariist jõudis peagi Vana-Egiptusesse. Seal kasutati 2 keelega lautosid, mis olid valmistatud kilpkonna kilbist ja kaetud pealt nahaga, milles oli 6 kõlaava. Pillikael oli umbes 32 cm pikk ja mõnikord oli selle otsa nikerdatud hane- või pistrikupea. Seda pilli mängiti lipitsaga.
Pika kaelaga lauto ilmus Vana-Kreekasse 4. sajandil eKr. Vanad kreeklased nimetasid lautot panduuraks. Kreekast levis lauto Etruuriasse ja Rooma. Roomlased hindasid lautosid nagu teisigi keelpille kõrgelt. 5. sajandil mängiti lautot Bütsantsis ja Liibüas. 10. sajandil jõudis see Indiasse.
Tänapäeva lauto on otseselt arenenud araabia pillist, mille nimi oli uud. See oli lühikese kaela ja 4 keelega pill, mida mängiti lipitsaga. Mekas tunti seda juba 6. sajandil. See oli häälestatud kvartidesse. Mekas lisati pillile veel 2 keelt. Euroopasse tõid udi maurid Hispaania vallutamise ajal, kuid teistesse Euroopa maadesse jõudis see alles 13. sajandil.
pisi|Hendrick ter Brugghen. Noor naine lautot häälestamas (1626–27) Araabia keelest tuleb ka pilli nimi. Nii sõnad "ud" kui "lauto" pärinevad araabia sõnast العود (al'ud), mis tähendab puitu.
Keskaegne lauto oli meloodiline muusikariist. Seda mängiti hanesulest lipitsaga. Mängida sai üht muusikaliini, akordidega kadentsides ja fraaside lõpul. Ent 15. sajandil hakati lautot mängima sõrmedega ja see võimaldas mängida mitut partiid korraga. Nii kujunes lauto polüfoonilise häälega sooloinstrumendiks.
16. sajandi lautol oli 6 keelt, aga sajandi lõpuks koguni 10. Kasutati 7 liiki lautosid. Renessansi ajal tunnustati lautot teistest muusikariistadest rohkem, ta oli populaarseim soolopill ja suurepärane partner laulu saateks. Enne 16. sajandit oli lauto tavaliselt ansamblipill, aga 16. sajandil sai ta soolopilliks.
18. sajandil hakkas huvi selle pilli vastu raugema ja alates 19. sajandist on seda mängitud harva.
Henrik
Henrik on eesnimi.
Ilma perekonnanimeta kandsid või kannavad seda:
Vesimailane
Vesimailane (Veronica catenata) on rohttaimeliik mailase perekonnast ja teeleheliste sugukonnast.
Lincoln
Lincoln on isikute, kohtade ja muude objektide nimi, mis on saanud alguse Inglismaal asuva Lincolni linna nimest.
1930. aastad
1930. aastad on ajavahemik 1930. aasta algusest kuni 1939. aasta lõpuni.
Mood 1930. aastatel
Hollywood pakkus inimestele raskel ajal lohutust. Peale heli oli film saanud selleks ajaks ka värvi ning rohkem kui kunagi varem mõjutas filmimaailm moe- ja ilumaailma. Tolleaegsed filminäitlejatest moenäod olid näiteks Greta Garbo, Vivien Leigh (kes sai kuulsaks Scarlet O'Hara osatäitjana filmis „Tuulest viidud“) ja Marlene Dietrich.
1930. aastate mood oli kütkestav ja maalitud kerge pintsliga. Sirge ja lame figuur, mis oli ihaldusväärne 1920. aastatel, pehmenes tunduvalt 1930-ndatel. Rõivad tundusid keha ümber voogavat ning liibusid siit-sealt. Kümnendi lõpul hakati uuesti kandma korsette, kuid painduvamaid ja mugavamaid kui enne. Vaatamata sellele, et vormid olid moes, oli põhinõudeks mugavus.
Kui varem tegid naised endale riided peamiselt ise või lasid rätsepal õmmelda, siis 1930-ndatel tekkisid esimesed moemajad. Eriti mõjukad olid filmistuudiote juures töötavad moekunstnikud. Moekunstnike tulek tõi kaasa keerulisemad lõiked, ohtralt kaunistusi ning meeletult kaunid kangad, mis muutsid õhtutualetid omaette vaatamisväärsusteks. Kui varem ei olnud erilist vahet päevasel ja õhtusel kostüümil, siis naiste üha suurenev osakaal tööturul nõudis päevaks midagi tagasihoidlikku ja praktilist ning õhtuks glamuurset. Õhtukleidid olid pikad, liibuvad ning diagonaallõikega, n-ö selga valatud. Kuna tolleaegsed moraalinormid ei lubanud teha kleitidele avarat dekolteed, tehti õhtukleidid tihti palja seljaga. Naised olid nüüd hakanud tõsimeeli staare imiteerima, kuigi paljude majanduslik olukord eeldas praktilisi rõivaid.
Luksuslik karusnahk oli 1930. aastatel oluline staatuse sümbol. Eriti ihaldusväärne oli hõberebane.
1930. aastad tegid lõpu 1920. aastate poisipeale. Nüüd läksid juuksed pisut pikemaks ning ka kergelt lokki. Juuksed pidid olema läikivad ja skulptuursed. Aastakümne värviks oli plaatinablond. Soenguid sobitati riietusega ning sinna kinnitati briljantehteid, et veelgi glamuursem välja näha. Kosmeetikatooted muutusid 1930. aastatel märksa kvaliteetsemaks ja nende kasutamine laienes. Naised ahmisid ideid Hollywoodist ning püüdsid matkida nii palju kui võimalik võrgutavat filmidiiva stiili. Korralik meikimine polnud enam mitte ainult lubatud, vaid lausa kohustuslik. Nime tegid endale sellised kosmeetikatootjad nagu Nivea, Max Factor ja Elizabeth Arden. Endiselt väärtustati pruuni jumet ja sportlikkust. Dieeti ja kehalisi harjutusi võeti nii meelelahutuse kui ka tervisehooldusena. Tõeliselt šikid seltskonnadaamid käisid kuurortides ja sanatooriumites. Hakati ka rohkem reisima. Lennukiga sõitmine oli nüüd mugavam ja võttis vähem aega. Staaridele oli lennukitrepp järjekordseks fotografeerimisvõimaluseks – suur ümmargune kosmeetikakohver käes, koketne kübar peas, hästiistuv mantel ja karusnahk. Moepealinn oli Berliin.
Eteokreetalased
pisi|Antiikaja Kreeta eteokreetalaste jäänustega idas. Eteokreetalased (Ἐτεόκρητες Eteókrētes, 'tõelised kreetased') olid kreeklaste-eelne ja võib-olla mitteindoeuroopa rahvas Vahemere saarel Kreetal.
Rahva endanimetus ega kaasaegne võõrnimetus ei ole teada. Nad kõnelesid eteokreeta keelt, mida peetakse minose keele järglaseks; neid Egeuse keeli ei osata ühegi keelkonna alla paigutada.
Eteokreetalased olid pronksiaja Minose kultuuri rajajad ja kandjad, mistõttu neid 2. aastatuhandel eKr nimetatakse nende müütilise kuninga Minose järgi minoslasteks ning eteokreetalasi peetakse minoslaste järglasteks. Ka pärast seda, kui võim Kreetal läks 15. sajandi 2. poolel eKr Mükeene kultuuri (ahhailaste) kätte, moodustasid eteokreetalased suurema osa saare rahvastikust. Kui Kreetale 11. sajandil eKr hakkasid doorlaste sissetungi käigus asuma kreeklased (doorlased), jäid eteokreetalased tasapisi vähemusse, kuid neis elas Kreetal veel kuni hellenismiajani, peamiselt saare idaosas.
Ajaloolised allikad
pisi|[[Homeros]] Esimest korda mainitakse eteokreetalasi 8. sajandi lõpus eKr Homerose "Odüsseias". Seal mainitakse neid 19. laulu 176. värsis omaette rahvana Kreetal 1200. aasta paiku kõrvuti ahhailaste, küdoonide, doorlaste ja pelasgidega.
Strabon viitas oma teoses "Geographika" Naukratise Staphylose kaudu Homerosele ning paigutas tema ajal juba ajaloolised eteokreetalased Kreeta saare lõunaossa. Ta ütleb, et eteokreetalased ning saare lääneosas elanud küdoonid olid tõenäoliselt põliselanikud, saare idaosas elanud doorlased on aga hiljem sisse rännanud. Strabon märgib siiski et Praisose väikelinn Dikte Zeusi pühamuga saare idaosas kuulus eteokreetalastele. Straboni andmed asustuse kohta pole kooskõlas tänapäeval üldtunnustatud seisukohaga, mille järgi doorlased asustasid kõigepealt saare lääne- ja keskosa, hiljem ka põhjaosa, ning surusid eteokreetalased itta ja sisemaale. Eteokreetalaste asuala piiramine saare lõunaosaga on seega küsitav. Karl Hoeck. Kreta: Ein Versuch zur Aufhellung der Mythologie und Geschichte, der Religion und Verfassung dieser Insel, von den ältesten Zeiten bis auf die Römer-Herrschaft, Erster Band, Carl Eduard Rosenbusch: Göttingen 1823, lk 142. "On selge, et nimi "eteokreetalased" (s.o 'tõelised või ehtsad kreetalased') sai tekkida alles siis, kui sisserändajad olid vastandlikkuse tekitanud (Eustathios kinnitab väga õigesti (ad Od. XIX. 172. p. 1861, ed. Rom.), et eteokreetalasel oli nimi sisserändajate suhtes). See vastandus avaldus aga päris elavalt Minose ajastul, kui suurim hellenite sisseränne oli toimunud. Alles Minose ajajärgul arvati kreetalased helleni rahvaste sekka (Pausanias VII, c. 3). Varem elasid saarel ainult barbarid (Herodotos, I, 173.), ja neid pidasidki Hellasest saabunud autohtoonideks (Dikaiarchos, p. 24, Geogr. Min., ed. Huds., T. II, vrd Skylax, p. 18, Geogr. Min. T. II.). Märkimisväärne on see, et nimi "eteokreetalased", mis loomu poolest saab olla ainult üldnimetus, ei ole siiski identne "autohtoonidega". Ka küdoonid, nagu eteokreetalasedki, olid auhtohtoonid, aga neid eristati kindlalt eteokreetalastest (Homeros; Strabon X, lk 729). Ainult Ida (Kreeta) ja Dikte elanikke peeti tõelisteks päriskreetalasteks (Aristophanes, Konnad (Aristophanes), v. 1398 ja eriti Eustathios viidatud kohas), ja Praisos 60 staadioni lõunarannikust just seal, kus nood kaks mäestikku oma harudega kokku puutuvad, jäi hiljem eteokreetalaste pealinnaks; siit siis ka väide, et nad elasid saare lõunaosas (Strabon, X, p. 728). Saab tõenäoliseks, et eteokreetalased, kes elasid algselt rohkem sisemaal, liikusid alles hiljem lõunarannikule lähemale, kui põhjaranniku doorlased tungisid läbi saare keskosa edasi. See, et hilisemate autorite järgi elasid eteokreetalased ainult nendes saare osades, võib muide tulla sellest, et just seal säilisid vanast soost kreetalased kõige kauem segunematult. Herodotosel on huvitav teade, et praisoslased ja polichnitoslased ei osalenud üldises Kreeta sõjaretkes kättemaksuks Minose vägivaldse surma eest Sitsiilias (Herodotos, VII, p. 170. Polichnitoslased Kydonia lähedal, ja võib-olla ka küdoonidega sama päritolu, käitusid samamoodi nagu praisoslased. Kas ka nemad olid veel dooria mõjust vabaks jäänud?). Nii et Praisose elanikud, nood vanast soost kreetalased, ei jaganud saare ülejäänud elanikega ühist huvi dooria valitseja asjade vastu." (lk 140–143). Google'i raamat
Tähtsad allikad Kreeta rahvaste kohta 2.–1. aastatuhandel eKr on ka arheoloogilised leiud. Tolleaegsetel freskodel ja maalidel on erinevaid kujutusi saare elanike välimusest.
1981. aasta NSV Liidu meistrivõistlused rahvusvahelises kabes
XXVII NSV Liidu meistrivõistlused rahvusvahelises kabes peeti Leningradis 1981. aastal. Neljandat korda tuli meistriks Anatoli Gantvarg.
Sundi vald
Sund on vald Soomes Ahvenamaa maakonnas.
Valla ametlik keel on rootsi keel, seda räägib 91% elanikest.
Külad
Berg, Björby, Brändbolstad, Domarböle, Finby, Gunnarsby, Gästerby, Hulta, Högbolstad, Jussböle, Kulla, Lappböle, Lövvik, Mångstekta, Persby, Prästö, Rosenberg, Sibby, Smedsböle, Strömbolstad, Sundby, Svensböle, Tosarby, Tranvik, Träsk, Vivasteby
Ajalugu
Sundi vallas asuvad Rootsi kuningriigi ajal ehitatud Kastelholmi linnus ning Vene keisririigi ajal ehitatud Bomarsundi kindluse ehitised, mis Krimmi sõja ajal 1854. aastal purustati Suurbritannia ja Prantsusmaa ühendväe poolt.
Aides
Aides on eesti alternatiivrokkbänd.
Ivar Lykke
thumb|right|Ivar Lykke Ivar Lykke (9. jaanuar 1872 Trondheim – 4. detsember 1949 Trondheim) oli Norra poliitik.
Punnpealased
Eesti liigid
Eestis elab 12 liiki punnpealasi.
Ivar Lykke
Ivar Lykke sündis kaupmehe perekonnas, kellele kuulus üks Trondheimi vanemaid firmasid, 1830. aastal asutatud IK Lykke AS. Ettevõttele kuulub tänapäeval jaekaubanduskett Bunnpris. Aastal 1908 sai Ivar Lykkest ettevõtte juht.
Aastatel 1905–1935 kuulus Ivar Lykke Høyre esindajana Trondheimi linnavolikokku ning oli kaks aastat ka selle aseesimees. Stortingi liikmeks valiti ta esimest korda aastal 1916. Aastal 1919 sai temast Stortingi esimees. Aastatel 1923–1926 oli ta Høyre esimees.
Aastatel 1926–1928 oli Ivar Lykke Norra peaminister ja välisminister.
Korporatiivne identiteet
Korporatiivne identiteet on kogum visuaalseid vahendeid, mis aitavad identifitseerida kontserni, ettevõtet või organisatsiooni. Korporatiivne identiteet on toeks pikas perspektiivis ette seatud ülesannete ja eesmärkide saavutamisel.
Ettevõtte või organisatsiooni korporatiivne identiteet peaks kõrvaltvaatajale andma ettekujutuse järgmisest:
Dorsten
Dorsten on linn Saksamaa lääneosas Nordrhein-Westfaleni liidumaal, Recklinghauseni kreisis. Asub Lippe jõe ääres.
Paldiski juga
pisi|Paldiski juga Paldiski juga asub Paldiski linna põhjaosas.
Juga toitub soiselt lagendikult algavast kuivenduskraavi veest. Joa kõrgus on 5 meetrit. Kuivematel perioodidel on juga veevaene või kuiv.
Juga langeb alla tehislikust astakust, mis tekkis Peetri kindluse rajamisel.
Kiirelised
Kiirelised ehk kahekihilised (Radiata; kasutatud ka nimetust Radialia; eesti keeles on kasutatud ka nimetusi kiirloomad ja radiaalsümmeetrilised loomad) on radiaalsümmeetrilised loomad pärishulkraksete alamriigist. Üldjuhul loetakse nende hulka kaks hõimkonda: ainuõõssed ja kammloomad.
Ajaloos on mõistet "kiirelised" käsitletud erinevalt. Kiirelistena on mõnikord käsitletud ka okasnahkseid, kes üldjuhul loetakse küll kahekülgsete loomade hulka, sest nende vastsed on bilateraalsümmeetrilised, suguküpsed isendid aga kiirelised.
Erotomaania
Erotomaania ehk armuhullus ehk sugukihuliigsus on ülemäära suur tung mingi seksuaalse või armastusega seotud tegevuse järele.
1860. aastad
1860. aastad on ajavahemik 1860. aasta algusest kuni 1869. aasta lõpuni.
Psará
Psará (kreeka Ψαρά) on saar Egeuse meres, Chíose saarest 22 km kirdes. Kuulub Kreekale.
Saare pindala on 43 km². Saar on künklik, suurim kõrgus on 640 meetrit (Prophítis Ílias). Saarel elab umbes 500 inimest, kes on koondunud peamiselt lõunarannikul asuvasse külla.
Ajalugu
21. juunil 1824 vallutasid türklased saare ning tapsid või vangistasid 15 000 elanikku. Sellest katastroofist pole saar tänapäevani toibunud. Tollal põgenema pääsenute järglased elavad peamiselt Ateenas ja mujal Kreekas.
Vjatšeslav Molotov
Vjatšeslav Mihhailovitš Molotov (vene keeles Вячеслав Михайлович Молотов; tegelik nimi: Vjatšeslav Skrjabin (Скрябин); kasutanud ka pseudonüümi Aleksandr Stepanovitš Potjohhin; 9. märts (25. veebruar vkj) 1890 Kukarka küla, Nolinski maakond, Vjatka kubermang, Venemaa keisririik – 8. november 1986, Moskva, NSV Liit) oli Nõukogude Liidu riigitegelane, kindralmajor (1940). Ta oli üks Stalini lähedasemaid abilisi juba enne tolle täielikku võimuhaaramist.
Revolutsioonid
1917. aastal oli Petrogradi Nõukogu Täitevkomitee liige, Petrogradi Sõja-Revolutsioonikomitee liige.
Karjäär NSV Liidus
Vjatšeslav Molotov oli aastail 1920–1921 Ukraina K(b)P Keskkomitee sekretär, 1921–1930 VK(b)P/ÜK(b)P Keskkomitee sekretär ja aastail 1928–1929 ka ÜK(b)P Moskva linnakomitee I sekretär. Aktiivne osaline massirepressioonides; sageli tegi nõukogude juhtide poolt allkirjastamisele kuulunud represseeritavate nimekirjades kavandatud vabadusekaotuse korral märkuse "asendada mahalaskmisega".
Tegevus kollektiviseerimisel ja süü Ukraina holodomor ' is
Vjatšeslav Molotov oli ÜK(b)P erakorraline volinik Ukrainas 1931. aasta detsembris ja 1932. aasta oktoobris korraldatud viljavarumisaktsioonis, kus rakendati vilja sundkogumist ja rekvireerimist ning tekitati nõnda 1932.–1933. aasta näljahäda (vt Holodomor).
Välisminister
Asus tööle NSV Liidu välisasjade rahvakomissarina (välisministrina) 3. mail 1939, asendades juudi rahvusest Maksim Litvinovi. Stalini käik oli ilmselt mõeldud võimaluse loomiseks Saksamaaga suhete parandamiseks, nii tajuti seda ka Saksamaal. Molotov vallandas kohe ministeeriumis repressioonid Litvinovi lähimate kaastöötajate vastu. Molotov teatas oma alluvatele: "Me teeme siin igaveseks lõpu sellele sünagoogile". .
1953. aasta ja Jossif Stalini surm
Enne Stalini surma sattus ta ebasoosingusse ning nii oli tolle ootamatu surm talle suureks kergenduseks. Järgnenud võimuvõitluses kaotas ta aga Nikita Hruštšovile ja Georgi Malenkovile ning pidi poliitilisest elust tagasi tõmbuma.
Võimukaotus
Aastal 1957. arvati Vjatšeslav Molotov välja Poliitbüroost ja Keskkomiteest, kuhu ta oli kuulunud aastast 1920, kui sai Keskkomitee kandidaadiks ja 1921 Keskkomitee liikmeks (37 aastat), ning lähetati saadikuks Mongooliasse.
Aastal 1960. määrati ta NSV Liidu esindajaks Rahvusvahelise Aatomienergia Agentuuri juurde. Siis tundus see osalise rehabiliteerimisena. Aga pärast NLKP 22. kongressi 1961. aastal tagandati ta kõikidest oma ametitest ning heideti välja ka parteist. Lõplikult sunniti ta pensionile minema 1962. aastal, kui Hruštšov oli stalinismi täielikult hukka mõistnud.
Molotov rehabiliteeriti osaliselt Leonid Brežnevi valitsemisaastail ning 1984. aastal lubati tal taas liituda NLKP-ga. Jäi surmani truuks oma varasematele poliitilistele veendumustele, pidas Hruštšovi kommunismiidee vaenlaseks, ainsaks lootuseks pidas Mao Zedongi Hiinat (tolle võimu ajal).
Molotov elas väga kõrge eani, ta suri 96-aastaselt. Ta on maetud Moskvasse Novodevitšje kalmistule.
Perekond
V. Molotovi lapselaps Vjatšeslav Aleksejevitš Nikonov on politoloog ja Putini-meelne poliitik.
Amarüllilised
Amarüllilised (Amaryllidaceae) on üheiduleheliste klassi asparilaadsete seltsi kuuluv taimede sugukond.
Amarülliliste hulka kuulub umbes 75 perekonda enam kui 1600 liigiga, aga süstemaatika osas on väga erinevaid vaateid ja mõned süstemaatikud mõistavad seda sugukonda märksa kitsamana.
Vanasti arvati amarüllilised liilialaadsete (Liliales) seltsi.
Amarüllilisi leidub kõigil mandritel peale Antarktika. Eriti palju leidub amarüllilisi Kesk- ja Lõuna-Ameerikas ning Kapimaal.
Enamik amarüllilisi on mitmeaastased rohttaimed. Toitaineid säilitavad nad tavaliselt sibulas, aga mõnikord võimsas risoomis või tüvendis.
Amarüllilised on tavaliselt lihakate lehtedega. Õied on tavaliselt koondunud sarikatesse, mis asuvad lehtedeta varre või õievarre tipus. Enamasti on amarüllilised alumise sigimikuga, mis ongi nende tähtis eristamisalus liilialaadsetest.
Amarülliliste seas on palju ilutaimi, näiteks nartsiss, kriinum, ratsuritäht ja kliivia. Leidub nii selliseid ilutaimi, mida kasvatatakse peenral, kui selliseid, mida saab toas potis kasvatada. pisi|Lühterlill pisi|Verilill pisi|Kriinum pisi|Ambõis pisi|Pintsellill
Reklaamikampaania
Reklaamikampaania on kindla eesmärgiga kavandatud, planeeritud ajavahemikus läbi viidud reklaamiüritus, mis koosneb üksikutest ideeliselt seotud reklaamiteadetest läbi ühe või mitme reklaamikanali.
Reklaamikampaania väljatöötamisel osalevad subjektid:
Spartid
Spartid (vanakreeka keeles Σπαρτοί) olid vanakreeka mütoloogias lohehammastest sündinud mehed, Teeba asutajad ja Kadmose teenrid.
Teeba tulevasel asukohal elas lohe, kes tappis Kadmose kaaskonna. Kadmosel õnnestus siiski lohemadu tappa. Athena käskis Kadmosel lohe hambad välja kiskuda ja maha külvata.
Nii Kadmos tegigi. Kohe hakkasid mullast paistma odaotsad, siis kiivritutid, siis sõjameeste pead ja lõpuks täies relvis sõjaväelased. Need olidki spartid, mis tähendab 'külvatud mehed'. Kadmos haaras juba oma oda pihku, kui spartid keelasid tal relva haarata: tema eest võitlevat teised mehed. Nad hakkasid kohe omavahel taplema ja surmasid üksteist. Ainult 5 sparti jäid ellu. Nad tõotasid Kadmosele truudust ja jäid tema teenijateks. Kadmosele oligi uut kaaskonda vaja, sest lohe oli tema eelmise kaaskonna tapnud.
Spartide abiga rajas Kadmos kindluse, mis sai tema järgi nimeks Kadmeia, ning edaspidi kasvas selle jalamile Teeba linn.
Spartide nimed olid Chthonios, Hyperenor, Udaios, Pelor ja Echion. Viimasest sai Kadmose väimees: ta abiellus Kadmose tütre Agauega. Spartidest põlvnesid pärimuse järgi Teeba ülikud, mütoloogilistest tegelastest Nykteus, Lykos ja nende järeltulijad.
Nõmm-mailane
Nõmm-mailane (Veronica dillenii) on rohttaimeliik mailase perekonnast ja teeleheliste sugukonnast.
Concordia
Concordia võib tähendada järgmist:
Amfoteersus
Amfoteersus on keemilise aine võime reageerida olenevalt tingimustest aluse või happena. Selliseid aineid nimetatakse amfolüütideks.
Amfoteersus on ka keemilise elemendi võime esineda metallina või mittemetallina. Tüüpilised amfoteersed metallid on: alumiinium, tsink, tina ja plii.
1850. aastad
1850. aastad on ajavahemik 1850. aasta algusest kuni 1859. aasta lõpuni.
Taevasfäär
Taevasfäär ehk taevaskera on astronoomias ja navigatsioonis vaatlejat ümbritsev mõtteline kerapind, mille keskpunkt on vaatleja asukohas ja mille raadius on määramata. Taevasfäärile projitseeruvad taevakehad, mis asuvad vaatleja ja taevasfääri vahel.
Algselt on taevasfääri mõistetud nii, et selle keskpunkt on Maa pinnal paikneva vaatleja silma asukohas. Sel juhul võib teda praktiliselt samastada mõne Maa pinnal paikneva punktiga. Põhimõtteliselt võib vaatleja kas tegelikult või mõtteliselt paikneda mis tahes punktis, nii et ka taevasfääri keskpunkt võib asetseda mis tahes punktis. Astronoomias paigutatakse see tavaliselt mõnesse punkti Maa pinnal (topotsentriline taevasfäär), Maa keskpunkti (geotsentriline taevasfäär) või mõne muu taevakeha (eriti mõne planeedi (planetotsentriline taevasfäär), Päikese (heliotsentriline taevasfäär) või Galaktika) keskpunkti.
Taevasfääri raadius on määramata, sest projitseerimisel pole see oluline. Intuitiivsele ettekujutusele vastab, et see oleks suurem mis tahes taevakeha tegelikust kaugusest. Seepärast vaadeldakse seda mõnikord lõpmata suurena. Taevasfääri punktide asukohta ning ühtlasi neile projitseeruvate taevakehade näivat asukohta kirjeldavad taevakoordinaadid. Taevakeha näiv asukoht taevasfääril on punkt, kus taevasfääri keskpunkti ja taevakeha ühendav sirge lõikub taevasfääriga.
Osmussaare kabel
pisi|Osmussaare kabel 20. sajandi esimesel veerandil pisi|Kabeli varemed pisi|Osmussaare kabel eest Jesu Kapell (rootsikeelne nimi; eesti keeles Jeesuse kabel; eriti varasemas kirjanduses ka Osmussaare kirik) on nüüdseks varemetes kabel Osmussaarel.
2014. aastal tunnistati kabel koos Osmussaare kalmistuga kultuurimälestiseks.
Ajalugu
Esimene puidust kabel rajati arvatavasti 16. sajandil tolleaegsesse sadamakohta. Kuna Osmussaare kohal tõuseb maapind umbes 3 mm aastas, paikneb kabel tänapäeval sadamast poolteist kilomeetrit põhja pool.
1766. aasta 3. septembril pühitseti sisse samasse kohta ehitatud lubjakivist kabel.
Kabeliaia väravale paigutati 1852. aastal Osmussaare lähedal hukkunud briti laeva käilakujuks olnud piiblit lugeva Martin Lutheri kuju.
Kabeli seinal paiknenud puutahvlil olid üles tähendatud saarel elanud seitse perekonda, kes sunniti 1940. aasta 12. juunil saarelt lahkuma, et Punaarmeele ruumi teha. Nüüdseks on puutahvel asendatud metallplaadiga.
Teise maailmasõja ajal sai kabel tugevasti kannatada. Seetõttu on kabelist säilinud ainult fassaad koos torniga.
1994. aastal pühitseti kabeli juures paiknev uus kellatorn, mille ehitasid endised osmussaarlased.
Marie Hunt
Marie Hunt (sündinud Marie Pulst; 7. aprill (vkj 25. märts) 1893 Reiu vald – 7. mai 2000 Vaskrääma) oli pikaealine eestlane.
1840. aastad
1840. aastad on ajavahemik 1840. aasta algusest kuni 1849. aasta lõpuni.
Toolse ordulinnus
pisi|Droonivideo Toolse ordulinnusest 2021. aasta sügisel thumb|Toolse ordulinnuse varemed|250x250px thumb|250x250px pisi|250x250px|Vaade linnusele õhust Toolse ordulinnus (saksa keeles Tolsburg, algul Vredeborch) on Eesti põhjapoolseim ja noorim keskaegne ordulinnus, mille ehitusajaks loetakse 1471. aastat ja selle rajajaks ordumeister Johann Wolthus von Herset. Kants pidi kaitsma sealset Toolse sadamat mereröövlite rüüsteretkede eest. Toolse ordulinnus oli ka Toolse foogtkonna keskus ja Toolse foogti residents.
2004. aastast kuulub Toolse ordulinnus SA Virumaa Muuseumid koosseisu.
Toolse linnuses tehti esimesed konserveerimistööd 1930. aastatel. Virumaa Muuseumid on Toolsel konserveerimistöid teinud 2006. aastast. Selle aja jooksul on konserveeritud väravatorni lõuna- ja põhjafassaadid, hoovide vahelised väravad, müürilõhed. Linnuse läänetorni paigaldati tõmbankrud ning konserveeriti torni müüripragusid ja ühe keldriruumi võlvlagi, mis kaeti ka hüdroisolatsiooniga.
Ajalugu
pisi|Ülaltvaade Toolse linnusele 2021. aasta novembris Toolse ordulinnuse ehitamise põhjuseks peetakse sadama tekkimist 13.–14. sajandil. Sadam ehitati keskajal praegustest ordulinnuse varemetest läände jäävale lahele. Endisest sadamakohast on Toolse lahel säilinud keskaegse lainemurdja jäänused, mille rannapoolsel küljel asuski sadam. Toolse sadamat on esmamainitud 1437. aastal Viiburi ja Tallinna omavahelises kirjavahetuses kui kohta, kus toimus Soome ja Eesti talupoegade vilja ja soolasilgu vahetuskaubandus. 14. sajandi lõpul või 15. sajandil ehitati arvatavasti sadamakoha kaitseks Toolse neemiku tippu kahekorruseline majalinnus, mis võis 15. sajandi keskel kuuluda Wrangelite aadliperekonda.
Ordulinnuse ehitamist Toolse neemikule senise majalinnuse kohale seostatakse 7. jaanuaril 1470 ordumeistriks valitud Johann Wolthus von Hersega. Von Herse otsustas 1471. aasta alguses Tallinna ja Narva vahele poolele teele ehitada uue ordulinnuse, Toolse sadamakoha juurde. Seda lasi ta teha ainuisikuliselt otsustades, orduvendade ja kapiitliga nõu pidamata.
Linnus rajati kaitseks mereröövlite eest ja see pidi vajadusel tõkestama üle Narva jõe tungivate venelaste edasipääsu Tallinna suunas, saades seega osaks Venemaa vastu suunatud piirikindlustuste süsteemist, ning tagama Toolse sadama kaudu toimuva ordu ja orduvasallide teraviljakaubanduse. Von Herset süüdistati suhete rikkumises Rootsiga, kes võttis linnuse ehitamist kui enda vastu suunatud rünnakut.
Linnuse ehitamiseks võõrandati Wrangelitelt linnuse ümber loodava foogtkonna heaks neile kuuluva Selja mõis ning majalinnus Tolsburg, mille asemele rajati uus linnus. Von Herse nimetas uue linnuse Vredeborgiks (eesti k rahulinn, ka Vredeborch, Fredeborg, Fredeborch). Uut nime on kirjalikult esmamainitud 13. augustil 1471. Linnuse ehitamine algas juba 1471. aasta talvel.
Toolse ordulinnuse ehitusaja alguseks on väidetud ka 1219. aastat. 17. sajandi keskpaigast pärinevas Saksamaa topograafia Liivimaad käsitlevas osas väidab selle autor Martin Zeiler, et Toolse linnus ehitati 1219. aastal. Kindlad tõendid selleks puuduvad, sest ta ei nimeta oma allikat. Toolse kohta esitatud ülejäänud faktid on aga õiged.
1471. aasta sügisel vangistati von Herse kaasvendade tema enda poolt juulis ordu maamarssaliks kinnitatud Berent von der Borchi juhtimisel Helme (Helmet) linnuses ning tõugati võimult. Von Herse suri järgmise aasta oktoobris. Uueks ordumeistriks saigi von der Borch ja Vredeborg nimetati taas Tolsburgiks. 1483. aastal pani paavst Borchi kirikuvande alla, mistõttu pidi ta ordumeistri ametist taanduma.
Linnuse ehitus
Toolse ordulinnust on ehitatud vähemalt viies järgus ja ehitustööd kestsid paarsada aastat.
II ehitusjärk: 15. sajandi teisel veerandil laiendati linnust ja kohandati seda tulirelvadele. Välja kujunes sise- ja eeshooviga kompleks, mis ulatus kuni idapoolsema tornini. Eeshoovi sai idamüüris paiknenud laiast väravaavast ja edasi sisehoovi läbi teravkaarse värava. Sisehoovi põhjaküljel paiknevatesse ruumidesse viis omaette riivpalgiga suletav värav, mille külgedel olid laskeavad.
III ehitusjärgu ehitis oli suur nelinurkne idapoolseim torn, mis oli mõeldud idapoolseima laagerhoovi väravatorniks. Torni ülesanne oli turvata mõni aeg hiljem rajatud laagrihoovi ja kompleksi loodenurka.
V ehk viimases ehitusjärgus rajati laagerkastellile omane ringmüüriga eeshoov linnuse idatiivas ning väravatorn selle ees.
Lilja Blumenfeld
Lilja Blumenfeld (sündinud 21. veebruaril 1958 Tallinnas) on eesti teatrikunstnik.
Õppis Tallinna 21. koolis. Õppis aastatel 1976–1979 Tartu Kunstikoolis ja 1980. aastast Eesti NSV Riiklikus Kunstiinstituudis. Lõpetas 1987. aastal teatridekoratsiooni eriala, magistriõppe läbis Central Saint Martinsi Kunsti- ja Disainikolledžis Londonis. 2014. aastal lõpetas doktoriõpingud Helsingi Kunsti- ja Disainiülikoolis.
On töötanud mitmes Eesti teatris kunstniku ja kujundajana, sealhulgas aastatel 1993–1994 Pärnu Endla teatri peakunstnikuna. 1997–1999 oli ta Eesti Kunstiakadeemia stsenograafiaosakonna dotsent, 1999. aastast on professor ja stsenograafiaosakonna juhataja.
Arado Ar 234
pisi|Arado Ar 234 B-2 Arado Ar 234 Blitz oli maailma esimene reaktiivmootoritega varustatud kasutuskõlblik pommituslennuk, mis ehitati Saksamaa firma Arado tehastes. Selle kahemootorilise lennuki esmalend toimus juulis 1943. Esimesi lennukeid kasutati algul luurelendudeks, Teise maailmasõja lõpupoole, alates 1944. aastast ka pommitamiseks. Arado Ar 234 B-2 jäi oma suure lennukiiruse tõttu liitlaste hävituslennukitele praktiliselt püüdmatuks. pisi
Askola vald
Askola on vald Soomes Uusimaa maakonnas.
Vallas räägitakse soome keelt.
2011. aastani kuulus vald Ida-Uusimaa maakonda.
Külad
Askola, Huuvari, Juornaankylä, Korttia, Monninkylä, Nalkkila, Nietoo, Puhar-Onkimaa, Särkijärvi, Tiilää, Vahijärvi, Vakkola
pisi|tühi|Askola kirik
Johannes Üksi
Johannes Üksi (14. detsember 1891 Vardi vald, Harjumaa – 10. august 1937 Tallinn) oli eesti prosaist ja näitekirjanik.
Ta töötas muu hulgas Estonias näitleja ja jooksupoisina.
Aastal 1918 oli ta Toompea lossi komandant. Saksa okupatsioonivõimud mõistsid ta relvade varjamise eest surma, kuid karistus asendati sunnitööga.
Johannes Üksi peateos on deliiriumi ja spiritismi vahel kõikuvad nägemuslikud proosapalad kogus "Kummalised novellid. I" (1923). Eluloolist ainest sisaldab mälestusteraamat "Surma!" (1918).
Pakri juga
pisi|Juga kevadel Pakri juga asub Paldiski linna alal, Pakri neeme lähedal Pakri pangal. Pakri tuletornist jääb see 800 m ida poole.
Juga saab veed lähedalolevast kraavist, mis kaevati enne Teist maailmasõda. Joa kõrgus on peaaegu 6 meetrit. Joa lõppedes jätkub astangu all rusukaldel 15 meetri pikkune kosk, mis suubub merre.
Pakri juga on kuivematel perioodidel veevaene või kuiv.
1830. aastad
1830. aastad on ajavahemik 1830. aasta algusest kuni 1839. aasta lõpuni.
Enn Veldi
Enn Veldi (sündinud 20. oktoobril 1955) on eesti keeleteadlane, leksikograaf.
Ta on lõpetanud 1978. aastal Tartu Riikliku Ülikooli ning täiendanud end USAs Indiana Ülikoolis (Albert Valdmani juures). Filoloogiateaduste kandidaat (1988, TRÜ; võrdustatud doktorikraadiga). Kandidaadiväitekirja teema oli "Inglise-eesti paralleelid onomatopöas".
1978. aastast töötab ta Tartu Ülikooli õppejõuna (1991. aastast dotsendina), 2015. aastast on seal maailma keelte ja kultuuride kolledži inglise keele ja angloameerika keeleteaduse dotsent.
Amanda Tapping
Amanda Tapping (sündinud 28. augustil 1965 Rochfordis Essexis) on Kanada näitleja ja produtsent. Ta on tuntud Samantha Carteri kehastajana sarifilmides "Tähevärav SG-1" ja "Tähevärav: Atlantis", aga ka doktor Helen Magnusena telekanali SyFy sarifilmis "Sanctuary".
1820. aastad
1820. aastad on ajavahemik 1820. aasta algusest kuni 1829. aasta lõpuni.
Tumeroheline mailane
Tumeroheline mailane (Veronica opaca) on rohttaimeliik mailase perekonnast ja teeleheliste sugukonnast.
Johannes Rudbeckius
thumb|Rudbeckiuse mälestussammas Rootsis Västeråsi gümnaasiumi juures Johannes Rudbeckius (1581–1646) oli Rootsi kiriku- ja haridustegelane, Västeråsi piiskop aastatel 1619–1646.
Victor II
Victor II (Gebhard, saksa ajalookirjutuses Gebhard von Dollnstein-Hirschberg; 1018 ? – 28. juuli 1057) oli paavst 1055–1057. Ta oli 153. paavst.
Johannes Rudbeckius
Ta asutas Västeråsis Rootsi esimese gümnaasiumi ning reformis jõuliselt kirikuelu. Rudbeckiusel oli ka kuningas Gustav II Adolfi kindel toetus. 1627. aastal saatis kuningas ta Eestimaale kohalikku kirikuelu reformima. Rudbeckius kavatses kiriku Eestimaa rüütelkonna võimu alt vabastada ning maarahvakeelsemaks teha. Kuid aadlike privileegid jäid peale ning oma jõulisele tegutsemisele vaatamata ei saavutanud piiskop Eestimaal sisuliselt mitte midagi. Ka Rootsi kuningakoda ei suutnud isepäise aadelkonna vastu suurt midagi ette võtta.
Katrin Kivimaa
Haridus
Ta lõpetas 1987. aastal Kohtla-Järve 1. Keskkooli ja 1993. aastal Tartu Ülikooli cum laude ajaloo ja kunstiajaloo erialal. Ta kaitses diplomitöö "Keskaegne maailmapilt eesti monumentaalkunstis" Kaur Alttoa juhendamisel. 1994–1995 õppis ta kunstiajaloo magistriprogrammis Kesk-Euroopa Ülikooli Praha kolledžis ning 1997–1999 soo- ja kultuuriuuringute magistriõppes Kesk-Euroopa Ülikoolis Budapestis. 2004. aastal kaitses ta kunstiajaloo doktorikraadi Leedsi Ülikoolis (University of Leeds), Suurbritannias. Tema doktoritöö teema oli "Nationalism, Gender and Cultural Identities: The Case of Estonian Art from the Impact of Modernity to the Post-Soviet Era 1850–2000", juhendaja professor Griselda Pollock.
Johannes Rudbeckius
Isiklikku
Rudbeckiusel oli mitu last, kellest tuntumad on:
Victor II
Gebhard sündis krahv Hartwigi ja Bilizia pojana, tema sugulane Gebhard sai Regensburgi (teistel andmetel Ratisboni) piiskopiks. Ta oli hilisema Saksa-Rooma keisri Heinrich III sugulane. Ajaloolase Ernst Klebeli andmetel oli Gebhardil kaks venda: Hartwig ja hilisem Aquileia patriarh Gotebold. Ajaloolase Hansmartin Decker-Hauffi andmetel oli tema vend ka Calwi krahv Adalbert.
Katrin Kivimaa
Töö
1993–1997 oli ta kultuurilehe Sirp (ajaleht) kunstitoimetaja, 1997. aastal peatoimetaja kirjanik Mihkel Muti asetäitja. Sel perioodil oli tema peamises huvifookuses jooksev kunsti- ja kultuurielu, mille ülevaated ja kriitilised analüüsid ilmusid lisaks Sirbile teistes Eesti päevalehtedes ja kultuuriväljaannetes.
Victor II
Gebhardi sünnikoht on vaieldav. Saksa ajalookirjutuse järgi oli ta pärit Švaabimaalt, teistel andmetel aga Nordgaust.
Katrin Kivimaa
Töö
2006. aastast töötab ta vanemteaduri ja professorina Eesti Kunstiakadeemia Kunstiteaduse instituudis (alates 2016 Kunstiteaduse ja visuaalkultuuri instituut). Aastatel 2007–2012 oli ta Eesti Kunstiakadeemia Kunstiteaduste instituudi juhataja.
Victor II
Heinrich III määras Gebhardi 25. detsembril 1042 Regensburgi piiskopi soovitusel Eichstätti piiskopiks (Gebhard I), jäädes sellesse ametisse oma surmani. Gebhard läks 1046 koos Heinrich III-ga Itaaliasse, kuid pöördus 1047 tagasi Saksamaale ja osales oktoobris 1049 Leo IX eesistumisel Mainzis peetud sinodil. Ta osales 1052 Ratisbonis ja Bambergis paavsti ja keisri vahel peetud läbirääkimistel.
Katrin Kivimaa
Töö
Tema peamised uurimisvaldkonnad on feministlik kunstiajalugu, moodne ja kaasaegne kunst. Ta on teinud kaastööd akadeemilistele ajakirjadele Kunstiteaduslikke Uurimusi, Ariadne Lõng, n.paradoxa: International Feminist Art Journal ning avaldanud kunsti- ja kultuurikriitikat Sirbis, Vikerkaares, kunst.ee-s jm.
Victor II
Gebhard sai Heinrich III nõunikuks ega toetanud 1053 sõjalise abi andmist paavst Leo IX-le, kes kavandas sõjakäiku Lõuna-Itaaliat rüüstanud viikingite vastu. Ta sai 1053 Baieri regendiks.
Katrin Kivimaa
Töö
Ta osales 2001 Eesti sotsiaalteadlaste avalikus pöördumises "Kaks Eestit", milles tunti muret Eesti ühiskonna arengu pärast.
Victor II
Paavstiks saamine
Rooma vaimulikud ja kodanikud saatsid Leo IX surma järel Saksa-Rooma keisri Heinrich III juurde munk Ildebrando juhitud delegatsiooni. Keiser määras septembris (kirikuloolase J. N. D. Kelly andmetel novembris) 1054 uueks paavstiks Gebhardi, kes nõustus ametit vastu võtma alles märtsis 1055 Ratisbonis peetud riigipäeval.
Katrin Kivimaa
Töö
Katrin Kivimaa on Eesti Kunstnike Liidu ja Eesti Kunstiteadlaste ja Kuraatorite Ühingu liige ning kuulub akadeemiliste ajakirjade Ariadne Lõng ja Baltic Journal of Art History toimetuskolleegiumi.
Victor II
Paavstiks saamine
Victor II pühitseti ametisse suurel neljapäeval 13. aprillil 1055. Ta oli paavstiks saades umbes 37-aastane. Ta oli noorim isik pärast Benedictus IX, kes sai paavstiks.
Katrin Kivimaa
Välislingid
https://www.artun.ee/inimesed/katrin-kivimaa/
Victor II
Paavstiks saamine
Victor II-t on tavaliselt peetud viimaseks sakslasest paavstiks enne Benedictus XVI, kuid saksa ajalookirjutuses loetakse saksa soost paavstideks ka Stephanus IX-t ja Hadrianus VI-t.
Katrin Kivimaa
Välislingid
https://artun.academia.edu/kivimaa
Victor II
Suhted Saksa-Rooma keisriga
Victor II nõustus paavstiametisse asuma, kui Saksa-Rooma keiser Heinrich III lubas tagastada varem Kirikuriigile kuulunud alad.
Katrin Kivimaa
Välislingid
Eesti teaduse biograafiline leksikon, 4 kd, Sar-Y. Lisa *https://www.digar.ee/arhiiv/et/raamatud/56041
Victor II
Suhted Saksa-Rooma keisriga
Kuna Ülem-Lotringi hertsog Gottfried III (Godefroid III) oli abiellunud Toscana markkrahvi lese Beatrixiga, siis pidas keiser hertsogi mõju tugevnemist enda jaoks ohtlikuks. Ta külastas 1055 Itaaliat ning määras paavsti Spoleto hertsogiks ja Fermo krahviks.
Paavst siirdus 1056 Saksamaale, et otsida sõjalist abi viikingite vastaseks võitluseks, kuid keiser Heinrich III suri 5. oktoobril. Paavst mattis Speyeris keiser Heinrich III, kroonis Aachenis Saksa kuningaks tema poja Heinrich IV ja määras Saksamaa regendiks keisrinna Agnese, kellele ta andis õiguse määrata järeltulija, kui tema poeg Heinrich IV peaks surema.
Karula Raudjärv
Raudjärv (ka Karula Raudjärv) on järv Valgamaal Lüllemäe külas.
Victor II
Suhted Hispaaniaga
Victor II ähvardas 1055 ekskommunitseerida keisri tiitlit kasutanud Léoni kuninga Fernando I, kes ei tunnustanud keisrina Heinrich III-t.
Kuuria
Victor II saatis munk Ildebrando legaadina Prantsusmaale.
Reformid
Victor II pidas 4. juunil 1055 Firenzes sinodi, kus ta mõistis hukka simoonia ja kirikuvarade võõrandamise.
Ta määras munk Ildebrando, Arles' peapiiskopi Raimbaud' ja Aix' piiskopi Pons II viima Prantsusmaal läbi reforme.
Munklus
Victor II kinnitas 1056 vallumbrosiaani ordu reeglid ja andis Vallombroso kloostri munkadele privileegi, mille alusel võisid nad valida abti.
Ta kinnitas 1055 Cluny kloostri privileegid.
Uued kardinalid
Victor II määras 4 uut kardinali.
Victor II kultuuriloos
Victor II mälestuseks püstitati 1945 Eichstättis skulptor Johanna Fischli loodud mälestusmärk.
Krasnodarka
Krasnodarka (ukraina keeles Краснодарка, krimmitatari keeles Könçi Şava) on küla Krimmi vabariigis Krasnogvardiiske rajoonis.
Küla on esimest korda mainitud 1784. aastal.
Pärast Krimmi sõda (1853–1856) jäi küla tühjaks. 1860. aastatel tuli külla mitu eestlaste taluperekonda.
1926. aasta loenduse alusel oli külas 70 talu, millest 66 kuulus talupoegadele. Külas elas tollal 238 inimest ja enamiku moodustasid eestlased. Külas tegutses tollal ka eestikeelne kool.
Vaikne nädal
Vaikne nädal ehk suur nädal ehk kannatusnädal on nädal palmipuudepühast ülestõusmispühani.
Suur nädal on Kristuse viimane avaliku tegevuse nädal, pärast ristisurma ja ülestõusmist on ta ilmunud vaid valituile.
Tähtsamad pühad sel nädalal on palmipuudepüha, suur neljapäev, suur reede ja vaikne laupäev; neile järgnevad ülestõusmispühad.
Kehtib juba nädala nimetuses peegelduv vaikuse nõue ja keeld müra teha või kärarikkaid töid ette võtta, sest muidu on oodata piksekahju.
Möbelwagen
Möbelwagen, täisnimetusega 3,7cm FlaK auf Fahrgestell Panzerkampfwagen IV (sf) ja '''Sd.Kfz. 161/3''' oli Teise maailmasõja ajal Saksamaal toodetud õhutõrjeliikursuurtükk.
1943. aasta alguses hakkas Krupp projekteerima õhutõrjeliikursuurtükki, mille prototüüp valmis sama aasta oktoobris.
Esimest prototüüpi esitleti Hitlerile 7. detsembril 1943. Seda valmistati üksainus eksemplar. Seda ei hakatud valmistama, sest see tunnistati liiga nõrgaks viimase aja lennukite vastu, mis lendasid järjest kiiremini ja järjest kõrgemal. Teisele prototüübile lisati õhutõrjekahur Flak 38 ja see läks tootmisse.
Masina ehitamiseks kasutati PzKpfw IV korpust, mille laele lisati neljakandiline pealt lahtine allalastavate külgedega kast, milles asus neljatoruline õhutõrjekahur "2cm Flakvierling 38". Korpused võeti Idarindel kannatada saanud ja tagalasse remonti saadetud tankidelt. Kasti ümber paigaldati hingedega 4 20 mm paksust soomusplaati. Neil plaatidel oli kaks põhilist tööasendit. Need sai täielikult alla lasta, mis võimaldas tulistada maapinnal või vähemalt madalal asuvaid objekte. Samuti sai neid pooleldi sulgeda, üksteise külge kinnitada ja pooleldi avatuks jätta, mis võimaldas tornil igas suunas pöörelda, kuid üksnes õhus olevate objektide tulistamiseks. Sellegipoolest oli meeskond kummagi asendi korral üsna vähe kaitstud. Täielikult suletud asendit kasutati üksnes transpordiks ning siis kaitses soomus meeskonda mõnel määral käsitulirelvade ja šrapnellide eest.