cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Torgu Kuningriik
Ajalugu
Aastail 1993–1995 pälvis kuningriik ülemaailmse tuntuse. Torgut külastasid mitmete välisriikide filmigrupid. Tekkis laiem huvi Taga-Sõrve kui turismiobjekti vastu. Uurimas käidi ka investeerimise võimalusi. Torgu vald sai lahkuvatelt okupatsioonivägedelt suhteliselt heas korras kätte mõned kasarmuhooned ja Mõntu Sadama. Kuningriigil ja kuningal oli õnnestunud kõige laiema avalikkuse tähelepanu tõmbamine paljukannatanud Taga-Sõrvele ning saavutada suudeti Saksamaa poolne sõjakahjude hüvitamine. Makstud summadest jõudis sõrulasteni küll kahjuks vaid murdosa, kuna EV valitsus kasutas enamuse sellest ära riigi sotsiaalkulude katmiseks. Kõige tähtsam saavutus oli muidugi Torgu valla, kui EV kohaliku omavalitsusüksuse, taastamine.
5. märtsist 1995 kuulutas Kirill I end kuningaks eksiilis seoses kõigi talle usaldatud peamiste ülesannete täitmisega ning seoses oma volituste lõppemisega Riigikogus. Kuningriigi sümboolika kasutamine, Torgu raha emiteerimine ja käibimine ning muu kuningriiklik asjaajamine jäi Taga-Sõrves kestmas. pisi|Viies Torgu taaler, 2008.a münt, emiteeritud algse rahakursi püsimise XV aastapäeva puhul '''30. novembrist kuni 2. detsembrini 2012''' tähistati Torgu Kuningriigi ja Kirill I kroonimise 20. aastapäeva üritustesarjaga Kuressaares, Salmel, Ansekülas ja Torgus. Kirill I saabus sel puhul kolmeks päevaks eksiilist tagasi, kohtus Torgu rahvaga, valla- ja maakonna ametnikega ning kuningriigi asutamise aegsete kaaslastega. Kõigi asjast huvitatuiga peeti aru, mis hakkab saama, kui Torgu vald taas kaotatakse (nagu haldusreformiga plaanitud). Ja kas võiks siis kuningriigist taas kord tagasõrulastele kasu tõusta. Kirill I kinnitas, et ta on valmis kohalike huvides tegutsema ja kuninga poolt määrati kohapealsete asjade ajamiseks Kuningriigi Vardja (hoidja) ametikohale Kaupo Vipp. Neid kohalikke, kes olid vahepealsetel aastatel silmapaistvalt Taga-Sõrve kogukonna heaks tegutsenud, tänas Tema Majesteet nimeliste auaadressidega. Kuningriigi ees eriteeneid omavatele inimestele andis Kirill I üle mälestusmedalid. Rahapaja emiteeris juubeli puhul Torgu taalri kirilli VI väljalaske (erimärgistusega 2012 ja XX). Kuigi kirilli vahetuskursi tõttu oli müntide ostujõud kasvanud juba ligikaudu 7 eur / 1 kir, lasi kuningas neid Torgu rahapajal tagasõrulastele müüa hinnaga 3 eurot tükist, seda omapoolse juubelikingitusena oma rahvale. Tähelepanuväärselt jõudsid väga vähesed neist müntidest poodi, et 7 euro väärtuses viina, saia või vorsti osta. Tema Majesteet järeldas sellest seigast liigutatuna, et tagasõrulaste jaoks on nende omal kuningriigil endiselt argiaskeldustest (vähemalt kaks korda) suurem tähendus...
2014. aastal saadi Sõrvemaal tähistada siinse omavalitsemise kirjaliku esmamainimise 780. aastapäeva (Sworve, 1234).
2017. aastal ühendati kõik Saaremaa vallad üheks suurvallaks, kuid Torgu Kuningriik ei ole algatanud kõigi Torgu vallaga ühinenud territooriumite kuulutamist kuningriigi aladeks.
Novembris 2019 sai Torgu Kuningriik viimase senipuudunud riikliku sümboli - oma riigihümni. Kohaliku muusiku Õie-Maria Tehu (1942–2019) loodud rahvapärane laul "Oo, Sörvemaa" oli juba aastaid olnud sõrulaste mitteametlik hümn. Suvesõrulasest helilooja Peeter Vähi komponeeris loole hümniliku orkestriseade ning tänu 79 Sõrvega seotud inimese rahalisele toetusele saadi korraldada "Oo, Sörvemaa" salvestamine tüüpilise riikliku hümni kujul, esialgu instrumentaalteosena. Torgu kuningriigi ametliku hümni "Oo, Sörvemaa" salvestas orkester Klaaspärlimäng Sinfonietta.
20. mail 2022 suri ootamatult Torgu esimene kuningas Kirill I. Torgu kuningriigi elanike korjanduse abil püstitati kadunud kuninga mälestuseks Jämaja kalmistule mälestuskivi, istutati tammepuu ning sängitati samasse osa tema põrmust.
'''30. juunist kuni 19. juulini 2022''' korraldati kuningriigis referendum uue kuninga leidmiseks. Rahvas pakkus välja kokku 9 erinevat nime, kuid enim hääli (39%) sai Kirill I vanim poeg Kristian Teiter.
Lipp
Eesti rahvusvärve kandev ristilipp valiti TK lipuks 1992. aasta lõpul. Lipu kuju toonitab ühtlasi nii sörulaste eestimeelsust kui seotust ülemere asuva lähima naaberkuningriigi Rootsiga. Paljud sõrulased on selle rahvaga iidseis veresidemeis ning paljud sõrulased jõudsid sinna viimase sõja ajal, paadipõgenikena Nõukogude okupatsiooni eest pagedes. Lipu pikkuse-laiuse suhe on 25:16 ning värvielementide (sinine:must:valge:must:sinine) laiuste suhted on horisontaalis 6:1:2:1:15 ja vertikaalis 6:1:2:1:6. Värvikoodid: sinine (RGB: 25,146,255; HEX: #1992FF), must (RGB: 0,0,0; HEX: #000000), valge (RGB: 255,255,255; HEX: #FFFFFF). Majalipu normaalmõõt 164 x 105 cm. Lipu kasutamiskord on sama, nagu Eesti lipul. Erinevusena võib lipp olla heisatud ka ööpäevaringselt ning lisaks Eesti lipupäevadele on veel viis lipupäeva:
Vapp
pisi|Torgu Kuningriigi vapp Torgu Kuningriigi vapiloom, tuldpurskav Tigulohe (Helix Draconis Torguensis), on tagasõrulaste tahtel tekkinud viinamäeteo ning kohaliku "vallalohe" ristsugutis. Vallalohe pärineb kuni 2017. aastani Torgu vallamajana kasutatud nn Bulla maja frontoonilt. See hoone koos sepistatud lohega (draakon, täpsemini basilisk) valmis 1905. aastal, tsaar Nikolai II kuulsa perepiltniku Carl Oswald Bulla ja tema tagasõrulasest naise Christine Juliane Keselbergi suvemajana.
Viinamäetigu on kunagiste Mõntu zooloogia- ja botaanikahuviliste mõisnike poolt võõrliigina Lõuna-Euroopast Sõrve toodud. Vahepeal ka looduskaitse all olnud loomake on nüüdseks niivõrd arvukaks muutunud, et Taga-Sõrves on suvel kohati raske liikuda ilma neile peale astumata. Sõrvemaa kapsaste nuhtlus seostub Jaapani luuletaja ja Zen-budismi preestri Kobayashi Issa kuulsa haikuga:
"Oh tigu,
Fuji tippu rooma,
Kuid tasa, tasa!" Muuhulgas on selle haiku motiivi oma loomingus kasutanud kirjanikud Arkadi ja Boris Strugatski, düstoopias "Tigu nõlvakul". Nõlvak, mida mööda roomab kroonitud Tigulohe Torgu Kuningriigi vapil, sarnaneb väga Torgu vallamaja trepi sepistatud käsipuuga. Vapp sümboliseerib Taga-Sõrve aeglast, rasket ja ettevaatlikku, kuid kuninglikku liikumist tagasörulaste omavalitsemise taastamise poole. Nagu tõus tuld purskava Fuji vulkaani tippu.
Infobalt
Infobalt on registreeritud ühing, mis tegeleb Balti riikide kultuuri vahendamisega Saksamaale. Ühing tegutseb alates 1990. aastast.
Ühingu kontor asub Saksamaal Bremenis.
Ühing korraldab muu hulgas alates 2012. aastast Saksamaal toimuvaid Eesti filmipäevi.
Nyírbátor
Asulat on ürikutes esmamainitud 1279. aastal. Nyírbátor kaotas linnaõigused 1872. aastal, kuid sai need tagasi 1973. aastal.
Kraasna maarahvas
thumb|Lõunaeesti keel ja keelesaared Kraasna maarahvas oli Krasnogorodskoje ümbruses, kunagises Pihkva kubermangu Opotška maakonnas, praeguse Läti piiri lähedal elanud väljarännanud eestlaste rühm, kes rääkis Kraasna murrakus. Nad rändasid sinna tõenäoliselt 16. sajandil Setumaalt.
Tänapäeval on see rühm venestunud.
Terruggia
Terruggia on vald Itaalias Piemonte maakonnas Alessandria provintsis.
199 meetri kõrgusel merepinnast asuva Terruggia asustustihedus on keskmiselt inimest ruutkilomeetri kohta.
Terruggia piirneb järgmiste omavalitsusüksustega: Casale Monferrato, Rosignano Monferrato.
pisi|tühi|Terruggia
Niimiste
Niimiste oli küla Pärnumaal, ajalooliselt Tammiste mõisa alal. Küla jääb tänapäeval Kuiaru küla alale. Kihelkondlikult kuulus küla Tori kihelkonda. Küla kaotati 1977, mil see liideti Kuiaru külaga.
1515 on esimest korda mainitud nime Memysste, seejärel 1624 Memmest, 1797 Nemisdi.
Fritz Todt
pisi|Fritz Todt (1940) Fritz Todt (4. september 1891 Pforzheim – 8. veebruar 1942 Rastenburgi lennuväli, Ida-Preisimaa (tänapäeval Kętrzyn-Wilamowo lennuväli, Warmia-Masuuria vojevoodkond, Poola)) oli saksa ehitusinsener ja Saksamaa riigitegelane.
Viktor Karl Jakob von Maydell
Viktor Karl Jakob von Maydell (16. vkj / 28. august ukj 1838 Haapsalu Eestimaa kubermang – 27. jaanuar vkj / 8. veebruar ukj 1898 Stuttgart ) oli baltisaksa insener, Eesti poliitik ja Tallinna linnapea. Ta oli parun.
Fritz Todt
Fritz Todt oli pärit vabrikandi perekonnast. Pärast gümnaasiumi lõpetamist teenis ta 1910–1911 vabatahtlikuna sõjaväes ja alustas seejärel 1911. aastal Münchenis inseneriõpinguid. 1914–1918 osales ta ohvitserina Esimeses maailmasõjas. 1920. aastal lõpetas ta oma ülikooliõpingud Karlsruhes. 1921–1933 töötas ta ehitusfirmas Sager & Woerner, esmalt veevarustuse, seejärel teedeehituse alal. 1922. aastal astus Todt Natsionaalsotsialistlikku Saksa Töölisparteisse, 1931. aastal sai ta SA-s Oberführeri (vastab kolonelile) aukraadi. 1932. aastal kaitses Fritz Todt doktorikraadi. Natsionaalsotsialistide võimuletuleku järel sai Todt Saksa Teedeameti peainspektoriks. 1938. aastal sai ta Saksamaa ehitustööstuse peavolinikuks, samal ajal rajas ta ka riikliku ehitusorganisatsiooni Organisation Todt.
Viktor Karl Jakob von Maydell
Viktor Maydell pärines vanast ja paljuharulisest Eestimaa von Maydellide aadlisuguvõsast, kuuludes Keila kihelkonna Rahula mõisast välja kasvanud harru. Viktor Maydelli, mereväe kaptenleitnandist vanaisa Karl Ludwig von Maydell (1771–1844) pani aluse suguvõsa Rahula nooremale liinile, mida jätkas erukaptenist isa Alexander Kasimir von Maydell (1805–1850).
1858. aastal õppis Viktor von Maydell Heidelbergis, seejärel 1858–1862 inseneriteadusi Zürichis, lõpetades kooli inseneridiplomiga. Venemaale tagasi pöördunult astus ta Venemaa keisririigi raudteede valitsuse teenistusse ja oli aastatel 1863–1872 Odessa raudteel Odessa–Tiraspoli lõigu sektsiooniinsener ning osales osakonnainsenerina Jelizavetgradi–Krementšugi ja Krementšugi–Harkovi raudtee ehitusel. Aastatel 1872–1873 juhatas V. von Maydell iseseisvalt Znamenka–Nikolajevi raudteeliini ehitust ja seejärel lahkus raudtee-ehituse ärist ning pöördus 1874. aastal tagasi Eestimaale. Lõuna-Venemaal panustas ta aastatel 1873–1876 kaheksasse Nikolajevi linna viljaaita, mis talle järgnevalt suurt tulu tõid.
Fritz Todt
Alates 17. märtsist 1940 oli ta Saksamaa relvastuse ja laskemoona minister.
Viktor Karl Jakob von Maydell
1874. aastal ostis von Maydell krahv C. Buxhöwdenilt 125 000 hõberubla eest suure Viimsi mõisa koos Aegna saare, Haabneeme mõisa ning Pirita ranna ja Pirita kloostri varemetega. 1882. aastal müüs ta omandatu ja ostis suvituskohaks Keila kihelkonna Kõltsu mõisast eraldatud mereäärse mõisamaakoha Seehof, talle kuulus ka mitu uhket linnamaja Tallinnas.
Fritz Todt
29. novembril 1941 ütles Fritz Todt Adolf Hitlerile, et sõda ei ole enam võimalik võita militaarsete vahenditega ja tuleks otsida poliitilisi lahendusi.
Viktor Karl Jakob von Maydell
Linnas kinnisvara omandamisega omas ta uue linnaseaduse kohaselt valimisõigust ja valiti 1877. aastal Tallinna Linnaduuma (volikogu) valimistel ka Tallinna linnavolinikuks. 1880. aastal valiti ta ehitusasjadega tegelevaks linnanõunikuks. V. von Maydell valiti Tallinna linnavolikokku ka järgnevatelgi linnaduuma valimistel (1881., 1885., 1890. ja 1892. aastal) ning ta jätkas tööd linnanõunikuna, sh 1883–1885 Tallinna linnapea asetäitjana. Kui Thomas Wilhelm Greiffenhagen augustis 1885 tagandati, kuna keeldus linna asjaajamises vene keelt kasutamast, täitis V. von Maydell kuni järgmise volikogu ja selle poolt ametlikult linnapeaks valimiseni detsembris 1885 Tallinna linnapea kohuseid.
Viktor von Maydell valiti Tallinna linnapeaks tagasi ka 1890. ja 1892. aastal, augustis 1894 astus parun Viktor von Maydel tervislikel ja perekondlikel põhjustel ametist tagasi ja lahkus Tallinnast, asudes koos perekonnaga Stuttgarti, kus ta jaanuaris 1898 suri.
Meeliku tänav
Meeliku tänav on tänav Tallinnas Lasnamäe linnaosas Loopealse asumis.
Meeliku tänav sai nime 10. jaanuaril 2007. Tänav on saanud nime lootaime meeliku järgi.
Cary Grant
pisi|Koos [[Audrey Hepburniga filmis "Petturid" (1963)]] pisi|Grant (1973) Archibald Alexander Leach (18. jaanuar 1904 – 29. november 1986) oli inglise päritolu Ameerika Ühendriikide näitleja, keda filmimaailmas tuntakse Cary Granti nime all. Ta oli Hollywoodi klassikalise ajastu üks juhtivaid meesnäitlejaid.
Ta alustas Hollywoodis karjääri 1930. aastatel ning sai tuntuks tänu oma transatlantilisele aktsendile(en), peenetundelisele käitumisele, muretule lähenemisele näitlemise suhtes ja oskusele huumorit täpselt ajastada. Ta sai USA kodakondsuse 1942. aastal.
Ta sündis Inglismaal Bristolis. Tal tekkis huvi teatri vastu juba varases lapsepõlves ja ta hakkas kuueaastaselt esinema näitetrupiga The Penders. Pärast Bristolis keskkooli lõpetamist reisis ta Inglismaal näitlejana ringi ja otsustas jääda New Yorki pärast seal esinemist. Ta sai 1920. aastatel tuntuks vodevillides esinedes. 1930. aastate alguses suundus ta Hollywoodi. Ta mängis esialgu krimi- ja draamafilmides, näiteks filmides "Blond Veenus" ("Blonde Venus"; 1932) ja "Jättis maha" ("She Done Him Wrong"; 1933), kuid kogus pärastpoole tuntust romantilistes komöödiafilmides ja absurdikomöödiates nagu "Kohutav tõde" ("The Awful Truth"; 1937), "Beebiga kimpus" ("Bringing Up Baby"; 1938), "Reedene püstolreporter" ("His Girl Friday"; 1940) ja "Philadelphia lugu" ("The Philadelphia Story"; 1940). Koos hilisemate filmidega "Arseen ja vanad pitsid" ("Arsenic and Old Lace"; 1944) ja "I Was a Male War Bride" (1949) loetakse neid ühtedeks parimateks Ameerika komöödiafilmideks läbi aegade. 1940. aastatel esitati ta kahel korral parima meespeaosatäitja Oscarile filmidega "Penny Serenade" (1941) ja "None but the Lonely Heart" (1944).
1940. ja 1950. aastatel tegi ta sageli koostööd Alfred Hitchcockiga, mängides sellistes tema filmides nagu "Kahtlustus" ("Suspicion"; 1941), "Kurikuulus" ("Notorious"; 1946), "Püüdmaks varast" ("To Catch a Thief"; 1955) ja "Loodest põhja poole" ("North by Northwest"; 1959). Hitchcock imetles Granti ja nimetas teda ainsaks meesnäitlejaks, kellega tal koostööd teha meeldis. Oma karjääri lõpu poole pälvis ta kriitikutelt kiitust rollide eest romantilistes filmides ning ta sai 1950. ja 1960. aastatel kokku viis Kuldgloobuse nominatsiooni parima meesnäitleja kategoorias, sealhulgas rollide eest filmides "Hädavale" ("Indiscreet"; 1958), kus ta mängis koos Ingrid Bergmaniga, "That Touch of Mink" (1962), kus ta mängis koos Doris Dayga, ja "Petturid" ("Charade"; 1963), kus mängis koos Audrey Hepburniga. Kriitikud mäletavad teda nägusa, malbe näitlejana, kes ei võtnud end liiga tõsiselt ja kellel oli võime mängida komöödiates eneseväärikusega seda täielikult ohverdamata. Tänu oskusele humoorikaid olukordi täpselt ajastada ja neid tekitada, pidas USA filmiajakiri Premiere teda kõige naljakamaks näitlejaks, kes on kunagi kinoekraanidel esinenud.
Strenči raudteejaam
Strenči raudteejaam on raudteejaam Valmiera piirkonnas Strenčis Valga–Riia raudteeliinil.
Cary Grant
Grant oli viis korda abielus, sealhulgas kolmel korral näitlejaga, kelleks olid Virginia Cherrill (1934–1935), Betsy Drake (1949–1962) ja Dyan Cannon (1965–1968). Cannoniga sai ta tütre Jenniferi (sündinud 1966). Pärast näitlemisest loobumist 1966. aastal tegeles ta mitme äriettevõtmisega, sealhulgas esindas ühte kosmeetikafirmat ja kuulus filmikompanii Metro-Goldwyn-Mayer juhatusse. 1970. aasta Oscarite galal andis Granti kauaaegne sõber Frank Sinatra talle üle kuldmehikese elutöö eest. 1981. aastal pälvis ta Kenndy Keskuse elutööauhinna (Kennedy Center Honors Lifetime Achievement Award).
Strenči raudteejaam
Raudteejaam avati 1889. aastal ja algselt kandis see nime Stakeln. Raudtee valmimisajal jäi jaam Valga kreisi Trikāta kihelkonda Vecbrenguļi mõisa maadele. Praeguse nime sai jaam aastal 1919. 1950. aastatel püstitati jaama juurde varjualused turba ladustamiseks.
Cary Grant
1999. aastal valis Ameerika Filmiinstituut Granti (100 Years...100 Stars) Ameerika 20. sajandi suurimate meesnäitlejate seas Humphrey Bogarti järel teisele kohale. 1960. aastast on tal Hollywoodi kuulsuste alleel (Hollywood Walk of Fame) aadressil 1610 Vine Street ka omanimeline täht.
Strenči raudteejaam
Jaam asub Riiast 141,1 km kaugusel. Jaamas asub lisaks peateele kolm kõrvalteed; platvorme on kaks. Päevas peatub seal kuus reisirongi. Jaamas võib toimuda ka kaupade rongidele ning neilt maha laadimine.
Eduard Ole
Eduard Ole (25. mai 1898 Kaagjärve – 20. november 1995 Stockholm) oli eesti maalikunstnik.
Ole sündis Kaagjärve vallas taluniku kaheksalapselises perekonnas seitsmenda lapsena. Kunstniku sünnikoha – Saibasoo talu Kaagvere vallas Karula kihelkonnas Valgamaal – oli tema ema pärinud oma vanemailt, Pugritsa talu Puudersellidelt. Eduard Ole isa Gustav tegeles mitmel pool, oli hiljem väikeettevõtja ja majaomanik. Ema suri siis, kui Eduard oli mõneaastane. Kunstniku vanemad puhkavad Valga mullas. Ema viimane puhkepaik Palumetsa kalmistul jäi Läti poolele ja hääbus matusepaikade ümberkorraldamisel.
Esimesed koolisammud astus Eduard Ole pastor Wühneri neljaklassilises kirikukoolis, seejärel õppis Valga linnakoolis. Kooli joonistusõpetaja Aleksei Solodov oli kunstihariduse saanud Penza kunstikoolis ja innustas ka oma andekamaid õpilasi samale teele asuma. Penza kunstikool oli Peterburi Kunstide Akadeemia filiaal, kust suunati õpilasi kunstiga tutvuma nii Peterburi kui ka Moskva rikkamatesse galeriidesse.
1914. aasta sügisel kuulus Penza kunstikooli viie vastuvõetud õpilase hulka kaks eestlast: Eduard Ole ja tema eluaegne sõber Juhan Raudsepp. Ole õppis Penza kunstikoolis aastatel 1914–1918 ning lõpetas selle gümnaasiumi joonistusõpetaja kutsega. Pärast Eestisse naasmist asus ta tööle õpetajana. Ta oli aastast 1919 Rakvere Reaalgümnaasiumis ja Rakvere Õpetajate Seminaris õpetaja, aastast 1922 Tartu Tütarlaste Gümnaasiumi ning kommerts- ja kaubanduskooli õpetaja. Aastatel 1924–1936 oli Ole Hugo Treffneri Gümnaasiumi õpetaja.
Detsembris 1923 lõid peamiselt "penzalased" avangardistliku Eesti Kunstnikkude Rühma ning jaanuaris 1924 sai koos lätlastest õpingukaaslastega teoks Eesti ja Läti kubistide ühisnäitus Tartus ja Tallinnas. Ole kubistlikust perioodist on meieni jõudnud kolm tänapäeval hästituntud õlimaali – "Laud", "Lapsed" ja "Natüürmort kitarriga". Alates 1927. aastast kuulus Ole Eesti Kujutavate Kunstnikkude Keskühingusse, hiljem oli ühingu aseesimees.
Ole väisas korduvalt Pariisi, esimest korda 1927. aastal. Eesti Kunstnikkude Rühma liikmena kubistlikku-konstruktivistlikku laadi viljelenud Eduard Ole käekiri muutus pärast Pariisi saabumist ühtaegu realistlikumaks ja elegantsemaks. Dünaamilise ja sädeleva suurlinnaelu ja fokstrotirütmidest kantud kohvikumeluainelistes akvarellides ja joonistustes on art déco 'le omast joonepaindlikkust, peenust ja hoogsat artistlikkust. Jaapani kunstniku Tsuguharu Foujita ja sakslase George Groszi maalitehnikast inspireeritud sulavad värvilaigud, mis asuvad paiguti joonistuse suhtes kergelt nihkes, annavad Ole töödele erilise, veidi unistusliku meeleolu ja maalilise pehmuse. Selle perioodi maale iseloomustas eriliselt hõrk ja peenetundeline art déco, kus lõuendit katab vaid imeõhuke värvikiht ja minimalistlikku värvivalikut õilistas pooltoonide valitsus. Sel perioodil valmisid salonglikud "Kevad" ja "Sügisviis" I ja II, dünaamilised kompositsioonid hall-valgete hobustega ning eesti kunstiklassika tähtteos – "Reisijad" (1929).
1930. aastate alguseks oli Olest saanud tunnustatud kunstnik. 1936. aastal võttis ta vastu õpetajakoha Tallinna Prantsuse Lütseumis. 1937. aastal võttis Ole koos sõber Raudsepaga ette pikema ringreisi: esmalt tänu Käsmu laevakaptenist metseenile Oskar Tiedemannile meritsi Inglismaale, sealt edasi Antwerpeni kaudu Prantsusmaale ja Itaaliasse ning lõpuks Kesk-Euroopa kaudu kodumaale tagasi.
1943. aastal põgenes Ole Soome ja siirdus sealt 1944. aastal edasi Rootsi. Ta elas Vällingbys Lääne-Stockholmis ja töötas Põhjamaade Muuseumis. 1946. aastal võttis ta koos aastaks Rootsi tulnud graafik Eduard Wiiraltiga ette reisi Lapimaale.
Paguluse algusaastail 1940. aastate keskpaiku valis ta maalikeeleks "purvitliku" puäntillismi ("Munki niemi", Nikolai Kaasiku portree). Ent sõjajärgses Euroopas valitsevate ekspressionistlike ja abstraktsionistlike suundade mõjul taandus see peagi eriliselt värvikaks ja impulsiivseks eneseväljenduseks, kus eelkõige kõlasid fovistlikud noodid, ent alati säilis side reaalsusega. Episoodilisemaks jäid Ole tagasipõiked kubismi.
Eduard Ole suri aastal 1995 ja maeti 24. juulil 1996 Metsakalmistule.
Isiklikku
Eduard Ole abiellus 1939. aastal inglise filoloogi Helmi Metsvahiga, kes 1943. aastal jäi Eestisse. Katse päästa oma abikaasat läände 1944. aastal ei õnnestunud. Eduard Ole kodumaal ei käinud, esimest korda pääses Helmi Rootsi alles 1990. aastal. Tema venna pojapoeg on kunstnik Kaido Ole.
Dreux' lahing
Dreux' lahing oli lahing 19. detsembril 1562 katoliiklaste ja hugenottide vahel. Katoliiklikke vägesid juhtis Anne de Montmorency, hugenotte Condé vürst Louis. Mõlema poole väejuhid langesid sõjavangi ning lahingu võitsid katoliiklased. Tegu oli hugenotisõdade esimese suure kokkupõrkega.
Rickettsiaceae
Rickettsiaceae on bakterite sugukond.
Triibused
Mõned autorid jagavad Rickettsiaceae kaheks triibuseks:
Perekonnad
Sugukond Rickettsiaceae hõlmab järgmisi bakteriperekondasid :
Hiiumaa ringtee
Hiiumaa ringtee asfalteerimine lõppes 2000. aastal.
Marati tänav
Marati tänav on tänav Tallinnas Põhja-Tallinna linnaosas Kopli asumis.
Ajalugu
Marati tänav sai nime 16. oktoobril 1951. Tänav on nimetatud prantsuse revolutsionääri Jean Paul Marat' nime kandva trikotaažitootmikoondise "Marat" järgi.
Bekkeri asunduses ei olnud tänavatel nimesid ja majadel tänavapõhiseid numbreid (nagu Vene-Balti laevaehitustehase asulaski), vaid kogu Bekkeri laevatehase ala ulatuses oli ehitistel ühtne numeratsioon. Tänavanimed ja tänavapõhised majanumbrid pandi alles 1951. aastal.
1999. aastal toimus Marati tänava Bekkeri sadama raudtee-ehitustöödel konflikt, millesse oli kaasatud Kaitseliidu Harju malev. Omandivaidluses Bekkeri sadama ühe haldaja, Kaitseliiduga koostööleppe sõlminud OÜ RasmusSoni palvel käskis Benno Leesik Harju maleva kaitseliitlastel laupäeva õhtul sulgeda Marati tänav ja asuda julgestama üle tee rajatava raudtee ehitamist.
2008. aastal lammutati Bekkeri laevatehase suur sepi- ja katlakoda (Bekkeri nr 84) tänapäeval Marati tänav 12 alal, kus enne teist maailmasõda tegutses asus Johannes Lorupi klaasivabrik.
Türgi pass
pisi|Türgi kodaniku pass Türgi kodaniku pass on dokument, mis väljastatakse vastavalt 15. septembri 1950. aasta passiseadusele (nr 5682) Türgi kodanikele välismaale reisimiseks. Põhja-Küprose Türgi Vabariigi de facto riigi (TRNC) elanikud võivad taotleda ka Türgi passi, kui nad soovivad, samuti TRNC passi või Küprose Vabariigi ELi passi omanikud.
Alates 1. juunist 2010 väljastatud passid on biomeetrilised ja kehtivad kuni 10 aastat (5 aastat eripassi puhul).
Tšiili pass
Tšiili kodanikud ei pea Argentinasse, Boliiviasse, Brasiiliasse, Colombiasse, Ecuadori, Paraguaysse, Peruusse, Uruguaysse ja Venezuelasse reisides passi kasutama. Nende riikide puhul võivad nad kasutada vaid oma riigi ID-kaarte, mida nimetatakse Cédula de Identidadiks.
Tšiili passid kehtivad viis aastat alates väljaandmise kuupäevast ning kehtivusaega ei tohi pikendada. Pärast masinloetavate passide kasutuselevõttu ei väljastata enam perekonnapasse.
Alates 2013. aasta septembrist väljastatakse uued biomeetrilised passid. Ümberkujundamine oli osa justiitsministeeriumi korraldatud programmist, kus tšiillased valisid 2012. aasta veebiküsitluse kaudu passi graafilise identiteedi ja sümbolid.
Neitsiküla
Neitsiküla oli küla Viljandimaal. Küla jääb tänapäeval Pärnumaale Tõlla küla alale. Kihelkondlikult kuulus küla Halliste kihelkonda. Küla kaotati 1977, mil see liideti Tõlla külaga.
Külast on teateid alates 1922.
Per Gunnar Evander
Per Gunnar Henning Evander (25. aprill 1933 Ovansjö – 16. mai 2022) oli rootsi kirjanik.
Evander lõpetas 1954. aastal Sandvikenis kooli ning sooritas 1958. aastal Gävles kooliõpetajate seminari eksami. Pärast seda töötas ta kooliõpetajana. Ta õppis edasi Uppsala ülikoolis, mille lõpetas 1963. aastal magistrikraadiga.
1966. aastal alustas ta tööd dramaturgina raadioteatris ning 1969. aastal Stockholmis Rootsi Televisiooni produtsendina.
Tartu medal
Tartu medal on Tartu linna aumärk, mida annab füüsilisele isikule austusavaldusena silmapaistvate saavutuste eest välja Tartu linnavalitsus. Auhind antakse füüsilisele isikule austusavaldusena silmapaistvate saavutuste eest.
Saudi Araabia pass
pisi|Saudi Araabia kodaniku pass Saudi Araabia kodaniku pass (araabia keeles: جواز السفر السعودي) on Saudi Araabia kodanikele rahvusvaheliseks reisimiseks väljastatud passidokument. Dokument on ka Saudi Araabia kodakondsuse tõend. See kehtib 5 või 10 aastat.
L'Amour de loin
alt=Kostüümis naine laulab laval ooperit.|pisi|Ooperi lavastus Mehhikos. "L'amour de loin" (Kauge armastus) on Prantsusmaal elava soome nüüdishelilooja Kaija Saariaho esimene ooper.
Teos jõudis lavale 2000. aastal Salzburgi festivalil ning võeti kiiresti mitme maailma ooperiteatri mängukavva. Kaija Saariaho võitis teosega 2003. aastal Grawemeyeri preemia. Peter Sellarsi lavastusest Soome Rahvusooperis valmis ka DVD (2005). Ooperi helisalvestis (dirigent Kent Nagano) pälvis 2011. aastal parima ooperisalvestisena klassikalise muusika Grammy (Gramophone Award).
Libreto autor on Liibanoni kristlaste hulgast pärinev ja 1976. aastast alates Pariisis elav literaat Amin Maalouf. Ooperi süžee põhineb ühe esimese kuulsa trubaduuri 12. sajandil elanud Blaye aadliku Jaufre Rudeli (nime oksitaani kuju) vidal ehk legend-elulool.
Ooperi sisu
Tegevus toimub 12. sajandi Akvitaanias (Blayes), Tripolis ja merel.
Rickettsieae
Rickettsieae on bakterite triibus, millese klassifitseeritakse kaks bakteriperekonda Orientia ja Rickettsia.
L'Amour de loin
Ooperi sisu
I vaatus
Jaufré Rudel, Blaye prints, on lõbust ja meelelahutustest küllastunud. Ta igatseb kättesaamatut ja kauget armastust. Kui ta oma ideaali kirjeldab, naeravad sõbrad Jaufré unistused välja, öeldes, et sellist daami pole olemas. Sekkub Hommikumaalt saabunud Palverändur ja kinnitab, et on niisugust daami ise kohanud. Sellest päevast peale mõtleb Jaufré üksnes oma kaugest daamist ja pühendab end temale.
II vaatus
Palverändur on taas Hommikumaal. Ta kohtab Tripoli krahvinnat Clémence'i ja jutustab talle, et kaugel Õhtumaal ülistab üks trubaduurist prints teda oma lauludes, nimetades Clémence'i oma kaugeks armastuseks. Daami pahandab taoline häbematus, kuid ometi hakkab ta sellest kummalisest ja kaugest armastajast unistama. Ta küsib endalt, kas tema, Clémence, on tõesti niisugust pühendumist väärt.
III vaatus
Esimene stseen. Tagasi Akvitaanias, kohtab Palverändur Jaufréd ja jutustab talle, et daam teab nüüd Jaufrést, kes teda oma lauludes ülistab. Seepeale otsustab Jaufré rännata üle mere ja daamiga kohtuda.
Teine stseen. Tripoli. Clémence ei taha elada pidevas ootuses ega kannatada. Ta näib eelistavat, et armastus jääks niisuguseks, nagu see praegu on, kaugeks armastuseks.
IV vaatus
Merereisil ootab Jaufré kannatamatult kohtumist oma kauge armastusega, kuid samas kardab eelseisvat kokkusaamist. Ta kahetseb otsust teele asuda, ning tema äng on nii suur, et ta haigestub. Mida lähemale jõuab laev Tripolile, seda haigem on Jaufré. Kui laev sadamasse jõuab, on Jaufré suremas.
V vaatus
Laev randub. Palverändur kiirustab Clémence'ile teatama, et Jaufré jõudis pärale, kuid on suremas, ja palub võimalust Clémence'i näha. Meelemärkusetu trubaduur kantakse kindlusesse. Clémence'i juuresolekul tuleb ta pikkamisi teadvusele. Nad tunnistavad oma armastust. Kui Jaufré sureb, on Clémence meeleheitel. Ta peab end Jaufré surma põhjustajaks ja otsustab kloostrisse leinama tõmbuda. Viimane stseen näitab Clémence'i palvemõtiskluses, kuid pole selge, kelle poole ta pöördub: kas oma kauge Jumala või oma kauge armastuse poole.
Marge Paal
Marge Paal (sündinud 3. oktoobril 1975) on eesti tõlkija.
2001. aastal lõpetas Paal Tartu Ülikooli inglise keele ja kirjanduse erialal.
Ta tõlgib peamiselt ilukirjandust. Muuhulgas on ta tõlkinud Stephenie Meyeri ("Videvik"), Christopher Paolini ("Eragon") ja Trudi Canavani (Musta Võluri triloogia) noorteulmesarjad.
Tõlkija ja kriitik Anu Saluäär on oma ulmeskeptilises artiklis "Allakäigutrepist üles? Tõlkeülevaate asemel" nimetanud Marge Paali "Videviku" sarja tõlkimise eest uueks kandidaadiks "Visa Tõlkija auhinnale, mis oleks tulnud asutada kohe, kui Mati Sirkel oli tõlkinud Musili "Omadusteta mehe"".
Martin Laas
Martin Laas (sündinud 25. septembril 1993) on eesti jalgrattur.
Ta võitis 2015. aasta Tour of Estonia.
Lohu tänav (Viljandi)
Lohu tänav on tänav Viljandis Uueveski linnaosas.
Halofüüt
pisi|Spartina alterniflora kuulub halofüütide hulka Halofüüt ehk soolataim on sooldunud pinnasel või suure soolsusega vees kasvav taim.
Halofüüte jaotatakse gruppidesse lähtuvalt soolasõltuvusest, soola toimest või kasvupinnase soolasisaldusest.
Halofüüte on taimede hulgas suhteliselt vähe – hinnanguliselt ainult 2% kõikidest taimeliikidest. Suurem osa taimedest on nn glükofüüdid ehk magedalembesed, mis kahjustuvad soolases vees suhteliselt kergesti.
Kolhoosi Tee
Kolhoosi Tee oli Kilingi-Nõmmes 17. veebruarist 1951 kuni 31. jaanuarini 1959 ilmunud eestikeelne ajaleht, EKP Kilingi-Nõmme Rajoonikomitee ja Kilingi-Nõmme Rajooni TSN häälekandja.
Ajaleht ilmus kolm korda nädalas. Lehte trükiti 1692-2600 eksemplari. Algsest kahest leheküljest jõuti nelja leheküljeni alles 1956. aastal.
Toimetajateks olid V. Eelrand (1951), E. Koosma (1951-1953), J. Kurm (1953), E. Kuusk (1953-1954), Aleksander Pajunurm (1954), L. Pill (1954-1957), A. Abramova (1957) ja uuesti J. Kurm (1958-1959).
Ajutise kohusetäitjana veel V. Martoja (1958).
Ilmumine lõppes seoses Kilingi-Nõmme rajooni likvideerimisega.
Elmar Raidal
Elmar Raidal (kuni 1935. aastani Elmar Glück; 6/18. oktoober 1889 Jäärja mõis, Saarde vald – 9. august 1943 Sevurallag, Sverdlovski oblast) oli Eesti õpetaja, koolijuht ja ühiskonnategelane.
Küüditati juuniküüditamisel 14. juunil 1941 Nõukogude Liitu, suri GULAG-i vangilaagris.
Töökäik
Aastatel 1908–1910 õpetas Tarvastus Mõnnaste vallakoolis, kui 1911. aastal valiti ta Mõisaküla haridusseltsi eesti erakooli juhatajaks. Juhatajana erakoolis töötas kuni 1919. aastani (välja arvatud sõjast tingitud vaheajad). Aastatel 1919–1941 oli Mõisaküla 6-klassilise algkooli juhataja.
Ühiskondlik tegevus
Oli Mõisaküla tuletõrje- (1933. aastast) ja haridusseltsi esimees, Mõisaküla ühispanga asutaja ning juhatuse liige (1912. aastast), Mõisaküla ühiskaupluse (tarbijate kooperatiivi kaupluse) asutaja ja juhatuse liige (ka esimees) , Pärnumaa Õpetajate Liidu esimees 1921–1924 ja 1926–1941 , linnavolikogu liige, Noorte Kotkaste malevkonna vanem, kaitseliidu tegelane, Eesti Õpetajate Liidu juhatuse liige.
Isiklikku
Sündis sepa pojana.
Tema poeg Arvo Raidal töötas samuti mh õpetajana (Kanadas). Tema tütar Valve Raidal-Klavins oli psühhiaater.
Miina Härma tänav
pisi|Miina Härma tänav 5 maja Miina Härma tänav on tänav Tallinnas Lasnamäe linnaosas Laagna asumis. Tänav on nimetatud eesti muusikategelase Miina Härma järgi.
Elmar Raidal
Isiklikku
Esimeses maailmasõjas võttis sõjategevusest osa kompanii- ja majandusülemana. Rahvuslike väeosade loomisel astus Tartu tagavarapataljoni. Vabadussõjast võttis osa kompaniiülemana, hiljem teenis veidi ka kindralstaabis.
Miina Härma tänav
Miina Härma tänav sai nime 29. juunil 1979.
HeLa rakuliin
pisi|HeLa rakkude DNA märgistatuna fluorestseeruva märgisega [[Hoechst]] HeLa rakuliin on kõige vanem inimese immortaliseerunud kasvaja rakuliin, mida kasutatakse teaduslikes uurimustes. See rakuliin eraldati emakakaelavähi rakkudest, mis võeti 8. veebruaril 1951 Henrietta Lacksilt. Patsient suri 4. oktoobril 1951, kuna vähkkasvaja ei allunud kiiritusravile. HeLa rakuliin sai nime Henrietta Lacksi esitähtedest.
See rakuliin on leidnud väga laialdast kasutust teaduslikus uurimistöös. Samas on siiski arutletud ka selle üle, kas HeLa rakke üldse sobib kasutada inimrakkude mudelina, kuna nende genoom on läbi teinud väga suured muudatused.
Henrietta Lacks ja George Otto Gey
Henrietta Lacks oli mustanahaline viie lapse ema, kellel diagnoositi 30-aastaselt emakakaelavähk. 8. veebruaril 1951 võeti Baltimore'is Johns Hopkinsi haiglas Henrietta teadmata tema vähkkoest tükike dr Richard TeLinde uurimuse jaoks. Lisaks tegi samas haiglas analüüse vähirakkudega ka George Otto Gey. George Gey oli tunnustatud teadlane, kes üritas kasvatada inimese rakke in vitro. 1951. aastaks oli dr Gey rakkude kultiveerimisega tegelenud ligikaudu 30 aastat. Dr Gey suutis Henrietta kasvajarakkudest eraldada rakuliini, mis paljunes kontrollimatult Petri tassil, avastades sellega esimese inimese surematu rakuliini, mida hakati kutsuma HeLa rakkudeks. Henrietta vähkkasvajast eraldatud rakkude kasvatamiseks kasutas dr Gey eluskana südamest eraldatud vereplasmat, inimplatsentast saadud vereseerumit ja veise embrüot ekstrakti homogeniseerimiseks.
Vaatamata ravile suri Henrietta Lacks 4. oktoobril 1951 ning lahkamisel selgus, et vähirakud olid levinud üle kogu keha. Põhiliselt põhjustab emakakaelavähki sugulisel teel omandatud papilloomiviirusinfektsioon ning pahaloomulise kasvaja teke on aeglane protsess, kuid Henriettal oli kiiritusravile mittealluv emakakaelakanali limaskestast algav vähk ehk adenokartsinoom. Pärast Henrietta Lacksi surma üritati tagada tema konfidentsiaalsus, sellepärast öeldi HeLa vähirakkude esialgse doonori nimeks olevat Helen Lane või Helen Larson. Sellest katsest hoolimata kasutas meedia tõelist doonori nime paar aastat pärast tema surma. Siiski ei teadnud Henrietta Lacksi perekond kuni 1973. aastani, et HeLa rakud pärinesid Henrietta kasvajast.
HeLa rakud teaduses
pisi|Jagunevad HeLa rakud elektronmikroskoobis Suurel määral sõltuvad fundamentaalsed teadmised rakkudes toimuvatest protsessidest Petri tassil kasvavatest rakuliinidest, sest need võimaldavad vajadusel esialgse vähitüve juurde tagasi minna. Vähiuuringus on HeLa rakud muutunud asendamatuteks ja on kasutusel ülemaailmse laboratoorse vähimudelina, sest kromosomaalsed analüüsid on näidanud, et HeLa rakkude genoom on suhteliselt stabiilne ka pärast aastatepikkust kultiveerimist. HeLa rakke kasutatakse in vitro uuringutel.
George Gey ja tema kolleegid näitasid, et lastehalvatust põhjustav polioviirus kasvas HeLa rakkudes ja hävitas neid. Jonas Edward Salk kasutas HeLa rakke lastehalvatuse vaktsiini testimiseks ja tootmiseks 1950. aastatel. Sellest ajast alates hakati antud rakuliini kasutama vähi, AIDSi, radiatsiooni ning toksiliste ainete uuringutel, geenide kaardistamisel ja teistel teaduslikel eesmärkidel.
Inimese papilloomiviirusi (HPV) on teada üle 100 liigi, vähiuuringutes on olulisimad HPV 16, mis põhjustab emaka väliskaela limaskestast algavat tuumorit, ja HPV 18, mis põhjustab agressiivsemat emakakaelakanali limaskestast algavat vähki. HeLa rakuliini on integreerunud mitu koopiat inimese papilloomiviiruse tüüp 18 DNAd. Integratsioonisaitide kindlakstegemine võib olla kasulik, et määrata viiruse rolli pahaloomulise kasvaja tekkes.
On uuritud fütotoitainete toimet organismile, üheks heaks fütotoitainete allikaks on mango, mida seostatakse vähivastase toimega. Teadlased on uurinud mangokoore etanoolse ekstrakti (EEMP) ja selle komponentide vähivastast mehhanismi. Avastati, et EEMP viib emakakaela kartsinoomrakud (HeLa) iseenesliku rakusurmani, kuna pärsib apoptoosivastaste geenide ekspressiooni. Lisaks on identifitseeritud mango koore peamised komponendid, mis võivad aidata ennetada emakakaelavähki ja olla kasulikud mõne teise pahaloomulise kasvaja ravimisel.
HeLa rakkudega saastunud rakuliinid
Kui George Gey esitles in vitro kasvavaid HeLa rakke, alustati ülemaailmselt laborites erinevate rakuliinide kultiveerimist. 1962. aastal hakkas bioloogiliste ressursside keskus Ameerika Tüüpkultuuride Kollektsioon (ATCC) koguma autentseid rakukultuure. Teadlasele Stanley Michael Gartlerile esitati uurimiseks ATCC poolt 18 väidetavalt unikaalset inimrakuliini. Stanley Gartler uuris ensüümi glükoos-6-fosfaadi dehüdrogenaasi ekspressiooni. Indiviididel on kas A- või B-vorm ensüümist, mis eristuvad vastavalt liikuvusele geelelektroforeesil. HeLa ja teised 17 rakuliini, mida testiti, ekspresseerisid A vormi ensüümi, samuti esines kõikidel liinidel identse fenotüübiga polümorfismne ensüüm fosfoglükomutaas. Stanley Gartler pidas võimalikuks, et kõik uuritud rakuliinid olid HeLa rakud, ning et suurem osa uutest rakuliinidest olid tõenäoliselt tavalised HeLa rakkudega saastunud kultuurid. Tänapäeval on kasutusel olevatest rakuliinidest hinnanguliselt 20% saastumise tagajärjel valesti märgistatud. Stanley Gartler on avaldanud seisukoha, et vähem oluline on valesti märgistatud HeLa rakkude kasutamine uurimustes, kus soovitakse viia läbi katseid ükskõik millisest koest eraldatud inimese rakuliiniga. Kahtlase väärtusega on uuringud, kus teadlane arvab kasutavat konkreetse koe (näiteks maksa või lümfotsüüdi) päritolu rakuliini.
Et vältida teadusuuringutes valesid tulemusi, tuleks valesti märgistatud rakuliinid nimetada ümber õigesti. Lisaks peab jälgima, et edastatakse ainult rakuliine, mis on pärit autentsetest allikatest. Rakuliini üleandmisel laborite vahel peab olema kaasas nõuetekohane dokumentatsioon, kaasa arvatud rakuliini kirjeldus, päritolu ja lähteriigi andmed.
Telomeraasne aktiivsus HeLa rakkudes
Telomeer on kromosoomi otstes paiknev korduvaid järjestusi sisaldav element, mis võimaldab kromosoomide replitseerumist kogu ulatuses. Carol Greider ja Elizabeth Blackburn identifitseerisid telomeere pikendava ensüümi telomeraas. Kõrgemate organismide normaalsete rakkude jagunemine on piiratud, sest iga rakujagunemisega telomeerid lühenevad. Kõrge telomeraasse aktiivsusega rakkudes vananemine viibib. Antud ensüümi kasutavad organismis pidevalt paljunevad rakud telomeeri tandeemsete kordusjärjestuste uuendamiseks. Ka HeLa rakkudes on tähendatud kõrget telomeraasset aktiivsust, mis annab rakuliinile piiramatu jagunemisvõime. Vähirakkude telomeraasi inhibeerimist oleks võimalik kasutada tuumorite ravimisel.
HeLa kui uus liik
HeLa rakuliin on näide evolutsioonist, kus rakud peavad läbima geneetilise transformatsiooni ning omandama surematuse, et saada vähkkasvajaks. Leigh Van Valen pakkus välja, et HeLa rakkude puhul on tegemist uue liigiga. HeLa rakud on võimelised paljunema lõputult tingimustes, kus neid toidetakse korralikult, ning neil pole inimeste kromosoomidega võrdset arvu kromosoome. Van Valen ja Virginia Maioran soovitasid panna HeLa rakkude liiginimeks Helacyton gartleri, kus Hela tähistab antud rakuliini, cyton (kreeka keelest) tähendab rakku ning gartleri geneetik Stanley Michael Gartleri auks.
Henrietta Lacksi päev
1996. aastast alates tähistatakse igal aastal 11. oktoobril USA-s Atlantas Henrietta Lacksi päeva. Henrietta emakakaela kasvajast suutsid teadlased aretada rakuliini, mis kannab tänapäeval Henrietta nime esitähtedest tulenevalt nime HeLa rakuliin. Kuigi Henrietta suri 31-aastaselt, muutusid tema emakakaelast eraldatud rakud surematuks, saades oluliseks vähi ja mitme muu haiguse uuringutel ja ravimeetodite arendamisel.
Brenguļi raudteejaam
Brenguļi raudteejaam on raudteejaam Valmiera piirkonnas Brenguļi vallas Valga–Riia raudteeliinil.
Raudteejaam avati 1918. aastal ja aastani 1919 jõudis see kanda nimesid Neu-Wrangelshof ning Jaun-Brenguļi. Raudtee valmimisajal jäi jaam Valga kreisi Trikāta kihelkonda Vecbrenguļi mõisa maadele.
Praeguse nime sai jaam aastal 1919. Algselt jaamas reisiliiklust ei toimunud, Aastal 1922 jaam suleti, see avati taas aastal 1925, seejärel hakkasid seal peatuma ka reisirongid. Jaam asub Riiast 129,5 km kaugusel. Jaamas asub lisaks peateele üks kõrvaltee; platvorme on üks. Päevas peatus seal varem kuus reisirongi.
Alates 2019. aasta detsembrist ei peatu selles jaamas ükski reisirong.
Rudolf Piho
pisi|Rudolf Piho Rudolf Piho (2. jaanuar 1888 Jantra küla, Orava vald, Võrumaa – 30. detsember 1971 Võru) oli eesti arst, kauaaegne Võru linnaarst, Võru haigla peaarst, samuti peetakse teda Võru linnahaigla rajajaks.
1898. aastal läks Rudolf Piho õppima Pihkva (kubermangu) Gümnaasiumi, mille ta lõpetas 30. mail 1907. 1913. aastal lõpetas ta Tartu Ülikooli arstiteaduskonna.
Eesti Vabadussõja puhkedes alustas Rudolf Piho teenistust 3. Jalaväerügemendi vanemarstina 25. novembrist 1918 kuni Vabadussõja lõpuni. Vabadussõja teeneid märgiti 2. novembril 1921 I liigi 3. järgu Vabadusristiga, hilisema meditsiinilise tegevuse eest pälvis 6. juunil 1930 Kotkaristi V klassi teenetemärgi ja 20. veebruaril 1936 Eesti Punase Risti II klassi teenetemärgi.
The Independent Group
The Independent Group for Change, tuntud ka kui Change UK on 2019. aasta veebruaris moodustatud tsentristlik euroopameelne poliitiline rühmitus Suurbritannia parlamendis. Rühma peamiseks poliitikaks on Euroopa Liitu kuulumise üle teise referendumi korraldamine. Kuni 2019. aasta detsembrini kuulus rühma 5 parlamendiliiget ning seda juhtis endisest konservatiivist Anna Soubry. 2019. aasta parlamendivalimistel kandideeris kolm rühma liiget: Soubry, Mike Gapes ja Chris Leslie, kuid ükski neist ei osutunud valituks.
Soome Rahva Demokraatlik Liit
Soome Rahva Demokraatlik Liit (soome keeles: Suomen Kansan Demokraattinen Liitto, lühend SKDL, rootsi keeles: Demokratiska Förbundet för Finlands Folk, tegutses 1944–1990) oli vasakpoolne katusorganisatsioon, mis osales mitmes valitsuskabinetis ja oli kaks korda (1946–1948 ja 1958–1962) Eduskunna suurim fraktsioon.
Rudolf Piho
Linnaarsti ametist loobudes sai Rudolf Piho rohkem aega pühendada uue haigla peahoone ehitamisele, mis avati pidulikult 1. aprillil 1933. Uue linnahaigla projekteeris arhitekt Elmar Lohk. Ruumide projektlahenduse koostasid haigla juhataja Rudolf Piho ja insener E. Willmann. Haigalhoone oli kahekorruseline puumaja U-kujulise põhiplaaniga, mille peafassaad oli Tamula järve poole.
The Independent Group
Liikmed
Rühma seitse asutajaliiget lahkusid 2019. aasta alguses Briti Leiboristlikust Parteist, viidates rahulolematusele Leiboristliku Partei Brexiti-poliitikaga ja antisemitismile parteis. Rühmaga ühines hiljem veel üks endine Leiboristliku Partei liige ja kolm endist Briti Konservatiivse Partei parlamendiliiget. Kuus asutajaliiget lahkus rühmast 4. juunil 2019 (viis neist liitusid liberaaldemokraatidega ja üks jäi parlamenti sõltumatu liikmena.)
Soome Rahva Demokraatlik Liit
SKDL asutati Jätkusõja järel kommunistlike, sotsialistide ja muude vasakpoolsete jõudude liiduna, kuid Soome Kommunistliku Partei (SKP) liikmetel oli SKDLis alati juhtiv positsioon. Alguses tugevat positsiooni omanud vasaksotsialistid jäid SKDLis peagi väikeseks vähemuseks, kuigi näiteks liidu esimehed olid sotsialistid. Liidu esialgne eesmärk oli ühendada kõik kommunistlikud, sotsialistlikud ja liberaalkodanlikud jõud kommunistliku partei juhtimise alla.
SKDL osales Paasikivi II valitsuses, Paasikivi III valitsuses, Pekkala valitsuses, Paasio I valitsuses, Koivisto I valitsuses, Karjalaineni II valitsuses, Miettuneni II valitsuses, Sorsa II valitsuses, Koivisto II valitsuses ja Sorsa III valitsuses, ehk siis oli valitsuse liige 1944–1948, 1966–1970, 1970–1971, 1975–1976 ja 1977–1982.
Rudolf Piho
Rudolf Piho oli pärit 11-lapselisest perest.
Rudolf Piho maeti 4. jaanuaril 1972 Pindi Jaani kalmistule oma perekonna platsile.
Rudolf Pihost valmis 2011. aastal põhjalik uurimistöö, mis andis ülevaate Võru linnaarsti elust ning tema kujunemisest hinnatud perearstiks.
Uurimistöö autor Lauri Kasak pani aluse uuele uurimisvaldkonnale. Pärast Rudolf Piho eluloo avaldamist uurimistööna on õpilaste seas hakatud rohkem koostama uurimistöid meditsiinivaldkonnas, sh perearstidest, kelle tegemistest sageli väga palju ei teata.
Juudinõges
Juudinõges (Parietaria) on taimeperekond nõgeseliste sugukonnast.
Oraste
Oraste oli küla Pärnumaal, ajalooliselt Sindi mõisa alal. Küla jääb tänapäeval Vainu küla alale. Kihelkondlikult kuulus küla Tori kihelkonda. Küla kaotati 1977, mil see liideti Vainu külaga.
Juudinõges
Juudinõgese perekonda kuulub 20–30 peamiselt parasvöötmes ja troopikas kasvavat liiki.
Enamasti on tegu 20–80 cm kõrguste üheaastaste või mitmeaastaste rohttaimedega, millel on roheline või roosa vars. Lihtlehed asetsevad vahelduvalt
Eestis juudinõgeseid ei kasva.
Muti tänav
Muti tänav on tänav Tallinnas Kristiine linnaosas Lilleküla asumis.
Muti tänav sai nime 14. veebruaril 1958. Tänav on saanud nime läheduses asuvate Siili tänava ja Nirgi tänava mõjul.
Langevari
pisi|Langevarjur laskumas pisi|XB-70 Valkyrie maandumisrajal avatud pidurduslangevarjudega Langevari ehk parašütt (prantsuskeelsest sõnast parachute) on vahend atmosfääris liikuva (harilikult langeva) keha kiiruse vähendamiseks õhutakistuse abil. Koosneb tehiskiud-, siid- või puuvillriidest kuplist, rakmeist (kandesüsteemist), eelmisi ühendavaist troppidest, pakitud kuplit mahutavast ranitsast ja avamisseadisest. Langevarjud liigituvad kuppelvarjudeks ja tiibvarjudeks ehk lauguriteks.
Regulaarselt harrastuse või ameti tõttu langevarju laskumiseks kasutavat inimest (sealhulgas õhudessantväelast) nimetatakse langevarjuriks ehk parašütistiks. Ekstreemlangevarjur on langevarjur, kes hüppab madalamalt kui põhivarju normaalne avamiskõrgus või ainult ühe varjuga või kõrguselt, kus ellujäämiseks on vaja lisahapnikku ja/või surveülikonda või maandub metsa.
Ühe inimese ohutuks laskumiseks vajaliku langevarju pindala sõltub langevarjuri kehakaalust ning langevarju materjalist, kujust ja ehitusest, tavaliselt 40 kuni 80 m², kuid on tiiblangevarju puhul 20–30 m². Algajate koolitamiseks ja huvilistele langevarjuhüpete tutvustamiseks kasutatakse ka tandemhüppeid, millel kasutatav tandemtiibvari on suurem, harilikult kuni 50 m². Kogenud langevarjurid kasutavad ka alla 10 m² suurusi tiibvarje. Kuppelvarjud on tiibvarjudest reeglina suurema pindalaga, sest erinevalt tiibvarjust ei aita kuppelvarju puhul laskmiskiirust vähendada horisontaalsuunalisest lauglemisest ja tiibvarju tiivasarnasest profiilist tingitud aerodünaamiline tõstejõud. Kuppelvarjuga on laskumiskiirus ligikaudu 5 m/s, tiibvarjuga langevarjuri õigel juhtimisel maapinnaga kokkupuutel 0 m/s.
Eriotstarbelisi langevarje kasutatakse mitmesuguste kiirelt liikuvate kehade pidurdamiseks või lasti, kosmosekapslite, katapultistmete vms sujuvaks laskumiseks maapinnale. Suuremate kehade (nt. sõjalennukid, kosmosekapslid, lennukilt heidetud militaarlast) puhul võidakse kasutada ka mitmest langevarjust koosnevaid langevarjusüsteeme, mille kuplite kogupindala võib olla kuni 5000 m².
Inimeste laskumiseks määratud langevarjud liigitatakse otstarbe järgi pääste-, treeningu-, spordi- ja dessantlangevarjudeks. Muud langevarjud jagunevad kauba-, eri- ja pidurlangevarjudeks. Päästelangevarjud, mis on mõeldud lenduri päästmiseks lennukõlbmatuks muutunud lennukist, peavad olema kompaktsed, kerged ja kiiresti avanevad ka väikesel lennukiirusel, seepärast on seda tüüpi langevarjud konstrueeritud ainult ühekordseks hüppeks.
Suure kiirusega liikuva objekti puhul on sageli kasutusel üks või mitu väiksemõõdulist üksteise järel avanevat stabiilvarju, millega stabiliseeritakse objekti liikumine ja vähendatakse selle kiirust põhilangevarju avamiseks sobivale kiirusele. Vastasel korral võib objekti pöörlemine põhilangevarju normaalset avanemist takistada või objekt/langevari väga järsust aeglustusest tingitud suure ülekoormuse tõttu kannatada saada.