cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Helmut Piirimäe
Elukäik
Piirimäe oli mitmete erialaste seltside liige ja auliige. Ajaloolasena võttis osa Tartu ülikooli ajalooringi tegevusest. Lisaks oli ta B. G. Forseliuse Seltsi seltsi liige, selle nõunik 1993. aastast ning aastast 2000 auliige, Õpetatud Eesti Seltsi auliige ja Eesti Ajaloo- ja Ühiskonnaõpetajate Seltsi auliige Ta kuulus ka mitmetesse välismaistesse ajalooseltsidesse ja -komisjonidesse. Erialaseltsides osales Piirimäe ka pärast emerituuri jäämist. Lisaks tegevusele erialaühendustes oli ta ka Eesti Üliõpilaste Seltsi taastajaliige 1. detsembril 1988.
Helmut Piirimäe suri 21. augustil 2017 ja tema ärasaatmine toimus 27. augustil Tartu ülikooli aulas. Veel päev enne surma tähistas Piirimäe koos perega Eesti taasiseseisvumispäeva.
Teadustöö
Piirmäe peamine uurimisvaldkond oli Baltikumi ja Skandinaavia ajaloolised sidemed. Temaatiliselt on tema huvid olnud mitmekesised. Ta on uurinud eri valdkondi majandusest kultuurini. Skandinaavia ajalooga tegelemise ühe väljundina oli Piirimäe aastatel 1978–1990 väljaande "Skandinavski sbornik" ("Skandinaavia kogumik") toimetuskolleegiumi esimees. Samas polnud Aadu Musta väitel selle autoritel võimalust Skandinaavia arhiivides ja raamatukogudes uurimistööd teha. Piirimäe tegi Musta sõnul raskustest hoolimata oma tööd siiski "hasartse püüdlikkusega".
Piirmäe on põhjalikult uurinud rootsiaegse Tartu ülikooli ajalugu. Teda on peetud sõjaeelses Tartu ülikoolis arendatud Rootsi aja uurimise elushoidjaks Nõukogude ajal. Samuti peetakse märkimisväärseks tema teeneid 1982. aastal Tartu ülikooli 350. aastapäeva tähistamisel ja ülikooli asutamisajana 1632. aasta tunnustamisel 1802. aasta asemel. Ta on uurinud ka üliõpilasorganisatsioonide ajalugu ja olnud koguteoste "Spes Patriae. Üliõpilasseltsid ja -korporatsioonid Eestis" ning selle edasiarenduse "Vivat Academia: üliõpilasseltsid ja -korporatsioonid Eestis" peatoimetaja.
Piirimäe oli ka mitme kooliõpiku kaasautor ja koostaja. Sellega andis ta oma panuse ajalooõpetuse reformimisse üldhariduskoolides.
Luhasoo
pisi|Luhasoo Luhasoo (ka: Vanamõisa soo, Kellamäe soo) on soo Võru maakonnas Rõuge vallas. Soo pindala on 1546 ha. Soo jääb Luhasoo maastikukaitsealale.
Helmut Piirimäe
Teadustöö
Ta avaldas mitmeid uurimusi ka pärast emeriteerumist.
Luhasoo
Soo turbakihi paksus on 4–5 m.
Helmut Piirimäe
Isiklikku
Helmut Piirimäe õde oli matemaatik Leida Tuulmets.
Helmut Piirimäe oli abielus kunstiajaloolase Krista Piirimäega. Nende tütar on põllumajandusteadlane Triinu Peters; pojad on ajaloolased Pärtel Piirimäe ja Kaarel Piirimäe ning bioloog Kristjan Piirimäe.
Domina (koor)
Domina on Tartus tegutsev naiskoor. Koori dirigent on Anneli Koppel.
Koor asutati 1949.
Iisaku segakoor
Iisaku segakoor on Ida-Viru maakonnas Alutaguse vallas Iisakus tegutsev segakoor. Koori dirigent on Tanja Elken.
Koor asutati 1868.
Astang
Astang on geoloogias selgelt eristatava jalami ja pervega järsk või püstloodis nõlv.
Väiksema kaldega astangutevahelist tasandit nimetatakse terrassiks.
IMZ-Ural
IMZ - Irbitski Mototsikletnõi Zavod (Irbiti Mootorrattatehas, Ирбитский мотоциклетный завод = ИМЗ) on Vene (peamiselt külgkorviga) mootorrataste valmistaja.
Tootearendus algas 1939. aastal salaja ostetud viie BMW R71 mootorratta kopeerimisega. Esimene mudel M-72 sai valmis 1941. Alguses asus tehas Moskvas, aga Natsi-Saksamaa vägede lähenemisel viidi see üle Irbiti.
Sarnane mudel on Ukrainas arendatav Dnepr.
Humpy Koneru
Jaanuaris 2010 oli tema FIDE Elo-reiting 2614, kolmandal kohal maailma naismaletajate seas. 2007. aastal möödus ta Susan Polgari reitingust 2577, tõustes maailma maleajaloos naismaletajate seas teisele kohale. Temast sai ka maailma teine naismaletaja, kes pärast Judit Polgári ületas Elo-reitingu 2600. Koneru tippreiting oli 2623 (juulis 2009).
Aastatel 2002–2008 hoidis Koneru maailma noorima naismaletajast suurmeistri rekordit (mitte üksnes naiste suurmeister), mille ta tegi 15 aasta 1 kuu ja 27 päeva vanuselt, edestades Judit Polgári rekordit kolme kuuga; hiljem möödus temast Hou Yifan.
2001. aastal võitis ta tüdrukute juunioride maailmameistrivõistlused. 2006. aastal osales ta naiste maailmameistrivõistlustel, kuid langes teises ringis välja. 2008. aasta naiste maailmameistrivõistlustel jõudis ta poolfinaali, kuid sai lüüa Hou Yifanilt. 2009. aastal jagas ta Mumbai linnapea karikavõistlustel 1.–4. kohta Alexander Areštšenko, Magesh Panchanathani ja Jevgeni Mirošnitšenkoga.
2009. aastal süüdistas Koneru India Maleföderatsiooni (All India Chess Federation) selles, et tal ei lastud osaleda 37. maleolümpial Torinos. Tema isal Koneru Ashokil, kes oli ka tema treener, ei lubatud koos temaga turniiridele sõita. See vaidlus ei ole veel lõppenud. Samal aastal oli India Maleföderatsioonil vaidlus ka Geetha Narayanan Gopaliga.
Sinine eukalüpt
Sinine eukalüpt (Eucalyptus globulus) on eukalüpti perekonda kuuluv igihaljas puu.
Botaanilised tunnused
Sinine eukalüpt võib kasvada 30–55 m kõrguseks, mõned eukalüptipuud on Californias kasvanud ka 80 m kõrguseks. Kasvab enamasti tiheda monokultuurina.
Humpy Koneru
Koneru osales FIDE naiste Grand Prix'l 2009–2011, jõudes teisele kohale, kvalifitseerudes 2011. aasta naiste maailmameistrivõistluste pretendendiks. Matši võitis Hou Yifan kolme võidu ja viie viigiga.
Sinine eukalüpt
Botaanilised tunnused
Jäiklehised lehed kasvavad 10–30 cm pikkuseks.
Humpy Koneru
Praegu juhib Humpy Koneru FIDE naiste Grand Prix'l 2013–2014.
Sinine eukalüpt
Botaanilised tunnused
Õied asetsevad okstel kas ühekaupa või sarikas. Õisi tolmeldavad putukad ja koolibrid.
Vili on 6–25 mm diameetriga kupar, kupar avaneb küpsenult kiirelt ja rohked seemned kantakse tuulega uutesee kasvukohtadesse. Seemne kupar on peaaegu tulekindel.
pisi|Sinise eukalüpti viljad Seemnete idanemine on epigeiline.
Sinine eukalüpt ei kasvata peajuurt, vaid juurestiku.
Eluvorm
Sinine eukalüpt on puu. Raunkiæri eluvormiliigituses on tema eluvormiks fanerofüüt.
Nomenklatuur ja süstemaatika
Sinisel eukalüptil liigitatakse neli alamliiki:
Levik
Nende puude kodumaa on Tasmaania ja Austraalia kaguosa. Californiasse ja Hawaiile isutati need puud vastavalt 1856. ja 1865. aastal.
Paljunemine
Lisaks sugulisele paljunemisele on sinine eukalüpt äärmiselt fertiilne ka peaaegu mistahes taimeosa sattumisel vähegi vastuvõtlikumasse pinnasesse või ka puu enese küljes – tüvel, moondunud juurekaelal jne.
Eukalüptiõli
Eukalüpti eeterlikku õli (Eucalypti aetheroleum) saadakse värskete või osaliselt kuivatatud lehtede ja noorte varte destilleerimisel veeauruga.
Eripärad
pisi|Noored sinise eukalüpti võsud pärast [[metsatulekahju]]
Suure õlisisalduse tõttu äärmiselt tuleohtlik ja elumajade lähedusse ei soovitata kasvama panna, kuid see ei tähenda et sinine eukalüpt tule tagajärjel tulesurma sureks, puu taastub ja sureb üksnes harva.
The Magic Gift Box
"The Magic Gift Box" on Iiris Vesiku 2012. aastal ilmunud album.
Marusoo
Marusoo on soo Valga maakonnas Palupera vallas. Soo pindala on 357 ha. Soo jääb Otepää looduspargi territooriumile.
Soo turbakihi paksus on 1,8–2,3 m.
Naftatööstus
Naftatööstus on tööstusharu, kütusetööstuse allharu, mille ettevõtted tegelevad nafta tootmise, ümbertöötamise ning vastavate naftasaaduste veo, ladustamise ja müügiga.
Naftatööstus on kapitalimahukas sektor ning seal tegutsevad valdavalt suured naftakompaniid nagu Royal Dutch Shell, BP, Saudi Aramco, ExxonMobil, PetroChina, Pemex, Petrobras jt. Seejuures kuuluvad need suurima turuväärtusega ettevõtete sekka maailmas ning on oluliseks maksutulu allikaks mitmetele riikidele.
Carmina
Carmina on Tallinnas tegutsev naiskoor. Koori dirigent on Margit Võsa.
Koor asutati 1989.
Koor on Eesti Kooriühingu ja Eesti Naislaulu Seltsi liige.
Masoala
Masoala on küla Madagaskaril Sava piirkonnas Antalaha ringkonnas Vinanivao vallas Masoala poolsaare lõunaranniku lähedal. Geograafilised koordinaadid on 15°59' S, 50°10' E.
Ida-Madagaskar
Ida-Madagaskar on Madagaskari idaosa Madagaskari saare Kõrgplatoost ida pool.
Masoala
Kõrgus merepinnast on umbes 57 m.
Ida-Madagaskar
Ajalugu
Madagaskari saare idarannikul Antongilast kuni Mananjaryni valitsesid lugematud külapealikud, kes vajaduse korral moodustasid omavahel lühiajalisi lõtvu liite. Kaitseks  Euroopa meremeeste järeltulijate vastu olid nad sunnitud ühinema, mille tagajärjel moodustus betsimisarakade etniline rühm.
Tuule eest kaitstud Antongila laht, idaranniku ainus looduslik sadamakoht, oli Euroopa meresõitjatele teada juba 1515. aastast. Ta jäi hollandlaste tähtsaks tugipunktiks kuni 17. sajandini. Nii tekkis jõgede suudmetes, eriti Toamasina ja Antongila vahelisel rannaribal elavatel põliselanikel varakult sagedane kokkupuude eurooplastega.Kui 1652 rajati Hollandi koloonia Kapimaal, vähenes hollandlaste huvi Madagaskari vastu märgatavalt.
Esimene Briti Ida-India Kompanii laevastik heitis 1601 ankrusse Sainte-Marie saare juurde ning seejärel ka Antongila lahte, kus neil õnnestus saada 15 tonni riisi, 50 korvi ube, 8 veist, palju kodulinde ning suur hulk apelsine, sidruneid ja banaane. Nagu Sainte Marie saarelgi, tuli neil võidelda tsükloniga ning samuti raskete haigustega meeskonna seas.
Prantslased, kes kinnitasid 1642 kanda lõunarannikul, ostsid kogu idarannikult riisi.
17. sajandi lõpul kinnitasid idarannikul kanda piraadid ja orjakaupmehed, eriti Vohémaris, Sainte-Marie saarel, Mahavelonas (Foulpointe) ning ka hästi kaitstud Antongila lahes. Mõni neist tüdines võitlemisest merel ning seadsid end sisse kuival maal. Teised viibisid kuival maal selleks, et puhata ja uuteks röövretkedeks valmistuda. Piraatide kaptenitel oli tänu tulirelvadele oma kindlustatud residentsides märkimisväärne sõjaline võim, mõnest sai kohalik vürst. Sageli sekkusid nad kohalikesse konfliktidesse ning sõlmisid ajutisi liite kohalike valitsejatega. Omavahel nad enamasti ei sõdinud. Piraadid abiellusid ka kohalike naistega, sageli klannipealike tütardega.
Esimene Madagaskari piraat oli John Avery, kes kaaperdas India lähedal suurmoguli aardeid täis laeva ning asus 1695 Antongilasse. Inglise laevadel ei õnnestunud teda välja ajada. Mõni laevakaptenitest, näiteks William Kidd, hakkas ise piraadiks. Kaubeldi röövitud aaretega ning veiste ja orjadega. Üks ori maksis 25 piastrit või viis värvilist taskurätikut või viis püssi.
Divertisment
Divertisment (itaalia keeles divertimento, prantsuse keeles divertissement) on kerge ja lõbusa karakteriga süidilaadses vormis enamjaolt mitmeosaline muusikažanr.
Enamjaolt kirjutati divertismente 18. sajandil, tuntumate tol ajal selles žanris kirjutanud heliloojate hulka kuuluvad Wolfgang Amadeus ja Leopold Mozart, Joseph ja Michael Haydn ning Luigi Boccherini. Esimese divertismendinimelise teose kirjutas 1681. aastal Carlo Grossi.
20. sajandi heliloojatest on divertismente kirjutanud teiste seas Sergei Prokofjev, Benjamin Britten, Béla Bartók, Bohuslav Martinů, Malcolm Arnold, Ferruccio Busoni ja Lennox Berkeley.
Conrad Bain
pisi|Conrad Bain (1975) Conrad Stafford Bain (4. veebruar 1923 – 14. jaanuar 2013) oli Kanada päritolu USA näitleja.
Kapsasupp
pisi|Poola kapsasupp kapuśniak liha, porgandi ja tilliga Kapsasupp on soe supp, mille põhikomponent on kapsas.
Supis võib sisalduda ka liha, kartul, porgand jm. Supp on maitsestatud maitseainetega, Eesti köögis kasutatakse selleks peale soola tihti musta pipra teri ja loorberilehti.
Kapsasuppi võib teha nii värskest (värskekapsasupp) kui ka hapendatud kapsast (hapukapsasupp).
Kapsasupi serveerimisel võib lisada hapukoort ja maitserohelist (peterselli, tilli vms).
Vene köögis levinud kapsasuppi nimetatakse štšiks.
Koolioja (Viljandi maakond)
Koolioja on oja Sakala kõrgustiku lääneosas, Viljandi maakonnas Põhja-Sakala vallas, Kõpu jõe vasakpoolne lisajõgi.
Oja pikkus on 5,7 km, langus 39 m ja lang 6,84 m/km. Oja saab alguse 75 m kõrgusel Supsi külas ning suubub Vanaveski külas 36 m kõrgusel vasakult poolt Kõpu jõkke 9,5 km kaugusel selle suudmest. Ojale on paisutatud Kõpu paisjärv. Oja kuulub Lääne-Eesti vesikonda ja Pärnu alamvesikonda.
Nuustaku soo
Nuustaku soo on soo Valga maakonnas Otepää vallas. Soo pindala on 51 ha. Soo jääb Otepää looduspargi territooriumile.
Pavel Melnikov-Petšerski
Pavel Melnikov (vene keeles Павел Иванович Мельников Pavel Ivanovitš Melnikov; pseudonüüm Andrei Petšerski, tuntud nime all Melnikov-Petšerski; 6. november (vkj 25. oktoober) 1818, Nižni Novgorod – 13. veebruar (vkj 1. veebruar) 1883, Nižni Novgorod) oli vene proosakirjanik ja etnograaf. .
Elulugu
pisi|vasakul|Kirjanik P. I. Melnikovi portree. [[Ivan Kramskoi maal, 1876]] Pavel Melnikov pärines vaesunud aadlisuguvõsast, mis sai alguse 17. sajandil. Tema isa paistis silma väeteenistuses, osales 1813.–1814. aasta sõjaretkedes ning juhtis Nižni Novgorodi sandarmeeriat.
Pavel Melnikov lõpetas Kaasani Keiserliku Ülikooli filoloogiateaduskonna. Ülikooli järel sattus ta võimude kahtlustuse alla ning saadeti asumisele Šadrinskisse. Pärast väljasaatmist oli ta mõnda aega gümnaasiumiõpetaja.
1850. aastast töötas Melnikov eriülesannetega ametnikuna Venemaa siseministeeriumis õigeusu kirikulõhe väljajuurimise alal. Ta osales vahetult vanausuliste tagakiusamises, sealhulgas eraklate ja palvelate hävitamises. Riigiteenistuse käigus pälvis Melnikov Püha Anna ordeni kolmanda järgu. 1866. aastal läks ta erru tõelise riiginõuniku auastmes.
Melnikovi kirjandusliku pseudonüümi Andrei Petšerski mõtles 1850. aastal välja Vladimir Dal, kes aitas tal ka saada ametikoha ministeeriumis. Melnikovi peetakse üheks autoriteetsetest allikatest vanausuliste kohta. Vanausuliste seisukohast on paljud Melnikovi tähelepanekud vanausuliste kultuuri ja kommete kohta tema ameti tõttu siiski tendentslikud, mida on mainitud ka reas arhiivi- ja filoloogilistes uurimustes.
1859. aastal kirjastas ja toimetas ta ajalehte "Vene päevik", mis ilmus Peterburis.
Tema teostest tuntuim on diloogia "Metsades" (1871–1874) ja "Mägedes" (1875–1881), milles kirjeldatakse üksikasjalikult nižninovgorodi vanausuliste kaupmeeste ning Komarovo erakla olmet ja tavasid.
Pavel Melnikov suri 1883. aastal. Ta maeti Nižni Novgorodi Krestovozdviženski kalmistule, 1950. aastal püstitati talle aga mälestusmärk (ilma ümbermatmiseta) Punasele kalmistule.
Pavel Melnikovi poeg Aleksei Melnikov oli jurist, Loodearmee valitsuse liige, Tartu Ülikooli kriminalistikaõppejõud ja romaanikirjanik.
Eesti keeles on Melnikov-Petšerski teostest välja antud jutustuste kogumik "Karukolgas" 1972. aastal (Tallinn: Eesti Raamat) Aleksander Klejnoti tõlkes (värsid tõlkis Kalju Kangur).
Kirjandus
''Selle artikli kirjutamisel on kasutatud venekeelset artiklit ru:Мельников, Павел Иванович (писатель) seisuga 19. oktoober 2011.''
Haapsalu linnastaadion
Haapsalu linnastaadion on mitmeotstarbeline staadion Haapsalus.
Staadionil on istekohti 896. 2008. aastal ehitati väljaku juurde väiksem kunstmuruga staadion ja tenniseväljak. Varem oli selle juures ka sisehall. Talvel on staadionil võimalik suusatada ja uisutada.
Antofagasta
thumb Antofagasta on linn Tšiili põhjaosas Vaikse ookeani rannikul, Antofagasta provintsi ja Antofagasta piirkonna keskus.
Linnast idas algab Atacama kõrb.
Linna lähedal asuvad vasemaagi ja salpeetrikaevandused. Antofagasta sadama kaudu toimub maavarade eksport. Oma sadama ja kaubanduse tõttu on Antofagasta üks tähtsamaid linnu Tšiili majanduses.
Ajalugu
Antofagastas elasid algselt merekorilased tšangod. Arvatavasti pärineb linna praegune nimi nendelt, sest nad nimetasid praegust La Portada loodusmälestist Antofagasti 'päikesevärav'.
Kui rajati iseseisvad riigid Tšiili ja Boliivia, oli praeguse Antofagasta kuuluvus alguses kokku leppimata. Iseseisvumisel 1825 pretendeeris alale Boliiviale ning rajas praegusest Antofagastast umbes 130 km põhja poole sadamalinna Cobija. Piirkonna vähene elanikkond koosnes aga valdavalt Tšiili kodanikest 90...95%. Ka 1818 iseseisvunud Tšiili pretendeeris sellele piirkonnale. Et tegemist oli viljatu ja näiliselt kasutu kõrbepiirkonnaga, ei omistanud kumbki riik sellele küsimusele siiski praktilist tähtsust.
Aastal 1866 avastati piirkonnas suur salpeetrileiukoht. Salpeeter oli tol ajal väga tähtis väetiste ja lõhkeaine tooraine, nii et piiriküsimus omandas nüüd suure majandusliku ja poliitilise tähtsuse.
Kuigi Boliivia riik asutas Antofagasta linna 1868, oli see juba varem asustatud Tšiili maadeuurijate poolt maalemineku- ning pelgu- ja puhkepaigana Boliivia rannikul. Seda asulat veel ametlikult ei tunnustatud.
Enne koha asutamist seadis Juan López, keda peetakse linna esimeseks elanikuks, end sisse Peña Blanca ('valge kalju') sektorisse, mida praegu tuntakse La Chimba nime all, ning alustas seal mineraalide kaevandamist.
18. septembril 1866 said José Santos Ossa ja Francisco Puelma Boliivia valitsuselt kontsessiooni salpeetrialadele. Ekspeditsioon, mida juhtis José Santos Ossa, mille teejuht oli Alfredo Ossa y Hermenegildo ja geoloog Juan Zuleta, avastas rikkalikud salpeetrivarud Salar del Carmeni sektoris praegusest Antofagastast ida pool. José Santos Ossa, Francisco Puelma ja Manuel Antonio de Lama leppisid kokku moodustada Atacama kõrbe uurimise seltsi (Sociedad Exploradora del Desierto de Atacama). 19. märtsil 1868 asutati kompanii Melbourne Clark, kuhu kaasati ka inglise kapitali. 5. septembril 1868 laiendati Boliivia valitsuselt saadud kontsessiooni 15 aastale. Seejärel hakati kiiresti asustama asulat, mis novembris 1866 sai nimeks La Chimba.
Aastatel 1866–1874 sõlmiti Tšiili ja Boliivia vahel lepinguid, millega lepiti kokku, et piir kulgeb praeguse Antofagasta lõunaosas, nii et piirkond jääb suuremalt jaolt Boliiviale (1866. aasta lepingut Boliivia hiljem ei tunnustanud). See-eest pidi Boliivia 1874. aasta lepinguga andma Tšiili ettevõttele õiguse piirkonna salpeetrileiukohti 25 aasta jooksul ekspluateerida, maksmata Boliiviale makse.
8. märtsil 1871 nimetati Antofagasta "suuremaks sadamaks" (Puerto Mayor), mis on avatud ülemaailmsele kaubandusele.
25. jaanuaril 1872 asutati pärast istungit, mida juhatas Mejillonese departemangu subprefekt Manuel Buitrago,  Antofagasta munitsipaliteedi Boliivia munitsipaliteetide seaduse järgi. Moodustati munitsipaalagentide korpus (Cuerpo de Agentes Municipales; hiljem Antofagasta munitsipaalkogu  (Junta Municipal de Antofagasta)), kuhu kuulus kaks sakslast, üks inglane ja kuus tšiillast. Organi esimeheks (Presidente) sai  Félix García Videla ning liikmeteks Francisco Errázuriz, Emeterio Moreno, Salvador Reyes, Matías Rojas, Juan Vargas, Luis Lichenstein, Ernesto Wolchmar Graf Buchheim  ja Luis Foster. Peale selle asutati politseipeakorter (Jefatura Policial), mida asus juhtima Domingo Machado.
Aastal 1875 korraldas munitsipaliteet rahvaloenduse. Linnas oli 5384 elanikku, neist 4530 tšiillased ja 419 boliivlased.
Aastal 1877 tabas rannikut tsunami. Kõige rängemalt sai kannatada Cobija, nii et sealsest sadamast loobuti ning kaubandus ja haldus toodi üle algselt tšiillaste poolt rajatatud linna Antofagastasse, mis sai seega piirkonna majandus- ja halduskeskuseks.
Et finantseerida tsunamijärgset taastamistööd, otsustas Boliivia valitsus veebruaris 1878 sisse nõuda erimaksu 10 sentaavi kaevandatud tsentneri salpeetri pealt. Tšiili nägi selles 1874. aasta lepingu rikkumist ja avaldas protesti. Boliivia president konfiskeeris aga jaanuaris 1879 Tšiili ettevõtted ja pani nad Antofagastas oksjonile. Vastuseks maabusid linnas Tšiili merejõud. Puhkes Salpeetrisõda. 14. veebruaril 1879 vallutasid linna  kolonel Emilio Sotomayori juhtimisel Tšiili väed (vaata Tšiili vägede maabumine Antofagastas).
26. mail 1879 lõppes esimene Antofagasta merelahing, 29. mail teine Antofagasta merelahing.
Vaherahuleping 4. aprillil 1884 tagas ala jäämise Tšiilile: Loa jõe ja 23. laiuskraadi vaheline ala jäi Tšiili halduse alla, kusjuures Boliiviale võimaldati maksustamata juurdepääs Arica ja Antofagasta sadamale La Pazi ja Arica vahelise raudtee kaudu. 1904. aasta rahulepinguga (Tšiili ja Boliivia vaheline rahu- ja sõprusleping) tunnustas Boliivia lõplikult Antofagasta jäämist Tšiilile. Aastal 1929 sõlmiti Peruuga Lima leping.
Aastal 1902 ehitati Antofagastale alternatiivne sadam umbes 15 km kaugusele praeguses Caleta Colosos.
Laidze vald
Valla pindala on 74 km². 2016. aasta seisuga elas seal 1906 inimest. Valla keskus on Laidze küla, vallavanem on Solveiga Stalidzāne.
Ajalugu
Valla vana saksakeelne nimetus on Laidsen. Aastal 1920 eraldati Laidze vallast Valdegale vald, ent aastal 1925 liideti see taas Laidze vallaga. Aastal 1935 oli valla pindala 108,6 km². Aastal 1945 moodustati Laidze vallas Valdgale ja Laidze külanõukogud. Aastal 1954 liideti Laidze külanõukoguga osa Vandzene, aastal 1961 aga osa Valdgale külanõukogust. Aastal 1974 arvati osa külanõukogust Vandzene külanõukogu koosseisu. Aastal 1990 muudeti külanõukogu vallaks. 2009. aastast kuulub vald Talsi piirkonda.
Kultuurimälestised
Kultuurimälestistest on kohaliku kaitse all on Cērpase talu elumaja, Kūli keskaegne kalmistu, Krūmeši keskaegne kalmistu, Krojvalki keskaegne kalmistu ehk Puuslikukalmed ja Sviķēnkalnsi muinaskalmed.
Loodus
Valda jääb 170,5 ha suurune Laidze järv. Looduskaitse all on Popragsi veski saar, Stūrīši küla tamm, Rugāji hiidpirnipuu, Punane tamm ja Sārcene mõisapargi elupuu; lisaks kasvab seal üks nimetu põlistamm. Valla lõunaosa jääb Talsi küngastiku maastikukaitsealale.
Asustus
Aastal 2011 elas vallas 1663 lätlast, 43 venelast, 10 valgevenelast, 10 ukrainlast, 5 poolakat ja 4 leedulast.
Valla külad on:
Ülejäänud valla elanikud elasid küladesse mitte kuuluvates taludes.
Lehtse kammerkoor
Lehtse kammerkoor on Lääne-Viru maakonnas Tapa vallas Lehtses tegutsev kammerkoor. Koori peadirigent on Tiiu Tikkerber.
Koor harjutab Lehtse kultuurimajas.
Kätlin Maran
pisi|Kätlin Maran, [[Heli Mets ja Maila Kotkas võistlusel Miss Tallinn 1988 Foto: Jaan Künnap ]] Kätlin Maran (sündinud 24. jaanuaril 1970 ) on eesti ettevõtja. Ta tegeleb rõivaäriga.
Ta on Priit Marani ja Külli Marani tütar.
Ta mängis Harry Egipti reklaamfilmides, sealhulgas "Kanahakkliha". 1988. aastal tuli ta Miss Tallinna võistlusel teiseks printsessiks.
General Atomics MQ-1 Predator
General Atomics MQ-1 Predator on kaugjuhitav mehitamata õhusõiduk, mis töötati välja 1990. aastatel militaarkasutuseks.
Peamised kasutajad olid USAF ja CIA.
GA-ASI kaugjuhitavad mehitamata õhusõidukid
Vladimir Dejev
Vladimir Dejev (vene Владимир Николаевич Деев; 21. jaanuar 1925 Omsk, Vene SFNV – 29. oktoober 1944, Sõrve, Saaremaa) oli Nõukogude Liidu sõjaväelane.
1938. aastal kolis perega Uljanovskisse. 1943 astus Nõukogude armeesse, võttis osa Leningradi blokaadi läbimurdmisest, hiljem sõdis Narva rindel ja Sõrves. Sai Sõrves surmavalt haavata. Ta on maetud Vananõmme kalmistule Salme vallas.
1945. aastal anti talle tegevuse eest Narva rindel postuumselt Nõukogude Liidu kangelase aunimetus koos Lenini ordeni ja Kuldtähe medaliga.
pisi|Vladimir Dejevi mälestuskivi (vasakult esimene) Vananõmme vennaskalmistul.
Tempera (koor)
Tempera on Võru maakonnas Võrus tegutsev naiskoor. Koori dirigent on Signe Rõõmus.
Koor asutati 2002. Aastani 2004 oli see segakoor.
Koor on Eesti Naislaulu Seltsi liige.
Kaltsiit
pisi|Hea läbipaistvusega kaltsiidile ehk [[Islandi pagu|Islandi paole on omane tugev kaksikmurdumine]] pisi|Kaltsiidikristall. Hästi on näha kaltsiidile iseloomulik romboeedriline lõhenevus Kaltsiit on kaltsiumkarbonaadist koosnev kivimit moodustav mineraal.
Keemiline valem: CaCO3.
Kaltsiit on värvuselt enamasti valge, hallikas, kollakas või sinakas. Puhas kaltsiit on värvitu. Kaltsiit on Mohsi astmiku etalonmineraal – tema kõvadus on 3. Lõhenevus on täiuslik, lõheneb romboeedrilisteks kristallideks. Kristalliseerub trigonaalse süngoonia kristallidena. Kristallidel on klaasiläige. Puhta kaltsiidi erikaal on 2,7. Kaltsiidil on tugev kaksikmurdumine.
Kaltsiit on tavaline ning väga laialt levinud mineraal. Kaltsiit on lubjakivi ning marmori põhiline koostismineraal. Kaltsiidist koosneb allikalubi, stalaktiidid koobastes, kriit, travertiin jne. Kaltsiiti leidub ka tardkivimites, mõnedes karbonatiitides on ta peamine mineraal. Samuti esineb kaltsiiti koos maakmineraalidega ning liivakivides tsemendina. Paljud merelised organismid ehitavad oma koja kaltsiidist või selle polümorfsest erimist aragoniidist.
Kaltsiidi kristallid sarnanevad kvartsi kristallidega, kuid kaltsiit on eristatav kvartsist tuhmima läike ning väiksema kõvaduse poolest. Samuti on kaltsiit hapete toimel lahustuv, kvarts aga mitte. Samamoodi happetestiga saab eristada kaltsiiti ka teisest levinud karbonaatkivimeid moodustavast mineraalist dolomiidist.
Kaltsiidist koosnevaid kivimeid kasutatakse ehitusmaterjalidena, metallurgias, paberitööstuses ja mujal.
Hedwig von Restorff
Hedwig von Restorff (14. detsember 1906 Berliin – 1962) oli saksa psühholoog. Teda tuntakse eeskätt von Restorffi efekti ehk isolatsiooniefekti järgi.
Isolatsiooni paradigma
Isolatsiooni paradigma väljendub selles, et objekt, millel on teistest nimekirjas olevatest objektidest teistsugused ruumilised omadused, hakkab paremini silma. Von Restorff ei olnud esimene, kes isolatsiooni paradigmat katsetes kasutas. Uurijad enne teda olid isolatsiooni paradigmat kasutanud, et uurida objekti erksuse rolli meeldejätmisel. Siiski sai pärast von Restorffi uuringuid isolatsiooni paradigma termin seotuks just tema nime ja erinevuse rolli uurimisega. Isolatsiooni paradigma on mõttekas rakendada nimekirjades, mis erinevad kuju värvi, numbrite ja tähtede kasutuse ja orientatsiooni poolest. Tihti on efekti seostatud tähelepanuga. Erinev omadus eraldab objekti nimekirja teistest objektidest ja köidab nii paremini katseisiku tähelepanu.
Von Restorffi katsete tulemused
Osalejatele jäid eristuvad objektid paremini meelde kui homogeensed paarid. Kui eristuv objekt esines nimekirjas varem, ei olnud isolatsiooni efekti loomiseks vaja tajulist silmapaistvust või tähelepanu objektile fokuseerumist. Oluline leid oli see, et ühe objekti eristumine nimekirjas homogeensete paaride hulgas parandas selle objekti õppimist. Von Restorffi leiud vihjavad, et isolatsiooni efekt ilmnemiseks on vajalik, et tähelepanu fokuseeritaks teistest eristuvale või silmatorkavale objektile. Diferentseeritud tähelepanu tuleneb kas objekti tajulisest eristuvusest või kontekstilisest erinevusest.
Von Restorffi panus valdkonna arengusse
Objekti eristuvuse mõju mälule on teema, mille uurimist teadlased on jätkanud. Von Restorffi märkimisväärset panust isolatsiooni efekti teooriasse võib näha tänapäevani. See on olnud ja on ka tänapäeval lähtepunktiks paljudele uuringutele, mis teemat edasi arendavad. Von Restorffi tööst on välja kasvanud uusi perspektiive: näiteks Hunt ja Lamb võtsid fookusse nimekirjas loetletud objektide tasakaalu, mitte eristuva objekti. Fabiani ja Donchini uurisid katseisikutele meelde tulnud objektide hulga sõltuvust sellest, kas neile olid meenunud eristuvad objektid või mitte. Nad leidsid, et mida rohkem eristuvaid objekte katseisik mäletas, seda rohkem mäletas ta ka objekte kokku.
Antongila laht
Antongila laht (malagassi keeles Helodranon' Antongila, prantsuse keeles baie d'Antongil) on laht Madagaskari saare idaranniku põhjaosas.
Ligikaudsed geograafilised koordinaadid on 15°45′ S, 49°50′ E.
Laht on umbes 60 km pikk ja 30 km lai. Idast piirab seda Masoala poolsaar. Lahe põhjaotsas on Mangabe saar (Nosy Mangabe) ja Maroantsetra linn.
Ajalugu
Tuule eest kaitstud Antongila laht, idaranniku ainus looduslik sadamakoht, oli Euroopa meresõitjatele teada juba 1515. aastast. Portugallane Pedreanes andis talle nimeks Santo Antonio laht, millest praegune nimi pärinebki. Seal käisid eurooplased magevett ammutamas, toiduaineid vahetamas ning kauplemas.
Aastal 1596 peatus Hollandi admiral Cornelis de Houtman Antongila lahes ning visandas kaks küla Antainambalana jõe suudmes praeguse Maroantsetra asula juures. Ta süütas ühe küla. Aastal 1598 saabus veel kolm Hollandi laeva eesotsas admiral Van Neckiga, kellel aga ei õnnestunud laevu varustada, sest kohalikud klannid sõdisid parajasti ning põliselanikud kartsid tulnukaid eelneva kogemuse põhjal. Saadi ainult magevett ja nelja päeva pärast lahkuti. Lahes käisid hollandlased kogu 17. sajandi vältel ning kord jäeti sinna isegi 12-liikmeline garnison, kellest kaheksa varsti haigustesse surid ning ülejäänud neli hukkusid klannidevahelistesse konfliktidesse sekkudes. Kui hollandlased 1598 rajasid asustamata saarele Mauritiusele koloonia, sai Madagaskarist tähtis riisi ja orjadega varustaja. Mangabe saarest Antongila lahes sai madruste kirjade hoidla. Mangabe saarel leidub kivisse kriibitud aastaarve 1601 kuni 1626 ja Euroopa meresõitjate nimed. Mauritiuse teine kuberner Adrian van der Stel sõlmis 1642 "Antongila kuningaga", kes oli arvatavasti külapealik, lepingu, millega viimane tunnustas Hollandi ülevõimu ning mis keelas teiste eurooplaste kolooniad ja kauplemise; Hollandi pool kohustus saatma asunikke ja sõdureid ning ostma riisi, vääriskivisid ja orje, keda kuningas pidis oma kuludega ja omal riisikol hoidma, kuni mõni Hollandi laev nad vastu võtab. Kui 1652 rajati Hollandi koloonia Kapimaal, kahanes hollandlaste huvi Madagaskari vastu märgatavalt.
Kuni 18. sajandini jäi Antongila laht India ookeani edelaosa orjakaubanduse keskus.
Eremiitpõrnikas
pisi|Emane pisi|Isane pisi|Vastne Eremiitpõrnikas (Osmoderma eremita) on putukaliik põrniklaste sugukonnast, üks Euroopa suurimaid põrnikaliike. Ta on kogu Euroopas ohustatud.
Välimus ja elutsükkel
Eremiitpõrnikas on üleni mustjaspruun, ülapoolel selgesti märgatava roheka või pronksja helgiga. Putuka eesseljal hakkab silma sügav pikivagu, mis on emastel siiski märksa lamedam. Tähelepanu köidab isaste mardikavalmikute võime eritada neile ainuomast feromoonina toimivat lõhna, mis on sedavõrd tugev, et inimene võib seda looduses vahel tunda mitme meetri kauguselt. See meenutavat vene parknaha (juhtnaha) lõhna, aga sarnanevat ka aprikoosi või ploomi lõhnaga.
Vastsed arenevad korduvalt kestudes kolm kuni neli aastat. Valmikud on aktiivsed juulis-augustis, kuid neid pole kerge märgata, sest enamasti jäävad nad väheliikuvatena haudepuu õõnsusse või suurematesse tüvelõhedesse, kust väljuvad harva. Veelgi harvem näeb valmikuid õitel, lennul või tammemahlast toitumas. Liigi tegutsemisjälgedest hakkavad haudepuul sageli kõigepealt silma tõukude iseloomuliku kujuga suured ekskremendid. Mõnikord võib puuõõnsuses varjuvate mardikate olemasolu reeta ka valmikute tugev lõhn.
Süstemaatika
Liigi süstemaatika on viimasel kümmekonnal aastal põhjustanud uurijate lahkarvamusi: eri autorite andmeil on Euroopas kaks kuni neli Osmoderma liiki või alamliiki. Näiteks Läti mardikanimestikus (2004) on eremiitpõrnika taksonina märgitud hoopis alamliik Osmoderma eremita lassallei.
Levik
Eremiitpõrnikat on leitud peaaegu kõigist Euroopa riikidest. Selle liigi levila põhjapiir läbib Põhja-Euroopa lõunaosa. Põhjapiiril on teda praegu arvukamalt Lõuna-Rootsis, Taanis ja Lätis. Lõuna-Soomest on teada vaid üks, kuid elujõuline populatsioon, Lõuna-Norrast leiti eremiitpõrnikat viimati aga üle saja aasta tagasi.
Eestist oli veel kümmekond aastat tagasi teada vaid selle liigi üksainus väga vana leid Tartust (dateerimata isend ülemöödunud sajandist). Nüüdseks on avastatud eremiitpõrnika väikseid populatsioone ja tegutsemisjälgi Koiva jõe äärsetel puisniitudel ja nende lähikonnas, kus esmalt märgati mardikat 1995. aastal.
Elupaik
Mardika tüüpiline elupaik on päikesele avatud vana hõre tammik ja tammepuisniit, kus leidub õõnsaid ja pehastunud, kuid veel elusaid tammetüvesid. Samavõrd on põrnika meeliselupaigad ka vanad alleed, pargid ja viljapuuaiad. Eremiitpõrnika tõugud arenevad peamiselt tammeõõnsuste niiskes mädapuidus, sageli ka teistes haigetes, ent tavaliselt elavates jalalseisvates õõnsustega jämedates lehtpuutüvedes.
Cooki väin
pisi|Vaade Cooki väinale [[Wellingtoni linnast]] Cooki väin eraldab Uus-Meremaa Lõunasaart Põhjasaarest ja ühendab Tasmani merd Vaikse ookeaniga.
Laius on 23 km, keskmine sügavus 128 m. Cooki väinas on tugevad loodehoovused, ka puhuvad seal tugevad tuuled, seetõttu on laevadel väina raske ületada. Väina mõlemad kaldad on lahtedega liigestatud; põhjakaldal asub Wellingtoni linn.
Nimi on antud esimese eurooplasena 1770. aastal läbi väina purjetanud James Cooki järgi.
Gilad Shalit
Gilad Shalit (heebrea keeles גלעד שליט; sündinud 28. augustil 1986 Nahariyyas) on Iisraeli kaitseväelane, kes rööviti tegevteenistuses olles 25. juunil 2006 Palestiina islamiliikumise Ḩamās poolt ja veetis enam kui viis aastat vangistuses.
Shalit vabastati vastavalt Iisraeli valitsuse ja Ḩamāsi kokkuleppele 18. oktoobril 2011 ning toimetati Gaza tsoonist Egiptuse kaudu tagasi koju. Shaliti vabastamise eest nõustus Iisrael omakorda vabastama enam kui 1000 Iisraeli vanglates kinni peetud palestiinlast.
Morpheus (täpsustus)
Sõna Morpheus võib tähendada:
Batüskaaf
thumb|Batüskaaf Trieste mõni hetk enne oma kuulsat laskumist [[Vaikne ookean|Vaikse ookeani Mariaani süvikusse, 23. jaanuar 1960]] Batüskaaf on iselaskuv autonoomne süvaveeliikur, mis on mõeldud süvamerre laskumiseks ja selle uurimiseks. Tüüpiline batüskaaf koosneb mingi vedelikuga täidetud metallkorpusest (kandekehast) ja sellele kinnituvast meeskonnakabiinist. Batüskaafiga sarnaneb batüsfäär, millel aga puudub eristatav kandekeha.
Sõna "batüskaaf" võttis kasutusele 1930. aastatel esimese süvaveeliikuri FNRS-2 konstruktor Auguste Piccard.
Masoala poolsaar
thumb|Masoala poolsaare asukoha kaart Masoala [masu'aala] on poolsaar Madagaskari saare kirdeosas Sava piirkonnas Antalaha ringkonnas. Poolsaar kuulub Vinanivao valda.
Cap Est poolsaare põhjaosas on Madagaskari saare idapoolseim punkt.
Loodus
Maastik on künklik, suurim kõrgus merepinnast on 1311 m.
Poolsaare sisemaa on veel suurelt jaolt troopilise vihmametsaga kaetud, välja arvatud Ambanizana jõe kaldad, kus mets on raiutud. Rannikul ja suuremate jõgede kaldal on osalt algne mets, osalt raiesmikud, osalt sekundaarne taimkate. Masoala poolsaare vihmamets on Madagaskari suurim sidus vihmametsaala.
Detsembrist aprillini on mussoonid ja tsüklonid, maist augustini sajab pidevalt, septembrist novembrini on kõige kuivem. Temperatuur on 18...31 kraadi.
Suurema osa poolsaarest hõlmab Masoala rahvuspark. Seda ümbritsevad jätkusuutliku põllumajandusega puhvertsoonid.
Zürichi loomaaia vihmametsahall jäljendab Masoala loodust.
Rahvastik
Elanikke on umbes 45 000. Sisemaa on asustamata. Läänerannik on hõredalt asustatud.
Infrastruktuur
Maanteid ei ole.
Alfred Wegener
pisi|Alfred Wegener pisi|Alfred Wegener Gröönimaal pisi|Wegeneri oma ajast ees olev joonis mandrite triivist
Alfred Lothar Wegener (1. november 1880 Berliin – november 1930 Gröönimaa) oli mitmekülgne saksa loodusteadlane. Ta tegeles meteoroloogia, geofüüsika, astronoomia ja geoloogiaga. Wegeneri tuntuim saavutus on mandrite triivi hüpoteesi püstitamine.
Wegener on tuntud peamiselt mandrite triivi (Verschiebung der Kontinente) hüpoteesi püstitajana. Wegeneri, nagu ka paljusid teisi enne teda, paelus Atlandi ookeani vastasrannikute hämmastav sarnasus, mis viis ta mõttele, et mandrid on kunagi moodustunud ühtse hiidmandri, mis on hiljem väiksemateks mandriteks lagunenud. Sellele hiidmandrile pani ta nimetas Pangaea. Wegener esitas oma ideed aastal 1912 suusõnaliselt ning 1915. aastal oma kõige tähtsamas töös "Die Entstehung der Kontinente und Ozeane" ("Mandrite ja ookeanide teke") ka kirjalikult. Ta üritas leida geoloogilist materjali oma hüpoteesi tõestuseks. Selleks olid peamiselt sarnased fossiilid Atlandi ookeani vastaskaldalt, kuid sellest ei piisanud geoloogilise üldsuse veenmiseks. Mandrite triiv tundus ebausutavana, sest ei tuntud sellist jõudu, mis suudaks mandreid liikuma panna. Mandrite triivi hüpotees jäi mitmeks aastakümneks unustusse, et elustuda taas 1960. aastail osana laamtektoonikast, mis on tänapäeval geoloogias üldtunnustatud teooria.
Kalli Samorodni
Kalli Samorodni (varem Kalli Meriste; sündinud 22. mail 1974 Sauga vallas) on Eesti sõudja.
1994. aastal alustas ta Ülo Tölbi juhendamisel sõudmistreeninguid. Ta on paljukordne Eesti meister sõudmises. Politsei- ja tuletõrje maailmamängudel on ta saavutanud mitmel korral esikoha laskejooksus, sõudmises ja ergomeetrisõudmises.
Haridustee
Ta lõpetas 1993. aastal Nõo Reaalgümnaasiumi. Seejärel asus ta õppima Tartu Ülikoolis geograafiat, mis jäi lõpetamata (õpiaastad 1993–1995 ). 1997. aastal lõpetas ta Paikuse Politseikooli ja 2012. aastal Tallinna Ülikooli kunstiõpetuse bakalaureuseõppe õppekava, lastekaitse lisaerialaga.
Töökäik
Pärast politseikooli lõpetamist töötas ta aastatel 1997–2003 Pärnu Politseiprefektuuri kriminaalosakonna, 2004–2008 Lääne Prefektuuri Pärnu kriminaaltalituse, 2008–2012 Põhja Prefektuuri kriminaalbüroo ja alates 2012. aastast töötab Lääne Prefektuuri Kärdla kriminaaltalituse uurijana.
Biogeenid
Biogeenid ehk biogeensed ühendid on organismidest väliskeskkonda sattunud anorgaanilised biokeemilised ühendid. Mõned autorid loevad biogeenideks üksnes taimede toiteelementide mineraalseid ühendeid, mis on sattunud väliskeskkonda. Mõiste on eesti keelde tulnud vene keele otsetõlkest (биогены, биогенные элементы). Nüüdisaegses erialakirjanduses kasutatakse mõistet harva ja see pole soovitatav.
Kalli Samorodni
Sõudmine
Püstitanud 2 korral sisesõudmises 2000 m distantsil mängude rekordi: 7.11,0 (1999) ja 7.07,3 (2002). Pärnu Sõudeklubi liige. Sõudeliidu parim naissõudja 1998–2002.
Isiklikku
Tema abikaasa on meediategelane Oleg Samorodni. Isa Eerik M. (14. VII 1947 Pärnu – 6. X 2018), tuli sõudmises 2 korral Eesti meistriks: 1971 kaheksapaadil ja 1975 paarisaerulisel neljapaadil. Õde Tuuli M. (14. IX 1979 Pärnu), tulnud sõudmises 2 korral Eesti meistriks: 1998–99 kaheksapaadil.
Progressiivne rokk
Progressiivne rokk (inglise progressive rock), argoos ka progerokk ehk proge, on rokkmuusika alamsuund, mis tekkis 1960. aastate teises pooles ja arenes välja 1970. aastate alguses.
Progressiivse roki baasiks oli progressiivne popmuusika suund, mille tuntumad esindajad on Beach Boys, Beatles, Bob Dylan, Who jt. Nemad alustasid klahvpillide ja süntesaatorite kasutamist virtuoossete soolode esitamiseks, millest kujunesid lugude olulised osad (Animals, Doors, Procol Harum, King Crimson, Aphrodite's Child jt).
Progressiivse roki viljelejad laiendasid rokkmuusika piire, muutes seni valitsenud salmi ja refrääni vaheldumisel põhinenud lauluvorme. Tähelepanu pöörati lugude instrumentaalsetele osadele. Seadetesse põimiti klassikalise ja džässmuusika elemente. Seetõttu on progressiivse roki puhul kasutatud ka nimetusi art rock, sümfooniline rokk ja klassikaline rokk. Viimast ei tohi muidugi segi ajada klassikalise perioodi (1950-ndate) rock'n'roll 'iga.
Suuna kuulsamad esindajad on algusperioodist Pink Floyd, Moody Blues ja Who. Hilisemast perioodist on tuntuimad Genesis, Emerson, Lake & Palmer ning Yes. Aga nende hulka saab liigitada teisigi muusikuid, näiteks Mike Oldfieldi.
Eestis on progerokki viljelenud ansamblid Mess, In Spe, Kaseke, Psycho jt. Hiljem on progressiivset rokki viljelenud Radar, Põhja Konn jt.
Rootsi-Norra
Rootsi-Norra oli Rootsi kuningriigi ja Norra kuningriigi personaalunioon aastatel 1814 kuni 1905.
Rootsi-Norras elas 7 560 000 inimest 1905. aastal.
Ühine maismaapiir oli ainult Venemaa Keisririigiga.
Riigikeeled olid rootsi ja norra (bokmål).
Personaaluniooni moodustamine
1814. aastal otsustati Viini kongressil kompenseerida Rootsile Ees-Pommeri kaotus personaaluniooniga Norraga ning Karl XIII-st, kes oli Rootsi kuningas 1809–1818 sai ka Norra kuningas Karl II nime all 1814–1818.
Karl oli viimane Rootsi kuningas Holstein-Gottorpi dünastia Rootsi liinist. Kuna Karli kaks seaduslikku last surid lapsepõlves, siis kutsuti troonipärijaks Prantsusmaa kindral Bernadotte, kelle Karl lapsendas ning pärandas talle Rootsi kuningatrooni. Bernadottest sai Rootsi kuningas Karl XIV Johan ning uue Rootsi Bernadotte kuningadünastia rajaja.
Berezove
Berezove on kohanimi.
Stūrīši
pisi|left|Leprosooriumi luteri kirik Stūrīši (vanasti ka Stūriņi) on küla (vidējciems) Lätis Talsi piirkonnas Laidze vallas. Küla asub valla keskusest Laidzest 8.5, Laucienest 9.5, piirkonna keskusest Talsist 5 ja Riiast 121 kilomeetri kaugusel. Osa külast jääb Lauciene valda ja moodustab ametlikult iseseisva küla.
Stūrīši kujunes Talsi kirikumõisa juurde. Aastal 1896 asutati sinna Talsi leprosoorium. Aastal 2007 liideti sealne haigla Läti Nakkushaiguste keskusega. Haiglakompleksist on osa Läti punase Risti sotsiaalhoolekandekeskuse «Stūrīši» käsutuses.
Priit Sibul
Priit Sibul on lõpetanud 1996. aastal Valga Gümnaasiumi, 1998. aastal Tallinna Majanduskooli rahanduse ja krediidi erialal ja 2007. aastal Tartu Ülikooli majandusteaduskonna ärijuhtimise erialal.
Ta on töötanud Maksuametis revidendina ja aastatel 1998–2000 pearevidendina. 2001. aastal oli ta Tallinna linnavalitsuses spetsialist.
Priit Sibul on Erakonna Res Publica üks asutajaid 1999. aastal, oli aastatel 2001–2007 oli ta Erakonna Res Publica arendusjuht ja tegevsekretär.
Aastatel 2007–2011 oli ta Põlva maavanem.
12. juunil 2011 valiti ta Isamaa ja Res Publica Liidu peasekretäriks, kuid lahkus sellelt kohalt 2012. aasta oktoobris. 8. juunil 2017 kinnitas Isamaa ja Res Publica Liidu volikogu Priit Sibula taas erakonna peasekretäriks. Sellel ametikohal on ta jätkanud ka Isamaa Erakonna liikmena.
Priit Sibul on olnud XII, XIII ja XIV Riigikogu (fraktsiooni esimees 2015–2017, 2019–2021, 2022–2023, aseesimees 2017–2019, 2021–2022) liige ning on XV Riigikogu liige.
Ta on seotud apteegireformi tagasipööramisega, mida on nimetatud korruptiivseks sammuks.
Isiklikku
Priit Sibul on abielus, tal on viis last.
Bunseni põleti
pisi|Bunseni põleti. Klapp gaasi avamiseks/sulgemiseks asub paremal pool. Vooliku ava vasakul pool Bunseni põleti, mis saanud nime Robert Wilhelm Bunseni järgi, on tänapäeval levinud laboriseade. Põleti tekitab avatud gaasileegi, mida kasutatakse soojendamiseks, steriliseerimiseks ja põletamiseks. Gaas, mida kasutatakse Bunseni põletis, võib olla maagaas (põhiliselt metaan), vedelgaas, nagu näiteks propaan, butaan või nende segu. pisi|Bunseni põleti leek ei sõltu välja tuleva gaasi kogusest, vaid õhu (hapniku) kättesaadavusest ava juures (kust väljub gaas). 1. õhu juurdepääs on piiratud (tavaline leek), 2. õhk on vähesel määral kättesaadav, 3. õhuava on pooleldi avatud, 4. õhuava on täielikult avatud
ISO maakoodide loend
Siin on loetletud maailma maade ISO 3166 standardi järgsed maakoodid.
ISO 3166
Maurice Greene
Maurice Greene (sündinud 23. juulil 1974 Kansas Citys) on USA endine kergejõustiklane, olümpiavõitja.
Maurice sündis vanglaametniku peres. Sportima hakkas ta isa innustusel. Maurice'il on vanem vend Ernest, kes tuli 1982. aastal USA kolledžite meistriks 200 m jooksus.
1995
Greene pääses USA koondises Rootsis Göteborgis toimunud maailmameistrivõistlustele. 5. augustil saavutas ta eeljooksus 10,26-ga teise koha Donovan Bailey (Kanada, 10,13) järel. Samal päeval jooksis ta vahejooksus 10,35, millega jäi oma jooksus 6. kohale ja langes välja. Kokkuvõttes sai ta 23. koha. Bailey tuli 9,97-ga maailmameistriks.
1996
Greene ei pääsenud USA olümpiakoondisse ja vaatas Atlantas toimunud olümpiat tribüünilt. Bailey tuli olümpiavõitjaks maailmarekordiga 9,84.
1997
1997. aasta maailmameistrivõistlused kergejõustikus toimusid Ateenas ja Greene pääses USA koondisse. Ta jagas oma eeljooksus esikohta ajaga 10,32, mis kõigi eeljooksude peale andis alles 28. koha jagamise. See-eest tuli ta vahejooksus oma treeningukaaslase Ato Boldoni (Trinidad ja Tobago, 9,87) järel 9,90-ga teiseks, sellal kui ülejäänud vahejooksud osutusid palju aeglasemateks. Aega 9,90 kordas ta poolfinaalis, edestades Baileyt (9,91) ja Frankie Fredericksi (Namiibia, 9,93). Esimene poolfinaal oli palju aeglasem. Finaalis kordas Greene kergejõustiku MM-ide rekordit 9,86 ning tuli maailmameistriks Bailey (9,91) ja oma treeningukaaslase Tim Montgomery (9,94) ees.
4×100 m teatejooksus oli USA meeskond Brian Lewis, Tim Montgomery, Dennis Mitchell ja Maurice Greene ilmne soosik, aga katkestas eeljooksu. Maailmameistriks tuli Donovan Baileyst juhitud Kanada maailma hooaja tippmargi 37,86-ga.
1998
Greene osales New Yorgis 1998. aasta hea tahte mängudel ja võitis 100 m jooksu 9,96-ga Ato Boldoni ees (10,00). Brian Lewis oli kolmas ajaga kõigest 10,25.
USA meeskond koosseisus Jon Drummond, Tim Harden, Dennis Mitchell ja Maurice Greene võitis ka 4×100 m teatejooksu Kanada ees, kelle ankrumees oli Donovan Bailey (ajad 37,90 ja 38,23).
1999
Sel aastal püstitas Greene maailmarekordi nii 60 meetri (6,39) kui ka 100 meetri jooksus (9,79). Ta ületas Donovan Bailey maailmarekordi 9,84 ja alates elektroonilise ajamõõtmise kasutuselevõtust polnud keegi 100 m jooksu maailmarekordit nii palju parandanud. (Hiljem ületas selle Usain Bolt, parandades maailmarekordit veelgi rohkem.) Ühtlasi sai Greene'ist esimene mees, kelle käes on korraga nii 60 kui ka 100 meetri jooksu maailmarekord. Samuti kordas Greene Bailey nimel olevat 50 m jooksu siserekordit ja mõlemad, nii 50 m kui ka 60 m jooksu maailma tippmark, püsivad tänapäevani.
1999. aasta maailmameistrivõistlused kergejõustikus toimusid Hispaanias Sevillas ja Greene osales seal kolmel distantsil.
100 m jooksus võitis ta 21. augustil 1. eeljooksu 10,30-ga ja samal päeval 9,91-ga 5. vahejooksu Bruny Surini (Kanada, 9,95) ees. Need olidki vahejooksude kiireimad ajad. 22. augustil võitis kumbki oma poolfinaali võrdselt 9,96-ga. Samal päeval joosti finaal, mille Greene võitis MM-ide rekordi 9,80-ga, Surin jäi 9,84-ga teiseks.
200 m jooksus jäi Greene 5. eeljooksus 20,76-ga 3. kohale ja jagas kokku 22. kohta. 2. veerandfinaali ta seevastu 20,23-ga võitis. 25. augustil võitis Greene 20,10-ga esimese, palju aeglasema poolfinaali. Francis Obikwelu (Nigeeria) võitis teise poolfinaali 19,84-ga. 27. augustil ei suutnud Obikwelu aga finaalis oma aega korrata ja Greene tuli 19,90-ga maailmameistriks, Obikwelu jäi 20,11-ga kolmandaks. Greene on läbi aegade esimene mees, kes on tulnud maailmameistriks nii 100 m kui ka 200 m jooksus.
28. augustil joosti 4×100 m teatejooksu eeljooks ning juba esimeses eeljooksus olid koos USA ja Kanada. USA (Drummond, Montgomery, Lewis ja Greene) jooksis maailma hooaja tipptulemuse 38,06, aga Kanada, mille eest jooksid Bailey ja Surin, diskvalifitseeriti. 29. augustil joostud finaalis jooksis esikolmik sellest ajast paremini, aga USA-le kuulus ikkagi 37,59-ga kuldmedal Suurbritannia ja Brasiilia ees.