cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Leetse mõis
pisi|Leetse mõisa peahoone varemed koos trepiga pisi|Leetse mõisa värav pisi|Leetse mõis mere poolt (tagant) vaadatuna. Postkaart, 1920. aastad pisi|Leetse mõisa eestvaade, 1922. Foto Aleksander Kink pisi|Leetse mõisasüda 1879. aasta kaardil, kollane aia-põllumaa, heleroheline heinamaa, tumeroheline – mets, sinine – kraavid, tiigid; tumepruun – karjamaa; hallikas – põllumajanduslikult kõlbmatu maa
Leetse mõis (saksa keeles Leetz) oli rüütlimõis Harju-Madise kihelkonnas Harjumaal, tänapäeva Paldiski linna lähedal Lääne-Harju vallas Harju maakonnas.
Rootsi-aegsel kaardil mõisa ei ole – selle asemel on Leetse küla kolme talu ja kahe vabadikuga –, nii et levinud väide mõisa olemasolust 17. sajandil ei leia kaardilt kinnitust. 1646. aasta kuninganna Kristiina kirjas mainitakse just küla, mitte mõisa. Mõis tekkis tõenäoliselt Paldiski linna asutamise aegu: 1716. aastal anti see Eestimaa kindralkuberneri Fjodor Apraksini resolutsiooniga ooberst Moltšanovile poolele rendile.
Mõisa järgi on nime saanud Latorpi lademe Leetse kihistu.
18.-19. sajand
Ürikutes mainitud esimene omanik oli ooberst Wolmar Scheiding, kellele mõis immiteeriti kindralkuberneri korralduse põhjal 29.05.1738. Kuna Scheiding viibis välismaal, anti Leetse üle adjutant Gernetile, ent juba järgmisel aastal (1739) müüs Scheiding mõisa 2500 riigitaalri eest Klaus Gustav Schönbergile. Kuna Klaus varsti suri (enne 1741. aasta märtsi), sai mõisavaldajaks tema lesk Dorothea Hedwig (1698–1762). Nende tütar Anna Barbara, abielus Ewold Scharenbergiga, kellele mõis läks, sai lesena omakorda mõisa üle valitsemise ning müüs selle 1787. aastal 10 000 hõberubla eest kreisikohtunik Ludwig Sigismundi vabahärra von Uexküll-Güldenbandile. See pantis mõisa 1793. aastal Georg Gustav von Essenile, mil selle väärtuseks hinnati juba peaaegu kahekordne summa ehk 19 000 hõberubla.
Major Georg von Essen loovutas 1800. aastal Leetse mõisa pandi ja 1811. aastal müüs mõisa major Christoph von Rammile (u 1765–1833). Tema lapsed jagasid perekonna mõisad omavahel: Leetse, millega nüüdseks on liidetud ka Pallaste mõis, jäi poeg Jakobile. Kreisisaadik Jakob Johann von Ramm (1811–1870) suri vallalisena ning loovutas otseste järglaste puudumisel Leetse ja Pallaste mõisa oma õdedele leskprouadele Maria von Patkulile (1805–1878) ja Julie Ungern-Sternbergile (1809–1872). Viimase pärija oli tema poeg Rudolf (1837–1897), kelle nimele Leetse mõis kinnistati 1872. aastal, Pallaste oli tema omandusse läinud juba 1867.
19. sajandi lõpp 20. sajandi algus
19. sajandil rajati Leetse mõisa peahoone ümber mitu suvemaja, mida rahvasuus kutsuti Mühlna (kuulus Rudolfi õele Doroteale, abielus von zur Mühlen, ehitatud 1873), (S)terni ja Samsoni (Friedrich Georg von Patkuli tütarde Marie Gertrude Karoline, abielus von Stern ja Amalie Julie Margareth abielus von Samson-Himmelstjerna perekondadele, ehitatud vastavalt 1887 ja 1873; Sterni villa hävis I maailmasõja ajal) villadeks. 19. sajandi lõpul laiendati parki ja metsa, puid istutati endistele põldudele nii panga peal kui ka all.
Populaarse versiooni järgi tahtis mõisa suveresidentsiks omandada Nikolai II, kelle külaskäik mõisa oli 1912. aastal suursündmuseks. Samalaadne plaan oli väidetavalt ka eesti ärimeestel. Tallinna majaomanik Jüri Ihermann (1864–1935, oli Tallinna linnavolinik ja Estonia seltsi juhatuses) ja kaupmees Konstantin Simon (1874–?) ostsidki 1913. aastal Leetse kõrvalmõisana või õieti teotoana toiminud Testepere (Testefer). Esimese maailmasõja ajal kasutas mõisahooneid tsaaririigi piirivalve. Pärast väeüksuse lahkumist oli kõik korratu, mitmed hooned jäidki varemetesse või võeti sealt ehitusmaterjali teiste parandamiseks. Baldur von Ungern-Sternberg viibis mõisas lühikest aega viimati 1918. aasta suvel.
Eesti Vabariigi aeg
1919. aastal Leetse-Pallaste mõis riigistati, mõisa korraldamine jäi Eduard Kansmanni (eestistanud Kansa, 1887–1946) vedada, kuna esimeseks rentnikuks sai Paldiski linn. Küllaltki segastel asjaoludel (kohalike kaebuste peale uuris asja ka Riigikontroll, ent lõplikult jäigi asi välja selgitamata ning kuna rentnik ettevõtlikult hooneid remontis ja maad haris (selle küll teistele edasi rentides)) sai mõisasüdame ja viljapuuaia rentnikuks (mille triiphoones kasvasid ka viinamarjad) Aleksander Kink (1882–1937). Siin-seal väidetud mõisa andmine talle teenete eest Eesti Vabariigi ees ei vasta tõele, mõisa hoonete, maa ja metsa eest lasus kinnistul hüpoteegivõlg 9550 krooni (1940. aastal peaaegu 12 000 rubla). Maad ja vana koolimaja sai rendile ja hiljem päriseks osta ka Eduard Kansa.
Samsoni villa
Endisse Samsoni villasse (praegu perekond von Wistinghauseni suvemaja ) kolis Samsonite majapidajanna Miina (Minna) Nõmme (1874–1942). Talle pärandas hoone dr. med Eduard Hermann von Samson-Himmelstjerna oma pere truu ja pikaajalise teenimise eest, muuhulgas tema ja ta venna Voldemari päästmise eest 1918. aastal Moskvas punaste käest vanglast, kogu sisustuse ja 10 000 marka raha. Minna Nõmme seadis sisse eeskujuliku talumajapidamise, pidas suvepansionaati ning oli seega suurimaks kohalikuks tööandjaks, ent samas ka pinnuks silmis paljudel maasoovijatel, kes arvasid, et tal kui "üksikul, vanal naisterahval ja sakste teenril" on juba piisavalt varandust. Need arvamused ei lasknud majapidamisel kasvada (kuigi mitmesuguse kavalusega Minna rentis heinamaad ja suutis ennast maksma panna). Rohkem polnud vajagi, et Minna Nõmme 1941. aastal NKVD poolt arreteeriti ning suhete eest välismaaga (pansionaadis oli viibinud külastajaid nii Soomest, Šveitsist kui ka Saksamaalt) ning Nõukogude-vastalisuse eest viieks aastaks vangi mõisteti, ent ta suri järgmisel aastal. Juba 1930. aastatel sai ametlikult omanikuks ta õepoeg Karl Eduard Rosenberg (eestistanud Raid, 1902–1942), kelle järglased elavad Rootsis.
Mühlna villa
Mühlna villa lugu on kõige keerulisem. Algul see riigistati, ent maaseaduse muutmise järel taotlesid seda ja sellealust maad tagasi nii Ungern-Sternbergi volinik vannutatud advokaat Siegfried Bremen kui ka von zur Mühleni veel elus tütred Julie von Weymarn (1872–1942) ja Anny Hahn (1878–1974) ja sõlminud rendilepingu Voldemar von Tiesenhauseniga. Samal ajal oli Kloostri (Padise) vallakohus vara hooldajaks määranud Paldiski linnapea Johannes Odrese, kes müüs kehvas seisus villa Alfred Lippile. Nii oli maaüksusel korraga mitu omanikku.
1933. aastal villa põles, kahtlustati süütamist, ent süüdlane jäi selgitamata, see aga aitaski viia omandiküsimuse kiiremale lahendusele. Suvituskoht otsustati panna enampakkumisele, kus ainsana osales Tiesenhausen, kes omandas alghinnaga maavalduse oma alaealiste tütarde Ellen ja Karin Tiesenhauseni nimel. 1939. aastaks oli krundile ehitatud vahvärk suvemaja.
Leetse-Pallaste asundus
Osa mõisasüdamest läks Pargi maaüksuse nime all Johannes Rootsile (1898–1931), kes Vabadussõjas osales masinistina miiniristlejal Vambola, mille eest autasustati Vabadusristiga ja kinnitati ka tasuta maasaajaks. Johannes ei paranenudki sõjas saadud haavadest, töötas siiski 1920. aastatel Tallinnas pangaametnikuna, jõudis vangiski istuda (raha omastamine, millest osa ta peitis Leetse mõisa, asja ilmsikstulekul küll kiirelt peidukoha kätte näitas ), nii et maad harisid tema isa ja vend, kes koha 1936. aastal Amalie ja Jüri (õde-vend) Marvitsale edasi müüsid, kellel teadaolevalt järglasi ei olnud. Mõisa süda oli niisiis jaotatud viieks maaüksuseks, omanikeks Kink, Kansa, Nõmme, Marvits ja Tiesenhausen. 1930. aastate lõpul omandas maatüki (Rannaveere) Eesti Sakslaste Rahvameelne Koondus, plaaniti rajada suvelaager, ent need kavatsused ei jõudnud täituda.
Mõisa ülejäänud maad tükeldati ja moodustati paarkümmend asundustalu ning peaaegu samapalju kalurikohti; osaliselt oli maa riigimets, ent seda renditi heina- ja karjamaana välja Pakri poolsaare ja Paldiski majapidamistele. Mõisamaade korraldamiseni jõuti 1923. aastal, ent ümberkorraldusi tehti 1939. aastani (suuremad muutused toimusid 1930. ja 1935. aastal). Erilise peatükina tuleb mainida nn Petseri venelaste asustamist Leetse poolsaarele (11 perekonda asusid kohtadele 1928). Poolsaarele ehitas riik 7 asundustalu (ülejäänud ehitasid majad ise); üldse kõige esimene nn nopsa-tüüpi asundustalu Eestis ehitati Pakri poolsaarel 1931, mille 1935. aastal ostis näitleja Ants Eskola (esimese omaniku järgi Variku ehk Vaariku koht).
Eesti Vabariigi ja NSV Liidu vaheline vastastikuse abistamise pakti (1939) ühe tingimusena sai Pakri poolsaarest Nõukogude sõjaväebaas.
Pärast Teist maailmasõda
Aastatel 1939–1941 ja 1944–1995 oli mõis NSV Liidu Relvajõudude valduses ja seal paiknes NSV Liidu õhukaitsevägede raketibaas Leetse II. Mõisa peahoone püsis enam-vähem terve kuni 1994. aasta mais toimunud tulekahjuni, misjärel on sellest säilinud vaid alusmüürid.
Ungari kirjandus
Ungari kirjandus on ungari keeles kirjutatud kirjandus.
Heinrich Paal
Heinrich Paal (6. juuli 1895 Rakvere – 20. september 1942 Vjatlag, Kirovi oblast) oli eesti jalg- ja jääpallur. Tegeles ka kergejõustikuga ning oli treener.
Paal võitles Vabadussõjas, kuulus Kaitseliitu. NKVD arreteeris ta 12. veebruaril 1941 Tallinnas, ta suri vangilaagris.
Aastatel 1920–1930 mängis Paal Eesti jalgpallikoondises ja osales ka 1924. aasta suveolümpiamängudel. 24. juulil 1923 lõi ta Tallinnas Kalevi aias Eesti jalgpallikoondise esimese värava koduväljakul.
Esindas Eestit ka jääpallis ning mängis koondises kokku 8 mängu.
Jenny Siimon
pisi|Aleksander Lätte "Tütre tänu" Jenny Siimoni ja Elsa Avessoni esituses 1937. aastal Jenny Siimon (sünninimi Jenny Kossar; 6. veebruar 1905 Irvala – 3. aprill 1982 Tallinn) oli eesti laulja (metsosopran) ja laulupedagoog.
1926. aastal lõpetas Jenny Narva I Gümnaasiumi. Aastatel 1932–1934 õppis ta Tallinna Konservatooriumis Aleksander Arderi ja Aino Tamme juures laulmist.
Aastatel 1940–1976 õpetas ta konservatooriumis laulmist, 1946. aastast dotsendina. Tema õpilaste seas on olnud Teo Maiste, Mati Palm, Harald Uibo, Lehte Mark, Verner Gerretz, Liidia Panova, Enno Eesmaa, Meta Kodanipork, Georg Metssalu, Harri Vasar ja Ilmar Talvik.
Isiklikku
Tema isa oli kooliõpetaja. Jenny Kossar abiellus 1926. aastal Teodor Siimoniga. Neil sündisid tütred Aime (1927; Aime Tampere) ja Lully (1928; Lully Mölder).
Baeri seadused
Baeri seadused ehk Baeri reeglid on organismide arengu üldised seaduspärad, mis sõnastati baltisaksa loodusteadlase Karl Ernst von Baeri poolt aastal 1828:
Star Trek: Süvakosmos 9
"Star Trek: Süvakosmos 9" on aastatel 1993 – 1999 valminud Ameerika Ühendriikide ulmeline telesari. "Süvakosmos 9" on järjekorras kolmas "Star Treki" telesari ja esimene neist, mida ei tootnud Gene Roddenberry.
Erinevalt eelnevatest "Star Treki" telesarjadest ja linateostest ei kätkenud "Süvakosoms 9" endas otseselt reisimist, millele pealkiri "Star Trek" (tähereis) viitab, vaid tegevustik leidis aset orbiitjaama pardal. Teise muudatusena on "Süvakosmos 9" jagude tegevustik seotud.
Lisaks tegelastele Maalt ja Tähelaevastikust esitles "Süvakosmos 9" ka tegelaskujusid, kes ei olnud Tähelaevastiku ohvitserid, vaid olid eraisikud või kuulusid teiste rasside organisatsioonidesse. Lisaks eelmistest sarjadest tuntud rassidele esines "Süvakosmos 9-s" ka ainult sellele sarjale omaseid rasse nagu näiteks cardassid, bajoraanid, jem'hadaar ja kujumuutjad.
Neusalza-Spremberg
Neusalza-Spremberg on linn Saksamaal Saksimaa Görlitzi kreisis, otse Tšehhi piiril.
Pula filmifestival
Pula filmifestivalil jagatakse Golden Arena nimelist auhinda parimale filmile, režissöörile, näitlejatele erinevates kategooriates jne.
Čadca
Čadca (ungari Csaca, saksa Tschadsa, poola Czadca) on linn Slovakkias Žilina maakonnas, Čadca ringkonna halduskeskus.
Asulat on esmamainitud 1565. aastal. Linnaõigused sai Čadca 1778. aastal.
Altai krai lipp
thumb|Altai krai lipp Altai krai lipp on Venemaa haldusüksuse Altai krai lipp.
Lipp võeti kasutusele 29. juunil 2000.
Lipu kirjeldus
Altai krai lipuks on ristkülikukujuline kangas, mis on jagatud siniseks ja punaseks väljaks. Sinisel vardapoolsel väljal, mis moodustab 1/6 lipu pikkusest, on kujutatud kuldne viljapea. Punase välja keskel on Altai krai vapp.
Lipu ametlikud proportsioonid on 1:2, kuid seda kasutatakse ka mõõtudes 2:3.
Lamarcki seadused
Lamarcki seadused on prantsuse looduseuurija Jean-Baptiste de Lamarcki poolt aastal 1809 sõnastatud bioloogilised seaduspärad, mille kohaselt
Ostritz
pisi|Ostritzi luteri kirik Ostritz on linn Saksamaal Saksimaa Görlitzi kreisis, otse Poola piiril.
Linnaosad
Ostritz, Leuba.
E-tint
E-tint on elektroonilise paberi tehnoloogia firmaltE Ink Corporation (asutatud 1997).
E Inki tehnoloogia põhineb elektroforeesil (siit ka nimetus electrophoretic ink, elektroforeetiline tint, kasutusel on ka dešifreering electronic ink, elektrooniline tint).
Firma on välja töötanud mitut tüüpi elektroforeetilist tinti. Kui seda kanda plastkilele pildipunktidena (pikslitena) ja varustada need tüürimiselektroonikaga, saadakse paberitaoline kuvapind (näidik, kuvar).
pisi|Elektroforeesinähtuse rakendamine kujutise moodustamiseks elektroonilisel paberil
Kahekihiline pigmendisüsteem
Kuvari õhukeses (paarisaja mikromeetri paksuses) vedelikukihis ujuvad e-tindi kuulikesed ‒ mikrokapslid – läbimõõduga keskmiselt 4 µm. Nendes läbipaistva kestaga kapslikestes on viskoosne polümeer ning valged ja mustad laetud pigmendiosakesed. Valged peenosakesed kannavad negatiivset, mustad positiivset elektrilaengut. Pildielemendi suuruse määravad pikslielektroodid, kusjuures iga piksli elektroodide vahele jääb suur hulk mikrokapsleid. Elektroodid saavad tüürimpulsse TFT-aktiivmaatriksilt (samamoodi nagu LCD-kuvaris).
Piksli pingestamisel eralduvad valged ja mustad osakesed kapslites eri pooltesse. Pildielement, mille alumine elektrood saab positiivse pinge, tõmbab negatiivsed osakesed enda poole ja tõukab positiivsed osakesed eemale, nii et see pildielement paistab mustana. Elektroodipinge vastupidise polaarsuse korral paistab pildielement valgena.
Halltoone saadakse elektroodidele rakendatava pingeimpulsi kestuse muutmisega. Esialgu oli hallskaalal 8 astet, praegustel kuvaritel vähemalt 16 heledusastet.
Pigmendikuulikestega vedelikukiht asetseb kahe plastkile vahel, kusjuures pealmine kiht on läbipaistev (peegelduste vältimiseks mati pinnaga), alumine aga läbipaistmatu ja välisvalgust tagasipeegeldav. Seega on tekst ja pildid nähtavad ainult välisvalguses nagu tavalise paberil puhul.
Elektroonilise paberi E Inki tehnoloogia edasiarendus on E Ink Pearl (aastast 2010), mis esimesena leidis rakendust Amazoni lugeris Kindle DX. Pearl-kuvareil on tavaliste E-Ink-ekraanidega võrreldes märksa parem kontrastsus ja reageerimiskiirus ning väiksem voolutarve.
Kolmekihiline pigmendisüsteem
Kirjeldatud kahepigmendisüsteemi kõrval on välja töötatud ka süsteem, mida kasutatakse peamiselt värvilistes elektroonilistes siltides. Nende topsikujulistes pildielementides on mustvalgete pigmendikuulikeste kihtide vahel negatiivse laenguga värvilise pigmendi osakesed.
Värvisüsteemid
Värvilise e-paberi tehnoloogia E Ink Triton (aastast 2012) on eri värvusega pildipunktide saamiseks mikrokapslite kihi peal iga piksli jaoks neli filtrit: lisaks kolmele värvifiltrile (R – punane, G – roheline, B – sinine) ka üks värvitu (pole pildil näidatud), mille abil muudetakse ainult piksli heledust. Et igal värvil on 16 heledusastet, saadakse kolme värvi kombinatsioonina 4096 värvi, lisaks hallskaala valgest mustani. Seda tüüpi esimene värvilise e-paberiga luger on Ectaco firma Jetbook Color.
Aastal 2016 esitles E Ink multipigmentsüsteemi ACeP (Advanced Color ePaper), mis võimaldab esitada kaheksat värvi pigmendi abil mistahes värvusi ilma värvifiltreid kasutamata.
Tartu Kivilinna Kool
Tartu Kivilinna Kool (2014. aasta sügiseni Tartu Kivilinna Gümnaasium) on Tartus Annelinnas tegutsev põhikool. Kool asub aadressil Kaunase puiestee 71.
Ajalugu
Kool alustas tegevust 1985. aastal '''Tartu 16. Keskkoolina'''. Esialgu komplekteeriti 19 klassi, kus õppis kokku 580 õpilast.
Alates 2004. aastast asus kool kahes õppehoones: Kaunase puiestee 71 (1.-7. klass) ja Kaunase puiestee 70 (8.-12. klass). Pärast keskkooliosa kaotamist 2014. aastal tegutseb kool ainult hoones Kaunase puiestee 71.
Kivilinna Gümnaasium oli õpilaste arvult Eesti suurim keskharidust andev õppeasutus, seal õppis 1506 õpilast (2007).
Aastal 2014 läks kooli gümnaasiumiosa uue kooli Tartu Kristjan Jaak Petersoni Gümnaasiumi koosseisu.
Õppesuunad
Tartu Kivilinna Koolis õpetatakse riikliku õppekava alusel, õppeperioode on viis, kokkuvõttev hindamine toimub kaks korda õppeaastas. Peamised märksõnad, millele õpiprotsessis Kivilinna koolis keskendutakse, on tervis ja liikumine, lai silmaring, enesehinda
Altai krai vapp
175px|thumb|Altai krai vapp Altai krai vapp on Venemaa koosseisu kuuluva Altai krai vapp.
Sellel on kujutatud Prantsuse stiilis kilpi, mis on ümbritsetud kuldsete viljapeadega (ümaralt ümber kilbi), need on seotud sinise lindiga. Lint algab alt keskelt ning suundub kaheksa tiiru kummagi külje pealt ümber viljapeade.
Vapi kilp on jagatud horisontaalselt kaheks: ülemise välja taust on sinine, ning sellel on kujutatud suitseva korstnaga kõrgsulatusahju, mis pärineb 18. sajandist ja viitab Altai krai ajaloole.
Alumise välja taust on tumepunane. See sümboliseerib väärikust, vaprust ja mehisust. Sellel on kujutatud "tsarinna vaas" (roheline), mida hoitakse Ermitaaži muuseumis Peterburis.
Vappi ümbritsevad viljapead sümboliseerivad piirkonna peamist majandusharu põllumajandust.
Vapp võeti kasutusele 1. juunil 2000.
Sigtuna väravad
Raamat ilmus Lundis Eesti Kirjanike Kooperatiivi kirjastusel aastal 1968.
Sisu
Kogumikus on 12 novelli, millest kolm on liigitatud kokku "Fulko juttudeks", et raamat kümneks osaks jaguneks.
Käsisaag
thumb|Käsisaed Käsisaag on tööriist, mida kasutatakse käsitsi saagimiseks.
Karjala-Soome NSV
Karjala-Soome Nõukogude Sotsialistlik Vabariik (lühendid: Karjala-Soome NSV ja KSNSV) oli NSV Liidu liiduvabariik aastatel 1940–1956. KSNSV moodustati 31. märtsil 1940, liites Talvesõja jooksul Soomelt vallutatud alad Karjala Autonoomse Nõukogude Sotsialistliku Vabariigiga. Tegemist oli 12. liiduvabariigiga Nõukogude Liidu koosseisus. Karjala-Soome riigikeeled olid vene keel ja soome keel, pealinn oli Petroskoi. Karjala-Soome Nõukogude Sotsialistlikust Vabariigist tehti 16. juulil 1956 Nõukogude Liidu Ülemnõukogu otsusega taas Karjala ANSV, mis hakkas kuuluma Vene NFSV koosseisu.
Eellugu
Karjala-Soome NSV varajasem ajalugu on peamiselt seotud Karjala ajalooga. Keskajast kuni 20. sajandi alguseni oli tegemist Venemaa perifeeriaga, mis oli hõredalt asustatud õigeusku karjalaste ja venelastega. Rohkem tähelepanu hakkas Karjala saama 19. sajandil, mil soomlaste kontaktid karjalastega sagenesid ning soomlased rajasid Karjalas koole, kus õpetati karjala noori. Soome organiseeritud koolivõrgu tulemuseks oli Karjala rahvuse ärkamine, mis oli aga tugevalt soomemeelne. Venemaa kodusõja ajal tegid soomlased mitu katset Karjalat Venemaa küljest lahti lõigata, regiooni kas Soomega liites või Karjala iseseisvumist toetades. Soome riigiga stabiilse piiri saavutamiseks lubas Nõukogude Venemaa Karjalale ametliku Tartu rahuga autonoomiat, mida küll täideti vaid paberil, luues regioonis Karjala Töörahva Kommuuni.
Kommuun rajati 1920. aasta suvel ja Karjala-Soome NSV pidas seda Karjala omariikluse ametlikuks alguseks. Kommuunis elas 147 300 inimest, kellest karjalased moodustasid 60 ja venelased 37 protsenti. Kuna Karjalas said juhtivatele kohtadele Soome kodusõja kaotanud punasoomlased, jätkus ka autonoomia ajal karjalaste soomestamise poliitika. Töörahva kommuun korraldati ümber 1923. aasta 25. juulil, mil lähtudes "Karjala töötajate soovist" moodustati Autonoomne Karjala Nõukogude Sotsialistlik Vabariik.
Karjala-Soome moodustamine
Soomelt vallutatud alad olid inimtühjad, sest soomlased evakueeriti pärast sõda kodumaale. Seetõttu alustas Nõukogude Liit Karjalasse rahva asustamise teistest liiduvabariikidest. Poole aastaga oli inimtühjadele aladele asustatud juba 884 perekonda.
Karjala-Soome nägi oma lühikese ajaloo jooksul mitut piiriõgvendamist Vene NFSV kasuks. 1944. aastal võeti Karjala-Soome NSV-lt ära Karjala kannase osad ning Viiburi ja Käkisalmi linn koos ümbrusega ning liideti Leningradi oblastiga. 1953. aastal liideti Alakurtti külanõukogu territoorium Murmanski oblastiga.
Karjala-Soome likvideerimine
1956. aastal otsustas Nõukogude Liit likvideerida Karjala-Soome NSV. 16. juuli NSV Liidu Ülemnõukogu istungil esitas Karjala-Soome Ülemnõukogu presiidiumi esimees Kuusinen palve kujundada KSNSV ümber Karjala Autonoomseks Nõukogude Sotsialistlikuks Vabariigiks, mis tuleks lülitada Vene NFSV koosseisu. Põhjusena tõi Kuusinen välja "vabariigi töötajate soovi". Otsus võeti vastu ühehäälselt ja liiduvabariik likvideeriti. Liiduvabariigi likvideerimise teiste põhjustena on välja toodud veel KSNSV vähest võimekust oma metsamajandusega toime tulla, fakt, et territooriumi rahvuslik koosseis ei peegeldanud enam territooriumi ametlikku staatust (umbes 10% rahvast olid karjalased) ning tõenäoliselt ka suhete paranemine Soomega, mille tõttu Nõukogude Liit ei näinud enam põhjust Soome suveräänsust nimekaaslasega ähvardada.
Geograafia
Karjala-Soome geograafia on tugevalt seotud tema asukohaga Põhja-Euroopas. Karjala-Soome põhjas ja lõunas piirnes Vene Nõukogude Föderatiivse Sotsialistliku Vabariigiga, idas Valge merega ning läänes Soome Vabariigiga. Väikese rahvastikutiheduse ja halva põllumaa tõttu moodustasid üle 70% Karjala-Soome territooriumist metsad. Sarnaselt Soomega oli KSNSV järvederikas – kokku oli järvi üle 20 000.
Kultuur
Kuna Karjala-Soome NSV oli varasema riikliku ajaloota, keskendus Nõukogude võim Karjalas karjala-soome rahva identiteedi loomisele. Karjala-soome riikluse aluseks oli keele- ja identiteediarendus Nõukogude Liidus alanud juba 1920. aastatel, kuid sai regiooni liiduvabariigiks muutmisega uue hoo sisse. Enamik kaasaegseid kirjateoseid kasutasid KSNSV rahva kirjeldamiseks alati väljendit "karjala-soome rahvas," vältides rääkimast vaid ühest rahvast. Üldiselt rajati üsna tüüpiline Nõukogude versioon rahva ajaloost: karjala-soome rahvas kiratses 13. sajandist peale, mil välisriigid Karjala hõivasid ning rahvas kannatas kuni 20. sajandi alguseni, mil Nõukogude kord päästis karjala-soome rahva.
Karjala-Soome tunnistas ka oma seost Soomega ning KSNSV ajalookäsitluses mainiti tihti ka Soome kodusõja ajalugu. Sarnaselt soomlastega pidas ka karjala-soome rahvas oma rahvuseeposeks "Kalevala" eepost ning tähistas 1949. aastal suurejooneliselt eepose 100. aastapäeva. Sellegipoolest kirjeldati Soome Vabariiki äärmiselt negatiivselt ja rõhutati karjala-soome rahva vabadust Soome kodanlusest.
Remniku
Remniku on küla Ida-Viru maakonnas Alutaguse vallas. Asub Peipsi järve kaldal Remniku oja suudme juures.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Alajõe valda.
Külas elas 2000. aasta rahvaloenduse andmeil 58 elanikku ja 2011. aasta rahvaloenduse andmetel 44 inimest. Eestlasi oli neist 8 (18,2%).
1990–1994 tegutses külas Piirivalve õppekeskus.
Altševsk
Altševsk on linn Ukrainas Luhanski oblastis. 2014. aastast on linn venemeelsete mässuliste (Luhanski Rahvavabariik) kontrolli all.
Linna asutas 1895. aastal ettevõtja Oleksi Altševski. 1932. aastal sai linnaõigused. 1931–1961 oli linna nimi Vorošilovsk seejärel Kommunarsk. 1992. aastast on taas Altševsk.
Altševsk on Donbassi tööstuskeskus, peamised tööstusharud on metallurgia (terasetootmine) ja ehitusmaterjalidetööstus.
2006. aasta jaanuaris purunes pakase tõttu linna keskküttetorustik, mida ei olnud pikka aega remonditud, ja 60 000 inimest jäi mitmeks nädalaks ilma keskkütteta. Veidi hiljem külmusid kinni kanalisatsioonitorud. Võimud evakueerisid linnast lapsed teistesse linnadesse. Seda õnnetust peetakse Ukraina iseseisvusaja suurimaks inimese põhjustatud humanitaarkatastroofiks enne Venemaa sissetungi Ukrainasse 2022. aastal.
Linnas on 10 trolliliini.
Jänese aasta
"Jänese aasta" (soome keeles "Jäniksen vuosi") on Arto Paasilinna 1975. aastal ilmunud romaan.
Eesti keeles on romaan ilmunud Sirje Kiini tõlkes 1995. aastal Loomingu Raamatukogus. Eesti NSV-s ei lubatud raamatut välja anda selle tegelase, nimismees Hannikaise tõttu, kes on president Kekkose elulugu uurides jõudnud järeldusele, et Kekkonen 1968. aasta paiku asendati "uue Kekkosega". Hiljem on raamat ilmunud ka läti, leedu, vene ja ukraina keeles (www.sks.fi).
Sisukokkuvõte
Elus pettunud toimetaja Vatanen korjab üles liiklusõnnetusel vigastatud jänesepoja ning satub koos temaga rännates järgneva aasta jooksul kõikvõimalikesse sekeldustesse. Lõpuks ületavad Vatanen ja jänes karujahti pidades Nõukogude Liidu piiri, arreteeritakse ja loovutatakse Soome ametivõimudele, kes inkrimineerivad Vatasele kümneid kuritegusid ja seaduserikkumisi (sealhulgas abielurikkumine, hulkurlus, ilma loata metslooma pidamine, salaviina joomine, sõjasaagi omastamine ja vanarauaks müük, välisministeeriumi korraldatud õhtusöögil ilma kutseta osalemine, salaküttimine ja ebaseaduslik riigipiiri ületamine).
Tsitaat
Minul, selle raamatu kirjutajal, on olnud ainulaadne õnn Vatast eeluurimisvanglas oleku ajal külastada; me pidasime pikki vestlusi, mille kohta ma tegin võimalikult täpseid ülestähendusi, ja nende põhjal olengi ma selle raamatu kirjutanud.
Mu mällu on talletunud pilt mehest, kes jättis paljuski sügavamõttelise, hea iseloomuga inimese mulje; igaveseks sööbisid mu mällu Vatase sõnad, kui meie viimane usutlus lõppes: “Sihuke on elu.”
Minu arusaamise kohaselt näitas Vatase isikulooline tegu, et ta on revolutsionäär, tõeline mässuline, ja selles peitus tema suurus. Kui Vatanen oma kõledas kongis hellalt jänest silitas, otsekui oleks ta olnud loomakese ema, siis teadsin, mida inimlik ühtekuuluvustunne võib korda saata. Mäletan hetki, mil Vatanen vaatas niiske pilguga kivist vanglaseina, ja mind vaevas ebamäärane tunne, et mitte miski ei või takistada seda õnnetusse olukorda aetud meest veel kord näitamas[t?] kogu oma olemuse sügavaimat jõudu.
Kui see raamat oli juba trükikotta minemas, toodi otse vanglast mu töötuppa ratsakäskjala poolt kohale toimetatud kiirtelegramm: Vatanen ja jänes olid põgenenud!
Jabara
Jabara (varem: Jäbara) on küla Ida-Viru maakonnas Lüganuse vallas Tallinna–Narva maantee ja mere vahel, Purtsest ida pool.
Aastal 1970 oli elanike arv 30. Aastal 1977 liideti Jäbara külaga Sope küla. 2000. aasta rahvaloenduse järgi oli alalisi elanikke 27. Hiljem on elanike arvuna mainitud 18, 34 ja 42.
Jabara lähedal on Jabara kalmed vanemast rauaajast. Nende kalmete alt on leitud venekirveste kultuurile viitavat nöörkeraamikat. Venekirveste kultuuri kuulub ka Sope maa-alune kalmistu.
Jabara kalmete all on ka pronksiaja asula jälgi.
Esimesed teated Jabara ja Sope külast pärinevad aastast 1492 (Rappyarue myt der molen).
FC Otepää
FC Otepää on Eesti jalgpalliklubi, mis on asutatud 2004. aastal. 2009. aastast on FC Otepää kodustaadioniks Pühajärve ääres olev jalgpallistaadion Aedlinna Arena.
Ajalugu
Klubi alustas tegevust 2004. aastal FC Kääriku nime all meistrivõistluste V liiga lõuna tsoonis. 2005. aastal sai klubi nimeks FC Otepää.
Mirko Vučinić
thumb| Mirko Vučinić (sündinud 1. oktoobril 1983 Nikšićis Jugoslaavias) on Montenegro endine jalgpallur (ründaja).
Montenegro koondises mängis Vučinić aastatel 2007–2017 ja tõi koondises kokku 17 väravat. Aastatel 2005–2006 mängis ta kolm mängu ka Serbia ja Montenegro koondises. 17. oktoobril 2007 lõi ta värava mängus Eestiga.
Kaltsedon
Kaltsedon on peitkristalse kvartsi agregaat.
Et kaltsedon on kvartsi erim, peetakse teda traditsiooniliselt mineraaliks, ehkki võimalik oleks ka kaltsedoni arvamine kivimite hulka, sest ta on mineraaliagregaat nagu kivimid üldse.
Kirjeldus
Kaltsedoni keemiline valem on SiO2. Molekulmass on 60.
Kaltsedon kuulub karkass-silikaatide hulka. Tema tihedus on 2570–2640 kg/m³, kõvadus Mohsi skaalal 6,5–7. Süngoonia on trigonaalne, punktigrupp trigonaalne trapetsoeedriline. Kaksistumine esineb, lõhenevus puudub. Läige on klaasjas või rasvjas, vahel ka muusugune. Murdepind on karpjas, kriips ehk mineraalipuru valge.
Optilisi telgi on üks, optiline märk on positiivne. Reljeef on madal. Pleokroism puudub.
Kaltsedoni erimid
Kaltsedon võib olla värvunud väga mitmesugustes värvitoonides.
Valdavalt kaltsedonist koosnevad kivimid on ränikivi ja tulekivi, mida on kaltsedonist tihti raske eristada. Üldreeglina peaks kaltsedon olema neist puhtama koostisega.
Ahhaat
Kaltsedoni erimit, millel on kihiline ehitus, nimetatakse ahhaadiks. Kihid on omavahel alati paralleelsed, kuid nende paksus võib olla erinev. Kihtides olevad erinevad värvid tulevad esile vöödilise tekstuurina, mis on tavaliselt jaotunud kontsentriliselt, paralleeltekstuure esineb harva. Tekstuur võib olla muguljas, silmakujuline, dendriitjas või ooliitne. Sageli on ahhaadi keskel õõnsus, mis on täidetud ametüsti, suitsukvartsi, kaltsiidi või tseoliidi kristallidega.
pisi|vasakul|Muguljas ahhaat
Ahhaat võib olla väga erineva värvusega: hall, hallikassinine, valkjas, sinakasvalge, sinine, heleroosa, kreemikasvalge, punakas, rohekassinine, punakassinine, punakaspruun, pruun, kollakaspruun, oranž kuni hallikasmust. Värvus sõltub teiste mineraalide, näiteks kloriidi, hematiidi, götiidi, seladoniidi jne suletistest. Mineraal võib olla läbipaistmatu või kergelt läbikumav, klaasiläikega, matt või siidiläikega. Murdepind on ebatasane – ka ahhaadil on kaltsedonile omane karpjas murre ja puudulik lõhenevus.. Ahhadi genees toimub vulkaniitides (basaldid, rüoliidid) ja hüdrotermaalsetes keskkondades, murenemiskoorikutes ja settekivimites. Ahhaat on laia levikuga ja sagedane peitkristalne kvartsi erim maakoore kivimites. Ahhaat moodustub tavaliselt vulkaanilistes kivimites olevatesse tühemikesse, mida nimetatakse vesiikuliteks. Kivimites liikuvast hüdrotermaalsest veest sadestub välja ränidioksiid, mis moodustab vesiikulite seintele mikrodruuse (miarooliline tekstuur). Kui sadestuvate mineraalide koostis pisut muutub, siis muutub ka uue kihi värvus, mis annabki ahhaadile vöödilise välimuse. Kui tühemikud pole lõpuni ahhaadiga täitunud, siis võib selle sisemuses olla silmaga nähtavatest kristallidest kvartsidruus.
Sardoonüks
Sardoonüks on kaltsedoni erim, milles vahelduvad kas pruunid, oranžid, punased või valged kontrastsed triibud. Sardoonüksit võib vaadata ahhaadi erivormina.
Tulekivi
pisi|Tulekivi Tulekivi ehk ränikivi on settekivim, mis koosneb peamiselt peitkristalsest kvartsist. Tulekivil ei ole kindlat värvi, kuid enamasti on see tumehallikates toonides koos kollase, musta, pruuni või mõnikord valge varjundiga. Erineva värvi annavad talle sellised lisandid nagu metallisulfiidid, oksiidid ja hüdroksiidid. Tavaliselt levib ta mugulatena, kuid harva võib esineda ka kihtidena settekivimis.
Tulekivi ei ole keemiliselt koostiselt väga puhas, sest ta sisaldab ka teisi mineraale nagu opaal, kaltsiit ja moganiit. Seega võib seda lugeda kivimiks, mitte mineraaliks.
Ränikivi on võrdlemisi tavaline kivim, ehkki ta moodustab settekivimite koguhulgast alla 1%. Kõige levinum on ränikivi juura, kriidi ja paleogeeni ajastu setendeis.
Mere- ja jõevees on lahustunud väheses koguses ränihapet (H4SiO4), merevees umbes 1 ppm ja jõevees 13 ppm. Need kogused jäävad aga selgesti alla ränihappe küllastuskontsentratsiooni, mistõttu ei saa ränimuda settimine olla lihtne anorgaaniline protsess. Ränihapet eraldavad veest peamiselt radiolaarid ja ränivetikad, mis ehitavad oma kojad opaalist (SiO2·nH2O). Eluajal kaitseb nende koda ränihappe suhtes alaküllastunud vee eest orgaaniline kaitsekiht, mis organismi surres hävineb. Seetõttu hakkavad merepõhja kuhjuvad kojad taas lahustuma. Ränimuda kuhjumine saab toimuda vaid sel juhul, kui kodade kuhjumiskiirus ületab nende lahustumiskiiruse. Aja jooksul kristalliseeruvad opaalist kojad ümber peeneteralisest kvartsist ränikivimiks.
Ränikivi kasutatakse pooljuhtide ja klaasi valmistamisel toorainena, ehkki enamik vajaminevast ränist saadakse siiski liivast. Tihti kaevandatakse ränikivi seetõttu, et ta esineb koos mõne teise maavaraga, näiteks koos eelkambriumi raualademetega, uraaniga, mangaaniga, fosforiidiga jne.
19. sajandil kasutati tulekivi koos püriidiga tulirelvades püssirohu süütamiseks. Keemilisel reaktsioonil tekkiv vääveldioksiid andis sellele omase väävli lõhna. Tulekivi võib üksinda ka tekitada sädemeid, kuid selle toimumine on juhuslik.
Chert
Chert ja tulekivi loetakse sageli üheks mineraaliks, kus tulekivi on cherti tume erim. Teise liigituse järgi tähendab chert massiivseid mineraale, kuid tulekivi all mõistetakse mineraali mugulaid. Knauth on nimetanud 1994. aastal tulekivi "sõlmiliseks chertiks". Traditsioonilise liigituse kohaselt loetakse siiski tulekivi ja "chert" erinevaks mineraalideks, kus neid liigitatakse tekke järgi.
pisi|Chert
Ajalugu
Vahemere maades kasutati kaltsedoni juba pronksiajal. Näiteks Kreetal asuva Knossose palee väljakaevamisel leiti umbes aastast 1800 eKr pärinevad kaltsedonpitserid. Läbi aegade on kaltsedoni kasutatud pitserite valmistamiseks, sest kuum vaha ei hakka sellele külge.
Piiblis kandis Moosese vend ülempreester Aaron kohtu-rinnakilpi, millel oli 12 erinevat vääris- ja poolvääriskivi, osa neist kaltsedoni erimid. Nii Piibel.net kui Soome Piibliseltsi välja antud piibel nimetavad kolme kaltsedoni erimit: teises reas jaspist, kolmandas ahhaati ja neljandas karneooli, ehkki teiste kivide osas tekst lahkneb. Ingliskeelsed tõlked sisaldavad sageli krüsopraasi ja sardoonüksit. Piibli järgi märgib igaüks neist vääriskividest isesugust Iisraeli suguharu, kuid missugust suguharu mingi kivi tähistab, pole öeldud.
Kesk-Aasia kaubateedel (Siiditeel) on leitud mitmesugusest kaltsedonist, eriti karneoolist intaljosid (graveeritud kujutisega vääriskive) ja helmeid, mis näitavad tugevat Kreeka-Rooma mõju.
Kaltsedon on nime saanud Traakias Bosporuse Väike-Aasia rannikul asuva Kalchedoni ehk Chalkedoni linna järgi, mis oli antiikajal oma strateegilise asendi tõttu tähtis kaubanduskeskus. Tänapäeval on see linn İstanbuli territooriumil.
Lahustuvus
Kaltsedon lahustub vees paremini kui kvarts, kuigi keemiliselt on need ained identsed. Põhjuseks on oletatud, et kaltsedon on väga peeneteralise struktuuriga, mistõttu tal on väga suur pindala ja ruumala suhe. Suure lahustuvuse põhjuseks on nimetatud ka moganiidisisaldust.
Sky1
Kanal alustas Suurbritannia neljanda telekanalina tööd 1982. aastal.
Ieoh Ming Pei
Ieoh Ming Pei (hiina 貝聿銘 Bèi Yùmíng; 26. aprill 1917 – 16. mai 2019) oli Hiina päritolu Ameerika Ühendriikide arhitekt, Pritzkeri auhinna laureaat.
Ehitusmaterjalidena kasutas Pei oma töödes peamiselt kivi, betooni, klaasi ja terast.
Noorpõlv ja haridus
Ieoh Ming Pei sündis rikka pankuri peres Guangzhous Guangdongi provintsis Hiinas ning lapsena elas ja õppis Shanghais ja Hongkongis. 1935. aastal läks ta 18-aastaselt Ameerika Ühendriikidesse arhitektuuri õppima.
Pei õppis esialgu lühikest aega Pennsylvania ülikoolis, vahetas seejärel kooli ning lõpetas 1940. aastal Massachusettsi Tehnoloogiainstituudi. Pei sai USA kodakondsuse 1954. aastal.
Töö
pisi|380px|Pei projekteeritud [[püramiid Louvre'i õuel]] 1955. aastal avas Pei oma arhitektuuribüroo I.M. Pei & Partners. 1989. aastal vahetas firma nime, uueks nimeks sai Pei Cobb Freed & Partners. James Ingo Freed ja Henry N. Cobb on Ieoh Ming Pei kõrval selle ettevõtte tähelepanuväärsemaid arhitekte.
Eraelu
Peil on kolm poega: T'ing Chung Pei, Chien Chung Pei ("Didi") ja Li Chung Pei ("Sandi") ning tütar Liane Pei. Chien Chung Pei oli isal abiks Louvre'i püramiidi projekteerimisel, Li Chung Pei omakorda Hongkongi Bank of China Toweri projekteerimisel 1989. aastal. Mõlemast vennast on isa eeskujul saanud arhitektid ning 1990. aastal asutasid nad koos ettevõtte Pei Partnerships.
Akroleiin
Akroleiin ehk propenaal (süstemaatiline nimetus 2-propenaal) on teravalõhnaline mürgine kergestisüttiv kantserogeenne värvuseta keemiline ühend, mis tekib näiteks sigareti põlemisel ja rasva kõrbemisel tekkivas suitsus. Lisaks on see kergesti lenduv vedelik, tugev lakrimaator (silmi ja nina ärritav, pisaratevoolu esilekutsuv aine). Keemiatööstuses on ta tähtis vahesaadus, kodus tekib rasva pannil kõrvetamisel. Rasvade koostises olev glütserooli molekuli jääk dehüdraatub akroleiiniks. Kuna akroleiin on väga mürgine, tuleks hoiduda rasva kõrvetamisest ning kõrbenud rasva tarvimatmisest.
Valentin Ceaușescu
pisi|Valentin Ceaușescu (2009) Valentin Ceaușescu (sündinud 17. veebruaril 1948 Bukarestis) on rumeenia füüsik, Nicolae Ceaușescu ja Elena Ceaușescu poeg.
Valentin Ceaușescu õppis füüsikat esialgu Bukaresti Ülikoolis ja seejärel Imperial College Londonis. 1970. aastal pöördus ta Rumeeniasse tagasi ja asus tööle Rumeenia Teaduste Akadeemia Aatomifüüsika Instituuti, kus töötas kuni 2016. aastani.
Seifhennersdorf
Seifhennersdorf on linn Saksamaal Saksimaa Görlitzi kreisis, otse Tšehhi piiril.
Puhtu-Laelatu looduskaitseala
pisi|Kevadine Puhtu salumets. pisi|[[Laelatu puisniit.]] Puhtu-Laelatu looduskaitseala (varem Virtsu-Laelatu-Puhtu kaitseala) on kaitsealune piirkond Pärnu maakonnas Lääneranna vallas Pivarootsi, Rame ja Hanila külas ning Virtsu alevikus. Kaitseala koosneb kahest lahusosast. Selle pindala on 3057,7 ha, millest vee- ja märgalade alla jääb 1973,9 ha ning maismaa osa pindala on 1083,8 ha. Koos Nehatu looduskaitsealaga on määratud Ramsari-alade hulka. Kaitseala kuulub ka Natura-alade Väinamere linnuala ja Väinamere loodusala koosseisu. Kaitseala geograafilised koordinaadid on. Looduskaitsealal on erilise tähelepanu all linnustik, samuti looduslikud ja poollooduslikud kooslused. Ala on tähtisi lindude puhkepaik, üks strateegiline punkt Läänemere ja Põhjamere vahet lendavate rändlindude teel.
Rannik on liigestatud madalate merelahtedega ning väikeste laidudega. Ranna ääres levivad roostikud ja rannarohumaad, sisemaa poole minnes tulevad puisniidud, kadastikud ja metsad. Kaitseala on oluline mitmete linnuliikide rändel. Kaitseala üks silmapaistvamaid kooslusi on Laelatu puisniit. Tegu on väga liigirikka puisniiduga (> 400 soontaime ja 30 samblaliiki). Samuti kasvab seal rohkelt kaitstavaid taimi, esindatud on 2/3 Eestis kasvavatest orhideedest. Tähelepanu väärib ka Puhtus kasvav laialehine salumets.
Kaitseala läbivad või sellel asuvad järgmised veekogud: Hanila oja, Uustalu kraav, Kasse laht (järv), Mõisalaht (järv), Ännikse laht (järv).
Kaitsealal asuv suurim saar on Ulluta laid.
Ajalugu
pisi|Puhtulaiu bioloogiajaam. Kaitseala ajalugu ulatub 1939. aastasse, mil kaitsestaatuse sai Puhtu poolsaar ja sealne Virtsu-Puhtu tervisemuda kaitseala. Aastal 1950 lõi Eesti NSV Teaduste Akadeemia Zooloogia ja Botaanika Instituut sealsele territooriumile botaanilis-zooloogilise kaitseala, mis aastast 1957 kandis Puhtulaiu taimestiku-loomastiku keeluala nime. Kaks aastat hiljem nimetati see ümber Virtsu-Laelatu-Puhtu keelualaks. Praeguse looduskaitseala piirid ja staatus pärinevad 2003. aastast.
Vööndid
pisi|Õitsev [[karulauk Puhtulaiul.]]
Puhtu-Laelatu looduskaitseala keskkonnaregistri kood on KLO1000176.
Nägemisteravus
Nägemisteravus on nägemise, eriti kujundite nägemise selgus, mis sõltub võrkkesta fookuse teravusest silmas ning aju tõlgendusvõime tundlikkusest.
Nägemisteravus on suurus, millega mõõdetakse võimet ära tunda erineva suurusega musti sümboleid valgel taustal standardselt kauguselt. See on kõige tavalisem nägemisfunktsiooni kliiniline mõõtmine.
Sigtuna vald
Sigtuna vald on 2. järgu haldusüksus Rootsis Stockholmi läänis.
Nõgu
Nõgu on looduslik negatiivne pinnavorm. See on enam-vähem suletud süvend maapinnas või ookeani põhjas erineva kuju, suuruse ja tekkimispõhjustega.
Sigtuna vald
Suuremad asulad on Märsta, Sigtuna ja Rosersberg.
Valla idaosas asub Stockholmi Arlanda lennujaam.
Sigtuna valla sõpruslinn Eestis on Rakvere.
Čierna nad Tisou
Čierna nad Tisou (ungari Tiszacsernyő) on linn Slovakkias Košice maakonnas Trebišovi ringkonnas.
60% elanikest on ungarlased, 34% slovakid ja 6% mustlased.
Pärsti valla lipp
pisi|Pärsti valla lipp Pärsti valla lipp on Viljandi maakonnas asunud endise Eesti haldusüksuse Pärsti valla lipp.
Lipp kinnitati riigisekretäri Uno Veeringu poolt 1. aprillil 1996 ning oli kasutusel 20. oktoobrini 2013, kui ühineti Paistu, Saarepeedi ja Viiratsi vallaga uueks omavalitsusüksuseks Viljandi vallaks.
Lipu kirjeldus
Pärsti valla lipuks on ristkülikukujuline vapilipp. Kangas on jagatud diagonaalse lainelõikelise kollase laiuga (vardapoolsest alanurgast lehvipoolsesse ülanurka) kaheks võrdseks väljaks. Vardapoolne väli on sinine ning sellel on kollane viljavihk. Lehvipoolsel, punasel väljal on kolm kollast püstist odaotsa.
Lipu normaalmõõtmed on 100x150 cm ning laiuse ja pikkuse suhe 6:9 (2:3).
Põhjendus
Sinine sümboliseerib tulevikulootust, noorust, vaimsust ja kodumaa taevast. Kollane viljavihk meenutab, et vald asub Eesti ühel põlisemal põllumajanduslikul alal ning et siinsed inimesed on saanud läbi aegade elatist ennekõike põllult. Kollane lainelõikeline laid sümboliseerib kohaliku maastiku silmapaistvat objekti, Raudna ürgorgu jõega, samuti teisi veekogusid, mis ilmestavad siinset looduskeskkonda. Telliskivipunane värvus meenutab valla pinnast, turvast ja kohalikku mitmekesist tööstust. Kolm kollast odaotsa osutavad paikkonna kuulsusrikkale muinasajale, mil siinmail lõid vallutajatega lahinguid eestlaste sõdalased vaprate vanemate Lembitu, Vootele ja Maniwalde juhtimisel.
Lipu ajalugu
Pärsti valla vapi ja lipu etalonkujutis kinnitati Eesti Vabariigi riigisekretäri poolt 1. aprillil 1996.
11. septembril 1996 kinnitas vallavolikogu määrusega nr 63 valla lipu ja vapi kasutamise korra.
Valla lipp ja vapp pühitseti Viljandi Pauluse kirikus 5. oktoobril 1996.
20. oktoobril 2013, ühinesid Pärsti, Paistu, Saarepeedi ja Viiratsi vald uueks omavalitsusüksuseks Viljandi vallaks ning Pärsti vald lõpetas koos oma lipuga tegevuse.
1988. aasta Euroopa meistrivõistlused jalgpallis
1988. aasta Euroopa meistrivõistlused jalgpallis
1988. aasta finaalturniir Saksamaa LV-s peeti samasuguse süsteemi järgi mis eelnevgi. Alagrupiturniirist suutsid ennast poolfinaali välja mängida Saksa FV ja Itaalia ning Nõukogude Liit ja Holland. Poolfinaalis alistas Holland tänu kaks minutit enne mängu lõppu löödud Marco van Basteni väravale Saksa FV-e 2:1 ning Nõukogude Liit mängis üle Itaalia 2:0. Väravad lõid omal ajal eduka tandemina tegutsenud Gennadi Litovtšenko ja Oleg Protassov. Euroopa meistriteks krooniti esimest korda aga Hollandi koondis, kes finaalis alistas Ruud Gulliti ja van Basteni väravatest Nõukogude Liidu 2:0.
Bretagne
Bretagne [prantsuse: bröt'anj, bretooni: breiz] on Prantsusmaa piirkond (1. järgu haldusüksus) riigi loodeosas Bretagne'i poolsaarel.
Batkeni oblast
Batkeni oblast on 1. järgu haldusüksus Kõrgõzstanis. Ta on riigi oblastitest edelapoolseim. Piirneb välisriikidest Usbekistani ja Tadžikistaniga.
Bretagne
Kohalik põlisrahvas on bretoonid, kes kasutavad peale prantsuse keele ka bretooni keelt, mis ei ole küll ametliku keele staatuses.
Bretagne jaguneb neljaks departemanguks: Côtes-d'Armori, Finistère'i, Ille-et-Vilaine'i ja Morbihani departemang.
Batkeni oblast
Oblasti põhjaosa asub Fergana orus, lõunaosa ulatub Alai ja Turkestani ahelikku.
Silmatõmblus
thumb|Horisontaalne silmatõmblus Silmatõmblus ehk nüstagm (nystagmus) on tahtmatu silmaliigutus, mille korral sujuvad liigutused ühes suunas vahelduvad sakaadiliste liigutustega teises suunas.
Batkeni oblast
Oblastis tegutseb Dugoba alpilaager.
Silmatõmblus
Silmatõmblus on tingitud vestibulo-okulaarsest refleksist või on patoloogiline.
Batkeni oblast
🇰🇬
Džalal-Abadi oblast
Džalal-Abadi oblast on 1. järgu haldusüksus Kõrgõzstanis.
Muud asulad
🇰🇬
Vomentaga
Vomentaga (ka Vomentagana ) oli muinaskihelkond Revalas.
Vomentagat mainib Taani hindamisraamat (kujul Uomentakae), mis loetleb seal 59 asustusüksust kokku 481 adramaaga. Muinaskihelkond asus Revala lääneosas ja hõlmas hilisemate Keila, Harju-Madise ja Risti ning osa Hageri kirikukihelkonna territooriumist. Suurema asustustihedusega ja majanduslikult jõukama piirkonna moodustas Vomentaga idaosa, eriti Keila-Vanamõisa-Saue ümbrus, mida arheoloogid on muinasaja kontekstis nimetanud Keila ja Vääna jõe alamjooksu piirkonnaks. See u 200 km² suurune territoorium paiknes Vääna ja Keila jõe ning ranniku ja Harku-Saue joone vahelisel alal, ulatudes Kodasema, Hüüru ja Harku juures ka Vääna jõest põhja ja kirde poole. Mauri Kiudsoo arvates kuulus sinna ka kirjalike allikate järgi Harjumaale paigutatud Tõdva – viikingiaegne rauasulatuskoht – ja selle lähiümbrus, mis asustusajaloo ja -loogika järgi on pigem Rävala loomulik osa. Ta toob välja oletuse, et harjukad on millalgi Tõdva suure majandusliku potentsiaaliga territooriumi hõivanud, kuid ei pea praeguse uurimisseisu juures võimalikuks selle hüpoteesi kontrollimist.
Vomentaga piirkonda on arheoloogiliselt vähe uuritud, kuid sealt on saadud juhuleide. Vomentaga viikingiaegne leiumaterjal erineb naaberaladest eelkõige oma Rootsist (Gotlandilt) ja Edela-Soomest pärit importesemete poolest. Avastatud hõbeaarete põhjal on oletatud isegi Skandinaavia viikingite asustust hilisema Keila kihelkonna alal. Kiudsoo märgib ära, et Brennu-Njálli saaga kirjeldab 972. aasta islandlaste retke Rävalasse (Rafala), kus nad kohtasid viikingeid ja võitsid neid lahingus, kuid leiab, et tagantjärele pole enam võimalik teada, kas tegu oli rävalaste või läbisõidul olevate viikingitega. Geograafiliselt asus viikingiaegne Vomentaga strateegilises kohas, kahe Skandinaavia keskustest Loode-Venemaa keskustesse kulgenud kaubatee (Birka-Edela-Soome-Rävala ja Gotland-Kuramaa-Rävala) ühinemispunktis. 10. sajandi kolmandale veerandile järgnevast perioodist (kuni 1220. aastateni) pärinevaid Vomentaga aardeleide aga enam pole. Kiudsoo peab tõenäoliseks põhjuseks maakerget, mis muutis vanad sadamakohad ajapikku kasutuskõlbmatuks. Uued, 13. sajandi leiud, on tema arvates seotud juba Tallinna kauplemiskeskuse esilekerkimisega.
Charles X
thumb|Charles X Charles X (9. oktoober 1757 – 6. november 1836) oli Prantsusmaa kuningas 1824–1830. Charles X oli viimane kroonitud kuningas Prantsuse troonil ning ühtlasi viimane Püha Vaimu ordu suurmeister.
Charles X tuli võimule 1824. aastal Louis XVIII surma järel, mõlemad olid Louis XVI vennad. Troonile saades oli ta juba 66-aastane. Varem oli ta Artois' krahvina juhtinud ultramonarhiste ning tema vaated olid tunduvalt konservatiivsemad kui tema vendadel.
Kuninga populaarsust vähendas veelgi võrdlusmoment 1821. aastal surnud Napoléoni reformimeelse ja tema enda küllaltki tagurliku poliitika vahel.