cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vincenzo Bellini
Elulugu
La Scalale komponeeritud "La straniera" ja Parma Teatro Ducale uue maja avamiseks kirjutatud "Zaira" kukkusid läbi. Publik arvas, et maestro suhtub töösse pealiskaudselt. Järgnes aasta melanhooliat, kuid järgmine oopus, Veneetsia La Fenices etendatud "I Capuleti e i Montecchi" ("Capuletid ja Montecchid") oli taas väga menukas. Kriitikud võisid konstateerida, et 29-aastase ooperihelilooja isikupärane käekiri on selgelt välja kujunenud. Bellini ise kirjutas märtsis 1830: "Minu stiili on nüüd kuuldud kõikides maailma tähtsamates teatrites ja seda on võetud vastu entusiasmitormiga."
Bellini põimis oma muusikasse ka palju elemente Sitsiilia ja Napoli rahvamuusikast. Tema oopustes on tekst ja muusika väga tihedasti seotud. Väitis ise 1834. aastal libretist Carlo Pepolile saadetud kirjas, et "ooper peab laulmise kaudu panema inimesi pisaraid valama, värisema ja surema". Kaasaegsed nimetasid tema loomingut "filosoofiaks". Wagner, kes üldiselt suhtus itaalia ooperisse põlglikult, on Bellini kohta öelnud, et tema muusika tuleb südamest ja on tekstiga väga lähedaselt seotud.
1830. aasta alguses sai Bellini salmonellamürgistuse. Teda tabas äge gastroenteriidi hoog. Sellest saadud põletik osutus talle lõpuks saatuslikuks. Bellini planeeris järgmiseks ooperiks "Ernani", mille libreto kirjutas Romani Victor Hugo näidendi "Hernani" järgi, kuid kartes probleeme tsensoriga, ei võtnud ta seda tööd ette. 13 aastat hiljem kirjutas samal teemal ooperi Verdi. Bellini sõitis Como järve äärde haigusest paranema ning komponeeris seal melodraama "La sonnambula" ("Kuutõbine"). Teos etendati tohutu eduga Milano Teatro Caracanos ja oli peagi kümnete teatrite repertuaaris. Järgnes 1831.–1832. aasta karnevalihooaja avamiseks La Scala tellitud "Norma". See tänapäeval kõrgelt hinnatud teos, osutus nagu mitmed teisedki tippooperid esiettekandel tollase publiku silmis ebaõnnestumiseks. Bellini kirjutas pärast esietendust: "Fiasko! Fiasko! Särav fiasko!" Kuid juba mõni etendus hiljem aplodeeris publik püsti seistes ja braavo karjudes maruliselt. Edasi räägiti "Normast" kui meistritööst. Tänapäeval on see ooper Bellini kõige populaarsem ja sagedamini esitatav teos "La Sonnambula" kõrval.
Bellini viimane eluperiood (1833–1835) möödus peamiselt Londonis ja Pariisis. Londonis toodi üksteise järel lavale kõik tema paremad teosed, mille proovide kulgu maestro ise jälgis ja korrigeeris. 1833 reisis ta Pariisi, kus samuti lavastati tema oopereid. Seal oli ees Rossini, kellest kujunes Bellini isalik sõber ja eestkostja. Rossini vahendusel sai ta tellimuse Pariisis tegutsenud Itaalia trupilt Théâtre des Italiens. Valmis "I Puritani" ("Puritaanid"). Kuid Pariisis säras ja tegutses Bellini kõige hirmuäratavam konkurent Donizetti, kellele Bellini keeldus ka tere ütlemast. Ta suhtles teiste Pariisis tegutsevate Itaalia ja Poola heliloojatega nagu Carafa, Chopin, Paer jt, ning lävis printsess Cristina Belgioso juures Heinrich Heinega. Kuid vaatamata Donizetti vastutegutsemisele kuluaarides osutus melodraama "I Puritani" triumfaalselt menukaks. Bellini oli enda meelest saavutanud ihaldatud positsiooni. Ta oli enda sõnul Rossini järel maailma ooperihelilooja nr 2.
Bellini positsioon juhtiva bel canto heliloojana oli 19. sajandi lõpul, 20. sajandi alguses tugevasti vaidlustatud, mistõttu tema teoseid esitati väljaspool Itaaliat praktiliselt harva. 1950. aastast aga olukord muutus, seda tänu eelkõige suurte lauljate Maria Callase ja Joan Sutherlandi soovile esitada tema ooperite raskeid partiisid. Nüüdisajal hinnatakse Bellini suurust ooperimaailmas ilma probleemideta.
Barnim IX
thumb|Barnim IX von Pommern-Stettin Barnim IX (2. detsember 1501 – 2. november 1573) oli Pommeri hertsog 1523–1569.
Barnim oli Pommeri hertsogi Bogislaw X (1454–1523) ja tema teise abikaasa Anna Jagiellonica (1476–1503) poeg. Tema vanaisad olid Pommeri hertsog Erich II (1425–1474) ja Poola kuningas Kazimierz IV (1427–1492). Ta sai Pommeri hertsogiks pärast oma isa surma.
2. veebruaril 1525 abiellus Barnim Braunschweig-Lüneburgi hertsog ja Wolfenbütteli vürsti Heinrich I tütre Anne von Braunschweig-Lüneburgiga (1502–1568).
Barnim valitses esialgu koos oma vanema venna Georg I-ga kogu Pommerit, pärast tolle surma 1531 aga jagati riik tema ja vennapoja Philipp I vahel, Barnimist sai Pommer-Stettini hertsog.
Tema esimesed valitsusaastad möödusid tülis Brandenburgi markkrahvkonnaga, mis soovis Pommerit liidendada. 1529 sõlmiti lepe, millega Pommer sai iseseisvake tingimusel, et kui hertsogi perekond välja sureb, siis läheb Pommeri Brandenburgile.
1534 korraldasid Barnim ja Philipp Pommeris reformatsiooni. Barnim ühines 1536 ka Schmalkaldeni liigaga. 1546–1547 toimus Schmalkaldeni sõda, milles liiga lüüa sai. Pommeri ei osalenud sõjategevuses, kuid pidi vastu võtma 1548 sõlmitud Augsburgi vaherahu ja maksma Karl V-le ränka maksu.
1560 Philipp suri ja Barnimist sai kogu Pommeri valitseja. 3. veebruaril 1569 loobus ta troonist, andis selle üle Johann Friedrichile (1542–1600), kes oli Philippi 10 lapsest vanim, ja suri 4 aastat hiljem Stettinis.
East Renfrewshire
East Renfrewshire on regioon Šotimaa keskosas.
East Renfrewshire moodustati 1996. aastal.
2017. aastal elas seal 94 800 inimest.
Maurus Vahtrik
Maurus Vahtrik (9. mai 1892 Tallinn – 18. juuli 1941 Saransk, Venemaa) oli Eesti sõjaväelane (major).
Teenis Kaitseliidu Valga malevas.
1925. aastal oli ta Karksi malevkonna pealik (reserv-alamkapteni auastmes). 1930. aastatel oli ta Valga linna malevkonna pealik kapteni auastmes.
Majoriks ülendati 1940. aastal.
Arreteeriti 29. aprillil 1941, suri eeluurimise ajal.
Kõrgustähistus
Kõrgustähistus on noodikirjas helikõrguse tähistus.
Piemonte
Piemonte, mida saab tõlkida kui "mägede jalam" (ladina Pedemontis), vihjab oma nimega maakonna põhjaosas kerkivatele Alpidele. Piemontes on tunda tugevaid prantsuse mõjusid nii dialektides kui ka näiteks köögikunstis.
Loodus
Kolmveerand Piemonte maakonnast on mägine: seal kõrguvad Lääne-Alpide ahelikud ja eelmäestikud, sh ka Monviso, kust saab alguse Po jõgi, ning Monte Rosa. Ülejäänud ala on Po jõe ülemjooksul laiuv viljakas tasandik. Piemontes asub palju väiksemaid alpijärvi; idaosas laiuvad kaks suurt järve: Lago Maggiore ja Lago d'Orta.
7,6% maakonna territooriumist hõlmavad erinevad kaitsealad (kokku on neid 56). Suurim ja kuulsaim neist on Gran Paradiso rahvuspark. Verbano-Cusio-Ossola provintsis asub Val Grande rahvuspark.
Haldus
thumb|Piemonte maakonna provintsid Piemonte maakond jaguneb 8 provintsiks, mis omakorda on jaotatud 1206 vallaks.
Suuremad linnad
Piemonte pealinn on Torino. Teised maakonna olulisemad linnad on Asti, Novara, Saluzzo, Cuneo, Ivrea, Alba, Susa, Avigliana, Pinerolo, Varallo, Domodossola ja Vercelli.
Majandus
Piemonte on üks Itaalia jõukamaid regioone. Seal asuvad mitme olulise tööstuskontserni peakorterid, näiteks Fiat Torinos, Olivetti Ivreas ja Ferrero Albas.
Põllumajandus
Tasandikul kasvatatakse puu- ja köögivilju, riisi, nisu ja maisi. Piemonte on ka üks Itaalia tugevamaid viinamarjakasvatuspiirkondi. Enam kui pool selle 700 km² hõlmavatest viinamarjaistandikest on DOC-markeeringuga.
Ajalugu
Esimesed jäljed inimasustusest Piemonte alal on leitud mägedest. Pronksiajast on pärit mitmed liguuria ja keldi hõimude matmiskohad.
Esimene teadaolev kokkupuude kohalike hõimude ja Rooma armee vahel toimus 218 eKr Teise Puunia sõja ajal, kui roomlased püüdsid edutult blokeerida Hannibali, kes tungis oma armeega Itaaliasse Torinost läänes asuva Moncenisio kuru kaudu. Alaliselt kinnitasid roomlased Piemontes kanda sajandi jagu hiljem, umbes 150 eKr. Esimesed sealsed rooma asulad (Industria, Tortona, Alba, Acqui ja Eporedia ehk praegune Ivrea) olid kaubandusliku iseloomuga.
Seoses Rooma impeeriumi tõusuga ja Rooma mõju laienemisega Alpidest põhja poole (eriti Galliasse) Piemonte tähtsus kasvas ning roomlased asutasid seal garnisone, millest olulisemad olid põhjas Augusta Praetoria (praegune Aosta) ja veidi lõuna pool Augusta Taurinorum (praegune Torino).
Rooma periood jõudis lõpule 5. sajandi keskel, mil Piemontest sai läänegootide ja langobardide vallutusala. Seejärel kuulus Karl Suure alla.
13. sajandil valitses Piemonte alade üle Angiò suguvõsa, seejärel Milano hertsogid Viscontid ja siis Orléansi dünastia.
Alates 15. sajandist valitsesid Savoia hertsogkonda Savoia dünastia hertsogid. Algselt oli Savoia pealinnaks Chambéry tänapäeva Prantsusmaal, 1563 tõi hertsog Emanuele Filiberto pealinna Torinosse. 1720. aastast, mil Savoia hertsog sai Sardiinia kuningaks, kuni Itaalia ühendamiseni 1860 oli Piemonte Sardiinia kuningriigi põhiala.
Unifitseerimisprotsessi tulemusena krooniti Savoia Vittorio Emanuele II Itaalia kuningaks ning Torinost sai lühikeseks ajaks Itaalia pealinn. Siis viidi pealinn üle Firenzesse ja seejärel Rooma. Piemonte ajalooline roll jäi peegelduma Itaalia kroonprintsi tiitlis, keda kutsutakse Piemonte printsiks.
thumb|right|Basilica di Superga
Kultuur
Torinos ja Susas on säilinud roomaaegseid mälestisi. Märkimisväärne on Piemonte linnade romaani ja gooti sakraalarhitektuur, mille suurepärased näited on Vezzolano klooster, Vercelli Sant'Andrea basiilika, Staffarda klooster jt. Paljud Piemonte linnad, eriti Torino, on tugevasti mõjutatud barokkstiilist (nt Torino Palazzo Carignano ja Palazzo Madama, Stupingi kindlus ja Superga basiilika).
Piemonte köök
Piemonte köögil on palju ühiseid jooni Prantsuse omaga: näiteks võiks tuua fondüü (fonduta) ja ohtra koore ning või kasutamise toiduvalmistamisel.
Mida rohkem põhja poole, seda vähem süüakse tomateid ja oliiviõli. Tuleneb see külmemast kliimast, mis oliivide kasvatamist ei võimalda; mägede karm kliima on tinginud toidu pikemaajalise säilitamise vajaduse. Nii on Piemontes traditsioonilised konserveeritud ja kuivatatud toidud, salaamid ja juustud.
Piemonte uhkuseks on Alba kandi valged trühvlid.
Vein
Piemonte veinipiirkonnad: Barolo (DOCG), Barbaresco (DOCG), Nebbiolo d'Alba (DOC), Barbera del Monferrato (DOC), Barbera d'Alba (DOC), Barbera d'Asti (DOC), Dolcetto d'Alba (DOC), Dolcetto d'Asti (DOC), Grignolino d'Asti (DOC), Gattinara (DOCG), Ghemme (DOCG), Asti (DOCG), Moscato d'Asti (DOCG), Gavi di Gavi (DOCG), Brachetto d'Acqui (DOCG).
North Lanarkshire
North Lanarkshire (inglise 'Põhja-Lanarkshire') on omavalitsus Šotimaa keskosas. See hõlmab ajaloolise Lanarkshire'i krahvkonna põhjaosa.
Ringkond moodustati 1996. aastal.
Rukkirääk
Rukkirääk (Crex crex, rahvakeeles ka rukkirästas) on ruiklaste sugukonda kuuluv linnuliik.
Rukkirääk pesitseb Lääne-Euraasias ja Euroopas. Talvituma suundub ta Aafrika põhja- ja idarannikule. Pesitsus- ja elutsemisala on 20,6 miljonit ruutkilomeetrit. Eestis on rukkirääk tavaline linnuliik, keda pesitseb siin 20 000 – 40 000 paari. Pesitsuskohad asuvad enamasti rohumaadel, heinamaadel ja niitudel.
Rukkiräägu nimetus tuleneb sellest, et tema häälitsust võib kirjeldada "rääkimisena" – see on kahesilbiline "krääk-krääk".
Morfoloogia
Linnu üldpikkus on 16–18 cm, tiibade siruulatus 32–35 cm.
Linnu sulestik
Linnu sulestik on hallikas-kollakaspruun, tal on sinihallid triibud ja hall rind, ülaltpoolt on ta tumedate tähnidega kirjatud.
Lennul on hästi näha punapruun tiivalaik ja saba alt ripnevad jalad.
Levik ja arvukus
pisi|left|Rukkirääk Lääne-Virumaal
Viktor Maamägi
Viktor Maamägi (12. oktoober 1917 Berdjansk – 31. mai 2005) oli eesti ajaloolane, Eesti Teaduste Akadeemia liige (1961).
Rukkirääk
Pesitsus ja arvukus
Rukkirääk pesitseb ja elutseb Lääne-Euraasias ning Aafrika põhja- ja idarannikul. Pesitsus- ja elamisala on 20,6 miljonit ruutkilomeetrit. Rukkiräägu arvukust hinnati 2022. aastal 3–7 miljonile isendile.
Tavaliselt munevad rukkiräägud 8–12 muna. Osa nendest munadest puruneb heina niitmise ajal, kuna rukkirääkude pesad asuvad heina- ja rohumaadel. Häirimata pesade määr on 80–90%, ent ellujäämisvõimalus niidetavatel heinamaadel väheneb märkimisväärselt.
Viktor Maamägi
Elukäik
Viktor Maamägi sündis Tauria kubermangus Berdjanskis Venemaale väljarännanud eesti talupoja perekonnas. Et ta isa oli jõukas põllumees, tembeldati ta 1937. aastal kulakuks ja lasti maha. Pärast keskkooli kiitusega lõpetamist õnnestus tal pääseda 1930. aastate lõpus Leningradi ülikooli, kus ta õppis aastatel 1936–1941 Jevgeni Tarle ja teiste nimekate vene professorite käe all ajalugu. Vastavalt toonastele oludele asus ta uurima lähiajalugu ehk nõukoguliku terminoloogia järgi sotsialistlikku formatsiooni. Ta lõpetas ülikooli diplomitööga "Kodusõda Soomes". Doktorikraad anti Viktor Maamäele 1978. aastal töö eest, mis käsitles eesti vähemusrahvuse ajalugu Nõukogude Liidus – „Eesti asunikud Nõukogude Liidus 1917–1940“. Selle teema jaoks, mis oli talle kui väljarännanute järeltulijale kõige südamelähedasemaks uurimisvaldkonnaks, kogus ta materjali paljude aastate jooksul.
Rukkirääk
Pesitsus ja arvukus
Mehhaniseeritud niitmise tõttu hukkub 38–95% tibudest.
Eestis on rukkirääk veel üsna levinud lind, aga kuulub III kaitsekategooriasse.
Viktor Maamägi
Elukäik
Maamägi tuli Eestisse pärast sõda koos veel mitme Venemaa eestlasest ajaloolasega (Hilda Moosberg, Lydia Roots), kes olid saanud nõukoguliku ajaloohariduse ning keda riik pidas seetõttu endale ustavateks. Nood said ka vastutusrikkaid kohti, nende tegelikust ajalooalasest väljaõppest eriti ei hoolitud. Maamägi oli saanud siiski küllaltki korraliku hariduse ning 1948. aastast töötas ta ENSV Teaduste Akadeemia Ajaloo Instituudis, aastatel 1950–1967 instituudi direktorina.
Rukkirääk
Talvitumine
Aafrikasse talvituma lendavad rukkiräägud kogunevad tavaliselt umbes neljakümne isendiga parvedesse. Linnud lendavad öösiti ja päeval puhkavad. Aafrikasse jõudes hõivavad rukkiräägud 4,2–4,9 ha maad.
Viktor Maamägi
Elukäik
Eesti NSV Teaduste akadeemia korrespondentliikmeks valiti V. Maamägi 1961. aastal ning 1964. aastal valiti ta Eesti NSV Teaduste Akadeemia liikmeks ajaloo alal. Aastatel 1968–1973 oli ta akadeemia teaduslik peasekretär, aastatel 1973–1987 asepresident.
Rukkirääk
Röövloomad ja parasiidid
Pesitsus- ja elamisaladel on rukkiräägule ohuks nii mets- kui ka kodukassid, mingid, tuhkrud, saarmad ja rebased. Leedus on ka märgatud ka kährikuid rukkirääke jahtimas. Lindudest ohustavad rukkirääku hiireviu ja hallvares. Rohumaadel niitmise ja põldudel saagikoristuse tõttu kaitseta jäänud poegadele on ohuks ka valge-toonekurg, loorkull ja muud röövlinnud, kajakad ja vareslased.
Viktor Maamägi
Elukäik
Viktor Maamägi on korduvalt valitud ühingu "Teadus" juhatuse esimeheks. Ta oli ENE peatoimetuse kolleegiumi liige, NSVL Ajaloolaste Rahvusliku Komitee ja tema büroo liige, ENSV Ülemnõukogu kolme koosseisu saadik.
Rukkirääk
Röövloomad ja parasiidid
Rukkiräägul võib esineda parasiitset lameussi Prosthogonimus ovatus, kes elab lindude munajuhas. Samuti on märgatud parasiitussi Plagiorchis elegans, parasiitkärbeste vastseid ja puuke.
Viktor Maamägi
Tunnustus
Viktor Maamäge on autasustatud Eesti NSV teenelise teadlase aunimetusega, Tallinna Linna TSN Täitevkomitee aukirjaga aktiivse osavõtu eest Tallinna linna taastamisel ja Tallinnas 1952. aastal teostatud arheoloogiliste kaevamiste organiseerimise ja juhatamise eest, akadeemik S.I.Vavilovi medaliga, viie Nõukogude ordeni ning medalitega.
Lydia Roots
Lydia Roots (22. aprill 1906 Krimm – 16. märts 1996 Tallinn) oli Eesti ajaloolane.
Viktor Maamägi
Hinnangud
Ea Jansen on oma mälestustes meenutanud Maamäge kui tagasihoidlikku ja heatahtlikku meest, kes püüdis oma alluvaid kõrgemate organite omavoli eest kaitsta.
Rukkirääk
Pesitsemine
pisi|Rukkiräägu häälitsus
Pesa
Rukkiräägu rohukõrtest ja samblast ehitatud pesa asub maapinnal. Pesa läbimõõt on 12–15 cm. Pesa kõrgus on 7 cm.
Lydia Roots
Elulugu
Lõpetas 1926. aastal Leningradi Eesti Pedagoogilise Tehnikumi ja 1931 Leningradi Herzeni-nimelise Pedagoogilise Instituudi, oli 1935–1938 Leningradi Riikliku Ülikooli aspirantuuris; ajalookandidaat (1957, Moskva Riiklik Ülikool), väitekiri "Шлезвиг-Голштейнский вопрос и европейские державы в 1863–1864".
Töötas 1926–1927 õpetajana Tomski kubermangu Koltsovka koolis, 1931–1938 Leningradi Riikliku Ülikooli töölisfakulteedis; 1938–1941 Tšuvaššia Pedagoogilise Instituudi üldajaloo kateedri vanemõpetaja, 1941.a maist Tartu Ülikooli marksismi-leninismi õppejõud,1941–1942 õpetaja Tatari ANSV-s, 1942–1944 EKP Keskkomitee parteiaktiivi kursuste lektor Mõškinos ja Jegorjevskis.
Rukkirääk
Pesa
Lohu sügavus on 3–4 cm. Pärast 15–17 päeva haudumist koorub 9–10 poega. Pojad hülgavad pesa mõni tund pärast koorumist, siis hakkavad ringi liikuma ning peagi iseseisvuvad.
Lydia Roots
Elulugu
Ta aitas koos Hilda Moosbergi, Viktor Maamäe ja teiste Venemaa eestlastest ajaloolastega Eesti ajalooteaduse sovetiseerimisel. Oli 1944–1946 Tartu Riikliku Ülikooli marksismi-leninismi kateedri vanemõpetaja, 1946–1958 üldajaloo kateedri vanemõpetaja, 1958–1971 üldajaloo kateedri dotsent (sealhulgas 1951–1963 kateedrijuhataja). Aastast 1971 pensionil.
Rukkirääk
Toitumine
pisi|Rukkirääk Hollandis 2008. aastal Rukkirääk on omnivoor. Põhiline toit on tal vihmaussid, nälkjad, teod, ämblikud, mardikad ja rohutirtsud. Lisaks sööb rukkirääk väiksemaid konni, muruseemet ja teravilja. Talvel toitub rukkirääk rohkem putukatest, nagu näiteks termiidid, prussakad ja sõnnikumardikad.
Lydia Roots
Elulugu
Aastatel 1951–1959 oli ta Eesti NSV Ülemnõukogu III ja IV koosseisu liige, 1951. aastal ka Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidiumi liige.
Rukkirääk
Sümboolika
1995. aastal valiti rukkirääk Eesti esimeseks aasta linnuks.
Lydia Roots
Teadustöö
Uurimisvaldkond: sotsialistliku mõtte ja töölisliikumise ajalugu, Schleswig-Holsteini küsimus 1840–1864, rahvusvaheline olukord pärast II maailmasõda ja NSV Liidu välispoliitika. OLi 1956–1963 "Skandinaavia kogumiku" peatoimetaja.
Teoseid
Üle 30 teadustrükise.
Bayonne
Bayonne on linn Prantsusmaal Pyrénées-Atlantiquesi departemangus.
Bayonne on Põhja-Baskimaa suurim linn ja ajaloolise Lapurdi provintsi keskus. Asub Adouri jõe suudmes Biskaia lahe kaldal.
Bayonne'is on sündinud René Cassin.
pisi|püsti|tühi|Bayonne'i katedraal
Karusaar
pisi|Svalbardi kaart Karusaar (norra Bjørnøya) on Norra Svalbardi saarestiku lõunapoolseim saar. Saar asub Barentsi mere lääneosas, umbes poolel teel Lääne-Teravmägede ja Nordkapi vahel.
Karusaare avastasid Hollandi maadeavastajad Willem Barents ja Jacob van Heemskerck 10. juunil 1596. See sai nime jääkaru järgi, keda nähti läheduses ujumas. Saart peeti terra nullius 'eks, kuni Svalbardi lepinguga läks see 1920. aastal Norra haldusalasse.
Vaatamata kaugele asukohale ja viljatule loodusele on saarel viimastel sajanditel toimunud mitmesugust kaubandustegevust, näiteks kivisöe kaevandamine, kala- ja vaalapüük. Ükski asustus pole püsinud rohkem kui paar aastat ja ka 2020. aasta seisuga on Karusaar asustamata, välja arvatud saare ilmajaamas Herwighamna töötavad töötajad. Saar koos külgnevate vetega kuulutati see 2002. aastal looduskaitsealaks.
pisi| Stappeni linnukaljud Karu saar asub umbes 235 kilomeetrit Lääne-Teravmägedest lõuna pool ja 397 kilomeetrit Norra mandriosas asuvast Ingøyst loodes.
Saare kontuur on umbkaudne kolmnurk, mis näitab lõunasse, mille suurim põhja-lõuna pikkus on 20 kilomeetrit ja suurim ida-lääne pikkus 15,5 kilomeetrit. Karusaare pindala on 178 km². Saare lõunaosa on mägine, kõrgeim tipp on kagurannikul asuv Miseryfjellet, millel on kolm tippu: Urd (536 m), Verdande (462 m) ja Skuld (454 m).
Pinnamood
Peale mõne liivaranna on rannik enamasti järsk, kõrgete kaljude ja silmapaistvate erosioonimärkidega, näiteks koopad ja isoleeritud kivisambad. On olemas mitmeid ankrukohti ja maabumispaiku, samuti väike sadam põhjarannikul Herwighamnas.
Hüdrograafia
Norra valitsusasutused on kogu 20. sajandi jooksul korraldanud Svalbardi vete hüdrograafilisi uuringuid. Vastutus langes Norges Svalbard- og Ishavsundersøkelserile 1928. aastal, selle järglasele, Norra Polaarinstituudile aastast 1948 ja Norra hüdrograafiateenistusele alates 1984. aastast. Maamõõtmine ja kaardistamine on Polaarinstituudi kohustus.
Madalik on kaetud madalate mageveejärvedega, mis katavad kokku umbes 19 km². Mitu oja suubub ookeani, sageli jugade kaudu mööda ranniku järsemaid osi. Karusaarel on tuvastatud liustikud.
Kliima
Põhja-Atlandi hoovuse haru kannab Svalbardisse sooja vett, luues kliima, mis on palju soojem kui teistel sama laiuskraadi piirkondadel. Karusaar on arktilises kliimavöötmes, kuigi talvel on temperatuur suhteliselt kõrge. Jaanuar on kõige külmem kuu, mille keskmine temperatuur on −8,1 °C (baasperioodil 1961–1990). Juuli ja august on kõige soojemad kuud, keskmise temperatuuriga 4,4 °C.
Temperatuur on viimastel aastakümnetel olnud kõrgem. Sademeid pole palju, keskmiselt 371 mm aastas põhjapoolsel tasandikul. Ilm võib suvekuudel olla üsna stabiilne, kuigi udused ilmastikutingimused on tavalised, esinedes 20% kõigist juulikuu päevadest. Udu tekib siis, kui Atlandi ookeani soe õhk, tuleb kaugemalt lõunast, üle külma vee. Kuu keskmine sademete arv on madalaim mais ja kõrgeim septembris ja oktoobris.
Kuna Karusaar asub polaarset päritolu külma vee ja soojema Atlandi vee vahelisel piiril, on vee temperatuur saarest mõnekümne meremiili kaugusel üsna varieeruv, ulatudes mõnikord 10 °C suvel. Talvisel ajal tekib rannikul kinnisjää, kuid Karusaare ümbruses on see avamerel haruldane. Barentsi mere kannab ajujääd Karusaarele igal talvel, mõnikord juba oktoobris, kuid märkimisväärsel hulgal jääd ei ole esine tavaliselt enne veebruari.
Polaaröö kestab umbes 8. novembrist 3. veebruarini ja polaarpäev periood umbes 2. maist kuni 11. augustini. Saades ainult 595 tundi eredat päikest aastas, on Karusaarel Euroopa madalaim keskmine päikesepaiste kestus.
Elustik
pisi| Vastaklehine kivirik (Saxifraga oppositifolia) sobib hästi Karusaare kliimaga Karusaar oli 1920. aastate alguses Victor Summerhayesi ja Charles Eltoni ökoloogilise pilootuuringu koht, mille käigus koostati üks esimesi toiduahela diagramme. Taimekasvu on saarel vähe ja see koosneb peamiselt samblast ja merisalatist. Puud puuduvad.
Ainsad põlised maismaaimetajad on mõned polaarrebased. Hoolimata oma nimest, pole Karusaar jääkarude alaline elukoht, kuigi paljud saabuvad talvel laieneva kinnisjääga. Mõnikord jääb karu saarele, kui jää kevadel taandub, ja jääb ka suvekuudeks. Veelgi enam, siin leiduvate jääkarude alampopulatsioon on geneetiliselt eristuv jääkarude kogukond, mis on seotud Barentsi mere piirkonnaga.
Viigerhüljes ja habehüljes (Erignathus barbatus), jääkaru saakloomad, elavad Karusaare lähedal asuvates vetes, kuid kunagistest tavalistest morskadest on tänapäeval saanud vaid külalised. Karusaare mageveejärved on koduks mõnedele arktilistele kalaliikidele, näiteks Arktika paaliale.
Linnud
pisi| [[Miseryfjellet, kõrgeim tipp 536 meetrit ]] Ainsad maismaalinnud on hangelinnud ja lumepüüd, kuid saar on rikas merelindudega, kes pesitsevad lõunapoolsetel kaljudel. Teised liigid külastavad saart oma hooajalise rände ajal Svalbardi põhisaarte ja Mandri-Euroopa vahel.
BirdLife International on määranud Karusaare oluliseks linnualaks (IBA). Seal pesitseb jää-tormilind (50 000 – 60 000 paari), meririsla, puna-veetallaja (10 paari), jääkajakas (2000 paari), kaljukajakas (100 000 paari), väikealk (10 000 – 100 000 paari), lõunatirk (50 000 paari), põhjatirk (190 000 isendit) ja krüüsel (1000 paari).
Keskkonnaprobleemid
Ehkki Karusaarel või selle lähiümbruses praegu tööstuslikku tegevust ei toimu, on toksiliste ja radioaktiivsete ainete põhjustatud saastamine saare puutumatule loodusele ohuks. Barentsi meres läbiviidavad uuringud ja Norra põhjaranniku lähedal asuva Snøhviti gaasivälja hiljutine areng näitavad, et Norra mere ja Barentsi mere ökoloogiliselt tundlikud polaar- ja subpolaarsed merepiirkonnad on sattunud nafta- ja gaasitööstuse tähelepanu keskpunkti. Keskkonnaorganisatsioon Bellona on kritiseerinud Norra valitsust nende tegevuste lubamist ilma piisavate ökoloogilise mõju uuringuteta. Orgaanilisi toksiine, eriti PCB-sid, on leitud suurtes kontsentratsioonides Karusaare bioloogilistes proovides, eriti Ellasjøeni mageveejärve arktilises söes. Nõukogude tuumaallveelaev Komsomolets uppus 7. aprillil 1989 umbes 135 meremiili (250 km) Karusaarest edelasse. Radioaktiivse materjali lekkimine reaktorist ja tuumalõhkepead on praegu probleemiks ja ümbritsevate vete tugev reostus on endiselt võimalik.
Kultuur
Surfamine on dokumenteeritud filmis "Bjørnøya - følg drømmen" ('Karusaar – jälgige unistust').
Ajalugu
vasakul|pisi|[[Vaalapüük|Vaalapüügi jaama varemed Kvalrossbuktas Karusaarel ]] pisi| Karusaar (Norra) Viikingiajastu meremehed võisid küll Karusaart teada, kuid dokumenteeritud ajalugu algab 1596. aastal, kui Willem Barents märkas saart oma kolmandal ekspeditsioonil. Ta pani saarele nimeks Vogel Eylandt ('linnusaar'). Steven Bennet viis läbi täiendava uurimise 1603. ja 1604. aastal ning märkis üles tolleaegse suure morskade populatsiooni. 17. sajandi algusest kasutati saart peamiselt morskade ja muude hüljeste jahipidamise baasina. Samuti korjati merelindude mune suurtest linnakolooniatest kuni 1971. aastani.
Muscovy kompanii võttis Karusaare Inglismaa valdusse 1609. aastal, kuid hülgas selle koha, kui morsajaht langes. Vene asundus eksisteeris saarel 18. sajandil ja selle jäänuseid kasutati hiljem territoriaalse kuuluvuse argumentidena Venemaa Keisririigi poolt 1899 ja Nõukogude Liidu poolt 1947. aastal.
Karusaart pole kunagi ulatuslikult asustatud. Vaalapüügijaama jäänuseid 20. sajandi algusest võib näha kaguosas Kvalrossbuktas (Morsa laht). Aastatel 1916–1925 kaevandati kivisütt kirderannikul asuvas väikeses Tunheimi asulas, kuid siis loobuti kaevandamisest, kuna see ei toonud kasumit. Külma kliima tõttu on asula jäänused, sealhulgas pooleldi hävinud sadam ja auruvedur, suhteliselt hästi säilinud.
Kogu saar oli aastatel 1918–1932 eraviisiliselt Bjørnøen AS söekaevandusettevõtte omanduses, kui firma aktsiad võttis üle Norra riik. Bjørnøen AS eksisteerib nüüd riigiettevõttena ja seda juhitakse ühiselt koos Kings Bay AS-iga, kes haldab Ny-Ålesundi tegevust Spitsbergenil. Norra raadiojaam (Bjørnøya Radio, kutsung: LJB ) asutati põhjarannikul Herwighamnas 1919. aastal. Hiljem laiendati seda ilmajaamani.
Kuna laevateed Atlandi ookeanist Valge mere sadamateni kulgevad läbi Barentsi mere, olid Karusaare ümbruse veed strateegilise tähtsusega nii II maailmasõja kui ka külma sõja ajal. Ehkki Svalbardi Saksamaa ei okupeerinud, ehitas Kriegsmarine sinna mitu ilmajaama. Automaatne raadiojaam võeti kasutusele Bjørnøyal 1941. aastal. Saksa väed ründasid Karusaare ümbritsevates vetes mitmeid Nõukogude Liitu suunatud sõjalise varustusega laevakonvoisid. Nad tekitasid 1942. aasta juunis/juulis konvoile PQ 17 suuri kaotusi, kuid 1942. aasta uusaastaööl Barentsi mere lahingus olid nad kaotajad. Karu saarest kagus olevad veed olid 1943. aasta mereväe lahingute sündmuskoht. Novembris 1944 tegi Nõukogude Liit ettepaneku tühistada Svalbardi leping, eesmärgiga saada Karusaare üle suveräänsus. Läbirääkimised paguluses olnud Norra valitsusjuhi Trygve Liega ei viinud kokkuleppeni II maailmasõja lõpuks ja Nõukogude ettepanekuid ei viidud kunagi ellu. Nõukogude Liit (ja hiljem ka Venemaa) säilitas Lääne-Teravmägedel siiski teatava kohaloleku.
Johannes Heinrich Felicius
Ta kirjutas tolleaegsetes ajakirjandusväljaannetes Ostsee-Provinzen Blatt ja Inland huvitavatel ja kasulikel teemadel, nagu rookatused, kuidas tarvitada külmunud kartuleid jms. Ta pidas huvitavat kirikukroonikat. Tema koostatud Balti aadli vapiraamatud sisaldasid kujundatuna umbes 2400 vapijoonist (suurem osa köiteid on säilinud Eesti Ajaloomuuseumis).
Karusaar
Ajalugu
2002. aastal loodi looduskaitseala, mis hõlmab kogu saart, välja arvatud 1,2 ruutkilomeetrit ilmajaama ümbruses. Kaitseala hõlmab ka rannikult nelja meremiili raadiuses (7,4 km) olevaid veealasid. 2008. aastal otsustati laiendada kaitseala 12 meremiilini (22 km) rannikust, mis katab 177 km² suuruse ala maismaal ja 2805 km² merel. Praegu on saare ainsad elanikud umbes üheksa Norra ilmajaama ja Herwighamna raadiojaama töötajat. See jaam teostab meteoroloogilisi vaatlusi ning osutab logistika- ja telekommunikatsiooniteenuseid, sealhulgas raadiovalvet HF-kanalitel 2182/2168 ja VHF- kanaleid 16/12. Ilmaprognoose edastatakse jaamast kaks korda päevas, teadvustatakse kanalitel HF 2182 / VHF 16. Jaamal on ka helikopterite maandumisplatvormid, mida saavad kasutada Norra rannavalve, Norra 330 eskadron ja Svalbardi kuberneri kopterid. Norra Polaarinstituut viib igal aastal läbi ekspeditsioone Karusaarele, peamiselt ornitoloogiliste uuringutega. Mitmeid muid, peamiselt geograafia ja klimatoloogiaga seotud uurimisprojekte viiakse läbi vähem regulaarselt. Bjørnøyasse reisimiseks on väga vähe võimalusi.
Johannes Heinrich Felicius
Isiklikku
Tema isa Johannes Heinrich Felicius oli Harju-Jaani Ristija Johannese koguduse õpetaja, õemees Benedict Witte oli Ambla Maarja koguduse õpetaja, vanaisa Johann Heinrich Jürgens oli Pöide Maarja koguduse õpetaja.
Karusaar
Ajalugu
Raadioamatöörid viivad suvekuudel aeg-ajalt saarel läbi DX-ekspeditsioone.
Fükofaag
Fükofaag ehk algofaag on vetikatest toituv organism. Fükofaagid on paljud zooplankterid.
Artur Kulgma
Artur Kulgma (kuni 1936. a Kull) (2. november 1907 Jõgisoo, Harjumaa – 21. september 1981 Lidingö, Rootsi) oli Eesti sõjaväelane (leitnant).
Ta õppis Tallinna Reaalkoolis. Õppis Kõrgemas Sõjakoolis ja Tallinna Tehnikumis, mille lõpetas elektrotehnika insenerina 1935. aastal. Oli Korporatsioon Rotalia liige.
Teenis Lennuväe baasis, kus 1937. aastal nimetati vaneminseneriks.
Abiellus 1940. aastal.
1944. aastal põgenes ta Rootsi, kus töötas Stockholmi Tehnikaülikoolis. 1952. aastast töötas Kanadas lennukitööstuses.
Kohalik omavalitsus
Kohalik omavalitsus (lühend KOV) on kohaliku omavalitsuse üksuse (Eestis valla või linna) demokraatlikult moodustatud kohalike võimuorganite õigus ja võime seaduse piires ja kohalike elanike huvides korraldada ja juhtida valdavat osa nende vastutusalasse kuuluvast ühiskonnaelust. Seda õigust kasutavad valitud nõukogu või esinduskogu liikmed.
Kohaliku omavalitsuse teooriad
Kohaliku omavalitsuse teooriates on kohaliku omavalitsuse (KOV) mõiste kohta kaks mõneti vastanduvat lähenemist, ent kesksel kohal on küsimus kohaliku omavalitsuse ja riigi suhestumisest. Vaba kogukonna teooria tõstab esiplaanile demokraatia põhimõtte, kogukonna vabaduse ja õiguse iseseisvalt oma asju juhtida. Riikliku omavalitsuse teooria näeb kohalikku omavalitsust kui riigivalitsemise eriliiki, riikliku kohahalduse vormi, kus ülesannetel riiklik on olemus ja jaotus otstarbekuse alusel.
Tänapäeva õigussüsteemis nimetatud omavalitsusteooriaid puhtal kujul enam ei rakendata. Ka kehtiva Eesti põhiseaduse puhul on tuvastatav mitmete omavalitsusteooriate süntees. Ka Euroopa kohaliku omavalitsuse harta (EKOH) artikkel 3, mis KOV mõistet sisustab, põimib need teooriad ühte. Artikkel 3 p 1 sätestab: "Kohalik omavalitsus tähendab kohalike võimuorganite õigust ja võimet seaduse piires ja kohalike elanike huvides korraldada ja juhtida valdavat osa nende vastutusalasse kuuluvast ühiskonnaelust."
Kohaliku omavalitsuse mõiste Eesti seadustes ja Euroopa kohaliku omavalitsuse hartas
KOV mõiste on selgesõnaliselt lahti kirjutatud kohaliku omavalitsuse korralduse seaduses (KOKS). KOKS § 2 lg 1 sätestab: "Kohalik omavalitsus on põhiseaduses sätestatud omavalitsusüksuse – valla või linna – demokraatlikult moodustatud võimuorganite õigus, võime ja kohustus seaduste alusel iseseisvalt korraldada ja juhtida kohalikku elu, lähtudes valla- või linnaelanike õigustatud vajadustest ja huvidest ning arvestades valla või linna arengu iseärasusi." KOKS § 2 lg 2 sätestab: "Kohalik omavalitsus rajaneb riigi territooriumi haldusjaotusel ning teostub demokraatlikult moodustatud esindus- ja võimuorganite kaudu, samuti kohaliku elu küsimustes rahvaküsitluse või rahvaalgatuse teel."
Kohaliku omavalitsuse regulatsioon on sätestatud enamiku riikide põhiseadustes. Eesti põhiseaduses on kohalikul omavalitsusel eraldi alajaotus – XIV peatükk ning relevantseid norme leidub ka põhiseaduse teistes alajaotustes. Kohaliku omavalitsuse mõiste ise on Eesti põhiseaduses defineerimata. EKOH kui rahvusvahelise õiguse dokument tunnustab kohalike territoriaalsete korporatsioonide õigust omavalitsusele, jätab aga igale riigile õiguse nende korralduse üle otsustada. Eesti Vabariik ratifitseeris harta 28. septembril 1994, kohustudes järgima kõiki selles sisalduvaid põhimõtteid. Harta jõustus Eesti suhtes 1. aprillil 1995. Koostoimes põhiseaduse normidega annavad harta kui Euroopa demokraatlike riikide mitmekesist omavalitsuskogemust üldistava rahvusvahelise lepingu normid KOV-le kindla õigusliku aluse. 16. veebruaril 2011 ratifitseeris Riigikogu EKOH kohaliku omavalitsuse üksuse tegevuses osalemise õigust käsitleva lisaprotokolli.
Põhiseaduse järgi on KOV aluseks idee kogukonnast, kelle ülesandeks on lahendada selle kogukonna probleeme ja korraldada kohalikes huvides (vajadusel ka vastuolus keskvõimu huvidega) kogukonna elu. Kohaliku omavalitsuse eesmärk ja põhisisu on kohaliku elu küsimuste iseseisev otsustamine kohaliku kogukonna poolt – selle määrab põhiseaduse § 154 lg 1. Põhiseaduses on mõistet "kohalik omavalitsus" kasutatud järjekindlalt üldmõistena, konkretiseerides seda vaid erandjuhtudel. Selline konkretiseerimata mõistekasutus (ainus erand on § 104 lg 2 p 4, mida tuleks tõlgendada KOVVS-ina ), mis üldjuhul hoidub KOV organite nimetamisest, on põhiseaduses taotluslik ning võimaldab selle põhiseadusliku institutsiooni sisustamisel ja tõlgendamisel teatud paindlikkust. Siiski on oluline arvestada, et põhiseaduse § 156 lg-s 1 ja EKOH art-s 3 nähakse ette KOV esindusdemokraatlik sisestruktuur, millest tuleneb volikogu prioriteet täitevorgani(te) suhtes kohaliku elu küsimuste otsustamisel.
Omavalitsuse ajalugu Eestis
Enne 13. sajandit praeguse Eesti aladel asunud üksuste (muinasmaakonnad ja kihelkonnad) ja nende omavaheliste suhete ja staatuse täpsemaks iseloomustamiseks puuduvad andmed. Ristiusustamise järel rajati siia Lübecki (Tallinn, Narva, Rakvere) ja Hamburgi-Riia (Tartu, Haapsalu, Paide, Pärnu, Viljandi) linnaõigusel põhinevad linnad.
Maal teostasid omavalitsuslikku võimu rüütelkonnad. Talupoegade jaoks oli samal ajal omavalitsusüksuseks vakus. Vakusesse võis kuuluda kuni sadakond talu. Vakuse eesotsas seisis vardja. Aja jooksul see omavalitsuste liik aegamööda hääbus.
Mõistega "vald" tähistati esialgu mingit maarahva jaoks välist võimu, näiteks mõisniku meelevalda. Hiljem hakkas "mõis" tähendama ühe mõisa võimuala. Iseseisvaks sai vald 1866. aasta vallaseadusega, mille alusel kadusid mõisavallad. Selle järgi osalesid valla täiskogul kinnisvara omavad või rendikohta pidavad vallakogukonna liikmed ning üks esindaja iga kümne maatamehe kohta. Tähtsamad jooksvad küsimused lahendas volikogu, mille valitud vallavanem pidi hea seisma volikogu otsuste täitmise eest.
Linnade senised omavalitsusorganid (raed ja foogtikohtud) likvideeriti lõplikult 1880. aastail ja asendati Vene seaduste järgsete kohtu- ja omavalitsusorganitega. Linnaomavalitsus tegeles peamiselt kohaliku majanduse ja heakorraga, kuid isegi neis valdkondades võis sekkuda kuberner.
Aegamööda tõusis eestlaste osa ka linnavalitsemises. 20. sajandi algul saadi kõigepealt oma kontrolli alla Valga linnavalitsus (1902. aastal sai Valga linnapeaks Viljandimaa mees Johannes Märtson, kes oli selles ametis kuni 1917. aastani), seejärel Tallinna oma (1905).
Seisuslikud omavalitsused ja organisatsioonid kaotati Eestis 1920. aastal. Need olid kolm rüütelkonda (Eestimaal, Saaremaal ja Liivimaa Eesti osas), linnade gildid ja tsunftid ning talupoegade seisuslikud organisatsioonid.
Otsuse haldusreformi läbiviimisest Eesti NSV-s, tegi Eesti NSV Ülemnõukogu 8. augustil 1989. aastal. Eesti NSV Ülemnõukogu otsustas: Lähtudes IME koondkonsetsioonist ja Eesti NSV seadusest "Eesti NSV isemajandamise alused" ning vajadusest tagada üleminek kehtivalt   haldussüsteemilt  omavalitsuslikule  haldussüsteemile viia vabariigis 1990-1994. a. läbi haldusreform. Haldusreform hõlmas:    1)     rahvavõimu    vabariigisisese     detsentraliseerimise omavalitsuslikele    juhtimistasanditele   ning    riikliku    ja omavalitsusliku juhtimise kindlapiirilise eristamist;    2) territoriaalse haldusstruktuuri reorganiseerimist.
Haldusreformiga, mille alustamise tähtajaks oli 1. jaanuar 1990 loodi Eesti  NSV-s  kaheastmeline    haldusstruktuur,    mis   on   kogu    vabariigi territooriumi ulatuses ühtne ja ühetaoline. Esmase haldustasandi moodustasid omavalitsuslikud vallad,  alevid ja linnad,  teisase tasandi,  mis on üheaegselt nii omavalitsuslikuks kui ka riikliku juhtimise  regionaalseks tasandiks,  maakonnad  ja  vabariiklikud linnad,  kusjuures  viimased täidavad samaaegselt ka  esmatasandi kohaliku omavalitsuse funktsioone.
Kohaliku omavalitsuse esindusorganitena hakkasid tegutsema volikogud, mis valiti valimistel vastavalt "Eesti NSV   kohalike rahvasaadikute nõukogude valimisseadusele". Seejuures maakondade ja vabariikliku alluvusega linnade volikogud asusid tegevusse 1. jaanuarist 1990,  valdade,  alevite  ja linnade kui  esmatasandi kohaliku  omavalitsuse esindusorganid tegutsesid  valimisjärgselt vastavate  asutavate  kogudena,  vastavate  valdade,  alevite  ja linnade   omavalitsusliku   staatuse  kinnitamise   hetkest   aga volikogudena.
Eesti omavalitsused aastal 2002
Omavalitsusüksusteks olid 2002. aasta seisuga vald ja linn (kokku jäi neid 2002. aasta kohalike valimiste järel alles 241). Esinduskoguks on volikogu, mis valitakse võrdelise valimissüsteemi alusel neljaks aastaks. Hääletamisõiguslikud on nii püsivalt kohaliku omavalitsuse territooriumil elavad vähemalt 16aastased Eesti kodanikud kui ka Eestis seaduslikult viibivad välismaalased, kes on antud kohaliku omavalitsuse territooriumil elanud vähemalt 5 aastat. Kandideerimisõigus on vaid Eesti kodanikel.
Volikogu suurus sõltub valla või linna elanike arvust. Volikogud on vähemalt seitsmeliikmelised. Volikogu suuruse otsustab volikogu neljaks aastaks enne kohalikke valimisi, kuid volikogu liikmete minimaalne arv sõltub omavalitsuse elanike arvust ja on määratud seadusega.
Volikogu pädevusse kuuluvatest küsimustest on olulisimad:
Volikogu võib vastu võtta määrusi ja otsuseid. Määrused sisaldavad üldkohustuslikke ettekirjutusi, otsuseid tehakse üksikküsimustes. Vähemalt ühel protsendil hääleõiguslikest valla- või linnaelanikest on õigus teha ettepanekuid linnavolikogu või -valitsuse õigusaktide vastuvõtmiseks. Volikogu istungid on üldjuhul avalikud. Volikogu valitud linnapea või vallavanem moodustab valitsuse ja esitab selle volikogule kinnitamiseks. Omavalitsuse täidesaatvaks organiks on valla- või linnavalitsus, mis:
Ka valla- või linnavalitsused annavad välja määrusi ja korraldusi. Valla- või linnavalitsuse tegevuse kontrollimiseks moodustab volikogu revisjonikomisjoni. Enamik volikogu otsuseid tehakse avalikul hääletusel, vaid isikuvalimised otsustatakse salajasel hääletusel. Vallad ja linnad võivad ühiste huvide kaitsmiseks ja täitmiseks moodustada omavalitsusüksuste liite. Valitsuse istungid on tavaliselt kinnised, kuid volikogu istungid avalikud. Vähemalt neljandik volikogu koosseisust võib algatada umbusalduse avaldamise volikogu esimehele, vallavanemale või linnapeale, mõnele valitsuse liikmele või volikogu komisjoni esimehele.
Valla- ja linnavalitsuse olulisimad tuluallikad on:
1994. aastal kehtestas riigikogu kohalike maksude seadusega 9 kohalikku maksu. 2002. aastaks oli järele jäänud 7: müügimaks, paadimaks, reklaamimaks, teede ja tänavate sulgemise maks, mootorsõiduki maks, loomapidamismaks ja lõbustusmaks. Kõige rohkem on kohalikud omavalitsused kehtestanud reklaamimaksu ning teede- ja tänavate sulgemise maksu.
Kohalike omavalitsuste olulisemateks kuluallikateks on haridus (õpetajate ja lasteaiatöötajate palgad), kommunaalmajandus (hoonete ja teede remont ning uute hoonete ehitus), kultuur (kultuurimajad, raamatukogud), sport (spordikoolid, staadionid), sotsiaalhoolekanne (toetused, hoolekandeasutused), üldvalitsemine jne.
Kohustused
Kohaliku omavalitsuse kohustused sätestavad Eesti Vabariigi põhiseaduse § 14 ja § 19, Kohaliku Omavalitsuse Korralduse Seadus (KOKS) ning Märgukirjale ja selgitustaotlusele vastamise seaduse (MSVS) § 5, lõige 1.
Kohaliku omavalitsuse kohustused neist seadustest tulenevalt on:
Järeldatavad kohustused on:
Kohustus anda informatsiooni oma tegevuse kohta
Kohalike omavalitsuste kohustus anda informatsiooni oma tegevuse kohta on üldiselt sätestatud Eesti Vabariigi Põhiseaduse §-s 44, mis sätestab, et kõik riigiasutused, kohalikud omavalitsused ja nende ametiisikud on kohustatud seaduses sätestatud korras andma Eesti kodanikule tema nõudel informatsiooni oma tegevuse kohta, välja arvatud andmed, mille väljaandmine on seadusega keelatud, ja eranditult asutusesiseseks kasutamiseks mõeldud andmed. Asutusesiseseks kasutamiseks mõeldud andmed on loetletud avaliku teabe seaduse § 35 lg-s 1.
Põhiseaduse §-ga 44 antakse isikutele õigus juurde pääseda informatsioonile, mis omakorda tagab avaliku võimu läbipaistvuse ja kontrollitavuse ning demokraatlikule riigikorraldusele iseloomuliku rahva valitsemises osalemise võimaluse. Ideaalis peaks selline avalikkusele võimaldatud kontrollifunktsioon aitama kaasa ka võimalikult efektiivselt ja õiguspäraselt toimiva võimuaparaadi saavutamisele.
Avaliku teabe seaduse § 5 kohaselt on teabevaldajaks kohaliku omavalitsuse asutus. Sama seaduse § 8 näeb ette kaks võimalust teabele juurdepääsu võimaldamiseks, s.o teabenõude täitmisega ja teabe avalikustamisega. Kui teabenõude täitmise puhul on tegemist nn passiivse teabele juurdepääsu võimaldamisega, siis teabe avalikustamine eeldab teabe aktiivset pakkumist teabevaldaja poolt.
Teabeavaldaja kohustus avalikustada tema ülesannetega seotud teavet (teabe aktiivne pakkumine)
AvTS § 28 lg 1 p-d 1-32 sätestavad olemasoleva teabe, mida kohalikud omavalitsused kui teabevaldajad on kohustatud avalikustama. Sellise teabe alla kuuluvad näiteks : kohaliku omavalitsuse üksuse ametiasutuste ametnike palga ja teenistusülesannetega seonduva muu tulu ning ametiasutuse palgajuhend (kohalike omavalitsuste üksuste ametiasutuste ametnike palgad on leitavad Rahandusministeeriumi kodulehel ) kohaliku omavalitsuse üksuste ning kohaliku omavalitsuse asutuste eelarvete eelnõud ja eelarved ning nende täitmise aruanded kohaliku omavalitsuse asutuste ning nende struktuuriüksuste põhimäärused.
Teabevaldaja kohustus avalikustada teabenõudja poolt esitatud avalduse alusel teavet (teabe passiivne pakkumine)
Teabenõudega saab kohaliku omavalitsuse asutuselt nõuda konkreetset dokumenti, mis on olemas. Teabenõude esitamise vormi kohustuslikud andmed on reglementeeritud AvTS § 14 esimeses lõikes. Kohaliku omavalitsuse ametnik või töötaja peab inimest teabe saamiseks igati abistama, näiteks arusaadavalt selgitama, kus vajalik teave asub ning kuidas sellele ligi pääseda. Kuigi teabele juurdepääsu reguleerivates õigusaktides käsitletakse teabena üldjuhul mingile infokandjale (paberkandjal, elektroonilises vormis, heli-, audio- või audiovisuaalsalvestisena) jäädvustatud ja dokumenteeritud teavet, siis PS § 44 lg 2 kaitsealast ei ole põhimõtteliselt välistatud ka selline teave, mida asutus või ametiisik ei ole jäädvustanud ja dokumenteerinud. Kohalikul omavalitsusesel on õigus keelduda teabenõude täitmisest, kui esinevad AvTS § 23 lõigetes 1 ja 2 kirjeldatud asjaolud.
Rahastamine
Kohaliku omavalitsuse (KOV) rahastamise korraldus lähtub kohaliku omavalitsuse finantsgarantii põhimõttest (PS § 154 ja § 157 lg 2; EKOH art 9). Selle alla kuuluvad õigused on suunatud omavalitsusüksuse enesekorraldusõiguse kasutamiseks vajalike tingimuste loomisele, et vallad ja linnad oleksid majanduslikult suutelised täitma avalikke ülesandeid. KOV rahastamise korraldus põhineb ühelt poolt omavalitsuslike ülesannete rahastamise süsteemil ja teiselt poolt talle seadusega pandud riiklike kohustuste rahastamist reguleerivatel sätetel. Nõuetekohase rahastamismehhanismi loomine on riigi ülesanne, kusjuures seadusandja on vaba otsustama rahastamisallikate süsteemi üle.
Rahastamise põhimõtted
KOV rahastamise süsteem peab muu hulgas vastama alljärgnevatele tingimustele:
Riigikontroll on leidnud, et lisaks peab rahastamise süsteem olema järjepidev ega tohi omavalitsuste jaoks ootamatult ja põhjuseta senisest ebasoodsamaks muutuda.
Kui omavalitsuslike ülesannete rahastatus langeb mõnes omavalitsusüksuses allapoole minimaalselt vajalikku taset, saab omavalitsusüksus ühe võimalusena esitada riigile taotluse, et talle eraldataks lisaraha. Juhul, kui taotlus jääb rahuldamata, on omavalitsusüksusel võimalik pöörduda kaebusega halduskohtusse (HKMS § 44 lg 5). Kaebuse läbivaatamise käigus saab halduskohus hinnata ka KOV rahastamist reguleerivate sätete põhiseaduspärasust.
Tulude allikad
Omavalitsuste tulud tulevad eri allikatest :
Kohaliku omavalitsuse rahastamisega seotud teooriaid
KOV rahastamissüsteemi käsitlusega on seotud ka avaliku sektori ökonoomikast tuntud fiskaalse föderalismi (ingl k fiscal federalism) ja fiskaalse võrdsustamise (ingl k fiscal equalization) teooriad. Fiskaalne föderalism uurib seda, millised fiskaalpoliitilised ülesanded ja vahendid oleks otstarbekas tsentraliseerida (pakkuda keskvalitsuse poolt) ning millised detsentraliseerida (pakkuda muude valitsussektori tasandite poolt). KOV rahastamissüsteemi loomisel tuleb muu hulgas arvesse võtta seda, et ressursside jaotamine oleks efektiivne ja ühiskonna (mitte üksiku omavalitsusüksuse) heaolu maksimeeritud ning et riigil oleks võimalik täita fiskaalpoliitika stabiliseerimise ülesannet ja tagada valitsussektori fiskaalpoliitika jätkusuutlikkus. Fiskaalseks võrdsustamiseks nimetatakse fiskaalpoliitilisi meetmeid (toetusi), mille abil tagatakse olukord, et omavalitsusüksustel on võimalik pakkuda samasuguse maksukoormuse juures samasuguseid avalikke teenuseid ka juhul, kui omavalitsusüksused jõukuse (sissetulekute) poolest erinevad. Eristatakse vertikaalseid (omavalitsusüksustele teeb ülekandeid keskvalitsus) ja horisontaalseid (omavalitsusüksused ise teevad üksteisele ülekandeid) fiskaalse võrdsustamise süsteeme. Majanduskoostöö ja Arengu Organisatsiooni (OECD) hinnangul moodustas 2003. aastal OECD riikides fiskaalne võrdsustamine keskmiselt 2,3% SKP-st.