cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ostsiedlung
Vendide assimilatsioon, kohtlemine, kaasamine ja jäljed
Tänasel Saksimaal (mitte segi ajada vanade saksidega) oli olukord jällegi erinev, kuna piirkond ja eriti Ülem-Lausitz asus geograafiliselt Böömimaa lähedal, mida valitses slaavi dünastia, kes oli Rooma-Saksa keisririigi lojaalne ja võimas liige. Selles keskkonnas tegid Saksa feodaalid sageli koostööd slaavi elanikega. Näiteks varajase Saksa ittarände juhtfiguur Wiprecht von Groitzsch tõusis kohaliku võimu tippu alles Böömimaa kuninga toetusel ja abielludes slaavi aadlinaisega. Seega jäid sealsed saksa-slaavi suhted suures osas rahumeelseteks. Teisest küljest jäid slaavi-valitsetud Böömimaa ja slaavi-valitsetud Poola vahelised suhted pidevaks võitluseks.
thumb|Kakskeelsed saksa-[[Alamsorbi keel|sorbi liiklusmärgid Saksimaal Saksamaal]]
Seega ei tohiks vendide diskrimineerimist Ostsiedlungi üldise kontseptsiooni osana segi ajada. Pigem kehtestati kohalikele vendidele erinev maksustamistase ja nad ei olnud seega nii tulusad kui uued asukad. See oli tagaselja kohaliku rändepoliitika tulemus, mis andis maksuvabastuse stiimuliks neile, kes tegid maa haritavaks ja rajasid uusi asulaid. Pärast sellise küla asutamist kehtestati Saksa standardiseeritud maksud. Vendid osalesid koos Saksamaa asunikega ka piirkonna arendamisel, sest uusi asunikke ei otsitud mitte üksnes nende etnilise kuuluvuse tõttu, keskajal tundmatu mõiste, vaid nende tööjõu ning põllumajanduse ja tehnika alal. Seega võisid nad privileegidest kasu saada samamoodi nagu saksa asunikud. Kuigi suurem osa asunikest olid sakslased (frangid ja baierlased lõunas ning saksid ja flaamid põhjas), osalesid asunduses ka vendid ja teised.
Aja jooksul germaniseeriti järk-järgult enamik vende (slaavlaste üldine saksakeelne termin). Kuid eraldatud maapiirkondades, kus vendid moodustasid olulise osa elanikkonnast, jätkasid nad slaavi keelte kasutamist ja hoolimata tugevast germaani sissevoolust hoidsid nad kohaliku vendi kultuuri elemente. Need olid Wendlandi Drawehnopolaben Lüneburgi nõmmest idas, Jabelheide Lõuna-Mecklenburgis, Ida-Pommeri slovintsid ja kašuubid ning Lausitzi sorbid. Lausitzit asustas 19. sajandi lõpuni kompaktne sorbi mass Berliinist Görlitzini. Keeleline assimilatsioon kestis suhteliselt lühikest aega; umbes 200 000-st on tänapäeva jäänud vaid mõni tuhat.
Kohanimed
Seal, kus sakslased asustasid ja laiendasid juba olemasolevat slaavi asundust, hoidsid nad kas slaavi nime, tõlkisid selle ümber, nimetasid selle ümber või määrasid saksa-slaavi segu. Enamasti hoiti slaavi nime. Mõnikord elasid vendid ka edaspidi väikeses külaosas, Kiezis. Kui sakslased rajasid küla olemasoleva slaavi asula lähedusse, mis hiljem lagunes, sai uus asula sageli nime lähedal asuva slaavi asuala järgi; harva määrati uus nimi. Kui uue saksa asula lähedal asunud slaavi asustus ei lagunenud, eristati saksa ja slaavi asustust tunnusega Deutsch- saksa asula jaoks ja Wendisch- slaavi asula jaoks, või Klein- ("väike") vana asula jaoks ja Groß- ("suur") uue asula jaoks. Kui saksa asundus asutati ilma läheduses asuva slaavi asustuseta (aus wilder Wurzel, sõna otseses mõttes "looduslikult juurdunud"), võis nimi olla kas saksakeelne, piirkonna slaavi toponüüm või nende segu. Slaavi juurtega saksa kohanimed ei näita eelnevaid slaavi asundusi. Mõnel juhul, nagu mõne Sudeedimaa küla puhul, eksisteerisid sama asulat kirjeldavad saksa ja slaavi kohanimed mitu sajandit koos.
Seal, kus saksakeelseid nimesid juurutati, lõppesid need tavaliselt -dorf või -hagen põhjas ja -rode või -hain lõunas. Tihti muudeti nime osaks ka Lokatori nimi või piirkond, kust asunikud pärinesid.
Kuna endisi slaavi kohanimesid kasutati äsja asutatud või laiendatud asulate nimetamiseks, siis kaasaegse Ida-Saksamaa ja "Saksamaa endiste idaterritooriumite" paljud linnad ja külad (paljudes piirkondades isegi enamuses) kandsid, ja tänapäeva Saksamaal kannavad endiselt slaavi juurtega nimesid. Kõige ilmsemad on need nimed, mis lõpevad -ow, -vitz või -witz ja paljudel juhtudel -in, sealhulgas Berliin ise. Saksamaa endiste idapoolsete alade puhul poloniseeriti või asendati need nimed pärast 1945. aastat uute poola või vene nimedega. Böömimaal tšehhistas Tšehhoslovakkia (uuesti) saksa geograafilised nimed Sudeedimaal. Võimaluse korral muudeti endisi saksakeelseid nimesid kaasaegsel keelelisel poola ja tšehhi viisil. Ainult algselt puhtad saksa nimed tõlgiti või asendati poola või tšehhi vastetega. Nõukogude Liidu annekteeritud Ida-Preisimaa osas venestati kohanimesid drastiliselt, alustades Kaliningradist kui Königsbergi järeltulijast, et eitada igasugust seost ajaloolise maastiku ja elanikega.
Saksakeelsetes piirkondades moodustati enamik perekonnanimesid alles pärast Ostsiedlungi perioodi ja paljud perekonnanimed tulenesid esivanema kodukülast või kodulinnast, kuid paljud saksa perekonnanimed on tegelikult germaaniseeritud vendi kohanimed.
Mõjutatud margid ja piirkonnad
thumb|300px|Saksamaa laienemine ida poole 895–1400, Historischer Schul-Atlas, 1893
Saksi Idamark
Kuigi frangid olid juba 9. sajandil rajanud Saale jõest idas Sorbi margi, siis kuningas Otto I määras 937. aastal palju suurema alaga Saksi Idamargi, umbes Elbe, Odra ja Peene jõe vahelise territooriumi. Markkrahv Gero I valitsetuna viidati seda ka kui Marca Geronis. Pärast Gero surma 965. aastal jaotati mark väiksemateks ringkondadeks: Nordmark, Lausitzi mark, Meißeni mark ja Zeitzi mark.
Billungite mark ja Nordmark
Billungite margi moodustas Otto I 936. aastal samaaegselt Saksi Idamargiga. See hõlmas alasid Läänemere lõunakaldal, mis ei olnud Idamargi osad, ja oli Hermann Billungi võimu all.
Piirkonnas elasid obodriidid läänes, ranid kirdes ja polaabi slaavlased kagus.
983. aastal aset leidnud suure slaavi ülestõusu tõttu läksid nii Billungite mark kui ka Nordmark keisririigile kaduma, peale väikese ala läänes. Märkimisväärset Saksi asustust ei olnud markide lühikese olemasolu ajal tekkinud.
Territooriumil Saksimaa võimu taastamiseks tehti mitmesuguseid jõupingutusi, neist silmapaistvamad olid Rethra rüüsteretk 1068. aastal ja Vendi ristisõda 1147. aastal. Toimusid ka Piastide Poola ja Taani sõjaretked vastavalt piirkonna ida- ja põhjaosadesse. Kohalikud valitsejad võitlesid ka üksteisega. Kuni slaavlaste lõpliku lüüasaamiseni 12. sajandil ei saanud Ostsiedlungit toimuda.
Nordmark taastati osaliselt Brandenburgi margina järgmistel sajanditel.
1164. aasta Vercheni lahingus sai viimane obodriidi armee Saksi Heinrich Lõvilt lüüa. 1168. aastal said ranid lüüa taanlastelt. Mecklenburg, Pommeri ja Rügen olid nüüd Saksa ja Taani ülemvõimu all, neid valitsesid vasallidena kohalikud slaavi päritolu dünastiad. Need hertsogid kutsusid sisse palju Saksa alamaadlit ja asunikke, võtsid omaks Saali tavaõiguse ja alamsaksa keele. Umbes kahe sajandi pikkuse pausi tõttu nimetatakse seda ka "Teiseks Ostsiedlungiks".
Mecklenburg, Rügeni vürstkond ja Pommeri
Pärast Heinrich Lõvi lüüasaamist muudeti Mecklenburg ja Pommeri keiser Friedrich I Barbarossa poolt Saksi vasallidest Saksa-Rooma riigi otsesteks osadeks, samas jäi Rügeni hertsogkond veel Taani omaks. Järgmise poolsajandi jooksul võitlesid keisririik ja Taani ülemvõimu eest Mecklenburgis, Rügenis ja Pommeris. Enamik langes Taanile. Samuti kogus kohalik aadel oma territooriumide laiendamiseks vägesid. Kui Taani kaotas 1227. aastal Bornhövedi lahingu, kontrollis Saksa-Rooma riik taas kõiki Pommeri ja Mecklenburgi alasid.
Saali tavaõiguse ja germaani kultuuri omaksvõtmine ning asunike suur arv, samuti endise slaavi aadelkonna asendamine või abiellumine viisid asulate ja põllumajanduse täiesti uue korralduse ja halduseni. Kohalik slaavi rahvastik osales vaid osaliselt, teised osad ei saanud mingit kasu ja pidid asuma eraldi "vendi külades", "vendi tänavatel" või "vendi kvartalites". Enamus neist kadus 15. sajandi jooksul, kui need vendid (cadit quaestio poolakad ja tšehhid) integreeriti (saksa) elanikkonna massi.
Enamus Mecklenburgist ja Lääne-Pommerist, Taga-Pommeri põhjaosa ja Rügeni hertsogkonna mandriosa asustati saksa keele kõnelejate poolt 12. sajandil ja 13. sajandi alguses, Rügeni ja Taga-Pommeri piirkonnad asustati pärast 1220. aastat. Mõnes enklaavis, eriti Ida-Pommeris, oli vaid väike sakslaste sissevool, nii et slaavi elanikkonnad, näiteks slovintsid, kašuubid püsisid.
Mecklenburgis, Pommeris ja Rügenil algas Ostsiedlung pärast Saksi vallutust 1164. aastal. Siiski on 1170. aastate sakslaste kohta vähe andmeid; pärast 1220. aastat toimus hertsog Heinrich Borwini nimel suur asunike sissevool Ida-Mecklenburgis, pärast 1220. aastat Pommeris hertsogite Wartislaw III (Pommeri-Demmin) ja Barnim I (Pommeri-Stettin), samuti Cammini piiskop Herrmann von der Gleicheni nimel. Samal perioodil algas Rügeni vürstkonna mandriosas massiline asustus. Rügeni saar, mis oli slaavi kants, asustati alles 14. sajandil.
Hohenkrug Stettini juures on esimene küla, mis on selgelt märgitud saksakeelseks (villa teutonicorum) 1173. aastal. Samal ajal on kirjeid sakslaste kohta hertsogi õukonnas. Asustus linnakeskustes toimus tõenäoliselt veelgi varem (alates 1150. aastatest). Stettini saksa kogukonnal oli oma 1187. aastal püstitatud kirik.
Mecklenburgis saabusid esimesed asunikud Holsteinist ja Dithmarschenist Poeli saarele. Alates 1220. aastast koordineerisid Ostsiedlungit pigem saksa rüütlid kui slaavi hertsog. Saksa asustus keskendus oma varajasel perioodil rannikualale, kus olid suured metsad ja ainult mõned slaavi asulad. Eriti Mecklenburgi kaguosas asutasid asulaid mitte ainult alamsakslased, vaid ka slaavi lokatorid. Siin olid asustusprotsessis tugevalt seotud kohalikud slaavlased, sakslased hakkasid sisse kolima juba 13. sajandi teisest poolest. Asunikud pärinesid Mecklenburgist läände jäävatelt aladelt (Holstein, Friisimaa, Alam-Saksimaa, Vestfaal), välja arvatud Land Stargard, mis kuulus alates 1236. aastast Brandenburgi marki ja asustati sakslastega Brandenburgi Altmarki piirkonnast.
Pommeri ja Rügeni Ostsiedlung erines teistest asustustest skandinaavlaste, eriti daanide (sealhulgas skoonelaste) suure osakaalu poolest. Suurim Taani mõju Ostsiedlungile oli rugide vürstkonnas. Rugide Eldena kloostri valduses koheldi taverni avanud asunikke vastavalt taani, saksa ja vendi õigusele. Wampen ja Ladebow ning teised külad Greifswaldi lähedal on Taani päritolu. Paljud skandinaavia asunikud Pommeri linnades olid saksa päritolu, liikudes saksa kaupmeeste asulatest Rootsis äsjaasutatud linnadesse Läänemere lõunarannikul.
Piirkonna arenevad suured linnad – Lübeck, Wismar, Stralsund, Greifswald, Stettin – meelitasid asunikke peamiselt Vestfaalist, Ostfaalist, Madalmaadest ja Reini alamjooksu alalt.
Vendide assimileerimine ja kohtlemine varieerusid piirkonniti ning linna- ja maapiirkondade vahel. Linnades osalesid vendid asustuses, kuid neid hakati eraldi haldama. Rostockis, Stralsundis ja Friedlandis valitses vende oma Vogt. Teisest küljest on vendi patriitside kohta vähe andmeid, näiteks vendi Ratsherr mainimine Ueckermündes (1284) ja Gollnowis (1328). Vendid olid koondunud agulitesse, mis mõnel juhul olid Ostsiedlungi-eelsed slaavi asulad (näiteks Stettinis, kus Saksa-eelne linn arenes vendi agulis, kus vendi avalikku kümblat on mainitud 1350. aastal), muudel juhtudel vastvalminud asulatesse (näiteks Greifenhagen-Wiek). Linnades suruti vendid hiljem madala kvalifikatsiooniga kutsealadele nagu dokitöölised, kuid on ka andmeid paremas asukohas asuvate vendide kohta, kes näiteks Rostockis domineerisid sea- ja loomalihakaubanduses või pidasid Stettinis pagariäri.
Enamikus Mecklenburgis, Rügenis ja Pommeris assimileeriti vendid 15. sajandi alguseks. Rügeni vürstkonnas suri viimane vendi keelt kõnelnud naine 1404. aastal Jasmundi poolsaarel. Mecklenburgi ja Taga-Pommeri kaugemas maapiirkonnas (Köslinist idas) on vendid siiski 16. sajandil registreeritud. Enamik vende olid kalurid, talupojad või karjased, olid ka mõned vendi käsitöölised.
Brandenburgi mark
Albrecht I von Brandenburgi (Albrecht "Karu" Ballenstedtist) ajal ulatus Nordmark Askania dünastia (vaata ka Anhalt) territooriumilt Brandenburgi marki ja sai seetõttu keisririigi osaks. 1147. aastal vallutas Heinrich Lõvi Billungite margi, hilisema Mecklenburgi kui läänivalduse, ja 1164. aastal Pommeri, mis asus kaugemal idas Läänemere ääres. 1181. aastal said Mecklenburg ja Pommeri ametlikult Saksa-Rooma riigi osadeks.
Poola
Pigem hõlmas nähtus sisekolonisatsiooni, mis oli seotud põliselanike maa-linna rändega, mille käigus paljud Poola linnad võtsid omaks Saksa linnade Lübecki ja Magdeburgi õigusel põhineva õiguse. Mõnda majanduslikku meetodit imporditi samuti Saksamaalt.
Alates 14./15. sajandi algusest tugevdasid Poola-Sileesia Piastid (Władysław Opolczyk) saksa asunikke maal, kes rajasid aastakümnete jooksul rohkem kui 150 linna ja küla Saksa linnaõiguse alusel, eriti Magdeburgi linna õiguse alusel (Magdeburgi õigus). Etnilised sakslased koos saksa keelt kõnelevate aškenazi juutidega Reinimaalt moodustasid ka suure osa Krakówi linna elanikkonnast.
Samaaegselt muutustega Poola riigi struktuuris ja suveräänsuses oli riigi majanduslik ja sotsiaalne vaesus. Tsiviilkonfliktide ja välismaiste sissetungide tõttu, nagu näiteks mongolite sissetung 1241. aastal, nõrgendati ja tühjendati väikeseid vürstkondi. Vürstide sissetulekud hakkasid oluliselt vähenema. See pani nad astuma samme välisriikidest sisserände soodustamiseks. Paljud saksa talupojad, kes Friedrich II surmajärgse interregnumi ajal kannatasid oma isandate suure rõhumise all, olid ajendatud elama asuma Poolasse väga soodsates tingimustes. Saksa sisseränne Poolasse oli alanud spontaanselt varem, umbes 11. sajandi lõpul, ja selle põhjuseks oli keisririigi keskprovintside ülerahvastatus. Poola vürstid kasutasid olemasolevat suundumust juba 12. sajandil linnade ja käsitöö arendamiseks. Nüüd liikumine hoogustus.
Mõned uuringud saksa asunduste arendusest Poolas osutavad, et need ulatusid mööda laia vööndit, mille mongolid 1241. aastal maatasa tegid. See oli maa-ala, mis hõlmas praegust Galiitsiat ja Lõuna-Sileesiat. Enne mongolite sissetungi olid need kaks provintsi tihedalt asustatud ja kõrgelt arenenud. Nende kaudu kulgesid kaubateed idast ja Levantist Läänemere äärde ning Euroopa lääneossa. Kraków ja Wrocław (Breslau) olid suured ja jõukad linnad. Mõned ajaloolased, peamiselt need, kes rõhutavad saksa asunduste ulatust, väidavad, et pärast mongoli armee taandumist oli riik varemetes ja rahvastik laiali või hävitatud. Arheoloog Sebastian Brather väidab, et suurem osa Poola ja Böömimaa linnaelanikest olid saksa päritolu. Teooriat, et äsjasaabunud asunikke võib nimetada sakslasteks, on vaidlustatud; näiteks väidab Norman Davies oma Wrocławi uurimuses, et tolle aja inimestele mõeldud mõiste on eksitav, kuna saksa identiteet polnud veel välja kujunenud. Teised, minimeerides saksa kolonisatsiooni mõju, minimeerivad mongolite sissetungi mõju, rõhutades, et hävitamine piirdus peamiselt Väike-Poolaga ja peamiselt kolmanda mongolite sissetungiga. Selle sissetungi põgenikud läksid põhja poole ja aitasid koloniseerida hõredalt asustatud piirkondi ja Wisłast idas Masoovias metsi puhastada.
1257. aasta asutamismäärus, mille Bolesław V Wstydliwy andis välja Krakówile, oli ebaharilik, kuna see eraldas selgesõnaliselt juba linnas elanud kohaliku Poola elanikkonna, et vältida juba olemasolevate asulate vähenemist, mis tooks kaasa maksude kaotuse. Sageli asutati Ostsiedlungi asula juba olemasoleva linnuse lähedale, mis asus juba olemasolevas linnas, nagu näiteks Poznań (Posen) ja Kraków.
Pomereelia
Pomereelias alustasid Ostsiedlungit Pomereelia hertsogid ja keskendusid linnadele, samas kui suur osa maapiirkonnast jäi slaavikeelseks (kašuubid). Erandiks olid saksa asustus Wisła deltas (Wisła sakslased), rannikupiirkonnad ja Wisła org.
Mestwin II nimetas Danzigi (nüüd Gdańsk) civitase (linn) elanikke 1271. aastal burgensibus theutonicis fidelibus (ustavad saksa pürjelid).
Asunikud olid pärit Alam-Saksa aladelt, nagu Holstein, Madalmaad, Flandria, Alam-Saksimaa, Vestfaal ja Mecklenburg, aga mõned ka Kesk-Saksamaa Tüüringi piirkonnast.
Sileesia
Sakslased tulid Sileesiasse esmakordselt hiliskeskaegse Ostsiedlungi ajal. Sileesia hertsogkonda valitses kohalik Piastide dünastia. Sel ajal oli riik hõredalt asustatud väikeste alevikega ja kokku ei elanud rohkem kui 150 000 inimest. Lossid koos külgnevate agulitega olid äri-, haldus-, käsitöö- ja kirikukeskused. Kõige olulisemad nendest linnadest, sageli hertsogite asupaigad, olid Wrocław, Legnica, Opole ja Racibórz. Riiki kindlustas niinimetatud Preseka, tihedate metsade süsteem.
Sileesia Ostsiedlungi algatas Bolesław I, kes veetis osa oma elust Saksamaal, ning eriti tema poeg Heinrich I ja viimase naine Hedwig 12. sajandi lõpus. Neist said esimesed slaavi suveräänid väljaspool Saksa-Rooma riiki, kes edendasid saksa asundusi laial alusel. Mõlemad hakkasid kutsuma saksa asunikke, et arendada oma riiki majanduslikult ja laiendada oma valitsemisõigust. Juba 1175. aastal asutas Bolesław I Leubusi kloostri ja täitis selle Saksa munkadega Pforta kloostrist Saksimaal. Enne 1163. aastat asustati klooster saksa benediktiinidega. Tsistertslaste klooster, selle valdus ja saksa asunikud jäeti kohalikust seadusandlusest välja ning hiljem rajasid mungad oma maale mitu saksa küla. Heinrich I valitsemisajal algas süsteemne asustamine. Keerulises süsteemis loodi Sileesia lääne- ja edelaosas linnade võrk. Neid linnu, majandus- ja kohtukeskusi, ümbritsesid standardiseeritud ehitusega külad, mida ehitati sageli metsast puhastatud maalapile. Varaseimad saksa maapuhastusalad Sileesias ilmusid aastatel 1147–1200 Złotoryja (Goldberg) ja Lwówek Śląski (Löwenberg) piirkonnas, mis on kaks saksa kaevurite rajatud asulat. Goldberg ja Löwenberg olid ka esimesed Sileesia linnad, kes said 1211. ja 1217. aastal Saksa linnaõiguse. See kolonisatsioonimuster võeti peagi kasutusele kõigis teistes, juba asustatud Sileesia osades, kus slaavi asunduste kõrvale asutati sageli Saksa linnaõigusega linnu.
14. sajandi alguses oli Sileesias umbes 150 linna ja rahvaarv rohkem kui viiekordne. Linnarahvas olid sakslased, mis moodustas enamuse kogu elanikkonnast, samas kui slaavlased elasid tavaliselt väljaspool linnu. Rahumeelse assimilatsiooni käigus germaniseeriti Alam- ja Kesk-Sileesia Odra läänekaldal, samas kui Ülem-Sileesia säilitas slaavi enamuse, ehkki ka seal olid saksa külad, saksa linnad ja suurenev Saksa põllumajanduse kasvatamine viljatutel maadel.
Drang nach Osten
19. sajandil tunnistati seda keerulist nähtust koos rahvusluse tõusuga. See tõi kaasa keskaegse protsessi suures osas ebaajaloolise etniliselt inspireeritud natsionalistliku tõlgendamise. Saksamaal ja mõnes slaavi riigis, eriti Poolas, peeti Ostsiedlungit natsionalistlikes ringkondades tänapäevase ekspansionismi ja saksastamispüüdluste eelmänguks, selle ettekujutuse loosungiks oli Drang nach Osten (Tung Itta).
"Pommeri saksa asustusprotsessid ei järginud mingit ideoloogiat ega ka muid rändeliikumisi. Pommeri saksa asustust kujundasid pigem eranditult praktilised nõudmised ... 19. sajandi keskpaigas end sisse seadnud riiklik historiograafia ehitas tagantjärele slaavi-germaani kontrasti keskaja Ostsiedlungi protsessis. Kuid see oli 19. sajandi ideoloogia, mitte keskaeg ... Asustus pidi olema 'cuiuscunque gentis et cuiuscunque artis homines' (mis tahes päritoluga ja ükskõik millise käsitööga inimesed), mis oli kirjas Pommeri hertsogite ja Rügeni vürstide välja antud arvukates dokumentides. -Buchholz"
20. sajand
thumb|240px|"Saksa" murded Kesk-Euroopas, 1894 (siin koos teiste läänegermaani keeltega: [[alamsaksa keel ja hollandi keel, kuid mitte friisi keel)]]
Pärand
20. sajandi sõjad ja natsionalistlikud poliitikad muutsid tugevalt Kesk- ja Ida-Euroopa etnilist ja kultuurilist koosseisu. Pärast Esimest maailmasõda pandi taasloodud Poolas sakslased surve alla lahkuda Poola koridorist, Ülem-Sileesia idaosast ja Poznańist. Enne Teist maailmasõda algatasid natsid Natsi-Saksamaa-Nõukogude Liidu elanike ümberpaigutused, pühkides ära baltisakslaste, bessarabiasakslaste ja teiste vanad asustuspiirkonnad, et neid okupeeritud Poolasse ümber asustada. Neile tehti ruumi Teise maailmasõja ajal vastavalt Generalplan Ostile poolakate väljasaatmisega ning nende ja teiste slaavlaste orjastamisega vastavalt natside Lebensraumi kontseptsioonile. Kui selle megaplaani edasist realiseerimist, mille eesmärk oli Kesk- ja Ida-Euroopa täielik taastamine Saksa kolooniaks, takistas sõjakäik, oli 2 miljoni poolaka väljasaatmist ja Volksdeutschedega asustamist annekteeritud territooriumitele 1944. aastaks siiski alustatud.
thumb|right|190px|[[Viktor Kress on Venemaa Tomski oblasti kuberner. Tema vanemad olid etnilised sakslased]]
Keskaegsed kolonisatsioonipiirkonnad, mis moodustasid uuemal ajal Saksa keisririigi ja Austria keisririigi idaprovintsid, olid 20. sajandi alguseks asustatud umbes 30 miljoni sakslasega. Saksamaa poliitiliste piiride läändetõmbumisele, osaliselt 1919. aastal, kuid peamiselt 1945. aastal, järgnes umbes 15 miljoni eemaldamine, kes koondati tänapäeva Saksamaa ja Austria piiridesse. Ainult esimene 12. sajandi kolonisatsioonipiirkond jäi keeleliselt ja kultuuriliselt saksaks, ning see puudutab tänapäevases poliitilises kontseptsioonis 1990. aastale eelnenud Saksa Demokraatlikku Vabariiki ja Austria idaosa.
Keeni mõis
Keeni mõis (saksa keeles Könhof) oli rüütlimõis Sangaste kihelkonnas Tartumaal.
Ajalugu
Mõisat on esimest korda mainitud 1551. Aastani 1790 oli Keeni mõis Vaalu mõisa kõrvalmõis.
Mõisa viimane omanik enne 1919. aasta mõisate võõrandamist oli Edward Magnus Reinhold von Lilienfeld.
Mõisa peahoones tegutses 1938–1988 Keeni kool.
24A
Tallinna bussiliin 24A sõitis Estonia teatri ja Kadaka asumi vahel. Liini teenindas Tallinna Linnatranspordi AS ning liiklus toimus kõigil päevadel.
Marsruut Estonia teatri suunal: Kadaka tee, Rehe põik, Kadaka puiestee, Mäepealse tänav, Raja tänav, Akadeemia tee, Eduard Vilde tee, Sõpruse puiestee, Endla tänav, Kaarli puiestee, Estonia puiestee, Teatri väljak.
Marsruut Kadaka suunal: Teatri väljak, Estonia puiestee, Endla tänav, Suur-Ameerika tänav, Sõpruse puiestee, Eduard Vilde tee, Akadeemia tee, Mäepealse tänav, Kadaka puiestee,Rehe põik, Kadaka tee, Akadeemia tee.
Ektotermia
Ektotermsed on loomad, kelle kehatemperatuur sõltub väliskeskkonnast. Neil puudub kindel kehatemperatuur ning soojendamiseks ja jahutamiseks tuleb keskkonnast otsida vastavalt soojemaid ja jahedamaid kohti. Sellisteks loomadeks on näiteks kalad, kahepaiksed, roomajad ja selgrootud.
Histamiin
pisi|Histamiin Histamiin on orgaaniline lämmastikühend, mis reguleerib immuunreaktsioone ja ka füsioloogilisi reaktsioone soolestikus, ning on üks signaalmolekulidest. Histamiin vallandab põletikulise reaktsiooni. Immuunreaktsioonina toodetakse histamiini basofiilidest nuumrakkudes, mida leidub sidekoes. Histamiin suurendab kapillaaride läbilaskvust valgete vereliblede ja mõningate valkude suhtes, et võimaldada neil seostuda patogeenidega nakatanud kudedes.
Omadused
Histamiin moodustab värvitu hügroskoopse kristalli, mis sulab 84 °C juures ja lahustub väga hästi vees ja etanoolis, aga mitte eetris. Vesilahustes esineb histamiin kahe tautomeerse vormina: Nπ-H-histamiin ja Nτ-H-histamiin. Imidasooliahelas on kaks lämmastikku. Lämmastik, mis asub külgahelast kõige kaugemal, on "tele" lämmastik, mida tähistatakse τ-ga. Lämmastikku, mis asub külgahelale kõige lähemal, nimetatakse "pros" lämmastikuks, seda tähistatakse π-ga. Tautomeer nimetatakse selle lämmastiku järgi, mille küljes on vesinik. Kui lämmastik koos vesinikuga on tele-asendis, siis on histamiin tele-tautomeerses vormis. Lahustes on eelistatud tele-tautomeerne vorm. frame|Histamiini tautomeersed vormid
Süntees ja ainevahetus
Histamiin saadakse histidiini, mis on aminohape, dekarboksüleerimisel. Reaktsiooni katalüüsib ensüüm L-histidiindekarboksülaas. See on hüdrofiilne vasoaktiivne amiin. frame|vasakul|Histidiini dekarboksüleerimine histamiiniks
Kui histamiin on moodustunud, siis see kas säilitatakse või inaktiveeritakse seda esmaselt lagundavate ensüümide, histamiin-N-metüültransferraasi või diamiinoksüdaasi, poolt. Kui histamiin vabastatakse sünapsidest, siis kesknärvisüsteemis surub tema toimet maha histamiin-N-metüültransferraas, teistes kudedes teevad seda mõlemad ensüümid. Paljud teised ensüümid, sealhulgas MAO-B ja ALDH2, edastavad töötlemise vahetutele histamiini metaboliitidele selle eritumiseks või ümbertöötlemiseks.
Ka bakterid on võimelised histamiini tootma, kasutades histidiindekarboksülaasi ensüüme, mida ei ole leitud loomadel. Toidumürgistus, mis on mittenakkuslik haigus, tekib seoses sellega, et bakterid toodavad histamiini riknenud toidus, eriti kalas. Hapendatud toidud ja joogid sisaldavad looduslikult väikestes kogustes histamiini, mis tekib tänu kääritavatele bakteritele või seentele. Sake sisaldab 20–40 mg/L ja vein 2–10 mg/L histamiini.
Hoiustamine ja vabastamine
Enamik histamiini kehas toodetakse nuumrakkude või valgetes vereliblede graanulites, mida kutsutakse basofiilideks. Nuumrakud on eriti arvukad sellises kohtades, kus on potentsiaalne vigastuste oht: ninas, suus, jalgadel, keha sisepinnal ja veresoontes. Mittenuumrakkude histamiini leidub paljudes kudedes, kaasaarvatud ajus, kus ta käitub signaalmolekulina. Teine oluline koht, kus säilitatakse ja vabastatakse histamiini, on enterochromaffinlikud (ECL) rakud kõhus.
Kõige tähtsam patofüsioloogiline nuumrakkude ja basofiilse histamiini vabanemise mehhanism on immunoloogiline. Need rakud, kui nad on muudetud tundlikuks IgE antikehadega, mis on kinnitatud nende rakumembraanidele, degranuleeruvad kokkupuutel sobiliku antikehaga. Mõned amiinid ja alkaloidid, kaasa arvatud morfiin ja kuraare alkaloidid saavad histamiini ümber paigutada ja põhjustada selle vabanemist. On leitud, et mõningad antibiootikumid, näiteks polümüksiin, stimuleerivad histamiini vabastamist.
Histamiini vabastamine toimub, kui allergeenidd seostuvad nuumrakkudega, mis on seotud IgE antikehadega. IgE ületootmise vähendamine võib alandada tõenäosust, et allergeenid leiavad piisavalt vaba IgE, et käivitada nuumrakkudes histamiini vabastamise.
Toimemehhanism
Histamiini toime avaldub, kui histamiin seostub spetsiifilise rakulise histamiini retseptoriga. Neli histamiini retseptorit, mis on avastatud inimestel ja loomadel, on määratud H1 kuni H4 ja nad on kõik G-valguga seotud retseptorid (GPCR). Histamiini retseptorid putukatel, näiteks harilikul äädikakärbsel, on histamiin-vahendatud kloriidkanalid, mis pärsivad neuronite funktsiooni. Histamiin-vahendatud kloriidkanalid on mõjutatud kõrvalise tajutava teabe närviülekannetel putukates, eriti fotoretseptorites/nägemises. Kaks retseptori alatüüpi on tuvastatud ka äädikakärbestel: HCIA ja HCIB. Putukatel ei ole teadaolevalt ühtegi G-valguga seotud histamiini retseptorit.
Toimed nina limaskestal
Suurenenud veresoonte läbilaskvus laseb vedelikul liikuda kapillaaridest kudedesse, mis põhjustab klassikalisi allergilise reaktsiooni sümptomid: nohu ja vesiseid silmi. Allergeenid võivad seonduda IgE-ga laetud nuumrakkudega ninaõõne limaskestas. See võib viia kolme kliinilise vastureaktsioonini:
Une regulatsioon
On järeldunud, et histamiinergilised rakud omavad kõige suuremaid vallandamise mustreid, mis on ärkvelolekuga seotud, kui mistahes teine neuronite tüüp, mis on seni registreeritud. Nad vallanduvad tormakalt kogu ärkveloleku aja, vallandumine on aeglasem puhke- ja lõõgastus- ja väsimusmomentidel ning vallandumine peatub täielikult REM ja NREM uneperioodil. Histamiinergiliste rakkude vallandumist saab registreerida vahetult enne, kui loom näitab ärkamise märke.
Allasuruvad efektid
Kuigi histamiin stimuleerib neuroneid, on tal ka allasuruvaid efekte, mis kaitsevad krampide tundlikkuse, narkootikumide ülitundlikkuse, isheemiliste kahjustuste ja stressi eest. On ka leitud, et histamiin kontrollib mehhanisme, mille käigus mälestused ja õpitu unustatakse.
Erektsioon ja seksuaalne funktsioon
Histamiini (H2) antragonistidega, nagu näiteks tsimetidiin ja ranitidiin, seoses võivad avalduda libiido vähenemine ja erektsioonihäired. Meestel, kellel esineb psühhogeenne impotentsus, produtseerib histamiini süst kavernooskehasse osalise või täieliku erektsiooni (74% meestest). On väidetud, et Ha antragonistid võivad põhjustada seksuaalseid raskusi, vähendades testosterooni omastamist.
Skisofreenia
Skisofreeniaga inimestel on pea- ja seljaajus suurenenud histamiini metaboliitide hulk, samal ajal on H1 retseptori seostumise efektiivsus vähenenud. Paljud atüüpilised antipsühhootilised ravimid suurendavad histamiini ringluse efektiivsust.
Haigused
Immuunsüsteemi lahutamatu osana võib histamiin olla seotud immuunsüsteemi häirete ja allergiatega. Mastotsütoos on haruldane haigus, mille korral toimub histamiini tootvate nuumrakkude kiire levik ja selle tagajärjel liigne histamiini tootmine. Histamiinitalumatus on seisund, mille korral organism reageerib toidus leiduvale histamiinile.
Ajalugu
Histamiini, tol ajal β-iminasoolüületüülamiini omadusi kirjeldasid esimestena 1910. aastal Briti teadlased Henry H. Dale ja P. P. Laidlaw.
Machaeropterus
Machaeropterus on linnuperekond tantsulindlaste sugukonnast.
Perekonda Machaeropterus liigitatakse järgmised linnuliigid:
Palsi paljand
Palsi paljand on paljand Lavatsi järve idakaldal; halduslikult Tartu maakonnas Kastre vallas. Paljand on arvele võetud ürglooduse objektina.
Aado Velmet
Aado Velmet (15. märts 1910 Vaemla küla, Hiiumaa – 13. august 1974 Tallinn) oli eesti helilooja, koorijuht ja muusikapedagoog.
Ta lõpetas 1932. aastal Läänemaa Õpetajate Seminari, 1937. aastal Tallinna konservatooriumi klaveri eriala Theodor Lemba klassi ja 1947. aastal kompositsiooni eriala Heino Elleri klassi.
Aastatel 1935–1939 töötas ta õpetajana Suuremõisas ja Kärdlas, 1939–1940 Pärnu Ülejõe Algkoolis. 1940–1941 oli ta Tallinna Õpetajate Seminari õpetaja. Aastatel 1944–1974 töötas ta Tallinna Riiklik Konservatooriumis muusikateooria õppejõuna, 1950–1961 muusikateooria kateedri juhataja, 1962. aastast dotsent, 1962–1974 puhkpillikateedri juhataja.
Aastatel 1946–1963 juhatas ta naiskoori Ilo.
Heliloojana on ta kirjutanud sümfoonilist muusikat, koorimuusikat ja kammermuusikat.
Ta on maetud Tallinna Metsakalmistule.
Isiklikku
Tema poeg on tšellist ja muusikapedagoog Toomas Velmet.
Kamjanetski Hutorõ
Kamjanetski Hutorõ (ukraina keeles Кам'янецькі Хутори) on küla Ukrainas Vinnõtsja oblastis Murovani Kurõlivtsi rajoonis. Elanike arv on 27. Pindala on 0,186 km².
Georg Johan Maydell
Georg Johan Maydell (1648–maeti 1709) oli Rootsi sõjaväelane (jalaväekindral) ning Edise mõisnik.
Georg Johan Maydell tegutses Rootsi kuningriigi sõjaväelasena, oli Hämeenlinna lääni rügemendi ülem ning Põhjasõja ajal Eestis, Ingerimaa ja Liivimaa vägede kindral en chef Otto Vellingki välivägedes.
26. juunil 1693 annetas Rootsi kuningas Karl XI Georg Johan Maydellile vabahärratiitli ja ta immatrikuleeriti samal aastal Rootsi rüütelkonda (nr 102).
Tema suguvõsaharu hääbus 1864. aastal kümnendas põlves Jakob Johan Maydelli surma järel.
Petras Cvirka
pisi|Petras Cvirka autogramm Petras Cvirka [p'ätras tsv'irka] (12. märts 1909 Klangai – 2. mai 1947 Vilnius) oli leedu kirjanik. Ta kasutas pseudonüüme A. Cvingelis, Cezaris Petrėnas, J. K. Pavilionis, K. Cvirka, Kanapeikus, Kazys Gerutis, Klangis, Klangis Petras, Klangių Petras, L. P. Cvirka, Laumakys, P. Cvinglis, P. Cvirka-Rymantas, P. Gelmė, P. Veliuoniškis, Petras Serapinas, S. Laumakys.
Cvirka õppis 1926–1930 Kaunase kunstikoolis, ent pöördus seejärel kirjanduse poole. Ta hakkas 1924. aastast avaldama luuletusi. Aastail 1931–1932 õppis ta Pariisis kirjandust. Ta tõlkis prantsuse keelest leedu keelde 9 raamatut ja hulgaliselt lühemaid tekste.
1940. aastal astus ta kommunistlikku parteisse ja pooldas Leedu annekteerimist Nõukogude Liidu poolt. 1941. aastal, pärast teise maailmasõja algust, suundus ta Alma-Atasse ning seejärel Moskvasse, kus astus NSV Liidu Kirjanike Liitu. 1944. aastal naasis ta Leetu, kus töötas Leedu NSV Kirjanike Liidu esimehena ning ajakirja Pergalė (Võit) toimetajana.
Pärast Cvirka surma püstitati talle Vilniusesse mälestusmärk. Kui Leedu iseseisvus 1990. aastal taastati, oli neid, kes tahtsid mälestusmärki Cvirka kommunismi pooldava tegevuse eest maha võtta, ent seda ei tehtud.
Teoseid
Eesti keeles on ilmunud veel Petras Cvirka kogumik "Neemenimaa muinasjutte" (tõlkinud Mart Pukits; Tallinn: Eesti Riiklik Kirjastus, 1955) ning jutustuste kogu "Saladus" (tõlkinud Valvi Strikaitiene; Tallinn: Eesti Raamat, 1981).
Louise Cromwell Brooks
pisi|Louise Cromwell Brooks Louise Cromwell Brooks (sünninimega Henrietta Louise Cromwell; 24. september 1890 Rye – 30. mai 1965 Washington) oli ameerika seltskonnadaam, kes abiellus neli korda. Seitse aastat oli ta kindral Douglas MacArthuri esimene abikaasa. Teda peeti üliriigi pealinna üheks kõige atraktiivsemaks nooreks ja ilusaks naiseks.
pisi|vasakul|Brooks lastega
Borgå Gümnaasium
pisi|Koolimaja Borgå Gümnaasium (rootsi keeles Borgå gymnasium; ka Porvoo gümnaasium (soome keeles Porvoon lukio)) on rootsikeelne gümnaasium Soomes Porvoos.
Kool asutati 1641. aastal Viiburis, ent pärast Uusikaupunki rahulepingut (rahulepingu järgi läks Viiburi Venemaa koosseisu) viidi kool 1723. aastal Porvoosse.
Koolis õpib tänapäeval umbes 330 õpilast.
Kooli raamatukogus on ka haruldasi eestikeelseid raamatuid, mis on välja antud enne 1850. aastat.
Erovnuli Liga
Erovnuli Liga (gruusia keeles ეროვნული ლიგა; otsetõlkes Rahvusliiga) on Gruusia jalgpalli kõrgeim liiga.
Alates 2017. aastast kestab liiga kevadest sügiseni. Alates samast aastast mängib liigas ka kümme klubi.
Alates 1990. aastast on Gruusia meistriks tulnud kümme klubi. Ülekaalukalt on edukaim 18 võiduga Thbilisi Dinamo.
Klubid
2022. aasta hooajal mängivad liigas järgmised klubid:
Bipes biporus
Bipes biporus on roomajaliik. Ta on üks neljast taanduriliste liigist, kellel on jalad.
Teda leidub peamiselt Mehhikos Baja California poolsaarel.
Kirjeldus
Bipes biporus on roosa ussisarnane roomaja, kelle kehapikkus on 18–24 cm ja laius 6–7 mm ning kes elab vähemalt 3 aastat. Vangistuses elas täiskasvanuna püütud isend 3-aastaseks, kuid suguküpsus saabub alles ligikaudu 4-aastaselt. Soomused paiknevad kehal rõngastena, mis annab talle vihmaussi sarnase välimuse. Selline naha ehitus hõlbustab looma lõõtspillitaolist liikumist maa-alustes urgudes. Bipes 'i perekonna liikidel on taanduriliste seas ainsana jäsemed. Esijäsemed on tugevad ja kaevamiseks spetsialiseerunud. Tagajäsemetest on säilinud vaid rudimentaarsed luud. Bipes biporus 'el on perekonnast ainsana esijalgadel viis küünistega varvast.
Paljunemine
Liik on ovipaarne. Emasloom muneb juunis või juulis 1–4 muna. Emased saavutavad suguküpsuse ligikaudu 45. elukuuks. Nad munevad ainult maa-alustes urgudes. Muna lükatakse kahe kuu pärast maapinnale ja seal kooruvad nad mõne tunni jooksul.
Levik
Bipes biporus 't on leitud Mehhiko osariikidest Baja Californiast, Baja California Surist, Guerrerost ja Chiapasest.
1953. aasta NSV Liidu meistrivõistlused ratsutamises
1953. aasta NSV Liidu meistrivõistlused ratsutamises .
Võidusõidud
Võistkonnad: 1. Spartak 117,5 2. Nauka 117 3. ALMAVÜ I 109
Bipes biporus
Toitumine
Ta on oportunistlik karnivoor, kes sööb peamiselt sipelgaid ja termiite, aga ka teisi selgrootuid, putukate vastseid ja mune ning kõike muud, mis suhu mahub. Bipes biporus sööb oma saaki alati maa all.
Patrick (torm)
pisi|Detsembritorm 2011. aastal kiskumas katust ühelt [[Kose alevikus asuvalt majalt]] Patrick (ka Dagmar) oli Põhjamaades (ka Eestis) 24.–27. detsembril 2011 möllanud torm. Torm sai alguse Norrast.
26.–28. detsembril tekitas torm elektrikatkestusi ja metsakahjusid ka kogu Eestis.
Cerrenaceae
Cerrenaceae on klassi Agaricomycetes kuuluv kandseente sugukond.
Luka Milivojević
pisi|Milivojević [[2018. aasta jalgpalli maailmameistrivõistlused|2018. aasta jalgpalli maailmameistrivõistlustel]] Luka Milivojević (serbia kirillitsas Лука Миливојевић; sündinud 7. aprillil 1991 Kragujevacis) on Serbia jalgpallur. Ta mängib poolkaitsjana Premier League'i klubis Crystal Palace ja on meeskonna kapten.
Ta alustas klubikarjääri Serbia klubides. Aastatel 2012–2013 mängis ta Serbia suurklubis Belgradi Red Star. 2013. aasta juulis sõlmis ta viieaastase lepingu Belgia kõrgliigaklubiga Anderlecht, kus veetis tervenisti vaid hooaja 2013–14, tulles sel hooajal Belgia meistriks. Hooaja 2014–15 keskel liitus ta Kreeka kõrgliigaklubiga Olympiakós. Ta tuli Olympiakósega kahel korral Kreeka meistriks ja võitis 2015. aastal Kreeka karika.
Crystal Palace'iga sõlmis Milivojević lepingu 31. jaanuaril 2017. Üleminekusumma oli 16 miljonit eurot. Esimese värava lõi ta klubi meeskonnas 10. aprillil 2017 penaltist mängus Arsenali vastu.
Debüüdi Serbia jalgpallikoondises tegi Milivojević 14. novembril 2012 sõprusmängus Tšiili vastu. Ainsa värava lõi ta koondise särgis 6. oktoobril 2017 MM-i valikmängus Austria vastu. Ta kuulus Serbia koondisse 2018. aasta maailmameistrivõistlustel.
Eric Whitacre
pisi|Eric Whitacre 2007. aastal Eric Edward Whitacre (sündinud 2. jaanuaril 1970 Renos Nevada osariigis) on Ameerika helilooja ja dirigent, kes on tuntud peamiselt oma koorimuusika poolest. Whitacre on kokku kutsunud ja juhatanud ka virtuaalkoore, mille lauljad on maailma eri paikades laiali ning nende hääled ühinevad kooriks võrgupõhiselt.
Õppis lapsena klaverit, mängis noorena süntesaatorit ja unistas rokkmuusiku elukutsest. Sai komponeerimise erialal muusikabakalaureuse kraadi Nevada Las Vegase ülikoolis 1995. aastal. Seejärel õppis Juilliardi muusikakoolis ja sai 1997. aastal magistrikraadi kompositsiooni alal.
Tema 2010. aastal Decca plaadifirmas välja antud debüütalbum "Light and Gold" pälvis 2012. aastal Grammy auhinna parima kooriesituse eest.
1981. aasta pommirünnak Iraagi saatkonnale Beirutis
15. detsembril 1981 korraldas Iraagi šiiitlik rühmitus al-Dawa Iraagi saatkonnale Liibanoni pealinnas Beirutis enesetapu-autopommirünnaku. Plahvatuse tagajärjel hävis saatkonna hoone ning hukkus 61 inimest, mh Iraagi suursaadik Liibanonis. Vähemalt 100 inimest sai vigastada.
Eric Whitacre
2013. aastal külastas Eric Whitacre Eestit, andes autorikontserdi Tallinna Jaani kirikus ning korraldades töötoa heliloojatele ning meistrikursuse dirigentidele.
Gbely
Gbely (ungari keeles Egbell, saksa keeles Egbell) on linn Slovakkias Trnava maakonnas Skalica ringkonnas.
Bambusesäälik
Bambusesäälik (Vermivora bachmanii) on lind sääliklaste sugukonnast. Teda pole pärast 1988. aastat enam tõestatult kohatud. Ta pesitses USA kaguosas ja talvitas Kuubal.
1981. aasta pommirünnak Iraagi saatkonnale Beirutis
Rünnakut peetakse tihti pärast 1927. aasta Bathi koolikatastroofi lähiajaloo teiseks enesetapurünnakuks. Aastal 1983 toimus Beirutis veel kaks suuremat pommirünnakut: üks Ameerika Ühendriikide saatkonnale ning teine kasarmutele.
E2F
E2F transkriptsioonifaktorite perekond on geeniperekond, mis kodeerib kõrgemates eukarüootides transkriptsioonifaktoreid. Perekond koosneb kaheksast erinevast geenist, mis kodeerivad teadaolevalt üheksat ehituselt sarnast valku. Geenid E2F1–E2F3a on aktivaatorid ja E2F3b–E2F8 on repressorid. Selline klassifitseerimine tuleneb in vitro läbi viidud katsetest. E2Fide ülesanne on kontrollida imetajate rakutsüklit ja DNA sünteesi. Nagu kõigil teistel transkriptsioonifaktoritel, on ka E2Fidel võime seonduda spetsiifiliselt DNAs oleva sihtmärkjärjestusega. Kõik E2F perekonna geenid paiknevad erinevatel kromosoomidel.
Gbely
Geograafiline asend
Gbely paikneb merepinnast 190 meetri kõrgusel.
E2F
Struktuur ja seondumispiirkonnad
Röntgenkristallograafia abil on kindlaks tehtud, et E2F transkriptsioonifaktoritel on heeliks-pööre-heeliks DNAga seondumise domeenid. Transkriptsioonifaktorite seondumispiirkonnad on tavaliselt väikesed, 6–12 aluspaari pikkused piirkonnad genoomis, kusjuures seondumisspetsiifilisuse dikteerivad mitte rohkem kui 4–6 alust selles piirkonnas. Transkriptsioonifaktorid võivad DNAga seonduda nii hetero- kui ka homodimeeridena ning seetõttu on nende seondumispiirkonnad jaotunud kaheks poolikuks saidiks.
Gbely
Rahvastik
Slovakkia 2021. aasta rahvaloenduse andmetel oli Gbely elanikest slovakke 81,36%, mustlasi 6,08%, ungarlasi 0,93% ja tšehhe 0,34%. Rahvus oli teadmata 11,03%-l.
E2F
Roll rakutsüklis
Geeniperekond E2F liikmetel on oluline roll rakutsükli G1/S faasi üleminekul ja seda nii taime- kui ka imetajarakkudes. DNA mikrokiibi analüüsil on tehtud kindlaks, et E2F perekonna liikmetel on ainulaadsed sihtmärk-DNA-l paiknevad promootorite komplektid. See tähendab, et igal E2F geenilt kodeeritud valgul on oma unikaalne funktsioon rakutsüklis. E2F transkriptsioonifaktorite sihtmärkide seas on tsükliinid, tsükliinsõltuvad kinaasid, kontrollpunkti regulaatorid ning DNA reparatsiooni- ja replikatsioon ivalgud. Suurest spetsiifilisusest hoolimata kopeerivad nad perekonnasiseselt üksteise ülesandeid. Näiteks hiire embrüol, milles on välja lülitatud E2F1, E2F2 ja üks E2F3 isovormidest, on võime normaalselt areneda, kui ekspresseeritakse E2F3a-d või E2F3b-d.
Rakutsükli reguleerimise järgi jagatakse E2F transkriptsioonifaktorite perekonna liikmed kaheks funktsionaalseks rühmaks – transkriptsiooni aktivaatorid ja repressorid. Aktivaatorid E2F1, E2F2 ja E2F3a aitavad kaasa rakutsükli alustamisele ning osalevad selle normaalses läbiviimises. Repressorid, milledeks on kõik ülejäänud E2F transkriptsioonifaktorite perekonna liikmed, inhibeerivad rakutsüklit. Kuigi on näha, et perekonda kuuluvad geenidel on vastandlikud funktsioonid, sisaldavad nad siiski sarnaseid konserveerunud domeene. Geenid E2F1–E2F6 omavad heterodimeriseerumise domeeni nimega DP1,2, mis annab neile võimaluse seonduda valkudega DP1 ja DP2. Valgud DP1 ja DP2 on samuti transkriptsioonifaktorid ning nad on kaugelt suguluses E2Fidega. Seondumine nende valkudega suurendab E2Fide DNAga seondumise stabiilsust. Enamik E2Fe omavad pocket valguperekonna seondumisdomeeni. Pocket valkude perekonda kuuluvatest valkudest nimekaim on valk pRB, temaga sarnanevad veel valgud p107 ja p130. Neil on võime E2Fidega seonduda ainult hüperfosforüleeritud olekus. Aktivaatorite puhul on näidatud, et seondumine pRB-ga maskeerib transaktivatsiooni domeeni, mis vastutab transkriptsiooni aktivatsiooni eest. Seetõttu on pRB-E2F kompleksi esinemisel transkriptsioon alla surutud. Repressorite E2F4 ja E2F5 puhul vahendab pocket valkudega (peamiselt p107 ja p130, väiksemal määral ka pRB) seondumine repressioonikompleksi moodustamist, mille eesmärk on vaigistada sihtmärkgeene. Geenid E2F6, E2F7 ja E2F8 ei sisalda pocket valkudega seondumise domeeni ning mehhanism, mille kaudu nad geenide ekspressiooni alla suruvad, on ebaselge. Cdk4(6)/tsükliin D ja cdk2/tsükliin E fosforüleerivad pRB valku ning teisi sarnaseid pocket valke, aidates kaasa nende valkude ja DNA kompleksi dissotsieerumisele. Seejärel saavad aktivaator E2Fid transkribeerida S-faasi töötamiseks vaja minevaid geene. REF52 rakkudes on näidatud, et E2F1 üleekspresseerituse korral arrestitakse rakud S-faasis. Kuigi geenid E2F4 ja E2F5 ei osale rakkude proliferatsiooni muutmises, vahendavad nad rakkude G1 faasi arrestimist.
Aktivaator E2Fid ei ole rakus kogu aeg ühtlaselt kõrge ekspressiooniga, vaid neid ekspresseeritakse tsükliliselt, vastavalt vajadusele. Kõrgesti on nad ekspresseeritud rakutsükli G1 ja S faaside ajal, samas kui repressor E2Fide ekspresseeritus püsib rakus muutumatuna kogu aja. Seda just seepärast, et repressor E2Fid on enamasti ekspresseeritud just vaigistatud rakkudes. Näiteks E2F5 on hiires ekspresseeritud ainult lõplikult diferentseerunud rakkudes. Aktivaatorite ja repressorite tasakaal tagab rakutsükli normaalse toimimise. Kui aktivaator E2Fid on välja lülitatud, siis muutuvad repressor E2Fid aktiivseks, et sihtmärkgeene inhibeerida.
Atüüpilised E2Fid
Transkriptsioonifaktorid E2F7 ja E2F8 erinevad teistest selle poolest, et neil on kaks konserveerunud DNAga seondumise domeeni, samas puudub neil DP1,2 dimeriseerumisdomeen. On näidatud, et nad mängivad olulist rolli angiogeneesis läbi vaskulaarse endoteeli kasvufaktori A aktiveerimise. Sebrakala (Danio rerio) puhul on näidatud, et kui transkriptsioonifaktorite E2F7 ja E2F8 ekspressioon on alla surutud, siis esinesid pea ja somaatiliste veresoonte puhul tõsised vaskulaarsed defektid.
E2F-ide seos raseduse katkemisega
On leitud, et korduvate raseduskatkemistega indiviidide platsentas on paljud rakkude ja genoomi põhiülesanded allareguleeritud. Sellest tulenevalt ei suuda platsenta rakud tagada replikatsiooniks, kromosoomide struktuuri loomiseks, transkriptsiooniks, RNA protsessimiseks, sünteesitud valkude transpordiks, geenide õigeaegseks avaldumiseks ning mitokondrite normaalseks töötamiseks vajalike valkude ning komplekside tootmist. Häirete esinemine neis põhilistes rakuprotsessides põhjustab negatiivseid kõrvalekaldeid imetajate endotsüklis. Endotsükkel kujutab endast trofoblasti rakkude proliferatsiooni ning diferentseerumist ehk rakkude spetsialiseerumisest, mis on olulise tähtsusega raseduse algperioodil, mil lühikese aja jooksul peab ühest viljastatud embrüost arenema töökorras platsenta ja normaalne loode. On leitud, et nendel allareguleeritud geenidel on olemas E2F transkriptsioonifaktorite seondumissaidid. E2F transkriptsioonifaktorid ongi seotud just imetajate endotsükli replikatsiooni masinavärgi reguleerimisega.
Riiginõukogu (Venemaa keisririik)
Riiginõukogu (vene keeles Государственный совет) oli 1810. aastal asutatud Venemaa keisri kõrgeim seadusandlik kogu, millel oli nõuandev roll ja mille liikmed nimetas keiser ainuisikuliselt. Pärast 1905. aasta revolutsiooni järgseid reforme oli see aastast 1906 parlamendi teine ehk ülemkoda, mille liikmed olid osaliselt valitavad.
Asutamine
Riiginõukogu vahetuks eelkäijaks oli 30. märtsil (vkj) 1801 moodustatud nn Alaline nõukogu (Непременный совет), mida kutsuti mitteametlikult ka Riiginõukoguks; sel põhjusel on selle institutsiooni ajalugu arvestatud mõnikord aastast 1801. Keiser Aleksander I asutas Riiginõukogu 1. jaanuaril (vkj) 1810 oma manifestiga "Riiginõukogu loomisest" osana Speranski reformidest.
Pädevus
Mihhail Speranski reformikava ei viidud täielikult ellu. Tema nägemuses pidi Riiginõukogu olema parlamendi ülemkoda, kuid tegelikult kujunes sellest seadusandlik (nõuandev) kogu, mille liikmeteks said keisri usaldusalused. Nõukogu peamiseks ülesandeks oli seaduseelnõude läbivaatamine, nende väljakuulutamine ja tühistamine. Seaduseelnõud esitasid nõukogule uurimiseks ministrid, kes olid ise Riiginõukogu liikmed. Samas ei olnud nõukogul õigust algatada eelnõusid seaduste muutmiseks ega käsitleda midagi, mida neile ei olnud antud. See üksnes esitas keisrile soovitusi, mida viimasel oli täielik voli eirata. Riiginõukogu käsitles oma istungitel enamasti küsimusi, mis puudutasid eelarvet ja riigi kulutusi.