cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Roosikrantsi tänav
Roosikrantsi 4
Roosikrantsi 4B, kus asub juudist tekstiilitöösturi, Balti Puuvillavabriku direktori Mark van Jungi 1932. aastal Olev Siinmaa projekti järgi ehitatud villa. 1968 tehti ümberehitus, mille käigus säilis endisest vaid algne plaanilahendus teisel korrusel. Praegu paikneb hoones Tallinna Linnavalitsuse residents, mille tagastamisest keelduti. Maja aia projekteeris arhitekt Anton Soans 1932, kuid aed on hävinud.
Majas asus 1940–1941 Balti laevastiku Sõjatribunal, 1941. aasta oktoobrist alates aga Saksa Erikohus, mis reeglina tegi vaid surmaotsuseid, pärast 1944. aastat jälle Balti laevastiku sõjatribunal.
Roosikrantsi 6
Roosikrantsi 6 paikneb Eesti Keele Instituut. Selle hoone esimesel korrusel on raamatukauplus Ateena.
Roosikrantsi 7, 7a
Roosikrantsi 7 asub 1930. aastal Johann Ostrati projekti järgi ehitatud algne Martin Jervani üürimaja.
Roosikrantsi 8, 8a
pisi|Tallinn, Roosikrantsi 8A pisi|Tallinn, Roosikrantsi 8B Roosikrantsi tänava neljakorruselised ühe trepikojaga Jaan ja Ernst Tiitsmani majad 8 ja 8a ehitati aastatel 1938–1939. Hoonete arhitekt Eugen Habermann. Esimesel korrusel asuvad suurte vitriinakendega müügipinnad ja ülemistel korrustel korterid. Fassaadi katteks on tarvitatud Vasalemma marmorit.
Eesti NSV ajal elasid majades Eesti NSV Ministrite Nõukogu liikmed. 18. märtsil 2002 plahvatas Roosikrantsi 8 peaukse ees lõhkekeha. Neli minutit hiljem järgnes teine plahvatus, mille põhjustasid Juri Ustimenko ja Dmitri Medvedjev.
Roosikrantsi 8b ehitati 1938–1939 arhitektide Ott Puuraidi ja Harald Armani projekti järgi. Majas asus 1940–1941 Eesti NSV Siseasjade Rahvakomissariaadi Sõjatribunal, pärast 1944. aastat Eesti NSV SARKi vägede Sõjatribunal.
Roosikrantsi 8c
Roosikrantsi 8c korterelamu paikneb Roosikrantsi tänavat ääristavast hoonetefrondist eraldatult, paiknedes Roosikrantsi tn ja Hariduse tn vahelise kvartali sisemuses. Hoone juurde on ligipääs Roosikrantsi tänavalt väikese põiktänava kaudu. Tegemist on 1930ndatel ehitatud viiekorruselise korterelamuga. Hoonel on lihtne vormilahendus, kus eristavateks elementideks on pilastritega raamistatud küllaltki esinduslikud ida- ja lõunafassaadides olevad sissepääsuportaalid, lõunafassaadi äralõigatud nurgad ning eenduv u 1,2 m kõrgune sokliosa. Viiekorruselises majas kasutatakse jätkuvalt 1933. aastal Franz Krulli toodetud ja paigaldatud lifti. Hoone fassaad on saanud uue ilme 2012. aastal.
Roosikrantsi 9
Roosikrantsi 9 asub 2002. aastal Šveitsi maja kõrvale ehitatud elu- ja kauplusehoone, tuntud ka nime all Swiss Residence, mis moodustab koos Šveitsi majaga ühise kompleksi.
Roosikrantsi 10
Roosikrantsi 10A ja selle taga asuvas majas nr 10 asus kunagise riigivanema ja eraarsti praksist pidanud Friedrich Akeli eramu. mille arhitekt oli Armas Lindgren.
Roosikrantsi 10a asuv maja mängis otsest rolli Estonia teatrimaja ehituses ja Eesti riigi sünnis. Pärast Saksa okupatsiooni lõppu asus Eesti ajutine valitsus 11. novembril 1918 taas ametisse. Esimese istungi pidas ajutine valitsus teedeminister Ferdinand Petersoni korteris Viru tänav 4. 12. novembril 1918 koliti aga (Suur-)Roosikrantsi tänav 10a Friedrich Akeli üürimajas asunud põllutöö- ja toitlusministri Jaan Raamoti üheksatoalisse korterisse. Majas asus hiljem ka Riigikontrolli kontor ja Eesti NSV ajal ENSV Riigikontrolli Ministeerium.
Roosikrantsi 11
Roosikrantsi 11 krundi õigusjärgsed omanikud on Eesti Noorte Naiste Kristlik Ühing ja Eesti Noorte Meeste Kristlik Ühing (NNKÜ/NMKÜ). Krundi uue hoone projekt on valminud Rootsi arhitektuuribüroos FFNS. Arhitekt on väliseestlane Aare Saks, kes on muu hulgas projekteerinud ka Tallinna Panga hoone Roosikrantsi tänava alguses. Maja kohta kasutatakse ka nime Šveitsi maja. Majas asub Advokaadibüroo A. Veressov.
Roosikrantsi 12
Roosikrantsi 12
Roosikrantsi 15
Roosikrantsi 15 asub arhitekt Jacques Rosenbaumi projekti järgi 1911–1912 ehitatud juugendstiilis neljakorruseline katusekorrusega kivimaja. All olid kaupluseruumid, tänava pool suured esinduskorterid, hoovi pool väiksemad korterid. Kultuurimälestis nr 8215.
Roosikrantsi 16
Roosikrantsi 16, 1936. aastal valminud August Naarise maja, arhitekt Eugen Sacharias. Algselt viiekorruselisele majale on hiljem peale ehitatud kuues korrus. Korterelamu äripindadega esimesel korrusel. Moodustab koos Pärnu maantee 38, 40 ja Hariduse tänav 13 hoonetega silmapaistva ajastule iseloomulikku linnaehitusliku ansambli.
Roosikrantsi 19
1934–1935 ehitati maja Roosikrantsi 19, mis on Eugen Sachariase projekteeritud esindustraditsionalismi väljapaistev näide. 1936. aastaks ehitati ka Pärnu maantee ja Roosikrantsi tänava nurgale (Pärnu mnt 36 // Roosikrantsi 23) tellisest äri- ja eluhoone, samuti Robert Natuse projekti järgi. Tänava keskosas asuvad viimastel aastatel skandinaavialiku hilismodernismi vaimus projekteeritud äri- ja eluhooned.
Roosikrantsi 23
Elamu Pärnu mnt 36 // Roosikrantsi 23 on arhitekt Robert Natuse projekteeritud ja aastail 1935–1936 ehitatud äridega elamu Tallinnas Pärnu maantee ja Roosikrantsi tänava teravnurgal. Hoone on ehitismälestis alates 1997. aastast. Hoone fassaad on lahendatud klinkertellistest, mistõttu hoonet on nimetatakse ka klinkermajaks. Koos Natuse teise klinkermajaga Vabaduse väljaku ääres (praegu Tallinna linnavalitsuse hoone) on need kaks samale tellijale tehtud arhitektitööd kõige vahetumad ekspressionismi kandjad Eesti arhitektuuris ning mõlema otseseks eeskujuks on Hamburgi tellisekspressionism.
Roosikrantsi 28
Roosikrantsi 28
Ajalugu
Roosikrantsi tänav on ka kandnud Barbara tänava (saksa Barbarastraße) nime. Praeguse nime on tänav arvatavasti saanud pisut kaugemal paiknenud linna tähtsaimale hukkamispaigale, nn Jeruusalemma mäele (Võllamäele) Sepaväravast viiva tee järgi – hukatavaga kaasas olnud mungad olevat lugenud roosikrantsi abil hukatava hinge päästmiseks palveid. Ajalooliselt on tänav kandnud nimetusi - saksa keeles ''Kummerstraße, Gr. Rosenkranzstraße, Rosenkrantzstraße; vene keeles Большая Розенкранцская ул., Роозикрантси, ул.'' pisi|left|Väljavõte Tallinna 1889. aasta kaardist, millel näidatud ka Rosenkranz ja Kleine Rosenkranz-Straße Roosikrantsi tänava Tallinna vanalinna poolses algusosas asus keskajal Barbara kalmistu ühes Barbara kabeliga. Barbara kalmistu oli vanim Tallinna linnamüüri taha tekkinud surnuaed, kalmistu oli olemas hiljemalt 1379. aastal. Kalmistu ala oli suur, see ulatus oli umbkaudu nüüdse Pärnu maantee ja Roosikrantsi tänava nurgast kuni Wismari tänavani.
Kalmistu jäi linna vaesemate inimeste ja ümbruskonna külade matmispaigana püsima. 17. sajandi alguses maeti sinna palju katkuohvreid, 17. sajandi lõpus aga 1695–1697. aasta ikaldusele järgnenud nälja ohvreid. Viimati maeti Barbara kalmistule hulgaliselt Põhjasõja ajal 1710–1712, kui Vene vägede vallutuse järel oli Tallinnas taas katkupuhang. 1772. aasta ukaasiga keelati linna külje all olevale kalmistule matmine. 20. sajandi alguses kulges praeguse Pärnu maantee lõigul Vabaduse väljakust kuni praeguse Sakala tänava ristini ülikitsas Väike-Roosikrantsi tänav (Kleine Rosenkranz-Straße), mis oli tähistanud praegust Pärnu mnt 30–36 lõiku. Praegust Roosikrantsi tänavat nimetati Suur-Roosikrantsi tänavaks (Große Rosenkranz-Straße).
1935. aastal korraldati linnakujundus Pärnu maantee ja Sakala tänava piirkonnas ümber. Väike-Roosikrantsi tänav ja osa endisest Väike-Pärnu maanteest ümber Sakala tänavaks ja suundus Suur-Roosikrantsi tänava lõunaotsast ida poole) muudeti 2–3 korda laiemaks ning see lõik nimetati koos Jaani tänavaga ümber Pärnu maanteeks (Pärnu mnt lõik Viru väljakult Roosikrantsi tänavani). Suur-Roosikrantsi tänav nimetati lihtsalt Roosikrantsi tänavaks, sest kadus ära Väike-Roosikrantsi tänav. Selle ümberkorraldusega likvideeriti Pärnu maantee kesklinna jõudmise suur kitsaskoht.
Masa
pisi|Teeviit Masa külas Masa on küla Saare maakonnas Saaremaa vallas Kuressaare–Kuivastu maantee ääres.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Pihtla valda.
Aniliin
Aniliin ehk fenüülamiin ehk aminobenseen (C6H5NH2) on tähtis keemiatööstuse tooraine. Aniliinist toodetakse mitmesuguseid aniliinvärve riide ja naha värvimiseks, ravimeid, lõhke- ja lõhnaaineid, kummivulkanisaatoreid, fotoilmuteid, plastmasse jm. Aniliini omakorda toodetakse klorobenseenist või nitrobenseenist.
Aniliini saamisviisi nitrobenseenist redutseerimisel töötas 1842. aastal välja Vene keemik Nikolai Zinin, seepärast kutsutakse seda aniliini saamisreaktsiooni ka Zinini reaktsiooniks.
Füüsikalised omadused
Aniliin on vees raskesti lahustuv, värvusetu õlikas vedelik. Lahustub hästi alkoholis, eetris ja benseenis. Oksüdeerub õhus kergesti, muutudes seejuures tumedaks. Väga kergesti oksüdeerub ka tugevate oksüdeerijate näiteks kloorlubja või kaaliumdikromaadi lahuse toimel. Reageerimisel kloorlubjaga tekkib lilla värvusega värvaine. Seda tundliku reaktsiooni rakendatakse aniliini kindlakstegemiseks.
Aniliin on väga mürgine. Tema mõjul muutub vere hemoglobiin methemoglobiiniks, millel puudub võime siduda hapnikku. Aniliini on eriti ohtlik veel seetõttu, et ta võib sattuda organismi mitte ainult läbi hingamisteede ja limaskestade vaid ka läbi naha.
Jõululaupäev
Vaata ka
Jul
James Madison
James Madison (16. märts 1751 – 28. juuni 1836) oli Ameerika Ühendriikide neljas president aastail 1809–1817.
Madison oli üks USA Iseseisvusdeklaratsiooni koostajatest.
1801–1809 oli Madison USA riigisekretär. Riigisekretärina saatis ta saadikud Pariisi Napoleon I juurde ostma New Orleansi linna, aga saadikud suutsid 30. aprillil 1803 sõlmida lepingu, millega USA ostis Prantsusmaalt 15 miljoni USA dollari eest kogu Louisiana, millega USA territoorium kahekordistus.
1809–1817 oli Madison USA president. Tema ametiaega jäi 1812. aasta sõda, milles Suurbritannia püüdis USA-d vallutada, hõivas ajutiselt ja põletas maha koguni pealinna Washingtoni, kuid lõpuks ikkagi kaotas sõja.
Madisoni ajal sai presidendi residentsiks Valge Maja, kuid see põletati 1812. aasta sõja ajal maha. Hiljem see taastati.
Madison on kõige väiksem USA president, olles 163 sentimeetrit pikk ja kaaludes umbes 100 naela (45,4 kilogrammi).
15. septembril 1794 abiellus Madison Dolley Payne Toddiga, kes oli 26-aastane lesknaine. Abielu kestis mehe surmani. Lapsi neil polnud, kuid Madison lapsendas Dolley poja esimest abielust John Payne Toddi (1792–1852). Pojast sai alkohoolik, kes istus korduvalt pisikuritegude eest vangis, tal polnud kunagi naist ega lapsi.
Khālid ibn ‘Abd al-‘Azīz Āl Sa‘ūd
thumb|right|Khālid ibn ‘Abd al-‘Azīz Āl Sa‘ūd Khālid ibn ‘Abd al-‘Azīz Āl Sa‘ūd (araabia keeles خالد بن عبد العزيز آل سعود‎; 3. veebruar 1913 – 13. juuni 1982) oli Saudi Araabia kuningas 1975–1982. Ta sai kuningaks pärast tema poolvenna Fayşal ibn ‘Abd al-‘Azīz Āl Sa‘ūdi mõrvamist, tema valitsusaja lõpuks koondas tegeliku võimu enda kätte kroonprints Fahd.
Armeenia ja Eesti rahva sõpruse monument
thumb|Armeenia ja Eesti rahva sõpruse mälestusmärk Tartus. Foto autor: Siiri Pärkson, 2020
Armeenia ja Eesti rahva sõpruse monument on mälestusmärk Tartus Vabaduse puiestikus. Monumendi autor on skulptor Hakop Dživanjan (nii on kirjas mälestusmärgi juures tahvlil) või teises kirjapildis Akop Dživanjan. Monument avati 23. oktoobril 1978 armeenia kirjakeele rajaja, humanisti ja rahvavalgustaja Hatšhatur Abovjani 130. surma-aastapäevaks. Abovjan õppis ka Tartu Ülikoolis. Monument on valmistatud Armeenia tufist. Tuff on kivim, mis tekib vulkaanipurske käigus. Mälestusmärk on armeenia mälestusmärkide stiilis, millele on iseloomulik kuulsate inimeste või ajaloosündmuste auks luua monument koos veelättega.
Alexander Schmidti monument
pisi|Alexander Schmidti mälestusmärk Tartus Kassitoomel, sügis 2022. Alexander Schmidti monument asub Uue Anatoomikumi vastas Kassitoomel Tartus ja on loodud baltisaksa päritolu eesti füsioloogi, meditsiinidoktori, professori Alexander Schmidti mälestuseks. Monumendi autorid on Ülo Õun ja Ike Volkov. Monument valmis 1982. aastal.
Jean Eyeghe Ndong
pisi|Jean Eyeghe Ndong Jean Eyeghe Ndong (sündinud 12. veebruaril 1946) on Gaboni poliitik.
20. jaanuarist 2006 kuni 17. juulini 2009 oli ta Gaboni peaminister. Ta on Gaboni Demokraatliku Partei liige. Enne peaministriks saamist oli aserahandusminister Jean-François Ntoutoume Emane'i kabinetis.
Ta on endise Gaboni presidendi Léon M'ba nõbu.
Matsiranna
Matsiranna on küla Saare maakonnas Saaremaa vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Pihtla valda.
Kangrusselja
Kangrusselja (ka Kangruselja) on küla Saare maakonnas Saaremaa vallas.
1966. aasta mäesuusatamise maailmameistrivõistlused
Slaalom
Finaal: 14. august Osavõtjaid: 39 Maailmameister 1964: Josef Stiegler, Austria Ametlikud tulemused <br style="clear:both;" />
Kangrusselja
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Pihtla valda.
1966. aasta mäesuusatamise maailmameistrivõistlused
Suurslaalom
Finaal: 9. august Osavõtjaid: 75 Maailmameister 1964: François Bonlieu, Prantsusmaa Ametlikud tulemused <br style="clear:both;" />
Kangrusselja
Kangrusselja külas asuvad Kangrusselja mõis, Kalmukõrts ja muinsuskaitseliselt väärtuslikuks tunnistatud bussiootepaviljon. Kangrusselja mõisa on teadaolevalt esmamainitud 1479. aastal.
Külatüübilt on tegu hajakülaga. Ajalooliselt jaguneb küla külaks ja asunduseks. Viimane moodustus Kangrusselja mõisast eraldatud maadele rajatud asundustaludest. Nõukogude ajal oli seal kaks kolhoosi: külas Linda kolhoos ja asunduses Kalevi kolhoos.
Kalmukõrts
Kalmukõrts on esimest korda märgitud Püha kihelkonna mõisate kaardil aastast 1784. Kõrts asub muistsel rannavallil Kalmumäel, kust on leitud matusekohti ja säilmeid muinasajast. "Pihtla vallas 'Kalmu' kõrtsi juures olevast mäest olla leitud umbes 30-40 aastat tagasi vana aegseid sõja riistu nii kui oda otsad, mõegad, kilbid j.n.e. Säält olevat kaevades välja tulnud inimese luid. Ka olla sealt leitud täies korras tammepuust õlle ankur õllega. Millal see ankur sinna pandud ei teata, et aga õllel paks naha kord peal olnud, annab tõendust, et see juba aastaid seisnud. [Valjala khk., Välja k. – Endel Jõgi < Liisa Sepp, s. 1886. a. (1939)]"1789. aastal algas postivedu Kuressaare-Virtsu-Pärnu postitraktil, mille Saaremaa-Muhu lõigul kasutati esialgu postijaamadena Kangrusselja, Orissaare ja Kuivastu kõrtsihoonet. Kangrusselja kõrtsist viidi jaam 1790. aastal üle Saklasse. pisi|Kalmukõrts asub piki rannavalli kulgeva postimaantee ääres Kalmumäel
Kalmukõrtsi hoone on suuremalt jaolt oma algupärase väljanägemise säilitanud, kuigi sammastega ulualune on kambrite laiendamise käigus (1920.–1930. aastatel) kinni ehitatud. Põhiplaanilt on Kalmukõrts sarnanenud 18. sajandi II poolest alates ehitatud ühe talliga maakõrtside hoonetüübiga, mille näitena võib tuua Kolu kõrtsi Vabaõhumuuseumis. Kunagine mantelkorsten on ümber ehitatud tavaliseks korstnaks.
1966. aasta mäesuusatamise maailmameistrivõistlused
Alpi kahevõistlus
Finaal: ? Osavõtjaid: 72 Maailmameister 1964: Ludwig Leitner, Saksamaa Ametlikud tulemused <br style="clear:both;" />
Slaalom
Finaal: 5. august Osavõtjaid: 43 Maailmameister 1964: Christine Goitschel, Prantsusmaa Ametlikud tulemused <br style="clear:both;" />
Kangrusselja
Kivikõrts
Kivikõrts Kangrusselja küla teises otsas oli suurem kui Kalmukõrts ja asus mõisale lähemal. Kolhoosiaegsetest majapidamisraamatutest selgub, et Kivikõrtsi viimane elanik suri 1970. aastal. Vanemate külaelanike sõnul süüdati halvas seisukorras hoone tuletõrjeõppusteks.
1966. aasta mäesuusatamise maailmameistrivõistlused
Suurslaalom
Finaal: 11. august Osavõtjaid: 39 Maailmameister 1964: Marielle Goitschel, Prantsusmaa Ametlikud tulemused <br style="clear:both;" />
Kangrusselja
Kivikõrts
Kõrtsi kohta tähistavad mõned õuepuud ja viljapuud, midagi säilinud ei ole.
1966. aasta mäesuusatamise maailmameistrivõistlused
Alpi kahevõistlus
Finaal: ? Osavõtjaid: Maailmameister 1964: Marielle Goitschel, Prantsusmaa Ametlikud tulemused <br style="clear:both;" />
Kangrusselja
Bussiootepaviljon
pisi|Muinsuskaitsealune bussiootepaviljon Kangrusselja külas
1966. aasta mäesuusatamise maailmameistrivõistlused
Medalid
<br style="clear:both;" />
Lubāns
Lubāns (läti keeles ka Lubāna ezers, Lubānas ezers) on Läti suurim järv.
Järv asub Ida-Läti madalikul Madona ja Rēzekne piirkondade piiril. See on madal kunstlikult reguleeritud järv, kuhu voolab mitu jõge (Rēzekne, Malta, Malmuta ja Lisinja) ning mitu oja. Väljavool toimub Aiviekste jõe kaudu Daugava jõkke.
Pärast kevadsuurvee purustavaid tagajärgi 1926. aastal rajati järve veetaseme reguleerimiseks mitu paisu ja kraavi. Tänapäeval kõigub veetase 90–93 m ulatuses üle merepinna. 90,75 m juures on järve pindala 25 km², 92,75 m juures umbes 100 km². Järv on madal, olenevalt veeseisust 0,7–3,5 m sügav.
Ka teisi Lubānsi valgla järvi on kunstlikult reguleeritud, võites maad põllumajanduse jaoks.
1873
1873. aasta (MDCCCLXXIII) oli 19. sajandi 73. aasta.
Metsaküla (Saaremaa)
Metsaküla on küla Saare maakonnas Saaremaa vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Pihtla valda.
Roomet
Roomet on eesti mehenimi.
1. jaanuari 2020 seisuga oli Eestis eesnimi Roomet 140 mehel. Roomet on Eestis populaarsuselt 535. mehenimi.
Kõige populaarsem oli eesnimi Roomet vanuserühmas 20–24, kus neid oli 10 000 elaniku kohta 2,68 ning Põlva maakonnas, kus neid oli 10 000 elaniku kohta 6,02. Roomet oli keskmiselt 30 aasta vanune (mediaanvanus oli 23).
Svend Åge Madsen
Ta õppis enne kirjutamisele pühendumist ülikoolis matemaatikat.
Madseni romaanid on filosoofilised ja humoorikad. Tema stiili on nimetatud ka fantastiliseks. Tema teostes korduvad sageli samad tegelased, kohad ja sündmused.
Novellid
Pseudonüümi Marianne Kainsdatter all ilmunud teosed:
Vladimir Džunkovski
pisi|Vladimir Džunkovski Vladimir Fjodorovitš Džunkovski (vene keeles Джунковский, Владимир Фёдорович; 7. vkj 19. september 1865 Peterburi – 21. veebruar 1938 Butovo polügoon, Moskva, NSV Liit) oli Venemaa keisririigi riigiametnik ja sõjaväelane (kindralleitnant) ning Venemaa Keisririigi Siseministeeriumi Politseidepartemangu poliitilise politsei Sandarmi Üksikkorpuse juht aastail 1913–1915.
Vladimir Džunkovski oli pärit Poltaava kubermangu aadlisuguvõsast ja sai sõjalise üldhariduse Paažide korpuses Peterburis, mille lõpetas 1884. aastal. Sõjaväeteenistust alustas Preobraženski Ihukaardiväepolgus, mille šefiks oli suurvürst Sergei Aleksandrovitš.
1891. aastal porutšiku auastmes määrati Džunkovski suurvürst Sergei Aleksandrovitši adjutandiks, kes nimetati ka varsti Moskva kubermangu kindralkuberneriks.
1895. aastal keiser Nikolai II kroonimispidustuste läbiviimist Moskvas ülendati Džunkovski staabikapteniks.
1900. aastal keiser Nikolai II sünnipäeva puhul ülendati ta kapteniks.
4. veebruaril 1905 tappis aga esseeride võitlusorganisatsiooni liige Ivan Kaljajev Džunkovski patrooni suurvürst Sergei Aleksandrovitši ja aprillis 1905 sai Džunkovski polkovnikuks. 6/12. augustil määrati Džunkovski Moskva kubermangu asekuberneriks ja 11. novembril 1905 Moskva kubermangu kuberneriks, kus ta teenis seitse aastat. 1908. aastal ülendati ta kindralmajoriks ja keisri tiibadjutandiks.
Pärast 1912. aastal Moskvas Borodino lahingu pidustuste edukat organiseerimist Moskvas määrati Džunkovski 25. jaanuarist 1913 Venemaa Keisririigi Siseministeeriumi siseministri seltsimeheks (asetäitjaks) ja Venemaa keisririigi Venemaa Keisririigi Siseministeeriumi Politseidepartemangu poliitilise politsei Üksiku Sandarmikorpuse juhiks.
Tegevus Venemaa keisririigi poliitilise politsei juhina
Siseministri abina ja Üksiku sandarmikorpuse juhina viis ta läbi liberaalseid ümberkorraldusi poliitilise politsei läbiviidavatesse ühiskonna poliitilise meelsuse kontrolli mehhanismides ja meetodites, mis ei ole üheselt tõlgendatavad. Likvideeris liigsed Venemaa Keisririigi Siseministeeriumi Politseidepartemangu kaitsejaoskonnad ehk ohranka jaoskonnad ning alalised kaitsejaoskondade esindajate kohad kõrgemates õppeasutustes (ülikoolides), sõjaväes ja sõjalaevastikus.
Vladimir Džunkovski andis ka keisririigi poliitilise politsei juhina korralduse Moskva kaitsejaoskonna juhile Aleksandr Martõnovile kaitsejaoskonna agendi Roman Malinovski, kes oli oma poliitilise tegevuse tulemusena Vene sotsiaaldemokraatlikus parteis saavutanud koha Venemaa keisririigi Riigiduumas errumineku.
Džunkovski tegevust on Moskva ja Peterburi kaitsejaoskonna ja Politseidepartemangu eriosakonna töötajad iseloomustanud kui ebaprofessionaalset ja riigi julgeolekule ohtlikku ning teda ennast on nimetatud keisriperekonnale lähedal seisnud õukonnaintrigandiks.
Esimene maailmasõda
Esimese maailmasõja ajal 1915. aastal pärast katset 19. augustil mõjutada Grigori Rasputini positsiooni keisriperekonna juures, kaotas keiser Nikolai II toetuse ja saadeti edasist teenistust jätkama rindele.
1915. aasta sügisest oli tegevarmees – brigaadiülem, hiljem 15. Siberi kütipolgu komandör Läänerindel ja III. Siberi armeekorpuse ülem (1917).
Revolutsioonikeerises
1917. aasta aprillis ülendas Venemaa Ajutine Valitsus Džunkovski kindralleitnandiks.
Pärast Oktoobrirevolutsiooni 1917. aastal arreteeriti ta korduvalt. 1919. aasta mais mõisteti talle 1905. aasta revolutsiooni ajal Moskva ülestõusu mahasurumise eest viis aastat vabadusekaotust, kuid viletsa tervise tõttu viibis pikemat aega vanglahaiglas ja 1921. aastal kümmekond kuud Taganka vanglas.
Koostöö nõukogude julgeolekuorganitega
Viibides Butõrka vanglas ja hiljem nõukogude kontrolli all oleval territooriumil nõustus ta tegema kaastööd nõukogude riiklike julgeolekuorganitega konsultandina ning osales nõukogude vastuluureorganitega emigratsioonis viibivate valgekaartlaste desinformatsioonioperatsioonis Trust.
Seni teadmata asjaoludel vabastati ta ennetähtaegselt kinnipidamiskohast.
1937. aastal alanud suure terrori käigus arreteeriti uuesti SARK-i Moskva oblasti valitsuse Troika otsusega ja hukati 21. veebruaril 1938 massiliste hukkamiste kohas Butovo polügoonil Moskva lähedal.
Sa‘ūd ibn ‘Abd al-‘Azīz Āl Sa‘ūd
pisi Sa‘ūd ibn ‘Abd al-‘Azīz Āl Sa‘ūd (12. jaanuar 1902 – 23. veebruar 1969) oli Saudi Araabia kuningas 1953–1964. Ta kukutati tema oma perekonna poolt, kuna tema poolvennad kartsid, et Sa‘ūd jagab võimu laiali oma poegade vahel ning jätab nemad võimust ilma. Sa‘ūd lahkus eksiili Šveitsi ja suri hiljem Kreekas.
Džoser
pisi Džoser (vana-egiptuse ḏsr-jt, ka Netšerihet; kreeka Tosorthos) oli Vana-Egiptuse Vana riigi 3. dünastia teine kuningas. Tema valitsemisaeg langes umbkaudu aastatesse 2668 kuni 2649 või 2720 kuni 2700 eKr.
Torino kuningatepapüüruse järgi kestis tema valitsusaeg 19 aastat ja 1 kuu.
Džoser oli esimene Egiptuse kuningas, kes laskis ehitada endale Saqqarasse püramiidi (Džoseri püramiid). See astmikpüramiid on esimene säilinud täielikult kivist ehitis. Selle ehituse juhiks oli vesiir Imhotep. pisi|Džoseri astmikpüramiid
Džoser korraldas mitu sõjaretke Siinai poolsaarele.
Säilinud on Džoseri elusuurune lubjakivist kuju, mis avastati 1924 ja mida hoitakse Kairo Egiptuse Muuseumis.
Nässuma
Nässuma (ka Nässumaa) on küla Saare maakonnas Saaremaa vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Pihtla valda.
Mīshāl Sulaymān
thumb|right|Mīshāl Sulaymān Mīshāl Sulaymān (araabia keeles ميشال سليمان; sündinud 21. novembril 1948) on Liibanoni sõjaväelane ja poliitik.
Barclay de Tolly monument
thumb|Barclay de Tolly monument Barclay de Tolly monument on väejuht Michael Andreas Barclay de Tolly auks püstitatud monument Tartus Barclay platsil Ülikooli tänava ääres.
Mīshāl Sulaymān
Aastatel 1998–2008 oli ta Liibanoni relvajõudude ülem.
25. mail 2008 valis Liibanoni parlament ta pärast mitmeid ebaõnnestunud valimisvoore ja pikka aega kestnud võimuvaakumit presidendiks ning ta vannutati samal päeval ametisse. Sulaymāni oli Liibanoni president kuni oma ametiaja lõpuni 25. mail 2014. Kuna Liibanoni parlament ei suutnud ka enne tema ametist lahkumist riigile uut presidenti valida, jäi presidenditool pärast tema ametiaja lõppu vakantseks.
Barclay de Tolly monument
Demut-Malinovski modelleeris büsti George Dawe'i loodud Barclay täisfiguraalse portree järgi, mis oli omakorda loodud Karl August Senfi portreegravüüri järgi.
1854. aasta 11. juuni (vkj 30. mai) öösel rüüstati monumenti, ära viidi kaks kiivrit, trompet ja mõned relvaotsad.
1872
1872. aasta (MDCCCLXXII) oli 19. sajandi 72. aasta.
Looduslikud ühendid
Looduslikeks ühenditeks ehk looduslikeks produktideks nimetatakse orgaanilises ja biokeemias orgaanilisi ühendeid, mida sünteesitakse eluslooduses. Suur hulk neist omab bioloogilist aktiivsust. Siia ei kuulu looduse toimimises sünteesitavad lihtsad ja makromolekulaarsed orgaanilised ühendid.
Paljud looduslikest ühenditest on valmistatavad ka keemilise täissünteesi teel lihtsamatest algühenditest. Keeruliste looduslike ühendite saamiseks kasutatakse tihti poolsünteetilisi meetodeid, mille puhul lähtutakse sobivast looduslikust algmaterjalist. Kui sünteesis saadakse loodusliku ühendiga analoogne, kuid modifitseeritud struktuuriga ühend, siis nimetatakse seda struktuurianaloogiks.
Märkus : Keemias ei kasutata terminit "looduslikud ühendid" mitte kõigi looduses esinevate ühendite kohta. Anorgaanilise looduse osas kasutatakse termineid nagu mineraalid või anorgaanilised ühendid. Ka biomakromolekule (näiteks valgud) vaadeldakse omaette klassina. Looduses sünteesitakse ka mitmeid madalmolekulaarseid orgaanilisi ühendeid nagu etanool (käärimisprodukt), atsetoon, äädikhape, karbamiid jt, mida ei paigutata looduslike ühendite alla.
Christian Daniel Rauch
thumb|Christian Daniel Rauch [[1855. aastal]] Christian Daniel Rauch (2. jaanuar 1777 Arolsen, Waldecki vürstiriik – 3. detsember 1857 Dresden) oli saksa klassitsismi üks väljapaistvamaid ja edukamaid skulptoreid.
Õpilasaeg
Rauchi vanemad olid vaesed ning ei suutnud võimaldada talle õpinguid edukate meistrite juures. Esimene juhendaja õpetas talle vaid natuke rohkem kui hauakivide valmistamine.
Aastatel 1795–1797 töötas ta professor Johann Christian Ruhli abina, kes vajas teda Kasselis asuva Wilhelmshöhe lossi dekoreerimistöödel.
Soodsamad võimalused arenguks avanesid kui ta 1797. aastal Berliini kolis. Õppides Berliini Kunstiakadeemias kunsti- ja antiikajalugu, teenis ta elatist kammerteenrina kuningas Friedrich Wilhelm II kojas. Töö kõrvalt jäi talle võimalus kunsti praktiseerimiseks vaid nappidel vabadel tundidel. Kuid tema anded ei jäänud märkamata ning aastal 1804 määrati Rauchile stipendium õppimiseks Itaalias. Roomas sõbrunes ta kunstnike Wilhelm von Humboldti, Antonio Canova ja Bertel Thorvaldseniga.
Ta oli Johann Gottfried Schadow õpilane ja kuulus Berliini skulptorite koolkonda.
Läbimurre kunstnikuna
Aastal 1811 telliti Rauchilt monument kõigest 34-aastaselt surnud Preisimaa kuninganna Luisele. Hauasammas, mis kujutas kuningannat magavas asendis, paigaldati Charlottenburgi mausoleumi. See oli tema kui kunstniku jaoks läbimurdeliseks tööks, mis tõi kaasa laiema tuntuse. Sealt alates usaldati suure osa avalike kujude koostamine Rauchile, teiste hulgas kindralite Friedrich Wilhelm von Bülowi, Hans David Ludwig Yorck von Wartenburgi ja Gerhard von Scharnhorsti skulptuurid Berliinis, Gebhard Leberecht von Blücheri skulptuur Wrocławis, Maximilian I skulptuur Münchenis, August Hermann Francke skulptuur Halles, Albrecht Düreri skulptuur Nürnbergis, Martin Lutheri skulptuur Wittenbergis, Meckelenburgi suurhertsog Paul Friedrichi skulptuur Schwerinis.
Aastal 1830 tegi Rauch koos arhitekt Karl Friedrich Schinkeliga algust kolossaalse ratsamonumendi mudeli valmistamisega Preisimaa kuningas Friedrich II auks. Selle töö avamine toimus Berliinis 1851. aasta mais suure pidulikkusega ja seda peetakse üheks modernse skulptuuri meistriteoseks. Printsid andsid talle selle töö eest aumärgi ja Euroopa akadeemiad võtsid ta oma liikmeks.
Immanuel Kanti kuju Königsbergis ja Albrecht Thaeri kuju Berliinis hõivasid ta tähelepanu tema viimaste eluaastate jooksul.
Lapsed
Christian Daniel Rauchil oli Wilhelmine Schulzega (1783–1855) kaks tütart: Agnes (sündinud 1804) ja Doris (sündinud 1812). Kuigi ta polnud nende emaga abielus, oli laste perekonnanimeks Rauch, õiguse selleks ostis ta kirikult.
Zmijinõi
Zmijinõi (ka Zmiinõi; eesti keeles Maosaar; ukraina keeles острів Зміїний) on Ukrainale kuuluv saar Musta mere loodeosas, umbes 37,5 km kaugusel Doonau deltast. Väidetavalt on saar saanud praeguse nime tormiste ilmadega Doonau suudmest hoovustega saarele uhutud nastiklaste (peamiselt veenastik) järgi.
Ajalugu
Legendi järgi tõstis saare mere põhjast üles jumalanna Thetis oma pojale Achilleusele. Saart on mainitud Ovidiuse, Straboni ja Herodotose teostes. Alates 1. sajandist eKr kuni 456. aastani kuulus saar Vana-Roomale, alates 456. aastast Ida-Rooma keisririigile ja alates 15. sajandist Osmanite riigile.
X-kujulise lausiku kaljusaare suurim kõrgus merepinnast on 41,3 meetrit. 12 meetri kõrgune tuletorn valmis 1842. aasta sügisel.
Rahvusvahelise Kohtu 2009. aasta 3. veebruari otsusega tunnistati Zmijinõi saareks, vastupidi Rumeenia arvamusele, mille kohaselt on tegemist kaljuga.
Saare ründamine 2022. aastal
2022. aasta Venemaa sissetungi ajal Ukrainasse ründas Venemaa sõjalaev 24. veebruaril 2022 saarel asunud Ukraina piirivalvureid, purustas saare taristu ja tappis (esialgsete teadete kohaselt) kõik 13 Ukraina piirivalvurit; President Volodõmõr Zelenskõi teatas 25. veebruaril, et 13-le saare kaitsjale antakse postuumselt Ukraina kangelase aunimetus. Hiljem selgus, et teade kõigi piirivalvurite tapmise kohta ei vastanud tõele ja osa vangivõetuist vahetati hiljem välja vastaspoole meremeeste vastu.
FRELIMO
pisi|FRELIMO embleem FRELIMO ehk Mosambiigi Vabastusrinne (portugali Frente de Libertação de Moçambique) on Mosambiigi partei, mis tõusis valitsema pärast riigi iseseisvumist 1975. aastal. See asutati Dar es Salaamis 1962. aastal. Partei alustas 1960. aastatel sissisõda Portugali koloniaalvõimu vastu. Pärast iseseisvumist 1975 puhkes kodusõda antikommunistliku RENAMO partei vastu.
Hama Amadou
Hama Amadou' (sündinud 1950) on Nigeri poliitik, kes oli aastatel 1995–1996 ja 2000–2007 Nigeri peaminister. Amadou on partei Rahvuslik Liikumine Nigeri Arenguks (MNSD) liige.
Esimest korda sai ta peaministriks veebruaris 1995, kuna opositsioon, kuhu kuulus ka MNSD, võitis parlamendivalimised. Riigi tollane president Mahamane Ousmane kuulus endisse koalitsiooni ning jäi seetõttu nüüd opositsiooni. Amadou ja Ousmane vahel puhkes mõistetavatel põhjustel konflikt. Konflikt päädis sõjaväelise riigipöördega 27. jaanuaril 1996. Riigipöördega, mida juhtis Ibrahim Baré Maïnassara, kaotasid oma ameti nii peaminister Amadou kui ka president Ousmane. Nad mõlemad veetsid mitu kuud koduarestis.
Maïnassara tõugati võimult ja tapeti sõjaväelise riigipöörde käigus aprillis 1999. Novembris 1999 toimunud uutel parlamendivalimistel saavutas Amadou partei valimisvõidu ning 3. jaanuaril 2000 sai Amadou riigi peaministriks.
Amadou keeldus 2005. aastal ÜRO toiduabist, väites, et see solvab nigerlaste väärikust.
31. mail 2007 avaldas Nigeri parlament Amadou valitsusele umbusaldust ja sama aasta 3. juunil nimetati uueks peaministriks Seyni Oumarou.
Georg Sooden
Georg Sooden (sünninimega Georg Aleksander Soden; 2. detsember 1904 Helsingi – 28. juuli 1944 Sinimäed) oli Eesti sõjaväelane (leitnant), Nõukogude Liidu sõjaväelane ja Saksamaa sõjaväelane (major).
Noorus
Georg Sooden sündis Helsingis Eestist Koeru kihelkonnast Aavere mõisast väljarännanud Madis Sodeni peres, kes töötas Soome politseiteenistuses. Georgi ema oli soomerootslane Alina Eklund.
Peres sündis kolm last: Helsingis sündisid Gunnar August Soden (1903–1907), Georg Aleksander Soden ja Jõhvis sündis 1907. aastal Irene Johanna Soden.
1907. aastal asus perekond elama Eestisse Jõhvi alevikku, kus isast sai kordnik ja ema hakkas pidama ämmaemanda ametit Jõhvi haiglas.
Koolihariduse sai Georg Jõhvi Ministeeriumikoolis (hiljem Jõhvi Algkool), mille lõpetas 1917. aastal. 1924. aastal lõpetas ta 3. lennus Jõhvi Ühisgümnaasiumi.
Pärast kooli töötas Jõhvi politseis kantseleiametnikuna, kust läks 1925. aastal kohustusliku ajateenistusse sõjaväes.
Sooden lõpetas 1927 sõjakooli ja asus ohvitserina teenistusse Eesti sõjaväes. 22. veebruaril 1933 asus nooremleitnandina teenistusse Kaitseliidu Viru malevas. Lühikest aega oli ta Kaitseliidu Jõhvi Malevkonna pealik.
10. augustist 1938 teenis leitnandina 4. Üksikus Jalaväepataljonis. 1939. aastast tagasi Kaitseliidu Viru malevas, kus alates 7. veebruarist 1939 on maleva instruktor kuni teenistusest vabastamiseni 27. aprill 1940.
Lahingutegevus Venemaal
Samal aastal astus Sooden vabatahtlikuna eestlastest moodustatud 184. Eesti julgestusgrupi teenistusse ja määrati leitnandina (Oberleutnant) 14. kompanii ülemaks ja septembris viidi pataljon Venemaale, kus võitles ka Volhovi rindel.
1943. aasta mais määrati ta 659. Idapataljoni ülemaks. 16. oktoobril ülendatakse koos raudristi saamisega kapteniks (Hauptmann). Jaanuaris 1944 ülendati majoriks (Major).
Punaarmee massirünnakute tagasilöömises ja taandumislahingutes Volhovi, Ilmeni ja Novgorodi rindelõikudes, Surkovo ning Vaskovo lahingutes hakati peagi rääkima endale kuulsust toonud "Soodeni pataljonist" või "Soodeni meestest". Tema ise, oma suure autoriteedi, sõjameheliku külmaverelisuse ja korranõudlikkuse pärast sai oma alluvatelt mitmeid hüüdnimesid, nagu "meie vana", "vana Jüri", "vana koll".
Lahingutegevus Eestis
1944. aasta jaanuari lõpus jõudis pataljon Jõhvi, kust suunati pärast lühikest puhkust Narva rindele Krivasoosse. Krivasoo lahingus ja Putki ümbruses pandi Punaarmee pealetung pärast raskeid lahinguid seisma.
Peagi ühendati idapataljonid 20. Eesti Relvagrenaderide SS-diviisiga ja Soodenist sai 47. rügemendi II pataljoni ülem hiljem sama rügemendi I pataljoni ülem.
25. juuli 1944 öösel oli Soodeni pataljon koos Eesti diviisi tankitõrjekompaniidega asunud ettevalmistatud positsioonidele kahel pool Narva maanteed Konju juures Narva-2 kaitseliinil, et tõkestada juhuslikke läbimurdeid ja pidada rinne vajaduse korral kinni.
Üks Soodeni punkris olnud võitleja on meenutanud: "Punkriuks pahvatas lahti - käskjalg major Soodenile. Vaikides astus sõnaaher Sooden punkriesisele, luges teate, siis lubas käskjalal minna. Viivu pärast tegi korralduse kompaniiülemate kokkukutsumiseks, jäi ise liikumatult seisma. Seisime adjutandiga ta selja taga, oodates korraldusi. Tükk aega seisis Sooden nii, siis lausus: "Nüüd on siis lõpp. Meie ei suuda venelast enam peatada. Kui ta läbi murrab on kolme päevaga Tallinnas. Ning läbi ta murrab.""
27. juuli õhtuks toodi Vokast veoautodel kohale 47. rügemendi I. pataljoni 450 meest major Georg Soodeni juhtimisel. Vaivara surnuaiale positsioonidele asumisel sattus pataljon tule alla ja kaotas neljandiku oma koosseisust. Major Soodeni pataljon koos "Norge" 11. pioneeripataljoniga ja "Danmarkiga" sai kell kümme õhtul käsu asuda rünnakule Lastekodumäel olevate punaarmeelaste vastu. Rünnakule minnes sattus pataljon venelaste kahuri, miinipildujate ja reaktiivmiinipildujate BM14 ("Stalini oreli") tule alla, mille tagajärjel kaotas enamiku oma koosseisust mõnekümne minutiga. Miinipilduja rühma rünnakule asunud 75 võitlejast jõudis Grenaderimäe idapoolsetesse kaevikutesse 17 võitlejat ja kaks miinipildujat Jüri Estami juhtimisel. Peagi jõudsid sinna ka pataljoni ülejäänud võitlejad, keda oli kokku ligi 60 nooremleitnant (Untersturmführer)) Raul Jüriado juhtimisel, kes mehed ka pärast südaööd Lastekodumäe vastu rünnakule viis. Mere poolt ründas Lastekodumäge 11. pioneeripataljon Untersturmführer Herward Arera juhtimisel. Selle löögirühmad kaotasid pimeduses üksteisega kontakti ja põrkasid ka omavahel tuld avades kokku ning kandsid kaotusi. Raskelt sai venelaste poolt tagasivisatud granaadist kõhust haavata ka Arera, kes oma pioneeride poolt tagalasse toimetati ja arstide poolt päästeti. Rünnaku vältel hõivatigi osa Lastekodumäge. Kuid pärast Jüriado haavatasaamist tõmbuti Grenaderimäele tagasi ning positsioonid jäid venelastele.
28. juuli hommikul oli Grenaderimäe idakaevikus kaitsel 30 meest rünnakule asunud 450 mehest 47. rügemendi I pataljonist. Saksa rindedokumentides võetakse Soodeni pataljoni saatus üheselt kokku – seda polnud enam olemas. 47. rügemendi I pataljoni käputäis võitlejaid jäi positsioonidele Grenaderimäe taha Vaivara surnuaiale kuni 8. augustini 1944.
Georg Sooden langes 28. juulil 1944 oma punkris Tornimäe läänenõlval mürsukillust tabatuna ja on maetud Jõhvi Vabadussõja platsile.
Georg Soodeni surmakuupäev hauakivil on ekslikult 30. juuli 1944.
Tema autasude hulka kuulusid Kaitseliidu III klassi Valgerist, Soome Talvesõja medal, Idaala vaprusmärk, I ja II klassi Raudrist.
Peagi maeti tema kõrvale sõber ja lahingukaaslane Raul Jüriado.
20. juunil 1996 taastati Soodeni ja Jüriado haudadel mälestuskivi, mis õnnistati pidulikult sisse 23. juunil 1996.
James Monroe
James Monroe (28. aprill 1758 Virginia – 4. juuli 1831 New York) oli 5. Ameerika Ühendriikide president (1817–1825) ja riigisekretär. Ta esindas USA Demokraatlikku-Vabariiklikku Parteid.
1816. ja 1820. aasta USA presidendivalimised olid viimased, mis toimusid praktiliselt ilma konkurentsita. Esimesel neist oli eelmine president James Madison täitnud põhilised föderalistide valimislubadused (kaitsetollid ja riigipanga) ning nende kandidaadil Rufus Kingil polnud suurt midagi rahvale lubada. Monroe võitis 68,2% häältest ja 183 valijameest Kingi 34 vastu. Järgmisel korral sai Monroe' vastaskandidaat John Quincy Adams 1 valijamehe toetuse ja Monroe võitis 80,6%-ga häältest ülejäänud. USA Föderalistlik Partei ei saanud seekord ühtki valijameest ja lõpetas oma tegevuse.
Monroe ajal tõusis USA välispoliitiline tähtsus tunduvalt, mis võimaldas tal efektiivselt kehtestada Monroe doktriini, mis keelas võõrvõimude (eestkätt Euroopa koloniaalriikide) sekkumise Ameerika maailmajao asjadesse. Doktriini ennast hakati nii nimetama alles paarkümmend aastat pärast tema surma.
Monroe oli 1775. aastast vabamüürlane ja kuulus Williamsburgi looži.
Monroe on üks kolmest presidendist, kes on surnud USA iseseisvuspäeval. 5 aastat enne tema surma surid 4. juulil 1826 samal päeval John Adams ja Thomas Jefferson.
Traadita rakenduste protokoll
Traadita rakenduste protokoll (ingl Wireless Application Protocol; WAP) on standard, mis võimaldab WAP-teenust toetava mobiiltelefoniga saada ühenduse mobiil-märgistuskeeles (WML) kirjutatud veebilehtedega ning kasutada sealsel infol põhinevaid teenuseid.
WAP-lehti saab külastada pakettandmeside- või sissehelistusteenust kasutades. Tänapäeval on see oma tähtsust kaotamas, kuna suurel osal mobiiltelefonidest on juba olemas täisväärtuslik HTML-brauser, mille abil saab külastada tavalisi, varem vaid arvuti abil vaadatavaid veebilehti. Ka on tõusnud mobiilse interneti kiirused ning alanenud hinnad, mis samuti sellesuunalist arengut soodustab.
Arthur Danto
Arthur Coleman Danto (1. jaanuar 1924 Ann Arbor, Michigan – 25. oktoober 2013 New York) oli Ameerika Ühendriikide filosoof ja kunstikriitik.
Igasugused
"Igasugused" on ansambli Külm Mai 2006. aasta album.
Arthur Danto
Danto õpetas 1951. aastast kuni emeriteerumiseni Columbia ülikoolis. Ta on peamiselt tuntud filosoofiliste töödega esteetika, ajaloofilosoofia ja kunstifilosoofia vallast.
Danto ajaloofilosoofia
Ajalookirjutuses eristab Danto kaht eri tüüpi teksti: kroonikat ja ajaloolase poolt loodud narratiivi. Nende vahe seisneb selles, et kroonik märgib üles talle olulisematena tundunud sündmusi, teadmata, milline neist pikemas perspektiivis olulisemat tähendust omab, samas kui ajaloolane teab juba "kogu lugu" ning saab seega kroonikast välja valida tema uurimisperspektiivist olulisemad sündmused, olles niisiis "tagantjärele tark". Üksiksündmuste ehk "atomaarsete jutustuste" puhul usub Danto olevat võimalik kasutada (Carl Gustav Hempeli definitsiooni kohaseid) üldisi seaduspärasusi ehk teada saada enam-vähem objektiivset tõde, üldistuste ehk muutuste seeria ("molekulaarsete jutustuste") puhul pole aga võimalik üht toimumispõhjust välja tuua. Ajaloo eesmärgiks on minevikust välja tuua fakte (infot, mis tegelikult juhtus) ja pakkuda sellele loogilist seletust (narratiivi). Faktide seostamine narratiiviks peab vastama vähemalt kahele kriteeriumile: vastavuskriteeriumile – üksikute väidete järgnevus peab vastama tegelikule ja narratiiv tervikuna sündmuste üldisele konfiguratsioonile ehk kulgemisloogikale – ning koherentsuskriteeriumile – tekst peab olema loogiline: hilisem ei saa olla varasema põhjuseks ega varasem näidata millegi hilisema tähtsust. Üldiselt on ajalugu aga võimatu täiesti rahuldavalt objektiivsel kujul esitada, sest ajaloolise protsessi tähendus avaldub alles siis, kui kõik selle tagajärjed on avaldanud. Seega ei saa ajaloouurimused olla muud kui vahearuanded pooleliolevate protsesside kulgemisest. See tingib ühtlasi ka ajaloo ümberkirjutamise vajaduse.
Fayşal ibn ‘Abd al-‘Azīz Āl Sa‘ūd
thumb|right|Fayşal ibn ‘Abd al-‘Azīz Āl Sa‘ūd (1943)
Fayşal ibn ‘Abd al-‘Azīz Āl Sa‘ūd (1906 Er-Rijad – 25. märts 1975) oli Saudi Araabia kuningas 1964–1975. Ta sai võimule pärast oma poolvenna Sa‘ūd ibn ‘Abd al-‘Azīz Āl Sa‘ūdi kukutamist ning oli üks põhifiguure naftahindade tõstmise taga 1970-ndate alguses.
Faisal valitses ilma peaministrita ja koostas eduka majanduse moderniseerimise programmi. Selleks kasutas ta Saudi Araabia suuri naftasissetulekuid, mis kasvasid 334 miljonilt dollarilt 1960. aastal 22,5 miljardini 1974 (pärast naftahindade neljakordistumist 1973–1974). Ta kehtestas helde sotsiaalhoolekande süsteemi, mis hõlmas tasuta arstiabi ja keskkoolihariduse ning toiduainete, vee, kütuse, elektrienergia ja üüri subsideerimise. Tema eestvõttel kaotati orjus ja muudele araabia maadele anti rahalist abi võitluses Iisraeli vastu.
1975. aastal mõrvas Faisali tema vennapoeg prints Museid. Täpset põhjust pole avalikustatud, kuid mõrvar kuulutati nõrgamõistuslikuks ning hukati samal aastal. Trooni päris Faisali poolvend Khalid.
Caput mortuum
Caput mortuum (ladina keeles sõna-sõnalt 'surnud pea' ) on tumepunane violetja varjundiga mineraalne värvipigment, koostiselt raud(III)oksiid Fe2O3. Pigmendi nimetust on kasutatakse ka värvuse nimetusena. Värvile nimetuse andnud ladinakeelne termin on tähistanud alkeemias keemilise protsessi väärtusetut ülejääki.
Et pulbrilist raudoksiidi kasutatakse muuhulgas ka poleerimisvahendina, on eesti keeles pigmendi, harvem värvuse paralleelnimetus poleerpunane.
Pigment
Sellenimelise pigmendina on kasutatud tumepunast violetja varjundiga väga peeneks hõõrutud raudoksiidi. Keskajal tunti seda nime colcothar all ja selle retsepte leiab alkeemiakäsikirjadest. Tänapäeval sünteesitakse pigmenti kunstlikult, näiteks on caput mortuum marsspunase üks värvusevariante. Ainele antud ebatavaline nimetus võib tulla asjaolust, et püriidi või markasiidi saamiseks väävelhappest väga kõrgel temperatuuril või raudsulfaadi kaltsineerimisel sadestus nõu põhja just lillakaspunane väga peen raud(III)oksiid.
Pigment on keemiliselt stabiilne, hapete toimel laguneb. Värvitoon on tume, lillaka varjundiga pruunikaspunane. Sobib kõikide sideainetega, kasutatakse õli-, akvarell-, akrüül- ja pastellvärvides, samuti freskomaalis, keraamikas ja krohvi või tsemendi toonimiseks.
Nimetust caput mortuum on Euroopas kohati kasutatud ka muumia kohta.
Värvus
Kunstitarvete müüjad kasutavad nimetust caput mortuum tumepunase värvuse ühe tooni tähistamiseks.
On olemas sellenimeline veebivärv.
Võõrsõnade leksikon samastab caput mortuum ' i värvuse Veneetsia punase ja Pompei punase värvitooniga.
Alkeemia mõiste
17. sajandi alkeemiasõnastiku järgi on caput mortuum mittelenduvad jäätmed (residuum), mis on jäänud retordi või destillaatori põhja destilleerimisprotsessi järel. Substantsi tähistati surnupealuu kujutisega või selle stilisatsiooniga kolmeks täpiks ringi sees.
Den za Dnjom
Den za Dnjom (День за Днём) oli Eesti venekeelne nädalaleht, mis ilmus 1991. aastast kuni 2016. aasta septembri lõpuni.
Pihtla
Külas tegutseb Pihtla raamatukogu ja Pihtla Kool.
1920. aastatel jaotati Pihtla territoorium kolme küla vahel (Jõe, Paevälja ja Sauaru). 1977. aastal liideti Jõe, Hõbeniku, Lasnama ja Paevälja uuesti ühtseks Pihtla külaks.
Püha (Saaremaa)
Püha on küla Saare maakonnas Saaremaa vallas.
Gregorius III
Gregorius III oli paavst 731–741. Ta oli 90. paavst.
Püha (Saaremaa)
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Pihtla valda.
Gregorius III
Gregorius oli viimane süürlasest paavst. Hiljem on paavstidest väljastpoolt Euroopat pärit vaid Franciscus. Tema isa nimi oli Johannes.
Püha (Saaremaa)
Seal on Püha kirik.
Gregorius III
Ta sai Gregorius II ajal 726 preestriks (kardinalpreester). Ta valdas "Liber pontificalise" järgi suurepäraselt kreeka ja ladina keelt. Ta võis olla benediktiini munk.
Paavstiks saamine
Gregorius III valiti roomlaste ja Rooma vaimulike poolt 11. veebruaril 731 Gregorius II matusetseremoonial aklamatsiooniga ametisse ja pühitseti paavstiks 18. märtsil 731, kui Bütsantsi eksarh oli teda tunnustanud. Ta oli viimane paavst, kes soovis eksarhilt vastavat mandaati.
Pilditüli
Gregorius III nõudis aastal 731 Bütsantsi keisrilt Leo III-lt ikonoklastia lõpetamist. Paavst saatis Konstantinoopolisse oma saadiku Georgiuse, kes ei julgenud paavsti otsuseid keisrile üle anda ja pöördus tagasi, kuid saadeti taas Konstantinoopolisse.
Saanud Konstantinoopolist eitava vastuse, pidas paavst 1. novembril 731 sinodi, milles mõisteti ikonoklastia hukka, ning keiser ja Konstantinoopoli patriarh Anastasios ekskommunitseeriti. Sinodi otsustega Konstantinoopolisse saadetud saadik Constantinus võeti keisri sõdurite poolt kinni. Alles aastal 733 jõudis üks saadik Konstantinoopolisse, andes sinodi otsused üle keisrile, tema pojale Konstantinosele ja patriarhile.
Keiser saatis Itaaliasse oma laevastiku, kuid see hävis Aadria merel. Seejärel võõrandas keiser paavsti valdused Calabrias ja Sitsiilias ning määras Illüürias ja Sitsiilias asunud paavsti jurisdiktsiooni alla kuulunud piiskopkonnad Konstantinoopoli patriarhi alluvusse.
Suhted langobardidega
Paavst nõudis kuningalt kindluste loovutamist, kuid saamata vastust, toetas aastal 740 Thrasimundi Spoleto tagasivallutamisel, kuid selle saavutamisel ei andnud Thrasimund paavstile vallutatud kindlusi tagasi.