cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Wrangell
Päritolu küsimus
125px|left|Wrangelli suguvõsa vana vapp Wrangellide päritolu kohta on mitmeid versioone. 1887. aastal avaldatud suguvõsa ülevaates peeti võimalikuks esivanemaks XIII sajandil elanud dominus Tuki Wrangi, kes omas Eestimaal maavaldusi ja oli väidetavalt Taani linnusepealik Tallinnas. Samuti on püstitatud hüpotees, et suguvõsa võis olla kohalikku päritolu ehk eesti juurtega. Siiski peetakse kõige tõenäolisemaks, et nende esiisaks oli Taani hindamisraamatus (1241) nimetatud dominus Eilardus (suri 1241). Ta oli võimas Taani kuninga vasall, kellele kuulus Põhja-Eestis 206 adramaa suurune maavaldus, sellest suuremad läänivaldused olid veel vaid Kyvelitel ja Lodedel. Eilarduse omandi hulgas oli muuhulgas Haljala kihelkonnas asunud 32-adramaaline Varangu küla (Uvarangalæ). Kuna see oli hiljem Wrangellidele kuulunud kogukäeõigusvaldus, mis oli nende käes 1402. aastani, on seda peetud tõendiks, et Eilardus on Wrangellide esiisa ja sai perekonnanime selle küla järgi. Lisatõendina on toodud asjaolu, et nime Eilardus kohtab Wrangellide suguvõsas hiljem sagedasti. Omaette küsimusi on tekitanud Eilarduse päritolu. Teda on püütud seostada Eilhard von Obergiga (Hoberg), kes oli aastatel 1275−1279 Tallinna asehaldur. Paul Johansen lükkas selle versiooni ümber: et Oberg oli veel 1263. aastal Taani kuninga foogt Roskildes, ei saanud ta 1240. aastatel Eestimaal viibida. Kuna nii Wrangelli kui ka Engdesi ja Löwenwoldede suguvõsa vapid on sisuliselt identsed, pidas Johansen võimalikuks, et Eilardus oli pärit Saksamaalt ja tema perekonnanimi võis olla algselt Löwenwolde. Tal oli vend Robertus (frater domini Eilardi), kellest sai ilmselt Engdesi aadlisuguvõsa rajaja.
Wrangellid XIII ja XIV sajandil
Nime Wrangell kohtab ürikuis esimest korda 1277. aastal, mil mainitakse Riia peapiiskopi vasalli Hinricus de Wrangelit (hukkus lahingus leedulaste vastu 1279. aastal). Ta võis olla Eilarduse poeg. 1282. aastal on nimetatud Johannes de Wrangeelæ´d (suri pärast 1287), kes oli Taani vasall Roskildes. 1287. aastal osales ta koos teiste vasallide ja Kärkna kloostri munkadega Virumaal Kunda rannikul madalikule jooksnud Hansa koge röövimises. Alates XIV sajandi algusest on Wrangellide kohta teateid juba võrdlemisi arvukalt, kuid nende täpset põlvnemisliini ei ole võimalik allikaliselt tõendada. XIV sajandi keskpaiku hakkasid välja kujunema suguvõsa kolm pealiini. Ehkki erinevate käsitluste vahel on mitmeid lahknevusi, on need liinid traditsiooniliselt järjestatud kronoloogilise andmestiku alusel: Essu-Idavere, Hõbeda-Andja ja Roela-Kuremaa. Viimane neist suri meesliinis välja 1737. aastal, teised kaks on tänini alles ja on jagunenud arvukateks harudeks.
Järgur
pisi|Järguri tööpõhimõte Järgur, varem ka raadiorepiiter, on selline vaheraadiojaam raadioside vaheseade, mis tavaliselt koostatakse põhimõtteliselt kahe raadiojaama baasil (koos eriliste filtritega), ning mis võimaldab ühes radiovõrgus olevate raadiojaamade sideraadiust oluliselt suurendada, võrgus liikuvat informatsiooni muutmata, mägisel maastikul on järgur sageli asendamatu, et side üldse oleks võimalik. Reeglina koostatakse järgur-raadiovõrk järgmiselt: kõik võrgus olevad raadiojaamad lülitatakse režiimi, kus kõigi jaamade saade toimub ühel raadiosageduskanalil, vastuvõtt aga teisel kanalil. See tähendab, et kasutatakse kahte erinevat raadiosagedust. Järgurit ei tohi segi ajada raadioretranslaatoriga. Järgur-raadiojaam koos antenniga paigaldatakse võrgu alal, maastikul või linnas, võimalikult kõrgesse kohta ehk levi seisukohalt võimalikult soodsasse paika. Järgur-raadiovõrgus saavad raadioabonentjaamad omavahel suhelda ainult järguri vahendusel. Kui järguri töö on mingil põhjusel häiritud, katkeb side kogu võrgus.
Järgureid kasutatakse kõige rohkem ülemerelisel sidel, sest selleta oleks side suurtel aladel võimatu. Järgureid kasutatakse ka amatöörraadiosides. Amatöörsides kasutatavaid järgureid saab kõne edastamiseks ühendada ka interneti kaudu (VoIP – voice over IP), mis tähendab echolink 'i (programm, millega raadioamatöörid saavad omavahel IP-võrgu kaudu suhelda) kasutamist või on võimalik ühitada raadio telefonivõrguga ja edastada signaali telefonivõrgu kaudu (järgur võtab vastu raadiosignaali ja edastab ta näiteks PSTN-võrgu kaudu).
Meelva järv
Meelva järv ehk Mulva järv (ka Miilva järv) asub Meelva maastikukaitsealal, Räpinast 8 km loode pool.
Meelva järve ümbritseb lääne ja lõuna pool raba, põhjas ja idas on maapind kõrgem.
Meelva järvest voolab välja Võhandusse suubuv Toolamaa oja.
Meelva järve keskel on väike saar (0,4 ha).
1991. aasta NSV Liidu meistrivõistlused rahvusvahelises kabes
Rahvusvahelises kabes tuli 1991. aasta NSV Liidu meistriks 1983. ja 1986. aastal Vene kabes meistriks tulnud moskvalane Aleksandr Švartsman.
Louis XVIII
thumb|Louis XVIII Louis XVIII (17. november 1755 – 16. september 1824) oli Prantsusmaa kuningas 6. aprillist 1814 kuni 20. märtsini 1815 ning 8. juulist 1815 kuni 16. septembrini 1824. Louis XVIII oli eelviimane kuningas Bourbonide dünastiast Prantsuse troonil.
Louis XVIII on Louis XVI noorem ja Charles X vanem vend, kes asub Prantsusmaa troonile pärast Napoleoni esimest troonist loobumist, pannes aluse Bourbonide restauratsioonile, on seejärel sunnitud pealt vaatama Napoleoni naasmist Pariisi ning nägema, kuidas Napoleonile vastu saadetud sõjavägi oma endise juhi poole üle läheb. 18. juunil 1815 kaotas Napoleon Waterloo lahingu ning oli sunnitud teist korda troonist loobuma. Siis alustas Louis XVIII teist korda Bourbonide restauratsiooni. Napoleoni saja päeva eest määrati Prantsusmaale erakordselt rängad reparatsioonid (osade hinnangute kohaselt hullemad kui Versailles' rahu tingimused Saksamaale), mis jahutasid mõneti Napoleoni populaarsust, ent ei tõstnud eriti Louis XVIII oma.
Louis XVIII oli tüse ja haiglane, üsna sarnane oma vanema vennaga, keda rahvas hea sõnaga ei meenutanud. Kuigi Louis ei muutnud algul eriti Napoleoni loodud riigisüsteemi, ei andnud see tema populaarsusele ka midagi juurde. Hiljem langes Louis XVIII ultratagurlike rojalistide mõju alla ning tema maine rahva silmis langes veelgi. Ometi võlgneb Prantsusmaa Louis XVIII palju, kuna just tema oli see, kes aitas Prantsusmaal üle saada Napoleoni viimaste sõdade ja reparatsioonide tekitatud sügavast kriisist. Ent pigem mäletas rahvas siiski seda, et Louis XVIII oli kogu revolutsiooni, Napoleoni valitsemisaja ja Napoleoni sada päeva veetnud eksiilis, et ta oli võimule tulnud võõrvägede abiga ja nende otsusel.
Kui Louis XVIII 1824. aastal suri, leinas rahvas (ja eriti uuem põlvkond) pigem Napoleoni, kelle hiilgus ja populaarsus oli saanud uut jõudu tema surma läbi kolm aastat varem. Louis XVIII meenutas rahvale pigem vana ja tagurlikku režiimi. Üsna pea pärast Napoleoni surma tekkis müüt (kahtlus) tema mürgitamise kohta ning teadagi, kelle poole rahvas näpuga näitas.
Kui Louis XVIII sai võimule suhteliselt eakalt, siis tema järel troonile tõusnud noorem vend Charles X oli oma vanemast vennast kõigest kaks aastat noorem.
Boris Karloff
Boris Karloff (kodanikunimega William Henry Pratt, tuntud ka kui Karloff ja Karloff the Uncanny; 23. november 1887 – 2. veebruar 1969) oli briti filminäitleja, kes sai tuntuks oma rollidega õudusfilmides, eriti Frankensteini monstrumi osatäitjana filmides "Frankenstein" (1931), "Frankensteini pruut" (1935) ja "Frankensteini poeg" (1939).
Ubavoj nam Crnoj Gori
"Ubavoj nam Crnoj Gori" oli Montenegro Kuningriigi ametlik riigihümn.
Selle sõnade autor on Jovan Sundečić ja lõpliku muusikalise kuju andis sellele Jovo Ivanišević.
Hümn võeti kasutusele 1870. aastal. Esiettekanne oli 17. oktoobril 1870 Cetinje lugemissaalis.
Убавој нам Црној Гори
Убавој нам Црној Гори с поноситим брдима, Отаџбини што не двори, коју нашим мишицама Ми бранимо и држимо презирући невољу, - Добри Боже, сви Т' молимо: живи Књаза Николу!
Здрава, срећна, моћна, славна, - обћем врагу на ужас, Врлим претцим' у свем равна, свом народу на украс; Добрим блага, злијем строга; крста, дома, слободе Заштитника ревноснога, - храни нам Га, Господе!
Од коварства и напасти чувај Њег' и Његов Дом; Који сније Њем' пропасти - нека буде пропаст том! А коју му вјеру крши, - правда тог укротила, Крјепки Боже, све растр'си што нам злоба ротила.
Milano provints
pisi|Milano provintsi omavalitsusüksused
Milano provints oli provints Itaalias Lombardia maakonnas. Provintsi keskus oli Milano linn.
Provintsi asustustihedus oli üks suurimaid Itaalias, jäädes maha vaid Napoli ning Monza ja Bianza provintside asustustihedusest.
Alates 2015. aastast on provintsi asemel città metropolitana di Milano.
Haldusjaotus
pisi|Milano provintsi haldushoone Milano provints jagunes 134 omavalitsusüksuseks (comune).
Suurima elanike arvuga vallad
Üle 30 000 inimese elab veel järgmistes omavalitsusüksustes:
Jaan Järv
Jaan Järv (16. jaanuar 1902 Vana-Võidu vald, Viljandimaa – 24. jaanuar 1986 Göteborg) oli eesti metsateadlane.
1921–1928 õppis Tartu Ülikoolis metsandust (lõpetas 1942), 1934–1935 õigusteadust, Eesti Üliõpilaste Seltsi vilistlane.
1929–1931 Jõgeva, 1932–1934 Orajõe, 1935–1944 Kolga metsaülem, 1944 põgenes Rootsi.
Sope maa-alune kalmistu
Sope maa-alune kalmistu on venekirveste kultuuri kalmistu endises Sope külas Lüganuse kihelkonnas Tallinna–Narva maantee ja mere vahel, Purtsest ida pool, (praegu Jabara küla) Sope oja kaldal.
Kuressaare piiskopilinnus
pisi|300px|Kuressaare linnus 2019. aasta talvel Foto: Stefan Hiienurm pisi|300px|Kuressaare linnus 2014. aasta talvel pisi|Kuressaare linnus 2010. aasta talvel Kuressaare piiskopilinnus on Saare-Lääne piiskoppide kunagine linnus, mis asub Saare maakonnas Kuressaare linna merepoolses servas.
Sope maa-alune kalmistu
Kalmistu sai alguse umbes 2000 eKr.
Kuressaare piiskopilinnus
Ajaloost
pisi|Põhjabastioni suurtükitorn Mõningad uurijad on oletanud, et praeguse kivilinnuse asemel võis varem olla juba 11. sajandil ehitatud puidust kindlusehitis. Mingeid kindlaid tõendeid selle oletuse kinnituseks aga ei ole õnnestunud leida.
Tänapäevani säilinud kivilinnuse ehitusloo kohta on liikvel põhiliselt kaks, suuresti vastakat teooriat. Enamik arhitektuuriajaloolasi lähtub 20. sajandi algul linnuse rekonstrueerimistöid juhtinud arhitekti Hermann Seuberlichi seisukohtadest, mille kohaselt ehitati üles esmalt linnuse põhjapoolses nurgas asuv kaitsetorn, mida mõni aeg hiljem täiendati nelinurkse konvendihoonega. 1970. aastatel tehtud vaatluste põhjal oletas toonaseid ümberehitusi juhendanud arhitekt Kalvi Aluve, et kivilinnuse ehituslugu algab juba 13. sajandi lõpus rajatud, linnuse idanurgas asuvast Pika Hermanni tornist, mis olevat olnud ringmüürkastell tüüpi kindlusrajatise tsentraaltorniks. Hilisemad uurijad, eesotsas Boris Duboviku ja Kaur Alttoaga on naasnud siiski Seuberlichi teooria juurde, täiendades seda omalt poolt väitega, et lisaks praeguse kaitsetorni kahele alumisele korrusele moodustab linnuse vanima osa ka osa praeguse konvendihoone loodetiiva alumistest korrustest. Ühel meelel on uurijad siiski selles, et praegune konvendihoone on valminud hiljemalt 1381. aastaks.
Sope maa-alune kalmistu
Leiud
Aastatel 1926 ja 1933 korraldati arheoloogilised väljakaevamised. Leiti veel kaks tervet luustikku, savinõu ning luust naaskleid.
Leiud olid vaevalt 35 cm sügavusel.
Kuressaare piiskopilinnus
Ajaloost
Esimene kirjalik teade Kuressaare piiskopilinnuse olemasolust pärineb 1381. aastast.
Sope maa-alune kalmistu
Leiud
Luustikud on olnud istuvas asendis.
Kuressaare piiskopilinnus
Ajaloost
Konvendihoone-tüüpi linnuse ülesanne on olla teatud piirkonna administratiivne keskus ning võimaldada küllalt arvuka inimrühma kooskäimist (conventus – kokkutulek), mis avaldub hoone arhitektuuris ja pakub kaitset ülestõusu või sõja korral.
pisi|Kuressaare linnuse konvendihoone, vaade väravakäigust. Pildistatud 20. sajandi II veerandi alguses Seoses tulirelvade arenguga vajas ka Kuressaare linnus tugevdamist. 14. sajandi lõpust kuni 15. sajandi alguseni rajati lisaks 13. sajandist pärinevale ringmüürile uus, võimas 625 meetri pikkune ja 7 meetri kõrgune eelringmüür. Müüri osad on hilisemate vallide ja bastionide kavas säilinud tänaseni. Sajandi keskel kõrgendati müüri ja rajati suurtükitornid. Võimsaim neist, põhjabastionil paiknev suurtükitorn pärineb 1470. aastaist (restaureeritud aastatel 1971.–1972).
Sope maa-alune kalmistu
Leiud
Ühe luustiku järgi rekonstrueeris Mihhail Gerassimov 1950 Sope naise skulptuurportree.
Kuressaare piiskopilinnus
Ajaloost
20. sajandi algul restaureeriti linnus Saaremaa rüütelkonna residentsiks.
27. juunil 1934 avati linnuses postiagentuur Kuressaare Loss (RTL 1934, 79).
Konvendihoone
pisi|Konvendihoone siseõu Kuressaare konvendihoone on hilisgooti stiili linnuseehituse suurepärane näide. Välisarhitektuuri äärmise ranguse ja monumentaalse raskepärasusega liitub orgaaniliselt sisemuse maitsekas arhitektoonika ja dekoor, mis oma lihtsusele vaatamata pääseb hästi mõjule.
Konvendihoone külje pikkus on 43 m, põhjanurgas kõrguva võimsa seitsmekorruselise kaitsetorni Sturvolti kõrgus on 37 m. Ringmüüri peal asuv sakmelise rinnatisega umbes meetri laiune katustamata kaitsekäik rajati selle praegusel kujul alles 1980. aastatel, lähtudes Hermann Seuberlichi 20. sajandil teostamata jäänud kavandeist. Samuti Seuberlichi kavandite järgi rajati 1980. aastatel ka linnuse värava kohal asuv kahekorruseline eenduv nooltekoda ehk ärkel. Nooltekoja alumisel korrusel paikneb langevärava tõstemehhanism, ülemise korruse põhjaavadest sai vaenlasele kive, kuuma pigi, tõrva ja vett pähe visata või nooli lasta. Kui praeguse kaitsekäigu osas võib veel oletada sarnase ehitise olemasolu varasematel aegadel, siis nooltekoda selle praegusel kujul pole Kuressaare linnusel varem ilmselt eksisteerinud. Pigem on kahe torni vahel olnud mingi suurem, massiivne puidust kaitseehitis, mille kinnitusjälgi on praegu võimalik näha Pika Hermanni torni loodeküljel. Välismüüride peal asuv sakmelise rinnatisega umbes meetri laiune katustamata kaitsekäik sai oma praeguse kuju 1980. aastate esimesel poolel. Kunagi sealsamas olnud sarnast kaitsekäiku mööda oli hõlbus liikuda linnuse ühest tiivast teise nii vahiteenistust pidades kui ka vaenlast tõrjudes.
Värava kohale paigutati 1876. aastal Saare-Lääne piiskopkonna kotkakujutisega raidvapp. Värava kõrval seintes on avad, millesse asetatud riivpalgiga sai sissepääsu kindlalt sulgeda.
Keldrikorrus
pisi|160px|Keldrikorrus. Küttepuude hoiuruum. Taamal on hüpokausti ruumi uks pisi|160px|Keldrikorrus. Hüpokaust Keldrikorrusel asusid mitmesugused majapidamis- ja laoruumid. Kagutiivas paiknesid köögid ning nende kõrvalruumid, sealhulgas õllepruulimiskoda ja kolderuum. Samas tiivas asub linnuse kaev, mille juurde pääseb konvendihoone sisehoovist. Palju kõneainet on pakkunud väike kelder, kuhu viib uks hoovi idanurgast. Legendi kohaselt olevat see kinnimüüritud kelder juhuslikult avatud 1785. aastal ning sealt leitud inimese luukere. See kuulunud 16. sajandi algul Saaremaale protestantismiga võitlema saadetud inkvisiitorist mungale, kes avalikuks tulnud armuloo pärast karistuseks elusana kinnimüüritud. Ruumi nimetatakse veel praegugi "sissemüüritud rüütli keldriks".
Edela- ja loodetiivas olid spetsiaalsed sooja õhu kütteseadeldised – hüpokaustid peakorruse tähtsamate ruumide – pidurefektooriumi ja piiskopi eluruumide kütmiseks. Küttesüsteem koosnes suurtest kolletest, nende kohale võlvile laotud kerisest, mis kütmisel soojenes, ning avadest sooja õhu ülesjuhtimiseks. Avasid sai vastavalt vajadusele sulgeda dolomiidist korkidega. Üks hüpokaustidest, mis asub näitusesaali kõrval, on restaureeritud. Soojalaskeavasid näeme peakorrusel pidurefektooriumi põrandas; neist üks on säilinud algkujul.
Hüpokaustide kütmiseks vajalike küttepuude endises hoiuruumis asub ajutiste näituste saal. Kütteruumi restaureerimisel on osaliselt säilitatud omaaegne paekivipõrand.
Loodetiiva kolmes keldris paiknevad muuseumi loodusosakonnad, mis avati 1993. aastal.
Peakorrus
Peakorrus on suurejooneliselt välja ehitatud, kuna seal paiknesid kõige olulisemad ruumid. Kuressaare konvendihoone arhitektuur on Eesti alal erakordne nii ruumijaotuse kui ka raiddekoori iseloomu poolest. Kui kõikjal mujal on ruum vööndkaarte abil selgelt eraldatud löövideks, traveedeks ja võlvikuteks jagatud, siis Kuressaares on esindusruumides piirdutud võlviroiete kasutamisega.
Pidurefektoorium
Pidurefektoorium kujutab endast kahelöövilist viie võlviku pikkust saali, mis esialgu kavandati ilmselt lühemana. Tegu on linnuse väiksuse tõttu algusest peale polüfunktsionaalse ruumiga, mis eeskätt oli mõeldud linnuse kiriku ilmalikele koguduseliikmetele. Jumalateenistuste vaheaegadel oli see ruumiosa vajadusel kasutusel nii piiskopi nõupidamiseruumi kui ka refektooriumina. Edelatiivas, saali all asus üks kalorifeer – sooja õhu kütteseadeldis (teine samasugune oli piiskopi keskmise eluruumi all).
Ristvõlvid on kaetud pirnvöödi ja süvarihvadega profileeritud tugevate roietega, mis annab ruumile erilise võlu. Neid kannavad neli kaheksatahulist sammast. Selgusetuks on jäänud kagupoolseimat piilarit ümbritseva massiivse kaheksatahulise laua funktsioon. Nähtavasti toimusid seal mõnikord ka piiskopkonna valitsuse – kõrgemaist vaimulikest koosneva toomkapiitli istungid. 20. sajandi algul kohandasid Saaremaa aadlikud saali oma maapäevade pidamise kohaks. Sellest ajast pärinevad ka Riias valmistatud uusgooti stiilis uksed.
Praeguse ilme sai see ruum 1976. aastal. Nüüd on see kasutusel kontserdisaali ja pidulike vastuvõttude toimumispaigana. Ruumis paiknevad toolid on valmistatud Saaremaal 1980. aastatel sajandivanuse mööbli eeskujul.
Kabel
Pidurefektooriumi kõrval konvendihoone lõunanurgas paiknev kabel on kõrgeim ruum linnuses. Kabelit on refektooriumist eraldanud võre, mis on XIX sajandi II poolel puudunud ja asendatud XX sajandi alguse renoveerimistööde käigus seinaga. Algselt oli tegemist linnuse kiriku osaga, kuhu oli õigus siseneda vaid vaimulikuseisusest inimestel. Ruudukujulise põhjaplaaniga ruumi keskel toetab võlve sihvakas kaheksatahuline piilar. Kabeli edelaseinas on suur, kaguseinas väike sakramendinišš. Mõlemad on kujundatud rikkalikult ja väga tugevalt reljeefsetena. Konsoolidele toetuvad kolmnurksed fiaalidega rippsambad. Niššide peal, fiaalide vahel on gooti krabidega kaunistatud vimpergid (ehisviilud).
Vahitorn
pisi|Vahitorn Pikk Hermann Peakorruse idanurgas pääseb kitsaid treppe kaudu Pika Hermanni nime kandvasse vahitorni, mis enamiku uurijate arvamust mööda on ehitatud konvendihoonega samaaegselt. Torn on linnuse tsitadellina muust konvendihoonest eraldatud šahtiga, mida 18. või 19. sajandil loodud legendi põhjal on hakatud nimetama Lõukoerte auguks. Enne peab läbima eeskoja, kus võib näha keldrikorruse kolderuumi kohal paiknevat mantelkorstnat.
Vahitornil oli mitu funktsiooni. See oli mõeldud vahipidamiseks ja ringmüüride taga toimuva võitluse juhtimiseks, aga ka viimseks vastupanupaigaks kaitsjaile vaenlase linnusesse tungimise korral.
Vahitorn konvendihoone ühel nurgal on üldiselt levinud võte. Seda võib kohata ka 13. sajandi lõpu Preisimaa linnustes ja ka paljudes hilisemates linnustes. Vahitorni ainuke sissepääs asub 9 meetri kõrgusel maapinnast ja on hoone ülejäänud osaga ühenduses ainult silla kaudu.
Tänapäev
22. septembril 1920 võttis maakonnavalitsus Kuressaare linnuse ja osa selle inventarist Saaremaa Rüütelkonnalt akti alusel üle. Linnuses asub Saaremaa Muuseumi püsiekspositsioon, mis koosneb konvendihoone ülakorrusel asuvast vanema ajaloo osakonnast (avatud järkhaaval 1985. ja 1987. aastal), keldrikorrusel asuvast loodusosakonnast (avatud 1993. aastal) ja kirdetiivas asuvast ekspositsiooniosast, mis tutvustab Saaremaa ajalugu aastail 1939–1949 (avatud 2005. aastal). Osa linnuse ruume on kasutusel ajutiste näituste eksponeerimispaigana, konvendihoone kapiitlisaal on kasutusel kontserdisaali ja mitmesuguste esindusürituste toimumispaigana.
Earl Grey tee
Earl Grey on bergamotiõliga aromatiseeritud must tee. See hele, hapukas ja värskendav tsitrusviljamaitseline India ja Tseiloni teede segu erineb märgatavalt teistest mustadest teedest.
Briti välisminister Charles Grey, teine krahv Grey (Earl Grey), sattus 1830. aastatel selle vana hiina retsepti peale ühel oma reisidest Idamaadele. Legendi järgi olevat talle retsepti avaldanud üks mandariin, kelle elu krahv olevat päästnud.
Grey andis teeretsepti edasi Londoni teekaupmehele Thomas Twiningile, kes tänutäheks andis uuele tootele krahvi nime. Twiningsi teefirma toodab Earl Grey teed tänaseni. Lisaks pakuvad nad Lady Gray teed, mis on Earl Greyst kergema maitsega ja millele on peale bergamotiõli lisatud ka Sevilla apelsini ning sidrunit.
Ostmine ja kasutamine
Tänapäeval on Earl Grey tee kõigi suuremate teemajade menüüs ja iga supermarketi riiulil. Eriti armastatakse seda teed Inglismaal ja Põhja-Ameerikas.
Earl Grey ei pruugi sugugi olla kõrge kvaliteediga tee, sest tänu tugevale bergamotimaitsele kasutatakse teda tihti madalakvaliteedilise musta tee aromaatsuse puudumise varjamiseks. Kvaliteetsel Earl Grey teel on pakendil märgistus (orange pekoe).
Earl Grey teed võib juua nii piimaga kui ka ilma, nii kuumalt või ka jääteena.
Teel tuleks tõmmata lasta 3–5 minutit. Lisandina võib kasutada sidruniviilu.
Männiku (Saku)
Männiku on küla Harju maakonnas Saku vallas. Piirneb põhjas Tallinna linna Männiku asumiga, idas Kangru ja Luige alevikuga, kagus Saustinõmme külaga, lõunas Kajamaa külaga, edelas Saku alevikuga ning läänes Tänassilma ja Tammemäe külaga.
Männikul asuvad Männiku liivakarjäärid, jahilasketiir, motokrossirada ja Männiku raudteepeatus. Asula territooriumile jäävad Männiku järv, Väikejärv, Valdeku järv ja Rätsepa järv ning Raku järve lõunaosa.
Ajalugu
Männiku küla moodustasid 20. sajandi algul üksikud asundustalud, kus toodeti peamiselt Tallinna turule piimasaadusi ja marju.
Strateegilise asukoha tõttu pealinna läheduses on küla territooriumile rajatud Peeter Suure merekindluse maarinde kaitserajatised: laskemoonalaod, kaevikuliinid, Hassani tiigiks kutsutud umbes kilomeetri pikkune vallikraav, suurtüki- ja õhutõrjekahurite positsioonid ja betoonist rooduvarjendid. Esimese Eesti Vabariigi aegu rajati Männikule Tallinna Garnisoni Vahipataljoni ohvitseride suvelaager ja laskemoonalaod.
Genialistid olid siin
"Genialistid olid siin" on ansambli Genialistid 2004. aastal ilmunud album.
Männiku (Saku)
Ajalugu
15. juunil 1936 toimusid ladudes plahvatused (Männiku plahvatus), õhku lendasid ka laboratoorium ja laadimistöökoda koos nendes viibinud inimestega. Kustutus- ja hädaabitöid koordineerima saabus kindral Johan Laidoner isiklikult. Tragöödiat on peetud 20. sajandi alguse suurimaks õnnetuseks Eestis.
Riigivõimu üleminekul sai Männikust kuni 1970. aastateni peaaegu kinnine militaarküla. Väike-Männikul asusid ohvitseride majad ja sõjaväeosa tööliste barakid. Nõukogude sõjaväeosa ala Suur-Männikul jäi suletuks kuni taasiseseisvumiseni. Tänapäeval asub Männiku külas jahilasketiir, Kaitseliidu lasketiir ja suurem osa Kaitseväe Männiku harjutusväljast.
Männikul asuvad suured liivavarud, mida on aktiivselt kaevandatud. Kaevandamisel tekkinud süvendeisse on moodustunud tehisjärved, mis on populaarseks puhkekohaks lähiümbruse ja Tallinna lõunaosa elanikele. Valdeku järvel tegutseb wake-park, järve ümber on diskgolfirada.
Männiku kaguosas Viljandi maantee läheduses asus Tammiku radioaktiivsete jäätmete hoidla, mida Sakus kutsuti Aatomiaiaks.
Morro Castle
Morro Castle oli reisilaev, mis lasti vette 5. märtsil 1930 Virginia osariigis Newport Newsi laevatehases.
Laeval puhkes 8. septembril 1934 ränk tulekahju, mida ei suudetud kustutada. Tulekahju käigus hukkus 137 reisijat ja meeskonnaliiget. Tuli lõõmas kaks päeva.
Jacques Necker
Jacques Necker [ne´keer] (30. september 1732 Genf – 9. aprill 1804 Genf) oli Šveitsi päritolu pankur, kes oli Louis XVI alluvuses Prantsusmaa rahandusminister.
Elulugu
Necker saavutas edu pangaametnikuna ning teenis tänu osavale kauplemisele märkimisväärse varanduse. 1750. aastal asus ta tööle panga Pariisi kontoris.
1764. aastal abiellus ta Suzanne Curchod'ga. Nende tütar Anne Louise Germaine de Staël sai tuntuks avaliku elu tegelase ja kirjanikuna.
1760. aastatel kuulus Necker ka Prantsuse Ida-India Kompanii direktorite nõukokku. Samuti andis ta laene Prantsuse valitsusele.
Prantsusmaa oli sügavalt võlgades ning varasemad radikaalsed reformiplaanid oli aadli vastuseisu tõttu läbi kukkunud. Selles olukorras asus Necker 1777. aastal juhtima riigi rahandust. Ta püüdis läbi viia reforme ning pidas ennekõike oluliseks kokkuhoidu. Kui seda ei õnnestunud saavutada, hoidis ta Prantsusmaa majandust vee peal pikaajaliste laenudega, mida ta tänu oma laialdasele tutvusringkonnale hõlpsalt sai. 1781. aastal avaldas ta trükis riigieelarve, lootes, et see paneb valitsevaid ringkondi mõtlema, kuidas olukorda parandada, kuid selle asemel tekitas see skandaali, mille järel sunniti Necker ametist lahkuma.
1788. aastal oli Prantsusmaa majanduslik olukord veel enam halvenenud ning Necker kutsuti taas ametisse. Kui aga Louis XVI järgmise aasta juuli alguses Neckeri vallandas ning püüdis luua tagurlikuks peetavat valitsust, siis algasid nii Pariisis kui ka mitmel pool mujal rahvarahutused ning selle kulminatsiooniks kujunes Bastille kindlusvangla vallutamine. Necker pandi taas ametisse. Samas ei õnnestunud tal olukorda parandada ning ta lahkus peagi tugevalt kannatada saanud mainega.
Rock My Life (album)
"Rock My Life" on Jeanette Biedermanni kolmas stuudioalbum. See anti Saksamaal välja 25. novembril 2002. Album jõudis Saksamaa albumiedetabelis 7. kohale.
"Rock My Life + Delicious Tour" (DVD-väljaanne)
CD
DVD
Boonus material
Pankrot (Toe Tag)
"Pankrot" on eesti hiphopansambli Toe Tag laul.
Lugu pärineb ansambli 2004. aasta plaadilt "Legendaarne", selle singlit jagas Hansapank meenena. Pala mängiti mais 2006 ka MTV-s.
Slavjansk-na-Kubani
Slavjansk-na-Kubani (vene Славянск-на-Кубани 'Slavjansk Kubani ääres') on linn Venemaal Krasnodari krais, Slavjanski rajooni halduskeskus. Asub 78 km Krasnodarist läänes, sadamalinn Protoka jõe ääres.
Linn asutati 1865. aastal. Linnaõigused sai 1958. aastal.
Linnas asub pedagoogikainstituut ja põllumajandustehnikum.
De Clérambault' sündroom
De Clérambault' sündroom ehk erotomaania on haruldane luululine häire, mille puhul inimene usub, et mõni teine isik, tavaliselt kõrgema sotsiaalse klassi esindaja, on temasse armunud. See on lembeluulu variant.
Sündroom on saanud nime prantsuse psühhiaatri Gaëtan Gatian de Clérambault' (1872–1934) järgi, kes avaldas 1921. aastal sel teemal teadusteose "Les Psychoses Passionelles" ("Kirglikud psühhoosid").
Ajalugu
Varajasi viiteid säärasele vaimuseisundile võib leida Hippokratese, Erasistratuse, Plutarchose ja Galenose töödest. Seda nähtust on esmamainitud psühhiaatriakirjanduses Jacques Ferrandi teadusteoses "Maladie d'amour ou Mélancolie érotique" ("Armastuse haigus või erootiline melanhoolia"). Kuni de Clérambault' sündroomi ja erotomaania mõistete kasutuselevõtuni nimetati seda vanatüdrukupsühhoosiks, erootiliseks paranoiaks või erootiliseks enesetekitatud luuluks.
Kaasaegne sündroom
Sündroomist mõjutatud inimesel on luululine uskumus, et teine inimene, tavaliselt kõrgemast sotsiaalsest klassist, on temasse salaja armunud. Kannataja võib ka uskuda, et see isik suhtleb temaga salaja selliste peente signaalide abil nagu keha asend, koduste esemete paigutus või muud näiliselt tühised märgid või teod (või kui kannataja tähelepanu all olev isik on meediategelane, siis erinevate vihjete kaudu meedias). Tavaliselt on kannataja ja tema luulus esineva isiku vahel olnud vaid põgus kontakt või puudub see üldse. Kannataja usub tihti, et väljamõeldud suhte on algatanud mitte kannataja ise, vaid tema luulu objekt. Sageli on erotomaanilised luulud üheks skisofreenia sümptomiks.
Vahel võib luulude objekti reaalselt mitte eksisteerida, kuid üldjuhul on objektideks siiski avaliku elu tegelased, näiteks populaarsed lauljad, näitlejad või poliitikud.
Erotomaaniat peetakse ekslikult üheks põhiliseks jälitamise ja ahistamise (stalking) põhjuseks.
John Hickley juuniori atentaat Ronald Reaganile oli põhjustatud erotomaanilisest luulust, et presidendi mõrvamise järel näitab näitleja Jodie Foster avalikult oma armastust tema vastu.
Laba jõgi
pisi|Laba jõgi Laba on jõgi Põhja-Kaukaasias Adõgee Vabariigis ja Krasnodari krais.
Algab Suur-Kaukasuse põhjanõlvult. Ülemjooksul voolab mägijõena põhja, seejärel laskub tasandikule ja pöördub loodesse, alamjooksul läände. Suubub vasakult Kubanisse.
Russiini keel
Russiini keel on idaslaavi keelte hulka kuuluv keel, mida kõneldakse Ukrainas Taga-Karpaatias ning sellele lähedastes piirkondades Slovakkias, Poolas ja Ungaris.
Küsisõnad
што "mis", ко, хто "kes", як "kuidas", де "kus", кідь, кедь, коли "millal", якый "milline", котрый "kumb".
Pankrot
Pankrot on võlgniku kohtumäärusega väljakuulutatud maksejõuetus, millel on õiguslik tähtsus.
Eesti
Eestis reguleerib pankrotimenetlust pankrotiseadus.
Pankroti mõiste Eesti õiguses - kohtumäärusega väljakuulutatud maksejõuetus. Võlgniku varaline seisund, kus võlgnik ei suuda rahuldada võlausaldajate nõudeid ja tulenevalt võlgniku majanduslikust olukorrast ei ole see suutmatus ajutine. Juriidilisest isikust võlgnik on maksejõuetu ka siis, kui võlgniku vara ei kata tema kohustusi ja selline seisund ei ole võlgniku majanduslikust olukorrast tulenevalt ajutine. Pankroti kuulutab välja kohus.
Pankrotiavalduse esitab kohtule kas võlgnik ise või tema võlausaldajad. Võlgniku surma korral võib pankrotiavalduse tema vara suhtes esitada ka võlgniku pärija, testamenditäitja või pärandi hooldaja. Seaduses sätestatud juhtudel võib pankrotiavalduse esitada ka eelpool nimetamata isik.
Juriidilise isiku püsiva maksejõuetuse korral on tema juhatuse liikmed või likvideerijad kohustatud ise pankrotiavalduse esitama.
Tiibeti budismi ajalugu
pisi|Buddha silmad Tiibeti budismi alguseks loetakse tavaliselt Guru Rinpotše saabumist Tiibetisse, kuid ajalooliselt ilmus esimene teade budismi kohta juba kuningas Songtsen Gampo (629–650) valitsemisajal. Sündis aastal 617. Songtsen Gampoga algab pihta ajastu, mida kutsutakse Tiibeti budismis kolme suure dharma kuninga ajastuks.
Tiibetlased väidavad, et juba tema ajal ehitati esimesed üksikud väikesed budausu templid. Põhjuseks oli see, et suhtlus India kloostrite ja tiibetlaste vahel algas intensiivselt ja aktiivselt just tema valitsusajal. Ta tsentraliseeris Tiibetis võimu. Sellega alustas juba tema isa, Yarlungide suguvõsa 32. troonipärija, Songtsen Gampo oli kuningapoeg number 33. Ta abiellus kahe budistist printsessiga, kellel oli suur mõju kuninga maailmavaatele. Aastal 649 Tiibet ühendati. Minister Thonmi Sambhota saatis Indiasse ülesandega luua tiibetlaste jaoks tähestik ja kiri. Samuti ehitati tema ajal Jokhangi tempel Lhasasse.
Järgmine suur Dharma kuningas oli Trisong Detsen (755–797, Yarlungide soost 37. kuningas. 792. aastal kuulutas ta budismi riigiusuks. Ta rajas Samje kloostri, mis valmis aastal 765. Aastal 779 muutus bön ametlikult teisejärguliseks.
Tiibeti budismi koolkonnad
Klassikaline jaotus Tiibeti budismi koolkondade järgi on: Nyingma, Sakja, Kagyu ja Gelug.
Aastast 1988 see asetus veidi muutus, sest Sarnathis Indias, kuhu olid kogunenud kokku kõik Tiibeti budismi esindajad, kloostriülemad, khenpod, budismi haritlased, õpetlased, terve thulkude institutsioon ja paljud teised budismi tähtsad tegelased. Seal tegi XIV dalai-laama sensatsioonilise ettepaneku, et Bön on aeg lisada nelja suure budistliku koolkonna juurde kui Tiibeti eelbudistlik koolkond ehk traditsioon. Dalai-laama teatas: "See ei ole nii tähtis, kas me arvestame bönid budistlikuks koolkonnaks või mitte. See Bön, mis oli Tiibetis XI sajandil, on tänase päevani läbi aastatuhandete arenenud koos teiste Tiibeti budismi koolkondadega ja seetõttu on õigus ja aeg juba rääkida Bönist kui Tiibeti viiendast traditsioonist.
Miks võeti vastu Bön viiendaks koolkonnaks? Kuna ajaloos on Bön ka suutra traditsioon, mis on oluline kõigi nelja budistliku koolkonna juures, on enda üldstruktuurilt üks: PRADZHNJA PARAMITA, Madhjamika, Pramana, Abidharma, kusjuures õpikud ja tekstid võisid erineda omal ajal ka kloostritel omavahel võrrelduna, rääkimata siis veel koolkondadest, kuid üldine õppeprogramm on kõigil koolkondadel ühine. Samal põhimõttel läheneb ka Böni enda traditsioonile.
Kagyu koolkond
Shangpa Kagyu asutas Khyungpo Nyaljor (978–1079).
Gartšen Rinpotše
Sakja koolkond
Sakja koolkonna traditsioon algab 11. sajandil. Khon Konchok Gyalpo (992–1072) rajas Sakja kloostri 1073. aastal, õppis lhotsava Drokmi käe all.
Sakja koolkonna õppeprogramm (mille läbimine ja omandamine võtab aega umbes 15 aastat), koos vastavate india panditite teostega, mis iga teema juures aluseks võetud.
Gelugpa koolkond
(dGe-lugs-pa) Gelugpa koolkonna rajamine.
Tsong-kha-pa (Blo-bzang-grags-pa) (1357–1419) tegevus Kesk-Tiibetis. (sMon-lam)-ipidustuste traditsiooni algatamine Lhasas 1409. Mingi keisri Yung-lo (1403–1424) kutse Hiinasse 1408. (dGa’-ldan)i kloostri rajamine 1409.
Tsongkhapa reform on tänu tema huvile kadampa (Bka'-gdams-pa) traditsiooni vastu, mille tõi Tiibetisse Atiśa.
Kolm vaala, millele toetub gelugpa koolkond: Suutra ja tantra röhuga Vinaajale, (dGe-lugs-pa) koolkonna ja kloostriorganisatsiooni kujunemine. Drepungi (‘Bras-spungs')-i (1416) ja (Se-ra) kloostri (1419) rajamine. Gelugi koolkonna õppeprogramm on üldiselt sarnane sakja omale.
Dalai-laamade institutsioon. VI dalai-laama Tsangjang Gjatso (1683–1706).
Hans Kampus
1921–1931 õppis Tartu ülikoolis metsandust, Eesti Üliõpilaste Seltsi vilistlane.
Osales Esimeses maailmasõjas ja Vabadussõjas, 1926–1929 Pagari, alates 1929 Kastre, hiljem Otepää abimetsaülem.
Sinimägede lahing
Sinimägede lahing ehk lahing Tannenbergi liinil (saksa keeles Die Schlacht um die Tannenbergstellung; vene keeles Битва за линию «Танненберг») oli strateegilise tähtsusega kokkupõrge Saksamaa Armeegrupi Narva ja Nõukogude Liidu Leningradi rinde vägede vahel Teise maailmasõja Idarindel. Rahvasuus kutsutakse Sinimägede lahinguid Eesti oma Termopüülideks.
Lahingud kestsid 26. juulist kuni 10. augustini 1944 ja kulmineerusid Nõukogude peamise rünnakukiilu tagasilöömisega 29. juulil. Relva-SS-i ja Wehrmachti üksused lõid otsustavalt tagasi kõik Punaarmee rünnakud Sinimägede vallutamiseks. Lahing sai alguse Armeegrupp Narva taandumisest Narva jõel asunud Panther-liinilt 25. juulil 1944 Tannenbergi liinile, mille kaitsepositsioonide osad olid Sinimägedes, ja kestis 10. augustini 1944.
Nõukogude armee Leningradi rinde löögijõud oli suunatud kolmele Sinimäe kõrgendikule. Tegemist oli lahinguga, kus rünnak järgnes rünnakule, iga maalapp ja kaevikujupp käis korduvalt käest kätte. Mürskude lõhkemine oli katkematu, mistõttu kogu ümbrust kattis plahvatustest tekkinud tolm. Lahingute perioodil valitses Kirde-Eestis suur palavus ja laibalehk oli seetõttu eriti intensiivne. Keegi ei otsinud oma üksust, enamasti võideldi seal, kuhu satuti, kuni rünnaku lõpuni. Sageli mindi käsitsivõitluseni välja. Kõik Punaarmee rünnakud löödi kaitsjate poolt tagasi. Sinimägesid Punaarmee vallutada ei suutnud, nagu ei suutnud ta läbi murda ka mujal Tannenbergi liinist (mille kaitse osa Sinimäed olid). Sinimägede lahing oli kõige verisem lahing, mida Eesti pinnal kunagi peetud. Lahingu tulemusena peatati Nõukogude pealetung kogu Eesti vallutamiseks. See võimaldas umbes 100 000 eestlasel põgeneda Läände ning aitas kindlustada Soome lõunarinnet, mistõttu Soome sai sõjast iseseisvana väljuda. Sinimägede lahingut on kutsutud Euroopa rahvaste lahinguks bolševismi vastu ja Eestimaa Verduniks.
Taust
1943. aastal lõid soomlased Eestis salajase raadioluuregrupi Haukka, mis hakkas Soomele ja Nõukogude Liidu lääneliitlastele edastama infot Saksa vägede liikumiste kohta Eestis.
14. jaanuaril 1944 alanud Leningradi-Novgorodi suurpealetungiga sundis Punaarmee Saksa 18. armee taganema. 2. veebruaril jõudsid Punaarmee üksused Narva jõeni. Narva lahingus peatati veebruari Narva pealetung, märtsi Narva pealetungid nurjusid samuti. Mai alguseks olid võitlevad pooled end Narva rindel välja kurnanud. Rinne jäi mitmeks kuuks rahulikuks.
Juulis valmistus Punaarmee uueks rünnakuks Narvale. Narva ja seejärel kogu Eesti vallutamine pidi sõjast välja lülitama ka Soome. Narva jõele koondati Karjala rindelt toodud löögiüksused. Rünnakuks valmistuvad 2. Löögiarmee ja 8. armee olid suures ülekaalus nii elavjõus kui ka lahingutehnikas.
24. juulil alustasid kaks Nõukogude 8. armee eliitdiviisi, tugevdatud tankide ning 1648 kahuri ja miinipildujaga rünnakut Auveres. Kogu päeva kestnud Auvere lahingu tulemusena löödi Punaarmee tagasi.
Narva jõe idakaldal asunud Narva sillapealt taandusid viimastena uutele kaitsepositsioonidele Tannenbergi liinil hollandlaste 48. SS-rügement General Seyffard ja 49. SS-rügemendi De Ruyter II pataljon ja taanlaste 24. SS-rügemendi Danmark 7. kompanii, kes katsid teiste üksuste tagasitõmbumist. Keskööl jäeti sillapea maha, misjärel õhiti rippsild, Kreenholmi raudtee- ja peasild.
25. juulil 1944 kell 5 hommikul alustasid marssal Leonid Govorovi juhitud Leningradi rinde väed pärast tunniajalist turmtuld pealetungi Narva rindel. Kell 10 murdsid vastase üksused Eesti väeosade positsioonidesse lõuna pool Auveret. Narva jõe ääres asus vaenlane ründama Vaasa, Riigiküla ja Narva-Jõesuu all. Tule-ettevalmistuse käigus andis Nõukogude suurtükivägi 20. Eesti Relva-SS diviisi 46. rügemendi kaitsepositsioonide pihta raske tulelöögi, hävitades suurema osa kaitserajatistest ning läbimurdelõiku kaitsnud üksustest. See võimaldas Punaarmee ülekaalukatel jõududel lühikese ajaga jõgi ületada ning jõuda keskpäevaks Tallinna–Narva maanteeni, kus nende edasitung peatati Eesti ja Saksa üksuste poolt, mis võimaldas Narvast välja tõmbuvatel üksustel linnast lahkuda.
Rindejoone lühendamise otstarbel jättis III Germaani Soomuskorpus 26. juulil maha oma positsioonid Narva jõe ääres Jaanilinnas, et asuda taas kaitsele 18 kilomeetrit lääne pool Sinimägedel. Eesti-Saksa väeosad paiknesid Narva–Tallinna maanteega risti üle maantee Mummassaare–Sooküla–Metsküla–Putki joonele.
Nõukogude vägede plaanid
1944. aastal ründasid Sinimägesid ja Tannenbergi liini marssal Leonid Govorovi juhitud Leningradi rinde väed, kuhu kuulusid Ivan Fedjuninski 2. löögiarmee ja kindralleitnant Filipp Starikovi 8. armee.
2. löögiarmee sõjanõukogu püstitas vägedele ülesandeks murda läbi III. Germaani Soomuskorpuse kaitseliinid Lastekoloonia mäel (Lastekodumäel), tungida läbi Oru–Kurtna suunas, vallutada Jõhvi ja jõuda 1. augustiks 1944 Kunda jõe joonele. Selleks kästi ka 8. armeel ajutiselt lõpetada rünnakud Tannenbergi liini lõunaosas ja suunata oma rünnakud Sinimägede vastu. Rünnaku põhiraskust pidi kandma 109. laskurkorpus kindralleitnant Alferovi juhtimisel, kuid 2. löögiarmeele allutati veel 29. juulil rünnaku tõhustamiseks 122. (kindralmajor Martõnjuk) ja 124. laskurkorpus ning 117. laskurkorpuse väeosad kindralmajor Trubašovi juhtimisel. Peale nende üksuste ründasid kaitseliini veel 110., 112. ja 120. laskurkorpus ning 8. Eesti laskurkorpuse suurtükivägi ja kaks tankipolku.
Saksa vägede ettevalmistused
pisi|[[Felix Steiner]] Nõukogude kahe armee laskurdiviiside vastas seisid kindral Anton Grasseri armeegrupile Narva alluvad Gruppenführer Felix Steineri III Germaani Soomuskorpuse väeosad, mille koosseisu kuulusid peale sakslaste veel eestlastest, taanlastest, norralastest, rootslastest, flaamidest ja valloonidest koosnevad väeosad: 20. Eesti SS-diviis (45., 46. ja 47. grenaderirügemendid 20. Üksik Jalaväepataljoni 20. suurtükidivisjon), 11. SS-Diviis Nordland 8788 meest (23. SS-soomusgrenaderirügement Norge, 24. SS-soomusgrenaderirügement Danmark, 11. SS-pioneeripataljon, 11. SS-tankipataljon Herman von Salza, 11. SS-rünnakkahurite pataljon, 11. SS-õhutõrjekompanii, 11. välisuurtükiväe kompanii, 11. SS-tankitõrjekompanii), 4. SS-Brigaad Langemarck (67. grenaderirügement Langemarck I pataljon 450 meest), 4. SS-vabatahtlike soomusgrenaderibrigaad Nederland 5175 meest koos 48. SS-vabatahtlike soomusgrenaderirügement General Seyffardtiga (48. grenaderirügementhävis täielikult 25. juulil 1944, 49. SS-vabatahtlike soomusgrenaderirügement "De Ruyter", 54. pioneerirügement ja 54. suurtükirügement).
Rinne lahingu alguses
Alates 25. juulist kulges rinde eesliin põhjast lõunasse Narva lahe rannalt Mummassaarest lõunasse üle Tallinna–Narva maantee Sinimägedest idas enne Lastekodumäge ja Lastekodumäel ja sealt üle raudtee, paralleelselt Tallinna–Narva raudteega Reidepõllu külani, sealt pööras rinne läbi Sirgala küla Peipsi suunas lõunasse. Saksa kaitsepositsioonide võtmeks Tannenbergi liinil olid Sinimäed – kõrgendik 84,6 ehk Lastekodumägi Vene kaartidel Lastekoloonia idas, läänes kõrgendik 69,9 ehk Tornimägi, kõrgendik 83,2 ehk Põrguaugumägi või Grenaderimägi nende vahel. Sinna suunati ka Punaarmee rünnakute põhiraskus.
Vägede paigutus Sinimägedel
26. juuli hommikuks taandus Narva alt III SS-soomuskorpus: 20. Eesti SS-diviis, Nordlandi diviis ja Nederlandi 49. SS-rügement De Ruyter Tannenbergi liinile Vaivara Sinimägedesse.
25. juulist kuni 26. juulini paigutati Saksa väed Tannenbergi liinile järgmiselt: rannikul alates Mummassaarest asus Sturmbannführer Alfons Rebase juhitud 47. rügemendi II pataljon, edasi maantee suunas 23. SS-diviisi Nederland 54. pioneerpataljon, kellele operatiivselt allutati ka Rebase pataljon, edasi sama brigaadi 49. SS-rügemendi De Ruyter I pataljon ja kuni maanteeni 49. SS-rügemendi De Ruyter II pataljon. Maanteel kaptenleitnant Dittscheri juhitud üksik merejalaväe kompanii M.E.A.Ostland (Marine Ersatz Abteilung Ostland). Lastekodumäe ees ja edasi lõuna suunas kuni raudteeni, Sturmbannführer Hans Kappuse juhitud 24. SS-rügemendi Danmarki III pataljoni kolm kompaniid, kellele operatiivselt allusid ka mereväelased, edasi 24. SS-rügemendi Danmark Hauptsturmführer Heintz Hämeli (pärast Hämeli haavatasaamist juhtis pataljoni Hauptsturmführer Albert Bergfelt) juhitud II pataljoni 5. ja 6. kompanii. Lõuna pool raudteed edasi Vaivara kiriku juurest 23. SS-rügemendi Norge kapten Hauptsturmführer Martin Gürzi juhitud III pataljon kuni rinde pöördumiseni lõunasse Reidepõllu juures. III pataljoni taga asus ka 23. Norge rügemendi komandopunkt (rügemendiülem Oberststurmbannführer Fritz Knöchlein). Edasi kulges rinne Sirgala ja Putki ees 11. Ida-Preisi diviisi ja talle allutatud väeosadega (285. julgestusdiviisi 288. ning 292. politseipataljon ja 113. julgestusrügement), sealt edasi kuni Peipsini oli 300. Eriotstarbelise Diviisi vastutusala. 300. diviis koosnes põhiliselt Eesti piirikaitserügementidest (2., 3., 4. ja 6. piirikaitserügement).
Esimese kaitseliini taga Lastekodumäel asus flaami 6. SS-ründebrigaadi Langemarck I pataljon Hauptsturmführer Wilhelm Rehmanni juhtimisel (alates 26.07.1944 Untersturmführer Georg D'Haese juhtimisel). Grenaderimäel asus 23. SS-rügemendi "Norge" II pataljon, kelle vastutusalasse mägi ka kuulus ja tema operatiivjuhimise all 47. rügemendi III pataljon Hauptsturmführer Eduard Hintsi juhtimisel. 1. kompanii paigutati Lastekodu- ja Grenaderimäe vahele, 2. ja 3. kompanii Grenaderimäele. Alates 27. juuli õhtust paiknes kirikukülas ja Vaivara surnuaial 47. rügemendi I pataljon Obersturmführer Georg Soodeni juhtimisel, nende ja Tornimäe vahel Vaivara uuel surnuaial 24. SS-rügemendi "Danmark" III pataljon ning nende taga kohe 24. SS-rügemendi Danmark komandopunkt.
Rootsi valli taga asusid 54. SS-suurtükirügemendi üksused ja komandopunkt. Surnuaiast läänes asusid 11. SS-tankipataljon (võitlusgrupp Kausch) ja nende ja 23. SS-rügemendi Norge III pataljoni vahel Sturmbannführer Fritz Bunse 11. SS-pioneeripataljon, edasi lääne poole 11. SS-suurtükirügemendi II divisjon ning nende kõrval 11. SS-suurtükirügemendi õhutõrjepatarei.
Auvere lahingutes märgatavaid kaotusi kandnud 20. Üksik Jalaväe SS-pataljon ja 47. rügemendi II pataljonile, kes taanduvatele vägedele Peeterristi juures rinnet (Tallinna–Narva maanteed) lahti hoidis, taheti anda korpuse reservis pisut hingetõmbeaega oma ridade korrastamiseks, koondades nad sel eesmärgil Sillamäe-Vaivara piirkonda.
Paraku, seoses Nederlandi diviisi 48. rügemendi General Seyffart täieliku hävinguga taandumisel Narvast (rügemendiülema Obersturmbannführer Rudolf Benneri valede otsuste pärast), paisati 47. rügemendi II pataljon kohe 26. juulil Mummassaarest mereni ulatuvale rindelõigule, kuhu algselt oli planeeritud Nederlandi 48. rügement.
Sinimägede lahingutes osalesid 20. Eesti SS-diviisi pataljonid ja kompaniid „Nordlandi“ diviisile ja „Nederlandi“ brigaadile või nende rügementidele allutatutena. 20. füsiljeepataljon sõdis Sinimägedes „Nordlandi“ alluvuses võitles 47. rügemendi I pataljon. 28. juulil saadeti „Nederlandi“ diviisi alluvuses rindele 47. rügemendi II pataljon. 29. juulil saadeti 11. jalaväediviisi lõigus rindele 45. rügement.
Sinimägede lahing
Nõukogude Liidu suurtükivägi alustas Sinimägede pommitamist 25. juulil 1944. Esimene rünnak Sinimägedele algas 26. juulil, kui Nõukogude väed olid järele jõudnud taganevatele Saksa väeüksustele ja suuremad rünnakud kestsid kuni 12. augustini.
26. juuli 1944
26. juuli õhtul langesid Sinimägede kõik kolm kõrgendikku mitmetunnise raskesuurtükiväe, reaktiivmiinipildujate ja miinipildujate tule alla. Eriti pommitati Lastekodumäge ja selle ümbrust, mille tagajärjel flaamlaste 6. SS-ründebrigaadi Langemarcki I pataljon pea täielikult hävis. Mürsu otsetabamuse sai ka Langemarcki staap Vaivara mõisahoones, jättes pataljoni ohvitserideta. Kergelt sai teiste seas haavata pataljoniülem Rehmann, kuid lahkus sellele vaatamata rindelt. Kindral Steiner määras uueks pataljoniülemaks D'Haese. Tulelöögis said rängalt kannatada ka Rootsi valli taga olevad suurtükiüksused. Täistabamuse sai Danmarki raskerelvade 13. kompanii tulejuhtimispunkt Lastekodumäel, hukkus ka kompaniiülem Haupsturmführer Meggel. Suurtükiväe lahinguvõime ja tulejõu taastamine võttis aega paar päeva. Seepärast oli Saksa suurtükiväe tuletoetus lahingu esimestel päevadel nõrk.