Utilitarianism:_For_and_Against
2. Konsekventsialismi struktuur
See ei tähenda, nagu konsekventsialismi alternatiiv oleks nõustuda, et on tegusid, mida peaks alati tegema või alati tegemata jätma olenemata tagajärgedest. Alternatiiv on lihtsalt, et mõnda tüüpi tegude puhul on olukordi, milles seda on õige teha, kuigi see toob kaasa asjade seisu, mis on halvem kui mõni teine ligipääsetav asjade seis. Väide, et on tegusid, mida peaks alati tegema olenemata tagajärgedest, et mingit tüüpi tegu oleks igas olukorras õige teha, ükskõik kui palju parem oleks mõni teine ligipääsetav olukord sellest, mille see tegu kaasa toob. Mittekonsekventsialist võiks vabalt uskuda, et sellist tegu ei olekski. Ta võib muidugi ka arvata, et sellised teod on olemas, kuigi Williams ei saa aru, kuidas tal saab sellesse nii palju usku olla, kui tal just ei ole üleloomulikku tagatist. Võib ka mõelda, et nende positsioonide vahel on küll loogiline erinevus, aga ühiskondlikult ja psühholoogiliselt on need enam-vähem samastunud, sest kui loobutakse mõttest, et mingid asjad on õiged või väärad olenemata tagajärgedest, siis hakatakse mõtlema konsekventsialistlikult. Illustratsiooniks: kui öeldakse, et mitte mingit tüüpi teod ei ole absoluutselt õiged, siis (kui kõrvale jätta moraalirelativism, mille järgi õigsus sõltub ühiskonna moraalisüsteemist) võidakse mõelda kas seda, et mitte ühtki tüüpi teod ei ole õiged olenemata tagajärgedest, või seda, et iga teo õigsus sõltub selle tagajärgedest. Nende kahe positsiooni vahel on järgmine psühholoogiline seos. Kui mitte mingeid asju ei peeta absoluutselt välistatuks, siis ollakse valmis mõtlema äärmuslikest olukordadest, milles see, mis muidu oleks välistatud, on erandlikult õigustatud. Selleks et aru saada, mida ise usutakse, ollakse valmis võrdlema erinevaid äärmuslikke olukordi ning küsima, milline tegu oleks neis õigustatud. Aga kui nad kord sellega harjuvad, siis kaob neil pärsitus mõtelda kõigest konsekventsialistlikult. Erinevus erandliku ja tavalise vahel asendub erinevusega suurema ja väiksema vahel ning nüüd tundub mõistusevastasena mitte kanda mõttekäike üle suuremalt väiksemale. Selle konsekventsialismiga kohanemise taga võidakse näha ka keerulisemat mõttestruktuuri. Võidakse mõelda, et ka mõeldamatus on mitmel moel moraalikategooria. Inimese moraalivaade võib olla niisugune, et ta peab teatud teguviise mõeldamatuks selles mõttes, et tal ei tuleks pähe neid rakendada, ja sellest annab võib-olla tunnistust see, et need ei tulegi talle pähe. Teatud asjade pidamist alternatiivideks peab ta autuks või moraalselt absurdseks. Samuti võib ta leida, et pole aktsepteeritav kaalutleda, mida teatud kujutletavates olukordades teha. Need olukorrad ei ole talle moraalselt kujutletavad: tegu on valikutega, mis ei ole tema jaoks mitte probleem tema moraalimaailmas, vaid väljaspool moraalimaailma piire. Teatud olukorrad on tema jaoks nii koletislikud, et mõte, et moraaliratsionaalsuse protseduurid võiks neile vastuse anda, on hullumeelne; need on inimeste moraalikaalutlustest nii tohutult üle, et moraali seisukohast ei saa enam tähtis olla, mis saab. Peale selle on mõtlemine, mida sellistes olukordades otsustada, hullumeelne, kui mitte lihtsalt kergemeelne. Niisuguse inimese jaoks ja üldse kõigi jaoks, kes on valmis teda tõsiselt võtma, ei ole Herman Kahni sõnul mõtlemine mõeldamatust ratsionaalsuse vaieldamatu nõue, mis vastustab argpükslikku või tuima keeldumist moraalimõtted lõpuni mõelda. Ratsionaalsus ei ole tema järgi nõue mitte ainult temale, vaid ka olukordadele, milles ja mille üle tal tuleb mõelda. Kui keskkonnas pole minimaalset tervemeelsust, siis on hullumeelsus olla selles viisipäraselt tervemeelne. Ent konsekventsialistlikul ratsionaalsusel selliseid piiranguid ei ole. Valida kahest halvast parim on selle maksiim.