cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Stegosaurus
Teadaolevad liigid
2008. aastal tegi Susannah Maidment koos kolleegidega ettepaneku muuta olulisel määral stegosauruse taksonoomiat. Nad soovitasid lugeda Stegosaurus stenops ' i ja Stegosaurus ungulatus ' e sünonüümseks Stegosaurus armatus ' ega ning liita stegosauruse perekonnaga hesperosauruse ja wuerhosauruse perekonnad, andes nende tüüpliikdele nimeks vastavalt Stegosaurus mjosi ja Stegosaurus homheni. Stegosaurus longispinuse eksistentsi eraldi liigina seadsid nad kahtluse alla. Nende kontseptsiooni kohaselt oleks stegosauruse perekonnas kolm liiki (Stegosaurus armatus, Stegosaurus homheni ja Stegosaurus mjosi) ning perekonna asuala ulatuks Ülem-Juura aegsest Põhja-Ameerikast ja Euroopast Alam-Kriidi aegsesse Aasiasse. Teised uurijad ei ole siiski seda klassifikatsiooni kasutusele võtnud. Näiteks Galton on öelnud, et wuerhosaurus erineb stegosaurusest piisavalt, et väärida eraldi perekonna nimetust.
Kahtlased liigid
thumb|Stegosaurus ungulatus 'e illustratsioon (Marsh, 1896). Pöörake tähelepanu 12 plaadist koosnevale ainsale luuplaatide reale ja 8 sabaogale
Ümberhinnatud liigid
Mitmed muud algselt stegosaurusega seostatud säilmed on nüüd seostatud hoopis teiste perekondadega. Nii on näiteks lugu liigiga Stegosaurus marshi, mida kirjeldas 1901. aastal Lucas. 1902 nimetati see ümber hoplitosauruseks. 1911. aastal Nopsca kirjeldatud Stegosaurus priscus viidi algul üle leksovisauruse perekonda ja on nüüd lorikatosauruse perekonna tüüpliigiks.
Paleobioloogia
thumb|left|Täiskasvanud ja noor Stegosaurus stenops allosauruse rünnaku all. Kompositsioon Denveri loodusmuuseumist.
Stegosaurus oli stegosauruste alamseltsi suurim esindaja, kes võis kaaluda kuni 5000 kg. Esialgu pärast perekonna avastamist pidas Marsh stegosaurust tema lühikeste esijäsemete tõttu kahejalgseks. Aastaks 1891 muutis ta oma meelt, olles arvesse võtnud looma raskust ja massiivset kehaehitust. Kuigi stegosauruse neljal jalal liikumises ei ole tänaseks mingit kahtlust, on jätkunud diskussioon küsimuses, kas ta võis ennast tagajalgadele ja sabale toetudes püsti ajada, et süüa kõrgemate taimede lehti. Seda on arvanud Robert Bakker ja selle seisukoha üks peamisi vastaseid on Kenneth Carpenter.
Stegosaurusel olid tagajalgadega võrreldes tõesti väga lühikesed esijäsemed. Tema tagajäsemete alumine osa, mis koosneb sääreluust ja pindluust, oli reieluuga võrreldes samuti lühike. See lubab oletada, et loom ei saanud kõndida väga kiiresti, sest kiirel liikumisel oleksid tagajäsemed liikunud esijäsemetest kiiremini. Tema maksimaalne liikumiskiirus võis olla 6–7 km/h.
Colorados asuva Morrisoni loodusloomuuseumi teaduri Matthew Mosbruckeri avastatud jäljed lubavad oletada, et stegosaurus elas karjadena, kuhu kuulus eri vanuses loomi. Osa jälgedest näitavad 4–5 stegosauruse poega samas suunas liikumas, teisi jälgi on aga tõlgendatud nii, et seal on kihiti noore ja vana looma jäljed. Stegosaurus võis eelistada kuivemaid tingimusi kui teised Morrisoni kihistu dinosaurused nagu allosaurus, apatosaurus, camarasaurus ja diplodookus.
Plaadid
thumb|Stegosauruse mudel, millel on näha plaatide ja ogade asetus nagu seda tänapäeval ette kujutatakse. Bałtówi juurapark, Poola.
Stegosaurusest kirjutatud raamatute ja artiklite üks keskseid teemasid on olnud plaatide paiknemine. Tegemist on ühe peamise vaidlusaluse küsimusega dinosauruste rekonstrueerimise ajaloos. Aastate jooksul on välja pakutud neli erinevat plaatide paigutust:
thumb|left|Varane stegosauruse rekonstruktsioon, millel on kujutatud plaate horisontaalselt selga katmas ja ogasid kõikjal üle keha.
Minevikus spekuleerisid mõned paleontoloogid, eelkõige Robert Bakker, et plaadid võisid olla teatud määral liikuvad, kuid sellele vaieldi ka kohe vastu. Bakkeri idee kohaselt olid plaadid sarvkihiga kaetud luumoodustised, mida stegosaurus võis kallutada ühelt küljelt teisele, et seada ründaja silmitsi rea ogade ja teradega, mis oleksid stegosauruse mõjusat ründamist takistanud. Loomulikus olekus pidid plaadid rippuma stegosauruse külgedel, kusjuures plaatide pikkuse järgi pidi saama kindlaks teha, kui lai loom selle koha pealt oli. Ta arvas, et plaadid olid sarvkihiga kaetud, sest fossiliseerunud plaatide pind meenutas teiste loomade sarvede luist tuuma. Kuna plaadid ei olnud iseseisvalt püstiasendis püsimiseks piisavalt laiad, siis oleksid nad iluasjana nõudnud loomalt pidevat lihaspingutust. See ajendaski Bakkerit arvama, et tegemist oli vaid kaitsefunktsiooni täitvate kehaosadega.
thumb|Charles R. Knighti rekonstruktsioon aastast 1912, mis kujutab stegosaurust paaris paiknevate plaatide ja kaheksa sabaogaga.
Plaatide suurus annab alust oletusteks, et nende eesmärk oli näidata looma tegelikust suuremana, kas siis vaenlaste hirmutamiseks või oma liigikaaslaste seksuaalse tähelepanu köitmiseks, kuigi näib, et plaadid olid olemas nii emas- kui ka isasloomadel. Samuti on pakutud, et lisaks enda suuremana näitamisele võis stegosaurus pumbata plaatidesse verd, pannes need "punastama" ja näidates ennast seeläbi vaenlasele veelgi ohtlikumana. 2005. aastal avaldatud uuringus on toetatud seisukohta, et plaatide eesmärk oli aidata kindlaks teha teisi sama liigi isendeid. Uurijad arvavad, et see võis olla ka muude dinosauruste liikide juures esinevate ainulaadsete anatoomiliste tunnuste otstarve. Stegosaurus stenops 'il olid puusadel lisaks veel ümarad plaadid.
Sabaogad
thumb|left|Ogad seinale riputatud saba küljes
Teadlased on arutanud, kas ka sabaogad täitsid ainult demonstratiivset funktsiooni, mida oletas 1914. aastal Gilmore, või kasutati neid relvana. Robert Bakker märkis, et stegosauruse saba oli tõenäoliselt teiste dinosauruste sabadest märksa paindlikum, sest sellel puudusid luustunud kõõlused. See on andnud alust uskuda, et saba oli võimalik kasutada relvana. Carpenter on aga märkinud, et sabaluu lülide kohale jäi nii palju plaate, et saba liikumine pidi siiski olema suhteliselt piiratud. Bakker pani ka tähele, et stegosaurus võis keha tagaosa hõlpsalt liigutada, hoides suuri tagajalgu paigal ja kasutades tõukumiseks oma äärmiselt lihaselisi lühikesi esijalgu, suutes nii pöörata ennast ükskõik millisest suunast tuleva rünnaku vastu. Hiljem McWhinney läbi viidud sabaogade uuring, mis näitas välisteguri põhjustatud kahjustuste (traumade) suurt esinemissagedust, lisab kaalu seisukohale, et ogasid kasutati tõepoolest võitluses. Täiendavat tõendusmaterjali on pakkunud vigastus allosauruse sabaluul, kuhu stegosauruse sabaoga näib ideaalselt sobivat.
Stegosaurus stenops ' il oli neli oga, igaüks neist 60–90 cm pikkune. Säilinud luuühendustega skelettide juures on avastatud, et vähemalt osal liikidest ulatusid ogad sabast välja horisontaalselt, mitte vertikaalselt nagu piltidel sageli kujutatakse. Algselt kirjeldas Marsh Stegosaurus armatust erinevalt Stegosaurus stenops ' ist kaheksa sabaogaga. Hilisemad uuringud on tulemuste revideerimisel jõudnud seisukohale, et ka sellel liigil oli vaid neli sabaoga.
"Teine aju"
thumb|Stegosaurus stenops ' i koljuõõs on märgitud joonisel punase värviga
Peatselt pärast stegosauruse kirjeldamist märkas Marsh selgroo puusapiirkonnas laia kanalit, kuhu oleks mahtunud sauruse väikesest peaajust 20 korda suurem struktuur. See viis levinud arusaama tekkimiseni, et stegosaurusel ja teistel temasarnastel dinosaurustel oli sabas niinimetatud "teine aju", mis kontrollis tagakeha reflekse. Samuti on oletatud, et see "aju" võis suurendada kiskjate rünnaku alla sattumisel ajutiselt stegosauruse võimeid. Hiljem on väidetud, et selles õõnes (mis esineb ka sauropoodidel) võisid paikneda glükogeenivarud. Niinimetatud glükogeenkeha on olemas ka tänastel lindudel; selle funktsioon ei ole kindlalt teada, kuid arvatakse, et see vastutab looma närvisüsteemi varustamise eest glükogeeniga.
Toitumine
thumb|left|Stegosauruse kolju ja kael.
Stegosaurus ja tema sugulasperekonnad olid herbivoorid. Nende toitumisstrateegia oli aga erinev teistest taimtoidulistest lindvaagnalistest dinosaurustest, sest tema mälumisvõime oli piiratud. Teistel lindvaagnalistel olid suured hambad, millega oli võimalik taimi peenestada, ja mälumist võimaldav lõualuu struktuur. Seevastu stegosaurusel (ja kõigil stegosauriididel) olid väikesed hambad, millel on leitud toiduga kokkupuutel tekkinud horisontaalsed kulumisjäljed, ja lõualuu, mida oli võimalik liigutada vaid vertikaalselt.
Ühe hüpoteetilise toitumisstrateegia kohaselt toitus stegosaurust madalast taimestikust, mitmesuguste taimede madalal rippunud viljadest ja lehtedest. Selle ettekujutuse kohaselt hankis ta toitu mitte kõrgemalt kui 1 meeter maapinnast. Teisest küljest, kui stegosaurus oleks suutnud tõusta kahele jalale, mida on oletanud Bakker, siis oleks ta saanud süüa taimi ja puuvilju üsna kõrgel maapinnast. Täiskasvanud loomad oleksid ulatunud 6 meetri kõrgusele.
thumb|Hammaste diagramm.
2010. aastal viidi läbi stegosauruse toitumise biomehaanika kompuuteranalüüs, milleks kasutati kahte erinevat kolmemõõtmelist mudelit stegosauruse hammastest. Nende mudelite ja teadaolevate kolju proportsioonide põhjal arvutati välja tema hammustusjõud, kasutades simulatsioonis eri suuruse ja tugevusega puuoksi. Tulemusena saadi stegosauruse hammustusjõuks 140,1 N, 183,7 N ja 275 N (njuutonit, vastavalt esimeste, keskmiste ja tagahammaste hammustusjõud). See tähendab, et sauruse hammustusjõud oli vähem kui pool labradori retriiveri hammustusjõust. Tulemused osutavad, et stegosaurus suutis vaevata läbi hammustada väiksematest okstest, kuid oleks sattunud raskustesse igasuguse toiduga, mille läbimõõt ületas 12 mm. Seetõttu on tõenäoline, et stegosaurus sõi peamiselt väiksemaid oksi ja lehti. Kui uuringu tulemused peavad paika, siis igasugused suuremad taimeosad ei olnud talle jõukohased.
Stegosaurus popkultuuris
Ühe paremini äratuntava dinosaurusena on stegosaurust kujutatud filmides, multifilmides ja koomiksites. Lastele on valmistatud teda kujutavaid mänguasju ning 1982. aastal kuulutati ta Ameerika Ühendriikide Colorado osariigi dinosauruseks.
Filmidest on stegosaurust esmakordselt kujutatud 1933. aastal valminud fantaasiafilmis "King Kong", kus tegemist on esimese olendiga, kes röövitud näitlejanna Ann Darrow' päästjaid Koljusaarel ründab ja kelle inimesed lõpuks gaasipommi abil tapavad. 2005. aastal lavastatud uusversioonis stegosaurust ei esine.
Paljudes filmides on kujutatud stegosauruse võitlust suurte lihatoiduliste dinosaurustega nagu allosaurus ja türannosaurus. Stegosaurus oli ka üks kolmest dinosauruse perekonnast, keda kasutati eeskujuna Jaapani fantastilise koletise Godzilla loomisel.
Stegosauruse mudeleid ja kujusid võib leida mitmetest teemaparkidest üle maailma.
Püha Issidori Õigeusu Kirjastusselts
Püha Issidori Õigeusu Kirjastusselts on aastast 2000 tegutsev Eesti mittetulundusühing. Ühing on välja andnud eestikeelseid õigeusu raamatuid.
Ühing asutati 2000. aastal Toomas Hirvoja ja teiste eestvõttel.
Koosa külanõukogu
Koosa külanõukogu oli külanõukogu Eesti NSV-s.
Külanõukogu moodustati 1945 septembris Tartumaal Kavastu valla koosseisus. Külanõukogu keskus asus algselt Kõnnu külas.
Seoses maakondade ja valdade likvideerimise ning maarajoonide moodustamisega arvati Koosa külanõukogu 1950 septembris Kallaste rajooni koosseisu.
1954. aasta seisuga tegutsesid külanõukogu piirides "Sädeme", "Esimese Mai", Kalinini-nimeline ja V. Kingissepa nimeline kolhoos ning Elusloomade Varumise Vabariikliku Kontori Söödabaas. Külanõukogu keskus asus siis Koosa külas.
1959 veebruarist Kallaste rajoon likvideeriti ja Koosa külanõukogu liideti Tartu rajooniga.
1970. aasta seisuga oli külanõukogu pindala 95 km² ja elanike arv 1143. Külanõukogus piires asusid Kargaja, Kirepi, Koosa, Koosalaane, Kõnnu, Meoma, Metsakivi, Praaga, Põdra, Põldmaa, Põrgu, Rehemetsa, Sookurgu, Vanaussaia, Viira ja Tähemaa küla. Külanõukogu maadel tegutses Koosa sovhoos.
Davide Zappacosta
pisi|Davide Zappacosta (2017) Davide Zappacosta (sündinud 11. juunil 1992 Soras) on Itaalia jalgpallur, kes mängib paremkaitsjana Serie A klubis Atalanta ja Itaalia jalgpallikoondises.
Ta alustas klubikarjääri Itaalia klubis Isola Liri. 2011. aastal sõlmis ta lepingu Itaalia kõrgliiga klubiga Atalanta, kuid suundus laenule Itaalia kolmanda liiga klubisse Avellino, kellega sõlmis hooajal 2012–13 püsiva lepingu ja tõusis samal hooajal Itaalia esiliigasse. 2014. aastal naasis Zappacosta Atalantasse. 2015. aastal siirdus ta teise Itaalia kõrgliiga klubisse, Torinosse.
2017. aasta augustis liitus ta Inglismaa kõrgliiga klubiga Chelsea, kellega sõlmis nelja-aastase lepingu. Arvatav üleminekusumma oli 28 miljonit naelsterlingit. Inglismaa kõrgliigas lõi ta esimese värava 30. detsembril 2017 mängus Stoke City vastu. Hooajal 2018–19 võitis ta Chelseaga UEFA Euroopa Liiga. Hooajal 2019–2020 mängis ta Chelseast laenul Romas. 2020. aasta septembris läks ta laenule Genoasse.
2021. aasta augustis siirdus Zappacosta taas tagasi Atalantasse.
Itaalia jalgpallikoondises tegi Zappacosta debüüdi 12. novembril 2016 MM-i valikmängus Liechtensteini vastu.
Ximenese observatoorium
pisi|Vaade hoonele õhust pisi|Sissekäik Ximenese observatoorium on Itaalias Firenzes Leonardo Ximenese 1765. aastal asutatud uurimisasutus, mille peamisteks tegevussuundadeks on meteoroloogia ja geofüüsika mõõtmised ja uuringud.
Krundiküla külanõukogu
Krundiküla külanõukogu oli külanõukogu Eesti NSV-s aastatel 1945–1954.
Krundiküla külanõukogu moodustati 1945 augustis Pärnumaal Häädemeeste valla territooriumil. Külanõukogu halduskeskus asus Viira külas.
Seoses maakondade ja valdade likvideerimise ning maarajoonide moodustamisega arvati Krundiküla külanõukogu 1950 septembris Kilingi-Nõmme rajooni koosseisu.
Krundiküla külanõukogu likvideeriti 1954 juunis, selle territooriumist koos likvideeritud Rannametsa külanõukogu maadega moodustati Häädemeeste külanõukogu.
Viljandi-Pärnu prefektuur
Viljandi-Pärnu prefektuur oli aastail 1927–1940 eksisteerinud Eesti politsei piirkondlik prefektuur.
Prefekt oli ka samanimelise kodanliku õhukaitse ringkonna juht.
Viljandi-Pärnu prefektid
pisi|350px|[[Eesti haldusjaotus 1925. aastal]]
Politseiasutuste kujundamise määrusega 1. jaanuaril 1926 loodud prefektuurid: Pärnu Prefektuur (1926–1927), Viljandi Prefektuur (1926–1927), ühendati 1927. aastal Viljandi-Pärnu prefektuuriks.
Tegevuspiirkonnad
pisi|350px|Eesti valdade kaart. Musta kontuuriga vanad vallapiirid, punasega 1939. aastal moodustatud vallad
Tegevuspiirkond
Tegevuspiirkond, 1939. aastal: Viljandi, Pärnu, Põltsamaa, Mõisaküla, Sindi, Kilingi-Nõmme, Suure-Jaani ja Mustla linn ning Viljandi ja Pärnu maakond.
Piinia
Piinia ehk itaalia mänd (Pinus pinea) on männiliste sugukonda männi perekonda kuuluv okaspuu. Ta on ainus alamsektsiooni Pinae esindaja (sektsioonis Pinea).
Botaanilised tunnused
pisi|vasakul|Valminud käbi pisi|vasakul|Isasõisikud Piinia kasvab keskmiselt 12–25 m, harva kuni 35 m kõrguseks. Eluiga on üldjuhul kuni 150, harva 200–250 aastat. Tüvi on sageli lühike ja vonklev, läbimõõt on kuni 1,5 m.
Võra on noorel puul ümarjas ja põõsakujuline, vanemas eas tihe ja vihmavarju kujuga. Vana puu võra läbimõõt võib ulatuda 40–60 meetrini. Korp on paks, plaatjas, punakaspruun kuni oranžikas, mustade vöötidega, sügavrõmeline.
Pungad on munaja kujuga, punakaspruunide soomustega, 7–20 mm pikkused, ümbritsetud valgete karvakestega. Pungad avanevad aprillis-mais, ning okkad kasvavad kuni sügiseni. Võrsed on paljad, noorelt rohelised, hiljem hallikad.
Okkad on kahekaupa kimbus, 10–18 (28) cm pikkused, rohelised, püsivad võrsetel 2–4 aastat. Noored, alla 5–10 aasta vanadel puudel on hoopis teistsugused okkad: need ei ole paaris, vaid kasvavad üksikuna, on 1,5–4 cm pikad ja sinakasrohelised. Alates kolmandast eluaastast hakkavad juveniilsete okaste vahele kasvama täiskasvanud puu okkad ja hiljemalt 10. eluaastaks on kõik juveniilsed okkad välja langenud. Kuid ka vanadel puudel võib esineda juveniilseid okkaid: need hakkavad kasvama puu vigastamise kohta, näiteks võrse murdmise järel.
Isasõisikud on kollaka-oranžika tooniga. Käbid on sümmeetrilised, munajad või ümarad, 8–12 (15) cm pikkused ja 5–11 cm läbimõõduga, noorelt rohelised, valminult läikivad ja helepruunid. Seemned on söödavad, kahvatupruunid, kaetud mustade, tahma meenutavate laikudega, 15–20 mm pikkused, nõrgalt kinnitunud 3–8 mm pikkuse rudimentaarse tiivakesega. Seemne mass on 0,5–1,1 g. Tõusmetel on 10–12 umbes 35 mm pikkust idulehte.
Juurestik ja mükoriisa
Piinia juurestik on väga hästi arenenud ja tungib paksudes mullahorisontides üsna sügavale. Kirde-Hispaanias on murenenud graniitpinnases mõõdetud piinia juurte tungimist 5 m sügavusele. Tavaliselt ulatub peajuur 60–180 cm sügavusele ning külgjuured kasvavad horisontaalsuunas võra laiusest kaugemale.
Piinia juurestikuga koos esineb mükoriisat peamiselt koos järgmiste seeneliikidega: Laccaria laccata, Hebeloma crustuliniforme, Boletus granulatus, Hebeloma sinapizans, Paxillus involutus ja Suillus collinitus. Osad neist mängivad olulist rolli fosfori omastamisel ja kasvukiiruse tõstmisel väheviljakatel ja karbonaatsetel muldadel. Väga suurt kasu annab sümbioos piinia ja söödava trühvli Tuber albidum vahel.
Levila ja ökoloogia
pisi|Tüvi Piinia hajusad populatsioonid paiknevad Vahemere lääne-, põhja- ja idaosas, Portugalist kuni Süüriani. Teda võib leida levila lääne- ja põhjaosas 500–600 m ning idaosas 800–1400 m kõrgusel merepinnast. Kuna piinia rammusad seemned on inimkonna ajaloo jooksul olnud suure majandusliku tähtsusega, siis on inimene oluliselt mõjutanud piinia levila suurust. Samas on selline levitamine vähendanud piinia geneetilist mitmekesisust. Piiniat on viimaste aastatuhandete jooksul levitanud etruskid, kreeklased, roomlased, araablased jt. Selle tõttu on piinia algset levilat väga raske kindlaks määrata. Kõige tõenäolisemad piirkonnad, kust piiniat levitama hakati, asuvad mitme teadlase arvates Anatoolias, Liibanonis ja Pürenee poolsaarel. Ligi 50 000 aasta vanuse piinia puidu fragmendid ja käbi on leitud Hispaania paleoliitikumi aegsest asustuskohast.
Piiniametsade kogupindala on ca 380 000 hektarit, millest 75% asub Hispaanias, 9% Portugalis, 9% Türgis, 5% Itaalias ning väiksemat populatsioonid kasvavad Kreekas, Liibanonis ja Prantsusmaal.
Kasvukohad
pisi|vasakul|Piiniamets [[Hispaania lõunaosas]] Eelistatavalt kasvab piinia tasandikel, kuid teda võib esineda ka väikese kaldega nõlvadel. Ta armastab valgusküllast kasvukohta ja on üsna külmakartlik. Tiheda ja laiuva võra tõttu ei kannata piinia suurt lume raskust. Kuumal suvel talub ta hästi põuda ja on üsna vastupidav metsapõlengule. Vahemere maades võivad metsapõlengud hävitada kiiresti suuri männikuid. Kõrgel asuv võra ja paks korp kaitsevad puud väiksemate põlengute ajal. Kui põleng kahjustab puu võra kuni 90% ulatuses, siis võib piinia veel ellu jääda. Tänu hästi väljaarenenud juurestikule ja massiivsele võrale talub piinia küllaltki hästi tugevat tuult.
Kliima
Piinia levilas valitseb tüüpiline vahemereline kliima, kus suved on kuumad ja kuivad ning talved on pehmed ja vihmased. Aasta keskmine sademete hulk on 300...1500 mm, millest enamik esineb talvel. Suvine kuivaperiood kestab 2–5 kuud. Aasta keskmine õhutemperatuur on 10...18 °C. Talvel on jaanuari-veebruari keskmine temperatuur üle 0 °C, minimaalsed õhutemperatuurid langevad keskmiselt kuni –2...–7 °C, areaali absoluutne miinimum on –18 °C. Suve maksimaalsed temperatuurid tõusevad tavaliselt kuni 27...32 °C. Piinia kasvuks parim kliima on siis, kui sademete hulk aastas ületab 600 mm ja aasta keskmine temperatuur on 12...15 °C.
Kuna piinia on üsna külmakartlik, taludes negatiivseid õhutemperatuure kuni –7...–12 °C, siis on nii Eesti kui ka Kesk-Euroopa talved tema jaoks liiga külmad.
Kasvupinnas
Piinia ei ole kasvupinnase viljakuse ja niiskuse suhtes väga nõudlik. Ta võib kasvada ka väga õhukestel ja toitainetevaestel muldadel. Muldade lähtekivimitest domineerivad graniit, lubjakivi, liivakivi, serpentiin ja vulkaanilised kivimid. Piinia talub väga happelisi ja aluselisi pinnaseid, mille pH on 4–9. Kõige paremini kasvab ta aga värsketel ja hästi vett läbilaskvatel liivmuldadel, mis on orgaanilise aine väikese sisalduse ja happelise reaktsiooniga (lähtematerjaliks on liivakivi või liiv). Ta ei talu kõrget põhjavett ega pinnase sooldumist.
Kaasliigid
Piinia moodustab puhaspuistuid või segametsi teiste Vahemere maades kasvavate mändidega nagu merimänd (Pinus pinaster) ja süüria mänd (Pinus halepensis). Lehtpuudest kasvavad kõige sagedamini koos piiniaga iilekstamm ehk vahemere tamm (Quercus ilex), korgitamm (Quercus suber), pürenee tamm (Quercus pyrenaica) ja austria tamm (Quercus cerris). pisi|Viie päeva vanune seemik
Paljunemine
Piinia on ühekojaline okaspuu ja paljuneb seemnete abil. Viljakandvus algab avatud kasvukohtades juba 5–10 aasta vanuselt, puistus 20–30 aasta vanuselt. Tolmlemine toimub aprillist juunini. Seemned valmivad sügisel, kaks aastat pärast tolmlemist. Selline kolmeaastane paljunemistsükkel on mändide seas erandlik, kuna teistel männiliikidel on tsükli pikkuseks üldjuhul 2 aastat. Käbid võivad pärast seemnete varisemist mitmeks aastaks puule jääda.
Käbid avanevad veidi aega pärast seemnete valmimist või järgneva aasta jooksul.
Suured, rasked ja väikse tiivakesega seemned ei kuku puust kuigi kaugele ning nende levitajad on peamiselt kodurott (Rattus rattus), siniharakas (Cyanopica cyanus) ja inimene, kes on piinia seemneid Vahemere maades levitanud vähemalt viimased 6000 aastat. Seemnete idanevus on tavaliselt 75–85%.
Kasutamine
Piinia seemned on väga toitvad ja inimesed on neid juba aastatuhandeid toiduks kasutanud. Tänapäeval kasvatataksegi piiniat eelkõige seemnete saamiseks toiduainetööstuse jaoks. Peamised seemnete tarbijad on Hispaania, Portugal, Itaalia ja Türgi. Seemnete tootmine on kõige paremini organiseeritud Hispaanias. Sõltuvalt headest seemneaastatest toimub tootmine tsükliliselt, 2–6 aasta järel. 100 kg käbide kohta saab keskmiselt 15–22 kg seemneid. Käbid korjatakse käsitsi, puu otsa ronides. Koristusaeg kestab novembrist veebruarini ning üks tööline korjab päevas keskmiselt 400–600 käbi. Enne seemnete eemaldamist jäetakse käbid päikese kätte kuivama. Seemnete eemaldamine toimub spetsiaalsete masinatega, mis muudab seemnete tootmise kallimaks. Hispaanias kogutakse koristusaastal umbes 6250 tonni seemneid, mis moodustab maailma erinevate männiseemnete aastatoodangust 40–60%.
Seemnete toiteväärtus ja biokeemiline koostis on esitatud järgmistes tabelites.
pisi|Piiniad Botticelli illustratsioonil "Dekameronile" (1483) Väga dekoratiivse võra tõttu kasutatakse piiniat laialdaselt ilupuuna parkides ja aedades üle maailma. Piiniat on edukalt kultiveeritud Californias, Argentinas, Põhja- (Tuneesia, Alžeeria, Maroko) ja Lõuna-Aafrikas. Eksperimentaalkorras on piiniat kasvatatud Musta mere rannikul (Krimmis ja Kaukaasias ), Brasiilias ja Zimbabwes. Šotimaal, Lõuna-Inglismaal, Liibüas ja Egiptuses kasvatatakse piiniat eelkõige ilupuuna aedades. 20. sajandi alguses Austraaliasse rajatud eksperimentaalsed istandused on tänapäevaks peaaegu täielikult kadunud.
1750. aastal Lõuna-Aafrikasse introdutseeritud piinia on seal muutunud invasiivseks liigiks.
Piiniat kasutatakse bonsaiks ja kasvatatakse kodudes suurtes pottides. Aastavanused seemikud on kuni 20–30 cm kõrged ja neid kasutatakse lauajõulupuudena.
Sandro Botticelli kujutas Ravenna lähedal kasvavat piiniasalu 15. sajandi lõpus Giovanni Boccaccio "Dekameroni" illustratsioonidel.
Pinocchio nimi pärineb ilmselt itaaliakeelsest sõnast pinóchi, mis tähendab piinia seemet.
Kruusimäe-Kadapiku külanõukogu
Kruusimäe-Kadapiku külanõukogu oli külanõukogu Eesti NSV-s aastatel 1945–1954.
Külanõukogu moodustati 1945 septembris Virumaal Undla vallas. Külanõukogu keskus asus Kruusimäe-Kadapiku külas.
Seoses maakondade ja valdade likvideerimise ning maarajoonide moodustamisega arvati Kruusimäe-Kadapiku külanõukogu 1950 septembris Tapa rajooni koosseisu.
1954 juunis Kruusimäe-Kadapiku külanõukogu likvideeriti ja selle territoorium liideti Kadrina külanõukoguga.
Jevgeni Leonov
pisi|250px|Jevgeni Leonovi pildiga Venemaa postmark (2001) Jevgeni Leonov (vene keeles Евгений Павлович Леонов; 2. september 1926 Moskva – 29. jaanuar 1994 Moskva) oli vene näitleja.
Jevgeni Leonovi isa oli insener, kes töötas lennukitehases, ema oli koduperenaine.
Põhikooli järel õppis Leonov Sergo Ordžonikidze nimelises Lennundustehnikumis. Tehnikumi kolmandal kursusel astus ta Moskva Eksperimentaalse Teatristuudio näitekunsti osakonda, mille lõpetas 1947. aastal. Seejärel töötas Moskva Dzeržinski Rajooni Teatris.
Filmides mängis Leonov alates 1949. aastast. Laiema populaarsuse saavutas ta filminäitlejana 1960. aastate algul. Ta mängis koomilisi, mitmel juhul tragikoomilise varjundiga osi.
Peeter Padrik (arst)
pisi|Peeter Padrik 2021. aastal Arvamusfestivalil Peeter Padrik (sündinud 2. veebruaril 1966 Tartus) on eesti arstiteadlane ja onkoloog.
Elulugu
Peeter Padrik on sündinud Tartus arsti (Vello Padrik) ja õpetaja pojana.
Ta on lõpetanud 1984. aastal Hugo Treffneri Gümnaasiumi, 1990 Tartu Ülikooli arstiteaduskonna, meditsiinidoktor (2007, TÜ), väitekiri "Renal cell carcinoma: changes in natural history and treatment of metastatic disease".
Peeter Padrik oli aastatel 1991–1993 EKMI nooremteadur ja Eesti Onkoloogiakeskuse onkoloog, 1993–1996 Tartu Ülikooli Kliinikumi onkoloogiahaigla onkoloog, 1997–99 peaarst, aastatel 2000-2018 TÜK hematoloogia-onkoloogiakliiniku direktor ja onkoloog. Aastast 2015 on dr. Padrik Tartu Ülikooli Kliinikumi vähikeskuse direktor ja aastast 2017 hematoloogia-onkoloogia kliiniku juhataja.
Aastast 2016 on dr. Padrik Tartu Ülikooli kliinilise meditsiini instituudi onkoloogia dotsent.
Peeter Padrik on uudseid geeniteste loova ja rakendava ettevõtte Antegenes rajaja ja juhatuse liige.
Teadustöö
Ta on uurinud neeru-, rinna- ja jämesoolevähi ravi. Temalt on ilmunud rohkem kui 20 teaduspublikatsiooni.
Liikmesus
Peeter Padrik on Eesti Onkoteraapia Ühingu juhatuse liige, European Society for Medical Oncology liige; American Society for Clinical Oncology liige.
20. sajandi arhitektuur
pisi|600px|20. sajandi arhitektuuri liigid koos eksisteerimas ([[Montreal, 2017)]] pisi|[[Sydney ooperiteater; Jørn Utzon (1973)]] 20. sajandi arhitektuur jaotatakse laiemas plaanis kaheks suuremaks arhitektuuristiiliks: modernistlik arhitektuur ja postmodernistlik arhitektuur. Neile lisanduvad väiksemad arhitektuuristiilid nagu juugend, art déco, ekspressionism, funktsionalism, konstruktivism, rahvusvaheline stiil, kõrgtehnoloogiline arhitektuur, strukturalism, neomodernism, dekonstruktivism ja blobism.
Modernismi jõudmine arhitektuuri
pisi|Glasgow' kunstikooli hoone (1896–1899) Modernistlik arhitektuur on termin, mida kasutatakse 20. sajandi esimesel poolel tekkinud arhitektuurstiili kohta, mis sai domineerivaks pärast teist maailmasõda. See põhines uutel ehitustehnoloogiatel, eriti klaasi, terase ja raudbetooni kasutamisel, ning 19. sajandil populaarseks saanud traditsioonilise uusklassitsistliku arhitektuuri ja uusbaroki stiilide tagasilükkamisel.
19. sajandi lõpus hakkasid mõned arhitektid vaidlustama traditsioonilisi uusbaroki ja uusklassitsistlikke stiile, mis domineerisid Euroopas ja Ameerika Ühendriikides. Charles Rennie Mackintoshi loodud Glasgow' kunstikoolil (1896–1899) olid fassaadid, kus domineerisid suured ja vertikaalsed aknaväljad. Juugendstiili tõid kasutusele 1890. aastatel Victor Horta Belgias ja Hector Guimard Prantsusmaal; see stiil tutvustas uusi taimede ja lillede kujul põhinevaid kaunistusi. Barcelonas kujundas Antoni Gaudí arhitektuuri skulptuuriks. Barcelonas asuva Casa Battlo (1904–1907) fassaadil puudusid sirged jooned; see oli kaetud värvika mosaiikiga, mis oli tehtud kividest ja keraamikast.
pisi|vasakul|[[Auguste Perre projekteeritud teatrihoone Pariisis (1910–1913)]] Arhitektid hakkasid katsetama uusi materjale ja tehnikaid, mis annaks neile suurema vabaduse luua uusi vorme. Aastatel 1903–1904 hakkasid Pariisis Auguste Perret ja Henri Sauvage kasutama raudbetooni, mida varem kasutati ainult tööstusstruktuuris, et ehitada korterelamuid. Raudbetoon, mida võis vormida mis tahes kujuks ja mille abil saab luua tohutuid ruume, ilma et oleks vaja seda toestada, asendas kivi ja tellise, mis olid modernsete arhitektide esmaseks materjaliks. Perret ja Sauvage'i esimesed raudbetooni kortermajad kaeti keraamiliste plaatidega, kuid 1905. aastal ehitas Perre esimese 51. Rue de Ponthieu pargis asuva betoonist parkimismaja – siin jäi betoon tühjaks ja betooni vaheline ruum täideti klaasist akendega. Henri Sauvage lisas Pariisis (1912–1914) Rue Vavin'is asuval kortermajja uue ehitusliku uuenduse. Raudbetoonist hoone oli astmes, kusjuures iga põrand seati allpool asuvast põrandast sammu võrra eemale, luues sellega seeriate kaupa terrasse. Aastatel 1910–1913 ehitas Auguste Perre raudbetoonkonstruktsiooniga teatrihoone Champs-Élyséele, millele oli Antoine Bourdelle'i tehtud fassaad art déco stiilis skulptuursete baasreljeefidega. Raudbetooni kasutamise tõttu ei blokeeri ükski post teatrisaalis pealtvaatajate vaadet lavale.
pisi|vasakul|[[Otto Wagneri projekteeritud metroopeatus Viinis]] Otto Wagner oli Viinis üks tuntumaid uue stiili pioneere Euroopas. Oma raamatus "Moderne Architektur" (1895) kutsus ta üles veel ratsionaalsema arhitektuuristiili kasutamisele, mis põhineb "kaasaegsel elul". Ta kujundas stiliseeritud metroopeatuse Viinis Karlsplatzil (1888–1889), seejärel suurte ornamentidega Majolika maja (1898), enne kui läks Austria Säästupanga ehituse juures (1904–1906) üle palju lihtsamale, geomeetrilisele ja ornamentideta stiilile. Wagner teatas oma kavatsusest väljendada hoone funktsiooni tema välimuses. Raudbetoonist väliskate on kaetud marmorplaatidega, mis olid kinnitatud poleeritud alumiiniumpoltidega. Interjöör oli puhtalt funktsionaalne – suur avatud ruum terasest, klaasist ja betoonist, kus ainsaks kujunduseks on struktuur ise. pisi|Stoclet Palace; Josef Hoffmann (1911)
Postmodernism arhitektuuris
pisi|387x387px|Guild House; Robert Venturi (1960–1963) Postmodernism on stiil, mis hakkas arenema 1960ndatel vastukaaluks modernistlikule arhitektuurile, kuna see oli kasin, formaalne ja vähesete valikuvõimalustega. Eriti veel üle maailma levinud tavapärase stiili üle, mille põhilisteks autoriteks olid Le Corbusier ja Ludwig Mies van der Rohe. Liikumise käivitas arhitektuuris Robert Venturi oma raamatuga, mis ilmus aastal 1966 "Complexity and Contradiction in Architecture". Stiil ise õitseb alates 1980 ja läbi 1990ndate eriti tänu arhitektide Venturi, Philip Johnsoni, Charles Moore ja Michael Gravesi töödele. 1990ndate lõpus jagunes postmodernistlik stiil omakorda erinevateks abstraktseteks osapoolteks nagu kõrgtehnoloogiline arhitektuur, uusklassitsism, dekonstruktivism, mis kestavad tänapäevani.
Rossi nõudis, et linnad üles ehitataks selliselt, et säiliksid ajaloolised struktuurid ja kohalikud traditsioonid. Sarnased ideed ja projektid esitati 1980. aastal Veneetsia biennaalil. Vajadust postmodernistliku stiili järgi toetasid paljud tuntud arhitektid üle maailma, näiteks nagu Christian de Portzamparc Prantsusmaal, Ricardo Bofill Hispaanias ja Arata Isozaki Jaapanis.
Tantsiv maja
pisi|375x375px|Tantsiv maja (1996) Tantsiv maja (Dancing House) asub ajalooliselt tähtsal maa-alal – nimelt asus seal varem maja, mis hävines 1945. aastal Prahas USA pommitamise käigus. Maa ala oli varemetes kuni 1960. aastani, mil see puhastati ära. Hiljem ostis maa-ala ära Václav Haveli perekond, kes veetis suurema osa oma elust seal.
Alates 1986. aastast (kommunistliku ajastu ajal) hakkas V. Milunić, Tšehhoslovakkias tunnustatud arhitekt, arendama ideed uuest projektist selles kohas ning arutas ideed koos oma naabriga, selle ajal vähetuntud dissidendi, Václav Haveliga.
Paar aastat hiljem, Velvetrevolutsiooni ajal, sai Havel populaarseks juhiks ja valiti hiljem Tšehhoslovakkia presidendiks. Tänu tema abile kasvas selle maa-ala arendamise idee. Havel otsustas lõpuks, et Milunić võiks arendaks ideed edasi, lootes muuta see hoonete grupp kultuurikeskuseks.
Sellist stiili tuntakse dekonstruktivistlikuna (disainerite jaoks "uusbarokk") selle ebatavalise kuju tõttu. Milunići "Tantsu" välisvormi toetab 99 betoonpaneeli, millest igaüks erineb oma kuju ja mõõtmetega. Hoone ülaosas on suur keerdunud metallkonstruktsioon hüüdnimega Medusa.
Casa Milà
pisi|368x368px|Casa Milà (1990) Barcelonas asuva Casa Milà pindala on 1320 m2 ning asub krundil pindalaga 1620 m2. Gaudí tegi oma esimesed visandid sellest hoonest Sagrada Família töökojas. Ta kujundas maja konstantseks kõveraks, nii väljastpoolt kui ka sisemiselt, mis sisaldasid kontrollitud geomeetriat ja looduslikke elemente. Casa Milà koosneb kahest ehitisest, mis on struktuurilt ehitatud ümber kahe sisehoovi pakkudes valgust üheksale korrusele: keldrikorrusele, esimesele korrusele, mezzanino 'ile, põhi- (või ülemisele) korrusele, neljandale korrusele ja pööningule. Keldrikorrus oli mõeldud garaažiks, peamiseks elamiskohaks on Milase korrus (korrus, mille mõõtmed 1332 m2) ja ülejäänud 20 korterit.
Saadud paigutus on kujundatud asümmeetrilise kujuga 8-na, kuna sisehoovid on erineva kujuga ja suurusega. Pööningul asusid pesu ja kuivatusalad, moodustades hoone ventilatsiooniruumi.
Üks hoone kõige tähelepanuväärsemaid elemente on kroonitud katuseakendega katusealune, kus asusid treppide väljapääsud, ventilaatorid ja korstnad. Kõik need lubjast ja tellistest valmistatud elemendid on kaetud purustatud marmori või klaasiga. Nad omavad arhitektuurilist funktsiooni, kuid on ka hoones integreeritud kui tõelised skulptuurid.
Korteritel on dünaamilised reljeefsed krohvitud laed, käsitsi töödeldud puituksed, -aknad ja -mööbel, samuti keraamilised plaadid ja erinevad dekoratiivsed elemendid.
Trepid olid kavandatud teenindussissepääsudeks, kusjuures peamine juurdepääs korteritele oli liftiga, välja arvatud kõrgemal korrusel, kuhu Gaudí lisas silmapaistva sisepinnaga trepi. Gaudi tahtis, et korterites elanud inimesed teaksid kõik üksteist. Seetõttu oli kõigil teistel korrustel ainult liftid, nii et inimesed erinevatel korrustel kohtusid üksteisega.
Guggenheim Museum Bilbao
pisi|341x341px|Guggenheim Museum Bilbao (1997) 1991. aastal soovitas Baskimaa valitsus Saalomoni R. Guggenheimi sihtasutusele, et ta rahastab Guggenheimi muuseumi, mis ehitati Bilbao väsinud sadamaalale ning mis on kujunenud linna peamise sissetulekuallikaks. Baski valitsus nõustus katma 100 miljoni USA dollariga ehituskulud, et luua 50 miljoni USA dollari suurune omandamisfond, maksta Guggenheimi jaoks ühekordse tasuna 20 miljonit USA dollarit ja toetada muuseumi 12 miljoni USA dollari suurust aastaeelarvet. Vastutasuks nõustus sihtasutus asutuse juhtimisega, Bilbao muuseumiosade püsiva sissetuleku kogumisega ja ajutiste näituste korraldamisega.
Muuseum on sujuvalt integreerunud linna konteksti, avardades selle kivist, klaasist ja titaanist ühendatud kujundeid 32 500 ruutmeetri (350 000 ruutmeetri) suurusel alal piki Nervióni jõge, linna vanas tööstuslikus südames. Kuigi tänavalt vaadates tundub hoone tagasihoidlik, on see jõe poolt vaadates kõige muljetavaldavam. Näituseruume on püstitatud 24 000 m2 suurusel alal, millest 11 000 m2 on väljapaneku pind. Sellele alale ajal ühendati New Yorgis ja Veneetsias asuvad kolm Guggenheimi kollektsiooni. 11 000 m2 näitusepinda jagatakse 19 galerii vahel, millest kümme järgivad klassikalist ortogonaalset plaani, mida saab väljastpoolt oma kivist viimistluse järgi identifitseerida. Ülejäänud üheksa galeriid on ebaregulaarselt kujundatud ja neid saab väljastpoolt tuvastada nende keerduvate titaanist orgaaniliste vormide alusel. Suurim galerii on 30 meetrit lai ja 130 meetrit pikk. 2005. aastast asub seal Richard Serra monumentaalne skulptuurinstallatsioon "The Matter of Time", mida Robert Hughes nimetas "julgeks ja ülimlikuks".
Hundertwasserhaus
pisi|328x328px|Hundertwasserhaus (1983) Hundertwasserhaus on kortermaja Austrias, mis on ehitatud Austria kunstniku Friedensreich Hundertwasseri ideede järgi koostöös arhitekt Joseph Krawinaga. See ekspressionistlik mälestusmärk Viinis asub Landstraße linnaosas Kegelgasse ja Löwengasse tänava nurgal.
Friedensreich Hundertwasser alustas tööd maalrina. Alates 1950 hakkas ta järk-järgult huvituma arhitektuurist. 1972. aastal tegi ta esimesed hoonete mudelid telesaate "Wünsch dir was" ("Tee soov") jaoks, kus ta esitles oma ideed rohelistest katustest, nagu "metsased üürnikud" ja "aken paremal", mis kaunistaks üürniku kogu akna fassaadi. Nendes mudelites arendas ta ka uued arhitektuurilised kujundid nagu "silmapilukujulised" "kõrghoonelised maamajad".
Ülikooli loengute ajal ja ka enne arhitektuuri ühendustega kokkusaamist, kurtis Hundertwasser oma muret seoses vähese arhitektuurilise harmooniaga inimese ja looduse vahel. See kõik viis lõpuks koostööni Hundertwasseri ja arhitekt Josef Krawina vahel, et praktiseerida Hundertwasseri ideid looduse ja inimese harmoonilisest kooseksisteerimisest ka tegelikus elus.
Aastatel 1983–1985, järgides Friedensreich Hundertwasseri ideid ja perspektiive, sai hoone lõpuks valmis ehitatud. Arhitektiks ja kaasautoriks oli Viini ülikooli professor Josef Krawina ja planeerijaks Peter Pelikan. Selle hoones on ebatasane põrand, katus on kaetud mulla ja muruga, suured puud kasvavad ruumide sees ning nende juured ulatuvad isegi akendest välja. Hundertwasser ei küsinud hoone planeerimise eest mingit raha, öeldes et see oli seda väärt, et sinna midagi muud jubedat ei oleks ehitatud.
Poks 1972. aasta suveolümpiamängudel
20. suveolümpiamängude võistlused poksis peeti 27. augustist kuni 10. septembrini Münchenis, Lääne-Saksamaal. Võistluspaik oli Olympiaparkis asuv Boxhalle (praegu Olympia-Eissportzentrum), võisteldi üheteistkümnes kaalukategoorias.
Osalejad
Võistlustel osales 354 võistlejat 80 riigist. Vanim osaleja oli Vladimir Ivanov (NSV Liit; sündinud 8. veebruaril 1936) ning noorim osaleja oli Wilfredo Gómez (Puerto Rico; sündinud 29. oktoobril 1956).
Val Barkeri karikas
Val Barkeri karika parima tehnikaga poksijale sai raskekaalu (üle 81 kg) kuldmedali- ja olümpiavõitja Teófilo Stevenson (Kuuba).
Medalitabel
Kokku said 20 riigi võistlejad medaleid.
Punktitabel
Kokku said 36 riigi võistlejad olümpiasüsteemi punkte.
Feodorisoo
Feodorisoo on soo Ida-Viru maakonnas Alutaguse vallas.
Asukoht ja kirjeldus
Feodorisoo moodustab ca 577 ha suuruse lõunapoolse osa Agusalu looduskaitsealast (lka) Repna, Sinoi (Heinasoo), Riiska soo ning Võhmakivi ja Valgesoo kõrval. Agusalu looduskaitseala paikneb omakorda Eesti suurima soostiku – Puhatu – edelaosas. Tänapäevane Agusalu looduskaitseala (sh Feodorisoo) on loodud 1981. aastal asutatud sookaitseala ning 1997. aastal moodustatud Agusalu maastikukaitseala baasil. Feodorisoo on tekkinud Ürg-Peipsi järve luidetevaheliste madalaveeliste nõgude kinnikasvamisel ning osaliselt ka mineraalmaa soostumisel. Kaitsekorralt on Feodorisoo sihtkaitsevöönd, mille kaitse-eesmärk on ökosüsteemide arengu tagamine üksnes loodusliku protsessina. Soo senist arengut mõjutavad möödunud sajandil kaevatud kraavid, mistõttu kunagisele lageraba alale on tekkinud puistu. Selle protsessi tulemusel on halvenenud piirkonnas pesitsevate kahlajate elutingimused ja nende arvukus on pöördunud langusse. Olukorra parandamiseks on LIFE programmi ja KIKi looduskaitseprogrammi toetusel, projekti LIFE MIRES ESTONIA raames kavandatud Fedorisoos paiknenud lageraba ennistamiseks soodsate tingimuste loomine. Taastamistegevuste mõjuala - 597 ha - jääb kaitseala piiridesse.
Agusalu looduskaitsealal on Agusalu turbamaardla, mille kaitsealale jääv osa on määratud passiivsete tarbevarude hulka. Lisaks on alal põlevkivi üleriigilise tähtsusega Peipsi uuringuväli. Kaevandamist looduskaitseala territooriumil ei toimu. Ühtlasi on kogu Agusalu looduskaitsealal oluline pinnavee ühtlustaja ja puhastaja roll, kuivõrd kaitseala paikneb põlevkivimaardla läheduses.
Kasvukoha- ja elupaigatüübid
Feodorisoo elupaigad on inventeeritud 2001. aastal Eestimaa Looduse Fondi (vaatleja Eerik Leibak) poolt, mille käigus määratleti mättaraba (3221), älveraba (3222) ja rohu-siirdesoo (3121) kasvukohatüübid. Natura 2000elupaigatüüpidelt on Feodorisoo suuremas osas kaetud looduslikus seisundis rabadega (7110), mille turbalasundi tüsedus küündib nelja meetrini ning inimtegevusest rikutud, kuid taastumisvõimeliste rabadega (7120). Feodorisoos puudub rabarinnak. Lagesoode kõrval leidub siirdesoo- ja rabametsi (91D0) ning vanu loodusmetsi (9010). Natura elupaigatüüpide eestikeelsed vasted ja klassifikatsioon toetuvad Jaanus Paali (2007) koostatud jaotusele. Sulgudes olevad numbrid tähistavad rahvusvahelisi koosluste koode, mis on ära toodud Euroopa loodusdirektiivis.
Liigikaitse
Siirdesoo- ja rabametsad, täiendavad ümbritsevad sooalad pakuvad suurepärast võimalust elupaikadeks paljudele linnu- ja loomaliikidele, mis on ära toodud ka loodusdirektiivi II lisas (nt pruunkaru Ursus arctos, hunt Canis lupus, ilves Lynx lynx). Feodorisoos asub ka metsise mänguala.
Põleng 2006. aastal
Feodorisoo on suurim viimastel aastatel põlenud rabamassiiv Eestis. 2006. aasta juulis puhkenud rabapõleng kattis 1235 ha suuruse sooala, millest omakorda ca 800 hektarit moodustas rabapõleng. Tulekahju tõttu hävis suur osa kuivenduse mõjul kasvama hakanud puistust. Pääste- ja kustutustöödel osalesid nii Läti kaitsejõudude inimesed kui Soome Rahvusvahelise Päästemeeskonna liikmed. Põlengu tõttu vähenes puude kaudu toimunud aurumine ning veetase hakkas soos tõusma; samuti paranesid sootaimedele vajalikud valgustingimused. Ökoloogiliselt negatiivse aspektina on põlenud tuhal olnud väetav mõju ning see on soodustanud noore kasevõsa teket.
Soo taastamine
Soode inventeerimise põhjal on peamine soo looduskaitselist väärtust alandav tegur kuivenduse mõjul kasvanud puistu. Suurem osa kaitseala (sh Feodorisoo) kuivendussüsteemist on rajatud peale Teist maailmasõda ning eelkõige on kuivendatud rabasid ümbritsevad siirdesoo- ja madalsoomullad. Samas Feodorisood lõikavad magistraalkraavid on kaevatud juba varem – ajaperioodil 1902-1930. Kuna Feodorisoo looduskaitseline väärtus on kõrge ning prognoos veerežiimi taastumiseks väga hea, kavatsetakse aastatel 2015-2020 paisude ehitamise toel endine veerežiim taastada. Rajatud kuivendussüsteem mõjutab otseselt 114,5 ha sookooslusi; kaudne mõju on aga poole suurem.
Kultuuripärand
Agusalu looduskaitsealal on inventeeritud 2009. ja 2010. aastal 16 pärandkultuuriobjekti, millest neli taliteed, üks elumaja vundament ning neli vana kohanime. Feodorisoo nime saamisloo kohta on esitatud järgmine legend: „Üks koduloouurija käis ja uuris siin elu-olu ja muu kohta. Soo serval elas keegi Fjodorova, arvatavasti ei saanud nad teineteisest aru ja nii juhtuski, et seda sood hakati kutsuma Fjodori sooks“. (E. Elken) (Maa-ameti kaardiserverist). Tegelikult tuleneb nimetus soo lääneserval paikneva Feodorovi saare nimest, mis on kantud juba Jaama mõisa 1801. aasta kaardile (EAA.46.2.210 leht 1) kujul "Insel Fedorow".
Šõšakõ
Šõšakõ on alev Ukrainas Poltava oblastis, Šõšakõ rajooni keskus. Asub Pseli jõe ääres.
Asulat on mainitud 1399. 1970 sai aleviks.
2017. aasta aprilli terroriaktide loend
Siin on loetletud 2017. aasta aprillis aset leidnud terroriaktid.
Dzintari
pisi|Dzintari asendikaart pisi|Dzintari jaamahoone Dzintari (kuni 1922 Edinburga) on Läti linna Jūrmala osa. Dzintari asub Majorist idas ja Buldurist läänes. 2008. aastal elas Dzintaris 2050 elanikku.
Dzintari hakkas kujunema Bulduri mõisa maadele 1871. aastal. Esialgu sai asula nimeks Edinburga selle järgi, et 23. jaanuaril 1874 abiellus Venemaa keisri Aleksander II ainus tütar Maria Romanova Edinburghi hertsogi Alfrediga. Seejärel sai asula Venemaa aristokraatia seas populaarseks.
1877 rajati Dzintarisse raudteepeatus (praegune jaamahoone pärineb aastast 1980). 1879. aastal rajati kuursaal, kuid mõni aasta hiljem põles see maha. Juba 1878 rajati kuursaali asukoha juurde vabaõhulava, kus orkestrid esineda said. 1897 rajati teater, kus suvel esinesid Riia, aga ka Varssavi ja Peterburi orkestrid ja varieteetrupid. 1936. aastal valmis kontserdihoone.
1919 sooritas Läti armee sõjas Pavel Bermondt-Avalovi vastu Dzintarisse dessandi. Iseseisvumise järel hakati Dzintarisse ehitama eramuid, sageli rahvusromantilises vaimus, ja see jäi eriti prestiižseks paigaks. Nõukogude võimu ajal rajati Dzintarisse sanatooriume ja puhkekodusid. Aastast 1959 on Dzintari Jūrmala koosseisus.
Dzintaris on peatunud Maksim Gorki ja Valeri Brjussov. Vaatamisväärsused on Morbergide suvemaja (1883), teater (1897) ja kuursaali juurde ehitatud merepaviljon (1909).
Madli Vilsar
Madli Vilsar (sündinud 13. septembril 1991 Kuressaares) on eesti modell.
Ta võitis 2011. aastal Miss Estonia võistluse.
Peter Vitus von Quasdanovich
pisi|331x331px|Peter Vitus von Quasdanovich Peter Vitus von Quasdanovich (12. juuni 1738 – 13. august 1802) oli Horvaatia aadlik. Austria sõjaväelane, feldmarssal-leitnant ja vabahärra.
Varajane elu
Peter Vitus von Quasdanovich sündis 12. juunil 1738 Zumberakis. Ta astus sõjaväeteenistusse 1752. aastal ning liitus Warasdini grenzeri husaarirügemendiga N. 41. Selle üksuse koosseisus sõdis ta seitsmeaastases sõjas, mille lõppedes oli jõudnud kapteni auastmeni. 1773. aastaks oli ta saanud ooberstleitnandiks ning juhatas Karlstadti grenzeri husaarirügementi N. 41. Ta osales ka Baieri pärilussõjas, kus paistis mitu korda välja.
Quasdanovich võttis osa mitmest ratsarünnakust Friedrich Joseph von Nauendorfi all. 15. ja 16. juulil 1778 ründasid nad ühte Preisi laagrit ning hoidsid siis hiljem tagasi tervet korpust. Quasdanovich juhatas ka ühte ratsarünnakut, mille tulemusena murdsid nad läbi ühe grenaderipataljoni karreest. Weisskircheni lahingus 26. novembril hoidis ta suuremat Preisi väge mitu tundi tagasi ning sundis neid siis taganema. Taubintzi lahingus ajas ta Preisi ratsaväe põgenema. Nende saavutuste eest autasustati teda Maria Theresia militaarordeni rüütliristiga, lisaks ülendati ta ooberstiks ning määrati Slavoonia grenzeri husaarirügemendi N. 43 ülemaks.
Austria-Türgi sõja ajal edutati Quasdanovich kindralmajoriks.