cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Aristoxenos
Mõjutused hilisemale muusikateooriale
Kõik hilisemad antiigi muusikateoreetikud võtsid harmoonia vallas üle Aristoxenose muusikaterminoloogia. See ei kehti mitte ainult tema pooldajate, niinimetatud aristokseenlaste, vaid ka vastaste kohta noorte pütagoorlaste hulgas. Nende hulka kuulus Aristoxenose eluajal matemaatik Eukleides, kes oma muusikaalases tekstis "Kaanonite jagunemine" ("Teilung des Kanons") formuleeris aristokseenliku diatoonilise helisüsteemi pütagoorlikult modifitseeritud versiooni, tõestades samal ajal terve rea Aristoxenose harmoonika vastaseid teoreeme, sealhulgas tooni jaotatavuse negatsiooni (Negation der Teilbarkeit des Tons), eksperimentaalse aksioomi kvart = 2½ tooni ning võrduse oktaav = 6 tooni. Need teoreemid näitavad aga vaid antiigi matemaatika hetketasemel pütagoorlik-akustilise seisukoha kokkusobimatust empiirilis-muusikaliste seisukohtadega. Eukleidese autoriteedi kaudu pani ennast arvutuslikult ulatuslikult maksma pütagoorlik teooria, Aristoxenos jäi mõõtuandvaks vaid terminoloogias. Sellise aristokseenoslik-pütagoorliku kompromissliini esindajad olid ka Eratosthenes ning eelkõige Ptolemaios. Ptolemaios pani Aristoxenose ebatäpsete keelpillikeeltega tehtud eksperimentide kriitika põhjal ette mõõtmistehnilisi parendusi kaanoni (Kanoni) või monokordi kohta ja kritiseeris Aristoxenose eksperimendi ebatäpsust. Akustilis-eksperimentaalselt olevat eksperiment aga õige. Ta mõjutas sellega Boethiust, kes tõlkis Pythagorase ja Aristoxenose koolkonna dispuudi ladina keeleruumi, avaldades sellega otsustavat mõju keskaegsele ja tänapäeva helisüsteemiteooriale. Keskaja muusikas olid kirikulaadide puhul praktiliselt tähtsad aristokseenlikud oktaavimudelid (Formen der Oktave’d), mida on nimetatud ka oktaaviperekondadeks (Oktavgattung’ideks). Rütmika valdkonnas oli Aristoxenosel hilisemale teooriale vähe mõju, kuna selles sai hiljem domineerivaks meetrika, mille terminoloogias võttis Dionysios Thrax üle ja interpreteeris kõnerütmiliselt ümber vaid mõiste "mõõt" (Fuß) ja selle kehe- kuni neljaosalise jaotuse.
Aristokseenlased
Aristokseenlasteks nimetatakse muusikateoreetikuid, kes orienteerusid Aristoxenose õpetusele ning distantseerisid end pütagoorlikust liinist. Nende hulka kuuluvad Kleoneides ehk Pseudo-Eukleides, Aristides Quintilianus, Bakcheios, Psellos ning mõningad anonüümsed muusikaliste traktaatide, mida on ekslikult peetud Aristoxenosele kuuluvaks, autorid. Aristokseenlased olid epigoonid, kes ei küündinud oma eeskuju tasemele ning lahjendasid tema õpetust tunduvalt. Nad kõrvaldasid õpetusest kogu matemaatika, aksioomid, tõestused ja paljud definitsioonid, hiljem koguni eksperimentaalse tajuga seotud põhjendused. Tihti ei olnud aristokseenlaste õpetus Aristoxenose õpetusest selgelt lahutatud. Aristoxenose retseptsioonile on juba antiigist alates omane tugev vääritimõistmine. Tema antipütagoreismi tõlgendati tihti vääriti kui võimetust arvutada ning tema empiirilisi seisukohti kui antimatemaatilisi. Need vääritimõistmised õilmitsevad tänapäevani. Üks näide on Johann Mattheson, kes pseudonüümi Aristoxenus Noorem (Aristoxenus der Jüngere) all kirjutas pamflette muusika ja matemaatika seoste vastu. Vincenzo Galileist alanud Aristoxenose renessansist peale on kui aristokseenlikku vääriti mõistetud ka kaheteisthelilist võrdtempereeritud helisüsteemi, kuna selles kehtivad justkui Aristoxenose suuruste võrdlused. Temperatsioon eeldab aga eeskujuna pütagoorlikku süsteemi puhta kvindi suhtega 3:2, mis Aristoxenosel puudus.
Harilik allikrohi
Harilik allikrohi (Montia fontana) on portulakiliste sugukonna allikrohu perekonda kuuluv mitmeaastaste rohttaimede liik.
Harilik allikrohi eelistab veekogude, näiteks kraavide liivaseid või soostunud kaldaid. Eestis on ta hajusalt levinud.
Taime vars on tõusev ja dihhotoomselt harunev, tõustes 4–12 cm kõrgusele. Lihakad lehed on mõlajad ja varre ülemised lehed koltuvad viljumise ajaks. Valged õied on tipmised. Seemned on mustad, läikivad ja vaolised.
Kaarma kihelkond
Kaarma kihelkond (lühend Kaa; saksa keeles Kirchspiel Karmel, Kirchspiel Karmel in Oesel) oli kihelkond Saaremaal Liivimaal.
Piirkonna ajalugu
Muinasajal hõlmas Kaarma muinaskihelkond ka hilisemate Kärla, Mustjala ja Püha kihelkonna osi.
14. sajandil ehitati Kuressaare piiskopilinnus, selle juurde tekkis samanimeline asula, mis aastal 1563 sai linnaõigused.
Kaarma Peeter-Pauli kiriku ehitamist Kirikukülas alustati juba 13. sajandil, nüüdse ilme sai arvatavasti alles 15. sajandil.
Kaarma kihelkonna vallad
1891. aastal liideti Kaarma, Meedla, Piila, vald ja  ning Kaarma kirikuvalla külad uueks Loona vallaks. Teised külad jäid Kaarma-Suure valla koosseisu. .
Kihelkonna alad tänapäeval
Kaarma kihelkond asub nüüdse Saare maakonna Kaarma valla alal.
Raikküla
Raikküla on küla Rapla vallas Rapla maakonnas.
Aastatel 1991–2017 (kuni Eesti omavalitsuste haldusreformini) asus küla Raikküla vallas.
Külas on Raikküla mõis ja selle kalmistu. Küla järgi on nime saanud siluri Raikküla lade. ja selle Raikküla kihistu, sealne puurauk on nii lademe kui kihistu stratotüüp. Lisaks on Raikküla kihistu stratotüübiks veel Pakamägi.
Külas tegutsevad Raikküla Kool õpiraskustega lastele ja Raikküla raamatukogu.
Raikküla oli Raikküla kolhoosi keskasula.
Ajalugu
Ajaloolased on arvanud, et Henriku Liivimaa kroonika lõigus, mis kirjeldab sündmusi 15. augustist 1216, mainitud ümberkaudse(te) rahva(ste) Eestimaa keskel Harjumaal Raigele külas aset leidnud iga-aastased nõupidamised ("intraverunt proviniam Harionensem, que est in media Estonia, ubi et omnes gentes circumiacentes quolibet anno ad placitandum in Raigele convenire solebant" ), nn Raikküla kärajad, toimusid kas Raikkülas või selle naaberkülas Raelas.
Ummaru
Ummaru on küla Rapla maakonnas Rapla vallas.
Lahetaguse mõis
Lahetaguse mõis (saksa keeles Lahhetagge) oli rüütlimõis Kihelkonna kihelkonnas Saaremaal. Nüüdisajal jääb kunagine mõis Saaremaa valda Saare maakonnas.
Ummaru
Aastatel 1991–2017 (kuni Eesti omavalitsuste haldusreformini) asus küla Raikküla vallas.
Lahetaguse mõis
Mõisa keskus asus Lahetagusel.
Ummaru
1977. aastal liideti Ummaru külaga Laikma.
Lahetaguse mõis
Ajalugu
1571. aastal läänistati Lõmala vakuses maatükk, kuhu tekkiski Lahetaguse mõis. Valdajaks sai Jurgen Krumbecken. Pärast tema surma päris mõisa lesk. Viimase käest läks mõis Bertram Bellingkhausenile (? – enne 1633). Oma isalt oli Bertram pärinud ka Pilguse mõisa. Mõlemad mõisamajapidamised jäid perekonna valdusse 18. sajandi II pooleni.
Luce valdusse jäi Lahetaguse 1832. aastani. Mõisa ostis siis alampolkovnikuproua Julie von Hahn (sündinud von Hoyningen-Huene). Omanik oli ta veel 1862. aastal. Millalgi 19. sajandi II poolel sai Lahetaguse mõisnikuks vabahärra Georg Gottlieb Ernst Wolff (1823–1896). Mõis kuulus talle veel 1892. aastal. 1896. aastast said omanikeks tema pärijad. 1909. aastal oli mõis endiselt nende nimel. Enne 1919. aasta võõrandamist oli Lahetaguse viimaseks mõisnikuks vabahärra Basil Gustav Otto Gottlieb Wolff (1862 – ?).
Mõisas sündis 1778. aastal kuulus maadeuurija Fabian Gottlieb von Bellingshausen. Tema auks on mõisahoone vundamendikünkale paigaldatud mälestuskivi.
Mõisakompleks
Mõisa peahooneks oli 18. sajandil ehitatud barokne puidust ehitis.
Tänapäeval on kogu mõisakompleks hävinud.
Peeter Tarvel
thumb|Peeter Tarvel (süsi) Peeter Tarvel (kuni 1935 Peeter Treiberg; 11. juuli 1894 Koduvere (hiljem Metsiku) – 19. oktoober 1953 Omsk) oli eesti ajaloolane.
Elukäik
Lõpetanud Metsiku vallakooli ja Vihula kaheksaklassilise ministeeriumikooli, jätkas ta 1907. aasta sügisest õpinguid Tallinnas Nikolai I gümnaasiumis (hilisem Tallinna 1. Keskkool).
Tallinna kooliaastatel oli Tarveli kujunemisele suur mõju – just oli toimunud 1905. aasta revolutsioon ning levis sotsiaaldemokraatlik ja revolutsiooniline kirjandus (näiteks luges Tarvel huviga Hans Pöögelmanni kirjutisi). Paljude tollaste koolikaaslaste, näiteks Richard Kleisiga, säilisid sidemed nii üliõpilas- kui ka õppejõuaastail Tartu Ülikoolis.
Viimases õppis ta vaid ühe semestri ja läks üle Peterburi Ülikooli, kus õppis tollaste mainekate õppejõudude käe all. Tartust lahkumise nimetatud põhjusteks olid, et ta ei saanud allikakogude vähesuse tõttu keskenduda oma teemale – Prantsuse revolutsioonile – ja veel mingitele muudele teemadele, mida ta ei täpsustanud. Peterburis juhendas teda Nikolai Karejev, Venemaa silmapaistvaim Prantsuse revolutsiooni tundja.
Peterburis õppimise katkestas oktoobrirevolutsioon, mille ja mille tulemuste keskkonnas oli raske teha rahulikku teadustööd. Ülikool oli Tarvelil peaaegu läbi – tegemata jäid vaid mõned viimased eksamid ja kandidaaditöö.
1917. aastal tuli ta tagasi Eestisse ning asus elama Rakverre, kus lõi kaasa kohalikus haridus- ja poliitilises elus: aitas ellu kutsuda kohaliku rahvaülikooli, kus pidas loenguid. Selle tegevuse lõpetas Vabadussõda, kus ta ühe sõjakäigu Tartust Alūksneni kaasa tegi (Tallinna kaitsepataljoni kooliõpetajate roodus).
Väeteenistusest vabastati ta 1919. aasta aprillis, kuna oli kooliõpetaja. Pärast lühikest õpetamise aega Tallinnas asus Tarvel Tartusse ümber, kus viibis järgmise veerandsajandi, lõpetades 1921. aastal ära Tartu Ülikooli, lõputöö teemaks olid Prantsuse revolutsiooni aegsed agraarküsimused.
Järgmistel aastatel sai tast ülikooli õppejõud: juba õpetajakoolituse ajal pidas ta loenguid Prantsuse revolutsioonist, Saksamaa ajaloost ja ajaloo metodoloogiast, hiljem õppejõuna ka Prantsusmaa ja Inglismaa ajaloost. 1925. aastal valiti ta üldise ajaloo dotsendi kohusetäitjaks.
1920.–1930. aastatel oli Tarvel pedagoogiliselt ja teaduslikult aktiivne nii ülikoolis kui ka väljaspool seda. Ta võttis osa Akadeemilise Ajaloo Seltsi asutamisest ja oli kuni 1928. aastani Ajaloolise Ajakirja abitoimetaja, hiljem peatoimetaja. 1931. aastal sai tast üldajaloo professori kohusetäitja, 1936 korraline professor. Ta osales ka poliitikaelus, olles Eesti Sotsialistliku Tööliste Partei liige. Vasakpoolseks jäi ta elu lõpuni, kuid samas oli ta alati ka rahvuslikult meelestatud. Et Tarveli ühiskondlik tegevus oli väga aktiivne, ei jõudnud ta oma doktoritöö kaitsmiseni, mis ilmselt oleks rääkinud Tartu majandusest. Selle käsikiri, nagu ka enamik Tarveli raamatukogust, hävis Teise maailmasõja käigus.
1939. aastal valiti ta Tartu linnavolinikuks.
1940. aastal jäi Tarvel tänu oma vasakpoolsetele vaadetele ametisse, kuid Saksa okupatsiooni ajal vallandati ta ülikoolist ja viibis kaks kuud vangistuses. Seejärel teenis ta elatist tõlkijana. Nõukogude okupatsiooni taastudes sai Tarvel tagasi ka oma töökoha ülikoolis, kuid juba 1945. aastal ta vangistati ning saadeti sunnitööle ja asumisele. Tõenäoliselt sai talle saatuslikuks liiga aktiivne ühiskondlik tegevus, eriti seetõttu, et ta kandideeris Tartu Ülikooli rektoriks, kuid ametist lahkuv rektor Hans Kruus, kes oli toona teatavasti väga tugeval võimupositsioonil, suhtus temasse negatiivselt.
Tarvel saadeti Vorkuta kullakaevandustesse sunnitööle, kust ta vabanes 1950. aastal. Järgnes asumine Siberis. Sinna oli saadetud ka tema naine ja tütar, nõnda võis Tarvel perega taas kokku saada. Kuid 1951. aastal naine suri. Tarvelil oli raske leida tööd, sest tema haridust tõestavad dokumendid olid Eestis. Lõpuks õnnestus tal Omskis saada tööd saksa keele õpetajana, kuid 1953. aastal tabas Tarvelit raske haigus ja ta suri pärast operatsiooni.
Isiklikku
Ajaloolane Enn Tarvel on Peeter Tarveli vennapoeg, kunstiajaloolane Tiiu Talvistu ning kirjandusteadlane ja teatriloolane Piret Kruuspere tema tütretütred.
Siniõlg-kuukabarra
Siniõlg-kuukabarra ehk siniõlg-safiirlind (Dacelo leachii) on jäälindlaste sugukonda kuukabarra perekonda kuuluv lind.
Välimus
Linnu pea on määrdunudvalge, selg pruun, alakülg valge ruugete täppidega, tiibade hoosuled türkiissinist värvi. Isaslinnu saba on tumesinine, emaslinnul ruuge, mustade ristitriipudega. Noorlindude sulestikul on rohkem pruune triipe ja märke, mis jätavad räpase mulje, ja nende silmad on kahel esimesel eluaastal pruunid.
Ta on pisut väiksem kui mõnevõrra rohkem tuntud naeru-safiirlind. Tal pole musta maski näol, tema tiibadel on rohkem sinist ja tema nokk on raskem kui ta suuremal sugulasel.
Kutsehüüuks on pöörane kaagutamine või haukumine.
Levik
Ta kuulub soodsas seisundis liikide hulka.
Pesitsemine ja elupaigad
Sigimine toimub hiliskevadel (septembrist detsembrini). Pesaks on õõnsus kõrgel, sageli 25 meetri kõrgusel puu otsas, mõnikord ka termiidipesas.
Kurnas on tavaliselt 3-4 valget kergelt läikivat muna, mida mõlemad vanemad hauvad 26 päeva. Munad on 44×35 mm suurused, vahel pisut suuremad.
Perekonna moodustavad harilikult kolm täiskasvanud lindu: isane, emane ja veel üks lind, kes aitab poegi kasvatada.
Tibud sünnivad roosade, pimedate ja paljastena. Nad murravad munast välja noka otsa kasvava munahamba abil. Suled ilmuvad 7. päeva paiku ja silmad avanevad 10. päeva paiku. Tibud on agressiivsed ja sageli tapavad kõige noorema endi hulgast ära. Pojad on pesas 36 päeva ja pärast seda õpetavad vanemad neid veel 8–10 nädalat toitu hankima, enne kui nad iseseisvuvad.
thumb|Emane siniõlg-kuukabarra
Toitumine
Lind toitub suurest hulgast loomadest, kes elavad maapinnal või selle lähedal. Märjal aastaajal, suvel söövad nad rohkem putukaid, kahepaikseid ja sisalikke, kui nad saavad kätte selliseid lülijalgseid nagu vähid, skorpionid ja ämblikud. Kuival aastaajal, talvel söövad nad rohkem kalu, madusid, usse ning väikeseid linde ja imetajaid.
Taksonoomia
Esimene eurooplane, kes siniõlg-kuukabarrat nägi ja ühe isendi oma kollektsiooni võttis, oli Joseph Banks 1770. Esialgu ei osatud seda eraldi liigiks pidada, vaid aeti segi naeru-safiirlinnuga. Alles 1824 kirjeldasid Nicholas Aylward Vigors ja Thomas Horsfield seda eraldi liigina. Ladinakeelse nime sai lind briti zooloogi William Elford Leachi järgi.
Siniõlg-kuukabarra on üks neljast kuukabarraliigist. Alamliikide arv ei ole selge. Enamik õpetlasi tunnistab nelja alamliiki, kuid üksikud leiavad, et kolm Austraalia alamliiki lähevad järk-järgult üksteiseks üle ning sellepärast tuleb neid ühe alamliigina käsitleda.
La Spezia provints
La Spezia provints on provints Itaalias Liguuria maakonnas. Provintsi keskuseks on La Spezia linn.
Põhjas piirneb La Spezia provints Emilia Romagna maakonna Parma provintsiga, idas Toscana maakonna Massa-Carrara provintsiga ja lõunas Liguuria merega.
La Spezia on mereäärne provints, kus La Spezia lahe rannikul asuvad reas maalilised Cinque Terre rahvuspark ning Lerici ja Porto Venere.
Haldusjaotus
Spezia provints jaguneb 32 omavalitsusüksuseks (comune).
Mongoolia lipp
Riigi- ja rahvuslipp
pisi|[[Pilt:FIAV 111000.svg|20px Mongoolia riigi- ja rahvuslipp. Proportsioonid 1:2.]] Riigi- ja rahvuslipp määratleti praegusel kujul 1992. aasta 13. jaanuari põhiseadusega, mis jõustus sama aasta 12. veebruaril. Plagu on vertikaalsete laidudega puna-sini-punane trikoloor. Vardapoolsel punasel väljal on mongolite müstiline sümbol sojombo, mille valmistas 1686. aastal Bogdo Dzanabadzar.
Sinine kujutab rahvast ja isamaalisust ning on mongolite rahvusvärv. Samuti tähistab ta Tšingis-khaani aegset hiilgust.
Kollane on vankumatu sõpruse värv.
Sojombo pärineb 17. sajandist ning sümboliseerib vabadus- ja iseseisvustahet. Sümboli igal detailil on oma tähendus, ülalt alla:
Tuli tõotab õnne ja edu, selle kolm leeki sümboliseerivad minevikku, olevikku ja tulevikku.
Päike ja kuu kinnitavad, et mongoli rahvas elab igavesti.
Kolmnurk moodustab noole- või odaotsa, mis ennustab hävingut mongoolia rahva vaenlastele. Kolmnurk on ka sümboli kõige alumine kujutis.
Kaks kitsast triipu kujutavad tasast steppi ning iseloomustavad mongolite otsekohesust ja õiglust.
Yin-yang 'i sümbol, mis on ülevõetud Vana-Hiinast, tähistab vastandite ühtsust. Mongoolia lipul moodustub see kahest pärani silmadega kalast, mis sümboliseerivad valvsust.
Sambad sojombo külgedel esindavad jõudu ja iseseisvust ning ütlevad, et kaks sõpra on tugevamad kui kivimüür.
Mongoolia ajaloolised lipud
Aastal 1921 kukutati rahvuskangelase Sühbaatari juhtimisel ja Vene Punaarmee toel Hiina ülemvõim ning lipuks võeti punane kangas, mille vardapoolses ülanurgas olid kuldne poolkuu ja päike.
Aastal 1924, kui Mongoolia kuulutati rahvavabariigiks, eemaldati lipult poolkuu ja päike, lipu keskele aga lisati sinine sojombo.
Aastal 1940 sai lipp peaaegu praeguse kuju (sojombo kohale oli lisatud kuldne viisnurkne täht).
Vahakõnnu
Vahakõnnu on küla Rapla maakonnas Rapla vallas.
Aastatel 1991–2017 (kuni Eesti omavalitsuste haldusreformini) asus küla Raikküla vallas.
Esmassuused
Samasse põhikonda kuulub teinegi suur loomarühm teissuused, millesse arvatakse muuhulgas selgroogsed. Kõige selgem vahe alg- ja teissuuste vahel seisneb varajase lootelise arengu eripäras, nimelt päraku moodustumises. Kahekülgsetel moodustub embrüo ühele küljele blastopooriks nimetatav sälk, mis süveneb ja muutub arhenteroniks, söögitoru arengu esimeseks astmeks. Teissuustel muutub esialgne sälk pärakuks, aga söögitoru uuristub lõpuks läbi kogu embrüo ja moodustab selle teise otsa teise avause, millest saab suu. Sellest pärinebki teissuuste nimi, et suu tekib teises järgus. Algsuused nimetati niimoodi sellepärast, et arvati, et blastopoor moodustab kõigepealt suu ja pärak moodustub hiljem, kui söögitoru läbi embrüo uuristub. Kuid hilisem uuring näitas, et algsuustel söögitoru ei uuristugi läbi embrüo. Selle asemel painduvad blastopoori servad kaheksakujuliselt kokku ning ühe ava asemele tekib niimoodi kaks, mis hiljem arenevadki suuks ja pärakuks.
Erinev on ka algsuuste loote lõigustumine, mis tavaliselt on spiraalne (teissuustel radiaalne). Samuti areneb esmassuuste skelett keha pinnal, teisuustel aga keha sees sidekoest.
Algsuustel on suhteliselt levinud parasitism. Enamik hulkrakseid parasiite kuulub alamate usside hulka. Neid leidub mitmes teiseski algsuuste klassis, kuigi vähelüliste hõimkonnas näiteks mitte.
Paljudes algsuuste rühmades esineb trohhofoori-tüüpi vastne.
Liigitus
"Loomade elu" eraldab algsuusete alampõhikonnas neli ülemhõimkonda, mis omakorda jagunevad järgmistesse hõimkondadesse ja klassidesse:
Püha kihelkond
pisi|püsti|Vaade [[Püha kirikule edelast]]
Püha kihelkond (lühend Pha; saksa keeles Kirchspiel Pyha) on kihelkond Saaremaal.
Piirkonna ajalugu
Püha kihelkond moodustati arvatavasti 14. sajandi lõpus suurest Kaarma kihelkonnast eraldatud kagupoolsetest aladest. Püha kihelkonda on esmamainitud 1449. aastal.
Püha kihelkond on olnud ka haldusüksus (nt Liivimaa kubermangu Kuressaare kreisis).
Püha kirik on pika ehituslooga, tornikiiver aastast 1924.
Püha kihelkonna mõisad
Kihelkonnas paiknes 10 mõisat: 1 kirikumõis, 7 rüütlimõisast peamõisat ning 2 riigimõisat ja 2 karjamõisat.
Kihelkonna alad tänapäeval
Kihelkonna alad paiknevad nüüdse Saare maakonna Saaremaa valla alal.
Run With Me
"Run With Me" on Jeanette Biedermanni esimene singel albumilt "Naked Truth". Singel anti Saksamaal välja 8. novembril 2004. Laulu kirjutasid Frank Johnes ja Wonderbra ning produtseerisid Tom Remm ja Frank Kretschmer.
Iisaku murrak
Iisaku murrakud on Iisaku kihelkonnas kõneldud murrakud. Mari Must eristab siin lisaks kihelkonna põhjaosas kõneldud Alutaguse murde murrakuile idamurdelist Tudulinna-Metsküla murrakut ja kihelkonna loodeosas - endisel Viru-Jaagupi alal kõneldud keskmurdelist Oonurme murrakut. Iisaku kihelkonna kesk- ja lõunaosa Alutaguse murrakut on aastasadu mõjutanud sealne vene-vadja-isuri segarahvastik. See omanäolise häälikulise ehituse ja grammatikaga murrak vajab veel põhjalikumat käsitelu. .
Run With Me
Lugude nimekri
CD 1
CD 2
Iisaku murrak
Iisaku kihelkonna põhjaosas nagu ka Jõhvi kihelkonna lõunaosas kõneldud Alutaguse murrak oli keskmurde tugeva mõju all.
Akwa Ibomi osariik
Akwa Ibomi osariik on 1. järgu haldusüksus (osariik) Nigeeria lõunaosas.
Jaguneb 31 omavalitsusalaks: Abak, Eastern Obolo, Eket, Esit-Eket, Essien-Udim, Etim-Ekpo, Etinan, Ibeno, Ibesikpo-Asutan, Ibiono-Ibom, Ika, Ikono, Ikot-Abasi, Ikot-Ekpene, Ini, Itu, Mbo, Mpkat-Enin, Nsit-Atai, Nsit-Ibom, Nsit-Ubuim, Obot-Akara, Okobo, Onna, Oron, Oruk-Anam, Udung-Uko, Ukanafun, Uruan, Urue-Offong-Oruko ja Uyo.
Osariik on nafta- ja maagaasi tootmise keskus.
Elanikud on valdavalt kristlased, vähem on animiste.
Murat Nassõrov
pisi|Murat Nassõrov Murat Ismailovitš Nassõrov (Мурат Исмаилович Насыров) (13. detsember 1969 Almatõ – 19. jaanuar 2007 Moskva) oli uiguuri päritolu Venemaa laulja ja helilooja.
Müüriku mõis
Müüriku mõis (saksa keeles Marienhof) oli Virumaal Väike-Maarja kihelkonnas asunud poolmõis.
Müüriku mõisahoone paikneb Väike-Maarja – Simuna tee ääres umbes kilomeetri kaugusel Väike-Maarjast Simuna poole. (koordinaadid )
Mõisa alad eraldati Väike-Maarja pastoraadist, Vao mõisast ja Kaarma mõisast 1808. aastal.
Müüriku mõis rajati 1817. aastal Tallinnast pärit kaupmehe P. J. "Papachen" Hoffmanni poolt, kes avas siin kaupluse. Konkurentsi puudumise tõttu osutus äri edukaks.
Mõisahooned
Mõisahoone ehitati ühekorruselise pika puumajana, mis on säilinud tänapäevani. Mõisahoone kõrvale ehitas Hoffmann väikese maja ametnikele. Aastal 1891 müüs "Papachen" mõisa oma pojale Georg Hoffmannile. Georg Hoffmann müüs Müüriku mõisa omakorda eestlasele Jaan Allikule, kes oli rikastunud kõrtsipidamisega.
Hoones, mis paiknes ametnikemajast tagapool (ei ole säilinud), avati 1902. aastal Väike-Maarja tütarlastekool. Hiljem avati ametnikemajas Väike-Maarja esimene nelja voodikohaga haigla, kus arstideks olid Hoffmannid. Tänapäeval on nii mõisa peahoone kui ka ametnikemaja kasutusel korterelamutena.
Teissuused
Teissuused (Deuterostomia) on loomade takson – alampõhikond.
Kõige selgem vahe teissuuste ja esmassuuste vahel seisneb varajase lootelise arengu eripäras. Teissuuste arengus saab karikloote ehk gastrula blastopoorist üldjuhul pärak; esmassuuste arengus jääb blastopoor aga suuks.
Erinev on ka teissuuste loote lõigustumine, mis tavaliselt on radiaalne (esmassuustel spiraalne). Samuti areneb teissuuste skelett keha sees sidekoest, esmassuustel aga keha pinnal.
Kui esmassuustel oli sageli trohhofoori-tüüpi vastne, siis teissuustel ei esine seda kunagi.
Hõimkonnad
Teadaolevaid väljasurnud rühmi on üks:
Iru soojuselektrijaam
thumb|Iru soojuselektrijaam thumb|Iru soojuselektrijaam Iru soojuselektrijaam (lühendatult Iru SEJ; ametlik nimi Iru Elektrijaam) on Eesti Energiale kuuluv soojuselektrijaam Maardus. See on Eesti suurim elektri ja soojuse koostootmisjaam.
Kütusena kasutatakse segaolmejäätmeid (jäätmekütus) ja maagaasi. Seejuures oli Iru elektrijaama juures 2013. aastal tööd alustanud jäätmeenergiaplokk Eesti esimene.
Tehnilised andmed
Iru koostootmisjaama I ehitusjärk valmis 1978. aastal.
Iru SEJ põhikütuseks on segaolmejäätmed ja maagaas. Reservkütusena kasutatakse vedelkütuseid (näiteks rasket kütteõli).
2013. aastal alustas Irus tööd jäätmeenergiaplokk, mis kasutab elektri ja soojuse tootmiseks Eestis tekkivaid segaolmejäätmeid.
Soojustarbijad
Iru SEJ kütab ja varustab sooja veega Tallinna ja Maardu linna. Iru SEJ on Eesti suurim soojuse tootja.
Jaamas töötas 2013. aasta seisuga 49 töötajat.
Jäätmeenergiaplokk
[[Fail:Waste block turbine and generator in Iru Thermal Power Plant.jpg|pisi|Iru soojuselektrijaama jäätmeenergiaploki turbiin ja generaator. Vaata lähemalt 360°-panoraampildi vaaturis ]] 2013. aastal tööd alustanud jäätmeenergiaploki soojuse tootmise võimsus on 50 MW ja elektri tootmise võimsus 17 MW.
Energiaplokile pandi nurgakivi 15. juunil 2011. Jäätmeploki üldehitustööd teostas Merko Ehitus, põletusresti tarnis Martin GmbH ja heitgaasi käitlussüsteemi CNIMi tütarettevõte LAB.
Jäätmete kasutamine elektri ja soojuse tootmiseks on Eesti jaoks uus lahendus nii energia tootmises kui ka prügikäitluses. Jäätmeploki valmimisega lõppes Eestis suuremahuline segaolmejäätmete ladestamine prügilatesse, sest Eesti Energia võttis varem prügilatesse rännanud jäätmed kasutusse kütusena. Jäätmeploki tehnoloogia sobib mitmesugust liiki jäätmete põletamiseks ning ei vaja segaolmejäätmete põletamiseelset sortimist, purustamist ega sõelumist. Elektriks ja soojuseks muundatakse Iru elektrijaamas ligi 85% jäätmetes sisalduvast energiast.
Eestis jääb kodusest sortimisest üle ligi 300 000 tonni segaolmejäätmeid aastas. Seni prügilatesse rännanud prügi energeetiline väärtus on aga samaväärne põlevkivi ja hakkpuidu omaga. Kasutades prügi energia tootmiseks, jätab Eesti Energia Iru elektrijaam aastas kasutamata 70 miljonit kuupmeetrit maagaasi.
Täisvõimsusel töötades põletab Iru jäätmeplokk tunnis keskmiselt 27,5 tonni segaolmejäätmeid. Selline kogus jäätmeid tekib aastaga umbes 70 keskmises Eesti kodus. Päevas põletab jaam täisvõimsusel töötades keskmiselt 660 tonni prügi. Iru jäätmeplokk toodab ligikaudu 136 000 MWh elektrit aastas, mis vastab umbes Paide linna ja selle ümbruse elektritarbimisele. Jäätmetest toodetud soojusenergia on ka neljandiku võrra soodsam kui maagaasist toodetud energia.
Metssiga
Metssiga (Sus scrofa) on sigalaste sugukonda ja sea perekonda kuuluv metsloom.
Metssiga on omnivoor nagu kodusigagi. Ta on pärismaine Kesk-Euroopas, Vahemere piirkonnas (kaasa arvatud Atlase mägedes), Põhja-Aafrikas ja enamikus Aasias, ulatudes lõunasse Indoneesiani välja. Hiljem on teda sisse toodud paljudesse kohtadesse. Arvatakse, et kodusiga on aretatud metsseast umbes 7000 aastat eKr Lähis-Idas ning umbes samal ajal sõltumatult ka Hiinas.
Isane metssiga on kult, emane siga on emis ja noori järeltulijaid kutsutakse põrsasteks.
Välimus
Metssea keha katab kare harjaseline karvkate, mille värvus varieerub tumehallist pruunini. Metssea kere on jässakas ja jalad on suhteliselt pikad, eriti põhjapoolsete alamliikide puhul. Põrsad on sündides heledate triipudega, mis tuhmuvad teise ja kuuenda elukuu vahel. Karv saavutab täiskasvanud isendi värvuse esimeseks eluaastaks. Täiskasvanud metssea keha pikkus jääb vahemikku 90–200 cm ja turja kõrgus vahemikku 55–110 cm. Saba on 15–40 cm pikk. Metssea kehakaal jääb vahemikku 44–320 kg. Isased on tavaliselt suuremad kui emased isendid ning isastel on ka 4 kihva, mis kasvavad terve eluea jooksul. Emastel on 6 paari nisasid.
Eluiga
Metssea eluiga on tavaliselt 9–10 eluaastat, kuid ta võib elada isegi kuni 25-aastaseks.
Aktiivsus
pisi|Metssea emis poegadega maanteed ületamas. Kõrvemaa, 2016. a. aprill. Metssead on üldiselt öise eluviisigia ning aktiivsed peamiselt varahommikuti ja hilisõhtuti. Keskmiselt 4–8 tundi päevas otsivad nad süüa, mis on üldiselt sotsiaalne tegevus koos grupiga. Päevasel ajal puhkavad nad varjulistes kohtades, näiteks põõsastes.
Sotsiaalsus
Metssead on üldiselt seltskondlikud loomad. Nad moodustavad karju, mille suurus oleneb nende asukohast ja aastaajast. Enamasti ei ületa karja suurus 6–20 isendit, kuigi on avastatud ka saja- ja enamaliikmelisi gruppe. Karja moodustavad enamasti täiskasvanud emased ja nende noored järeltulijad. Vanemad isased väljaspool sigimisperioodi üldiselt gruppides ei ela. Igal metsseagrupil on oma territoorium, mis katab umbes 20 ruutkilomeetri suurust ala. Oma territooriumi märgistavad nad haisvate eritistega: sülje ja väljaheidetega. Grupp püsib tavaliselt oma territooriumil. Lahkub vaid siis, kui toiduvarud on otsakorral. Veekogu lähedus on neile väga tähtis ja seda teadmist kasutavad ära ka jahimehed.
Eero Uustalu
pisi|Eero Uustalu (2017) Eero Uustalu (sündinud 11. mail 1967 Tallinnas) on eesti õpetaja.
Hariduse on ta saanud Moskva Füüsika-Tehnika Instituudis (1991).
Ta on Erakonna Eestimaa Rohelised liige. Ta kandideeris 2007. aasta Riigikogu valimistel, kus sai 110 häält, ning 2011. aasta Riigikogu valimistel, kus sai 65 häält.
Ta on töötanud Tartu Ülikooli Teaduskoolis, kus ta oli füüsikaõppe peaspetsialist.
Metssiga
Kommunikatsioon
Metssead suhtlevad omavahel, kasutades eri sagedusega röhatusi, karjeid ja möirgeid. Neid häälitsusi kasutatakse territooriumi tähistamisel, paaritumisel ja võitlustel. Suheldakse ka üksteise kehaeritisi nuusutades.
Mooses
pisi|[[Rembrandti maal Moosesest koos kümne käsuga]] Mooses (heebrea מֹשֶׁה Mōšeh, araabia موسى Mūsá) oli Piibli järgi iisraellaste juht, kes juhtis iisraeli rahva välja Egiptuse orjapõlvest ning edastas kümme käsku. Ta on Teise Moosese raamatu peategelane.
Metssiga
Temperament
Metssead on tuntud oma agressiivse temperamendi poolest. Kui metssiga üllatada või teda nurka suruda, siis ta kaitseb ennast kogu oma jõuga. Isegi kui metssiga on kurnatud või vigastatud, ründab ta kõhkluseta. See kehtib eriti just emise puhul, kes on koos oma põrsastega. Isased ja emased ründavad erinevalt, kuna nende kihvad on erinevad. Isaste kihvad ulatuvad suust välja, nemad ründavad pea madalal sööstes. Emased metssead, kelle kihvad pole nähtavad, hammustavad oma vaenlasi.
Mooses
Mooses on oluline prohvet nii judaismis, kristluses kui ka islamis.
On vaieldav, kas Mooses oli reaalne isik ja kas ta on seotud iisraellaste väljarännuga Egiptusest. Osa Piibli jutustusest tema kohta on kindlasti legendid (näiteks sünnilood).
Metssiga
Alamliigid
Alamliigid jagunevad välimuse järgi liigitades nelja alagruppi.
Mooses
Moosese kutsumislugu
Mooses ajas oma äia karja kõrbe taha Hoorebi mäe juurde. Seal silmas ta kummalist kibuvitsapõõsast, mis põles, aga ei põlenud ära (põlev põõsas). Siis kohtus Mooses oma esiisade Jumalaga, kes tegi karjasest rahva juhi. (2Ms 3).
Metssiga
Toitumine
Metssiga on omnivoor ehk kõigesööja, kuid enamasti sööb ta taimset toitu. Tänu äärmiselt heale haistmismeelele leiab metssiga suure osa oma toidust maad sonkides, toiduks on taimede juured, risoomid ja mugulad. Metssead võivad tekitada kahju põllumajandusele, rüüstates vilja- ja kartulipõlde. Määrava osa toidulauast moodustavad talvel ja sügisel tammetõrud. Loomsest toidust sööb ta meelsasti vihmausse, vastseid, tõuke, putukaid, roomajaid ja kahepaikseid, pisiimetajaid, loomaraipeid ning ka linnumune. Nälja korral võib esineda ka kannibalismi. Loomaaias peetavad metssead pesevad toidu enne söömist puhtaks.
Selline lai toiduvalik on aidanud metsseal kohaneda ja ellu jääda mitmesugustes keskkondades, mägistest aladest kuni kõrbeteni välja.
Mooses
Väljaränd Egiptusest
Ajaloolased vaidlevad nii väljarännu aja (15. sajand eKr või 13. sajand eKr) kui ka rännumarsruudi üle.
Metssiga
Sigimine
Jooksuaeg algab novembris ja lõppeb jaanuaris. Sel perioodil liituvad ka kuldid karjaga. Sigimisperioodil võitlevad kuldid emaste pärast üsnagi veriselt ja vägivaldselt. Kuldid kasvatavad vigastuste tõsisuse vähendamiseks endale naha alla paksu sideainest kilbi, mis kaitseb konkureeriva kuldi kihvade eest. Tugevaim kult omandab õiguse viljastada kogu karja emised. Tiinus kestab 4,5–5 kuud ning põrsad sünnivad aprillis ja mais. Poegimiseks meisterdavad emised pesad, kasutades kulu, sammalt, oksi. Pesa ehitatakse tavaliselt mõnda tihnikusse või kuusealusesse. Emised toovad ilmale pesakondi suuruses 1–12 (keskmiselt 5–6 põrsast). Emisel on esimesed nisad piimarikkamad kui tagumised, mis tekitab põrsaste vahel konkurentsi. Põrsad toituvad esimesel paaril nädalal ainult emapiimast. Pärast seda hüljatakse pesa ning hakatakse tarvitama lisaks emapiimale ka muud toitu. Täielik üleminek muule toidule toimub umbes neljandal elukuul.
Mooses
Väljaränd Egiptusest
Mitte ükski Egiptuse allikas ei kinnita, et sel ajal oleks märkimisväärne hulk inimesi emigreerunud, samuti ei ole andmeid, et mõni sõjaväeüksus oleks neid jälitades uppunud.
Metssiga
Vaenlased
Täiskasvanud metsseal on looduslikke vaenlasi üsna vähe. Suuremateks vaenlasteks on inimene ja suuremad loomad, nagu karud, hundid. Põrsastele on ohtlikud ka näiteks ilvesed.
Metssiga Eestis
pisi|Metssea [[topis Tartu Ülikooli Loodusmuuseumis]] Metssea arvukus Eestis oli 2012. aasta andmete kohaselt 22 320, mis oli teadaolevalt suurem kui eales varem. Suur arvukus võis olla tingitud eelkõige pehmetest talvedest, lisasöötmisest, põhikarja emiste vähesest küttimisest ning metssea loodusliku vaenlase, hundi, väikesest arvukusest.
Kaitsestaatus
Metssiga ei ole üldiselt ohustatud. Alamliikidest on liigse jahtimise tõttu ohustatuks hinnatud Jaapanis elavat alamliiki Sus scrofa riukiuanus.
Erootika
Erootika on inimese seksuaalsuse ja erootilise armastusega seotud ühiskonnaelu- ja kultuurinähtuste valdkond ning nendega seotud teadmiste valdkond.
Kitsamas mõttes mõistetakse erootika all otseseid või fantaasia või kunstiteostega vahendatud esteetiliselt rafineeritud erootilisi elamusi ja nende allikaid.
Vietnami lipp
Vietnami lipp on Vietnami ametlik lipp.
Annikoru
Annikoru oli enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal Konguta valla keskuseks. Külas on vallavalitsus, kool, Konguta rahvamaja ja raamatukogu.
Annikorul asub ka Kavilda (ehk Soova) ürgorg. Asula juurest avaneb kaunis vaade Kavilda ürgorule ja endisele Aru mõisa ehk Uue-Kavilda mõisapargile.
Ajalooliselt asus küla Puhja kihelkonnas.
Venezuela lipp
thumb|Venezuela riigilipp alates märtsist 2006 Venezuela lipp on Venezuela ametlik lipp.
Savona provints
Haldusjaotus
Savona provints jaguneb 69 omavalitsusüksuseks (comune).
Suurima elanike arvuga vallad
Savona provintsi suurima elanike arvuga omavalitsusüksused seisuga 31. detsember 2011 olid järgmised:
Kõige vähem elanike (119) on Massiminos.
The Infant Light
"The Infant Light" on Jeanette Biedermanni esimene singel albumilt "Merry Christmas". See anti Saksamaal välja 6. detsembril 2004. Laulu kirjutasid Frank Johnes ja Wonderbra ning produtseerisid Tom Remm ja Frank Johnes.
Lugude nimekri
CD 1
CD 2
Claude Lévi-Strauss
Claude Lévi-Strauss (28. november 1908 Brüssel – 30. oktoober 2009 Pariis) oli Prantsusmaa antropoloog, etnoloog ja müüdiuurija, kes võttis keeleteadusest üle strukturalistliku mudeli ja tõi sellega antropoloogiasse epistemoloogilise pöörde. Tema tööd on kõige rohkem mõjutanud sugulussuhete, klassifikatsioonide ja mütoloogia uurimist, kuid samuti üldisi arusaamu ajaloost, kultuurist ja mõtlemisest.
Elukäik
Claude Lévi-Strauss sündis Belgias, ilmalikus prantsuse-juudi perekonnas, ja kasvas üles Pariisis. 1926 hakkas ta Pariisi ülikoolis õppima õigusteadust ja filosoofiat, lõpetas ülikooli filosoofia alal 1931, läbis neljakuulise sõjaväeteenistuse ja töötas siis mõne aasta kooliõpetajana Mont-de-Marsani lütseumis. 1932 abiellus ta Dina Dreyfusiga, kes lõpetas oma filosoofiaõpingud 1933, ja 1935 sõitsid nad koos Brasiiliasse, kus Lévi-Strauss asus külalisõppejõuna tööle São Paulo ülikoolis.
São Paulos hakkas Claude Lévi-Strauss õpetama aineid, mille alal ta oli iseõppija. Tema loengud käsitlesid sugulussuhteid, totemismi, võrdlevat sotsioloogiat ja mütoloogiat, toetudes peamiselt Émile Durkheimi, Robert Lowie, Arnold Van Gennepi ja Edvard Westermarcki töödele. Claude ja Dina Lévi-Strauss suhtlesid tihedalt brasiilia modernistlike kirjanike ja kunstnike rühmaga, mille keskne kuju oli luuletaja, etnomusikoloog ja kunstiajaloolane Mário de Andrade. 1935. aasta novembris korraldas ta esimese ekspeditsiooni Brasiilia sisemaale, külastades terenade, kadiveude ja bororode külasid; sellel reisil kogutud materjali põhjal valmis Lévi-Straussi esimene etnoloogiline uurimus "Bororo indiaanlaste ühiskonnakorraldusest". 1938 läks ta koos Dina Lévi-Straussi ja brasiilia antropoloogi Luiz de Castro Fariaga oma kõige ulatuslikumale ekspeditsioonile, jõudes nambikvara ja aikanani hõimudeni. Hiljem kirjeldas ta neid uurimisreise autobiograafilises teoses "Nukker troopika" (Tristes tropiques, 1955).
1939 tuli Lévi-Strauss Prantsusmaale tagasi ja mobiliseeriti sõjaväkke. Ta teenis Maginot' liinil Luxembourgi piiri taga, kus oli sõja esimestel kuudel rahulik. Ümbruskonnas ringi lonkides ja loodust vaadeldes olevat ta oma meenutuste järgi esmakordselt jõudnud strukturalismi filosoofiliste eeldusteni, uurides võilillede halle pappusi. Pärast Prantsusmaa kapituleerumist 1940 töötas ta Montpellier's õpetajana, kuni juute hakati Vichy valitsuse statuudi põhjal vallandama. Seejärel sõitis ta Senegali ja Martinique’i kaudu Ameerika Ühendriikidesse. Pika laevareisi ajal tutvus ta samas laevas olnud André Bretoniga, kellega tal kujunes "püsiv sõprussuhe tänu kirjavahetusele, mis kestis selle lõputu reisi vältel üsna kaua". Peamiseks arutlusaineks oli küsimus, kas sürrealistlik automatism sobib kokku esteetilise kavatsusega. Sürrealistlike kunstnikega suhtles Lévi-Strauss ka järgnenud pagulusaastatel.
1941–1948 elas Claude Lévi-Strauss New Yorgis, kus oli Teise maailmasõja ajal ligikaudu 30 000 prantsuse pagulast. New Yorgis tutvus ta paljude nimekate ameerika kultuuriantropoloogidega, nende seas Lévi-Straussi oluline eeskuju Franz Boas ja tema õpilased Margaret Mead ja Ruth Benedict. Lévi-Strauss pidas ülikoolides prantsuskeelseid loenguid ja töötas regulaarselt New Yorgi Rahvaraamatukogus, kus asub väga suur etnograafiliste teoste ja ajakirjade kogu. Laialdased antropoloogia-alased teadmised omandaski ta just seal.
1946–1947 töötas Lévi-Strauss Prantsusmaa kultuuriatašeena. Ta abiellus Rose-Marie Ullmoga ja neil sündis poeg Laurent. 1948 naasis ta Prantsusmaale, kaitses samal aastal Pariisi ülikoolis doktorikraadi ja sai võrdleva usundiloo õppejõuks instituudis École pratique des hautes études. 1952 nimetati ta UNESCO ühiskonnateaduste sekretäriks. Pariisis tutvus ta Monique Romaniga, kellest sai tema kolmas abikaasa, neil sündis poeg Matthieu. 1958 ilmus Lévi-Straussi esseekogu "Strukturaalantropoloogia" (Anthropologie structurale), kus strukturalismi põhimõtteid on kõige selgemalt väljendatud. 1959 sai ta Collège de France’i professoriks ja võis nüüd täielikult uurimistööle pühenduda (varem oli tema kandidatuur kaks korda tagasi lükatud). 1962 avaldas Lévi-Strauss mõtlemist ja klassifikatsioone käsitleva põhiteose "Metsik mõtlemine" (La Pensée sauvage), kus on loobutud "primitiivse" ja "tsiviliseeritud" mõtlemise vastandusest, mis varem antropoloogias valitses. See teos oli algselt kavandatud raamatu "Totemism tänapäeval" (Le Totemisme aujourd’hui) teise köitena, kuid ilmus kirjastaja soovil omaette.
Bricolage
Lévi-Straussi arvates ei ole müütiline mõtlemine teadusliku mõtlemise vastand. Loodust saab uurida kahel erineval tasandil, millest üks langeb taju ja kujutlusega enam-vähem ühte, teine aga eemaldub sellest. Esimene tasand on omane müüdile ja maagiale, teine tänapäeva teadusele. Mõlemad jõuavad konkreetsete teadmisteni, mida saab kasutada igapäevases elus, ja nooremal kiviajal tehtud avastused on tänini meie tsivilisatsiooni vundamendiks. "Arheoloogilised ja etnograafilised uuringud näitavad, et mõned – kas tänapäevased või juba kadunud – tsivilisatsioonid on osanud või oskavad veel praegugi teatud küsimusi meist paremini lahendada, ehkki oleme üritanud samasuguseid tulemusi saavutada."
Abakaliki
Abakaliki on linn Nigeeria kaguosas Enugust umbes 40 km idas, Ebonyi osariigi pealinn. Varasemas haldusjaotuses kuulus ta Enugu osariiki.
Linnaelanikud on peamiselt ibod.
Claude Lévi-Strauss
Bricolage
Siiski on ka tänapäeval säilinud üks tegevuse liik, mis sarnaneb varasema praktikaga. Seesugust tegevust nimetab Lévi-Strauss bricolage’iks ehk meisterdamiseks. Meisterdaja töötab oma kätega ja kasutab soovitud tulemuse saavutamiseks kõiki käepäraseid vahendeid ja materjale. Müütiline mõtlemine põhinebki Lévi-Straussi arvates sellisel bricolage’il, olles "meisterdamise intellektuaalne vorm". "Müütiline mõtlemine, praktiline nagu meisterdamine, ei moodusta struktureeritud kooslusi mitte otseselt teiste struktureeritud koosluste abil, vaid sündmuste jääkidest ja kildudest, [–] nippest-näppest, indiviidi või ühiskonna ajaloo kivististest." Nii jõuab müütiline mõtlemine oluliste üldistusteni ja on seega võrdväärne teadusliku mõtlemisega. Ometi on sünkroonia ja diakroonia vahekord müüdis ja teaduses erinev, sest müütiline mõtlemine kasutab sündmusi, luues nende abil struktuure, teadus aga kutsub sündmusi esile, lähtudes hüpoteesidest ja teooriatest.
Hiljem on bricolage’i mõiste levinud filosoofiasse, kunstiteooriasse, kirjandusteooriasse, muusikasse ja popkultuuri. Tavaliselt kasutatakse seda mõistet isetegevuse sünonüümina (do it yourself) või leitud materjali kasutamise tähenduses.
Abakaliki
Abakaliki on riisi, jamsi, manioki ja palmiõliga kauplemise keskus.
Kohalikku lupja kasutatakse tsemendi tootmiseks.
Linnas on 1996. aastal asutatud Abakaliki ülikool.
Claude Lévi-Strauss
Kultuuride koostöö
1952 pidas Lévi-Strauss UNESCO konverentsil ettekande "Rass ja ajalugu" (Race et histoire), kus ta kritiseeris rassistlikku ettekujutust, nagu oleks mõnedel rassidel ja kultuuridel inimkonna ajaloos juhtiv roll. Selle asemel pakkus ta välja idee, et suured tsivilisatsioonid sünnivad kultuuride koostööna. Kultuurid kombineerivad lakkamatult erinevaid elemente, moodustades koalitsioone migratsiooni, laenude, kaubanduse või sõdade kaudu. "Kultuuri võimalus koguda kokku kõikvõimalike leiutiste keerukas kogum, mida me nimetame tsivilisatsiooniks, sõltub teiste kultuuride arvust ja mitmekesisusest, millega koos see (sageli tahtmatult) osaleb ühise strateegia väljatöötamises." Seega on kultuuride paljusus tsivilisatsiooni tekkimise eeldus.
Tänapäeval peetakse progressiivsemaks neid kultuure, mis on kuhjanud kokku kõige rohkem leiutisi ja saavutusi. Selliste kultuuride ajalugu nähakse liikuvana ehk kumulatiivsena, teiste kultuuride ajalugu aga liikumatu ehk statsionaarsena. Lévi-Straussi arvates on siin tegemist petliku efektiga, sest kultuuri kumulatiivsuse hindamine sõltub vaatleja asukohast. Aktiivsemad tunduvad meile just need kultuurid, mille liikumissuund meie omaga sarnaneb, sest teistsugustes kultuurides ei oska me liikumist märgata. "Iga kord, kui meil tekib kiusatus nimetada mõnd inimkultuuri inertseks või statsionaarseks, peaksime seega mõtlema, kas näiline paigalseis ei tulene mitte meie enda teadmatusest selle kultuuri tegelike huvide kohta ja kas see kultuur, mille kriteeriumid on meie omadest erinevad, pole meie suhtes samasuguse illusiooni ohver." Kultuuride vastastikune huvipuudus võib seega tuleneda lihtsalt sellest, et nad ei ole omavahel sarnased.
Strukturalism
Strukturaalset analüüsi kasutas Lévi-Strauss sugulussuhete, klassifikatsioonide ja müütide uurimisel. Strukturaalne analüüs lähtub eeldusest, et tähenduslikud ei ole mitte üksikud elemendid, vaid nendevahelistest suhetest moodustunud struktuurid. Nii nagu strukturalistlik keeleteadus analüüsib fonoloogilised kooslused foneemideks, mille kombinatsioonid moodustavad tähenduslikke sõnu, võib Lévi-Straussi arvates analüüsida ka mütoloogiad müteemideks, mille kombinatsioonid moodustavad tähenduslikke müüte.
Tänu strukturaalsele analüüsile saab uurija keskenduda müütide vormile. See võimaldab omavahel kõrvutada suurt müütide hulka, mille vahel me muidu sarnasusi ei märkaks. Müüdid ühendavad sünkrooniat ja diakrooniat, keelt ja kõnet, luues teatava "absoluutse objekti" kolmandal tasandil. Seetõttu toimivad müüdid nagu noodikiri, kus on ühtviisi tähtis nii nootide järgnevus (meloodia) kui ka nende samaaegsus (harmoonia). Lévi-Straussi arvates ongi mõned müüdid üles ehitatud nagu sonaat või sümfoonia. Seejuures pole müüdil aga kunagi ühte algupärast versiooni, vaid ta kujutab endast kõigi olemasolevate versioonide summat. Müüt jääb müüdiks seni, kuni teda müüdina tajutakse. Teisest küljest võivad aga müütidena toimida ka ajaloolised sündmused või poliitilised ideoloogiad.
Tunnustus
Ta oli valitud ka Norra Teaduste Akadeemia välisliikmeks.
Vatikani lipp
Vatikani lipp on Vatikani ametlik lipp.
Rooma keisririik
Rooma keisririik ehk Rooma impeerium (ladina keeles Imperium Romanum) oli Rooma riik Rooma keisrite valitsemise all. Keisririik järgnes Rooma vabariigile. Impeerium laius suurel alal Vahemere ümber Euroopas, Aafrikas, Lähis-Idas ja Väike-Aasias.
Oma olemasolu jooksul oli Rooma impeerium majanduslikult, kultuuriliselt, poliitiliselt ja sõjaliselt kõige võimsam riik maailmas. Oma kõrgajal, Traianuse valitsemise all, laius impeerium 6,8 miljonil ruutkilomeetril ja selle 70 miljonit elanikku moodustasid viiendiku kogu maailma rahvaarvust. Keisririigi pikaealisus ja territoriaalne haare tagasid ladina ja kreeka keele, kultuuri, religiooni, leiutiste, arhitektuuri, filosoofia, õiguse ja valitsemisvormide püsiva mõju impeeriumi alade tulevikule. Impeerium kestis umbes 500 aastat. Esimese 200 aasta jooksul suurendati impeeriumi territooriumit drastiliselt, riigis oli enneolematu poliitiline stabiilsus ja õitseng, seda perioodi nimetatakse ka Pax Romana, 'rooma rahu'.
Rooma keisririigi territooriumite hulka kuulusid peale Itaalia ja Vahemere saarte ka Britannia, Gallia, Hispaania, Noricum, Pannoonia, Dalmaatsia, Daakia, Traakia, Makedoonia, Ahhaia (Lõuna- ja Kesk-Kreeka), Väike-Aasia, Mesopotaamia, Armeenia, Assüüria, Süüria ja Araabia (osa tänapäeva Jordaaniast, Süüriast, Liibanonist, Palestiinast ja Iisraelist) ning kogu Põhja-Aafrika rannikuala (osa tänapäeva Marokost, Alžeeriast, Tuneesiast, Liibüast ja Egiptusest).
Varane keisririik
pisi|Rooma riik 125. aastal Keisririigiks nimetatakse "monarhilist režiimi", mille kehtestas Augustus 27 eKr ning mis kestis Lääne-Rooma riigi lõpuni. Ajaloolased eelistavad kasutada mõistet "printsipaat" (27 eKr – 284 pKr), et tähistada "suhteliselt liberaalset monarhiat kahel esimesel sajandil meie aja järgi". Augustus kandis tiitlit princeps, mis tähendas riigipead ja esimest kodanike seas. Keiser (imperaator) koondas enda kätte "kõik võimuliigid: keisri käes oli konsulaarne ja prokonsulaarne imperium (lad, 'ülemvõim') (ta võis sekkuda riigiasjadesse Itaalias ja kogu riigis, ning käsutada sõjavägesid, mistõttu ongi ta imperator), tribunaalne võim (tänu millele võis ta kokku kutsuda rahvakoosolekuid) ja ülempreestri ametikoht.
Vormiliselt oli kõrgeim võim senatil, kuid tegelikult valitses riiki keiser. Pärast Augustuse surma tugevnes senati opositsioon. Selle mahasurumiseks rakendasid Juliuste-Claudiuste dünastia keisrid terrorit. Puhkesid ülestõusud Pannoonias, Traakias, Gallias, Britannias ja Palestiinas. Pärast Nero kukutamist tuli võimule Flaviuste dünastia.