The_Sources_of_Normativity
Onora O'Neill. Sissejuhatus
Normatiivsuse mõistmine, mida Christine Korsgaard otsib, on praktiline. Esiteks, ta ei otsi moraali seletust, teadmissotsioloogiat ega genealoogiat, vaid püüab mõista, kuidas normatiivseid väiteid saab õigustada. Teiseks, teda huvitavad normatiivsed väited tegude, mitte teadmise suhtes, eriti moraali väited. Moraali normatiivsetel väidetel on halb maine. Kohustusi süüdistatakse selles, et nad on piiravad ja keelavad, isegi vastikud ja korrumpeerivad. Seda pilti moraalist täiustas Friedrich Nietzsche ja hoiavad töökorras paljud "uusaja moraalifilosoofia" [ G. E. M. Anscombe ] kriitikud, kes enamasti eelistavad eetilise elu ligitõmbavamaid aspekte – voorusi ja suhteid, kirgi ja afektsioone. Aga normatiivsus, nagu Korsgaard seda mõistab, ei piirdu printsiipide ja kohustustega. See on läbiv. Ka headusest ja voorusest tulevad normid, millele me võime vastata või mitte. Korsgaard kummutab esimeses loengus mõnede juhtivate normatiivsusteooriate versioonid. Voluntarismid ei tööta, kui pole autoriteetseid seadusandjaid – mida ei saa näidata, kui meil ei ole juba teooriat mõnede autoriteetsete normide allika kohta. Realismid ei tööta, kui nad ei saa näidata, et mõned teod, kohused või eesmärgid on seesmiselt paratamatud. Korsgaardi järgi libiseb normatiivsuse küsimus peost, kui me nendele lähenemistele toetume. Teine loeng arutab katseid paigutada normatiivsus inimtegevusse. Korsgaard arutab David Hume'i, John Stuart Milli ja Bernard Williamsi positsiooni ning läheb siis tugeva väite juurde, et Immanuel Kanti positsioon annab parima lootuse paigutada normatiivsuse allikad inimellu. Kõigi nende autorite otsustav edusamm seisneb tunnistamises, et inimesed mõtlevad järele, st mõtlevad oma uskumuste ja soovide, rollide ja traditsioonide üle. Järele mõeldes võivad nad mõnda neist aktsepteerida, mõnda tagasi lükata. Kui järelemõtlemine on normatiivsuse allikas, siis Korsgaard peab näitama, miks soovide, kavatsuste või plaanide üle järelemõtlemisel on normatiivne jõud, nii et sellega saab näidata, et teatud sorti teod on nõutavad. Kuidas saab järelemõtlemine, sealhulgas toetamine pärast järelemõtlemist, norme anda või konstitueerida? Korsgaard jõuab järeldusele, et paljud pärast järelemõtlemist toetamise vormid ei saagi. Mõnd liiki järelemõtlemine võib tegelikke uskumusi või soove toetada, kuid vaevalt neid õigustada. Näiteks kui soovi toetatakse ainult selles mõttes, et selle omamine on teist järku soovi objekt, siis sellest võib saada iseloomu püsiv aspekt, kuid selle normatiivsus jääb kahtluse alla. Nii on tähtis vahet teha reflektiivse uurimise erinevatel tüüpidel. Mõnda võib vaadelda rollide normide rakendamisena, näiteks kui keegi küsib endalt, kas ta õpetajana, meditsiiniõena või isana võib teatud viisil toimida. Niisugune uurimine paneb teod proovile omaksvõetud standardite ja normide suhtes. Teod, mida toetatakse niisuguse reflektiivse uurimise tulemusena, eeldavad norme, mitte ei õigusta neid. Korsgaardi järgi on analoogsed raskused mõnd muud liiki reflektiivse toetamise puhul. Näiteks David Hume'i variant ei ole adekvaatne, sest tõsiasi, et me ebaõiglust heaks ei kiida, saab vaevalt olla põhjend ebaõigluse mitteheakskiitmise toetamiseks. Reflektiivse toetamise vorme, mida ta loeb välja Millilt ja Williamsilt, ei pea ta veenvamaks. Korsgaard leiab siiski, et on reflektiivse uurimise tüüp, mida saab kasutada moraalselt aktsepteeritavate ja mitteaktsepteeritavate tegutsemise ja elamise viiside eristamiseks ning mis on normatiivsuse oluline allikas. Selle annab Kanti test, kui keegi küsib endalt, kas ta saab toimida teatud maksiimide (printsiipide, kavatsuste, projektide) järgi hoolimata oma konkreetsetest rollidest, soovidest jne ehk kas need maksiimid võiksid olla üldiselt omaks võetud. Sellisel juhul ei too refleksioon sisse mingeid väliseid ega võõraid kaalutlusi, nagu rollide või traditsioonide, riigi või teiste võimude normid või asjaosaliste praegused soovid, mis ise nõuavad edasist õigustamist. Kanti refleksiivne uurimine lükkab tagasi maksiimid, mida ei sa tahta üleüldiste seadustena. See toob ilmsiks teatud piirangud, millest saab konstrueerida kohustused või normid kõigi jaoks, mitte ainult nende jaoks, kellel on teatud rollid või teatud soovid. Erinevalt muudest ei eelda niisugune refleksiivne toetamine konkreetsete normide või soovide eelnevat õigustamist. Korsgaardi väide (mida ta on arutanud varasemates töödes) on see, et kui maksiimid, mis reflektiivset uurimist välja ei kannata, lükatakse tagasi, siis on piisavalt piiranguid, et töötada välja sisuline kohustuste teooria kõigi jaoks, olenemata konkreetsetest rollidest ja soovidest. Seda sorti refleksiivsus annab normatiivsuse õigustatava allika mitte sellepärast, et üks soov toetab teist või mingi norm toetab mingit tegu, vaid sellepärast, et järelemõtlemine toob ilmsiks, et ühed maksiimid saavad olla printsiibid kõigi jaoks, teised mitte. Kanti reflektiivsele uurimisele võib vaadata ka nii, et see on küsimine, kas mõne maksiimi (kavatsuse, printsiibi, tegevuskava) omaksvõtmist saab pidada autonoomseks, s.o omaenda seadusandluse tulemuseks. Sellised printsiibid ei sõltu apelleerimisest suvalise autoriteedi (soovi või traditsiooni, kiriku või riigi) standarditele või normidele; printsiibid, mis on teiste seadusandluse tulemus, viitavad nendele kahtlastele autoriteetidele. Kanti autonoomiamõiste ei näe ette mina privilegeeritud väljendust ("eksistentsialistlik väärtõlgendus"), vaid lihtsalt vastandub heteronoomiamõistele, mille puhul toetutakse teise autoriteedi seadusele, mis ise vajab õigustust ning seetõttu ei saa õigustust pakkuda. Korsgaard märgib, et Kanti lähenemine jätab ebaselgeks universaalsete seaduste kehtivuspiirkonna, ning teeb osalt ebakantiliku ettepaneku, et see tuleb paika panna subjekti praktilist identiteeti arvestades. Praktilised identiteedid on need, mille all me tegutseme: perekonnaliikmena, kogukonna liikmena, kodanikuna või eesmärkide kuningriigi liikmena. Inimesed ei saa elada ilma praktilise identiteeditundeta, ja kui Korsgaardil on õigus, siis nad ei jõua kaugele, kui nad ei pea end eesmärkide kuningriigi liikmeks. Kui tegutseda sellise praktilise identiteediga, siis normatiivsuse normid, mida saab õigustada, ongi need moraalsed kohustused, mida on traditsiooniliselt peetud Kant refleksiooni poolt toetatuks.