cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Johannes Robert Sööt
Elukäik
Lennuväerügementi viidi üle 15. aprillil 1924, määrati eskadrilli nr 1 lendurvaatleja kohale. 11. juunil 1924 komandeeriti õppejaoskonda lendurvaatlejate kursustele. 30. aprillil 1925 lõpetas selle teoreetilise osa hindele "väga hea" ning 15. juulil ka praktilise osa hindele "hea". Kinnitati 20. juulist samal aastal lendurvaatleja kutses. 1. juulist 1925 viidi üle merilennu eskadrilli lendurvaatlejaks kuid loeti komandeerituks Töökompanii juurde, mille ülema kohuseid ta täitis 25. augustist 1924. Andis Töökompanii üle 7. augustil 1925. 10. septembril 1925 määrati ta merilennu eskadrilli ülema abi kohusetäitjaks, 13. septembril aga juba eskadrilli ülema kohusetäitjaks. 24. juulil 1926 andis ta eskadrilli selle ülemale üle ning asus uuesti ülema abi ülesandeid täitma. 5. oktoobril 1926 saadeti Sööt alalisväe ohvitseride kursustele. 1. aprillil 1927 formeeriti Lennurügement ringi ning leitnant Sööt määrati lennuväerügemendi 5. eskadrilli ülema kohusetäitjaks (eskadrill asus Tartus ja lendas Potez 25 luure- ja pommituslennukeil). Õppis sel ajal endiselt alalisväe ohvitseride kursustel. Lõpetas need 16. juunil 1927 ning võttis 21. juulil 1927 oma eskadrilli vara ning juhtimise üle. 25. jaanuaril 1928 kinnitati eskadrill nr 5 ülemaks.
1. juulil 1930 määrati Lennuväerügemendi likvideerimise ning koosseisude ümberkorralduse tõttu Üksiku lennuväedivisjoni nr 2 ülema kohusetäitjaks. Tegemist oli sama Tartus asunud üksusega, mis nüüd iseseisvus.
Hukkus Tallinnas lennuõnnetusel. 4. mail 1931 jäi Tartust Tallinna lendav Potez 25 nr 98 tihedasse uttu ning Lasnamäe lennuvälja otsides põrkas lennuk vastu Tallinna ülemise tuletorni tippu, kukkus alla ja purunes. Lendur veltveebel Arthur Johannes Sepp ja Üksiku Lennuväedivisjoni nr 2 ülem major Johannes Robert Sööt surid Tallinna sõjaväehaiglas saadud vigastustesse.
Florine Stettheimer
Florine Stettheimer maalis taotluslikult naiivseid, värvirohkeid ja ühiskonnakriitilisi teoseid.
Lapsepõlv ja haridustee
Perekond kolis 1906. aastal Euroopasse, kus noort Florine’i mõjutasid sealsed populaarsed kunstistiilid nagu postimpressionism, fovism, ekspressionism ja sümbolism. Esimese maailmasõja puhkedes 1914. aastal kolisid Stettheimerid tagasi New Yorki. Kogu oma ülejäänud elu veetis Florine New Yorgis koos õdede ja emaga.
Side õdedega
Stettheimeri õdesid ühendas suur huvi kunsti vastu. Neid peeti 20. sajandi esimesteks feministideks. Carrie, Florine ja Ettie ei allunud ühiskonna survele kanda seelikuid ja kleite, vaid otsustasid pükste kasuks, nad suitsetasid ja suhtusid põlglikult kõigesse, mis puudutas romantikat: meestesse, abiellu, lastesse. Nad küll pidasid mehi flirtimisväärseteks, aga mitte millekski rohkemaks. Ükski õdedest ei abiellunud kunagi. Stettheimeri õed või „Stetties“, nagu nad end ise kutsusid, elasid pea elu lõpuni koos ning nende omavaheline tihe side väljendub ka Florine'i kunstis. Hoolimata oma jõukusest ja andekusest pidid Stettheimerid oma juudi päritolu tõttu hoidma Ameerikas madalat profiili ning olid kunstimaailmas pigem tõrjutud.
Salongiõhtud
Kui Florine koos ema ja õdedega tagasi New Yorki kolis, hakkasid nad oma korteris korraldama salongiõhtuid, kus käisid kohal paljud tolleaegsed olulised kultuuritegelased, näiteks maalikunstnikud Marcel Duchamp, Man Ray, Charles Demuth ja Marsden Hartley, kirjanikud Carl van Vechten ja Francis Picabia. Salongiõhtutel maalis Stettheimer tuntud külalistest portreesid ning kuna Florine ei avalikustanud oma teoseid laiemale üldsusele, olid need samad salongikülalised ka tema kunstiteoste peamine publik. Kokkusaamised ei piirdunud ainult Stettheimerite korteris toimuvate vestlusõhtutega. Aeg-ajalt renditi mõni mõis New Jersey rannikul või mujal maakohas ning veedeti üheskoos terve nädalalõpp, nautides elu ja olustikku.
Maalikunst
Tal kujunes välja äärmiselt omapärane stiil, mida on kirjeldatud tantsulise ja fantaasiarikkana. Florine'i maalidele on omane elav koloriit, dekoratiivselt looklevad ja androgüünsed figuurid, uuenduslikud kompositsioonid ja julge materjalikasutus.
Kui 1929. aastani tegutses Stettheimer peamiselt privaatse kunstnikuna ning maalis vaid enda ja sõprade meelelahutuseks, oli ta sunnitud pärast suurt majanduskriisi esinema ka laiemale avalikkusele. Nii hakkas ta maalima ka patriootlikel teemadel nagu näiteks seeria neljast maalist "Ameerika kunstikatedraalid" (Cathedrals of Art), kus ta ülistas kõike Ameerikale omast. Siiski säilitas ta ühiskonnakriitilise meele ning lähenes kujutavale läbi omapärase huumoriprisma. Stettheimer läks kunstiajalukku kui üks julgemaid ja fantaasiarikkamaid 20. sajandil tegutsenud kunstnikke.
"Laupäeva pärastlõuna maal" (Sunday Afternoon in the Country)
Selle teose aines pärineb Stettheimerite korraldatud salongiürituselt, kus Florine ja tema suhtlusringkond on läinud veetma nädalalõppu Stettheimerite suvekodusse Hudsoni jõe kaldal. Teosel on äratuntavad mitmed nende seltskonna liikmed. Näiteks on all vasakul nurgas kujutatud fotograaf Edward Steichenit üritamas jäädvustada maalikunstnik Marcel Duchampi. Punases riietuses naisterahvas on kujutus Florine'i nooremast õest Ettiest ning ülal paremas nurgas on autor kaasanud pildile ka iseenda lõuendiga. pisi|290x290px|"Broadway katedraalid". 1929. [[Metropolitani muuseum, New York, USA]]
"Ameerika kunstikatedraalid"
"Ameerika kunstikatedraalid" on maalisari, mis koosneb neljast maalist, kuid kunstnik suri enne, kui jõudis sarja täielikult lõpetada. Neli teost on nimetatud järgmiselt: nimiteos "Ameerika kunstikatedraalid", "Broadway katedraalid", "Viienda avenüü katedraalid" ja "Wall Streeti katedraalid".
"Ameerika kunstikatedraalid" (Cathedrals of Art)
Teos on New Yorgi kunstimaailma portree. Pildil on lihtsustatud versioonid kolmest suuremast New Yorgi kunstimuuseumist ja nende kollektsioone on vaatlemas erinevad inimesed.
"Broadway katedraalid" (Cathedrals of Broadway)
pisi|290x290px|"Wall Streeti katedraalid". 1939. Metropolitani muuseum, New York, USA Teos valmis 1929. aastal ning kujutab mitmekülgset teatrit, kus näidatakse nii filme kui live-etendusi. Must-valgel kinolinal on toonane New Yorgi linnapea Jimmy Walker avamas pesapallihooaega ning ekraani alla on paigutatud keerulise kompositsiooniga lava-show. Teose ülaosas on kujutatud mitme suure teatri nimesid. Meeleolu maalil näib justkui maagilisena. Teos on inspireeritud raskest majanduslikust olukorrast USA-s, kui paljud inimesed põgenesid oma reaalsuse eest teatritesse ja kinodesse.
"Viienda avenüü katedraalid" (The Cathedrals of Fifth Avenue)
Selle teosega vaatab Florine Stettheimer New Yorgii kõrgklassi peale humoorikal ja ironiseerival pilgul. Maal kujutab vastabiellunud paari kirikust välja astumas. Maali ülaosas on New Yorgi kõige eksklusiivsemate kaubamajade nimed. Näiteks on "Tiffany's" kirjutatud juveelides ja "Altman's" on kirja pandud kodusisustuselementide abil. Kunstnik on kaasanud kompositsiooni ka enda ja õed: all paremas nurgas on näha kolme naisterahvast limusiinist väljumas.
"Wall Streeti katedraalid" (The Cathedrals of Wall Street)
Sellel teosel ühendab Stettheimer toonased suurimad finantsasutused ja avaliku elu tegelased, et viidata poliitika ja suurte ettevõtete omavahelistele soojadele suhetele. New Yorgi börsihoone fassaadil on kujutatud austusavaldusena president Theodore Roosevelti. Samas on hoiatuseks ahvatluste eest lisatud teosele päästearmee liikmed. Jälle on kunstnik kaasanud maalil ka iseend. Florine’i näeme seismas lillekimbuga president George Washingtoni skulptuuri jalamil.
Elu lõpp
Florine Stettheimer suri 1944. aastal, olles 72 aastat vana. Tema elu ajal ei osatud teda kui oma aja väga olulist kunstnikku tunnustada. Surivoodil palus ta õdedel hävitada kõik oma teosed, mis olid dokumenteering nende elust ja sellest, kellega nad suhtlesid, kuid noorem õde Ettie ignoreeris seda palvet ning pärandas kõik Florine'i teosed koolidele ja muuseumidele. Tänu sellele sai Ameerika Kaasaaegse Kunsti Muuseum kaks aastat pärast tema surma korraldada neist näituse.
Pärand
Florine Stettheimer polnud küll oma elu ajal tunnustatud, peamiselt seetõttu, et ta töötas privaatselt ega jaganud oma kunsti väljaspool salongi seltskonda, kuid tänu tema nooremale õele Ettie'le on tema maalid tänapäeval laiema avalikkuse ees.2;1 Stettheimer oli oma ajastu ikoon ning üks esimesi feministe, keda meenutatakse ühe 20. sajandi julgeima ja fantaasiarikkama kunstnikuna.
Tõrsa allikad
Tõrsa allikad on allikad Muhu saarel.
Allikatest suurima koguvooluhulk on 5–7 l/s ja see allikas avaneb kuivenduskraavis.
Ervin Teichmann
Ervin Teichmann (19. veebruar 1931 Tallinn – 2. mai 2009) oli keeleteadlane ja filoloogiadoktor.
Tallinna piiramine (veebruar-märts 1223)
Tallinna piiramine toimus 1223. aasta veebruaris või märtsis, mil saarlased koos seni Taani kuninga võimu all olnud läänemaalaste, varbolaste, virulaste ja järvalastega piirasid Toompea linnust, taanlaste tugipunkti Eestimaal. Pärast pikka piiramist tungisid linnuse kaitsjad eestlaste väele kallale ja lõid selle põgenema.
Ervin Teichmann
Töökohad
Teichmann lõpetas 1968 Moskva ülikooli inglise filoloogina ja täiendas end 1990 Exeteris (Suurbritannias). Ta oli 1969–89 ja 1998. aastast Moskva ülikooli õppejõud, 1989–95 Tallinna Pedagoogikaülikooli dotsent ning 1995–98 Eesti Merehariduskeskuse professor.
Tallinna piiramine (veebruar-märts 1223)
Lahingut on kirjeldatud Henriku Liivimaa kroonikas.
Ervin Teichmann
Teoseid
Avaldanud keeleteaduslikke artikleid, koostanud inglise keele õppevahendeid („English Pronunciation and Intonation Practice for Students of Teacher Training Courses”, Moskva, 1975). Oli rahvusvahelise platoonikute teadus- ja kunstiakadeemia Contenant liige (1995).
Tallinna piiramine (veebruar-märts 1223)
Eellugu
1219. aastal Liivimaa ristisõtta sekkunud ja Tallinna kohal Toompea linnusest oma tugipunkti teinud Taani oli 1221. aasta lõpuks suuremal või vähemal määral oma kontrollile allutanud kogu Eestimaa põhjaosa: Revala, Harjumaa, Virumaa, Järvamaa ja Läänemaa. Saarlased, kes Eestimaal ainsatena olid jäänud Taani kuningast või riialastest (Riia piiskopist ja Mõõgavendade ordust) sõltumatuks, nägid selles tungimist nende otsesesse huvipiirkonda ja võtsid eesmärgiks Toompea linnuse alistamise. Algselt 1220. aastasse plaanitud ettevõtmine tehti teoks aasta hiljem, kui koos revalaste, harjulaste ja virulastega Tallinna linnust ründama asuti. Kaks nädalat kestnud piiramine lõpetati aga tulemusi saavutamata, kui merelt arvati lähenevat laevu Taani sõjajõududega.
1222. aastal tegi Taani kuningas Valdemar II vasturetke Saaremaale. Taani vägedel õnnestus seal edukalt maabuda ja kivilinnus püstitada, kuid pärast kuninga lahkumist piirasid saarlased linnusesse jäetud kaitsemeeskonna sisse. Rünnates linnust kiviheitemasinatega, mille ehitamist olid saarlased õppinud taanlaste endi poolt varbolastele kingitud masina järgi, sunniti seesolijad alistuma ja saarelt lahkuma. Saarlased saatsid teate oma võidust mandrile ja õhutasid Taani võimu vastu üles tõusma. Nad väitsid, et Toompea linnust on kerge vallutada ja hakkasid õpetama kiviheitemasinate ja muude sõjariistade ehitamist. Esimene aktsioon taanlaste vastu toimus Varbolas, kui sinna kogunenud saarlased, harjulased ja läänemaalased tapsid mõned linnuses olnud taanlased. Nende ärgitusel liitusid vastuhakuga ka virulased ja järvalased. Henriku kroonika revalasi, Tallinna taanlaste lähimaid naabreid, ülestõusnute hulgas ei nimeta. Sulev Vahtre hinnangul ei pea see tingimata tähendama nende täielikku eemalejäämist.
Piiramine
Toompea linnuse, kuhu olid varjunud kuningat teenivad taanlased ja sakslased, piiramine algas 1223. aasta veebruaris või märtsis. Selles osales sõjamehi kõigist varem täielikult või osaliselt Taani võimu alla kuulunud maakondadest peale Revala: saarlasi, läänemaalasi, varbolasi, virulasi ja järvalasi. Piiramine kestis pikalt ja kaitsjate seis muutus raskeks. Lõpuks otsustasid taanlased ja sakslased piirajaid rünnata. Linnusest väljunud väe pealetung õnnestus, tapeti palju vastaseid ja ellujäänud eestlased põgenesid. Lahingu võitjad said saagiks piirajatest maha jäänud hobuseid ja härgi.
Järgnevad sündmused
Vaatamata piiramise ebaõnnestumisele ei loobunud ülestõusnud Tallinna vallutamise mõttest. Hiljem samal aastal alustati uut Toompea linnuse piiramist, millest seekord võttis saarlaste kutsel osa ka Vene vürstiriikide vägi.
Roxana Maracineanu
pisi|Roxana Maracineanu (2019) Roxana Maracineanu (rumeenia keeles Roxana Mărăcineanu; sündinud 7. mail 1975 Bukarestis) on Rumeenia päritolu Prantsusmaa poliitik ja ujuja. Ta oli 4. septembrist 2018 kuni 20. maini 2022 Prantsusmaa spordiminister. Ujujana on tal Sydney olümpiamängudelt ujumises 200 meetri seliliujumises hõbemedal ja 100 meetri seliliujumises 4. koht. Lisaks on tal 1999. aasta ujumise Euroopa meistrivõistlustelt Istanbulist kuldmedal ja 1998. aasta ujumise Maailmameistrivõistlustelt Perthist kuldmedal.
1980. aastate alguses pääses isa lepingu alusel tööle koos perekonnaga Alžeeriasse. 1984. aastal palus Ceaușescu režiimi eest Prantsusmaalt poliitilist varjupaika ja 1991. aastal sai naturalisatsiooni korras Prantsusmaa kodanikuks. Keskhariduse sai ta Mulhouse'is.
Isiklikku
Ta on abielus ja tal on kolm last.
Schizophyllaceae
Schizophyllaceae on šampinjonilaadsete seltsi kuuluv sugukond seeni.
Silvi Saarlo
Ta lõpetas Kehtna Kodumajanduskooli.
Ta töötas Haapsalu rajooni tööstuskombinaadis kudujana, hiljem meistrina. Omandas Haapsalu sallide kudumise oskuse ning aastaid juhendas sellel alal teisi käsitöömeistreid. 1992. aastal oli ta üks Haapsalu Käsitööseltsi asutajatest. Ta tegutses ka Haapsalu Pitsikeskuses ja Rannarahva Kultuuriseltsis käsitööringi juhendajana.
Mare Rebas
Mare Rebas (17. aprill 1941 Tallinn – 23. august 2013 Stockholm) oli eesti keele õpetaja, õpikute autor ja Rootsi Raadio saatejuht.
Mare Rebas lõpetas aastal 1959 Tallinna 4. Keskkooli ja aastal 1966 Tartu Riikliku Ülikooli ajaloo-keeleteaduskonna inglise filoloogia osakonna.
Pärast ülikooli lõpetamist töötas ta saksa ja inglise keele õpetajana. Enne abiellumist Rootsi 1978. aastal – siis sai ta nimeks Mare Aadli – õpetas ta Tallinna Polütehnilises Instituudis inglise keelt.
1988. aastal alustas Rootsi Raadio eesti- ja lätikeelseid saateid. Mare Rebas töötas eestikeelsete saadete toimetuses aastail 1988–2006.
Andrus Mõttus
Andrus Mõttus on lõpetanud 1989. aastal Tõrva Keskkooli. Keskkooli ajal osales ta Helme Kutsekeskkooli motoklubis ning tuli 1987. aastal kutsekoolide meistriks motokrossis.
Aastatel 1989–1993 õppis ta Eesti Põllumajandusülikoolis majandust, seejärel aastatel 2003–2006 Tartu Ülikoolis kehakultuuri ja aastatel 2009–2012 Tartu Teoloogia Akadeemias usuteadust. 2012. aastal lõpetas ta ka EELK Usuteaduse Instituudi pastoraalseminari.
Aastatel 1993–1995 oli ta Sürgavere põllumajandusühistu tegevdirektor, 1995–1996 EKE ARIKO ettevõtluskonsultant, 1997–1998 Rakvere Lihakombinaadi arendusdirektor ja 1998–2001 ASi Rain juhatuse liige. Aastatel 2001–2002 töötas ta Eesti Energias teenindusdirektorina, 2003–2005 ASis RPM tegevjuhina, 2004–2006 oli Vestman Kinnisvara juhatuse liige ja 2006–2011 OÜ Delibalt Production (MuMa, Rimi, Alpenrose ja Balbiino kohukeste tootja) juhatuse liige. Samuti on ta andnud Kambja Igntsi Jaagu Põhikoolis usuõpetuse tunde ja pidanud loenguid Tartu Ülikooli majandusteaduskonna ettevõtluskeskuses.
Alates 31. jaanuarist 2018 on Andrus Mõttus EELK Konsistooriumi kantsler.
Ta on Tõrva Gümnaasiumi fondi asutaja ja nõukogu liige.
Aprillis 2022 andis president Alar Karis Andrus Mõttusele nooremleitnandi sõjaväelise auastme.
Isiklikku
Andrus Mõttus elab Laevas. Ta on abielus ja tal on kolm last.
Lawrence Stevens
Lawrence Stevens (25. veebruar 1913 Johannesburg – 17. august 1989 Durban) oli Lõuna-Aafrika poksija.
Stevens võitis kergekaalus (kuni 135 naela ehk 61,2 kg) 1932. aasta Los Angelese olümpiamängude poksivõistlustel kuldmedali ja tuli olümpiavõitjaks.
Ne Ždali
Ne Ždali (kasutatud ka nime Ne ždali; Ne Zhdali, vene Не ждали) oli aastatel 1987–2012 tegutsenud indie rock 'i ansambel. Ansambel asutati 1987. aastal Tallinnas.
Ansambli solist ja kitarrist oli Leonid Soibelman.Teine kitarrist oli aastani 1992 Mati Kivistik.
Tuteni
Tutenion küla (mazciems) Lätis Madona piirkonnas Kalsnava vallas.
Tuteni asub valla edelaosas paigas, kus Savīte Veseta jõkke suubub. Küla jääb Jaunkalsnava–Veseta raudtee äärde.
Külas asuvad Tuteni muinaskalmed ehk Rootsi hauad on kultuurimälestistena riikliku katse all.
Küla lähistele jääb Jaunkalsnava lennuväli.
Gordon
Gordon võib tähendada järgmist:
Perekonnanimi
Gordon on levinud perekonnanimi, mida on kandnud või kannavad paljud tuntud isikud, sealhulgas:
Ivan Vinogradov
Ivan Matvejevitš Vinogradov (vene keeles Иван Матвеевич Виноградов; sündinud 14. september (vkj 2. september) 1891 Velikolupski maakond, Pihkva kubermang – 20. märts 1983 Moskva) oli vene matemaatik.
Ta oli üle 40 aasta NSV Liidu Teaduste Akadeemia Steklovi-nimelise Matemaatikainstituudi direktor.
Vinogradov lõi analüütilises arvuteoorias trigonomeetriliste summade meetodi (1934), mille abil lahendas mitu rasket arvuteooria probleemi (Waringsi probleem, Goldbachi probleem).
Haridus- ja töökäik
Vinogradova lõpetas 1914. aastal Keiserliku Peterburi Ülikooli füüsika-matemaatikateaduskonna. Kaitses doktoriväitekirja.
Aastatel 1920–1934 töötas ta professorina mitmes Nõukogude Liidu ülikoolis, 1932–1934 töötas ta NSV Liidu Teaduste Akadeemia Steklovi-nimelise Füüsika-matemaatikainstituudi ja alates 1934. aastast sellest eraldunud NSV Liidu Teaduste Akadeemia Steklovi-nimelise Matemaatikainstituudi direktorina (1934–1941 ja 1946–1983).
Teaduskorralduslik ja ühiskondlik tegevus
Tal omas NSV Liidu Teaduste Akadeemia matemaatikaosakonnas selle kauaaegse liikmena suurt autoriteeti. Seejuures ei kuulunud ta NLKP-sse. 1955. aastal kirjutas ta geneetikute kaitseks alla 300 kirjale Lõssenko grupi vastu.
Mitme matemaatiku mälestuses on väidetud, et Vinogradov oli antisemiit, kes enda juhitud instituudis vabanes ajapikku pea kõigist juudi rahvusest kaastöötajatest.
Tunnustus
pisi|100px| [[Lomonossovi kuldmedal ]]
Spandau vangla
pisi|Spandau vangla, 1951 Spandau vangla oli Berliini kõige läänepoolsemas linnarajoonis Spandaus (Lääne-Berliin) tegutsenud vangla.
Spandau vangla ehitati 1876. aastal 134 kongiga Preisi sõjavanglaks. 1919. aastast hoiti seal vangistuses ka tsiviilvange. Tol ajal mahutas ehitis 600 vangi.
18. juulil 1947 paigutati Spandau vanglasse seitse Nürnbergi protsessides vangistusse mõistetud natsionaalsotsialistliku Saksamaa sõjaroimarit.
pisi|Rudolf Heß, üks Spandau vangla eluaegsetest vangidest
Spandau vangidele lubati harva külastajaid ja kirju, samuti piirati lugemist ja vangide omavahelist suhtlemist ka suhtlemist vangivalvuritega.
Vang nr 5
Albert Speer, mõisteti vangi 20 aastaks. Vanglast vabastati Speer 30. septembril 1966. 20 aasta jooksul luges ta läbi rohkem kui 5000 raamatut. Lisaks tegi Speer oma mineviku, vanglasoleku ja mõtete kohta üleskirjutusi, millest sai 3000-leheküljeline ajalooallikas. Spandau vanglas olles kirjutas Speer tuhandeid kirju, tegi joonistusi, et olla nende abil ühenduses oma kuue lapsega.
Vang nr 7
Rudolf Heß oli Saksamaa maa- ja õhuväe sõjaväelane, NSDAP asefüürer, Hitleri erasekretär ning Kolmanda Reichi poliitik ja Riigipäeva liige, kes mõisteti eluks ajaks vangi.
pisi|Rudolf Heß, vang nr 7, üks Spandau vangla eluaegsetest vangidest
Heß kirjutas Spandau vanglast oma naisele Ilse Heßile. Esimene Spandaust saadetud kiri kandis kuupäeva 3. august 1947 ning selles kirjeldas ta oma kongi ja aiapidamist vangla mullas, kus ta kasvatas tubakat ja tomateid.
1966. aastast oli Heß Spandaus ainuke vang. Teda valvati katkematult, ka pidevate haiglas viibimiste ajal.(Saxon 1987)
Saksamaa ja Lääne liitlased kaalusid Heßi vabastamist inimlikel kaalutlustel, kuid Nõukogude pool ei nõustunud sellega.
Talle edastatud ajalehti oli eelnevalt "tsenseeritud" nii, et natsionaalsotsialismi aega käsitletav oli välja rebitud. Heß olevat vangistuses lugenud ligi 7000 raamatut ja enne surma olnud vaimustunud televiisorist nähtud Steffi Grafi tennisemängust. Rudolf Heß lõpetas mõnede allikate kohaselt elu vanglas enesetapuga, olles end 17. augustil 1987 elektrikaabliga üles poonud.
Teiste allikate kohaselt ei sooritanud Heß enesetappu, vaid ta tapeti.
Vangla ülalpidamine
Vangla kulud kattis Saksamaa Liitvabariik, ajaleheartikli kohaselt olid need 1970,–1983, aastani 20 miljonit Saksa marka.
Vangla lammutati 1987. aastal, rusud tõugati Põhjamerre ja selle asemele ehitati NAAFI ostukeskus.
Viited
Selles artiklis on kasutatud soomekeelset artiklit fi:Spandaun vankila seisuga 24.10.2017.
Väike-Rahula-Liigalaskma allikaala
Allikaala paikneb metsas, kus maapinnale tuleb Viira-Saikla karstialal maasse neeldunud vesi. Allikad moodustavad suurvee ajal 100 m diameetriga allikajärviku.
Koidula Sildre
Koidula Sildre (sündinud 5. augustil 1930 Kohtla vallas Virumaal) on eesti agronoom ja eakate ühistegevuse aktivist.
Nõukogude perioodil oli ta Haapsalu rajooni RSN Täitevkomitee Põllumajandusvalitsuse peaagronoom.
1990. aastatel oli ta Läänemaa Pensionäride Ühenduse asutaja ja juht.
Ta on Eesti Pensionäride Ühenduste Liidu juhatuse liige.
Wellesi deklaratsioon
pisi|Wellesi deklaratsioon (inglise keeles) Wellesi deklaratsioon oli Ameerika Ühendriikide riigisekretäri asetäitja Sumner Wellesi poolt 23. juulil 1940 avaldatud dokument, mille kohaselt Ameerika Ühendriigid ei tunnistanud Balti riikide okupeerimist Nõukogude Liidu poolt, sest see oli toimunud jõuga ning Balti riikides elavate rahvaste tahte vastaselt. Tegemist oli Stimsoni doktriini rakendamisega Balti küsimuses. Deklaratsioon väljendas Franklin D. Roosevelti ja tema administratsiooni suhtumist territoriaalsesse ekspansiooni.
Tulevaste Balti riikide alasid hakati Vene Keisririigiga liitma alates 18. sajandi algusest ja need kuulusid autonoomsete provintsidena selle koosseisu kuni 20. sajandi alguseni. Neil aladel oli 19. sajandil alanud rahvuslik ärkamine ja Esimesele maailmasõjale järgnenud Venemaa Keisririigi lagunemise käigus eraldusid sellest teiste seas ka Eesti, Läti ja Leedu. Kahe maailmasõja vahel kuulusid kõik kolm Rahvasteliitu ja olid Ameerika Ühendriikide poolt de iure tunnustatud. Pärast Teise maailmasõja puhkemist okupeeris Nõukogude Liit Balti riigid 1940. aastal vastavalt Natsi-Saksamaaga sõlmitud Molotovi-Ribbentropi pakti salajastes lisaprotokollides sisalduvatele kokkulepetele.
Wellesi deklaratsiooni koostas peamiselt Loy Wesley Henderson, konsulteerides samal ajal Wellesi ja president Franklin Rooseveltiga. Deklaratsiooni järgi ei tunnistanud Ameerika Ühendriigid Balti riikide okupeerimist kui ebaseaduslikku akti. Ühendriigid ei taganenud sellest 51 okupatsiooniaasta jooksul kordagi. Deklaratsioon iseenesest oli sümboolse tähendusega, kuid võimaldas läände jäänud Balti riikide diplomaatidel jätkata oma riikide eest seismist.
19. sajand ja 20. sajandi algus
Eesti, Läti ja Leedu alad kuulusid 19. sajandil Venemaa Keisririigi koosseisu. Eestlaste, lätlaste ja leedulaste rahvuslik ärkamine käivitas protsessid, mis viisid Esimesele maailmasõjale järgnenud Vene Impeeriumi lagunemise käigus nende riikide iseseisvuse väljakuulutamiseni. Leedu taastas oma iseseisvuse 16. veebruaril, Eesti iseseisvusdeklaratsioon kuulutati välja 24. veebruaril ja Läti oma 18. novembril 1918. Balti riike vaadeldi tihti ühtse rühmana, kuigi nende keeles ja ajaloos on selged erinevused. Kõik kolm riiki võeti Rahvasteliidu liikmeks 1921. aastal.
USA tunnustas Balti riike de iure 1922. aasta juuliks. Tunnustus tuli ajal, kui toimus üleminek Woodrow Wilsoni juhitud demokraatide administratsioonilt Warren Hardingu juhitud vabariiklaste administratsioonile. Kuigi Ameerika ühendriigid ei toetanud ühtegi olulist poliitilist või majanduslikku algatust Balti riikides ja selle eri administratsioonid ei pidanud Balti riike strateegiliselt oluliseks, hoiti siiski normaalseid diplomaatilisi suhteid.
Esimene maailmasõda oli Ameerika Ühendriikidelt nõudnud rohkem kui 100 000 langenut ja nad ajasid isolatsioonipoliitikat, et vältida edaspidi Euroopa konfliktidesse sattumist. Sellegi poolest kritiseeris välisminister Henry L. Stimson 1932. aastal Jaapanit, kuna viimane oli 1931. aastal tunginud Mandžuuriasse ja pani nii aluse Stimsoni doktriinile, millele Wellesi deklaratsioon toetus.
Teise maailmasõja puhkemine
pisi|Sumner Welles Olukord muutus pärast Teise maailmasõja puhkemist. Saksamaa tungis septembris 1939 Poolale kallale. Suurbritannia tõmmati sõtta ja Saksamaa võidud Taani, Norra ja Hollandi üle 1940. aastate kevadel olid ärevusttekitavad. Suurbritannia oli ohus ja selle juhtkond kaalus tõsiselt võimalust Nõukogude Liiduga liit sõlmida. Sellises olukorras oli brittidel raske otseselt Balti riikide küsimuses Nõukogude Liidu vastu astuda.
Roosevelt aga ei soovinud Ameerika Ühendriike sõtta juhtida. Tema 1937. aastal Itaalia ja Jaapani agressiooni hukka mõistev Karantiinikõne (Quarantine Speech) oli tekitanud vastakaid arvamusi. Wellesil olid selles suhtes vabamad käed. Ta arvestas juba sõja järel tekkivate piirivaidlustega ja planeeris rahvusvahelist Ameerika Ühendriikide juhitavat organisatsiooni, mis neid küsimusi lahendaks. Roosevelt nägi Wellesi jõulisemaid avalikke väljaütlemisi võimalusena avalikku arvamust Ameerika Ühendriikide välispoliitika osas proovile panna.
Nõukogude Liidu ja Saksamaa vahel sõlmitud Molotovi-Ribbentropi pakti salajane lisaprotokoll andis Eesti, Läti ja Leedu Nõukogude Liidu mõjusfääri. Nõukogude Liit esitas Balti riikidele 1939. aasta lõpus ja 1940. aasta alguses rea ultimaatumeid, mis lõpuks viisid Balti riikide annekteerimiseni. Samasugust survet avaldati samal ajal ka Soomele. Juunis 1940 sisenes Balti riikidesse 30 000 punaväelast ning järgnesid kohalike juhtide ja kodanike arreteerimised.
Juuli keskel toimusid "rahvaesinduste" valimised, kus Nõukogude Liidu toetatud jõud said 92,2–99,2% häältest. John Cooper Wiley saatis kogu juuni jooksul Washingtoni Balti riikides toimuvat kajastavaid kodeeritud telegramme ja need avaldasid mõju ka Wellesile. Ameerika Ühendriigid andsid välja valitsuse määruse 8389, mis külmutas Balti riikide varad ja asetas nad ühele pulgale Saksamaa poolt okupeeritud riikidega.
Formuleerimine
pisi|Üks deklaratsiooni teksti autoritest, Loy Wesley Henderson Wellesi deklaratsiooni koostas Loy Henderson, kes konsulteeris samal ajal nii Wellesi kui ka Rooseveltiga. Welles osales hiljem ka Atlandi harta loomisel, mis ütles, et territoriaalsete muudatuste tegemisel tuleb arvestada elanike soovidega. Kuna Cordell Hull oli haige, langesid välisministri ülesanded üha enam talle. Henderson, kes oli Välisministeeriumi Euroopa asjade osakonna juhataja, oli abielus lätlannaga. Ta oli pärast Esimest maailmasõda avanud Ameerika Punase Risti kontori Kaunases ja teeninud Välisministeeriumi Ida-Euroopa osakonnas 18 aastat.
Ajaloolase Eero Medijaineni sõnul oli tollal USA välispoliitikas suur mõjujõud niinimetatud Riia rühmal: noortel diplomaatidel, kes olid karjääri alustanud Riias ning töötanud hiljem Moskvas ja Washingtonis. Nemad mõjutasid Balti küsimuse päevakorras hoidmist ja takistasid sõbraliku suhtumise tekkimist Nõukogude Liitu. President Lennart Meri ütles 13. jaanuaril 2000 Tartus Jüri Uluotsa 110. sünniaastapäevale pühendatud konverentsil, et oma mõju võis avaldada ka Ladina-Ameerika. Nimelt olid Ladina-Ameerika riigid Vatikani eeskujul, kes oli juba Nõukogude Liidu tegevuse hukka mõistnud, hakanud Balti riikide okupeerimist käsitlema agressioonina. Samuti oli Nõukogude Liit 1940. aastal Natsi-Saksamaaga avalikult liidus.
Welles palus 23. juulil hommikuse vestluse käigus Hendersoni, et viimane koostaks avalduse, mis "väljendaks kaastunnet Balti riikide elanike vastu ja mõistaks hukka Nõukogude Liidu teod." Pärast esialgse mustandi läbivaatamist väljendas Welles kindlat arvamust, et see ei ole piisavalt jõuline. Hendersoni juuresolekul helistas ta Rooseveltile ja luges talle mustandi ette. Ka Roosevelt nõustus Wellesiga, et avaldus tuleb sõnastada jõulisemalt. Welles muutis seejärel mitut lauset ja lisas mõned, ilmselt presidendi soovitusel. Hendersoni sõnul "oli president Roosevelt nördinud viisi üle, millega Nõukogude Liit Balti riigid annekteeris ja kiitis isiklikult heaks hukkamõistva avalduse, mille välisministri kohusetäitja Welles selle kohta välja andis." Avaldus tehti avalikuks ja saadeti sama päeva jooksul ka Ameerika saatkonda Moskvas.
Deklaratsiooni tekst
Deklaratsioon anti välja 23. juulil 1940 ja see kandis välisministri kohusetäitja Sumner Wellesi allkirja. Tekst:
Teise maailmasõja ajal
Welles teatas, et USA valitsus peaks jätkama Balti riikide saadikute tunnistamist suveräänsete valitsuste esindajatena. Samal ajal andis Välisministeerium Ameerika Ühendriikide esindajatele juhised Balti riikidest "konsultatsioonideks" koju naasta. New York Times kirjeldas Wellesi deklaratsiooni kui "ühte erakordsemat dokumenti, mille Välisministeerium mitme aasta jooksul välja oli andnud."
Ajal, mil Ameerika Ühendriigid, Suurbritannia ja Nõukogude Liit olid liitlased, oli deklaratsioon tüliõunaks, kuid Welles kaitses seda järjekindlalt. Meediaga suheldes vihjas ta, et Nõukogude Liit oli üritanud anda agressiivsele käitumisele seaduslikkuse hõngu. Memorandumis, mis kirjeldas tema vestlust Briti saadiku lord Halifaxiga 1942. aastal, ütles Welles, et ta eelistas kirjeldada anneksioone toetavaid referendumeid "võltsingutena." Aprillis 1942 kirjutas ta, et anneksioon "pole ainult õigustamatu kõigist moraalsetest vaatenurkadest vaadates, vaid ka rumal", tõlgendades igasuguseid järeleandmisi Balti küsimuses pretsedendina, mis viiks piiritülideni Ida-Poolas ja mujal.
Kui sõda muutus pingelisemaks, tunnistas Roosevelt vajadust Nõukogude abi järele ega soovinud sõjajärgseid territoriaalseid vaidlusi jutuks võtta. Ta kinnitas Teherani konverentsil Stalinile "naljatledes", et kui Nõukogude väed reokupeerivad Balti riigid, siis "ei kavatsenud ta Nõukogude Liiduga selle üle sõda alustada." Kuid ta selgitas, et "referendumi küsimus ja õigus enesemääramisele" on Ameerika Ühendriikide jaoks olulised. Kuigi Welles töötas 1940. aastate alguses liitlassuhete rajamise nimel intensiivselt Nõukogude Liidu esindajatega, pidas ta Roosevelti ja Churchilli vähest pühendumust sellele teemale ohtlikuks.
Pärast Teist maailmasõda
Wellesi deklaratsioon sidus Ameerika Ühendriikide välispoliitika Balti riikide küsimuses Stimsoni doktriiniga, mida järgides ei tunnistatud Jaapani, Saksamaa ja Itaalia jõuga saavutatud territoriaalset laienemist 1930. aastatel. See lahknes Wilsonianismist, mis oli soosinud Venemaa kohalolekut vastukaaluna Saksamaa võimule. Külma sõja ajal kasutas Ameerika Ühendriigid Balti küsimust Ameerika-Nõukogude suhete mõjutamiseks.
Rahvusvahelise õiguse kohtuniku Sir Hersch Lauterpachti sõnul oli mittetunnustamisdoktriini aluseks põhimõte ex injuria jus non oritur:
Wellesi deklaratsioon, nagu ka Stimsoni doktriin, oli suures osas sümboolse tähendusega, kuid pakkus koos valitsuse määrusega nr 8484 teatavaid materiaalseid hüvesid. See võimaldas Balti riikide esindajatel mitmetes riikides rahastada oma tegevust ja tagas neile õiguse tegutseda oma riigi lipu all. Mittetunnustamispoliitika võimaldas 120 000 pagulasel vältida repatrieerimist Nõukogude Liitu ja propageerida Balti riikide iseseisvust välismaal.
Ameerika ühendriigid jäid kõigiks 51 okupatsiooniaastaks seisukohale, et Balti riigid okupeeriti ebaseaduslikult. Järgnevad Ameerika presidendid ja Kongressi resolutsioonid kinnitasid deklaratsiooni seisukohti. President Dwight Eisenhower kinnitas Balti riikide õigust iseseisvusele oma 6. jaanuaril 1957 Kongressile peetud kõnes. Pärast Helsingi lepete kinnitamist juulis 1975 andis Ameerika Ühendriikide Esindajatekoda välja resolutsiooni, kus öeldi, et Helsingi lepped ei muuda Ameerika Ühendriikide suhtumist Balti riikide iseseisvuse küsimusse.
Balti riikides algas 1980. aastatel iseseisvusliikumine, mis viis kõigi kolme riigi taasiseseisvumiseni 1991. aastal. Samal aastal võeti Eesti, Läti ja Leedu ka ÜRO liikmeteks. Pärast taasiseseisvumist on Balti riikidest saanud Euroopa Liidu ja NATO liikmed ning neid peetakse edulugudeks endiste Nõukogude Liidu riikide seas.
Ameerika Ühendriikide välisminister Hillary Clinton ütles Wellesi deklaratsiooni 70. aastapäevale pühendatud sõnavõtus muuhulgas:
Leedus Vilniuses avati 23. juulil 2010 mälestustahvel, kus on deklaratsiooni tekst inglise ja leedu keeles. Lätis nimetati üks tänav Hillary Clintoni visiidi ajal 2012. aastal Sumner Wellesi järgi: Samnera Velsa iela. Välisminister Marina Kaljurand avas koos Ameerika Ühendriikide suursaadiku Jeffrey D. Levine-ga 23. juulil 2015. Wellesi deklaratsioonile pühendatud mälestustahvli.
Aron Gurevitš
Aron Gurevitš (vene keeles Арон Яковлевич Гуревич; 12. mai 1924 Moskva – 5. august 2006 Moskva) oli juudi päritolu Vene ajaloolane (medievist).
Elukäik
Gurevitš sündis Moskvas juudi peres, õppis ajalugu Moskva Riiklikus Ülikoolis, 1950. aastal kaitses kandidaadiväitekirja varakeskaegse Inglismaa agraarajaloost. Ajaloodoktor 1962. aastast, väitekiri Norra sotsiaalajaloost 9.–12. sajandil. 1950–1966 töötas õppejõuna Kalinini riiklikus pedagoogilises instituudis, 1966–1969 vanemteadurina NSVL TA Filosoofia Instituudis, 1969–1992 NSVL TA Üldajaloo Instituudis. 1989. aastal valiti ta Moskva Riikliku Ülikooli filosoofia osakonna professoriks, 1993. aastal sama ülikooli Üldajaloo Instituudi juhatajaks. Enne perestroikat ei lubatud teda välismaale, kuid tema tööd olid Läänes laialt tuntud.
Teadustöö
Gurevitš alustas teadlaskarjääri keskaja Lääne-Euroopa agraarajaloolasena, seejärel pühendus keskaegse Skandinaavia ajaloole, kuni asus tegelema keskaja Euroopa kultuuriajaloo ja ajaloolise antropoloogiaga. Viimases valdkonnas, mis tõi talle rahvusvahelise tuntuse, on tema olulisemad teosed "Keskaja kultuuri kategooriad" (1972), "Keskaja rahvakultuuri probleeme" (1981), "Indiviid ja ühiskond keskaja Lääne-Euroopas" (2005).
Ta oli mõjutatud Annaalide koolkonnast, mille töid tutvustas ta vene keeles. Teda mõjutas ka Mihhail Bahtin, kellega ta ühtlasi polemiseeris. Gurevitš osales samuti Tartu-Moskva semiootikakoolkonna tegemistes ja tema artikleid avaldati Tartu Ülikooli Kirjastuse välja antavas ajakirjas Sign Systems Studies.
Isiklikku
Elu viimased 14 aastat oli Gurevitš praktiliselt pime, kuid jätkas jõudumööda loometööd: kolleegid ja õpilased lugesid talle tekste ette ning panid kirja tema dikteeritud tekstid. Ta jätkas ka viimastel eluaastatel teadustööde kirjutamist.
Pulli allikad
Pulli allikad on allikad Saare maakonnas Saaremaa vallas.
Need allikad on väikesed tõusuallikad, mille koguvooluhulk on 10 l/s.
Mukuliai
Küla asub Avilysi järve lõunakaldal ja on kujunenud endise Mukuliai mõisa juurde. Mukuliais asuv vana vanausuliste kalmistu on muinsusmälestisena kaitse all. Seal kasvavad Mukuliai tammed ja Mukuliai pappel on looduskaitse all.
Mukuliai I tamme ümbermõõt on 5,45 meetrit, kõrgus 26 meetrit. Mukuliai II tamm kasvab metsanoorendikus, selle ümbermõõt on 5,2 meetrit, kõrgus aga 16,5 meetrit. Mukuliai III tamme ümbermõõt on 4,5 kõrgus aga 19 meetrit. Mukuliai IV tamme ümbermõõt on 4,9, kõrgus aga 23,2 meetrit.
Aastail 1966-1981 oli Mukuliai Ežerėnai külanõukogu halduskeskuseks.
Typhulaceae
Typhulaceae on šampinjonilaadsete seltsi kuuluv sugukond seeni.
Elisabeth Pihela
Elisabeth Pihela (sündinud 15. märtsil 2004) on eesti kõrgushüppaja.
2021. aastal Tallinnas toimunud U-20 Euroopa meistrivõistlustel teenis Elisabeth Pihela kõrgushüppes tulemusega 1.86 pronksmedali.
2023. aastal Jeruusalemmas toimunud U-20 Euroopa meistrivõistlustel teenis Pihela kõrgushüppes tulemusega 1.88 hõbemedali.
Isiklikud rekordid
Allikas: IAAF
Isiklikku
Tema isa on endine korvpallur Priit Pihela.
Bērzaine (Kocēni piirkond)
pisi|left|Tuulik Bērzaines Bērzaine (vanasti ka Jaunburtnieki) on küla (vidējciems) Lätis Valmiera piirkonnas, Bērzaine valla halduskeskus. Külas on raamatukogu, postkontor ja rahvamaja.
Bērzaine asub merepinnast 65 meetri kõrgusel, 18 km kaugusel endisest piirkonnakeskusest Kocēnist ja 119 km kaugusel Riiast. Külas on Bērzaine bussipeatus.
Küla kujunes Jaunburtnieki mõisa (Sternhof) juurde. Mõisakompleksist on säilinud härrastemaja, mõisavalitseja maja, laut-tall, ait, sepikoda, piiritusevabrik ja park. Nõukogude ajal oli küla «Bērzaine» kolhoosi keskasulaks. Aastail 2009–2021 kuulus küla Kocēni piirkonda.
Aastal 2016 oli külas 249 elanikku, aastal 2021 oli elanikke 267.
Dubeņi
pisi|Dubeņi karjäär Dubeņi on küla (lielciems) Lätis Lõuna-Kuramaa piirkonnas, Grobiņa valla halduskeskus. Küla asub merepinnast 22 meetri kõrgusel, piirkonna keskusest Grobiņast 9 ja Riiast 214 kilomeetri kaugusel.
Küla rajati aastal 1960 kui loomakasvatusmajandi Grobiņa keskasula. Lisaks vallamajale asuvad külas veel põhikool, kultuurikeskus Dubeņi, oikumeeniline jumalakoda ja postkontor. Nõukogude perioodil asus küla lähistel Grobiņa raudteepeatus. Aastani 2021 kuulus küla Grobiņa piirkonda.
Aastal 2017 oli külas 467 elanikku, aastal 2019 aga 423. Aastal 2020 oli elanikke 425.
Heino Ahven
Heino Ahven (11. november 1919 Räpina – 22. aprill 1988 Tallinn) on eesti keeleteadlane.
Osales 1942–1943 kirjandusrühmitises Tuulisui.
Isiklikku
Tema vend oli luuletaja Kalju Ahven ja venna Agu poeg oli poliitik Mati Ahven.
Tema abikaasa oli Eeva Ahven.
Anniallikas
Anniallikas on allikas Saare maakonnas Saaremaa vallas.
Allikas koosneb tõusuallikatest, mis moodustavad allikajärviku, mille läbimõõt on 60 m.
Orsanmichele
pisi|upright|220px|Orsanmichele Orsanmichele (ka Püha Miikaeli köögiaed, itaaliakeelsest sõnast orto (köögiviljaaed) kontraktsioon toskaana dialektis; vanasti tuntud ka nimega San Michele in Orto – Püha Miikael aias all) on kirik Itaalias Firenzes. Hoone rajati Püha Miikaeli kloostri köögiaia kohale, mis on praeguseks hävinud.
Kirikus asuv muuseum oli regulaarselt avatud kuni 2002. aastani, alates 2006. aastast peetakse kirikus taas jumalateenistusi.
Välistabernaaklite skulptuurid
Kiriku väliskülgedel on 14 arhitektuuriliselt kavandatud välimisorva, mis täideti kujudega alates aastast 1399 kuni umbes aastani 1430. Kolm kõige rikkamat gildi lasksid niššidesse paigutavad kujud valmistada pronksist, mis oli kivifiguuride paigaldamisest umbes kümme korda kallim.
Tondod
Iga tabernaakli kohal asub gildi vapiga ümmargune reljeefne kujutis, tondo.
Săcueni
Săcueni (ungari keeles Székelyhíd, saksa keeles Zickelhid) on linn Rumeenias Krisaanias Bihori maakonnas.
2011. aasta rahvaloenduse andmetel oli Săcueni elanikest ungarlasi 77,49%, mustlasi 15,7% ja rumeenlasi 6,62%.
Tšellokontsert
Tšellokontsert on tšellole ja orkestrile loodud muusikateos (instrumentaalkontsert).
Kakstäpp-lepatriinu
Kakstäpp-lepatriinu on lepatriinulaste sugukonda kuuluv mardikaline. Teiste punaste lepatriinude seas on ta ära tuntav kahe musta laigu järgi kattetiibadel.
Leviala
Kakstäpp-lepatriinu on levinud Põhja-Ameerikas, Euroopas, Põhja-Aasias (puudub Hiinas) ja Okeaanias. Ta on üsna levinud liik ka Eestis. Hawaiile on ta inimese poolt sisse toodud.
Välimus
Täiskasvanud kakstäpp-lepatriinu on 4–5 mm pikkune. Tüüpiliselt on pronotum must, valgete laikudega. Tagakeha on oranžikas-punane ja mõlemal kattetiival on üks must laik. Üsna levinud on ka nelja või kuue punase täpiga must vorm, keda leidub sagedamini leviala põhjapoolsemas piirkonnas, kus see aitab putukal päikesesoojust neelata. Harvematel juhtudel võib näha kahe vormi kombinatsiooni, mille puhul täpid on kokku sulanud või neid on rohkem. Vastsed on hallikas-mustad kollaste ja valgete laigukestega.
Arengutsükkel
Emased lepatriinud munevad taimelehtede alla helekollased munad, millest arenevad mustad kollaste täppidega nukud, mida võib leida lehtede küljes rippumas. Vastsed ilmuvad varakevadel ja natuke vähem kui kuu jooksul arenevad täiskasvanuks, kelle eluiga ulatub 1–2 aastani. Talvekuud veedavad täiskasvanud lepatriinud talveunes, sageli gruppides palkide, lehtede ja puukoore all.
Toitumine ja elupaik
Nii vastsed kui valmikud on karnivoorid, toitudes pehme kestaga putukatest, peamiselt lehetäidest. Lisaks toituvad nad veel nokalistest, lestalistest ja putukamunadest ning esineb ka kannibalismi. Kuna tema saakloomad on taimekahjurid, peetakse kakstäpp-lepatriinut põllumajanduslikult kasulikuks putukaks. Kakstäpp-lepatriinu elupaigaks võivad olla väga erinevad kooslused, nagu aas, põld, aed ja mets.
Georgi Ušakov
pisi|Georgi Ušakov Georgi Aleksejevitš Ušakov (vene keeles: Георгий Алексеевич Ушаков; 30. jaanuar (vkj 17. jaanuar) 1901 – 3. detsember 1963) oli Nõukogude Arktika-avastaja.
Ušakov tegi läbimurde, kui ta aastatel 1930–1932 korraldas ekspeditsiooni, mille käigus ta koos nelja eksperdiga avastas Severnaja Zemlja. Nad leidsid, et tegu on saarestikuga.
Temast sai geograafiateaduste doktor 1950. aastal.
Eino Leino (maadleja)
pisi|Eino Leino Eino Aukusti Leino (7. aprill 1891, Kuopio – 30. november 1986, Tampere) oli Soome maadleja.
Eino Leino kasvas üles Kuopios ja võistles noorukina spordiseltsi Kuopion Voimailijat esindajana Kreeka-Rooma maadluses. Esimese maailmasõja ajal läks ta Ameerika Ühendriikidesse, kus ta hakkas harrastama vabamaadlust. 1920. aastal tuli ta USA amatööride meistriks vabamaadluses. Leino tuli olümpiavõitjaks vabamaadluses 75 kg kaalukategoorias Antwerpenis 1920. aasta olümpiamängudel, võitis hõbemedali 72 kg kaalukategoorias Pariisis 1924. aasta olümpiamängudel, pronksmedali (66 kg) Amsterdamis 1928. aasta olümpiamängudel ja pronksmedali (72 kg) Los Angeleses 1932. aasta olümpiamängudel.
Berliini Brandenburgi lennujaam
pisi|Uue ja vana lennujaama paiknemine Berliini Brandenburgi lennujaam (IATA: BER, ICAO: EDDB; saksa keeles Flughafen Berlin Brandenburg Willy Brandt) on rahvusvaheline lennujaam Saksamaal Berliinis.
Lennujaama rajamist alustati 2006. aastal, pärast umbes 15 aastat kestnud projekteerimist, ja see plaaniti avada 2011. Selle valmimistähtaega lükati korduvalt edasi. Lennujaam alustas tegevust 31. oktoobril 2020.
Uus lennujaam asendas kolm varem tegutsenud lennujaama: Tegelit (suleti 2020), Tempelhofi (suleti 2008) ja Schönefeldi (liidendati). Samas pidi uus lennujaam hakkama kasutama osa Schönefeldi infrastruktuurist. Näiteks peaks saama Schönefeldi lõunapoolsest lennurajast uue lennujaama põhjapoolne rada. Schönefeld lõpetas tegevuse 25. oktoobril 2020, sellest sai uues lennujaamas 5. terminal.
Müratasemenõuete tõttu ei hakka lennujaamas toimuma lende keskööst kuni kella viieni hommikul.
Brandenburgi lennujaamast saab kodulennujaam Germaniale ja Germanwingsile. Lennujaamal on võimalik teenindada 30–50 miljonit reisijat aastas. Air Berlin ja Lufthansa hakkavad teenindama umbes 30% lendudest. Lennujaamast saab liikluskoormuselt kolmas lennujaam Saksamaal ja 13. Euroopas.
Nimi
Lennujaam nimetatakse Willy Brandti lennujaamaks kunagise Saksamaa Liitvabariigi kantsleri, Lääne-Berliini linnapea ja Nobeli rahuauhinna laureaadi Willy Brandti järgi.
Dante ja Vergilius
„Dante ja Vergilius“ on prantsuse kunstniku William-Adolphe Bouguereau õlimaal lõuendil.
1850. aastal valminud teosel on kunstnik kujutanud Dantet ja Vergiliust põrgus. Esiplaanil on hukkamõistetud hing, petis Gianni Schicchi puremas ketser ja alkeemik Capocchio kõri.
389 eKr
Aasta 389 enne Kristuse sündi ehk meie ajaarvamist. Vana-Roomas oli see 365. aasta ab urbe condita.
Maaletulek
"Maaletulek" on 1972. aastal valminud Tallinnfilmi mängufilm.
Sisu
Reet on abielus kaugsõidutüürimees Reinuga. Ta armastab oma meest, aga on väsinud pikkadest lahusolekutest. Kaugsõdutüürimees Rein mõistab oma naise kannatusi, aga ei suuda meremeheametist loobuda. Nende perekonnasõbrale Mardile Reet meeldib ja ta ei suuda näha teda kannatamas. Kui sadamasse saabub Reinu laev, siis läheb Reet küll laevale vastu, aga kuna sildumine tormi tõttu viibib, otsustab lahkuda. Kui Rein koju jõuab, leiab ta eest Reeda ja Mardi. Kõigile saab selgeks, et ilusat lahendust pole, ja Reet lahkub koos Mardiga. Järgmisest hommikust alates elavad Reet ja Rein eraldi elu, kuid nende närvid on pingul ja nad ei tea, kuidas olukord lahenema peaks.
Stepes
Stepeson küla (mazciems) Lätis Madona piirkonnas Kalsnava vallas.
Nõgiaru raamatukogu
Nõgiaru raamatukogu on rahvaraamatukogu Nõgiarus Nõo vallas Tartu maakonnas. Raamatukogu asub aadressil Nõo tn 4.
Raamatukogu kasutab e-kataloogi URRAM.
Stepes
Külas kasvav Ciņi mänd ümbermõõduga 3,04 meetrit ja veel üks mänd ümbermõõduga 3,04 meetrit on looduskaitse all.
2009. aastal oli külas 17 elanikku.
Azatbek Omurbekov
Azatbek Asanbekovitš Omurbekov (vene keeles Азатбек Асанбекович Омурбеков, kirgiisi keeles Азатбек Асанбекович Өмүрбеков, sündinud 17. september 1983) on kirgiisi rahvusest Venemaa ohvitser, keda süüdistatakse juhtivalt osalemises 2022. aastal Ukrainas Butšas toimunud massimõrvas.
Elulugu
Sündis 1983. aastal Kõrgõzstanis Žanak Koš-Dobo külas Aksõiski rajoonis Džalal-Abadski oblastis. Tema isa, KGB polkovnik Asan Omurbekov, teenis kogu elu sõjaväes, sealhulgas valvas peaaegu 10 aastat Kõrgõzstani piiri. Tema vend Askarbek Omurbekov on Venemaa FSB alampolkovnik.
21. aprillil 2022 kehtestas Ühendkuningriik talle viisa- ja majandussanktsioonid.
1. Lennuväedivisjon
1. Lennuväedivisjon (kuni 13. maini 1939 Üksik Lennuväedivisjon nr. 1 ) oli aastatel 1930–1940 eksisteerinud Õhukaitse koosseisu kuulunud Rakveres paiknenud 1. diviisi operatiivalluvuses Eesti lennuväeosa.
21. mail 1939 jõustunud koosseisu järgi kuulusid divisjoni koosseisu staap, kaks salka, tehnika-, majandus-, sanitaarjaoskond ja divisjonikomando, kokku 96 meest.
Ajalugu
Divisjon luges ennast lennuväe vanima üksuse – lendurite (pool)roodu – järglaseks, mis oli moodustatud 21. novembril 1918 Inseneriväe pataljoni koosseisus selle ülema kohusetäitja Nikolai Petersoni käskkirjaga ning tähistas oma aastapäeva selle üksuse moodustamise päeval.