cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Budistlikud sümbolid
Esimesed arheoloogilised tõendid sümbolite kohta pärinevad 3. sajandist eKr kuningas Ašoka (273–232 eKr) valitsemisajast, kes tegi Buddha õpetuse populaarseks nii Indias kui väljaspool selle piire. Ta laskis raiuda budismi tähised kivisammastele, mida püstitati arvukalt tema impeeriumis.
2. sajandil eKr hakkasid budistid ehitama suuri kloostreid kaljudesse, mõned neist koobaskloostritest on säilinud tänaseni. Sel perioodil oli üks põhilisi ja populaarsemaid budistlikke sümboleid stuupa.
Stuupa on kosmoloogilise maailmapildi mudel budismis. Stuupa sisse maeti ka Buddha pärast tema surma, ja stuupadesse maetakse tänapäevani budistlikusse kõrghierarhiasse kuulunud budiste ja pühakuid.
Esimesed Buddha kujutisega bareljeefid ja kujud ilmusid 1. sajandil eKr.
Budismi põhjapoolne haru mahajaana loob mõiste kõigi elusolendite päästmise kohta sansaarast. Kollektiivse karma muutmise võimalikkus ühe indiviidi (bodhisattva) poolt teeb Buddhast jumaluse ja loob budade kultuse. Luuakse õpetus buda kolme keha (trikāya) kohta. Mahajaana tõstab esile inimese eeliseid teiste olendite ees, saavutamaks nirvaanat. See väljendub ka sümbolites, mis ilmuvad budismi sel ajajärgul: mudra, silp.
Inimkeha taustsüsteemina kasutades selgitatakse budistlikku maailmamudelit ja kosmoloogiat, kulminatsiooniks sel ajajärgul saab mandala psühhokosmiline maailmamudel. Sel ajal tekib mahajaana filosoofiasse ka tühjuse mõiste koos idamiga (tantristlik sümbol).
6. sajandil pKr massiliseks muutunud tantrate kultus tõi kaasa omapärase sümboolika ja lähenemise budismile. Siin mängis suurt osa tantrate praktiseerijate puhul ka neile omane visualiseerimine ehk kujustamine, millele tantrismis rõhku pannakse. Selle sümbolite rikkuse on säilitanud Tiibeti budism ja samuti shingon Jaapanis.
Buddha sümbolid
pisi|[[Seadmuseratas ehk Dharma-ratasV. Väärtnõu illustratsioon ]] Gautama Buddha suhtus vastumeelselt sellesse, kui inimesed püüdsid teda austada ja jumalikustada. Esimeste levinud Buddha sümbolitena kasutati kaheksa kodaraga ratast nii nimetatud Seadmuseratast ehk (Dharma ratas), bodhipuud,Buddha jalajälge, trooni, kerjakaussi ehk potti ja lõvi.
Kaheksa kodaraga ratast nimetatakse Dharmatshakraks ehk Dharma rattaks, see sümboliseerib Buddha poolt uue õpetuse ehk Seadmuseratta liikuma ja levima panekut. Legend räägib, et Brahma laskus taevastest alla meie maailma ja ilmus Buddha ette, paludes teda kõigile elusolendeile, kes kannatavad siin maailmas kuulutada enda õpetust, mis võimaldaks neil vabaneda sansaara köidikutest ja seostest. Selle märgiks annetas ta Buddhale Dharmaratta ehk Seadmuseratta, mis sümboliseerib uut Dharmat või Seadmust ning milleni jõudis buda Gautama enda selles ja viimases kehastuses.
Dharmaratta kaheksa kodarat sümboliseerivad Buddha õilsat kaheksaosalist teed ja kolmeharuline märk Triskele ratta keskmes tähistab Buddhat, Dharmat ja Sanghat. Need on kolm baaselementi budismis.
Buddha kui Õpetaja, Dharma budismi õpetused, seadused, reeglid ja juhised, millest õpetus koosneb, ja Sangha tähendab munklust. Seega kolm põhikomponenti ehk kolm vaala, millele budism toetub, neid väljendab sümbolina Dharmaratas.
Algselt tähistab ratas (Chakravatin Tšakravirtinit Valitseja Ratastel) ja oli kasutusel vaid kuningliku suguvõsa sümbolina. Kuningas Ašoka aegadest III saj. eKr. võeti ta tarvitusele tähistamaks budismis Seadmuse Ratast.
Bodhipuu all istudes ja mediteerides saavutas Buddha valustuse.
Legend räägib: pärast kuut aastat ringirändamist jõudis Buddha Naranjara jõe kaldal asuvasse metsasalusse, mis asub tänapäeval Bodhgaya lähedal. Istudes maha bodhipuu alla süüvis ta kauakestvasse mõtlusse, mille tulemusena mõistis enda ja kõigi asjade olemust ning seoseid.
pisi|[[Buddha pott ehk kerjakauss, Buddha Gautama aegadest tänapäevani kasutavad mõned hinajaana koolkonna mungad seda endale elatise kerjamiseks.
Legend kõlab: Kui Gautama oli bodhipuu vilusse mediteerima asunud võttis ta vastu otsuse, et enne kui ei ole saavutanud kõigi asjade olemuse mõistmist,Valgustatust, ei lahku siit, eesmärgi saavutamine oli Buddha jaoks seega elu ja surma küsimus.
Nii sai kerjakauss munkluse ja munkade eluviisi sümboliks.
Kerjakauss kui sümbol on ka juhiseks, suunanäitajaks kuis Buddha Õpetust järgima asunud inimene peab elama enda elu siin ilmas ilma raha ja kindla koduta. Algselt oli Sangha, Buddha järgijate munkade kollektiiv linna lähedal võsas Jetavanas või nagu Teemantsuutras kirjutatakse (Sravastis Dzeta metsas Anathapindada pargis) salus elutsemas. See linnatagune tühermaa anti Buddha järgijatele elamiseks ja asumiseks kohaliku valitseja poolt. Alles hiljem moodustus sellest seltskonnast klooster (vihaara) kui administratiivne, materiaalne, organisatoorne institutsioon, mis hakkas korraldama munkade elu ja tegevust.
Algselt olid mungad kodutud hulkurid, kellel oli probleeme nii söögi kui majandamisega. India Buddha aegadel oli kodutuid, hulkureid, fakiire ja joogisid, sama pungil täis nagu tänapäeval.
Sellest ajast on pärit budismis see sümboolne mõiste kerjamine. Aasias on kerjamine väga populaarne elatusvorm, pigem sotsiaalse abi vahend, mis eksisteerinud läbi aegade.
Mõne Hinajaana kloostri mungad käivad ka tänapäeval kloostrilähedases külas või linnas süüa kerjamas.
pisi|Budda jalajäljed
8 õpetuse sümbolit
pisi|8 budismi sümbolit Veel nimetatakse neid hea ende ja õnne sümboliteks (tiibeti bkra shis rtags brgyad; sanskriti Ashtamangala) Igaüht neist sümbolitest seostatakse Buddha füüslise vormi ja kehaga.
Tsongkhapa eluloos on juttu draakonite valitsejast, kes annab merekarbi, mida siis Buddha õpilased ja järgijad kasutasid märguandeks munkade ühisele kogunemisele.
Buddha kaelal on kujutatud alati kolme joont, nii thankadel kui skulptuuridel on see kujund olemas. Need tähistavad Buddha sügavat ja kõlavat häält, mis kuulutas Dharmat. Seda seostatakse merikarbiga, mis väljendub Buddha hääletoonis ja sõnumis. Füüsilisel tasandil tähistab see kõri, kus hääl tekitatakse ja häälepaelu.
Tänapäeval on merikarbil puht rituaalne funktsioon budismis, kus tema heli annab märku kloostris templisse kogunemisel, tal on oma kindel koht rituaalides koos teiste pillidega ja kasutatakse merikarpi ka templis altaril veemahutina.
Vanas Egiptuses oli lootosevõrse (sesen) ümberkehastumise ja taassünni sümboliks. Igal õhtul päikeseloojangul lootosevõrse sulgub ja poeb vette peitu ning hommikul avaneb taas vee kohal täies ilus (lootose nahkjad õielehed on liiga libedad, et muda sinna kinnituda saaks). Lootose sellisest käitumisest lähtuvalt pidasid egiptlased teda taaskehastumise sümboliks. Lootosõie südamest olevat sündinud ja taevavõlvile kerkinud maailma esimese päeva hommikul jumal Ra, India vesiroos on Nymphaea lootos ehk vesiliilia, tegelik lootos aga Nelumbo.
Budismis esineb kolme eri liiki lootoslilli: pisi|Merkarp V. Väärtnõu illustratsioon
Sümbolid
Vadžra
Nii Aasias kui ka Euroopas on svastika alati olnud hea ende ja maagiline sümbol.
Kõige vanem jälg svastikast on pärit neoliitikumist. Svastikat on leitud Trooja varemetest. Indiasse ilmub see märk 4. sajandil eKr, Hiina 5. sajandil pKr, 6. sajandil jõuab svastika koos budismiga, kes tegi ta oma sümboliks, juba Jaapanisse.
Svastika on läbi aegade Indias kasutusel olnud nii hinduistide kui budistide poolt päikese sümbolina ja hea õnne märgina. Suurem osa Aasia kontinendist peab svastikat tänapäeval budismi sümboliks. Algselt on svastikat seostatud päikese jumalustega ja see tähistab kahte maailma loovat protsessi.
Budismi sümbolite galerii
Galeriis leiduvate piltide autor on V. Väärtnõu
Julius Eerme
Julius Eerme (sündinud Julius Eermann; 28. veebruar 1901 Palmse vald, Virumaa – 24. aprill 1942 Sevurallag) oli Eesti sõjaväelane (nooremleitnant, 1939) ja politseinik (konstaabel).
Lõpetas Politseikooli kõrgema klassi 1927. Teenis 1. Jalaväerügemendis ja Kaitseliidu Narva malevas.
Arreteeriti NKVD poolt 14. juunil 1941 Vaivara vallas, hukati.
Carl Christian
Hohenzollerni prints Carl Christian (Carl Christian Friedrich Johannes Meinrad Maria Hubertus Edmund von Hohenzollern-Sigmaringen; sündinud 5. aprillil 1962 Münchenis Saksamaal) on Hohenzollern-Sigmaringeni vürstliku perekonna liige.
Ta on Hohenzollerni printsi Johann Georgi ja Rootsi printsessi Birgitta vanim laps.
1999. aastal abiellus Carl Christian Nicole Helene Neschitschiga (sündinud 22. jaanuaril 1968 Münchenis); ilmalik laulatus toimus 8. juulil 1999 Münchenis ja kiriklik laulatus peeti 26. juulil 1999 Kreuzpullachis.
Paaril on üks laps, prints Nicolas Johann Georg Maria von Hohenzollern (sündinud 22. novembril 1999 Münchenis).
Carl Christian elab perega Münchenis ning töötab firmas ARRI Group, mis tegeleb stuudiote valgustite, prožektorite ja kaamerate tootmisega.
Ulmanis
Ulmanis (naissoo vorm Ulmane) on läti perekonnanimi, millel on saksa päritolu: U(h)l(l)man(n) tähendab ulmlast, Ulmist pärit meest.
Saduküla sovhoos
Saduküla sovhoos oli sovhoos Eesti NSV-s Jõgeva rajoonis Jõgeva külanõukogus.
Sovhoosi keskus oli Saduküla asundus (hiljem Saduküla).
Seisuga 1. november 1970 oli sovhoosil 5140 hektarit maad, sealhulgas põllumajanduslikku maad ilma õueaiamaadeta 3290 ha (haritavat maad 2140 ha).
1969. aasta keskmine töötajate arv oli 231.
Dürrhennersdorfi vald
Dürrhennersdorf on vald Saksamaal Saksimaa Görlitzi kreisis.
Vallaosad
Dürrhennersdorf ja Neuschönberg
Allo Koik
Allo Koik VR I/3 (kuni 1935. aastani Aleksei Koik; 7. juuli 1892 Tuhalaane vald – 2. august 1940 Tallinn) oli Eesti sõjaväelane (kolonelleitnant).
Teenis Harju Sõjaväeringkonna Staabis.
Saksa Liit
pisi|350px|Saksa Liit (1815–1866) Saksa Liit (saksa keeles Deutscher Bund) oli Kesk-Euroopa riikide liit, mis loodi 1815. aastal Viini kongressil kui 1806. aastal kaotatud Püha Rooma riigi järeltulija. Aastal 1848 toimusid liberaalide ja rahvuslaste revolutsioonid püüdega luua ühtne Saksa riik. Läbirääkimised Saksa riikide vahel ebaõnnestusid ja liit tühistati lühikeseks ajaks, kuid taasloodi aastal 1850.
Vaidlus kahe domineeriva liikmesriigi, saksakeelse Austria keisririigi ja Preisimaa kuningriigi (Saksa dualism) vahel selle üle, kummal on suurem õigus Saksamaad valitseda, lõppes aastal 1866 pärast Austria-Preisi sõda Preisimaa kuningriigi kasuks ja liidu kokkuvarisemisega. Tulemuseks oli Põhja-Saksa Liidu loomine ja mitu sõltumatuks jäänud Lõuna-Saksa riiki, kes algul toetasid Habsburgide-Lotringite Austriat (kuni aastani 1867) ja seejärel Preisimaad (kuni aastani 1871)- Pärast seda said nad uue rahvusliku Saksamaa osaks.
pisi|400px|Saksa Liidu liikmesriikide monarhide kohtumine Frankfurdis aastal 1863
Olukord ajas ja ruumis
Aastatel 1806–1815 organiseeris Napoleon I Saksa riigid Reini Liitu, kuid see lagunes pärast tema lüüasaamisi aastatel 1812–1815. Saksa Liidul olid umbkaudu samad piirid kui keisririigil Prantsuse revolutsiooni ajal (praeguse Belgia võrra vähem). Liikmesriigid, mille arv oli rohkem kui 300-lt Pühas Rooma riigis vähenenud 39-ni (vaata Kleinstaaterei), tunnistati täielikult suveräänseteks. Liikmed lubasid üksteisele vastastikku kaitset ja säilitasid ühiselt kindlused Mainzis, Luxembourgis, Rastattis, Ulmis ja Landaus.
Rihards Pīks
Rihards Pīks [r'ihards piiks] (sündinud 31. detsembril 1941 Riia) on Läti poliitik Rahvaparteist. Ta oli välisminister Indulis Emsise valitsuses 9. märtsist 21. juulini 2004. 2004–2009 oli ta Euroopa Parlamendi liige.
Õppis Üleliidulises Kinematograafiainstituudis operaatoriks (1971) ning kaheaastastel kõrgematel stsenaristide ja filmirežissööride kursustel mängufilmirežissööriks (1979).
Saksa Liit
Olukord ajas ja ruumis
1848/49. aasta revolutsiooni ajal oli Saksa Liit passiivne. See taasalustas aastal 1850 Austria eesistumisel, kuid rivaliteet Preisimaa ja Austria vahel kasvas aina enam.
Rihards Pīks
Karjäär
Oli Rahvapartei nimekirjas valitud seimi liige, välisasjade komisjoni esimees, varem seimi aseesimees. Esindas Lätit Euroopa Liidu põhiseaduse kõnelustel.
Saksa Liit
Olukord ajas ja ruumis
Liit lõpetati aastal 1866 pärast Austria-Preisi sõda ja selle "järglaseks" sai Preisimaa domineerimisel Põhja-Saksa Liit. Erinevalt Saksa Liidust oli Põhja-Saksa Liit tegelikult riik. Selle territoorium koosnes Saksa Liidu osast põhja pool Maini jõge, pluss Preisimaa idapoolsed alad ja Schleswigi hertsogkond, kuid välja jäid Austria ja Lõuna-Saksa riigid.
Preisimaa mõju suurendas Prantsuse-Preisi sõda, mille tulemusena kuulutati 18. jaanuaril 1871 Versailles's välja Saksa keisririik, mis ühendas Põhja-Saksa Liiduga Lõuna-Saksa riigid. Kõik endise Saksa Liidu liikmesriigid, v.a Austria, Luksemburg ja Liechtenstein, said aastal 1871 keisririigi (saksa Kaiserreich) osaks.
Prantsuse revolutsiooni ja Napoleoni sõdade mõju
pisi|Austria kantsler [[Klemens Wenzel Lothar von Metternich|Klemens Wenzel von Metternich domineeris Saksa Liidus aastatel 1815 kuni 1848]]
18. sajandi lõpul oli poliitiliste, majanduslike, intellektuaalsete ja kultuuriliste reformide periood, valgustusajastu (mida esindasid sellised tegelased nagu John Locke, Jean-Jacques Rousseau, Voltaire ja Adam Smith), kuid sisaldas ka varast romantismi, mis tipnes Prantsuse revolutsiooniga, kus üksikisiku ja rahvuse vabadusiha astus privileegide ja tavaõiguse vastu. Esindades suurt hulka teooriaid, olid need suures osas vastus eelnevate kultuuriliste mudelite lagunemisele, seotud uute tootmismudelite, eriti tööstusliku kapitalismi tõusuga.
Siiski võimaldas Napoleoni lüüasaamine konservatiivsetel ja reaktsioonilistel režiimide nagu Preisimaa kuningriik, Austria keisririik ja Venemaa keisririik ellu jääda, pannes aluse Viini kongressile ja liidule, mis püüdis vastu seista radikaalsetele muutuste nõudmistele, mille juhatas sisse Prantsuse revolutsioon. Suurvõimude eesmärgiks Viini kongressil oli taastada Euroopa (nii palju kui võimalik) sõjaeelses seisus nii liberalismi kui ka natsionalismi vastu võitlemisega ja barjääride loomisega ümber Prantsusmaa. Reaktsioonilise peaministri Klemens von Metternichi juhtimisel toimis Habsburgide keisririik barjäärina Itaalia ja Saksa rahvusriikide tekkimisele aga ka Prantsusmaa vastu. Kuid see reaktsiooniline jõudude tasakaal, mille eesmärk oli tõkestada Saksa ja Itaalia natsionalismi mandril, oli ebakindel.
Pärast Napoleoni lõplikku lüüasaamist Waterloos 1815 ühinesid kadunud Püha Rooma riigi elusolevad liikmesriigid Saksa Liitu (Deutscher Bund), pigem lõtva organisatsiooni, eriti kuna kaks suurt rivaali, Austria keisririik ja Preisimaa kuningriik, kartsid kumbki teise domineerimist.
Preisimaal sepistasid Hohenzollernite valitsejad tsentraliseeritud riiki. Napoleoni sõdade ajaks oli Preisimaa sotsiaalselt ja institutsiooniliselt mahajäänud riik, mis põhines väljakujunenud sõjalise aristokraatia (junkrud) voorustel, olles jäikade hierarhiliste piiridega kihistunud. Pärast aastat 1815, kui Preisimaa oli löönud Napoleoni Prantsusmaad, rõhutati administratiivsete, majanduslike ja sotsiaalsete reformide vajadust bürokraatia parandamiseks ja praktilise tulemuspõhise hariduse edendamiseks. Inspireerituna Saksa ja Itaalia vürstiriikide organiseerimisest Napoleoni poolt, olid Karl August von Hardenbergi ja Heinrich Friedrich Karl vom und zum Steini reformid konservatiivsed, kehtestatud aristokraatia privileegide säilitamiseks, samas institutsioone moderniseerides.
Väljaspool Preisimaad edenes industrialiseerimine aeglaselt poliitilise killustatuse tõttu, huvide konflikti tõttu aadli ja kaupmeeste vahel ning gildisüsteemi jätkuva püsimise tõttu, mis takistas konkurentsi ja innovatsiooni. Kuigi see hoidis keskklassi väiksena, võimaldades vana korra stabiilsuse, oli Saksamaa ühtsele ja industrialiseeritud naabrile kerge saak.
Reformid panid aluse Preisimaa tulevasele sõjalisele võimule elukutselise sõjaväe ja üldise sõjaväekohustusega. Et Preisimaad industrialiseerida, töötades vanade aristokraatlike institutsioonide pakutud raamides, kehtestati maareform junkrute maaomandi monopoli lõhkumiseks ning seeläbi kaotati muuhulgas ka pärisorjus.
Romantism, rahvuslus ja liberalism märtsieelsel ajastul
Kuigi Prantsuse revolutsiooni poolt vallandatud jõud olid pärast Viini kongressi näiliselt kontrolli all, oli konservatiivsete jõudude ja liberaalsete natsionalistide vaheline konflikt parimal juhul ainult edasi lükatud. Ajastut kuni ebaõnnestunud 1848 revolutsioonini, kus need pinged üles kerkisid, nimetatakse tavaliselt märtsieelseks (saksa Vormärz), viidates 1848. aasta märtsis puhkenud mässudele.
Selles konfliktis pistsid vana korra jõud rinda Prantsuse revolutsioonist ja inimõigustest inspireeritud jõudude vastu. Konkurentsi sotsioloogilisse kokkuvarisemisse olid ühelt poolt haaratud enamasti äri, kaubandus ja tööstus, ning teiselt poolt maaomanikest aristokraatia või sõjaline aristokraatia (junkrud) Preisimaal, Habsburgide monarhia Austrias ja Saksamaa väikeste vürstiriikide ja linnriikide konservatiivsed ülikud.
Vahepeal käärisid muutuste nõudmised alt Prantsuse revolutsiooni mõjul üle. Kogu Saksa Liidus oli Austria mõju ülim, põhjustades rahvuslike liikumiste viha. Metternich pidas rahvuslust, eriti rahvuslikke noorteliikumisi, kõige suuremaks ohuks: Saksa rahvuslus ei pruugi hüljata vaid Austria domineerimist liidus, vaid võib ka stimuleerida rahvuslikke tundeid Austria keisririigis endas. Mitmerahvuselises mitmekeelses riigis, kus slaavlased ja ungarlased olid sakslaste suhtes enamuses, olid tšehhi, slovaki, ungari, poola, serbia või horvaatia tunnete väljendused koos keskklassi liberalismiga kindlasti kohutavad.
Märtsieelne ajastu nägi selliste tegelaste tõusu nagu August Heinrich Hoffmann von Fallersleben, Ludwig Uhland, Georg Herwegh, Heinrich Heine, Georg Büchner, Ludwig Börne ja Bettina von Arnim. Võimlemise isa Friedrich Ludwig Jahni võimlemisliidud tutvustasid keskklassi saksa noorsoole rahvuslikke ja demokraatlikke ideid, mis formeerusid rahvuslikeks ja liberaal-demokraatlikeks üliõpilaskorporatsioonideks (saksa Burschenschaft). Wartburgi festival aastal 1817 tähistas Martin Lutherit kui esi-saksa rahvuslast, ühendades luterluse saksa rahvuslusega ja aidates äratada usulisi tundeid saksa rahvusriigi eesmärgil. Festival kulmineerus mitme raamatu ja muu eseme põletamisega, mis sümboliseerisid reaktsioonilisi hoiakuid. Üks neist oli August von Kotzebue raamat. Aastal 1819 süüdistati Kotzebued Venemaa kasuks luuramises ja siis ta mõrvati teoloogiaüliõpilase Karl Ludwig Sandi poolt, kes hukati selle kuriteo eest. Sand kuulus üliõpilaskorporatsiooni (Burschenschaft) sõjakasse rahvuslikku fraktsiooni. Metternich kasutas mõrva ettekäändena anda välja 1819. aasta Karlsbadi dekreet, mis saatis üliõpilaskorporatsioonid laiali, surus maha liberaalse ajakirjanduse ja piiras tõsiselt akadeemilisi vabadusi.
Kõrgkultuur
pisi|Berliini ülikool aastal 1850
Saksa kunstnikud ja intellektuaalid, mõjutatud tugevalt Prantsuse revolutsioonist, pöördusid romantismi. Ülikoolides arendasid mõjuvõimsad professorid rahvusvahelist tuntust, eriti humanitaarteadustes eesotsas ajaloo ja filoloogiaga, mis tõi kaasa uue ajaloolise perspektiivi poliitilise ajaloo, teoloogia, filosoofia, keele ja kirjanduse õpingutesse. Koos Georg Wilhelm Friedrich Hegeliga (1770–1831) filosoofias, Friedrich Daniel Ernst Schleiermacheriga (1768–1834) teoloogias ja Leopold von Rankeiga (1795–1886) ajaloos sai 1810 rajatud Berliini Humboldti ülikool maailma juhtivaks ülikooliks. Von Ranke näiteks spetsialiseerus ajaloole ja püstitas historiograafia maailmastandardi. 1830.-ndatel muutusid matemaatika, füüsika, keemia ja bioloogia maailmaklassi teadusteks, eesotsas Alexander von Humboldtiga (1769–1859) loodusteadustes ja Carl Friedrich Gaussiga (1777–1855) matemaatikas. Noored intellektuaalid pöördusid sageli poliitikasse, kuid nende toetus ebaõnnestunud 1848. aasta revolutsioonile sundis paljud eksiili minema.
Zollverein: majanduslik integratsioon
pisi|300px|Zollverein ja Saksamaa ühendamine
Täiendavad jõupingutused liidu tugevdamiseks algasid 1834 tolliliidu (saksa Zollverein) loomisega. Aastal 1834 püüdis Preisi režiim ergutada laiemalt kauplemiseeliseid ja industrialismi dekreediga, mis oli loogiline jätk Steini ja Hardenbergi programmile vähem kui kakskümmend aastat varem. Ajaloolased näevad kolme Preisimaa eesmärki: kui poliitilist tööriista Austria mõju lõpetamiseks Saksamaal; kui viisi majanduse edendamiseks; ja kui tugevat Saksamaad võimaliku Prantsuse agressiooni vastu, vähendades samal ajal väiksemate riikide majanduslikku sõltumatust.
Aastal 1842 ühendas tolliliit enamuse Saksa riike. Järgneva kahekümne aasta jooksul suurenes Saksamaa kõrgahjude toodang neljakordselt. Söe tootmine kasvas samuti kiiresti. Saksa tööstus omakorda (eriti Kruppi perekonna loodud) tutvustas terasrelvi, valuterasest telgi ja padrunisalvega laetavaid püsse, tuues esile Saksa relvatehnoloogia eduka kasutamise. Saksamaa turvalisus paranes suuresti, jättes Preisi riigi ja maaomanikest aristokraatia väliste ohtude suhtes kaitstuks. Saksa tootjad valmistasid rohkesti ka tsiviilsektorile. Erinevalt varasemast ei katnud Ühendkuningriik enam poolt Saksamaa vajadustest toodetud kaupadele. Siiski, arendades tugevat tööstusbaasi, tugevdas Preisi riik keskklassi ja seega rahvuslikku liikumist. Majanduslik integratsioon, eriti kasvanud rahvuslik iseteadvus Saksa riikide seas, tegi poliitilise ühtsuse palju tõenäolisemaks. Saksamaa hakkas lõpuks eksponeerima kõiki eel-riigi funktsioone.
Oluline tegur, mis võimaldas Preisimaa konservatiivsel režiimil märtsieelsel ajastul ellu jääda, oli jämedakoeline liit maaomanikest kõrgklassi juhtiva sektori ning areneva äri- ja tootmishuvide vahel. Marx ja Engels määratlesid oma analüüsis äpardunud 1848. aasta revolutsiooni kohta sellist liitu nii: "äri- ja tööstusklass, mis on liiga nõrk ja sõltuv võimu võtmiseks ja omaette valitsemiseks, ja mis seetõttu viskub maaomanikest aristokraatia ja kuningliku bürokraatia rüppe, vahetades valitsemisõiguse rahategemise õiguse vastu". Isegi kui äri- ja tööstuselement on nõrk, peab see olema piisavalt tugev (või peagi piisavalt tugev), et saada väärt kaasarääkimisõigust, ja Prantsuse revolutsioonist hirmunud küllalt tähelepanelikud Preisimaa junkrud peavad olema piisavalt kohanemisvõimelised.
Kuigi suhteline stabiilsus säilis kuni 1848. aastani, kui enamikku kodanlikke elemente rahuldas veel "valitsemisõiguse rahategemise õiguse vastu" vahetamine, nägi maaomanikest ülemklass oma majandusliku baasi hukku. Kuigi tolliliit tõi majandusliku edu ja aitas kodanlust mõnda aega loorberitel hoida, suurendas see kiiresti keskklassi kihistumist – sotsiaalse baasi rahvuslusele ja liberalismile, mida Preisi riik tahtis peatada.
Tolliliit oli liikumine majandusliku integratsiooni, moodsa tööstuskapitalismi poole, ja tsentralismi võit lokalismi üle, tuues kiire lõpu gildide ajastule väikestes Saksa vürstiriikides. See tõi kaasa 1844. aasta Sileesia kangrute mässu, kes nägid tööstustoodangus oma toimetuleku hävitamist.
Tolliliit nõrgendas ka Austria domineerimist liidus kui majandusühtsus suurendas poliitilise ühtsuse ja rahvusluse soovi.
1848. aasta revolutsioonid
Uudised 1848. aasta revolutsioonist Pariisis jõudsid kiiresti rahulolematute kodanlike liberaalideni, vabariiklasteni ja radikaalsete töölisteni. Esimesed revolutsioonilised ülestõusud Saksamaal algasid Badenis 1848. aasta märtsis. Mõne päeva jooksul toimusid revolutsioonilised ülestõusud teistes riikides kaasaarvatud Austria, ja lõpuks Preisimaal. 15. märtsil 1848 valasid Preisimaa kodanikud oma kaua allasurutud poliitilised püüdlused välja vägivaldsetes mässudes Berliinis, samas kerkisid Pariisi tänavatele barrikaadid. Kuningas Louis-Philippe I põgenes Suurbritanniasse. Friedrich Wilhelm IV andis raevule järele ja lubas konstitutsiooni, parlamenti ja toetust Saksamaa ühendamisele. Aga tema režiim jäi püsima.
18. mail avati Frankfurdi parlamendi esimene istung delegaatidega erinevatest Saksa riikidest. See jagunes kohe kaheks, kes pooldasid Väike-Saksamaad ja kes pooldasid Suur-Saksamaad. Esimesed pooldasid keisrikrooni andmist Preisimaale. Teised pooldasid Habsburgide krooni, mis ühendaks Austria valdused ja Tšehhimaa (kuid mitte Ungari) uueks Saksamaaks.
Maist detsembrini arutas Assamblee ilusti akadeemilisi teemasid, samas koondusid konservatiivid kiiresti reformijate vastu. Nagu Austrias ja Venemaal, suurendas see keskklassi väide autoritaarsust ja reaktsioonilisi tundeid maaomanikest kõrgklassi seas, kelle majanduslik positsioon nõrgenes. Nad pöördusid oma võimu hoidmiseks poliitiliste hoobade poole. Kui Preisi armee osutus lojaalseks ja talupojad ei olnud huvitatud, taastas Friedrich Wilhelm oma usalduse. Assamblee andis välja Deklaratsiooni Saksa rahva õigustest, koostati põhiseadus (v.a Austria, kes avalikult Assamblee laiali saatis) ning riigi juhtimist pakuti Friedrich Wilhelmile, kes sellest keeldus. Tuhanded keskklassi liberaalid põgenesid välismaale, eriti Ühendriikidesse.
Aastal 1849 kavandas Friedrich Wilhelm oma põhiseaduse. See dokument andis kogu võimu kuninga ja kõrgklasside kätte ning kutsus Põhja-Saksa riike liitu (Erfurdi unioon). Austria ja Venemaa, kes kartsid tugevat Preisimaa-keskset Saksamaad, survestasid Saksimaad ja Hannoveri loobuma ja sundisid Preisimaad Olmützi lepinguga liidust loobuma.
Bismarck ja ühendamissõjad
Riigimeeste uus põlvkond vastas oma eesmärkidelt populaarsele rahvusliku ühtsuse nõudmisele, jätkates Preisimaa autokraatia traditsiooni ja reformides seda ülalt. Saksamaa leidis võimeka liidri näiliselt paradoksaalse konservatiivse moderniseerimise ülesande täitmiseks. Otto von Bismarck nimetati Preisimaa kuninga Wilhelm IV (tulevane keiser Wilhelm I) poolt ametisse liberaalide kõrvaldamiseks Maapäevalt (saksa Landtag); viimased olid vastu Wilhelmi autokraatlikule militarismile. Bismarck ütles neile: "Suurt küsimust ei otsustatud kõnede ja enamuse häältega ... vaid vere ja rauaga" – see on, sõjapidamise ja tööstusega. Preisimaal oli juba suur armee; see laiendas nüüd kiiresti majandusliku võimu.
Saksa Liidu liikmesriigid
Üldiselt langes see oma territooriumilt peaaegu kokku Prantsuse revolutsiooni puhkemisel Püha Rooma riigist järele jäänud osaga, märkimisväärse erandiga Belgia näol. Välja arvatud kaks suurt rivaali, Austria ja Preisimaa, ning Reini vasakkallas (mille Prantsusmaa oli annekteerinud), olid muud liikmesriigid või nende eelkäijad Napoleoni loodud Reini Liidus.
Neli vabalinna olid põhiseaduse järgi vabariigid, kõik muud olid monarhiad, mõned konstitutsioonilised, mõned absoluutsed.
Territoriaalne pärand
pisi|Saksa Liidu kaart
Praegused riigid, mille territoorium oli 1815–1866 osaliselt või täielikult Saksa Liidu piirides:
Bruno O'Ya
Bruno O'Ya (sünninimi Bruno Oja; 12. veebruar 1933 Tallinn – 9. oktoober 2002 Tartu) oli eesti-poola filminäitleja ja poplaulja.
Haridus
Bruno Oja lõpetas 1951. aastal Tallinna 22. Keskkooli. Ta tegeles muusikaga, õppis klaverit maestro Artur Kapi juures, hiljem omandas ka kitarri-, kontrabassi-, akordioni- ja orelimängu oskuse. Ta õppis ka Tartu Riikliku Ülikooli arstiteaduskonnas. Tudengina tuli tal probleeme sellega, et laulis ülikooli tantsuorkestri saatel lääne laule, mis tol ajal oli taunitud tegevus, ning pidi seetõttu ülikooli komsomoliaktiivi survel ülikoolist lahkuma. Seejärel lahkus ta ka Eestist. Hiljem õppis Oja Moskvas meditsiini- ja Riias kehakultuuriinstituudis.
Sportlikud saavutused
Bruno Oja mängis vee- ja korvpalli, aga tegeles ka teiste aladega, näiteks vehklemise ja poksiga. Tartu Riiklikus Ülikoolis õppimise ajal mängis ta ülikooli korvpallimeeskonnas. Suundunud Moskvasse, mängis ta mitmes klubis ja jäi pikkuse (199 cm) ning mänguoskusega silma Moskva treeneritele. Seejärel kutsuti ta Riiga, kus ta õppis kiirelt ära läti keele ja jätkas korvpalli mängimist Riia Spartaki (1955-1958) ja Riia VEFi meeskonnas (1958-1960). Lisaks võistles ta Nõukogude Liidu I rahvaste spartakiaadil (1956) veepallis Läti NSV koondmeeskonna eest. Eesti spordiavalikkus tema tulemustest eriti ei teadnud.
8. jaanuar
8. jaanuar on Gregoriuse kalendri kaheksas päev. Juliuse kalendri järgi 26. detsember (1901–2099).
Bruno O'Ya
Loominguline tegevus
Aastatel 1957–1962 tegutses Bruno Oja Riias estraadilauljana: ta esines koos bigbändiga, laulis džässi ja eriti svingi, saavutades lääne laulude esitamisega suure populaarsuse. Ta esines bigbandiga hiljem ka Poolas ja Tšehhoslovakkias. Tema lauludega on antud välja heliplaate ja kassette mitmes riigis. Eestis Oja muusikutegevusest kuigi palju ei teatud.
Venemaa Keisririigi Politseiministeerium
Venemaa Keisririigi Politseiministeerium (vene keeles Министерство полиции Российской империи) oli 1810. aastal Venemaa keisririigi riigihaldusreformi tulemusena loodud ja 1819. aastal Venemaa Keisririigi Siseministeeriumiga liidetud korrakaitse keskasutus.
Bruno O'Ya
Loominguline tegevus
Filmis tegi Bruno Oja esimest korda kaasa 1960. aastal. Selleks oli Lätis filmitud "Sinu õnn". Aasta hiljem (1961) mängis ta filmis "Isamaa". Esimese suurema rolli sai ta 1963. aastal filmis "Kindralid ja karikakrad". 1967. aastal pälvis Bruno Oja NSV Liidu riikliku preemia Broniuse rolli eest filmis "Keegi ei tahtnud surra" (1966), koos režissöör Vytautas Žalakevičiuse, operaator Jonas Griciuse ja näitleja Donatas Banionisega. See osatäitmine tõi talle rahvusvahelise tuntuse.
Dhjaanibudad
Dhjaanibudad või dhjaanibuddhad (inglise keeles dhyani-buddhas) on mahajaanas ja vadžrajaanas antropomorfsed kujustamissümbolid, imaginaarsed budismi õpetajad, kelle budaväljadel võivad olendid jõuda virgumiseni ja nirvaanasse.
Bruno O'Ya
Loominguline tegevus
Bruno Oja on mänginud ka ajaloolisi isikuid: filmis "Operatioon Trust" (1968) mängis ta eesti poliitikut Ado Birki, Juri Ozerovi filmis "Vabastamine" Otto Skorzenyt. Sergei Bondartšuki suurfilmi „Sõda ja rahu“ proovivõtetel oli ta kandidaat Andrei Bolkonski osale. 1968. aastal pakuti Ojale Poolas Piotr Słotwina rolli filmis "Hundi ulg", mille järel jäi ta alaliselt Poola filmitööle. 1974. aasta film "Uputus", kus O'Ya mängis aadlik Józwa Butrymi, esitati parima võõrkeelse filmi Oscari nominendiks. Kokku osales O'Ya oma näitlejakarjääri jooksul eri maade (Saksa DV, Poola, Ungari, Tšehhoslovakkia, NSVL, Läti, Bulgaaria, Soome) filmistuudiote rohkem kui 60 mängufilmis, samuti paljudes teleseriaalides ja -sarjades. Alates 1966. aastast oli ta rahvusvahelise kinonäitlejate assotsiatsiooni liige.
Venemaa Keisririigi Politseiministeerium
Moodustamine ja ülesanded
Politseiministeerium moodustati 17. augustil 1810 Mihhail Speranski juhitud riigihaldusreformi käigus.
Dhjaanibudad
Mõiste
Nimetus "dhjaanibuda" pärineb 19. sajandil Nepalis elanud Briti residendi Brian Hodgsoni kirjutistest, kust see sajandi lõpul jõudis Euroopasse. Nepalis ega mujal pole sellist mõistet traditsiooniliselt kasutatud, kuid läänemaailmas on see jätkuvalt kasutusel.
Bruno O'Ya
Loominguline tegevus
Eesti filmidesse Bruno O'Yale osatäitmisi ei pakutud, välja arvatud filmi "Viimne reliikvia", kus ta oli kandidaat Gabrieli osasse, aga prooviti ka Ivo rolli. Kaaluti veel tema sobivust Siimuks ja Risbieteriks, kuid NSV Liidu Riiklik Kinokomitee, kes osatäitjad kinnitas, lükkas arvatavalt poliitilistel põhjustel (O'Ya oli abielus poolatariga) kõik Tallinnfilmi ettepanekud tagasi.
Venemaa Keisririigi Politseiministeerium
Politseiminister
Ministeeriumi eesotsas oli politseiminister, keda ministeeriumi olemasolu vältel oli kaks.
Dhjaanibudad
Mõiste
Tiibeti budismis tuntakse dhjaanibudasid nimetuse all sku lnga rgyal po (‘viis kehastunud valitsejat’).
Bruno O'Ya
Loominguline tegevus
1989. aastal tegi Mati Talvik tol ajal Eestis vähetuntud Bruno O'Yast telesaate – "Filmiõhtu: Bruno O'Ya".
Dhjaanibudad
Mõiste
Mahajaanas on kasutusel mõisted "viis jina ' t" (sanskriti keeles jina 'võitleja', 'võitja') või "viis suurt budat", kes esindavad "ürgbuda" viit aspekti või omadust.
Bruno O'Ya
Loominguline tegevus
pisi|Bruno O'Ya haud [[Tallinna Metsakalmistul]]
Dhjaanibudad
Ikonograafia
Dhjaanibudasid kujutatakse kindla korra kohaselt dhjaanibudade mandalal. Erinevatel tekstidel põhinevates süsteemides võib olla mõningaid erinevusi. Iga dhjaanibuda esindab teatud isiksuse koostisosa ehk skandhat ja on vastukaaluks vastavale meeleplekile. Igal dhjaanibudal on oma naisvaste ehk pradžnja, bodhisattva ja maine buda. alt=|paremal|659x659px|Dhjaanibudade mandala Legend jutustab, et kord, kui Buddha oli süvenenud meditatsiooni, kujustas ta ennast järgemööda kõigiks dhjaanibudadeks ja jättis nad enda asemel istuma kindlatesse ilmakaartesse, nii moodustus dhjaanibudadega mandala (pildil). Hiljem lisati dhjaanibudadele ādibuddha ja Vadžrasattva. Nad täidavad erinevaid funktsioone mediteerija ehk kujustaja teadvustasandite muutmisel.
Bruno O'Ya
Isiklikku
Bruno O'Ya isa oli Verner Oja, ema Hilda Oja, vend on Kenno Oja. Ta oli neli korda abielus, tema tütar on Dominika (1986).
Dhjaanibudad
Ikonograafia
Dhjaanibudasid kujutatakse mandalates sageli ka koos oma tantristlike partneritega, naisaspektidega. Nende embusasend (yganaddha) sümboliseerib vastandite kõikehaaravat ühendust, staatilist teadmist ja loovat energiat.
Bruno O'Ya
Isiklikku
Alates 1960. aastate lõpust elas ja töötas Bruno Oja peamiselt Poolas (Wrocławis), kuid NSV Liidu kodakondsusest ei loobunud. Nii sai ta käia ka Eestis. 1967. aastal muutis ta oma eestipärase perekonnanime võõrapäraseks, kirjutades edaspidi perekonnanime Y-ga ja lisades esimese tähe järele ülakoma. See oli Bruno Oja isiklik valik väliskontaktide lihtsustamiseks, pidades silmas, et nime eestikeelne kõla ei muutuks.
Ta on tegelenud fotograafiaga, esinenud isikunäitustega. On olnud näitleja, laulja, ajakirjanik, mitmel töökohal väliskaubanduse alal, õpetaja, kultuuriinstruktor, raadiotoimetaja, suhtlemispsühholoogia lektor, modellide koolitaja, kitarriõpetaja, orelimängija, laadija, galvaniseerija, lihttööline.
Eesti taasiseseisvumise järel naasis Bruno O'Ya Eestisse. Ta koolitas Tartus fotomodelle, juhendas noorte näiteringi. Välisminister Trivimi Velliste initsiatiivil sai Bruno O'Yast Eesti Vabariigi kultuuriatašee ja aukonsul Poolas. Elu lõpuperioodil oli O'Ya majanduslikes raskustes, sest Poolas filminäitlejana töötatud aja eest talle pensioni ei makstud.
1999. aastal pakkus lavastaja Tiit Palu talle Vanemuise teatris Mart Kivastiku näidendi "Vaim" lavastuses detektiiv Holmi rolli. Tervislikel põhjustel Bruno O'Ya siiski selles rollis üles astuda ei saanud.
Bruno O'Ya stipendium
Oma eluaja lõpul soovis Bruno O'Ya toetada noorte näitlejate õpinguid välismaal. Ta määras testamendiga selleks poole oma varast. Bruno O'Ya sõprade initsiatiivil asutati stipendiumi väljaandmiseks Eesti Noorte Näitlejate Abistamise SA, kuid kolm aastat pärast Bruno O'Ya surma vaidlustas O'Ya modellist tütar Dominika O'Ya kohtus testamendi, nõudes endale kogu isa pärandit.
Esimese Bruno O'Ya fondi stipendiumi ja sellega kaasneva skulptuuri pälvis 2014. aastal koduselt lävepakult rahvusvahelisele lavale ja linale jõudmise puhul Tambet Tuisk. Esimene stipendium anti välja legendaarse Poola näitleja Daniel Olbrychski initsiatiivil ja Poola kindlustusgrupi PZU toetusel. Fond tegutseb PÖFFi raames ja annab stipendiumi noorele filminäitlejale välja igal aastal.
Lõuna-Sporaadid
Lõuna-Sporaadid (kreeka Nóties Sporádes) on hajali asetsevad saared Egeuse mere kaguosas Küklaadide ja Türgi vahel.
Võime
Võime on kõrge sobivus mõne kasuliku omaduse arendamiseks või arenenud omadus.
Võimeid võib liigitada järgmiselt:
Budismis ja hinduismis on võimed (sanskriti ja paali keeles indriya; tiibeti keeles dbang po; hiina keeles 根 gen; jaapani keeles kon) inimese psühhofüüsilised funktsioonid, mis on seotud meeleelundite, ihu talitluse ning teadvuse ja virgumisega.
Budismis on tuntud loetelu võimetest, kuhu kuuluvad
Filosoofilises tähenduses räägitakse võimest kui potentsiaalist, mis võib aktualiseeruda, kuid ei pruugi seda teha. Selles tähenduses saab olla võime ka looduslikel objektidel, nt. kivil kukkuda alla, tõrul kasvada tammeks, inimsilmal näha, päikesel soojendada jne.
Laos Koort
Laos Koort (kuni 1936 Leonid Koort; 24. juuni 1901 Kihelkonna vald, Saaremaa – 6. september 1942 Irkutsk) oli Eesti sõjaväelane (kapten, 1937).
Arreteeriti NKVD poolt 4. juulil 1941, hukati.
Slaid
Slaid (inglise keeles slide) on esitlustarkvaraga loodud veebileht.
Helle Kalda
Helle Kalda (sündinud 17. veebruaril 1950 Tartus) on Eesti poliitik.
Haridus
Helle Kalda on lõpetanud Nõo Keskkooli 1969 ning Tartu Riikliku Ülikooli majandusteaduskonna 1973.
Töökäik ja tegevus ühingutes
Kalda on töötanud Pudukaupade Hulgikaubanduse Baasis 1973–1987, Naha- ja galanteriikombinaadis "Linda" 1987–1993, ASis Arus 1993–1998, sihtasutuses Tallinna Eluasemefond 1998–2001 ning Eesti Üürnike Liidus 2000–2001.
Ta on Eesti Üürnike Liidu esimees, SA Tallinna Eluasemefondi nõukogu liige ning SA Tallinna Lastehaigla nõukogu liige.
Riigivanem
Riigivanem oli aastatel 1920–1934 Eesti valitsusjuhi nimetus riigipea ülesannetes ning aastatel 1934–1937 Eesti riigipea nimetus.
1920. aasta põhiseaduse jõustumiseni 21. detsembril ja riigivanema ameti loomiseni juhtis valitsuse tööd peaminister. 1920. aasta põhiseadus kaotas ära peaministri ametinimetuse ning valitsust juhtis sellest peale riigivanem.
Riigivanem 1920–1934
pisi|[[Riigivanema Maja, kus asus 1919–1929 Riigivanema residents.]] Aastatel 1920–1934 oli riigivanem Vabariigi Valitsuse juht (peaminister), aga täitis ka rahvusvahelises õiguses ette nähtud riigipea kohustusi. Riigivanema koos teiste Vabariigi Valitsuse liikmetega määras ametisse Riigikogu. Iseseisvat riigipea institutsiooni ei olnud.
Vastavas ajavahemikus Riigivanem: 13. juulil 1922 määras Vabariigi Valitsus Riigivanema ametinimetuse ametlikud tõlked teistesse keeltesse:
1930. aastal olid kasutusel ametikoha järgmised tõlked teistesse keeltesse:
Aastatel asus Eesti Vabariigi riigivanema ametielamu, nn Riigivanema Maja, Toompeal aadressil Lossi plats 7.
Riigivanem 1934–1937
Aastatel 1934–1937 kehtinud Eesti Vabariigi 1934. aasta põhiseaduse alusel lahutati riigivanema ja peaministri ülesanded ning Riigivanema ametikoht muutus otsevalitavaks. Kandidaate said üles seada 10 000 Eesti kodanikku.
Riigivanem:
Eesti Vabariigi riigivanemad
Enne 1920. aasta põhiseaduse jõustumist 21. detsembril ja riigivanema ameti loomist juhtis valitsuse tööd peaminister, kelleks olid Konstantin Päts, Otto Strandman, Jaan Tõnisson (kaks ametiaega), Ado Birk ja Ants Piip. 1920. aasta põhiseadus kaotas ära peaministri ametinimetuse ning valitsust juhtis sellest peale riigivanem.
Kümnest riigivanemast kaheksa kas tapeti Nõukogude okupatsioonivõimude poolt või surid vangistuses; Otto Strandman jõudis enne arreteerimist 1941. aastal sooritada enesetapu ning üksnes August Reil õnnestus Rootsi pageda.
Keskkonnajuhtimissüsteem
Keskkonnajuhtimissüsteem on osa organisatsiooni juhtimisest, mis tegeleb süsteemselt keskkonnaküsimustega.
Ida-Londoni ülikool
University of East London (UEL) on ülikool Londonis East Endi linnaosas. Ülikoolil on umbes 20 000 üliõpilast, kes elavad Stratfordis ja Docklandsis paiknevas kahes ülikoolilinnakus.
Klassivõitlus
Klassivõitlus on peamiselt marksismis kasutatav mõiste ühiskonnas pidevalt aset leidva konflikti kohta kahe (antagonistliku) või ka enama sotsiaalse klassi vahel.
Karl Marxi idee kohaselt on klassivõitlus tingitud tootmissuhetest: kogu ajaloo vältel on ühiskonnas olnud kaks peamist klassi.
Nõukogude Liidus ja teistes sotsialistlikes riikides kasutati klasside ja klassivõitluse mõisteid laialdaselt selleks, et õigustada ja põhjendada võimuambitsioone ja inimsusvastaseid kuritegusid.
Rumba mõis
Rumba mõis (saksa keeles Rumba) oli poolmõis Läänemaal Kirbla kihelkonnas Rumba külas.
Ajalugu
Ajalooliselt kuulus see Vanamõisa mõisale ja rajati XVIII sajandi keskel, kui Rumba piirkond läks üle Vana-Vigala mõisalt Vanamõisa mõisale. 1880. aastal mõis iseseisvus. Esimeseks iseseisva mõisa omanikuks oli Hans Tomberg.
Mõisaansambel
Tombergi ajal kerkisisd mõisasüdamesse palkidest vooderlaudisega tagasihoidlik häärber. Häärberi juures olid paekivist majandushooned (sh ka viinaköök). Peahoone ees on tänini säilinud auring. Häärberi taga voolab Vigala jõgi.
Pantvang (täpsustus)
Pantvang on isik, kellelt on võetud vabadus eesmärgiga midagi välja pressida.
Skandinaavia rist
Kuigi selle ristiga lippudel on erinevad tõlgendused, on rist kõikidel lippudel seotud ka kristlusega.
Skandinaavia ristiga lippudel märgitakse proportsioonid horisontaalselt ja vertikaalselt eraldi kõikide värvide kohta. Näiteks Soome lipu proportsioonid on horisontaalselt 5:3:10 (5 ühikut valget, 3 ühikut sinist, 10 ühikut valget) ja vertikaalselt 4:3:4 (4 ühikut valget, 3 ühikut sinist, 4 ühikut valget).
Ilomantsi
Ilomantsi on asula Soomes Põhja-Karjala maakonnas, Ilomantsi valla keskus.
Pomerants
pisi|Pomerantsid puul Pomerants ehk mõruapelsin on pomerantsipuu (Citrus aurantium) vili.
Väikse apelsinitaolise ereda oranžikas-punase vilja liha on mõrkjashapu ja ei sobi töötlemata söömiseks. Mehhikos lõigatakse viljad pooleks, soolatakse, kaetakse terava tšillipastaga ja tarvitatakse lisandina liha kõrvale.
Mõruapelsinidest valmistatud marmelaad on eriti populaarne Inglismaal, Šotimaal ja Lõuna-Aafrikas.
Hispaanias maitsestatakse mõruapelsini mahlaga kalaroogasid. Yucatáni poolsaarel kasutatakse mahla veiniäädika asemel ja Egiptuses valmistatakse sellest veini.
Vaikse ookeani saartel kasutatakse purustatud vilju ja lehemassi seebi aseainena riiete ja juuste pesemisel. Sansibari ja Pemba saarel küüritakse mõruapelsinidega põrandaid ja metallnõusid.
Pomerantsi koorest pressitud pomerantsiõli sarnaneb apelsiniõliga, kuid on mõru ja seda kasutatakse kompvekkide, jäätise, küpsetiste, tarretiste, närimiskummi, limonaadide, likööride ja ravimite valmistamisel.
Pomerantsipuu puit on valkjas või kahvatukollane ja kõva. Seda kasutatakse mööbli valmistamiseks. Kuubal tehakse pomerantsipuust pesapallikurikaid.
Aprill 2008
2008. aasta aprill algas teisipäeval ja lõppes 30 ööpäeva pärast kolmapäeval.
Licht
Juudi kultuuriselts Licht oli Tallinnas 1926. aastal asutatud marksismi-leninismi poliitilist suunda toetav antisionistlik ühiskondlik organisatsioon, mille liikmed (umbes 120 inimest) olid Eestis elavad juudi rahvusest isikud.
Seltsi liikmed tegid koostööd NSV Liidust juhitava Kommunistliku Internatsionaali allorganisatsiooni MOPR-i ehk Rahvusvaheline Revolutsioonivõitlejate Abistamise Organisatsiooni ja Rootsis (Skandinaavia maades) paiknenud EKP KK Organisatsioonilise Bürooga ning levitas kommunistlikku kirjandust.
Poliitiline tegevus
1938. aastal oli Lichti esimeheks Moses Sachs, aseesimeheks pangadirektor Leo Aisenstadt (1912–1975). Selts tegutses Tallinnas Lembitu tänaval Moses Sachsi korteris.
Teised juhatuse liikmed olid Siimon Kitt,  Leo Epstein, Leo Abramovitš,  Lazar Vseviov ja Siimon-Ber Strassman. Mitmed Lichti aktivistid sh  Lazar Vseviov, Leo Aisenstadt,  Jossif Goldman,  astusid 1936. aastal EKP liikmeiks. Selts trükkis jõuka juudi kaupmehe poja, pangadirektori, Baseli ülikooli lõpetanud Leo Aisenstadti korteris marksistlikku kirjandust ja ajakirja Kommunist. Trükkalid olid Leo Aisenstadti abikaasa Ksenia Aisenstadt ja Lazar Vseviovi abikaasa Sosja Schmotkina.
Suur osa Lichti liikmeid võttis osa 1940. aasta riigipöördest. Riigipöörde järel likvideeris Nõukogude võim juba juulis juudi kultuurautonoomia ning sulges juuli-augusti jooksul kõik juudi seltsid, ühingud ja korporatsioonid, tehes seda Lichti esitatud nimekirja alusel. 108 Lichti liikmest astus hävituspataljonidesse 15.
Türklased
Türklased on türgi keelt emakeelena kõnelev turgi rahvas.
Tänapäeval on türklasi umbes 85 miljonit inimest. Enamusrahvuse moodustavad nad Türgis, kus neist elab umbes 78,5 miljonit, ja Põhja-Küprosel, kus neid on hinnanguliselt 200 000 inimest. Suuruselt teine türklaste kogukond, umbes kaks miljonit inimest, elab tänapäeval Saksamaal.
Eestis elas 2011. aasta rahvaloenduse andmetel 86 türklast, neist Tallinnas 44.
Türklastena võidakse käsitleda ka kõiki Türgi Vabariigi elanikke. Selle aluseks on Türgi Vabariigi rajaja Mustafa Kemal Atatürki ideedel rajanev arusaam, mille kohaselt on türklane "iga inimene Türgi Vabariigis, sõltumata tema usust, kes oskab türgi keelt, kasvab üles türgi kultuuris ja võtab omaks Türgi ideaalid".
Brienzi järv
Brienzi järv on järv Šveitsis Berni kantonis, just põhja pool Berni Alpe, tüüpiline Alpide-äärne järv.
Normaalveetase on 564 m üle merepinna. Pindala 29,8 ruutkilomeetrit, sügavus kuni 259...261 meetrit. Järve kaldad on järsud, madalat vett peaaegu ei olegi. Järve pikkus on 14 km ja laius kuni 2,8 km. Järve maht on umbes 5,2 km³. Valgala pindala on umbes 1127 km².
Läbi Brienzi järve voolab Aare jõgi. Pärast Brienzi järvest väljumist jõuab jõgi varsti Thuni järve. Peale selle suubub järve Lütschine jõgi ning hulk väiksemaid ojasid.
Põhjakaldal asub Brienzi küla, millelt järv on nime saanud. Järvest edelas, Brienzi ja Thuni järve vahel on Bödeli, kuhu kuuluvad Interlakeni linn ning Matteni ja Unterseeni küla.
Alates 1839 kurseerivad järvel reisilaevad. Praegu on käigus viis reisilaeva, mis kuuluvad kohalikule raudteefirmale BLS Lötschbergbahn.
Voor
thumb|Rannikuvoor [[Iirimaal Clew Bays]] thumb|Voored mudelil Voor on madal sujuvate piirjoontega piklik eeskätt moreenist koosnev küngas.
Voored on tekkinud mandrijää vooliva ehk kulutus-kuhjelise tegevuse tagajärjel liustiku serva lähedal. Voore pikitelg on enam-vähem paralleelne liustiku liikumissuunaga. Seetõttu saab pikitelje järgi rekonstrueerida liustiku liikumist. Voore distaalne (liustikust kaugem) nõlv on enamasti laugem kui proksimaalne.
Ühes voores võib leiduda mitme jäätumise moreene. See viitab, et voor võis tekkida mitu korda. Voore sisemuses on sageli aluspõhjakivimeist või ka vanemast moreenist tuum, mille ümber on voore tekke käigus kuhjatud liustiku- või jääsulaveesetteid.
Voored võivad esineda niihästi eraldi kui ka kogumina ehk voorestikuna.