cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Brandenburgi Dorothea
Vanemad ja õed-vennad
Dorotheal oli kaks õde: Barbara (1423–1481), kellest sai Mantua markiis, ja Elisabeth (? – 1451), kellest sai Pommeri hertsogi Joachim I Mlodszy abikaasa.
Aftonbladet
Ajalugu
Lehe asutas Lars Johan Hierta, kes andis seda välja aastatel 1830–1851. Sellest sai Rootsi esimene modernne päevaleht, mis oli liberaalse opositsiooni häälekandjana väga mõjukas. Teravate kommentaaride tõttu suleti leht mitu korda, kuid ta ilmus edasi teiste nimede all.
Brandenburgi Dorothea
Esimene abielu
12. septembril 1445 abiellus Dorothea Baieri Christopheriga, kes oli aastail 1440–1448 Taani ja Norra ning 1441–1448 Rootsi kuningas. Sellest abielust lapsi ei sündinud.
Aftonbladet
Ajalugu
Sõdadevahelisel ajal võttis ajaleht sisepoliitikas taas liberaalse suunitluse. Torsten Kreugeri omanduses sai sellest 1930. aastate alguses modernne tabloidleht seninägematus mahus spordi- ja meelelahutuskülgedega. 1940. aastaks oli trükiarv jõudnud 125 000 eksemplarini. Hiljem kannatas ta uute tabloidlehtede Aftontidningen ja Expressen konkurentsi tõttu.
Nii Esimese kui ka Teise maailmasõja ajal oli leht Saksamaa-sõbralik.
Brandenburgi Dorothea
Surm
Dorothea suri 25. novembril 1495 ja maeti oma teise abikaasa kõrvale Roskilde katedraali.
Aftonbladet
Ajalugu
1996. aastal müüs Landsorganisationen i Sverige 49,9% ajalehe aktsiatest Schibstedile.
Rahvusvaheline Vastupanuliikumiste Föderatsioon
pisi|Rahvusvahelise Vastupanuliikumiste Föderatsiooni memoriaal vastupanuvõitlejatele, kes olid vangistatud [[Mathildenstraße vanglas Dresdenis]]
Rahvusvaheline Vastupanuliikumiste Föderatsioon (Fédération Internationale des Résistants, Internationale Föderation der Widerstandskämpfer; FIR) on antifašistlik ühendus, mis asutati 3. juulil 1951 Viinis endiste vastupanuliikumisest osavõtjate, fašismiohvrite ja -vangide kongressil. Uued statuudid kinnitati Varssavis (1962) ja Veneetsias (1969). Registreeritud vastavalt Austria seadustele.
Tegevuse eesmärgid
Föderatsiooni eesmärgid on järgmised: liita vastupanuvõitlejad kodumaa sõltumatuse, vabaduse ja ülemaailmse rahu kindlustamisel; ühendada Teise maailmasõja ajal natsismi- ja fašismivastasest võitlusest osavõtnute (endiste partisanide, vastupanuliikumise võitlejate, hitlerlike koonduslaagrite vangide, interneeritute, hukkunute sugulaste) rahvuslikke assotsiatsioone; austada nende mälestust, kes on langenud oma maa ja vabaduse eest; kaitsta vastupanuliikumise vaimu ja väärtusi; teha teatavaks vastupanuliikumise ajalooline osa ja vahendada selle õppetund järgmistele põlvkondadele; võidelda fašismi ja natsismi taassünni ning mis tahes rassilise, poliitilise, ideoloogilise ja religioosse diskrimineerimise ilmingute vastu; toetada ÜRO põhikirjas välja toodud eesmärkide saavutamist ja tugevdada kõigi maade vastupanuvõitlejate vendlus- ja solidaarsussidemeid; võidelda sõjaroimade ja inimsusvastaste kuritegude karistamatuse vastu; töötada desarmeerimise ja pingelõdvenduse heaks. Annab välja kvartaliajakirja "Ühendatud Vastupanuliikumine". Loob vastupanuvõitlejate lastelastele puhkelaagreid. Korraldab uurimistegevust, endiste koonduslaagrite külastamist, erikohtumisi. Konsultatiivstaatus ECOSOC-i ja UNESCO juures.
Struktuur
Kongress koguneb kord kolme aasta jooksul. Kongressil valitakse president, asepresident ja büroo liikmed ning määratakse kindlaks peanõukogu arvuline koosseis, kuhu kuuluvad rahvuslike organisatsioonide esindajad. Jooksvat tegevust juhib büroo. Täitevorgan on sekretariaat. Finantseeritakse liikmemaksudest ja subsiidiumidest.
pisi|300px|Rahvusvahelise Vastupanuliikumiste Föderatsiooni [[obelisk Heidefriedhofi kalmistul Dresdenis]]
Liikmed
25 riigi rahvuslikud vabastusliikumised 5 miljoni liikmega.
Peakorter
Asub Viinis Austrias.
Mägipe
Mägipe on küla Hiiu maakonnas Hiiumaa vallas Kõpu poolsaare keskosas. Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Hiiu valda ja kuni 2013. aastani Kõrgessaare valda.
Mägipe küla piirneb põhjas Läänemerega, läänes Suurepsi, lõunas Kõpu ja idas Heistesoo külaga.
Loodus
thumb|250px|[[Kõpu tuletorn.]] Enamus küla alast kuulub Kõpu looduskaitseala koosseisu. Mägipe külas asub Hiiumaa ja kogu Lääne-Eesti saarestiku kõrgeim tipp Tornimägi. Külas asuvad Külmallik, Mägipe Suurrahn, Mägipää rändrahn ja Mägipe külakeskme rahn. Küla rannikul asub Mägipe rannarahn.
Talud
Mägipe ajaloolised talud 1917
Ajalugu
Mägipe kuulus ajalooliselt Kõrgessaare mõisa alla. 1609 elasid talunikud Mäe Lyll ja Mäe Thönnis, 1688 Megipe Bendt ja Megepe Sur Peter. Läänemaa 1725–1726 adramaarevisjonis on Kõpu vakuses mainitud talunikke Maeggipeh Claus ja Meggipaeh Mick.
Kultuur
Mägipe külas asub Kõpu tuletorn. Külas toimusid 2007 ja 2019 Kõpu külade päev.
Reggie Miller
Reginald Wayne Miller (sündinud 24. augustil 1965) on USA endine elukutseline korvpallur, kes mängis kogu 18-aastase NBA karjääri Indiana Pacersis.
Eelkõige kaugviskespetsialistina tuntud Miller valiti viiel korral NBA tähtede mängule. Miller kuulus 1996. aastal olümpiavõitjaks kroonitud USA rahvuskoondise koosseisu ning on valitud korvpalli kuulsuste halli.
Karjäär
200px|thumb|left|Reggie Miller (paremal) 2000. aastal UCLA ülikoolis õppinud Milleri valis 1987. aasta NBA draft'i esimese ringi 11. valikuna Indiana Pacers. Esimesel hooajal pidi Miller peamiselt alustama pingilt ja pääses algviisikusse vaid korra, tuues varumehena keskmiselt 10 punkti mängus. Järgmisest ehk 1988/89. hooajast sai Millerist kindel põhiviisiklane ja tema keskmine punktisaak kerkis 16 silmani mängus.
Hooaeg 1989/90 oli Milleri karjääri resultatiivseim – ta viskas keskmiselt 24,6 punkti, võttis 3,6 lauapalli ja andis 3,8 tulemuslikku söötu mängus. Järgmisel 11 aastal jäi Milleri hooaja keskmine punktisaak 18–22 punkti vahele. 1999/2000. hooajal jõudis Indiana Pacers NBA finaali, kus kaotati seeria 2 : 4 Los Angeles Lakersile.
Antonio Pappano
Elulugu
Tema vanemad olid itaalia päritolu emigrandid, kes olid suundunud Inglismaale tööd otsima. Tema isa oli Milano konservatooriumis hariduse saanud laulja. Peatselt hakkas ta Inglismaal lauluõpetajana tööle. Just isa laulustuudios hakkas Antonio juba kümneaastaselt lauljaid klaveril saatma.
1973. aastal suundus perekond Ameerika Ühendriikidesse, kus Antonio jätkas klaveriõpinguid ja õppis Gustav Meieri käe all dirigeerimist. Ehkki Pappano on õppinud muusikat alates kuuendast eluaastast, pole tal akadeemilist muusikaharidust. Hoolimata sellest sai noor mees neil aastail töötada mitme suure dirigendi assistendina. 1981. aastal alustas ta koostööd New York City Operaga.
Antonio Pappano on kõigi aegade noorim dirigent, kes on dirigeerinud Londoni kuningliku ooperiteatri Covent Garden orkestrit. Daniel Barenboimi assistendina äratas ta Bayreuthi festivalil enda vastu huvi. 1990. aastal sai temast Oslo ooperiteatri (Den Norske Opera) peadirigent. 1992–2002 töötas Pappano Belgia kuningliku Le Monnaie ooperiteatri muusikalise juhina. Vahepeal (1999) nimetati Antonio Pappano Londoni kuningliku ooperiteatri muusikaliseks juhiks, sellele kohale asus ta 2002. aastal. Sel perioodil dirigeeris ta mitmes suures maailmakuulsas ooperiteatris: New Yorgi Metropolitan Operas, Firenze Maggio Fiorentinos, San Francisco ooperis, Berliini riigiooperis ja mujal.
2005. aastal nimetati Antonio Pappano Rooma Accademia di Santa Cecilia peadirigendiks.
Salvestisi
Antonio Pappano salvestab ainult EMI kaubamärgi all.
Kalju Komissarov
Kalju Komissarov (8. märts 1946 Võru – 6. märts 2017) oli eesti näitleja ning teatri- ja filmilavastaja.
Elukäik
Aastatel 1968–1974 töötas ta Tallinnfilmis režissöörina, 1974–1986 Eesti Riikliku Noorsooteatri ja 1989–1991 Ugala peanäitejuhina ning 1986–1988 ja 1991–2000 Ugala lavastajana.
Aastatel 1986–1995 juhatas ta Eesti Muusikaakadeemia Kõrgemat Lavakunstikooli.
2002. aastast oli ta Viljandi Kultuurikolledži lavakunstide osakonna juhataja. Enne seda töötas ta samas õppejõu ja teatrikateedri juhatajana. 2013. aastal palus Teatrikompanii Polygon ta oma teatrikooli patrooniks. 2013–2014 oli ta Pärnu Endla teatri kunstiline juht.
Lavastused
pisi|Kalju Komissarov Miss Viljandi valimisel 1992. aastal
Isiklikku
Kalju Komissarov oli aastatel 1967–1971 abielus Helle-Reet Helenurmega. 1974. aastast oli ta abielus Luule Komissaroviga. Neil sündisid tütar Kaja ja poeg Johannes.
Kalju Komissarovi hilisem elukaaslane oli Eve Pukk. Neil sündisid tütred Liisa-Maria ja Laura.
Kalju Komissarovi õde on kunstiteadlane ja kuraator Eha Komissarov, vend Koit Komissarov on arhitekt.
Guillem I
Guillem I nime all on tuntud mitu valitsejat:
Salisbury
Salisbury on katedraalilinn, mis asub Salisbury tasandikul Wiltshire'i krahvkonnas Lõuna-Inglismaal.
Linn asub viie jõe ühinemiskohas, mis nähtavasti oligi eelduseks asustuse tekkimisele ning tema ajalugu ulatub rauaaega. Roomlased nimetasid linna „Sorviodunumiks”. Normannid ehitasid sellele asukohale kindluse ja andsid sellele nime „Searesbyrig”. Kindluse asukohta tuntakse Vana Sarumi nime all. Salisbury ennast nimetatakse harva ka Uueks Sarumiks.
18. sajandil oli Salisbury tähtis muusikakeskus ja tänapäeval on Salisbury elukohaks paljudele kunstnikele, kelle ateljeed asuvad linna keskel. Igal aastal toimub Salisburys mai lõpust juuni alguseni Rahvusvaheline Kunstifestival, mille käigus esitatakse mitmeid teatri-, elava muusika ja tantsuetendusi, toimuvad tänavaetteasted ja kunstinäitused.
Stonehenge asub 13 km kaugusel Salisburyst loodes ja on linnale suur sissetulekuallikas turistide näol.
Salisbury on kirjanik Edward Rutherfurd’i sünnilinn (1948). Tema järgi on vanalt laadaplatsilt algavale tänavale antud nimi „Rutherfurd Walk”.
Suleiman-Stali rajoon
Suleiman-Stali rajoon on 2. järgu haldusüksus Venemaal Dagestani vabariigis. Rajooni halduskeskus on Kassumkent.
2015. aastal oli rajooni elanike arv 57 374, neist 98,60% lesgid.
Suur Vallrahu
pisi|Satelliidipilt Suure Vallrahu põhjaosast pisi|Meritäht [[korallil. Turistid pildistavad sageli riffide ilu]] Suur Vallrahu (inglise Great Barrier Reef) on korallrahude süsteem või korallrahu Austraalia kirdeosas paikneva Queenslandi ranniku lähedal Korallimeres. See ulatub Torrese väinast (Suure Vallrahu kõige põhjapoolsema saare Bramble Cay ning Paapua Uus-Guinea vahel) põhjas kuni nimeta läbipääsuni Lady Ellioti saare (Suure Vallrahu kõige lõunapoolse saare) ja Fraseri saare vahel lõunas. Lady Ellioti saar paikneb Bramble Cayst linnulennul 1915 km kagus.
See on maailma suurim korallrahusüsteem või maailma suurim korallrahu ja maailma suurim organismide valmistatud struktuur, mille on ehitanud miljardid pisikesed organismid, keda kutsutakse korallpolüüpideks.
1981. aastal arvati Suur Vallrahu UNESCO maailmapärandi nimistusse ning mõnikord arvatud seitsme looduse maailmaime hulka. Ta on looduslikult väga mitmekesine ja liigirikas.
Suur osa vallrahust on Suure Vallrahu Merepargi kaitse all, mis aitab piirata inimmõjusid, sealhulgas kalapüüki ja turismi. Vallrahu ja seda ümbritsevat ökosüsteemi ohustavad ka äravool, kliimamuutused, mis toovad endaga kaasa massilise korallide pleekimise ja teatud liiki suure ogatähe (Acanthaster planci) populatsiooni tsüklilised vohamised.
Austraalia aborigeenidele ja Torrese väina saarestiku rahvastele on Suur Vallrahu kultuuriliselt ja spirituaalselt tähtis. Nad on olnud Suure Vallrahu olemasolust pikka aega teadlikud ja seda kasutanud.
Suur Vallrahu on populaarne turistide sihtpunkt, eriti Whitsunday saarte ja Cairnsi piirkonnas. Turism on tähtis majandustegevus, mis toob piirkonnale aastas sisse 1 miljard dollarit.
Suure Vallrahu avastas 11. juunil 1770 Briti meresõitja James Cook, kui tema laev HMS Endeavour esimesel Lõunamere-retkel (1768–1771) seal karile jooksis.
Geomorfoloogia
pisi|Satelliidipilt Suurest Vallrahust Queenslandi ranniku lähedal [[Airlie Beachi ja Mackay piirkonnas]] Austraalia on Uusaegkonnas hakanud mandrite triivi tõttu liikuma põhja poole kiirusega 7 cm aastas. Ida-Austraalias leidis aset tektooniline kerge, mille tagajärjel Queenslandis nihkus veelahe 400 km sisemaa poole. Samuti oli Queenslandis sellal vulkaanipurskeid, mis põhjustasid basaltseid laavavoole, millest tekkisid kilpvulkaanid. Selle tagajärjel tekkis ka vulkaanilisi saari. Pärast Korallimere nõo moodustumist hakkasid seal kasvama korallrahud, kuid kuni ajani umbes 25 miljonit aastat tagasi oli Queensland veel parasvöötme vetes, troopikast lõuna pool, mis oli korallide kasvamiseks liiga külm. Suure Vallrahu arengulugu on keerukas; pärast Queenslandi triivimist troopilistesse vetesse 24 miljonit aastat tagasi mõjutas seda suuresti riffide kasvamine ja kahanemine merevee taseme muutuse tõttu. Sealsed korallid ei kasva ülalpool merepinda ning sügavamal kui 150 meetrit, kuna nad vajavad kasvamiseks päikesevalgust. Korallrahu läbimõõt võib aastas kasvada 1–3 cm võrra ning kõrgus 1–25 cm võrra. Veelahkmeaheliku kiire erosioon transportis jõedeltadesse setteid, põhjustades meresetete ladestumist ja vee hägusust, ning tekitas korallide kasvuks sobimatu setterežiimi. 10 miljoni aasta eest langes merevee tase märgatavalt, mis aitas kaasa edasisele settimisele. Arvatavasti kogunes korallrahu alusmaterjal setetest, kuni selle äär oli nii kaugel, et hõljuvad setted ei takistanud enam korallide kasvu. Umbes 400 000 aastat tagasi oli iseäranis sooja jäävaheaja tõttu merevee tase kõrgemal ja vee temperatuur muutus 4 °C võrra.
Praeguse Suure Vallrahu alusmaterjaliks sai Suure Veelahkmeaheliku erosiooni käigus moodustunud rannikutasandik mõnede suuremate küngastega (mõned neist vanade korallrahude või vulkaanide jäänused ). Uurimisasutus Reef Research Centre on leidnud setetest poole miljoni aasta vanuseid koralliskelette. Kuigi korallid on Suurel Vallrahul kasvanud juba 25 miljonit aastat, ei moodustanud nad varem suuri struktuurseid korallrahusid nagu tänapäeval. Kõige varajasem tõend tänapäevasest korallrahude struktuurist pärineb Suure Vallrahu Merepargi administratsiooni (Great Barrier Reef Marine Park Authority) hinnangul 600 000 aasta tagusest ajast ning praegu elavate korallidega järjepidev korallrahu struktuur hakkas vanal platvormil kasvama umbes 20 000 aastat tagasi. Ka Austraalia Mereteaduse Instituut peab praeguse korallrahu kasvamise algusajaks viimase jäätumise maksimumi. Tollal oli merevee tase praegusest 120 m võrra madalam ning paljud kohad, millel praegu korallrahud kasvavad, olid maismaa osad.
Merevee tase, mis 20 000 aastat tagasi tõusma hakkas, stabiliseerus 6000 aastat tagasi. Veetaseme tõustes said korallid rannikutasandiku küngastel kõrgemale kasvada. 13 000 aastat tagasi oli merevee tase ainult 60 m madalam kui tänapäeval ja korallid hakkasid kasvama ümber rannikutasandiku küngaste, millest olid selleks ajaks saanud mandrilava saared. Meretaseme jätkuva tõusu käigus jäi enamik saartest vee alla, mis võimaldas korallidel kasvada küngaste peale, nii et moodustusid praegused korallrahud ja rannikusaared. Merevee tase ei ole seal viimase 6000 aasta jooksul märgatavalt tõusnud. Praeguste elus korallrahude vanuseks arvatakse olevat 6000–8000 aastat.
Lääne-Austraalia põhjaosas Kimberleys leiduvad Suure Vallrahuga sarnase iidse vallrahu jäänused.
Suure Vallrahu põhjaosas on moodustunud pikki, kitsaid ja looklevaid lintriffe (ribbon reef) ja deltariffe (deltaic reef), mida ülejäänud korallrahusüsteemis ei leidu. Kogu süsteemis ei ole ühtegi atolli ja mandriga ühenduses olevad korallrahud on haruldased.
Seevastu on laialt levinud äärisrifid, mis on kõige tavalisemad Suure Vallrahu lõunaosas kõrgete saarte, näiteks Whitsunday saarte ääres. Laguuniriffe (lagoonal reef) leidub Suure Vallrahu lõunaosas ning kaugemas põhjaosas Printsess Charlotte'i lahes. Suure Vallrahu keskosas on kõige levinumad poolkuurifid (crescentic reef), mis esinevad näiteks Lizard Islandi ümber. Poolkuuriffe leidub ka Suure Vallrahu Merepargi põhjaserval ja Swain Reefsil (20.–22. lõunalaiusel). Planaarriffe (planar reef) leidub Suure Vallrahu põhja- ja lõunaosas, Cape Yorki poolsaare lähedal, Printsess Charlotte'i lahes ja Cairnsi lähedal.
Ökoloogia
pisi|Värviküllased korallid Flynni rifil Cairnsi lähedal Suur Vallrahu on üks liigirikkamaid piirkondi maailmas, seal elab mitmeid ohustatud ja endeemilisi liike: seal elab üle 30 liigi vaalu, delfiine ja pringellasi, üle 350 koralliliigi, 1500 liiki kalu, 4000 liiki limuseid, 5 liiki kilpkonni ja seal pesitseb 252 linnuliiki. Suurel Vallrahul elab ka dugonge. vasakul|pisi|Rohekilpkonn (Chelonia mydas) Suurel Vallrahul
Vallrahu lähedal rannikul mangroovides ja soisel pinnal elavad soolavee krokodillid.
Põhilised lindude pesitsuspaigad saartel asuvad Suure Vallrahu põhja- ja lõunaosades, neil pesitseb 1,4–1,7 miljon lindu. Suure Vallrahu saartel on tuvastatud 2195 taimeliiki, milles kolm on endeemilised. Põhjapoolsematel saartel on 300–350 taimeliiki, mis kipuvad olema puisemad, samas kui lõunapoolsetel saartel on 200 rohtjat taime. Kõige mitmekesisem on Whitsunday regioon, kust on leitud 1141 liiki. Taimi paljundavad linnud.
Suure Vallrahu soojades kuni 50 m sügavustes vetes elutseb 17 liiki meremadusid, keda leiab peamiselt vallrahu lõunaosast. pisi|Vöödiline kirurgkala Flynni rifil
Suure Vallrahu maailmapärandi ala on jagatud 70 bioregiooniks, millest 30 on riffide bioregioonid.
Keskkonnaohud
Kliimamuutused, saastatus, suur ogatäht ja liiga suur kalapüük on Suure Vallrahu põhilised vaenlased. Lisaks ohustavad vallrahu laevaõnnetused, õlireostused, troopilised tsüklonid ja korallide haigused (sealhulgas koralli pleekimine). Ainurakse Halofolliculina corallasia põhjustatud haigus skeletal eroding band esineb 31 koralliliigil.
Kliimamuutused
Suure Vallrahu Merepargi töötajad peavad suurimaks ohuks vallrahule kliimamuutusi, mis põhjustab ookeanivee soojenemist, mis omakorda põhjustab korallide pleekimist. Massiline korallide pleekimine toimus suvedel aastatel 1998, 2002 ja 2006. Kardetakse, et korallide pleekimise juhtumeid hakkab toimuma igal aastal. Kliimamuutused mõjutavad korallide elu mitmeti – mõned kalad liiguvad mujale, kus on neile sobivam veetemperatuur. Kliimamuutused mõjutavad ka merekilpkonnade elukeskkonda.
Saaste
Järgmine mõjukas oht Suurele Vallrahule on saastumine ja veekvaliteedi langemine. Kirde-Austraalia jõed saastavad vallrahu troopiliste üleujutuste ajal. Üle 90% sellest saastest pärineb farmidest. Äravool farmidest on põhjustatud taimkatte vähenemisest, liigsest väetiste ja pestitsiidide kasutamisest.
Äravoolu probleem on teravnenud rannikuäärsete märgalade kadumise tõttu, mis toimisid loodusliku filtrina ning aitasid saasteaineid välja sõeluda.
Suur ogatäht
pisi|120px|vasakul|Suur ogatäht Suure ogatähe saagiks on korallpolüübid. Ogatähtede arvukuse järsk suurenemine võib korallriffe laastata. 2000. aastal suri 66% elusatest korallidest uuringuks valitud riffidel Ogatähtede arvukuse suurenemine tundub toimuvat loomulike tsüklitena, kehvemaks muudab olukorra halb veekvaliteet ja liigne ogatähtede looduslike vaenlaste, kalade, välja püüdmine.
Kalastamine
Jätkusuutmatu kohalikule merekeskkonnale oluliste liikide ülepüük (nt molluskid) võib katkestada toiduahela, mis on korallrahude elukeskkonnale väga oluline. Kalapüük mõjutab vallrahu ka paatidest lekkiva saaste tõttu. Kogemata soovimatute liikide püüdmine (nt delfiinid ja kilpkonnad) ja elukeskkonna hävitamine traalimise, ankurdamise ja võrkudega on samuti korallidele ohtlik. Alates 2004. aasta keskelt on umbes kolmandik Suure Vallrahu Merepargist kaitse all, keelatud on kalastamine ilma kirjaliku loata.
Laevandus
pisi|Puistlastilaev Shen Neng 1 on madalikul Suurel Vallrahul, 5. aprill 2010 Laevaõnnetused on üha sagenev probleem, kuna Suurt Vallrahu läbivad mitmed laevateed. Kuigi tee läbi Suure Vallrahu ei ole kerge, peavad rifi lootsid seda ohutumaks kui peaks tekkima mehaaniline tõrge, sest siis saab laev parandamise ajal ohutult paigal seista. Suure Vallrahu piirkonnas on üle 1600 teada oleva laevavraki. 3. aprillil 2010 sattus madalikule sütt vedav puistlastilaev Shen Neng 1, laevast lekkis üle nelja tonni õli ning riff sai ulatuslikke kahjustusi.
Inimtegevus
pisi|Sukelduja vaatab suurt rõõneskarpi Suurel Vallrahul Suur Vallrahu on Austraalia aborigeenide ja Torrese väina saarte elanike poolt tuntud ja kasutatud. Austraalia põliselanikud on sellel alal elanud vähemalt 40 000 aastat, Torrese väina saarte elanikud umbes 10 000 aastat. Vallrahu kuulub nende umbes 70 klanni kultuuriruumi.
1768. aastal avastas Louis de Bougainville vallrahu uurimisreisi käigus, kuid ei avaldanud soovi seda prantslaste valitsemise alla kuulutada. 11. juunil 1770 sattus Suurel Vallrahul madalikule maadeavastajast kapteni James Cooki laev Endeavour. Laev sai tugevasti kannatada. Laeva kergendamise ja tõusu abil laev päästeti. Üks kuulsamatest laevavrakkidest on Pandora, mis uppus 29. augustil 1791, tappes 35 inimest. Queenslandi muuseum on korraldanud arheoloogilisi uurimisi vrakil alates 1983. aastast. Kuna rifil atolle ei ole, siis 19. sajandil seda eriti ei uuritud. Sel ajal koguti mõnedelt rifi saartelt guaanot ning ehitati orienteerumiseks tuletorne, vanim neist ehitati 1844. aastal Raine'i saarele. 1922. aastast hakkas Suure Vallrahu Komitee tegema rifil uurimistöid.
Turism
Tohutu suure bioloogilise mitmekesisuse, soojade selgete vete ning hea ligipääsu tõttu spetsiaalsete turismipaatide pardal on vallrahu väga populaarne turismisihtkoht, eriti sukeldujate hulgas. Turism Suurel Vallrahul on hea ligipääsetavuse tõttu koondunud Whitsundaysi ja Cairnsi piirkonda. Mitmed Queenslandi rannikulinnad pakuvad päevaseid paadiretki. Mitmetest saartest on saanud puhkekeskused, kaasaarvatud prestiižne Lady Ellioti saar.
Kõige rohkem on vallrahul siseturismi ning külastatavaim aeg on Austraalia talv. Igal aastal külastab riffe umbes kaks miljonit inimest. Populaarsemad tegevused korallriffidel on snorgeldamine ja sukeldumine.
CD-ROM
CD-ROM (lühend inglise sõnadest compact disc read-only memory) ehk CD-püsimälu on niisugune laserketas, millelt saab sellekohase kettaseadmega varustatud arvutil andmeid lugeda, kuid mitte neid kettale kirjutada ega sellelt kustutada.
2000. aastate keskpaigani olid CD-ROM-id populaarne valik mängukonsoolide mängude ja arvutitarkvara talletamiseks. Erilised CD-d, mida hüüti täiustatud CD-deks, suutsid talletada nii kahendkujul andmeid kui ka heli ning neid CD-sid oli võimalik kuulata CD-mängijaga, CD-le talletatud andmeid oli võimalik lugeda vaid arvutis (ISO 9660 formaat PC CD-ROM-ide jaoks).
Kollane raamat (inglise keeles The Yellow Book) on standard, mis kirjeldab üksikasjaliselt CD-ROM-ide formaadi. Standardi lõid Sony ja Philips 1988. aastal ning see oli esimene laiendus Compact Disc Digital Audio standardile: CD-DA formaat kohandati hoidma vabalt valitud tüüpi andmeid.
Meedium
CD-ROM-id ja audio-CD-d on välimuselt eristamatud, ka andmete salvestamise ja lugemise mehhanism on sarnane. Ainult standard, mille järgi andmeid salvestatakse, on erinev. Kettad valmistatakse 1,2 mm paksusest polükarbonaadist, millele lisatakse õhuke valgust peegeldav alumiiniumikiht. Kõige levinumad CD-ROM-id on 120 mm diameetriga, kuid leidub ka 80 mm diameetriga Mini-CD-sid ja mittestandardseid erikujulisi CD-sid.
Andmeid hoitakse ketta peal üliväikeste järjestikuste lohkude ja mühkudena alumiiniumist salvestuskihile. Peegeldavale salvestuskihile suunatakse laserkiir, mille faas muutub, kui laserkiir peegeldub tagasi lohkudest. Faasimuutuse tagajärjel tekib destruktiivne interferents, mille tagajärjel peegeldunud laserkiire intensiivsus langeb märgatavalt. Peegeldunud laserkiire muutuv võimsus muundatakse kahendkoodis andmeteks.
Standard
Andmefailide struktuuri CD-ROM-il kirjeldavad mitmed erinevad standardid. ISO 9660 seab standardi CD-ROM-i failisüsteemide jaoks. ISO 13490 parandab eelmainitud standardit, toetades lisaks ka CD-R ja CD-RW kompaktkettaid ning mitmekordset kirjutamist. ISO 9660 standardi vajakajäämisi parandas ka ISO 13346, millest omakorda sündis UDF formaat, mis leiab tänini kasutust DVD-del.
CD-ROM-i formaat
Andmeid salvestatakse CD-ROM-il punases raamatus kirjeldatud kompaktketaste andmete kodeerimistehnikaid kasutades: CIRC (ingl. k cross-interleaved Reed-Solomon coding), kaheksa-neljateistkümnele moduleerimine (EFM) ning lohkude ja mühkude kasutamist bittide salvestamiseks CD salvestuskihile.
Nagu CD-DAlgi, koosneb ka CD-ROM-i sektor 2352-baidist kasutajaandmetest, koosnedes 98-st 33 baidi suurusest freimist. Kuid erinevalt CD-DAst on võimalik CD-ROM-ile salvestada peale qaudiosignaali mistahes kahendkujul kodeeritud andmeid. Andmete korrastamiseks, adresseerimiseks ja kaitsmiseks on CD-ROM-i standardis kirjeldatud sektorite jaoks 2 erinevat moodi: Mode 1 ja Mode 2. Erinevus kahe moodi vahel seisneb andmete erinevas paigutuses sektori sees.
Allolev tabel näitab CD-DA ja CD-ROM-i sektorite erinevusi.
CD-ROM XA
CD-ROM XA (ingl. k eXtended Architecture) on CD-ROM-i standardite edasiarendus, mis lubab korraga lugeda nii audiot, videot kui ka andmeid. CD-ROM XA sisaldab kahte uut andmete paigutusviisi, Mode 2 Form 1 ja Mode 2 Form 2, mõlemad erinevad esialgsest Mode 2-st. XA Mode 2 Form 1 ja esialgne Mode 1 on struktuurilt sarnased ning need sektorid võivad olla vaheldumisi Mode 2 Form 2 sektoritega, mida kasutatakse andmete talletamiseks. XA Mode 2 Form 2 sektor mahutab 2324 baiti andmeid.
Tootmine
CD-ROM-ide masstootmisel tehakse kõigepealt valmis klaasist vorm, milles on lõpptootele kirjutatavate andmete negatiiv (kühmude asemel lohud ja vastupidi). Sellest tehakse omakorda valmis metallist vormid, mida kasutatakse CD-de paljundusmasinates uute CD-de pressimiseks.
Mahutavus
Allolevas tabelis on kirjas levinumate CD-de mahutavus.
Ajamid
pisi|Vana, 4x kiirusega optilise ketta ajam CD-ROM-e loetakse CD-ROM-i lugerite ehk ajamitega. Ajami ja arvuti võib omavahel ühendada IDE, SCSI, SATA, FireWire, USB või mõne firmaomase liidesega nagu Panasonic CD Interface, LMSI/Philips, Sony ja Mitsumi. Kõik nüüdisaegsed CD-ROM-ide lugerid suudavad õiget tarkvara kasutades lugeda ka audio- ja video-CD-sid.
CD-ROM-ide lugeri kiirust võrreldakse audio CD-de kiirusega. Kui CD-ROM-i loetakse samal pöörlemiskiirusel kui audio CD-d, on andmeedastuskiirus 150 KiB/s ("1x"). Sellel kiirusel liigub CD rada lasertäpi all kiirusega 1,2 m/s. Et säilitada ühtlast joonkiirust lugeripea suhtes, muudetakse nurkkiirust vahemikus 500–200 pööret minutis sõltuvalt sellest, kas lugeripea on seesmise või välimise ääre lähedal. CD-ROM-i 1x kiirus (150 KiB/s) ja DVD 1x kiirus (1,32 M-iB/s) pole samad.
Vaata ka
pisi|Erinevad seadmed ja lainepikkused
Guillaume II
Guillaume II nime all on tuntud mitu valitsejat:
Cachoeira do Sul
Cachoeira do Sul on asutatud 1820. aastal.
BHT
BHT on akronüüm, mis võib tähendada mitut asja:
Polonees
Polonees on 3/4 taktimõõdus ballitants, mis oli eriti populaarne 18. sajandil.
Polonees oli algselt poola rahvatants. See on ülimalt väärika ja piduliku iseloomuga ning mõõduka tempoga tants. Rõhk langeb takti esimesele löögile.
Le Charivari
pisi|Le Charivari Le Charivari oli illustreeritud ajaleht, mida anti välja Pariisis aastatel 1832–1937.
Selles ilmusid karikatuurid ja arvustused. Kui valitsus 1835. aastal poliitilised karikatuurid keelustas, asendas Le Charivari need igapäevaelul põhineva satiiriga.
Väljaanne ilmus iga päev ajavahemikus 1832–1926 ja pärast seda kord nädalas, kuni lõpetas 1937. aastal ilmumise.
Lehe aastatellimus maksis 1835. aastal 60 franki Pariisi lugejatele ja 72 franki ülejäänud Prantsusmaa jaoks. Seda oli kõvasti vähem kui La Caricature ' l, mida trükiti kvaliteetpaberile.
Ajalugu
pisi|Le Charivari nimeplaat 1833. aastast Charles Philipon (1800–1862) asutas Le Charivari oma teise igapäevase illustreeritud ajalehena kaks aasta peale La Caricature loomist, et vähendada viimasega seotud finantsriske. Esimene number ilmus 1832. aasta detsembrikuus ja koosnes neljast leheküljest. Lehekülgede arv jäi püsima, kuid aja möödudes kasvas algne formaat, mis oli esimestel numbritel 36 x 26 cm.
Noore looduskaitsja auhind
Noore looduskaitsja auhind on Eestimaa Looduse Fondi auhind Eesti noorele looduskaitsjale. Auhinna eesmärgiks on toetada elujõulise ja aatelise looduskaitse püsimist Eestis läbi põlvkondade.
Le Charivari
Ajalugu
Peale kurikuulsate septembriseaduste vastuvõtmist prantsuse parlamendi poolt, mille mõjul suurenes veelgi tsentsuur vaba ajakirjanduse üle, müüs Philipon Le Charivari 12 000 prantsuse frangi eest Belgia senaatorile Lefèvre-Meuret'ile, jäädes ise peatoimetaja ametipostile kuni oma surmani 1862. aastal.
Noore looduskaitsja auhind
Auhind loodi 2005. aastal, selle eestvedajaiks olid Kaja Lotman ja Aleksei Lotman.
Le Charivari
Ajalugu
1836. aasta detsembris vahetas väljaanne taas omanikku. Lehe ostis 35 000 frangi eest Armand Dutacq, Le Siècle omanik. Kui uuel peremehel aga finantsprobleemid tekkisid, võttis pank Charivari tagatiseks ja muutis selle 1843. aastal aktsiaseltsiks. Louis Perrée ostis Siècle ja Charivari 50 000 frangi eest.
Noore looduskaitsja auhind
Auhinna saanud
pisi|2008. aasta noore looduskaitsja auhinna laureaat [[Tarvo Valker merelinnustiku laevaloendusel Kihnu merepiirkonnas.]]
Le Charivari
Ajalugu
1864. aastal võttis peatoimetaja koha üle Louis Adrien Huart, kelle asendas kahe aasta pärast Pierre Véron.
1926 muutus ajaleht kord nädalas ilmuvaks ja 1937. aastal lõpetas üldse ilmumise.
Kaastööd teinud kunstnike
pisi|1840. aastal ilmunud värviline litograafia. Autoriks [[Honoré Daumier]] Pildimaterjali loodi nii litograafiate, puulõigete kui ka (peale 1870. aastat) tsinkograafiatena. Tuntumad autorid olid:
Teksti poole pealt panustasid muuhulgas ka:
Tiraaž
pisi|27. veebruar 1834 pisi|[[Charles Philiponi karikatuur Louis-Philippest, mis avaldati 17. jaanuar 1834]]
Le Charivari Belge
16. maist 1838 kuni 10. aprillini 1841 anti Brüsselis välja ajalehte Le Charivari Belge, mis kasutas suures osas Pariisi ajalehe materjali. Prantsuse Charivari viidi üle piiri Belgiasse, kus kunstnik kopeeris pildid uutele litokividele. Mõne päeva järel ilmus prantsuse analoogist 2–3 korda odavam Belgia variant, mille põhilisteks erinevusteks eelnevast olid viletsam kvaliteet ja väljavahetatud reklaamiosa. 1850ndatel ilmus veel numbreid nimega Le Charivari – Édition Belge.
The London Charivari
Inglise graveerija Ebenezer Landells koos Henry Mayhew'ga võtsid Le Charivari aluseks oma tulevasele nädalalehele, mille esimene number ilmus 17. juulil 1841 nimega Punch ja alapealkirjaga "The London Charivari". Kuid juba järgmise numbri puhul loobuti alapealkirjast ja jäeti alles ainult Punch. See väljaanne ilmus nädalalehena 1992. aastani ja hiljem veel vahemikus 1996–2002.
Charivari Saksamaal
1842–1851 ilmus Saksamaal väikese tiraažiga Charivari nimeline ajaleht.
Charivari de Lyon
Prantsusmaa suuruselt kolmandas linnas, Lyonis, ilmus mõnda aega ka Charivari de Lyon.
Charivari suisse
Šveitsi Charivari nimi oli Carillon de Saint Gervais – Charivari suisse. Selle lehe väljaandmise algatas Philippe Corsat (1809–1874) ja seda trükiti Genfis aastatel 1854–1899. Leht ilmus pühapäeviti ja sarnanes ülesehituselt prantsuse väljaandega.
Keila-Joa siseteed
Keila-Joa siseteed (registrinumber 11394) oli kõrvalmaantee Lääne-Harju vallas Meremõisa külas. Tee pikkus on 0,8 km.
Tee sai alguse ja ka lõppes Tallinna–Rannamõisa–Kloogaranna tee 29. kilomeetril. Tee ei ületanud ühtegi silda, küll aga üht truupi. Teele ei jäänud ühtegi bussipeatust.
Tee oli mustkattega. Tee oli klassita. Liiklussagedus teel oli kuni 200 autot ööpäevas.
2013. aastal andis riik tee Keila vallale, millest peale on riigitee asemel kohalikud teed.
Mary, kuninglik printsess
pisi|Printsess Mary (u 1926) Printsess Mary, kuninglik printsess ja Harewoodi krahvinna (Victoria Alexandra Alice Mary Lascelles, neiupõlvenimega Windsor) (25. aprill 1897 – 28. märts 1965) oli Briti kuningliku perekonna liige ning tiitli kuninglik printsess kuues valdaja.
Sünd
Printsess Mary sündis 25. aprillil 1897 Norfolkis. Tema isa oli Yorki hertsog prints George ja ema Yorki hertsoginna Mary. Mary sai nime vanavanaema, isapoolse vanaema ja emapoolse vanaema järgi. Sündimise ajal oli ta troonipärilusjärjestuses 5. kohal.
Briti monarhi lapselapselapsena oli tema nimi koos tiitliga "tema kõrgus Yorki printsess Mary". 1898 andis kuninganna välja seaduse, millega ka hertsogite ja hertsoginnade lapsed said tiitli "kuninglik kõrgus". Seega sai Maryst "tema kuninglik kõrgus Yorki printsess Mary".
Haridus
Printsess Maryt õpetas guvernant, kuid mõne aine tundides osales ta koos vendade prints Edwardi ja prints Albertiga. Ta rääkis vabalt saksa ja prantsuse keelt ning huvitus edasise elu jooksul hobustest ja ratsutamisest. Tema esimene avalik ülesastumine oli 11. juunil 1911 Westminster Abbeys oma vanemate kroonimisel.
Kuninglikud kohustused
Esimese maailmasõja ajal külastas Mary koos emaga haiglaid ja heategevusorganisatsioone, mis pakkusid tuge Briti sõdurite perekondadele. 1918 võttis ta osa õdede koolitusest ning töötas õena Great Ormond Streeti haiglas.
Hikaru Utada
pisi|Hikaru Utada (2004) Hikaru Utada (jaapani keeles 宇多田ヒカル Utada Hikaru; sündinud 19. jaanuaril 1983 New Yorgis) on üks Jaapani kõigi aegade edukamaid poplauljaid.
Mary, kuninglik printsess
Kuninglikud kohustused
3. juunil 1917 andis George V talle Briti impeeriumi rüütliordu ordeni ning ta sai aunimetuse dame. Järgmiste aastate jooksul pälvis ta veelgi ordeneid.
Hikaru Utada
Ta on tootnud koostöös ettevõttega Squaresoft videomängud "Kingdom Hearts" ja "Kingdom Hearts 2". "Kingdom Heartsi" teemaloo pealkiri on "Hikari".
Mary, kuninglik printsess
Abielu
28. veebruaril 1922 abiellus printsess Mary Henry Lascellesiga. Nende laulatus Westminster Abbeys oli esimene kuninglik üritus, kus Elizabeth Bowes-Lyon osales kui üks Mary pruutneitsidest.
Hikaru Utada
Hikaru Utada on kakskeelne, ta räägib inglise ja jaapani keelt. Ta kasvas üles New Yorgis ja Tōkyōs. Utada vanemad on samuti muusikud.
Mary, kuninglik printsess
Abielu
Printsessil ja Harewoodi krahvil oli kaks last:
Hilisem elu
6. oktoobril 1929 sai Henry Lascellesist 6. Harewoodi krahv, Lascellesi vikont ja Harewoodi parun. Paari vanem poeg pälvis tiitli Lascellesi vikont. 1. jaanuaril 1932 kuulutas George V, et tema ainus tütar peab kandma tiitlit kuninglik printsess.
Printsess oli eriti lähedane oma venna Edwardiga. Pärast tolle troonist loobumist viibisid Lascellesid Edwardi ja Wallise juures Viinis, et näidata oma toetust. Hiljem, 1947, kui abiellusid printsess Elizabeth ja prints Philip, keeldus Mary laulatusele minemast, et protestida asjaolu vastu, et Edwardit polnud kutsutud.
Pärast Henry Lascellesi surma 1947 elas printsess oma vanema poja ja viimase perekonna juures. Ta osales Elizabeth II kroonimisel 1952 ning esindas kuningannat 1962 Trinidadi ja Tobago ning 1964 Sambia iseseisvuspidustusel.
Printsess suri südamerabanduse tõttu 1965. aastal ning on maetud Harewoodi.
Ahvahhi rajoon
Ahvahhi rajoon on 2. järgu haldusüksus Venemaal Dagestani vabariigis. Rajooni halduskeskus on Ahtõ.
Hikaru Utada
Aastatel 2002–2007 oli ta abielus fotograafi Kazuaki Kiriyaga.
Ahvahhi rajoon
2015. aastal oli rajooni elanike arv 32 049, neist 98,45% lesgid.
Tokushima prefektuur
Tokushima prefektuur on Jaapani prefektuur Shikoku saarel Kii väina kaldal.
Svalbardposten
Svalbardposten on Svalbardil Longyearbyenis reedeti ilmuv nädalaleht. 2003. aastal oli ajalehel 3224 tellijat. 2007. aastal oli trükiarv 3140.
Tokushima prefektuur
Sümbolid
Tokushima prefektuuri tunnuslind on valge haigur, tunnuspuu on punane porss (Myrica rubra) ja tunnuslill on tsitruselise Citrus sudachi õis.
Haldusjaotus
Tokushima prefektuur on jaotatud 24 omavalitsusüksuseks, millest 8 on linnad (市 shi).
Svalbardposten
Svalbardpostenil on rohkem tellijaid kui Svalbardil elanikke, sest lehte tellivad ka paljud varem Svalbardil elanud inimesed.
Tokushima prefektuur
Sport
Tokushimas toimusid 2007. aasta ametlikud Aasia korvpallimeistrivõistlused.
Loetletud on spordimeeskonnad Tokushimas.
Svalbardposten
Lehe peatoimetaja on 2004. aastast Birger Amundsen.
Tokushima prefektuur
Sport
Jalgpall
Pesapall
Guillaume IV
Guillaume IV nime all on tuntud mitu valitsejat:
Masinpsüühika
Seoses tehisintellekti tormilise arenguga on hakatud rääkima masinpsüühikast (machine psyche).
Nauru
pisi
Nauru [na'uuru] on riik Okeaanias Mikroneesia saarestikku kuuluval ovaalsel Nauru korallsaarel. See on maailma väikseim saareriik ja maailma väikseim sõltumatu vabariik. Naurul puudub ametlik pealinn.
Naurule lähim saar on Kiribatile kuuluv Banaba saar, mis asub 300 kilomeetrit idas.
Saare pindala on 21,30 km². On nimetatud ka teisi arve, millest väikseim on 20,7 km². Ta on pindala poolest maailma riikide seas 192. kohal (väiksemad on ainult Vatikan ja Monaco). Nauru rannajoone pikkus on umbes 30 km.
Saarel leidus fosforirohket guaanot, mille kaevandamine tõi suurt tulu. Selle ebaotstarbekas kasutamine tõi kaasa aga riigi majanduse laostumise, saareelanike tervise allakäigu ja looduskeskkonna ulatusliku kahjustumise. Seetõttu esitatakse Naurut sageli kui hoiatavat näidet.
Nimi
Nauru nime päritolu on teadmata. Naurulased on saart ka varem nimetanud "Naoero". Sakslane Paul Hambruch, kes viibis saarel mais 1909 ja septembrist novembrini 1910, andis etümoloogia, mille kohaselt nimi on lühenenud kuju lausest "a-nuau-a-a-ororo" (tänapäeva kirjaviisis A nuaw ea arourõ), mis tähendab 'lähen rannale'. Teoses "Deutsches Koloniallexikon" sisaldus Hambruchi etümoloogia sõnaga Anáoero. Alois Kayser, kes veetis Naurul üle 30 aasta ning uuris põhjalikult nauru keelt, lükkas Hambruchi etümoloogia tagasi, viidates sellele, et nauru keeles vajab sõna "rand" juhul, kui ta märgib liikumise sihti, suunda näitavat sõna rodu ('ära'). Naurulased peavad randa nii maast kui ka merest madalamaks kohaks.
Saarel on olnud ka teisi nimesid. Enne saare minemist Saksamaale nimetasid britid seda Pleasant Island või Shank Island. Sakslased on kasutanud nimesid Nawodo ja Onawero. Nimekuju "Nauru" on kasutusele võetud selleks, et võõramaalased saare nime õigesti hääldaksid ning oleks olemas ühtne nimi.
Asend ja piirid
pisi|Satelliidifoto
Saar asub Vaikses ookeanis umbes 42–53 km ekvaatorist lõuna pool. Geograafilised koordinaadid on.
Nauru piirneb läänes Mikroneesia Liiduriikidega, põhjas Marshalli Saartega, idas Kiribatiga ja lõunas Saalomoni Saartega.
Kõige lähemal asuv saar on 290 kilomeetri kaugusel asuv Kiribatile kuuluv Banaba saar, millel on samalaadsed rikkalikud fosforiidivarud, nagu olid Naurul (kolmas tähtis fosforiidisaar Okeaanias on Tuamotu saarte hulka kuuluv Makatea).
Nauru territoriaalmere laius on 12 meremiili ja pindala umbes 570 km².
Majandusvööndi pindala on 308 480 km². Majandusvöönd piirneb idas Kiribati majandusvööndiga (290 km Banaba saareni) ja põhjas Marshalli Saarte majandusvööndiga (600 km Eboni atollini). Erimajandusvööndi laius on 200 meremiili.
Kaugemad naabrid on Mikroneesia Liiduriigid (Kosrae) loodes, Saalomoni saared edelas, Paapua Uus-Guinea (Bismarcki saarestik) läänes ja Tuvalu kagus. Austraalia on rohkem kui 4000 km kaugusel kagus.
Nauru ajavöönd on maailmaajast 12 tundi eest ning langeb kokku Uus-Meremaa ühtlusajaga.
Loodus
Nauru on atoll maa-aluse kustunud vulkaani tipus. Hiiglaslik korallrahu ulatub umbes 2000 meetri sügavusele merre ning tõuseb kuni umbes 60 meetrit üle merepinna.
Võrreldes teiste atollidega on Naurul väga väike laguun (Buada laguun).
Rannikul paljastub mõõna ajal 150–200 meetri laiune korallrahuplatvorm. Sellel on valdavad kollakaspruunid vetikad. Koralle seal peaaegu ei kasva. Vesi on suhteliselt puhas, kuigi mõnda kohta koguneb muda.
Ranna ääres on paarisajameetrine riba, mis on kaetud lumivalge korall-liivaga.
Pinnamood
Maapind tõuseb sujuvalt liivarannalt 100–300 meetri laiusele rannikuvööndile.
Sisemaal on astangust seespool umbes 75% saare pindalast kattev kesklava, mille keskmine kõrgus on umbes 50 meetrit. Kõrgeim punkt (71 meetrit; teistel andmetel 61 meetrit ) on Command Ridge lavaserval Aiwo ringkonna idaosas.
Kilomeetri kaugusel rannast on ookeani sügavus juba üle 1000 meetrit ja järsk nõlv ulatub ookeani põhjani.
Geoloogiline ehitus
pisi|vasakul|Korallidest moodustunud lubjakivi Nauru on korallilubjakivisaar. Kesklava serv koosneb korallilubjakivist, lava ise peamiselt fosfaate sisaldavatest kivimitest. Saart ümbritsev rifiplatvorm pärineb Tertsiaarist.
Saare tekkelugu esitatakse tavaliselt järgmiselt. Paleogeenis oli laguuni põhi 60 meetrit praegusest merepinnast madalamal. Miotseenis tõusis atoll järsult, nii et laguuni põhi oli praegusest merepinnast 10 meetrit kõrgemal. Tõenäoliselt leidis sel ajal saare pinnal aset tugev erosioon, mille tõttu kujunes karstireljeef, (praegused kivimoodustised endistes fosforiidikaevandustes). Seejärel jäi saar pikemaks ajaks vee alla ning moodustus madala veega laguun. Rifilubjakivi sakkide vahelistesse nõgudesse ja õõnsustesse settisid fosforirikkad setted. Setetes sisalduvad karbonaadid lagunesid ja setted rikastusid fosforiühenditega. Seejärel saar tõusis pikka aega. Varasema laguuni põhi tõusis veest välja ning saarele ilmusid taimed. Praegu on saare siseosa üle 20 meetri merepinnast kõrgemal, välja arvatud lohk, milles asetseb Buada laguun.
Nauru fosforiit on guaano ehk tekkinud lindude väljaheidetest. Kergesti lahustuva lubjakivi murenemisel tekkisid pinna peal sügavad lehtrid ja teravad koonused, mis on lindudele ideaalsed pesapaigad. Sadade tuhandete aastate jooksul kuhjusid lehtritesse miljonite merelindude väljaheited ning katsid meetri paksuselt peaaegu kogu saare. See guaano muutus aja jooksul ilmastiku toimel väga puhtaks kaltsiumfosfaadiks. Kivim sisaldab kohati üle 90% puhast fosfaati.
Siseveed
Pinnas on väga poorne, mistõttu pinnavett on vähe. Nauru suurim siseveekogu on 3–4 hektari suurune Buada laguun vee soolsusega 2 promilli. Anabari ringkonnas on teine väike laguun, mis sisaldab riimvett soolsusega 10 promilli. Saarel on ka 28 mage- või riimveega kaevu, millest enamik on tekkinud Teise maailmasõja aegsetesse pommilehtritesse. Neist suurim on Moqua Well.
Vooluveekogud puuduvad.
Kliima
Passaadid puhuvad saarele aasta läbi sademeid. Aasta keskmine sademete hulk on umbes 2000 mm. Suur osa neist langeb mussoonihooajal novembrist veebruarini. Aastane sademete hulk on kõikunud 104 mm ning rohkem kui 4572 mm vahel. Põuad esinevad suhteliselt sageli. Viimase saja aasta jooksul on esinenud mitu üle aasta pikkust kuivaperioodi. El Niño toob kaasa vihmasema ja tormisema vihmaperioodi, La Niña tekitab kuivemad kuivaperioodid ja sageli pikad põuad. Põudasid on pandud ka taimedeta maastiku tekitatud ahjuefekti arvele.
Keskmine suhteline õhuniiskus on 70–80%.
Loodete amplituud on umbes 2 meetrit.
Vihmavesi ei valgu ookeani, vaid imbub kiiresti poorsesse lubja- ja fosfaatmulda, mis ulatub sügavale. Seetõttu on ka põhjavesi sügaval.
Taimed
pisi|vasakul|[[Buada laguuni äärne taimestik]] Umbes 10% saarel kasvavatest taimeliikidest on pärismaised. Teada on ainult üks endeem (üks õislehikuliik).
Loomuliku taimkatte moodustavad laval kasvav segamets, atollimets, kruvipuu- ja kookospalmipõõsastik rannaäärses vööndis ning kaks hektarit mangroovvõsa. Mangroov paikneb saare kirderannikul. Selle ainus liik on paljajuureline brügjeera, mille vilju nähtavasti varem söödi.
Umbes 2% saare pinnast on kaetud metsaga.
Varem olid kesklaval valdavad kaks pärismaist metsatüüpi. Esimesel tüübil, mis leidub astangul, lubjakivipaljanditel ja sisemaa erodeerunud künkatippudel, on valdav viigipuu Ficus prolixa. Teisel metsatüübil on väga valdav liik kiu-ilulehik. Arvatakse, et varem kattis see metsatüüp üle 90% lavast. Mõlemat tüüpi metsas esineb hajusalt mitut liiki kruvipuid, mis on nähtavasti istutatud.
Fosforiidi kaevandamine nõuab taimkatte eemaldamist. Aastaks 1989 oli umbes 75% saare pindalast kaevandatud ning üle 90% laval kasvanud metsast hävinud. Alles oli jäänud umbes 200 hektarit metsa. Tänapäeval on alustatud kaevanduspiirkondade regenereerimist.
Loomad
Nauru saarel ei ela suuri loomi. Peale putukate elavad seal ainult merelinnud, näiteks kuning-fregattlind. Laululindudest on esindatud ainult Nauru roolind, kes on Nauru endeem. Välismaalt on sisse toodud kasse, koeri, ja sigu, keda võib sageli kohata hulkuvatena.
Saare ümber on lai madal mereala, mis mõõna ajal jääb kuivale, nii et sellel saab kõndida. Seal on mitmesuguseid mereloomi, sealhulgas okasnahkseid, limuseid ja krabilisi.
Kaugemal meres kasvavad korallid (Heliopora coerulea).
Mullad
Ranna ääres on liivariba. Rannikuvööndil on viljakas muld. Puutumata lavaalade mullad põhinevad peamiselt fosfaatidel, vähemal määral lubjakivil.
Maavarad
Saare siseosa (välja arvatud kitsas rannariba) on kaetud merelindude väljaheidetest (guaanost) moodustunud fosforiidiga (nauruiidiga). Trikaltsiumdifosfaat esineb väikeste taskutena, mille vahele jääb väga kõva dolomiitlubjakivi.
Sarnased fosforiidivarud on ka Banaba saarel Kiribatis (seal on nad suuremad) ja Makatea saarel Prantsuse Polüneesias.
Keskkonnaprobleemid
Fosforiidi kaevandamine on mõjunud loodusele laastavalt. 70 protsendil saare territooriumist on pinnas koos taimestikuga ning selle all asunud fosforiidiga eemaldatud. Tekkinud maastikku nimetatakse sageli kuumaastikuks. See on hävitanud ka võimalikku põllumaad. Probleemiks on ka joogivee nappus ja ranna erosioon.
Põuad ja inimtegevus on põhjustanud metsade hävimist, vähendanud joogivee hulka ja halvendanud selle kvaliteeti, tekitanud mulla erosiooni ja hävitanud looduslikke elupaiku.
El Niño toob kaasa vihmasema ja tormisema vihmaperioodi, La Niña tekitab kuivemad kuivaperioodid ja sageli pikad põuad. Põudasid on pandud ka taimedeta maastiku tekitatud ahjuefekti arvele.
Siseveekogusid mürgitati 1979 ja 1980 tilaapia tõrjeks rotenooniga.
Siseveekogusid kasutatakse prügi ladustamiseks.
Joogivesi
Joogiveeks saab kasutada põhiliselt põhjavett, mis on sageli soolasevõitu. Traditsiooniline joogiveeallikas on karstikaevud ja -koopad. Nendes on vesi alanenud. Selle põhjuseks on nähtavasti fosforiidi kaevandamine.
Joogiveeks kogutakse mingil määral katusel asuvatesse anumatesse vihmavett.
Joogivett tuuakse saarele juurde, eriti pikkade põudade ajal. Selleks on kasutatud tagasipöörduvaid fosforiidilaevu. Praegu tuuakse joogivett pudelites Austraaliast.
Magestatakse ka merevett. Seda tehakse ühes kohas; seadmed on vananemas.
Loodusõnnetused
Loodusõnnetuste hulka võib arvata aeg-ajalt esinevad põuad.