cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Fact, Fiction, and Forecast
Hilary Putnami eessõna neljandale trükile
Rudolf Carnap pakkus, et predikaat saab olla disjunktiivne või mittedisjunktiivne ka sõltumatult keele valikust. Ta postuleerib metafüüsilise viida, mis meile teadmata kombel märgistab teatud predikaadid kvalitatiivsetena (induktsiooniks kõlbulikena). Ent (vähemalt tema) induktiivse loogika süsteemidesse jäävad ikkagi probleemid. Näiteks kui võtta algsuuruseks "pikkuse" asemel "pikkuse ruut", siis saame ebanormaalsed kinnitusastmed. (Carnapi süsteemides on näiteks tõendi "x-i pikkus on 0 ja 1 vahel" suhtes hüpoteesi "x-i pikkus on 0 ja 1/2 vahel" kinnitusaste 0,5, kui algsuurus on pikkus, ja 0,25, kui algsuurus on pikkuse ruut.) Ometi on mõlemad suurused Carnapi järgi kvalitatiivsed. Sellepärast postuleeris Carnap, et mõned kvalitatiivsed suurused, nagu pikkus, on seesmiselt fundamentaalsed. Sellised vaated ei lahenda Goodmani probleemi, vaid muudavad loogika metafüüsikaks.
Wesley Salmon ("Russell on Scientific Inference") pakkus, et induktiivses loogikas on tarvis ostensiivselt defineeritud algpredikaate (mõnel teisel filosoofil on olnud sarnaseid ideid). Aga ostensiivselt defineeritavad predikaadid on vaatluslikud, ja ettepanek välistada mittevaatluslikud predikaadid on põhjendamatu ja liiga karm. Nimetame S-kujuliseks batsilliks batsilli, kes paistab mikroskoobi all S-kujuline. "On S-kujuline batsill" on mittevaatluslik, kuid projitseeritav predikaat. Kui ostensiivset definitsiooni mõista nii, et võib kasutada riistu, siis "ronine" on (nagu Goodman on märkinud) ostensiivselt defineeritav: tuleb konstrueerida mõõteriist, mis näitab punast tuld, kui aeg ei ole veel t (tal on sisemine kell) ja ta skaneerib midagi rohelist või aeg on t läbi ja ta skaneerib midagi sinist (siin on kasutatud Stephen Barkeri ja Peter Achinsteini modifitseeritud "ronise" definitsiooni). Selle riista abil saab ilma aega teadmata öelda, kas miski on ronine. Võidakse vastu väita, et see riist mõõdab tegelikult aega, aga iga riista kohta, mille õige töö sõltub osade liikumise õigest kiirusest, võib öelda, et ta mõõdab aega. Edasi, kui projitseeritavad on ainult ostensiivselt defineeritavad predikaadid, siis kuidas järeldatakse midagi mittevaadeldava kohta? Goodmani vaatlusviisi üks eelis on see, et ta näitab, kuidas projitseeritavateks võivad saada uued, sealhulgas mittevaatluslikud predikaadid. Need viisid, mis sarnanevad Hans Reichenbachi "ristinduktsiooniga", sõltuvad hüpoteesi ja "ülehüpoteesi" (kõrgema tasandi predikaatidega hüpoteesi) suhtest. Näiteks "kõik kivid mis tahes kotis on ühte värvi" on hüpoteesi "kõik kivid selles kotis on punased" ülehüpotees. Ent kui kõrgema tasandi predikaadid tohivad olla ainult ostensiivselt defineeritavad, siis ei saa projitseeritavust vaatluslikelt predikaatidelt mittevaatluslikele üle kanda Goodmani kombel, ja Goodmani kriitikud pole muud viisi selleks leidnud.
Igatahes me ei taha "ronist" täielikult välistada. Mõnikord on ta projitseeritav, ja Goodman mainibki seda.
See, et need katsed Goodmani probleemi vältida, pole õnnestunud, ei näita, et predikaatide järjestus meil põhineb tingimata juurdumusel, aga see, et ta valib juurdumuse, vastab tema metafilosoofiale. Juurdumus sõltub sellest, kui sageli on predikaati varem induktiivselt projitseeritud. Goodman hindab ka uudsust ja modernsust, kuid ta ei näe siin vastuolu. Seda võimaldab pluralism, millele siinses raamatus ainult vihjatakse, näiteks väites, et see, millised predikaadid on projitseeritavad, sõltub sattumuslikust kultuuriloost, mis aga on tema hilisemas loomingus (eriti Ways of Worldmaking) saanud valdavaks teemaks. See ei tähenda, nagu Goodman aprioorselt välistaks projitseeritavusprobleemi mõne muu lahenduse. Vähe on Goodmanist vähem aprioristlikke filosoofe. Ta jääb selles seoses kindlaks ainult sellele, et mis tahes lahenduse üle tuleb otsustada selle järgi, kuivõrd see suudab süstematiseerida seda, mida tegelikult tehakse.
Goodmanit ei huvita formalismid, mida kasutada ei saa. Seda on näha kontrafaktuaalide puhul. Goodman algatas nende uurimise, kuigi ta sellega kuskile välja ei jõudnud. Hilisemad uurijad, näiteks David Lewis (Counterfactuals), on tulnud välja formalistlike skeemidega, mis eeldavad võimalike maailmade kogumust ja sarnasusmeetrikat. Goodmani silmis pole tegu lahendustega, sest pole antud printsiipe, mille järgi otsustada, millised võimalikud maailmad on tegeliku maailmaga rohkem või vähem sarnased. Kui tuleb toetuda intuitsioonile, siis sama hästi võiks juba intuitsioon öelda, kas kontrafaktuaal on õige või vale. Peale selle, "võimalikke, aga mitte tegelikke" maailmu pole olemas. Ka Carnapi formaliseeritud induktiivsest loogikast pole Goodmani meelest praktilist kasu. Ta ei hinda formalismi formalismi pärast.
Kuigi Goodman algul, nagu Richard Rortygi, lükkab tagasi kindluse ning teooriatest sõltumatu ontoloogilise aluspõranda idee, ning veel rohkemgi Rorty kombel lükkab tagasi filosoofia kõige moodsamad probleemid, on ta täiesti vaba 20. sajandi filosoofias kummitavast meeleolust, et filosoofia on läbi. Goodman ütleb: kui valmis maailma pole, konstrueerigem maailmu; kui objektiivseid standardeid pole, loogem standardid. Goodmani viljakus ja mitmekülgsus ning tema loomingu konstruktiivsus näitavad, kui kaugel on ta mõttest, et filosoofia on läbi. Enamik filosoofe kaitseb mingeid teese, Goodman "müüb" (nagu ta ise ütleb) meetodeid ja mõisteid. Ent ta ütleks, et kui valmis maailma ei ole, siis teesi ja konstruktsiooni vaheline piir hajub.
Goodman ei toeta kaasasündinud ideede õpetust. Psühholoogia teda küll huvitab, aga ta ei näe probleemi mitte selles, mis on kaasa sündinud, vaid kultuurievolutsioonis. Me loome pidevalt vanadest maailmadest uusi. See, mida me tajume, on meie loomingu tõttu voolamises. Tegelik psühholoogiline küsimus on see, kuidas me seda voolamist kujundame ja kuidas me selles manööverdame. Goodman on optimistlik, või ehk pigem energiline.
Esimese trüki sissejuhatus (1954)
Pärast esimese peatüki materjali avaldamist ilmunud artiklid kontrafaktuaalide probleemi kohta ei ole lahenduse poole kuigivõrd viinud. On neid, kelle meelest see pole üldse probleem, kui ka neid, kelle meelest see on lahendamatu probleem. Kumbki arvamus pole hästi põhjendatud. Esimest toetatakse tavaliselt väitega, et teaduses on vähemalt teoreetiliselt võimalik kontrafaktuaalideta läbi saada. Ent igatahes filosoofias nendeta (või nende läbipaistvate asendajateta) praegu läbi saada ei osata. Probleemi lahendamatust toetatakse mõnikord viitega paradoksaalsetele kontrafaktuaalidele, mis terve mõistuse segadusse ajavad. Ent sellest ei tulene lahendamatus, sest piisaks tõlgendusest, mis saab hakkama selgete juhtumitega. On mõistetav, et tõrksat probleemi tahetakse kuulutada olematuks või lahendamatuks. Ent tegu ei ole isoleeritud probleemiga, vaid probleemikimbuga. Kui üks kõrvale jätta, valmistavad teised enam-vähem samu raskusi. Ja kui jätta kõrvale dispositsioonide, võimalikkuse, teadusliku seaduse, kinnituse jms probleemid, siis on peaaegu kogu teadusfilosoofia kõrvale jäetud.
Goodman kasutab teadusest võetud näidete asemel igapäevaseid ja isegi triviaalseid, et lugeja tähelepanu mitte hajutada.
Esialgu saab uurida ainult väheste probleemide väheseid aspekte. Uurimiseks tuleb isoleerida vähesed lihtsad aspektid teadusest, nii nagu teadus isoleerib vähesed lihtsad aspektid maailmast. Ja filosoofia on veel vähem edasi jõudnud kui teadus. See on ülelihtsustus, kuid teadlik ja ettevaatlik ülelihtsustus ei ole üldse mitte intellektuaalne patt, vaid uurimistöö eeltingimus. Ei saa uurida kõiki seoseid korraga.
Raamat ei ole traktaat, vaid aruanne pooleliolevast tööst, mis loodetavasti jätkub. Seda võib pidada raamatu "The Structure of Appearance" kauge järje alguseks.
Kolmanda trüki sissejuhatus (1973)
Viimases peatükis oli esimeses trükis kolm reeglit. Teises trükis jättis Goodman teise reegli välja, sest esimene reegel tuleb toime juhtumitega, mille jaoks teine reegel mõeldud on. Kolmandas trükis jättis ta välja kolmanda reegli ning muutis selleasemel esimest reeglit ning võttis kasutusele mitteprojitseeritavuse mõiste. Abiks oli Robert Schwartzi ja Israel Scheffleri artikkel "An Improvement in the Theory of Projectibility".
Scheffler uuris valikulist kinnitust, sillutades teed Marsha Haneni veenvale argumendile, et kõigist tuttavatest kinnituse "adekvaatsustingimustest" on võimalik lahti saada. Wolfgang Stegmüller korrigeeris arusaama, et Karl Popperi koolkonna antiinduktivistid väldivad uut induktsioonimõistatust. Elizabeth Shipley märkis õigesti, et peale projektsioonide arvu annavad predikaadi juurdumusse panuse muu hulgas nende tähtsus, mitmekesisus ja elavus (liveliness) David Hume'i mõttes.
1. Probleem üldiselt
Kui puuduvad vahendid kontrafaktuaalide tõlgendamiseks, siis saab vaevalt väita, et meil on adekvaatne teadusfilosoofia. Teadusliku seaduse rahuldav definitsioon, rahuldav kinnitusteooria ja rahuldav dispositsiooniterminite (sealhulgas "punane") teooria lahendaks suure osa kontrafaktuaalide probleemist. Ja kontrafaktuaalide probleemide lahendus annaks vastuse küsimustele seaduse ja kinnituse kohta ning potentsiaalsuse tähenduse kohta. Goodman ei väida, et kontrafaktuaalide probleem on nende omavahel seotud probleemide seas loogiliselt või psühholoogiliselt esmane. Pole suurt vahet, kust alustada.
Jutt kontrafaktuaalide probleemist on eksitav selles mõttes, et probleem ei sõltu lause kujust. Kontrafaktuaali saab esitada ka faktikonditsionaalina, mille antetsedent ja konsekvent on tõesed. Näiteks kontrafaktuaali "Kui seda võitükki oleks kuumutatud 50 kraadini, oleks see sulanud" saab esitada kujul "Et see võitükk ei sulanud, siis seda ei kuumutatud 50 kraadini". Mõlemal juhul on jutt teatud laadi seosest osalausete vahel, ja lause tõeväärtus ei sõltu mitte osalausete tõeväärtustest, vaid selle seose olemasolust. Selle teisenduse võimalikkus valgustab probleemi olemust ja näitab, et asi ei ole faktivastasuses.
Poolfaktuaali näide on lause "Isegi kui tikku oleks tõmmatud, ei oleks see (ikkagi) süttinud." Seda ei saa esitada kujul "Isegi kui tikk süttis, ikkagi seda ei tõmmatud." Ei tahetud öelda mitte seda, et tõmbamisest saab järeldada mittesüttimist, vaid seda, et tõmbamisest ei saa järeldada süttimist. Poolfaktuaal tavaliselt eitab seda, mida väidab selle osalausete eitusi sisaldav täielik kontrafaktuaal, meie juhtumil "Kui tikku oleks tõmmatud, oleks see süttinud." Nii et praktikas (kui poolfaktuaali ei võeta sõna-sõnalt; vihjeks on sõnad "isegi" ja "ikkagi") täielikud kontrafaktuaalid jaatavad ja poolfaktuaalid eitavad teatud seost antetsedendi ja konsekvendi vahel.
Mõned kontrafaktuaalide liigid tekitavad spetsiaalseid probleeme, näiteks "kontraidentikaalid" "Kui mina oleksin Julius Caesar, siis ma ei oleks 20. sajandil elus" ja "Kui Julius Caesar oleks mina, siis ta oleks 20. sajandil elus," kus antetsedent on seesama samasus, kuid konsekvendid on just sellesama samasuse tõttu ühitamatud, ja "kontrakomparatiivid", mille antetsedent on "kui mul oleks rohkem raha". Viimase puhul on raskus selles, et kui ma tahan esitada osalaused ajatute ja mittemodaalsetena, siis ma saan "kui "mul on rohkem raha, kui mul on" oleks tõene," mis on iseendale vasturääkiv. "Kontralegaalide" antetsedendid kas eitavad seadusi ("kui kolmnurgad oleksid ruudud") või oletavad võimatut fakti ("kui see suhkrukuup oleks ühtlasi kerakujuline"). Need raskused on huvitavad, kuid mitte ületamatud. (Kontrakomparatiivide puhul saab raskuse lahendada, kui need sõnastada nii, et see, millega võrreldakse, oleks fikseeritud.) Edaspidises esituses selliseid problemaatilisi kontrafaktuaale välditakse.
On kaks põhilist probleemi, mis pole küll sõltumatud ja mida võib vaadelda ühe probleemi osadena. Kontrafaktuaal on tõene, kui on teatud seos antetsedendi ja konsekvendi vahel. Aga konsekvent järeldub antetsedendist harva pelga loogika tõttu. 1) Väide, et on seos, esitatakse eeldusel, et on teatud asjaolud, mida antetsedendis ei mainita. Kui öeldakse: "Kui seda tikku oleks tõmmatud, oleks see süttinud," siis eeldatakse, et tingimused on niisugused, et sellest, et seda tikku tõmmatakse, saab järeldada, et tikk süttib, (tikk on kvaliteetne ja piisavalt kuiv, hapnikku jätkub jne). Nii et väidetavat seost võib mõista nii, et antetsedendi asemel on selle konjunktsioon tingimusi väljendavate väidetega. Kontrafaktuaali väite eelduseks need tingimused ei ole: me ei väida, et kontrafaktuaal on tõene juhul, kui need tingimused on täidetud, vaid seda kontrafaktuaali väites me võtame sidumuse, et vastavaid tingimusi kirjeldavad väited ongi tõesed. Esimene põhiline probleem on määratleda asjassepuutuvad tingimused: konkretiseerida, millised tingimused on mõeldud võtta antetsedendile lisatavateks. 2) Aga isegi kui tingimused on konkretiseeritud, ei ole saadav seos tavaliselt loogiline seos. Printsiip, mis võimaldab sellest, et seda tikku tõmmatakse, see tikk on piisavalt kuiv, hapnikku on piisavalt jne, järeldada, et see tikk süttib, ei ole loogikaseadus, vaid loodusseadus ehk füüsikaseadus ehk kausaalne seadus. Teine põhiline probleem puudutab selliste seaduste defineerimist.
2. Asjassepuutuvate tingimuste probleem
Võib tunduda loomulik välja pakkuda, et me võime antetsedendile lisada tegeliku asjade seisu kirjelduse: asjassepuutuvaid tingimusi pole tarvis välja tuua, sest sellest pole midagi, kui asjassepuutumatud sees on. Aga kui me võtame sisse kõik tõesed laused, siis nende hulgas on ka antetsedendi eitus; siis saame vastuolulise antetsedendi, millest järeldub kõik; siis ei saa eristada tõeseid ja vääri kontrafaktuaale. Ja kui öelda, et tingimusteks peab olema mingi tõeste lausete hulk, siis tekib samasugune raskus, sest on olemas niisugune tõeste lausete hulk, mis on antetsedendiga vastuolus.
Võib-olla siis tuleb välistada väited, mis on antetsedendiga loogiliselt ühitamatud. Aga sellest ei piisa, sest raskus tekib ka tõeste väidete puhul, mis on antetsedendiga muud moodi ühitamatud. Võtame näiteks: "kui see radiaator oleks külmunud, oleks see lõhkenud." Tingimuste hulgas võib olla lause: "see radiaator pole kunagi jahtunud alla nulli." Aga nii "Kõik radiaatorid, mis külmuvad ja ei jahtu kunagi alla nulli, lõhkevad" kui ka "Kõik radiaatorid, mis külmuvad ja ei jahtu kunagi alla nulli, jäävad lõhkemata" on tõesed üldistused, sest selliseid radiaatoreid ei ole.
Selle raskuse vastu oleks loomulik pakkuda, et kontrafaktuaalid ei tohi sõltuda "tühjadest seadustest": printsiip "kõik x-id on y-id" peab olema niisugune, et mõni x on olemas. Aga see ei aita, sest samale tulemusele saab jõuda ka järgmiste mittetühjade printsiibi abil: "Iga asi, mis kas on radiaator, mis külmub ja ei jahtu kunagi alla nulli, või on seebimull, lõhkeb" ja "Iga asi, mis on kas radiaator, mis külmub ja ei jahtu kunagi alla nulli, või on püssirohi, jääb lõhkemata".
Tundub, et ei jää muud üle kui määratleda asjassepuutuvad tingimused kui kõigi niisuguste tõeste väidete hulk, mis on antetsedendiga nii loogiliselt kui ka mitteloogiliselt ühitatavad (mitteloogiline ühitamatus tähendab mõne mitteloogilise seaduse rikkumist (tekib muidugi küsimus, mis see mitteloogiline seadus on)). Aga kohe tekib teine raskus. Näiteks kui kontrafaktuaal algab "Kui Jones oleks Carolinas...", siis on antetsedent ühitatav nii sellega, et Jones ei ole Lõuna-Carolinas, sellega, et Jones ei ole Põhja-Carolinas, kui ka sellega, et Põhja-Carolina ja Lõuna-Carolina kokku ongi Carolina, aga pole ühitatav kõigi kolmega kokku. Ei aita ka see, kui nõuda, et ainult mõni tõeste lausete hulk koos antetsedendiga oleks kooskõlaline, sest siis tuleks välja, et nii "kui Jones oleks Carolinas, oleks ta Lõuna-Carolinas" kui ka "kui Jones oleks Carolinas, oleks ta Põhja-Carolinas" on tõesed.
Nüüd paistab, et tuleb nõuda, et oleks mingi tingimuste hulk, mis koos antetsedendiga on kooskõlaline ning viib seaduse järgi konsekvendile, aga pole mõnd teist tingimuste hulka, mis viib koos antetsedendiga seaduse järgi konsekvendi eitusele. (Nõuded eeldavad, et antetsedent ise on kooskõlaline, nii et antetsedent ei saa olla kontralegaal; kui tahetakse mõnd kontralegaali tõesena võtta, siis on tarvis lisatrikke.) Ent ka sellest ei piisa, sest tõeste lausete seas on konsekvendi eitus. Kui konsekvendi eitus pole antetsedendiga kooskõlas, siis antetsedent viib ilma lisatingimusteta seaduse järgi konsekvendile. Kui aga konsekvendi eitus on antetsedendiga kooskõlas (nagu enamasti on), siis võtame tingimuseks ainult konsekvendi eituse ning saame uueks konsekvendiks vana konsekvendi eituse. Nii et pakutud kriteerium on harva rahuldatud.
Häda on osalt selles, et me vaatame probleemile liiga kitsalt. Me püüdsime kindlaks teha, mis tingimustel väär antetsedent viib väärale konsekvendile, aga sama tähtis on veenduda, et meie kriteerium ei tekita samasugust seost antetsedendi ning selle konsekvendi tõese eituse vahel. Et asjassepuutuvad tingimused koos antetsedendiga tuli valida nii, et saaksime konsekvendi, siis tundus tarbetu öelda, et tingimused peavad konsekvendiga ühitatavad olema. Ja kuna konsekvendi eitus on eelduse kohaselt tõene, siis tingimused oleksid paratamatult sellega ühitatavad. Aga me testime seda, kas meie kriteerium peale selle, et ta laseb läbi kõnealuse tõese kontrafaktuaali, ka välistab vastupidise konditsionaali. Kriteeriumi tuleb siis muuta, nõudes, et asjassepuutuvad tingimused oleksid ühitatavad nii konsekvendiga kui ka konsekvendi eitusega. (Kas tuleks ka nõuda, et tingimused oleksid ühitatavad nii antetsedendiga kui ka antetsedendi eitusega? Seda ei ole tarvis. Kui tingimused ei ole ühitatavad antetsedendi eitusega, siis antetsedent järeldub tingimustest. Nii et kui tingimused on ühitatavad nii konsekvendiga kui selle eitusega, siis antetsedendi ja tingimuste konjunktsioonist ei tulene seaduse järgi ei konsekvent ega selle eitus.) Asjassepuutuvad tingimused ise ei tohi konsekvendi ja selle eituse vahel otsustada, aga antetsedent koos tingimustega peab viima konsekvendini või selle eituseni. Niisiis, kontrafaktuaal on tõene siis ja ainult siis, kui leidub tõeste lausete hulk (asjassepuutuvad tingimused), mis on ühitatav nii konsekvendiga kui selle eitusega ning mille konjunktsioon antetsedendiga viib seaduse järgi konsekvendini ning konsekvendi eituse jaoks sellist hulka ei leidu. (Pärast raamatu esimest trükki näitas W. T. Parry ("Reexamination of the Problem of Counterfactual Conditionals"), et ühegi kontrafaktuaali puhul see ei kehti, sest konsekvendi puhul võib selle hulga ainus element olla antetsedendi ning konsekvendi eituse konjunktsiooni eitus, konsekvendi eituse puhul antetsedendi ning konsekvendi konjunktsiooni eitus. Seega tuleb lisada nõue, et kumbki hulk ei tulene seaduse järgi antetsedendi eitusest. See ei leevenda edasisi raskusi.)
Nõue, et antetsedendi ja asjassepuutuvate tingimuste konjunktsioon oleks enesega ühitatav, ei ole piisavalt tugev, sest tingimuste seas võib olla lauseid, mis on küll antetsedendiga ühitatavad, kuid ei oleks tõesed, kui antetsedent oleks tõene. Siis paljud väited, mida me peame selgelt vääraks, oleksid selle kriteeriumi järgi tõesed. Võtame jälle selle näite, kus me ütleme, et kui teatud tikku oleks tõmmatud, siis ta oleks süttinud, ja eitame seda, et kui tikku oleks tõmmatud, siis ta ei oleks olnud kuiv. Selle esialgse kriteeriumi järgi oleks ka see teine kontrafaktuaal tõene. Tõepoolest, võtame üheks asjassepuutuvaks tingimuseks tõese lause, et see tikk ei süttinud. Eeldatavalt on see antetsedendiga ühitatav (muidu ei oleks esimese kontrafaktuaali puhul mingeid asjassepuutuvaid tingimusi tarvis). Nüüd on antetsedendi ja tingimuste konjunktsioon järgmine: "Seda tikku tõmmatakse; see ei sütti; see on hästi valmistatud; hapnikku on piisavalt; jne." Sellest saab legitiimse üldise seaduse abil järeldada, et see tikk ei olnud kuiv. Ja tundub, et tingimusi ei saa nii valida, et antetsedendi ja tingimuste konjunktsioon viiks selle konsekvendi eituseni. Asi oli selles, et tingimuste seas oli tõene lause, mis on antetsedendiga ühitatav, kuid ei oleks tõene, kui antetsedent oleks tõene. Nii et sellised väited tuleb asjassepuutuvate tingimuste seast välja jätta. Nii et lisaks muudele nõuetele peab asjassepuutuvate tingimuste hulk olema mitte ainult antetsedendiga ühitatav, vaid ka antetsedendiga koosväidetav (cotenable), st ei tohi olla nii, et kui antetsedent oleks tõene, siis asjassepuutuvate tingimuste kogum ei oleks tõene.
(Tingimuste suhteline fikseeritus on sageli ebaselge, nii et arusaamiseks tuleb anda lisaselgitusi või vihjeid. Näiteks aktsepteeritaks tavaliselt mõlemat kontrafaktuaali: "Kui New York oleks Georgias, siis New York oleks Lõunas;" "Kui Georgiasse kuuluks New York, siis Georgia ei oleks tervenisti Lõunas." Ometi on antetsedendid loogiliselt eristamatud. Vihje annab sõnajärg. Samamoodi saab seletada ülalmainitud paradoksaalseid identsusest rääkivate antetsedentidega kontrafaktuaalide paare.)
Goodman ei tee ettepandud reeglit enam täpsemaks ega arutama, kas nõue, et asjassepuutuvad tingimused oleksid antetsedendiga koosväidetavad, teevad mõned muud kriteeriumi punktid liigseks, sest need küsimused kahvatuvad tõeliselt suure raskuse kõrval. Paistab, et selleks et kindlaks teha, kas antud kontrafaktuaal on tõene, tuleb muu hulgas kindlaks teha, kas on olemas sobiv asjassepuutuvate tingimuste kogum, mis on antetsedendiga koosväidetav ja täidab veel teatud nõudeid. Aga selleks et kindlaks teha, kas antud tingimuste kogum on antetsedendiga koosväidetav, on tarvis kindlaks teha, kas kontrafaktuaal "Kui antetsedent oleks tõene, siis tingimuste kogum ei oleks tõene" ise on tõene. Aga see tähendab kindlakstegemist, kas on mingi sobiv alternatiivne antetsedendiga koosväidetav tingimuste kogum, mis viib vana tingimuste kogumi eituseni, jne. Tekib lõputu regress või ring, sest koosväidetavus ja kontrafaktuaalid on defineeritud teineteise kaudu. Ühe kontrafaktuaali tõesuse näitamiseks on tarvis näidata teise oma. Siis jääb kontrafaktuaalide probleem paratamatult lahendamata.
Goodman ei taha selle järeldusega nõustuda, kuid ei näe viisi sellest raskusest ülesaamiseks. Tuleb pähe käsitleda kontrafaktuaale hoopis nii, et lubada alguses ainult neid kontrafaktuaale, mis ei sõltu mingitest tingimustest peale antetsedendi, ja kasutada neid siis teiste kontrafaktuaalide antetsedendi ja asjassepuutuvate tingimuste koosväidetavuse kriteeriumina, jne. Aga see idee tundub algselt vähetõotav, sest isegi sellisele kontrafaktuaalile nagu "Kui seda tikku oleks tõmmatud, oleks see süttinud" on seda raske rakendada.
3. Seaduse probleem
Veel tõsisem probleem puudutab nende üldväidete loomust, mis võimaldavad antetsedendist ja asjassepuutuvatest tingimustest konsekventi järeldada. Nende siduvate printsiipide ja asjassepuutuvate tingimuste eristamine on ebatäpne ja meelevaldne: kui paigutada tingimused koos antetsedendiga konjunktsiooni, siis tekib loogiline seos. Aga sama probleem puudutab ka nende printsiipide loomust, mis saavad toetada (sustain) kontrafaktuaali; mugav on vaadelda siduvaid printsiipe eraldi. Selleks et kontrafaktuaali konsekventi antetsedendist ja asjassepuutuvatest tingimustest järeldada, kasutatakse üldväidet, nimelt üldistust (C. G. Hempel, "A Purely Syntactical Definition of Confirmation") konditsionaalist, mille antetsedent on kontrafaktuaali antetsedendi ja asjassepuutuvate tingimuste konjunktsioon ja mille konsekvent on kontrafaktuaali konsekvent. Näiteks kontrafaktuaali "Kui tikku oleks tõmmatud, oleks see süttinud" korral on siduv printsiip "Iga hästi tehtud ja piisavalt kuiv tikk, mida tõmmatakse piisava hulga hapniku juuresolekul jne, süttib." Ent iga kontrafaktuaali niisugune printsiip ei toeta, isegi kui see printsiip on tõene. Oletame näiteks, et mul olid võidupühal taskus ainult mõned hõbemündid. Siis tavalistel asjaoludel me ei ütleks iga penni kohta, et kui see oleks mul võidupühal (peale nende müntide, mis mul taskus olid) taskus olnud, siis see oleks hõbedane, kuigi lausest, mis ütleb, et see mul tol päeval taskus oli, saab eeltoodud lause abil järeldada, et see on hõbedane. Vastupidi, me väidaksime, et kui see münt oleks mul taskus olnud, siis see üldväide poleks tõene. Üldväide ei võimalda faktivastasest eeldusest, et see münt mul taskus oli, järeldada, et see on hõbedane, sest selle eelduse puhul üldväide ise ei kehtiks. Kuigi oletatav siduv printsiip on üldine ja tõene ning võib-olla isegi kõigi juhtude vaatlusega täielikult kinnitatud, ei saa ta toetada kontrafaktuaali, sest ta ei kirjelda seadust, vaid juhuslikku fakti. Paistab seega, et kontrafaktuaali tõesus sõltub sellest, kas järeldamiseks vajalik üldlause on seadus. Sel juhul on probleemiks põhjuslike seaduste eristamine juhuslikest faktidest. (Kui see eristamine õnnestub, siis on sellest kasu ka paljudel juhtudel, mida tavaliselt arvatakse vajavat kahtlast analüütiliste ja sünteetiliste väidete eristust.) See probleem on tihedalt seotud probleemiga, mis viis nõudeni, et antetsedent ja asjakohased tingimused oleksid koosväidetavad (contenability), et kontrafaktuaal ei põhineks mingil väitel, mis ei oleks tõene, kui antetsedent ei oleks tõene. Kahe lause koosväidetavus sõltub osalt sellest, kas teatud üldväited on seadused, ja nüüd olemegi selle probleemi juures. Kas on mingi niisugune viis eristada niisuguste tõeste üldväidete seas seadusi mitteseadustest, et seadused oleks printsiibid, mis toetavad kontrafaktuaale?
Mis tahes katse teha seda vahet, viidates põhjuslikule jõule, võib tagasi lükata kui mitteteadusliku. Ja ilmselt ei saa ükski puhtsüntaktiline kriteerium olla adekvaatne, sest üksikväidetele saab anda kui tahes üldise kuju. Näiteks väitele "Raamat R on väike" saab anda kuju "Iga asi, mis on Q, on väike," kus Q on mõni predikaat, mis käib ainult R-i kohta. Mis eristab seadust "Iga või sulab 66 °C juures" mitteseadusest "Kõik mündid minu taskus on hõbedased"?
Esimest peetakse tõeseks, kuigi paljud juhtumid on kindlakstegemata, veel enam, ennustatakse, et ka vaatlemata juhtumid on sellega kooskõlas. Teist lauset võetakse juhusliku fakti kirjeldusena pärast kõigi juhtude kindlakstegemist, nende põhjal midagi ei ennustata. See ettepanek tekitab palju probleeme. Idee on selles, et printsiip, mida kasutatakse faktivastaste juhtude otsustamiseks, on printsiip, millega tahetakse end siduda, kui otsustatakse realiseerumata juhtusid, mida saab otseselt vaadelda.
Esimese lähendusena võib öelda, et seadus on tõene lause, mille abil ennustatakse. Goodman rõhutab David Hume'i ideed, et mitte lauset ei kasutata ennustamiseks sellepärast, et see on seadus, vaid seda nimetatakse seaduseks sellepärast, et seda kasutatakse ennustamiseks, ning seadust ei kasutata ennustamiseks mitte sellepärast, et see kirjeldab põhjuslikku seost, vaid põhjusliku seose tähendust tuleb tõlgendada ennustamiseks kasutatavate seaduste kaudu.
Kõikide juhtude (instances) kindlakstegemise all mõtleb Goodman, et kõiki asju, mis antetsedenti rahuldavad, uuritakse teiste vahenditega, et otsustada, kas need rahuldavad ka konsekventi. Juhtude juures tekib palju keerulisi küsimusi, mida Carl Hempel on uurinud. Siin me väldime paljusid neist, sest meil on tegu väga kitsa lausete klassiga, nimelt nendega, mis tekivad teatud laadi konditsionaalide üldistamisel. Järelejäävaid probleeme Goodman siin ignoreerib. Kindlakstegemise all ei mõtle Goodman lõpliku tõe väljaselgitamist, vaid lihtsalt uurimist, mis võimaldab teha otsuse, kas antud väidet või selle eitust saab pidada tõendiks kõnealuse hüpoteesi kasuks.
See kriteerium välistab seaduste seast tühjad printsiibid. Kontrafaktuaalide toetamiseks vajalikud üldistused ei saa olla tühjad, sest neid peavad toetama tõendid. (Kui eelmises alajaotuses oleks olnud piisav nõuda, et antetsedendi ja asjassepuutuvate tingimuste konjunktsioon oleks iseenesega ühitatav, võiks nüüd selleasemel stipuleerida, et kui üldistada konditsionaal, mille antetsedent on vana antetsedendi ja asjassepuutuvate tingimuste konjunktsioon ja mille konsekvent on vana konsekvent, saame mittetühja printsiibi. Aga see ei tagaks, et antetsedendi ja asjassepuutuvate tingimuste konjunktsioon on koosväidetav.) Selle kriteeriumi järgi oleks seadused ka tõesed üksikennustused ja paljud teised väited, mida tavaliselt ei nimetata seadusteks, kuid see pole tähtis, sest jutt on ainult teatud laadi väidetest.
Goodman nimetab seadusesarnasteks lauseid, mis ei pruugi olla tõesed, kuid rahuldavad teisi seaduse definitsiooni nõudeid. Praeguse definitsiooni puhul oleks seadusesarnasus juhuslik ja üürike omadus. Seadusesarnased oleksid ainult need väited, mida juhtumisi on tegelikult ennustamiseks kasutatud. Ja tõene lause, mida on ennustamiseks kasutatud, lakkaks olemast seadusesarnane, kui kõik selle juhud on kindlaks tehtud. Definitsioon tuleb ümber sõnastada umbes nii: üldväide on seadusesarnane siis ja ainult siis, kui see on aktsepteeritav enne kõigi oma juhtude kindlakstegemist. Saab vastu väita, et "aktsepteeritav" on ise dispositsioonitermin, kuid Goodman paneb ette kasutada seda esialgselt, et see lõpuks asendada mittedispositsioonilise definitsiooniga. Sellel kriteeriumil on ka teine raskus. Oletame, et kohane üldistus ei toeta antud kontrafaktuaali, sest ta pole seadusesarnane, näiteks "Iga asi minu taskus on hõbedane". Et saada seadust, tuleb siis lihtsalt antetsedenti kavalalt laiendada, näiteks: "Iga asi, mis on minu taskus või on kümnesendine münt, on hõbedane." Et kõiki kümnesendiseid pole uuritud, on see ennustav väide, ja kuna see on eeldatavalt tõene, on see seadus. Kui võtta algne kontrafaktuaal ja valida asjakohased tingimused nii, et nende ja antetsedendi konjunktsioon on "P on minu taskus; P on minu taskus või on kümnesendine münt," siis saab konstrueeritud pseudoseaduse abil järeldada, et P on hõbedane. Nii toetatakse ebatõest kontrafaktuaali. Kui disjunktsiooni tahetakse vältida, võib saada sama tulemuse uue predikaadi "dimo" 'on minu taskus või on kümnesendine münt' abil. (Praeguse kriteeriumi abil võib iga väite laiendada seadusesarnaseks, näiteks võib väita, et ennustav lause "See raamat on must ja kõik apelsinid on ümmargused" näitab, et see, et raamat on must, tuleneb seadusest.)
Tuleb täpsustada, mis on lause aktsepteeritavus või selle sõltumine või mittesõltumine mingist antud teadmisest. See, et väite aktsepteerimine sõltub mingitest tõenditest, tähendab, et nende tõendite korral on väite aktsepteerimine kooskõlas teatud üldiste standarditega mittetäielikult testitud väidete testimiseks. Siis on loomulik kasutada induktsiooni ja kinnituse teooriat, et leida, millised tegurid määravad, kas lause on ilma täielike tõenditeta aktsepteeritav. Ent publikatsioonid kinnituse kohta pole selgeks teinud, mille poolest kinnitatavad ja mittekinnitatavad väited erinevad, ega pole õieti tunnistanud probleemi olemasolugi (Goodman, "A Query on Confirmation"). Ometi on mõned laused, näiteks "Kõik asjad minu taskus on hõbedased" ja "Ühegi 20. sajandi USA presidendi pikkus ei saa olema 6 jala ja 1 tolli ning 6 jala ja 1½ tolli vahel," niisugused, et kui üksainuski juht jääb testimata, siis vaevalt viivad positiivsed tulemused kõigil teistel juhtudel ennustuseni, et viimane juht on lausega kooskõlas, ja teised, näiteks "Kõik 10-sendised mündid on hõbedased," "Kõik või sulab 66 °C juures" ja "Kõik sellest seemnest kasvava taime õied tulevad kollased" niisugused, et ka väheste juhtude positiivne kindlakstegemine võib panna seda lauset usaldama ja ennustamiseks kasutama. Võib-olla toob seletuse olemasolevate kinnitusteooriate hoolikas väljaarendamine, ent kuna seal pole kinnitatavate ja mittekinnitatavate lausete eristamisele tähelepanu pööratud, on enamikule kinnitusteooriatele lihtne esitada tõsiseid vastunäiteid.
Oletame, et kotis on 26 kivi, mis on tähistatud tähestiku tähtedega. Meile ei öelda, mis värvi on d, kuid öeldakse, et kõik teised kivid on punased. Tavalise kinnitusteooria järgi annab see tugeva kinnituse sellele, et kõik kivid on punased, sest meil on 25 teadaolevalt soodsat juhtu ja pole ühtegi teadaolevalt ebasoodsat juhtu. Ent sama hästi võib öelda, meil on tugev kinnitus sellele, et d ei ole punane ja teised on. Ühed ja samad tõendid kinnitavad ühetugevalt, et d on punane, ja et d ei ole punane. Kui "punase" ja "mittepunase" asemel peaks kasutama ainult ühte predikaati, siis Goodman kasutaks predikaati P: 'on kotis ja kas ei ole d ja on punane või on d ja ei ole punane'. Siis on tõenditeks 25 positiivset juhtu selle kohta, et kõik kivid on P-d, niisiis võib järeldada, et d ei ole punane. Lihtsalt probleemist, millised väited on kinnitatavad, saab samaväärne probleem, millised predikaadid on projitseeritavad tuntud juhtudelt tundmatutele.
Goodman ei tea, kuidas neist raskustest üle saada, aga lahendus on siin hädavajalik, sest ainult juhtudel, kus valmidus väidet aktsepteerida on seotud testitavate juhtumite ennustustega, annab aktsepteerimine väitele autoriteedi käia faktivastaste juhtude kohta, mida ei saa otseselt testida.
Mõned probleemid kontrafaktuaalide kohta sõltuvad koosväidetavuse (cotenability) definitsioonist, mis omakorda tundub sõltuvat nende probleemide lahendamisest. Teised probleemid nõuavad seaduse adekvaatset definitsiooni. Siin pakutud esialgne seaduse kriteerium on mõistlikult rahuldav selles suhtes, et ta välistab soovimatut laadi väited ning taandab probleemi ühe aspekti küsimusele, kuidas defineerida asjaolud, mille korral väide on aktsepteeritav sõltumatult iga antud juhu kindlakstegemisest. Sellele küsimusele ei oska Goodman vastata.
1. Eessõna: filosoofilisest südametunnistusest
Mõned asjad, mis tunduvad Goodmanile mitteaktsepteeritavad ilma seletuseta, on dispositsioonid, kontrafaktuaalid, võimalikud, kuid mitte tegelikud entiteedid või elamused, neutriinod, inglid, kuradid ja klassid. Goodman räägib klassidest enam-vähem vabalt, sest enamikul tavalistel väidetel klasside kohta on nüüdseks rahuldavad tõlgendused, ja ta ei taha mitme asjaga korraga tegelda. Inglite ja kuradite seletamist võib ta kaua oodata, sest nii tema kui ka teadlased neist vaevalt midagi räägivad. Neutriinode peale filosoofide hammas veel ei hakka. Ent dispositsioonide, kontrafaktuaalide ja võimalike entiteetide probleem on ühed pakilisematest ja läbivamatest epistemoloogias ja teadusfilosoofias. Need võtab Goodman nüüd jutuks.
Sellest, millele viitamisest Goodman mainitud probleemide lahendamisel hoidub, ilmnevad veel mõned tema eelarvamused. Ta ei toetu eristusele põhjusliku seose ja juhusliku korrelatsiooni vahel, olemusliku liigi ja kunstliku liigi vahel ega analüütilise ja sünteetilise väite vahel. Võidakse vastu vaielda, et taevas ja maa peal on palju asju, millest Goodmani filosoofia undki ei näe. Goodman aga muretseb selle pärast, et tema filosoofia ei näeks und asjadest, mida taevas ega maa peal ei ole.
3. Dispositsioonid
Asjal on peale vaadeldavate omaduste ja protsesside, mida ta läbi teeb, ka ähvardused ja lubadused. Tema dispositsioonid (võimed), näiteks paindlikkus, kergsüttivus, lahustuvus, on vähemalt sama olulised kui tema avalik käitumine, kuid tunduvad sellega võrreldes eeterlikud. Kas dispositsioonitermineid saab selgitada viitamata varjatud võimetele?
Dispositsioonipredikaate on rohkem, kui kiputakse arvama. Kui öeldakse, et miski on kõva või paindlik, siis räägitakse potentsiaalsusest: painduv asi on võimeline sobiva surve all painduma, kõva asi on võimeline vastu panema enamiku asjadega kulutamisele. Punane asi on võimeline teatud valguse käes teatud moel välja nägema, kuubikujuline asi on võimeline teatud riistadega teatud moel sobima. Peaaegu iga predikaat, millega arvatavalt kirjeldatakse asja püsivat objektiivset tunnusjoont, on dipositsiooniline. Mittedispositsioonilised predikaadid on need, mis kirjeldavad sündmusi: "paindub", "murdub", "põleb", "näeb punane välja". Selliste predikaatide rakendamisega öeldakse, et asjaga tegelikult midagi konkreetset juhtub, dispositsioonipredikaadi rakendamisega räägitakse ainult sellest, mis võib juhtuda. (Võib-olla see eristus on puhtsuhteline. Võib-olla predikaat "murdub" on fenomenalisti jaoks dispositsiooniline, ja võib-olla ükski predikaat ei ole igast vaatekohast nähaolev.)
Dispositsiooniprobleemi on pisut eksitav esitada probleemina, kuidas selgitada varjatud omadusi nähaolevate omaduste kaudu. Isegi neid nähaolevaid omadusi saab vaevalt pidada universumi elementideks, entiteetideks. On olemas kergesti süttivad ja põlevad asjad, kuid pole olemas entiteete kergesti süttiv ja põlev. Predikaadid "kergesti süttiv" või "põleb" on sõnad või sildid, mis rakenduvad teatud tegelikele asjadele, ja nende asjade klass on selle ekstensioon. Selliste predikaatide kasutamine ei tähenda, nagu need tähistaksid atribuutentiteete. (Predikaatide mittetähistavusest räägib Williard Van Orman Quine. Goodman tahab näidata, et dispositsioonipredikaatide probleem ei tule sellest, nagu nad erineksid nähaolevatest predikaatidest selle poolest, et nad ei tähista.) Predikaadid ainult osutavad asjadele, millele nad rakenduvad. Nii dispositsiooniline kui ka nähaolev predikaat on lihtsalt termin, mis rakendub tegelikele asjadele. Selle ekstensioonis ei pea olema midagi mittetegelikku.
Dispositsioonipredikaatide iseärasus seisneb selles, et paistab, et neid ei rakendata asjadele mitte tegelike, vaid võimalike sündmuste tõttu. Probleem seisneb selles, et selgitada, kuidas omistada asjadele dispositsioonipredikaate ainult tegelike sündmuste põhjal, kuid vastavuses tavatarvitusega või teadusliku tarvitusega.
Tuttav ning vältimatu ettepanek on see: asi on painduv, isegi kui ta ei paindu, tingimusel, et ta painduks, kui ta oleks sobiva surve all. Aga siis me väljume tegelikult asetleidva piiridest, vaid hakkame rääkima fiktiivsetest sündmustest mingitel võimalikel tingimustel. Pealegi me nägime, et selline tõlkimine on sageli ebatäpne ning me ei võida midagi, kui me asendame dispositsioonide probleemi kontrafaktuaalide probleemiga. Otsime paljutõotavamat kurssi.
Konkreetse dispositsiooni (näiteks painduvus) korral võime alustada predikaatidest "painduv" ja "(on) sobiva surve all". Kui mõlemad korraga rakenduvad, siis rakendub "paindub sobiva surve all"; kui teine rakendub, esimene mitte, siis rakendub "ei paindu sobiva surve all". Lihtsuse mõttes võtame asjadeks mitte kaua kestvad füüsilised esemed, vaid nende nii lühikesed ajalised lõigud, et ükski ei kata mitut korda, mil ese on sobiva surve all. Ühtlasi lühendame "paindub sobiva surve all" väljendiks "painutub" ja "ei paindu sobiva surve all" väljendiks "ei painutu". Terminid "painutub" ja "ei painutu" on üksteist välistavad ning ammendavad kõik asjad, mis on sobiva surve all. Kumbki ei rakendu ühelegi asjale, mis ei ole sobiva surve all. Sobiva surve all olevad asjad jagavad nad kaheks ning nende vallas langevad nad kokku "painduva" ja "mittepainduvaga". Dispositsiooniterminid projitseerivadki selle dihhotoomia laiemale või isegi universaalsele asjade klassile. Näiteks predikaati "painduv" võib võtta predikaadi "painutub" laiendina või projektsioonina. Probleem seisneb selles, kuidas defineerida need projektsioonid ainult nähaolevate predikaatide kaudu.
On üldteada ja palju räägitud, et asja, mis ei ole surve all, nimetatakse painduvaks, kui ta on sama liiki nagu asjad, mis painutuvad. Kui sobiva surve all olevate asjade seas rakendub predikaat "painutub" nendele ja ainult nendele asjadele, mis on liiki L, siis predikaat "paindub" rakendub nendele ja ainult nendele asjadele, mis on liiki L (ükskõik kas neile survet rakendatakse). Väga lihtne, aga üldse mitte valgustav: tõepoolest, mis juhtudel täpselt on kaks asja sama liiki? Lihtsalt samasse klassi kuulumine ei ole piisav, sest kaks asja kuuluvad alati mingisse ühte ja samasse klassi. Ja see, et nad kuuluksid täpselt samadesse klassidesse, on kaugelt liiga palju nõutud, sest kaks asja ei kuulu kunagi täpselt samadesse klassidesse. Võib-olla siis samasse klassi kuulumine tähendab seda, et "olemuslikud" omadused on samad? Isegi kui eeldada olemuslike ja aktsidentaalsete omaduste erinevust, ei oleks sellest siin kuigivõrd kasu. Meie probleem on selgitus nähaolevate predikaatide kaudu, aga tuleks välja, et ainult dispositsioonilised predikaadid ongi olemuslikud ja kõik nähaolevad predikaadid on aktsidentaalsed. (Olemuslikke tunnuseid peetakse tavaliselt kestvateks, ja kestvate tunnuste predikaate peetaksegi tavaliselt dispositsioonilisteks. Kui tahta lahendada dispositsioonide probleem asjade mikrokosmilise ehitusega kaudu määratletud klasside abil, siis tekib sageli vigane ring, sest seda ehitust tuleb kirjeldada dispositsiooniterminite abil.)
Nii et asi pole mitte omaduse olemuslikkuses, vaid selles, kuidas see omadus on seotud nähaoleva omadusega, millest me alustame. Kui teatud teised nähaolevad omadused on painutumisega intiimses seoses, mitte ei ole nende juhuslikud saatjad, siis see, et asjal, mis ei ole surve all, need omadused on, on alus pidada seda asja painduvaks. Me saame defineerida predikaadi "painduv", kui leiame nähaoleva abipredikaadi, millel on sobiv seos predikaadiga "painutub" "põhjuslike" printsiipide ehk seaduste kaudu. Dispositsioonide probleem ongi määratleda see seos: iseloomustada niisugust suhet, et kui algne nähaolev predikaat "Q" on sellises suhtes teise nähaoleva predikaadiga või nähaolevate predikaatide konjunktsiooniga "A", siis "A"-d võib võrdsustada predikaadi "Q" dispositsioonilise vastega "Q-v". Aga see, millal niisugune "põhjuslik" seos on olemas või kuidas eristada seadusi juhuslikest tõdedest, on eriti raske probleem.
Siin on siiski pisut lootust. Üldise dispositsioonide probleemi lahendus ei anna automaatselt iga dispositsioonipredikaadi definitsiooni; selleks et leida abipredikaati, mis üldvormelile vastab, on tarvis lisaks eriteadmisi. Kui õnnekombel või rikkalike eriteadmiste najal peaks õnnestuma jõuda veendumusele, et nähaolev predikaat "P" rakendub kokkulangevalt painduvusega, siis saab võtta "P" painduvuse definitsiooniks (definiensiks), uurimata, mis laadi seos tal painduvusega on. Ühe dispositsioonipredikaadi defineerimine võib olla suur samm edasi, isegi kui üldist vormelit ei ole.
Mõned filosoofid väidavad, et katsed defineerida tavalisi füüsikalisi dispositsioonitermineid on filosoofiliselt ebamoraalsed. (Rudolf Carnap, "Testability and Meaning"; Abraham Kaplan, "Definition and Specification of Meaning"; Goodmani retsensioon Kaplani artiklile; Carl Hempel, Fundamentals of Concept Formation.) Teadlased selliseid termineid kunagi ei defineerivat, vaid täpsustavat nende tähendust sedamööda, kuidas uurimistöö edeneb. Et mitte teadlaste teguviisi valesti kujutada, pidavat ka filosoofid võtma need terminid postulaatide abil algterminiteks ning vajaduse korral uusi postulaate lisama. (Carnap jätab mulje, nagu saaks termineid kasutusele võtta veel ka taandamislausete abil, kuid sel juhul võetakse need kõrvaldamatuteks algmõisteteks.) See ei puuduta üldist dispositsioonide probleemi, vaid konkreetsete dispositsiooniterminite defineerimist, kuid Goodman ei saa ka sel puhul nõustuda. Goodman leiab, et filosoofia ei pea mitte kujutama teadlaste ja igapäevaelu toimimisviise, vaid eksplitseerima teadlaste ja igapäevaelu väljendeid. Eksplitseerimine peab terminite süsteemieelset tarvitust küll arvesse võtma, kuid ei pea jääma sellesse kinni, vaid peab taotlema maksimaalset sidusust ja liigendatust. Terminite defineerimist algmõisteks võtmise asemel õigustab piisavalt kokkuhoid ja terviklikkus, mis sellega saavutatakse. Nõue hoiduda terminite selgitamisel defineerimisest, kui teaduses või tavapraktikas ei defineerita, on nagu nõue, et filosoofia ei tohi olla sidus, kui reaalsus seda pole. Sama hästi võiks nõuda, et filosoofia ei tohiks olla ingliskeelne, kui reaalsus seda pole. Dispositsiooniterminite mittedefineerimises pole mingit voorust.
Mõnikord väidetakse, et kõige tavalisemategi dispositsiooniterminite on nii keeruline, et kui me neid teisiti sisse ei too kui defineerides, siis me kas peame nende sissetoomisest loobuma või jätma definitsioonid ajutisteks. Jäetakse aga kahe silma vahele, et iga kord, kui me oleme valmis tooma mingid dispositsioonipredikaadid sisse taandamispostulaatide abil, võib selle asemel tuua sisse piiratumad dispositsioonipredikaadid definitsioonide abil. Kui me näiteks otsustame, et teatud spektrimuster on mingite dispositsioonipredikaatide hea tunnus, kuid tahame jätta võimaluse teistele testidele seks puhuks, kui sobivat survet ei saa avaldada ja ka spektroskoopiat ei saa teha, siis võib defineerida predikaadid "surve all või spektroskoopias painduv asi" ja "surve all või spektroskoopias paindumatu asi". (Ka siin on kaua kestvate asjade asemel asjade lühikesed ajalised lõigud.) See projitseerib dihhotoomia "painutub – ei painutu" laiemale mitteuniversaalsele vallale, kusjuures predikaadid on täiesti kõrvaldatavad.
Lahendamata jääb aga probleem, millises suhtes on algsed nähaolevad predikaadid ja nähaolevad predikaadid, mille abil neid projitseeritakse. Sellest alajaotusest jäävad olulisteks üldise probleemi formuleering ning taipamine, et dispositsioonilised ja nähaolevad predikaadid on vaid sildid, mille abil liigitatakse tegelikke asju.
4. Võimalikud entiteedid
Dispositsiooniväiteid saab võtta nii, et need räägivad tegelikest asjadest. Kuidas on lugu teiste väidetega, mis pealtnäha räägivad võimalikest entiteetidest?
Kasutame füsikalistliku asjakeele asemel fenomenalistlikku keelt, kus atomaarsed elemendid on kohad nägemisväljas, hetked fenomenilises ajas, minimaalsed fenomenilised värvused, helid jne (The Structure of Appearance). On hetki, mil nägemisväli on väiksem kui muidu, st seal on vähem fenomenilisi kohti – näiteks kui üks silm on kinni. Valime hetke t, mil nägemisväli on niimoodi kitsendatud, ja koha p, mis hetkel t ei ole kohal. Nii p kui ka t on tegelikud fenomenilised elemendid (see on ajavormitu väide), kuid ei ole olemas elementidest p ja t koosnevat aeg-kohta. Ometi peame sageli sellest fiktiivsest aeg-kohast rääkima. Seepärast peetakse legitiimseks ja võib-olla tunnetuslikult oluliseks ka küsimust, mis (võimalikku) värvi see aeg-koht on.