cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
NATO peasekretär
Esimese peasekretäri valisid NATO liikmesriigid 4. aprillil 1952. Traditsiooniliselt valitakse peasekretäri ametisse Euroopa esindaja, Euroopa liitlasvägede ülemjuhataja määravad aga Ameerika Ühendriigid. Peasekretär valitakse konsensuse alusel. Tema ametiaeg kestab tavaliselt neli aastat, kuid võib erandjuhtudel ka pikeneda.
NATO peasekretär oli 1. augustist 2009 kuni 1. oktoobrini 2014 taanlane Anders Fogh Rasmussen, kes valiti ametisse 4. aprillil 2009.
Alates 1. oktoobrist 2014 on NATO peasekretär norralane Jens Stoltenberg. Ta on 13. NATO peasekretär. Kolmel korral on ametis olnud peasekretäri kohusetäitja.
Djibouti vapp
thumb Djibouti vapp on Djibouti ametlik vapp. Vapp võeti kasutusele pärast riigi iseseisvumist 27. juunil 1977.
Vappi ääristavad loorberipuu oksad, mis sümboliseerivad rahu. Vapi keskel on kaitsetahet sümboliseerivad oda, kilp ja täht, nende kõrval aga kaks matšeetesid hoidvat kätt, mis tähistavad kaht etnilist gruppi, afareid ja issasid.
Issand
Isand (pietistlikus traditsioonis Issand) on kristliku (ja/või judaistliku) Jumala sünonüüm või epiteet eesti keeles, mida kasutatakse sõnade Adonai (heebrea 'Mu Isand'), Kyrios (kreeka) ja Dominus (ladina) eeskujul ja tõlkena.
Sõna isand kirjutati eesti vana kirjaviisi reeglite järgi kahekordse s-ga, kuid Jumala sünonüümina hakati seda umbes alates 17. sajandist ka hääldama selliselt, luues sellega iseseisva väljendi.
Seda sõna tajutakse sageli pärisnimena. Samalaadne protsess toimus ka akadi sõna Bēl ('isand') ja ugariti-foiniikia sõna Baal puhul: algselt erinevatele jumalatele omistatud tiitlit mõisteti hilisemates allikates (sealhulgas Piiblis) pärisnimena.
Kalakasvatussump
pisi|Töölised ammutavad sumbast [[sägasid, Delta Pride'i sägakasvatus Mississippil]] Kalakasvatussump on võrkseintega, põhjast ja veepinnalt toestatud kalakasvatusrajatis, mis asub avatuna mingis veekogus (harilikult meres, lahes, fjordis).
Enamasti asuvad need põhiveekogu rannikupiirkonnas, kus nendega on majanduslikult odavam ja hõlpsam läbi käia.
Sumpkalakasvatust viljeletakse paljudes riikides, neist olulisemad on Norra, Tšiili, Kreeka jmt. Sumpkalakasvatust on viljeldud ka Eestis.
Heino Mandri
Heino Mandri (kuni 23.02.1937 Heino Numman; 11. september 1922 Kohtla-Järve – 3. detsember 1990 Tallinn) oli Eesti näitleja.
Elulugu
1924. aastal kolis perekond Tallinna. Mandri õppis aastatel 1930–1940 Jakob Westholmi gümnaasiumis, 1941. aastal lõpetas sama kooli, mis oli ümber nimetatud Tallinna 7. Keskkooliks. 1946. aastal lõpetas Mandri Eesti Riikliku Draamateatri draamastuudio (Tallinna Teatrikooli).
9. märtsil 1948 peeti ta kinni kui Relvastatud Võitluse Liidu liige. Mandrile pandi süüks Nõukogude-vastasest organisatsioonist NKVD-le mitteteatamist ning kuritegelikku sidepidamist RVL-i liikmetega. Organisatsioonist mitteteatamises tunnistas ta ennast täielikult süüdi. 4. septembril 1948 mõisteti ta Vene NFSV kriminaalkoodeksi paragrahvi 58 lõige 12 alusel seitsmeks aastaks vangi.
Karistust saadeti ta kandma Kirovi oblastisse Vjatlagi laagrisse. Oma aja istus Mandri ära, vabanedes 27. juulil 1954. Ta tuli tagasi Eestisse ja hakkas tööle Viljandi teatris Ugala. Tööpakkumisi Tallinna Draamateatris ei saanud ta paraku vastu võtta passirežiimi kitsenduse tõttu, mille järgi tal ei lubatud Tallinnas elada (vt artiklit 101. kilomeeter).
12. novembril 1956 kirjutas ta NSV Liidu Ülemnõukogu Presiidiumi esimehele Kliment Vorošilovile avalduse palvega süüasi uuesti läbi vaadata. 29. aprillil 1958 vähendati Balti Sõjaväeringkonna Sõjatribunali otsuse tulemusena, vastavalt 27. märtsist 1953 antud amnestiale sakslastega koostööd teinud inimestele, Mandri vabadusekaotuse määra tagantjärele viiele aastale ja ta vabastati kriminaalvastutusest. See võimaldas Mandril novembris 1958 asuda tööle Tallinna Draamateatrisse.
Keskaimakk
Keskaimakk on 1. järgu haldusüksus Mongoolias.
🇲🇳
Heino Mandri
Elulugu
Ometi ei leitud alust tema rehabiliteerimiseks. Alles napilt enne näitleja surma, 23. oktoobril 1990, saabus rehabiliteerimisotsus, milles leiti, et tema süüdimõistmiseks puudub kuriteokoosseis.
Näitlejatöö
Mandri on rolle loonud mitmes Eesti teatris: Estonias, Narva Teatris, Ugalas, Eesti NSV Riiklikus Noorsooteatris ja Draamateatris. Mandri on mänginud enam kui 30 filmis, kuuldemängudes ja telelavastustes.
Kahevõistlus 2002. aasta taliolümpiamängudel
Kahevõistlus 2002. aasta taliolümpiamängudel
= Medalitabel =
= Tulemused =
Sprint
21.–22. veebruar Osavõtjaid: 40 Olümpiavõitja: Uus ala olümpiamängudel
Tavavõistlus
9.–10. veebruar Osavõtjaid: 44 Olümpiavõitja 1998: Bjarte Engen Vik, Norra
Tambet Pikkor (hüpped 219,0/29.) murdmaarajal ei startinud.
Meeskonnavõistlus
14.–15. veebruar Osavõtjaid: 10 võistkonda Olümpiavõitja 1998: Norra (Halldor Skard, Kenneth Braaten, Bjarte Engen Vik, Fred Børre Lundberg)
Argeși maakond
Argeși maakond on Rumeenia 1. järgu haldusüksus.
Kairo
pisi|Kairo kesklinn Kairo (araabia keeles القاهرة Al-Qāhirah 'tugev' või 'vallutaja') on Egiptuse pealinn ja Aafrika suurim linn. Elanike arv linnastus on ligi 30 miljonit.
Kairo vanalinn kuulub 1979. aastast UNESCO maailmapärandi nimistusse.
Batista Tagme Na Waie
Batista Tagme Na Waie (ka Batista Tagme Na Wai; 1949 Catió – 1. märts 2009) oli Guinea-Bissau sõjaväelane, kindral, kuni oma mõrvamiseni armee staabiülem.
Kairo
Kairo asub Niiluse alamjooksul jõe mõlemal kaldal, vahetult lõunas sellest kohast, kus Niilus hargneb ja moodustab delta. Vanalinn paikneb jõe paremal ehk idakaldal, ent 19. sajandil laienes ta eeskätt lääne poole ning linna euroopalikumad linnaosad on Niiluse vasakul ehk läänekaldal.
Kairo läheduses asub tänapäeval palju teisigi suuri linnu: edelas Giza, põhjas Shubrā al-Khaymah ja Qaljūb ning lõunas Al-Ḩawāmidīyah ja Al-Badrashayn.
Soome vapp
thumb
Batista Tagme Na Waie
Ta oli balanta päritolu.
Kairo
Üle Niiluse on ehitatud hulgaliselt sildu, mis ühendavad kaldaid nii omavahel kui ka jõesaartega. Linna varustamiseks veega on rajatud hulgaliselt kanaleid.
Ajalugu
Antiikajal ei voolanud Niilus päris tänapäevases sängis ja Kairo jäi jõest eemale, mistõttu polnud võimalik sinna linna rajada. Kairost 19 km lõunas asus Vana-Egiptuse üks pealinnu Memphis.
Batista Tagme Na Waie
Ta võitles Guinea-Bissau iseseisvussõjas. President João Bernardo Vieira korraldatud puhastustes 1980ndatel jäi ta püsima. Na Waie oli Vieira rivaal. 1990ndatel osales ta Vieira kukutanud sõjaväehuntas.
Soome vapp
Soome vapp võeti kasutusele Gustav Vasa matustel aastal 1560 ja see on siiani Soome Vabariigi vapiks. Vappi kasutati ka Soome kindralkubermangu ametliku sümbolina.
Arvatakse, et lõvi pärineb Folkungite vapilt, nagu ka lõvi Rootsi vapil. Kaks erinevat mõõka sarnanevad Karjala vapil olevatega. Kaardus saabel lõvi jalgade all tähistab tolle perioodi poliitilist olukorda. Sel ajal olid Rootsi ja Venemaa pidevas sõjaseisus. Arvatakse, et üheksa roosi tähistavad üheksat ajaloolist Soome provintsi, aga rooside arv on aja jooksul erinenud ega ole provintsidega seostatav.
Vapp on ka Soome riigilipul.
Kairo
Ajalugu
641. aastal vallutasid moslemid Egiptuse. Samal aastal laskis Kalifaadi väejuht 'Amr ibn al-'As rajada Egiptuse jaoks uue pealinna, mille nimeks sai Al-Fusţāţ (Vana-Kairo). Al-Fusţāţ asus üsna Kairo lähedal ja on tänapäeval Kairo linnaosa. Seni oli Egiptuse pealinn olnud Aleksandria. Al-Fusţāţ sai ka islami keskuseks Egiptuses ja sinna rajati 'Amr ibn al-'Asi mošee, mis oli Egiptuse esimene mošee. Sellest ajast peale on Kairos olnud ja on tänapäevani sellenimeline mošee, kuigi see on korduvalt hävinud või hävitatud ja korduvalt ümber ehitatud.
750. aastal vallutasid Egiptuse abassiidid ja viisid pealinna Al-Fusţāţist pisut põhja pool olevasse Al-Askarisse. Tänapäevaks on see linn Al-Fusţāţiga kokku kasvanud ja kuulub samuti Kairo territooriumile. 868. aastal hõivasid Egiptuse tuluniidid ja viisid Egiptuse pealinna samal aastal veel kaugemale põhja Al-Qatta'isse, kuid ka see asub tänapäeva Kairo maa-alal. 905. aastal võtsid Abassiidid Egiptuse tagasi, hävitasid kogu Al-Qatta'i (välja arvatud selle mošee) ja viisid pealinna Al-Askarisse tagasi.
Veelgi suurendas Kairo tähtsust Bagdadi rüüstamine 1258. Järgmise 250 aasta jooksul oli Kairo Lähis-Ida, aga võib-olla kogu maailma teadus- ja kunstikeskus. Seal õitses ka vürtsidega kauplemine. Arvatavasti oli Kairo aastail 1315–1348 maailma suurim linn väljaspool Hiinat. Sel ajal elas Kairos ligi pool miljonit inimest.
Must surm laastas Kairot rängalt. Ajavahemikul 1348–1517 esines rohkem kui 50 katkupuhangut. Neist esimene oli kõige rängem ja selles hukkus 40% linlastest, 200 tuhat poolest miljonist. Linna staatust vähendas ka Vasco da Gama avastatud meretee Indiasse ümber Hea Lootuse neeme, mis võimaldas vürtsidega kaubelda ilma araablastele tollimaksu maksmata. Siiski läbisid linna endiselt teed, mille kaudu kaubeldi kohviga, samuti läbisid igal aastal Kairot paljud palverändurid, kes olid teel Mekasse või sealt tagasi pöördumas.
1517. aastal vallutas Osmanite impeerium Selim I juhtimisel Kairo. Kairo lakkas olemast iseseisva riigi pealinn, ta oli üksnes İstanbulile alluva provintsi keskus. 17. sajandil taastasid mamelukid sisuliselt iseseisvuse, ehkki jäid nominaalselt Osmanite vasallideks.
Napoleon vallutas Egiptuse 1798 ja Kairo alistus lahinguta. 1800. aastal tapeti asevalitseja Jean Baptiste Kléber ja Prantsuse okupatsioon lõppes sellega. Egiptusesse ei jäänud sellest suuri mõjusid. 1805. aastal sai Egiptuse asekuningaks albaanlane Muhammad Ali, kes oli sellel kohal kuni oma surmani 1848.
1851. aastal sai linn raudteeühenduse Aleksandriaga. Suuresti aitasid Egiptuse arengut 1869. aastal avatud Suessi kanal ja selle riigistamine 1956.
26. jaanuaril 1952 puhkes Kairo kesklinnas tohutu tulekahju. Selle põhjustamise eest ei suudetud kedagi vahistada. Maha põles peaaegu seitsesada kauplust, kino, kasiinot ja hotelli. Kuid linn taastati ja tema kasv ei peatunud.
12. oktoobril 1992 toimus Kairos maavärin, milles hukkus 545 inimest ja 50 tuhat inimest jäi kodutuks.
Batista Tagme Na Waie
Kui oktoobris 2004 mõrvati staabiülem Verissimo Correia Seabra, sai Na Waie tema ametijärglaseks. IRIN-i järgi oli ta "konsensusfiguur, kelle edutas sõjaväe ladvik ja kelle valitsus oli sunnitud heaks kiitma".
Pärast Vieira naasmist võimule teatas Na Waie jaanuaris 2009, et elas üle mõrvakatse, kui üks presidendipalee juurde määratud rahvakaitseväelane avas tema ametiauto pihta tule; tule avaja väitis, et tegu polnud mõrvakatsega.
1. märtsil 2009 toimus sõjaväe peakorteris plahvatus, milles Na Waie hukkus.
2. märtsil Vieira tapeti, nähtavasti Na Waiele lojaalsete vägede poolt. Hiljem eitas üks sõjaväe esindaja, et tegu oli kättemaksuga. Armee pressiesindaja Zamora Induta ütles siiski, et Vieira oli osaline Na Waie mõrvamises. 5. märtsil ütles üks ohvitser, et Na Waie oli umbes nädal enne surma leidnud ühest sõjaväeangaarist 200 kg kokaiini. Na Waie maeti 8. märtsil; matusetseremoonia toimus Bissaus Sõjaväeklubis. 26. märtsil teatati, et eelnevatel päevadel olid kahtlustatuna Na Waie mõrvas arreteeritud kolonel Arsene Balde, kolonel Abdoulaye Ba ja brigaadikindral Melcias Fernandes.
Plymouth
Plymouth on linn Edela-Inglismaal Devoni krahvkonnas. Asub Plymi ja Tamari jõe suudmes. 1439. aastani oli linna nimi Sutton.
Professor
Professor (lühend prof) on allüksuse (nt õppetooli, kateedri, instituudi) juhataja ametikohaga kaasnev ametinimetus kõrgkoolis või teadusasutuses; see nimetus võib tähistada ka akadeemilise kraadi (teadusliku kraadi) omamist või sellega seotud tiitlit.
Emeriitprofessor on aunimetus, mis antakse professori ametikohalt pensionile läinud õppejõule.
Eestis on professori ametikohale kandideerimiseks vajalik doktorikraad või magistrikraad.
Mõnes riigis nimetatakse professoriks kolledži, gümnaasiumi või ametikooli õpetajat.
Hans Holmboe
Hans Holmboe (8. oktoober 1798 – 23. mai 1868) oli norra õpetaja ja poliitik.
Isiklik elu
Ta sündis Trondenesis kohtutäituri Jens Holmboe (1752–1804) ja tema abikaasa Anna Margrethe Irgens'i (1766–1851) pojana. Tal oli mitu venda ja õde. Tema vennad Even ja Leonhard Christian ning vennapoeg Jens Holmboe osalesid poliitikas. Aastal 1825 abiellus ta Welgjerd Endriette Løbergiga. Paaril oli neli tütart ja kolm poega.
Poliitiline tegevus
Hans Holmboe valiti 1833. aastal Bergeni valimisringkonna esindajana Norra parlamenti. Ta valiti parlamenti tagasi aastatel 1836, 1842, 1848, 1851, 1859 ja 1862. Aastatel 1845, 1847 ja 1849–1850 oli ta Bergeni linnapea. Teda tuntakse eelkõige tänu koostööle teiste hulgas Henrik Wergelandiga, et lubada juutidel Norrasse tulla. Ta töötas ka Bergeni katedraalikooli direktorina ja Bergeni Stiftstidende peatoimetajana. Ta suri 1868 Sandes.
Eesti Punase Risti teenetemärk
pisi|V klassi Punase Risti teenetemärk Eesti Punase Risti teenetemärk (kuni 1936. aastani Eesti Punase Risti mälestusmärk) on 1920. aastal Eesti Punase Risti Seltsi asutatud teenetemärk, mis antakse Eesti rahva huvides osutatud üldkasulike teenete tunnustamiseks humanitaaralal ja elu päästmise eest.
Riigivanema poolt 7. oktoobrist 1936 kehtestatud teenetemärkide seadusega muudeti Eesti Punase Risti mälestusmärk riiklikuks Eesti Punase Risti teenetemärgiks, mille struktuur ühtlustati teiste teenetemärkide omaga.
Ajalugu
thumb|200px|Kindralmajor [[Hans Leesment I järgu I astme mälestusmärgi lindiga]] 6. augustil 1920 kehtestas Eesti Vabariigi valitsus Eesti Punase Risti mälestusmärgi, et autasustada Eesti Punase Risti Seltsi (EPR)) eriteenistusi omavaid isikuid. Märki haldas EPR juhatus, sellel oli üks klass ja see oli hõbemedal viisnurkse ploki kohale kinnitatud lindil. Esimesed autasud uue sümboolikaga toimusid Eesti iseseisvuse väljakuulutamise kolmandal aastapäeval – 23. veebruaril 1921 anti tunnistus nr 1 välja riigivanema Konstantin Pätsi nimele.
Endine 1921. aasta mälestusmärk võrdsustati reformitud autasu III astmega.
Esimesed mälestusmärgid uue põhikirja alusel tehti 25. novembril 1926. Kõigepealt anti need kõrgema astme varasema mälestusmärgi omanikele. Tunnistus nr 1 väljastati taas Konstantin Pätsi nimele, kes sai kohe kõrgeima autasu. Sellest ajast peale on Eesti Punase Risti mälestusmärk hakanud tegelikult toimima riikliku autasuna ühiskondlikult kasulike, kultuuriliste ja humanitaarsete teenete eest. Kokku anti aastatel 1926–1936 1733 kõigi klasside tunnusmärki: 1066 Eesti kodanikule, 665 välismaalasele ja 2 asutustele (Ameerika Punane Rist ja Tartu ülikool)
7. oktoobril 1936 arvati Eesti Punase Risti teenetemärk ametlikult riigipreemiate hulka Eesti Vabariigi riiklike autasude seadusega ja see sai tuntuks ordenina, võttes noorema koha Eesti ordenite hierarhias Kotkaristi teenetemärgi järel. Järjekord koosnes nüüd 5 klassi ristist ja 3 klassi medalist (kuld, hõbe ja pronks). Mälestusmärgi vanad klassid võrdsustati uutega ja kehtestati 1 uus risti aste ja 2 klassi medalit:
Eesti liitmine NSV Liiduga 1940. aastal lõpetas eesti ordenite olemasolu. Pärast Eesti iseseisvuse taastamist 1991. aastal taaselustati Eesti Punase Risti teenetemärk 5. mail 1994. aasta autasude seadusega, kunagise staatuse vääriliseks tunnistati Eesti inimestele osutatud teenused tervishoiu-, sotsiaal- ja humanitaarvaldkonnas ning inimelude päästmise eest.
Pärast restaureerimist koosneb orden 6 klassist: 5 klassi ristist ja 1 medalist. Algselt tehti pronksmedal, kuid 6. mail 1995. vahetati materjal hõbeda vastu.
Esimesed taaselustatud teenetemärgid jagati välja 1997. aastal.
Teenetemärgiga autasustamine toimub üks kord aastas. Autasustamise dekreedid allkirjastab Eesti president veebruari alguses, märkide üleandmine toimub traditsiooniliselt Eesti iseseisvuspäeva eelõhtul. Erandjuhtudel võib auhinna anda muul ajal. Võimalik on ka postuumselt autasustamine.
Baltimaad
thumb| Eesti Läti  Leedu
Baltimaad ehk Balti riigid on mitteametlik geopoliitiline termin, mida kasutatakse tänapäeval koondnimetusena kolme iseseisva riigi: Eesti, Läti ja Leedu kohta. Kõik kolm Balti riiki asuvad Põhja-Euroopas Läänemere (ehk Balti mere) idakaldal. Vanemas kirjanduses on Baltimaade piirkonna kohta kasutatud ka nimetust Baltikum (ja harvem "Ida-Baltikum").
Enne Esimest maailmasõda arvati Baltimaade hulka ainult Balti kubermangud (Eestimaa, Liivimaa ja Kuramaa), kuid mitte endisi Rzeczpospolita alasid (Latgalet, Leedut). Kahe maailmasõja vahelisel ajal peeti tihti lisaks Eestile, Lätile ja Leedule Balti riikide hulka kuuluvaks ka Poolat ja eriti Soomet. Soome võttis sel ajal välispoliitiliseks sihiks kuuluda Põhjamaade, mitte Balti riikide hulka.
Mõiste "Balti riigid" kinnistus kolmele riigile pärast 1940. aastal (ja uuesti 1944-1945) toimunud Eesti, Läti ja Leedu okupeerimist ning anneksiooni stalinistliku Nõukogude Liidu poolt, mida suurem osa lääneriikidest ja kohalikust elanikkonnast ei pidanud õiguspäraseks. Nõukogude allikates arvati seejärel Baltikumi või Balti piirkonda kuuluvaks sageli ka Kaliningradi oblast (mis oli osa "Balti majandusrajoonist" ja Nõukogude Balti sõjaväeringkonnast ning jäi Balti raudteepiirkonna alale), seda peamiselt geograafilistel põhjustel: muudest Nõukogude Liidu aladest jäänuks oblast Leeduga eraldatuks.
Nõukogude Liit tunnustas nii taasiseseisvunud Eesti, Läti kui ka Leedu riiklikku iseseisvust samal päeval, 6. septembril 1991.
8. novembril 1991 asutati Balti Assamblee. See on organisatsioon, mille eesmärk on kooskõlastada ja edendada Eesti, Läti ja Leedu parlamentide tegevust.
Seoses kiire majanduskasvuga 2000. aastatel on Balti riikide kohta kasutatud mõistet "Balti tiigrid".
Kolme Balti riigi pindala on kokku liidetult 175 229 km² ja rahvaarv ligi 6,17 miljonit (2016).
Hövsgöl
Hövsgöl (mongoli Хөвсгөл нуур) on Mongoolia suurim mageveejärv (suurim soolajärv on Uvs Nuur (umbes 3300 km²)). Asub riigi põhjaosas 1645 m kõrgusel merepinnast. Järv on 136 km pikk ja 20 kuni 40 km lai. Suurim sügavus on 262 m, pindala 2620 km².
Järv asub stepi- ja taigavööndi piiril.
Hövsgöl on üle 2 miljoni aasta vana.
Järvest koos selle ümbrusega moodustati 1992. aastal rahvuspark.
Läänemaa stiftifoogt
Läänemaa stiftifoogtide loend on Saare-Lääne piiskopkonna tähtsaimate ilmalike võimukandjate - Läänemaa stiftifoogtide loetelu.
Vietnami vapp
pisi|Vietnami vapp Vietnami vapp on Vietnami Sotsialistliku Vabariigi vapp.
Vapp on ümmarguse kujuga. Punane taust ja kuldne viieharuline täht on Vietnami Kommunistliku Partei tunnused ja sümboliseerivad Vietnami revolutsioonilist ajalugu ja helget tulevikku. Kuldsed viljakõrred ja hammasratas sümboliseerivad põllumajanduse ja tööstuse koostööd.
Vapp võeti praegusel kujul kasutusele Vietnami ühendamise järel 1976. aastal. Enne seda kasutas sarnast vappi Põhja-Vietnam.
Vietnami vapiga sarnaseid elemente sisaldab ka Hiina Rahvavabariigi vapp.
Inimkaubandus
Inimkaubandus on ÜRO rahvusvahelise organiseeritud kuritegevuse vastase konventsiooni Palermo protokollis sätestatud definitsiooni järgi "inimese värbamine, vedamine, üleandmine, majutamine või vastuvõtmine, inimröövi toimepanemine või muul viisil jõu kasutamine või sellega ähvardamine, petmine, võimu kuritarvitamine, isiku abitu seisundi ärakasutamine või inimese üle mõjujõudu omava isiku nõusoleku saavutamine selleks, et inimest ekspluateerida.
Laps on alla kaheksateistkümneaastane isik ja tema värbamine, vedamine, üleandmine, majutamine või vastuvõtmine ekspluateerimiseks on igal juhul inimkaubandus ka siis, kui selleks ei ole rakendatud ähvardamist, petmist, võimu kuritarvitamist jms (vt esimest punkti). "
/Keskkriminaalpolitsei 2006. aasta tõlge/
Martin Johnsrud Sundby
pisi|Martin Johnsrud Sundby Martin Johnsrud Sundby (sündinud 26. septembril 1984 Oslos) on Norra murdmaasuusataja.
Sundby sai oma esimese individuaalse poodiumikoha maailma karikavõistluste etapil Soomes Kuusamos 30. novembril 2008, kui ta võitis 15 km klassikasõidus esikoha. Sprindi teatesõidus võitis ta MK-etapi 2007–2008 hooajal Liberecis koos Simen Østenseniga.
Aastatel 2014 ja 2016 on ta võitnud Tour de Ski.
Maailma karikavõistlustel
Martin Johnsrud Sundby on individuaalselt osalenud ( <FONT COLOR=Purple>seisuga 24. veebruar 2019</FONT> ) 207 MK-võitluste etapil ja jõudnud 73 korda poodiumile ning võitnud 30 korral.
Ühiskondlik leping
Ühiskondlik leping on teooria oletatavast lepingust riigi kodanike vahel riigi moodustamiseks. Eeldatakse, et sellega, et nad riigi territooriumil elavad, on kõik riigi kodanikud lepinguga nõustunud. Ühiskondliku lepingu olulisemad teoreetikud olid Jean-Jacques Rousseau, Thomas Hobbes ja John Locke.
Ühiskondliku lepingu teooria on normatiivne ettepanek (mitte ajaloolisele tõele pretendeeriv arusaam), kuidas oleks hea ühiskonda käsitleda. Käsitluse eesmärgiks on allutada riigivõim mõistuslikule toimimisele ja juurutada võrdsust.
Ühiskondliku lepingu teooria rajajaks peetakse Thomas Hobbesi (1588–1679). Teooria oli väga populaarne valgustusajal. Teooria eelduseks on inimeste põhimõtteline võrdsus.
Oma klassikalises vormis sisaldab ühiskondlik leping kolme elementi:
Ajalugu
Kuigi juba antiikaja sofistid väitsid, et ühiskond on kokkuleppeline, ei kirjeldanud nad olukorda, kuidas ja miks ühiskondlik kokkulepe võiks sündida.
Hobbes väitis oma peateoses "Leviathan" (1651), et inimene on loomu poolest parandamatu egoist, järelikult on loomulik seisund kõigi sõda kõikide vastu. Kuna see seisund on kõigile kahjulik, jõutakse lepinguni, määrates endi üle valitsema monarhi, kes tagab kõigi jaoks vajaliku turvalisuse.
Hiljem John Locke ja Jean-Jacques Rousseau (ei nõustunud pidama inimesi loomult halbadeks) täiendasid lepingu teooriat, tuues sisse aspekti, et ka valitsejatel endil on kohustus lepingust kinni pidada, s.o valitseda üldise turvalisuse huvides, mitte aga omahuvist lähtudes. Kuidas seda saavutada, kui arvestada, et ka valitsejad on inimesed (Hobbesi järgi omakasupüüdlikud)?
Charles de Montesquieu rõhutas, et võimupositsioon suurendab inimese kalduvust kuritarvitustele. Probleemi lahendusena pakuti välja muutumatuid riigivalitsemise aluspõhimõtteid (n-ö lepingu tuum, tänapäeval avaldub põhiseadustes), perioodilisi valimisi ning võimude lahususe kaudu teostuvat vastastikust kontrolli. Need põhimõtted on rakendunud tänapäeva demokraatlikes riikides.
Lõuna-Gobi aimakk
Lõuna-Gobi aimakk on 1. järgu haldusüksus Mongoolias.
Vürtsikilu
Vürtsikilu ehk vürtsisoola kilu on traditsiooniline Eesti kalatoode, mida valmistatakse kiludest koos vürtsiseguga soolamise teel.
Valmistusviis pärineb arvatavasti 18.–19. sajandi vahetusest Tallinna ümbrusest.
Sügisesed värskelt püütud kilud laotakse koos jämeda soola, vähese suhkru ja vürtsiseguga (must pipar, vürts, nelk, kaneel, ingver, muskaat, koriander, kardemon, loorber), kõhud ülespidi, sobivasse nõusse, lastakse vajutise all enne tarvitamist mõned päevad laagerduda ning säilitatakse jahedas.
Kodusel kilusoolamisel on traditsiooniliselt kasutatud kolmeliitrise mahutavusega metallnõud, nn kilumannergut.
Tallinna kilud
pisi|[[Tallinna päeva avaürituse raames Raekoja platsil valmistatud umbes 20 meetri pikkune kiluvõileib Foto: Ave Maria Mõistlik, 15. mai 2014 ]] Tööstuslikult toodetud vürtsikilu tuntud kaubamärk on "Tallinna kilud", mille konservikarbi etiketil kujutati Tallinna vanalinna siluetti – sellest ka väljend "kilukarbisiluett".
Tallinna kilusid tootis Tallinnas viimasena OÜ Papissaar, mis lõpetas tegevuse 2012. aastal kala nappuse ja hinnatõusu ning traditsiooniliste plekk-karpide hinnatõusu tõttu. Kihnu Kala toode Tallinna Kilud omab 7 kordset tunnustatud Eesti toidu märki.
Soomlased
pisi|Soomlased rahvariietes Soomlased (endanimetus suomalaiset) on läänemeresoome rahvas, Soome suurim põlisrahvus. Maailmas elab 6,5–7 miljonit soomlast, neist Soomes 4,86 miljonit (89,6% elanikkonnast). Suurem osa soomlastest on luterlased, vähesel määral on ka õigeusklikke.
Soome rahvas kujunes I aastatuhande lõpul ja II aastatuhande algul pKr neljast läänemeresoome hõimust (pärissoomlased, hämelased, savolased ja karjalased).
Soomlaste rahvuslikuks iseloomuks peetakse sitkust, visadust, kangust, südidust ja tahtejõudu (soome keeles sisu).
Eestis elas 2011. aasta rahvaloenduse andmetel 7589 soomlast.
Keeritskurrud
Keeritskurrud ehk spiraalkurrud (ainsuses valvula spiralis, mitmuses valvulae spirales) on keeritssoole sisepinnale moodustunud kurrud.
Esineb näiteks silmulistel, kõhrluustel, käsiuimsetel jt.
Juri Lotman
Juri Lotman (28. veebruar 1922 Petrograd – 28. oktoober 1993 Tartu) oli vene päritolu Eesti semiootik, kirjandusteadlane ja kulturoloog, üks Tartu-Moskva semiootikakoolkonna rajajaid, Eesti Teaduste Akadeemia liige (alates 1990).
Elukäik
1930–1939 õppis Juri Lotman St. Petri-Schules, seejärel astus Leningradi ülikooli filoloogiateaduskonda. Tänu eeskujulikele hinnetele võeti ta ülikooli eksamiteta. Eriala valis ta oma õe Lidija Lotmani sõprade mõjul, loenguid kuulas ta juba keskkoolis. Õppejõududeks olid kuulsad kirjandusteadlased, teiste seas Boriss Tomaševski ja Vladimir Propp.
1940. aastal kutsuti ta sõjaväeteenistusse. Lotman osales teises maailmasõjas Nõukogude armee suurtükiväe koosseisus, demobiliseeriti 1946. . Lõike tema sõjamälestustest on avaldatud eesti keeles ajakirjas Akadeemia. 1942. aastast kuulus Lotman ÜK(b)P-sse.
Pärast ülikooli lõpetamist 1950. aastal töötas Lotman elu lõpuni Tartus, kuna Eesti akadeemilised ringkonnad olid Venemaaga võrreldes liberaalsemad. 1952. aastal sai ta teaduste kandidaadi kraadi väitekirjaga "А. Н. Радищев в борьбе с общественно-политическими воззрениями и дворянской эстетикой Н. М. Карамзина". 1954. aastast töötas ta Tartu ülikoolis. 1960–1977 oli ta vene kirjanduse kateedri juhataja, 1963. aastast professor. 1961. aastal kaitses ta Leningradi ülikoolis doktoritöö "Dekabrismieelse vene kirjanduse arenguteed" ("Пути развития русской литературы преддекабристского периода").
Eesti Teaduste Akadeemia liikmeks valiti ta 1990. aastal kultuurisemiootika alal.
Teadustöö
Lotman alustas vene kirjanduse uurijana. Ta on kirjutanud monograafiad Andrei Kaissarovist, Aleksandr Puškinist ja Nikolai Karamzinist.
Ta uuris 18.–19. sajandi vene kirjanduse arengut, Aleksandr Puškini isikulugu, poeetiliste tekstide struktuuri, filmipoeetikat, kultuuriteadvuse ehitust ja kultuuritüpoloogiat. Aastast 1967 oli Lotman Rahvusvahelise Semiootikaassotsiatsiooni asepresident.
1970.–1980. aastatel tegeles Juri Lotman kultuurisemiootika põhialuste väljatöötamisega. Ühendades endas kultuuriloo sügava tundmise ja isikupärase teoreetilise mõtlemise, andis Juri Lotman ainulaadse panuse 20. sajandi humanitaaria arengusse.
1980. aastate lõpus salvestas Lotman Eesti Televisioonis saatesarja "Vestlusi vene kultuuriloost" ("Беседы о русской культуре"), mille tekstid on hiljem avaldatud ka raamatuna.
Nõukogude ajal põrkus Lotman korduvalt raskustega oma tööde avaldamisel. Osalt oli selle põhjuseks nõukogude režiimi juudivaenulikkus, osalt semiootika staatus vaid pooleldi lubatud teadusena. Sellele vaatamata saavutas Lotman rahvusvahelise renomee ühena semiootika suurkujudest.
Perestroika ajal osales Lotman lühemat aega ka Eesti poliitikas. 1988. aasta oktoobris valiti ta Eestimaa Rahvarinde juhatusse.
Juri Lotman avaldas kokku üle 800 teadustöö, neid on tõlgitud paljudesse keeltesse. Tema tuntumate kirjutiste seas on "Filmisemiootika" (1973), "Luuleteksti analüüs" ja "Kunstilise teksti struktuur".
Lotmani arhiivi ja raamatukogu põhjal on loodud Eesti Semiootikavaramu, mis tegutseb Tallinna Ülikooli ruumides koostöös TLÜ Slaavi keelte ja kultuuride instituudi ja TLÜ Eesti Humanitaarinstituudiga.
Tema teooria eeldused olid keeleteadus, informatsiooniteooria, strukturalism ja vene formalism (strukturalismi lähe oli kahendpooluste sõnumit kandvate ühikute kirjeldused; kõik mis on taandatav teabeks on sõnum või müra).
Mälestuse jäädvustamine
Tartu Ülikooli õppehoones Lossi tänav 3 on Lotmani nimeline auditoorium.
Tartu Ülikooli raamatukokku on paigaldatud Lotmani büst. 2011. aastal avati Lotmani pronksbüst (autor Stanislav Netšvolodov) ka Tartu Ülikooli Philosophicumis (Jakobi 2).
6.oktoobril 2007 avati Tartu Ülikooli raamatukogu esisel platsil Vanemuise tänava ääres Juri Lotmani mälestusmärk, autoriks Mati Karmin.
28. veebruaril 2009 avati tema viimases elupaigas Tartus majal Laulupeo puiestee 7 mälestustahvel. 28. veebruaril 2012 avati mälestustahvel tema elukohas majal Veski tn. 63.
Pere
Juri Lotmani vanemad olid Aleksandra ja Mihhail Lotman. Tema isa oli jurist, ema Sorbonne'i ülikooli haridusega hambaarst. Juri Lotmanil oli kolm õde: helilooja Inna Obraztsova (1915–1999), kirjandusteadlane Lidija Lotman (1917–2011) ning arst Viktorija Lotman (1919–2003). Filoloogiadoktor Lidija Lotman töötas Peterburis Venemaa Teaduste Akadeemia Vene Kirjanduse Instituudis. Tema uurimisteemaks oli vene kirjandus 19. sajandil.
1951. aasta märtsis abiellus Lotman kirjandusteadlase, hilisema Tartu Ülikooli professori, Aleksandr Bloki loomingu ja vene sümbolismi asjatundja Zara Mintsiga. Neil on kolm poega – poliitik ja semiootik Mihhail, kunstnik Grigori ning poliitik ja bioloog Aleksei.
Kesk-Gobi aimakk
🇲🇳
Ida-Gobi aimakk
Ida-Gobi aimakk on 1. järgu haldusüksus Mongoolias.
Välislingid
🇲🇳
Joachim von Ribbentrop
thumb|Joachim von Ribbentrop
Surm
Joachim von Ribbentrop mõisteti Nürnbergi tribunalil surma ning ta hukati 16. oktoobril 1946. aastal.
Hukkamisel viibinud ameerika ajakirjanik Howard K. Smith kirjeldas sündmust nii: "Joachim von Ribbentrop oli esimene süüalune, kes hukati. Hermann Göring pidanuks olema enne teda, kuid Hitleri asetäitja jõudis timukast ette ja neelas tsüaniidikapsli kaks tundi enne seda, kui kohtuotsus pidi täide viidama. Von Ribbentrop jäi viimase hetkeni stoiliselt rahulikuks. Ta lonkis rahulikult võlla juurde, kuid ei vastanud alguses, kui võlla jalamil seisev ohvitser formaalselt tema nime küsis. Kui siis küsimust korrati, ta peaaegu karjus: "Joachim von Ribbentrop!" Seejärel ronis ta vähimagi kõhkluseta tapalavale. Kui ta platvormil ümber pöörati, nii et ta näoga tunnistajate poole seisis, surus ta silmnähtavalt oma hambad kokku ja tõstis pea endise kõrkusega. Kui temalt küsiti viimaseid sõnu, hüüatas ta: "Jumal kaitsku Saksamaad!" Seejärel ta lisas: "Kas ma võin veel midagi öelda?" Tõlk noogutas ja natsirežiimi diplomaatiline võlur lausus oma viimased sõnad kindlal häälel: "Minu viimne soov on, et Saksamaa tunnistaks oma põhiolemust ning ida ja lääne vahel saavutatakse mõistmine. Soovin maailmarahu." Kui talle mustast kangast kott pähe tõmmati, põrnitses ta otse ette. Timukas pingutas köit, tõmbas käepidemest ja von Ribbentrop kukkus alla, et kohtuda oma saatusega."
Chifeng
Chifeng (mongoli Ulaɣanqada, hiina 赤峰 Chìfēng) on 2. järgu haldusüksus (ringkonna õigustega linn) Hiinas Sise-Mongoolias.
Haldusjaotus
Chifeng jaguneb 12 maakonna tasemel haldusüksuseks: 7 hošuuniks, 2 maakonnaks ja 3 linnarajooniks:
Rahvastik
2000. aasta rahvaloenduse andmeil olid linna elanikest 77,6% hiinlased, 18,7% mongolid ja 2,9% mandžud.
The Belka
pisi|535x535px|Ivo "Belka" Orav The Belka on 1994. aastal Pärnus alguse saanud punk rock bänd.
Alates 1. jaanuarist 2007 kandis bänd mõnda aega nime The BLK.
Gobi Altai aimakk
Gobi Altai aimakk on 1. järgu haldusüksus Mongoolias.
🇲🇳
Areios
Areios [ar'eios] (ladinapäraselt Arius [ar'iius]; 250/256–336) oli kristlik presbüter Aleksandriast. Tema järgi on nime saanud arianism ehk ariaanlus, mis oli tollal levinuim kristluse vorm. Ariaanlusele vastandus platonistlik kristlus. Umbes 318. aastal sattus Areios vaidlusesse oma piiskopiga, Aleksandriga, väites, et Jumala Poeg ei olnud samast substantsist elik ühise olemusega Jumal-isaga, vaid et kunagi oli olnud aeg, enne Kristuse sigitamist, kui teda ei eksisteerinud. Seepeale visati Areios koos teiste preestritega, kes tema õpetust järgisid, kirikust välja, aga debatt jätkus, kuna kumbagi osapoolt toetasid eri piiskopid üle terve Ida-Rooma impeeriumi. Paljud piiskopid, eriti need, kes olid õpetust saanud Antiookia Lucianuse juures, võtsid omaks Areiose seisukohad. Ajaks, mil Constantinus Suur võttis Ida-Rooma keisririigi üle 324. aastal, oli erimeelsus kasvanud suureks ja tuliseks vaidluseks ning levinud üle terve impeeriumi, kus erinevad konsiilid mõistsid hukka / võtsid omaks Ariuse arusaama Pojast. Et erimeelsusi lahendada, kutsus Constantinus kokku I Nikaia kirikukogu aastal 325, kus Ariuse õpetus mõisteti hukka, ning Arius saadeti pagendusse. Arius kutsuti siiski aga paari aasta jooksul tagasi, ning tundub, et oma ülejäänud elu veetis ta, üritades tagasi saada Aleksandria kogudusse, mida aga Athanasios ei lubanud. Lõpuks lubati Ariusel Konstantinoopoli kogudusega ühineda, kuid ta suri äkitselt eelneval ööl.
Vaidlused ei saanud sellega aga sugugi mitte läbi, need ei vaibunud ka järgmistel aastakümnetel, vaid neid jätkati veel kaua aega, ka Läänes. Neid, kes uskusid, et Poeg ei olnud Isaga ühest substantsist, nimetati ariaanideks (eriti Aleksandria piiskopi Athanasiose poolt) ning siit on tulnud ka selle õpetuse nimi, arianism ehk ariaanlus. See nimi ei ole aga päris korrektne, kuna Ariuse roll ei ole selles usuliikumises kunagi olnud eriti tähtis, tema oli vaid vaidluste alustaja. Poja ja Isa omavaheline suhe on olnud diskussiooniteemaks kiriku ajaloos alati. Teised "ariaanlased", nagu näiteks Nikomeedia piiskop Eusebius ja Caesarea piiskop Eusebius olid ariaanliku teoloogia väljakujundamises palju tähtsamad tegelased. Paljud hilisemad ariaanlased hakkasid sellisele nimetamisele ka vastu, üteldes, et nad ei tea mitte midagi Ariusest. Ariuse ja tema piiskoppide põikpäine pealekäimine tõi aga selle küsimuse teoloogia keskmesse ning seetõttu kannab see probleem ka tema nime.
Varane elu ja iseloom
On võimalik, et Arius oli pärit Liibüast. Tema isa nimi olevat olnud Ammonius. Arius oli arvatavasti õpilane eksegeetilises koolis Antiookias, kus ta võis õppida Antiookia Lucianuse juures.
Tulles tagasi Aleksandriasse, sai Arius sõbraks mehega, kelle nimi oli Meletius Lycopolisest ja ta ordineeriti diakoniks viimase juhtimise all. Piiskop Peetrus Aleksandriast ekskommunitseeris Ariuse aastal 311 Meletiuse vaadete toetamise pärast, aga Peetruse järglase, Achillase ajal lubati ta taas armulauale ning aastal 313 tehti tast Aleksandrias Baucalise piirkonna presbüter.
Ehkki vaenlased on Ariuse iseloomu tigedalt maha teinud, tundub, et ta oli askeetlik, hea moraali ning kindlate põhimõtetega. Warren H. Carroll (parafraseerides Epiphanius Salamiest, Ariuse opponenti) kirjeldab teda kui "pika ja kõhna, silmatorkava välimuse ja lihvitud kommetega meest. Naised armusid temasse ogaralt, olles võlutud tema imeilusatest kommetest, puudutatud tema askeetlikust välimusest. Meestele avaldas muljet tema intellektuaalselt ülimuslik aura."
Vaidlus
Ajaloolane Socrates Konstantinoopolist teatab, et Arius sattus esimest korda vaidlusesse, kui Aleksander, kes sai pärast Achillast Aleksandria piiskopiks, pidas jutluse Poja sarnasusest Isaga. Arius nägi Aleksandri jutluses sabellianismi taaselustamist, mõistis selle hukka ning vaidles et "kui isa sigitas Poja, siis temal, kes oli sigitatud, oli eksistentsi algus: ja siit on selge, et oli aeg, mil Poega ei olnud. Siit järeldub, et ta sai oma substantsi mittemillestki."
Usutakse, et Ariuse doktriine mõjutas Lucianuse õpetus. Lucianus oli tunnustatud kristlik õpetaja ja usumärter. Kirjas Konstantinoopoli piiskopile Aleksandrile kirjutas Aleksander Aleksandriast, et Arius tuletas oma teoloogia Lucianuse omast. Selle kirja eesmärk oli kurta doktriinide üle, mida Arius toona oli esitanud. Tema süüdistus Ariuse hereesias oli siiski veel üsna nõrk, Aleksandri keelekasutus oli pigem sõimav ja robustne kui hästi argumenteeritud ning etteheited ei olnud teistelt autoritelt toetust veel leidnud. Lucianust ei süüdistanud Aleksander seal selles, et too oleks õpetanud samu doktriine, mida Arius, vaid lihtsalt tolle ad invidiam hereetilistes kalduvustes.
Aleksandria patriarhi kritiseeriti Ariuse õpetusele liiga aeglase reageerimise eest. Nagu tema eelkäija Dionüsius oli ta ebakindel ning otsustusvõimetu. On aga siiski raske ette kujutada, kuidas teisiti oleks ta saanudki käituda. Küsimus, mille Arius esitas, oli jäänud lahendamata kaks generatsiooni varem, ning ei olnud lihtne ka siis sellele küsimusele vastust leida. Pealegi, kui oleks kohe tulnud sellele vaidlusele vastust leida, oleks olnud suur tõenäosus, et Ariuse pooldajatele oleks õigus jäänud. Niisiis sallis Aleksander vaidluste jätkumist sinnamaani, kuni tundus, et need on läinud sedavõrd tuliseks, et hakkavad ohustama Kiriku rahu. Alles siis kutsus ta kokku piiskoppide kogu ning küsis nende nõu. Niipea kui need langetasid oma otsuse Ariuse vastu, tegutses Aleksander viivitamatult. Ta vallandas Ariuse tema ametikohalt ning heitis kirikust välja nii tema kui ka ta järgijad.
Ariuse doktriinid
Seletamaks oma samme Ariuse vastu, kirjutas Aleksandria Aleksander kirja Konstantinoopoli Aleksandrile ning Eusebiusele Nikomeediast (kus viibis sel hetkel ka keiser), andes ülevaate tema arvates Ariuse tehtud vigadest. Aleksandri järgi õpetas Arius:
Ta tsiteerib midagi sarnast Thaliast:
"Jumal ei ole alati olnud Isa; Oli aeg, mil ta oli üksi, ning ei olnud veel Isa: hiljem ta sai selleks. Poeg ei ole igavikust, ta tuli mittemillestki."
Ariuse säilinud kirjutised
Ariuse elu ja õpetuse rekonstrueerimine on problemaatiline ja raske, kuna väga vähe on säilinud Ariuse enese kirjutisi. Constantinus käskis kõik Ariuse tekstid ära põletada juba Ariuse enese eluajal, ning see vähene, mis tulest puutumata jäi, hävitati hiljem Ariuse oponentide poolt. Katkeid säilinud teostest võib leida vaid nende teiste kirikumeeste töödes, kes kirjutasid pärast Ariuse surma ning üritasid kinnitada tema ketserlikku maailmavaadet, jättes meile seega vähe ja ühetaolisi ning üsnagi ebausaldusväärseid andmeid Ariuse kirjutiste kohta.
Kolm allesolevat kirja, mida peetakse Ariuse omadeks: tema kiri Aleksandria Aleksandrile (Säilinud Athanasiuse teoses), tema kiri Eusebiusele Nikomeediast, ning tema ülestunnistus Konstantinusele. On alles veel ka palju kirju, mida omistatakse temale, ning mitmetel kordadel on teda tsiteerinud tema oponendid. Mõistagi on raske ütelda, kui täpselt viimased teda tsiteerivad, samuti on ka tsitaadid ise sageli liiga lühikesed ning kontekstist välja rebitud.
Tema Thalia (sõna-sõnalt "pidustus"), on populariseeritud teos, kus ta kombineerib proosat ja värsivormi, ning sellest on fragmente säilinud. Mõlemad viited on talletatud tema oponendi Athanasiuse poolt. Esimene on teade Ariuse õpetusest teoses Kõned Ariaanide vastu., 1.5–6. Sellele ümbersõnastusele on negatiivseid kommentaare vahele lükitud, nii et on raske pidada seda usaldusväärseks tsitaadiks.
Teine on teose Arminumi ja Seleucia Konsiilidest veidi otsesem tsitaat või tsitaatide kogu, mis kujutab endast korrapäratuid värsse ning  tundub olevat sõnasõnaline. Need tsitaadid võis olla koostanud aga ka keegi teine kui Athanasius, võib-olla isegi keegi, kes oli Ariuse vastu positiivselt meelestatud. Seda teist tsitaati peetakse üsnagi täpseks, sest see ei sisalda mitut Ariusele omistatavat võtmelauset (nt "Oli aeg, kui Poega ei eksisteerinud") ning seal on ka mõningaid positiivseid lausungeid poja kohta. Tsitaadid on korrapärase lauseehitusega ning sarnanevad teiste lauselõikudega, mida on omistatud Ariusele. Aga ehkki need tsitaadid tunduvad üsnagi täpsed, on nende kontekst kadunud, nii et nende kohta suuremas mõttesüsteemis on võimatu rekonstrueerida.
857
857. aasta
Sajandid: 8. sajand - 9. sajand - 10. sajand
Aastakümned: 800. aastad 810. aastad 820. aastad 830. aastad 840. aastad - 850. aastad - 860. aastad 870. aastad 880. aastad 890. aastad 900. aastad 910. aastad
Aastad: 852 853 854 855 856 - 857 - 858 859 860 861 862
Sande vald (Vestfold)
Sande vald oli vald Norras Vestfoldi maakonna põhjaosas. Vald moodustati 1. jaanuaril 1838 ja valla keskuseks on Sandefjord
2020. aastal liideti Sande vald Holmestrandi vallaga.
Esiliiga 2001
Esiliiga 2001 võitis Pärnu FC Levadia.
Hooaeg
Hooaja eel loodi FC M.C. Tallinn põhjal uus klubi Maardu S.C. Real, mis võttis üle FC M.C. Tallinna koha esiliigas. FC M.C. Tallinn mängis 2001. aastal III liigas.
JK Sillamäe Kalev ja Narva SK Alstom Kick Sai (kes võitis 2001. aasta II liiga ida/põhi) vahetasid nimed ja säilitas seeläbi koha Esiliigas.
Liigatabel
(M) = Liiga võitja; (LV) = Langes liigast välja; (E) = Edutatud; (ÜV) = Üleminekumängude võitja.
Paganlus
Paganlus on mõiste, mis tuleneb ladinakeelsest sõnast paganus 'maamees, talupoeg' < pagus 'maapiirkond'. Paganusteks st paganateks nimetasid algkristlased neid, kes keeldusid omaks võtmast ristiusku ja jäid vanade traditsiooniliste kohalike usundite juurde. Mõned uurijad (B. Altaner jt) on märkinud, et paganuse kõrvaltähendus oli tsiviilelanik vastandina nn Kristuse sõjameestele.
Esiliiga 2001
Mängutulemused
Iga meeskond mängib kõikide vastastega 4 korda, kaks korda kodus ja kaks korda võõrsil, kokku 28 mängu.
Paganlus
Kristlikus maailmas omandas paganluse mõiste halvustava varjundi, seondudes kultuurilise mahajäämusega. Uuemal ajal on vanade mittekristlike usundite taaselustajad etableerunud kristlusele vastandudes end ise paganateks nimetanud, kasutades seda sõna neutraalses või positiivses tähenduses. Kristlased on uuemal ajal kasutanud oma traditsioonidest lähtuvalt sõna "paganlus" halvustavas tähenduses.
Lääne-Makedoonia piirkond
Lääne-Makedoonia on 1. järgu haldusüksus (piirkond) Kreekas. Hõlmab ajaloolise Makedoonia lääneosa.
Piirkond koosneb 4 piirkonnaüksust (enne 2011. aasta haldusreformi maakonnast (nómos)): Flórina piirkonnaüksus, Grevená piirkonnaüksus, Kastoriá piirkonnaüksus ja Kozáni piirkonnaüksus.
Kesk-Makedoonia piirkond
Kesk-Makedoonia piirkond on 1. järgu haldusüksus (piirkond) Kreeka põhjaosas. Hõlmab ajaloolise Makedoonia keskosa.
Piirkond koosneb Chalkidike, Imathía, Kilkísi, Pélla, Piería, Sérrese ja Thessaloníki piirkonnaüksusest, mis ühtivad varasema seitsme maakonnaga (nómos).
Kurski lahing
Kurski lahing (ka operatsioon Zitadell) (4. juuli 1943 – 23. august 1943) oli lahing Idarindel Teise maailmasõja ajal.
Saksa vägede pealetung
Lahing algas 4. juulil Saksa vägede pealetungiga, mille eesmärgiks oli vallutada Kurski linn ning võtta linnast lääne pool asuvad Punaarmee väeüksused piiramisrõngasse. Pealetung ebaõnnestus ning kuu lõpus tuli sakslastel asuda kaitsele. Vahel on seda ekslikult peetud maailma suurimaks tankilahinguks.
Saksa jalaväe kohalikust edukast rünnaküritusest Belgorodi lõigus arenesid 5. juulil 1943 Nõukogude vägede tugeva vasturünnaku tõttu rasked maa- ja õhuvõitlused, mis laienesid ruumini põhja pool Kurskit ja muutusid järjest ägedamaks. Belgorodi ruumis ja Orjolist lõuna pool nurjusid ka 6. juulil rasked rünnakud, mida Punaarmee teostas tugevaimate, juba nädalate eest kohale toimetatud vägedega. Seevastu asusid Saksa väed, tõhusalt toetatuna lennuväe poolt, ise rünnakule. Õnnestus sügavale Nõukogude positsioonidesse sisse murda ja tekitada vaenlasele raskeid kaotusi. Ainuüksi maaväeüksuste poolt hävitati või tulistati liikumisvõimetuks üle 300 Nõukogude tanki, neist osa uusima ehitusviisiga.
Ka õhus tekkis selle ruumi kohal vihaseid võitlusi tugevate Nõukogude lennukikoondistega. 5. ja 6. juulil tulistati õhuvõitlustes ja õhutõrje kahurväe poolt 41 omapoolse kaotuse juures alla 637 Nõukogude lennukit, neist suur arv lahinglennukid. Lennuväe tugevad võitluskoondised pommitasid hävitava mõjuga vaenlase järelveoühendusi, lennuvälju ja raudteejaamaseadmeid tagala piirkonnas.
Belgorodi ruumis ja Orjolist lõuna pool tekkisid 7. juulil rasked tankilahingud, mille kestel Saksa maaväe üksused, õhutõrjekahurvägi ja õhujõudude võitlus- ja lähivõitluslennukite eskaadrid hävitasid enam kui 400 Nõukogude tanki. Visades võitlustes metsas ja külades murti läbi Nõukogude sügavasti lülistatud positsioonisüsteemist. Õhujõudude võitlus- ja lähivõitluslennukite eskaadrid toetasid maaväe operatsioone ja tekitasid Punaarmeele suuri kaotusi inimeste, raskete relvade ja veereva materjali näol.
Suure heitluse Belgorod-Orjoli ruumis ägedus kasvas. 7. juulist saadik arenes läbimurtud Nõukogude positsioonisüsteemi tagalas võimas tankilahing, milles Nõukogude väed tegid suurimaid pingutusi, et Saksa pidevalt edasitungivaid tankikiile tõkestada. Siinjuures kaotas Punaarmee, peale suurte kaotuste inimeste näol, 420 tanki ja suure arvu kahureid ning kogupaugukahureid. Võitlus-, sööstvõitlus- ja hävituslennukite eskaadrid lõid maavõitlustes sekka ja tulistasid eelkõige Nõukogude kohaletoodud reserve. Õhuvõitlusis ja õhutõrje kahurväe läbi kaotas Punaarmee 8. juulil 117 lennukit.
9. juulil saavutasid Saksa maaväe ja Relva-SS üksused vaenlase vihase vastupanu ja uute kohaletoodud jõudude vastu uut rünnakedu. Kuna Belgorodist põhja pool saavutati ulatuslikku maa-alavõitu, arenesid Orjolist lõuna pool rasked kahurväevõitlused. Alates 5. juulist lahinguväljal hävitatud või saagiks saadud tankide koguarv tõusis 1227-le.
Hoolimata halbadest ilmastikuoludest toetas lennuvägi tugevate jõududega maaväe rünnakuid. Hajutati Punaarmee tanki- ja vägedekoondumisi ning tulistati alla 85 Nõukogude lennukit.
11. juulil õnnestus Saksa vägedel üht suuremat Punaarmee gruppi sisse piirata ja hävitada. Võeti mitu tuhat vangi, tulistati puruks 129 tanki, saadi saagiks arvukalt kahureid ja muid relvi.
Üldse hävitati 11. juulil 220 tanki ja 70 lennukit. Kergendusrünnakud, mida Punaarmee üritas põhja ja ida pool Orjoli, tõrjuti.
Belgorodist põhja pool võitis Saksa õhujõududest toetatud rünnak pärast kahe Nõukogude tankigrupi purustamist 12. juulil uut pinda. Nõukogude jalaväe ja teistest rindelõikudest ning tagalast kokkutoodud tankikoondiste vasturünnak Saksa rünnakrühmade tippude ja tiibade vastu ja ägedad kergendusrünnakud varisesid kokku ruumis ida ja põhja pool Orjoli. Saksa maaväe üksused, Relva-SS ja õhujõud hävitasid 12. juulil taas üle 400 tanki.
13. juulil varisesid Nõukogude vasturünnakud Belgorodi ruumis raskete kaotustega kokku. Ainult ühes lõigus purustati täielikult 2 Punaarmee rügementi ja võeti arvukalt vange.
Ruumis Orjolist ida ja põhja pool ründas Punaarmee 13. juulil jälle tugevdatud jõududega. Võitlused, milles Punaarmee, hoolimata raskest vereohvrist, ei suutnud edu saavutada, kestsid 14. juulil, mil Saksa reservid asusid vasturünnakule, veel suurema ägedusega.