cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Patareisadam
Sadama kinnistu hõlmab 2060 m2 maa-ala ja 121 000 m2 veeala. Sadamas on 2 kaid üldpikkusega 215 m. Suurim sügavus kai ääres on 5,6 m.
Kogu tegevusajal on sadamat kasutatud üksnes reisisadamana.
Suurim võimalik laev: pikkus 105 m, laius 20 m, süvis 4,5 m.
Pärsama mõis
Pärsama mõis (saksa keeles Persama) oli riigimõis Karja kihelkonnas Saaremaal.
Mõis rajati ajavahemikul 1731–1738 Pamma ja Leisi mõisast eraldatud aladest.
Mõisale kuulus 701 ha mõisamaad, 2630,67 ha talumaad, 32 talu.
Tahkuranna vald
Tahkuranna vald oli vald Pärnu maakonnas.
Tahkuranna valla naabriteks olid põhjas Pärnu linn, lõunas Häädemeeste vald ning idas Surju ja Paikuse vald.
Asustus
Vallas oli üks alevik (Võiste) ja üheksa küla: Laadi, Leina, Lepaküla, Mereküla, Metsaküla, Piirumi, Reiu, Tahkuranna ja Uulu küla.
Ajalugu
19. detsember 1991 muudeti Uulu külanõukogu Uulu vallaks.
1991
1991. aasta (MCMXCI) oli 20. sajandi 91. aasta.
Tahkuranna vald
Ajalugu
1. juuni 1995 nimetati Uulu vald ümber Tahkuranna vallaks.
Trolza
thumb|Trolza-5265 Megapolis [[Permis]] thumb|Enim toodetud mudel [[ZiU-9 Budapestis]] Trolza (vene keeles ЗАО "Троллейбусный завод" (Тролза)) on Venemaal Saratovi oblastis Engelsis asuv ettevõte, mis valmistab trollibusse.
1991
Sündmused Eestis
pisi|[[Eesti-Venemaa piir|Eesti piir Narvas]] pisi|[[Miss Baltic Sea 91 Tallinnas]]
Trolza
Ettevõte asutati 1868. aastal Brjanski oblastis Raditsa külas veduritehasena.
Aastal 1918 tehas natsionaliseeriti. Aastal 1919 ühendati Raditsa küla naaberasulaga ja nimetati aasta varem tapetud revolutsionääri Moissei Uritski järgi Uritskiks. Veduritehas nimetati ümber Uritski vagunitehaseks.
Aastal 1941 evakueeriti tehas Engelsisse, kus asub tänapäevani. Selle käigus nimetati see ümber Uritski-nimeliseks vagunitehaseks (vene keeles ЗиУ, Завод имени Урицкого).
Aastal 1950 otsustas NSV Liidu Ministrite Nõukogu, et tehas peab hakkama tootma trollibusse. 1. mail 1951 valmis esimene prototüüp ja augustis hakati tootma trollibussi MTB-82, mida aasta lõpuks valmis 21.
Wickbert
Wickbert (ka Wickbert või Wikbert von Soest, Wickbertus; surnud 1209) oli Mõõgavendade ordu liige ja esimene Võnnu komtuur.
Wāsiţi kubernerkond
Wāsiţ on 1. järgu haldusüksus (kubernerkond) Iraagis.
Wickbert
Wickbert pärines tõenäoliselt Soesti linnast Vestfaalist, kuid pole päris selge, mis seisusest ta oli. Võimalik, et ta pärines koguni Soesti foogtide suguvõsast. Seda siiski tõestada ei saa. Wickbert astus 1205. aasta paiku Mõõgavendade ordusse ja nimetati 1207. aastal Võnnu linnuse ja selle ümbruskonna valitsejaks. 1208. aastal vabastas ordumeister Venno ta aga ametist ning asendas Bertholdiga. Wickbert läks Riiga ja püüdis komtuuriametist vabastamise otsuse vastu protesteerida, kuid edutult. 1209. aastal tappis ta samas kirvega Venno ja tema kaplani Johanni. Seejärel püüdis ta kaitset otsida piiskop Alberti juurest, kuid edutult. Ordu mõistis Wickberti surma ja hukkas ta rattal.
Wāsiţi kubernerkond
Viited
🇮🇶
Trolza
Enam kui 50 aasta jooksul on tehases valmistatud üle 75 000 trollibussi. Praegune tootmismaht on üle 1500 trolli aastas.
Wickbert
Wickberti kuritegu käsitlevad nii Läti Henriku kroonika kui ka Liivimaa vanem riimkroonika, kujutades teda läbinisti negatiivse tegelasena. Tõenäoliselt oli tema veretöö taga aga enamat kui lihtsalt isiklikud vastuolud ordumeistriga, võimalik, et Wickbert kuulus piiskopimeelsete leeri.
Trolza
2005. aastal oli tehase käive 880 miljonit rubla.
Wickbert
Wickberti Soesti päritolu on kinnitatud Liivimaa vanemas riimkroonikas.
Oprah Winfrey
Tema ülipopulaarne vestlussaade "The Oprah Winfrey Show" oli eetris aastatel 1986–2011.
Oprah Winfreyst sai maailma esimene mustanahaline naissoost miljardär. Tema varanduse suuruseks hinnati veebruaris 2008 2,5 miljardit dollarit. Ta on ka filantroop: 2007. aastal annetas ta üle 50 miljoni dollari heategevusorganisatsioonidele.
2008. aastal avaldas ta Ameerika Ühendriikide presidendivalimiste eelvalimistel toetust Barack Obamale. Tema toetus aitas Obamal edestada Hillary Clintonit.
Elulugu
Oprah Winfrey sündis vaese teismelise üksikema Vernita Lee esimese lapsena. Tema isa oli teismeline söekaevur Vernon Winfrey. Vernita rasestus nende esimesest vahekorrast. Kaks nädalat hiljem kaotas Vernon huvi Vernita käekäigu vastu. Lapse sündimise ajal oli ta sõjaväes.
Laps sündis kodus. Tema nimeks pandi Orpah (Piiblis Ruti raamatus (1:4) mainitud Orpa järgi). Et aga peres ei osatud seda nime õigesti hääldada, jäi tema nimeks Oprah. (Teise versiooni järgi kirjutas ämmaemand sünnitunnistusele ekslikult Oprah' asemel Orpah.)
Oprah' ema asus elama põhjaosariikidesse. Esimesed 6 eluaastat veetis Oprah maal emapoolse vanaema juures seakasvatustalus äärmises vaesuses. Ta kandis kartulikottidest riideid, mistõttu teda kutsuti kotitüdrukuks (Sack Girl). Oprah on meenutanud, kuidas ta nelja-aastaselt verandalt keeva veega pesu pesevat vanaema jälgides järsku mõtles, et temal saab parem elu olema.
6-aastaselt kolis ta ema juurde Milwaukee kesklinna vaeste linnaossa. Ema elas seal koos oma mehega. Ema ei saanud Oprah' kasvatamisega hästi hakkama. Kui Oprah oli 9-aastane, vägistas teda nõbu. Hiljem kuritarvitasid teda seksuaalselt perekonnatuttav ja onu. 13-aastaselt jooksis Oprah kodunt ära. Teda taheti panna parandusmajja, kuid seal olid kõik kohad täis. Oprah jäi 13-aastaselt rasedaks ja 14-aastaselt sünnitas enneaegse poja, kes suri varsti (teise versiooni järgi sündis surnuna).
Carl Friedrich von Ledebour
pisi|Carl Friedrich von Ledebour Carl Christian Friedrich von Ledebour (8. juuli 1785 Stralsund – 4. juuli 1851 München) oli saksa botaanik, Rootsi sõjaväeametniku poeg.
Ledebour lõpetas Pommeris Barthi gümnaasiumi ja õppis 1802–1805 Greifswaldi ülikoolis, kus omandas 1805 doktorikraadi. Aastatel 1805–1811 töötas ta Greifswaldi ülikooli botaanikaaias.
Ledebour oli 1811–1836 Tartu Ülikooli loodusteaduste (botaanika) professor ja botaanikaaia juhataja. Aastatel 1812, 1819 ja 1833 oli ta loodusteaduste osakonna dekaan, hiljem professor Heidelbergi ülikoolis ja Münchenis. Ta luges Tartu ülikoolis botaanikat, selle terminoloogiat ja ajalugu, taimesüstemaatikat, ajuti ka zooloogiat ja mineraloogiat. Ta kujundas välja Tartu Ülikooli botaanikaaia, täiendas selle kollektsioone ja rajas esimese kasvuhoone (1825).
Aastal 1818 sõitis ta Krimmi, kuid viibis seal kõigest mõne kuu, mistõttu teaduslikus mõttes ei õigustanud see reis temale pandud lootusi. Ta korraldas 1826–1827 uurimisretke Altaisse ning avastas seal umbes 400 taimeliiki, sealhulgas Sieversi õunapuu ehk mägi-õunapuu (Malus sieversii, temal Pyrus sieversii) ja siberi lehise (Larix sibirica). Ühtlasi koguti hulgaliselt etnograafilist materjali selles kandis elavate venelaste, altailaste, kasahhide ja kirgiiside kohta. Oli ka arheoloogilisi leide.
Uurimisretkede põhjal koostas ta teosed "Altai taimestik" ("Flora Altaica", 1833) ja "Venemaa taimestik" ("Flora Rossica", 4 köites 1841–1853). "Venemaa taimestik" oli esimene täielik kogu Venemaa taimestiku ülevaade; see sisaldas 6647 taimeliigi kirjelduse, uue liigina kirjeldas ta Eesti turvaskannikest (Viola epipsila Ledeb.). Aastatel 1829–1830 avaldas ta Berliinis saksa keeles "Reisid Altai mägedes ja Džungaaria Kirgiisi stepis".
Tema järgi on nimetatud 28 taimeliiki ja üks taimeperekond (Ledebouria, eesti keeles hõbeliilia; liilialiste sugukonnast). Ta oli Peterburi Teaduste Akadeemia (1814) ja Preisi Teaduste Akadeemia kirjavahetajaliige (1832) ning Baieri Teaduste Akadeemia liige.
Alberta
Alberta piirneb lõunas Ameerika Ühendriikide Montana osariigiga, läänes Kanada Briti Columbia provintsiga, põhjas Loodealadega ja idas Saskatchewani provintsiga.
Alberta pindala on 661 848 km². See on Québeci, Ontario ja Briti Columbia järel suuruselt neljas provints.
Ajalugu
Provints loodi 1905. aastal ja sai nime kuninganna Victoria neljanda tütre printsess Louise'i järgi, kelle sünninimi oli Louise Caroline Alberta.
Rahvastik
2010. aastal oli elanike arv 3 724 832.
Keel
2006. aasta rahvaloenduse andmetel rääkis emakeelena inglise keelt 79,99% elanikest. Prantsuse keelt rääkis emakeelena 1,90% elanikest.
Viited
🇨🇦
Liivimaa ordu maamarssal
Liivimaa ordu maamarssal (saksa keeles Landmarschall) oli Liivi ordu kõrge ametnik (käsknik), kelle peamiseks ülesandeks oli tavaliselt orduvägede juhtimine sõjaolukorras.
Oma maamarssalid olid juba Mõõgavendade ordul. Esimene Liivi ordu maamarssal on teada 1241. aastast ehk 4 aastat pärast ordu asutamist. Maamarssalid kuulusid alati ordu siseringi, olles ordumeistri peamisi abilisi. Alates 15. sajandist kasvas nende tähtsus veelgi, kui nende valitsemise alla hakati andma laialdasi orduvalduseid. Üha tavalisemaks muutus ka, et ordumeister nimetas oma järglaseks just maamarssali, nõnda said ordumeistriteks endised maamarssalid Wolter von Plettenberg (1494. aastal), Hermann von Brüggenei (1535) ja Heinrich von Galen (1551). 1556. aastal aga püüdis maamarssal Jasper von Münster eha liitu Riia peapiiskopi koadjuutori Christophiga, mistõttu puhkenud koadjuutorivaenuse käigus ta tagandati. Viimasel kahel maamarssalil enam erilist poliitilist mõjuvõimu ordus polnud ja 1560. aastal, kui maamarssal Philipp Schall von Bell Härgmäe lahingus vangi langes, jäi ametikoht kuni ordu lõpuni 1562. aastal täitmata.
Mafia: The City of Lost Heaven
"Mafia: The City of Lost Heaven" on kolmanda vaate tulistamise tüüpi arvuti- ja videomäng. Mäng anti välja 2002. aastal esmalt personaalarvutile, kuid 2004. aastal porditi ka Sony PlayStation 2-le ja Microsoft Xboxile. Mängu arendas Tšehhi päritolu Illusion Softworks ja turustamisega tegeles Gathering of Developers.
Teos lubab mängijal võtta gängsteri rolli, kes peab täitma mitmeid missioone, et oma kuritegelikul karjääriredelil edasi jõuda. Mäng sai suure kriitika ja tähelepanu osaliseks ja 2008. aasta märtsi seisuga oli müüdud 2 miljonit legaalset eksemplari. 21. augustil 2007 teatas Take-Two Interactive Leipzigi Games Conventionil, et "Mafia II"[3] on tulekul ja juba Illusion Softworksi kätes, arenduses. Järg jõudis poelettidele 2010. aasta augustis.
"Mafiat" võrreldakse tihti suursarjaga "Grand Theft Auto" – ainus, mis neil siiski sarnane on, on asjaolu, et mõlemas jaguneb tegevus laias laastus "autosõiduks ja tulistamiseks".
Mängitavus
"Mafia" mängitavus koosneb sõitmisest, peamiselt lihtsast linnasõidust erinevate asukohtade vahel, aga ka tagaajamistest ja võistlustest; ülejäänud osa mängust moodustab jalgsi n-ö kolmanda isiku otsimine ja tulistamine – kõik ühendatuna haaravate videoklippidega. Lisaks fotorealistlikule linnale ja suurele asulavälisele alale, "countryside", sisaldub mängus veel mitmeid detailse sisekujundusega kohti nagu lennujaam, muuseum, kirik, hotell, mahajäetud vangla, restoran ja Don Salieri baar. Samuti on kasutusel muutlik ilmastik ja ööpäevaringne ajastus.
"Mafia" pakub mängijatele sõitmiseks 51 klassikalist ameerika autot 1920. ja 1930. aastatest, lisaks veel 19 boonusautot (millest 5 on klassikalised võidusõidumasinad), mis on lukust avatavad pärast mängu peamise osa läbimist ja uue mängumoe avanemist. Lisaks tutvustatakse mängijale autosid järk-järgult – alguses ilmuvad tänavatele 1920. aastate autod ja hiljem juba 1930. aastate autod. Samuti saab mängija kasutada linna ühistransporti – trammi ja rongi.
Tähelepanu väärivad autode vigastamise mudelid. Väiksemad ja õrnemad autod kannatavad palju vähem kahju ja lähevad kiiremini katki ning plahvatavad, samas kui suuremad ja tugevamate kereplekkidega autod peavad kauem vastu. Veelgi realistlikumaks teevad mängu väikesed nüansid nagu näiteks võimalus kütusepaaki auku tekitada, mootori ülekuumenemine, käigukasti purunemine, sidur, lukustatavad uksed, kütusekulu jne. Paljusid väliseid keredetaile (aknad, rattad, esituled, stanged) saab füüsiliselt eemaldada – õnnetuse või kokkupõrke tagajärjel, lüües pesapallikurika või teiste samalaadsete relvadega, ja ka neid tulistades. Autoõnnetus põhjustab ka mängu tegelastele füüsilisi vigastusi ja nad kaotavad "elusid".
Seadus ja kord
Lost Heaveni politseijaoskond jälgib mitmete seaduste järgimist linnas. Kui neid seadusi rikkuda ja politseijõud seda näevad, siis nad reageerivad sellele vastavalt asjaoludele. Rikkumised jaotuvad kergeteks ja rasketeks rikkumisteks. Kergete rikkumiste (punase fooritule alt läbisõitmine, kiiruse ületamine) korral trahvib politsei mängijat ja annab hoiatuse (kuni 1000 dollarit vabasõidu ajal, mängu missioonide ajal ei ole rahalisi vahendeid). Raskete rikkumiste (tänavakaklus, politsei eest ärakihutamine, avalikult relva kandmine jne) korral võib mängijat oodata arest või isegi tulevahetus politseiga kuni surmani. Neli järjestikust kerget rikkumist kvalifitseeruvad raskeks rikkumiseks. Politseijõudude arv suureneb vastavalt mängija vastuhakule, viimane tase kujutab endast hästi relvastatud politseinike ja teeblokaadide ilmumist, kus politseinikud tulistavad mängijat oma soomustatud autode varjust. Paljud väärteod ja liikluseeskirjade rikkumised, mis loogiliselt peaksid olema karistatavad, nagu eesõiguse ja sissesõidu keeldude märkide eiramine, kõnniteel- või vastassuunas sõitmine, ei mõjuta kuidagi politsei käitumist. Küll aga ehmatavad jalakäijad end poolsurnuks, kui kõnniteel sõidab auto.
Olustik ja süžee
Mängu tegevus toimub 1930. aastatel suures Lost Heaveni linnas – see on linn, mis on tõenäoliselt New Yorgi linna, New Jersey ja Chicago segu samast ajast.
Kuigi stsenaarium ei pärine otse ühestki filmist, teatud nimed nagu Paulie, tegelaste näod ja karakterid, loo stiil ja tempo, ja paljud teemaelemendid näivad olevat tugevalt mõjutatud ja inspireeritud 1990. aasta Martin Scorsese filmist "Omad poisid" ja 1972. aasta Francis Ford Coppola filmist "The Godfather" ("Ristiisa"). Mängu DVD karbi kaanel ilutsev kiri: "Welcome to the game of the greatest 1930s gangster film Scorsese never made." võiks jämedalt tõlkes kõlada: "Tere tulemast 1930. aastate parimasse gängsterifilmi, mis Scorsesel jäi tegemata."
Mängu heliribal (soundtrack) on kasutatud peamiselt muusikat, mille on sisse mänginud Praha Böömi Sümfooniaorkester, aga ka lugusid Mills Brothersilt, Django Reinhardtilt ja Duke Ellingtonilt.
2K Czechilt ilmus 2010. aasta augustis lubatud järg "Mafia II".
Triigi mõis (Karja)
Triigi mõis (saksa keeles Feckerort) oli rüütlimõis Karja kihelkonnas Saaremaal.
James Watson
pisi|DNA kaksikheeliksikujuline struktuur James Dewey Watson (sündinud 6. aprillil 1928 Chicagos) on USA molekulaarbioloog ja geneetik, üks DNA struktuuri kindlakstegijatest.
Ta astus Chicago ülikooli 15-aastaselt. Tema tõsine huvi kaldus ornitoloogialt geneetikale 1946. aastal pärast seda, kui ta oli lugenud Erwin Schrödingeri raamatut "Mis on elu?". Watson lõpetas Chicago Ülikooli 1947. aastal ja jätkas teadustööd doktorandina Salvador Luria töörühmas (1969. aastal pälvis Luria Nobeli meditsiiniauhinna). Watson kaitses Indiana Ülikoolis 1950. aastal väitekirja ja sai doktorikraadi.
Samal aastal tutvus ta Napolis zooloogiakonverentsil Maurice Wilkinsiga. 1952. aastal siirdus ta Inglismaale Cambridge'i, kus ta koos Francis Crickiga (paljuski tänu Rosalind Franklini uurimistulemustele röntgenstruktuuranalüüsis) avastas 1953. aastal DNA kaksikheeliksmudeli. 1962. aastal pälvis Watson selle avastuse eest koos Cricki ja Wilkinsiga Nobeli meditsiiniauhinna. Ametlikult anti see auhind "nukleiinhapete molekulstruktuuri ja selle tähtsust informatsiooni edastamisel elusaines puudutavate avastuste eest". 1968. aastal kirjutas Watson DNA avastamisest raamatu "Kaksikheeliks", mis osutus väga menukaks.
1956. aastal sai Watsonist Harvardi ülikooli bioloogialaborite nooremkaastööline. Aastatel 1961–1976 oli ta Harvardi Ülikooli professor ja juhtis molekulaarbioloogia teadusprojekte. 1976. aastast oli ta Long Islandil asuva Cold Spring Harbor Laboratory juhataja, sel ajal suurendati oluliselt nii labori teadusprojektide mahtu kui ka rahastamist. Seal keskendus ta põhiliselt vähiuuringutele. 1994–2004 oli ta Cold Spring Harbor Laboratory president ja seejärel kuni 2007. aastani kantsler.
Aastatel 1988–1992 töötas ta USA Riiklikus Tervishoiuinstituudis, kus aitas ette valmistada ja alustada inimgenoomi projekti. Ta lahkus sellelt kohalt konflikti tõttu instituudi uue direktori Bernardine Healyga, kes püüdis teadlaste avastatud geenijärjestusi patenteerida. Watson oli vastu igasugusele omandiõigusele selles vallas, mida ta nimetas loodusseadusteks. Kaks aastat enne tagasiastumist väljendas ta oma seisukohta selles küsimuses, mida ta nägi ebaloogiliste takistustena teaduses: "Maailma rahvad peavad nägema, et inimese genoom kuulub maailma inimestele, mitte selle riikidele." Ta astus ametist tagasi mõni nädal pärast teadaannet, et riiklik tervishoiuinstituut hakkab geenijärjestustele patente taotlema. (Teema, kas geenijärjestused on üldse patenteeritavad, on 2011. aasta seisuga lahtine. Hulk vastavaid taotlusi on rahuldatud, aga neid on ka korduvalt tagasi lükatud.)
2007. aastal sai Watsonist teine inimene maailmas, kes oma täielikult järjestatud genoomi internetis avaldas. Tema genoomi järjestamine lõpetati ametlikult 31. mail 2007 Connecticutis paikneva ettevõtte 454 Life Sciences ja Houstonis asuva Baylori Meditsiinikolledži inimgenoomi järjestamise keskuse koostöös. Watson teatas: "Ma panen oma genoomijärjestuse internetti selleks, et kiirendada personaalmeditsiini ajastu tulekut, milles meie geenides sisalduvat teavet saab kasutada haiguste avastamiseks ja vältimiseks ning individuaalse ravi loomiseks igale inimesele."
Watsonit on tema avameelsete väljaütlemiste pärast sageli süüdistatud rassismis, seksismis ja homofoobias. Ta pidi Cold Spring Harbor Laboratory kantsleri kohalt lahkuma, sest nimetas intervjuus neegreid valgetest vähem intelligentseteks.
Tunnustus
Ta on valitud ka Taani Kuningliku Teaduste Akadeemia välisliikmeks.
Isiklikku
Watson abiellus 1968. aastal Elisabeth Lewisega. Neil on kaks poega. Vanem poeg kannatab skisofreenia all. Watsoni sõnul näitab see, et nii vanad inimesed (ta oli siis 42-aastane) ei tohiks lapsi saada, ja sel põhjusel on ta viagra kasutamise vastu.
Meyendorff'i Perekonna Asutus
Meyendorff'i Perekonna Asutus oli Eesti sihtasutus, mille eesmärk oli toetust anda Meyendorffi perekonna konventi kuuluvatele ja puudust kannatavatele liikmetele ning nenda lastele. Asutuse põhikiri kinnitati Vabariigi Valitsuse otsusega 27. jaanuarist 1937 ja avaldati Riigi Teataja Lisas (RTL 1937, 24).
Asutus oli Eestimaa Ülemmaakohtu poolt 5. juulil 1888 kinnitatud Vabahärrade Meyendorffide perekonna asutuse (Freiherrlich Meyendorffsche Familienstiftung) õigusjärglane.
Perekonna konvent koosnes Meyendorffide perekonna kõigist õigusvõimelistest mees- ja naissoost liikmetest, ja meessoost perekonna konvendi liikmete abikaasadest. Kui naissoost konvendi liige kaotas abiellumise, lahutamise või muul teel Meyendorffi perekonnanime, astus ta automaatselt konvendist välja.
5. märtsil 1935 oli asutuse alusvara väärtuseks 647 krooni 86 senti, sealhulgas Eesti Maakrediitseltsi pantkirjad, Ohtu mõisa peale ingrosseeritud obligatsioonid, 1916. aasta raudtee laen, lahtine arve Eesti Maakrediitseltsis ja kassa.
Oskar Jaakson
Oskar Jaakson (1. oktoober 1907 Särevere, Järvamaa – 28. august 1942 Norillag) oli Eesti sõjaväelane (leitnant).
Peantse
Peantse on küla Pärnu maakonnas Lääneranna vallas.
Rootsi-Poola sõda (1600–1611)
Rootsi-Poola sõda oli sõjaline konflikt Rootsi ja Poola vahel aastail 1600–1611. Seda on käsitletud ka 1600–1629 kestnud Rootsi-Poola sõja osana.
Sõja tähtsamad lahingud toimusid Liivi- ja Eestimaa pinnal.
11 aastat väldanud kurnav ja verine sõjategevus ei toonud endaga kaasa jõuvahekordade muutumist piirkonnas.
Eellugu
thumb|[[Poola kuningas|Poola kuningas 1587. aastast, Zygmunt III Waza ja 1592. aastast ka Rootsi kuningas Sigismund III Vasa]]
Sigismund soovis siiski taas Rootsis võimule pääseda ning tema edasised plaanid olid seotud Rootsi vallutamisega. Esmalt soovis ta vallutada Rootsi võimu all olevad Eesti ala. Rzeczpospolita šlahta toetas plaanitavat sõda, kuna oletati, et sõjategevus piirdub vaid Eesti aladega. Ning kuna usuti, et Rootsi on nõrk vastane, siis loodeti vallutatavatel aladel endale peatselt uusi maavaldusi saada. Poolakate enesekindlus põhines peamiselt 16. sajandi edukatel sõdadel. Ka oli Poolas 10 miljonit elanikku Rootsi 1 miljoni vastu. Samas ei arvestatud tõsiasjaga, et elanike ja sõjaväelaste suhtarv oli Poolas üks Euroopa halvimaid ning, et üsna tugeva keskvõimuga Rootsi suutis kiiremini mobiliseerida suure armee. Samuti oli osa Rzeczpospolita armeest hõivatud sõjaga Moldaavias.
Ettevalmistused sõjaks
Poolaga sõja alustamiseks tuli Karlil esmalt kindlustada oma võim Eestimaal, kus kohalik aadel ja linnad oli endiselt Sigismundile truud. Karli pooldajad hõivasid 1600. aasta kevadeks tähtsamad Eestimaa linnused. Aprillis läksid Karli poole üle ka Tallinn ja Eestimaa aadel.
Aprillil nõustus Poola Seim eraldama raha palgasõdurite palkamiseks, mille eest palgati 2400 palgasõdurit. Lisaks palgasõduritele oli Liivimaal 2000 sõjaväelast Võnnu vojevoodi Jürgen Fahrensbachi juhtimisel.
Linköpingi riigipäeval andsid Rootsi riigi seisused nõusoleku sõjaks Poolaga. Kuna Karli toetajate olukord Eestimaal oli endiselt ebakindel ning levisid kuuldused poolakate sõjalistest ettevalmistusest, otsustas hertsog ise Eestimaale tulla. 19. juulil saabus mõne lipkonnaga Tallinna hertsog Karli vallaspoeg Carl Carlsson Gyllenhielm. Karl ise saabus suure väe eesotsas Tallinna 9. augustil. Koos varem saabunud vägedega oli Eestimaal Karli alluvuses 9 jalaväerügementi ja 9 ratsaväelipkonda, kokku umbes 12 000 meest.
Hertsog lasi Karl Henriksson Hornil ja Carl Carlsson Gyllenhielmil kirjutada Liivimaal paiknevate Poola vägede juhatajale Jürgen Fahrensbachile ning pärida aru, kas viimane soovib pidada Rootsiga rahu. Fahrensbachi vastas, et peab selles küsimuses ootama juhtnööre Poolast, kuid kavatseb kindlasti kaitsta Poola piire sissetungi vastu.
Rootslaste esialgne edu
Sõjakäiku alustati 1600. aasta septembri esimestel päevadel. Karli väed liikusid Liivimaale kahes suures osas. Narvast liikuma hakanud väge juhtisid ooberst Peter Stolpe ja Heinrich von Ahnen, ning selle ülesandeks olid vallutada Põltsamaa ning Laiuse linnus. Tallinnast alustanud väe eesotsas oli Karl isiklikult. Tema ratsaväge juhtis Otto von Uexküll ning jalaväge Samuel Nilsson. Karli väes oli ka Eestimaa aadlilipkond ooberst Ewert Delwigi juhatuse all. Karli kaaskonda kuulusid muuhulgas suurte sõjakogemustega Karl Henriksson Horn, hertsogi poeg Carl Carlsson Gyllenhielm, krahv Magnus Brahe ning Nils Turesson Bielke. Rootsi laevastikku ja ühtlasi ka kahurväge juhtis admiral Joachim Scheel, kes pidi laevadega Tallinnast Pärnu alla suurtükke viima.
Piisu
Piisu on küla Pärnu maakonnas Lääneranna vallas.
Rootsi-Poola sõda (1600–1611)
Karksi lahing
Pärnu vallutamise järel otsustas Karl rünnata Viljandit. Esmalt pidas ta vajalikuks vallutada Jürgen Fahrensbachile kuuluv Karksi linnus. Selleks saatis ta Gyllenhielmi 1500 mehega peaväe ees minema. Gyllenhielm soovis Karksi alla jõuda öösel, et kavalusega loss ära võtta. Pärnu langemise järel olid rootslastega liitunud mõned Poola haidukid. Nemad pidid plaani kohaselt ööpimeduses Karksi alla minema ja end Viljandist tulnud abiväena esitama. Gyllenhielm võttis teejuhiks ühe Fahrensbachi vangilangenud käskjala, kes rootslaste käest põgenema sai ja teavitas Karksi garnisoni rootslaste kavatsustest. Karksi alla jõudnud Gyllenhielm nõudis linnuse pealikult Wilhelm Dückerilt alistumist, väites, et hertsog Karl on peaväega kohe järgnemas, kuid Dücker keeldus. Kuna Fahrensbach asus oma vägedega lähedalasuvas Helmes, kartis Gyllenhielm tema rünnakut ning jäi vägedega ööbima Karksi mõisa. Hommikul ründasidki Poola väed rootslaste laagrit. Kasakad lõid esmalt Rootsi jalaväelasi ning asusid seejärel võitlusse ratsaväelastega, kes samuti põgenema sunniti. Taganema löödud Rootsi sõdurid ühinesid taas hertsogi peaväega.
Viljandi piiramine
Karli väed jõudsid Viljandi alla 9. novembril 1600. Viljandi komandant oli Michael Kurtz, ning linnuse garnison koosnes poolakaist, sakslastest ning ungarlastest. Kurtz lasi linna põlema süüdata ning taganes ise linnusesse. Rootslased tõusid pikki redeleid mööda müüridele, lasid väravad õhku, ning suutsid kahjutulele piiri panna. Seejärel asuti linnust piirama. Tulekuulidega süüdati üks puitrondeel, ning tulekahju levis linnusesse. Linnuse kaitsjate hulgas tekkisid vastuolud. Poolakad nõudsid linnuse kaitsmist, samas kui ungarlased ja sakslased soovisid kapituleeruda. Üks sakslasest sõdur andis hõikas rootslastele, et garnison on nõus armuandmise tingimusel kapituleeruma, millega ka Karl nõustus. Redeleid mööda läksid Rootsi sõdurid linnusesse, kus algas võitlus nende ja poolakatest kaitsjate vahel. Rootslased suutsid Viljandi linnuse alistada, 3. novembril ukj. Pärnu järel oli see teine tähtis Põhja-Liivimaa tugipunkt, mis Karli valdusse langes.
Piisu
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Koonga valda.
Rootsi-Poola sõda (1600–1611)
Viljandi piiramine
Enne Paidesse asumist soovis Karl siiski vallutada mõne väiksema linnuse. Esmalt vallutasid Rootsi väed Karksi, mida kaitses üsna tugev garnison. Rootslased olevat saanud linnusest rohkelt Jürgen Fahrensbachi isiklikku vara. Samuti sunniti alistuma Helme ning Härgmäe linnus.
Tartu piiramine
Talve saabudes asusid rootslased ette valmistama Tartu ründamist. Muuhulgas püüti mõjutada Tartu aadlikke, et need Karli poole üle tuleks. Detsembris hakkasid levima kuuldused, et Leedu suurhetman Krzysztof Mikołaj Radziwiłł on isiklikult Liivimaale saabunud, ning Karl otsustas kohe Tartut rünnata. Tartu alla koondati suurem osa rootslaste siinsest väest, kaasa arvatud äsja Soomest kohale jõudnud väeüksused. Esmalt asusid Tartut piirama Stolpe ja Gyllenhielmi üksused, kellele peatselt lisandus ka Karli juhitud peavägi. Suurtükkidest laskmist alustati esimesel jõulupühal. Linnakindlustused pidasid hästi vastu, ning Tartu komandant Heinrich Ramel ei soovinud linna rootslastele loovutada. Linnamüüride juures ringkäigul viibinud Ramel sai kuulist jalga haavata, ning tema kohusetäitjaks sai Hermann Wrangell. Wrangell, keda tema naisevend Reinhold Anrep oli rootslaste poole meelitanud, otsustas 27. detsembril kapituleeruda. Komandant Ramel, kastellaan Georg Schenking ning rittmeister Caspar von Tiesenhausen võeti vangi. Tartumaa aadel andis linna alistumise järel Karlile truudusvande, soovides vastutasuks privileegide kinnitamist.
Umbes samal ajal asusid rootslased mõne tuhande mehega Võnnut piirama, kuid linnuse kaitsjad tungisid linnusest välja (ilmselt viimasel jõulupühal) ja lõid Rootsi väed tagasi. Rootslased olid sunnitud Karksisse taganema.
Läti linnuste vallutamine
Tartu langemise järel vallutasid Rootsi väed Fabian von Tiesenhauseni ja Otto von Vietinghoffi juhtimisel piirkonna väiksemad linnused – Vastseliina, Vana-Antsla, Kirumpää ja Koivaliina. Samuti hõivati mitmed nõrgalt kaitstud Kagu-Liivimaa linnused – Aluliina, Cesvaine, Bērzaune, Rēzekne, Tirza ja Ludza.
Samal ajal asus Karl oma peaväega teele Valmiera suunas. Rasked lumeolud takistasid vägede edenemist, ning päevas ei suudetud liikuda üle kahe penikoorma. Valmiera alla jõudnud hertsog nõudis linnuse ja linna kapituleerumist. Linna kaitsjad sellega ei nõustunud. Kuna liikvel olid kuuldused, et poolakad üritavad Võnnust Valmiera kaitsjatele appi tulla, kindlustasid rootslased oma laagri. Samuti alustati rasketest suurtükkidest linna tulistamist. 29. jaanuaril pöördus Karl uuesti linna kaitsjate poole ja nõudis taas kapituleerumist, väites, et keeldumise korral ei saa keegi armu. Kuna Võnnust abiväge ei tulnud ning rootslased olid suutnud linnamüüri tugevalt kahjustada, oldi sunnitud 10. veebruaril (ukj) alistuma. Kui Poola väed kuulsid Valmiera langemisest, jätsid nad maha ka Võnnu, mille rootslased üle võtsid. Seejärel asuti piirama Rauna linnust. Linnuse sakslastest kaitsjad võtsid leedulasest komandandilt võtmed ning lasid rootslased sisse. Peatselt vallutati ka Smiltene linnus.
17. veebruaril (ukj) vallutati Võnnu linnus (poola keeles Kieś) ja seejärel vallutati mõned Võnnu ümbruses asunud väikelinnused. Tõsist vastupanu oodati Piebalga linnusest, kus asus Maciej Dembiński väesalk. Linnust saadeti piirama Gyllenhielm, kelle juhatuse all oli tugev ratsavägi ning Soome jalaväelased. Kaasa saadeti ka kogenud Karl Henriksson Horn, et vajadusel noorematele meestele nõu anda. Dembiński otsustas linnuse maha jätta, kuna selle müürid olid nõrgad, ning külm talv oli kaitsekraavid ära jäätanud. Gyllenhielm saatis Horni nõusolekul mõnisada ratsanikku Dembińskit, kes paksu lume tõttu polnud kaugele jõudnud, jälitama. Dembiński vangistati ning Piebalga linnus vallutati. Vangilangenud Poola väejuht saadeti Horniga Võnnusse hertsogi juurde. Gyllenhielm ja Peter Stolpe jäid Piebalga alla edaspidiseks tegutsemiseks vajalikke korraldusi ootama. Hertsog saatis Horniga vägedele teate, et need puhkaks oma laagrites 14 päeva, kuni ta Tartust tagasi jõuab. Tartusse läks Karl, et kohtuda oma abikaasaga, kes tuli sinna Paidest.
Veebruari keskpaigaks olid vabatahtlikult alistunud Suntazi, Krimulda ja Ropaži. Fahrensbach oli oma väliväega selleks ajaks Riiga asunud. Rootslased nägid vaeva kohaliku aadli enese poole võitmisel. Eelkõige keskenduti mõjukatele aadlimeestele, kelle eeskujule järgnesid ka teised aadlikud. Horni ja Gyllenhielmi nõusolekul läks Piebalga laagrist Adam Schrapfer vana ja haritud Ērgļi mõisniku Detlev von Tiesenhauseni juurde, et veenda teda Karli poole üle tulema. Mõjukast Tiesenhausenite suguvõsast pärit Detlev ja Johann von Tiesenhausen mängisid olulist rolli, et Riia ja Koknese vahel asuv aadel Karli poolele tuleks.
Kuna Karl pidas oma vägesid liialt nõrgaks, et vallutada Riiat, otsustas ta rünnata Kokneset. Koknese oli ka strateegiliselt tähtis punkt, teel Ukmergėst (poola Wilkomierz) Kaunase ja Vilniuse peale. 10. märtsil alustas Gyllenhielm linna piiramist. 28. märtsil jõudis kohale ka hertsog Karl koos tugeva suurtükiväega. Rootslastel õnnestus linn vallutada, kuid Koknese linnuse garnison võitles visalt vastu. Karl otsustas jätkata linnuse blokeerimist seni, kuni garnison on sunnitud nälja tõttu kapituleeruma. Ta jättis Koknesesse 2600 meest ja siirdus ise ülejäänud vägedega Ērgļisse. Aprillis andis ta juhtimise üle Gyllenhielmile ja naasis Tallinna.
Poola vastulöök
Rootsi vägede edust heidutatud Poola Seim otsustas anda armeele rohkem raha ning kutsus oma väed Moldaaviast ära. Leedu suurhetman Krzysztof Mikołaj Radziwiłł määras Jan Siciński Liivimaal paiknevaid sõjajõude organiseerima ja käskis tal koondada väed Biržai piirkonda. Aprillis käskis Radziwiłł uutel vägedel koguneda Anykščiai piirkonda ja saatis need mais Siciński alluvusse. 11. mail ületas Radziwiłł Koknese juures Daugava ja asus linna piirama ning rootslased taganesid Koknese linnusesse. Kuu lõpus saabusid lisajõud, kellega koos oli Koknese all juba 2000 meest. 11. mail oli Vilniusest Riiga saabunud ka uus Leedu välihetman Jan Karol Chodkiewicz. .
Rootslased otsustasid saata mööda Daugavat paatidel Koknese linna varustust, et nood suudaksid piiramisele vastu panna. 28. mail asus Gyllenhielm Koknese poole teele, et rünnata linna piiravaid poolakaid. Järgmisel päeval lõi Siciński linna lähedal rootslased taganema ning Radziwiłł võttis kinni varustust vedavad paadid.
Radziwiłł saatis juuni algul Siciński umbes 1000 ratsanikuga Ērgļi alla, kus ta lõi Gyllenhielmi vägesid ning sundis neid Piebalga kaudu Võnnu alla pagema. 1601. aasta juuni keskpaigaks oli Koknese all juba 4000 meest ning 16 suurtükki. Radziwiłł ei asunud enne linna ründama, kui Riiast olid saabunud piiramissuurtükid.
19. juunil maabus Daugavgrīva juures Rootsi laevastik ning 28. juunil saatis Radziwiłł Krzysztof Dorohostajski nendega võitlema. Samal ajal kuhjusid hetmanite Chodkiewiczi ja Radziwiłłi vahel pinged ning Chodkiewicz lahkus oma vägedega.
Gyllenhielm taganes samal ajal Burtnieki linnuse alla. Radziwiłł otsustas olukorda ära kasutada, jagas oma väed kaheks ning vallutas Ērgļi ja Piebalga linnuse. 6. juulil asus ta teel Võnnu alla, mis alistus 14. juulil. Gyllenhielm oli üles seadnud kindlustatud laagri Burtnieki ja Ruhja vahelisele alale. Ning kuigi Radziwiłł oli vahepeal saanud abijõudusid (muuhulgas Chodkiewiczi väesalga), ei söandanud ta Gyllenhielmi rünnata ja asus 23. juulil ründama Rauna linnust. See osutus oodatust raskemaks ning augustiks oli haigused ja deserteerumine jätnud tema väkke vaid 1400 meest.
Rootslaste uus pealetung
Hertsog Karl viibis samal ajal Rootsis, kus tegeles uute vägede värbamisega. Tal õnnestus koguda 12 000 meest ja 20 suurtükki. Vägesid juhtis Nassau-Siegeni krahv Johann VII. Karl maabus 26. juulil 1601 Pärnus ning kõiki oma vägesid ootamata asus ta 16. augustil teele Rauna suunas. 20. augustil kohtus ta Salatsis Gyllenhielmi vägedega. Radziwiłł liikus seejärel Võnnu suunas ja sealt edasi Riia suunas, kus oli juba ees Jürgen Fahrensbach 2000 mehega. 31. augustil ründas Nassau-Siegeni krahv Nītaure lähedal poolakate voori ja tekitas neile suuri kaotusi.
Radziwiłłi väed jõudsid Riiga 2. septembril. Rootsi väed olid juba juuni keskpaigast Riia sadamat blokeerinud. Fahrensbach suutis nad 26. augustil mõne laevaga taganema sundida.
6. septembril jõudsid Riia alla Karli väed. Linn oli hiljuti tugevasti kindlustanud ning ka Fahrensbach oli lasknud linna lähedale uusi kindlustusi rajada. Kuna Karlil polnud piiramissuurtükke otsustas ta võtta linna üllatusrünnakuga. 9. septembril asusid rootslased 4000 jalaväelasega rünnakule. Rootslased suutsid vallutada linnaesised kindlustused ning peaaegu ka linna tungida kuid Fahrensbach lõi nad vasturünnakuga tagasi. Rootsi väed olid Riia all kuu lõpuni, kuid kuulnud Krooni suurhetmani Jan Zamoyski juhitud suure poolakate väe lähenemisest, otsustas Karl oma vägedega põhjapoolsete linnuste juurde taganeda.
Zamoyski saabumine
1601. aasta kesksuveks olid poolakad suutnud mobiliseerida 15 000-mehelise väe, mis oli varustatud 50 suurtükiga, ning selle juhatajaks määrati Moldaaviast tulnud Poola Krooni suurhetman Jan Zamoyski. Vägede kogunesmiskohaks oli Rakiszki ümbrus. Kuna sel ajal piirasid Karl ja Nassau-Siegeni krahv parasjagu Riiat, otsustas Zamoyski neid rünnata. Ta ületas Daugava Vecselpilsi juures ja suundus edasi Riia suunas. Zamoyski jõudis Riia alla 29. septembril ning sai teada, et Karl oli oma vägedega kaks päeva varem taganenud. Kuningas ja Fahrensbach soovitasid Zamoyskil asuda kohe rootslasi jälitama, kuid suurhetman otsustas mõne päeva viivitada. 2. oktoobril saatis ta Krooni välihetmani Stanisław Żółkiewski ees põhja poole ning järgnes ise peavägedega järgmisel päeval. Nädala pärast jõudsid nad Koiva jõe juurde ning said teada, et rootslased olid liikunud Valmiera ja Rauna linnuste alla ning et Karl oli läinud juba Pärnusse. Rootslased olid jätnud 11 Liivimaa linnusesse kokku 11 000 meest ning Tartu juures oli Nassau-Siegeni krahvi juhatuse all 3600 ratsanikku.
Külm, nälg ja haigused olid vähendanud Zamoyski vägesid 5000 meheni ning sõjategevuse jätkamine tundus võimatu. Ta viis oma väed Tartu poole ja jäi ootama kevadet.
1602. aasta märtsis suundus Zamoyski Viljandi alla, mida kaitses 800 rootslast. 25. märtsil jõudsid kohale esimesed üksused Żółkiewski juhatusel ja asusid Viljandit piirama. Mõni päev hiljem saabusid ka peajõud ning 19. aprillil piiramissuurtükid. Võimsa suurtükitule all tungisid kasakad linna ja vallutasid selle. Viljandi linnus pidas veel vastu. 16. mail alustati linnuse ründamist. Kaitsjate tule all hukkusid mitmed Poola ohvitserid, kaasa arvatud Jürgen Fahrensbach. Isegi Zamoyski oli pärast lahingut oma riietest leidnud püstolikuuli. Kuigi rünnak nurjus, andsid linnuse kaitsjad järgmisel päeval alla.
26. juunil asus Zamoyski 2900 ratsanikuga Paidet piirama. Zamoyski saatis Żółkiewski ründama Tallinna lähedal asuvat rootslaste väesalka. Żółkiewski juhtimisel võitsid poolakad lahingu. 7. augustil saabusid Paide alla poolakate abiväed ning septembri lõpus toidupuuduses vaevlev Paide garnison alistus.
Rootsi riigipäev ei olnud sõjategevuse käiguga rahul ning sooviti jõuda Sigismundiga kokkuleppele. Sigismund, kes soovis endiselt Rootsis võimule naasta, keeldus ning saatis Liivimaale hoopis lisavägesid. Vana ja haige Zamoyski otsustas lahkuda oma kodulinna Zamośćisse, ning maksis oma varandusest 19 000 zlotti armeele palkadeks.
Chodkiewiczi saamine vägede juhatajaks
thumb|Leedu suurhetman [[Jan Karol Chodkiewicz]] Zamoyski asendajaks oleks pidanud saama Leedu suurhetman Krzysztof Mikołaj Radziwiłł, kes oli Zamoyski sõjakäikude ajal Vilniuses viibinud. Radziwiłł ei soovinud Liivimaale naasta ja tõi ettekäändeks kehva tervise ning rahalised probleemid (ta oli oma varaga toetanud Liivimaa sõjakäiku ja ootas nüüd, et riik talle selle tagasi maksaks). Seega sai Liivimaal asuvate vägede juhatajaks oktoobri keskel Leedu välihetman Jan Karol Chodkiewicz.
Detsembri keskel asus Chodkiewicz 4000 mehega Tartut piirama. 5. märtsil 1603 lõid poolakad Rakvere lähedal Tartut piiramisrõngast vabastama tulnud Rootsi väesalka. Tartu alistus 13. aprillil. Poola sõdurid ei olnud ammu palka saanud ning keeldusid edasi sõdimast. Chodkiewicz seadis Rakverest lõunasse üles kindlustatud laagri kust juhtis väiksemaid ratsaväerünnakuid.
1604. aasta märtsis sai Södermanlandi hertsog Karl ametlikult Rootsi kuningaks.
1604. aasta augustis asus Arvid Eriksson Stålarm Paide lossi tagasi võtma, kuid taandus, kui sai teada, et Chodkiewicz oli oma vägedega liikuma hakanud. Stålarm naasis 15. septembril 5000 sõduri ja 6 suurtükiga. Seepeale asus Tartust teele Chodkiewiczi 2300-meheline abivägi, mis koosnes peamiselt ratsaväelastest. Nad jõudsid Paide alla 25. septembril ning sundisid rootslasi endaga linnusemüüride all lahingusse astuma. Husaaride rünnak purustas Rootsi vägede vasaku tiiva ja sundis need põgenema. Vasaku tiiva häving murdis ka ülejäänud rootslaste vastupanu. Rootslased kaotasid lahingus umbes 3000 meest ja 6 suurtükki. Paide lahingut peeti niivõrd oluliseks, et selle järel sai Chodkiewicz uueks Leedu suurhetmaniks 1603. aastal surnud Krzysztof Mikołaj Radziwiłłi asemel.
Karli naasmine Liivimaale
1605. aastal kogus kuningas Karl IX kokku 12 000-mehelise sõjaväe, mis koosnes suuresti välismaa palgasõduritest. Poolas olid samal ajal poliitilised vastuolud ning seim otsustas armeele rohkem raha mitte anda. Chodkiewicz käsutuses oli 5000 meest, kellest 3500 olid temaga koos Tartu all laagris. Ülejäänud olid paigutatud Tartu, Paide, Viljandi, Võnnu ja ilmselt ka Rakvere linnusesse.
Karl IX otsustas rünnata Liivimaa tähtsaimat linna Riiat. Karlil ei olnud piisavalt transpordilaevu, et kogu oma väge korraga Riia alla saata ning seetõttu saadeti sõjajõud üle Läänemere kolme suure osana. 12. augustil maabus krahv Joachim Friedrich von Mansfeld 3000 sõduri (peamiselt sakslased) ja suurtükkidega Dünamündes ning alustas Riia piiramist. 15.–20. augustini maabus Tallinnas kindral Anders Lennartssoni 4000 sõdurist koosnev vägi (peamiselt soomlased) ning 30. augustil maabus Pärnus Karl IX 4000 sõduriga (rootslased ja šotlased).
Kuulnud Riia piiramisest asus Chodkiewicz Tartust Riia poole teele. 21. augustil jõudis ta Valmierasse, kus kuulis, et oht Riiale ei ole tõsine, kuna Riia linna kaitses üsna suur hulk mehi. Samas kuulis ta ka Anders Lennartssoni maabumisest Tallinnas ja tema võimalikust siirdumisest lõunasse. Chodkiewicz otsustas Lennartssoni vägedele vastu liikuda ja nendega võitlusse astuda.
23. augusti paiku asus Chodkiewicz teele põhja suunas ning saatis mõned lipkonnad Tomasz Dabrowy juhatusel Riia lähistele, et jälgida Mansfeldi tegevust. Lennartsson, kes oli kuulnud Chodkiewiczi paiknemisest kaugel lõunas, otsustas Viljandi tagasi vallutada. Kuulnud Chodkiewicz naasmisest põhja poole, siirdus Lennartsson oma vägedega Vigala juurde ja kindlustas oma positsioonid.
5. septembril asus Karl oma vägedega mööda rannikuäärset teed liikvele Riia suunas. Rootsi maaväge julgestas laevastik, mis liikus nendega paralleelselt mööda rannikut. Karli väed peatusid 11.–14. septembril Salatsis. Kuna teed varjasid metsad ja sood ei suutnud Chodkiewicz kindlaks teha rootslaste täpset asukohta. Ta oletas, et rootslased pööravad ringi ja ründavad ikkagi Viljandit. Seetõttu ei lahkunud ta Viljandi alt enne 8. või isegi 14. septembrit. Kuulnud, et rootslased marsivad siiski lõunasse, kiirustas ta Valmiera alla. Sinna jõudis ta 16. septembril.
Chodkiewicz pidas oma vägesid liialt nõrgaks ning soovis kokkupõrget rootslastega vältida. Ta jäi ootama lisajõude, mis pidid saabuma Leedust. Valmieras sai ta valeteate, et rootslased plaanivad tema väge rünnata, ning ta asus valmistuma lahinguks. Ta ületas Koiva jõe, valmistas ette välikindlustusi ning jäi ootama Rootsi vägesid. Vahepeal jõudsid kohale ka abiväed Tartust. 24. septembril sai ta teada, et Karl IX oli päev varem oma vägedega Riia alla jõudnud. 24. septembril saatis Karl Riiga saadikud ning nõudis linna alistumist. Saanud eitava vastuse asus Karl linna piirama. Tõsine oht Riiale sundis Chodkiewiczit asuma teele Riia suunas, et linna piiramisrõngast vabastada. 26. septembril jõudis ta Riiast 15 km kaugusel asuvasse Salaspilsi.
Salaspilsi lahing
Rootsi sõjanõukogu otsustas 26. septembril, et öösel rünnatakse kogu väega Salaspilsi all paiknevaid poolakaid. Rootslased asusid kella kümne paiku õhtul oma laagrist teele. Kuna poolakate vahid märkasid rootslasi tulevat otsustasid viimased rünnakuga hommikuni viivitada, kuna üllatusmoment oli niikuinii juba kadunud. Kumbki pool ei soovinud loovutada oma häid positsioone ning oodati vastase rünnakut. Pärastlõunal lasi suurhetman oma arkebusiiridel kiiresti taganeda, et jätta muljet nagu hakkaks kogu armee taganema. Seepeale alustas Karl rünnakut.
Rootsi vägedes oli umbes 11 000 meest 11 suurtükiga, samas kui Poola vägedes oli vaid veidi üle 4000 sõduri. Lahingu saatuse otsustas tiivuliste husaaride äge rünnak, mis purustas rootslaste jalaväe. Lahingus hukkus umbes 6000 Rootsi sõdurit, ning vaid mõnisada Poola sõdurit.
Ellujäänud Rootsi jalaväelased pagesid Dünamündes asuvatele laevadele ning Mansfeldi juhitud raskeratsanikud taandusid Pärnusse. Hoolimata üliedukast lahingust keeldusid Chodkiewiczi mitmeid kuid palgata olnud sõdurid edasi võitlemast. Suur osa tema sõduritest lahkus oma kodumaale. Chodkiewiczi väkke jäid vaid palgasõdurid, kellele ta omast taskust pidi palka maksma.
Edasine sõjategevus
Suurhetman Chodkiewiczi vägede nõrkusest hoolimata ei võtnud rootslased esialgu ette mingeid suuremaid sõjalisi operatsioone. 1606. aastal puhkes Poolas kuningavastane Zebrzydowski mäss, ning Chodkiewicz, kes oli üks olulisemaid Sigismundi toetavaid magnaate, oli sunnitud 1607. aastal Poolasse naasma. Samal ajal alustasid rootslased Joachim Friedrich von Mansfeldi juhtimisel sõjakäiku poolakate vastu. 1608. aastal vallutati Paide (25. juunil), Dünamünde, Koknese ning Viljandi. Rootslased asusid piirama ka Riiat.
1608. aasta augustis naasis suurhetman Liivimaale. Kuna Poola oli sõjas ka Moskvaga, oli Chodkiewiczi kasutada piiratud arv vägesid. Sügiseks oli tema väes 18 lipkonda 2019 sõduriga. Suurhetmani väed kogunesid esialgu Leedu-Liivimaa piiri lähedale Biržaisse. Viinud end kurssi rootslaste paiknemisega, liikusid nad edasi Salatsisse, kust läksid veebruaris Pärnu peale. Nad liikusid mööda metsi ning soid, et vältida rootslasi. Külm ilm oli sood ja metsaalused ära jäätanud, mistõttu oli vägede liikumine üsna hõlbus. Poola väed peatusid Pärnust umbes 14 kilomeetri kaugusel. Pärnu kaitsjateni oli jõudnud info suurhetmani tulekust ning linnaelanike hoiatuseks lasti kindlusest mõned kahuripaugud. Chodkiewicz arvas seetõttu ekslikult, et tema asukoht on avastatud ning ta taganes parematele positsioonidele. Tema pikast retkest väsinud väed ilmutasid rahulolematust. Rootslased märkasid Poola vägede kohalolu, kuid oletasid, et tegu on väikese väesalgaga.
Riia alla jõudnud Chodkiewicz astus lahingusse Mansfeldiga ning sundis Rootsi väed taganema. Lahingus hukkus umbes 2000 Rootsi sõdurit. Vabastanud Riia piiramisrõngast, asus Chodkiewicz ise Dünamündet piirama.
Juuli keskel asus Mansfeld 6000 mehega Pärnut piirama. Ta ümbritses linna kaitserajatiste ja blokhausidega, et kaitsta oma vägesid väljastpoolt tulevate Poola rünnakute eest. Chodkiewicz ootas samal ajal abivägesid, mis saabusid 20. augustil. Ta jättis Dünamünde alla mõnisada meest ning asus ise Pärnu suunas teele. Septembri alguseks oli ta jõudnud Pärnust 30 kilomeetri kaugusele. Rootslased otsustasid korraldada öise üllatusrünnaku. Rootsi väed ründasid poolakate laagrit, kuid löödi tagasi. Rootslased taganesid ning kindlustasid oma positsioone, langetades teedele puid. Chodkiewicz oli sunnitud suletud teede tõttu liikuma esmalt Viljandi alla ning sealt Pärnusse. Suurhetman jõudis Pärnu alla 15. septembril, hävitas esmalt ühe blokhausi ning ületas seejärel Pärnu jõe. Kuna poolakatel oli võimalus piirata Rootsi väed sisse, otsustas Mansfeld kohe rünnata. Rünnak ebaõnnestus ning Mansfeld liikus mööda metsi põhja poole, kus seadis end sisse heal positsioonil soiste alade vahel. Chodkiewiczil ei õnnestunud rootslasi lahingusse meelitada ning ta otsustas taganeda. Ta täiendas Pärnu garnisoni tuhande mehe ja moonaga ning asus 22. septembril teele lõunasse. Poola väed jõudsid Dünamünde alla 29. septembril.
Mansfeld oli järgnenud poolakatele ning 6. oktoobril toimus Poola ja Rootsi vägede vahel Koiva lahing, mille poolakad võitsid. 9. oktoobril alistus ka Dünamünde garnison. Palgata jäänud Poola sõdurid lahkusid seejärel kodumaale.
Käimasoleva Ingeri ja Vene-Poola sõja tõttu kaldus Rootsi ja Poola tähelepanu Liivimaalt eemale ning sisulist sõjategevust Liivimaal enam ei toimunud. 1611. aasta aprillis sõlmiti üheksakuuline relvarahu, mida hiljem pikendati. Relvarahu kestis 1617. aastani.