cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Gattšina
Teadus
Uusima teadusasutusena hakati 2000. aastate lõpul Gattšinasse kavandama nanotehnoloogiakeskuse rajamist. Projekt realiseeriti, kuid keskuse põhitegevus koondati Gattšina asemel Peterburi linna. Keskuse suurim osanik on riigiettevõte Rosnano ja selle üks olulisi töösuundi on nanotehnoloogiaga tegelevate idufirmade toetamine.
Gattšina palee endistes hobusetallides asub Venemaa Föderatsiooni kaitseministeeriumi sõjamerelaevastiku keskarhiiv, kus toimub ka teaduslik uurimistöö.
Kultuur
Gattšina peamised kultuurikeskused on kultuurimaja, noortepalee ja noorte loomekeskus. Nende baasil tegutseb hulgalisel huviringe ja enamik asjaarmastajate loomingulisi kollektiive, mille seast väärivad esiletõstmist kostüümiteater Katjuša, guslimängijate ansambel Perezvon, noortekapell Garmonija, teater Za uglom, rahvatsirkus Grotesk, tantsustuudiod Ritmiks ja Breik-dans, jpt. Lisaks neile asjaarmastajate kollektiividele on olemas Gattšina munitsipaalne noore vaataja teater (endine laste- ja noorteteater Vstretši), mis annab etendusi noorte loomekeskuse laval. Laste muusikakooli baasil tegutseb linna filharmoonia.
Gattšinas on üks kino, mis kannab nime Pobeda. Alates 1995. aastast toimub seal iga-aastane filmifestival "Literatura i kino".
pisi|Kivi kavandatud oblastiteatri algses asukohas
Linna keskraamatukogu kannab kirjanik Ivan Kuprini nime. Raamatukogul on kaks filiaali (Hohlovo pole ja Marienburgi mikrorajoonides) ning selle alluvuses tegutseb ka Gattšina lasteraamatukogu. Aerodromi mikrorajoonis asub Gattšina rajooni keskraamatukogu, mis on saanud nime Aleksandr Puškini auks.
Alates 1989. aastast tähistatakse iga septembrikuu kolmandal pühapäeval linna päeva. Päeva peetakse deviisi "Au sulle, Gattšina!" ("Славься, Гатчина!") all, toimuvad teatrietendused, kontserdid ja mitmesugused muud meelelahutuslikud üritused.
Gattšinasse plaaniti rajada ka 600-kohaline muusika- ja draamateater. Sümboolne nurgakivi teatri tulevasse asukohta pandi suvel 2007, kui tähistati Leningradi oblasti moodustamise 80. aastapäeva. Projekt sai heakskiidu Leningradi oblasti linnaehituskomitees. Ehitus jäi aga venima, kuna leiti, et kavandatav asukoht ei ole uuele hoonele sobilik ja rikuks väljakujunenud arhitektuurilise ansambli. Selle vastu on linnas korraldatud ka meeleavaldusi. Vastuseisu tulemusel teatasid Leningradi oblasti võimud oktoobris 2012, et loobuvad üldse teatrihoone ehitamisest.
Linna arhitektuur
Gattšina arhitektuur kujutab endast ühelt poolt 18.–19. sajandi vene linnaehituse väärtuslikku mälestusmärki ja illustreerib teiselt poolt sama perioodi keiserlike residentside arengusuundi.
pisi|[[Gattšina palee lõunafassaad]]
Linna peamine vaatamisväärsus on Gattšina parkmuuseum, mille keskne element on aastatel 1766–1781 arhitekt Antonio Rinaldi projekti järgi ehitatud Gattšina palee. Palee ümber asub kolm parki: Dvortsovõi, Zverinetsi ja Silvija park. Teine märkimisväärne ehitis on Prioratski loss, mis ehitati aastatel 1798–1799 arhitekt Nikolai Lvovi projekti põhjal. Seda ümbritseb Prioratski park. Linna parkides asuvad mitmesugused arhitektuurilise väärtusega ehitised, sealhulgas pargipaviljonid. Nende seast on märkimisväärseimad niinimetatud kasemajake ja Veenuse paviljon.
pisi|vasakul|Gattšina palee interjöör
Üks linna vanimaid ehitisi on Kievskaja (Kiievi) tänaval asuv ebatavalise arhitektuurilise kompositsiooniga ümmargune viljakuivati, mis pärineb 18. sajandi keskelt. 18. sajandi lõpu arhitektuuri näidisteks on kalevimanufaktuuri hoone Dostojevski tänaval.
Gattšina arhitektuuriansambli loojate üks paremaid saavutusi on Konnetaabli väljak koos 32-meetri kõrguse obeliskiga. Selle läheduses asuvad palee hobusetallid oma monumentaalse fassaadiga, mis ehitati aastatel 1798–1800.
pisi|Stepan Roždestvenski maja Hohlovi tänaval
Linna peatänava, 25. oktoobri prospekti planeeringus on oluline koht haiglalinnaku arhitektuuriansamblil, mis kujunes välja 19. sajandi esimesel kolmekümnel aastal. Selle keskne element on kahekorruseline linnahaigla hoone. Selle taga paikneb ühekorruseline vaestemaja. Haigla ees asuva väljaku külgedele rajati kivist kahekorruselised korpused, mille fassaadid on kaetud looduslikust kivist plaatidega.
Teiseks linna peamagistraali arhitektuuriliseks kaunistuseks on orbudekodu kompleks. Selle kolmekorruseline peahoone ehitati aastatel 1824–1828, selle fassaadid on lahendatud vene klassitsismile omases lakoonilises ja ranges vormis.
Tšehhovi tänaval asub karikaturist Pavel Štšerbovi majamuuseum, mille hoone rajati aastatel 1910–1911 arhitekt Stepan Kritšinski projekti järgi rahvusromantistlikus stiilis. Veel üks samas stiilis ehitatud hoone on Stepan Roždestvenski maja Hohlovi tänaval, mis ehitati 1913. aastal arhitekt Nikolai Gastevi projekti järgi.
Kirikud, kogudused ja kalmistud
pisi|püsti|[[Gattšina Pauluse katedraal]] pisi|[[Gattšina Püha Nikolai kirik]]
See püha, mille täielik nimi on Issanda Eluandva Risti tüki, Jumalaema Philerma pühakuju ja Ristija Johannese parema käe Maltast Gattšinasse ületoomise püha, meenutab, et Malta ordu kinkis need kolm reliikviat oma suurmeistrile, keiser Paul I, kes lasi need 23. oktoobril (vkj 12. oktoobril) 1799 paigutada Gattšina palee kirikusse. Sama aasta detsembris viidi reliikviad üle Peterburi, kus neid säilitati Talvepalee Käteta Tehtud Kristuse pühakuju kirikus. 1852. aastast alates toodi reliikviad oktoobriks alati tagasi Gattšina Pauluse katedraali, kus nad olid kuu aega inimestele austamiseks väljas.
Teine suur õigeusu kirik Gattšinas on aastatel 1895–1914 arhitekt Leonid Harlamovi projekti järgi rajatud Jumalaema Kaitsmise (Pokrovski) katedraal. Jegerskaja sloboda asumis on veel üks samanimeline kirik. Linnakalmistul Zagvozdka mikrorajoonis asuvad Gattšina Kõigi Pühakute kiriku varemed, aga ka Gattšina Ristija Johannese kirik-kabel. Kirikud tegutsevad ka Gattšina avalike asutuste juures, nii on rajooni keskhaiglas Püha Panteleimoni kirik, K. D. Ušinski nimelises gümnaasiumis aga Püha Neeva Aleksandri kirik.
Sport
Suuremat osa Gattšina linnale kuuluvatest spordihoonetest haldab Gattšina linna spordi-meelelahutuskeskus. Selle koosseisu kuuluvad:
Muud olulisemad spordi- ja kehakultuuriasutused on järgmised:
Zverinetsi pargis korraldatakse suusatamisvõistlusi. Jaanuaris 2009 avati seal pidulikult suusaraja valgustatud osa.
2007. aastast toimub Gattšinas igal aastal sulgpalli Euroopa karika turniir "Valged ööd". Alates 2008. aastast, mil Aerodromi mikrorajoonis valmis uus spordikompleks Arena, toimuvad sulgpallivõistlused seal.
2009. aastal avalikustati kava ehitada Gattšinasse uus jalgpallistaadion, mis mahutaks 10 000 pealtvaatajat. 2011. aastal valmis küll projekt, kuid reaalselt ehitustöid ei alustatud. Ehitus peaks algama 2015. aastal ning staadion peab valmima 2017. aastal, et seda kasutada treeningustaadionina 2018. aasta jalgpalli maailmameistrivõistlustel. Projekti maksumus on 400 miljonit rubla.
Linnas toimub regulaarselt ka Gattšina poolmaraton – jooksuvõistlused, millel osalevad nii professionaalid kui ka harrastussportlased. Võistluse peasponsoriks on Bank Sovetski, mille auks on võistluse ametlik nimi "Bank Sovetski Gattšina poolmaraton".
Sõpruslinnad
Gattšinal on ametlikult neli sõpruslinna:
Antonio Saca
thumb|left|Elías Antonio Saca González Elías Antonio Saca González (Tony Saca; sündinud 9. märtsil 1965) on El Salvadori poliitik.
Valitud 21. märtsil 2004 presidendiks, asus ta presidendi ametikohuseid täitma 1. juunil 2004, vahetades välja president Francisco Florese.
Lelu
Lelu on küla Hiiu maakonnas Hiiumaa vallas Käinast läänes. Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Käina valda.
Lelust põhjas asub Pärnselja, läänes Kaderna ja Kuusiku, lõunas Emmaste-Kurisu ja Ligema ning idas Taterma ja Ühtri külad.
Nimi
Kohanimi tuletub isikunimest. Kohanime on esmamainitud 1565. aastal kujul Lello.
Lelu küla rahvast on hiidlaste seltside traditsioonilises jaotuses kutsutud hundijölkajateks kunagise huntide rohkuse ja hundijahi tõttu metsades küla lähedal.
Loodus
Lelu lääneosa läbib Jausa oja, põhjaosa aga Luguse jõgi. Küla keskel asub Lelu peakraav. Külas kasvavad kaitsealused Putkaste jugapuud. Külas asus kunagi metskonna taimla.
Küla lääneosas asub Leluselja piirkond.
Taristu
Lelu küla läbib Valgu–Lelu–Leemeti tee, kus asub Leluselja bussipeatus. Küla lõunaosa läbib Nurste–Kuriste tee.
Olümpos
Olümpos (vanakreeka keeles ῎Ολυμπος ehk Olympos, uuskreeka keeles hääldatud ka kui Olimbos) on kõrguselt teine mäemassiiv Balkani poolsaarel, asukohaga Egeuse mere ranniku lähistel. Sellel asub Kreeka kõrgeim mäetipp. Massiivi kõrgemad tipud formuleerivad Kesk-Makedoonia ja Tessaalia piirkondade piirilõigu.
Etümoloogia
pisi|267px|[[Mýtikase tipp (mitmesaja-meetriline tõus) nähtuna Skala tipust, tipul on tibatillukestena näha gruppi inimesi]] Olümpose nime päritolu ei ole teada. Tõenäoliselt on see indoeuroopa-eelset päritolu.
Mütoloogia
pisi|267px|Vaade [[Litóchoro linnast, mis asub U-kujulise Olümpose parema jalami lõpul]] Hellase mütoloogias oli Olümpose mägi 12 peajumala elukohaks. Legendi kohaselt tekkis mägi pärast seda, kui jumalad võitsid titaane titaanide sõjas. Mägi on mütoloogias paljude lugude toimumiskohaks.
Peajumala Zeusi trooniks peetakse järsku Stefani tippu (2909 m).
Geograafia
pisi|267px|Olümpose mäeseljak Olümpose mäel on 52 tippu, millest kõrgeim on 2918-meetrine Mýtikas (eesti keeles nina), mis on oma suhtelise kõrguse poolest üks Euroopa kõrgemaid.
Bioloogia
Olümpose mäeseljakutel on väga rikkalik taimestik, mitmed taimeliigid on endeemsed. Mägi kuulub Kreeka rahvusparkide ja Maailma Biosfääride Kaitseala hulka.
Mägironimine
pisi|267px|Hiliskoidiku vaade Olümpose tipust üle [[Egeuse meri|Egeuse mere]] Olümpose otsa ronimine ei kujuta endast tehnilist ronimist, välja arvatud viimane osa Skala tipust Mýtikasele, mis on YDSi järgi 3. klassi skrambleerimine. Hinnanguliselt ronib Olümposele igal aastal 10 000 inimest, enamik neist piirdub Skolio tipuga. Enamasti alustatakse teekonda Litóchorost, mida on asukoha tõttu ajalooliselt kutsutud Jumalate Linnaks. Litochorost viib tee mäe jalamil asuvasse Prioniasse (1100 m), kust algab matkarada. Mäel on mitu ööbimispaika, kus matkajad saavad puhata.
Kirjapandud andmetel jõudsid esimeste inimestena Mýtikase tippu 2. augustil 1913 Litóchorost pärit kohalik kaljukitsekütt Chrístos Kákalos ning Šveitsi mägironijad Frédéric Boissonnas ja Daniel Baud-Bovy.
Mauricio Funes
Carlos Mauricio Funes Cartagena (sündinud 18. oktoobril 1959 San Salvadoris) on El Salvadori poliitik. Ta oli 1. juunist 2009 kuni 1. juunini 2014 El Salvadori president.
Ta õppis ülikoolis kirjandusteadust ning töötas seejärel televisioonis saatejuhi ja uudistereporterina. Tal oli enne presidendivalimisi televisioonis oma jutusaade, milles ta oli eelmiste valitsuste suhtes väga kriitiline. Juba kodusõja ajal intervjueeris ta ajakirjanikuna vasakpoolsete mässuliste juhte.
Funes on lubanud tõsta rikaste kodanike makse, et rahastada vaeste inimeste tervishoidu maapiirkondades ja kuritegevuse ennetuse programme.
Poliitilised vastased kirjeldasid Funesit mehena, kes Venezuela liidri Hugo Cháveze kombel asub konfrontatsiooni USA-ga, kuid Funese sõnul on koostöö teiste Kesk-Ameerika riikidega ja suhete tugevdamine USA-ga tema välispoliitika prioriteedid ning Salvador jätkab USA dollari kasutamist riigis käibiva rahana.
Funes on abielus Vanda Pignatoga, kes kuulus kunagi Brasiilia Tööliste Parteisse. Neil on poeg Gabriel. Funesi vend hukkus kodusõjas. Venna vanema poja Alejandro tapsid 27-aastaselt Maroko päritolu kurjategijad Pariisis, kus Alejandro fotograafiat õppis.
Olümpos
Satelliidifoto
pisi|267px|[[Satelliidifoto (2006)]]
Arukäpp
pisi|Arukäpa õied Arukäpp ehk poirohi (Orchis morio) on käpaliste sugukonda käpa perekonda kuuluv mitmeaastane rohttaim.
Välimus
Arukäpa vars on 10–20 cm kõrgune. Varre alumises osas olevad lehed on 4–7 (isegi 8) cm pikad. Lehtedel on selgelt märgatavad pikirood ja külgrood. Ülemised lehed moodustavad varre ümber lehetupe. Lehed on süstjad, vahel ovaalsed, ja kasvavad männases juurealuselt välja. Mõned õhemad lehed kasvavad ka varrel peaaegu kuni õisikuni. Lehed on üleni rohelised.
Tähk on hõre ja väheste õitega. Õied on violetsed. Eriti intensiivse värvusega on umbes 1 cm pikkuse huule külgmised hõlmad. Keskmine huuleosa on heledam, tumedate täppidega. Arukäpa huul on ebaselgelt kolmehõlmaline, keskmine hõlm on tavaliselt veidi pügaldunud. Mõnikord on väljalõige keskmise hõlma tipul siiski nii suur, et huul näib kahehõlmalisena. Teised umbes 2/3 huule pikkused õiekattelehed hoiduvad ülal kompaktselt kokku, 3–4 mm laiused külgmised-välimised õiekattelehed võivad olla ka veidi eemal. Välimistel õiekattelehtedel leidub ka rohelist värvust ja pikisoonestus on väga kontrastne. Sisemised ülemised õiekattelehed on külgmistest kitsamad. Kõigi ülemiste õiekattelehtede tipud on allapoole või õie keskkoha poole suunatud. Tipust tavaliselt veidi jämedam, sigimiku pikkune kannus hoidub tipuga üles. Kandelehed on violetsed, peaaegu sigimiku pikkused.
Levila
Arukäpp kasvab Lõuna-Iirimaal, Walesis, Lõuna-Inglismaal, Ida-Hispaanias, Marokos, Kreekas ning sealt lääne poole kuni Kaspia mere lääneranniku ja Iraanini.
Saksamaal oli arukäpp 19. sajandil väga levinud, aga on hiljem mitmel pool Põhja-Saksamaal välja surnud.
Eestis on arukäpp II kategooria looduskaitse all olev liik. Ta kasvab Lääne-Saaremaal ja Lääne-Muhumaal.
Arukäpa meeliskasvupaigad on kuivad niidud, puisniidud, lookadastikud ja hõredad loometsad.
Saksamaal valitakse alates 1989 aasta orhideed ja arukäpp valiti juba 1991 Saksamaa aasta orhideeks.
Hübriidid
Täheldatud on arukäpa hübriide orhideedega Orchis papilionacea, Orchis palustris ja Anacamptis pyramidalis.
Laheküla (Hiiumaa)
Laheküla on Hiiumaal Hiiumaa vallas Käinast idas Käina lahe ääres asuv küla. Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Käina valda.
Lahekülast põhjas asub Putkaste, läänes Käina ja idas Vaemla.
Nimi
Kohanimi tuleb eestikeelsetest sõnadest 'laht' ja 'küla' Kohanime on 1726. aastal mainitud Vaemla mõisa all. Alates 1945. aastast kandis asula nime Lahe-Nurme ja alates 1970. aastast Lahe.
Loodus
Küla rannikuala hõlmab Käina lahe–Kassari maastikukaitseala. Küla alale jäävad Naaskelrahu, Nuudirahu ja Vaherahu.
Ajalugu
Laheküla kuulus ajalooliselt Vaemla mõisa alla. 1725.–1726. aasta Läänemaa adramaarevisjonis oli külas 7 talunikku: Lepiko Jüri, Jõe Wiedas, Jõe Erick, Lamba Andres Siem, Körtzi Jüri, Lamba Erick ja Ninna Jack. Hiljem küla likvideeriti. 20. sajandil kujunes asustus Putkaste mõisa alale asutatud Putkaste asunduse osana, mis paiknes ülejäänud asundusest eraldi ja sellepärast pakuti talle 1939 eraldi nimeks Nurme. Rahvas ei võtnud seda nime omaks. Kui 1977 asundused likvideeriti, liideti Laheküla Käinaga, aga 1997 taastati omaette külana.
Taristu
Küla piirneb põhjas Suuremõisa–Käina–Emmaste maanteega, läänes Kärdla–Käina maanteega. Küla läbib Kapteni tee.
Tokamak
vasakul|pisi pisi|Magnetvälja tekitamine tokamakis Tokamak (lühend venekeelsest väljendist "тороидальная камера с магнитными катушками") on masin, millega toroidaalse (sõõrikukujulise) magnetvälja abil sulustada plasmat. Tokamaki leiutasid 1950ndatel nõukogude füüsikud Igor Tamm ja Andrei Sahharov, laiemale avalikkusele esitleti seda aastal 1968.
Sarnaselt teise laialt kasutatava magnetsulustamise seadme stellaraatoriga tekitatakse plasmat vangistava magnetvälja toroidne komponent vaakumkambrit ümbritsevate elektromagnetite abil. Kuna toimimiseks on tarvis tugevaid magnetvälju, need aga tingivad vajaduse suurte voolude järgi, eelistatakse tänapäeval võimsuskadude vähendamiseks magnetite valmistamiseks kasutada ülijuhtivaid poole. Laetud osakeste trajektooride stabiliseerimiseks kasutatakse pintšefekti, kui poloidse magnetvälja saamiseks juhitakse läbi plasma tugev elektrivool. Pintšefekti rakendamine on tokamaki kõige suuremaks põhimõtteliseks eripäraks võrreldes stellaraatoriga.
Kõige käepärasem moodus voolu tekitamiseks oleks see indutseerida muutuva magnetväljaga. Muutuvale magnetväljale panustamine tingiks aga kogu süsteemi impulssrežiimis toimimise vajaduse, mis tooks kaasa tehnilisi probleeme, sh materjalide kiirenenud väsimise. Mõnevõrra parem ja praktikas ka rakendatav variant on kasutada kas elektromagnetilist mõjustamist (sarnane mikrolaineahju soojendamisprintsiibiga) või/ja suure energiaga neutraalsete (magnetvälja poolt mitte mõjustatavate) aineosakeste juhtimist plasmasse, kus need laengukandjatega põrkudes panevad viimased soovitud suunas liikuma ja omandaks samal ajal ka ise laengu.
Et saavutada seadme suuremat efektiivsust, eelistatakse nüüdisaegsetes lahendustes ära kasutada ka tokamaki plasmas selle ebaühtlase rõhu tõttu tekkivat nn bootstrap-voolu (bootstrap current). Bootstrap-voolu osakaal kogu poloidset magnetvälja tekitavast voolust ulatub mõningates tokamaki versioonides 80 protsendini.
Aleksandr Vladovski
pisi|Aleksandr Vladovski Aleksandr Vladovski (ka Aleksander Wladovsky; vene keeles Александр Игнатьевич Владовский; 10. märts (vkj 27. veebruar) 1876 Peterburi – 4. oktoober 1950 Tallinn) oli Eestis tegutsenud poola-vene päritolu arhitekt.
Päritolu ja haridus
Vladovski oli poola aadlist põlvneva kolleegiumisekretäri, hilisema riiginõuniku Ignati Vladovski (1838–1913) ja tema venelannast abikaasa Jelizaveta Ankudinova (surnud 1909) poeg. Perekond oli katoliku usku. Hariduse sai Vladovski sünnilinnas Peterburis: aastatel 1886–1894 läbis ta kaubanduskooli täieliku kursuse, 1896. aastal astus aga vabakuulajana Peterburi Kunstide Akadeemia juures tegutsevasse kõrgemasse kunstikooli, kus tõmbas endale arhitekt Leonti Benois' tähelepanu. Aastatel 1897–1901 läbis ta sama kooli juures arhitektuuri õppekava, aastast 1901 õppis Peterburi Kunstide Akadeemias arhitekt Leonti Benois' meistriklassis. Õpingute ajal sai ta oma eskiiside ja projektide eest mitmeid rahalisi auhindu, samuti joonistas ta sel perioodil akvarellitehnikas illustratsioonid Aleksandr Puškini poeemile "Ruslan ja Ludmilla". Akadeemia lõpetas ta 1903. aastal ja talle anti diplom arhitekt-kunstniku erialal. Tema lõputööks oli 2500-kohalise kontserdisaali projekt, mis oma klassitsistliku lahendusega meenutas arhitekt Carlo Rossi projekteeritud Aleksandra teatri hoonet.
Tegevus Peterburis
Juba õpingute ajal, 1901. aastal sai ta loa osaleda reaalsete ehitusprojektide elluviimisel. Tema esimene töö oli Gattšinas von Krusede mõisa rajatud modernistlikus stiilis puidust saun ja riietushoone, mis ei ole säilinud. Peterburis oli tema esimeseks laiemalt tuntud tööks aastatel 1902–1907 ehitatud kindraliproua Bezobrazova eklektitsitliku fassaadiga villa, kus alates 1962. aastast tegutseb Venemaa riiklik lavakunstide instituut.
1904. aastal pälvis ta Peterburi Kunstide Akadeemia kaheaastase stipendiumi, mida pikendati hiljem veel üheks aastaks. See võimaldas tal aastatel 1904–1906 reisida enesetäienduse eesmärgil Venemaal ja Lääne-Euroopas. Nendel reisidel valmisid ka mitmed joonistused vanadest kirikutest ja muudest arhitektuurimälestistest, millest osa avaldati hiljem Peterburi ajakirjas Zodtši ja arhitektide-kunstnike liidu aastaraamatus.
Aastatel 1906–1907 osales ta projektikonkurssidel, kus võitis ka rahalisi auhindu. Tunnustuse pälvisid tema Riigiduuma hoone projekt, keemik Aleksei Šuljatšenko ausamba projekt ja Nikolai vaksali ümberehituse projekt. Samal ajal projekteeris ta väljaspool pealinna mitmeid rahvuslik-romantilises stiilis elumaju ja modernistlikus stiilis ühiskondlikke hooneid, näiteks Astrahani ehitatud börsihoone (1906–1910) ja kino (1909), mis mõlemad on säilinud tänaseni.
Tegevus Eestis
Aastatel 1908–1920 töötas ta Narvas Kreenholmi Manufaktuuri arhitektina. Narva perioodil olid tema suuremad teostunud projektid Kreenholmi Manufaktuuri haigla (valmis 1913) ja parun von Velio 1875. aastal valminud majast ümber ehitatud Narva Poeglaste Gümnaasiumi hoone (valmis 1916), realiseerimata jäid Koitjärve sanatooriumi ja Narva hüdroelektrijaama projektid. 1917. aasta oktoobrirevolutsioonini jätkas Vladovski hoonete projekteerimist ka mujal Venemaa linnades ja kubermangudes, projekteerides peamiselt eramaju aadliperekondade esindajatele. Kuni enamlaste võimuhaaramiseni elaski ta vaheldumisi Narvas ja Peterburis, 1918. aastal asus alaliselt elama Eestisse. 1913. aastal Vladovski abiellus.
Tegevus Eesti Vabariigis
1920. aastal asus Vladovski elama Tallinna, kus ta oli aastatel 1920–1924 tegev kohaliku vene-saksa kunstiühingu "ARS" liikmena. 1922. aastal projekteeris ta Nõmmele Ristija Johannese õigeusu kiriku, kuid rahapuudusel ei suutnud kogudus seda projekti täies mahus realiseerida ja seetõttu ehitati kirik küll põhijoontes Vladovski projekti järgi, kuid mitmete insener Golubkovi sisse viidud kärbete ja lihtsustustega. 1923. aastal valmis Vladovski hilismodernistlikus stiilis lahendatud Ellamaa elektrijaam koos selle juurde kuuluva direktori majaga, sarnases stiilis projekteeris ta ka 1932. aastal Kiviõlis valminud põlevkivitöötlemise tehase. 1925. aastal valmisid Juhkentali sõjaväehaigla ja elumaja aadressil Valli tänav 4, mille fassaadil on jäädvustatud ka arhitekti nimi.
Lisaks tööle arhitektina avaldas ta artikleid ja följetone Eesti venekeelses ajakirjanduses, eelkõige ajalehtedes Poslednije izvestija ja Vesti Dnja. Hiljem ilmusid tema eestikeelsed erialased kirjutised ka ajakirjades Odamees ja Kaunis Kodu. 1920. aastaid Vladovski loomingus iseloomustavad ka uue stiili otsingud. Need on iseäranis tugevalt märgatavad kahes Paksu Margareeta restaureerimise eskiisis, mis väljendasid pigem arhitekti fantaasialendu, kui tõsiseid keskaegse ehitise restaureerimiskavasid. Romantismist, klassitsismist ja modernismist kaugenedes leidis ta uue väljundi art déco stiilis. Esimesed taolised projektid realiseeris ta Kadriorgu, Narva maantee ja August Weizenbergi tänava vahele rajatud väikeste elumajade näol. Esimese silmapaistva art déco stiilis sisekujunduse teostas Vladovski elumajas aadressil Jaan Poska tänav 47, tema kuulsaim art déco stiilis sisekujundus valmis aga aastatel 1926–1927 Vabaduse väljaku hoones, kus tegutsesid hiljem klubid Dancing Palace Gloria ja Astoria. Art déco stiilis lahendas ta ka 1928–1929 Kalamajja rajatud Kalma sauna hoone. 1929. aastal osales ta rahvusvahelisel konkursil Genfi Rahvasteliidu palee ehitamiseks, kuid tema projekt ei osutunud võidukaks.
Vladovski oli ka aastatel 1929–1940 tegutsenud Uue kunstnike koonduse üks asutajaid ja eestvedajaid. Koondis tegutses aktiivselt 1935. aastani, selle aastanäitused toimusid 1929., 1930., 1931., 1932. ja 1936. aastal.
Samuti jätkas Vladovski tegevust sakraalhoonete projekteerimisel. Kaks sellist projekti teostas ta isegi tasuta – 1929. aastal Petserimaale Irboska linnuse juurde rajatud Korsuni Jumalaema ikooni kabeli ja 1934. aastal Tallinna Vene tänavale Tallinna Nikolai kiriku juurde rajatud Esimese maailmasõja ohvrite mälestuskabel. 1935. aastal projekteeris ta uue hoone tulekahjus hävinud Kopli Nikolai kiriku asemele ja 1936. aastal valmis tema projekteeritud kabel Tallinna Kopli kalmistul. Võttes arvesse Vladovski panust Eesti õigeusu kirikuarhitektuuri, nimetas Eesti Apostlik-Õigeusu Kiriku sinod ta 1936. aastal oma ametlikuks arhitektiks, kelle ülesanne oli juhendada ja kavandada õigeusu sakraal- ja abihoonete ehitus- ja renoveerimistöid. Samuti autasustati teda Piiskop Platoni ordeni I järguga.
Tegevus okupatsiooniaastatel
Kevadel 1941 projekteeris Vladovski tüüpelamu tehase Punane Krull töötajate majutamiseks, kuid kavandatud 11 maja jäid ehitamata. Sõja-aastatel lakkas arhitektuuriline ja ehitustegevus peaaegu täielikult. Alles pärast sõda, 1946. aastal õnnestus Eesti NSV Põlevkivi- ja Keemiatööstuse Rahvakomissariaadi Teadusliku Uurimise Instituudis töötanud Vladovskil taas silma paista – sel aastal kavandas ta fassaadi Lai tänav 27 administratiivhoonele. 1949. aastal pälvis tema Kohtla-Järve lasteaia projekt vabariiklikul avalikul konkursil II koha.
Kevadel 1950 toimunud EK(b)P Keskkomitee VIII pleenumiga seoses kuulutati Vladovski koos mitme teise silmapaistva kultuuritegelasega kodanlikuks natsionalistiks, mis piiras oluliselt tema võimalusi oma annet ja oskusi rakendada. Sama aasta oktoobris arhitekt suri ja maeti Tallinna Metsakalmistule. Seitse aastat hiljem suri tema abikaasa Jelena, kes maeti oma abikaasa kõrvale. Vladovskite haud on tunnistatud riiklikuks kultuurimälestiseks.
Mälestuse jäädvustamine
2004. aastal paigutati tema portreega memoriaaltahvel ka Narva linnahaigla vana hoone peasissepääsu juurde.
Septembris 2005 Tallinna Ülikooli Akadeemilises Raamatukogus korraldatud näitusel "Tallinna tekst vene kultuuris" demonstreeriti fotosid ja postkaarte Vladovski projektide järgi ehitatud hoonetest.
Hall käpp
Hall käpp (Orchis militaris) on käpaliste sugukonda käpa perekonda kuuluv mitmeaastaste ühekojaliste rohttaimede liik.
Hall käpp on III kategooria kaitsealune taim.
Nimi
Hall käpp on saanud nime õite värvuse järgi. Ta õied välisküljelt veidi hallikad, õigemini siiski hallikasroosad. Siseküljelt on need rohkem lillakad ja sageli tumedamate triipudega. Kaugemalt vaadates paistavad halli käpa õisikud sinakaslillad, nagu ka paljude teiste meie käpaliste õisikud.
Ka halli käpa ladinakeelne liiginimi “militaris” on moodustatud tema õit silmas pidades. See sõna viitab sõjakusele. Kui uurida halli käpa õit hoolega, siis on näha, et tema õie ülemised kattelehed on omavahel kokku kasvanud ja moodustavad teiste õie osade kohale kiivritaolise katte. Õis paistab seetõttu sõjamehena, kellel on kiiver peas, kuid näokate üles tõstetud.
Majandusgeograafia
pisi|Inimese majandustegevus on piiratud tema tegevusruumiga planeedil Maa
Hall käpp
Levila
Hall käpp on levinud paiguti Kesk-, Lääne- ja Ida-Euroopas, kohati Lääne- ja Ida-Siberis ning Kaukaasias.
Majandusgeograafia
Majandusgeograafia uurib piiratud inim- ja loodusressursside ruumis paiknemisega seotud protsesse ning põhimõtteid. Tegeletakse uuritavate ressursside ruumis paiknemisest tingitud ühiskonna, keskkonna ja majanduse probleemidega.
Hall käpp
Levila
Eestis paiguti tavaline, käpa perekonna liikidest kõige laiemalt levinud. Tavalisem Lääne-Eestis. Eestis on ta oma levila põhjapiiril, Soome lõunaosas kuulub ta aga juba väga haruldaste taimeliikide hulka, keda on aeg-ajalt leitud peamiselt lubjatehaste läheduses ja muudes inimtegevuse tõttu lubjarikkamaks muutunud kasvukohtades.
Majandusgeograafia
Majandusgeograafia uurimisteemad muutuvad koos ühiskonnas toimuva arenguga.
Hall käpp
Levila
Kasvas varem ka Tartus Ropka luhal, kuid Ropka tööstusrajooni rajamisega 1980ndail aastail hävis.
Majandusgeograafia
Majandusgeograafia olemus
Majandusgeograafiat võib käsitleda inimgeograafia ja majandusteaduse piiriteadusena, mis uurib inimeste majandustegevuse korraldust ruumis. Majandusgeograafia tegeleb majanduslike geosüsteemide, nende kujunemise, toimimise ja arengu iseärasuste ja seaduspärasuste analüüsiga.
Majandusgeograafia eesmärk on analüüsida majanduses toimuvat kasvu, kahanemist, kriisi ja õitsengut mitmekülgselt, uurides nii lokaalset, regiooni, riigi kui ka globaalset tasandit. Eriala üks keskne küsimus on regioonide sisese ja nende vahelise ebaühtlase arengu põhjuste ja tagajärgede seletamine.
Hall käpp
Levila
Hall käpp on III kategooria kaitsealune taim.
Majandusgeograafia
Majandusgeograafia olemus
Majandusgeograafia valdkondadevahelise olemuse tõttu kattub majandusgeograafia uurimisala naaberteaduste nagu sotsioloogia, majandusteaduse, politoloogia, demograafia uuritavate valdkondadega. Mõned teemad, millega majandusgeograafia tegeleb, on tööstuse paiknemine ruumis, majandustegevuse koondumine, transpordikorraldus, rahvusvaheline kaubandus, majanduslik areng, globaliseerumine, gentrifikatsioon.
Hall käpp
Kasvukoht
Hall käpp eelistab kasvada lubjarikastel ja niisketel niitudel ja puisniitudel. Ta õitseb maist juunini.
Majandusgeograafia
Majandusgeograafia olemus
Ajalooliselt on majandusgeograafia liigitatud geograafia haruteaduseks, kuid viimase kahe kümnendi jooksul on majandusteadlased näidanud üles kasvavat huvi ruumiga tegelemiseks. Majandusteaduse sisenemist geograafia valdkonda seostatakse tavaliselt majandusteadlase Paul Krugmani 1990. aastate alguses avaldatud tööde ja niinimetatud uue majandusgeograafia esile kerkimisega.
Majandusgeograafia areng
Majandusgeograafia teadusharu päritolu ja arengut on seletatud mitmeti. On väidetud, et majandusgeograafia teke on seotud Briti impeeriumi koloniaalpoliitikaga 18. ja 19. sajandil. Inglaste jaoks muutus siis hädavajalikuks kaubandusgeograafia uurimine. Eesmärk oli paremini mõista ja arendada kaubateede ja transpordiga seonduvat. Teised seostavad majandusgeograafia algust 19. sajandil elanud saksa paiknemis- ja asukohateooria loojate Johann Heinrich von Thüneni ja Alfred Weberiga. Nende eesmärk oli välja töötada majandusüksuste optimaalse paiknemise mudel, mis tagaks talude, tehaste ja linnade kõige efektiivsema toimimise.
Hall käpp
Kasutamine
Usuti, et hall käpa juurtest valmistatud jahu (inglise salep) tarbides võib taastuda meeste suguiha.
Majandusgeograafia
Majandusgeograafia areng
Majandusgeograafia uurimisteemad on muutunud koos ühiskonna arenguga. Läbi ajaloo on teatud piirkonnale omaseid tunnuseid ja tingimusi peetud selle piirkonna arengut mõjutavateks või määravateks teguriteks. Kui keskajal oli valdavaks majandusharuks loodusoludest ja inimressursist sõltuv põllumajandus, siis peamisteks regioonide arengut suunavateks karakteristikuteks olid regiooni kliimaolud, loodusvarade rikkus ja tööjõu olemasolu. Viimased on järelikult ka tegurid, mida majandusgeograafid perioodi käsitlemisel uurivad.
Tööstuslik pööre ja kvantitatiivne revolutsioon
Koos 20. sajandil ühiskonnas toimunud üldise industrialiseerimise ning majanduses toimunud tööstuste arenguga keskenduti majandusgeograafias nüüd uutele teemadele. Hakati uurima ettevõtete ja tööstuste, tootmisprotsesside, tehnoloogia ja innovatsiooni ning tööjõu paiknemist, jaotumist ja korraldust ruumis. Tähelepanu alla võeti ka riigi roll majanduse arengu soodustamisel ja juhtimisel.
Arenguetapi määravaks sündmuseks oli kvantitatiivse revolutsiooni toimumine geograafias 1950. aastatel. Tegemist oli angloameerika majandusgeograafias ja geograafias üldiselt toimunud olulise reformiga, mille tulemusel arenes majandusgeograafia ruumiteaduseks. . Niinimetatud uus majandusgeograafia kritiseeris senist kirjeldavat regionaalgeograafilist käsitlust. Viimase eesmärk oli kirjeldada ja üles märkida eriliste paikade tunnusjooned. Revolutsioon seisnes aga teadusliku uurimismeetodi süstemaatilises juurutamises ja rangelt matemaatilis-statistiliste, seletavate analüüsimeetodite kasutusele võtmises. Abstraktse teoorialoome kaudu tegeldi majanduslike nähtuste ja suhete ruumilisusega.
Kultuuriline pööre
Majandusgeograafia teadusharu edasine areng 1970. ja 1980. aastatel näitas asukohakesksete, aineliste ja mõõdetavate piirkondlike ressursside tähtsuse minetamist kohaliku arengu määramisel. Selle asemel tuleb rõhutada mõõdetamatu ja raskesti tajutava kultuuri, teadmiste, võrgustike ja institutsioonide kui ühiskondliku kapitali tähtsust piirkondliku arengu edendamisel.
1980. aastatel kaugenes majandusgeograafia traditsioonilisest majandusanalüüsist ja muutus mitmekülgsemaks, rakendades lähenemisviise sotsiaal-, kultuur- ja poliitteadustest. Seda muutust nimetatakse majandusgeograafias kultuuriliseks pöördeks või institutsiooniliseks pöördeks.
Eesti geograafia arengukäiku illustreerib ilmekalt Eesti Humanitaarinstituudi vanemteaduri Tiina Peili arvamus:
Kaasaegne majandusgeograafia
Kaasaegne majandusgeograafia uurib geograafilise asukoha mõju majandustegevusele. Tegeletakse majanduse arengut suunavate osapoolte, nagu ettevõtete, tööjõu, riigi, ning majandusmaastikku kujundavate protsesside, nagu innovatsiooni, ringluse, ettevõtluse, ääremaastumise, uurimisega. Nende protsesside kaudu mõjutavad majanduses osalejad regiooni majanduslikku arengut. Tähtsaks on muutunud majanduses osalejate lähem uurimine, mis tegeleb ühiskonnaklassi, soo ja rassi mõjuga majanduses osalemisele.
See majandusgeograafia uus käsitlus vaatleb geograafia traditsioonilisi küsimusi nähtuste ruumilisest jaotusest ja tasakaalust majandusteaduse vaatenurgast. Seejuures kasutatakse transpordikulude, kasvavate tulude ja teiste vastastikuses seoses olevate majandusnäitajate analüüsi. Uus majandusgeograafia ei suuda siiski luua terviklikku uurimisalust majandusgeograafiale, sest ignoreerib paljuski eelnevaid töid selles vallas. Nii on mitmed geograafid, nagu Ron Martin ja Peter Sunley, soovitanud nimetada uut majandusgeograafiat hoopis geograafiliseks majandusteaduseks.
Majandusgeograafia Eestis
Arvestades ülaltoodud definitsiooni majandusgeograafiast kui inimgeograafia ja majandusteaduse piiriteadusest, on oluline hinnata mõlema teadusharu hetkeseisu Eestis.
2012. aasta sügise seisuga on majandust võimalik õppida Tallinna Tehnikaülikoolis ja Tartu Ülikoolis. Esimeses neist saab bakalaureuse tasemel õppida järgmisi erialasid: avaliku sektori majandus, ärindus ja rahvusvahelised suhted. Viimasena mainitud eriala õppekavas on võimalik läbida kolme ainepunkti mahus ka ainet majandusgeograafia. Tartu Ülikoolis on bakalaureuse tasemel võimalik õppida erialasid ettevõttemajandus ja majandusteadus. Majandusõpe ja -teadus Eestis jälgib peamiselt neoklassikalise majandusteaduse traditsioone
Geograafia eriala täiemahulise õppekavaga bakalaureuse-, magistri- ja doktoriõppe tasemel eksisteerib ainult Tartu Ülikoolis. Võimalik on spetsialiseeruda loodusgeograafia ja maastikuökoloogia, geoinformaatika ja kartograafia või inimgeograafia ja regionaalplaneerimise suunale. Viimasel neist on majandusgeograafiaga ka kõige enam kattuvaid uurimisteemasid. Majandusgeograafiat puudutavaid õppeaineid leidub Tartu Ülikoolis kaks: majandusgeograafia ja maailmamajanduse geograafia. Majandusgeograafia suunda Tartu Ülikoolis juhib dotsent Garri Raagmaa.
Teatro Olimpico
thumb|Teatro Olimpico Teatro Olimpico on Itaalias Vicenzas asuv siseamfiteater.
See on Euroopa vanim säilinud katusega teatrihoone. Enne seda oli katusega teatrihoone rajatud Ferrarasse (1531), Roomasse (1545), Mantuasse (1549), Bolognasse (1550), Sienasse (1561) ja Veneetsiasse (1565), neist viimane oli Palladio enese projekteeritud, kuid need pole säilinud.
Teatrit hakkas projekteerima Andrea Palladio 1579. aastal. Kuid Palladio suri 1580. aastal ja töö lõpetas tema õpilane Vincenzo Scamozzi.
Teater avati 3. märtsil 1585 "Kuningas Oidipuse" esietendusega. Algupärased kulissid, mis kujutasid Teeba tänavaid, on säilinud tänapäevani.
Teatrit kasutatakse tänapäevalgi näidendite ja muusikaetenduste tarbeks, ent vaatajaskond on ehitise säilitamise huvides piiratud 400 inimesega. Teatris ei ole kütet ega konditsioneeri, sest need võiksid kahjustada õrnu puitstruktuure. Etendusi korraldatakse kahel teatrihooajal aastas: kevadel ja sügisel. Iga aasta juunis toimub Teatro Olimpicos Vicenzas asuva USA Kaitseministeeriumi kõrgkooli lõpetamistseremoonia.
1994. aastal kanti teatrihoone UNESCO maailmapärandi nimistusse koos kõigi ülejäänud Palladio projekteeritud hoonetega, mis on säilinud.
Tuff
thumb|Tuff. pisi|Osaliselt murenenud tufi paljand Prantsusmaal (Keskmassiiv). Tuff on püroklastiline kivim, mille koostisest üle 90% moodustavad püroklastilised osakesed.
Tuff tekib vulkaanipursete käigus vulkaanist väljapaisatud purdse ehk püroklastilise materjali kivistumisel.
Tuff võib olla mitmesuguse värvusega. Näiteks punakas, hall, kollakas, rohekas või pruun. Tufi moodustavad püroklastilised osakesed on üldiselt teravanurksed. Purdosakeste suurus varieerub millimeetri murdosadest kuni mitme millimeetrini.
Tuff koosneb laava purustatud ja pihustatud tükkidest, milleks on vulkaanilise klaasi (obsidiaan), mineraalide või purskekivimite tükid, mis võivad esineda ka ühes kivimis koos. Püroklastilise materjali koostis sõltub teda moodustanud magma koostisest. Eristatakse lipariitseid, andesiitseid, basaltseid jne tuffe.
Oluliseks koostisosaks on tsement, milleks on tavaliselt peeneteralisem püroklastiline materjal või isegi laava, näiteks tufflaavas.
Teised püroklastilised kivimid on tufiidid, mille purdmaterjali sisaldus on 30...90% ja tufogeensed kivimid 10...30% purdmaterjali sisaldusega. Kivimeid, mis sisaldavad püroklastilist materjali alla 10%, loetakse settekivimeiks.
Tufi porsumisel tekib bentoniit. Ka Eesti maapõues on kaaliumbentoniidi kihte, mis on tekkinud vulkaanilisest tuhast.
Tuff ei oma väga suurt majanduslikku väärtust, ehkki teda on kasutatud ehitusmaterjalina
응회암
Piisknakkusevastased kaitsevahendid
Nakkushaiguste leviku takistamiseks ja epideemia ennetamiseks on vaja, et ühiskonna liikmed – mida suurem osa, seda paremad tulemused – järgiksid hügieeninõudeid, hoiaksid immuunsüsteemi tugeva ja kannaksid kaitsevahendeid. Enamik artikli näiteid põhineb pandeemilise haiguse COVID-19 tekitajal koroonaviirusel SARS-CoV-2.
Kaitsevahendid
Enda kaitsmist on kõige lihtsam alustada ühekordsete või desinfitseeritavate kinnaste kasutamisest ning kodust väljudes desinfektsioonivahendi kaasavõtmisest. Maksekonsoolide ja ühiskasutuses olevate nuppude vajutamiseks tasub kaasa võtta topsitäis hambaorke või mõni kergesti desinfitseeritav ese (nt tühi pastakas).
Kaitsevahendid on näiteks kirurgiline mask, respiraator, kaitseprillid, visiir, kaitseülikond, saapakaitsmed, kummikindad jne. Piisknakkused võivad levivad sülje, hingeõhuniiskuse ja muude piiskadena. Hingamisel, rääkimisel, köhimisel ja aevastamisel lendub suust erineva suurusega osakesi, mis on seotud kobaratesse sülje, lima, vee(auru) ja tolmuga. Suuremad osakesed - piisad - langevad suust/ninast eraldumisel maapinnale, väiksemad osakesed - aerosoolid - aurustuvad ning jäävad õhku lendlema.
Maskid
Katmata näoga võrreldes pakub oluliselt paremat kaitset prillidega koos kasutatav hingamismask (nt kasvõi kirurgiline või isetehtud mask), eriti hästi kaitseb see ümbritsevaid inimesi maskikandjalt levivate nakkuste eest. Kui kogu elanikkond kannaks maske, oleks iga näopaari vahel kaks maski. Seetõttu soovitatakse hingamisteede nakkushaiguste pandeemia korral kanda hingamismaske kogu elanikkonnal (ideaalis koos prillide ja kinnastega). Maski kandmine on tõhusam kui varrukasse aevastamine/köhimine (batsillid jäävad suurel hulgal maski sisse, mitte ei lange piiskadena ümberolevatele pindadele või inimestele ega jää aerosoolina õhku lendlema) või viimasel hetkel taskuräti haaramine.
Hingamismaskide filtrite standarditest parimad on FFP3 või N99, enamasti peetakse piisavaks FFP2 või N95 standardit. Kuid isegi (FF)P1 ehitusrespiraator (mis filtreerib kuni 1 mikroni suuruseid osakesi) või tavaline kirurgiline hingamismask või ka isetehtud riidemask pakub oluliselt paremat kaitset kui maski puudumine. Viirusosakeste väga väike suurus ei muuda suurema filtrikoega näomaske kasutuks, sest filtrid ei püüa õhust mitte eelkõige/ainult imepisikesi üksikuid viiruseosakesi (nt suurusega 60–140 nanomeetrit), vaid kordades suuremaid niiskuse- või mikrotolmu osakesi (näiteks piisku läbimõõduga 600 kuni 750 000 nanomeetrit ), millega ka viiruste kobarad lendavad.
Täiendavalt kaitsevad maskid kõiki maskikandjast levivate suuremate võimalike nakkusepritsmete ning enda näo kogemata puudutamise eest. Maske kombineerides või täiendades on võimalik nende efektiivsust märkimisväärselt suurendada. Kõikide maskide efektiivsus väheneb märgatavalt või kaob, kui nad on muutunud kasutamise tulemusel märjaks või vettinuks.
Kaitseülikond
Kõigile nakatunud patsientidega töötavatele meditsiinitöötajatele soovitavad näiteks Hiina avalikud allikad lisaks kinnastele, hingamismaskile ja kaitseprillidele võimalusel täielikult aerosoolide eest kaitsvat kaitseülikonda, saapakaitsmeid ning visiiri.
Elanikkond võib kaitseülikonna asemel üleriiete peal kanda minimaalse kaitsena ühekordselt kasutatavat vihmakeepi (kui see eemaldatakse ja visatakse ära sama rangel viisil nagu teised kaitsevahendid). Ühekordse vihmakeebi puudumisel on üleriietele potentsiaalselt nakatunud nt hingeõhuniiskusega langenud koroonaviirust võimalik deaktiveerida, jättes üleriided vähemalt 30 minutiks (ideaalis kauemaks) 70 °C temperatuuriga kuiva kuumusega ruumi, näiteks sauna, või pestes need kohe pärast koju naasmist pesumasinas temperatuuril alates 60 °C.
Jalanõukaitsmed
Kui inimene on sunnitud sisenema keskkonda, kus põrandal või maapinnal võib olla väga palju nakkuskandjaid (nt väiksed suletud ruumid, või väga rahvarohked alad õues), tasub hiljem kaaluda jalataldade desinfitseerimist, näiteks asetades jalanõud kodus mõneks minutiks selleks spetsiaalselt valmis pandud veekindlasse karpi mille põhjas on (vedel)seebi ja vee paks segu. Seebi defitsiidi ajal saab jalataldade desinfitseerimise asendada jalgade ümber kilekottide teipimisega (nagu ühekordsed haiglasussid) ning nende äraviskamisega enne koju sisenemist.
Kaitseprillid
Silmi kaitsevad kõige paremini ujumisprillid, suusaprillid või sarnaselt õhukindlad prillid. Suuremate niiskusepiiskade vastu kaitsevad ka laiade sangadega täiendavalt näo külgi kaitsvad ehitusprillid ja visiirid. Tavalised ja päikeseprillid pakuvad minimaalset kaitset, andes kaitsmata silmadega võrreldes siiski mingit kaitset otseste pritsmete vastu. Visiire võib kasutada koos kaitseprillidega, mis suurendab kaitsevõimet veelgi. Vesiirid lähevad võrreldes prillidega vähem uduseks ning neid on mugav kasutada koos prillidega.
Viirusliku doosi vähendamise olulisus
Nakatumisriski vähendades on kasulik teadvustada, et nakatumine ei toimu viiruse limaskestadega kokkupuutel automaatselt.
Nakatumine nurjub, kui viiruseosakeste kogus on liiga väike ning ei ületa inimese üldise immuunsüsteemi kaitsevõimet. Kui nakkushaiguse andnud viiruseosakeste kogus on väiksem, aga inimene jääb haigeks, kulgeb haigus enamasti oluliselt kergemalt, sest keha immuunsüsteemil on rohkem päevi aega reageerida. Seetõttu ongi piisknakkuste levimiskaugust ning nakatanud niiskuseosakeste hulka vähendavad meetmed (nt kasvõi iseõmmeldud riidemaskid, prillid, kindad, sallid näo ees) oluliselt tõhusamad kui meetmete puudumine.
Hingamisteede nakkushaigustel võimaldab just külmadel perioodidel hästi levida asjaolu, et külmas õhus inimeste ninad ja ülemised hingamisteed jahenevad, aeglustades lokaalse immuunsüsteemi tööd. Kaaluda võib hüpoteesi, et isegi isetehtud näomaski kandmine hoiab külma kliima puhul kasutaja nina soojas, pakkudes niiviisi tuge immuunsussüsteemile hingamisteede haiguste ennetamiseks.
Hingamismaskide efektiivsuse suurendamine
pisi|408x408px
Juuste ja/või habeme piiramine
Kõigi hingamismaskide kasutamise üheks suurimaks riskiks on õhu sissehingamine maski ja näo ääre vahelt. Isegi väga lühike lõuahabe suurendab maski või respiraatori vahelt filtreerimata õhu sissehingamist, seades kasutaja otsesesse ohtu. Pikad juuksed võivad kergesti kokku puutuda respiraatori välispinnaga ning seejärel edasi nakatada inimese silmi, sõrmi, üleriideid ja nägu.
Soolaga rikastamine
Ajakirjas Nature avaldatud uurimistöö põhjal on alust arvata, et kõikide hingamismaskide (eelkõige välispinna või välispindade) rikastamine kange soolalahusega (NaCl) suurendab universaalselt nende kaitsevõimet kõigi piisknakkushaiguste vastu. Rikastamiseks piisab maski leotamisest (nt 26% kangusega) tavalise lauasoolalahuses ning seejärel maski kuivatamisest. Kõikide, eriti isetehtud maskide soolaga rikastamisel tuleb jälgida, et säiliks maski filtrikoe piisav õhuläbilaskvus ning et vähenenud õhuläbilaskvusega maski kandja ei hakkaks hingama maskiääre vahelt.
Laboratoorselt testiti universaalset viiruste deaktiveerimise meetodit, rikastades kirurgilise maski peamist filtrikudet soolalahusega. Soolakiht filtri pinnal lahustub kokkupuutel niiskuse ja aerosoolidega ning uuesti kuivades ja kristalliseerudes lõhub patogeenide füüsilise struktuuri, tehes need kahjutuks.Testiti efektiivselt suletud äärtega ja soolaga rikastatud filtreid ning kaitstes nendega laborihiiri viiruste vastu, saadi tulemuseks erakordselt märkimisväärne ellujäänute protsent (100%). Soolaga immutatud maskide välispinnale jäänud viirused deaktiveerusid erakordselt kiiresti, võrreldes tavaliste hingamismaskide filtritega, mille pinnal viirused deaktiveerusid pikema aja jooksul. Soolaga kaetud filtrid osutusid äärmiselt efektiivseks gripi tüüpi viiruste deaktiveerimisel, sõltumata nende alltüübist (pärast seda kui filtreid hoiti intensiivsete näitajatega keskkonnas). Neid tulemusi saab kasutada kaitsevahendite loomisel suure hulga erinevate hingamisteede haiguste pandeemiateks valmistumisel.
Kui soolaga oleks rikastatud näo vastas olev mask, hakkaks sool aja jooksul huuli ning näonahka ärritama. Seetõttu on ideaalne alati kanda vähemalt kahte maski, millest välimine mask on nii sise- kui välisküljest soolaga rikastatud. Kui maski kasutatakse korduvalt, on vaja mask iga kasutuskorra järel uuesti soolaga rikastada. Iga hingamismask tuleks välja vahetada hiljemalt siis, kui see on tajutavalt niiske või vettinud. Kirurgilisi maske soovitatakse kanda võimalikult lühikest aega (nt üheks poeskäiguks) ning enamikku ühekordseid maske ei soovitata kasutada üle nelja tunni (mõnedel respiraatoritel kuni 8 tundi). Võimalusel soovitatakse hingamismaske alati kombineerida õhukindlate kaitseprillide, näovisiiri või alternatiivide puudumisel ükskõik milliste prillidega.
Kirurgilised maskid
Kõigi hingamismaskide kasutamise üheks suurimaks riskiks on õhu sissehingamine maski ja näo ääre vahelt, samuti oht nakatada ennast filtri välispinnale jäänud viirustega. Neid puuduseid saab efektiivselt vähendada hingamismaske kombineerides (õhuvahede vähendamiseks) või soolaga rikastades (pinnal ja maskikoes olevate patogeenide täiendavaks deaktiveerimiseks). Samuti soovitatakse hingamismaske alati kombineerida õhukindlate kaitseprillide, näovisiiri või alternatiivide puudumisel ükskõik milliste prillidega.
Kirurgiliste maskide levinud puuduseks on, et kõrva ümber kinnitatavad aasad ei tõmba maski piisavalt tugevalt näo vastu, mistõttu õhku hingatakse sisse maski ja näo ääre vahelt. Seda puudust saab leevendada, kinnitades maskiaasad kukla taha, kasutades selleks isetehtud sangadega lisandit või lisades kirurgilist maski tihendama 3 kummipaela. Sama tulemuse on võimalik saavutada traadist või riidest "rakmete" abil, mida maski peal kantakse.