cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Osebergi laevmatus
Laev
See on 21,5 meetrit pikk ja 5,1 meetrit lai, ning laevamast on umbes 9 meetri pikkune. Laeva liikumiseks võis kasutada nii aere, mille jaoks on pardas 15 paari auke, kui nelinurkset purje, mis oli tõenäoliselt 70–90 m² suurune ja suutnuks laeva edasi viia suurima kiirusega 10–14 sõlme.
Laeva parema parda päraosas on laialabaline roolimismõla. Varustuses olid veel raudankur, maabumislaud ja hauskar. Osebergi laeva mõlemad täävid, vööri- ja ahtertääv on rikkalikult kaunistatud keerukate puunikerdustega, millel peamiselt motiiv ründavast koletisest.
Laeva teeb eriti oluliseks asjaolu, et tegemist on vanima omataolise laevaga, mis seni leitud ja ehitatud üksnes natuke pärast purjede kasutuselevõttu Skandinaavias. Laeva mudelite katsetused hüdrotunnelis näitavad, et Osebergi laeva sõiduomadused olid viletsad. See on üks võimalikest põhjustest, miks laeva matusteks kasutati. Sõiduomadused olid kehvemad kui hilisematel viikingilaevadel ja võisid jääda alla ka kaasaegsetele laevadele, kuid kuna teisi sama ajastu laevu pole leitud, on tegemist ainult oletustega.
Kahe naise surnukehad
Kääpast leiti kahe naise skeletid. Üks neist oli surnud 50–80-aastaselt (vanus varieerub erinevates allikates) ja ta oli eluajal kannatanud artriidi käes. Teine naine oli surnud 25–50-aastaselt. Pole selge, kumb neist oli tähtsama positsiooniga ja kas kumbki neist oli ohverdatud.
Suursugused hauapanused lubavad oletada, et maetud pidid olema mõjuvõimsad ja rikkad isikud.
Noorem naine kandis punast villast kleiti ja peent linast loori. Neid riietusesemeid kandsid tol ajal kõrgklassi naised ja seetõttu on oletatud, et noorem naine oli kõrgema ühiskondliku positsiooniga. Vanem naine kandis sinist villast kleiti ja villast loori, mis näitab tema mõnevõrra madalamat staatust. Kumbki naine ei kandnud ühtki üleni siidist valmistatud riideeset, kuigi noorema naise kleidi all olnud tuunikal oli kasutatud siidist lisandeid.
Dendrokronoloogilised uuringud näitasid, et laevaehituseks kasutatud puud langetati 820. aastal ja matus toimus 834. aasta sügisel.
On oletatud, et maetu võis olla kuninganna Åsa. Åsa oli Ynglingite suguvõsast pärit Kagu-Norra kuninga Gudrød Küti abikaasa, Halfdan Musta ema ja Norra ühendaja Harald Kaunisjuukse vanaema. Seda teooriat toetavad ka uuringud, mille järgi maetud naised elasid Agderis, paikkonnas, kus elas ka Åsa.
On oletatud, et maetud naine võis olla ka preestrinna.
Nooremal naisel oli murdunud rangluu, mistõttu arvati esmalt, et ta oli ohverdatud. Hilisemad uuringud aga näitasid, et luu oli juba mõnda aega paranenud, seega ei saanud luu purunemine juhtuda vahetult enne matust. Naise hammastel oli jälgi metallist hambaorgi kasutamisest. Metallist hambaorgid olid sel ajal luksusesemed.
Vanem naine põdes vähki, mis oli tõenäoliselt ka tema surma põhjus. Ta kannatas ka Morgagni sündroomi all. Morgagni sündroom on hormonaalne häire, mis annab naistele maskuliinse välimuse, kaasa arvatud habeme.
Mõlema naise põhitoiduseks oli olnud liha, mida võis peamiselt kalatoidulises Norras pidada samuti luksuseks.
Inimjäänustelt saadi DNA-katkeid, kuid mitte piisavalt, et tuvastada naiste võimalik omavaheline sugulus.
Muud leiud
Osebergi matuselaev sisaldas hulgaliselt muidki leide: laevatarbeid, rikkalikult kaunistatud neljarattalist vankrit, kolme saani, mitut voodit ja telki, kangastelgi, hobuserakmeid, rauast pada, nahast kingi, loomapeadega kaunistatud poste, tekstiilikatkeid jms.
Laevast leiti 15 hobuse, 4 koera ja 2 härja skeletid.
Leidude edasine saatus
Isegi pärast laeva eemaldamist kääpast polnud selle edasine saatus selge. Maaomanik ei olnud rahul riigi poolt leiutasuks määratud summaga ja keeldus laeva selle eest loovutamast. Asi sai lahenduse, kui tollal Kristiania ülikoolis õppinud arheoloogiahuviline Rootsi prints Gustaf Adolf (hilisem Gustaf VI Adolf) rääkis laeva ümber käivatest vaidlustest oma sõbrale leitnant Fritz Treschowile. Treschowi isa, kes oli Vestfoldi suurim maavaldaja, maksis Osebergi taluomanikule nõutud summa ja kinkis laeva koos kõigi leidudega Norra riigile.
Seejärel pakiti laevaosad sisse ja saadeti Kristiania poole teele. Vaid kolm päeva hiljem sadas Osebergis maha esimene lumi.
Leiud viidi Kristiania ülikooli muinasteaduste muuseumi, kus alustati nende konserveerimist ja taastamist. Puitleidude hävimise vältimiseks leotati neid vees, mille järel mähiti nad niiskesse kangasse ja paigutati muuseumi keldrisse. Gustafson suhtus pessimistlikult tolle aja restaureerimistehnikasse, mistõttu lasi preili Sophie Krafftil kõik nikerdatud detailid elusuuruses üles joonistada. Tähtsaimatest detailidest valmistas kogenud puunikerdaja Eriksen koopiad. Vähem tähtsatest esemetest valmistati kipskoopiad.
Pärast välitööde lõppu 1904. aasta lõpus sõitis Gustafson koos preparaatori Johanneseniga teistesse Euroopa riikidesse kogemusi hankima. Nad külastasid Saksamaad ja Šveitsi, kus tutvusid järvemudast ja turbast leitud esemete konserveerimisega. Bernis tutvustati neile puidu konserveerimist formaliiniga, Kopenhaagenis glütseriiniga ja Berliinis muude ainetega. Ükski neist viisidest norra teadlasi ei rahuldanud.
Lõpuks aurutati kõva puit kreosoodiga ehk linaõli ja karbolineumi seguga ja seejärel immutati. Pehmet puitu keedeti maarjajää lahuses.
Gustafson soovis võimalikult ruttu suured esemed konserveerida, et hakata neid avalikult eksponeerima. Kõige tähtsamad leiud säilitati vee ja formaliini seguga täidetud anumates, ja eksponeeriti nende koopiaid.
1907. aastaks rekonstrueeriti laev tervikuna. Osebergi laeva ja teiste leitud viikingilaevade jaoks ehitati ülikooli maa-alale suured paviljonid.
1947. aastal taastati Osebergi kääbas ja 1948. aastal maeti naiste skeletid samasse piirkonda.
Vaata ka
pisi|Tüürimismõla
Noodasjärv
Noodasjärv (ka: Nuudasjärv, Nadasi järv) asub Võru maakonnas Võru vallas Noodaskülas.
Järv paikneb Haanja kõrgustiku põhjaosas Kütiorus. Järv on tugevalt mudastunud.
Taimestik on liigirikas: esineb 30 liiki makrofüüte.
Kaladest domineerib särg, mõnevõrra vähem on ahvenat, latikat, hauge, roosärge, kiiska, linaskit. Püütud on ka viidikat, lutsu, säinast jt.
Augustinus
pisi|Augustinus Hippost pisi|Augustinus Hippost Aurelius Augustinus ehk Augustinus Hippost (13. november 354 Tagaste, Numiidia – 28. august 430 Hippo Regius) oli mõjukaim hilisantiigi kristlik õpetlane, õigeusu ja katoliku kiriku pühak, Kiriku doktor.
Augustinus sai hea rooma hariduse. Ta pöördus täiskasvanuna ristiusku ja sai vanas eas Põhja-Aafrika linna Hippo (tänapäeval Annaba) piiskopiks. Ta sõnastas oma teostes ristiusu põhitõed. Oma kõige kuulsamas teoses "Jumalariigist" põhjendas ta Rooma rüüstamist germaanlaste poolt Jumala ükskõiksusega maise võimu vastu.
Augustinus on nii kirjanduslikus kui ka teoloogilises mõttes ladina kirikuisadest üks suuremaid. Kuni 13. sajandini domineeris tema õpetus lääne kristluses ja ka Aquino Thomas oma aristotelismiga peab Augustinust suure au sees.
Augustinus on kristliku filosoofia põhiprobleemide peamine sõnastaja ja nende üldiste lahenduste näitaja. Tema õpetus tugineb põhiliselt Pühakirjale, kasutades Platoni ja uusplatoonikute motiive. Augustinus ei saanud küll olla platoonik ega uusplatoonik, sest nende koolkondade mõned iseloomulikud õpetused on kristliku usuga täielikult ühitamatud, näiteks loomine eelnevalt eksisteerivast mateeriast, hinge eeleksistents ja emanatsiooniõpetus.
Õpingud
Augustinuse isa oli pagan Patricius. Arvatakse, et ta oli Aafrikas maad saanud Rooma veterani järeltulija. Patricius oli Tagaste linnanõukogu liige. Tal oli väike maavaldus. Veidi enne surma (umbes 370 või 371) laskis ta oma abikaasa Monica (Monnica) soovil end ristida.
Augustinuse ema oli lihtsa ja siira vagadusega kristlane Monica, kes avaldas poja kujunemisele olulist mõju. Ema andis talle kristliku kasvatuse, millele isa vastu ei olnud. Juba lapsena oli Augustinus katehhuumenite hulka arvatud. Poiss oli kord raskelt haige ning nõudis ristimist, kuid pärast paranemist lükati tema ristimine ikkagi edasi, nagu tol ajal tavaks ("Pihtimused", 1, 11). "Pihtimustes" meenutab Augustinus oma ema armastuse ja austusega.
Ladina keele ja matemaatika alged omandas ta õpetajalt Tagaste koolis, kuid õppimisest rohkem huvitas teda mäng, milles ta tahtis alati võita. Kreeka keelt ta vihkas, kuigi talle meeldis Homerose eeposte faabula. Augustinuse kreeka keele oskus jäigi puudulikuks.
Vanemad koolitasid poissi, et ta saaks edukaks ja jõukaks. Isa soovis, et poeg saaks advokaadiks. Umbes 365 saatis isa Augustinuse õppima kodulinnast 24 km kaugusel asuva Madaura linna kooli, kus too pani aluse oma vanarooma kirjanduse, sealhulgas Cicero, ja ladina keele grammatika tundmisele. Augustinus ei tahtnud saada advokaadiks, vaid retoorikaõpetajaks. Madauras valitsenud paganliku õhkkonna ja ladina klassikute õppimise tõttu kaugenes poiss kristlusest. Aastatel 369–370 ta õppimisega ei tegelnud ja elas kodulinnas, sest õpinguteks Madauras ei jätkunud raha.
Aastal 370 või 371 Augustinuse isa Patricius suri pärast kristlaseks saamist, Augustinus aga hakkas oma isa jõuka sugulase Romanianuse toel Kartaagos retoorikat õppima. Selles suures sadamalinnas ja halduskeskuses, mis oli kurikuulus oma luksuse, vabade kommete ja idamaiste obstsöönsete riituste poolest, heitis meheikka jõudnud Augustinus range kristliku eluviisi kõrvale. Ta õppis küll innukalt ja väga edukalt retoorikat, kuid oma kirglikkuse ja meelelisusega sattus ta armuseikluste keerisesse. Asi lõppes sellega, et ta võttis varsti konkubiini, kes oli pärit Aafrikast, kuid tema täpsem päritolu ega nimi pole teada. Nad elasid koos 15 aastat. Augustinuse teisel Kartaago-aastal (372) sündis neil poeg Adeodatus ('Jumalast antu'), kes oli andekas ning valmistas Augustinusele õnne ja rõõmu, kuid suri juba 389, olles koos isaga kristlusse pöördunud, mis neid lähendas. Cicero dialoog "Hortensius" äratas Augustinuses huvi filosoofia vastu. See raamat taaselustas tema vahepeal kaotsi läinud usu Jumalasse, kuigi seal polnud Kristust mainitud, ning tekitas temas usu, et tarkust on võimalik saavutada. Ta otsis seda tarkust kristlaste Pühakirjast, et oma sisemisele võitlusele lahendust leida. Ent Piibel teda ei paelunud, jäädes tema silmis Cicero raamatule alla. Ta pöördus hoopis manilusse. Augustinusele tundus, et see õpetus esitab tõde mõistuspäraselt, erinevalt kristluse barbaarsetest ideedest ja ebaloogilistest õpetustest. Manilus tundus talle kristluse kõrgema filosoofilise vormina, täiuslikumana kõigist senistest usunditest. Manilus tundus lahendavat kristlikule õpetusele komistuskiviks oleva kurjuse probleemi. Augustinusele meeldis manilus ka sellepärast, et ta ei eeldanud meeltega tajumatut mittemateriaalset reaalsust. Oma kired ja meelelised ihad sai Augustinus nüüd omistada kurjale põhjusele väljaspool iseennast. Manilased küll keelasid sugulist läbikäimist ja lihasöömist ning nägid ette paastu ja muud askeesi, kuid see käis üksnes "valitute" (electi), mitte "kuulajate" (auditores) kohta, kelle hulka Augustinus kuulus.
Õpetajaametis
Kristlusest eemaldunud Augustinus naasis 373. aasta lõpus või 374 Tagastesse ning õpetas seal grammatikat ja kirjandust. Ta kogus enda ümber väikese õpilaste ringi, kuhu kuulus ka Tagastest pärit Alypius, kellest sai tema lähedane sõber. Augustinuse ema Monica kurvastas väga selle üle, et poeg oli manilusse pöördunud ning pööras sinna ka oma sõpru, sealhulgas Alypiuse. Augustinus pilkas ema püüdu hingeõndsust pälvida. Mõnda aega elas Augustinus seetõttu emast lahus. Piiskop lohutas Augustinuse ema, öeldes, et nii suurte pisarate poeg ei saa hukka minna.
Sügisel 374 avas ta Kartaagos retoorikakooli. Seal elas ta koos konkubiiniga ja oma lapse Adeodatusega. Ta võitis luuleauhinna näidendi eest, mis ei ole säilinud, ja avaldas oma esimese proosateose "De pulchro et apto" ("Kaunist ja sündsast").
Kartaagosse jäi ta aastani 383, mil ta kolis Rooma, sest lootis Roomast leida viisakamaid ja sõnakuulelikumaid õpilasi ning suuremat karjääri teha. Enne Rooma minekut lõi tema usk manilusse kõikuma, sest Kartaagosse saabunud manilaste piiskop Faustus, kes oli küll lahke ja sõbralik, ei suutnud anda Augustinusele rahuldavaid vastuseid näiteks küsimustele, kust pärineb kindlus inimese mõtetes, miks kaks alget on igaveses konfliktis, ja muudele küsimustele.
Pöördumine kristlusse
Milanos kuulas Augustinus piiskop Ambrosiuse jutlusi kristliku Pühakirja üle. Augustinus oli valmis saama uuesti katehhuumeniks (usuõppijaks ehk kuulajaks), kuigi ta ei olnud veel kristluse tõesuses veendunud. Ka kired olid tal veel liiga tugevad. Ema oli talle valmis vaadanud tüdruku, kellega poeg peaks abielluma. Monica lootis, et abielu aitab Augustinusel oma elu parandada. Kuid Augustinus ei jõudnud abiellumise aega ära oodata ja võttis uue armukese Adeodatuse ema asemel, kellest ta oli suure kurvastusega lahku läinud, et abielluda.
Sel ajal luges Augustinus mingeid platonistlikke traktaate Victorinuse tõlkes, mis tõenäoliselt olid Plotinose Enneaadid. Uusplatonismi mõjul loobus ta materialismist ja ning aktsepteeris mittemateriaalse reaalsuse idee. Peale selle näitas Plotinose õpetus sellest, et kurjus ei ole midagi positiivset, vaid ilmaolek, kuidas saab kurjuse probleemi lahendada ilma manilaste dualismita. Nii veendus Augustinus kristluse mõistuspärasuse võimalikkuses ja hakkas uuesti lugema Uut Testamenti, eriti Pauluse kirju. Need kirjutised ärgitasid elama tarkuse kohaselt.
Vana preester Simplicianus rääkis Augustinusele uusplatoonik Victorinuse pöördumisest kristlusse, nii et Augustinus "põles ihast toimida nõndasamuti" ("Pihtimused", 8, 5). Keegi Pontitianus rääkis Augustinusele Egiptuse püha Antoniuse elust, mis tekitas Augustinusel rahulolematuse omaenda kõlbelise seisundiga ("Pihtimused", 8, 7). Järgnes pinev kõlbeline võitlus, mis kulmineeris kuulsa stseeniga tema maja aias. Teisel pool müüri hüüdis keegi laps mitu korda "Tolle lege! Tolle lege!" ("Võta, loe!"), mispeale Augustinus, kes pidas seda sõnumiks endale, tegi Uue Testamendi huupi lahti ja luges: "Elagem kombekalt nagu päeva ajal, mitte öistes pidutsemistes ega joominguis, mitte prassimises ega purjutamises, mitte riius ega kadeduses, vaid rõivastuge Issanda Jeesuse Kristusega ja ärge tehke ihu eest hoolitsemisest himude rahuldamist!" (Rm 13, 13–14) See pani pitseri tema kõlbelisele pöördumisele ("Pihtimused", 8, 8–12), mis järgnes intellektuaalsele pöördumisele. See stseen leidis aset suvel 386. Kopsuhaiguse ettekäändel loobus Augustinus professori kohast ja peatus Cassiciacumis, et lugedes, mõeldes ja sõpradega arutades kristlikku religiooni paremini tundma õppida, kasutades uusplatonismi mõisteid ja motiive. Tema arusaamine kristlusest oli veel ebatäielik ja tugevama uusplatoonilise värvinguga kui hiljem. Sellest perioodist pärinevad teosed "Contra Academicos" ("Akadeemikute vastu"), "De beata vita" ("Õndsast elust") ja "De ordine" ("Korrast").
Pärast Mediolanumisse naasmist kirjutas ta "De immortalitate animae" ("Hinge surematusest") ning alustas teost "De musica" ("Muusikast"). Umbes samast ajast pärineb ka teos "Soliloquia" ("Monoloogid").
Vaiksel laupäeval 387 Ambrosius ristis Augustinuse. Pärast seda asutas Augustinus Aafrikasse tagasi minema. Tema ema Monica, kes oli tulnud Itaaliasse, suri Ostias, kus nad laeva ootasid. Augustinus lükkas Aafrikasse mineku edasi ning kirjutas teosed "De libero arbitrio" ("Vabast tahtest"), "De quantitate animae" ("Hinge kvantiteedist") ja "De moribus ecclesiae Catholicae et de moribus Manichaeorum" ("Katoliku kiriku kommetest ja manilaste kommetest"). Sügisel 388 naasis ta Aafrikasse.
Preestrina Aafrikas
Cassiciacumis oli Augustinus otsustanud mitte abielluda, kuigi tal ei olnud nähtavasti kavas preestriks saada. Aastal 391 külastas Augustinus Hippo linna ning Hippo piiskop pühitses ta preestriks. Piiskop soovis Augustinuse abi, ja viimane asus elama Hipposse ning asutas kloostri. Tema preestrielu varajasest perioodist pärinevad manilastevastased teosed "De utilitate credendi" ("Uskumise kasulikkusest"), "De duabus animabus" ("Kahest hingest"), "Disputatio contra Fortunatum" ("Disputatsioon Fortunatuse vastu"), "De fide et symbolo ("Usust ja usutunnistusest"; Aafrika piiskoppide sinodil peetud loeng usutunnistusest), donatistidevastane "Psalmus contra partem Donati" ("Psalm Donatuse pooldajate vastu"), lõpetamata kommentaar "De Genesi ad litteram liber imperfectus" ("Ebatäielik sõnasõnaline raamat 1. Moosese raamatust"), "De diversis quaestionibus" ("Mitmesugustest küsimustest"; 389–396), "Contra Adimantum Manichaeum" ("Manilase Adimase vastu"), "De sermone Domini in monte" ("Issanda mäejutlusest"), "De mendacio" ("Kerjamisest"), "De Continentia ("Karskusest") ning mitmesugused kommentaarid (kirjadele roomlastele ja galaatlastele).
Hippo piiskopina
Aastal 395 või 396 pühitseti Augustinus Hippo abipiiskopiks. Varsti pärast seda asutas ta uue kloostri oma elukohas.
Kui Hippo piiskop Valerius 396 suri, sai Augustinus viimase asemel Hippo piiskopiks ning jäi selleks surmani. See tähendas, et rahuliku palvetamise ja uurimistöö asemel pidi ta hakkama valitsema piiskopkonda, kus oli sügavalt juurdunud donatistide lahkusk. Augustinus hakkas jutlustades, disputeerides ja kirjutades tuliselt donatismi vastu võitlema. Siiski jäi tal aega kirjutada ka "De diversis quaestionibus ad Simplicianum" ("Mitmesugustest küsimustest Simplicianusele"; 397), osa teosest "De doctrina Christiana" ("Kristlikust õpetusest"; neljas raamat lisandus 426), osa teosest "Confessiones" ("Pihtimused"; kogu teos avaldati aastaks 400) ja "Annotationes in Job" (Ääremärkused Hiiobi raamatule). Samuti vaidles Augustinus Hieronymusega Pühakirja üle.
Aastal 400 alustas Augustinus ühte oma suuremat, 15 raamatust koosnevat traktaati "De trinitate" ("Kolmainsusest"), mille ta lõpetas 417, ja 401 alustas ta kommentaari 1. Moosese raamatule 12 raamatus ("De Genesi ad litteram), mille ta lõpetas 415. Aastal 400 ilmusid "De catechizandis rudibus", "De consensu Evangelistarum" ("Evangelistide üksmeelest"), "De opera monachorum", "Contra Faustum Manichaeum" ("Manilase Faustuse vastu"; 33 raamatut), esimese raamatu "Contra litteras Petiliani" ("[ Cirta donatistliku piiskopi] Petilianuse kirjutiste vastu"; teine raamat valmis 401–402 ja kolmas raamat 402–403). Järgnesid donatistidevastased teosed "Contra Cresconium grammaticum partis Donati" ("Donatuse pooldaja grammatik Cresconiuse vastu"; 402) ning manilastevastased kirjutised. Peale selle Augustinus pidevalt jutlustas ja kirjutas kirju. Näiteks kirjas 118 Dioscorusele (410) kirjutas Augustinus vastuseks mõnele küsimusele Cicero kohta oma vaadetest paganlikule filosoofiale, näidates veel suurt poolehoidu uusplatonismile.
Vahepeal anti donatistide vastu välja keisri edikte, ja pärast 411. aastat sai Augustinus tähelepanu pöörata Pelagiuse pooldajatele. Pelagius, kes kiriku arvates ületähtsustas inimese tahte rolli inimese päästes ning alahindas armu rolli, eitades pärispattu, külastas 410 Coelestiuse saatel Kartaagot. Aastal 411, kui Pelagius oli läinud ida poole, heitis Kartaago kirikukogu Coelestiuse kirikust välja. Pelagius oli ketserlikke vaateid kaitstes viidanud Augustinuse raamatule "De libero arbitrio", kuid piiskop täpsustas oma seisukohti kirjutises "De peccatorum meritis et remissione, et de baptismo parvulorum, ad Marcellinum" ("Pattude teenetest ja andeksandmisest ja väikelaste ristimisest Marcellinusele"; 412), millele järgnesid "De spiritu et littera" ("Vaimust ja kirjatähest"; 412), "De fide et operibus" ("Usust ja tegudest"; 413), "De natura et gratia contra Pelagium" ("Loomusest ja armust Pelagiuse vastu"; 415) ja "De perfectione iustitiae hominis" ("Inimese õigluse täielikkusest"; 415).
Aastal 413 alustas Augustinus 22 raamatust koosnevat teost "De civitate Dei" ("Jumalariigist"), mille ta viis lõpule 426. See on üks ta suurematest ja kuulsamatest teostest ning on kirjutatud barbarite sissetungi taustal. Samast aastast pärinevad paljud Enarrationes in Psalmos. Lisaks ilmus 415 "Ad Orosium, contra Priscillianistas et Origenistas" ("Orosiusele pristsilliaanuslaste ja origeneslaste vastu") hispaania piiskopi Priscillianuse ketserliku dualistliku õpetuse vastu ning seejärel Pelagiuse-vastased "De gestis Pelagii" ("Pelagiuse tegudest"; 417) ja "De gratia Christi et peccato originali" ("Kristuse armust ja pärispatust"; 418). Samuti viis ta lõpule "De Trinitate" ning kirjutas kommentaarid Johannese evangeeliumile In Joannis Evangelium (416–417) ja In Epistolas Joannis ad Parthos (416), rääkimata arvukatest kirjadest ja jutlustest.
Aastal 418 mõisteti pelagianism hukka, kõigepealt Aafrika piiskoppide kogu poolt, siis keiser Honoriuse poolt ja lõpuks paavst Zosimuse poolt, kuid vaidlus ei olnud veel läbi, ja kui ketserlik Eclanumi piiskop Julianus süüdistas Augustinust pärispatu mõiste leiutamises, siis viimane vastas teoses De nuptiis et concupiscentia (419–420) ning 420 pöördus ta paavsti poole kahes raamatus "Contra duas epistolas Pelagianorum ad Bonifatium Papam" ("Pelagiaanide kahest kirjast paavst Bonifatiusele"). Aastal 421 järgnes "Contra Iulianum haeresis Pelagianae defensorem" ("Pelagiaanliku ketserluse kaitsja Iulianuse vastu") kuues raamatus. Samast ajast pärinevad "De anima et eius origine" ("Hingest ja selle päritolust"; 419), "Contra mendacium ad Consentium" ("Kerjamise vastu Consentiusele"; 420), "Contra adversarium Legis et Prophetarum" ("Käsuõpetuse ja prohvetite vastase vastu"; 420), "Enchiridion ad Laurentium, De fide, spe, caritate" ("Käsiraamat Laurentiusele, Usust, lootusest, armastusest"; 421) ja "De cura pro mortuis gerenda, ad Paulinum Notanum" ("Surnute eest hoolitsemisest Paulinus Notanusele"; 420–421).
Aastal 426 tundis Augustinus, et sureb varsti, ja nimetas oma järglaseks piiskopina preester Eracliuse. Rahvas kiitis selle valiku heaks. Augustinuse kirjanduslik tegevus ei olnud siiski veel lõppenud. Aastatel 426 ja 427 avaldas ta "De gratia et libero arbitro ad Valentinum" ("Armust ja vabast tahtest Valentinusele"), "De correptione et gratia" ja kaks raamatut "Retractiones", kus ta annab kriitilise ülevaate oma teostest ning mis on kronoloogia kindlakstegemisel väga väärtuslik.
Teoloog ja filosoof
Augustinus oli eeskätt teoloog, kuid teda peetakse ka filosoofia klassikuks. Enamik teoseid on kas puhtteoloogilised või on seal teoloogia ja filosoofia läbi põimunud. Mõned teosed ("De libero arbitrio", "De beata vita", "De immortalitate animae") on põhiliselt filosoofilised.
Filosoofia
Augustinusel puudub filosoofiline süsteem. Ta kasutab väljendeid, mille täpne tähendus pole selge.
Filosoofiat tuleb enamasti välja noppida tema teoloogilistest teostest. Muuhulgas leidub raamatus "De Trinitate" tunnetusteooriat, teoses "De Genesi ad litteram" seemnelogoste teooria sugemeid ja "Pihtimustes" ajakontseptsioon.
Jumala olemasolu
Augustinuse seisukohast ei ole olemas "loomulikku inimest", vaid konkreetsel langenud ja lunastatud inimesel on üleloomulik kutsumus ja eesmärk.
Augustinuse hoiakust lahknes hiljem Aquino Thomas, kes üleloomuliku ja loomuliku erinevuse alusel eristas dogmaatilist teoloogiat ja filosoofiat.
Teadmine ja õndsus
Ühes jutluses (CL, 3) väitis Augustinus, et kõik on otsinud teed õnnelikule elule ning see otsing on olnud filosoofia ainus põhjus. Kuigi Aristotelesel ja mõnel Sokratese-eelsel filosoofil oli põhieesmärgiks puhas tunnetus, juhindus enamik antiikfilosoofe. Nende seas olid stoikud, epikuurlased ja skeptikud, kes kehtestasid elureeglid, mis pidid viima üksikisiku õnneni. Stoikud ja uusplatoonikud otsisid filosoofiat, mis oleks ühtlasi religioon.
Augustinus väitis korduvalt, et ta soovib tunnetada üksnes Jumalat ja hinge ("De Ordine" II, 18; "Soliloquia" II, 1 ja II, 2). Mineraalide, taimede, loomade ja taeva tunnetamine on väärtuslik ainult niivõrd, kui ta aitab aru saada Pühakirja sümboolsest tähendusest või toob esile Looja jäljed ("Kristlikust õpetusest", II, 11–32"). Filosoofide teaduslikud uurimused on kirikule tarbetud. Teaduse tulemusi on mõtet rakendada üksnes eetilistel ja religioossetel eesmärkidel. Kirik ei tohi kindlalt pooldada mingit kindlat teaduslikku teooriat, sest kui see osutub ekslikuks, siis on võimalik usku välja naerda. Tõeline tõde ja tõelus ei ole leitavad looduslikus maailmas, mis on muutumise ja ebapüsivuse vald. Augustinusel puudus tunnetusteooria omaette eesmärgina või metafüüsika ettevalmistusena. Tõde tuleb otsida selleks, et jõuda tõelise õnne, tõelise õndsuseni. Inimene tunneb oma küündimatust, ta sirutab ennast suurema objekti järele, mis võib tuua rahu ja õnne, ja selle objekti tunnetamine on rahu ja õnne saavutamise eeltingimus. Tunnetuse eesmärk on õndsus. Ainult tark inimene saab olla õnnelik, ja tarkus nõuab tõe tunnetamist, kuid tunnetus ei ole omaette eesmärk. Kui teoses "Contra Academicos" noormees Licentius väidab, et tarkus seisneb tõe otsimises ning õnn on pigem tõe otsimine kui tõe valdamine, vastab Augustinus, et absurdne on pidada targaks inimest, kes ei tea tõde. Teoses "De beata vita" ütleb ta, et keegi ei ole õnnelik, kui tal ei ole seda, mida ta püüab omandada; inimest, kes otsib tõde, kuid ei ole seda veel leidnud, ei saa nimetada tõeliselt õnnelikuks. Augustinus ise otsis tõde, sest ta tundis selle järele vajadust, ja oma arengule tagasi vaadates tõlgendas ta seda Kristuse ja kristliku tarkuse (jumaliku ilu veetluse) otsimisena.
Teadmise kindlus
Augustinus ei küsinud, kas kindel teadmine on võimalik, vaid kuidas on kindel teadmine võimalik. Kindel teadmine on meil olemas, kuidas aga saab lõplik, muutlik inimvaim jõuda kindla teadmiseni igavestest tõdedest, mis vaimu juhivad ja valitsevad ning seega vaimu ületavad? Pärast skeptitsismist ülesaamist kirjutas Augustinus teose "Contra Academicos", kus ta näitab, et vähemalt midagi me teame kaheldamatult kindlalt. Skeptitsistlike teoste lugemine tekitas aga probleemi, kuidas on võimalik, et me mitte ainult et teame kindlalt igavesi ja paratamatuid tõdesid, vaid teame neid igaveste ja paratamatute tõdedena. Platon oli seda seletanud meenutusteooria abil. Vastus sellele küsimusele pidi olema ka Jumala olemasolu ja tegutsemise tõestus.
Akadeemilised skeptikud olid väitnud, et kõik eelnevad filosoofid (eriti stoikud), kes arvasid, et meeltekogemusel põhinev teadmine on kindel, olid eksinud. Tõepoolest, kõik petlikud meelteandmed on täpselt samasugused nagu need meelteandmed, mida me peame usaldusväärseks. Kui mõned kogemused meid petavad, siis sellepärast, et nad on eristamatud nendest, mis paistavad usaldusväärsetena; illusiooni ei saaks olla, kui see nii ei oleks. Et ükski meelteandmetest ei ole väljaspool kahtlust, siis ei saa ükski neist moodustada absoluutselt kindla teadmise alust. Mõtlemise leidsid skeptikud olevat sama ebakindla nagu aistingud. Seetõttu on järeldused aistingutelt otseselt tajumatute asjade (näiteks jumalate ja kaitselmuse) olemasolule kahekordselt kahtlased: andmed on ebausaldatavad ja järeldamise printsiibid ise on küsitavad. Teoses "Contra Academicos" näitas Augustinus, et isegi skeptikud on mõnes tões kindlad, näiteks sellers, et kahest kontradiktoorsest väitest üks on tõene ja teine väär. "Ma olen kindel, et on kas üks maailm või rohkem kui üks maailm, ja kui rohkem kui üks maailm, siis kas lõplik või lõpmatu arv maailmasid." (Contra Academicos, 3, 10) Edasi, isegi kui ma saan mõnikord petta, arvates, et näivus ja tegelikkus on alati teineteisega vastavuses, siis ma olen vähemalt kindel oma subjektiivses muljes. "Mul ei ole meeltele midagi ette heita, sest nendelt ei ole õiglane nõuda rohkem, kui neil on anda: mida silmad ka ei näeks, nad näevad seda tõesti. Kas see on siis tõsi, mida nad näevad aeru puhul vees? Täiesti tõsi. Sest kui arvestada põhjust, miks ta niisugusena paistab, siis – kui aer vette kastetuna paistaks sirgena, siis ma süüdistaksin hoopis oma silmi pettuses. Sest nad ei näeks seda, mida nad sellises olukorras peaksid nägema. (...) Mõni aga ütleb: aga ma saan petta, kui ma nõustun. Siis ära nõustu rohkemaga kui näivuse faktiga, ja sa ei saa petta. Sest ma ei näe, kuidas ümber lükata inimest, kes ütleb: "Ma tean, et see objekt tundub mulle valgena, ma tean, et seda heli ma naudin, ma tean, et see lõhn mulle meeldib, ma tean, et see maitseb mulle magus, ma tean, et see tundub katsudes külm."" ("Contra Academicos", 3, 11) Siin viitab Augustinus epikuurlastele. Kes kahtleb, see teab, et ta kahtleb, nii et ta on kindel vähemalt selles tões, et ta kahtleb. Nii et kes kahtleb, kas on olemas tõde, see teab vähemalt ühte tõde, nii et tema kahtlemisvõime ise peaks teda veenma, et tõde on olemas ("De vera religione", 39). Samuti oleme kindlad matemaatilistes tõdedes. Kui keegi ütleb, et seitse pluss kolm on kümme, siis ta ei ütle, et seitse pluss kolm peaks olema kümme, vaid ta teab, et seitse pluss kolm on kümme ("De libero arbitrio", 12).
Minu olemasolu tõestus
Inimene on kindel vähemalt iseenda olemasolus. Ta võib küll kahelda muude loodud objektide või Jumala olemasolus, kuid ta ei saaks kahelda, kui teda ei oleks olemas. Ei ole ka mõtet öelda, et võib saada petta arvates, et ollakse olemas, sest "kui sind ei oleks olemas, siis ei saaks sind petta, midagi uskuma pannes." ("De libero arbitrio", 2, 3) Augustinuse argument sarnaneb väga Descartesi cogito-argumendiga. Samalaadne argument esineb juba Platoni "Theaitetoses". Samuti vihjab sellele Plotinos. Pärast Augustinust esineb see Ibn Sīnāl (Avicennal). Ka skeptikud ise vihjavad cogito-argumendile: Diogenes Laertiose (IX, 77) järgi nad ütlesid, et nad ei otsinud mõtteid, sest mõtted on ilmselt mõte, vaid asju, milles mängib rolli aisting ja "ei eita seda, mida me näeme..." (104).
Aristotelesele tuginevad keskaja filosoofid seda argumenti ei kasuta. Nende jaoks on mina avastamine kaudne protsess, mis tuleb pärast teadvuse esmast toimingut – füüsilise maailma tajumist.
Minu olemasolu, elu ja mõistmine
Minu olemasoluga seostab Augustinus elu ja mõistmist. Raamatus "De libero arbitrio" (2, 3) näitab ta, et inimesele on selge, et ta on olemas, ja see tõsiasi ei oleks ega saaks olla selge, kui ta ei oleks elus. Peale selle on talle selge, et ta mõistab nii oma olemasolu tõsiasja kui ka tõsiasja, et ta on elus. Nii on ta kindel kolmes asjas: et ta on olemas, et ta elab ja et ta mõistab. Teoses "De Trinitate" (15, 12) märgib ta, et kriitikul ei ole mõtet oletada, et inimene magab ja näeb neid asju unes, sest inimene ei väida, et ta on ärkvel, vaid et ta on elus: "olgu ta unes või ärkvel, ta elab." Isegi kui ta oleks hullumeelne, oleks ta ikkagi elus. Edasi, inimene on kindlasti teadlik sellest, mida ta tahab. Kui keegi ütleb, et ta tahab olla õnnelik, siis oleks häbematu talle öelda, et ta saab selles petta, et ta seda tahab. Skeptilised filosoofid võivad küll lobiseda kehalistest meeltest ja sellest, kuidas nad meid petavad, kuid nad ei saa kehtetuks teha seda kindlat teadmist, mis vaimul on iseenesest, ilma meelte sekkumiseta. ("De Trinitate", 15, 12) "Me oleme olemas ja me teame, et me oleme olemas, ja me armastame seda tõsiasja ja seda, et me seda teame; nendes kolmes asjas, mis ma üles lugesin, ei sega meid mitte mingi pettusekartus; sest me ei saa neid mingi kehalise meelega nagu välisobjekte." ("De Civitate Dei", 11, 26)
Kogemuslik tunnetus
Meelte abil tunnetatavate asjade suhtes võime end petta. Meeltemuljed on suhtelised selles mõttes, et näiteks otsustus kuuma või külma kohta sõltub teatud määral meeleelundite seisundist. Meeltega tajutavad objektid ei ole inimmõistusele kohased objektid.
Kehalised objektid on vaid lähtekoht hinge tõusule Jumala poole, kuid hing ise on kohasem lähtekoht. Tuleb tagasi tulla iseendasse, kus tõde elab, ja kasutada hinge, Jumala kuju, jalatoena Jumala juurde jõudmisel.
Ent kuigi meelte objektid, kehalised asjad, on olemuslikult muutlikud ning palju vähem adekvaatsed Jumala ilmingud kui hing ning kõige kahjulikumad vead tulenevad keskendumisest meelelistele asjadele. "... kaugel olgu meist kahtlemine selle tõesuses, mis me oleme õppinud kehaliste meelte abil; sest nende abil me oleme õppinud tundma taevast ja maad." Me õpime palju teiste tunnistustest, ja tõsiasi, et me saame mõnikord petta, ei ole õigustuseks, et mitte ühtegi tunnistust uskuda: niisamuti ei ole tõsiasi, et me saame mõnikord petta meelteobjektide suhtes, õigustuseks täielikule skeptisele. "Me peame tunnistama, et mitte üksnes meie endi meeled, vaid ka teiste inimeste omad on meie teadmistele palju lisanud." ("De Trinitate", 15, 12) Praktilises elus on möödapääsmatu meeli uskuda ("Pihtimused", 6, 5). Inimene, kes usub, et ta ei tohi mitte kunagi meeli uskuda, langeb veel hullemasse eksitusse kui mis tahes eksitus, millesse ta võib langeda meeli uskudes.
Me "usume" meeli, nagu me usume teiste tunnistusi. See aga ei tähenda, nagu niisugusel "uskumisel" poleks adekvaatset alust. "Uskumine" selles mõttes lihtsalt erineb vahetust seesmisest teadmisest. Kui keegi teatab mulle mõne fakti oma vaimuseisundi kohta, näiteks et ta mõistab või soovib seda või seda, siis ma "usun". Kui ta aga ütleb midagi, mis käib inimvaimu enda kohta, mitte lihtsalt oma vaimu kohta, siis "ma tunnistan ja nõustun, sest ma tean oma eneseteadvusest ja introspektsioonist, et see, mida ta ütleb, on tõsi." ("De Trinitate", 9, 6)
Selles, et välismaailm on tegelikult olemas, Augustinus ei kahelnud, kuigi talle oli selge, et mõnikord me teeme välismaailma kohta ekslikke otsustusi ning meie ja teiste inimeste meelte tunnistused ei ole alati usaldatavad.
Et Augustinust huvitas igaveste asjade teadmine ja selle seos Jumalaga, siis ta ei pööranud palju tähelepanu muutlike meeleliste asjade tunnetuse vaatlemisele. Augustinuse meelest ei ole kehalised objektid kohased teadmise objektid, sest nad on muutlikud ning meie teadmised nendest sõltuvad meeleelunditest, mis ei ole alati samas seisundis, milles on objektid ise. Kui meil ei ole "tõelist teadmist" meeltega tajutavate objektide kohta, siis mitte ainult subjekti, vaid ka objekti puudulikkuse tõttu. Meelelise tunnetuse staatus võib olla seotud pärispatuga. Hiljem kordas viimast ka Duns Scotus.
Aisting
Nagu platoonikutelgi, on aisting Augustinuse jaoks meeleelundeid vahenditena kasutava hinge akt: "Sentire non est corporis sed animae per corpus ('Aistib mitte keha, vaid hing keha kaudu'). Hing hingestab kogu keha, aga kui ta suurendab oma aktiivsust teatavas meeleelundis, siis ta kasutab aistimisvõimet. Igasugune meelelise tunnetuse puudulikkus tuleneb kas meeleelundi puudulikkusest või aistimise objekti puudulikkusest.
Inimese mõistuslik hing tunnetab tõeliselt tõelise kindlusega, kui ta kontempleerib igavesi tõdesid iseendas ja iseenda läbi; kui ta pöördub materiaalse maailma poole ja kasutab kehalisi vahendeid, siis tal ei ole võimalik jõuda tõelise teadmiseni. Tõelise teadmise objekt on muutumatu, millest paratamatult järeldub, et muutuvate objektide teadmine ei ole tõeline teadmine. See on teadmise aste, mis on praktilises elus hädavajalik, kuid kes keskendub muutliku sfäärile, see jätab hooletusse muutumatu sfääri, mis on ranges mõttes teadmise kohane objekt.
Augustinuse esmane huvi on alati ja eeskätt jõuda inimese üleloomuliku eesmärgini – õndsuseni Jumala valdamises ja nägemises, ja hoolimata platonistlikust traditsioonist ülevõetud intellektualistlikust keelest, mida ta mõnikord kasutab, on tema jaoks esimesel kohal alati armastus: Pondus meus, amor meus. ("Pihtimused", 13, 9) Erinevalt platonismist ei ole Augustinuse eesmärk jõuda mitte ebaisikulise, vaid isikulise Jumalani.
Saarlased
Saarlased on Läänemere saare Saaremaa (Eesti) põlisasukad.
pisi|Aastal [[1241 sõlmitud leping Liivi ordu, Saare-Lääne piiskopkonna ja saarlaste vahel]]
Nad olid juba muinasajal tuntud uljaste meremeestena.
13. sajandi lõpus kirjutatud Liivimaa vanem riimkroonika kirjeldab Liivimaa ristisõja eelseid saarlasi järgnevalt: "Saarlased on õelad paganad, nad on kuralaste naabrid. Nende maa on ümbritsetud merega, mitte kunagi ei karda nad suurt sõjaväge; suvel, see on meile teada, laastavad nad ümbritsevaid maid, kuhu nad merd mööda tulla saavad. Nad on palju sõjasaaki võtnud kristlastelt ja paganatelt. Nende suurim jõud on laevad."
2004 FH
right|2004 FH trajektoor maa-kuu vahel
Kaarmise järv
Kaarmise järv (ka: Karmise järv) on järv Saare maakonnas Saaremaa vallas Kaarmise külas.
2004 FH
Asteroid 2004 FH on Maa-lähedane asteroid.
Kaarmise järv
Järv asub Saaremaa keskosas. Kaldad on madalad, valdavalt paesed, kohati liivased. Järves on kaks saart, kokku pindala 0,08 ha.
2004 FH
2004. aasta 18. märtsi õhtul möödus Maast väga lähedalt 2004 FH nime kandev asteroid, mis eeldatavasti oli ainult 25 m läbimõõduga. Objekt avastati vaid mõni päev varem, 15. märtsil.
Kaarmise järv
Taimestik on liigirikas: esineb 22 liiki makrofüüte.
2004 FH
Maast möödus see 43 000 kilomeetri kauguselt 18. märtsil kell 22.08 maailmaaja järgi. Selliseid lähedalt möödumisi tuleb üsna sageli ette, enamasti jäävad need märkamatuks.
Kaarmise järv
Järv asub Kaarmise hoiuala lõunaosas.
2004 FH
Kui asteroid oleks olnud kokkupõrkekursil, põlenuks ta atmosfääris enne maapinnale jõudmist. Asteroid oli Maale kõige lähemal siis, kui lendas üle Atlandi ookeani lõunaosa.
Astronoomid ei välista võimalust, et see asteroid ja meie planeet kunagi jälle kohtuvad. Mõned eksperdid kahtlevad, kas tegemist on asteroidiga ja oletavad, et see võib olla ka mõni vana kanderakett.
Vladimiras Prudnikovas
Vladimiras Prudnikovas (sündinud 10. aprillil 1946 Vilniuses) on Leedu ooperisolist, bass.
Prudnikovas on Leedu Riikliku Ooperi- ja Balletiteatri solist (endine kunstiline juht) ja laulupedagoog. Mitmekülgselt aktiivse inimesena on ta tegutsenud ka poliitikuna, muuhulgas oli Prudnikovas aastatel 2004–2006 Leedu kultuuriminister.
Rahvusvahelise tunnustuse pälvis ta kehastades nimirolli Modest Mussorgski ooperi "Boriss Godunov" lavastuses, mis andis külalisetendusi Peterburi, New Yorgi, Pariisi, Jaapani ja Itaalia lavadel. Ta on ka rahvusvahelise Maria Callase konkursi laureaat.
Juhtiva Leedu bassina on Prudnikovas oma karjääri jooksul loonud üle 45 rolli, nende hulgas ka sellised basside tipprollid nagu Boriss Godunov, Pimen, Gremin, Filipp, Mephistopheles, Sparafucile, Leporello, Ramfis, Timur, Daland ja Zaccaria.
Lewesi nael
Lewesi nael on Inglismaal Lewesi linnas käibiv kohalik raha.
Lewesi nael võeti linnavalitsuse heakskiidul kasutusele 2008. aasta septembris ja seda sündmust kajastati kogu riigi meedias. Rahatähe esiküljel on kujutatud Thomas Paine'i ja tagaküljel Lewesi kindlust. Raha on trükitud traditsioonilisele rahapaberile, sellel on turvaelemendid. 2009. aastal sai Lewesi naelaga maksta kauba eest üle sajas Lewesi poes.
Lewesis oli kohalik raha kasutusel ka aastatel 1789–1895.
Vassili Leontjev
Vaimuliku poeg. Omandas eriala Leipzigi ja Müncheni Ülikoolis, töötas Peterburis ja Leningradis.
Jim Morrison
James Douglas Morrison (esinejanimega Jim Morrison; 8. detsember 1943 Melbourne (Florida) – 3. juuli 1971 Pariis) oli Ameerika Ühendriikide laulja, laulukirjutaja ja luuletaja.
Jim Morrison sai tuntuks eelkõige ansambli The Doors lauljana. Metsiku iseloomu ja esinemisstiili tõttu on kriitikud ja poolehoidjad teda pidanud üheks kõige ikoonilisemaks, karismaatilisemaks ja teedrajavamaks solistiks rokkmuusika ajaloos. Ajakirja Rolling Stone edetabelis "100 parimat lauljat läbi ajaloo" on Jim Morrison 47. kohal. Kuulsamaid laule: "Light My Fire", "Break On Through (to the Other Side)", "L.A. Woman".
Jim Morrison kirjutas ka mitu luuleraamatut.
Jim Morrison suri Pariisis, arvatavasti narkootikumide üledoosi tõttu. Lahangut ei teostatud ja surma tegelik põhjus on siiani teadmata. Ta maeti Père-Lachaise'i kalmistule. Kuna ta suri 27-aastaselt, siis kuulub ta kurikuulsasse 27 Klubisse.
Peioote-uimakaktus
Peioote-uimakaktus ehk peiote-uimakaktus (Lophophora williamsii) on väike asteldeta kaktus, mis on tuntud peamiselt hallutsinogeense toime tõttu.
Esimene peioote-uimakaktuse teaduslik kirjeldus pärineb Fernando Hernándezelt 1628. aastast. 1840. aastal andis Charles Lemaire talle nime Echinocactus williamsii. Pärast seda on taime teaduslikku nimetust korduvalt muudetud.
Eestis on uimakaktuse kasvatamine, omamine ja müümine selle meskaliinisisalduse tõttu keelatud.
Botaanilised tunnused
pisi|Õitsev uimakaktus Peioote-uimakaktus on väike, 2,5–20 cm kõrgune, peaaegu ümmarguse kujuga kaktus. Ta on sinakasrohelist värvi ja kaetud vahakirmega.
Uimakaktuse juur, mis meenutab porgandit, võib kasvada kuni 15 cm pikkuseks.
Peioote-uimakaktus õitseb märtsist kuni maini ja mõnikord veel septembriski. Õied on roosakad või valged 1–1,5 cm suurused ja neile on omane tigmotaksis.
Vili on väike, söödav ja samuti roosa, punane mari. Seemned on väikesed ja mustad ning vajavad idanemiseks kuumust ja niiskust.
Levila
Peioote-uimakaktus kasvab looduslikult USA lõunaosas Rio Grande kallastel New Mexicos, Texase osariigi lõunaosas ning Mehhikos Chihuahua, Coahuila, Nuevo Leni ja Tamaulipase osariigis. Peamiselt kasvab ta 100–1500 m, harva kuni 1900 m kõrgusel merepinnast. Ta kasvab lubjastel kõrgendikel kõrbelistes võsastikes.
Looduslikult kasvab peioote-uimakaktus väga aeglaselt. Seevastu kultuurtaimena kasvab see märksa kiiremini: mõnikord kulub taime idanemisest täiskasvanud taime õitsema hakkamiseni vähem kui kolm aastat.
Kasutamine
Peioote-uimakaktust kasutatakse mitmes transtsendentses praktikas, sealhulgas mediteerimises, psühhonautikas ja psühhedeelses ravis ning entheogeenina ehk jumalaga kokkukuuluvustunde saavutamiseks. Indiaanlased on seda sajandite jooksul kasutanud rituaalsetel ja meditsiinilistel eesmärkidel.
Traditsiooniliselt on selle taime saaki tarbitud nälja, janu ja väsimuse tõrjumiseks, aga ka liigesepõletiku, gripi, kopsuhaiguste, soolevaevuste, pea- ja seljavalu, reuma, päikesepiste, suhkurtõve, alkoholismi, maohammustuse ja skorpionitorgete ravis.
Toime
Toimelt sarnaneb peiote-uimakaktus LSD-ga, hallutsinogeense toime tekitavad 4–12 meskaalnuppu.
Meskaliin
Peioote-uimakaktus on tuntud hallutsinogeense toimega alkaloidide, eriti meskaliini sisalduse poolest.
Eestis on meskaliin sotsiaalministri 2013. aasta 11. novembri määrusega kantud narkootiliste ja psühhotroopsete ainete nimekirja "Narkootiliste ja psühhotroopsete ainete meditsiinilisel ja teaduslikul eesmärgil käitlemise ning sellealase arvestuse ja aruandluse tingimused ja kord ning narkootiliste ja psühhotroopsete ainete nimekirjad". I nimekirjas loetletud ainete ja neid sisaldavate ravimite sisse- ja väljavedu toimub Ravimiameti sisse- või väljaveoloa alusel.
Nimetus
Peioote-uimakaktust on aegade jooksul nimetatud mitmeti, näiteks dumpling cactus (klimbikaktus), turnip cactus (naeris-kaktus), tuna de tierra (maakaktus), dry whiskey (kuiv viski), devil's root (kuradijuur).
Peyote-usund
Peioote-uimakaktuse järgi on nime saanud indiaanlaste peyote-usund, kus suur vaim täitnud uimakaktuse oma üleloomuliku jõuga, aitamaks indiaanlastel halvad ajad üle elada.
Vida Guerra
Vida Guerra (sündinud 19. märtsil 1974 Havannas) on Kuuba päritolu USA fotomodell, kes on tuntud oma vormikate tuharate poolest. Teda on pildistatud peamiselt ööpesus ja bikiinides.
Ta on 160 cm pikk. Tema mõõtmed on 34C–25–37. Räägib vabalt hispaania ja inglise keelt.
Ta töötas laenuametnikuna, enne kui sai tuntuks USA ajakirjas FHM detsembris 2002 avaldatud fotodega, millel ta poseeris aluspesus. Järgmise kuu kirjadest FHMile oli pretsedentitult suur hulk, 70% seotud Guerraga. Hiljem on tema fotosid avaldanud paljud ajakirjad.
FHM nimetas ta 2004. aasta modelliks ning maailma aasta kõige seksikamate naiste valimisel 2005. aastal 26. ja 2006. aastal 21. kohale. Kahel korral on ta saanud ajakirja kõige ilusama tagumiku auhinna.
Ta on esinenud väga paljude muusikute muuvides: nende hulka kuuluvad Nelly, P. Diddy, Murphy Lee, Bad Boys II, Kanye West, Frankie J ja Baby Bash. Ta on esinenud Burger Kingi telereklaamis. Tema häält saab kuulda videomängus "Scarface: The World Is Yours".
Väidetavalt häkiti 2005. aasta aprillis Guerra mobiiltelefon lahti ja selles olevad pildid, mida oli tosinate viisi, lekitati Internetti. Nende hulgas oli ka alastipilte. Guerra väitis, et alastipildid ei olnud temast, vaid kellestki teisest naisest, kellele oli tema pea otsa keevitatud. Kuid tema agentuur teatas, et alastipiltidel on Guerra ise ja et ta lekitas need avalikkusele vabatahtlikult, et saada veelgi kuulsamaks. Seepeale vahetas Guerra oma agentuuri.
Ajakirja Playboy 2006. aasta juulinumbri jaoks poseeris ta ka alasti. Osalt võttis ta Playboy pakkumise vastu selleks, et ilmarahvale näidata, kuidas ta tegelikult riieteta välja näeb.
Guerra on püüdnud ka lauljana läbi lüüa, saavutamata küll edu. Laulmises nimetas ta enda eeskujuks Beyonce'i ja Jennifer Lopezet. Tema debüütalbumi avalugu "You got me" lekitati Internetti 2. novembril 2006.
Nikolai Leporski
Nikolai Ivanovitš Leporski (17. jaanuar 1877 Nižni Novgorod – 15. juuni 1952) oli vene arstiteadlane.
Vaimuliku poeg. Õppis Tartu Ülikoolis 1898–1903. Töötas Tartus eripatoloogia ja kliiniku eradotsendina 1911–1917, tegutses ka Tomski ja Voroneži ülikoolis.
2003 SQ222
Selle läbimõõt on 4–8 m. Ta teeb tiiru ümber Päikese iga 1,85 aasta tagant.
Objekti avastasid USA-s Arizona osariigis asuva Lowelli observatooriumi astronoomid 11 tundi pärast hetke, kui tema kaugus Maast oli kõige väiksem. Ekspertide sõnul oli taevakeha liiga väike, et Maale tõsist ohtu kujutada.
Haljala valla lipp
thumb|[[Haljala vald|Haljala valla lipp]] Haljala valla lipp on Lääne-Viru maakonnas asuva Eesti haldusüksuse Haljala valla lipp.
Lipp on kinnitatud 8. märtsil 1994. Kui 2017. aastal liitusid Haljala vald ja Vihula vald, siis jäi kasutusele Haljala valla sümboolika.
Lipu kirjeldus
Haljala valla lipp on põhivärvilt sinine kangas, mille vardapoolses küljes on 2 ühiku laiune valge püstlaid. Sinisel väljal on kollane kaheksaharuline täht.
Lipu laiuse ja pikkuse suhe on 7:9 ning normaalsuurus 105x135 cm.
Põhjendus
Sinine ja valge (hõbe) on Virumaa vapivärvid. Kuldne täht sümboliseerib valgust ja teadmisi, rahva edulootusi- ja püüdlusi.
Lipu kasutamise kord
Valla lipp heisatakse:
Kasutamiskõlbmatuks muutunud valla lipp kuulub sündsal viisil hävitamisele.
Louise Charlotte
pisi|Louise Charlotte Louise Charlotte (30. oktoober 1789 Kopenhaagen – 28. märts 1864 Kopenhaagen) oli Taani printsess.
Louise Charlotte oli praktiline ja majanduslikult mõtlev naine, kes rangelt jälgis õukonna majanduskulusid. Ta tundis pisut huvi kunsti ja luule vastu.