cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Endel Aimre
1939. aastast hakkas ta osalema Vanemuise teatri lavastustes Tartu Meestelaulu Seltsi koori liikmena. Aastatel 1944–1947 töötas Vanemuises koorilauljana, 1947–1999 ooperi- ja operetisolistina. Laulmist õppinud algul eraviisiliselt, aastatel 1946–1949 Tartu Muusikakoolis (Salme Kanni ja Rudolf Jõksi klassis). Laulja eduka lavakarjääri esimene roll oli Jim Frimli ja Stotharti operetis "Rose-Marie" (1946), järgnesid Edvin (Kálmáni "Silva", 1947), Punavari (Rombergi "Kõrbelaul", 1948), Almaviva (Mozarti "Figaro pulm", 1950), Kapten-Markii (Planquette'i "Corneville'i kellad", 1951) jt. Tuntumatest rollidest võiks veel välja tuua Tomski (Tšaikovski "Padaemand", 1953), Jüri (Arro ja Normeti "Rummu Jüri", 1954), Peeter (Tammlaane "Raudne kodu" 1954), Oskar (Boris Kõrveri "Ainult unistus" 1955), don Carlos (Prokofjevi "Kihlus kloostris", 1962), Zsupán (Straussi "Mustlasparun", 1968), don Pedro (Offenbachi "Pericola", 1974), Süffle (Zelleri "Linnukaupleja", 1975), Robbins (Gershwini "Porgy ja Bess", 1983), üks solistidest "Operetipromenaadis" (1993) jt.
Rüütellikkus
Tänapäeval loetakse rüütellikuks peaasjalikult mehe austusväärne käitumine naise ees, ajalooliselt on aga see mõiste olnud laiem, rüütellik oli lahinguväljal vaenlasele armu anda, samuti vagadus ja aukartlikkus jumala ees.
Endel Aimre
Endel Aimre on mänginud karakteerseid kõrvalosi ka draamalavastustes, kontserdipublikule on ta meelde jäänud populaarsete lauludega ("Laev tõstis purjed", "Sügislehed", "Ammumöödund ajast"). Salvestisi Eesti Raadios, Eesti Televisioonis, erinevatel helikandjatel; salvestised kogumikuna CD-l "Kõnnin hilisel õhtul" (1999).
Linda Metslang
Linda Amanda Rosalie Metslang (alates 1939. aastast Lao; 26. oktoober 1894 Tartu – 10. jaanuar 1985 Tartu) oli eesti raamatukogutegelane ja tõlkija.
Rüütellikkus
Enamasti assotsieerub terminiga keskaegse Euroopa rüütliseisus, siiski on sarnaseid koodekseid eri aegadel olnud pea kõigis kultuurides.
Endel Aimre
Ta oli 1951. aastast Eesti Teatriliidu liige, 1968. aastal sai Eesti NSV teenelise kunstniku aunimetuse, 2000. aastast oli Vanemuise Seltsi auliige.
Rüütellikkus
Etümoloogia
Termin "rüütel" tuleneb prantsuskeelsest sõnast chevalier – mees, kes ratsutab hobusel. Turvistatud ratsasõdalasi hakati Prantsusmaal sedasi kutsuma 10. sajandi teisel poolel. Rüütlid said põhjaliku sõjalise väljaõppe, kallihinnalise sõjaratsu ning esmaklassilised relvad, see kõik eeldas suurt jõukust ja prestiiži.
Endel Aimre
Isiklikku
Tema isa oli Adam Brant ja ema Mari Brant, vend Kalju Aimre. Endel Aimre isa vend oli Peter (Peeter) Brant – "Tartu hirm".
Rüütellikkus
Kasutus keskaegses kirjasõnas
11. kuni 15. sajandil kasutasid mitmed keskaegsed kirjamehed terminit "rüütellikkus", kuid iga autori puhul oli selle tähenduses erinevusi. Mõnikord tähistas see elukutset, teinekord sotsiaalset klassi, ilukirjanduslikes teostes nagu "Rolandi laul" tähistas sõna "rüütellikkus" väärikat tegutsemist lahingus.
Alates 12. sajandist hakati rüütellikkuse all mõistma erinevate moraalsete, religioossete ja sotsiaalsete normide kogumit, mida iga rüütel pidi järgima. Selle kogumi või koodeksi osad varieerusid piirkonniti, kuid põhilisteks väärtusteks olid julgus, ausus ja lojaalsus. Lisaks hakkas see suunama rüütlite igapäevast elu ja käitumist, rüütel pidi olema rüütellik ka siis, kui ta parasjagu polnud sõjateenistuses.
Keskaegsed rüütlid hindasid roomlaste pärandit, ülistasid nende vaprust, taktikat ja ideoloogiat. Sellest annavad tunnistust mitmete Vana-Rooma autorite sõjateemaliste teoste tõlked prantsuse keelde 13. - 15. sajandil. Juba 13. sajandil tõlkis Jean De Meun prantsuse keelde Vegetiuse sõjapidamise käsiraamatu "De Re Militari"
Linda Metslang
Ta lõpetas 1915. aastal Tartu Puškini-nimelise Tütarlaste Gümnaasiumi.
1917. aastal asus ta õppima Tartu Ülikooli ajalugu ja bibliograafiat. Majanduslike ja muude takistuste tõttu kestsid õpingud kuni 1938. aastani.
Ta töötas aastatel 1921–1964 Tartu Ülikooli raamatukogus.
Ta on tõlkinud eesti keelde Tadeusz Zieliński raamatu "Vana-Kreeka kirjandus" 2 köidet (ilmusid 1926 ja 1927).
Ta on maetud Tartu Raadi kalmistule.
Kropotkin
Kropotkin on linn Venemaal Krasnodari krais. Asub Kubani jõe paremal kaldal.
Linnaõigused sai 1921. aastal ja nime vürst Pjotr Kropotkini järgi.
Henrik Klasson Fleming
pisi|Henrik Klasson Fleming pisi Henrik Klasson Fleming (soome keeles Henrik Klaunpoika Fleming; 15. august 1584 Åkersholm, Skåne lään – 7. november 1650 Stockholm) oli soome päritolu Rootsi sõjaväelane ja riigitegelane.
Henrik Fleming sündis Lehtiste (Lechtis), Hannula ja Nykoskise mõisniku, riiginõunik Klas Hermansson Flemingi (umbes 1550–1616) ja Kankase ja Hapaniemi mõisniku, Henrik Klasson Horni tütre Elin Henriksdotter Horni pojana. Tema vanaisa oli Tallinna, Häme ja Viiburi linnuse komandant ning kogu Soome asehaldur admiral Herman Persson Fleming (umbes 1520–1583).
Aastast 1617 oli Henrik Viiburi ja Savonlinna linnuse komandant, Viiburi ja Savonlinna lääni asehaldur ning aastatel 1620–1622 Narva, Ivangorodi, Jaama, Koporje ja Nöteborgi asehaldur. 1622. aastast Soome rüütlite ülem ja 1628. aastast viitseadmiral. Ta immatrikuleeriti 1625. aastal Rootsi rüütelkonda aadlisuguvõsana nr. 4. 1634 ja 1644 oli ta Rootsi riigipäeva maamarssal.
Talle kuulusid Soomes Turu läänis Lehtiste (Lechtis) Mietoinenis ja Yläne mõis Ylänes, Fagernäs Taivassalos, Eestimaal Purtse (Isenhof) Lüganuse kihelkonnas Virumaal, Tellista (Tellista) ja Vaimõisa (Wademois) mõisad Märjamaa kihelkonnas Läänemaal, Laiuse ordulinnuse ümbruskonnast läänistatud Laiuse mõis (Schloß Lais) Liivimaal ning Ekeby ja Annestad Rootsis.
Perekond
Henrik Fleming abiellus 1608. aastal Salemis Erland Johansson Bååti ja Margareta Dionysiosdotter Beurræusi tütre Ebba Erlandsdotter Bååtiga (surnud 1630). Abielust sündisid:
Salme kultuurimaja (Salme vald)
Salme kultuurimaja (ka Salme rahvamaja) on kultuurimaja Saare maakonnas Saaremaa vallas Salme alevikus aadressil Sõrve maantee 5.
Kultuurimajas tegutseb Salme Vallateater.
on Maire Sillavee.
Storfjorden (Sunnmøre)
thumb|Storfjorden [[Strandas]] Storfjorden on fjord Norras, Møre og Romsdali maakonnas.
Tallinna 37. Keskkool
'''Tallinna 37. Keskkool''' oli üldhariduskool, mis asus Tallinnas Mustamäe linnaosas. Koolimaja on ehitatud 1960. aastate lõpus.
Kool asutati 1967. aastal ja suleti 2014. aastal. Tallinna 37. Keskkooli kasutasid pedagoogilise praktika baaskoolina nii Tartu Ülikool kui ka Tallinna Pedagoogiline Instituut. Selles koolis olid spordi ja muusika süvaõppe klassid ning sealt sai täiendust lastekoor Ellerhein.
2014/2015 õppeaastal liideti kool Tallinna Arte Gümnaasiumiga.
Harilik kärnkonn
pisi|Harilik kärnkonn Harilik kärnkonn (Bufo bufo) on kärnkonlaste sugukonda kuuluv konn.
Ladinakeelne sõna bufo tähendab kärnkonna.
Harilikku kärnkonna leidub enamasti kogu Euroopas. Erandiks on siinkohal Iirimaa, Island ja mõned Vahemere saared. Pärinedes ühise eellasega liinist, moodustavad harilik kärnkonn ja tema lähiliigid liikide kompleksi.
Päevase aja veedavad kärnkonnad tavaliselt peidus lesides, seega on tegemist üsna silmatorkamatu liigiga. Aktiivseks muutuvad nad päikeseloojangu ajal ning suurema osa ööst jahivad konnad selgrootuid. Kärnkonn liigub aeglaste kohmakate sammudega või vahel lühikeste hüpetega. Tal on hallikaspruun nahk, mis on kaetud tüükalaadsete muhkudega.
Harilik kärnkonn on tavaliselt üksik loom, kuid paljunemishooajal koonduvad nad suurte kampadena kindlate paljunemistiikide juurde. Siin võitlevad isased paaritumise õiguse pärast. Kärnkonnad munevad vette pikkade munadest moodustunud želatiinjate kettidena. Nendest arenevad konnakullesed. Pärast paar kuud kestvat kasvamist ja arengut läbivad kullesed moonde, neile kasvavad jäsemed ja kaob saba. Neist saavad pisikesed kärnkonnad. Noorukid lahkuvad veekeskkonnast ja veedavad enamiku elust maapinnal.
Taksonoomia
1758. aastal andis rootslasest bioloog Carl Linnaeus oma Systema Naturae kümnendas väljaandes kärnkonnale binominaalse nime Rana bufo. Selles väljaandes paigutas ta kõik konnad ja kärnkonnad ühte perekonda Rana. Hiljem selgus, et perekond Rana tuleks jaotada eraldi perekondadeks. 1768. aastal Austria teadlane Josephus Nicolaus Laurenti asetas hariliku kärnkonna ümber perekonda Bufo ja nimetas liigi ümber Bufo bufo'ks. Perekonda Bufo kuuluvad kärnkonnad loetakse sugukonda Bufonidae, kärnkonlased. pisi|Kärnkonn Kõrvemaal (mai 2015) Aastate jooksul on tunnustatud mitmeid Bufo bufo alamliike. Kaukaasia mägistel aladel elavat Kaukaasia kärnkonna nimetati mingil ajaperioodil Bufo bufo verrucosissima. Sellel kärnkonnaliigil on suurem genoom ja morfoloogiliselt on ta harilikust kärnkonnast Bufo bufo'st erinev. Nüüdseks on kaukaasia kärnkonn tuntud Bufo verrucosissimus'ena. Järgmine sarnane liik, keda leidub Vahemere ümbruses, kandis algselt nime Bufo bufo spinosus. Kasvult on ta harilikust kärnkonnast suurem ja ogalikuma nahaga, varsti nimetati see liik ümber Bufo spinosus'eks. Gredose kärnkonnal, algselt Bufo bufo gredosicola, keda leidub vaid Hispaania väikeses mägises Sierra de Gredose piirkonnas, on märkimisväärselt suured limanäärmed ja tema värv kipub olema pigem laiguline, kui ühtlane. Tänapäeval tuntakse teda Bufo bufo sünonüümliigina. pisi|Hariliku kärnkonna mimikri, sulandumine mullaga Bufo bufo on osa liikiderühmast (species complex), teisisõnu kuulub ta liikide rühma, milles olevate eri liikide demarkatsioon (piiritlemine) on ebaselge. Tänapäeval on enamlevinud seisukoht, et mitmed kaasaegsed liigid moodustavad sugulastaksonite rühma, mis pärineb jääaja eelsest perioodist. Nendeks kaasaegseteks liikideks on Bufo spinosus, Kaukaasia kärnkonn (bufo verrucosissimus) ja Jaapani kärnkonn (Bufo japonicus). Euroopas levinud harilik kärnkonn Bufo bufo on arvatavasti tekkinud hiljem. Usutakse, et selle liigirühma vanaaegse esindaja levikuala laienes Euroopast ka Aasiasse, kuid Kesk-Miotseeni aegne kuiv kliima ja Lähis-Idas toimunud kõrbestumine tekitasid kahe populatsioonirühma vahele i. Nende kahe rühma, Aasia ja Euroopa kärnkonnade, täpne omavaheline taksonoomiline sugulussuhe on ebaselge. 2001. aastal Türgis korraldatud seroloogiliste uuringute käigus võrreldi kahe liigi, Bufo verrucosissimuse ja Bufo spinosuse, vereseerumites leiduvaid proteiine. Tulemuseks see, et kahe liigi vereproteiinide vahelised erinevused on ebaolulised ning seetõttu tuleks neid kahte liiki kohelda teineteise sünonüümidena.
Kehaehitus
thumb|upright|left|Harilik kärnkonn kõndides
Täiskasvanud kärnkonnad võivad kasvada kuni 18 cm pikkuseks ning nende värv võib varieeruda rohelisest tumepruunini. Kärnkonnad on nime saanud omapärase kärna meenutava nahatekstuuri järgi. Emased on tavaliselt isastest tüsedamad, lõunapoolsemad isendid oma põhjapoolsematest liigikaaslastest suuremad. Nende pea on lai, kahe väikese ninasõõrme ja otsmise ninamiku all asuva suure suuga. Kärnkonnadel puuduvad hambad. Ümarad väljaulatuvad silmad on kollase või vasekarva iirisega ja horisontaalsete pilukujuliste pupillidega. Kohe silmade taga on kaks viltuasetsevat ning väljaulatuvat kühmjat ala, mida nimetatakse paratoidnäärmeteks. Need näärmed sisaldavad mürgist eritist bufotoksiin, mida kasutatakse võimalike kiskjate eemalepeletamiseks. Kärnkonna pea läheb kereks üle ilma nähtava kaelata. Neil puudub väline häälepaun. Kehakujult on kärnkonnad laiad ja jässakad, asetsedes maapinna lähedal. Esijäsemed on lühikesed, sissepoole suunatud varvastega. Paljunemisperioodil arenevad isaste esimesele kolmele sõrmele padjandid (nuptial pads), mida kasutatakse paaritumise ajal emasest kinni hoidmiseks. Võrreldes teiste konnadega on kärnkonnade tagajäsemed lühikesed, varbad pikad ja varvaste vahel puuduvad ujulestad. Kärnkonnadel puudub saba ning nahk on neil kuiv ja kaetud väikeste tüükalaadsete muhkudega. Harilik kärnkonn kipub olema suguliselt dimorfne, liigi emased isendid on pruunimad ja isased hallimad. Kõhualune on neil konnadel halli-mustatäpiline määrdunud valget tooni. Harilikku kärnkonna aetakse sageli teiste konnadega segi, kõige sagedamini juttselg-kärnkonna ehk kõrega ja Rohe-kärnkonnaga. Esimene neist on kasvult väiksem ja tema seljal jookseb peast allapoole kollane triip, rohekärnkonnal on aga harilikule kärnkonnale iseloomulik laiguline muster. Mõlemal liigil on ka paratoidnäärmed, kuid need paiknevad pigem paralleelselt kui viltuselt. Välimuselt veel üks sarnane liik on rohukonn (Rana temporaria), aga sellel liigil on teravam ninamik ning kehakujult on ta nurksem. Ka on rohukonna nahk niiskem ja ta liigub pigem hüpates. Harilik kärnkonn võib elada aastaid. Vangistuses on teada isegi viiekümneaastasi isendeid. Looduses peetakse hariliku kärnkonna tavaliseks elueaks 10–12 aastat. Kärnkonna vanust saab määrata varbalülide aastaringide loendamisega.
Levila ja elupaigad
Harilik kärnkonn on levinud kogu Euroopas erandiks jäävad siinkohal Island, Skandinaavia külmemad põhja-alad, Iirimaa ja mõned Vahemeresaared nagu Malta, Kreeta, Korsika,Sardiinia ja Baleaarid. Ida suunas võib hariliku kärnkonna isendeid leida kuni Irkutskini Siberis, lõuna pool leidub teda Marokos, Alžeerias ja Tuneesias asuvates põhjapoolsetes mäeahelikes. Lähedane liik elab Aasias ja Jaapanis. Oma levila lõunapoolses piirkonnas võib harilikku kärnkonna leiduda kõrgustel kuni 2500 meetrit. Enamasti elutseb okaspuu- ja segametsades, eriti märgades paikades. Asustab see liik ka avatud maastikke, põlde, võsastikke, parke ja aedasid, samuti võib teda leida kuivadel aladel kaugel püsiveekogudest.
Energiamets
Energiamets (ka energiavõsa) on kasvatatavad puistud või põõsastikud, mille peamine eesmärk on biomassienergia andmine. Energiametsa raiering on tavaliselt 3–10 aastat. Tavalisimad puud, mida kasvatatakse, on lepa-, paju- ja eukalüptiliigid.
Vukssaag
pisi pisi|Karastatud hammastega saag. Käepideme servad moodustavad sae seljaga nii 90° kui ka 45° nurga
Energiamets
Sarnaselt energiametsaga saab energiatoormena kasutada looduslike või tehislike kasvumärgalade biomassitoodangut, näiteks pilliroogu ja laialehist hundinuia.
Vukssaag
Vukssaag on üldotstarbeline puidusaagimise käsisaag.
Sae lõikeriist on õhuke suhteliselt lai terasleht, mille ühte serva on töödeldud hambad. Saelehe külge on kinnitatud enamasti puidust või plastist valmistatud käepide. Saeleht on otsast koonduv ning sageli lihvitakse see massi vähendamiseks ka selja suunas õhemaks. Mõnikord valmistatakse saeselg kergelt S-tähe kujulisena.
Vanasti oli saagidel üldjuhul puidust püstolkäepide, kuid tänapäeva saagide nii puidust kui ka plastist käepidemed valmistatakse kinnise kontuuriga. Käepideme saelehe poolne serv on tihti vormitud nii, et seda saab kasutada ka vinkli ja eerunginurgikuna.
Hamba suurust iseloomustab hammaste arv ühel tollil (TPI). Tavaliselt kasutatakse saage, mille hamba suurus jääb vahemikku 9–12 TPI. Suuremate hammastega saed on mõeldud jämetöötluseks ja pikisaagimiseks. Risti- ja pikisaagimise saagide hambakuju on erinev. Saehambad on väga sageli karastatud, need tunneb ära tumedama värvuse järgi ning neid ise viiliga ei teritata.
Saagide pikkus on tavaliselt vahemikus 400–650 mm (15–26 tolli).
Et saag saeteesse kinni ei kiiluks, on selle hambad enamasti räsatud. Saage teritatakse spetsiaalse kolmnurkse saeviiliga ja räsatakse räsamistangidega.
Hõõrdumise vähendamiseks pealistatakse saeleht mõnikord spetsiaalse kaitsekihiga, näiteks polütetrafluoroetüleeniga (PTFE). Kaitsekiht võidakse peale kanda ka roostetamise vältimiseks.
Käsisaage kasutatakse tavaliselt rohkem ristisaagimiseks. Mõnikord nimetataksegi vukssaeks ainult ristisaagimise saagi.
Premier League'i hooaegade loend
Liiga alustas tegevust 1992. aastal ning sinna kuulub 20 meeskonda. Premier League'i hooaeg algab augustis ja lõpeb mais, selle aja jooksul mängib iga jalgpalliklubi 38 mängu (hooaja jooksul toimub 380 liigamänge).
Premier League'is osalenud 45 meeskonnast on meistriks tulnud vaid 5: Manchester United (13 tiitlit) Arsenal (3), Chelsea (3), Manchester City (2) ja Blackburn Rovers (1).
Harilik kärnkonn
Käitumine ja eluviis
pisi|Kaitsepoos, Poola
Harilik kärnkonn elab tavapäraselt maismaal, siirdudes vette vaid lühikeseks, 6–8 päeva kestvaks kudemisperioodiks. Talve veedavad kärnkonnad maismaal, olles septembri lõpust kuni aprillini pinnasesse kaevunud. Harilik kärnkonn liigub tavaliselt aeglaselt jalutades või vahel ka lühikeste hüpetena, kasutades korraga kõiki nelja jäset. Päeval peitub kärnkonn varem valmiskaevatud peidikutesse, milleks on tavaliselt metsataimede juurealused urud. Mõnikord poeb kärnkonn päevaks ka kivi alla. Sellistes peidukohtades on ta oma värvi tõttu märkamatu. Harilikud kärnkonnad on aktiivsed videvikus ja öösiti, kui õhk on niiskem. Pärast päikeseloojangut urust väljudes võib kärnkonn saagiotsinguil läbida küllaltki pikki vahemaid. Märgade ilmadega on kärnkonn kõige aktiivsem. Hommikuks on kärnkonn enamasti liikunud tagasi esialgsesse peidupaika ja nii võib mitu kuud ühes urus elada. Kärnkonnade peatoiduks on putukad (mardikad ja kahetiivalised) ning limused ja nälkjaid aga ka põrnikad, röövikud, kärbsed, vihmaussid ja isegi väikesed hiired. Väikest ja liikuvat saaki püüab kärnkonn kiire keeleliigutusega, suuremat saaki haarab kogu suuga. Hammaste puudumise tõttu neelavad kärnkonnad saaklooma tervena mitme neelatusega alla. Kärnkonn ei tunne oma saaki ära, pigem proovib ta pimedas jahti pidades rünnata ja ära süüa iga pisikese tumeda liikuva kogu.
pisi|Nakatunud [[Lucilia bufonivora vastsete poolt, Poola]]
Ühe uurimuse käigus selgus, et harilik kärnkonn püüab kinni püüda 1 cm suurust tumedat paberitükki, pidades seda saagiks, kuid suuremate tükkide järele ta enam ei haara. Kärnkonnad kasutavad saaki jahtides visuaalseid vihjeid ja nad näevad väga väheses valguses. Sama valgusintensiivsuse juures ei suuda inimsilm midagi eristada. Kärnkonn ajab aeg-ajalt nahka, mis eemladub räbaldunud tükkidena. Seejärel sööb ta nahatükid ära. Kui kärnkonn satub rünnaku alla võtab ta sisse iseloomuliku poosi, ajades keha puhevile, seistes tõstetud tagajalgade ja allalastud peaga. Peamine kaitsefaktor on kärnkonnal tema halvamaitseline sekreet (nõre), mida toodavad paratoidnäärmed ja teised nahanäärmed. See nõre sisaldab toksiini nimega bufagiin, mille abil suudab konn tõrjuda enamiku kiskjatest, kuid nastikutele ei paista see mõjuvat. Veel jahivad kärnkonni siilid, rotid ja mingid, vahel isegi kodukassid. Lindudest peavad kärnkonnadele jahti haigurlased, varesed ja röövlinnud. Varesed väldivad naha pinnal asuvat toksiini, nad nokivad kärnkonna naha sisse torgatud august välja vaid maksa.. Vees elavad kullesed eraldavad samuti endast mürgiseid aineid, mis kaitsevad kalade eest, kuid ei aita harivesiliku vastu. Veel toituvad kärnkonnade kullestest kiilivastsed, ujurlased ja sõudurlased. Need liigid ei ole tundlikud kulleste nahal asuvale mürgile, kuna tavaliselt torkavad nad saaklooma augu ja imevad selle kaudu endale vajaliku toitva osa välja.
Paljunemine
pisi|[[Amplexus]] pisi|Hariliku kärnkonna pulmamäng Kõrvemaa tiigis 2020. aasta kevadel. Muidu maismaal elavad kärnkonnad siirduvad aprilli lõpus või mai alguses kudemiseks veekogudesse. Kärnkonnad kasutavad kudemiseks alati ühte ja sama veekogu, eelistades 25–40 cm sügavusi ja kõrkjate vahel asuvaid paiku. Kui isased jõuavad kudemispaika meelitavad nad krooksudes emaseid ligi. Hariliku kärnkonna kudu on kuni viiemeetrine nöör, milles paikneb 1000–7000 marjatera. Koorunud konnakullesed on kuni 1,3 cm pikad. Moone toimub kahe-kolme kuu pärast kui kullesed on kasvanud umbes kahesentimeetristeks. Kevadel, kui kärnkonnad talveunest ärkavad, võtavad nad ette massilise rände paljumispaikade poole. Nad kogunevad alati kindlaks kujunenud tiikide juurde, seejuures väldivad suurt osa veekogusid, mis oleksid samuti sobilikud. Ühe uuringu järgi kasutasid täiskasvanud konnad paljunemise ajal aasta-aastalt sama veekogu ja üle 80% nooruki eas märgistatud isastest pöördus tagasi veekogu juurde, milles nad koeti. Rände ajal juhinduvad kärnkonnad magnetväljade ja haistmise järgi. Katsete käigus märgistatud ja uude asukohta paigutatud kärnkonnad on võimelised üles leidma oma meelispaljunemistiigi isegi siis, kui nad on ümberasustamiseks viidud kaugemale kui kolm kilomeetrit. Isased saabuvad paljunemispaika esimestena ja jäävad paigale mitmeks nädalaks, emased jäävad paigale vaid paaritumise ja kudemise ajaks. Kärnkonnad peavad emasega paarumise õiguse üle lahinguid, kasutades relvana häält. Krooksumine annab usaldusväärse märgi isendi suuruse ja järelikult ka vapruse kohta. Siiski tuleb ette ka füüsilist võitlust. Tavaliselt on paljunemistiikide ääres isaseid kärnkonni emastest mitu korda rohkem. Isased ronivad emastele selga ja kinnituvad haarates esijäsemetega kaenla alt.
pisi|Kudu, Belgia
Isased kärnkonnad on väga entusiastlikud ja üritavad sageli haardesse saada ka kalu, liikumatuid objekte või teisi isaseid. Mõnikord moodustavad mitu konna üksteisele asetudes kuhja, milles iga isane proovib haarata kõige all asetsevat emast. Paljunemise aeg on väga stressirohke ja suremus on paljuneda tahtvate kärnkonnade seas kõrge. Edukas isane kinnitub haardega emase selga mitmeks päevaks. Sel ajal, kui emane muneb pika kahest reast koosneva munadepaela, viljastab isane selle oma spermaga. Need munadest moodustunud kuni 4,5 meetri pikkused ribad võivad sisaldada kuni 6000 muna. Kui kärnkonnapaar vees ringi liigub(paaritumistants), kinnitub kudu veekogu taimede külge.. Koetud munad imevad sisse vett ja paisuvad, neist kooruvad kahe kuni kolme nädala möödudes väikesed kullesed. Esialgu klammerduvad kullesed munapaela jäänuste külge ja toituvad selle limasest massist. Hiljem kinnituvad nad veekogus paiknevate lehtede alakülgedele, viimasena saavutavad võime vabalt ujuda. Alguses sarnanevad kärnkonna kullesed rohukonna omadega, kuid on värvilt tumedamad, pealt mustad ja alt tumehallid. Teistest kullestest eristab neid suu laius – kärnkonna kulleste suu on sama lai kui nende silmadevaheline ala ja see on omakorda kaks korda pikem, kui vahemaa ninasõõrmete vahel. Paarinädalase arengu järel kujunevad kullestel välja jalad ja nende saba lüheneb aeglaselt. 12-nädalaselt sarnanevad kärnkonnakullesed väliselt juba täiskasvanud konnadega, kuid on umbes 1,5 cm pikad. Sellises suuruses on noorukid valmis tiikidest lahkuma.
Kasv ja areng
pisi|Konnakullesed, mõned ka tagajalgadega, Saksamaa
Täiskasvanuks saavad kärnkonnad harilikult 3–7-aastaselt, populatsiooniti see varieerub suuresti. Noorukitel esineb sageli kopsuparasiit Rhabdias bufonis. See nematoodiliik (ümarussi liik) aeglustab kärnkonnade kasvu ning vähendab nende vastupidavust ja kohasust. Moonde ajal kasvavad suuremad kullesed alati väiksematest kiiremini isegi siis, kui neil on rohkem parasiite.
Looduskaitse
Harilik kärnkonn on Eestis III kategooria looduskaitse all. Hariliku kärnkonna arvukus on levikuala mõnes kohas vähenenud, kuid IUCN-i ohustatud liikide punases nimestikus kuuluvad nad vähim ohustatute rühma. Liiki ohustab elupaikade kadu, erilist ohtu kujutab endast paljunemispaikade kuivendamine. Samuti hukkub palju kärnkonni rännakute käigus maanteid ületades. Popkultuuris ja kirjanduses on kärnkonni juba ammusest ajast seostatud nõiakunstiga.
Paunküla–Vetla tee
Paunküla–Vetla tee (registrinumbriga 11207) on 13,9 km pikkune kõrvalmaantee Anija ja Kose vallas.
Tee saab alguse Tallinna–Tartu–Võru–Luhamaa maantee neljakümne kaheksandal kilomeetril Sae ja Rõõsa küla piiril Kose vallas. Tee kulgeb läbi Sae, Paunküla, Leistu, Laane, Voose ja Vetla küla. Tee lõpeb Perila–Jäneda tee kahekümnendal kilomeetril Vetla külas Anija vallas.
Tee ületab ühe silla (Paunküla sild üle Pirita jõe tee teisel kilomeetril) ja 9 truupi. Teele jääb Voose bussipeatus.
Teega ristub kaheteistkümnendal kilomeetril Alavere–Voose tee.
Tee on kruusatee. Alavere–Voose teeristi piirkonnas on kilomeetrine lõik mustkattega. Tee on klassita. Liiklussagedus teel on kuni 200 autot ööpäevas. Kiiruspiirangud on Alavere–Voose teeristi piirkonnas (30, 40, 60 km/h). Teevalgustuse kohta andmed puuduvad.
Wan Hu
thumb|Wan Hu enne starti.
Wan Hu (pinyin 'is Wàn Hù; 萬戶; on kasutatud ka nimekujusid Wan-Hu, Wan Hoo, Wan-Hoo; 15.–16. sajand) oli Hiina ametnik, kes legendi järgi oli tähtede vaatleja ning esimene taikonaut. Ühtlasi nimetatakse teda mõnikord naljatamisi maailma esimeseks astronaudiks.
Wan Hu olevat armastanud tähti vaadata ja pühendanud sellele peaaegu kogu oma aja. Mõne versiooni järgi oli ta poeet. Teda on peetud ka ohvitseriks või puusepaks. 1500. aasta paiku olevat ta nõuks võtnud tähtedele lennata ja asus selleks sobivat lennumasinat ehitama. Et aga tollane ettekujutus maailmaruumist erines tänapäevasest, siis mõisteti lennu all tähtedele sisuliselt lendu Maa atmosfääris.
Nii võib Wan Hu tarbeks ehitatud lennumasinat tänapäeva mõistes nimetada ka lennukiks. Sõiduki valmistamiseks ühendati kaks suurt tuulelohet, nende alla paigutati tugitool või kandetool, selle juurde aga kinnitati 47 raketti (püssirohuga täidetud bambusevart) stardikiirenduse andmiseks (ta ostis kokku nii palju ja nii suuri rakette, kui ta jõudis). Need raketid tuli tõrvikute abil süüdata 47 inimesel korraga; seejärel pidid nad kohe varju jooksma.
Tseremooniarõivastes Wan Hu seoti tugitooli külge, kumbki käsi hoidmas kinni ühest tuulelohest. Raketid süüdatigi ja käis suur pauk. Nähtavus kadus. Kui abilised varjust välja tulid ja suits oli hajunud, oli Wan Hu oma tooliga kadunud. Ei ole teada, mis temast sai. Tõenäoliselt rebis plahvatus ta tükkideks.
1945 kirjutas ameeriklane Harbord Gilmour raamatu "Rocket and Jet Propulsion", milles ta tsiteeris ühte peatükki vanast hiina raamatust "Ping Long Ren", kus ülaltoodud lugu on jutustatud. Teistes hiina raamatutes sellest juttu ei ole. Professor Liu Xianzhou arvates võis Wan Hu olla inimese nimi, kuid ka Mingi dünastia aegse ohvitseri tiitel.
Pärn (perekond)
Pärn (Tilia) on kassinaerilaadsete seltsi pärnaliste sugukonda kuuluv lehtpuude perekond.
Süstemaatika
Teaduslikult kirjeldas pärna esimesena Linnaeus aastal 1753.
Perekonda kuulub 25–50 heitlehist puuliiki Euraasia ja Põhja-Ameerika parasvöötmest ja lähistroopikast, mõni liik ka troopikast. Täpne liikide arv pole selge, sest liike on raske eristada. Pärnaliigid ristuvad kergesti omavahel, andes segatunnustega hübriide. Liikide eristamist raskendab ka liigitunnuste muutlikkus.
Eestis kasvab pärismaisena üksnes harilik pärn (Tilia cordata), aga meil kasvatatakse veel kümmekonda võõrliiki, neist kõige sagedamini linnahaljastuses kasutatavat suurelehist pärna.
Kirjeldus
Pärnad kasvavad tavaliselt 20–40 m kõrgeks.
thumb|Pärna leht Kõigil pärnadel on ümarad või laimunajad ning tavaliselt südaja või viltuse aluse ning teravneva tipu ja saagja või hambulise servaga lihtlehed. Lehe läbimõõt on tavaliselt 6–20 cm. Suur osa lehtedest on ebasümmeetrilised.
Kännastesse koondunud kollakasrohelised või valkjad õied lõhnavad tugevasti ja on meerikkad, mis teeb pärnast väärtusliku ravimtaime. Õisikuvarre külge kinnitub kahvaturoheline, piklik, keeljas, tiiba meenutav leheke – kandeleht. Selle järgi ongi vanakreeka keele kaudu (kreeka keeles ptilon, mis tähendab sulge või tiiba) tuletatud pärna teaduslik perekonnanimetus Tilia.
Vili on pärnadel tavaliselt üheseemneline karvane (mõnikord ka paljas) pikiribiline pähklike. Viljad valmivad oktoobris ja varisevad talve jooksul. Seeme on idanemisvõimeline kaks aastat.
Pärna puidu tihedus on 530 kg/m³. Pärnametsa nimetatakse pärnikuks.
Pärnal on erakordselt palju kromosoome. Tema diploidne kromosoomiarv on 82.
Pärn on väga pika elueaga puu. On leitud enam kui tuhande aasta vanuseid pärnasid ja mõnda tänapäevalgi kasvavat puud on ürikutes mainitud juba seitse või kaheksa sajandit tagasi. Saksamaa vanim puu on 1200 aasta vanune suurelehine pärn. Ka Tallinna vanim puu on pärn, nimelt läänepärn, millele on nimeks pandud Kelchi pärn. Ta on 18 m kõrge ja tüve ümbermõõduga 1,3 m kõrguselt 4,62 m.
Ökoloogia
Mullastiku suhtes on pärnad nõudlikud.
Pärna eritatav taimemahl meelitab ligi mitut liiki lehetäisid. Neid omakorda kasvatavad ja lüpsavad sipelgad. See põhjustab pärnal sageli ülemäärast mahlajooksu, mida putukad ei suuda ära tarvitada. Pärna alla pargitud auto katus võib kiiresti kattuda siirupikilega, mida ülalt järjest juurde tilgub. Tundub, et lehetäid ja nende karjatamine sipelgate poolt ei põhjusta pärnale kahju.
Kasutamine
pisi|[[Karukimalane pärnaõitel]]
Pärnad on head meetaimed. Pärnaõiemett peetakse eriti heaks meeks. Keskmiselt pärnalt saab aastas 16–30 kg mett, aga 1 ha pärnametsalt üle tonni. Igast pärnaõiest saab 25 ml mett. Meesaak oleneb liigist: mõnelt liigilt ei saa peaaegu üldse mett. Eriti rohkelt eritab pärn õienektarit hommikuti ja õhtu eel ning just siis külastavad mesilased pärnaõisi kõige rohkem.
Eestis ei ole pärnal majanduslikku tähtsust, sest looduslikult kasvab teda meil väga vähe. Ta on peamiselt tähtis ilupuuna ja Tallinna kesklinnas on umbes 30% kõigist puudest pärnad.
Liike
pisi|Läänepärn Saksamaal pisi|Suurelehise pärna juured Belgias pisi|Pärna oksad talvel
Fossiilsed liigid
Kõige iidsem pärnaliik Tilia johnsoni kasvas tänapäeva Loode-USA ja Edela-Kanada maa-alal 49 miljonit aastat tagasi varaeotseenis. Leitud on selle lehti, mis on äratuntavalt tänapäevased, ja õietolmu. See on ka ainus teadaolev väljasurnud pärnaliik.
Pärna fossiile on leitud tertsiaari ladestustest Kanadast Grinnelli maalt, mis asub Ellesmere'i maa keskel, 82° põhjalaiuselt, samuti Teravmägedelt.
Mütoloogia ja sümboolika
Vanakreeka mütoloogias muutusid Philemon ja Baukis pärast jumalate kostitamist tammeks ja pärnaks, mis lähestikku kasvasid.
Pärn on Tšehhi, Slovakkia, Sloveenia ja Horvaatia rahvuspuu.
Horvaatia rahaühik kuna jaguneb 100 lipaks ja kui 1990 valiti Sloveenia rahale nime, pakuti selleks lipa (pärnaleht), kuigi pärast valiti raha nimetuseks tolar. Tšehhi 20-hellerilisel mündil, mis käibis 1993–2003, oli kujutatud pärnaleht. Tšehhoslovakkia paljudel müntidel oli kujutatud pärnaoks, aga 1-kroonisel mündil oli paljasjalgne labidaga naine, kes istutab pärna.
Pärna järgi on nime saanud Leipzig, mille nimi sorbi keeles oli Lipsk.
Pärn kuunimetustes
Pärnakuu on tähendanud eesti keele murretes juunit ja seda kuunimetust kasutavad praegu maausulised.
Pärn on andnud nimetuse kuule ka mõnes slaavi keeltes: juuli on poola keeles lipiec, leedu keeles liepa, valgevene keeles ліпень ja ukraina keeles липень ning juuni on horvaadi keeles lipanj.
Pärnad Eesti pühapuude hulgas
pisi|püsti|Pärn Riinu Pärnu-Jaagupi lähedal Fred Pussi kogutud andmetel moodustavad pärnad Eesti pühadest puudest 12 protsenti, pühapuude hulgas on pärnadest rohkem ainult tammesid (24 protsenti valimist) ja mände (15 protsenti valimist).
Tuntumate Eesti pühade pärnade hulka kuuluvad Ilumäe hiiepärn Virumaal, Mäesuitsu ohvripärn Tartumaal Võnnu kihelkonnas ja Sipa pärn, samuti on pühaks peetud pärnapuu Kastna hiiemäel.
Anicetus
Anicetus (kreeka keeles Ἀνίκητος – 'Aniketos' 'vallutamatu') oli 11. paavst. Ta valitses Pius I järel 11 aastat. Ta oli esimene süürlane, kes sai paavstiks.
Paunküla–Kiruvere–Ardu tee
Paunküla–Kiruvere–Ardu tee (registrinumbriga 11208) on 7,7 km pikkune kõrvalmaantee Kose vallas.
Anicetus
"Liber Pontificalise" järgi oli Anicetus ametis 9 aastat 3 kuud ja 3 päeva, saades ametisse aastal 167. Tema valitsemisaastad on vaieldavad, kuid tänapäeval tunnustavad kirikuloolased tema ametiajana aastaid 155–167. "Liber Pontificalis" paigutab tema ametisse asumise Hyginuse järel.
Paunküla–Kiruvere–Ardu tee
Tee saab alguse Tallinna–Tartu–Võru–Luhamaa maantee viiekümne esimesel kilomeetril Rõõsa külas ning lõpeb sama maantee viiekümne kaheksandal kilomeetril Ardu alevikus. Tee kulgeb läbi Rõõsa, Paunküla, Puusepa, Kiruvere, Kõrvenurga ja Ardu.
Anicetus
"Liber Pontificalise" järgi sündis Anicetus Süürias Homsis (tollases Emesas) ja tema isa nimi oli Johannes.
Tema ajal külastas Roomat Smyrna piiskop Polykarpos, kellega Anicetus arutas kirikuelu probleeme. Neist tõsiseim oli vaidlus ülestõusmispühade tähistamise üle, mida Polykarpos soovis pidada juudi kalendri järgi, kus Kristuse ülestõusmispäev võis langeda teisele nädalapäevale, Anicetus aga rõhutas Kristuse ülestõusmispäevana pühapäeva tähistamist. Kuigi tookord soostus Anicetus andma Väike-Aasiale eristaatuse, teravnes vaidlus ülestõusmispühade tähistamise üle Victor I ajal. Anicetuse palvel pidas Polykarpos Roomas missa.
Paunküla–Kiruvere–Ardu tee
Tee ei ületa ühtegi silda, küll aga 7 truupi. Bussipeatusi teele ei jää.
Anicetus
Anicetus kuulutas montanismi ketserluseks. See oli esimene hukkamõistev otsus, mille paavst langetas ühe usuliikumise kohta.
Anicetuse ajal lahkus Roomast gnostik Valentinus. Anicetus pidi kohtuma Hegesippuse ja Justinusega, kes viibisid tema ajal Roomas. Anicetus keelustas "Liber Pontificalise" järgi preestritel pikkade juuste kandmise. Talle on omistatud ka "Te Deumi" esimese 10 värsi autorsus. Teoloog Adolf von Harnacki väitel oli Anicetuse ajal Rooma koguduse hierarhiline struktuur monarhiline. Võimalik, et see oli Anicetus, mitte Anacletus I, kes tähistas Peetruse haua mälestusmärgiga.
Paunküla–Kiruvere–Ardu tee
Tee esimene 0,5 kilomeetrit, samuti 3,5 kilomeetrist tee lõpuni on mustkattega. Vahepeal on kruusatee. Tee on klassita. Liiklussagedus teel on kuni 200 autot ööpäevas. Kiiruspiirangud on tee alguses (30, 50 km/h). Teevalgustuse kohta andmed puuduvad.
Anicetus
Ta ordineeris 17 presbüterit, 4 diakonit ja 9 piiskoppi.
Anicetus maeti "Liber Pontificalise" järgi Calixtuse katakombidesse. Teda austatakse katoliku kirikus ja õigeusu kirikus märtri ja pühakuna. Tema mälestuspäev on 17. aprill. Alates 1969. aastast ei ole katoliiklased enam kohustatud seda pidama. Teda on austatud ka 16. aprillil ja 20. aprillil.
Tema järeltulijaks sai Soter.
Risti kirik
pisi|Vaade Risti kirikule lõunast thumb|Risti kiriku torni omapärane kuju on tingitud 17. sajandil toimunud varingust Risti kirik (ka Harju-Risti kirik) on kirik Harju-Risti külas. Kirik on saanud nime Kristuse risti järgi. Kirikus tegutseb EELK Risti kogudus.
Arhitektuur
15. sajandil ehitati ümara põhiplaaniga range läänetorn. Ilmselt 17. sajandi esimesel poolel varises torni ülaosa üks pool, misjärel taastati torn vaid osaliselt. Seetõttu on torni alaosa neljatahuline, kuid ülaosa poolümmarguse läbilõikega.
Risti kiriku tornis asub 15. sajandi esimesel poolel valatud tornikell, mis on teadaolevalt vanim Eestis. Kella kaunistavad ladinakeelne kiri ja miniatuurkujukesed. Vanuselt teine kell, mis on valmistatud 16. sajandil, on küljes oleva mõra tõttu kasutamiskõlbmatu ning asub kiriku kooriruumis. Risti kiriku kõige uuem kell valati 2006. aasta talvel Saksamaal Vestfaalis.
Kiriku portaali kohal seisab konsool habemiku peaga, mis sarnaneb skulptuuridega Padise kloostri kiriku konsoolidel. Oletatavasti oli modelliks kohalik talupoeg.
Skulptuurid ja maalid
Kiriku pikihoone idaseinal on jäljed puust nikerdatud üleelusuurusest Kolgata-grupist, kuhu kuulusid ristilöödud Kristus, neitsi Maarja ning apostel Johannes (algselt võis see olla võidukaaregrupp mõnes suuremas kirikus). Kunstiajaloolaste hinnangutel on 14. sajandi Reinimaalt (teistel andmetel 13. sajandi Prantsusmaalt) pärit skulptuurid üheks rahvusvahelise gootika stiilisuuna ilmekamaks näiteks eesti kunstis. S. Karlingi ja V. Raami arvates toodi kujud kirikusse pärast reformatsiooni Padise kloostrist ning täitsid altarimaali aset. Lõpuks asendati need praeguse altarimaaliga, milleks on Eduard von Gebhardti järgi tundmatu kunstniku maalitud "Kristus ristil". Puuskulptuurid viidi 1959. aasta maikuus Eesti NSV Kultuuriministeeriumi poolt ajutisele restaureerimisele. Alates 1984. aastast asuvad need Niguliste kiriku püha Matteuse kabeli (teistel andmetel Antoniuse kabeli) seinal, kogudus ootab aga jätkuvalt skulptuuride tagastamist.
Gustav Normanni ehitatud oreli annetas kirikule Vihterpalu mõisahärra Gustav von Knorring 1852. aastal.
2010.–2011. aastal leiti Risti kiriku puitpõranda vahetamisel 15. sajandist pärinev püstistest paekividest laotud põrand, mis on Eesti kirikutes ainulaadne, samuti suur kogus münte. Leitud on ka jälgi kiriku kõrvalaltaritest. Samuti avastati käärkambri ja kooriruumi lagede restaureerimisel hulgaliselt maalinguid.
Kirikaias on üks vähestest Nõukogude okupatsiooni ajal Eestis hävitamata jäänud Vabadussõja monumentidest.
Starbucks
Starbucks on maailma suurim kohvikukett. Ketti kuulub üle 23 000 kohviku 66 riigis.
1971. aastal Seattle'is loodud firma tegeles algul kohviubade röstimise ja müügiga. 1987. aastal müüsid asutajad ettevõtte kohvikupidaja Howard Schultzile, kelle juhtimisel hakkas kohvikukett Starbucksi nime all kiiresti laienema. Peagi avati kohvikud Vancouveris ja Chicagos, 1996. aastal Tōkyōs ning 1998. aastal Londonis, kus kohaliku keti omandamisega saavutati turul kiiresti juhtpositsioon. Sellega algas ettevõtte rahvusvaheline võidukäik.
Gustav Thöni
pisi|paremal Gustavo (Gustav) Thöni (sündinud 28. veebruaril 1951 Trafois) on Itaalia endine mäesuusataja, olümpiavõitja ja viiekordne maailmameister.
Starbucks
Starbucksi kohvikutes on müügil palju liike kohvijooke, kuid ka kakaod, teed, karastusjooke, võileibu, kooke ja salateid.
Kuigi Starbucks rõhutab asjaolu, et ta lähtub oma tegevuses õiglase kaubanduse põhimõtetest, peetakse ettevõtet sageli üheks näiteks globaliseerumise negatiivsetest mõjudest.
pisi|tühi|Starbucksi kohvik
Gustav Thöni
Thöni tuli 1972. aasta olümpiamängudel Sapporos olümpiavõitjaks suurslaalomis ja sai hõbemedali slaalomis nii 1972. kui ka 1976. aasta OM-il.
Maailmameistriks tuli Thöni slaalomis ja suurslaalomis 1974. aasta MM-il ning Alpi kahevõistluses 1972 ja 1976. aastal.
Gustav Thöni onupoeg Roland Thöni sai 1972. aasta OM-il slaalomis pronksmedali.
Meeksi oja (Meeksi)
Meeksi oja ehk Kureküla-Meeksi peakraav on oja Põlva maakonnas Räpina vallas.
Eduard Tubin
Eduard Tubin (18. juuni 1905 Torila küla, Kokora vald – 17. november 1982 Stockholm) oli eesti helilooja.
Lapsepõlv
Hariduse sai Eduard algul Naelavere koolist, hiljem Torila Ministeeriumikoolist. Ta õppis pikoloflööti ja mängis ka kooli orkestris. Tubina lapsepõlv polnud kerge: 10-aastaselt pidi ta üle elama esimese maailmasõja ja seejärel ka Vabadussõja. Kui ta oli 6-aastane, suri tema vanem vend. Varsti pärast seda suri ka ta isa.
Tartu Õpetajate Seminaris
1920. aasta sügisel astus Tubin Tartu Õpetajate Seminari. Teiste ainete seas õpetati seal ka laulmist ja muusikat. Klaveritunnid olid seal kõigile kohustuslikud. Tartu Õpetajate Seminaris alustas Tubin ka heliloominguga. Kõikidele lõpetajatele ja niisamuti Tubinale oli kohustuslik töötada pärast kooli lõpetamist kolm aastat õpetajana. Tubin asus tööle Nõo algkooli, andes peamiselt matemaatika ja füüsika tunde. Peale selle juhatas ta Nõo segakoori ja töötas kirikus organistina.
Kolmes muusikakoolis
1924. aasta sügisel astus Tubin Tartu Kõrgemasse Muusikakooli, olles samal ajal Nõos õpetaja. Seal õpetasid teda Johannes Kärt ja Heino Eller. Selles muusikakoolis tutvus ta ka koolikaaslase, samuti laulmist õppinud Lindaga, kellega ta hiljem abiellus. Eduard Tubina õpingud Tartus lõppesid aga ootamatult 1927. aastal. Tema õpetajal Heino Elleril tekkis vastuolu kooli direktoriga ja ta lahkus koolist. Tema õpilased, teiste seas ka Tubin, esitasid haridusministrile märgukirja. Karistuseks visati Tubin koos teiste kirja kirjutajatega koolist välja. Tubin asus õppima Tallinna Konservatooriumi, mille ta ka lõpetas. Pärast seda naasis ta Tartusse, kus sai tänu uue muusikakooli asutamisele jätkata õpinguid Heino Elleri juures.
Enne teist maailmasõda
Pärast õpinguid sai Tubinast Tartu Meestelaulu Seltsi dirigent ja sel ajal kirjutas ta ka palju laule. Lisaks juhatas ta veel mõnda aega Miina Härma Lauluseltsi ning Vanemuise ja Estonia segakoore. Aastast 1930 kuni teise maailmasõjani juhatas ta Vanemuise teatri orkestrit.
Enne Eesti aja lõppu käis ta veel Budapestis, kus ta kohtus kuulsate heliloojate Béla Bartóki ja Zoltán Kodályga. Seal kuulis ta ka Beethoveni "Missa solemnist", mis jättis talle unustamatu mulje.
Tubina Eesti aja teostest on kindlasti kuulsaim ballett "Kratt".
Eduard Tubin oli Tartu maleseltsi liige ja tema tellimusel valmis eestipäraste malendite komplekt.
Arutua
pisi
Eduard Tubin
Teine maailmasõda ja elu Rootsis
pisi|Dirigent [[Olav Roots, Eduard Tubin ja kontrabassist Ludvig Juht Stockholmis 1947. aastal]] Sõja ajal kirjutas Tubin oma kolmanda ja neljanda sümfoonia. 20. septembril 1944 põgenes Tubin koos perekonnaga purjelaeval Triina Rootsi. Laeval oli umbes 600 inimest, nende seas ka Marie Under, Artur Adson, Juhan Aavik, August Gailit ja August Mälk. Kaks päeva hiljem jõudis Tubin Rootsi. Pea aasta elas ta ühes Stockholmi põgenikelaagris, seejärel väikses korteris Stockholmi äärelinnas Handenis.
Arutua
Arutua on atoll Prantsuse Polüneesias, üks Tuamotu saartest. Kuulub Prantsusmaale.
Eduard Tubin
Teine maailmasõda ja elu Rootsis
Aastatel 1945–1959 ja 1975–1982 juhatas Tubin Stockholmi Eesti Meeskoori. Rootsis olles kirjutas Tubin oma kuulsad ooperid "Reigi õpetaja" ja "Barbara von Tisenhusen". Enne oma surma jõudis ta okupeeritud Eestit külastada tervelt kaheksal korral.
Arutua
Saare pindala 15 ruutkilomeetrit. Saar on madal.
Eduard Tubin
Teine maailmasõda ja elu Rootsis
Eduard Tubin juhatas meeskoore I Eesti üldlaulupeol Rootsis 27. juunil 1948 Skansenis Sollidenil, II Eesti üldlaulupeol Rootsis 26.-27. juunil 1954 Rålambshovis ning III Eesti üldlaulupeol 20.-21. juunil 1958 Göteborgis.
Arutua
pisi|tühi|Arutua satelliidilt
Eduard Tubin
Teine maailmasõda ja elu Rootsis
1982. aastal valiti ta Rootsi Kuningliku Muusikaakadeemia liikmeks.
Isiklikku
Eduard Tubina esimene abikaasa oli näitleja Linda Tubin, kellega tal oli poeg Rein Tubin. Teine abikaasa oli tantsija Elfriede Saarik (Erika Tubin), nende poeg on vabakutseline ajakirjanik Eino Tubin. Eduard Tubin ja tema abikaasa maeti juunis 2018 ümber Tallinna Metsakalmistule heliloojate kvartalisse.
Hääleliik
Hääleliik või ka hääletüüp on inimhääle kategooria hääleulatuse alusel.
Eduard Tubin
Sümfooniad
Tubin on kirjutanud 10 sümfooniat (11. jäi lõpetamata) ja need moodustavad tema loomingu tähtsaima osa. Ta kirjutas need vahemikus 1934–1973, neli esimest Eestis, ülejäänud Rootsis. Kõikides sümfooniates peale teise on Tubin toetunud sümfoonia klassikalistele traditsioonidele: need on üldstruktuuriliselt tsüklilised (osade arv varieerub küll kahe ja nelja vahel), kirjutatud traditsioonilisele orkestrikoosseisule ning ka üksikud osad on klassikalistes vormides. Tubin kasutab sümfooniates polüfoonilisele tehnikale tüüpilisi võtteid, näiteks peegel, vähikäik ja rütmivarieerimine, lisaks veel imitatsioone ja kaanoneid. Tavalised on fugaatos, mis on omased nii klassikalistele kui romantilistele sümfooniatele.
Tubina mängitumad sümfooniad on teine ja viies. Sümfoonia nr 2 h-moll on kolmeosaline ja kirjutatud kuue kuu jooksul aastal 1937. Inspiratsiooni andis Tubinale Toila suvi, loodus, meri ja jumalik rahu, nagu ta ise hiljem meenutanud. Teine sümfoonia on ainus vaba vormikäsitlusega teos selles žanris ja eriline ka selle poolest, et sümfoonia teine osa algab enne esimese osa lõppu. Teos käsitleb eestlaste vabadusvõitlust ja kangelaslegende, mistõttu ristis Tubin selle "Legendaarseks sümfooniaks". Sama temaatika oli 1930. aastatel omane ka paljudele eesti kirjanikele, heliloojatele ja kunstnikele. Sümfoonia on kirjutatud küll lühikese aja jooksul, kuid Tubinal olid nii teose ülesehituse plaan kui ka selle teemad enne kirjutama asumist juba valmis mõeldud. Teine sümfoonia kanti esmakordselt ette 1938. aastal üldlaulupeo raames toimunud sümfooniakontserdil Estonia kontserdisaalis, kui Riigi Ringhäälingu Orkestrit juhatas peadirigent Olav Roots.
Lisaks teisele sümfooniale on Tubin pealkirjastanud veel kolmanda ("Heroiline" või "Eroica"), neljanda ("Lüüriline") ja üheksanda sümfoonia ("Sinfonia semplice", tõlkes "Lihtne sümfoonia").
Viienda sümfoonia h-moll kirjutas Tubin 1946. aastal, varsti pärast suurt põgenemist. Helikeelelt sarnaneb see küll kolme esimesega, kuid rütmil on siin, nagu ka kahel järgmisel sümfoonial, dramaturgiliselt palju suurem osatähtsus. Teos kajastab Tubina enda sõnul sõjasündmusi, kuid arvestades laenatud viiside temaatikat, on sümfoonias olulisel kohal ka koduigatsus. Nimelt algab sümfoonia rahvaviisi "Meil aiaäärne tänavas" varieeritud kujul peateemaga. Teise osa peateema on laenatud aga rahvalaulust "Öö lõpeb tääl", mida varem oli kasutanud ka Mart Saar oma "Hommikulaulus". Sama laulu on Tubin muudetud kujul kasutanud ka kolmandas osas. Teises osas kajastas Tubin oma mälestusi põgenemisest Rootsi koos laeval valitsenud meeleoludega. Helilooja nimetas seda lõiku "apoteoosiks tormise mere kohal". Sümfoonia lõppeb uhke timpanisoologa H-duur-akordi saatel, millega Tubin väljendas suurt sisemist veendumust tõesse ja õigusesse kannatuste kiuste. Vardo Rumesseni arvates võiks Tubina viiendat sümfooniat nimetada tänu erakordsele tehnilisele meisterlikkusele, pingelisele arendusele, ideelise teostusele ja kasutatud eesti rahvaviiside sümboolsele tähenduslikkusele Eesti rahvussümfooniaks.
Teoste loetelu
Tubina teoseid on maailmas palju plaadistatud ja ta on üks tuntumaid eesti heliloojaid.
Smylie Kaufman
Carter Smylie Kaufman (sündinud 30. novembril 1991) on Ameerika profigolfimängija, kes mängib PGA turniiril.
Noorus
Kaufman sündis Birminghamis Alabama osariigis. Ta käis Vestavia Hillsi keskkoolis. Tema keskmine nimi on lugupidamisavaldus oma vanaema nõole Smylie Gebhartile, kes oli 1971. aastal Georgia tehnikaülikooli jalgpallivõistkonna Ameerika parim keskkaitsja. Tema vanaisa Alan Kaufman oli Birminghamis Alabama ülikooli meeste golfivõistkonna peatreener. Alan Kaufmani mängijate seas olid Graeme McDowell, Garrett Osborn ja Zach Sucher.
Kolledžis
Smylie Kaufman mängis üliõpilasena golfi Lousiana Riiklikus Ülikoolis. Pärast lõpetamist 2014. aastal sai temast elukutseline golfimängija. 2014. aasta detsembris jõudis ta 67. kohale Web.com-i turniiri kvalifikatsiooni lõppetapis.
Profikarjäär
2015. aastal mängis Kaufman Web.com-i turniiril. Pärast esimesel kolmel turniiril välja langemist lõpetas ta järgmisel kahel T-4-ga ja võitis kolmandad, United Leasing meistrivõistlused, pretendeerimaks oma esimesele elukutselise tiitlile. Selle aasta lõpetas ta golfiga rahateeninute nimekirjas kuuendana, võites õiguse osaleda 2016. aasta PGA turniirihooajal.
25. oktoobril 2015 sai Kaufman esimese võidu PGA turniiril, võites Shrinersi lastehaiglate avatud meistrivõistlused (Shriners Hospitals for Children Open), olles kuuest mängijast ühe löögi võrra parem. Lõppraundis sai ta võidu tulemusega 61, olles muu hulgas löönud kaheksa "birdiet" ja ühe "eagle'i". Sellega tagas ta koha 2016. aasta meistrite turniiril ja 2016. aasta PGA turniiril. 2016. aastal mängis Kaufman lõppraundis viimases grupis, kuid lõpetas 29. kohaga.
T-37A
T-37A on Nõukogude Liidus aastatel 1933 – 1936 tootmises olnud amfiibtank (kergetank).