cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Baieri hertsogkond
Noorem hõimuhertsogkond
817. aasta Ordinatio Imperii 'ga püüdis Frangi keisri Karl Suure poeg ja järgmine keiser (814–840) Ludwig Vaga säilitada Karolingide impeeriumi ühtsust: kui keisrivõim läks pärast tema surma tema vanema poja Lothar I kätte, said nooremad vennad impeeriumile alluvad valdused. Ludwig Sakslane valitses isa süseräniteedi all samuti Frangi impeeriumi idaalasid: peamiselt Baierit alates 817. aastast. 825. aastast kutsus Ludwig Sakslane end Baieri kuningaks territooriumil, millest oli saamas tema võimu keskus.
Ida-Frangi riigis
Kui vennad lõpuks Frangi riigi pärilussõdade järel 843. aasta Verduni lepinguga keisririigi jagasid, sai Ludwig Ida-Frangi riigi kuningana (843–876) Reini jõest ida pool asuvad maa-alad: Baierimaa, Švaabimaa kuni Reini jõeni, Graubündeni, Frangimaa, Saksimaa, Tüüringi, millest kujunes hiljem Saksamaa). Pärast oma trooniletõusmist ründas ta tagajärjetult naabriks olnud Suur-Määri riiki ning võitles rüüstavate viikingite ja madjaritega, kuid suutis oma laialivalguvat riiki Reini ja Elbe jõe vahel koos hoida. 865. aastal sundisid Ludwigi pojad teda oma riiki piki nende hertsogkondade piire jagama ja Ida-Frangi riigis (taas)loodi neli hõimuhertsogkonda: Švaabimaa (Alemannia), Frangimaa (endise Austraasia idaosa), Saksimaa ja Baieri. Ludwig Sakslase surmaga 876. aastal läks Baieri kuningatiitel ja riigiga külgnevad idaalad tema vanema poja Karlmanni kätte. Pärast isa surma valitsesid Ludwigi pojad ühiselt. Kui Lääne-Frangi riigi Charles II Paljaspea 877. aastal suri, siis seoses Lääne-Frangi riigi nõrgenemisega sai Karlmann Itaalia kuningaks (877–879). Karlmann sai 879. aastal insuldi ja teovõimetuna andis Baieri (sealhulgas Kärnteni markkrahvkonna) Ludwig Nooremale, Karl Paks sai aga Itaalia krooni. Kuna Karlmannil seaduslikke pärijaid polnud, jagati tema valdused tema vendade vahel. Karl Paks sai Itaalia krooni ja seoses sellega krooniti ta 881. aastal Frangi keisriks kui Karl III. Pärast Ludwig Noorema surma sai Karl ka kogu Ida-Frangi riigi ainuvalitsejaks ja 884. aastal nimetas kohalik aadel ta isegi Lääne-Frangi riigi kuningaks. Tema püüdeid taasühendada kogu frankide riik takistas üha enam tema kõrge iga. 887. aasta riigipäeval Treburis sunniti ta lõpuks tagasi astuma. Peamine niiditõmbaja Karli ametist kõrvaldamise taga oli Karlmanni vallaspoeg Arnulf Kärntenist (850–899). pisi|300px|Baieri valdused 900. aastal Karlmanni abieluväline laps Arnulf sai endale Kärnteni margi. Ida-Frangi kuningas ning 896–899 ka Frangi keiser Kärnteni Arnulf kerkis esile endistel Karantaania maadel, tagades Kärnteni margi valduse isa surma järel 880. aastal, kui ta pärast Baieri kuningriigi minemist tema onu Ludwig Noorema kätte sai 880. aastal Kärnteni hertsogi tiitli. Peamiselt tänu baierlaste toetusele oli Arnulf 887. aastal edukam Frangi keiser (879–887) Karl III vastu, tagas järgmisel aastal enda valimise Saksa kuningaks ja sai 887. aastal Ida-Frangi riigi kuningaks (887–899). Kärnten ja Baieri olid tema võimu aluseks, Regensburg tema valitsuse asukoht.
899. aastal läks Baieri Kärnteni Arnulfi surma järel 6-aastase Ludwig III Lapse kätte, kelle valitsemise ajal toimusid jätkuvad ungarlaste rüüsteretked. 900. aastal rüüstas üks ungarlaste vägi rängalt Baieri hertsogkonda, aga teise suutsid markkrahv Liutpold ja Passau piiskop Richeri väed puruks lüüa. 901. aastal laastasid ungarlased Kärnteni marki. 904. aastal kutsusid sakslased ungarlaste vaimse juhi Kurszáni, kes oli Árpádi kaasvalitseja, läbirääkimistele, kuid mõrvasid tema ja ta kaaskonna, misjärel Árpád sai ungarlaste ainuvalitsejaks. 906. aastal rüüstasid ungarlased kahel korral Saksimaad ja 907. aastal andsid nad baierlastele ränga hoobi, tappes ka markkrahv Liutpoldi.
Ludwig III Laps proovis sõjaväge ka ise juhtida, aga tema vägi löödi Pressburgi (Bratislava) all 5. juulil 907 Pressburgi lahingus puruks. Ludwig III Lapse valitsemise ajal valitses Scheyerni suuri Baieri valdusi omav krahv Luitpold kagupiiril Baieri kaitseks loodud Kärnteni marki. Luitpold suri suures Pressburgi lahingus, kuid tema poeg Arnulf, hüüdnimega Halb, koondas hõimu riismed liitu ungarlastega ja sai 911. aastal baierlaste hertsogiks, ühendades Baieri ja Kärnteni oma võimu alla. Pärast markkrahv Luitpoldi kaotust 907. aasta Pressburgi lahingus olid kõik Baieri Idamargi (marchia orientalis) Ennsi jõe tagused Ida-Frangi maad kaotatud. Luitpoldi poeg Arnulf Halb sai hertsogitiitli, saades esimeseks Baieri hertsogiks Luitpoldingi dünastiast.
Saksa kuningas Konrad I ründas edutult Arnulfit, kui viimane keeldus tunnistamast tema kuninglikku ülemvõimu. 908. aastal käisid ungarlased rüüsteretkel Saksimaal ja Tüüringis ning 909. aastal koguni Švaabimaal ja Ülem-Burgundias. Karolingide valitsemine Ida-Frangi riigis lõppes 911. aastal, kui Arnulfi poeg, kuningas Ludwig III Laps, suri pärijateta. Keskvõimu katkemine tugevdas taas Saksa hõimuhertsogkondi. Idamark jäi ungarlaste okupeerituks ja Pannoonia maad olid lõplikult kaotatud.
Saksi dünastia
952. aastal sai hertsog Heinrich I endale ka Itaalia Verona margi, mille Otto I hõivas Itaalia kuningas Berengar II-lt. Teda ohustasid ikka veel ungarlased, kuni kuningas Otto võiduni 955. aasta Lechfeldi lahingus. Ungarlased taganesid seejärel Leitha ja Morava jõe taha, hõlbustades sakslaste ittaasumise teist lainet, kui nad liikusid tänapäeva Alam-Austria, Istria ja Kraini aladele. 955. aastal alustas Saksamaa kuningas Otto I tagasivallutust võiduga 955. aasta Lechi lahingus. 952. aastaks liidendati uued alad Baierisse (Krain, Kärnten, Istria ja Verona).
976. aastal kukutas keiser Otto II oma mässulise nõo, Saksi kuningliku dünastia kõrvalharu Baieri hertsogi Heinrich II Riiaka, ja tekitas Baieri üldise ümberkorraldamise ajal pärast mässu endise Pannoonia margi territooriumile uue marcha orientalis 'e, rajades endisel Baieri territooriumil Kärnteni hertsogkonna. Ta nimetas enda toetamise eest markkrahviks Babenbergi dünastiast pärit krahvi Leopold Hiilgava. Kärnteni hertsogkonna andis ta endisele Luitpoldingist pfaltskrahvile Heinrich III-le, kellest sai ka Verona markkrahv. Kuigi Heinrich II leppis 985. aastal ära keiser Otto lese Theophanoga ja sai tagasi oma hertsogkonna, vähenes Baieri hertsogite võim veelgi seoses Frangimaa Babenbergide tõusuga, kes valitsesid Austria (Ostarrichi) markkrahvidena.
Welfi dünastia
1173. aastal läänistas Hohenstaufenist keiser Friedrich I Barbarossa Istria margi Baieri Andechsi aadliperekonnale, kes liitis selle oma Merania hertsogkonnaga. Aquileia sai Istria tagasi 1209. aastal, kui Andechsi markkrahvid pandi riigivande alla väidetava osavõtu tõttu Saksa kuninga, Friedrich Barbarossa poja Švaabi Philippi mõrvamisest.
Heinrich Lõvi keeldus abistamast keisrit Itaalia sõjakäigus. Sellepärast ja Heinrich Lõvi soovi tõttu saada ka Saksa-Rooma riigi kuninga- ja keisrikrooni tekkis Heinrich Lõvil konflikt Saksa-Rooma keiser Friedrich Barbarossaga. Aastatel 1178–1180 toimus tema vastu protsess, milles aga Heinrich Lõvi kohtu ette ei ilmunud. Ta pandi riigivande alla ja 1180. aastal kuulutas keiser Friedrich Barbarossa ta lindpriiks ning võttis temalt Baieri, Braunschweigi ja Saksimaa valitsemisõiguse. Aastatel 1180–1181 toimus Heinrich Lõvi ja keisri Friedrich Barbarossa vahel kodusõda. Heinrich Lõvi alistus Friedrich I Barbarossale, kes tagastas talle Braunschweigi valdused. 1181. aastal tükeldati vana Saksimaa hertsogkond Gelnhauseni riigipäeval paljudeks väikesteks osadeks. Baieri hertsogkonna ja territooriumi andis Friedrich I Barbarossa Wittelsbachi dünastiast pärit Otto I-le. Steiermargi eraldamisega eraldi Steiermargi hertsogkonnaks 1180. aastal jõudis noorem hõimuhertsogkond lõpule.
Keisririigi osastisriik
pisi|250px|[[Wittelsbachi dünastia, (Baieri, Madalmaades ja Palantinaadis), Luksemburgi dünastia (helesinine) ja Habsburgide (oranž) dominioonid 1373. aastal Saksa-Rooma riigis]]
Kuna erinevalt paljudest tol ajal valitsenud dünastiatest ei olnud Wittelsbachi dünastias esmasündinu pärimiseelistust, jagati 1255. aastal maa Ülem-Baieriks koos Pfalzi ja Nordgauga (pealinn Münchenis) ja Alam-Baieriks (residentsidega Landshutis ja Burghausenis). Ka tänapäeval on eraldusjoon Ülem- ja Alam-Baieri vahel (Regierungsbezirke).
1253. aastal jagati Baieri seoses Otto II surmaga tema poegade vahel. Heinrich XIII sai Alam-Baieri (1253–1290) ja Ludwig II Ülem-Baieri (1253–1294) hertsogiks. Kuni 16. sajandi alguseni jagati territooriume sageli vendade vahel, mis tegi hertsogite loendamise raskeks.
Alam-Baieris järgnesid Heinrich XIII-le tema kolm poega Otto III, Ludwig III ja Stephan I, kes valitsesid ühiselt. Otto III järglane ühises hertsogkonnas oli tema poeg Heinrich XV. Stephani järglased olid tema pojad Otto IV ja Heinrich XIV (Alam-Baieri hertsog 1310–1339). Heinrich XIV poeg oli Johann I Laps, Alam-Baieri hertsog 1339–1340.
Ülem-Baieris järgnesid Ludwig II Rangele (1253–1294) tema pojad Rudolf Lobiseja (Baieri hertsog ja pfaltskrahv (1294–1317)) ja Ludwig IV (1294–1347). Viimane valiti 1314. aastal Saksamaa kuningaks.
Pärast Johann I surma 1340. aastal ühendas Ludwig IV Baieri hertsogkonna. Ülem-Baieri hertsogid olid ka Reini pfaltskrahvid. 1329. aastal vabastas Ludwig IV Reini Pfalzi, sealhulgas Baieri Ülem-Pfalzi Rudolf I poegadele. Ülem-Pfalz taasühendati Baieriga 1623. aastal, Alam-Pfalz 1777. aastal.
Vaatamata uuele jagunemisele pärast lühikest taasühendamisaega saavutas Baieri uusi võimukõrgusi Baieri hertsogi ja Saksa-Rooma keisri Ludwig IV-ga, kellest sai 1328. aastal esimene Wittelsbachist Saksa-Rooma keiser. Ludwig suutis oma valitsusajal ühendada Baieri hertsogkonna, mis varem oli jagunenud mitme Wittelsbachi suguvõsa haru vahel. Siiski kaotasid tema järglased äsjaomandatud alad Brandenburgilt (1323), Tiroolilt (1342), Madalmaade provintsid Holland, Zeeland ja Friisimaa ning Hainaut (1345).
Aastatel 1349–1503 leidis aset Baieri teine jagunemine. 1349. aastal jagasid Ludwig IV kuus poega Baieri taas Ülem- ja Alam-Baieriks.1353. aastal jagati Alam-Baieri Baieri-Landshutiks ja Baieri-Straubingiks. Ülem-Baieri jagati Baieri-Straubingi ja Baieri-Landshuti vahel 1363. aastal. Pärast Stephan II surma 1392. aastal jagati Baieri-Landshut kolmeks hertsogkonnaks, Johann II sai Baieri-Müncheni, Friedrich sai väiksema Baieri-Landshuti ja Baieri-Ingolstadtis valitses Stephan III.
Tirool langes 1369. aastal Schärdingi lepinguga Habsburgidele; Brandenburgis järgnesid Luksemburgid 1373. aastal ja Madalmaade krahvkonnad langesid Burgundiale 1436. aastal. Pavia lepinguga 1329. aastast jagas keiser Ludwig omandi Pfalzi piirkonnas Reini Pfalzi ja hilisema niinimetatud Ülem-Pfalzi vahel. Seega kaotati ka Pfalzi kuurvürsti ametikoht. 1777. aastal Baieri ja Pfalz taasühendati. Domineerimise piiride tunnistamisega Baieri hertsogi poolt 1275. aastal jõudis Baieri Salzburgi asendamine lõplikku faasi. Kui Salzburgi peapiiskop andis 1328. aastal välja oma maa seadused, muutus Salzburg suuresti sõltumatuks osastisriigiks Saksa-Rooma riigis.
14. ja 15. sajandil jagunesid Ülem- ja Alam-Baieri korduvalt. Pärast 1392. aasta jagamisi oli neli hertsogkonda: Alam-Baieri-Straubing, Alam-Baieri-Landshut, Baieri-Ingolstadt ja Baieri-München, mille hertsogid sageli üksteise vastu sõdisid. Baieri-Müncheni hertsog Albrecht IV ühendas Vana-Baieri taas 1506. aastal pärast Landshuti laastamist 1504–05. Esmasünniõiguse aktiga lõpetas ta jagamised. Siiski kaotati algsed Baieri haldusüksused Kufstein, Kitzbühel ja Rattenberg Tiroolis 1504. aastal.
Järuska sild
pisi|Järuska silla poolprofiil 2021. aasta kevadel Järuska sild on Eesti esimene katusega puitsild. Sild asub Ida-Virumaal Lemmaku külas Rannapungerja jõel, ühendades Rakvere-Rannapungerja maanteed ja Lemmaku metsateed.
Sild on 26,4 meetrit pikk, 4,7 meetrit lai, 6,7 meetrit kõrge. Suurem osa (umbes 80%) sillast koosneb liimpuidust, ühenduskohad valdavalt raudpoltidega kinnitatud, katusekonstruktsioon tappühendustega. Jõe kallastele valatud betoontugede peal seisval Järuska sillal ei ole talasid, selle asemel on võreseinad. Sild peab arvestuste kohaselt vastu vähemalt 35 meetrit sekundis puhuvale tormile.
Ehitise projekteeris Illimar Kalk, valmis MTÜ Vanaajamaja ja OÜ Hobbitoni koostöös 2013. aastal ning puitosa püstitamisel osales 20 vabatahtlikku üle maailma: USA-st, Suurbritanniast, Prantsusmaalt ja Eestist. Järuska silla välimus on inspireeritud alasid mõne sajandi eest asustanud poluvernikute aidast. Järuska sillalt mahuvad üle ka autod.
Ajalugu
Rannapungerja jõele 1930. aastal ehitatud 71-meetrine puitsild hävis Teises maailmasõjas ning kui Nõukogude võimud otsustasid ehitada Järuskast allavoolu kulgevale Mustvee-Jõhvi maanteele uue silla, siis otsustati selleks muuta jõesängi. Uus sild tehti esmalt veidi põhja poole kuivale maale, siis suleti jõevool iidses sängis, lammutati vana sild ja jõgi juhiti uue silla alla kaevatud kraavi. Uus jõesäng muutis nii üleujutuste ilmet kui ka jõe laevatatavust. Kui varem sõideti Rannapungerja jõe sadamasse ka suuremat sorti reisilaevadega Tartust, siis pärast jõe ümbersuunamist ei pääse enam laevad enam jõe suudmest sisse, sest see on setteid täis. Ka uus sild kannatas tulvavete tõttu – autoga ei saanud sillast üle 2004. aastast ning 2010. aastal viis suurvesi vana silla ära, mistõttu sai üle jõe vaid parvega või ringiga läbi Rannapungerja.
2010. aastal võeti plaani ka uue silla ehitamine. Ehituse tingis eelkõige kogukonna reaalne vajadus tagada ühendus valla keskuse Tudulinnaga. Silla paigaldus korraldati MTÜ Vanaajamaja poolt rahvusvahelise seminarina, milles lõid kaasa silla peaehitaja, osaühing Hobbiton ja puusepatöö kogemusega vabatahtlikud USA-st, Suurbritanniast, Prantsusmaalt ja Eestist. Seminari juhendas pruss-sõrestikehituse meister USA-st. Laastukatuse löömisel osales kokku viiskümmend tudengit, põranda ehitusel, tellingute mahavõtmisel, harjalaudade ja otsalaudise löömisel aga veel paarkümmend vabatahtlikku. Puidust ja katusega silda ehitama inspireerisid mitmed positiivsed näited Ameerikast ja Šveitsist, kus katusega puitsillad on teeninud juba sajandeid.
Vedik-kangurlind
pisi|Emane vedik-kangurlind. pisi|Isane vedik-kangurlind. Vedik-kangurlind (Euplectes progne) on linnuliik kangurlindlaste sugukonnast.
Nad elavd Aafrikas (Lõuna-Aafrikas, Angolas, Keenias, Sambias) ning on oma elupaikades arvukad.
Vedik-kangurlinnu iseäraks on suur sooline dimorfism. Emaslinnud on pruunikad lühikese sabaga, täiskasvanud isalinnud aga mustad ning kuni poole meetri pikkuste sabasulgedega.
Seniava
Külast põhjas asub Kaunase piiridesse jääv Seniava kalmistu. Seniavas asub Kaunase kindluse III fort.
Kammeri Kool
Kammeri Kool on erikool, kus õpivad õpiraskustega õpilased.
Kool pakub alternatiivset õppimisvõimalust kerge ja mõõduka vaimse mahajäämusega lastele. Õppetöö toimub põhikooli lihtsustatud õppekavade, toimetulekukoolide õppekavade või individuaalõppekavade (IÕK) alusel. Kool asub Kambja vallas, 25 kilomeetri kaugusel Tartust. Koolil on õpilaskodu, kus õppetöö perioodil saavad elada õpilased, kelle vanemad selleks soovi avaldavad.
Kool asutati 1765.
Kooli nimed:
Eesti 2020. aasta suveolümpiamängudel
Eestit esindas 2021. aastal Tōkyōs toimunud 2020. aasta suveolümpiamängudel 34 sportlast 14 spordialal. See oli 13. kord, kui Eesti suveolümpiamängudel osales.
Eestile tõi olümpiakulla epeevehklemise naiskond koosseisus Julia Beljajeva, Erika Kirpu, Katrina Lehis ja Irina Embrich. Katrina Lehis võitis lisaks individuaalvõistluses pronksmedali.
Kergejõustik
Mehed
Naised
Maadlus
Mehed
Naised
Purjetamine
Mehed
Laser-klassis
Naised RS:X-klassis
Eesti rahvusliblikas
pisi|Pääsusaba Eesti rahvusliblikas on Eesti Lepidopteroloogide Seltsi ettevõtmisel valitav liblikaliik, täiendamaks Eesti sümboolikat.
Valimine toimus 2017. aasta lõpukuudel.
Valimisteks esitati järgmised liigid (sulgudes saadud häälte arv ja protsent, hääletanuid oli kokku ligi viis tuhat): sini-paelöölane (861, 17,31%), rohukedrik (112, 2,25%), leinaliblikas (420, 8,44%), raba-võiliblikas (191, 3,84%), mustlaik-apollo (99, 1,99%), pääsusaba (2664, 53,56%), lapsuliblikas (282, 5,67%), harilik päevakoer (162, 3,26%) ja silmiksuru (183, 3,68%).
Rahvusliblikaid on valitud paljudes maades. Näiteks Soome rahvusliblikas on kevadsinitiib (Celastrina argiolus), Malaisia rahvusliblikas on Trogonoptera brookiana, Sri Lanka rahvusliblikas Troides darsius, Singapuri rahvusliblikas Pachliopta aristolochiae, jne.
Kangurlindlased
Kangurlindlased (Ploceidae) on lindude sugukond värvuliste seltsist.
Nad elavad Vanas Maailmas.
Nende eripäraks on ühiselulisus ja keerukate pesade punumine.
Taksonoomia
Kangurlindlasi on 117 liiki; neist 64 kuuluvad perekonda kangurlind (Ploceus) ning ülejäänud jaotuvad 14 muu perekonna vahel. Varem on kangurlindlaste hulka kuulunud ka praegu eraldi sugukonnana käsitletavad varblaslased.
Metsaerakond
Metsaerakond oli Eesti erakond, mis tegutses aastatel 1994 kuni 1999. Erakonda kuulusid riigimetskondade metsaülemad. Erakonna esimees oli Vello-Taivo Denks.
Metsaerakond osales 1995. aasta Riigikogu valimistel ja kogus 3239 häält (0,6% häälte koguarvust). Metsaerakonna nimekirjas kandideeris 31 inimest, teiste seas Jüri Liim, Mario Kivistik ja Kaupo Ilmet. Enim hääli sai Jõgeva- ja Tartumaal kandideerinud Ilmet.
1998. aasta septembri lõpus otsustas Metsaerakonna volikogu erakonna tegevuse lõpetada. Erakonnaseaduse kohaselt pidi erakonnas sama aasta 1. oktoobri seisuga olema vähemalt 1000 liiget. Metsaerakonna liikmete arv oli 870. Vello-Taivo Denksi sõnul oleks erakond suutnud nõutava liikmete arvu kokku saada, aga sisuliselt poleks see midagi muutnud.
Erakondade registrist kustutati Metsaerakond 1999. aasta 26. veebruaril.
Tšaroiit
Tšaroiit on lilla värvusega haruldane silikaatide hulka kuuluv mineraal, mis avastati 1950. aastatel, kuid kirjeldati 1978. aastal ja nimetati Siberis asuva Tšara jõe järgi. Koostiselt on see K(Ca,Na)2Si4O10(OH,F)· H2O.
Leidumine
Mineraali ainuke leiukoht on Jakutski lähedal Muruni mägedes umbes 10 km2 suurusel alal Aldani mägismaal Sahha Vabariigis Siberis Venemaal. Kivimikiht on peaaegu monomineraalne, koosnedes 90% ulatuses tšaroiidist. Arvatakse, et tšaroiit on tekkinud maakoores lubjakivi ja magma kokkupuutel toimunud keemiliste ja mineraalsete muutuste tulemusel. Mineraali peamised koostisosad on kaaliumi, naatriumi, kaltsiumi, baariumi ja strontsiumi oksiidid, kivi sirelilillat värvust seostatakse mangaani lisandiga.
Omadused
Kivimi värvus võib olla lavendliõite värvi heledast lillast kuni tumevioletseni, vahetevahel sinakasvioletne, enamasti läbipaistmatu. Kivim on pärlja läikega, kergelt helkiv, kiuline, UV-valguses nõrgalt fluorestseeruv.
Ehtekivina on tšaroiiti kasutatud alates 20. sajandi keskpaigast.
Divna Veković
pisi| Divna Veković (serbia keeles Дивна Вековић; 1886 Lužac – 1944) oli Montenegro arst ja tõlkija.
Elulugu
Divna Veković sündis aastal 1886 Lužacis, olles oma pere seitsmest lapsest kuues. Hariduse omandas ta Đurđevi Stupovi kloostris, edasi õppis ta Skopjes ja Cetinjes. Tüdruku talent tagas talle Nikola I Petrović poolt määratud stipendiumi hariduse omandamiseks Prantsusmaal. Aastal 1917 sai temast Pariisi Ülikoolis arst, edasi õppis ta aasta Amiensis, spetsialiseerumaks hammaste ravile. Divna oli esimene Montenegro naisarst (stomatoloog). Doktorikraadi omandas ta aastal 1926. Arstina töötas ta kuni surmani aastal 1944.
Aastal 1918 suundus ta arstina vabatahtlikult esimesse maailmasõtta. Seal sai ta Saloniki rindel haavata. Seejärel suundus ta Pariisi, kus elas aastani 1939. Seal töötas ta Berane haiglas. Sõja ajal oli ta Beranes paikneva itaalia garnisoni ja kohaliku rahva vahel vahendajaks, uskudes, et taoliseid isikuid on vaja, vältimaks eksitustest tulenevaid asjatuid ohvreid.
Sõja lõpuaastatel asusid itaalia väed taganema, sellal kui maal võtsid võimust kommunistlikust ideoloogiast haaratud partisanid. Nende jaoks oli Divna ebasoovitatav isik, kuna ta oli monarhistlikult meelestatud ja tegi itaallastega koostööd. Divna suundus koos teiste pagulastega läbi Bosnia ja Horvaatia läände. Põgenemisel ta ka hukkus. Tema surma täpsed asjaolud pole teada, kuid on oletatud, et ta hukkus Zidani Mostis, kus partisanid hukkasid kohtuprotsessita tuhandeid põgenikke.
Teosed
Aastal 1917 tõlkis Divna prantsuse keelde Petar II Petrovići teose "Mägipärg". Tõlkimisega tegeles ta ka hiljem, seades prantsuse keelde Jovan Jovanović Zmaj ja Vuk Karadžići teoseid. Divna koostas ka esimese serbia-prantsuse vestlussõnastiku.
Lõuna-Uurali sõjaväeringkond
Lõuna-Uurali sõjaväeringkond (vene keeles Южно-Уральский военный округ, ЮжУрВО) oli aastatel 1941–1958 Nõukogude Liidu relvajõudude koosseisu kuulunud piirkondlik operatiiv-strateegiline väekoondis.
Sõjaväeringkond moodustati 1. detsembril 1941. Staap formeeriti Orjoli sõjaväeringkonna väejuhatuse baasil. Territooriumiks oli Tškalovi oblast, Baškiiri ANSV ning Kasahhi NSV koosseisu kuulunud Aktjubinski, Gurjevi ja Lääne-Kasahstani oblast. Sõjaväeringkond likvideeriti 15. jaanuaril 1958 ning selle territoorium liideti Volga ja Turkestani sõjaväeringkonnaga.
Sõjaväeringkonna staap asus Tškalovis.
Kaotatud nädalavahetus
"Kaotatud nädalavahetus" ("The Lost Weekend") on 1945. aasta Ameerika Ühendriikide draamafilm, mille lavastas Billy Wilder ja produtseeris Charles Brackett. Film põhineb Charles R. Jackson 1944. aastal ilmunud samanimelisel romaanil, mis räägib loo alkohoolikust kirjanikust. Stsenaariumi kirjutasid Brackett ja Wilder. Peaosades mängivad Ray Milland ja Jane Wyman.
Teos nomineeriti seitsmele Oscari auhinnale, millest pälvis neli, k.a parima filmi Oscari. Wilder võitis parima lavastaja ja Milland parima meespeaosatäitja Oscari. Samuti autasustati filmi peaauhinnaga esimesel Cannes'i filmifestivalil ja Millan võitis parima meesnäitleja autasu. "Kaotatud nädalavahetus", "Parasiit" (2019) ja "Marty" (1956) on ainukesed filmid, mis on võitnud nii Oscari kui ka Cannes'i peaauhinna. 2011. aastal tunnistati film kultuuriliselt oluliseks ning võeti USA Kongressi raamatukogu Riiklikku Filmiregistrisse.
Nõva Püha Olevi kogudus
EELK Nõva Püha Olevi kogudus on luterlik kogudus Nõval.
Kogudus kuulub Lääne praostkonda.
Kogudust teenib hooldajaõpetajana Lääne-Nigula koguduse õpetaja Kristo Hüdsi. Juhatuse esimees on Silja Silver.
Jumalateenistused toimuvad kuu 2. ja 4. pühapäeval algusega kell 11.00, suveperioodil aga kõigil pühapäevadel.
Peeter Palu
Peeter Palu (4. veebruar 1942 Tallinn – 27. juuli 2008 Saaremaa) oli Eesti NSV riigitegelane ja ehitusjuht.
Nõva Püha Olevi kogudus
Nõval teeninud luterlikud vaimulikud alates aastast 1525
Peeter Palu
Aastatel 1963–1964 ja 1968–1975 töötas ta Tallinna Töörahva Saadikute Nõukogu Täitevkomitee Kapitaalehituse Valitsuses inseneri, osakonna juhataja ja peainsenerina. Aastal 1968 oli ta EÜE peainsener, aastatel 1970–1974 EÜE peadispetšer. Aastatel 1975–1976 oli ta Tallinna Töörahva Saadikute Nõukogu Täitevkomitee esimehe asetäitja, aastatel 1976–1983 Eesti NSV ehitusminister. Aastatel 1983–1987 oli ta Eesti NSV Ministrite Nõukogu aseesimees, aastatel 1987–1990 Eesti NSV Ehituskomitee esimees. 1985–1990 oli ta Eesti NSV Ülemnõukogu XI koosseisu liige.
Peeter Palu suri 27. juulil 2008 Saaremaal ja ta maeti 1. augustil 2008 Metsakalmistule.
Nõva Püha Olevi kogudus
Aastal 1525 kuulus Nõva kabel Lääne-Nigula kihelkonda, mida teenisid:
Ombrone
Ombrone (ladinakeelne nimi Umbro) on jõgi Kesk-Itaalias Toscana maakonnas Maremmas. Ombrone on pikkuselt (161 km) ja valgala suuruselt (3494 km²) Toscanas Arno järel teisel kohal.
pisi|left|Jõe alguse märgis (San Gusmè) Jõe läte on Chianti mägede (kõrgeim tipp 893 m) kagunõlval Castelnuovo Berardengas, umbes 420 meetri kõrgusel merepinnast. Jõgi suubub Türreeni merre Bocca d'Ombrones.
Ombrone tähtsamad lisajõed on Arbia, Merse, Orcia ja Trasubbie. Alamjooksul voolab jõgi umbes 12 km ulatuses Maremma looduspargi territooriumil.
Ombrone kallastel asuvad Castelnuovo Berardenga, Rapolano Terme, Asciano, Buonconvento, Murlo, Montalcino, Civitella Paganico, Cinigiano, Campagnatico, Scansano ja Grosseto.
Nõva Püha Olevi kogudus
2. pastor Anton Treiden 1530 – 1558
3. pastor Andreas Holste −1566-1567-
Tallinna Sõber
Tallinna Sõber oli aastatel 1879–1895 Eestimaa rüütelkonna välja antud nädalaleht, mis oli suunatud talurahvale.
Nõva Püha Olevi kogudus
4. pastor Bartholomäus Jenitz 1605 – 1627-?
Tallinna Sõber
Lehe toimetaja oli Wilhelm Friedrich Eichhorn.
Nõva Püha Olevi kogudus
5. pastor Friedrich Runge 1633 – 1653
7. pastor Andreas Andreae Tremulander 1659–1669
8. pastor Gabriel Gabrielis Herlin 1671–1688
9. diakon Mag. Gustav Johann Laurentius 1688–1697
10. pastor Johann Jacob Seebach 1697–1709
11. diakon Mag. Johann Caspar Costerus 1709-1709
Aastast 1710 -1870 oli Harju Risti kihelkonna vaimulik teenimine ühendatud Harju – Madise teenimisega:
12. pastor Johannes Matthias Arvelius 1712 – 1716
13. pastor Daniel Berthold – 1716
14. pastor Samuel Stricker 1717 – ?
15. pastor Gustav Heinrich Petraeus 1736 – 1752
16. pastor Christian Heinrich Seelmann 1753–1759
17. pastor Johann Christoph Henckel 1760 – 1776
18. pastor Carl Friedrich Strümer 1776 – 1795
19. pastori adjunk Carl Gustav Strümer 1795 – ?
20. pastor Carl August Wehrmann 1822– 1857
21. pastor Nikolaus Friedrich Hermann Spindler 1857 – 1870
'''Aastal 1870 eraldati Harju-Risti kogudus uuesti Harju-Madise kogudusest. Harju-Ristil teenisid:'''
22. pastor Aleksander Assmuth 1870 – 1880
23. pastor Johannes Ernst Mickwitz 1881 – 1893
24. pastor William Grohmann 1893 – 1896
25. pastor Julius Schmidt 1896 – 1910
26. õpetaja Hugo Hahn 1910 – 1917
27. õpetaja Roderich Bidder 1917– 1923
24. juulil 1919.a. kinnitati Nõva kogudus iseseisva kogudusena, kuid kuni aastani 1989 oli sellel jätkuvalt Harju-Risti kogudusega ühine vaimulik.
28. diakonõpetaja Wilhelm Reinhold Schwartz /Dunkelmann/ 1924 – 1934
29. õpetaja Kristjan Valdma (Valdmann) 1935 – 1937
30. õpetaja Gerhard Normann 1937 – 1939
31. õpetaja Ernst Puusepp 1939 – 1943
32. õpetaja Martin-Aleksander Terasmaa (Teimann) 1943 – 1949
33. õpetaja Heinrich-Rudolf Laas 1949 – 1960
34. õpetaja Raul Okk (Ok) 1960 – 1981
35. õpetaja Juta Siirak 1981 – 1982
37. hooldajaõpetaja praost Paul Saar 1989 – 1991
14. juulil 1991 sai Nõva kogudus endale esmakordselt oma vaimuliku:
38. diakon Jaan Kähar 1991–1992
40. diakon Arvo Orav 1992–2002
41. diakon Indrek Kõiv 2003–2006
42. õpetaja Kaisa Kirikal 2006–2010
43. hooldajaõpetaja praost Tiit Salumäe 2011–2014
44. diakon Peeter Krall 2011 – 2013
45. õpetaja Peeter Krall 2014 – 2020
46. hooldajaõpetaja Leevi Reinaru 2021 – 2022
47. hooldajaõpetaja Kristo Hüdsi ja diakon Lev Lekarkin 2022 –
Hugo van der Goes
Hugo van der Goes (u 1430/1440 Gent – 1482 Auderghem) oli flaami maalikunstnik.
Tema ning Jan van Eyck, Rogier van der Weyden, Hans Memling ja Dieric Bouts olid olulisimad varajased Hollandi maalikunstnikud.
Noorus
Olles sündinud kas Gentis või selle lähedal, kanti van der Goes 1467. aastal Genti maalijate gildi liikmete nimekirja kui meister. Järgmisel aastal oli ta seotud Brugge linna kaunistamisega, tähistamaks Charles Südi ja Yorki hertsogi tütre Margareti abiellumist. Charlesi kuninglikul sissemarsil Genti linna aastatel 1469 ja 1472 oli van der Goes vastutav heraldiliste kaunistuste eest. Vahemikus 1474–1476 oli ta Püha Luuka gildi vanem.
Elu kloostris
1478. aastal astus kunstnik ilmikvennana (frater conversus) Brüsseli lähedal Auderghemis asunud Roodi kloostrisse (hollandi keeles Rood-Klooster, prantsuse keeles Abbaye du Rouge-Cloître), mis kuulus Windesheimi augustiinlaste kogudusele. Ta jätkas maalimist ning jäi kloostrisse kuni oma surmani aastal 1482.
1480. aastal kutsuti ta Leuveni linna, kus tal paluti anda oma hinnangu kunstnik Dieric Boutsi tööle, mis oli jäänud pooleli kui kunstnik aastal 1475 suri. Veidi aega pärast seda, olles koos oma kloostrikaaslastega tagasiteel reisilt Kölni, langes van der Goes masendusse. See tõi kaasa enesetapumõtted ja enda neetuks kuulutamise, kuid pärast kloostrisse naasmist ta paranes haigusest.
Tema kloostris veedetud aeg on jäädvustatud tema kloostrikaaslase Gaspar Ofhuysi kroonikas. 1495. aastast pärineb sakslasest arsti Hieronymus Münzeri ülestähendus, mille järgi oli üks Gentist pärit maalikunstnik seoses Genti altarimaalile plaanitud muudatustega melanhooliani viidud, ning see võib käia just van der Goesi kohta.
Teosed
On ka selgunud, et Hugost jäi maha suur hulk joonistusi ning tema järgijad tegid kas nende või maalide endi põhjal suurtes kogustes kompositsioonide koopiaid, mida ei ole kunstniku enda joonistatuna säilinud. Oxfordi Ülikooli Christ Churchi kolledži galeriis säilitatakse joonistust Jakobist ja Rahelist ning arvatakse, et tegemist on haruldase säilinud van der Goesi autoritööga. Samas säilitatakse ka kahte värvitud pead, mis on fragment suuremast teosest.
Katrina Lehis
Katrina Lehis (sündinud 19. detsembril 1994) on Eesti epeevehkleja, olümpiavõitja. Ta tuli 2021. aastal toimunud Tokyo olümpiamängudel Eesti naiskonnaga esikohale ja sai individuaalturniiril pronksmedali. Ta on ka Euroopa meister (2018) ja juunioride maailmameister (2014).
Noorteklassid
Esimese Eesti meistrivõistluste medali – hõbeda - sai vehklemisklubi En Garde tüdrukute võistkonda kuulunud Lehis 2006. aasta U14 vanuseklassi võistlustel. Järgmisel aastal tuli ta 12-aastasena U14 vanuseklassis individuaalseks Eesti meistriks. 2008. aastal 13-aastasena sai ta lisaks U14 individuaalsele ja võistkondlikule meistritiitlile individuaalselt 3. koha U18 vanuseklassis ning En Garde võistkondadega 1. koha U20 vanuseklassis ja 2. koha täiskasvanute seas.
2009. aastal oli Lehis 3. kohal nii U18 kui U20 Eesti meistrivõistlustel, võistkondlikult sai ta mõlemal esikoha. Esimestel rahvusvahelistel tiitlivõistlustel – U18 Euroopa meistrivõistlustel Bourges'is võitis Lehis koos Gaia-Marianna Siimi ning liidrirolli kandnud Erika Kirpu ja Julia Beljajevaga kulla. Ta osales ka U18 maailmameistrivõistlustel Belfastis ja sai seal individuaalturniiril 35. koha. 2010. aastal tuli Lehis En Garde naiskonnaga täiskasvanute Eesti meistrivõistlustel kullale. Ta osales nii U18 kui U20 EM-il Ateenas ja Lobnjas. Edukamaks kujunes U20 vanuseklass, kus ta sai individuaalselt 32. koha ning koos Beljajeva, Kirpu ja Veronika Zuikovaga pronksmedali. U18 Bakuu MM-i individuaalturniiri lõpetas lehis 44. kohal.
2011. aastal tuli Lehis U18 vanuserühmas nii individuaalselt kui ka naiskondlikult Eesti meistriks, U20 klassis võitis Eesti karika ja tuli naiskondlikult Eesti meistriks ning täiskasvanute seas tuli naiskondlikult Eesti meistriks. Esimene individuaalne rahvusvahelise turniiri võit tuli U18 Euroopa karikasarja etapil Göteborgis. U18 EM-il Klagenfurtis sai ta individuaalse hõbemedali. U20 MM-il Mer Mortes jõudis Lehis individuaalselt 11. ja naiskonnaga 6. kohale. 2012. aastal võitis Lehis Eestis U20 klassis karika ja naiskonnaga saadi meistrivõistluste hõbemedal. Lisandusid pronksmedalid U20 MM-ilt Moskvas ja U23 EM-ilt Bratislavas.
2013. aastal võitis Lehis Eestis U20 klassis individuaalarvestuses nii karika- kui ka meistrivõistlused, lisaks tuli täiskasvanute arvestuses naiskonnaga Eesti meistriks. Lisandus rahvusvaheliste tiitlivõistluste medaleid: U20 EM-ilt Budapestis individuaalne pronks ja naiskondlik hõbe (koondisekaaslased Anu Hark, Gaia-Marianna Siim ja Veronika Zuikova), U23 EM-ilt Torunis naiskondlik pronks (Zuikova, Hark, Nelli Paju) ja U20 MM-ilt Porečis individuaalne pronks. Edukas esinemine tiitlivõistlustel ja maailma karikasarja etappidel tõi Lehisele hooaja kokkuvõttes U20 klassis maailma karika. 2013. aasta lõpus vigastas Lehis põlve, käis meniskioperatsioonil ja pidi tegema võistluspausi.
Paranenud põlvega osales ta 2014. aasta märtsis U20 EM-il Jeruusalemmas, kus saagiks jäi 10. koht nii individuaalselt kui ka naiskondlikult. Aprillikuisel U20 MM-il Plovdivis – oma viimasel noorteklassi tiitlivõistlusel – võitis ta individuaalturniiril kuldmedali ja võttis saavutuse kokku sõnadega, et "paremini pole võimalik juunioride karjäärile punkti panna".
Debüüt täiskasvanute seas
Nüüd juba täiskasvanute seas võisteldes sai Lehis individuaalselt 2015. aasta Euroopa mängudel Bakuus 14., EM-il Montreux's 10. ja MM-il Moskvas 6. koha. Eesti naiskonna liikmena koos Irina Embrichi, Julia Beljajeva ja Erika Kirpuga sai ta neil võistlusel vastavalt kaks hõbemedalit ja MM-ilt 9. koha. Pärast sügisest maailma karikasarja etappi Legnanos, kus koondisekaaslane Kristina Kuusk jõudis finaali ja Lehis jäi 108. kohale, võeti Kuusk Lehise asemel Eesti naiskonna liikmeks. Ilma temata Rio de Janeiro olümpiamängudele mineku õiguse kindlustanud naiskond jätkas samas koosseisus ja nii jäi Lehis vaatamata maailma edetabelis parimaks eestlaseks tõusmisele kõrvale nii 2016. aasta Rio de Janeiro olümpiamängudelt kui ka enne seda toimunud EM-ilt. Pärast olümpiat toimunud Tallinna Mõõga turniiriks pääses Lehis Beljajeva asemel naiskonda. Võistlus võideti, aga siis jäi Lehis lapseootele ja taandus mõneks ajaks spordist.
2018 EM ja MM
2018. aastal tuli Lehis esimest korda individuaalarvestuses täiskasvanute Eesti meistriks. Samal aastal toimuvate Novi Sadi EM-i ja Wuxi MM-i naiskonna koosseisu määrates treenerid Lehist sinna ei võtnud. Eesti Vehklemisliidu reeglite järgi moodustati naiskond Eesti edetabeli kolmest paremast (Beljajeva, Kuusk, Kirpu) ja ühest treenerite valitud sportlasest. Treenerid eelistasid edetabelis 4. kohal olevale Lehisele 5. kohal paiknenud, aga kogenumat ja end kindla ankrunaisena näidanud Embrichi. Vehklemisliidu juhatus tegi seepeale vastuolulise otsuse muuta treenerite valikut ja saata EM-i individuaalturniirile Embrichi asemel ikkagi Lehis. Novi Sadi EM kujunes Eesti naistele edukaks. Beljajeva sai pronksi, finaalis kohtus Lehis Kuusega. Nagu ka poolfinaalis jäi Lehis alguses suurde kaotusseisu, aga suutis end matši käigus koguda ja lõpuks võidu võtta.
Lehise Euroopa meistriks kroonimine tekitas küsimuse, kas ja kuidas ta võiks ikkagi osaleda ka MM-il. Vehklemisliidu juhatus otsustas taaskord naiskonna koostamise reeglistikku eirata ja läkitada MM-ile Kirpu asemel Lehise. Juhatus põhjendas otsust sellega, et sooviti kõigi EM-i medalinaiste osalemist. Otsus oli juriidiliselt korrektne, sest alaliidu põhikiri andis juhatusele õiguse nii talitada. Eesti Olümpiakomitee tuli konflikti mahendamiseks välja kompromissettepanekuga saata Lehis vaid individuaalturniirile, kuid Vehklemisliidu juhatus oma seisukohta ei muutnud. Küll saatis alaliidu president Lehisele ja tema treenerile ettepaneku vabatahtlikult loobuda naiskonnakohast ja piirduda individuaalturniiriga, aga Lehis sellega ei nõustunud.
MM-il Wuxis tuli Lehis parima eestlasena individuaalselt 7. kohale jäädes veerandfinaalis alla itallannale Maria Navarriale, kes hiljem tuli ka maailmameistriks. Naiskondlikult saadi veerandfinaalis kaotus USA-lt ja kokkuvõttes 6. koht. Ka USA tuli pärast esikohale. Koondise peatreener Kaido Kaaberma kiitis Lehise esitust ja pani ta pärast veerandfinaali toimunud kohamatšideks esimest korda ankrunaise rolli.
2019. aasta tulemused jäid tagasihoidlikumaks. Lehis tuli nii individuaalselt kui ka naiskondlikult küll Eesti meistriks, aga rahvusvahelistel tiitlivõistlustel tuli ta individuaalselt EM-il Düsseldorfis 42. ja MM-il Budapestis 13. kohale, naiskonnaga (Lehis, Beljajeva, Kuusk, Embrich) olid kohtadeks vastavalt 7. ja 6.
Treenerivahetus
2019. aasta septembris teatas Lehis, et lõpetab koostöö treener Helen Nelis-Naukasega. Lehis avaldas senisele treenerile tänu ja ütles, et otsus tuli raskelt, aga selgitas, et olümpiale jõudmiseks vajab ta muutust, uut lähenemist treeningutele ja motivatsiooni. Nelis-Naukase sõnul oli ta alates Lehise trenni võtmisest talle 100% pühendunud, Lehis oli treeneri elutöö ja nüüdne avaldus mõjus talle šokeerivalt. Uueks treeneriks sai Nikolai Novosjolov. Valikul lähtus Lehis sellest, et treeneri vehklemisstiil oleks talle sarnane ja treener ei asuks kaugel. Novosjolovi plussideks pidas ta suuri kogemusi, kirevat karjääri ja suur suhete võrgustikku.
Nelis-Naukas hakkas Lehisele ning tema treenereile, mänedžerile ja elukaaslasele saatma massiliselt süüdistavaid ebameeldivaid sõnumeid ning käis segamas ka treeninguid. Novembris tegi Lehis politseisse Nelis-Naukase kohta kuriteoteate ja taotles lähenemiskeeldu. Lehise sõnul oli ka treenerivahetuse otsus suures osas seotud Nelis-Naukase iseloomuga, tema suhtlemisoskuse puudumisega. Lehis ütles, et politseisse pöördumisest oli kasu, sest see lõpetas vaimse terrori ja võimaldas keskenduda eelseisvale olümpiale. Uurimine lõpetati oportuniteediga.
2021 Tokyo olümpia
2020. aasta alguses võitis Lehis Barcelonas oma elu esimese maailma karikasarja etapi. Koroonapandeemia tõttu alates varakevadest rahvusvahelisi võistlusi ei korraldatud.
Enne 2021. aastal Tokyo olümpial võistlustulle minemist ütles Lehis, et tunneb end hästi ja peaks idee poolest olema väga heas vormis. Oma avaringi vastasest Ewa Trzebinskast sai ta jagu lisaajal 11:10. 1/8 finaalis võitis ta juba kindlamalt Mara Navarria 15:10 ja veerandfinaalis Rossella Fiamingo 15:7. Poolfinaalis kaotas Lehis rumeenlannale Ana Maria Popescule 11:15, aga võitis pronksikohtumises Aizanat Murtazajeva 15:8. Novosjolovi hinnangul tõi Lehisele pronksmedali enesekindlus ja see, et ta teadis, mida teha tahab. Oma saavutusega sai Lehis esimeseks naiseks, kes pärast 1992. aasta olümpiamänge Eestile suveolümpialt medali võitis. Medali pühendas ta oma perekonnale, toetajatele, treenerile ja tema perele.
Enne olümpiamänge ütles Lehis, et Eesti naiskond tahab kindlasti kuldmedaleid võita, vaatamata sellele, et parasjagu maailma esinumbrid ei olda. Lehise sõnul toetasid võistkonnakaaslased üksteist ja vehklemine "on selline imelik ala, et üks päev oleme vaenlased, järgmine päev oleme ühe asja eest väljas." Eesti epeenaiskond koosseisus Katrina Lehis, Julia Beljajeva, Erika Kirpu ja Irina Embrich alistas kõigepealt tasavägises veerandfinaalis Poola 29:26 (Lehise minimatšid seejuures 1:1, 3:3 ja 4:2) ja siis poolfinaalis juba kindlamalt Itaalia 42:34 (Lehis 2:1, 2:4, 13:9). Finaalis kohtuti Lõuna-Korea naistega, kellest oldi üle 36:32 (Lehis 3:5, 3:3 ja viimases otsustavas duellis 10:6). Lehis tõi olümpiavõidu saavutamise juures esile väga head võistkonnakeemiat – elati üksteisele kaasa, ergutati ja motiveeriti.
2022. aastal võitis Lehis Doha Grand Prix etapi. Antalya EM-il sai ta individuaalselt 21. koha ja naiskonnaga (Lehis, Kirpu, Embrich, Nelli Differt) 9. koha. Lehis seletas oma kehvavõitu tulemusi sellega, et temasse oli kogunenud palju pingeid ja vehklemises polnud enam vabadust ja nautimist. Juulis vigastas Lehis jalga ja sel aastal enam võistlustel, sealhulgas MM-il, ei osalenud.
Isiklikku
Ta on lõpetanud 2014. aastal Läänemaa ühisgümnaasiumi.
Tema elukaaslane on Harri Uutar, neil on aprillis 2017 sündinud poeg.
608
608. aasta (DCVIII) oli Juliuse kalendri järgi liigaasta, mis algas esmaspäeval.
Surry maakond
Surry maakond (Surry County) on maakond USA-s Virginia osariigis.
Maakonna halduskeskus on Surry.
Maakonna pindala on 780 km². Veepindala on 80 km².
Elanike arv oli 2010. aasta rahvaloenduse järgi 7058. Aastal 2000 oli elanike arv 6829.
Ajalugu
Surry maakond moodustati 1652. aastal James City maakonna osast. Maakond on saanud nime Inglismaa Surrey krahvkonna järgi.
Mercedes-Benz
Mercedes-Benz (nimetatakse Mercedeseks ja mõnikord ka Benziks) on Saksamaa luksus- ja tarbesõidukite kaubamärk, mis asutati 1926. aastal. Mercedes-Benz AG (2019. aastal asutatud Mercedes-Benz Group AG tütarettevõte) peakontor asub Saksamaal Baden-Württembergi liidumaal Stuttgardis.
Mercedes-Benz AG toodab Mercedes-Benzi märgiga sõiduautosid ja kergeid tarbesõidukeid. Alates 2019. aasta novembrist haldab Mercedes-Benzi märgiga raskeid tarbesõidukeid (veoautod ja bussid) Daimler Truck, mis on endine Mercedes-Benzi kontserni osa ning mis muudeti 2021. aasta lõpus iseseisvaks ettevõtteks.
Ajalugu
vasakul|pisi|Patent-Motorwagen Nr.1 Benz 2|200x200px Mercedes-Benzi juured ulatuvad Karl Benzi loodud esimese bensiinimootoriga autoni, Benz Patent Motorwagenini, finantseeritud Bertha Benzi poolt ja patenteeritud jaanuaris 1886, Gottlieb Daimleri ja insener Wilhelm Maybachi reisivankri ümbermuutmiseni, lisades bensiinimootori hiljem samal aastal. Mercedese autot turundas 1901. aastast Daimler-Motoren-Gesellschaft. Esimesed Mercedes-Benzi nime kandvad autod toodeti 1926, järgnedes Karl Benzi ja Gottlieb Daimleri ettevõtete ühinemisele Daimler-Benz firmaks.
1930ndate jooksul tootis Mercedes-Benz mudeli 770 – auto, mis oli populaarne Saksamaal natsiajastul. Adolf Hitlerit teati nende autodega sõitvat oma võimuloleku ajal, koos kuulikindlate tuuleklaasidega. Enamus säilinud mudelitest on müüdud oksjonidel eraisikutele. Nüüdisajal on üks neist välja pandud Ottawa Sõjamuuseumis Ontarios.
Paavstimobiil pärineb tihtipeale Mercedes-Benzist. Benz on tutvustanud mitmeid tehnoloogia ja turvalisuse innovatsioone, mis hiljem teistes sõidukites tavalitseks said. Mercedes-Benz on üks tuntumaid, kujunenumaid ja vanimaid automarke, mis on tänapäeval eksisteerimas, olles tootnud esimese bensiinimootoriga auto.
Mudelkonnad
pisi|[[Mercedes-Benz W 188|Mercedes-Benz 300 S Coupé (1951–1958)|200x200px]] Tuntumad Mercedes-Benzi sõidukid tänapäeval on järgmised.
Gaelide väljatõrjumine
pisi|[[Ormaigi hüljatud asundus Ulva saarel, mille puhastas põlisasukatest 19. sajandi keskel Francis William Clark]] Gaelide väljatõrjumine (gaeli keeles Fuadaichean nan Gàidheal; inglise keeles Highland Clearances) oli arvuka gaeli elanikkonna tahtevastane ümberasutamine. Põhja-Šoti mägismaa ja Hebriidide saarte keldi päritolu põlisasukad aeti teistesse piirkondadesse, sealhulgas pagendati nn kirstlaevadel üle Atlandi ookeani Põhja-Ameerika idarannikule, peamiselt aastatel 1750–1860.
Liiga
Liiga on ühiskondlik-poliitiline liit või ühendus.
Eike Eplik
Eike Eplik (sündinud 19. novembril 1982 Raplamaal) on eesti kunstnik.
Eplik omandas kunstihariduse 2002. aastast Tartu Kõrgema Kunstikooli skulptuuriosakonnas (lõpetas 2007) ja Eesti Kunstiakadeemias skulptuuriosakonnas (magistrikraad 2010), samuti on ta olnud vahetusüliõpilane Soomes Turu Rakenduskõrgkooli (soome keeles Turun Ammattikorkeakoulu) skulptuuriosakonnas ning praktiseerinud Soome, Saksa ja Rootsi kunstnike assistendina. "Tema loomingut, mille keskmeks on tavaliselt loomad, iseloomustab mängulisus, fantaasiaküllus ja müstilisus," kirjutab Tartu Kunstimuuseumi näituse "Noorus kui elustiil" kataloog. Mõned Epliku teosed kuuluvad Tartu Kunstimuuseumi kogusse.
Tunnustus
2012. aastal pälvis Eplik KUKU NUNNU stipendiumi. 2006. aastal pälvis Eplik Eduard Wiiralti stipendiumi. 2018. aastal pälvis Eplik Ado Vabbe nimeline stipendiumi.
Sillaoru hüdroelektrijaam
Sillaoru hüdroelektrijaam on hüdroelektrijaam Purtse jõel.
Rāmava mõis
Rāmava mõis (läti keeles Rāmavas muiža, ka Ramma, saksa keeles Rammenhoff) oli mõis Lätis Ķekava piirkonnas Ķekava vallas Rāmavas. Peahoone asus aadressil Rāmavas iela 9.
Algselt asus mõisakompleks Katlakalnsi asumi maadel, aga Põhjasõja ajal see hävis, säilis üksnes tuulik mis on ainus tänapäeval säilinud hoone. Uus barokne peahoone ehitati aastal 1726, ent ka see on tänapäevaks hävinud.
Muusikateatrižanrite loend
Siin on tahestikuliselt loetletud muusikateatrižanre.
- azione teatrale - ballaadooper (ballad opera) - burlesk (burlesque) - burlett (burletta) - divertisment (divertissement) - dramma giocoso - entrée - extravaganza - farsa - favola in musica - festa teatrale - film musical - grand opéra - intermède - intermedio - intermezzo - kammerooper (chamber opera) - kangelasballett (ballet-héroïque) - komöödia-ballett (comédie-ballet) - Lehrstück - Liederspiel - lüüriline draama (drame lyrique) - madrigalkomöödia - Märchenoper - maskietendus masque - liturgiline draama (medieval drama) - melodraama (melodrama) - melodramma - monodraama (monodrama) - music drama - muusikateater (music theatre) - muusikal (musical) - muusikadraama (dramma per musica) - numbriooper (number opera) - opéra bouffon - opera buffa - opéra comique - opéra féerie - opera semiseria - opera seria - opéra-ballet - operett (operetta) - õukonnaballett (ballet de cour) - pantomiim (pantomime) - pasticcio - pastoraal (pastoral) - pastorale-héroïque - posse - puppet opera - rappresentazione sacra - rescue opera - sainete - Schuldrama - Schuloper - semi-opera - sepolcro - serenata - Singspiel - Spieloper - tonadilla - tourney - tragédie en musique - vaudeville - verismo - zarzuela - Zauberoper - Zeitoper
Gotonia
Gotonia oli baltisaksa üliõpilaskorporatsioon.
Korporatsioon asutati ametlikult 1922 Riias.
Dunkerque
Dunkerque (hollandi Duinkerke(n), inglise Dunkirk) on sadamalinn Prantsusmaal Nordi departemangus, Dunkerque'i ringkonna keskus.
Dunkerque'i kohal oli juba 7. sajandil kaluriküla. Strateegilise asukoha tõttu arenes küla kiiresti. 960. aastal rajati linnamüür. 10. sajandil ehitati ka kirik, mille järgi küla sai nime (lääneflaami Duinkerk 'luitekirik'). 1233. aastal esimene raekoda. Dunkerque'i elanike põhitegevusalaks oli heeringa- ja tursapüük.
Linn on olnud Flandria, Burgundia, Hispaania Madalmaade ja Inglismaa valduses. 1662. aastal müüs Charles II linna Louis IV-le. Viimane ehitas sinna kuningriigi suurima sõjasadama.
Teise maailmasõja ajal evakueeriti operatsiooni Dynamo käigus sakslaste piiramisrõngast Dunkerque'i kaudu Inglismaale 338 226 liitlasvägede sõdurit. Winston Churchill nimetas seda Dunkerque'i imeks.
Dunkerque'i sadam on kaubamahtude poolest Prantsusmaa sadamatest kolmandal kohal.