cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lihula rajoon
Lihula rajoon moodustati aastal 1950 pärast maakondade likvideerimist. Hõlmas Läänemaa edelapoolse osa (Matsalu lahest lõuna poole jäävad alad), millele oli liidetud Koonga piirkond endisest Pärnumaast. Rajoon likvideeriti aastal 1961, mil põhjaosa liideti Haapsalu rajooniga ja lõunaosa liideti Pärnu rajooniga.
== Külanõukogud Lihula rajoonis aastal 1959 ==
Siegfried Pinding
pisi|Siegfried Pinding 1922. aastal
Siegfried Leopold Theodor Pinding VR I/2 ja VR II/2 (20. juuni 1877 Tallinn – 16. juuli 1931 Tartu) oli Vene ja Eesti sõjaväelane (kolonel).
Siegfried Pinding sündis Tallinnas lubjatehase omaniku Carl Pindingi ja tema abikaasa Vilhelmine pojana. Üldhariduse omandas Tallinna Aleksandri gümnaasiumis.
Venemaa keiserlikus armees
1894. aastal astus vabatahtlikuna sõjaväeteenistusse. 1897 lõpetas Peterburis Vladimiri sõjakooli, ülendati alamleitnandiks ja määrati Tallinna 89. jalaväe Valgemere polku nooremaks ohvitseriks. Läks vabatahtlikult 1904. aastal Vene-Jaapani sõtta. Lahingutes üles näidatud vahvuse eest anti talle Püha Anna ordu 4. järgu ja Püha Stanislause ordu 8. järgu orden.
1905 ülendati staabikapteniks ja pärast sõja lõppu tuli ta oma endisse väeossa tagasi. 1908. aastal sooritas Pinding katsed sõjaväe intendandi akadeemiasse ja määrati 1912 Tallinna sõjaväe haigemaja majandusülemaks. 1915. aasta mais läks taas vabatahtlikuna rindele, kus ülendati 10. jalaväe Uue-Ingerimaa polgu pataljoniülemaks. Kuu hiljem sai ta peast haavata, kuid jäi rivisse edasi ja tegi lahingu lõpuni kaasa. Selle eest anti talle Püha Anna ordu 8. järgu orden. 7. oktoobril samal aastal sai ta lahingus põrutada, kuid jäi rivisse edasi, selle eest sai autasuks Püha Stanislause ordu 2. järgu ordeni.
1916. aastal ülendati Pinding alampolkovnikuks. 1917. aasta ülendati jaanuaris polkovnikuks. 12. aprillil (vkj)/25. aprillil (ukj)
Eesti rahvusväeosades
1917 viibides puhkusel Tallinnas, määrati ta merekindluse komandandi poolt moodustama Eesti rahvusväeosi. Sama aasta mais andis 1. Eesti jalaväepolgu üle polkovnik Aleksander Tõnissonile. Seejärel teenis Venemaal ja Ukrainas, kus aitas üles ehitada piirivalvet.
Eesti sõjaväes
Ukrainast naasis Pinding 1919. aasta veebruaris Eestisse, kus nimetati 10. märtsil 5. Rakvere jalaväepolgu ülemaks. 27. juunil nimetati kolonel Pinding 2. diviisi ülema kolonel Viktor Puskari abiks. Pinding juhatas vägesid Pihkva rindel. 1. detsembril 1919 nimetati ta Piirivalve Valitsuse ülemaks. Hiljem oli ta käsundusohvitser sõjaministri juures ja 1921. aasta oktoobrist 2. jalaväe rügemendi ülem Tartus. Sellel kohal teenis kuni 1925. aasta augustini, mil läks tervislikel põhjustel erru. pisi|Siegfried Pinding ja [[Stanisław Bułak-Bałachowicz Pihkvas, 31. mai 1919 (paremalt teine)]] Tartus teenides oli ta ühtlasi linna garnisoniülem ja täitis mitmel korral ka 2. diviisiülema kohuseid. Pindingi eestvõttel pandi 1923. aastal Tartus alus Vabaduse Risti Vendade Ühendusele, mille esimeheks ta valiti. 24. veebruaril 1923 tõotasid Tartu raekojas 97 Vabaduse risti kavaleri, eesotsas kolonel Pindingiga: "Enne nende surma ei lange Tartu raekojast Eesti lipp!". Kolonel Pindingi algatusel püstitati sama aasta sügisel Tartu Garnisoni kalmistul mälestussammas Lõuna-Eesti vabastajaile.
Pärast erru minekut oli Pinding aktiivne kirikuelus. Ta oli tegev Tartu Ülikooli koguduse Eesti pihtkonnas, olles pihtkonna komitee abiesimees 1927–1931 ja ülikooli koguduse lauluseltsi "Cantate Domino" üks asutajaid ja seltsi esimees.
Kolonel Pindingit autasustati 1. liigi 2. järgu Vabaduse rist ja lahingus üles näidatud vapruse eest 2. liigi 2. järgu Vabaduse rist. Lisaks sellele kingiti Pindigile talu ning Vabadussõja mälestusmärk.
Siegfried Pinding suri 16. juuli 1931 maksavähki ning on maetud Tartu Garnisoni kalmistule.
Isiklikku
Abikaasa: Emma Pinding. Vennad ja õed: Tuftus Nicolaus Pinding, Louise Pinding, Carl Lebrecht Pinding, Amelie Marie Pinding, Georg Vilhelm Pinding, Friedrich August Pinding, Friedel Pinding, Johannes Furechte Got Pinding, Ernst Pinding, Florentin Benjamin Pinding ja Lucy Elen Marie Pinding.
Haapsalu rajoon
Haapsalu rajoon oli haldusterritoriaalne üksus Eesti NSV-s aastatel 1950-1989.
Haapsalu rajoon moodustati aastal 1950 pärast maakondade likvideerimist. Hõlmas algul Läänemaa loodepoolse osa (Matsalu lahest põhja poole jäävad alad) koos Vormsi saarega, millele oli liidetud Nõva piirkond endisest Harjumaast. Aastal 1961 liideti temaga Lihula rajooni põhjaosa ja aastal 1962 liideti Kullamaa piirkond Märjamaa rajoonist. Seoses maakondade taastamisega nimetati Haapsalu rajoon 1. jaanuaril 1990 ümber Haapsalu maakonnaks ning 19. veebruaril samal aastal ennistati Lääne maakonna nimi.
== Külanõukogud Haapsalu rajoonis aastal 1959 ==
Enkidu
Enkidu oli Sumerist pärit Gilgameši eepose tegelane, eri tõlgenduste kohaselt kas peategelase, Uruki linna valitseja Gilgameši sõber, teener või ori. Algselt taevajumal Ani poolt maale nuhtluseks saadetud metsmees Enkidu tsiviliseeriti õlle ja lõbunaise Šamhati abiga.
Mooste vald (Põlva kihelkond)
Mooste vald (saksa keeles Moisekatz) oli vald Võrumaal Põlva kihelkonnas. Vallamaja asus tänapäeva Säässaare küla aladel.
Vald eksisteeris 1866 –1931.
Valla alal asus Mooste mõis.
Karl Wöhrmann
Karl Wöhrmann (ka Voorman ja Wöhrman) (19. juuli (vkj) 1864 Kaavere, Põltsamaa kihelkond – 29. detsember 1925 Karja kirikla, Karja kihelkond, Saaremaa) oli eesti vaimulik.
Lõpetas 1885 Tartus gümnaasiumi. Õppis 1885–1891 Tartu Ülikooli usuteaduskonnas. Oli prooviaastal 1891–1892 Helme Maarja koguduses Ernst Behse, Nõo Püha Laurentsiuse koguduses Martin Lipu ja Tartu Peetri koguduses Wilhelm Eisenschmidti juures. Ordineeriti Riias 20. detsembril 1892 õpetajaks.
Oli 1892–1895 adjunktpastoriks Rõuges. 1896–1925 Karja Katariina koguduse (ja Metsküla abikoguduse) õpetaja. 1920–1925 lisaks Saaremaa praostkonna praost.
Isiklikku
Karl Wöhrmannil oli kolm poega. Keskmine poeg Aksel Erich Vooremaa lasti maha Tartu vanglas, oli pastor Tartu Maarja koguduses; noorem poeg Ilmar Herbert Georg Vooremaa oli arst.
Autofellatio
pisi|Autofellatiot tegev mees
Autofellatio on iseenda peenise oraalne stimuleerimine. See nõuab väga head painduvust või väga pikka peenist ning on seetõttu üliharva esinev nähtus.
Laadimisklamber
pisi|Relva [[Kar 98k laadimine viie 7.92×57 mm Mauser padrunilise laadimisklambriga]] Laadimisklamber on klamber, millega saab tulirelva salve või silindrisse korraga mitu padrunit laadida. Selle abil saab relva kiiremini laadida, kuna ei pea iga padrunit eraldi sisestama. Laadimisklambreid on toodetud erinevaid, kõige tavalisemad on odavast stantsitud lehtmetallist valmistatud ning mõeldud ühekordseks kasutamiseks (kuigi neid taaskasutatakse praktikas tihti).
Jaan Pruulmann
Jaan Pruulmann (sündinud 29. mail 1954 Viljandis) on eesti füüsik ja infotehnoloog.
Anne Veesaar
pisi|Anne Veesaar (2014)
Jaan Pruulmann
Teadustöö
Uurimisvaldkonnad: ioonkristallide struktuuri uurimine spektroskoopiliste meetoditega 60–250 eV ergastusel; keskkonna loomine eksperimentaalseadme juhtimiseks, eksperimentaalandmete töötlemiseks ja teoreetiliste arvutuste tegemiseks; nõrkade bioloogiliste signaalide mõõtmine ja töötlemine meditsiiniinfosüsteemides. Tegeles arvutite hankimise ja rakendamisega eksperimentide juhtimises ja andmetöötluses. 1978–82 osales regulaarselt Novosibirskis NSVL TA Tuumafüüsika Instituudi kiirendil VEPP 2M tehtud eksperimentides. Eesti Koolifüüsika Ühingu loojaid ja esimene esimees. 7 teadustrükist.
Anne Veesaar
Anne Veesaar (sündinud 4. juulil 1957 Valgas) on eesti näitleja.
Ta on lõpetanud 1980. aastal Tallinna Riikliku Konservatooriumi lavakunstikateedri näitlejana (9.lend).
Ta töötas aastatel 1980–1989 Rakvere Teatris ja seejärel kuni 2004. aastani Vanalinnastuudios, sealhulgas 2002–2004 direktorina. Hiljem on olnud vabakutseline näitleja. Ta on tegutsenud ka muusikaliprodutsendina (Smithbridge Productions).
Veesaar on mänginud telelavastustes ("Kummaline missis Savage", 1990) ja ‑seriaalides (Mare Peterson, "Õnne 13" alates aastast 1993; "Tuulepealne maa" 2008; "Viimane võmm" 2015) ja kuuldemängudes („Jahistseenid”, 1996) ning osalenud Eesti Televisiooni meelelahutussaadetes.
Isiklikku
Ta on olnud abielus näitleja ja lavastaja Talvo Pabutiga (abielust sündis poeg (Ott Pabut) ja helirežissöör Jaak Ellinguga.
Garliczka
Garliczka on küla Poolas Väike-Poola vojevoodkonnas Krakówi maakonnas Zielonki vallas. Garliczka asub Krakówi kesklinnast umbes 11 km põhjas.
Unkavitsa
Unkavitsa (ka Ungavitsa; vene keeles Умковичи) on küla Venemaal Pihkva oblastis Petseri rajoonis. Ajalooliselt jäi küla Setumaale Irboska nulka. Küla asub Uts'a (Усте) järve kaldal.
Sahha (Jakuutia) Vabariigi rahvakirjanik
Sahha (Jakuutia) Vabariigi rahvakirjanik (varem Jakuudi ANSV rahvakirjanik; jakuudi keeles Саха норуодунай суруйааччыта; vene keeles Народный писатель Республики Саха (Якутия)) on Sahha aunimetus, mida antakse Sahha (Jakuutia) Vabariigi Kirjanike Liidu ja Venemaa Föderatsiooni Kirjanike Liidu liikmetele teenete eest Sahha kirjanduses ja väljapaistvate kirjandusteoste loomisel. Luuletajatele antakse aunimetus Sahha (Jakuutia) Vabariigi rahvaluuletaja.
Mitmelasuline vintpüss
Mitmelasuline vintpüss on ühetoruline vintpüss, millega saab enne laskemoona uuestilaadimist korduvalt lasta. See saavutatakse tavaliselt pannes mitu padrunit ühte salve (mis on relva sees või relva küljes), kust padrunid padrunipessa kas automaatselt või käsitsi söödetakse. Uue padruni padrunipessa söötmine paneb tavaliselt lööknõela või haamri uueks lasuks uuesti valmis. Tavakasutuses mõeldakse "mitmelasulise vintpüssi" all tavaliselt käsitsi ümberlaetavaid relvi (vibulukustusega, pumppüssid, käsilukustusega jne), mitte iselaadivaid vintpüsse, mis kasutavad järgmise lasu ettevalmistamiseks eelmise lasu tagasilööki või tagasipahvakut. Tehniliselt on iselaadivad relvad mitmelasuliste relvade alamkategooria.
Mitmelasulistel vintpüssidel oli sõjas vanemate, ühelasuliste tagantlaetavate relvade ees suur eelis, kuna nende laskekiirus oli märksa parem. Ameerika Ühendriikide kodusõjas ja sellele järgnenud indiaanisõdades kasutati ratsaväes Spenceri mitmelasulisi vintpüsse. Esimene sõjaväe mitmelasuline õhupüss oli Saksa-Rooma riigi Girardoni õhupüss.
Pööring
Tavaliselt korraldatakse pööring selles sadamas, kuhu teiste riikide reisijail on mugavam saabuda. Sagedamini korraldatakse Läänemere matkete pööringuid Kopenhaagenis ja Stockholmis, kus on rohkesti lennuliine. Linnale on kasulikum olla pööringu- kui külastussadam, sest pööringul olevad turistid vajavad selles linnas rohkem teenuseid - majutust, toitlustust ja transporti - kui ühepäevasel külastusel olevad matkelaeva reisijad.
Tallinna Vanasadam sai pööringusadamaks esmakordselt juunis 2011.
Sõna "pööring" valiti välja Tallinna Lennujaama ja Tallinna Sadama 2011. aasta suvel korraldatud konkursil ingliskeelsele terminile "turnaround" eestikeelse vaste leidmiseks, selle sõna olid välja pakkunud kolm võistlejat.
Starostõntsi
Starostõntsi (ukraina keeles Старостинці) on küla Ukrainas Vinnõtsja oblastis Pogrebõštše rajoonis. Elanike arv on 619. Pindala on 0,304 km².
Rahvatantsurühm
Eesti rahvatantsurühmad tantsivad eeskätt eesti rahvatantsu, sealhulgas pärimuslikke tantse ja nende seadeid, teiste rahvaste rahvatantse tantsitakse vähem.
Gilbert du Motier de La Fayette
Marie-Joseph Paul Yves Roch Gilbert du Motier de La Fayette ehk markii de La Fayette (ka Lafayette; 6. september 1757 – 20. mai 1834) oli Prantsuse aristokraat ja sõjaväelane, kes osales kindralina Ameerika iseseisvussõjas ja juhtis Suure Prantsuse revolutsiooni ajal rahvuskaarti. Revolutsiooni järel välismaale põgenenult oli ta vangis Austria-Ungaris Olomoucis kuni Napoleoni sõlmitud Campo Formio rahulepinguni. Napoleoni režiimi tegevuses ta ei osalenud ning kui USA president Thomas Jefferson pakkus talle Louisiana kuberneri kohta, Lafayette keeldus, soovides elada rahus ja tagasitõmbunult maal. Napoleoni Saja päeva ajal 1815. aastal valiti ta siiski Esindajatekotta, mis pärast Waterloo lahingut kutsus Napoleoni troonist loobuma. Lafayette kuulus ka Prantsusmaal Juulirevolutsiooni järel 1830. aastal võimule tulnud ajutisse valitsusse. Sõjaliste teenete eest pälvis ta eluajal USA kodakondsuse, 2002. aastal anti talle postuumselt aukodakondsus.
Židikai
Židikai on alev Leedus Mažeikiai rajoonis, Židikai valla halduskeskus. Alevis on keskkool ja raamatukogu, tegutseb ka Mažeikiai muusikakooli filiaal. Vene keeles kasutati vanasti alevi kohta nimekuju Жидыки.
Židikais asub aastal 1821 valminud kirik. Teised vaatamisväärsused on surnuaial asuv kabel ja Šatrijos Ragana muuseum.
Ajalugu
XVI sajandi esimesel poolel on mainitud Židikai mõisa. Küla tekkis aastal 1568. Aastast 1618 kuulus see Kražiai jesuiitidele. Jesuiidid ehitasid sinna aastal 1636 kiriku. Aastal 1659 põletasid rootslased asula maha. Alev põles veel 1824., 1825., 1852. ja 1939. aastal.
Kahe maailmasõja vahelisel perioodil oli Židikais ligi tuhat elanikku. Alevis kraasiti villa, tegutses elektrijaam, seal oli ka saekaater. Sõda mõjus alevile laastavalt, aastal 1959 oli seal vaid 429 elanikku. Nõukogude ajal oli Židikai kolhoosikeskus.
Otto Sverdrup
Otto Neumann Knoph Sverdrup (31. oktoober 1854 Bindal, Helgeland – 26. november 1930) oli Norra meremees ja polaaruurija. pisi|vasakul|Otto Sverdrup. 1898
Sezemice
Sezemice (saksa keeles Sezemitz) on linn Tšehhis Pardubice maakonnas Pardubice ringkonnas. asub Loučná jõe ääres, Pardubice kesklinnast ligikaudu 6,5 km idakirdes.
Asulat on esmamainitud 1227. aastal. 1488. aastal oli Sezemice ürikute andmetel juba alev. Linnaõigused sai Sezemice 1834. aastal.
Caeliuse küngas
pisi|250px|Caeliuse küngas lõunast vaadatuna pisi|250px|Seitset küngast ja [[Serviuse müüri kujutav Rooma kaart]] Caeliuse küngas (ladina keeles Collis Caelius, itaalia keeles Celio) on üks Rooma seitsmest künkast. Rooma legendaarse kolmanda kuninga Tullus Hostiliuse valitsemise ajal sunniti kogu muistse Latiumi linna Alba Longa elanikkond Caeliuse künkale ümber asuma. Titus Liviuse poolt edasi antud pärimuse järgi on küngas saanud nime etruskist üliku Caelius Vibenna järgi ja seda kas seetõttu, et ta rajas sinna asustuse või kuna tema sõber Servius Tullius soovis teda pärast ta surma sel viisil austada.
Rooma riigi vabariigi ajajärgul oli Caeliuse küngas moekas elamupiirkond ja jõukate inimeste residentside asukoht. Caracalla termide kohal läbi viidud arheoloogiliste tööde käigus on leitud külluslike villade rususid koos seinamaalingute ja mosaiikidega. Caeliuse künkal asuvad ka Santi Giovanni e Paolo basiilika ja muistne Santo Stefano Rotondo basiilika, mis on kuulus oma tsentraliseeritud, ringikujulise põhiplaani poolest. Veel asuvad künkal San Gregorio Magno al Celio, San Tommaso in Formis ja Santa Maria in Domnica kirikud. Suure osa künkast võtab enda alla Villa Celimontana koos sinna juurde kuuluvate aedadega.
Tänapäevase haldusjaotuse järgi asub küngas Rooma 19. linnaosas (rione), mis kannab nime Celio.
Gabriel Martinelli
Gabriel Teodoro Martinelli Silva (sündinud 18. juunil 2001 Guarulhoses) on Brasiilia jalgpallur, kes mängib ründajana Inglismaa Premier League'i klubis Arsenal ja Brasiilia jalgpallikoondises.
Sagorja
Sagorja (ka Sagor'a; vene keeles Митковицкое Загорье) on küla Venemaal Pihkva oblastis Petseri rajoonis. Ajalooliselt jäi küla Setumaale Irboska nulka.
Gabriel Martinelli
2019. aasta juulis sõlmis ta lepingu Arsenaliga. Inglismaa kõrgliigas debüteeris ta 11. augustil 2019 mängus Newcastle Unitedi vastu. Sama aasta 24. septembril lõi ta EFL Cup'i mängus kaks väravat Nottingham Foresti vastu. 3. oktoobril lõi ta kaks väravat UEFA Euroopa Liiga alagrupimängus Standard Liège vastu. Inglismaa kõrgliigas lõi ta esimese värava 9. detsembril 2019 mängus West Ham Unitedi vastu. Kokku jäi Martinelli arvele hooajal 2019–20 kümme väravat, sh kolm väravat Inglismaa kõrgliigas. 2020. aasta juulis sõlmis ta Arsenaliga uue nelja-aastase lepingu.
2020. aasta suveolümpiamängude jalgpalliturniiril võitis Martinelli Brasiilia olümpiavõistkonnaga kuldmedali. Veerandfinaalis lõi ta värava Egiptuse võistkonna vastu. Brasiilia jalgpallikoondises tegi ta debüüdi 24. märtsil 2022 MM-i valikmängus Tšiili vastu.
Furmanov
Furmanov on linn Venemaal Ivanovo oblastis, Furmanovi rajooni keskus.
Linn aastast 1918. 1941. aastani oli linna nimi Sereda. Uue nime sai kirjanik Dmitri Furmanovi järgi.
Meeksi vald (Räpina kihelkond)
Meeksi vald (saksa keeles Meeks) oli vald Võrumaal Räpina kihelkonnas ja Tartu maakonnas. Vallamaja asus Meeksi külas.
Vald eksisteeris 1866 –1939.
Cervinara
Cervinara on linnaks nimetatav omavalitsusüksus (comune sparso) Itaalias Campania maakonnas Avellino provintsis. Cervinara sai linnaõigused vabariigi presidendi 1998. aasta 30. septembri dekreediga.
Haldus
Cervinara piirneb järgmiste omavalitsusüksustega: Avella, Montesarchio (BN), Roccarainola (NA), Rotondi, San Martino Valle Caudina.
Cervinara halduspiirides asuvad järgmised fraktsioonid: Castello, Curielli, Ferrari, Ioffredo, Pantanari, Pirozza, Salomoni, San Marciano, San Potito, Scalamoni, Trescine (keskus), Valle.
Ajalugu
Pärimuse kohaselt on Cervinara saanud nime roomlaste poolt jumalanna Ceresele pühitsetud altari järgi. Esimene kirjalik ülestähendus Cervinara kohta pärineb aastast 837.
ENO
ENO või Eno võib tähendada järgmist:
Deen
pisi|Deen 2016. aasta Eurovisioonil pisi|Deen 2004. aasta Eurovisioonil Fuad Backović (esinejanimega Deen; sündinud 12. aprillil 1982 Sarajevos) on Bosnia ja Hertsegoviina laulja.
2004. aasta Eurovisiooni lauluvõistlusel Istanbulis esindas ta Bosnia ja Hertsegoviinat lauluga "In the Disco". Laul sai finaalkontserdil 91 punktiga üheksanda koha.
2016. aasta Eurovisiooni lauluvõistlusel Stockholm esindas ta koos Ana Rucneri, Dalali ja Jalaga Bosnia ja Hertsegoviinat lauluga "Ljubav je". Laul sai oma poolfinaalis 104 punktiga 11. koha ega pääsenud finaali.
Karel Koplimets
pisi|Karel Koplimets, 2020 Karel Koplimets (sündinud 14. mail 1986 ) on eesti kunstnik.
Ta on omandanud 2009. aastal Eesti Kunstiakadeemias bakalaureusekraadi fotograafias ja 2013. aastal samas magistrikraadi. Vahemikus 2020–2021 täiendas Koplimets end Kõrgemas kaunite kunstide instituudis (HISK) Belgias.
2010. aastal asutasid Karel Koplimets, Sigrid Viir ja Taaniel Raudsepp kunstnikerühmituse Visible Solutions OÜ, mis tegutses aktiivselt perioodil 2010–2016, muu hulgas on nad osalenud biennaalil Manifesta 9 (2012), kunstifestivalil Survival Kit 6 (2014) ja 7. Bukaresti biennaalil (2016).
Koplimets töötab narratiivsete installatsioonide kallal ning teda huvitavad sellised teemad nagu vandenõuteooriad, kuritegevus, hirmumehhanismid, paranormaalsed fenomenid ja paranoiad. Viimaste projektidega on ta vaatluse alla võtnud majanduse ja geopoliitilise situatsiooniga seonduva reisimis- ja rändetemaatika, nagu ostuturism ja pendelränne. Üheks läbivaks jooneks Koplimetsa teoste puhul on psühholoogiline aspekt – tema suuremahulised installatsioonid mängivad vaatajate ruumikogemise ja tajudega.
Tema teoseid on Eesti Kunstimuuseumi, Tartu Kunstimuuseumi, Eesti Kaasaegse Kunsti Muuseumi, Kiasma nüüdiskunstimuuseumi ja Musée de l'Elysée kogudes.
Ta pälvis aastateks 2020–2022 kunstnikupalga.
Chris Pruunsild
Chris Pruunsild (aastani 1992 Chris Zilmer, sündinud 26. augustil 1969 Tartus) on eesti arstiteadlane, pediaater ja reumatoloog.
Elulugu
Lõpetas 1987 Miina Härma nimelise Tartu 2. Keskkool, 1993 TÜ arstiteaduskonna pediaatria osakonna, 1995 pediaatria internatuuri. Oli 1995–2002 TÜ doktorant, 2002–2007 pediaatria resident, meditsiinidoktor (2007, TÜ), väitekiri "Juvenile idiopathic arthritis in children in Estonia". Aastast 2008 Tartu Ülikooli Kliinikumi lastekliiniku üldpediaatria osakonna arst-õppejõud. Saanud uurimistoetusi.
Teadustöö
Uurinud juveniilset idiopaatilist artriiti, selle geneetikat ja epidemioloogiat Eestis, ka valu koolilastel. Osalenud Rahvusvahelise Lastereumatoloogiliste Uuringute Organisatsiooni töös, Rahvusvahelise Koordineerimiskeskuse direktor. Eesti Reumatoloogide Seltsi juhatuse liige (aastast 2000), Eesti Lastearstide Seltsi Tartu osakonna juhatuse liige (2004–07), Eesti Lastearstide Seltsi juhatuse liige, sekretär (alates 2007), Euroopa Lastereumatoloogia Ühenduse õppe- ja koolituskomitee liige. Üle 12 teadustrükise.
Oksornament
Oksornament (saksa keeles Astwerk, inglise keeles branch tracery, branchwork; prantsuse keeles bois mort, branchage) on hilisgooti ornament, mis koosneb naturalistlikult kujutatud põimunud, kärbitud lehtedega okstest. Võib esineda ehisraamistiku asemel portaalidel, kantslitel, baldahhiinidel, võlviroietel. Eriti Saksamaa ja Kesk-Euroopa hilisgootikas.
Oksornament oli levinud motiiv 15. sajandi viimasest veerandist kuni 16. sajandi esimese veerandi lõpuni. Kui see arhitektuurist kadus, jäid jämedad oksad väikeste oksaköntidega ornamendina laialt kasutatavaks väikekunstides renessansis ja manerismiperioodil. Ajaloolisi stiile idealiseerival romantismiperioodil 19. sajandil elas oksornament läbi uue tõusu, leides kujutamist isegi nõudel, pildiraamidel ja vääriskivide raamistuses.
Töömälu
Töömälu on piiratud mahuga kognitiivne süsteem, mis ajutiselt säilitab ja töötleb informatsiooni, mida samaaegselt kasutatakse kognitiivsete ülesannete (otsuste tegemine, arutlemine jne) sooritamiseks.
Üks kognitiivse psühholoogia rajajaid George Armitage Miller on öelnud, et inimese töömälu suudab korraga meeles pidada 7±2 infoühikut.
Latviešu Ārste
Latviešu Ārste (läti vanas kirjaviisis "Latweeschu Ahrste") oli eestikeelse väljaande "Lühhike öppetus" läti keelde tõlgitud väljaanne. See ilmus 1768-1769 Peter Ernst Wilde väljaandmisel ja selle tõlkis läti keelde. See oli esimene lätikeelne tervishoidu käsitlev perioodiline väljaanne.
Eugénie Blanchard
Eugénie Blanchard (16. aprill 1896 – 4. november 2010) oli prantsuse ülipikaealine.
Ta oli maailma vanim inimene alates 2. maist 2010 kuni oma surmani. Ta sündis ja elas Saint-Barthélemy saarel.
Inju mõis
pisi|Inju mõisa härrastemaja Inju mõis (saksa keeles Innis) oli rüütlimõis Viru-Jaagupi kihelkonnas Virumaal. Tänapäevase haldusjaotuse järgi asub endine mõisasüda Inju külas Vinni vallas Lääne-Viru maakonnas.
Ajalugu
Mõisat on esimest korda mainitud 1479. aastal. 1520. aastast oli mõisa omanik Jürgen Weddwes, 1550. aastast Jürgen Payküll. 17. sajandil oli mõisa omanik Gustav Adolph Mellyn. Aastatel 1877–1919 kuulus mõis Krausedele.
Inju mõisa härrastemaja sai valmis aastal 1894. Arhitektuuriliselt on itaaliapärane palazzotaoline  härrastemaja uusrenessanss-stiilis. Inju mõisa härrastemaja, Inju mõisa park, Inju mõisa aidad  , Inju mõisa riistakuur , Inju mõisa kuivati tunnistatud kultuurimälestisteks. Inju mõis jäi tühjaks 2009. aasta lõpus, kui Inju Lastekodu ja Rakvere Lastekodu asendamiseks valmisid Vinni Perekodu viis pereelamut ja tegelusmaja. Lühidalt kasutas maja veel Vaeküla Kool. 2011. aastal müüdi Inju mõis Soome perele. .
Magnetresonantstomograafia ajalugu
Magnetresonantstomograafia (MRI) ajalugu hõlmab paljude teadlaste tööd, kes aitasid kaasa tuumamagnetresonantsi (NMR) avastamisele ja kirjeldasid magnetresonantstomograafia aluseks olevat füüsikat, alates kahekümnenda sajandi algusest. MR-kujutise leiutas Paul C. Lauterbur, kes töötas 1971. aasta septembris välja mehhanismi ruumilise teabe kodeerimiseks NMR-signaali, kasutades magnetvälja gradiente; ta avaldas selle aluseks oleva teooria 1973. aasta märtsis. Pildi kontrasti (erinevused kudede lõõgastumisaegade väärtustes) tekitavaid tegureid olid peaaegu 20 aastat varem kirjeldanud arst ja teadlane Erik Odeblad ja Gunnar Lindström. Paljude teiste teadlaste seas täiustas 1970. aastate lõpus ja 1980. aastatel Peter Mansfield MR-pildi saamise ja töötlemise meetodeid veelgi ning 2003. aastal anti talle ja Lauterburile Nobeli füsioloogia- või meditsiiniauhind nende panuse eest magnetresonantstomograafia arengusse. Esimesed kliinilised MRT-skannerid paigaldati 1980. aastate alguses ja selle tehnoloogia märkimisväärne areng järgnes aastakümnete jooksul, mis viis selle laialdase kasutamiseni meditsiinis tänapäeval.
Tuumamagnetresonants
1950. aastal avastas Erwin Hahn esmakordselt spinni kaja ja vaba induktsiooni lagunemise ning 1952. aastal esitas Herman Carr ühemõõtmelise NMR-spektri, millest ta teatas oma Harvardi doktoritöös.
Järgmise sammu (spektritelt pildistamisele) tegi Nõukogude Liidus Vladislav Ivanov, kes esitas 1960. aastal patenditaotluse magnetresonantsi pildistamise seadme kohta. Ivanovi peamine panus oli idee kasutada ruumiliste koordinaatide kodeerimiseks magnetvälja gradienti koos selektiivse sageduse ergutusega/välja lugemisega. Tänapäeva mõistes oli see ainult prootonite tiheduse (mitte lõõgastumisaegade) kujutamine, mis oli samuti aeglane, kuna korraga kasutati ainult ühte gradienti suunda ja kujutamine tuli teha viilhaaval. Sellegipoolest oli see tõeline magnetresonantstomograafia. Algselt lükati Ivanovi taotlus tagasi kui "ebatõenäoline", kuid lõpuks kiideti see 1984. aastal heaks (algse prioriteedikuupäevaga).
Lõdvenemisaeg ja magnetresonantstomograafia varajane areng
1959. aastaks oli Jay Singer uurinud verevoolu NMR-relaksatsiooniaegade mõõtmise abil elusate inimeste veres. Sellised mõõtmised võeti meditsiinis kasutusele alles 1980. aastate keskel, kuigi Alexander Ganssen esitas 1967. aasta alguses patendi kogu keha NMR-aparaadi jaoks, mis mõõdab verevoolu inimkehas.
1960. aastatel ilmusid teaduskirjanduses töö tulemused, mis käsitlesid vee lõõgastumist, difusiooni ja keemilist vahetust rakkudes ja eri tüüpi kudedes. 1967. aastal teatas Ligon vee NMR-relaksatsiooni mõõtmisest elusate inimeste kätes. 1968. aastal avaldasid Jackson ja Langham esimesed NMR-signaalid elusalt loomalt, anesteetiliselt rottidelt.
1970ndatel mõisteti, et lõdvenemisaeg on MRT-s kontrasti võtmetähtsusega tegurid ning neid saab kasutada mitmesuguste patoloogiate avastamiseks ja eristamiseks. Mitmed uurimisrühmad olid näidanud, et varajased vähirakud kalduvad näitama pikemaid lõdvenemisaegu kui vastavad normaalsed rakud, ja see äratas esialgset huvi vähi avastamise idee vastu NMR-i abil. Nende varajaste rühmade hulka kuuluvad Damadian, Hazlewood ja Chang ning mitmed teised. See algatas ka programmi paljude bioloogiliste kudede lõõgastumisaegade kataloogimiseks, millest sai üks peamisi ajendeid magnetresonantstomograafia arendamiseks.
1971. aasta märtsis ajakirjas Science ilmunud artiklis teatas Raymond Damadian, armeenia-ameerika arst ja New Yorgi osariigi ülikooli Downstate Medical Center'i (SUNY) professor, et kasvajaid ja normaalseid kudesid saab in vivo eristada NMRi abil. Damadiani esialgsed meetodid olid praktiliseks kasutamiseks puudulikud, kuna nad tuginesid kogu keha punktide kaupa skaneerimisele ja kasutasid lõõgastumiskiirust, mis ei osutunud vähkkude tõhusaks näitajaks. Uurides magnetresonantsi analüütilisi omadusi, lõi Damadian 1972. aastal hüpoteetilise magnetresonantsi vähktõbe tuvastava masina. Ta patenteeris sellise masina 5. veebruaril 1974 USA patendiga 3,789,832. Lawrence Bennett ja dr Irwin Weisman leidsid samuti 1972. aastal, et neoplasmadel on erinev lõõgastumisaeg kui vastavatel normaalsetel kudedel. Zenuemon Abe ja tema kolleegid taotlesid 1973. aastal patenti sihitud NMR-skannerile, U.S. Patent 3,932,805. Nad avaldasid selle tehnika 1974. aastal. Damadian väidab, et ta on leiutanud magnetresonantstomograafia.
USA riiklik teadusfond märgib: "Patendis sisaldus idee kasutada NMR-i inimkeha "skaneerimiseks", et leida vähkkasvaja kude." Siiski ei kirjeldatud selles meetodit, kuidas sellisest skaneerimisest pilte genereerida või kuidas täpselt sellist skaneerimist võiks teha.
Imaging
Paul Lauterbur Stony Brooki Ülikoolis laiendas Carri tehnikat ja töötas välja viisi, kuidas luua esimesed magnetresonantstomograafilised kujutised 2D ja 3D gradientide abil. Lauterbur avaldas 1973. aastal esimese tuumamagnetresonantspildi ja 1974. aasta jaanuaris esimese ristlõikepildi elavast hiirest. 1970ndate lõpus töötas Peter Mansfield, füüsik ja professor Nottinghami ülikoolis Inglismaal välja echo-plaanilise pildistamise (EPI) tehnika, mille tulemusel kestsid skaneerimised tundide asemel sekundid ja andsid selgemad pildid kui Lauterburil. Damadian sai koos Larry Minkoffi ja Michael Goldsmithiga 1976. aastal pildi hiire rindkere kasvajast. Samuti tegid nad 3. juulil 1977. aastal esimese inimese keha magnetresonantstomograafilise uuringu, mille uuringud nad avaldasid 1977. aastal. 1979. aastal esitas Richard S. Likes patendi k-ruumi kohta U.S. Patent 4,307,343.
Kogu keha skaneerimine
1970. aastatel ehitas John Mallardi juhitud meeskond Šotimaal Aberdeeni Ülikoolis esimese kogu keha hõlmava magnetresonantstomograafi (MRI). 28. augustil 1980 said nad selle seadme abil esimese kliiniliselt kasuliku pildi patsiendi sisekudedest magnetresonantstomograafia abil, mis tuvastas patsiendi rindkere esmase kasvaja, ebanormaalse maksa ja sekundaarse vähi tema luudes. Hiljem kasutati seda seadet Londonis St Bartholomew's Hospitalis aastatel 1983-1993. Mallardile ja tema meeskonnale omistatakse tehnoloogilised edusammud, mis viisid MRT laialdase kasutuselevõtuni.
1975. aastal asutas California Ülikooli San Francisco radioloogiaosakond radioloogilise kujutamise laboratooriumi (RIL). Pfizeri, Diasonics'i ja hiljem Toshiba America MRI toetusel töötas labor välja uue pildistamistehnoloogia ja paigaldas süsteeme Ameerika Ühendriikides ja kogu maailmas. 1981. aastal avaldasid RILi teadlased, sealhulgas Leon Kaufman ja Lawrence Crooks, raamatu "Nuclear Magnetic Resonance Imaging in Medicine. Seda raamatut peeti 1980. aastatel selle teema lõplikuks sissejuhatavaks õpikuks.
1980. aastal liitus Paul Bottomley GE teaduskeskusega Schenectady's, New Yorgis. Tema meeskond tellis suurima väljatugevusega magneti, 1,5 T süsteemi, ja ehitas esimese suure väljatugevusega seadme, ületades mähise konstruktsiooni, raadiosagedusliku läbitungi ja signaali-müra suhte probleemid, et ehitada esimene kogu keha MRI/MRS-skanner. Tulemustest sai alguse väga edukas 1,5 T MRI tootesari, mida on tarnitud üle 20 000 süsteemi. 1982. aastal viis Bottomley läbi esimese lokaliseeritud MRSi inimese südames ja ajus. Pärast seda, kui Bottomley alustas Johns Hopkinsis koostööd südame rakenduste alal Robert Weissiga, naasis ta 1994. aastal ülikooli Russell Morgani professorina ja MR-uuringute osakonna direktorina.
Täiendavad tehnikad
1986. aastal töötasid Charles L. Dumoulin ja Howard R. Hart General Electricus välja MR-angiograafia ja Denis Le Bihan, sai esimesed pildid ja patenteeris hiljem difusioon-MRI. 1988. aastal näitasid Arno Villringer ja kolleegid, et perfusiooni MRT-s võib kasutada suspebiilsuskontrastaineid. 1990. aastal avastas Seiji Ogawa AT&T Bell labsis, et dHb-ga hapnikupuudusega verd tõmbab magnetväli ligi, ja avastas tehnika, mis on funktsionaalse magnetresonantstomograafia (fMRI) aluseks.
1990ndate alguses avaldasid NIHis töötavad Peter Basser ja Le Bihan ning Aaron Filler, Franklyn Howe ja kolleegid esimesed DTI- ja traktograafilised ajupildid. Joseph Hajnal, Young ja Graeme Bydder kirjeldasid 1992. aastal FLAIRi impulssjärjestuse kasutamist, et näidata kõrge signaaliga piirkondi normaalses valges aines. Samal aastal töötasid John Detre ja Alan P. Koretsky välja arteriaalse spin-märgistuse. 1997. aastal töötasid Jürgen R. Reichenbach, E. Mark Haacke ja kolleegid Washingtoni Ülikoolis välja Susceptibility weighted imaging.
Praktilise magnetresonantstomograafia arendamisel, mis nõuab suurt arvutusvõimsust, oli otsustava tähtsusega edusammud pooljuhttehnoloogias.
Kuigi kliinikus tehakse MRT-d kõige sagedamini 1,5 T juures, on nende suurema tundlikkuse ja lahutusvõime tõttu populaarsust kogumas suuremad väljad, näiteks 3 T kliiniliseks pildistamiseks ja viimasel ajal 7 T teaduslikel eesmärkidel. Teaduslaboratooriumides on tehtud inimuuringuid 9,4 T (2006) ja kuni 10,5 T (2019) juures. Loomade uuringuid, mis ei ole seotud inimestega, on tehtud kuni 21,1 T juures.
2003. aasta Nobeli auhind
Arvestades magnetresonantstomograafia fundamentaalset tähtsust ja rakendatavust meditsiinis, anti Paul Lauterburile Illinoisi Ülikoolist Urbana-Champaignis ja Sir Peter Mansfieldile Nottinghami Ülikoolist 2003. aasta Nobeli auhind füsioloogia või meditsiini valdkonnas nende "magnetresonantstomograafiaga seotud avastuste" eest. Nobeli auhinnaga tunnustati Lauterburi arusaama magnetvälja gradientide kasutamisest ruumilise lokaliseerimise määramiseks, mis võimaldas 3D- ja 2D-piltide saamist. Mansfieldile omistati matemaatilise formalismi kasutuselevõtt ning gradientide tõhusa kasutamise ja kiire pildistamise tehnika väljatöötamine. Teadusuuringud, mille eest auhind anti, tehti peaaegu 30 aastat varem, kui Paul Lauterbur oli New Yorgis asuva Stony Brooki ülikooli keemiaosakonna professor.
Ülo Mallene
Ülo Mallene (17. veebruar 1936, Viljandi – 17. jaanuar 2021, Lõhavere), oli eesti kergejõustiklane ja sporditegelane.
Haridus
Ta lõpetas 1955. aastal Viljandi 1. Keskkooli ja 1965. aastal TRÜ majandusteaduskonna. Majanduskandidaat aastast 1971.
Töö
Tema esimene töökoht oli Viljandi Tarbijate Kooperatiivi raamatupidaja õpilasena ja vähem kui aasta pärast oli ta juba vanemkaubatundja. Järgmistel aastatel jõudis ta olla nii Posti kaupluse juhataja kui ka Abja Tarbijate Kooperatiivi juht.
1965. aastal kaitses ta kaugõppes diplomitöö. Talle tehti ettepanek kandideerida Tartu Riikliku Ülikooli õppejõuks, kus ta töötaski aastatel 1966–1994 kaubandusökonoomika vanemõpetajana. Kui ta oli TRÜ-s õpetanud juba kuus aastat, tuli akadeemilisele karjäärile ajutine paus.
Talle tehti ettepanek hakata vastavatud Viru hotelli asedirektoriks. Et hotelli esimene mees oli ideoloogiategelane, kunagine Tartu julgeoleku ülem, siis vajati sinna ökonomisti, kes suudaks tööd organiseerida. See talle sobis ja kuna ametiga sai ta ka neljatoalise korteri eksperimentaalmajja, mis oli tollases mõistes täielik luksus. Õppejõuna oli ta enne elanud Tartu ühiselamus.
Aastatel 1973–1985 oli ta infobülletääni "Uut Kaubanduses" toimetuskolleegiumi esimees.
Edasi oli ta Tallinna 2. toidukaubastu kommertsdirektor. Viieaastane stressirohke töö Rein Ristlaane alluvuses hakkas sedavõrd tervisele, et pidi hakkama juba vahetama töökohta. Kuid parajasti plaanis seesama 2. toidukaubastu avada Lasnamäel Baltimaade suurimat iseteenindusega Kotka selvehalli ja Mallesel õnnestus saada selle selvehalli asutajaks ja direktoriks. Edukas töö Kotka juhina kestis 1985. aastani. Enne üleminekuaega jõudis ta olla veel mitu aastat olla agrotööstuskompleksi aianduse peavalitsuses juhtival kohal.
1990. aastate algul töötas ta Tallinna linnavalitsuses kaubandusnõunikuna, kuhu kutsus teda tollane Tallinna linnapea Hardo Aasmäe.
Hiljem oli ta aastatel 1994–2001 TTÜ käitismajanduse instituudis dotsent ja aastatel 1999–2001 oli ta Majandusõiguse ja Poliitika Instituudi rektor.
1994–1997 aastatel oli ühtlasi ka ajakirja Ärielu toimetaja.
Artikleid
Juba 1969–1976. aastatel oli ta kirjutanud ajalehele Edasi kaubanduskommentaare. Samuti on tema artikleid avaldatud Sakalas ja Äripäevas.
Hudahaj
Hudahaj (transkribeerituna Gudagai, valgevene keeles Гудагай) on alevik (endine alev) Valgevenes Hrodna oblastis Astravieci rajoonis, Hudahaj külanõukogu halduskeskus. Asulas oli 1995. aastal 975 elanikku, aastal 2009 aga 1009 elanikku.
Asula nimi tuleb Valgevene geograafi Vadzim Žučkieviči meelest vanast leedukeelsest sõnast gud, mida kasutati valgevenelaste kohta.
Ajalugu
Esimest korda mainitakse Hudahajd XVI sajandil kui Astravieci mõisale kuulunud küla. Külal on läbi aegade olnud palju omanikke. Aastal 1764 rajas toonane mõisnik Juzef Vojna asulasse kloostri, selle juurde ehitati ka katoliku kirik. Hudahaj sai tuntuks oma ikooni poolest, millele omistati imettegev võime.
Poola jagamisel läks Hudahaj aastal 1795 Venemaa koosseisu. Aastal 1832 sulgesid Poola ülestõusu maha suruma tulnud Vene väed kloostri, kirik ja kloostri hooned anti kohalike juutide käsutusse. Ikoon viidi Ašmianysse. Aastal 1856 sunniti juudid asulast lahkuma, tühjaks jäänud kiriku võtsid katoliiklased aga mõne aja pärast taas kasutusele. Aastal 1884 avati Hudahajd läbiv Liepaja-Romnõ vaheline raudtee. Aastal 1909 tagastati ikoon Hudahaj kirikule.
Kuni 1917. aastani oli Hudahaj Venemaa Keisririigi koosseisus, 1919–1939 kuulus Poolale, 1939–1991 oli Nőukogude Liidu koosseisus.
Pääsukese tänav
Pääsukese tänav on tänav Tartus Tammelinnas.
Sutt
Sutt on eesti perekonnanimi.
Pääsukese tänav
Tänav algab Suur kaare tänavalt, ristub Kotka tänavaga (paremalt), Ööbiku tänavaga ja Käo põiguga (paremalt) ning lõpeb Soinaste tänaval.
Sutt
2021. aasta 1. jaanuari seisuga oli Eestis perekonnanimi Sutt 424 inimesel: 201 mehel ja 223 naisel. Perekonnanimede levikult on Sutt meeste puhul 296. kohal ja naiste puhul 288. kohal. Nimi on levinuim Pärnu maakonnas, kus neid on 10 000 elaniku kohta 22.
Pääsukese tänav
Tänava pikkus on 360 meetrit.
Peeter Tooma
Peeter Tooma (sündinud 3. novembril 1946) on eesti laulja.
Peeter Tooma lõpetas 1965. aastal Tallinna 22. Keskkooli ja 1972. aastal Tallinna Riikliku Konservatooriumi lavakunstikateedri (5.lend).
Ta on töötanud režissööri ja kultuuriprogrammi juhina Eesti Televisioonis, õppejõuna lavakunstikateedris, Concordia meediakoolis, Tallinna Ülikooli Balti Filmi- ja Meediakoolis, ajakirjanikuna ajalehes Sirp ja Vasar ja ajakirjas Teater. Muusika. Kino.
Looming
Tema tuntumad laulud kõlavad filmis "Viimne reliikvia": Põgene, vaba laps, Prostituudi laul ja Pistoda laul.
Norra köök
Norra köök  on Norra rahvuslik köök. Peamisteks elementideks on kala, liha ja piimatooted.
Ülevaade
Norra köök on tekkinud peamiselt talupojatoidu baasil ja on seotud Norra kliimaga: seal on lühike suvi ja pikk talv.
Suurt osa mängib kalapüük, kala ja mereannid on kõige tähtsam osa Norra toidust. Heeringas on olulisim kala, vaesed sõid seda neli korda päevas. Heeringat marineeriti, söödi värskelt või praeti. Tänu pikale säilivusajale oli populaarne klippfisk, kuivatatud kala.
Teravilja saab kasvatada vaid mõnedes riigi regioonides, Norras kasvavad ainult kaer ja oder.
Suurt osa mängib Norra köögis kartul, seda serveeritakse nii lisandina kui ka eraldi roana.
Kala
Üks peamisi ekspordiartikleid on lõhe. Terves maailmas on tuntud Norra suitsutatud lõhe. Populaarsed on veel heeringas, skumbria, tursk, sardiinid. Tuntuimaks roaks võib nimetada rakfiski (käärinud lõhe). Palju süüakse ka muid mereande.
Liha
Varem oli igas peres olemas lehm, aga kõige populaarsem oli ikkagi lambaliha. Lambalihast tehakse väga palju erinevaid eineid: forikol, smalahove, fenalar. 20. sajandini söödi väga palju vaalaliha, praegu võib seda kohata Norra restoranides
Piimatooted
Veel on tähtsad piim ja piimatooted. Norralased joovad iga päev väga suurtes kogustes piima. Varem oli traditsiooniline jook blande, vadak veega. Laialt kasutatakse juustusid ja võid.
Joogid
Kõige populaarsem jook on kohv. Veel on populaarne õlu. Kartulist tehakse väga kanget alkohoolset jooki akvavit.
Kristallpalee
thumb|Kristallpalee [[Hyde Parkis, 1851. Pilt väljaandest Dickinson's Comprehensive Pictures of the Great Exhibition of 1851]] Kristallpalee oli suur klaasist näitusehoone, mis püstitati Londonisse Hyde Parki 1851. aasta maailmanäituse ajaks. Näitusehalli, kus eksponeeriti tööstusrevolutsiooni viimaseid tehnikasaavutusi, üldpindala oli 92 000 m². Näitusel osales üle 14 000 eksponendi.
Kristallpalee kui kohanimi on praegugi kasutuses, tähistades Lõuna-Londoni piirkonda ning pargiala, kus hiiglaslik klaaspalee kunagi paiknes. Nüüd asetseb selles paigas spordikeskus Crystal Palace National Sports Centre ja jalgpalliklubi Crystal Palace F.C.
2013. aastal esitati ettepanek ajalooline Kristallpalee uuesti üles ehitada, kuid see plaan lükati 2015. aasta alguses tagasi.
Projekteerimine
thumb|Kristallpalee esifassaad, 1851 thumb|left|Joseph Paxtoni esimene visand näitusehoonest, 1850. Hoiul [[Victoria ja Alberti Muuseumis]] Maailmanäituse hoone ehitamisküsimustega tegeles eraldi komisjon, kes kuulutas 15. märtsil 1850 välja avaliku konkursi näitusehalli projekti saamiseks. Nõue oli, et näitusehoone peab olema teisaldatav, lihtne, võimalikult odav ja ökonoomne ning võimalik valmis ehitada lühikese ajaga. 3 nädala jooksul laekus konkursile ligi 245 võistlustööd, sealjuures 38 välismaalt, ent komisjon lükkas kõik esitatud tööd tagasi. Esitatud projektid nägid ette väga mahukaid müüritöid, mistõttu poleks olnud võimalik saada hoone valmis näituse avamise ajaks 1. mail 1851.
Seal nägi oma võimalust tuntud aednik John Paxton, keda see konkurss huvitas ja kes otsustas esitada oma variandi. J. Paxton oli varem konstrueerinud suuri klaaskasvuhooneid, kombineerides omavahel standardsuurusega klaaspaneele, lamineeritud puitu ja omavahel ühendatud malmposte. Devonshire'i hertsogi aednikuna Chatsworth House'is oli ta projekteerinud suure Chatsworthi klaaskasvuhoone (ehitatud 1836, pindala 2600 m²), mis oli sel ajal suurim klaashoone maailmas.
10 aastat hiljem valmis tema projekti järgi uut tüüpi kasvuhoone Chatsworth Lily House, mis oli mõeldud spetsiaalselt Amasoonase viktooria veetaime jaoks. 9. juulil 1850 käis J. Paxton Hyde Parkis, tutvumaks kohapeal näitusehallile mõeldud paigaga. Kaks päeva hiljem joonistas ta valmis oma esialgse kavandi (praegu hoiul Victoria ja Alberti Muuseumis) ning vähem kui kahe nädalaga joonistas valmis hoone detailse plaani, tehes vajalikud kalkulatsioonid ja arvutades välja maksumuse. Juulis 1850 kiitis komisjon J. Paxtoni esitatud näitusehoone projekti heaks.
Ehitamine
thumb|Klaasist purskkaev Kristallpalees, 1851. Foto Philip Henry Delamotte (1820–1889) Ehitusel töötas rohkem kui 5000 töölist ja ehituse lõppjärgus kuni 2000 töötajat. Tänu lihtsale konstruktsioonile ja ehituseks vajaminevate materjalide õigeaegsele kohaletoomisele püstitati kogu hoone erakordselt kiiresti. Näiteks rohkem kui 18 000 klaaspaneeli paigaldasid 80 klaasijat kõigest nädalaga. Kogu hoone ehitati lõplikult valmis 5 kuuga. Samas näitas Kristallpalee ehitamine londonlastele ka vabrikutootmise efektiivsust, sest vabrikutes toodeti detaile kiiresti, suurel hulgal ja kvaliteetselt.
Ehituse territooriumil kasvanud kõrge jalakapuu jäi valminud klaashoone sisse; selle puu juurde püstitati 8 meetri kõrgune klaasist purskkaev – Chrystal Fountain.
J. Paxtoni töö uue näitusehoone projekteerimisel ja püstitamisel leidis ülemaailmset tunnustust. Autasuna silmapaistva töö eest lõi kuninganna Victoria ta rüütliks.
Maailmanäitus 1851
thumb|left|Kristallpalee Hyde Parkis – kuninganna Victoria avab maailmanäituse. 1. mai 1851 1851. aasta maailmanäitus oli esimene omataoline kultuuri- ja tööstusteemasid hõlmav maailmanäitus, kus eksponeeriti ligikaudu 100 000 eset ja mille toimumisele aitas kaasa üle 15 000 abilise. Pool näitusepinnast oli brittide käes ja seal näidati esemeid nii kodusaarelt kui ka kogu Briti impeeriumi aladelt. Prantsusmaa väljapanek oli suurim välismaine väljapanek. Näituse eksponaadid olid jaotatud 4 peakategooriasse: toormaterjalid; masinad; vabrikutooted; kujutava kunsti teosed. Esemete valik oli lai – alustades teemandist Koh-i-Noor ja Sèvres'i portselanivabriku toodetest kuni raskete hüdrauliliste pressideni välja.
Näituse avamise ajal maksis pilet härradele 3 naela ja prouadele 2 naela. Et huvi näituse vastu oli tohutu, siis alandati peagi näitusepileti hinda 1 šillingile. Maailmanäitust külastas 6 miljonit inimest – see vastab ligi 1/3-le kogu tolleaegsest Suurbritannia elanikkonnast. Näitus tõi sisse 186 000 naela (2015. a hindade juures – 17 770 000 naela) ning selle raha eest loodi Londonis Lõuna-Kensingtoni piirkonnas uued muuseumid: Victoria ja Alberti Muuseum (Victoria and Albert Museum), teadusmuuseum (Science Museum), loodusmuuseum (Natural History Museum).
Esmakordselt olid üldsusele mõeldud hoonesse paigaldatud nn puhkeruumid, kus olid olemas vesiklosetid. Esialgu olid sellised puhkeruumid mõeldud ainult meestele, kuid peagi avati need ka naistele. Tualettruumi kasutamine maksis ühe penni ning sellest ajast pärineb piltlik väljend "penni kulutama".
Maailmanäitus, mille avas kuninganna Victoria, oli avatud 1. maist kuni 11. oktoobrini 1851.
Kristallpalee Sydenham Hillis
pisi|Kristallpalee Sydenham Hillis, 1854 Sydenham Hillis taas püsti pandud Kristallpalee leidis tihedat kasutamist. Seal toimus arvukalt mitmesuguseid üritusi: kontserte, näitusi, etendusi jms. 7. oktoobril 1857 pidas seal tuntud inglise baptistijutlustaja Charles Spurgeon ühe oma kuulsatest jutlustest, mis tõi kokku ligi 23 654 kuulajat. 1868. aastal peeti Kristallpalees maailma esimene aeronautikanäitus, 1871. aastal maailma esimene kassinäitus. Ka mitmed muud etendused ja näitused nagu näiteks koerte, sigade, mesindus- ja lillenäitused kui ka esimene rahvalik motoetendus peeti just nimelt Kristallpalees. Paljude aastate kestel toimusid sealses ligi 4000-kohalises kontserdisaalis, kus paiknes suur 4500 vilega orel, menukad Händeli festivalid.
I maailmasõja ajal leidis Kristallpalee kasutamist mereväelaevastiku õppebaasina. 1917. aastal loodi seal sõjamuuseum Imperial War Museum, mis avati publikule 1920. aastal.
Kristallpalee hävis tulekahjus 30. novembril 1936.
Kuninglik Astronoomiaselts
pisi|Kuninglik Astronoomiaselts asub [[Burlington House'is, samas majas, kus asub ka Kuninglik Kunstiakadeemia]]
Selts asutati 1820. aastal kui Londoni Astronoomiaselts (Astronomical Society of London) toetamaks astronoomilisi uurimistöid. Briti kuningas William IV andis 1831. aastal seltsile õiguse oma nimes kasutada täiendit "kuninglik" ning edaspidi hakkas selts kandma Kuningliku Astronoomiaseltsi nime. Tänapäeval edendab RAS uuringuid astronoomia ja geofüüsika valdkondades, sealhulgas Päikese füüsika, Maa füüsika, planetoloogia, astroosakeste füüsika ja astrobioloogia alal.
Kuninglik Astronoomiaselts asub Londonis Burlington House'is.
RAS annab välja mitut eelretsenseeritavat teadusajakirja, neist tuntumad on 1827. aastast ilmuv Monthly Notices of the Royal Astronomical Society (MNRAS; Kuningliku Astronoomiaseltsi Igakuine Teataja), 1989. aastast koostöös Saksa Geofüüsikaseltsiga avaldatav Geophysical Journal International (GeoJI) ning 1997. aastast ilmuv Astronomy & Geophysics (A&G).
Liikmeskond
Selts koosneb liikmetest (Fellows) ja assotsieerunud liikmetest (Associates). Fellow-liikmed võivad kasutada nimejärgsete tähtedena akronüümi FRAS (Fellow of Royal Astronomical Society).