cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Moskvitš 2141
Konstruktsioon
Viimane baasmudel ehk autopõhi, mis loodi AZLK tehases, oli erinevalt eelmistest mudelitest esirattaveoline sõiduauto Moskvitš 2141 (M-2141). Eksporditi mudelit peamiselt Aleko (tuletatud tehase nimest Автомобильный завод имени ЛЕнинского КОмсомола") ja Lada Aleko nime all (Aleko 141). Auto konstrueeriti Prantsuse sõiduauto Simca 1307/1308 ( osadel turgudel, nagu näiteks Hispaanias Chrysler 150) mudeli baasil (hilisem Talbot). Mõnevõrra muudeti kere mõõtmeid ning ninaosa ja autopõhja konstruktsiooni, teljevahet ja mitmeid disainidetaile, sealhulgas muudeti iluvõre kaldenurka ning ümardati pisut kere esi- ja taganurki. Kere katuseosa, koos akna- ja ukseavadega jäi aga sisuliselt samaks Simcaga (näiteks tuuleklaasid on neil identsed). Autopõhjale projekteeriti esiveolise auto kohta küllaltki suur ja avar kesktunnel, seda võimaldamaks nelikveo kasutamist edaspidi. Koostöös Inglise firmadega valmistati ka mõned nelikveolised katseeksemplarid. Auto sai korralikud H4 halogeenlampidel põhinevad esituled, oluliselt parandati auto aerodünaamikat. Muudatused võrreldes Simcaga olid seejuures sedavõrd suured, et auto originaalsust tunnustati ka mitmete teiste tööstusriikide poolt, sealhulgas Simca kodumaa Prantsusmaa ning Saksamaa, Soome ja teiste poolt.
Laugsaba keretüüp oli 1970. ja 1980. aastatel üsna populaarne, ning üsna sarnase üldise disaini ning külgsiluetiga autod olid ka Renault 20, Renault 30, Volkswagen Passat (B1 kere) ning Audi 100 Avant (C2 kere). Lisaks Simca algupärale on M 2141 juures ilmne mitmete spetsiifiliste disainidetailide ülevõtmine Renault 20/30 mudelitelt. Erinevalt Simcast, sarnaselt Audiga pöörati mootor ristasendist pikisuunda (esimestel katsemudelitel prooviti ka ristmootorit), et autol saaks kasutada olemasolevaid kodumaiseid jõuallikaid (läbirääkimised lääne firmadega litsentsmootorite pere sisseostmiseks koos tootmistehnoloogiaga luhtusid). Väänduval talal põhinev tagasild tehti Audi 100 (tehasesse oli vahepeal uurimiseks ostetud sedaan- ja universaalkerega Audi-100) oma baasil, samuti kattub McPhersoni tüüpi esivedrustuse lahendus suuresti Audiga, puuduvad vaid esisilda ja mootorit kandev poolraam ning õõtshoovad ja esisillatala kinnituvad otse kere külge. Samuti veljed on analoogsed Audiga (poldiring 4X108). Konstruktsioonilt Audi omaga üksjagu sarnane viiekäiguline käigukast ja veosild loodi koostöös sellel alal tuntud Inglise firmaga Ricardo. Varasematele Moskvitšidele omane tiguajamiga roolimehhanism asendati ülemise asetusega hammaslatil põhinevaga, mis on samuti paljuski analoogne Audi nn pikalatilise roolimehhanismiga (Audi 100 tüüp 44). Auto sisemuse, armatuurlaua ja muude interjööri detailide juures on lisaks Simca-Talbolti algupärale samuti märgata sarnasust Audi 100 ("Sigari") lahendustega (samuti Renault 20 mõju). Sama kehtib auto ninaosa kohta, mille disainis võib märgata sarnasust Audi 100-ga. Lõpptulemus oli küllaltki modernne sõiduauto, kuid selle konstruktsioon jäi viimistlemata ning mitmed auto pisivead tootmise käigus kõrvaldamata. Probleeme on esinenud siduris ja siduriajamis, käigukastis, elektrisüsteemis jm. Mõningaid tüüpvigasid püüti siiski hiljem kõrvaldada. Näiteks muudeti käigukasti korpuse konstruktsiooni, seoses selle kinnituskohtade toomisega ettepoole. Samuti tugevdati korpust veovõllide väljumisavade piirkonnas, ning muudeti 5 käigu hammasrataste ja sünkronisaatori konstruktsiooni. Kohandati mootoritele sobivamaks ka ülekandearve käigukastis ja peaülekandes.
Vaatamata kõigele tehti rida tehnoloogilisi uuendusi, eriti kere koostamise ja pinnatöötluse osas (värvimiseelne fosfaatimine, punktkeevisliidete tihendamine silikoonide ja mastiksitega, mitmete korrosioonile vastuvõtlike keredetailide katmine tsinki sisaldavate kattematerjalidega jms.) Algselt oli planeeritud kere osaline tsinkimine (põhi, uksed, kapott), sellest paraku siiski loobuti. Ainult väike hulk autosid said sellise keretöötluse. Nii juhtuski, et vastupidi loodetule sai kere suhteliselt kiire korrosioon, mis paljuski oli esialgse tootmistehnoloogia eiramise tulemus, autole tõsiseks probleemiks, seda eriti hilisemate väljalaskeaastatega autode juures. Sageli on enne 1990. aastat toodetud autode kered palju paremas seisus kui hilisemate omad, seda vaatamata nende suuremale vanusele. Olgu siinkohal mainitud, et kere kiire korrosioon oli samuti üks Simca 1307 ja 1308 probleeme. Samuti jättis M 2141 kere värvimise kvaliteet soovida. Nii näiteks puudub mõnede partiide keredetailidel (uksed, luuk, kapott jne) põhivärvi all kruntvärvi kiht, seda eriti detailide sisemistel külgedel, mis omakorda põhjustab värvi mahakoorumist ja metalli kiiret korrosiooni. Samuti pole paljusid keredetaile enne värvimist fosfaaditud. Mõnel autode partiil on põhi üldse alusvärvita ja bituumenmastiks on kantud haljale plekile. Nii juhtuski et 90 toodetud auto keredele tekkisid juba pärast esimest põhjamaist talve roosteplekid.
Võrreldes varasemate mudelitega vähendati värvilistest metallidest detailide hulka. Näiteks, varasemad korrosioonikindlad vasest torustikud (piduri- ja toitesüsteem) asendati tsingitud terastorudest tehtutega.
Võrreldes eelmise mudeliga paranes oluliselt auto turvalisus avariides, seda eriti laupkokkupõrke osas, kus see oli samal tasemel analoogsete lääne nn turvaliste autodega. Siiski puuduvad M 2141 ustes turvatalad ning kere sõitjateruum ei ole tugevuse ja jäikuse poolest võrreldav praegusaja sõiduautodega. Mudeli tootmist alustati 1986 paralleelselt senise M 2140 mudeliga, mille tootmine lõpetati 1988. aastal. Esimene M 2141 veeres maha konveierilt 15. veebruari südaööpaiku (TT 1986, 5, 34).
Paralleelselt tehniliselt iganenud kodumaiste mootoritega (VAZ-2106 1,6l, UZAM-331 1,5 l, hiljem UZAM-3317 1,7 l (M 214122), UZAM-3313 1,8 l (M-214123) ja UZAM-248 2,0 l) hakati 1990. aastatel auto mudelil M 214145 kasutama ka Renault' (kes tegi AZLK tehasega mõningast koostööd) Brasiilia tehases toodetud 2-liitrisi neljasilindrilisi, 8-klapilisi sissepritsega bensiinimootoreid F3R ja 16-klapilisi F4R ning F7R. Osale eksportmasinatest, mudel M 21411, paigaldati ka Lääne-Euroopa päritolu 1,8-liitrisi ja 60-hobujõulisi Fordi XLD418 diiselmootoreid. Eelnevalt oli autol katsetatud paljude firmade nagu Toyota, Tofaz (Türgi Fiat) Hunday, Ford jm, bensiinimootoreid. Samale autopõhjale loodi viieukselise laugsabaga kere kõrvale luksuslikumad, pikendatud teljevahega (20 cm suurem) ja suurema üldpikkusega (sõltuvalt mudelist 20–36 cm) sedaankerega variandid (markeeringus Moskvitš 2142 (M 2142) ja selle modifikatsioonid), samuti pikapvariandid (M-2335 ja selle modifikatsioonid) ning mitmed muud variandid. Eestisse need mudelid kohapealse tüübikinnituse puudumise tõttu enam ei jõudnud. Koostöös Inglise firmaga FFD ehitati ka sõltumatu tagavedrustusega 4X4 versioon M-21416, mis seeriatootmisse siiski ei jõudnud.
Teatud hulk seda marki autosid monteeriti aastatel 1988–1990 koostöö raames ka Balkani (“Балкан”) tehases Bulgaarias, Lovetsis (Ловеч). Pikapversiooni monteeriti samuti Kiievis Ukrainas.
M-2141 ja selle modifikatsioonide tootmine jätkus tõusude ja mõõnadega umbes 2000. aastani (vähesed autod monteeriti ka 2001. aastal, mõningatel andmetel isegi 2002. aastal), millal võlgades tehas majandusreformide ning osalise erastamise käigus lõplikult pankrotistus. Tekkisid ka tõsised kvaliteedi- ja komplekteerimisprobleemid. Müüki läksid sageli mittekomplektsed autod. Tehas vireles võlgades ning kaadri voolavus oli väga suur. Tehase töös oli pikki tootmispause. Tehas sattus omamoodi nõiaringi. Madal kvaliteet vähendas nõudlust, mis sundis vähendama tootmist, mis omakorda suurendas tehase kahjumit ja pidurdas kogu arendustegevust. On pakutud, et kasumi saamiseks oleks olnud vaja tootmisarvu üle 40 000 auto aastas. Paraku sajandivahetuse paiku langes see umbes tuhande autoni aastas.
Seda automudelit toodeti alla miljoni. Vaatamata tõsistele kvaliteediprobleemidele loeti seda siiski toonase Venemaa autotööstuse üheks paremaks sõiduautoks. Juhi koha ergonoomika poolest loetakse teda paremaks isegi näiteks palju uuemast Lada 110-st.
Tehnilised andmed 2141 (21412)
Pikkus 4350 mm, laius 1690 (külgpeeglite joonel 1810) mm, kõrgus 1400 mm, teljevahe 2580 mm. Rööbe, ees 1440 mm, taga 1420 mm. Tühikaal 1070 (1080) kg, täiskaal 1470 (1480) kg. Kliirens esisilla tala all sõltuvalt rehvidest 165–185 mm. Vähim konstruktsiooniline pöörderaadius 5 m (ekspluatatsiooniline suurem). Pealesõidunurk 20 ja mahasõidunurk 21 kraadi. Ületatava kumeruse (ringjoone) vähim raadius 3,83 meetrit. Auto õhutakistustegur Cd=0,35 (hilisemad sõltumatud uuringud on pakkunud tegelikuks väärtuseks kusagil 0,40–0,42).
Mootor VAZ-2106 (UZAM-331); võimsus hj 76,4 (72). Viiekäiguline käigukast, ülekandearvud I 3,308; II 2,050; III 1,367; IV 0,946; V 0.732 (0.690), tagurpidikäik 3,357; peaülekanne 3,9 (4,1). Veljed 5J-14 (kinnitus 4 x 108 mm). Lõppkiirus täiskoormaga 153 (145) km/h. Kiirendus täiskoormaga 0–100 km/h 16,7 (19,7) s. Bensiini kontrollkulu liitrites 100 km kohta: maantee; 90 km/h 6,2 (6,3), 120 km/h 8,4 (8,6); linnas 10 liitrit. Auto on ettenähtud ekspluateerimiseks välistemperatuuridel −40 kuni +45 C.
Varia
pisi|M-2141. Pildistas [[Kasutaja:Zosma|Zosma]] Tänu mootori paiknemisele eespool esitelge (raskele ninaosale) on M 2141 ning selle modifikatsioonid ja edasiarendused hea läbivusega, maanteel väga stabiilsed, kuid tühjalt kergelt alajuhitavad autod. Läbivust maastikul parandab veelgi teepinnast kõrgel paiknev autopõhi. Eriti on kiidetud auto läbivust lumes. Tänu viiekäigulisele käigukastile on auto maanteel üsnagi ökonoomne ning sõltuvalt sõidustiilist võib pisemate mootorite (1,5–1,6-liitriste) korral bensiini keskmine kulu jääda isegi alla 7 liitri 100 km kohta. Üheks puuduseks on siin vaid 21412 modifikatsiooni 5. käigu liiga väike ülekandearv (0,690), mistõttu maanteekiirusel töötab mootor tugeval koormusel, samas aga liiga madalatel pööretel ja puuduliku õlitusega. Selline töörežiim võib põhjustada kepsulaagrite sööbimist ja purunemist mootoris. Autol on väga head ja efektiivsed pidurid (osadel uuematel modifikatsioonidel kasutati Audiga sarnast Lucase toodetud piduri peasilindrit koos suurema vaakumvõimendiga), samuti, erinevalt varasematest Moskvitšidest ka võimas küttesüsteem. Roolivõimendi puudumise tõttu on autoga manööverdamine raskevõitu (hiljem olid saada ka roolivõimendiga variandid). Kere siseviimistlus, seda nii materjalide kui ka teostuse osas on kehvapoolne (eriti vanematel ja baasversioonis masinatel), samas on selle ruumikus aga väga heal tasemel. Üheks puuduseks võib lugeda ka luukpärakere tagaluugi suurt laadimiskõrgust. Omapärane on auto veel selle poolest, et sõites kulgevad õhuvoolud kere ümber selliselt, et see ei mustu poristel ja tolmustel teedel oluliselt. Mudeli olulist, sisulist edasiarendust tootmise käigus, mis kestis umbes 15 aastat, ei toimunud. Mõningased vähemad muudatused siiski tehti, seda nii kere välimiku (ninaosa detailid ja Hella toodetud esituled) kui ka selle interjööri (muudetud armatuurlaud, jms) ning mootorite osas (võeti kasutusele võimsamad mootorid, nagu UZAM-3317, UZAM-3313, ja UZAM-248 ning Renault F3R, F4R ning F7R). Need mõnevõrra uuendatud mudelid said koondnime Святогор. Algselt planeeritud uute originaalmootorite (21414, 4-silindrine bensiinimootor 1,8-liitrise töömahuga ja 21413, 4-silindrine diiselmootor 1,9-liitrise töömahuga) loomine autole lõppes juba palju varem (nende valmistamiseks alustati isegi uue tootmiskorpuse rajamist).
Epiloog
M-2141 ja M-2142 mudelitega lõppes Moskvitšide "sugupuu" ja Moskvitš kui sõiduautode bränd. Iževski tehas, mis tegelikult on vaid Iževski masinaehitustehase ("Ижевский машиностроительный завод") autosid tootev osakond ja algselt sisuliselt täiendav Moskvitšide konveier (alustas tagasildade tootmisega Moskva tehasele), iseseisvus täielikult juba palju aastaid varem ja töötab siiani edasi, kuigi pole suutnud oma mudeleid massilisemalt juurutada. Esimesed Moskva tehase dokumentatsiooni alusel valmistatud Iž-412-d valmisid 1966. Tehas üritas viia tootmisse tagaveolist laugsaba kerega Iž-2126 ОДА mudelit, mida koos selle modifikatsioonidega toodeti vähesel hulgal aastatel 1993–2005. Üllataval kombel on selle auto baasmudeli disain küllaltki sarnane M-2141 disainiga (armatuurlaud koguni paljuski identne). Praegu tegeletakse seal põhiliselt autode koostamisega valmisdetailidest ja seda nii Vene (VAZ) kui Kaug-Ida firmadele (Hyundai ja KIA). Viimati (2008. aastal) omandas VAZ, kelle aktsiapakk läks suures osas hiljuti Renault' kontrolli alla, tehase enamusaktsiad ja planeerib viia oma tagarattaveoga mudelite tootmise üle täielikult sinna.
2006. aasta veebruaris, olles oma ajaloo jooksul tootnud üle 5 miljoni sõiduauto, läks Moskvitše tootev ettevõte ametlikult pankrotti. Uute autode tootmine oli seal juba lõppenud mitme aasta eest. Detsembris müüdi selle veel vaid osaliselt säilinud varad oksjonil ja ettevõte lõpetas 2007. aastal tegevuse. Selleks ajaks oli juba osa tehase sisseseadest laialitassitud. Tänu paiknemisele Moskva südalinnas on tehase territoorium olnud kinnisvarafirmade huviorbiidis. Alates 5. aprillist 2005 toimub osas tehase kompleksist, kunagises mootorite tootmiseks planeeritud korpuses Renault' päritolu (Dacia Logan) autode monteerimine firma Автофрамос poolt.
Pankroti üheks põhjuseks peetakse seda, et autode arendustöös pöörati rõhku uute luksuslikumate mudelite loomisele (Moskvitš 2142), mis aga ei olnud välismaiste analoogidega konkurentsivõimelised, seda nii tehnilises teostuses kui ka kvaliteedi osas ning tõid tehasele majanduslikku kahju. Tänu sellisele poliitikale jäi unarusse senise mudeli (M-2141) arendustöö ja kvaliteedi parandamine, mis oleks tõstnud tema konkurentsivõimet turul. Teise põhjusena märgitakse asjaolu, et autol hakati kasutama üha arvukamalt importdetaile (mootor ja mitmed muud komponendid), mis tõstis autode omahinda ja vähendas konkurentsivõimet müügihinna osas. Moskvitšide ja sarnaste Iž autode tootmise lõppemine viis selleni, et nõudluse puudumise tõttu pidi Ufaa mootoritehas (mille põhitoodang on lennukite reaktiivmootorid) lõpetama automootorite tootmise.
Pargimäe pank
Pargimäe pank (ka Pargimägi, Lastekodumägi) on Balti klindi Põhja-Eesti panga (Põhja-Eesti klindi) osa Ida-Viru maakonnas Narva-Jõesuu linnas Sinimäel. Pargimäe pank on kolmest Sinimägede mäest idapoolsem ja kuulub Vaivara klindilõiku.
Pargimäe kõrgus üle merepinna on 84,6 meetrit ümbritsevast maapinnast umbes 50 meetrit kõrgem. Kirde- ja põhjanõlv on kaldega 40–45°, lõuna ja läänenõlv 10–15° kaldega.
Pargimäe panga tuumikuks on umbes 300–400 meetri pikkune ja kuni 50 meetrit aluspõhja suhtes üles tõstetud ja kuni 20° lõuna suunas kaldu olev monoliitne aluspõhjaline hiidpangas, mis on ida- ja lääneosas liustiku poolt tugevasti deformeeritud. Pangase laius on umbes 200 meetrit, kuid tema laiuse täpsed piirid on raskesti määratletavad. Pargimäe läänepoolne osa koosneb üksikute eri nurga all ja eri suundades kallutatud väiksematest, kuni 10–20-meetrise läbimõõduga tugevasti deformeerunud pangastest. Hiidpangase läbilõikes figureerivate kivimite stratigraafiline ulatus on keskordoviitsiumi Kõrgekalda kihistu savikast lubjakivist kuni kambriumi Lükati kihistu sinisavini.
Sinimägede geoloogilised tekkemehhanismid on ebaselged ja nendesse selguse toomiseks planeeritakse geoloogide välitöid.
Maailmapank
Maailmapank (inglise keeles World Bank) on rahvusvaheline rahandusorganisatsioon, mis on loodud selleks, et anda arengumaadele rahalist ja tehnoloogilist abi.
Alguses tähendas Maailmapank Rahvusvahelist Rekonstruktsiooni- ja Arengupanka, mis toetas rahaliselt Lääne-Euroopa ja Jaapani majanduse taastamist pärast Teist maailmasõda. 1960 loodi Rahvusvaheline Arenguassotsiatsioon (International Development Association, IDA), mis võttis endale osa Rekonstruktsiooni- ja Arengupanga ülesannetest. Mõlemad organisatsioonid eksisteerivad tänapäevani ja "Maailmapank" on ühine nimetus nende mõlema kohta.
Eri aegadel loodi nende juurde veel kolm organisatsiooni: Rahvusvaheline Rahanduskorporatsioon (International Finance Corporation, 1956), Investeeringute Tagamise Mitmepoolne Agentuur (Multilateral Investment Guarantee Agency, 1985) ja Investeerimisvaidluste Lahendamise Rahvusvaheline Keskus (International Centre for Settlement of Investment Disputes, 1965). Kõiki neid viit organisatsiooni ühtekokku nimetatakse Maailmapanga Grupiks.
Tarkvaralahendus
Tarkvaralahendus või on arvutiprogramm, millele on juurde pandud vajalikud tööriistad selle kasutamiseks.
Maailmapank
Vahel mõistetakse Maailmapanga all endiselt üksnes Rahvusvahelist Rekonstruktsiooni- ja Arengupanka, mille tegevus moodustab põhiosa Maailmapanga Grupi tegevusest.
Tarkvaralahendus
Lahendus spetsiifilises, tarkvaraarendajate keeles on suvaline programmijupp, mis on loodud mõne tööülesande lahendusena.
Tarkvaralahendus koosneb tihti järgmistest komponentidest:
Maailmapank
Ajalugu
pisi|left|[[Harry White (USA, vasakul) ja John Keynes (Suurbritannia, paremal) Bretton Woodsi konverentsil (1944)]] Maailmapank on üks kahest suurest rahandusorganisatsioonist (teine on Rahvusvaheline Valuutafond), mis loodi Bretton Woodsi konverentsi otsuste põhjal. See konverents toimus 1.–22. juulil 1944 USA-s ning selle töös osalesid 44 riigi saadikud, kes arutasid majanduse taastamist ja maailmakorraldust pärast maailmasõja lõppu.
Nõukogude Liit osales konverentsi töös aktiivselt, aga pärast otsustas Maailmapanga ja Rahvusvahelise Valuutafondi loomisest ja tööst mitte osa võtta, sest vastavalt nende organisatsioonide põhikirjale puudus tal võimalus nende tööd mõjutada, erinevalt USA-st.
Oma tegevuse alguses 1945–1968 ei olnud Maailmapanga tegevus kuigi aktiivne, sest laenu taotlejatele esitati rangeid nõudmisi. Maailmapanga esimene president John McCloy valis esimeseks laenusaajaks Prantsusmaa, kellele anti laenu 250 miljonit USA dollarit. Laenu saamise üks tingimus oli kommunistide väljajätmine valitsusest. Kaks ülejäänud laenusoovijat (Poola ja Tšiili) laenu ei saanud. Edaspidi andis Maailmapank aktiivselt laenu Lääne-Euroopa riikidele, kes taastasid maailmasõjast räsitud majandust Marshalli plaani kaudu. Marshalli plaani rahastamine käiski suures osas Maailmapanga kaudu.
1968–1980 oli Maailmapanga tegevus suunatud arengumaade abistamisele. Suurenesid väljalaenatavad summad ja mitmekesistus laenude struktuur, mis hõlmas mitmesuguseid majandusharusid alates infrastruktuurist kuni sotsiaalsete probleemide lahendamiseni. Sel ajal juhatas Maailmapanka Robert McNamara, kes kasutas tehnokraatlikku juhtimisstiili, sest ta oli töötanud USA kaitseministrina John Kennedy ja Lyndon Johnsoni valitsuses ning ettevõtte Ford Motor presidendina. McNamara lõi uue süsteemi, mille abil riigid said oma laenutaotlusi esitada, ja see võimaldas lühendada laenutingimuste otsustamisele kuluvat aega.
1980 sai Maailmapanga presidendiks Alden Clausen, kelle esitas sellele kohale tollane USA president Ronald Reagan. 1980. aastatel anti laenu peamiselt arengumaadele ja laenude andmise põhiline eesmärk oli vähendada nende maade sõltuvust võlgadest nende majanduse arendamise kaudu. Seetõttu lõpetati laenude andmine sotsiaalprobleemide lahendamiseks.
1989 toimus Maailmapanga töös oluline muutus paljude valitsusväliste, peamiselt keskkonnaorganisatsioonide kriitika tulemusena. Seetõttu suurenes nende eesmärkide hulk, milleks laenu väljastati.
Visioon ja missioon
pisi|Maailmapanga hoone Washingtonis
Tänapäeval keskendub Maailmapank oma tegevuses vastavalt Aastatuhande deklaratsioonile Aastatuhande arengueesmärkide saavutamisele. Kolmanda aastatuhande künnisel sõnastati ÜRO egiidi all kaheksa eesmärki, mille saavutamisele peavad rahvusvaheliste organisatsioonide jõupingutused olema suunatud. Aastatuhande arengueesmärgid peavad olema saavutatud 2015. aastaks ja need on järgmised:
Nende inimkonna ees seisvate ülemaailmsete probleemide lahendamiseks annab Maailmapank Rahvusvahelise Rekonstruktsiooni- ja Arengupanga kaudu vähemalt keskmise sissetulekuga riikidele laenu niisuguse intressiga, mis vastab nende riikide siseturu keskmisele. Väikese sissetuleku tasemega riikidele annab Maailmapank Rahvusvahelise Arenguassotsiatsiooni kaudu abi minimaalse intressiga või üldse intressivabalt.
Tegevuse liigid ja suunad
Maailmapanga koosseisus on kaks omavahel tihedalt seotud asutust, Rahvusvaheline Rekonstruktsiooni- ja Arengupank ning Rahvusvaheline Arenguassotsiatsioon, kes pakuvad madala intressiga või intressita laene või grante riikidele, kellel ei ole juurdepääsu rahvusvahelisele kapitaliturule või on selle juurdepääsu tingimused ebasoodsad. Erinevalt teistest rahandusorganisatsioonidest ei taotle Maailmapank kasumit. Rahvusvaheline Rekonstruktsiooni- ja Arengupank kasutab oma kõrget krediidireitingut, mis võimaldab tal saada madala intressiga vahendeid, et pakkuda oma klientidele, kelleks on arengumaade riigid, madala intressiga laene. Oma tegevuskulud katab pank ise, võtmata selleks laenu.
Iga 3 aastat tagant töötab Maailmapank välja tegevusstrateegia iga riigi kohta eraldi ja seda kasutatakse koostöö alusena riikidega. Strateegia aitab kooskõlastada Maailmapanga tegevust laenude pakkumise ning analüüsimise ja konsulteerimise alal iga riigi konkreetsete arengueesmärkidega. Strateegiasse kuuluvad niisugused projektid ja programmid, mis kõige paremini aitavad lahendada vaesuse ja sotsiaalmajandusliku arengu probleeme. Enne seda, kui strateegia esitatakse läbivaatamiseks Maailmapanga direktorite nõukogule, arutatakse seda strateegiat vastava riigi valitsuse ja teiste asjassepuutuvate struktuuridega.
Kapitali hankimine
Rahvusvaheline Rekonstruktsiooni- ja Arengupank saab oma kapitali peamiselt obligatsioonide müügist. Ülemaailmsetel turgudel on nende obligatsioonide reiting Standard & Poor'si skaalal AAA. Laenude andmisest ei saa pank kuigi suurt kasumit, kasumi põhiosa tuleb paljude aastate jooksul kogutud reservide ja 184 liikmesriigi sissemaksete paigutamisest. Saadud tulust katab pank tegevuskulud, kannab osa sellest üle Rahvusvahelisele Arenguassotsiatsioonile ja kasutab seda riikide võlakoormuse vähendamiseks.
Šventoji jõgi
thumb
Šventoji (leedu keeles 'püha') on jõgi Leedus. Saab alguse Aukštaitija kõrgustikult, voolab peamiselt edelasse.
Suubub paremalt Nerise jõkke.
Pikkus on 246 km, valgala 6889 km². Pikim lisajõgi on Širvinta. Teisi lisajõgesid: Virinta, Siesartis.
Šventoji ääres asuvad Ukmergė ja Anykščiai linn.
Jõe ääres umbes 5 km Anykščiaist lõuna pool paikneb rändrahn Puntukas.
Maailmapank
Kapitali hankimine
Maailmapank müüb võlakirju ka otse rikaste riikide valitsusasutustele ja keskpankadele. Võlakirjade tagasiostu tagavad Maailmapanga liikmesriigid. Harilikult annab Maailmapank laenu 12–15 aastaks ja veidi kõrgema intressimääraga kui ta ise ostab.
Rahvusvaheline Arenguassotsiatsioon on maailma suurim vaestele riikidele intressita laenude ja grantide jagamise organisatsioon. Selle vahendid uuenevad iga 3 aasta tagant ja seda organisatsiooni rahastavad 40 doonorriiki. Assotsiatsioon saab lisasissetulekut 35–40 aastaks antud laenude kustutamisest. Neid vahendeid kasutatakse seejärel uute laenude andmiseks. Arenguassotsiatsioonile kuulub peaaegu 40% Maailmapanga laenude käibe kogumahust.
Laenud
Kui riik esitab laenutaotluse mingi projekti rahastamiseks, siis hinnatakse, kas see projekt on vastuvõetav majanduslikus, rahanduslikus, sotsiaalses ja ökoloogilises mõttes. Läbirääkimiste käigus lepivad Maailmapank ja laenusaaja kokku arengueesmärgid, projekti komponendid, oodatavad tulemused, projekti täitmise kava ja tõhususe kontrollnäitajad ning laenueraldiste ajakava. Maailmapank jälgib seda, milleks laenuraha kulutatakse, ja hindab projekti tulemusi. Kolmveerandit kustutamata laenudest haldavad riikide direktorid, kes töötavad Maailmapanga liikmesmaade alalistes esindustes. Niisuguseid alalisi esindusi on üle maailma ligi sada ja neis töötab umbes 30% Maailmapanga personalist.
Arenguassotsiatsiooni pikaajalised laenud on intressivabad, aga nendelt võetakse 0,75% komisjonitasu. Assotsiatsiooni raha reserveerimise eest võetakse komisjonitasu 0–0,5% reserveeritavalt summalt ja 2006. rahandusaastaks oli selleks kinnitatud 0,33%. Maailmapanga varahalduse osakond juhib kõiki laenudega seotud tehinguid ja täidab ühtlasi laekuri kohuseid.
Grandid
Maailmapank aitab teisi riike ka grantidega. Nende eesmärk on koostöö projektide väljatöötamisel uuenduste juurutamise, organisatsioonidevahelise koostöö arendamise ja kohalike huvirühmade kaasamise kaudu. Viimastel aastatel Rahvusvahelise Arenguassotsiatsiooni grante kas rahastatakse otse või hallatakse partnerlussuhete raames.
Grante kasutatakse järgmisteks eesmärkideks:
Teised teenused
Laenuandmine nõuab Maailmapangalt head arengumaade majanduse tundmist. Üks panga tegevuse kõrvaltulemus ongi põhjalikud arengumaade majandusanalüüsid, mis valmivad koostöös Rahvusvahelise Valuutafondiga.
Maailmapank pakub ka analüüsi- ja konsultatsiooniteenuseid. Maailmapanga tegevuse hulka kuulub riikide poliitika analüüs ning soovituste väljatöötamine, mis aitaksid parandada riikide sotsiaalmajanduslikku olukorda ja elukvaliteeti. Maailmapank uurib paljusid teemasid ja tingimusi, sealhulgas keskkonda, vaesust, turgu, globaliseerumist ning majandusharude olukorda riikides.
Märkimisväärne osa tegevusest on suunatud hariduse arendamisele ja niisuguste teadmiste levitamisele, mis aitaksid riikidel areneda. Niisuguste teadmiste levitamise üks vahenditest on Maailmapanga Instituut. See töötab poliitikute, ärimeeste, teiste spetsialistide ja teiste kodanikerühmadega, samuti ülikoolide ja muude õppeasutustega.
Maailmapank korraldab internetitõlgete saidi B-Span kaudu seminare ja konverentse jätkusuutliku arengu ja vaesuse vähendamise teemadel.
Tegevusvaldkonnad
Maailmapank tegeleb väga paljude valdkondadega:
Tänapäeval osaleb Maailmapank rohkem kui 1800 projekti rahastamises arengumaade praktiliselt kõigis majandussektorites.
Maailmapanga juhtimine
pisi|Maailmapanga juht [[David Malpass]] Maailmapank on aktsiaselts, mille aktsionärideks on selle organisatsiooni 187 liikmesriiki. Liikmesriikide häälte arv vastab nende sissemaksele Maailmapanga aktsiakapitalis, mille omakorda määrab ära riigi tähtsus maailmamajanduses. Aktsionäre esindab nõukogu, mis on panga kõrgeim organ (sisuliselt on see aktsionäride üldkoosolek). Nõukogu võtab vastu otsused ja määrab kindlaks panga tegevussuunad. Reeglina kuuluvad nõukokku liikmesmaade rahandus- või arenguministrid. Nõukogu istungid toimuvad kord aastas koos Maailmapanga Grupi ja Rahvusvahelise Valuutafondi nõukogude istungiga.
Vöödiline atlassvaksik
pisi|250px Vöödiline atlassvaksik (Lomographa temerata) on vaksiklaste sugukonda atlassvaksiku perekonda kuuluv liblikas. Tal on valged tiivad, millel on hallid varjud ja must kesktähn. Siruulatus 22–26 mm.
Vastsed toituvad muuhulgas toomingal, viirpuul ja õunapuul. Valmikud lendavad mais ja juunis.
Levinud Euroopas, Eestis tavaline.
Maailmapank
Maailmapanga juhtimine
Konkreetsed volitused panga juhtimiseks nõukogu istungite vaheajal on antud 25 tegevdirektorile, kes töötavad vahetult panga peakorteris Washingtonis. Tegevdirektorid moodustavad direktorite nõukogu, mida juhib Maailmapanga president. Tegevdirektoritest viis esindavad viie riigi huve, kelle osakaal panga aktsiakapitalis on kõige suurem: USA-d, Jaapanit, Saksamaad, Prantsusmaad ja Suurbritanniat. Ülejäänud 20 tegevdirektorit esindavad riikide rühmi.
Direktorite nõukogu istungid toimuvad tavaliselt 2 korda nädalas. Nõukogu vastutab kõigi panga tegevust puudutavate otsuste eest. Niisuguste otsuste hulka kuuluvad
Maailmapanga president on alates 9. aprillist 2019 David Malpass. Ta juhatab direktorite nõukogu istungeid ja vastutab panga üldise juhtimise eest. Presidendi valib nõukogu 5 aastaks ja võib ta soovi korral ümber valida. Veel valitakse 5 asepresidenti, sealhulgas 3 vanemasepresidenti (Senior Vice President) ja 2 tegevasepresidenti (Executive Vice President). Asepresidendid vastutavad konkreetsete piirkondade, majandussektorite ja tegevussuundade eest ning täidavad teisi konkreetsemaid ülesandeid.
Kriitika
pisi|Joseph Stiglitz (2002) pisi|Protestijad Maailmapanga vastu [[Jakartas (2004)]] Maailmapanga tegevust on läbi aegade kritiseerinud paljud peamiselt valitsusvälised organisatsioonid, kuid ka õpetlased.
Vasakpoolsed ütlevad, et kaubanduse liberaliseerimine, erastamine ja avatus välisinvesteeringuteks on toonud arengumaadele kaasa tohutuid raskusi. Parempoolne kriitika lähtub aga skaala teisest küljest. Parempoolsed väidavad, et IMF-i abi ei soodusta majandusdistsipliini juurutamist.
Mõjukas Maailmapanga kriitik on endine Maailmapanga peaökonomist Joseph Stiglitz. Ta on nimetanud ekslikuks kogu Maailmapanga poliitikat. Ta arvab, et kui USA järgiks Maailmapanga soovitusi, siis ei tooks see kaasa majanduskasvu. Ta juhtis tähelepanu asjaolule, et Venemaa järgis Maailmapanga soovitusi ja talle sai osaks majanduslangus, aga Hiina eiras neid soovitusi ja saavutas majandustõusu. Eriti kriitiliselt suhtus Stiglitz Venemaal kasutatavasse šokiteraapiasse.
Ka Eesti on korduvalt eiranud Maailmapanga soovitusi ja saavutanud naaberriikidega võrreldes suurema majanduskasvu.
Maailmamajanduse analüüs näitab, et Maailmapanga programmid niisugusel kujul, nagu need sõnastati, ei taga majanduse õiglast ja jätkusuutlikku arengut. Seetõttu on hakanud kasvama surve Maailmapangale. Nii ühes riigis kui rahvusvaheliselt tegutsevad valitsusvälised organisatsioonid on hakanud taotlema Maailmapanga soovitustele vastukäivate otsuste avalikku ja demokraatlikku läbivaatamist.
2001. aastal hindas USA Kongressi komisjon rahvusvaheliste rahandusorganisatsioonide saavutatud tulemusi ja jõudis järeldusele, et 60% Maailmapanga projektidest ebaõnnestusid. Maailmapank on kutsutud võitlema vaesusega, aga uuringu ajal oli viimase 5 aasta jooksul vaid 1% Maailmapanga rahast läinud kõige vaesematele riikidele, kes niisugust abi kõige rohkem vajaksid. Selle aja jooksul oli vaesus maailmas vähenenud, aga seda ei saa seletada üksnes Maailmapanga tegevusega. Edu saavutasid hoopis need maad, kes praktiliselt ei saanud Maailmapangalt laenu. Seevastu nendes riikides, kelle toetamisele olid suunatud Maailmapanga kõige suuremad jõupingutused, oli olukord hoopis hullemaks muutunud.
Uurimiskeskus Heritage Foundation analüüsis, missugust mõju on maailma kõige vaesematele maadele osutanud Maailmapanga laenud. Aastail 1980–2003 said 105 vaest riiki Maailmapangalt laene ja grante. Neist 39 riigis sisemajanduse kogutoodang vähenes, 17 riigis oli majanduskasv minimaalne (kuni 1%), 33 riigis mõõdukas (1–4%) ja ainult 12 riiki suutsid oma majandust palju kasvatada. Eriti halb oli olukord Aafrikas, kus on maailma kõige vaesemad maad. Seal sai Maailmapangast laenu 48 riiki, kellest vaid 3 osutusid majanduslikult edukateks ja 23 riigi majandus langes.
Eesti Eluteaduse Hoidja
pisi|400px|Eesti Eluteaduse Hoidja. Eesti Eluteaduse Hoidja (inglise keeles Keeper of Estonian Culture of Biology award; vene keeles награда Хранитель естествознания Эстонии ) on auhind, mida anti välja tunnustusena eesti bioloogilise kultuuri loojaile ja hoidjaile. Auhind asutati 1984. aastal, viimane auhind anti üle 2021. aastal.
2022. aastal andis Tartu Ülikooli Kirjastus välja raamatu "Eesti Eluteaduse Hoidja", mis sisaldab artiklid kõigilt laureaatidelt, illustratsioone ja auhinnaloo.
Panemunėlise raudteejaam
Panemunėlise raudteejaam on raudteejaama tüüpi asula Leedus Rokiškise rajoonis, Panemunėlise valla halduskeskus. Asula asub Daugavpilsi ja Radviliškise vahelise raudtee ääres, seal asub Panemunėlise raudteepeatus. Asulat läbib Šetekšna jõgi.
Asulas on põhikool. Panemunėlise raudteejaamas on ka kabel.
Asula tekkis aastal 1873, mil sinna rajati Panemunėlise alevi raudteejaam. Jaama juurde tekkinud asula kasvas XX sajandi alguseks alevist endast suuremaks. Aastal 1907 avati seal venekeelne kool, aastal 1918 lisandus ka leedukeelne kool. Aastal 1937 rajati asulasse vabrik, kus hakati töötlema lina.
Bankass
Bankass on linn Malis Mopti piirkonnas. Bankass on Mopti cercle'i halduskeskus.
Rakvere Pauluse kirik
pisi|Pauluse kirik Rakvere Pauluse kirik on endine kirik Rakvere linnas.
Eellugu
Uue kiriku ehitamise vajaduse Rakvere linnas lõi Rakvere Pauluse koguduse tekkimine 1931. aastal. Tinglikult võib koguduse asutamispäevaks lugeda 16. juulit 1931, kui Rakvere Kolmainu koguduse ametist lahkuva köstri Ferdinand Siiaki eestvedamisel toimus koosolek, millel mõisteti hukka Kolmainu koguduse juhtimine ja otsustati luua uus kogudus. Selleks toimus järgmine koosolek 22. juulil 1931. Koguduse põhikiri registreeriti Siseministeeriumis 28. augustil 1931.
Pauluse kogudusel oma kirikut ei olnud, Kolmainu kogudus oma ruume kasutada ei võimaldanud, kuivõrd hoone oli niigi ülekoormatud ja seda kasutas ka Rakvere Saksa kogudus. Samuti oli keeldumise põhjus see, et Pauluse kogudus ei kuulunud Üldkirikusse. Jumalateenistused toimusid Rakvere Vabatahtliku Tuletõrjeühingu saalis ning endises Käsitööliste Seltsi saalis.
Kiriku ehitamine
Pauluse kogudus ostis 26. mail 1933 kaks kinnistut Vabadusplatsi ääres (tänapäevase aadressiga Võimla 1). Kirikuhoone projekteerimine anti üle arhitekt Alar Kotlile, kes tegi 1935. aastal esimesed joonised. Lõplik projekt kinnitati Rakvere linnas 25. mail 1936 ja Teedeministeeriumis 4. juunil 1936. Kirik oli kavandatud kahe põhjatorniga, mille üleminek tornist nõelkiivritele oli järsk. Üldse on tornide ja kiivrite lahendusi teada umbes viis varianti. Ka ühe torniga varianti esines, kuid nendest pole peale algvisandite rohkem midagi teada. Projekti järgi oli hoone krohvitud heledaks ning liigendatud ainult avade raamistusega. Peafassaad oli liigendatud kolme suure petikorva ja keskmises orvas paikneva kujuga.
Koguduse nõukogu andis 24. mail 1937. aastal kiriku alusmüüride ehitamise ehitusmeister Leonhard Köbasele, kiriku nurgakivi paneku toimetas piiskop Hugo Bernhard Rahamägi 3. juulil 1937. Sama aasta sügisel said alusmüürid valmis ning töö jäi rahapuudusel seisma.
Kiriku ehitustööd jätkusid 1939. aastal, ehitamine anti uuesti ettevõtja Köbasele. Sama aasta sügisel viidi paekivist, keraamilistest telliskividest ja raudbetoonist ehitatud kirik katuse alla. 1940. aastal jätkusid sisetööd. Kiriku pühitses piiskop Johann Kõpp 16. juunil 1940.
Arhitektuur
Tornidele kavandatud teravate kiivrite eeskujuks oli gooti telkkiiver. Interjööris on tähelepanuväärsed külgseinte ääres paiknevad ümarkaaravadega põikseinad, mille tagune ruumiosa meenutab külglööve. Mart Kalm peab arhitekt Kotli võimalikuks eeskujuks Dominikus Böhmi projekteeritud Püha Josefi kirikut Zabrzes (1934).
Teise maailmasõja järel
Teises maailmasõjas kirik kannatada ei saanud. 1942–1943 valmistasid vennad Rudolf ja Harry Kriisa kogudusele kümne registriga oreli. Rakvere Pauluse kogudus kasutas kirikut 11 aastat. 30. juulil 1951 otsustas koguduse täiskogu lõpetada kiriku kasutamise seoses koguduse liitmisega Rakvere Kolmainu kogudusega; orel, altar ja kantsel läksid Lüganuse koguduse valdusse.
Taasiseseisvumise järel läks hoone Kolmainu koguduse omandisse, praegu on see kasutuses võimlana.
Bauska
Bauska (saksa Marienland või Bauske, poola keeles Bowsk, jidiši keeles בויסק, Bojsk) on linn Lätis Zemgales, Bauska piirkonna keskus.
Olaus Wahl
Olaus Trystadius Wahl oli kullassepp Kuressaares aastail 1738–1770, Tallinna kaasmeister. Tema meistrimärk oli OW.
Bauska
Bauska kohal saab Mūsa ja Mēmele ühinemisel alguse Lielupe jõgi.
Linnas asub Bauska linnus. Igal aastal juulikuus toimub seal keskaegse muusika festival.
Ajalugu
Bauska asub semgalite Upmale maakonna aladel. Bauskas asus Liivimaa ordu Bauska ordulinnus, mis rajati XV sajandil. Aastal 1445 asustas Heidenreich Vincke von Overberg Bauska ümbruskonda ligi 3000 sõjakäigult Novgorodi vastu kaasa toodud vadjalast, kellest kasvas hiljem välja kreevinite rahvarühm.
Linnus oli Bauska foogtide residentsiks. Aastal 1561 sai linnusest Gotthard Kettleri residents ning üks Kuramaa keskustest. Bauska sai linnaõigused 1609. aastal. Aastal 1640 oli linnas 1500 elanikku, neist kolmandik olid lätlased.
Hilisemal ajal asusid Bauskasse elama ka juudid. Aastal 1897 oli linnas 6544 elanikku, neist lätlasi 45,6%, juute oli 2745 ehk siis 42,0%, ja sakslasi 536 ehk siis 8,2%.
Teise maailmasõja ajal oli Bauska aastal 1944 mõnda aega rindelinn. Lahingutegevuse käigus hävis kolmandik Bauska vanalinnast.
Elanikke oli 2004. aastal 10 945.
Shuhrat Abbosov
Shuhrat Abbosov (usbeki keeles kirillitsas Шухрат Аббосов; venepäraselt Šuhrat Salihhovitš Abbassov (Шухрат Салихович Аббасов); 16. jaanuar 1931 Qo‘qon – 25. aprill 2018 Taškent) oli usbeki filmirežissöör, stsenarist ja teatrilavastaja.
Ta töötas Uzbekfilmis.
Bandiagara
Seal elavad fulbed, dogonid, bambarad ja malinked.
Legendi järgi asutas linna 1770. aastal dogoni jahimees Nangabanu Tembély.
Bandiagra on Mali etnoloogi Amadou Hampâté sünnikoht.
Võrtsjärve madalik
Võrtsjärve madalik hõlmab selle keskmes oleva Võrtsjärve kaldalähedasi alasid, kuid põhja pool ka kaldast kaugemaid alasid, piirnedes Kesk-Eesti lavatasandikuga.
Võrtsjärve madaliku kujunemine algas Holotseeni algul. Madalik hõlmab suurt osa tollasest Suur-Võrtsjärvest.
Hele-urvalind
pisi|Hele-urvalinnu munad
Võrtsjärve madalik
Maastikurajooni ilmestavad mitmed loogelised jõed, mille kallastel kasvab haruldane lammimets, samuti jääb siia Emajõe ülemjooks. Suhteliselt ühtlast reljeefi ilmestavad voorestikud.
Hele-urvalind
Hele-urvalind (Carduelis hornemanni) on vintlaste sugukonda ohakalinnu perekonda kuuluv lind.
Võrtsjärve madalik
Paikkonnad
Võrtsjärve madalikul saab eristada nelja paikkonda:
Hele-urvalind
Hele-urvalind on levinud Euraasia ja Põhja-Ameerika põhjaosas. Eestis on ta ebajärjekindel väikesearvuline läbirändaja ja talikülaline (mitte igal talvel) oktoobrist aprillini, kelle talvist arvukust hinnatakse 0–5000 isendile. Venemaal kohtab teda kõikjal Põhja-Jäämere rannikul.
Võrtsjärve madalik
Loodus
Võrtsjärve madalikul asub Eesti suurimaid märgalu – Alam-Pedja looduskaitseala, ala soostumus on 82%.
Hele-urvalind
Hele-urvalinnu pikkus on 12–14 cm. Tema eristamine urvalinnust on keeruline. Vanalind erineb urvalinnust valgema sulestiku, mustrita valge päranipuala ja peaaegu triipudeta kehakülgede poolest. Noorlind on urvalinnuga veelgi sarnasem, tema laubal on rohkem valget ja nokk väiksem. Ka häälitsused on tal nagu urvalinnul. Emaslinnul on rinnal, külgedel ja keha tagaosal rohkem triipe, aga ta on ikkagi hele.
Tiago Monteiro
Tiago Vagaroso da Costa Monteiro (sündinud 24. juulil 1976 Portos) on Portugali Vormel 1 sõitja.
Hele-urvalind
Hele-urvalinnul on kirjeldatud kaks alamliiki. Gröönimaa ja Põhja-Kanada alamliik hornemanni on natuke suurem ja heledam kui Euraasia ja Põhja-Ameerika põhjaosas elav alamliik exilipes.
Mõnel pool, näiteks Põhja-Skandinaavias, moodustab hele-urvalind seltsinguid urvalinnuga.
Tiago Monteiro
Tiago Monteiro debüüt Vormel 1 toimus 2005 Austraalia GP etapil.
Hele-urvalind
Hele-urvalinnu põhiline toiduobjekt on kaseseemned.
Hele-urvalind pesitseb peamiselt lagetundras ja mägede nõmmrabades. Pesa rajab ta pajupõõsasse või kase oksaharude vahele. Kurnas on 4–5 muna. Pojad lahkuvad pesast 9–14 päeva pärast koorumist. Hele-urvalinnu pesitsusbioloogiat tuntakse puudulikult.
Carl Eylandt
Carl Eduard Eylandt (meistrimärk CE) oli kullassepp Kuressaares alates 1834. aastast.
Maarjamäe kettagolfipark
Maarjamäe kettagolfipark on avalik kettagolfiväljak Tallinnas Pirita linnaosas aadressil Purde 31b, umbes 10 min kaugusel Tallinna kesklinnast.
Park loodi 2015. aastal Ervin Kauri disaini järgi. Pargi ala on peamiselt tasane ning hõredalt puudega kaetud. Raskusaste on hinnatud kui „Soovitatav algajatele“. Väljaku kasutamine on tasuta.
Lähimad teised kettagolfipargid on Viimsi DiscGolfPark Lubja külas (18 rada) ), Coolbet Järve Discgolfipark (18 rada) ), Kurna DiscGolfPark Kurna külas (18 rada) ) ja Discland aadressil Paldiski mnt 124B, Tallinn (18 rada) ).
Rajad
Väljakul on kokku 10 rada. Radade kogupikkus on 662 meetrit ning kogu ettenähtud visete arv 30.
Eesti Taassünni auhind
Eesti Taassünni auhind on Jakob von Uexkülli asutatud auhind. Auhinnaga püüti esile tõsta ja tunnustada neid, kelle töö ja püüdlused kujundasid Eesti kultuuri olulisimaid väärtusi Eesti taasiseseisvumise perioodil. Auhinna žüriisse kuulusid Riina Eentalu, Doris Kareva, Kalevi Kull, Jaak Lippmaa, Aleksei Lotman, Riina Lõhmus, Toomas Paul, Toomas Tiivel. Auhinnakandidaate võisid esitada kõik, kuid eneseesitus ja esitus žürii liikmete poolt ei olnud lubatud.
Auhinda anti välja aastail 1993–1997 Eesti Vabariigi aastapäevadel Tallinna raekojas, Eesti peaministri ja välisriikide saadikukorpuse osavõtul. Selle laureaatideks on:
Hans Trass
pisi|Hans Trass 24. novembril 2009 Tartu Ülikooli botaanikaaias näituse "Eestikeelse botaanika algus ülikoolis" avamisel Hans-Voldemar Trass (2. mail 1928 Tallinn – 14. veebruar 2017 ) oli eesti botaanik (lihhenoloog), Eesti Teaduste Akadeemia liige (alates 1975).
Hans Trass on uurinud Eesti samblikke.
Elukäik
Ta lõpetas aastal 1947 Tallinna 10. Keskkooli ja aastal 1952 Tartu Riikliku Ülikooli bioloogina, järgnes samas aspirantuur ja kandidaadiväitekirja kaitsmine 1955. aastal teemal „Lääne-Eesti madalsoode floora ja taimkate“. Dokoriväitekirja teemal „Eesti lihhenofloora analüüs“ kaitses H.-V. Trass 1969. aastal V. Komarovi nimelise Botaanika Instituudi juures Leningradis.
1955. aastal algas H.-V. Trassi töö õppejõuna Tartu Ülikooli taimesüstemaatika ja geobotaanika kateedri (hilisem nimetus botaanika ja ökoloogia instituut) õppejõuna. Aastatel 1956-1991 oli ta instituudi juhataja ning kuni emeriteerumiseni 1994 samas kateedris erakorraline professor. Ta on olnud Eesti Looduseuurijate Seltsi president (1964–1973, 1985–1991).
Eesti NSV Teaduste Akadeemia korrespondentliikmeks valiti ta 1975. aastal ja 1989. aastal nimetati Eesti Teaduste Akadeemia akadeemikuks.
Teadustegevus
H.-V. Trassi teadusuuringud on käsitlenud üldbotaanikat, geobotaanikat, taimeökoloogiat, taimegeograafiat, lihhenoloogiat ja bioloogia ajalugu. Ta juhendas kümneid diplomi- ja kandidaaditöid, välipraktikaid ja ekspeditsioone, luges loenguid ja lühikursusi paljudes välismaa ülikoolides. Hans-Voldemar Trass oli aktiivselt tegev loodus- ja keskkonnakaitse probleemide tõstatamisel Eestis. 1968. aastal lõi ta lihhenoindindikatsioonilise meetodi õhukeskkonna saastatusastme määramiseks ning 1999. aastal meetodi põlismetsade seisundi määramiseks. 1976. aastal koostas ta maailma esimese täieliku ülevaate taimkatteteaduse ajaloost ja arengusuundadest.
Tema publikatsioonide arv ulatub kuuesajani.
Kirjanduslik tegevus
Hans Trass on avaldanud luuletusi (Looming 1974, nr 5), reisikirju, publitsistikat ning memuaariraamatu "Üksi ja ühes. Mnemograafia" (Ilmamaa, Tartu 2002, 256 lk), mis sisaldab ka luulepõimiku.
Aastal 2010 ilmus publitsistikakogumik "Hellrange loodus ja inimene" (artikleid aastatest 1970–2007, Ilmamaa, 356 lk).
Isiklikku
Tema tütar esimesest abielust on Riina Kütt. Tema teine abikaasa oli näitleja Raine Loo, nende poeg on helilooja ja organist Toomas Trass.
Vooremaa
Vooremaa (ka Saadjärve voorestik) on Eesti maastikurajoon. Selle pindala on 977 km2. Vooremaast on viiendik (20,3%) soostunud.
Vooremaa piirneb põhjas Alutaguse madalikuga ja põhja-lõuna suunas ulatub Kõrvekülani (pikkus 55 km), lääne-ida suunas on selle pikkus 24 km.
Vooremaad, nagu nimigi ütleb, ilmestavad voorestikud ja nendevahelised nõod. Sealsete voorte omapäraks on nende suurus ja kuju: näiteks Koimula hiidvoore pikkus on 13 km ja laius 3,5 km. Kõrgeim voor on 144 meetri kõrgune Laiuse voor.
Suurt osa (47%) Vooremaa pinnast (eriti voorte nõgusid) kasutatakse põllumajandusmaana.
Loodus
Vooremaa kõige iseloomulikuma maastiku kaitseks on loodud Vooremaa maastikukaitseala.
Matsalu laht
Matsalu laht on Läänemere laht Eesti läänerannikul Matsalu looduskaitsealal Väinameres.
Matsalu lahe pindala on 67 km², pikkus 16 km ja laius 4–6 km. Lahe keskmine sügavus on 1,5 m. Laht on Kasari jõe suudmeala.
Christian Georg Eylandt
Christian Georg Eylandt (meistrimärk CGE; 1770–1840) oli kullassepp Kuressaares 1797–1840, Tallinna kaasmeister.
Ta oli pärit Lihulast.
Igaüks on oma õnne sepp
"Igaüks on oma õnne sepp" on vanasõna, mille tüübinumber on teadusliku väljaande "Eesti vanasõnad" järgi 14657.
Vanasõna autentseid arhiivitekste on Eesti Rahvaluule Arhiivi kogudes teada 80.
Vanasõnatüübiga "Igaüks on oma õnne sepp" on lähedalt seotud tüüp number 14658 "Igaüks põle oma õnne sepp mette", millest on teada üks autentne tekst.
Kärevere lahing
Kärevere lahing peeti 25.–29. augustil 1944, kui 37. ja 38. Eesti Politseipataljon vasturünnakuga Kärevere piirkonnas peatasid Punaarmee pealetungi.
Pärast ebaedu Narva rindel suunati Punaarmee löögijõud ümber Eesti kagurindele. 1. armee suunati Peipsi järve ja Tartu vahele ülesandega vallutada Tartu, ületada Emajõgi ja arendada edu põhja suunas, Võrtsjärve ja Tartu vahel rakendati üks 67. armee korpus. Armeekorpuse ülesanne oli vallutada Kärevere ja jätkata pealetungi Põltsamaa suunas. 23. augustil õnnestus korpuse tankidel tungida Kärevere silla kaudu Emajõe põhjakaldale, kus Kärevere sild saksa pioneeride poolt õhkimata. Üle Kärevere silla tulnud Vene väeosad hargnesid kahte suunda: üks väeosa kirdesse Õvi-Voldi ja teine läände Laeva-Põltsamaa poole.
25. august
Ööl vastu 25. augustit alustas Kärknast Kärevere suunas pealetungi SS-Sturmbannführer Léon Degrelle oma ligi 250-mehelise valloonide pataljoniga nelja Saksa tanki toetusel ülesandega oli õhkida Kärevere sild. Valloonidel oli esialgu edu – vallutati Nõela, Õvi ja Kämara külad, kuigi raskete kaotustega. Umbes kolm kilomeetrit enne Kärevere silda varises aga rünnak kokku, pooled mehed ja kaks tanki langesid rivist välja. Venelased alustasid varahommikul vasturünnakut ja valloonid suruti tagasi Kärknasse.
26. augustil lahkus Tallinnast Tartu suunas Tabiverre 47. rügemendi III pataljon kapten Voldemar Pärlini juhtimisel, 27. augustil asus III/47. rügement asus positsioonile Voldi–Koogi tee joonel. 27. augustil suunati Tallinnast Tartu rindele ka, Daugavpilsi rindelt Tallinna toimetatud endise 2. Eesti Politseirügemendi ümberformeeritud 37. ja 38. Eesti Politseipataljon. 37. Eesti Politseipataljon lahkus Tallinnast rongiga ja sõitis Tabivere jaamani, edasi liiguti jala.