cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Bourbonide restauratsioon
Teine restauratsioon (1815)
Ultrad laiendasid oma toetust ja peatasid kasvavad sõjalised erimeelsused aastal 1823, kui sissetung Hispaaniasse Bourbonist kuninga Fernando VII toetuseks ja liberaalse Hispaania valitsuse vastu õhutas populaarset patriootlikku indu. Vaatamata Briti toele sõjategevuses oli sissetung suures osas katse taastada mõju Hispaanias, mis kaotati Napoléoni ajal brittidele. Prantsuse armeed, mida kutsuti Püha Louis sada tuhat poega, juhtis Artois' krahvi poeg Louis. Prantsuse väed marssisid Madridi ja siis Cádizi, ajasid liberaalid vähese võitlusega (aprillist septembrini 1823) minema ja jäid Hispaaniasse viieks aastaks. Toetus ultratele tugevnes veelgi soosingu jagamisega sarnaselt 1816. aasta kojaga ja hirmuga karbonaaride ees. 1824. aasta valimistel tagati taas kord suur enamus.
Louis XVIII suri 16. septembril 1824 ja järglaseks sai tema vend, Artois' krahv, kes võttis nimeks Charles X.
Charles X, 1824–1830
pisi|püsti|"[[Charles X". François Gérard]] Ultrarojalistide fraktsiooni juhi Charles X troonileasumisega langes võim Saadikutekojas ultrate kontrolli alla; seega sai Joseph de Villèle'i ministeerium jätkata ja eemaldati viimane "takistus" (s.t Louis) ultrarojalistide eest. Kui riik läbis revolutsioonijärgsetel aastatel kristluse taassünni, pidid ultrad vajalikuks veel kord tõsta katoliku kiriku staatust. 1817. aasta 11. juuni konkordaat pidi asendama 1801. aasta konkordaati, kuid vaatamata sõlmimisele ei kehtestatud seda kunagi. Villèle'i valitsus, olles Chevaliers de la Foi surve all, mille liikmed paljud saadikud olid, hääletas pühaduseteotuse vastast akti jaanuaris 1825, mis karistas armulaualeiva vargust surmaga nagu patritsiidi. Seadus oli täidetamatu ja loodud vaid sümboolsel eesmärgil, kuigi akti läbisurumine põhjustas märkimisväärset kära, eriti Doctrinaires seas.
vasakul|pisi|"Charles X kroonimine". François Gérard
29. mail 1825 sai Charles Reimsis oma kroonimise ülikülluslikul ja imetlusväärsel tseremoonial, mis meenutas kuninglikku hiilgust Ancien Régime'i kroonimistel. Villèle'i nõudmisel olid mõned täiendused: kuigi Charles oli 1814. aasta harta suhtes vaenulik, kinnitati pühendumist 'põhiseaduslikule hartale' ja kohal oli neli Napoléoni kindralit. Reimsi katedraal oli kaunistatud altari ja trooni liidu kujutisega ning arhitekt Charles Percier ehtis hoone uusgooti dekooriga, stiilis, mis meenutas keskaega, mitte rooma mõjudega ampiiris, mille poolest ta tuntud oli. Charles võiti püha õliga, mille tuvi aastal 496 taevast tõi; ta kummardus altari ees ning sai sõrmuse, skeptri, õigusemõistmise käe ja siis krooni. Charles isegi puudutas mõnd skrofuloosihaiget inimest ja mõned teatasid paranemisest. Hugo, Lamartine ja Rossini ülistasid tseremooniat, samas kriitikud nägid põhjust muretsemiseks ja Béranger pilkas kuningat kurikuulsalt laulus "Kuningas Charlesi kroonimine on lihtne". Mõned läksid nii kaugele, et süüdistasid Charlesi krüptojesuiidiks olemises.
Tseremooniale eelnenud kuudel kiitsid kojad heaks õigusakti, millega maksti hüvitist emigrantidele, kes olid kannatanud kahju maade konfiskeerimise pärast revolutsiooni ajal, ja nõude, et kõik lapsed päriks võrdse osa maast, lõpetades seega esmasünniõiguse seaduse. Kuigi see seadus projekteeriti Louis' poolt, oli Charlesil mõju see läbi suruda. Eelnõu rahastada seda hüvitist, vahetades riigivõla (rente) 5–3% võlakirjade vastu, mis säästnuks riigile 30 miljonit franki intressimakseid aastas, pandi ka kodade ette. Villèle'i valitsus väitis, et rantjeed on saanud ebaproportsionaalselt suurt tulu, võrreldes nende esialgsete investeeringutega, ja et ümberjaotamine oli vaid emigrantide sobitamiseks revolutsioonijärgse Prantsusmaaga; samal ajal süüdistas opositsioon ultraid raha võtmises väikeinvestoritelt ebalojaalsetele aadlikele. Eelnõu lükati lõpuks tagasi peeridekojas, kus istus veel liberaalne kontingent, peamiselt Decazes' nimetatud. Kui eelnõu emigrantide hüvitisteks aprillis läbi läks, maksis see riigile ligikaudu 988 miljonit franki (le milliard des émigrés), rahastati seda riigivõlakirjadega väärtuses 600 miljonit franki, intressimääraga 3%. Umbes 18 miljonit franki maksti emigrantidele aastas.
Riigi maksed olid oodatust aeglasemad, kuna võlakirjade turuväärtus langes; veerand nendest hüvitatutest said vaid 250 franki aastas. Irooniliselt, peamised kasusaajad olid võib-olla biens nationaux omanikud, arvult umbes üks miljon, kuna nende vara oli kindlustatud ühe tingimusena akti läbiminekuks, mis seejärel viis nende maa väärtuse tõusuni.
Aastal 1826 esitas Villèle eelnõu esmasünniõiguse seaduse taastamiseks; vähemalt suurte maavalduste omanikele oli see automaatne, kui nad ei otsustanud teisiti. Liberaalsed peerid ja ajakirjandus mässasid, samuti mõned teisitimõtlevad ultrad, nagu Chateaubriand. Selle kriitika tugevus ajendas valitsust tutvustama detsembris eelnõud ajakirjanduse piiramiseks, taastades laialdaselt tsensuuri; see siiski vaid innustas ultrate vastaseid rohkem ja eelnõu kukkus läbi.
Villèle'i kabinet seisis aastal 1827 silmitsi kasvava survega liberaalse ajakirjanduse poolt, sealhulgas Journal des débats, mis avaldas Chateaubriand'i artikleid. Chateaubriand, kõige silmapaistvam Villèle'i-vastane ultra, moodustas koos teiste ajakirjanduse tsensuuriseaduste (uus seadus taaskehtestas tsensuuri 24. juulil 1827) vastastega Société des amis de la liberté de la presse; Choiseul, Salvandy ja Villemain olid toetajate seas. Veel üks mõjukas ühing oli Aide-toi, le ciel t'aidera, mis töötas õigusaktide piires, mis keelasid rohkem kui 20 inimese volitamata kogunemise. Grupp, saades julgust opositsiooni tõusulainest, oli liberaalsema koosseisuga (seostati Le Globe'iga) ja sellesse kuulusid näiteks Guizot, Rémusat ja Barrot. Välja anti pamflette, mis kutsusid tsensuuriseadustest kõrvale hoidma, ja grupp pakkus organisatoorset abi liberaalsetele kandidaatidele valitsusmeelsete riigiametnike vastu 1827. aasta novembrivalimistel.
Aprillis 1827 sattusid kuningas ja Villèle vastuollu tõrksa Rahvuskaardiga. Garnison, mida Charles külastas, pidi käsu kohaselt väljendama lugupidamist kuningale ja hukkamõistu tema valitsusele, kuid selle asemel hüüdis tema pühendunud katoliikliku vennatütre Marie Thérèse'i halvustavaid antijesuiitlikke märkusi. Villèle pidi taluma halba kohtlemist, kui liberaalsed ohvitserid viisid väed protestiks tema ametiruumidesse. Vastuseks saadeti Rahvuskaart laiali. Pamfletid jätkasid vohamist, sealhulgas süüdistused septembris, et Charles, olles reisil põhjapoolsetesse departemangudesse, redutas Saint-Omeris, mängis paavstiga kokku ja plaanis taastada kümnise ning peatas lojaalsete armeeüksuste kaitse all harta.
Valimiste ajaks hakkasid mõõdukad rojalistid (põhiseaduslased) samuti Charlesi vastu pöörduma, samuti äriringkonnad, osaliselt rahanduskriisi tõttu aastal 1825, milles süüdistati valitsuse hüvitisteseaduse läbisurumist. Hugo ja mitmed teised kirjanikud, rahulolematuna tegeliku eluga Charles X ajal, hakkasid samuti režiimi kritiseerima. Valmistudes valimiste 30. septembri registreerimise katkestamiseks, töötasid opositsiooni komiteed tormiliselt, et saada nii palju hääletajaid kui võimalik registreerituks, nurjates prefektide tegevust, kes hakkasid eemaldama hääletajaid, kes ei suutnud esitada ajakohaseid dokumente 1824 valimistest alates. 18 000 hääletajat lisati 60 000-le esimeses nimekirjas; vaatamata prefektide püüetele registreerida neid, kes vastasid valimisõigusele ja olid valitsuse toetajad, oli see peamiselt seletatav opositsiooni tegevusega. Organisatsioon oli jagunenud peamiselt Chateaubriand'i sõprade ja Aide-toi selja taha; the Aide-toi toetas liberaale, põhiseaduslasi ja põhiseaduslikke monarhiste.
Uues kojas ei saanud selget enamust ükski pool. Villèle'i järglane Jean-Baptiste Sylvère Gaye de Martignac, kes alustas oma ametiaega jaanuaris 1828, püüdis hoida keskmist kurssi, rahustades liberaale ajakirjanduse kontrolli lõdvendamisega, saates jesuiidid välja, muutes valimisteks registreerimist ja piirates katoliiklike koolide moodustamist. Charles, rahulolematu uue valitsusega, ümbritses end Chevaliers de la Foi meestega ja teiste ultratega, nagu Polignac ja La Bourdonnaye. Martignac tõugati võimult, kui tema valitsus kaotas kohalike omavalitsuste eelnõu. Charles ja tema nõuandjad uskusid, et uue valitsuse võiks moodustada Villèle'i, Chateaubriandi ja Decazes' monarhistide fraktsioonide toel, kuid valisid novembris 1829 peaministriks Polignaci, kes oli peletav liberaalidele ja veelgi enam Chateaubriandile. Kuigi Charles jäi ükskõikseks, viis ummikseis mõned rojalistid üleskutsele riigipöördeks ja juhtivad liberaalid maksustreigile.
Istungjärgu avamisel märtsis 1830 pidas kuningas kõne, milles sisaldusid varjatud ohud opositsioonile; vastuseks mõistis 221 saadikut (absoluutne enamus) valitsuse hukka ja Charles saatis seejärel parlamendi laiali. Charles säilitas usu, et ta oli populaarne valimisõiguseta rahvahulkade seas, ning tema ja Polignac otsustasid Venemaa toel jätkata ambitsioonikat kolonialismi ja ekspansionismi välispoliitikat. Prantsusmaa sekkus Vahemere kallastel pärast Villèle'i tagasiastumist mitmeid kordi ning nüüd saadeti ekspeditsioonid Kreekasse ja Madagaskarile. Polignac algatas ka Prantsuse kolonisatsiooni Alžeerias; võidust Alžeeria dei üle teatati juuni alguses. Koostati ka plaanid tungimiseks Belgiasse, mis viis varsti läbi oma revolutsiooni. Siiski ei juhtinud välispoliitika tähelepanu siseprobleemidest piisavalt kõrvale.
pisi|püsti|1830. aasta juulirevolutsioon viis Charles X tagasiastumiseni ja Bourbonide restauratsiooni lõppemiseni
Charlesi saadikutekoja laialisaatmine, tema Juuliordonnantsid, mis panid ajakirjanduse range kontrolli alla, ja tema valimispiirangud põhjustasid 1830. aasta Juulirevolutsiooni. Režiimi kokkuvarisemise peamiseks põhjuseks oli aga, et kuigi see suutis hoida aristokraatia, katoliku kiriku ja isegi paljude talupoegade toetust, olid ultrad sügavalt ebapopulaarsed väljaspool parlamenti ja nende seas, kes ei saanud valida, eriti tööstustöölised ja kodanlus.
Charles loobus troonist oma pojapoja Henri d'Artois kasuks ja siirdus Inglismaale. Siiski keeldus liberaalne, kodanluse kontrollitud Saadikutekoda kinnitamast Henri d'Artois'd kui Henri V. Hääletusel, mida konservatiivsed saadikud suuresti boikoteerisid, kuulutas enamus Prantsuse trooni vakantseks ja valis võimule Orléansi hertsogi Louis-Philippe'i.
Restauratsiooni langus, 1827–1830
Aastatel 1827–1830 seisis Prantsusmaa silmitsi majanduslangusega tööstuses ja põllumajanduses, mis võis olla hullem, kui see, mis põhjustas 1789. aasta revolutsiooni. Rida järjest halvemaid teraviljasaake 1820. aastate lõpus tõstis erinevate põhitoiduainete ja eksportviljade hindu. Vastuseks tegi maarahvas kogu Prantsusmaal lobitööd teravilja kaitsetariifide leevendamiseks, et alandada hindu ja kergendada oma majanduslikku olukorda. Siiski jättis Charles X, alludes rikaste maaomanike survele, tariifid muutmata. Ta tegi nii Bourbonide vastusena "aastale ilma suveta" aastal 1816, mille ajal Louis XVIII lõdvendas tariife rea näljahädade tõttu, põhjustades hinnalanguse ja tekitades rikaste maaomanike viha, kes olid Bourbonide õigusjärgsuse traditsiooniline allikas. Seega seisid talupojad kogu Prantsusmaal aastatel 1827–1830 silmitsi suhtelise majandusraskuse ja tõusvate hindade perioodiga.
Samal ajal rahvusvaheline surve, kombineerituna nõrgenenud ostujõuga siseturul, viis vähenenud majandustegevusele linnades. See tööstuslik langus aitas kasvatada vaesust Pariisi käsitööliste seas. Seega kannatas aastaks 1830 palju rahvast Charles X majanduspoliitika pärast.
Kui Prantsuse majandus vääratas, tõi rida valimisi suhteliselt võimsa liberaalse bloki Saadikutekotta. 17-liikmeline liberaalide blokk aastast 1824 kasvas 180-liikmeliseks aastal 1827 ja 274-liikmeliseks aastal 1830. See liberaalne enamus kasvas jõudsalt, olles rahulolematu nii tsentristist Martignaci kui ka ultrarojalistist Polignaci poliitikaga, taotledes kaitset 1814. aasta hartale. Nad taotlesid nii laiemat valijaskonda kui ka liberaalsemat majanduspoliitikat. Suurima blokina nõudsid nad ka õigust nimetada peaminister ja kabinet.
Liberaalse bloki kasv Saadikutekojas kattus suurtes piirides ka liberaalse ajakirjanduse tõusuga Prantsusmaal. Üldiselt Pariisile keskendununa pakkus see ajakirjandus vastutorget valitsuse ajakirjandusteenustele ja parempoolsetele ajalehtedele. See kasvas üha olulisemaks, edastades poliitilisi vaateid ja poliitilist olukorda Pariisi avalikkusele, ja oli seega oluline seos liberaalide tõusu ning üha ärritunumate ja majanduslikult kannatavate prantslaste masside vahel.
Neli ordonnantsi
Tehniliselt tegi 1814. aasta harta Prantsusmaast konstitutsioonilise monarhia. Kuigi kuningas säilitas ulatusliku võimu poliitiliste otsuste tegemise üle, samuti täidesaatva ainuvõimu, oli ta siiski sõltuv parlamendist õigusaktide jõustamisel. Harta kinnitas ka saadikute valimise meetodi, nende õigused Saadikutekojas ja enamusbloki õigused. Seega aastal 1830 seisis Charles X silmitsi olulise probleemiga. Ta ei saanud väljuda oma põhiseaduslikest piiridest, ja veel, ta ei saanud säilitada oma poliitikat liberaalse enamusega Saadikutekojas. Vaja oli tugevat tegu.
Lõplik umbusaldav hääletus liberaalidelt märtsis 1830 sundis kuninga tegudeks ja ta asus 1814. aasta hartat määrusega muutma. Need määrused, tuntud kui "Neli ordonnantsi" või "Saint-Cloud' ordonnantsid", olid järgmised:
Sõna kuninga kavatsusest levis kiiresti. 10. juulil 1830, enne kui kuningas oli isegi oma avaldused teinud, kohtus grupp rikkaid, liberaalseid ajakirjanikke ja ajaleheomanikke Adolphe Thiersi juhtimisel Pariisis, et otsustada strateegia üle võitluses Charles X-ga. Siis otsustati, peaaegu kolm nädalat enne revolutsiooni, et juhul, kui Charles teeb eeldatavad avaldused, avaldavad Pariisi ajakirjandusringkonnad salvavat kriitikat kuninga poliitika suhtes, püüdega kaasata masse. Seega, kui Charles X tegi 25. juulil 1830 oma avaldused, hakkas liberaalne ajakirjandusmasin tööle, avaldades artikleid ja kaebusi, mõistes hukka kuninga toimingute despotismi.
Pariisi rahvahulgad koondusid ka, ajendatuna patriootlikest tunnetest ja majanduslikest raskustest, ehitasid barrikaade ja ründasid Charles X infrastruktuure. Mõne päeva jooksul kasvas olukord monarhial üle jõu, et seda kontrollida. Kui kroon asus liberaalseid ajalehti sulgema, kaitsesid radikaalsed pariislaste massid neid. Nad algatasid ka rünnakuid Bourbonide-meelse ajakirjanduse vastu ja halvasid monarhia sunniaparaadi. Kasutades ära võimalust, hakkasid liberaalid parlamendis avaldama resolutsioone, kaebusi ja hukkamõistu kuninga vastu.
30. juulil 1830 loobus kuningas lõpuks troonist. Kakskümmend minutit hiljem loobus tema poeg Louis-Antoine, troonijärglasena Louis XIX, samuti, olles püstitanud usutavasti lühima valitsemise rekordi. Siis läks kroon Louis Antoine'i noorema venna pojale, Charles X pojapojale, kellest sai Henri V Orléansi hertsogi Louis-Philippe'i eestkoste all. Siiski kuulutas äsjavolitatud Saadikutekoda trooni vakantseks ja 9. augustil valiti troonile Louis-Philippe. Seega algas Juulimonarhia.
Louis-Philippe ja Orléansi dünastia
Louis-Philippe tõusis troonile 1830. aasta Juulirevolutsiooni tulemusel ja valitses mitte kui "Prantsusmaa kuningas", vaid kui "prantslaste kuningas", tähistades nihet rahvusliku suveräänsuse suunas. Orleanistid jäid võimule aastani 1848. Seejärel kukutati viimane Prantsusmaa kuningas 1848. aasta veebruarirevolutsiooniga, moodustati Teine Vabariik, mille presidendiks (1848–1852) valiti Louis-Napoléon Bonaparte. 1851. aasta Prantsuse riigipöördega kuulutas Napoléon end keiser Napoléon III-ks Teises Keisririigis, mis kestis aastatel 1852–1870.
Poliitilised parteid restauratsiooni ajal
Poliitilised parteid nägid restauratsiooni ajal joondumise ja liikmelisuse oulisi muudatusi. Saadikutekoda kõikus repressiivse ultrarojalistliku faasi ja progressiivse liberaalse faasi vahel. Monarhia vastased puudusid poliitiliselt pildilt Valge terrori repressioonide tõttu. Üksikuid mõjuisikuid, kellel olid erinevad vaated Prantsuse konstitutsioonilisele monarhiale, eirati.
Vaidlused oli võimuvõitlus mõjuvõimsa kuningakoja ja saadikute vahel, mitte võitlus kuningakoja ja populismi vahel. Kuigi saadikud väitsid rahva huvide kaitsmist, tundis enamus lihtrahva, uuenduste, sotsialismi ja isegi lihtsate meetmete, nagu hääleõiguse laiendamine, ees hirmu.
Põhilised poliitilised parteid restauratsiooni ajal olid:
Põhiseaduslased
Põhiseaduslased olid enamasti rikkad ja haritud keskklassi mehed: advokaadid, keisririigi kõrgemad ametnikud ja akadeemikud. Nad kartsid aristokraatia triumfi sama palju kui demokraate. Nad kiitsid harta heaks, kuna see tagas vabaduse ja kodanike võrdõiguslikkuse ja lõi barjääri rahvahulkadele, keda nende võhiklikkuse tõttu peeti võimetuteks osalema avalike asjade juhtimisel. Tähtsad tegelased olid Pierre-Paul Royer-Collard, François Guizot ja Serre'i krahv. Nende ajalehed olid Le Courrier Français ja Le Censeur.
Doctrinaires
Doctrinaires edendasid tagasipöördumist mõõduka monarhia juurde ja vastustasid ekstremiste restauratsiooni algusperioodil. Kõige tuntum Doctrinaire ajaleht oli Le Courrier français.
Sõltumatud
Sõltumatud olid enamasti madalam keskklass: arstid ja advokaadid, väikekodanlased, seadusemehed ja maapiirkondades väikekaupmehed. Nad lükkasid harta tagasi, pidades seda liiga konservatiivseks. Nad lükkasid tagasi 1815. aasta lepingud, valge lipu ning vaimulikkonna ja aadli eelisseisundi. Tähtsad isikud olid parlamentaarne monarhist Benjamin Constant, keisririigi ohvitser Maximilien Sébastien Foy, vabariiklik advokaat Jacques-Antoine Manuel ja Gilbert du Motier de La Fayette. Nende ajalehed olid La Minerve, Le Constitutionnel ja Le Globe.
Liberaalsed rojalistid
Liberaalid ilmusid parteina restauratsiooni viimastel aastatel. Liberaalsed rojalistid kuulutasid liikumist suurema vabaduse ja avatuse poole. Nad soovisid alandada maksumäära, et toetada keskklassi tervikuna, kahjustades aristokraatiat. Liberaalid lõikasid kasu uue keskklassi eliidi esiletõusust seoses tööstusliku revolutsiooniga, mis ärritas aristokraatliku korda.
Vabariiklased
Seistes silmitsi keskklassi esindajatega, olid vabariiklased, siis vasakäärmuslased, suunatud tööliste masendavale maailmale. Töölised ei olnud esindatud ja neid ei kuulatud. Nende demonstratsioone represseeriti või suunati, mis põhjustas enim parlamentarismi tugevnemist, mis ei tähendanud demokraatia arengut, ainult suuremaid makse. Mõnele, nagu Blanqui, näis revolutsioon ainsa lahendusena. Garnier-Pagès ning Louis-Eugène ja Éléonore-Louis Godefroy Cavaignac pidasid endid vabariiklasteks, samas Cabet ja Raspail olid aktiivsed sotsialistid. Saint-Simon oli samuti aktiivne sel perioodil ja esitas otseseid kaebusi Louis XVIII-le enne oma surma aastal 1825.
Ultrarojalistid
Silmapaistvad ultrarojalistidest teoreetikud olid Louis de Bonald ja Joseph de Maistre. Nende parlamendijuhid olid François-Régis de La Bourdonnaye, krahv de La Bretèche ja aastal 1829 Jules de Polignac. Nende peamised ajalehed olid La Quotidienne ja La Gazette; muud rojalistlikud ajalehed olid Drapeau Blanc, Bourbonide valge lipu järgi, ja Oriflamme, Prantsusmaa lahingulipu järgi.
Valjala valla vapp
thumb|Valjala valla vapp Valjala valla vapp on Saare maakonna endise Eesti haldusüksuse Valjala vallavapp.
Vapi kirjeldus
Sinisel kilbil ümarkaarne portaal, selle kohal keskteljest paremale nihutatud pügalristi kujulise ehisraamistikuga roosaken ja portaali flankeerivad ümarkaarsed kirikuaknad ning vapitüvi - kõik hõbedased.
Põhjendus
Vapil on kujutatud Valjala kiriku omapärane esisein. See kirik on Saaremaa vanim kirik, Valjala maalinnas võtsid saarlased 1227 vastu ristiusu.
87
87. aasta
Tallinna Töölisteater
Tallinna Töölisteater (1941–1944 Väiketeater) oli aastatel 1926–1944 Tallinnas tegutsenud teater.
Ajalugu
Teatri ülesandeks oli tööliste elu ja klassivõitluse kujutamine, kuid teater polnud parteistunud. Algul telliti lavastusi Draamastuudio Teatrilt, kuid 1929. aastal sõlmiti lepingud kutseliste näitlejatega. Lavastajatena tegutsesid Priit Põldroos, Hilda Gleser (suri 1932) ja Andres Särev. Kunstiline kujundaja oli Herbert Tamm. 1930. aastal kolis teater Estonia endisesse majja Sakala tänav 6. Teatri ülalpidaja oli Tallinna Töölisteatri Ühing.
Töölisteater andis nädalas keskmiselt kaheksa etendust. Uue teatrihoone ehitamiseks omandas teater Maakri tänaval suure ehituskrundi, kuhu alustati 1939/1940. aastal uue hoone projekteerimist. Praegu kõrgub seal Radisson Blu Sky Hotel.
Aastal 1941 panid Saksa okupatsioonivõimud teatrile nimeks Väiketeater. 1944. aasta sügisel sai teatrist Eesti NSV Riiklik Noorsooteater.
Hans-Joachim Riecke
Hans-Joachim Ernst Riecke (20. juuni 1899 Dresden – 11. august 1987 Hamburg) oli Saksa poliitik.
Epigenees
Epigenees on arenguprotsess, mille puhul uued omadused ilmuvad ilma muutusteta genoomis.
Epigenees on näiteks hulkrakse organismi areng munast, mille käigus üksteisele järgnevaid etappe läbides rakud diferentseeruvad kudedeks.
Tehing
Tehing (inglise keeles transaction) on toiming või omavahel seotud tegude kogum, mille esitatud tahteavaldusega tahetakse saavutada õiguslik tagajärg.
Tehinguid saab teha kas ühe või mitme tahteavalduse esitamisega. Sellega kaasnevad tehingu tegijalt oodatud õiguslikud tagajärjed ehk käsud, keelud või load midagi teha, mis on kohustuslikud. Kui resultaati ei kaasne, siis on tegemist toiminguga.
Liigid
Liigitamise alus on eelkõige tehingu praktiline ja teoreetiline sisu.
Tehinguid saab jagada:
Lahutamispõhimõtet järgides saab tehinguid liigitada:
Vorm
Kui seaduses ei ole määratud kindlat tehingu tegemise vormi, siis kehtib vormivabadus. Kui kindel vorm on kehtestatud, siis see on määratud poolte huvide kaitseks. Vorminõuded täidavad kolme funktsiooni: tõendamis-, hoiatus- ja nõustamisfunktsioon. Leping ei ole sõlmitud enne, kui vorminõuded on täidetud.
Suuline vorm
Suulise vormi korral eraldi tingimusi ei ole. Pooled peavad oma soovid teatama, huvides ühisele otsusele jõudma ja üldiselt ka oma lepingukohustuse kohe täitma.
Kirjalikult taasesitamise vorm
Kirjaliku vormi puhul on tähtis, et seda saab kogu aeg taasesitada ehk sisu peab kogu aeg teada olema. Seetõttu peavad tehingus kirjas olema poolte nimed. Tehingut allkirjastama ei pea. Sellistel tehingutel on tõendamise ja informeerimise ülesanne. Kui veebilehel on võimalik pärast tehingu sõlmimist leping endale salvestada, siis on tegemist taasesitava vormiga.
Kirjalik ja elektrooniline vorm
Kirjaliku vormi puhul on tähtsaim eeldus lepingu lõppu omakäeline kirjutatud allkiri, millega on võimalik lepingupool tuvastada. Masinliku allkirja võib lisada tehingusse ainult siis, kui see on kasutuses tavaline ja lepingu teine pool käeliselt kirjutatud allkirja ei palu.
Elektroonilist vormi peetakse üldjuhul kirjaliku vormiga samaväärseks. Et tehing oleks elektrooniline, peab see olema:
Notariaalset kinnitatud vorm
Sõlmitud tehing peab olema kirjalikus vormis ja poolte allkirjad kinnitab notar. Notar peab kinnitama tehingu tegija ja allkirja õigsust ning lisama dokumendile kinnitamise kohta notariaalmärke. Notarit võib asendada ka muu isik, kellel on selle jaoks pädevus.
Tõlgendamine
Tehingu tõlgendamisel on tähtis tõlgendada tahteavaldust, sest mõista tuleb sisu ja toimingu juriidilisi tagajärgi. Tõlgendamise põhieesmärk on mõista lepingupoolte soovi. Tüüptingimuste lahtimõtestamine on erandiks.
Tõlgendada saab:
August Wiera
August Daniel Wiera (28. märts 1853 Jaama mõis, Tartu lähedal – 26. märts 1919 Tartu) oli eesti teatritegelane. Ta oli eesti esimene elukutseline teatritegelane. Tartu Vanemuise seltsi näitetrupp kujunes tema innustunud juhtimisel poolkutseliseks.
Elulugu
August Wiera sündis 28. märtsil 1853 Tartu lähedal Jaama mõisas. Tema isa Peeter Wiera oli seal sepp, kuid suri pikaajalise haiguse järel, kõigest kaks kuud enne oma teise poja sündi. Wiera ema Miina pidi minema ametisse Maarja-Magdaleena kirikuõpetaja Woldemar Mickwitzi juurde. Vanem poeg Kaarel anti vanaemale ja August Elistvere mõisa piimamehe Juhani kasvatada. Kahe aasta pärast võttis vanaema ka Augusti enda hoole alla.
Jõuluülestõus
Jõuluülestõus oli tšernogoorlaste 7. jaanuaril 1919 alanud ülestõus Serbia okupatsiooni vastu.
August Wiera
Elulugu
6-aastasena hakkas Wiera laulma lastekooris. 1867–1869 õppis Wiera Maarja-Magdaleena kihelkonnakoolis. Seal paistis ta silma oma lauluandega. Maarja-Magdaleena koori koosseisus võttis ta osa ka I üldlaulupeost.
Jõuluülestõus
Jaanuaris 1916 okupeerisid Tšernogooria Austria-Ungari väed, pärast maailmasõja lõppu Serbia väed. Serbia süüdistas kuningas Nikola I Petrovići vaenlasega separaatrahu sõlmimises ning laskis kokku kutsuda Suure Rahvuskogu. Rahvuskogu oli Serbia politsei poolt kontrollitud, ta oli vastuolus ikka veel kehtiva Tšernogooria põhiseadusega. Rahvuskogu tõukas Nikola I troonilt ja keelas tal riiki naasta. 29. novembril 1918 kuulutati välja Tšernogooria liitumine Serbiaga. Tšernogooria sümbolid keelustati, sealhulgas rahvusliku mütsi kandmine. Isegi Tšernogooria nimi keelustati: tema ametlikuks nimeks sai Zeta piirkond.
7. jaanuaril, mis Juliuse kalendri järgi oli jõulupüha, algas ülestõus. Suurriikide nõudmisel käskis Itaaliasse põgenenud Nikola juba jaanuaris vastupanu lõpetada ja relvad maha panna. Vastutasuks lubasid suurriigid Nikolale taastada Tšernogooria riik diplomaatiliste vahenditega, kuid seda lubadust nad ei täitnud.
August Wiera
Elulugu
1874. aastal lõppes Wiera õpipoisipõli. Tema sellitükk võeti meistrite koosolekul vastu suure kiitusega ning ta nimetati tisleri selliks. 1878. aastal valiti Wiera näitemängu, laulukoori ning orkestri juhiks. Selts lubas talle kindla protsendi ürituste sissetulekust. Wiera jättis tisleriameti ja pühendas end täielikult teatrile.
1884–1886 tegutses ta algul näitejuht A. Mägi, hiljem Ludvig Menningu abilisena. 8. juunil 1888 sõlmis selts Wieraga lepingu, mille alusel oli tal kohustus "oma kulu ja kirjadega" korraldada kõiki seltsis läbiviidavaid näitemänguõhtuid, kontserte ja nn kuuõhtuid. Ka näitetrupi juhatamine läks Wiera kätte.
1890. aastal keelati näitemängude esitamine Vanemuise seltsis võimude poolt ära. Wiera asus taotlema iseseisva teatriettevõtja ametlikku nimetust. 1891. aastal saigi ta õiguse organiseerida teatritruppe ning anda nendega etendusi tervel Venemaal. Vanemuise näitetrupi juhina tegutses Wiera kuni seltsimaja põlemiseni 1903. aastal. Lepingut Wieraga ei pikendatud, sest uude kutselisesse Vanemuisesse teda enam ei vajatud. Seetõttu andis Wiera etendusi oma näiteseltskonnaga teiste kohalike seltside ruumides. Elatise teenimiseks oli Wiera sunnitud mängima kinodes kontrabassi, kuni Estonia ja Vanemuine talle tuluõhtud korraldasid ning suurest kitsikusest päästsid.
Jõuluülestõus
1920 keelustati Tšernogooria Autokefaalne Õigeusu Kirik mittekanoonilisel ja ebaseaduslikul viisil ja selle varad anti üle Serbia Õigeusu Kirikule.
August Wiera
Elulugu
Wiera suri Tartus 26. märtsil 1919. Tema surma kohta eksisteerib kaks varianti. Esimese kohaselt kukkus ta kokku ühel õhtul, kui läks vastu tuppa tulnud ajalehepoisile. Kutsutud tohter olevat konstateerinud peaaju rabanduse ja silmapilkse surma. Teise versiooni kohaselt olevat ta surnud üksinduses ja leiti alles mitu päeva pärast surma.
August Wiera on maetud Raadi kalmistule Amalie Konsa ja Karl Menningu kalmude lähikonda.
Jõuluülestõus
Ülestõusnud ei suutnud võimu riigis enda kätte võtta ja see jäi pikalt vinduma. Alles 1922 alanud sõjaliste operatsioonidega taastas Jugoslaavia Kuningriik kontrolli kogu Tšernogooria üle. Mägipiirkondades jätkus vastupanu 1926. aastani.
August Wiera
Elulugu
Andrus Kivirähk on kirjutanud näidendi "Adolf Rühka lühikene elu" (Vikerkaar 2005, nr. 1/2, lk. 13–59; ka samanimelises näidenditeraamatus 2005), kus August Wiera on üks peategelasi.
Wiera teater
Kokku anti 1613 etendust. Uuslavastusi oli aastas kuus kuni seitse, lisaks korrati vanemaid, populaarseid lavatükke. Repertuaar koosnes peamiselt tõlgitud lustmängudest ja sentimentaalsetest näidenditest. 1880ndail püüti lavastada ka klassikat (Molière, Shakespeare, Voltaire), kuid võidu saavutas ikkagi operett ja ilunäitus ehk eksootilisi maid ja seiklusi kujutavad muusikarohked dramatiseeringud. Etendusi anti kord nädalas – seega pandi alus regulaarsele etendustegevusele.
Jõuluülestõus
Tšernogoorlaste kaotused ei olnud väga suured: 3 tuhat hukkunut ja 3 tuhat haavatut, näiteks 1915 Austria vastu võidetud Mojkovaći lahingus kaotas Tšernogooria hukkunutena 6 tuhat ja 1913 Türgi vastu võidetud Shkodëri lahingus 10 tuhat meest.
August Wiera
Wiera teater
Wiera teater oli asjaarmastajate teater. Näitemängude puhul ei püstitatud kõrgeid kunstilisi või esteetilisi eesmärke, sest publik ootas teatrilt eelkõige meelelahutust. Parimatel aegadel kuulus truppi 42 näitlejat. Paljud, eriti naisnäitlejad, esinesid varjunimede all, kuna tol ajal peeti näitlemist paheliseks ja amoraalseks tegevuseks. Näitetruppi kuulusid põhiliselt käsitöölised, poesellid, ametnikud ja muude selliste erialade esindajad, kes pidid päeval tööl olema. Kuna aega rollide selgeks õppimiseks oli vähe, kujunes Wiera teater ampluaateatriks – igal näitleja kehastas mingit kindlat rolli. Noorte armastajate rollides esinejad ei mänginud kunagi vanainimeste rolle ja vastupidi. See lihtsustas osade selgeks õppimist.
"Esimene armastaja, romantiline kangelane, isad-onud, emad-tädid, naiivitar, koomik, elumees, intrigant, kõrgest soost isik – igaüks leidis endale vastava kehastaja. Näitejuht näitas kätte tulekud ja minekud, mõõtis täpselt välja sammud paremale ning vasakule, ja nädala või kahega, harukordadel kolmega sai näitemäng küpseks. Rääkida tuli selge häälega, alati näoga saali poole."
Jõuluülestõus
Jõuluülestõus on Jugoslaavia ajaloo üks kõige paremini hoitud saladusi. Ametlikult seda eitati. Enne 1990. aastaid polnud võimalik Jõuluülestõusu käsitlevaid originaaldokumente avaldada. See oleks näidanud, et Tšernogooria ei liitunud Serbiaga vabatahtlikult, vaid et riik annekteeriti.
Delta (täht)
Delta (suurtähena Δ, väiketähena δ, vanakreeka ja uuskreeka δέλτα) on kreeka tähestiku 4. täht. Delta väärtus kreeka numbrina on 4. Täht on tuletatud foiniikia tähestiku tähest 20px /daleth/.
Deltaga märgiti vanakreeka keeles helilist dentaalklusiili /d/.
Ladina tähestikus vastab deltale D, kirillitsas Д.
Matemaatikas ja füüsikas märgitakse suure deltaga Δ-ga muutust, vahet, erinevust.
Tartu
pisi|Tartu on ülikoolilinn ja [[Tartu Ülikool on üks peamisi linna arengut suunavaid asutusi]] pisi|[[Tartu raekoda 2016. aasta detsembris]] pisi|[[Kesklinn (Tartu)|Kesklinna suveõhtune vaade: Riia tänava algus, taamal Emajõe Ärikeskus ja Tasku Keskus, kõrval Kvartali kaubanduskeskus]]
Tartu (lõunaeesti keeles Tarto) on rahvaarvult Eesti teine linn, linnasisese linnana haldusliku Tartu linna keskasula, Lõuna-Eesti suurim keskus ja Tartu maakonna halduskeskus. Linn asub Emajõe kallastel.
Vanimaid inimasustuse jälgi Tartu aladel on leitud Uus-Ihaste asulakohas ja nende vanuseks loetakse umbes 8000 eKr. Umbes 700. aasta paiku rajati hilisema Tartu tähetorni kohale muinaslinnus. Tartu esmamainimise aastaks loetakse aastat 1030, kui Kiievi suurvürst Jaroslav Tark võitis tšuude ja rajas vana linnuse kohale uue. 1224. aastal vallutasid linna Riia piiskopi ja Mõõgavendade ordu väed ja seda on peetud ka muistse vabadusvõitluse lõpuks Mandri-Eestis.
Keskajal oli Tartu hansalinn ja kuulus Vana-Liivimaa rikkamate linnade sekka. Õitseaeg lõppes Liivi sõjaga. Samuti kannatas linn suuresti järgnevates relvakonfliktides. Näiteks Põhjasõjas küüditati linnakodanikud Venemaale ja põletati linn maha. Laastavalt mõjus ka 1775. aasta Tartu tulekahju. Ülikooli tegevuse taastamine 19. sajandi esimesel poolel muutis Tartu oluliseks teadus- ja kultuurikeskuseks ning võimaldas linnal taas kasvada.
Tartu ongi tuntud kui Eesti traditsiooniline intellektuaalse elu keskus. Tartus asuvad Eesti vanim ülikool – 1632. aastal asutatud Tartu Ülikool – ning Eesti vanim tänini tegutsev teater Vanemuine. Kultuurikeskusena on Tartu mänginud olulist rolli eestlaste rahvusliku ärkamisaja arengus ja lätlaste rahvusliku ärkamise alguskohana. Linnas toimus 1869. aastal I üldlaulupidu.
Esimese maailmasõja järel sõlmiti Tartus 1920. aastal rahulepingud nii Eesti Vabariigi ja Nõukogude Venemaa kui ka Soome ja Nõukogude Venemaa vahel.
Tähtsamatest riigiasutustest tegutsevad Tartus Riigikohus, Haridus- ja Teadusministeerium, Tartu Vangla, Ravimiamet ning Põllumajanduse Registrite ja Informatsiooni Amet (PRIA). Suurimaks muuseumiks on Eesti Rahva Muuseum.
Tartu Raekoja platsil paikneb linna keskpunkt, selle tähise koordinaadid on. Tartu vanalinn on muinsuskaitseala.
2024. aastal on Tartu üks kolmest Euroopa kultuuripealinnast.
Nimi
pisi|1860. aastate "kuldajastu" vaade [[Tartu Ülikooli peahoonele kui teadustemplile Venemaa Keisririigis, mis inspireeris baltisakslaste kasutatud nimetust "Emajõe Ateena"]] Varaseim teadaolev Tartu nimi pärineb Vene leetopissidest, kus seda kutsuti Jurjeviks (Юрьев). Nestori kroonika üldlevinud tõlgenduse järgi Kiievi vürst Jaroslav vallutas 6538. (1030.) aastal Tartu ning rajas sinna Jurjevi linnuse ("Сего лѣта иде Ярославъ на чюдь, и побѣди я, и постави городъ Юрьевъ."). Kohale võidi anda nimi vürsti ristinime Georgi (Juri) järgi.
13. sajandi alguses kirjutatud Henriku Liivimaa kroonika kutsub Tartu linnust Tarbata, Tharbata, Tharbete ja Darbete. Sellest nimest pärinevad ka praegune kirjakeelne Tartu, lõunaeestikeelne Tarto, lätikeelne Tērbata, saksakeelne Dorpat ning viimase venekeelne variant Дерпт. 13. sajandi nimekuju päritolu kohta on esitatud erinevaid seisukohti. Friedrich David Lenz pakkus 1803. aastal välja, et see seondub tatarlastega. Teise kunagise arvamuse kohaselt on selle taga kuramaaliivi keeles tuntud sõna tarabos või taraab, tähendusega sarapuu. Tartu nime on arvatud tulenevat ka Skandinaavia jumala Thori või müütilise eestlaste jumala Taara nimest. Viimasest hüpoteesist lähtudes on Tartu nime algse variandina nähtud näiteks kuju taarpaato, kus paat(o) oleks tuletis sõnast paas ja taarpaato tähendaks kohta, kus on Taara ohvrikivi. Samas Eestis keelendit paato ei tunta. Teise variandina on oletatud lähtesõnana Taarpadu ehk Taara padu, kus padu märkis madalat niisket rägastikku, võsapadrikut. Siiski pole kindel, kas Taaraks kutsutud jumalus üldse on piirkonna rahvaste mütoloogias eksisteerinud. Veel on Lauri Kettunen nime alusena välja pakkunud tegusõnu tarvastama, tarvama, tarbama, tõrvama, tõrbama (näiteks Tõrvatu > Tarvatu > Tartu).
Paul Alvre ja tema seisukohta toetava Andres Tvauri arvates on Tartu saanud nime ürgveise ehk tarva järgi. Alvre eeldab, et sõna tarvas võis käänduda nii tarvas:tarva (nagu näiteks samuti Henriku kroonikas mainitud Tarwanpe ehk Tarvanpää puhul) kui tarvas:tarba (nagu näiteks varvas:varba). Nime algkuju oli sel juhul Tarbata. Alvre peab ootuspäraseks selle sõnatüve tugevat astet enne sufiksit -ta (nagu varvas:varba-ta). Hiljem on tema oletuse kohaselt sisekao tulemusena teise silbi a ära jäänud (seda arengujärku peegeldavad saksa-, vene- ja lätikeelsed nimekujud) ja toimunud assimilatsioon b-t > tt ning nime hakatud hääldama Tarťtu. Tvauri juhib tähelepanu asjaolule, et läänemeresoome keelealal on loomanimede, sh tarva nime kasutamine väga levinud (Eestis näiteks Tarvanpää, Tarvastu, Tarvasjõgi, Tarva). Veel mitu 13. sajandi linnust kandis loomanime (lisaks Tarvanpääle veel Otepää ja Varbola).
Nime "Tarbatum" kasutati kuni 16. sajandi 1. pooleni Tartu märkimiseks ladinakeelsetes ürikutes ja kroonikates.
Linna lüüriline hüüdnimi on Emajõe Ateena.
Vanaaeg
Tartu tekkis kohta, kus põhja-lõuna suunas minevad teed ületasid olulise veetee, Emajõe. Hiljemalt umbes 700. aastal ehitati Toomemäele linnus. Tartut mainiti kirjalikult esimest korda 1030. aasta paiku, kui Kiievi suurvürst Jaroslav Tark Vana-Vene leetopisside andmetel ründas tšuude, võitis nad, ning rajas Jurjevi linnuse. Nimi Jurjev tuleneb Jaroslav Targa ristinimest Juri. Kiievi suurvürstiriigi võimu alla kuuludes kasvas Tartu tolle aja kontekstis suhteliselt suureks asulaks. Pärast linnuse vallutamist ja mahapõletamist sossolite poolt 1061. aastal Kiievi võimuperiood lõppes. Linnus ise ehitati üles, aga asulat enam mitte.
Keskaeg
pisi|vasakul|[[Tartu linnamüür|Tartu keskaegse linnamüüri säilmed]] 13. sajandi alguses, Liivimaa ristisõja ajal, läks Riia piiskopi ja Mõõgavendade ordu võimu alla. Otsustavaks sündmuseks sai Tartu muinaslinnuse vallutamine 1224. aastal, mida on peetud ka muistse vabadusvõitluse lõpuks Mandri-Eestis. Mahapõletatud linnuse asemele püstitati kivist piiskopilinnus (praeguse tähetorni kohal) ning Tartust sai enam kui kolmeks sajandiks piiskopkonna keskus. Tartu raadi on allikais esmamainitud 1262. aastal. Linn kuulus Vana-Liivimaa rikkamate linnade hulka, mis elatus Venemaa ja Lääne-Euroopa vahelisest kaubandusest. Seal asus neli kloostrit (tsistertslaste Katariina klooster, dominiiklaste Magdaleena klooster, frantsisklaste mees- ja naisklooster) ja üheksa kirikut (toomkirik, Jaani kirik, Maarja kirik, Katariina kirik, Püha Vaimu kirik, Jakobi kirik ja õigeusu pühakojad Nikolai kirik ja Georgi kirik.
Uusaeg
pisi|Tartu vaade aastal 1553 Tartu esimene õitseaeg lõppes Liivi sõjaga. 1558–1582 kuulus linn ja piirkond vojevoodkonnana Moskva tsaaririigile (vene ajalookirjanduses kasutati sellel ajal Tartu kohta nime Jurjev ehk Liivimaa-Jurjev (Юрьев-Ливонский), seejärel 1583–1625 Poolale vaheajaga 1601–1603, mil linn kuulus Rootsile. 1625. aastal läks linn jällegi Rootsi kuningriigile. Sagedased sõjad purustasid enamuse endisest hiilgusest, lisaks küüditati 1571 kogu saksa soost elanikkond Venemaale.
Rootsi alluvuses alustas linnas 1632. aastal tegevust ülikool – Academia Gustaviana –, mis tegutses Tartus kuni 1699. aastani. Linna lähedale Ropka mõisa asutati Bengt Gottfried Forseliuse eestvõttel kooliõpetajaid ettevalmistav õpetajate seminar. 1699. aastal koliti ülikool sõja jalust Pärnusse, kus see tegutses 1710. aastani; seda perioodi tuntakse tänapäeval Academia Gustavo-Carolina nime all.
Põhjasõja käigus langes linn 1704. aastal jälle Vene vägede kätte. Rootslaste tagasipöördumist kartes küüditati 1708. aastal linnakodanikud Venemaale ning põletati linn täielikult maha. Maa oli sõjast kurnatud ja vaene, peamiselt puust linna laastasid korduvalt tulekahjud, 1775. aastal hävis 2/3 linnast. Järgneva ülesehitustöö käigus kinkis keisrinna Katariina II Tartule kivisilla.
pisi|vasakul|Tartu vaade aastal 1866. Esiplaanil [[Meltsiveski tiik]] 1802. aastal avati Tartus Aleksander I käsul jällegi ülikool, mis tegutseb tänapäevani. 19. sajandi esimesel poolel oli Tartu Ülikool kõige suurem ülikool kogu Vene riigis. Linn kasvas kiiresti ja muutus oluliseks teadus- ja kultuurikeskuseks. Sajandi teisel poolel oli see oluline rahvusliku liikumise keskus. Anti välja ajalehte Postimees, tegutsesid Eesti Kirjameeste Selts, Eesti Üliõpilaste Selts ja Õpetatud Eesti Selts ning Vanemuise Selts. Tartu sai raudteeühenduse 1876. aastal. 1893. aastal muudeti venestamise käigus linna nimi ametlikult Jurjeviks (saksa transkriptsioonis Jurjew). Vältimaks vene nime, kasutati eesti ja saksa keeles nimesid Taaralinn, Embach-Athen, Embachstadt, Musenstadt am Embach-Ufer jne.
pisi|[[Johannes Pääsukese foto Barclay de Tolly majast 1914. aastal]]
Uusim aeg
Esimene maailmasõda ja Vabadussõda möödusid Tartus suuremate purustusteta. 2. veebruaril 1920 sõlmiti Tartus Eesti Vabariigi ja Nõukogude Venemaa vahel Tartu rahu ja 14. oktoobril 1920 Soome ja Nõukogude Venemaa vahel.
Sõdadevahelisel ajal laienes linn kiiresti, muuhulgas rajati Tähtvere linnaosa. Raadi mõisa rajati Eesti Rahva Muuseum. Linnas tegutsesid ülikool, Eesti Teaduste Akadeemia ja Pallase kõrgem kunstikool.
Teises maailmasõjas sai Tartu rängalt kannatada. Hävisid 2/3 elamispinnast, Kivisild, Eesti Rahva Muuseumi ja Vanemuise hooned jpm. Nõukogude okupatsiooni ajal tasandati suurem osa kesklinna varemetest haljasaladeks. 1960. aastatel algas hoogne elamuehitus Annelinnas. 1960. aastal valmis Kaarsild ja 1980. aastal Sõpruse sild, mis ühendab Annelinna Karlovaga, rajati ülikooli uus füüsikahoone ning raamatukogu. Linnas paiknenud suure sõjaväelennuvälja tõttu oli Tartu kinnine linn: välismaalasi lubati Tartusse vaid erandjuhtudel.
pisi|vasakul|[[Kivisild (Tartu)|Kivisild 1913. aasta paiku]]
Tartu Katseremonditehases valmistati veoauto GAZ raamile Eestis laialt levinud leivaautosid ja kolhoosibusse. Viimased legendaarsed mudelid olid tootmises veel enne Nõukogude aja lõppu. Eesti taasiseseisvumisel alustati tehase ruumides Scania kontserni all liinibusside tootmist. Esimese suurema partii tellis Tallinna Autobussikoondise AS. Lisaks Tallinnale valmistati suurem kogus ka Tartusse ning väiksemad kogused Kohtla-Järvele, Narva ja Pärnusse. Viimasena valmistati Tartus Scania linnalähiliinibusse Scania Omniline, mis Eestis sõidavad ringi GO Busi ja ATKO liinide all. 2007. aasta sügisest tehas likvideeriti ja tootmine lõpetati.
pisi|[[Eesti Rahva Muuseumi peahoone avati 2016. aastal]] 1980. aastate lõpust ja taasiseseisvumisest alates on hakatud sõjas purustatud kesklinna uuesti täis ehitama. Taastati sõjast saadik varemeis seisnud Jaani kirik. Riiklikest institutsioonidest toodi Tartusse Riigikohus ja 2002. aastal ka Haridus- ja Teadusministeerium. Rajatud on mitu kaubanduskeskust (Lõunakeskus, Tartu Kaubamaja, Tasku, Kvartal jt). Oluliselt on edasi arenenud Maarjamõisa (sealhulgas on Tartu Ülikooli Kliinikum laiendanud oma meditsiinilinnakut ja Tartu Ülikool välja ehitanud oma Maarjamõisa tehnoloogialinnaku).
Aastatel 2012–2015 ehitati esimesed kaks lõiku Tartu Idaringteest. 2016. aastal avati Raadil Eesti Rahva Muuseumi uus hoone.
Sümboolika
Linna ametlike sümbolite seas on Tartu lipp, Tartu vapp, Tartu logo ja tunnuslause ning viimati, 2014. aastal kinnitatud Tartu jõelipp. Ametlikke sümboleid kasutatakse vastavalt iga sümboli kohta kinnitatud kasutuskorrale. Näiteks heisatakse Tartu lipp linna ametiasutustele, logo kasutatakse linna ürituste reklaamides ja meenetel, jõelippu tarvitatakse peamiselt Tartut kodusadamaks pidavatel laevadel Emajõel ja Peipsil.
Mitteametlikeks sümboliteks võib pidada tuntumaid vaatamisväärsusi nagu Tartu raekoda, Kivisild, Kaarsild ja Tartu toomkirik, tuntud tartlasi või ka väljamõeldud olevusi nagu Tartu vaim.
Loodus
pisi|vasakul|[[Kalmistu paljand Tartus]]
Pinnamood
Tartu linn asub Suur-Emajõe mõlemal kaldal, ainsas kohas selle jõe ääres, kus ürgoru neemikud ulatuvad jõe lähedale ja Kalmistu paljandil paljandub Devoni liivakivi. Emajõgi põhjustab mõnikord kevadeti üleujutusi, selle teadaolevalt kõrgeim tase mõõdeti 1867. aasta kevadel, mil aprilli lõpust mai keskpaigani toimunud üleujutuse kõrgeim punkt oli 373 cm üle graafiku nulli.
Kesklinnas asub looduslik kõrgendik Toomemägi, mille ümber on kujunenud alates linna loomisest Tartu linnasüda. Jõeoru nõlvad välja arvatud, on Tartu ümbruse maastik pigem tasane, künklikud Lõuna-Eesti maastikud jäävad lõuna poole. Linna kõrgeim osa asub Ringtee-Riia ristmiku lähedal, kus kõrgus ulatub 80,2 meetrini üle merepinna.
Veekogud
Linnas on peale Emajõe teisigi veekogusid: Raadi järv, Jaamamõisa oja, Tähtvere oja, Vanemuise tiik, Tamme Gümnaasiumi tiik, Supilinna tiik, Anne kanal, botaanikaaia tiik, Peetrituru tiik, Maarjamõisa tiik jt tiigid. Ohtralt on väikseid tiike Ihastes. Praeguseks kadunud on Meltsi tiik ja Koolujõgi.
Haljasalad
pisi|vasakul|[[Toomemägi kevadel]]
Kuna Tartu kesklinn on saanud sõdades suuri purustusi, asub taastamata jäänud kvartalites arvukalt parke. Seda peetakse suures osas teise maailmasõja järgse linnaarhitekti Arnold Matteuse teeneks, kes tahtis hoida vabu alasid tulevase väärisarhitektuuri tarbeks, mitte lasta neid tema hinnangul kehval tasemel Nõukogude arhitektuuri täis ehitada.
Parkide rohkust on peetud nii Tartu plussiks kui ka miinuseks. Kunagise linnapea Roman Muguri suust on käibele läinud Tartu linnapea võrdlemine metsavahiga. Et jõekaldaid palistavate puude tõttu võib Tartu kesklinnast teha fotosid, kus maju peaaegu ei paistagi, on kasutatud ka etteheitena. Ent ehkki juba 1990. aastatest on ajakirjanduses korduvalt võetud sõna kesklinna parkide täisehitamise poolt (eelkõige puudutab see Keskparki, Pirogovi platsi ja endisel Holmi saarel asuvat parki), ei ole tänini Tartu parke ulatuslikult likvideeritud.
Vanemate parkide hulka kuulub Toomemägi, kuhu kujundas romantilise pargi 19. sajandi alguses Tartu Ülikooli arhitekt Johann Wilhelm Krause. Samas näeb mäepealne praeguseks välja hoopis teistsugune kui Krause aegadel, puud on suureks kasvanud ning varju jäänud alustaimestik on kidur. Seegi on tekitanud vaidlusi, mil määral ja kuidas peaks parki uuendama.
Kliima
Tartu kuulub kliima poolest Sise-Eesti kliimavaldkonda. Tartu aastatemperatuur oli aastail 2000–2010 6,5 °C ja varem (1961–1990) 4,9 °C.
Rahvastik
pisi|Tartu on üliõpilaslinn. [[Tartu tudengipäevad|Tudengite kevadpäevad 2009. aastal]] Tartu elanike arv ületas 100 000 piiri 1977. aastal ning on selle lähedal püsinud tänapäevani. 1989. aastal elas Tartus 113 420 inimest. Aastal 2000 oli elanike arv 101 169. 2005. aastal langes arvestuslik elanike arv alla 100 000, kuigi loomulik iive linnas on positiivne. Statistikaameti andmetel oli 1. jaanuaril 2007 Tartu rahvaarv 101 965. Rahvastikuregistri andmeil oli 1. augustil 2007 Tartu linna oma elukohana registreerinud 101 250 inimest. Neist 80% olid eestlased, 16% venelased ja 4% teiste rahvuste esindajad. 2008. aasta 14. veebruari seisuga oli Tartus 98 701 registreeritud elanikku. 1. jaanuaril 2012 oli Tartus 95 074 registreeritud elanikku. Eesti 2011. aasta rahvaloenduse andmetel oli Tartus 31. detsembri seisuga 97 600 alalist elanikku, neist 44 274 naised ja 53 326 mehed. Eestlasi oli 79 700 ehk 81,7%.
2013. aasta 31. detsembri seisuga elas Tartus linnavalitsuse andmetel 97 847 inimest, neist 54 419 naist ja 43 428 meest. Tartu elanikest 9699 olid vanuses 0–6 aastat, 11 884 vanuses 7–18 aastat, 59 353 vanuses 19–64 aastat ja 16 911 vähemalt 65-aastased. Linna asustustihedus oli 2511 in/km2.
Haldus
Tartu omavalitsusorganid on Tartu linnavolikogu kui esinduskogu ja Tartu linnavalitsus kui volikogu moodustatud täitevorgan. Tartu linna valitsemise üldpõhimõtted, valitsemisalaga seotud mõisted ja ametiasutuste tegutsemise kord on kajastatud Tartu linna põhimääruses. Alates 1998. aastast on Tartus võimul olnud Eesti Reformierakond, kuhu on kuulunud ka kõik linnapead.
Linnapead
pisi|Alates 2014. aastast on Tartu linnapea [[Urmas Klaas ]]