cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vikunja
Levik ja elupaik
Vikunja elab ainult Lõuna-Ameerikas, peamiselt Andide keskosas. Neid võib kohata Boliivias, Peruus, Tšiili põhjaosas ja Argentina loodeosas. Peruus on vikunjasid kõige rohkem. Boliivias on neid palju riigi lõunaosas. Ecuadoris elab väike sissetoodud populatsioon.
Vikunjad elavad kuivadel rohumaadel 3000–5000 m kõrgusel merepinnast, kus võib öösel langeda temperatuur alla 0 °C. Neile on oluline veekogude olemasolu.
0,7% eesmärk
0,7% eesmärk (inglise keeles 0.7% target) on ÜRO liikmesriikide poolt 1970. aastal Pearsoni Komisjoni soovitusel kokku lepitud soovitatav ametliku arenguabi osakaalu protsent doonorriigi rahvamajanduse kogutoodangust. Tänapäeval on see üks peamisi doonorriikide arenguabipanuse võrdlevaid näitajaid.
Monterrey konsensusega kinnitasid arenenud riigid 2002. aastal oma valmisolekut tõsta 2015. aastaks ametlik arenguabi 0,7 protsendini oma rahvamajanduse kogutoodangust.
OECD Arenguabi Komitee on mõõtnud seda indikaatorit alates selle kasutuselevõtmisest 1970. aastal, kuid selle tasemeni oli 2008. aastaks jõudnud ainult viis riiki (Norra, Taani, Luksemburg, Holland ja Rootsi).
ÜRO aastatuhande arengueesmärkides on 0,7% eesmärk üks olulisi teemasid. Arengueesmärkide täitmiseks piisab küll sellest kui ametlik arenguabi tõuseb 2015. aastaks 0,54 protsendini arenenud riikide rahvamajanduse kogutoodangust, kuid võttes arvesse ka aastatuhande arengueesmärkidega seostamata täiendava arenguabi vajadust, on soovitavaks eesmärgiks just mainitud 0,7 protsenti.
Vikunja
Käitumine
Vikunja elab perekonnapõhistes karjades, kus on üks isane ja 5–15 emast ning järglast. Karjal on kindel territoorium, mida isane kaitseb agressiivselt võõraste liigikaaslaste eest. Peregrupi territooriumi keskmine suurus on 18 hektarit. Haaremita isased elavad üksikult või moodustavad kuni 150-liikmelisi poissmeestegruppe. Erinevalt paljudest teistest sõralistest on vikunjadel eraldi söömisala ja magamisala, mis asub kõrgemal mäenõlval. Karjaliikmetel on kindlad kohad roojamiseks ja liivas kümblemiseks.
Suguküpsus saabub emastel teisel eluaastal, isased saavad paljuneda alles siis, kui nad on leidnud endale karja ja territooriumi. Paaritumine toimub märtsis ja aprillis ning tiinus kestab 11 kuud. Veebruaris või märtsis sünnib üks kriia ja emane paaritub kahe nädala pärast uuesti. Kriia hakkab kõndima 15 minuti jooksul pärast sündi, kuid ta püsib ema lähedal vähemalt kaheksa kuud ning ema imetab teda kuni 10 kuud. Karja juhtiv isasloom ajab noored emased karja juurest eemale 10-kuuselt, isased aga juba 4–9-kuuselt.
Liigikaitse
Hispaanlaste vallutuste ajast 1964. aastani kütiti vikunjasid piiramatult, mistõttu oli 1960. aastateks langenud tema arvukus 6000 isendini. 1974. aastal kuulutati vikunja ohustatud liigiks ja keelati kauplemine tema villaga. Peruus loodi vikunjadele 1964.–1966. aastatel kaitseala ning neid kaitsti salaküttimise eest väljaõpetatud valveametnike abil, tänu millele nende arvukus tõusis Peruus 75 000-ni. 1977. aastal asutati Boliivias Ulla Ulla rahvuspark, mis oli ette nähtud teiste liikide seas ka vikunja kaitseks. Kuna villas nähti head tuluallikat, lubati vikunja villaga kauplemine taas 1993. aastast. Kuigi praegu on vikunjade arvukus heal tasemel, ohustavad neid salaküttimine, elupaikade hävimine ja muud ohud.
Vill
Vikunja vill on populaarne oma soojuse tõttu, mida tingib karvade ehitus. Karvadel on väikesed soomused, mille abil nad omavahel haakuvad ja õhku kinni peavad. Vikunja karvadel pole aga nii palju soomuseid kui näiteks lambavillal, mistõttu on see vähem allergeenne. Vikunja villa kiu keskmine läbimõõt on 13-14 μm ning see on üks peenekiulisemaid villu loomade seas. Kuna vill on tundlik kemikaalide suhtes, jäetakse see tavaliselt looduslikku värvi.
Vikunja toodab aastas vaid 0,5 kg villa ja selle pügamine toimub erilisel viisil. Inkade ajal oli vikunjade pügamine kogukondlik sündmus, mida nimetati chacu-ks. Selle käigus karjatati sadu tuhandeid vikunjasid püünistesse, pügati ja lasti tagasi loodusesse. See toimus kord nelja aasta jooksul. Inkad uskusid, et vikunja on noore neiu taaskehastus, kellele anti puhtast kullast kasukas, kui ta andis ennast vana koleda kuninga käsutusse. Seetõttu oli inkade seas keelatud vikunja tapmine ja tema naha kandmine kõigil peale kuningliku perekonna liikmete.
Praegu kehtib Peruus vikunjavillast toodete märgistussüsteem, mille abil tõestatakse, et toode on valmistatud seadusliku chacu käigus saadud villast. Muuhulgas annab see tootemärgistus garantii, et loom püüti kinni, pügati elusana ja vabastati ning et teda ei saa järgmised kaks aastat pügada. See süsteem toob suure osa kasumist tagasi kogukonnale. Sellegipoolest eksporditakse igal aastal kuni 22 500 kg ebaseaduslikult saadud vikunjavilla. Seetõttu on mõned riigid liigi kaitseks keelanud villa impordi. Vähesel määral toodetakse villa vangistuses peetavate vikunjadega. Bioloog Cristian Bonacic on avaldanud arvamust, et farmides pidamine võib kahjustada keskkonda ja soodustada vikunjade seas haiguste levikut.
Aastal 2017 oli 1 kg puhastamata vikunjavilla hind Peruus 310–365 USA dollarit ning kõrgeima kvaliteedi villa hind 1350–1450 dollarit kg kohta.
Jüri Liivas
pisi Jüri Liivas (5. november 1898 Kabala, Raplamaa – 5. mai 1938 Leningrad) oli eesti kommunistlik poliitik.
Ta oli 1921. aasta Kommunistlikkude tööliste nimekirja järgi Tallinna Linnavolikogu liige.
Ta oli ajalehe Rõhutute Hääl vastutav toimetaja. Mõisteti 1922. aastal kolmeks aastaks vangi, vahetati NSV Liitu.
Harmoonia (muusika)
Harmoonia on muusikas akordide ühendamine ja suhted.
Harmoonia mõistet kasutatakse ka üheaegselt kõlavate helide kombinatsioone reguleerivate struktuursete põhimõtete süsteemi tähenduses. Harmoonia kui teooria käsitlemisel on läbi sajandite tekkinud terve teoreetilise kirjanduse korpus.
Belgershaini vald
Belgershain on vald Saksamaal Saksimaa Leipzigi kreisis.
Iga
Iga on mitmetähenduslik sõna, mis võib tähendada:
IgA
Harilik kalmus
Harilik kalmus ehk kalmus (Acorus calamus) on võhaliste sugukonna kalmuse perekonda kuuluv mitmeaastane ühekojaline rohttaim. Rahvakeeli kutsutakse kalmust ka kalbuseks, lunamöögaks, võhandumõõgaks, taadreseljaks, tütrejuureks ning tatari mürgirohuks.
Culebra
pisi|[[Culebra vald|Culebra valla lipp]] thumb|Culebra asend Puerto Rico suhtes Culebra on saar Puerto Rico ja Neitsisaarte vahel või Neitsisaarte lääneosas. Pindala 26 ruutkilomeetrit. Saar on künklik, kõrgus kuni 197 meetrit. Koos 23 rannalähedase väikesaarega moodustab Puerto Rico Culebra valla.
Saarel on varem nimeks olnud Isla Pasaje ja Isla de San Ildefonso. Saart tuntakse ka nimedega Isla Chiquita ja Ultima Virgen.
Harilik kalmus
Levila
Eestis paljuneb kalmus ainult vegetatiivselt risoomi tükkide abil. Soojemas kliimas on võimeline ka paljunema seemnetega
Culebra
Kuulub Ameerika Ühendriikidele.
Carrauntoohil
Kõrgusega 1038 m on see Iirimaa ja Iirimaa saare kõrgeim mägi.
Harilik kalmus
Kasvukoht
Tavaliselt kasvab mageveekogude mudases kaldaosas ja madalates veekogudes, samuti ka mererannikul lompides.
Culebra
2000. aastal elas saarel 1868 inimest.
Harilik kalmus
Ravimina
Kalmuse risoom sisaldab tugeva baktereid hävitava toimega eeterlikku õli ja tärklist. Ravimina kasutatakse seedehäirete ning mitmete närvi-ja sisehaiguste raviks. Samuti parandab kalmus söögiisu. Peale selle leevendab see unetust ning ergutab noortel emadel rinnapiima tekkimist.
Teed või tinktuuri kasutatakse maomahla alahappesuse, soolegaaside ja neerukivide korral.
Kasutusel ka veterinaarias loomade seedehäirete korral.
Ravimiks kogutakse kalmuserisoome enamasti sügisel või varakevadel. Siis on neis toimeaineid kõige rohkem ning nende kogumine pole ka nii tülikas. Juurtest ja lehtedest puhastatud risoomid pestakse ja pannakse paariks päevaks nõrguma. Pärast seda kuivatatakse neid varjulises tuuletõmbusega kohas 30 kuni 35 °C vahemikus. Kuivatada tuleb seni, kuni risoomitükid hakkavad painutades murduma. Korralikult kuivatatult murdekoht on valge või kollakas. Värskelt võivad risoomid mürgistusi tekitada, ehkki nad on maitsvad ja meeldiva lõhnaga.
Retseptid
Vesitõmmis kuummenetlusel- võetakse 1tl (umbes 3g) peenestatud kalmuse droogi 0.5l klaasi keeva vee kohta ja jäetakse tõmbama (10-15 min). Pärast kurnamist juuakse saadud vedelik vähemalt 20 min enne sööki. Tarvitatakse: vähese söögiisu, loiu seedetegevuse ning kõhugaaside korral.
Alkoholtõmmis- valmistatakse 60-, 70-, või 95%lise piiritusega vahekorras 1:5. Segu tuleb hoida suletud anumas 7 ööpäeva hästi suletult ja pimedas, vahetevahel loksutades. Võetakse enne sööki veega lahjendatult 0.5tl. Tarvitatakse: söögiisu ja seedimise soodustamiseks ning kõhuvalu ja -gaaside vähendamiseks.
Vastunäidustused: rasedus ja ülekaalulisus.
Peet Lepik
Peet Lepik (sündinud 23. veebruaril 1935 Tallinnas) on eesti semiootik ja kultuuriteoreetik.
Elukäik
Lõpetas 1953 Tallinna 10. Keskkooli ning asus samal aastal õppima režissuuri Moskvas VGIK-is. 1957 osales ta kollektiivses arupärimises, mis vaidlustas 1956. aasta Ungari sündmusi kritiseerinud üliõpilaste eksmatrikuleerimise. Seetõttu heideti ta instituudist välja.
1957. aasta sügisest jätkas ta õpinguid Tartu Ülikoolis eesti keele ja kirjanduse erialal ning lõpetas stuudiumi folkloorile spetsialiseerununa 1962.
Nelja-aastane õpetajastaaž (Tallinna 19. Keskkoolis ja 46. Keskkoolis) vaheldus lühikese televisiooni- ja ametnikutööga (Eesti NSV Kõrgema ja Keskerihariduse Komitees).
Sügisel 1966 kandideeris edukalt Moskva Riikliku Ülikooli filosoofiateaduskonna esteetika kateedri aspirantuuri kultuurisotsioloogia erialal. Kandidaaditöö pidi kujunema osaks kogu Eesti elanikkonda hõlmavast kollektiivsest uurimusest "Teie ja kultuur", mille alusel kavatseti välja selgitada eestlase kunstimaitse ja -eelistused. Väitekiri jäi aga kaitsmata kahel põhjusel. Esiteks oli ankeet, mille alusel elanikkonda küsitleti, koostatud täiesti ebaprofessionaalselt. (Peet Lepik tegi ise hiljem vastava analüüsi ja tuvastas paljude ankeediküsimuste mitme-, koguni seitsmetähenduslikkuse…) Teiseks sattus ta Moskvas põhjalikult lugema Tartu-Moskva semiootikakoolkonna töid, mis ta tähelepanu pöördumatult sidusid.
Tallinnas ei olnud tal võimalik oma semiootikahuvile leida rakendust ja nii võttis ta 1970 vastu nooremteaduri (hiljem vanemteaduri) koha Haridusministeeriumi Pedagoogika Teadusliku Uurimise Instituudis (PTUI-s), kus ta kakskümmend aastat (internatsionalistliku) kasvatuse uurimist simuleerides või oma huvisid Haridusministeeriumi pealesunnitud teemanimetuste varju peites luges süstemaatiliselt Tartu Ülikooli semiootikapublikatsioone ja süvenes (kaheksa aasta jooksul) põhjalikult tadžiki-pärsia klassikalise kultuuri problemaatikasse. See töö päädis ulatuslike vahetekstidega varustatud 480-leheküljelise pärsia kultuuriantropoloogia koostamisega, mis tekstide originaalkeeltest tõlkimise mahukuse tõttu on siiani avaldamata.
Lisaks sellele koostas ta õppematerjali tadžiki-pärsia islamikultuuri sünnist ning suhetest euroopa kultuuriga (8 autoripoognat). Hiljem valis ta õppematerjali illustreerimiseks välja ka sarja tekste (3 autoripoognat), mille originaalkeeltest tõlkisid Haljand Udam, Ly Seppel ja Andres Ehin ning Udami reaaluste järgi Paul-Eerik Rummo. Kõik need materjalid on trükis avaldamata.
Avaldamata on ka kultuurisemiootikasse sissejuhatav õppematerjal gümnaasiumidele (Kuidas mõista kultuuri?; 8 autoripoognat), millega ta 1992 võitis Haridusministeeriumi kultuurialase õppekirjanduse konkursi. 20-aastasest PTUI-s töötamise perioodist riiulile jäänud teistest käsikirjadest on mahukamad M. S. Kagani esteetikakontseptsiooni kriitika kantiaanlikelt positsioonidelt (2,7 autoripoognat; autori kommentaar: tollal ei saanud avaldada, nüüd pole seda enam kellelegi vaja); tänaseks on tarbetuks saanud ka marksistliku ateismi kriitika (2 autoripoognat), mille kirjastus omal ajal tagasi andis. Kokkuvõtteks peab siiski möönma, et PTUI perioodil läbi töötatud kultuuriajalooline ja -teoreetiline kirjandus on jätkuvalt olnud aluseks tema kõikidele teaduslikele pürgimustele tänini välja.
Teadusliku töö kõrvalt on Lepik tegelnud ka tõlkimisega vene keelest (Olga Perovskaja, Maksim Gorki, Leonid Sobolev, Nikolai Nikolski jt) ja inglise keelest (Harold Pinter) eesti keelde ning ka eesti keelest vene keelde.
Töötas 1990–1992 Toompeal Riigikantselei hariduskonsultandina ning töötab 1992. aastast Tallinna Pedagoogikaülikoolis.
Pärast lühiajalist (1992–1993) vanemteaduri ametit Kasvatusteaduste Instituudi arengu-uuringute laboratooriumis kaitses TPÜ kultuuriteaduskonna nõukogu ees magistritööd Tadžiki-pärsia islamikultuuri kujunemise eeldused: Õppematerjal kultuuriloo kursuseks. Astus aastateks 1993–1996 ja 1997–1999 kultuuriteaduskonna doktorantuuri. Määrati 1996 kultuuriteooria õppetooli juhatajaks. Tema doktoritöö on keskendunud kultuuriuniversaalide uurimisele, täpsemini: kultuuri kui intellekti semiootiliste skeemide analüüsile.
Loeb Tallinna Pedagoogikaülikooli kultuuri- ja keeleteaduskondade üliõpilastele loenguid semiootika alustest, kultuurisemiootikast, kultuuriuniversaalidest, pärsia islamikultuuri tekkest ja islamikultuuri tähendusest Euroopale.
Peet Lepiku juhendamisel on oma magistritöö hindele cum laude kaitsnud Hasso Krull (Jacques Lacani psühhoanalüütilise teooria võtmemõisteid: Tõlke probleemid ja "rakendus", 1988) ja Erik Juzykain (Marilaste infokeskkonna mõningaid aspekte, 2000) ning hindele optime approbatur Eike Värk (Eesti kutselise nukuteatri ajaloost, 1999).
Aastatel 1992–1994 oli Peet Lepik Eesti Akadeemilise Pedagoogika Seltsi esimehe asetäitja ja Seltsi Tallinna osakonna esimees. 1995. aastast on ta Euroopa Kultuurifondi Eesti Rahvuskomitee liige ja 1999. aastast Estonia Seltsi juhatuse liige. Samuti on ta Eesti Semiootikaseltsi asutajaliige.
Tema doktoritöö keskendub antikultuuri fenomenile nõukogude kultuuris. Sellel teemal on ilmunud mitmeid artikleid võõrkeelsetes semiootikaajakirjades, aga ka Akadeemias (nr 4, 2000). 2001 ilmus Peet Lepiku koostatud Uurimusi müüdist ja maagiast, milles leidub ka ta enda ettekanne "Müüdi ja maagia semiootiline spetsiifika".
Peet Lepik kaitses 17. detsembril 2007 Tartu Ülikoolis doktoritöö "Universaalidest Juri Lotmani semiootika kontekstis" (juhendaja Peeter Torop, oponent Vilmos Voigt). Töö on ilmunud raamatuna sarjas "Tartu Semiotics Library".
Peter Mansfield
Sir Peter Mansfield (9. oktoober 1933 London – 8. veebruar 2017 London) oli inglise füüsik, kes sai 2003. aasta Nobeli meditsiiniauhinna (koos Paul Lauterburiga).
Peter Mansfield lõpetas 1959 füüsika alal Londoni ülikooli (Queen Mary College) ja sai 1962 samast doktorikraadi. Ta täiendas end kaks aastat USAs Illinoisi ülikoolis ning asus 1964 tööle Suurbritannias Nottinghami ülikoolis. Hiljem oli ta seal emeriitprofessor.
Ta tegi teedrajavaid ülesvõtteid magnettuumaresonantsi alal, mis on praegu meditsiinilise diagnostika mitteinvasiivne meetod.
1973. aastal avaldatud töös kirjeldas ta koos kolleegidega magnetvälja gradiendi rakendamist magnetresonantstomograafias. Ta näitas, kuidas signaale saab matemaatiliselt analüüsida.
1976. aastal töötas ta välja täiustatud tehnika, mille abil on kerge ühekorraga piltidega katta terve lõigu. Selle põhjal töötati kümmekond aastat hiljem välja väga kiire piltdiagnostika tehnika.
Töökohad
Oma tööde eest on ta saanud arvukalt autasusid, sealhulgas aadlitiitli 1993.
Isiklikku
Peter Mansfield oli aastaid abielus Jeaniga ja neil on kaks tütart.
Tema hobid olid lugemine ja lendamine. Tal oli kopteri juhtimise luba.
Elementaarsündmuste hulk
Elementaarsündmuste hulk ehk elementaarsündmuste ruum ehk elementaarsündmuste süsteem on tõenäosusteoorias antud katse kõigi võimalike tulemuste ehk elementaarsündmuste hulk.
Tähis: \Omega (suur oomega).
Tura (Ungari)
Tura asub Budapestist 50 km idas.
Turat läbib raudtee, mis viib lääne poole Budapesti ja ida poole Hatvani kaudu Miskolcsi. Turat läbib ka kiirtee, mis viib lääne poole Budapesti ja ida poole Hatvani kaudu Nyíregyházasse.
Argument (täpsustus)
Argument võib olla:
Tura (Ungari)
Arvatavasti kõige tuntum on Tura oma tikandite poolest. Tuntud on ka sealsed rahvalaulud: aastal 1906 kogus Béla Bartók Turast 150 rahvalaulu.
Ajalugu
Esimest korda mainiti Turat aastal 1220 ladinakeelses ürikus Thwra nime all. Sel ajal kuulus asula Ákosi perele.
1425. aastal vahetas üks Ákosi suguvõsa liikmetest Miklós Ördög Prodavizi kuningas Sigismundiga Tura muu omandi vastu.
pisi|vasakul|Schossbergeri loss
1544. aastal läks Tura Ottomani impeeriumi võimu alla. Budapest, mis Turast üldse kaugel pole, oli langenud 3 aastat varem. Türklased Turat ei rüüstanud ja kohalik kirik säilis kogu Türgi võimu aja. Türgi aja lõpus elas linnas 61 peret.
Aastal 1740 sai Tura tollimaksuvabaks linnaks. Sel ajal oli seal 59 maksustatavat majapidamist. Sel sajandil saavutas Tura õitsengu: ta muutus põllumajanduskeskuseks ja kohalikud elanikud müüsid oma saadusi paljude ümberkaudsete linnade turgudel.
1879. aastal müüs Esterházy perekond Tura parun Sigismund Schossbergerile. Linnas asub 1883. aastal ehitatud Schossbergeri loss.
1910. aastal oli Turas 900 maja ja 4759 elanikku.
Tänapäevani pole Turas arvestatavat tööstust. Elanike peamine tegevusala on aedviljade ja lillede kasvatamine. Samuti on olulistel kohtadel loomade aretamine ja puuviljade kasvatamine.
Vald kuulus 2012. aastani Aszódi väikepiirkonda.
Argument (täpsustus)
Sõna teisi tähendusi vaata Vikisõnaraamatust:
Puracé vulkaan
Puracé on tegev kihtvulkaan Lõuna-Ameerikas Andides.
Vulkaani kõrgus muutub seoses tegevusega, olles umbes 4700 meetrit.
Puracé purskas aastatel 1849, 1869 ja 1885. Viimati purskas ta 1977. aastal.
Dan Põldroos
pisi| Dan Põldroos 1998. aastal. Foto: Jaan Künnap Dan Põldroos (6. märts 1970 Tallinn – 5. mai 2007 Tallinn) oli eesti näitleja.
Ta lõpetas 1992. aastal Tallinna Konservatooriumi lavakunstikateedri 15. lennu. 1991–1992 oli ta Ugala teatri ja 1992–1999 Eesti Draamateatri näitleja.
Tema tuntumad lavarollid olid Muna Endel Andrus Kivirähki romaani järgi tehtud näidendis "Rehepapp", Joseph Porter Pitti tegelaskuju Tony Kushneri näidendis "Inglid Ameerikas" ja Jörgen Tesmani karakter Henrik Ibseni lavateoses "Hedda Gabler".
Laiemat tuntust kogus ta rollidega teleseriaalides "Wigla Show", "V.E.R.I." (1995–1997) ja "Wremja" (2001–2003).
Ta on mänginud filmides "Lammas all paremas nurgas", "Ruudi" ja "Jan Uuspõld läheb Tartusse".
Rollid Ugalas
1991–1992
1999–2000
Miksike
Miksike oli veebisait, mis oli mõeldud kasutajate poolt õppematerjali lisamiseks ja teiste kasutajate poolt lisatud materjalide lugemiseks.
Saidil oli võimalik küsida abi kodustes ülesannetes ja vaba aega puudutavates küsimustes, samuti sai seal aidata teistel kasutajatel infot koguda ja selle eest koguda "pesupunkte", mille eest oli võimalik saada auhindu. Leheküljel oli võimalus pranglida ehk peast arvutada aja peale ja võtta osa ka muudest võistlustest.
Miksikest arendas alates 1998 OÜ Miksike.
Miksikese veebileht suleti 2022. aasta novembris.
Johann Strauss vanem
thumb|1835 thumb|1837 Johann Strauß I (ka Johann Baptist Strauss, Johann Strauss vanem; 14. märts 1804 Viin – 25. september 1849 Viin) oli austria romantiline helilooja, valsi populariseerija ja muusikalise dünastia alusepanija. Tema tuntumate teoste hulka kuuluvad "Radetzky marss" ja valss "Lorelei Rheinklänge" op. 154.
Elu ja töö
Straussi vanemad Franz Borgias Strauß (1764–1816) ja Barbara Dollmann (1770–1811) olid võõrastemajapidajad. Straussi vanaisa oli juut Johann Michael Strauß (1720–1800), kes võttis omaks katoliku usu.
Straußi ema Barbara suri, kui poiss oli seitsmeaastane. Viis aastat hiljem uppus ta isa Doonau jõkke (tegu võis olla enesetapuga). Poisi hooldaja, rätsep Anton Müller pani ta õpipoisiks raamatuköitja Johann Lichtscheidli juurde. Strauß võttis õpipoisitöö kõrvalt viiuli- ja vioolatunde. Teda õpetas ka Johann Polischansky ning tal õnnestus pääseda mängima kohalikku orkestrisse, mida juhatas Michael Pamer. Strauß lahkus orkestrist, et mängida populaarses keelpillikvartetis Lanner Quartet koos Joseph Lanneri ja vendade Karl ja Johann Drahanekiga. Viini valsse ja saksa talupojatantse esitav kvartett paisus 1824. aastal väikseks keelpilliorkestriks. Strauß oli Lanneri kõrval orkestri abidirigendiks ja varsti asus ta juhatama orkestrist välja kasvanud teist väiksemat orkestrit.
1825. aastal moodustas ta oma ansambli ja hakkas sellele muusikat (peamiselt tantsumuusikat) kirjutama. Temast sai üks tuntumaid ja armastatumaid tantsumuusika heliloojaid Viinis. Ta käis ansambliga reisidel Saksamaal, Hollandis, Belgias, Inglismaal ja Šotimaal. Reisil Prantsusmaale 1837. aastal kuulis ta esimest korda kadrilli ja hakkas neid ka ise komponeerima, tutvustades seda tantsu Austrias, kus see sai väga populaarseks. Straußi looming oli tuntud nii ühiskonna koorekihi kui ka vaesema publiku seas. Ta lisas oma teostesse mitmeid tollel ajal populaarseid meloodiaid, et meeldida laiemale publikule. 1838. aastal esitati tema muusikat Inglismaal kuninganna Victoria kroonimisel.
Strauss abiellus 1825. aastal Viinis Maria Anna Streimiga. Neil sündisid pojad Johann Strauß II, Josef Strauß ja Eduard Strauß ning tütred Anna (s 1829) ja Therese (s 1831). Noorim poeg Ferdinand (s 1834) elas vaid kümnekuuseks.
Straußi abielu oli suhteliselt ebastabiilne, kuna ta viibis sagedaste välismaareiside tõttu perekonnast pidevalt eemal. Abikaasad võõrandusid teineteisest järk-järgult ja alates 1834. aastast oli Straußil armuke Emilie Trampusch, kellega ta sai kuus last. Strauß oli kodus range distsiplineerija ja väljendas oma poegadele selgelt oma arvamust, mille kohaselt peaksid pojad valima muusikaga mitteseotud elukutse. Maria Anna palus 1844. aastal lahutust, mis võimaldas poeg Johannil vabalt jätkata oma muusikalist karjääri.
Strauß suri 1849. aastal sarlakitesse. Ta maeti Döblingeri kalmistule oma sõbra Joseph Lanneri kõrvale. 1904. aastal maeti mõlema säilmed ümber Zentralfriedhofi.
Klovainiai vald
Klovainiai vald (leedu keeles Klovainių seniūnija) on 2. järgu haldusüksus (vald) Leedus Pakruojise rajoonis.
Valla pindala on 174 km². 2011. aasta seisuga elas seal 2743 inimest. Valla keskus on Klovainiai alev (aastal 2011 oli seal 785 elanikku). Vallamaja asub aadressil Žalioji g. 19. Vallavanem on Dainius Poškus.
Valla territooriumil on ka mitmed huutorid:
Keith Olbermann
thumb
Keith Theodore Olbermann (sündinud 27. jaanuaril 1959) on Ameerika Ühendriikide uudistediktor, spordi- ja poliitikakommentaator. Ta on MSNBC saate "Countdown with Keith Olbermann" saatejuht.
Maardu küla
Maardu on küla Jõelähtme vallas Harjumaal.
Maardu küla on esmamainitud aastal 1241 (Martaekilae) ning Maardu mõisa (Maarthe) 1397. aastal. Küla mõisastati 18. sajandi keskpaigas.
Külas asuvad Maardu mõis, Maardu hiiemets, väikeselohuline kultusekivi Hiiekivi ning Maardu kivikalmete rühm. Põhjas piirneb küla Tallinna–Narva maanteega, millega ühendab küla keskust Maardu mõisa tee. Küla läbib Lagedi–Kostivere tee ja külla jääb ka üks bussipeatus (Maardu mõis). Lähimad kauplused, koolid, lasteaiad ja muud asutused jäävad sama valla Loo ja Kostivere alevikku.
1941. aasta 6. detsembril sündis Maardu külas talunike Evald ja Adele Hermaküla (sündinud Sepp) poeg Evald Hermaküla, hilisem tuntud näitleja, teatrilavastaja, filmilavastaja ja näitejuht.
2011. aasta rahvaloenduse andmetel elas külas 159 inimest. Neist 114 (71,7%) olid eestlased.
Küla järgi on nimetatud Kallavere kihistu Maardu kihistik.
Lee Evans (jooksja)
Lee Edward Evans [lii 'eduard 'evanz] (25. veebruar 1947 Madera (California) – 19. mai 2021) oli USA kergejõustiklane (400 m jooksja), 1968. aasta kahekordne olümpiavõitja.
1966. aastal, pärast keskkooli lõpetamist tuli ta USA meistriks 440 jardi jooksus (402 m). USA meistriks tuli ta ka kolmel järgmisel aastal, lisaks tuli ta 1968. aastal USA üliõpilaste meistriks.
Esimese maailmarekordi tegi ta 1966, kui osales USA 4×400 m teatejooksumeeskonnas, mis esimest korda purustas 3 minuti piiri (2.59,6). Järgmisel aastal püstitas ta Fresnos 4×200 jardi teatejooksu maailmarekordi (1.22,1).
1968. aasta suveolümpiamängudel Méxicos võitis ta 400 m jooksu (43,86) ja ankrumehena 4×400 m teatejooksu (2.56,1). Mõlemad tulemused olid maailmarekordid, mis püsisid üle 20 aasta, teatejooksu tulemus isegi kauem kui Robert Beamoni 8.90 kaugushüppes. 400 meetri jooksus sai USA kolmikvõidu.
1972. aastal tuli Evans küll USA meistriks, ent olümpia katsevõistlustel jäi alles neljandaks. Selletõttu arvati ta olümpiakoondisse ainult 4×400 meetri teatejooksus ankrumehena. Kuid 400 meetri jooksu medalimehed Vincent Matthews ja Wayne Collett diskvalifitseeriti ebasportliku käitumise pärast autasustamistseremoonial, üks sportlane sai vigastada ning USA 6 ülesantud mehest oli ainult 3 järel, mistõttu teatemeeskond ei saanud osaleda.
Seejärel hakkas Evans elukutseliseks sportlaseks. 1980. aastal anti talle amatööri õigused tagasi, ent ta oli kunagise vormi minetanud ja suutis 400 m joosta vaid 46,5-ga.
Aruküla (Järva)
Aruküla on küla Järva maakonnas Järva vallas Koeru alevikust edelas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Koeru valda.
2000. aastal elas Arukülas 46 inimest, 2008. aastal 66 elanikku.
Küla on esimest korda mainitud 17. sajandi esimesel poolel (Arrenküll). Külas asub Aruküla mõisa kalmistu.
Eugène Ionesco
Eugène Ionesco (26. november 1912 Slatina, Rumeenia – 28. märts 1994 Pariis) oli prantsuse näitekirjanik.
Elukäik
Eugène Ionesco sündis rumeenia-prantsuse segaperekonnas. Lapsepõlve veetis ta Prantsusmaal, 1925–1938 elas Rumeenias, kus õppis ära rumeenia keele. Ta õppis Bukarestis ja Pariisis romanistikat. Et ta ei tahtnud ei "surra natsismi eest" ega "võidelda Stalini eest", asus ta 1938 elama oma "emamaale" Prantsusmaale.
Looming
Eugène Ionesco kirjutas kriitikat, autobiograafiaid (1967 "Märkmekilde", 1968 "Minev olevik olev minevik"), romaane, lastejutte jne. ("Valge ja must" 1981). Ainus, mida ta ei kirjutanud, oli luule. pisi|püsti|vasakul|Eugène Ionesco (1993) pisi|Eugène Ionesco ja ta abikaasa Rodica Ionesco haud Pariisis Montparnasse'i kalmistul
Kuid eelkõige oli ta viljakas näitekirjanik: peaaegu igal aastal tuli välja uus näidend. Eugène Ionesco on üks olulisemaid absurditeatri autoreid. Teda mõjutasid Alfred Jarry ja Antonin Artaud. Ta poetas näidendeisse osavalt ka farsi ja nukuteatri elemente. Näidendeid kirjutama olevat Eugène Ionesco hakanud inglise keele õpikut lugedes saadud tuju ajel.
Setend
Setend on ühisnimetus nii settetele kui ka settekivimitele.
Eugène Ionesco
Looming
Esimesed näidendid "Õppetund" (1952), "Kiilaspäine lauljatar" (1950) ja "Toolid" (1954) olid mäss traditsioonilise teatri vastu. Pariisis Huchette'i teatris on "Kiilaspäist lauljatari" ja "Õppetundi" järjepidevalt mängitud juba 1957. aastast. Loogilise tegevuse ja seotud dialoogi asemel toimivad akommunikatiivsed segiaetavad tegelaskujud, sürrealistlik seguneb realistlikuga ja kõik näitab võimendatult maailma nihestatust. 1950. aastate lõpust alates nihkuvad eksistentsiaalsed probleemid Eugène Ionesco loomingus aina enam esiplaanile ja tegelaskujud muutuvad konkreetsemaks. Näiteks seob naivistist humanist Bérenger rea näidendeid ("Mõrvar kutsumusest" 1957, "Ninasarvik" 1958). Eugène Ionesco kasutas oma näidendite määratlemiseks mõisteid "antiteater" ja "traagiline farss".
Setend
Setendiks nimetatakse settekompleksi, mis sisaldab nii pudedaid setteid kui ka juba litifitseerunud setteid ehk settekivimeid. Setendi mõistet on vaja ka seepärast, et kivistumine on pikaldane ning sujuv protsess, mistõttu on tihti väga raske öelda, kas tegemist on settekivimi või settega.
Eugène Ionesco
Looming
1989 kutsus Eugène Ionesco riike toetama Rumeenias käimas olnud muudatusi ning tunnistas: "Ma olen kultuurilt prantslane, kuid ma tunnen end taas saamas rumeenlaseks".
Rise of Nations
"Rise of Nations" on Big Huge Gamesi loodud ja Microsofti turustatav strateegiamäng. See anti välja 20. mail 2003.
Mängus on võimalik valitseda erinevaid rahvaid ning arendada teadust, kaubandust, seadusi ja sõjandust koos teiste rahvastega. Võimalik on mängida arvutiga, kes juhib sel juhul teisi rahvaid, või läbi võrgu teiste inimestega. Eesmärgiks on vallutada võimalikult palju maad.
Ateena Panathinaikόs
Klubil on palju osakondi:
Rachel Maddow
1994. aastal lõpetas ta Stanfordi ülikoolis avaliku halduse eriala. 2001. aastal sai ta Oxfordi ülikoolis filosoofiadoktori kraadi poliitikas.
Ta juhib Ameerika Ühendriikide telekanalis MSNBC omanimelist saatesarja ja esineb poliitikakommentaatorina.
Tal on olnud omanimeline saatesari ka raadios.
Korporatsioon Indla
Korp! Indla juhtmõtted on demokraatia, eestlus, sõprus ja mõõdukus.
Ajalugu
Korp! Indla loomise idee sündis 24. oktoobril 1923 kümne naisüliõpilase soovist lisada kahele juba olemasolevale naisorganisatsioonile veel üks, mis vastaks täpsemalt nende ideaalile.
Akadeemiliste tavade kohaselt rõhutati patriotismi ja intellektuaalsust, aga ka töökust, ausust, kohusetunnet ning täiskarskust – samas polnud see Eesti tugevat karskusliikumise traditsiooni arvestades uus, ka mõned meeskorporatsioonid olid oma algperioodidel katsetanud karskust.
Korporatsiooni asutamisaegadel oli indlaensistel keelatud tarbida alkoholi nii korporatsioonisiseses kui ka -välises elus – alkohol oli lubatud vaid nn arstirohuna ja kirikus armulaual ning ka osalemisel teiste naiskorporatsioonide landesvater 'itel õestusveinina.
Ametlikult asutati korp! Indla 7. märtsil 1924, kui Tartu Ülikooli valitsus kinnitas korp! Indla põhikirja.
Korp! Indla astus 1926. aastal Naiskodukaitse liikmeks; 1930. aastal võeti esmakordselt osa Üliõpilaskonna Edustuse tööst ning tehti kaastööd Üliõpilaslehele. Indlaensis Erika Viirsalu-Nivanka oli üliõpilaslehe peatoimetaja; 1936. aastal astuti Lilli Suburgi nimelise toetuskapitali liikmeks. 1930. aasta oktoobris sõlmiti sõprusleping Helsingi Ülikooli Savolaise osakonnaga.
Nõukogude ajal oli tegevus Eestis katkestatud.
3. märtsil 1989 registreeris Tartu Ülikooli nõukogu korp! Indla põhikirja, ametlik taasasutamine toimus 31. märtsil 1989. Arhiivimaterjalide ja vanade vilistlaste mälestuste põhjal elustati sõjaeelsed traditsioonid. Oktoobris 1991 taastati sõprusleping Helsingi Ülikooli Savolaise osakonna ja selle vilistlaskoguga, märtsis 2000 sõlmiti kartellileping Läti Korporatsioon Dzintraga.
Sümboolika
Korp! Indla värvikombinatsioon on kirsipruun-valge-roheline. Kirsipruun sümboliseerib sõprust. Valges värvis kehastuv kaine meel väljendab mõistusepärast suhtumist nii ilmaasjadesse kui ka alkoholi. Roheline värv on nooruse sümbol – olla noor ning kanda endas nooruse tuld, andmata kohta resignatsioonile ja mõttelaiskusele.
Korp! Indla värvitekkel on kirsipruuni põhjaga, ääristatud valge ja rohelise triibuga. Tekli keskel on sirkel ehk vääntäht, mis on lühend väljendi Vivat, crescat, floreat corporatio Indla! (Elagu, kasvagu, õitsegu korporatsioon Indla!) esitähtedest, ja kümnenooleline rosett, mis sümboliseerib asutajaliikmeid. Korp! Indla noorliikmete tekkel on musta värvi, hõbedase sirkliga paremal küljel.
Põhimõtted
Korp! Indla põhimõtted pärinevad korporatsiooni asutamisajast, kandes endas asutajaliikmete tõekspidamisi, nende eluhoiakut ja väärtushinnanguid. Korp! Indla põhikirjas on põhimõtted tegevuse eesmärkidena sõnastatud järgmiselt:
Põhimõtted peegelduvad ka organisatsiooni nimes, lipukirjas ja värvikombinatsioonis.
Korp! Indla nimi on tuletatud Johannes Aaviku tolleaegsest uudissõnast ind (gen. innu), mis oli loodud omakeelseks vasteks võõrsõnale entusiasm, iseloomustades kõige paremini organisatsiooni, mille liikmed teotsevad entusiasmi, vaimustuse ja hooga. Korp! Indla lipukiri on "Sõnasse kindlust, teosse ausust, kodule armastust!" Organisatsiooni värvikombinatsioon kirsipruun-valge-roheline on aga valitud sümboliseerimaks sõprust, kainet meelt ja noorust.
Ë
Ë (ë) on ladina kirja täht, mis on omane albaania ja kašuubi keelele. Tähe E teisendina on see täht kasutusel afrikaani, hollandi, letseburgi ja prantsuse keeles.
Tähte kasutatakse ka ladinakeelsete sõnade puhul, märkimaks diftongides (nt oe versus oë), et e hääldub välja.
Jon Sivewright
pisi Jon Sivewright (sündinud 22. mail 1965 Fremantle'is) on Austraalia näitleja. Tema kehastatud tegelaskuju on Tony Holden seriaalist "Kodus ja võõrsil", kus Sivewright on mänginud 2005. aastast.
Elulugu
Enne näitlejaks saamist töötas Sivewright kaevandustöölisena ning oli 12 aastat tuletõrjuja.
2003. aastal kolis ta Sydneysse ning astus Surry Hillsis asuvasse näitlejate keskusse (Actors' Centre), kus ta läbis kahe ja poole aastase juunioride kursuse.
Sivewrighti esimene näitlejatöö seriaalis oli Austraalia telesarjas "Fireflies" 2004. aastal. Seejärel oli tal kõrvalosi mitmes muus seriaalis.
"Kodus ja võõrsil"
2005. aasta augustis sai Sivewright oma esimese püsirolli teleseriaalis – hakkas mängima Tony Holdenit Austraalia seriaalis "Kodus ja võõrsil". Ta on seal Lucas ja Jack Holdeni isa. Tonyl oli suhe Beth Hunteriga (Clarissa House), kes hukkus autoavariis. Nüüd on tema elukaaslane doktor Rachel Armstrong, keda kehastab Amy Mathews.
Ménière'i tõbi
Ménière'i tõbi (ka ménière'i haigus; ladina keeles morbus Ménière) on sisekõrva haigus, mis põhjustab kuulmise nõrgenemist, tinnitust ja tasakaaluhäireid.
Häiritud on vedeliku imendumine sisekõrvast, sisekõrva rõhk suureneb ning sisekõrva tasakaaluelundis olevaid vedelikke, (põhiliselt naatriumkarbonaadist koosnevat perilümfi ja kaaliumkarbonaadist koosnevat endolümfi) eraldav õhuke kelme võib puruneda. Tasakaaluelundina toimivate sisekõrva poolringkanalite töö kahjustub ning see toob kaasa tasakaaluhäired ja peapöörituse. Kui sisekõrvas kogunev vedelik kahjustab ka tigu, kaasneb tasakaaluhäiretele kuulmislangus. Tihti esineb kohinat või undamist kõrvades – nn tinnitust. Kahjustub tavaliselt üks, 20–25%-l haigetest mõlemad kõrvad. Haigus väljendub atakkidena, mis kestavad mõnest tunnist ööpäevani. Haigushoo ajal on haigel raskelt talutav pearinglus koos tugeva iiveldusega, mis ei lase püstiasendis olla ega raskemal juhul isegi silmi avada.
Haiguse tekkepõhjused ei ole teada. Haigestutakse tavaliselt 40–50 aasta vanuses, kuid on teada ka tunduvalt nooremalt ja vanemalt haigestunuid. Ménière'i haiguse jaoks puudub efektiivne ravi. Tavaliselt kirjutatakse Eestis haigetele välja betaserci, kuid selle kasutegur on küsitav. Sümptomite leevendamiseks kasutatakse sisekõrva verevarustust soodustavat tsinnarisiini, samuti pearingluse ja iivelduse vastaseid ravimeid, turset alandavaid põletikuvastaseid ravimeid ja rahusteid. Mõned haiged on saanud abi homöopaatilisest ravimist Vertigoheelist. Raskemate juhtude korral kasutatakse ka kirurgilist ravi sisekõrva šunteerimisega rõhu alandamiseks, äärmisel juhul ka sisekõrva poolringkanalite eemaldamise või tasakaalunärvi läbilõikamisega. Viimased meetodid on tunnistatud viimasel ajal ebaotstarbekateks.
Ménière'i haigushoogude ennetamiseks on soovitatav vähendada soola (NaCl) tarvitamist, loobuda alkoholist, tubakast ja šokolaadist.
Ménière'i haigus võib ägeneda ka negatiivsete emotsioonide (stressi) kogemise tagajärjel.
Uusasjalikkus
Uusasjalikkus (saksa Neue Sachlichkeit) on kunstis ekspressionismile vastanduv suund, mis sai alguse maalikunstis 1920. aastatel Saksamaal.
Termini autor oli Kunsthalle Mannheimi direktor Gustav Friedrich Hartlaub, kes korraldas 1925. aastal selle voolu näituse.
Uusasjalikkuse mõistega hõlmatakse mitmesuguseid suundi, näiteks verismi, mis sündis majanduskriisiaegsel Saksamaal. Verismi tähtsamad esindajad olid Otto Dix ja George Grosz, Eestis Eduard Wiiralt. Kui verism kasutas palju ekspressionismi vormivõtteid, segades neid naturalismiga, siis uusasjalikkuse keskliin, nii-öelda "asjalik uusasjalikkus", lähtus alguses küll samuti ekspressionismist, ent arenes edasi omaette stiiliks, mida iseloomustas teatav objektivism segatuna irooniaga.
Uusasjalikkuse eredamaid näiteid eesti kunstis on Juhan Muksi (1899–1983) "Eduard Wiiralti portree" (1925), mis on maalitud vahetult enne mõlema kunstniku siirdumist Pariisi.
Warren & Wetmore
Warren & Wetmore oli Ameerika Ühendriikide edukas arhitektuuribüroo. Ettevõtte asutasid partnerid Whitney Warren (1864–1943) ja Charles D. Wetmore (1866–1941).
Paul Ereng
Paul Ereng (sündinud 22. augustil 1967 Trans Nzoias Kitale lähistel Keenias) on Keenia kergejõustiklane (400 ja 800 m jooksja).
Georg von Landesen
Georg Landesen õppis Tartu Ülikoolis keemiat, olles professor Gustav Tammanni õpilane. Ta lõpetas ülikooli 1892. Magistrikraadi omandas ta Peterburi Ülikoolis 1906. Ta töötas Tartu ülikooli keemiaosakonnas 1891–1932. Ta valiti Tartu Ülikooli korraliseks keemiaprofessoriks 1917. Aastail 1918–1923 oli ta Eesti Looduseuurijate Seltsi president.
Üheks ta uurimistöö teemaks oli vee ja vesilahuste soojuspaisumine.
Ta on maetud Tartusse Vana-Jaani kalmistule.
Pere
Tema vend oli Haapsalu teedeinsener Erich von Landesen.
Argument
Argument on mis tahes kirjalik või suuline tekst või ka tegu, mida kasutatakse kellegi veenmiseks.
Argumente saab liigitada kaheks: ad rem ja ad hominem argumendid.
Välislingid
Logical argument
Hetman (hobune)
Hetman oli täkk, vanatüübiline tori tõugu hobune, kellest on saanud vanatüübilise tori liini algus. Ta viidi 1892.a Tori Hobusekasvandusse. Ta oli küll "segavereline", aga sellele vaatamata pärandas ta oma omadusi järglastele püsivalt edasi.
Jelniki rajoon
Jelniki rajoon on 2. järgu haldusüksus (munitsipaalrajoon) Venemaal Mordva Vabariigis. Rajooni keskus on Jelniki.
2016. aastal oli rajooni elanike arv 10 263. 2010. aasta seisuga olid elanikest 49,8% venelased, 43,9% mordvalased ja 5,8% tatarlased.
Nehatu (Jõelähtme)
Nehatu on küla Jõelähtme vallas Harjumaal.
Nehatu külas Pirita jõe ääres paikneb kunagise Nehatu mõisa mõisasüda.
2011. aasta rahvaloenduse andmetel elas külas 18 inimest. Neist 17 olid eestlased.
Reed & Stem
pisi|[[Michigan Central Station]] Reed & Stem (tänapäeval WASA Studio) on ameerika inseneri- ja arhitektuuribüroo. Ettevõtte asutasid 1891. aastal St. Paulis partnerid Charles A. Reed (1858–1911) ja Allen H. Stem (1856–1931). Edukas partnerlus hõlmas mitmesuguseid võidutöid. 1961. aastal reformiti büroo uue nime Wank Adams Slavin Associates all ning 2004. aastal võeti kasutusele nimi WASA Studio.
Dante Gabriel Rossetti
Dante Gabriel Rossetti (kodanikunimega Gabriel Charles Dante Rossetti; 12. mai 1828 London – 9. aprill 1882 Birchington-on-Sea) oli inglise kunstnik ja luuletaja. Ta aitas asutada prerafaeliitide vennaskonna – inglise romantikutest maalijate ja luuletajate rühmituse, mis idealiseeris Itaalia vararenessanssi ja unistavat ilukultust ning eitas kaasaegset akademismi.
Noorus ja looming
Itaalia immigrandist õpetlase Gabriele Pasquale Giuseppe Rossetti ja tema naise Frances Mary Lavinia Polidori poeg Gabriel Charles Rossetti sündis Londonis 12. mail 1828. aastal. Tema perekond ja sõbrad kutsusid teda Gabrieliks, aga oma väljaannetes nimetas Gabriel Rossetti end Dante Alighieri auks Danteks. Tal oli vend, kriitik William Michael Rossetti ja kaks õde: luuletaja Christina Rossetti ja kirjanik ning nunn Maria Francesca Rossetti.
Pärast põhihariduse omandamist King's College Schoolis (1836–1841) polnud Rossetti kindel, kas hakata luuletajaks või kunstnikuks. 14-aastaselt astus ta Bloomsbury Henry Sassi nimelisse vanamoodsasse joonistuskooli. 1845. aastal sai temast Kuningliku Kunstide Akadeemia antiigikooli õppur.
Õpingute ajal luges Rossetti palju tuntud romantilisi ja poeetilisi teoseid, mille autorid olid Shakespeare, Goethe, Lord Byron, Sir Walter Scott, ning gooti romaane (nt "Gothic tales of horror"). 1847. aastal avastas ta 18. sajandi inglise maalikunstniku ja poeedi William Blake'i loomingu. Blake'i irooniline suhtumine maalikunstnik Sir Joshua Reynoldsi kunsti ärgitas Rossettit samuti pilkama viktoriaanlike maalide lihtlabasust.
20. eluaastaks oli Rossetti arvukalt tõlkinud Itaalia poeetide loomingut ning kirjutanud ka ise värsse. Ta külastas sageli kunstnike stuudioid ning oli lühikest aega maalikunstnik Ford Madox Browni õpilane. Browni imetlus Saksa prerafaeliitide (sks austere Nazarenes) vastu, kes püüdsid taastada renessansieelse Saksa kunsti stiilipuhtust, mõjutas Rossettit õpingute ajal tugevalt.
Tänu Rossetti pingutustele loodi 1848. aastal Inglismaa prerafaeliitide vennaskond, mille enamik oli Kuningliku Kunstiakadeemia liikmed (v.a William Michael Rossetti). Nad püüdlesid loodusliku tõe poole, mida võis saavutada vaid looduse detailipeene maalimisega. Stiili esindajad olid William Holman Hunt ja John Everett Millais. Rossetti laiendas vennaskonna eesmärke: liitis kokku luule, maalimise ja sotsiaalse idealismi ning tõlgendas prerafaeliitide nime kui romantilise keskaegse mineviku sünonüümi. pisi|Rossetti perekond Rossetti esimesed kaks õlimaali – 1849. aasta "Maarja tüdrukupõlv" ("The girlhood of Mary") ja 1850. aasta "Maarja kuulutus" ("Ecce ancilla Domini") – olid oma stiililt lihtsad, kuid viimistletud sümbolismi vaimus. Sarnast atmosfääri võis tajuda ka tema rikkaliku sõnamaali ja tundejõudu edasiandvas luuletuses "Õnnistatud neiu" ("The blessed Damozel"), mis avaldati 1850. aastal prerafaeliitide ajakirja The Germ esimeses numbris. Kui "Ecce ancilla Dominit" 1850. aastal esitleti, kritiseeriti seda palju ja Rossettit puudutas see sügavalt. Ta ei ilmunud enam avalikkuse ette ja hakkas õlivärvide asemel kasutama vesivärve. Rossetti eemaldus oma traditsioonilisest religioossest temaatikast ja hakkas maalima stseene Shakespeare'i, Robert Browningu ja Dante loomingu ainetel, mis võimaldas rohkem kunstilist vabadust. Tüüpiline näide tema selle perioodi teostest on "Kuidas nad endaga tutvusid" ("How they met themselves", 1851–1860). Pärast 1856. aastat juhindus Rossetti Thomas Malory proosateosest "Le morte d'Arthur" ja Alfred Tennysoni luulekogust "Idylls of the king", Rossetti leidis neist inspiratsiooni keskaegseis rõivais ja soomusrüüs legendaarse kangelase oreooliga kuningas Arthuri kujutamisel. pisi|püsti|Fanny Cornforth 1850. aastad olid Rossetti jaoks sündmusrohked. Prerafaeliitide vennaskonna liikmeks ja esialgu modelliks võeti vastu Elizabeth Siddali, kellega Rossetti 1860. aastal abiellus. Kunstniku kiindumusest Elizabethi vastu annavad tunnistust mitmed naise portreed. 1854. aastal sai Rossetti endale mõjuka, kuid nõudliku patrooni, kunstikriitiku John Ruskini. Selleks hetkeks oli prerafaeliitide vennaskond jõudnud lähedale oma lõpule, kuna seda lõhestasid liikmete eri eesmärgid. 1856. aastal tutvus Rossetti Oxfordi Ülikooli üliõpilaste Edward Burne-Jonesi ja William Morrisega. Koos nende kahe noore järgijaga algatas Rossetti prerafaeliitide liikumise teise faasi ja realism asendus romantilise entusiasmiga. Selle perioodi maalidel kujutati kuningas Arthuri legende. Romantiline uus lähenemine mõjutas ka teisi kunstivaldkondi, näiteks püüti uuendada tarbekunsti disaini.
1857. aastal ilmus Edward Moxoni kirjastatud Rossetti illustratsioonidega Alfred Tennysoni luulekogu, mis kuulutas ette uut raamatukujunduse ajastut. Rossetti 1856. aastal maalitud Llandaffi katedraali altarimaal, triptühhon "Taaveti seeme" ("The seed of David") oli vaid eelmäng 1857. aasta ambitsioonikale plaanile katta Oxfordi Liidu (Oxford Union) väitluskambri sein kuningas Arthuri ajastut kujutava maalinguga. Kuigi Rossetti ja tema abiliste (Burne-Jones, Morris jt) töö ebaõnnestus tehniliste teadmiste ja kogemuste puudumise pärast, oli nende ettevõtmine selles mõttes tulemuslik, et andis teada kõrvaloskuste omandamise vajalikkusest taolise kunsti loomisel.
Hilisem elu ja looming
pisi|püsti|"Beata Beatrix" (modell Elizabeth Siddal, 1863) Alates 1860. aastast said kohtuistungid Rossetti igapäevaelu lahutamatuks osaks. Kunstniku abielu Elizabeth Siddaliga, mida varjutasid naise pidevad haigushood, lõppes traagiliselt naise üledoosist tingitud surmaga 1862. aastal. Rossetti mattis korraga nii oma armsama kui koos temaga ka ühe oma luuleteose ainsa käsikirja. Oma armastust abikaasa vastu, mis sarnanes Dante müstilise ja idealiseeritud armastusega Beatrice'i vastu, kujutas ta 1863. aasta sümbolistlikul maalil "Beata Beatrix". Maal asub tänapäeval Tate Britainis.