cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Rammu saar
Ajalugu
Saar kuulus esmalt Eestimaa kubermangu Harju kreisi Kuusalu kihelkonda Kodasoo mõisale. Jõelähtme kihelkonna kirikukroonika järgi asusid 18. sajandi alguses saarele kaks soomlast. Teadaolevalt asus saarele 1715 Klaus Klamasback ja peale teda Jaak Lambot. Saare elanikud käisid kalal, hülgejahil ja nagu teistel saarekestel, veeti salakaupa.
pisi|left|[[Rammu kalmistu ]] 1851. aasta aprillis muutus saare elu jõukamaks. Torm ajas Allu saare randa lõpnud küürvaala, mis kahe purjepaadi vahel Tallinna veeti ja mida raha eest rahvale näidati. Vaala ostis ära Peterburi Teaduste Akadeemia 850 rubla eest ja vaala luustik on seal siiani alles. See oli 9,68 meetri pikkune küürvaal, kelle kaaluks hinnati üle 10 tonni (25 tuhat naela).
1922 said rammulased ka 4-klassilise kooli, mis tegutses 1944. aastani. Saarel asus kalmistu.
Rammu saarel oli 3 veskit.
Rammu saarel sündis Johannes Klamas (Klaamas) (12. veebruar 1895 – 10. september 1921), kes teenis Vabadussõjas välja Vabadusristi (VR II/3).
Ligi 100 elanikku pagendati nõukogude võimude poolt 1952. aastal.
Tänapäev
pisi|Ülemine tuletorn 2015. aastal. Torn murdus 2017. aastal Kunagisest vilkast, tihedalt paiknenud 22 taluga kalurikülast saare lõunarannikul on praeguseks säilinud vaid varemed. Taasasustatud on kolm suvitustalu, samuti on taastatud alumine silindriline tuletorn, mille juurde on ehitatud ka saun.
Saare kirdeosas paikneb muinsuskaitsealune kalmistu.
Saarel on ka Riigimetsa Majandamise Keskuse rajatud 2,5 km pikkune matkarada.
Ferdinand David
thumb|Ferdinand David Ferdinand David (20. jaanuar 1810 Hamburg – 19. juuli 1873 Klosters, Šveits) oli saksa viiulivirtuoos, pedagoog ja helilooja.
Õppis viiulimängu Louis Spohri juures aastatel 1823–1825. 1826. aastal sai Berliini Königstadtischer Theateri viiuldajaks. 1829–1835 elas Tartus, oli Raadi mõisniku Karl Eduard von Lipharti kvarteti I viiul ning osales kohalikus muusikaelus.
Tartust võttis ette kontserdireise Riiga, Peterburi ja Moskvasse. 1836 suundus Felix Mendelssohni kutsel Leipzigisse ning temast sai Gewandhausi orkestri kontsertmeister. Alates 1843 töötas ühtlasi Leipzigi Konservatooriumis viiuliprofessorina (õpilasi: Joseph Joachim, August Wilhelmj, Wilhelm Joseph von Wasielewski). Tõi esiettekandele talle pühendatud F. Mendelssohni viiulikontserdi e-moll op. 64.
Kirjutanud umbes 40 teost, sealhulgas 2 sümfooniat, 5 viiulikontserti, tromboonikontsertiino, ooperi, kammermuusikat, laule jm. Hinnatud keelpilli- ja kammermuusika trükiste toimetaja. Viiulimänguõpiku (1863) autor.
Katkenud elu
"Katkenud elu" (ka "Aasta mu noorusest"; ingl Girl, Interrupted) on Oscariga pärjatud Ameerika Ühendriikide 1999. aasta draamafilm, mis põhineb tõsielul ja räägib noore peategelase Susanna läbielamistest Claymoore'i psühhiaatriahaiglas.
Filmi aluseks on Susanna Kayseni samanimelised autobiograafilised memuaarid.
Süžee
1967. aastal laseb 18-aastane Susanna ennast pärast ebaõnnestunud enesetapukatset panna Claymoore'i psühhiaatrihaiglasse, kus tal diagnoositakse ebastabiilse isiksuse sündroom (Borderline syndrome). Haiglas sõbruneb ta teiste patsientide Polly, Georgina, Daisy ja Lisaga, kellest viimasega ta ka haiglast põgeneb, et minna Disneylandi. Nad ööbivad varem haiglast vabastatud Daisy juures, kelle aga pärast Lisa mentaalset rünnakut eelneval õhtul hommikul endalt elu võtnuna leiavad. Selle tagajärjel otsustab Susanna tagasi haiglasse minna ja Lisa jätkab oma teekonda üksinda.
Mõne aja pärast satub Lisa tagasi haiglasse ning Susanna peale viha kandes ähvardab teda tappa ning ründab mentaalselt, kuni ise kokku variseb. Järgmisel päeval vabastatakse Susanna haiglast ja ta elab edasi normaalset elu. 1970. aastaks on enamik tema sõpradest haiglast vabastatud.
Auhinnad
Oscar
Kuldgloobus
Ekraaninäitlejate Gildi auhind
Ice-T
pisi Tracy Marrow (esinejanimega Ice-T; sündinud 16. veebruaril 1958 Newarkis New Jerseys) on USA rokkmuusik, räppar ja näitleja.
Tracy Marrow sündis Newarkis. Tema ema suri südamerabandusse, kui Tracy käis kolmandas klassis. Kui ta oli 12-aastane, suri ka ta isa südamerabandusse. Tracy läks elama oma tädi juurde Los Angelesse.
Ta on bändi Body Count solist, kes küll üllatas 2006. aastal albumiga "Murder 4 Hire: Will Kill For Money" ja sooloalbumiga "Gangsta Rap", kuid sellist edu, nagu oli ta kogenud 1980. aastate keskel ja 1990. aastatel, need albumid siiski ei toonud.
Tema tuntuim näitlejaroll on detektiiv Odafin Tutuola osa telesarjas "Seaduse nimel".
Pjotr Tšaikovski
pisi|Tšaikovski pala Serenade Melancolique esitatud Grégor Monluni poolt 2010. aastal Concordia ülikoolis pisi|Pjotr Tšaikovski (1888; autor [[Charles Reutlinger)]] pisi|Tšaikovski signatuur Pjotr Iljitš Tšaikovski (vene Пётр Ильич Чайкoвский; 7. mai (vana kalendri järgi 25. aprill) 1840 Votkinsk – 6. november (25. oktoober) 1893 Peterburi) oli vene romantistlik helilooja. Ta oli üks vene klassikalise sümfoonia rajajaist.
Kuigi tal olid head muusikalised eeldused, sai ta hariduse tööks avalikus teenistuses. Muusikahariduse saamiseks ja selles vallas töötamiseks oli tolle aja Venemaal vähe võimalusi. Ta astus Peterburi konservatooriumi kohe, kui see avati. Seal sai ta formaalse lääneliku muusikahariduse, mis oli kaugel tolle aja vene rahvuslikust muusikast, mida esindas näiteks Võimas rühm. Tšaikovski püüdis siiski ühendada alates lapsepõlvest kogetud rahvuslikku muusikat ja õpitud põhimõtteid, mis olid iseloomulikud lääne muusika meloodiatele ja harmooniatele. Ta oli esimene vene helilooja, kelle muusikal oli püsiv rahvusvaheline mõju. Sellele aitas kaasa tema tegutsemine külalisdirigendina Euroopas ja Ameerika Ühendriikides. Publiku seas oli Tšaikovski muusika alati populaarne, kriitikud aga heitsid kohati ette, et tema muusika ei ole piisavalt venelik ning pakub mujal Euroopas huvi vaid oma läänelike elementide tõttu.
Elulugu
pisi|püsti|Tšaikovski perekond 1848. aastal, Pjotr on vasakpoolseim pisi|püsti|Noor Pjotr Tšaikovski (1874) Tšaikovski sündis 7. mail 1840 Udmurtias Votkinskis haritlaste perekonnas. Tema isa Ilja Petrovitš Tšaikovski oli mäeinsener, kes töötas Votkinski tehases juhtival ametikohal. Helilooja ema Aleksandra Andrejevna (neiupõlvenimi d'Assier) oli Ilja Tšaikovski kolmest abikaasast teine, mehest 18 aastat noorem ning isa poolt prantslanna. Helilooja vanavanaisa oli olnud Ukraina kasakas perekonnanimega Tšaika, millest tulenes ka järeltulijate venepärane nimi.
Tšaikovski oli kuuelapselise pere teine laps. Aastal 1838 sündis pere vanim laps Nikolai, 1842 helilooja õde Aleksandra, seejärel Ippolit. Aastal 1850 sündisid kaksikud pojad Anatoli ja Modest. Anatoli oli aastail 1891–1892 Eestimaa asekuberner ja Modest oli tuntud näitekirjanik, tõlkija ja teatrikriitik. Ta kirjutas libretod Tšaikovski ooperitele "Padaemand" ja "Jolanthe". Hilisemas elus oli helilooja kõige lähedasem õe Aleksandra ja tolle perekonnaga.
Muusika oli selles peres aukohal. Tšaikovski ema mängis klaverit ja laulis, õhtuid veedeti kohalikke rahvamuusikuid kuulates.
1844. aastal võeti perre tööle 22-aastane prantsuse guvernant Fanny Dürbach. Algul arvati, et nelja ja poole aastane Pjotr on liiga noor, et koos vanema vennaga õppima asuda, kuid ta veenis Dürbachi vastupidises. Kuueaastaselt oskas Pjotr prantsuse ja saksa keelt. Viieaastaselt hakkas ta klaverit mängima.
1849. aastal kolis Tšaikovskite perekond Alapajevskisse ja seejärel 1850. aastal Peterburi.
Aastatel 1850–1859 õppis ta Peterburi õigusteaduskoolis ning õppis klaverit Carl Friedrich Karelli käe all. 1854. aastal suri ta ema, Tšaikovski oli siis kõigest 14-aastane.
Pärast kooli lõpetamist asus Tšaikovski tööle justiitsministeeriumi titulaarnõunikuna. Töö kõrvalt õppis ta Vene muusikaühingu juures klaverit (juhendaja Rudolf Küdinger) ja külastas tihti ooperiteatrit.
Aastal 1866 alustas ta Nikolai Rubinsteini kutsel tööd harmooniaõppejõuna vastavatud Moskva Konservatooriumis, kus töötas 1878. aastani. Tema käe all õppis mitusada noort muusikut, kellest ehk tuntuim oli Sergei Tanejev, kellele Tšaikovski pühendas sümfooniateose "Francesca da Rimini".
1867 suvel viibis 27-aastane helilooja Haapsalus. Seal kirjutas ta klaveritsükli "Mälestusi Haapsalust" ("Souvenir de Hapsal").
1868. aastal tutvus ta Võimsa rühma liikmetega ning tegutses ka muusikakriitikuna.
1877. aastal abiellus ta Antonina Miljukovaga; abielu oli heliloojale katastroofiline (Tšaikovski oli homoseksuaal). Pikas lahutusprotsessis halvenes Tšaikovski vaimne tervis ning arstid soovitasid tal minna välismaale.
Tšaikovskit toetas rahaliselt helilooja suur austaja, metseen Nadežda von Meck, kelle annetuste abil oli Tšaikovskil võimalik reisida ja pühenduda suuresti oma loomingulisele tegevusele.
Euroopa reisidel dirigeeris ta koore nii Berliinis, Pariisis kui ka Londonis. Reisidel peatus ta pikemalt Itaalias ja Šveitsis, kus tutvus ka kaasaegsete heliloojatega, näiteks Griegi ja Saint-Saënsiga.
1884. aastal tunnustas keiser Aleksander III teda eluaegse pensioniga.
pisi|Tšaikovski majamuuseum Klinis 1885. aastal pöördus ta tagasi kodumaale ja asus elama Klini. Seal asub ka helilooja majamuuseum.
1893. aastal kihlus Tšaikovski salaja Maria Kobjakoga.
Pjotr Tšaikovski suri 1893. aastal Peterburis koolerasse. Tšaikovski surma tegeliku põhjuse kohta on mitu versiooni. Näiteks on muu hulgas arvatud, et ta tegi enesetapu või et ta mürgitati. Tema surma kõige reaalsemaks põhjuseks peetakse praegu arseenimürgistust, ehkki seda ei suudeta enne kindlalt tõestada, kui avatakse Tšaikovski haud ja analüüsitakse tema säilmeid. pisi|Tšaikovski haud [[Tihvini kalmistul]]
Matusetalitus toimus Kaasani katedraalis ja oli rahvarohke. Pjotr Tšaikovski on maetud Peterburi Aleksander Nevski kloostri Tihvini kalmistule.
Looming
Tšaikovski on kirjutanud 6 sümfooniat, sümfoonilisi fantaasiaid, 10 ooperit, 3 balletti, viiuli- ja 3 klaverikontserti, kantaate ja romansse.
Klaveripalade tsükkel "Aastaajad"
Klaveripalade tsükkel "Aastaajad" op. 37b on kirjutatud aastal 1876. Osad:
Mälestuse jäädvustamine
Randla tänav Pelgurannas Tallinnas kandis aastatel 1953–1995 Pjotr Tšaikovski nime.
Moskva Konservatoorium kannab tänapäeval nime Moskva Riiklik Tšaikovski nimeline Konservatoorium, konservatooriumi hoone ees asub ka helilooja mälestusmärk.
Tema järgi on saanud nime Tšaikovski linn Permi krais.
Haapsalus asub Pjotr Tšaikovski mälestuspink.
Jeremy Bentham
Bentham sündis Londonis jõukas perekonnas ning tema vanemad arvasid, et ta on imelaps, kui leidsid põngerja istumas isa kirjutuslaual ning lugemas Inglismaa ajalooraamatut. Väike Jeremy alustas ladina keele õpinguid juba kolmeaastaselt. 1760. aastal läks ta õppima Oxfordi ning sai seal 1763. aastal bakalaureusekraadi ja 1766. aastal magistrikraadi õigusteaduses.
Õige pea pettus lootustandev advokaat Inglise keerukas õigussüsteemis ja hakkas kehtivat seadustikku avalikult kritiseerima.
Bentham ja utilitarism
pisi|Defence of usury, 1788
Jeremy Benthami õpetus oli kummaline, mis algas nagu vanade kreeklaste filosoofilised heietused ja sai omamoodi lõpu. Bentham ise väidab, et ta jätkab oma arutlustes joont, mille alguses on vanakreeka filosoof Epikuros (341–270 e.m.a).
Bentham väitis, et maailmas tuleb inimestel tunda valu ja mõnu, valu on nende jaoks paha (v.a masohhistid) ja mõnu hea. Kui indiviidide valikud mõjutavad üksteist, siis valivad indiviidid koguheaolu maksimeeriva alternatiivi. Utilitaristide deviis oli "Suurim heaolu suurimale arvule inimestele". Bentham väitis, et kõik inimesed arvestavad ühtemoodi õnne määratlust. Kuna see lause tundus liiga segane, otsustas Bentham seda ka matemaatiliselt näidata. Iga konkreetne kogemus oli mõõdetav nelja teguriga:
Et matemaatiliselt veel täpsemaks minna, lisas Bentham hiljem veel kolm tegurit:
Mitme teguviisi vahel valiku tegemiseks tuleb kõigepealt mõelda, milliseid naudinguid ja kannatusi toob kaasa esimene teguviis, siis – milliseid teine jne. Seejärel tuleb neid tagajärgi võrrelda. Naudingute võrdlemisel tuleb Benthami arvates arvestada järgmisi omadusi:
Bentham moodustas Filosoofiliste radikaalide klubi, kuhu kuulusid ka mõned nimekad Parlamendiliikmed ja kunstitegelased. Radikaalid võitlesid kõnevabaduse ja demokraatia eest. Peagi ühines Benthami radikaalidega ka John Stuart Mill. Radikaalidest kasvas hiljem välja Utilitaristide ühing, kelle põhilisteks oponentideks olid romantikud, utopistid ja sotsialistid, kes asusid Milli arvates liiga kõrgel pilvedes.
''Mingit rumalat seadust muuta sooviv filosoof ei jutlusta mässust selle seaduse vastu. Hoopis teine on anarhisti iseloom. Anarhist eitab seaduse olemasolu ennast, ei tunnista seaduse õigust meid käskida, kutsub inimesi üles mitte tunnistama kohustuslikku allumist seadusele ja kutsub seaduse täitmise vastu mässama.'' – Jeremy Bentham, 1816
Käru
Käru on ühe või mitme rattaga vankritaoline transpordivahend. Käru veetakse järel või lükatakse ees, kuid käru võib liikuda ka mootori jõul. Käruks nimetatakse ka lükatavat aiakäru, mida kasutatakse mulla, lehtede, prügi või esemete transportimiseks. Ka veoauto, sõiduauto, ATV, jalgratta või mingi muu masina taha kinnitatav järelhaagis on käru.
San Luisi provints
San Luisi provints (hispaania keeles Provincia de San Luis) on Argentina 1. järgu haldusüksus. Asub riigi keskosas Cuyo regioonis.
San Luisi provints on rahvaarvult Argentina provintsidest 19. kohal (24 seast). Provintsi elanike arv oli 2016. aasta rahvaloenduse andmetel 489 255. Pindalalt on provints 18. (76 748 km²).
San Luisi provintsi keskus on San Luis – provintsi suurim linn, mis moodustab koos lähestikku asuvate asulatega San Luisi linnastu (hispaania keeles Gran San Luis), kus elab umbes 58% provintsi rahvastikust.
Departemangud
Provints jaguneb 9 departemanguks:
Välislingid
🇦🇷
Lúcio
pisi|Lúcio (2008) Lúcio, kodanikunimega Lucimar Ferreira da Silva (sündinud 8. mail 1978 Brasílias) on Brasiilia jalgpallikoondise endine kaitsja ja kapten.
Klubikarjääri jooksul mängis Lúcio muuhulgas Brasiilia klubis Internacional (1997–2000), São Paulo (2013) ja Palmeiras (2014–2015), Saksamaa klubides Leverkuseni Bayer (2001–2004) ja Müncheni Bayern (2004–2009), Itaalia klubides Milano Internazionale (2009–2012) ja Juventus (2012) ning India klubis FC Goa (2015–2016). Tema klubikarjääri viimaseks klubiks jäi Brasiliense, millega ta mängis aastatel 2018–2019 Brasiilia tugevuselt neljandas liigas ja Liiduringkonna meistrivõistlustel Campeonato Brasiliense. Pärast seda, kui Kaká jalgpallurikarjääri lõpetas, oli Lúcio viimane aktiivne jalgpallur, kes tuli 2002. aastal Brasiilia koondisega maailmameistriks.
Lúcio esimene rahvusvaheline suurvõistlus oli 2000. aasta suveolümpiamängud Sydneys, kuhu Brasiilia jõudis valikturniiri võitjana Tšiili ees. Alagrupis pidi Lúcio kõiki valikmänge pingilt vaatama. Brasiilia alistas Slovakkia 3:1, kaotas siis sama tulemusega LAV-ile ja alistas lõpuks Jaapani 1:0. Brasiilia võitis Jaapani ees alagrupi ja jõudis veerandfinaali Kameruni vastu. Kõik veerandfinaalid peeti 23. septembril. Poolaja kaotas Brasiilia 0:1, mistõttu peatreener Wanderley Luxemburgo tegi poolajal kaks vahetust, saates mängu ka Lúcio. 75. minutil jäi Brasiilia arvulisse ülekaalu ja 2. üleminutil juba kahemehelisse ülekaalu, aga alles 4. üleminutil suutis Ronaldinho viigistada. Lisaajal, 113. minutil lõi Kamerun võiduvärava ja lülitas Brasiilia edasisest välja. Kamerun tuli olümpiavõitjaks, talle poolfinaalis kaotanud Tšiili sai pronksmedali.
2001. aasta konföderatsioonide karikale pääses Brasiilia 1999. aasta Copa América võitjana. Avavoorus 31. mail oli vastas Kameruni jalgpallikoondis. Lúcio mängis 76 esimest minutit ja vahetati välja eduseisus 2:0, mis jäigi lõpptulemuseks. 2. ja 4. juunil tegi Brasiilia väravateta viigid Kanada ja kaaskorraldaja Jaapani jalgpallikoondisega, Lúcio mängis mõlemas algusest lõpuni ning sai Jaapani vastu 25. minutil kollase kaardi. Alagrupi võitis Jaapan Brasiilia ees. 7. juunil toimus poolfinaal, kus Brasiilia kaotas 1:2 Prantsusmaa jalgpallikoondisele. 9. juunil peetud pronksimängus Austraalia jalgpallikoondise vastu Lúcio ei osalenud ja Brasiilia kaotas 84. minuti väravast 0:1.
2002. aasta maailmameistrivõistlustele pääses Brasiilia 3. kohaga alagrupis, edestades Paraguayd üksnes väravate vahega. Finaalturniiril oli Lúcio üks kolmest mängijast väravavahi Marcose ja Cafu kõrval, kes mängis kõik Brasiilia kohtumised kaasa algusest lõpuni. Brasiilia võitis kõik kohtumised ja tuli maailmameistriks. Lúcio ei saanud ühtegi kaarti.
Valitseva maailmameistrina kutsuti Brasiilia ka 2005. aasta konföderatsioonide karikale, mis korraldati Saksamaal. Nagu eelmiselgi korral, lõpetas Brasiilia alagrupi võidu, viigi ja kaotusega. Taas tegi Lúcio kõik mängud täies ulatuses kaasa ega saanud ühtki kaarti. 16. juunil alistas Brasiilia Kreeka jalgpallikoondise 3:0, aga siis kaotas 19. juunil 0:1 Mehhiko jalgpallikoondisele. 22. juunil toimus otsustav mäng Jaapaniga, kus Jaapan vajas võitu, aga jäi kahel korral taha ja kohtumine lõppes 2:2. Alagrupi võitis Mehhiko, Brasiilia edestas Jaapanit tänu paremale väravate vahele. 25. juunil alistas Brasiilia poolfinaalis Saksamaa jalgpallikoondise 3:2, kusjuures Brasiilia läks kolmel korral juhtima ja Saksamaa viigistas kahel korral. 29. juunil alistas Brasiilia finaalis Argentina jalgpallikoondise 4:1.
Brasiilia oli esimene jalgpalli maailmameister, kes pidi järgmistele maailmameistrivõistlustele pääsemiseks valikmänge pidama. Brasiilia võitis valikgrupi Argentina ees väravate vahega, 2006. aasta MM-ile jõudis Lõuna-Ameerikast 4 meeskonda. Taas osales Lúcio kõigis Brasiilia mängudes algusest lõpuni. Alagrupis võitis Brasiilia kõik kohtumised, sealhulgas viimases mängus Jaapani 4:1. Seejärel alistas Brasiilia 27. juunil 3:0 Ghana jalgpallikoondise, aga 1. juulil kaotas Prantsusmaale veerandfinaalis 0:1 ja langes välja. Sel MM-il püstitas Lúcio maailmarekordi, mängides FIFA korraldatud võistlustel 386 minutit ilma kaarti saamata. Lõpuks sai Lúcio veerandfinaalis Prantsusmaa vastu 47. minutil kollase kaardi.
Pärast maailmameistrivõistlusi, 2006. aasta augustis määras Brasiilia koondise treener Dunga Lúcio koondise kapteniks.
pisi|Lúcio ja Brasiilia president [[Lula konföderatsioonide karikaga (2009)]] 2009. aasta konföderatsioonide karikavõistlustele Lõuna-Aafrika Vabariiki pääses Brasiilia 2007. aasta Copa América võitjana. Lúcio oli Brasiilia kõigi mängude algkoosseisus ja ühe erandiga lõpuni. Alagrupis võitis Brasiilia kõik mängud. 15. juunil alistati Egiptuse jalgpallikoondis 4:3 Kaká viimase minuti penaltist. 18. juunil mängis Lúcio USA vastu 70. esimest minutit, alates 57. minutist enamuses, ja vahetati välja seisul 3:0, mis jäigi lõpptulemuseks. 21. juunil võideti Itaalia jalgpallikoondis 3:0. Näiteks 2:0 võit oleks teise koha andnud Itaaliale, aga nüüd läks teisena alagrupist edasi USA. Poolfinaalis alistas Brasiilia 25. juunil Lõuna-Aafrika jalgpallikoondise 1:0 Daniel Alvese 88. minuti väravast. Finaal peeti 28. juunil ning poolaja võitis USA 2:0, aga kogu mängu võitis 3:2 Brasiilia. Lúcio sai 69. minutil kollase kaardi ja lõi 84. minutil võiduvärava.
1905 (laul)
"1905" on ansambli Sõpruse Puiestee 2002. aasta laul. Laulu autorid on Allan Vainola ja Mait Vaik.
Lúcio
pisi|Lúcio ja [[Kenny Miller (2011)]] 4. juunil 2011 pidas Lúcio Brasiilia koondises 100. mängu.
1905 (laul)
Sõnad
vabrikute kõrval seal kus kasvas rohi
Lúcio
Lúcio viimane suurvõistlus oli 2011. aasta Copa América, mis toimus Argentinas. Ta osales kõigis oma koondise mängudes algusest lõpuni kaptenina ega saanud ühtki kaarti. Brasiilia viigistas 3. juulil 0:0 Venezuela jalgpallikoondisega ja 9. juulil 2:2 Paraguayga ning alistas 13. juulil 4:2 Ecuadori jalgpallikoondise. Brasiilia ja Venezuela jagasid esikohta, aga Brasiilia väravate vahe oli parem. Ka kõik mängud viigistanud Paraguay lasti edasi ja veerandfinaalis kohtus Brasiilia 17. juulil uuesti Paraguayga. Seekord ei suutnud kumbki väravat lüüa ja isegi penaltiseerias ei suutnud Brasiilia ainsatki penaltit neljast sisse lüüa, mistõttu langes välja. (Lúciot ei pandud lööma.) Veerandfinaalis kukkusid välja kõik kolm alagrupivõitjat ja korraldajamaa, finaalis alistas Uruguay Paraguay.
1905 (laul)
Sõnad
seisime ja hoidsime me teineteisel käest
Lúcio
Pärast Copa Américat loobus Lúcio koondisemängudest. Ta pidas Brasiilia eest 105 kohtumist ja lõi neis 5 väravat, kõik eri võistlustel. Esimese värava lõi ta 9. veebruaril 2005 Hongkongi jalgpallikoondise vastu, USA vastu lõi ta kaks viimast väravat. Ladina-Ameerika meeskondade vastu ei löönud ta ühtki väravat.
Eraelu
Lúcio on abielus Dionega. Neil on kolm last: Victoria, João Vitor ja Valentinna.
1905 (laul)
Sõnad
külamehed vankritega alla sõitsid mäest
vabrikute kõrval sel aastal algas streik
ja ma ei leidnud tööd
vabrikute kõrval sa lämbusid me ärklitoas
sel keelutunni ööl
meie ei seisnud ju lippude all
meid ei tabanud kuulid
punaseks värvis linad me voodil
veri mis tuli su huulilt
Ruuben
Ruuben on mehenimi.
1. jaanuari 2020 seisuga oli Eestis eesnimi Ruuben 156 mehel. Ruuben on Eestis populaarsuselt 508. mehenimi. Ruuben oli keskmiselt 10 aasta vanune (mediaanvanus oli 5).
Kõige populaarsem oli eesnimi Ruuben vanuserühmas 0–4, kus neid oli 10 000 elaniku kohta 9,26 ning Lääne maakonnas, kus neid oli 10 000 elaniku kohta 2,41.
Kordofonid
pisi|Kordofonid - Cornelis Sachtleven. Duett. 1635 Kordofonid on muusikainstrumendid, kus heli tekitab pinguldatud võnkuv keel.
Pillikeel pannakse võnkuma:
Klaveri ja klavessiini heli tekitamise erinevus seisneb selles, et klaveri keeli lüüakse haamritega, mitte ei näpita sulerootsuga nagu klavessiinis.
Kordofonid jagunevad Hornbosteli-Sachsi muusikainstrumentide liigituse järgi lihtsateks kordofonideks ja liitkordofonideks:
Eesti rahvapillid
Eesti rahvapillidest on kordofonid põispill, moldpill, kannel, Hiiu kannel (rootsi kannel).
Eesti rahvuslind
pisi|Suitsupääsuke
26. novembril 1962 valiti Tartus Eesti NSV Teaduste Akadeemia loodusuurijate seltsi ornitoloogiasektsiooni koosolekul Eesti rahvuslinnuks suitsupääsuke.
Suitsupääsukese esitas kandidaadiks Kustas Põldmaa, kaaluti ka mõnd merelindu ja saaremaa männi-käbilindu. Saaremaa männi-käbilindu tunnistati eraldi alamliigina üsna lühikest aega 1950.–1960. aastatel. Ornitoloogiasektsioon informeeris valikust Rahvusvahelist Linnukaitsenõukogu, kes selle kinnitas.
Kaljuronimise raskuskategooriad
Kaljuronimise raskuskategooriad on mõeldud raja raskuse edasiandmiseks mingi konkreetse süsteemi kaudu. See muudab rajad ja marsruudid omavahel võrreldavaks ja annab võimaluse otsustada raja jõukohasuse üle. Valdav osa vabaronimise süsteeme põhineb vaid raja tehnilise raskuse hindamisel ehk sellel, kui rasked on raja läbimiseks tehtavad liigutused ja kui palju energiat raja läbimine nõuab. Osad skaalad, näiteks brittide oma, annavad infot ka raja ohtlikkuse ja julgestusvõimaluste kohta.
Numbriline skaala iseenesest ei näita, millest konkreetselt raja raskus tuleneb. Selle järgi ei ole võimalik kindlaks teha, kas raja kategooria tuleneb vaid ühest-kahest liigutusest (rajal on konkreetne crux ehk raskeim koht) või on rada kogu ulatuses suhteliselt ühtlase raskusega. Viimasel juhul on raja kategooria mõnedes süsteemides kõrgem kõige raskemale liigutusele vastavast, kuna raja läbimine nõuab rohkem pingutust.
Erinevates ronimispaikades võivad ka samas süsteemis olevad sama kategooriaga rajad olla tegelikult üsnagi erinevad. See tuleneb kohalikest tavadest ja "suhtelisest" kohalikust süsteemist. Radu hinnatakse võrreldes neid teiste radadega antud piirkonnas ja kui süsteem on juba hakanud "ujuma", siis on ka uutele radadele antud hinnangud selles suhtelises süsteemis. Taolisest konnatiigi-efektist päästab ronijate liikuvus ja tahe külastada erinevaid piirkondi. See välistab väga ebakohaste kategooriate andmise.
Eri tüüpi rajad on samuti üheks segaduste allikaks. Kaks rada, millest üks on pragu liivakivis ja teine puhas seinarada taskutega lubjakivil, võivad olla sama kategooriaga. Inimene, kes on tugev üht tüüpi ronimises, ei pruugi aga sugugi olla sama hea ja ronida sama raskeid radu ka teist tüüpi kaljudel. Seega tundub üks teisest tunduvalt raskem.
Viimasel ajal on mõnede suurte ronimisstaaride seas hakanud levima põhimõte, et nemad oma radu enam ei hinda. Peamiselt põhjendavad nad seda sooviga astuda maha suurelt numbrite tagaajamise rongilt ja ronida radu mis neile pinget pakuvad. Selle, kuidas nende uusi radu hinnata, jätavad nad fännide ja teiste ronijate otsustada. Palju on juttu olnud sellest, et raskeimate radade puhul on kategooriate vahed kokku surutud ja sellest tingituna on rajad lahjemad kui nad „ideaalis“ olema peaksid. Seda on osaliselt põhjustanud esmaläbijate alateadlik soov oma radu kõrgemalt hinnata, väljendada seda tohutut pingutust mis nad raja läbimiseks on teinud. Samas tuleb tihtipeale ette, et need rajad hinnatakse järgnevate ronijate poolt kiiresti kergemaks.
Prantsuse ehk Fontainebleau süsteem
Seda süsteemi kasutatakse laialdaselt nii sportlike, traditsiooniliste kui ka bouldering ' i radade hindamiseks. Arvatavasti on see nüüdisajal kõige levinum kategooriate süsteem.
Alguse sai ta Fontainebleau pargist Pariisi lähistel, kus on üüratu hulk suuri ja väiksemaid kivimürakaid. Nendel ronijaid nimetati omal ajal bleausard ' ideks ja et oma radu kuidagi võrrelda ja hinnata, lõidki nad nimetet süsteemi. Praeguseks on see levinud kõikjal Euroopas ja paljudes riikides mujalgi. Erinevus bouldering ' i ja sportliku/traditsioonilise ronimise skaala vahel on see, et esimeses tarvitatakse lisandina suur-, teises väiketähti – näiteks 6A vs. 6a. Jämedalt võttes on bouldering ' i skaala kahe-kolme astme võrra nihkes ehk 6A ≈ 6b/c. See tähendab, et 6b/c raja raskeim osa ehk crux on põhimõtteliselt 6A raskusega probleem.
Astmetel 1-4 on lihtsalt numbrid, need on suhteliselt kerged rajad millel alati köisjulgestust ei kasutata. Alates 5. kategooriast lisatakse juurde täht a, b või c, nendel radadel osutub juba kindlasti vajalikuks köisjulgestus. Alates 6. kategooriast lisatakse juurde ka + märk tähistamaks poolkategooriaid. Need rajad vajavad juba spetsiifilisemaid kaljuronimise oskusi. 7a kategooria on piir, millest raskemaid radu suudavad läbida vaid tugeva spetsiifilise ettevalmistuse ja treenitusega ronijad. Sealtmaalt kasutatakse vahel raskuste veelgi täpsemaks määranguks ka vahepealseid määratlusi, näiteks 7c+/8a. 9a on see müstiline piir, mille ületamine teeb ronijast juba rahvusvahelise staari. Selle piiri ületajaid on ajaloos olnud tublisti alla 100 inimese.
Praegu on maailma raskeimad rajad Akira kategooriaga 9b, mille esmaläbimine 1995. aastal tõi kaasa sensatsiooni ja süüdistused luiskamises, ning Chilam Balam 9b+ Bernabe Fernandeze poolt 2005. aastal. Tänaseks on Fred Rouhling, Akira üles seadnud prantslasest kooliõpetaja ja praegugi ülitugev ronija, siiski "õigeks mõistetud". Rada pole siiamaani näinud kordusläbimist, kuigi seda on proovinud mitmed absoluutse tippklassi ronijad. Sama lugu on ka Chilam Balamiga.
Ameerika ehk Yosemite detsimaalsüsteem (YDS)
Esialgse süsteemi lõi Sierra Club ehk kohalik mägiklubi 1930-ndatel Sierra Nevada piirkonna jaoks. Enne seda hinnati radu ja marsruute võrdlevalt (see on raskem kui too ja kergem kui too kolmas), aga inimestele, kes polnud muid radu läbinud, ei öelnud selline kirjeldus midagi. Seega loodi numbriline süsteem, mis annaks süsteemse aluse radade ja marsruutide võrdlemiseks.
Viies klass ehk tehniline vabaronimine
Järjest süvenev tehniline keerukus ja inimvõimete piiride avardamine tõid kaasa olukorra, kus 5. klass tuli jaotada alajaotusteks. 1950-ndatel võetigi kätte ja jagati see kümneks osaks, numbriliselt vastavalt 5.0–5.9, kus iga kategooria baseerus mingil kindlal kaljumarsruudil Tahquitzi piirkonnas Californias. 5.0 oli rada nimega The Trough ja 5.9 The Open Book (pildil), mida peeti tol ajal raskeimaks inimlikult võimalikuks vabaronimisega läbitavaks rajaks.
Aeg on nüüdseks edasi läinud ja see tingis ka uute alajaotuste tekkimise. Esialgne suletud ja lõplik süsteem muutus avatud otsaga süsteemiks ja juurde lisandusid kategooriad 5.10, 5.11 ja nii edasi. Alates 5.10 on lisatud ka täpsustavad alajaotused a, b, c ja d. Näiteks 5.10d on umbes võrdne Font 6b-ga. Juba mainitud radadest Action Directe on YDS süsteemis 5.14d ja Akira 5.15b. Eestis korraldatavatel raskusronimise võistlustel ulatuvad kategooriad viimasel ajal väidetavalt Font 7c ehk 5.12d kanti, seda siis meeste A grupi finaalides.
Üks peamisi puudusi, mida YDS-süsteemile ette heidetakse (eriti vanematele nn oldschool 'i radadele) on see, et ta ei arvesta pingutust raja läbimiseks vaid kõige raskemat liigutust. Probleem pole mitte radade ülehindamises ühe raske liigutuse põhjal vaid pigem tõsist pusimist nõudvate radade alahindamises. Nii võib Ameerika vanakooli 5.9 osutuda Euroopa mõistes tubliks 6b-ks, kuna omal ajal läksid 5.9 alla kõik maksimaalse raskusega rajad.
Traditsioonilise julgestusega ronitavate radade jaoks kasutatakse põhimõtteliselt sama süsteemi väikeste erinevustega. Numbrilised väärtused on neil samad, kuid trad marsruutidel ei kasutata tihtipeale tähelisandeid vaid hoopis + ja – märke. Seega on 5.10a ~ 5.10-, 5.10b/c ~5.10 ja 5.10d ~ 5.10+. Märgid näitavad, kas rada on antud numbrilise kategooria kohta kerge (easy), raske (sandbag) või siis kindel (solid).
Lisaks kasutatakse tähistusi PG-13 (õigesti paigaldatud julgestus on kindel, kukkumise korral pole lend pikk); R (runout julgestus on kehvapoolne, vahepeal puuduvad võimalused julgestusvahendite paigaldamiseks mis võib kaasa tuua pikki kukkumisi ja vigastusi); X (extreme julgestus on väga kehv või puudub üldse, kukkumised väga pikad ja võivad olla surmavad). Näiteks 5.7R tähendab, et rada pole väga raske, aga vahepeal tuleb ronida viimasest julgestuspunktist tublisti kõrgemale.
Suurbritannia skaala
Briti saartel kasutatav süsteem koosneb kahest osast: adjektiivne ehk onsight ehk raja üldist raskust ja ohtlikkust näitav "hirmuskaala" ning tehniline, mis näitab keerulisima liigutuse raskust. Mõlemad on avatud otsaga, st aegamööda tuleb uusi kategooriaid juurde.
Adjektiivse osa kirjeldavad nimetused
Tehniline skaala sarnaneb mõneti prantsuse omaga, aga sisaldab vähem numbreid. Algab 1-ga ja lõpeb praegu 7b või 7c juures, mis vastab umbes Font 8c+...9a+ kategooriale; plussmärke juurde ei lisata.
Adjektiivne ja tehniline skaala antakse raja kirjelduses koos, näiteks E3 5b (kategooria Olhava rajale Kantti, kui ronida vahepealseid polte kasutamata). Omavahel on nad seotud sel viisil, et 5b rada enam-vähem julgestusega on E2, sama rada kehvema julgestusega oleks E3 ja eriti hirmsa julgestuse puhul oleks ta E4. Radadele, mis on lahtisel ja mureneval kivimil ning mida seetõttu harva korratakse, lisatakse E-asemel tähis XS.
Gritstone climbing, nagu seda sageli nimetatakse, on nimetuse saanud sealkandis levinud jämedateralise liivakivi (ingl gritstone) järgi. Gritstone-rajad on kuulsad selle poolest, et põhinevad suures osas hõõrdumise oskuslikul kasutamisel, kuna nukke, millest haarata, lihtsalt tihtipeale pole. Ülimat täpsust ja osavust nõudvad ebakindlad liigutused puuduliku julgestuse kohal pole just see, mida enamus ronijatest otsib. Seepärast ongi brittide mängumaa jäänud suures osas neile endile. Nüüdisajal on raskeimaks rajaks Dave MacLeodi 2006. aasta aprillis läbitud Rhapsody, mille kategooriaks on E11 7a. Ise kirjeldab ta seda nii: „Font 8c/8c+ ronimine 11 meetrit üle viimase julgestuspunkti, milleks on pisike RP stopper.“ Raskeim kinnitatud rada on onsight-skaalal E9 kategooriaga, st läbitud ilma eelneva ülaltjulgestuses proovimiseta. Tuntumad ronijad on näiteks Jerry Moffat, Johnny Dawes, John Dunne, Seb Grieve, Adrian Berry jt.
UIAA süsteem
UIAA süsteem ehk rahvusvahelise alpinismiföderatsiooni süsteem leiab kasutust peamiselt Austrias, Saksamaal ja Šveitsis lühemate kui üks köiepikkus radade hindamiseks. Alpides ja Himaalajas on ta kasutusel ka pikemate marsruutide kaljulõikude raskuse määramisel. Ka vene kaljumarsruutide Rooma numbrites osa on UIAA süsteemis.
Algselt pidi UIAA süsteem olema lõplik ja jääma vahemikku I (kõige kergem) kuni X (kõige raskem). Nagu muude süsteemidegagi, jäi see lõpuks ajale jalgu ja tuli muuta otsast avatuks. Nüüdisaja raskeimad rajad on XII- kategooriaga. Alates V lisatakse juurde ka – ja + et märkida antud numbri kohta kergeid ja raskeid radu. UIAA kategooria näitab raja raskust samal põhimõttel kui prantsuse süsteem.
Soome süsteem
Soomes kasutusel olev süsteem on mõeldud traditsioonilise julgestusega läbitavate radade tähistamiseks. Siia alla käivad ka rajad, millest mingi osa on ohutuse eesmärgil polditud. Rajad, millel on julgestamiseks vaid statsionaarsed julgestusaasad, on hinnatud prantsuse süsteemis. Põhimõtteliselt samasugust süsteemi kasutatakse vist ka Rootsis ja Norras, aga nende skaalad ei ühti omavahel päris täpselt.
Soomes algavad rajad 3 ja lõpevad nüüdisajal 8+/9- kategoorial. Alates 5 lisatakse ka + ja – märke nagu teisteski süsteemides, tähistamaks oma numbri kohta kergeid ja raskeid radu.
V-skaala ehk Ameerika bouldering ' i süsteem
1990. aastate alguses lõi John Vermin Sherman nüüdseks laialt levinud Verm- ehk V-skaala. Algselt oli see mõeldud Hueco Tanksi piirkonna jaoks, mida iseloomustavad suurte taskutega ehk nn hueco ' dega kivimürakad. Skaala algab V0-ga ja lõpeb nüüdisajal V16-ga, mis vastab Font 8C+. Erinevalt teistest süsteemidest jagatakse selles + ja – märkidega poolkategooriateks kergem ots ehk umbes V0-V2. Skaala on levinud peamiselt Ameerikas.
Abironimise süsteemid
Põhimõtteliselt kasutatakse kogu maailmas praegu vaid ühte süsteemi, mille skaala jääb vahemikku A0–A6. Need on marsruudid, millel ronija toetub julgestuspunktidele mis on kas rajale varem lisatud (poldid) või mille ta on ise paigaldanud (naelad, klemmid, frendid, konksud jne). Halb asi on see, et paljudes kohtades tõlgendatakse seda süsteemi erinevalt. Näiteks peamine erinevus Venemaa ja Ameerika tähistuste juures on see, et Venemaal arvestab kategooria ka marsruudi kaldenurka. Ameerikas ei muuda see kategooriat kuna seal vaadeldakse vaid toetuspunktide kindlust ja kukkumise ohtlikkust.
Varasem skaala
Tänapäevane Ameerika süsteem
Kirjeldatud süsteem käib tavalise abironimise kohta, kus kasutatakse ka kaljunaelu ja muid kaljut kahjustavaid julgestusvahendeid. Viimasel ajal on järjest enam levima hakanud puhas abironimine (clean aid) mis tähendab ronimist puhtalt ja ilma haamrit kasutamata. Keelatud on kaljunaelad, sepistatavad pead ja muu taoline. Süsteem sama tavalise abironimise omaga, kuid A-täht (aid) on asendatud C-tähega (clean). Näiteks C2+. Kui mõni rada on esmatõusul läbitud puhta abironimisega, eeldatakse ka järgnevatelt ronijatelt sama.
Ernest McCulloch
Ernest Armstrong McCulloch (21. aprill 1926 Toronto – 19. jaanuar 2011 Washington) oli Kanada rakubioloog, tüvirakkude uurimise teerajaja.
Ta sai aastal 1948 Toronto Ülikoolist meditsiinidoktori kraadi, töötas seejärel aasta Londonis Listeri instituudis ja pärast seda Torontos haiglas ja ülikoolis.
Aastal 1957 asus Ernest McCulloch tööle äsjaloodud Ontario Vähiinstituuti, kus hakkas koostöös biofüüsik James Tilliga tegelema eelkõige vereloome ja leukeemia uurimisega. 1960. aastatel alustasid nad katseid kiiritatud hiirtega, kellele siirati luuüdi rakke. Nad avastasid, et hiirte põrnas tekkis proportsionaalselt luuüdi hulgaga uusi eri tüüpi verelibledest koosnevaid kogumeid, ning tõestasid, et iga kogum oli tekkinud ühestainsast rakust. Oma uurimistöö tulemused avaldasid nad aastal 1963 ajakirjas Nature.
Aastast 1982 oli ta Toronto Ülikooli emeriitprofessor.
Hornbosteli-Sachsi muusikainstrumentide liigitus
Hornbosteli-Sachsi muusikainstrumentide liigitus on saksa etnomusikoloogide Erich Moritz von Hornbosteli ja Curt Sachsi loodud muusikainstrumentide liigitamise süsteem, mille kohaselt muusikainstrumendid on liigitatud heli tekitamise viisi järgi.
Liigitus avaldati 1914. aastal raamatus "Zeitschrift für Ethnologie". Ingliskeelne tõlge avaldati ajakirjas Galpin Society Journal 1961. aastal. Pillide liikide tähistamiseks kasutatakse Melvil Dewey kümnendliigitussüsteemi. Hornbosteli-Sachsi muusikainstrumentide liigituses oli algselt neli peamist liiki, viies peamine liik lisandus 1940. aastal.
Idiofonid
Idiofonid ehk korpuspillid on löökpillid, mille heli tekib kogu instrumendi võnkumisest. Eristatakse näpitavaid, hõõrutavaid, puhutavaid ideofone ning löödavaid idiofone.
Löödavad idiofonid
Pillil korpus liigub, kui instrumenti otse lüüa, kaudselt lüüa, raputada või kraapida.
Membranofonid
Membranofonid ehk membraanpillid on löökpillid, mille heli tekitab membraani, kas pingul kile või naha võnkumine.
Aerofonid
Aerofonid ehk õhkpillid on muusikainstrumendid, kus primaarselt pannakse võnkuma õhk.
Vabad aerofonid
Pillikorpus ei piira võnkuvat õhusammast.
Keelega puhkpillid
Keele võnkumine, mis paneb võnkuma pillitorus oleva õhusamba
Trompet
Helikõrgust saab muuta ainult huultega
Elektrofonid – elektripillid
Heli tekitatakse elektrooniliselt.
Hall kaderohi
Hall kaderohi (Scleranthus perennis) on taimeliik nelgiliste sugukonnast kaderohu  perekonnast.
Drottningholm
Seal asub Drottningholmi loss.
Elanike arv on 398 (31. detsember 2010).
Põld-kaderohi
Põld-kaderohi (Scleranthus annuus) on taimeliik nelgiliste sugukonnast kaderohu  perekonnast.
Kuivajõgi
Kuivajõgi (ka Kuivajõe jõgi) on Pirita jõe vasakpoolne lisajõgi, mis algab Vonka rabast loodes ja suubub Pirita jõkke Kose-Uuemõisa kohal. Kuivajõe pikkus on 32,8 km, karstialal voolab ta maapinnal ainult kevadise suurvee ajal.
Osa Kuivajõe sängist on võetud kaitse alla (Kuivajõe sängi kaitseala).
Kahesendine münt
Eesti Vabariigi 2-sendine metallvahetusraha lasti käibele 3. jaanuaril 1934. 1935/36. eelarveaastal vermiti täiendavalt juurde 3 006 500 kahesendist münti.
Majanduseministeeriumi rahanduseosakonna teadaanne Eesti Vabariigi 2-sendilise metallvahetusraha kupüüri käibelelaskmise kohta ja nimetatud vahetusraha kirjeldus.
RTL 1934, 1.
Rahaseaduse muutmise seaduse (RT 30 – 1933) § 4 põhjal Majanduseministeeriumi rahanduseosakond laseb käibele, alates 3. jaanuarist 1934, Eesti Vabariigi 2-sendilise metallvahetusraha, mille väliskuju, mõõdud, raskus ja metallide koostis on Rahaseaduse ülaltähendatud muutmise seaduses ettenähtud korras kinnitatud Vabariigi Valitsuse poolt.
2-sendilise metallvahetusraha esikülje joonistuseks on reljeefis: vahetusraha nimesväärtuse number “2”, numbri kohal kaares sõnad “Eesti Vabariik”, mille algul ja lõpul punkt ja numbri all kaares sõnad “kaks senti”.
Vahetusraha tagakülje joonistuseks on reljeefis: kolm stiliseeritud leopardi kujutist ja vahetusraha väljaande aastaarvu number “1934”.
Vahetusraha läbimõõt on 19,50 mm ja normaalkaal – 3,4 grammi, milles kõrvalekaldumise tolerantsiks on lubatud 1% pluss või miinus.
29. detsembril 1933. Nr. 3029/L.
Majanduseministeeriumi rahanduseosakonna direktor A. Keller.
Laenude büroo juhataja Fr. Hübner.
Lorenzo Valla
Valla tegutses ka riigiametnikuna Napoli ja Aragóni õukondades.
20. strategeem
20. strategeem 36 strategeemist on " püüdmaks (kätega) kala, soga vett ".
Udu ajamine, suitsukate.
2. IV (20.) Püüa kala, sogades vett
thumb|250px|Suitsukatte tekitamine ("udu ajamine") 混水摸鱼 (Hún shuǐ māo yú) Hún shuǐ: sogane vesi; räpane asi. Māoyú: püüda kala (kätega). Hún-shuǐ mō-yú: püüda kala sogases vees.
Sogases vees kalapüüdmine. Segaduse kasutamine pooldajate võitmiseks. Võtta vastaselt ülevaade, et temast hõlpsamini võitu saada. Tekita segadus ja kasuta segadust oma eesmärkidel.
Põhimõtte selgitus
Käärimiste ja segaduste ajal ilmub palju erinevaid teineteisega sõdivaid jõude. Nõrgemad nende seast on äärmiselt ebapüsivad oma liitlaste ja vastaste valikus. Sellistele sündmusi mitteettenägevatele vaenlastele võib oma tahet kaela määrida. Nõrga väe tunnusteks on: paanika, korra mittetunnustamine, teineteise hirmutamine vaenlase jõuga, ekslevad pilgud ja sosistamised, hirmutavad kuulujutud, kahtlused, käskude täitmata jätmise mittekartmine ja komandöride vastu austuse kaotamine.
Tsitaat Muutuste raamatust
Kuusjoone 17. Sui (Järgimine) kohta käiv “Da xiang” kommentaarist võetud lause.
Näiteid
Jini riigi kuningas Wu Di (236 – 290) saatis kord kahesaja tuhandese armee Wu riiki ründama. Jini armeed juhtis suurt kindral Du Yu. Kui Jini armee saabus paremal Jangtse kaldal oleva Yue Siangi linna alla, ületas Jini kapten Jhou Jhih (?) öösel kahesaja ratsanikuga jõe. Seal riietusid nad kõik Wu armee moodi, peitsid end väljaspool linna ära ja jäid ootama. Järgmisel päeval väljus Wu väejuht Sun Sin linna kaitsmiseks armeega linnast, et  võidelda Jini armeega. Wu armee kaotas lahingu ja selle sõdurid põgenesid tagasi linna. Kakssada Jini ratsanikku segunesid segadust ärakasutades Wu armeega ja sisenesid koos sellega linna. Seejärel süütasid nad nagu planeeritud üle kogu linna tulekahjusid. Kui kõik oli kaoses, siis Jhou Jhih tungis oma meestega Wu armee peakorterisse ja püüdis Sun Sini elusalt kinni. Nii langes Yue Siangi linn Jini armee kätte. Ülejäänud Wu sõjavägi sai lüüa järgnevates lahingutes. Vähem kui viie kuu pärast alistus Wu riik Jinile.
Samamoodi saatis Wei riigi väejuht Cao Cao, kel polnud moona pikaks piiramiseks, vaenlase leeri rühma nende moodi riietatud sõdureid. Need suutsid valvet veenda, et nad on appi saadetud abijõud. Linnas süütasid nad telgid ja laod. Tekkinud segaduses ründas ka Cao Cao oma põhijõududega. Segaduses olev vastaspool ei suutnud vahet teha kus on ta oma sõdurid ja kus ümberriietatud. Tekkinud kaoses võeti linn ära.
Ühendades tavaliselt eraldiolevaid asju ja eraldades ühesolevaid asju võib vastaspoole pea segi ajada. (Näiteks pannes müügiks segamini igasugu pudipadi saab raskendada ostja orienteerumist sarnaste kaupade seas olevate hinnavalikute osas.)
Viersen
Viersen on linn Saksamaa lääneosas Nordrhein-Westfaleni liidumaal, Vierseni kreisi halduskeskus.
20. strategeem
Näiteid
Selline uduajamine näib olevat demokraatliku (valimis)võitluse lahutamatuks osaks. Sellega liialdamine on andnud nii mõnigi kord vastupidise efekti. (Näiteks Gorbatšov ei suutnud tast tugevamaks osutunud Jeltsinit sedamoodi kraavi ajada. Ehkki viimane oli paras kõri ja minevikus kena hulga jaburusi Sverdlovskis kokku keeranud. Seda Gorbatšovi võitlejaomaduste puudumise ja ta meeskonnas valitseva segaduse, ühtsustuse ja püsivusetuse pärast. Ometigi oli mõeldud ka pista Jeltsin põllumajandus ministriks või võtta kasutusele spetsialistid eriteenistusest.)
Viersen
Tänane Viersen on linnana suhteliselt noor. See moodustati alles 1970. aastal nelja väiksema linna ühendamisel, mis moodustavad nüüd neli Vierseni linnaosa – Alt-Viersen, Dülken, Süchteln ja Boisheim. 1974. aasta lõpuni oli Viersen kreisivaba linn.
Viersenis asub USA toiduainete kontserni Masterfoods Saksamaa peakorter ja samuti jaekaubandusketi Kaiser's Tengelmann keskus.
Tuntud inimestest on Viersenis sündinud näiteks arhitekt Joachim Schürmann, kirjanik Reinhard Kaiser ja poliitik Udo Voigt.
Koluvere piiskopilinnus
pisi|Koluvere linnus ja vallikraavid pisi|Koluvere linnus ja vallikraav pisi|Koluvere linnuse sild üle Liivi jõe pisi|Koluvere linnuse kivisild Koluvere piiskopilinnus (saksa keeles Lode, Schloß Lode; soome keeles on kasutatud ka Lukkolinna) on Lääne maakonnas Lääne-Nigula vallas Risti-Virtsu maantee ääres asuv endine Saare-Lääne piiskopilinnus. See on Eesti ehitismälestis ja Läänemaa oluline vaatamisväärsus.
Piiskopilinnusena
Koluvere piirkond ja Läänemaa vallutati 13. sajandi alguses Taani kuninga vägede poolt. Pärast 1224. aasta ülestõusu ebaõnnestunud katset ristisõdijatest vabaneda läks Läänemaa Mõõgavendade ordu kätte. 1228. aastal moodustati Saare-Lääne piiskopkond, mille keskus rajati Lihulasse. Kullamaale jäi piiskopkonna stiftifoogti residents ja stiftifoogt oli Johannes de Lode. 1234. aastal vallutasid ordurüütlid Kullamaa linnuse ning maksustasid ümbruskonna vasallid ja vastristitud.