cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tunneli venitamine
Tunnelite venitamise ajalugu ja kultuur
Iidne egiptuse vaarao Kuningas Tutanhamon oli üks esimesi teadaolevaid inimesi, kellel olid venitatud kõrvarõngaaugud. Sellest on tõestus tema sarkofaagil oleval pildil. Kuigi pole teada, millega võis vaarao oma kõrvalesti venitada, pakutakse selleks bambust või puitu.
Hauslabjocki mees Ötzi
Ötzi leiti 1991. aastal Alpidest, kus ta oli mumifitseerunud ja lebanud ligi 5300 aastat. Ötzil olid samuti kõrvalestad venitatud ja ta kandis 7–11 mm diameetriga tunneleid.
Siddhartha Gautama ehk Gautama Buddha
Gautama Buddha oli aristokraadist jõukas prints, kes samuti kandis tunneleid. Ta kandis kõrvas raskeid kuldehteid ja kalliskive, näitamaks oma staatust.
Lihavõttesaare kujud
Ülisuurtel kujudel Lihavõttesaarel on samuti venitatud kõrvalestad.
Mursi hõimu naised
Mursi hõim elab Etioopias. Sealsed naised on tuntud puidust plaatide kandmise tõttu venitatud augustustes nii kõrvades kui ka alahuules. Umbes 15-aastaselt ja aasta enne abiellumist augustab noore naise ema tema huule ja kõrvad, ning surub neisse venitusvahendid. Kui augustused on paranenud, venitatakse need 8–22 cm suuruseks. Kui kõige suurem võimalik suurus on käes, saab naine kõrgemat sorti austuse osaliseks.
Maasai inimesed
Üle tuhande aasta on nii mehed kui ka naised venitanud oma kõrvalesti, kuid tänapäeval on see rohkem levinud naiste seas. Algselt tehti venitus teritatud objektiga, näiteks noaga ning augustusse asetati raske ehe, mis seda veel suuremaks venitaks. Maasai inimesed on tuntud selle tõttu, et kasutavad venitatud augustustes loomaluid, puitu ja kivi.
Aafrika Fulani hõim
Hõim on pärit Nigeeriast ja Kesk-Aafrikast. Kolmeaastastel tüdrukutel augustatakse kõrvad, kuid venitatakse need alles naiseikka jõudnutel. Erinevalt Mursi ja Maasai hõimudest venitavad nemad kõrvalesti vähem, et kanda mitmesuguseid võrusid ja suuri kuldehteid.
Aasia hõimud
Mehhiko ja Kesk-Ameerika tsivilisatsioonid
Asteegi ja maia mehed on tuntud oma venitatud kõrvarõngaaukude tõttu. Asteegid valmistasid tunneleid kullast ja hõbedast, et eristada end klassiliselt vaestest meestest, kelle tunnelid olid valmistatud merekarpidest, puidust ja vasest.
Vasílis Goulandrís
Vasílis P. Goulandrís (Βασίλης Π. Γουλανδρής; 1913 Ándrose saar – 1994) oli kreeka reeder, kunstikoguja ja filantroop.
Tänu tema heategevusele avati Ándrose Moodsa Kunsti Muuseum ja Ándrose Arheoloogiamuuseum.
Vinni mõis
pisi|Vinni mõisa peahoone Vinni mõis (saksa keeles Finn) oli mõis rüütlimõis Viru-Jaagupi kihelkonnas Virumaal. Tänapäeval jäävad Vinni mõisa maad Vinni valla territooriumile Lääne-Viru maakonnas.
Vinni mõisa on esmamainitud 1531. aastal. 1766. aastal sai Vinni mõisa omanikuks kindralmajor Johann Dietrich Edler von Rennenkampff (1719–1783). 1775. aastal andisid abikaasad oma varad Johann Diedrichsteini Vinni asutusele (aadlipreilide pansionaat), tingimusel, et kool alustab tegevust pärast mõlema asutaja surma. 1786. aastal hakkas mõisaproua eestvedamisel Vinni mõisas tegutsema kool kohalikele 8-10-aastastele lastele, see tähistab koolihariduse algust Vinnis. Peale Rennenkampffide surma avati Vinnis asutus, mis pakkus elamisvõimalust vaesunud aadlidaamidele, ajapikku see muutus kooliks, mis pakkus kooliharidust neile aadlipreilidele, kelle perekonna rahalised võimalused või nende staatus orvuna ei võimaldaks seisusekohast haridust ja kasvatust saada.
Przewodów
Przewodów (ukraina keeles Переводів) on küla Poolas Lublini vojevoodkonnas Hrubieszówi maakonnas Dołhobyczówi vallas. Przewodów asub Ukraina piirist ligi 7 km kaugusel.
Küla on esmamainitud 1403. aastal.
15. novembril 2022 kell 15.40 kohaliku aja järgi tabas Przewodówit rakett, mille tagajärjel hukkus kaks inimest. Esialgu usuti, et tegemist oli Vene raketiga. 16. novembril aga selgus, et tegemist oli Ukraina õhuväe raketiga.
Ion Andoni Goikoetxea
Ion Andoni Goikoetxea (sündinud 21. oktoobril 1965 Pamplonas) on Hispaania endine jalgpallur, poolkaitsja.
Ta mängis La Ligas 13 hooaja jooksul 386 mängu ja lõi 36 väravat. Ta esindas Hispaania jalgpallikoondist 1994. aasta jalgpalli maailmameistrivõistlustel.
Koondisekarjäär
Hispaania jalgpallikoondises mängis ta aastatel 1990–1996 36 mängu ja lõi 4 väravat.
Oma koondisedebüüdi tegi ta 12. septembril 1990 3:0 Hispaania võidumängus Brasiilia üle. 1994. aasta maailmameistrivõistlustel lõi ta 2 väravat. Esimene värav tuli 2:2 viigis Lõuna-Koreaga ja teine 1:1 mängus Saksamaaga.
Dikļi
Dikļi on küla (vidējciems) Lätis Valmiera piirkonnas, Dikļi valla halduskeskus.
Asulat on esmamainitud 1436. aastal. Piirkonna varaseimad asulad olid liivlased. Kahe seal asunud liivlaste linnamäe järgi on asula ka nime saanud – 'kaks mäge' ehk läti keeles divi kalni (Grebi ja Bļodas) - divkalne - Dikāle - Dikļi. Aastail 2009–2021 kuulus küla Kocēni piirkonda.
Dikļis on raamatukogu. Külas on bussipeatused Dikļu skola (Dikļi kool), Dikļu pils ja Dikļi.
Dikļis elas 2007. aasta seisuga 454 inimest. 2015. aastal oli elanikke 423, 2021. aastal 375.
Moskva sõjaväeringkond
Moskva sõjaväeringkond oli Venemaa Keisririigi, NSV Liidu ja Venemaa Föderatsiooni sõjaväeringkond aastail 1864–2010.
Liu Gang
Liu Gang (Liú Gāng; 刘刚; sündinud 30. jaanuaril 1961 Jilinis) on hiina matemaatik, füüsik ja arvutiteadlane. Liu oli üks üliõpilaste liidritest 1989. aasta Tian'anmeni väljaku meeleavaldustel.
Moskva sõjaväeringkond
Ringkond moodustati 6. augustil 1864 Venemaa 12 kubermangu territooriumil. Sõjaväeringkond hõlmas Moskva, Tveri, Jaroslavli, Vologda, Kostroma, Vladimiri, Nižni Novgorodi, Smolenski, Kaluga, Tuula, Rjazani ja Tambovi kubermangu.
Liu Gang
Ta on üks Hiina Rahvavabariigi demokraatliku liikumise aktiviste.
Jõu Ilm
Jõu Ilm oli esimene eestikeelne spordiajakiri, mida andis 1914. aastal Peterburis välja Daniel Wiedemann (pärast eestistamist Tõnu Võimula). Ajakirja ilmus kokku 4 numbrit.
Moskva sõjaväeringkond
2010. aastal hõlmas sõjaväeringkond Belgorodi, Brjanski, Ivanovo, Jaroslavli, Kaluga, Kostroma, Kurski, Lipetski, Moskva, Nižni Novgorodi, Orjoli, Rjazani, Smolenski, Tambovi, Tveri oblast, Tuula, Vladimiri ja Voroneži oblastit ning Moskva linna.
Jõu Ilm
Ajakirja põhiosa moodustasid kerge- ja raskejõustikuteemad.
Moskva sõjaväeringkond
Moskva sõjaväeringkond reformeeriti 1. septembrist 2010 koos senise Leningradi sõjaväeringkonnaga Lääne sõjaväeringkonnaks. Uue sõjaväeringkonna alluvusse läksid ka Põhjamere ja Balti mere laevastik.
Muusikakriitikute loend
Siin on loetletud muusikakriitikuid.
A
Evi Arujärv -
H
Eduard Hanslick -
K
Tõnis Kahu
L
Karl Leichter - Gerhard Lock -
M
Veijo Murtomäki -
S
Aurora Semper
T
Ofelia Tuisk
Paju mõis
pisi|Paju mõisa peahoone pisi|[[Paju mõisa park]] Paju mõis, ka Liellugaži mõis (saksa keeles Luhde-Großhof, läti keeles Liellugažu muiža) oli rüütlimõis Liivimaal Valga kreisis Luke kihelkonnas. Tänapäevase haldusjaotuse järgi asub Valga vallas Paju külas. Ajalooliselt asus mõis Liivimaa läti distriktis.
Hattingspruit
Hattingspruit on linn Lõuna-Aafrika Vabariigis KwaZulu-Natali provintsis Amajuba ringkonnas Dannhauseri vallas.
Lõuna-Aafrika Vabariigi 2011. aasta rahvaloenduse andmetel oli Hattingspruiti elanikest mustanahalisi aafriklasi 82,97%, valgeid 15,14%, India või Aasia päritolu inimesi 1,47%, värvilisi 0,42% ja teisi 0,11%. Suulu keelt pidas emakeeleks 80,76% inimesi, afrikaani keelt 8,31%, inglise keelt 7,78% ja viipekeelt 1,47%.
Paju mõis
Ajalugu
Mõis loodi 1748. aastal, kui see eraldati Luke mõisast. Pärast Carl Johann Wrangelli ja ta abikaasa Charlotte Johanna (sündinud vabapreili von Liebesberg) (1703–1748) surma sõlmisid pojad 1748. aasta 9. veebruaril pärandvarajagamislepingu. Vastavalt selle tingimustele langes Luke mõis vanemale pojale adrakohtunik vabahärra Carl Johann von Wrangellile (1725–1798), kes kohustus oma nooremale vennale Johann Georgile tasuma 3400 taalrit. Kuna keskmisele vennale Gotthard Wilhelmile pidi minema seni Luke koosseisu kuulunud Paju mõis, eraldati see iseseisvaks rüütlimõisaks.
Gotthard Wilhelm Wrangell kavatses selle algselt oma nooremale vennale Johann Georg von Wrangellile jätta, ent aastal 1750 ostis Weihold Gotthard Barclay de Tolly selle mõisa ära. Aastal 1760 omandas 22 500 taalri eest mõisa Johann George Tomsen, aastal 1787 müüs ta mõisa aga 39 000 taalri eest Johann Roetger Schröderile. Aastal 1794 omandas mõisa 45 000 taalri eest George Christian von Scheumann, kelle lesk selle 41 000 rubla eest aastal 1816 Otto Eduard Ernst von Maydellile pantis.
Aastal 1820 sai Maydellist ka mõisa pärisomanik. Aastal 1827 pantis ta mõisa koos Annase ja Pedele mõisaga 69 500 rubla eest kreisisaadik Gustav Eduard von Richterile. Too loovutas aastal 1837 Paju mõisa 50 000 rubla eest John von Jürgensonnile, kes aasta lõpus ka mõisa pärisomanikuks sai. Aastal 1856 müüs ta selle 91 500 rubla eest Viktor von Strykile.
Gaigalieši
Gaigalieši on küla (skrajciems ehk hajaküla) Lätis Madona piirkonnas Ošupe vallas.
Gaigalieši asub valla lääneosas Meirāni kanali ääres. Sinna jääb Gaigalieši bussipeatus.
Aastal 2008 oli külas 25 elanikku.
Paakspuu (perekond)
Eestis kasvab üks siia perekonda kuuluv pärismaine liik: harilik paakspuu (Frangula alnus).
Windland Smith Rice International Awards
pisi|300px|2011. aasta konkursil [[Michael Rosenbaumi võidutöö linnupiltide kategoorias. Foto kahest roosast luitsikust (iibislaste sugukonnast pelikaniliste seltsist)]]
Nature's Best Photography Windland Smith Rice International Awards on Ameerika Ühendriikides peetav iga-aastane rahvusvaheline loodusfotode võistlus, mida korraldab loodusfotoajakiri Nature's Best Photography (toimetus asub Virginia osariigis Restonis).
Võistlust korraldatakse 1996. aastast. Algul kandis see nime Nature's Best International Photography Awards. Pärast Windland Smith Rice'i surma on kasutusel praegune nimi. Konkursi suurusest annab selgust asjaolu, et igal aastal esitatakse konkursile hindamiseks paarkümmend tuhat fotot. Konkursi tulemused selguvad septembris. Auhinnatud töid eksponeeritakse Washingtonis Smithsoniani Rahvuslikus Loodusmuuseumis.
Aasta fotograafi auhind
Konkursil Windland Smith Rice International Awards on jagatud aasta fotograafi auhinda (Photographer of the Year Award) eraldi auhinnana väljapaistvate loodusfotograafide teenete tunnustamiseks.
Kertu Saks
Kertu Saks (sünninimi Kertu Kilvet; sündinud 6. mail 1971) on eesti ajakirjandusteadlane ja teaduse populariseerija, Eesti Rahva Muuseumi direktor.
Ta on lõpetanud aastal 1989. aastal Tallinna 7. Keskkooli. Aastatel 1991–1996 õppis ta Tartu Ülikoolis ja Tallinna Pedagoogilises Ülikoolis inglise keelt ja kirjandust. 1998. aastal kaitses Tartu Ülikoolis ajakirjanduse erialal magistrikraadi ja 2011. aastal meedia ja ajakirjanduse erialal doktorikraadi (doktoritöö "Eesti ajalehtede toimetamiskultuuri ja -praktika kujunemine 1988–2005" (The formation of editing culture and practice in Estonian newspapers 1988–2005)).
Ta on töötanud ajakirjanikuna Eesti Päevalehes ja olnud Sotsiaalministeeriumis Euroopa Sotsiaalfondi koordinatsioonijuht. Aastatel 2009–2016 oli ta SA Tallinna Tehnika- ja Teaduskeskus juhatuse liige ja Energia avastuskeskuse juhataja. Alates 14. novembrist 2016 kuni 10. detsembrini 2021 oli ta Eesti Kultuurkapitali juhataja.
13. oktoobril 2021 valiti Kertu Saks Eesti Rahva Muuseumi direktoriks. Muuseumijuhina alustas ta tööd 13. detsembril 2021.
Bakterioloogia
Bakterioloogia on mikrobioloogia haru, mis uurib baktereid ning tegeleb nende liikide tuvastamise, klassifitseerimise ja iseloomustamisega.
Kertu Saks
Looming
Kertu Saks on kirjutanud elu- ja kultuuriloolisi ning aimeraamatuid, koostanud populaarteaduslikke ja kultuuriloolisi näitusi ning olnud aimefilmide kaasautor.
Isiklikku
Tema vanemad olid Kaarel Kilvet ja Krista Kilvet.
Garphyttani rahvuspark
Garphyttani rahvuspark on rahvuspark Rootsis Örebro läänis.
Rahvuspark on rajatud aastal 1909, selle pindala on 1,11 km².
Haruldase loomaliigina elab selles rahvuspargis pähklinäpp.
Pierre Brice
Pierre Brice (6. veebruar 1929 Brest – 6. juuni 2015 Pariis) oli prantsuse teatri- ja filminäitleja.
Brice mängis peaosa Karl May Winnetou romaanide põhjal valminud filmides "Winnetou", "Winnetou Apatšide pealik" jt. pisi|vasakul|Pierre Brice (2004)
Anton
Anton võib tähendada mitut asja.
Jaroslava Mahutšihh
Jaroslava Oleksiivna Mahutšihh (ukraina keeles Ярослава Олексіївна Магучіх; sündinud 19. septembril 2001 Dnipros) on Ukraina kergejõustiklane (kõrgushüppaja).
2017. aastal tuli ta kõrgushüppes noorte maailmameistriks. Aasta hiljem võitis ta kuldmedali noorte olümpiamängudelt.
2020. aasta suveolümpiamängudel Tokyos võitis ta tulemusega 2.00 pronksmedali.
2022. aasta maailmameistrivõistlustele tuli ta peamise kuldmedalisoosikuna, kuid jäi Eleanor Pattersoni järel teiseks.
Sisetingimustustes on tema isiklik rekord 2.06, mis on püstitatud 2. veebruaril 2021 Banská Bystricas ja mis on Ukraina rekord.
Hans Harthan
pisi Hans Harthan (23. veebruar 1855 Horb bei Fürth am Berg, Baieri kuningriik – 14. märts 1936 Austin, Texas) oli saksa organist, koorijuht, pianist ja helilooja.
Ta õppis Franz Lachneri ja Josef Rheinbergeri juures Münchenis.
Harthan oli aastatel 1883–1885 Odessas luterliku koguduse organist, 1885–1893 Tartu ülikooli muusikaõpetaja ja 1894–1896 Singakademie Dresdeni direktor.
Kirjutanud peamiselt laule, koorimuusikat, klaveripalu, nt neli laulu segakoorile op. 26 on trükitud Tartus.
Ligniin
pisi|420 px|Ligniini keemiline struktuur (üldistus) Ligniin ehk ligneen on varieeruva struktuuriga biopolümeer, mis moodustab suure osa taimse materjali rakukestadest.
Maal levinud taimsest materjalist moodustavad põhimassi kolm biopolümeeri, mis on põhilised rakukesta ehitusmaterjalid. Need on tselluloos, ligniin ja hemitselluloos, vastavalt keskmiselt 33, 30 ja 20 protsenti biomassist. Puidus on nende sisaldus vastavalt 40–50%, 20–30% ja 20–30%. Erinevalt tselluloosist ja hemitselluloosist, mis on polüsahhariidid, on ligniin varieeruva struktuuriga polümeer, milles prevaleerivad aromaatsed (benseeni) tsüklid. Ligniin seondub keemiliselt hemitselluloosi polüsahhariididega, seega aitab tugevdada rakukesta ja kogu taime. Lisaks nimetatud põhikomponentidele on rakukestades mitmeid ühendeid, mis modifitseerivad selle tugevust ja läbilaskvust.
Puitumine on polüsahhariidide ja ligniini ladestumine taime raku seintesse, mille tulemusena muutub taime vars jäigaks.
Paberitööstuses on olulisel kohal ligniini tselluloosist eraldamise tehnoloogia. Seejuures on ligniin kõrvalsaadus. Puidust saadud ligniini valge pehme hügroskoopse paberitaolise kihilise massina tarvitatakse meditsiinis vati asemel. Suur osa tööstuses eraldatud ligniinist läheb kütusena põletamisele. Ligniini kasutatakse roheasfaltis. Aktuaalseks on saanud selle taastuva biopolümeeri uute kasutusvõimaluste leidmine.
Wielopole Skrzyńskie
Wielopole Skrzyńskie on küla Poolas Podkarpacie vojevoodkonnas Ropczyce-Sędziszówi maakonnas, Wielopole Skrzyńskie valla halduskeskus. Wielopole Skrzyńskie asub Ropczycest ligi 12 km lõunas.
Wielopole Skrzyńskie sai linnaõigused 1337. aastal, kuid kaotas need 1933. aastal.
Top Marine OÜ
Top Marine OÜ on Eesti ettevõte, mis toodab ujuvkaisid. Ettevõtte juriidiline aadress on Harjumaa, Saue, Tule 21, 76505. Top Marine OÜ tootmine asub Lääne-Virumaal Rakvere külje all Näpil. Ettevõtte pakub tööd viieteistkümnele inimesele.
Top Marine OÜ põhikapital on 360 000 €. Ettevõtte käive 2013. aastal oli 2 682 582 € ja bilansimaht (käibe- ja põhivara summa, mis võrdub kohustuste ja omakapitali summaga) oli 1 106 276 €.
Ajalugu
Top Marine OÜ on asutatud 10. veebruaril 2004. Ettevõtte esimene ujuvkai valmis aastal 1996.
Tooted
Ettevõte on ujuvkaide baasil ehitanud sadamaid Eestis sellistes kohtades nagu Vanasadama Jahisadam, Heltermaa sadam, Kuressaare sadam, Kalevi Jahtklubi, Kärdla sadam ja Pärnu Jahtklubi. Suurim objekt on Riia Jahisadam, kus 2013. aastal valmis 1000 m ujuvkaisid koos ujuvate sadamahoonete, duširuumide ja laopindadega. Kaugematest kohtadest leiab nende ehitatud kaisid näiteks Jaapanist, Singapurist ja Norra põhjaosast.
Tunnustus
2014. aastal pälvis Top Marine OÜ konkursil "Ettevõtluse auhind" tiitlid "Aasta Ettevõtte 2014 '' ja ,,Aasta Eksportöör 2014'. Konkurss "Ettevõtluse auhind" on kõrgeim riigipoolne tunnustus ettevõtjatele ja ettevõtlikkusele ning samas pikima ajalooga ettevõtluskonkurss Eestis. Aasta ettevõte valiti Ettevõtluse Arendamise Sihtasutuse (EAS) konkursi "Ettevõtluse auhind" ning Eesti Kaubandus-Tööstuskoja ja Eesti Tööandjate Keskliidu Konkurentsivõime Edetabeli parimate seast.
Külm
Külm on ühele ilmaelemendile – õhutemperatuurile – antud hinnang, mis tavamõistes tähendab keskkonna temperatuuri alla 0° C kui looduses leiduva vee agregaatolek muutub vedelast tahkeks.
Külma kirjeldamisel võidakse kasutada sõnu nagu: tuulekülm, jääkülm, mõõdukas külm, näpistav külm, pakane, paukuv pakane jne.
Nõukogude-Poola sõda
Poliitiline olukord Ida-Euroopas 1918. aastal
1917. aasta oktoobrirevolutsiooni järel soovis Nõukogude Venemaa teha separaatrahu Venemaa ja Saksamaa vahel. Läbirääkimised algasid Saksamaa vägede poolt sõja käigus okupeeritud Brest-Litovskis. 3. märtsil 1918 Brest-Litovskis sõlmitud Brest-Litovski rahulepinguga sõlmiti rahuleping Venemaa Nõukogude Vabariigi ja Nelikliidu (keskriikide) vahel Venemaa Nõukogude Vabariigi Esimesest maailmasõjast väljumise kohta ning sõjategevuse lõpetamiseks idarindel.
Pärast Saksa vägede taandumist Poola territooriumilt kuulutas Poola Regentinõukogu 3. novembril 1918 Poola iseseisvaks. 11. novembril 1918 alistus Saksamaa Esimese maailmasõja tulemusena Antandile. Pärast iseseisvuse saavutamist jätkas Poola oma territooriumi laiendamist sõjalisel teel Lõuna-Galiitsias, kus oli moodustatud oktoobris 1918 sotsialistlik vasakpoolne Lääne-Ukraina Rahvavabariik, piirkonna hõivasid Poola väed novembris 1918. Seejärel, 21. novembril 1919 andis Antandi Ülemnõukogu Poolale 25-aastase valitsemismandaadi Ukraina Galiitsia piirkonna üle. Detsembris kuulutas Suurbritannia välisminister George Nathaniel Curzon välja uue riigipiiride ümberjaotamise kava – nn Curzoni liini, mis pidi määratlema Nõukogude Venemaa ja Poola vahelise piirjoone.
1918. aastal viidi Poolas läbi valimised ning jaanuaris 1919 võeti vastu Poola Põhiseadus, mis kuulutas Poola riigi iseseisvaks ja sõltumatuks 1772. aasta Rzeczpospolita piirides.
1918. aasta detsembris hõivasid Poola väed ka Saksa Preisimaa poolakatega asustatud Poznani piirkonna. Esimese maailmasõja lõppedes oli provintsi saatus otsustamata. Poolakad nõudsid, et piirkond tuleb liita äsja iseseisvunud Poola vabariigiga, samas sakslased keeldusid mistahes territoriaalsetest järelandmistest. Suur-Poola ülestõus puhkes 27. detsembril 1918, päev pärast Ignacy Jan Paderewski kõnet. 1919. aastal loovutas Saksamaa suurema osaPoseni provintsist, peamiselt poola rahva enamusega alad, Poolale ja see reformiti Poznańi vojevoodkonnaks.
Pärast Saksamaal toimunud Novembrirevolutsiooni ja Saksa vägede evakueerimise algust tühistas Lenini juhitud Nõukogude Venemaa valitsus 13. novembril 1918 ühepoolselt Saksa keisririigiga sõlmitud Brest-Litovski rahulepingu. 16. novembril andis Punaarmee ülemjuhataja Jukums Vācietis käsu alustada taganevate Saksa vägede järel pealetungi laialdasel rindel Soome lahest kuni Ukrainani, kuid korraldusega hoiduda relvakonfliktidest evakueeruva Saksa armeega. 18. novembril tungis Punaarmee Lätisse ja 28. novembril üle Eesti piiri. Punaarmee löögisuunad olid:
1) Pihkva – Valga – Valmiera (eestipäraselt Volmari) – Cesis (eestipäraselt Võnnu) – Riia – Tukums – Ventspils 2) Zilupe – Stukmani – Jelgava – Mažeikiai – Liepaja 3) Polotsk (Valgevenes) – Daugavpils – Panevėžys – Šiauliai (Leedumaal) – Liepaja.
Nõukogude Venemaa läänerinde väed hõivasid 10. detsembril Minski, väed jõudsid taanduvate Saksa vägede kannul joonele Daugavpils–Minsk–Słuck–Šatsõlka. 6. jaanuaril hõivas Punaarmee Vilno (Vilniuse) ja Baranavičy, 10. jaanuaril Łida Lääne-Valgevenes, 13. jaanuaril Słonimi ja 25. jaanuaril Pinski. 28. jaanuaril toimus Vaŭkavyski lähedal esimene Nõukogude ja Poola vägede vaheline relvakonflikt ning 13. veebruaril peatus Nõukogude Punaarmee joonel: Vilno - Łida- Słonim - Biaroza-Kartuzskaja - Pinski lähedane Ivanovo raudteejaam. 27. veebruaril 1919 moodustati Valgevene Nõukogude I kongressi ja Leedu Nõukogude I kongressi otsuse põhjal Vilniuses Leedu-Valgevene NSV.
TeateTants
pisi|TeateTants pisi|TeateTants TeateTants oli 2011. aastal toimunud üle-eestiline üritus, mille käigus läbiti tantsides üle 1000 km Eestimaa maanteid ja selles osales umbes 6200 rahvatantsijat.
Nõukogude-Poola sõda
Poola vägede pealetung
6. märtsil 1920 alustasid Poola väed pealetungi Lõuna-Valgevenes ja vallutasid Mazyri ja Kalinkavičy.
21. aprillil 1920 sõlmisid Ukraina Rahvavabariigi juht Sõmon Petljura ja Poola Vabariigi juht Józef Piłsudski koostööleppe, mille kohaselt Poola tunnistas Petljura-poolset Ukraina valitsust "pärast võitu bolševike üle" ning lubas sõjalist kaasabi võitluses Nõukogude Venemaaga, mille eest vastutasuks tunnustas Petljura Galiitsia liitmist Poolaga igaveseks.
TeateTants
Korraga tantsis maanteel 1–2 paari ja nõnda tantsivaid paare vahetades läbis üks 6–8-paariline tantsurühm 4–5 kilomeetrit. Tantsiti lakkamatult ehk 24 tundi ööpäevas – ühe rühma lõpetamisel alustas kohe teine rühm.
TeateTantsu idee autor oli Kalev Järvela, ürituse korraldas Eesti Rahvatantsu ja Rahvamuusika Selts.
Nõukogude-Poola sõda
Poola vägede pealetung
25. aprillil alustasid Poola väed pealetungi Nõukogude Venemaa poolt hõivatud Ukrainale ja kiire edasiliikumise tulemusena vallutasid 12. armeelt: 26. kp Žõtomõri, Berditševi ja Korosteni; 28. kp Žmerinka; 29. kp Vinnõtsja ja 30 kp Fastovi linna ning 6. mail 1920 Ukraina pealinna Kiievi. Nõukogude väed taandusid Dnepri jõe taha ning Nõukogude Ukraina keskuseks jäi Harkivi linn.
9. mail 1920 alustasid Leedu ja Nõukogude Venemaa koostööläbirääkimisi, mille eesmärgiks oli ühine sõjategevus Poola vastu, kes oli hõivanud osa leedulastega asustatud piirkondi ning ka Vilniuse. Läbirääkimised, mille tulemusena Vene SFNV lubas Leedule Vilniuse oblasti lõppesid 12. juulil edukalt ning Leedu väed alustasid ühist sõjategevust koos Nõukogude vägedega Poola vastu.
Nõukogude vägede vastupealetung
26. mail 1920 alustasid Nõukogude edelarinde väed uut pealetungi Poola vägedele Valgevenes ja Ukrainas, milles olulist rolli etendas Semjon Budjonnõi juhitud 1. Ratsaarmee (Skviri läbimurre). 12. juunil vallutasid väed taas Kiievi, vasakul tiival vallutas Punaarmee 14. armee 8. juulil Vinnõtsja, Žmerinka ja Mogiljov-Podolski.
4. juulil 1920 alustas läänerinde juhataja Mihhail Tuhhatševski edukat pealetungi Valgevenes. Nõukogude läänerinde ja Leedu väed aga hõivasid 11. juulil Minski ja 14. juulil Vilniuse. Juulikuu lõpuks hõivasid Nõukogude väed kogu Valgevene ning viisid üle sõjategevuse Poola territooriumile. 12. juulil sõlmiti rahuleping Leedu ja Nõukogude Venemaa vahel ning rahulepinguga Vene SFNV tunnustas Leedu Vabariigi iseseisvust ja Leedu sai Vilniuse linna ja nn Suur-Leedu territooriumi, mille idapiir kulges ligikaudu sada kilomeetrit kaugemal kui praegu (ka Valgevene alad Grodno, Lida ja Vileika piirkonnas).
Leedu ja Poola vägede kokkupõrked algasid Vilniuse piirkonnas 7. juulil, kui leedulased ründasid riigi kirdepiiril Dūkštases Poola väeosa ja sundisid selle alistuma. 13.–14. juulil toimus teine kokkupõrge Trakai piirkonnas, kus leedulased vallutasid Nowe Troki ja Landwarowo raudteejaama. Edasine leedulaste pealetung oli Suwałkis, kus surudes koos ida poolt kaarega ümber Leedu piiri edasitungivate Nõukogude Venemaa läänerinde vägedega Tuhhatševski juhtimisel, nõrgad Poola väed tagasi. pisi|vasakul|[[Curzoni liin. Parempoolne piirkond eraldati Poolast 1945. aastal NSV Liidu koosseisu]] 10. juulil teatas ebasoodsas sõjalises olukorras Poola, et on nõus väljapakutud piiriga Curzoni liinil. Järgmisel päeval saatis Suurbritannia välisminister George Nathaniel Curzon Vene SFNV-le noodi nõudega peatada Punaarmee pealetung ning sõlmida Poolaga vaherahu. 16. juulil kuulas VK(b)P KK pleenum Punaarmee juhtkonna hinnangud kujunenud olukorrale ning lähtudes nende optimistlikust hinnangust, mis andis lootust võiduks Poola vägede üle, keeldus Curzoni ettepanekust. Punaarmee jätkuvat pealetungi Poolale juhtis Punaarmee Läänerinde juhataja Mihhail Tuhhatševski suunaga Varssavile, seda toetas Aleksandr Jegorovi juhitav looderinne suunaga Lvivile.
Leedulased vallutasid 19. juulil Sejny ja 30. juulil Suwałki, 22. juulil vallutas Punaarmee Grodno ja suundusid edasi Varssavi poole, 29. juulil hõivas lõuna pool asuva Augustówi. Poola väed taganesid Łomża suunas, kuid Punaarmee väeosad piirasid osa neist sisse ja poolakad olid sunnitud vangilangemise vältimiseks põgenema üle piiri Ida-Preisimaale, kus sakslased nad interneerisid. pisi|Punaarmee pealetung Varssavile 1920. aastal
Punaarmee edenes Varssavi suunas peaaegu takistamatult, Semjon Budjonnõi 1. ratsaarmee murdis Poola kaitseliinidest, Valgevenest edenema hakanud väed Tuhhatševski juhtimisel hõivasid 19. juulil Grodno, 28. juulil Białystoki.
Poola Sõjarevolutsioonikomitee
pisi|vasakul|Poola Revolutsioonikomitee (Polrewkom), 1920. aasta. Keskel: [[Feliks Dzeržinski, Julian Marchlewski, Feliks Kon, Józef Unszlicht]] 26. juulil 1920 vallutas Punaarmee Białystoki ning moodustas seal 30. juulil 1920 Ajutise Poola Sõja-Revolutsioonikomitee – Poola Ajutise Tööliste ja Talupoegade valitsuse, mille esimeheks nimetati Julian Marchlewski, komitee liikmeteks aga Feliks Dzeržinski, Józef Unszlicht, Edward Próchniak ja Feliks Kon. Asuti moodustama ka Poola Punaarmeed. Edukalt alanud pealetungi kavatses Nõukogude läänerinde juhataja Tuhhatševski jätkata Poola pealinna Varssavi suunas ning kaasata selleks Punaarmee ülemjuhataja Sergei Kamenevi nõusolekul ka läänerinde koosseisust 12. armee ja Semjon Budjonnõi 1. Ratsaarmee. Nõukogude juhtkonnas toimunud eriarvamuste tulemusel, suunati Budjonnõi Lvivi peale ja loobus Varssavi pealetungisuunast. pisi|Józef Piłsudski Augustis suutis Józef Piłsudski Poola vägede ülemjuhatajana oma jõud koondada Bugi jõe-Bresti liinile, kuid ei suutnud pealetungi peatada ning Poola väed olid sunnitud taanduma Visla taha.
Nõukogude vägede kaotus Varssavi all
16. augustil viisid Poola keskrinde väed läbi pealetungioperatsiooni läänerinde tiiva ning tagala suunas. 12.–25. augustil peetud Varssavi lahingu võitsid poolakad, kes sundisid Nõukogude Venemaa väed taganema koos Poola Revolutsioonikomiteega nädala jooksul Lipski–Brest-Litovski liinile; osa läänerinde (4. armee, 2 ratsaväekorpuse ja 15. armee, 4. jalaväediviisi) väeosad jäid aga piiramisrõngasse ning taganesid Ida-Preisimaale, kus nad interneeriti. 21. augustiks kaotasid Punaarmee väeosad igasuguse võitlusvõime ja 31. augustiks olid nad peaaegu kõikjal taganema löödud või vangi võetud. Budjonnõi sai lüüa Lvovi lähistel Komarówi lahingus 31. augustil.
Poola väed lõid vastupealetungi käigus Tuhhatševskit veel kord 15.–25. septembril Neemeni (Nemunase) lahingus.
Oktoobriks stabiliseerus rinne Tarnopol-Dubno-Minsk-Drisa joonel. 18. oktoobril 1920 lõppes aktiivne sõjategevus Nõukogude-Poola kujunenud piirijoonel, kuid ametlik rahuleping Venemaa SFNV ja Poola vahel sõlmiti alles pool aastat hiljem.
Poola sõjajõud
6. augustil 1920, enne Poola vägede suurpealetungi reorganiseeriti senised 2 rinnet 3 rindeks: pisi|II Rzeczpospolita 1920. aastal
Tagajärjed
pisi|Punaarmeelastest sõjavangid 1920. aastal Poola sõjavangis Sõja lõpetas Riia rahu, mis sõlmiti ühelt poolt Vene SFNV (ka Valgevene NSV nimel) ja Ukraina NSV ning teiselt poolt Poola Vabariigi vahel 18. märtsil 1921 Läti pealinnas Riias. Riia rahuleping lõpetas Nõukogude-Poola sõja ja lepinguga määrati kindlaks Poola idapiir (Poolale läksid Ukraina ja Valgevene läänealad) ja reguleeriti Poola ja Nõukogude vabariikide vahelised majandus-õiguslikud suhted, mille alusel loodi diplomaatilised suhted. Vene SFNV kohustus vastavalt lepingule tasuma Poola riigile aasta jooksul 30 miljonit kuldrubla Poola panuse eest Venemaa majandusse, tagastama sõjatrofeed, kõik teadus- ja kultuuriväärtused. Poola vabastati kohustustest, mis seotud Venemaa keisririigi võlgade ja muude kohustustega.
Sõja tulemusena langes Poola vägede vangi umbes 130 000 Punaarmee sõjaväelast, kes paigutati sõjavangilaagritesse Poola idaosas. Paljud neist hukkusid; ajaloolaste hulgas ei ole konsensust hukkunute arvu suhtes, samuti on küsimus pingestanud riikidevahelisi suhteid.
Ludwik Zamenhof
pisi|L. L. Zamenhof Ludwik Lazarus Zamenhof (jidišis לײזער לוי זאַמענהאָף – Leizer Leivi Zamenhof, poola keeles Ludwik Łazarz Zamenhof, esperantos Ludoviko Lazaro Zamenhof; 15. detsember 1859 Białystok – 14. aprill 1917 Varssavi) oli Poola juudi päritolu silmaarst ja lingvist, maailma tuntuima ja levinuima tehiskeele esperanto looja.
Esimene raamat esperanto teemal "Unua Libro" ("Esimene raamat") ilmus Zamenhofil 1887. aastal pseudonüümi Doktoro Esperanto ("doktor lootja") all. Selle psoudonüümi järgi sai ka keel nimetuse.
Ta oli abielus Klara Zamenhofiga. Neil oli kolm last: Adam, Zofia ja Lidia.
Helen Hääl
pisi|Helen Hääl Isamaa suurkogul 20. juunil 2021 Helen Hääl (sündinud 26. oktoobril 1978) on eesti jurist.
Ilmarinen (laev)
pisi|[[Väinämöinen (laev)|Väinämöinen, mis oli Ilmarineni täpne koopia]] Ilmarinen oli Soome soomuslaev. 1933 kuni oma uppumiseni 1941 oli see Soome mereväe lipulaev.
Laeva ehitas ettevõte Ab Crichton-Vulcan Oy Turus. Laev lasti vette 9. juulil 1931. Laeva kasutas Soome merevägi rannakaitses. 1941 sõitis laev meremiini otsa ja uppus.
Laeva pikkus oli 93,0 m ja laius 16,9 m.
Laeva sõsarlaev oli Väinämöinen.
Helen Hääl
Ta on Tallinna 32. Keskkooli vilistlane.
Alates 2. märtsist 2000 on ta IRLi liige.
Ta on Eesti Advokatuuri liige alates 16. novembrist 2004. Samast kuupäevast oli tema kutsenimetus vandeadvokaadi vanemabi, alates 01.03.2018, seoses advokatuuriseaduse muudatusega (vandeadvokaadi vanemabi kutsenimetuse kaotamine), vandeadvokaadi abi. Ta tegutseb advokaadibüroos Concordia, kus nõustab peamiselt perekonna- ja pärimisõiguse valdkonnas. Ta on ka perelepitaja ja Eesti Lepitajate Ühingu esinaine.
2018. aasta novembris avaldas Hääl arvustuse ÜRO globaalse rändekompakti tõlke kohta, mida pidas eksitavalt tõlgituks. Hääle sõnul oli tekstis enam kui 80 korral tõlgitud ingliskeelse sõna "commitment" eestikeelseks vasteks sõna "pühenduma". Hääl osutab aga artiklis, et ingliskeelses juriidilises keeleruumis tähendab "commitment" siduvat kohustust.
Ta kandideeris 2023. aasta valimistel Riigikokku, kogus valimisringkonnas nr 1 (Haabersti, Põhja-Tallinn ja Kristiine) 183 häält ning ei osutunud valituks.
Hääl on Eesti Reservohvitseride Kogu liige.
Oleh Protassov
Oleh Protassov (ukraina Олег Валерійович Протасов; sündinud 4. veebruaril 1964 Dnipropetrovskis) on Ukraina endine jalgpallur, ründaja.
Koondisekarjäär
Nõukogude Liidu jalgpallikoondises mängis ta aastatel 1984–1991 68 mängu ja lõi 29 väravat. Ukraina jalgpallikoondises mängis ta 1994. aastal 1 mängu.
NSV Liidu rahvaste spartakiaad
NSV Liidu rahvaste spartakiaad (vene keeles Спартакиада народов СССР) oli aastatel 1956–1991 Nõukogude Liidus toimunud spordiüritus (spartakiaad).
Spartakiaade oli kahte tüüpi: suve- ja talispartakiaad. Suvespartakiaad toimus aasta enne suveolümpiamänge. Talispartakiaad toimus kaks aastat enne taliolümpiamänge.
Karl Tihase
Karl Tihase (27. mai 1914 Koltsovka küla, Mariinski maakond, Tomski kubermang – 16. november 2005 Tallinn) oli eesti arhitektuuriajaloolane.
Karl Tihase on maetud Metsakalmistule.
Haridus
Alghariduse omandas kohalikus eesti algkoolis. Seejärel õppis Tomski Raudteetehnikumis 1931–1932, lõpetas Novosibirski Arhitektuuri ja Ehitusinseneride Instituudi arhitektuuri erialal 1945 (cum laude). Arhitektuurikandidaat 1953 (NSV Liidu Arhitektuuriakadeemia, Moskva "Народное жилище Эстонии"); dotsent 1963; kunstiteaduste doktor 1974 (NSV Liidu Kunstiakadeemia Ilja Repini nimeline maali-, skulptuuri- ja arhitektuuriinstituut, Leningrad "Эстонское народное зодчество", kinnitus 1976); professor 1977.
Täiendas end Moskva Kõrgemas Tööstuskunsti Koolis 1972, Eesti NSV Riiklikus Kunstiinstituudis 1979 ja 1985.
Töökäik
Mariinski Keskkooli 1933–1936 ja Tomski Keskkooli joonistamise ja joonestamise õpetaja 1938–1940; Novosibirski Arhitektuuri ja Ehitusinseneride Instituudi kunsti ja graafika kateedri õppejõud 1945–1947. Tallinna Polütehnilises Instituudis / Tallinna Tehnikaülikoolis 1948–2005: arhitektuuri ja arhitektuuriliste konstruktsioonide kateedri vanemõpetaja 1948–1952; graafika kateedri vanemõpetaja 1952–1956, kateedrijuhataja kohusetäitjat 1952–1955, dotsendi kohusetäitja 1954–1956, dotsent 1956–1975, kateedrijuhataja 1955–1986, professor 1975–1990; arhitektuuri ja ehitusmaterjalide kateedri professor 1990–1992, konsultantprofessor; ehitiste projekteerimise instituudi emeriitprofessor 1994–2005.
Teadustöö
Teadustöö põhisuunad: Eesti rehielamud, maa-arhitektuuri areng ja rahvakunst. Ligi 30 aastat tegi uurimisretki Eesti taluehitistega tutvumiseks, nende ülemõõtmiseks, pildistamiseks või sulejoonistena jäädvustamiseks. Avaldanud arvukalt publikatsioone, joonistamis- ja joonestamiskäsiraamatuid, illustreeris ise oma raamatuid. Osales mahukate teoste "Eesti arhitektuuri ajalugu" ja "Eesti kunsti ajalugu" koostamisel.
Teaduskorralduslik tegevus
NSV Liidu Kõrg- ja Keskerihariduse Ministeeriumi kujutava geomeetria ja insenerigraafika teaduslik-metoodilise nõukogu liige; Eesti Arhitektide Liidu liige ja maa-arhitektuuri sektsiooni juhataja aastast 1954; Rocca al Mare mõisa maadel tegevust alustanud Eesti Vabaõhumuuseumi rajamise algatajaid ja konsultant 1957 ning teadusliku nõukogu liige 1964–1997; Lahemaa Rahvuspargi teaduslik konsultant; arhitektuuriliste mälestusmärkide rekonstrueerimise teaduslik-metoodilise nõukogu liige; Tallinna Teadlaste Maja liige.
Ühiskondlik tegevus
Eesti NSV Ülemkohtu 1950–1955 ja NSV Liidu Ülemkohtu 1957–1962 rahvakaasistuja; Tallinna Linna Töörahva Saadikute Nõukogu rahvasaadik 1955–1957.
Õpik
Õpik (vananenud kirjanduses õpperaamat, kooliraamat) on õppeaine või -kursuse kokkuvõtlikku sisu esitav trükitud või elektrooniline õppevahend. Elektroonilist õpikut nimetatakse ka e-õpikuks.
Toomas Kolk
Toomas Kolk (sündinud 6.oktoobril 1987 Tartus) on eesti laulja, harrastusnäitleja ja elukunstnik.
Eestis sai ta tuntuks telesaates "Eesti otsib superstaari", kus jõudis viienda hooaja finalistide hulka. 2014. aastal osales ta Valgevenes muusikafestivalil "Slavjanski Bazar".
Lõpetanud Tartu Ülikooli majandusteaduskonna ning Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia bakalaureusekraadiga.
Anna-Leena Siikala
Arja Anna-Leena Siikala (varem Kuusi, sünninimi Aarnisalo; 1. jaanuar 1943 Helsingi – 28. veebruar 2016 Espoo) oli soome folklorist.
Toomas Kolk
Laulja Elisa Kolk ei ole tema õde.
Anna-Leena Siikala
Ta oli Helsingi Ülikooli emeriitprofessor. Tema uurimistöö keskmes olid rahvauskumused, mütoloogia ja šamanism, samuti suuline pärimus. Ta on uurinud nii Euroopa kui ka Siberi soome-ugri rahvaid, aga ka Polüneesia rahvaid.
Toomas Kolk
Ta on sõitnud lumelauaga 117 km/h.
Baseli loomaaed
pisi|Peasissepääs Baseli loomaaed on loomaaed Baselis.
Anna-Leena Siikala
2008. aastal promoveeriti ta ka Tartu Ülikooli audoktoriks. 2009. aastal valiti ta Soome Teaduste Akadeemia akadeemikuks.
Ayaz Mütəllibov
pisi|Ayaz Mütəllibov (1992) Ayaz Mütəllibov (12. mai 1938 Bakuu – 27. märts 2022 Bakuu) oli Nõukogude Liidu ja Aserbaidžaani poliitikategelane, 1989–1990 Aserbaidžaani NSV Ministrite Nõukogu esimees, 1990 Aserbaidžaani NSV Kommunistliku Partei Keskkomitee esimene sekretär, 1990–1992 Aserbaidžaani president.
Alates 1992. aastast juulini 2012 elas Mütəllibov eksiilis Moskvas.
Žyrovičy
Žyrovičy (transkribeerituna Žõrovitšõ, valgevene keeles Жыровічы, poola keeles Żyrowice või Żyrowicze) on küla (endine alev) Valgevenes Hrodna oblastis Słonimi rajoonis, Žyrovičy külanõukogu halduskeskus. Asulas oli aastal 2005 2570 elanikku, aastal 2009 aga 2295 elanikku.
Žyrovičy suurimaks vaatamisväärsuseks on õigeusu kiriku valduses olev klooster, mille hooned pärinevad XVII–XVIII sajandist. Ka paljud selle küla majad on sel ajal ehitatud. Külas on kolm kirikut, küla lähistel asub ka neljas, XVIII sajandi lõpus rajatud puidust õigeusu kirik. Kloostris asub Jumalaema kujutav imettegev ikoon mõõtmetega 5,6 x 4,4 cm. Tegemist on ilmselt väikseima neitsi Maarjat kujutava ikooniga maailmas.
Külas on keskkool ja kunstikool; seal asub ka põllumajandustehnikum. Asulas on palju käsitööga tegelevaid ettevõtteid.
Ajalugu
Žyrovičy alguseks loetakse aastat 1493, mil selle piirkonna valitsejaks sai Soltan, kes ehitas paika, kus kuulduste kohaselt olevat aastal 1470 leitud Jumalaema kujutav imettegev ikoon, kiriku. Kiriku ümber hakkas kasvama Žyrovičy küla. Asula kuulus toona Navahradaki vojevoodkonda Słonimi maakonda.
Žyrovičy kloostris pandi XV sajandil kirja valgevenekeelsed Žyrovičy evangeeliumid, mis on heaks näiteks tolleaegsest kirjakunstist ja miniatuuridest. Käsikirjad olid kloostris XIX sajandi keskpaigani, tänapäeval säilitatakse neid Leedus.
Aastal 1624 sai Žyrovičyst alev. Asula oli Leedu alade kreekakatoliku kiriku keskuseks, olles ühtlasi ka kaubanduskeskus. Aastal 1655 põletasid aga kasakad asula ja sealse kloostri maha.
Kuni 1917. aastani oli Žyrovičy Venemaa Keisririigi koosseisus, 1919–1939 kuulus Poolale. 1939–1991 kuulus Nőukogude Liidu koosseisu. Alevi staatuse kaotas asula aastal 1940.
Moral Saints
Artiklis "Moral Saints" eitab Wolf ainult moraalile keskendumist kui ideaali.
Moraalipühak on definitsiooni järgi inimene, kelle iga tegu on moraalselt nii hea kui võimalik. Wolf leiab, et moraalipühak ei ole isikliku heaolu eeskuju, mille poole oleks inimesel eriti hea või mõistuspärane või soovitav püüelda. Terve mõistuse järgi ja moraalifilosoofias eeldatakse tavaliselt, et inimene peaks olema moraalselt nii hea kui võimalik, ja kui ta ei ole, on see tema puudus. Aga Wolf leiab, et tervest mõistusest ja moraalifilosoofia levinud teooriatest tulenevad ideaalid ei toeta seda eeldust, nii et tuleb muuta kas moraaliteooriat või arusaama moraaliteooria rollist (Wolf pooldab teist võimalust).
Moraalipühak peaks pühenduma teiste inimeste või ühiskonna heaolu suurendamisele. Siin on kaks võimalust. "Armastaval pühakul" on tavaliste isekate või vähemoraalsete motiivide (mugavuste nautimine, lemmiktegevused ning armastatud, austatud ja nauditavate inimeste armastus, austus ja seltskond) asemel teiste õnne edendamine. Selles seisnebki tema õnn. "Mõistuspärane pühak" ei hooli suurt oma õnnest (mis on tal enam-vähem samasugune nagu inimestel ikka), vaid pühendub ennastohverdavalt moraalsele kohusele (või muul moel moraaliprintsiipide järgimisele). Neil kahel moraalipühaku tüübil on erinevad motiivid, kuid nad käituvad ühtemoodi, kui mitte arvestada erinevaid tegevusvaldkondi (näiteks haigete põetamine, poliitiline kihutustöö). Moraalipühak püüab kohelda teisi nii õiglaselt ja lahkelt kui võimalik. Tal on tavalised moraalsed voorused (kannatlikkus, hoolimine, enesevalitsus, külalislahkus, heategelikkus, teistest mitte halvasti rääkimine, hoidumine diskrimineerimisest omaduste järgi, mis inimestest ei sõltu) ebatavalisel määral.
Kantiaan usub, et moraalne väärilisus seisneb selles, et alati toimitaks maksiimide järgi, millest võiks tahta, et need oleksid üldised seadused, ja seda mitte patoloogilisest soovist, vaid austusest moraaliseaduse vastu. Moraalne tegu tähendab, et teisi inimesi koheldakse alati eesmärgina, mitte ainult vahendina. Kantiaan võtab omaks teatud heatahtlikkuse ning ausa mängu reeglid. Aga me ei tahaks, et igast inimesest saaks moraalipühak, ja teiste kohtlemine eesmärkidena tähendab vaevalt, et peaks nende huvisid edendamiseks ja kaitsmiseks ränka vaeva nägema. Ühe tõlgenduse järgi jõutaks moraalse täiuslikkuseni lihtsalt teatud piirangutest eksimatu kinnipidamisega. Selles tõlgenduses ei tulene Kanti teooriast midagi moraalipühakuga võrreldavat. Aga Kant ütleb sõnaselgelt, et meil on heatahtlikkuse kohus, mis lubab ka võtta teiste eesmärgid enda omadeks. Peale selle on meil positiivsed kohused suurendada oma looduslikku ja moraalset täiuslikkust. Need võivad elus domineerida piiramatul astmel. Kui nendega kooskõlas olevat ja nendest motiveeritud tegusid pidada vooruslikeks, siis on loomulik, et mida rohkem neid teha, seda vooruslikum ollakse. Voorus on Kanti järgi ideaal, mis on saavutamatu, aga millele läheneda on meie kohus. Selle tõlgenduse järgi domineeriks ka kantiaanliku moraalipühaku puhul motivatsioon olla moraalne. See, millist tõlgendust eelistada, oleneb sellest, kuidas tõlgendada ja tähtsustada mittetäielikke kohuseid.
Teise tõlgenduse järgi kehtivad kantiaanliku moraalipühaku kohta paljud samadest vastuväidetest nagu teiste versioonide puhul. Kuigi ta erineb utilitaristlikust moraalipühakust selle poolest, mida ta peab tegema ja millest hoiduma, on tema tegude ring küllap liiga piiratud. Ka temal on üks üleliigne mõte.
Et põhiprobleem kõigi moraalipühaku versioonidega on olnud see, et domineerib üksainus väärtus, millel kõik väärtused peavad olema allutatud, siis võib-olla alternatiivne Kanti tõlgendus, kus kohustused ja piirangud on küll ranged, aga neid on lõplik hulk, annab vastuvõetavama moraali: inimene on moraalselt maksimaalselt hea, kui ta pühendab piiratud osa oma energiast altruismile ning kehalise ja vaimse tervise säilitamisele, aga muidu järgib oma sõltumatu motiiviga huvisid ja väärtusi, hoidudes teatud üleastumistest. Siiski ei saa Wolfi ideaalide seisukohast tõenäoliselt ka seda täiesti heaks kiita. Kant räägib apaatia ja enesevalitsuse kohustest, mis peavad tagama, et meie kired ei ole kunagi nii tugevad, et nad segaksid rahulikku praktilist arutlemist, ega nii sügavad, et nad võtaksid meie huvitult, mõistuslikult osalt kontrolli üle. See, et me peame oma kohustusi rangelt ohjes hoidma, teeb nad meie jaoks kindlasti vähem väärtuslikuks. Veel huvitavam vastuväide ilmneb siis, kui mõtleme, mis tuleneb moraalse väärilisuse sellisest ülempiirist. Kui moraalsuse võimele seada piir, siis sellega öeldakse, et pühendumine heatahtlikkusele ja õigluse säilitamisele, mis läheb teatud piirist edasi, ei ole moraalselt vajalik ega ka moraalselt hea. Tundub äraspidine väita, et moraalipühakud ei oleks märkimisväärselt imetlusväärsed ja õilsad. Wolf eristab kahesugust moraali ülempiiri. Esiteks võidakse mõelda, et altruism ja erapooletus on küll moraalsed, kuid ainult teatud piirides. Teiseks võidakse mõelda, et need on moraaliga seotud ainult kaudselt ning moraali olemus on hoopis näiteks implitsiitses ühiskondlikus lepingus või meie enda väärika mõistuspärasuse tunnistamises. Esimese käsituse järgi on selge piir, kusmaani altruism ja õiglusele pühendumine on moraalselt kiiduväärsed. Aga kui tõmmata see joon allapoole seda, kus altruist jääb halvemasse olukorda kui need, kellele ta pühendub, tundub kunstlik ja asjatu. Teise käsituse järgi ei olegi altruism ja õigluse taotlemine moraaliga seotud. Aga siis me ei saa pidada armastavamat ja heldemat headust moraali loomulikuks ja mõistlikuks laienduseks ning julgustame külma ja enesekeskset lähenemist oma motivatsiooni ja murede arendamisele ja hindamisele.
Võib-olla tuleks muuta vaateid moraali sisu kohta, võib-olla Aristotelese või isegi Friedrich Nietzsche suunas? Siis tuleb muuta arusaama sellest, millised iseloomujooned on moraalsed voorused ja pahed ja millised huvid on moraalsed. Näiteks kui me peame käitumismaneere, loovust või stiilitunnet moraalisse puutuvateks, siis me saame luua teistsuguseid moraaliideaale, mis on võib-olla ligitõmbavamad. Siis võivad senised kujutlused moraaliideaalist osutuda moraalselt alaväärseteks. Selline lähenemine ei tundu paljutõotav, sest üksainus ideaal ega mõistlikult väike arv ideaale ei saa haarata kõiki võimalikke viise, kuidas realiseerida inimlikku potentsiaali või saavutada inimlikku hüve, mis väärib julgustust ja kiitust. Ja isegi kui see oleks võimalik, oleks vaevalt mõtet seada see moraali raamides kesksemale kohale. Muidu me ütleksime, et ühe või teise iseloomujoone arendamiseks on teatud laadi põhjend. Aga tundub, et paljude väga väärtuslike joonte ja tegevuste puhul on oluline, et neid ei omandatas ega tehtaks moraalsetel põhjenditel. Meil on põhjend loota, et inimene ei korralda kogu oma elu abstraktse ja ebaisikulise kaalutlusega, et selline elu oleks moraalselt hea. Siis me saame ka säilitada oma intuitsioonid moraalsete ja mittemoraalsete vooruste ja huvide eristuse kohta. Moraalsed hinnangud käivad praegu eeskätt inimese elu nende aspektide kohta, mille üle tal on kontroll ning piirduvad suuresti nendega, millel on tõenäoliselt oluline mõju teistele. Isegi kui vastutustundlikud inimesed saaksid jõuda üksmeelele selles, milles seisneb hea maitse või tervislik lai silmaring, tundub väär nõuda, et keegi prooviks püüda neid saavutada või süüdistada neid, kellel see ei õnnestu või kes ei taha nende poole püüelda.
Kui tänapäeva teooriatest tulenevate moraaliteooriate mitteligitõmbavusele ei tule reageerida alternatiivsete teooriate pakkumisega või teooriate niisuguse käsitusega, et nendest ei tulenegi ideaale, kuidas siis reageerida? Wolf leiab, et tuleb lihtsalt möönda, et moraaliideaalid ei ole parimad isikuideaalid. Kui pidada adekvaatse moraaliteooria proovikiviks seda, et me saame kogu südamest taotleda ja ka teistele soovida täielikku kuuletumist selle seadustele ja maksimaalset pühendumist sele hüvedele. Wolf leiab, et järelemõtlemisel osutub see proovikivi kahtlasemaks kui teooriad, mis sellele vastu ei pea. Tundub tõsiasjana, et meil on piiramatu potentsiaal olla moraalselt hea ja lõputud võimalused edendada moraalseid huvisid. See aga pole ühitamatu tõsiasjaga, et meil on arukad, veenvad ja mitte eriti isekad põhjendid otsustada mitte pühenduda ainult selle potentsiaali realiseerimisele ja nende võimaluste kasutamisele.