Prantsuse_1848._aasta_revolutsioon
Klassivõitlus revolutsiooni ajal
Karl Marx nägi "Juunipäevade" ülestõusus tugevat tõendit klassivõitlusest. Marx nägi revolutsiooni, mis oli suunatud keskklassi soovidest. Kui kodanlus rääkis "kohasest osalemisest", olid töölistel muud mured. Paljud 1848. aasta revolutsioonist osavõtjad olid niinimetatud petite bourgeoisie (väikeomanikud, kaupmehed, poepidajad jne.). Tõepoolest ületas "petite" või väikekodanlus aastal 1848 töölisklassi (oskusteta töölised, kes töötasid kaevandustes, vabrikutes ja poodides, kellele maksti nende võime eest teha käsitsi ja muud tööd, mitte nende teadmiste eest) arvuliselt ligi kahekordselt. Kuid väikekodanluse rahanduslik seisund oli äärmiselt habras. 1846.–1847. aasta majanduslanguse tõttu tekkis väikekodanlusele suur võlakoorem, kui nad püüdsid edasi tegutseda. Aastal 1848 oli ainuüksi Pariisis 21 000 000 franki võlgu "viivises". Provintsides oli viivises veel 11 000 000 franki väärtpabereid (ärilaene). Veebruarirevolutsiooni ajal esindas ühisrinne kõiki ühiskonnaklasse, kes olid Louis-Philippe'i vastu. Nii tööstuskodanlus kui ka väikekodanlus ühinesid Veebruarirevolutsioonis töölisklassiga, et saavutada "kohane osalemine" valitsuses kõigile ühiskonnaklassidele. Kuid kui töölisklass muutus tegelikult saadud osalemise väiksuse tõttu rahulolematuks, hakkas ta mässama ja kuulutas oma nõudmisi tänavatel. Kõik "Veebruarirevolutsiooni varakad klassid", s.o finantskodanlus, tööstuskodanlus ja väikekodanlus, hakkasid kartma tööliste ülestõusu. Seega pöördusid tööstuskodanlus ja väikekodanlus oma endiste Veebruarirevolutsiooni liitlaste vastu ja asusid töölisklassi Juunipäevade ülestõusu maha suruma. Ükski klass ei asunud tööliste ülestõusu nii rängalt maha suruma, kui tegi seda väikekodanlus. Kuid veebruarist alates oli kehva müügi ja revolutsiooni majandusliku nihestuse tõttu väikekaupmeeste ja poepidajate majanduslik olukord veelgi halvenenud. 1848. aasta juuni seisuga ei olnud üle 7000 poepidaja ja kaupmehe Pariisis veebruarist alates renti maksnud. Juunipäevadel ennetasid võlausaldajad, kes valdasid kõiki äripabereid nende laenude kohta, ja üürileandjad, kellele oldi renti võlgu (s.o finantskodanlus), kõiki katseid jõustada kohtuotsuseid nende võlgade ja üüri kogumiseks väikekodanluse poolt. Kuid kui tööliste ülestõus oli maha surutud, hakkasid võlausaldajad ja üürileandjad kohtus kinnitama oma õigusi üürile ja tasumata võlgadele. Pankrotilaine kasvas pärast 1848. aasta juunit järsult. See oli, kui väikekodanlus tuli pärast oma kangelaslikku võitlust töölisklassi vastu jõukate klasside nimel koju tagasi, leidis ta, et nende liitlane selles võitluses (s.o finantskodanlus) oli pöördunud nende vastu ja ajas nad nende äridest ja kodudest välja. Väikekodanlus kogunes suurele meeleavaldusele Rahvusassamblees, et sundida valitsust süvenema pankrottide probleemi ja nõuda võla pikendamist kõigile nendele ärimeestele, kes saaksid tõendada, et nende maksejõuetuse põhjustas revolutsioon ise. Kuigi seda ettepanekut sisaldav kava algatati Rahvusassamblees, lükati see lõpuks tagasi. Seega väikekodanlus reedeti ja jäi abita. Tulemuseks oli väikekodanluse vaesumine. Lõpuks jätsid üksikud poepidajad ja kaupmehed oma nurjunud ärid ja otsisid palgatöö ja muutusid seega töölisklassi osaks.