cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
19. sajand Eestis
Viinatööstus
Piirituseajamine sai tööstusliku hoo sisse Eestis pärast Põhjasõda, kui Eesti liideti Venemaaga ja avanes uus turg toodangu realiseerimiseks. Keisririigi pealinn Peterburi vajas viina nii õukonna kui ka sõjaväe ja laevastiku tarbeks. 1760. aastatel algas piirituse massiline väljavedu Venemaale. 1820. aastal hakati maailmas viinapõletamisel kasutama uue toorainena kartulit, järgmisel aastakümnel hakkas see levima ka Eestis. 1840. aastatel algas suur tõus kartulikasvatuses, sest 1843. aastal anti luba kartulist piiritust ajada. Viinaköökide asemel rakendati tööle piiritusevabrikud, kuhu läks peaaegu kogu kartulisaak. Tänu heale realiseerimisturule Peterburis, kujunes tähtsamaks viinapõletamispiirkonnaks Ida-Eesti, eriti Virumaa. Uue impulsi piiritustööstuse arengule Eestimaal andis 1863. aastal kehtestatud aktsiisiseadus, mis seadis suuri nõudeid tööstusruumidele, seadmestikule ja valmistoodangule, millega seoses hakkas senine käsitöönduslik tootmisviis asenduma vabrikulisega. Uued alkoholitootmismasinad tasusid ära ainult siis, kui tootmismahtu suurendati. Väikesed viinaköögid ei olnud enam tulusad ja pandi kinni. 1850. aastatel oli Eestis tegutsenud 527 viinakööki; sajandi lõpus, 1899. aastal oli neist järel ainult 249, enamik neist Põhja-Eestis. Piirituse tootmine oli 19. sajandi lõpus kõige olulisem põllumajanduslikuks tootmiseks, aga sellel oli suur osakaal ka tööstuses tervikuna – Lõuna-Eestis umbes 30%, Põhja-Eestis aga isegi kuni 60%. Viinavabriku sisseseade valmistamine arendas ka tärkavat masinaehitustööstust, Krulli tehased tekkisid eelkõige piiritusetööstuse varustamiseks: 1880. aastatel tootsid nad ainult piiritusetööstuse seadmeid. Lisaks Franz Krullile tootsid neid seadmeid ka Friedrich Wiegandi masinatehas Tallinnas, Fr. Mehringi masinatehas Narvas ja teised.
Eesti Loomakaitseliit
Liitu kuulus 22 loomakaitseseltsi ja -ühingut. Esimees oli Bernhard Methusalem.
Madrigal (ansambel)
Madrigal (vene keeles Мадригал ) on Venemaa vanamuusikaansambel; ühtlasi Venemaa üks vanimaid ja autoriteetsemaid vanamuusikat esitav ansambel. Ansambel esitab eeskätt 14.-18. sajandi muusikat.
Eesti Loomakaitseliit
Liidu häälekandja oli Eesti Loomasõber.
19. sajand Eestis
Viinatööstus
1875. aastal asutati Vihterpalu mõisa paruni Gustav Arved von Roseni poolt juba 1876. aastal rajatud kompaniile kuuluv Tallinna Piiritusevabrik, hilisema nimega Tallinna Piiritusetehaste Valdajate Ühing Rosen & Co. 19. sajandi keskel hakkas piirituse puhastamine ja peenemate napside valmistamine toorpiirituse tootmisest eralduma. 19. sajandi lõpus kehtestati Venemaal riiklik piirituse ja piiritusjookide müügimonopol, mis Eestis jõustus 1900. aastal. Peenema napsi ehk siis kas puhastatud lauaviina või maitsestatud viinade ja likööridele spetsialiseerunud väikesi napsivabrikute arv oli 1899. aastaks Eestis 13.
Eesti Loomakaitseliit
Liit andis teenetemärgina Rohelist Risti.
Madrigal (ansambel)
1972 sai ansambli juhiks Lidija Davõdova.
Eesti Loomakaitseliit
4. oktoobril 2010 asustatud Eestimaa Loomakaitse Liit peab end Eesti Loomakaitseliidu õigusjärglaseks.
19. sajand Eestis
Viinatööstus
Ka esimesed õlletehased tekkisid Eestis 19. sajandil. Vanimaks on Saku õlletehas, mille kohta esimesed andmed on 1820. aastast. 1867. aastal oli Eestimaa kubermangus 73 pruulihoonet. Suurimaks oli G. W. Pfaffi õlletehas Tallinnas. Tartus hakkasid üksikud suuremad õllekojad välja kujunema 19. sajandi esimesel veerandil. Aastast 1826 on esimene teade J. R. Schrammi õlleköögist, mis on praeguse Tartu õlletehase otsene eelkäija. Aastal 1873 alustas Pärnus tööd ühispruulikoda.
Madrigal (ansambel)
2008 reorganiseeriti ansambel Moskva Riikliku Filharmoonia eestvõttel. Uus ansambel säilitas oma varasema nimi ja ansambli uueks juhiks sai Aleksandr Suetin. Endised ansambli liikmed aga moodustasid samuti uue ansambli nimega Madrigal ja seda hakkas juhtima Lidija Davõdova.
19. sajand Eestis
Tööstuse areng linnades
pisi|Kreenholmi Manufaktuuri Georgi vabriku hoone Linnastumine oli osaliselt seotud ka talude väljaostmisprotsessi tulemusena päritavate põlistalude tekkimise ja elatusvõimaluste vähenemisega maapiirkondades. Vaba tööjõu tekkimisega algas Eestis ka tööstuse kiire areng. Põhiliseks tööstusharuks oli esialgu tekstiilitööstus, mis oli Eestis arenema hakanud juba 19. sajandi alguses. Linakiu töötlemine toimus 19. sajandil Liivimaal enamasti algsel kombel. Linavarsi leotati veekogudes või linaleoaukudes, varsi kuivatati põllul või heinamaal ja seejärel murti linamurdmismasinaga. Ka murtud lina ropsimine (kolkimine) käis käsitsi. 19. sajandi teisel poolel algas linatöötlemise moderniseerimine. Olulisimad kalevivabrikud olid: Narva (Narva kalevivabrik) (1822), Kärdla (Hiiu-Kärdla vabrik) (1829), Sindi kalevivabrik (1834), Tartu (1839) ja Kreenholmi (1857) ja Nikolski Manufaktuur Narvas. Eestis asutati 19. sajandi lõpul ka Valga köie- ja linavabrik (1900), Leevaku villa- ja linavabrik (1909), Pärnu ja Mõisaküla linaketrusvabrik (1911), Rakvere lina- ja takuketrusvabrik (1912), Viljandi linaketrus- ja kudumisvabrik (1898), Kavastu (1899), Tori (1913), Halliste toorlinavabrik ja Abja (1914) toorlinavabrik.
Tekkisid ka muud tööstusettevõtted: B. Drümpelmanni vasksepatöökoda (1828), Wistinghauseni paberivabrik, Johann Wilhelm Donati Ülemiste paberivabrik (1836), Mayeri malmivalutehas (1842), C.F.Gahlbäcki malmivabrik, K. Jürgensi valutehas (1858), Friedrich Wiegandi vasksepatöökoda Rakveres (1859), mis tootis peamiselt Eestimaa viinaköökidele seadmeid.
Sajandi lõpus hakkasid arenema ka teised tööstusharud, seda eriti Tallinnas, kus rajati Lutheri mööblivabrik (1880), Volta masinatehas (1899), Tallinna Katusepapivabrik (1898), Ülemiste paberivabriku asemele Ernst Osse Osse ja Ko tselluloosivabrik.
Tallinna–Peterburi raudtee
Tööstuse arengule ja uute asulate tekkele aitas tugevalt kaasa raudtee. 1870. aastatel ehitati Balti raudtee, mis ühendas Paldiski ja Tallinna sadamad läbi Narva ja Gattšina Peterburi ja Venemaa sisekubermangudega. Balti Raudtee veermiku teenindamiseks ehitati Tallinnasse Balti Raudtee Peatehased ja vagunite valmistamiseks Dvigateli vagunitehas. Tapa–Tartu raudtee valmis 1876. aastal, Tartu–Valga raudteeliin 1887 ja Valga–Võru–Pihkva raudtee 1889. 1898. aastal valmis ka Pihkva–Bologoje raudteeliin, mis ühendas Eesti Venemaa sisekubermangudega 1897. aastal valmis Valga–Pärnu kitsarööpmeline raudtee koos Mõisaküla–Viljandi haruteega. 1900. aastal valmis Tallinna–Viljandi kitsarööpmeline raudteeliin ja Türi–Paide kitsarööpmelise raudteeliini harutee. Tänu raudteele saavutas Tallinna sadam Venemaa Keisririigi sadamate seas väliskaubanduses käibelt 4. koha.
Eesti arengut 19. sajandi teisel poolel iseloomustab üldine moderniseerumine: staatilise agraarühiskonna ümberkujunemine moodsa euroopaliku ühiskonna suunas koos industrialiseerimise, linnastumise ja põlisrahva rahvusliku ärkamisega. 1860. aastatel alanud massilise talude päriseksostmise ajal kerkisid talude hinnad aga valitseva maapuuduse ja suure nõudluse tõttu mitu korda kõrgemaks kui Venemaal, mis hoogustas ka sinna väljarändamist. Eestisse jäänud talupojad ostsid aga oma põliskohad enamasti välja pikaajalise pangakrediidiga, mis tasuti lina- ja kartulikasvatusest saadud tuludest (lina hinda tõstis Ameerika Ühendriikide kodusõja (1861–1865) tõttu vähenenud puuvilla sissevedu Euroopasse). 19. sajandi lõpuks oli Lõuna-Eestis (Liivimaa kubermangus) talupoegade omanduses üle 80%, Põhja-Eestis (Eestimaa kubermangus) 50% talumaast. Taluperemeestest kujunes eesti ühiskonna peamine majanduslik jõud ning sotsiaalselt kõige aktiivsem osa.
Tallinnas asutati 1877. aastal Põhja Puupapi- ja Tselluloosivabrik ehk Tallinna tselluloosivabrik. pisi|Perno Postimehe esimese numbri esikülg 19. sajandi lõpus arenes suurtööstus ka väljaspool Tallinna, 1893. aastal Kohila Puupapi ja Paberivabrik ja Räpina tselluloosivabrik, 1899. aastal Türi paberivabrik ja Waldhofi tselluloosivabrik Pärnus.
Eestlaste rahvuslik ärkamisaeg
Alates 1830. aastatest hakkasid nad oma tõekspidamisi tasahilju ka levitama, ehkki ulatuslikumal määral hakati seda tegema alles sajandi teisel poolel. Ühtsustunde tekitamisel oli kesksel kohal enese eestlasena teadvustamine, mis 19. sajandi jooksul järk-järgult muutus olulisemaks lokaalsest (kihelkondlikust, maakondlikust või piirkondlikust) identiteedist. Eestlaste rahvuslik ärkamine kulges üldjoontes sarnaselt teiste Ida-Euroopa väikerahvastega (tšehhid, soomlased, lätlased jt), kellel puudus kogemus lähemasse ajalukku ulatunud riiklusest. Eesti rahvusliku liikumise vedavaks jõuks kujunes uus eliit – ennekõike sotsiaalset tõusu taotlev tärkav haritlaskond ning riigiteenistujatest, kaupmeestest ja käsitöölistest koosnev keskkiht, aga üha enam ka eesti soost vaimulikud.
1860. aastatel muutus rahvuslik liikumine tänu talurahva võimaluste kasvule ning ühiskonna moderniseerumisele massiliseks. Selle perioodi kõige silmapaistvamaks tegelaseks oli köster, kooliõpetaja ja kirjamees Johann Voldemar Jannsen, kes 1857. aastal asutas mõjuka eestikeelse nädalalehe Perno Postimees, mida on mõnikord peetud ka ärkamisaja alguseks. Jannsen pöördus esmakordselt eestlaste kui eesti rahva, mitte maarahva poole. Mõned aastad hiljem algas Eestis ka aktiivne seltsiliikumine, mis võimaldas vabatahtlikku ühistegevust ja ka rahvuslikku eneseteadvuse kasvatamist. Esimesed seltsid olid üldiselt laulu- ja mänguseltsid, peagi tekkisid aga majanduslikud ühisused, millest ilmselt tuntuim oli laevaselts Linda.
1860. aastal tekkis eesti haritlastel rajada ka kõrgem eestikeelne õppeasutus: Põltsamaa lähedal Kaarlimõisas Eesti Aleksandrikool, eragümnaasium, mille jaoks hakati peagi ka annetusi koguma. Aleksandrikooli ideest ja sellele toetuste kogumisest sai rahvusliku ärkamisaja üks kesksemaid ettevõtmisi, mis jõudis tippu 1870. aastatel, muutudes ilmselt kõige ulatuslikumaks eestlaste rahvuslikuks ürituseks üldse. Aleksandrikooli komiteesid ja peakomiteed on mõnikord nimetatud ka Eesti esimeseks parlamendiks. 1862. aastal ilmus esmakordselt täies pikkuses trükis ka Friedrich Reinhold Kreutzwaldi eepos "Kalevipoeg".
1864. aastal kolis Perno Postimehe toimetaja Jannsen aga Tartusse, kus hakkas välja andma Eesti Postimeest, mis saavutas tunduvalt laiema lugejaskonna ning mõjutas järgnevalt oluliselt eesti rahvusliku eliidi tegevust. 1865. aastal alustasid tegevust mõjukad laulu- ja mänguseltsid Vanemuine (Tartus) ja Estonia (Tallinnas), millest hiljem kujunesid Eesti esimesed professionaalsed teatrid. 1869. aastal toimus Tartus esimene Eesti üldlaulupidu, mida on tavaliselt peetud Eesti rahvusliku liikumise esimeseks tähtsündmuseks. Umbes samal ajal asusid tegutsema mitmed tulevased rahvusliku liikumise liidrid, tuntuks sai ka Jannseni tütre, poetess Lydia Koidula looming. 1871. aastal rajati ka eestlastest haritlasi koondav Eesti Kirjameeste Selts.
1872. aasta 31. mai Venemaa Rahvahariduse Ministeeriumi linnakoolide määrusega reorganiseeriti maakonna- ehk kreiskoolid järk-järgult linnakoolideks. Linnakoolide seaduse ilmumine tähendas teerajamist võõrasrahvaste venestamisele, sest seaduses on otseselt öeldud, et linnakoolides on õppekeeleks vene keel. Saksa õppekeelega kreiskoolid muudeti venekeelseteks linnakoolideks. Linnakoolides olid ühendatud alg- ja alamkooli tüübid ning koolikursus kestis vähemalt kuus aastat. 1860. aastatel eraalgatusena alanud eestikeelse ja eestimeelse koolina kavandatud Eesti Aleksandrikool avati 1888. aastal Venestamise tingimustes, Põltsamaa lähedal Kaarlimõisas vene õppekeelega linnakoolina, ehkki kooli kohustuslike õppeainete hulka kuulus ka eesti keel.
1870. aastad olidki ärkamisaja alguperioodi õitsenguajaks, kuid juba sel ajal kujunesid selle liidrite vahel välja erimeelsused, mis aja möödudes üha süvenesid. Konservatiivset, baltisakslastega koostööd teha üritavat suunda juhtis Jannsen, radikaalset, baltisakslastevastast ja Vene keisri toele lootvat tiiba Carl Robert Jakobson, Jakobsonist mõõdukamat, ainult eestlaste oma vaimujõule tugineda püüdvat voolu pastor ja keeleteadlane Jakob Hurt. Viimane kinnitas, et eestlaste kui väikerahva missioon saab olla üksnes kultuuriline ("Kui me ei saa suureks arvult, saagem suureks vaimult!"), mitte poliitiline; tähtis on rahvuslik identiteet, mitte riiklik kuuluvus. Radikaalsem Jakobson, ajalehe Sakala toimetaja, sõnastas eesti rahvusliku liikumise majandusliku ja poliitilise programmi, nõudes selles eestlastele sakslastega võrdseid poliitilisi õigusi (talurahva ja linlaste esindatust kubermangude maapäevadel, Balti erikorra ja baltisaksa aadli privileegide kaotamist). Poliitikuna oli rahvuslaste liidritest osavaim Jakobson, kes suutis 1881. aastaks enamiku organisatsioonidest enda mõju alla saada, mistõttu Hurt loobus aktiivsest poliitilisest tegevusest ja lahkus Peterburi ning rahvuslikus liikumises tekkis nn Suur lõhe. Ent 1882. aastal suri Jakobson ootamatult. Et Jannsenit tabas 1880. aastal halvatus, tekkis 1880. aastate alguses eesti rahvuslaste võimuladvikus tühimik. Esialgu domineerisid Jakobsoni suunda toetanud inimesed, kuid teatud mõju jäi ka Hurdale, kes küll enam Eestisse tagasi ei pöördunud.
Usuvahetusliikumine Eestimaal
, Õigeusu kirik Eestis, Eesti õigeusu koguduste loend 1840. aastatel toimus Liivimaa kubermangus ja 1880. aastatel Eestimaa kubermangu läänepoolsetel aladel sotsiaalne protestiliikumine, mille käigus astus märkimisväärne osa nende alade maaelanikkonnast vene õigeusku. Usuvahetusliikumise peamiseks motiiviks on peetud eesti ja läti talupoegade lootusi parandada oma majanduslikku olukorda, omandades maad ja saavutades mõisakoormiste kergendamise. Samuti väljendus liikumises protest baltisaksa mõisnike kontrolli all olnud luterliku kiriku vastu. Mitmes piirkonnas kaasnes usuvahetusliikumisega ka väljarändamisliikumine – katsed rännata maa omandamiseks välja Venemaa hõredalt asustatud piirkondadesse.
1846. aasta 26. jaanuaril andis Venemaa keiser Nikolai I korralduse asutada Liivimaa kubermangu igasse vasttekkinud õigeusukogudusse kihelkonnakool ja õigeusu abikoolid. Usuvahetuse aktiivseimal perioodil 1845–1848 läks Pühima Valitseva Sinodi andmetel Liivimaa kubermangus õigeusku üle 110 222 talupoega, neist 62 898 lätlast ja 47 324 eestlast – kokku umbes 17% kubermangu elanikkonnast.
Kui usuvahetusliikumine soovitud tulemusi ei andnud ja maaomanike tagakiusamine usku vahetanud talupoegade suhtes pigem kasvas, pöördusid paljud usku vahetanud tagasi luterlusse. Seda protsessi nimetatakse rekonversiooniks. Kui esialgu toimus see mitteametlikult ja varjatult, sest õigeusust lahkumist takistasid Venemaa seadused, siis pärast 1905. aasta usuvabaduse dekreeti toimus see juba ametlikult.
Venestusaeg
pisi|vasakul|[[Venemaa keiser (1881–1894) Aleksander III]] pisi|Venestusajal ehitatud [[Aleksander Nevski katedraal Tallinnas]] pisi|[[Jaan Tõnisson riigivanemana 1928. aastal]] 1881. aastal võimule saanud keiser Aleksander III osutus karmikäeliseks vene rahvusluse soosijaks, kes püüdis ka seni Balti erikorda nautinud Balti provintside elukorralduse samastada Sise-Venemaa provintside omaga. Esialgu olidki venestusmeetmed ennekõike administratiivsed: ametikeeleks muudeti saksa keele asemel vene keel, kindralkubernerideks määrati ainult venelasi, kohtu- ja politseikorraldus muudeti samaks Venemaa sisekubermangudega ning täies ulatuses kehtestati ka Venemaa linnaseadus. Oluliselt kärbiti ka rüütelkondade osatähtsust, kuid neile jäi siiski ka jätkuvalt oluline roll provintside sisepoliitikas. 1880. aastate lõpust hakkas venestuspoliitika üha valusamalt tabama ka provintside põlisrahvaid. Rahvuslikke organisatsioone suleti või muudeti venemeelseteks. Ka eesti rahvuslaste suur unistus, Eesti Aleksandrikool, avati 1888. aastal venekeelsena. Selleks ajaks oli kogu algkoolivõrk samuti venekeelseks muudetud, saksa või eesti keeles võis õpetada ainult usuõpetust ja emakeelt. Venestusajal, aastail 1887–1892 mindi koolides kõikides ainetundides (v.a usuõpetus) järk-järgult üle venekeelsele õpetusele. Erinevatel ettekäänetel suleti saksa koole. 1893. aastast keelati emakeel linnas mitte ainult õppekeelena, vaid ka õpilaste suhtlemiskeelena koolis. Samuti venestati kohanimesid, näiteks sai Tartu ametlikuks nimeks Jurjev (vene keeles Derpt asemel Jurjev ja saksa keeles Dorpati asemel Jurjew). Ka Tartu ülikoolis muudeti õppetöö 1893. aastaks täielikult venekeelseks, mitmed tunnustatud saksa ja baltisaksa õpetlased lahkusid Saksamaale. 1886. aastal muudeti ametiasutustes senine osalt saksakeelne asjaajamine venekeelseks.
Eesti rahvuslikku liikumist olid juba enne venestuse algust tabanud mõningad tagasilöögid, peamiseks põhjuseks olid omavahelised vastuolud. Kuid alates 1880. aastate lõpust sattus see tõsisesse kriisi, kui venestuse tingimustes asuti rahvuslikke organisatsioone sulgema ja saksa keele kasutamisvõimaluste kõrval tunduvalt ka eesti keele oma piirati. Paljud rahvuslased pettusid ürituses, mõnest said venestuse pooldajad (näiteks Jakob Kõrv), teistest nihilistid (Ado Grenzstein). Venestusmeelsus eestlaste seas siiski eriti laialt ei levinud ning pigem hakati rohkem tähelepanu pöörama majandusele ning asjaajamisele vallavalitsustes, mis olid endiselt eestlaste käes, ka tegelikuks töökeeleks jäi seal eesti keel. Venestusaeg pakkus eestlastele ka teatud määral paremaid võimalusi eneseteostuseks, sest baltisaksa eriõigusi oli tunduvalt kärbitud. Nii said nad näiteks õiguse saada valitud linnavolikogudesse ja koguni proovida linnavalitsust enda kätte võtta. See õnnestus esimesena Valgas (1902 Johannes Märtson), kus see toimus koostöös lätlastega; Tallinnas (1906 Voldemar Lender) tehti seda koostöös venelastega.
19. sajandil lõpus massiliselt Euroopas tärganud kuurortide ja supelasutuste mood laienes ka Läänemere rannikualadele. Tallinnas rajati 1861. aastal Kadriorgu Kadrioru supelsalong ja 1881. aastal Bellevue supelsalong; kuursaale rajati Narva-Jõesuus (1881–1882, Adolf Theodor Hahn, hävis 1910), Kuressaares (1889, Carl Lorenzen), Pärnus (1890, Hugo von Wolffeldt (1849–1907), hävis 1915), Haapsalus (proj. 1897, valmis 1905, Rudolf Otto von Knüpffer) ja mujalgi.
Paroldo
Paroldo on vald Itaalias Piemonte maakonnas Cuneo provintsis.
Paroldo kõrgus merepinnast on keskmiselt 640 meetrit. Asustustihedus on keskmiselt inimest ruutkilomeetri kohta.
Paroldo piirneb järgmiste omavalitsusüksustega: Ceva, Mombarcaro, Murazzano, Roascio, Sale San Giovanni, Torresina.
214 eKr
214. aasta eKr ehk ab urbe condita DXL (540).
Grimeerija
pisi Grimeerija on inimene, kelle tööks on luua grimmi abil erinevaid karaktereid, sobitades näitleja loomulikku välimust vastava rolliga. Grimeerija kutseoskusnõuete aluseks on jumestaja kutseoskusnõuded. Grimeerija leiab tööd teatrites, filmistuudiotes, meedias, salongides, kontserdiasutustes, tsirkuses jne.
Grimeerija oskused ja omadused
Grimeerija oskused ja omadused:
Üldoskused ja -teadmised
pisi
Põhioskused ja -teadmised
pisi
Väljaõpe ja koolitus
Eestis saab grimeerimist õppida kahes koolis: Kui grimeerija kutse/eriala on omandatud, leiab grimeerija tööd teatrites, kontserdiasutustes, filmistuudiotes, tsirkuses, meedias, salongides ja mujal. Nõutav on keskharidus, grimeerimisalane koolitus, grimeerija esitlusmaterjali (portfoolio) omamine ja vähemalt 3-aastane erialane pidev töökogemus viimase 5 aasta jooksul jumestajana või grimeerija õpilasena. pisi
Riskiühiskond
Riskiühiskond (inglise risk society) on Lääne tööstusriikide tänapäeva ja tuleviku ühiskond, kes satub üha suurenevasse sõltuvusse teaduslikest ja tehnilistest teadmistest.
Nende teadmiste ja tehnikaga kaasnevad riskid ja ohud, mis võivad ajas väga kaugele ulatuda ja mille tagajärgi on seetõttu raske, kui mitte võimatu hinnata (nt tuumaenergia).
Ühtlasi on riskiühiskond keskkond, mis reorganiseerub vastusena nii reaalsetele ohtudele kui ka kujuteldud või liialdatud ohtudele.
Termini võttis 1990. aastatel kasutusele saksa sotsioloog Ulrich Beck.
Kirjandus
אולריך בק
Toomas ja sõbrad: Legend kadunud aardest
Filmi režissöör on David Stoten ning stsenaristid Andrew Brenner. Filmi toodavad HiT Entertainment ja Arc Productions.
Lubāna raudteejaam
Lubāna raudteejaam on endine raudteejaam lõpetamata jäänud Riia–Ērgļi–Madona–Lubāna–Kārsava raudteel Madona piirkonnas Lubānas.
Jaam asus Madona raudteejaamast 35,1 ja Riia jaamast 192 km kaugusel Madona–Lubāna raudteelõigul.
Pöörlev rõngas-ketaselektrood
Pöörlev rõngas-ketaselektrood on pöörleva ketaselektroodi edasiarendus.
Selleks on kaks tööelektroodi: ketaselektrood ja rõngaselektrood. Moodustades nelja elektroodi süsteemi. Kasutatakse elektrokeemias redoksreaktsioonide mehhanismide uurimisel. Valdavalt kasutatakse hapniku elektrokeemilise redutseerimise uurimiseks.
Ehitus
Erinevus pöörleva ketaselektroodi ja pöörleva rõngas-ketaselektroodi vahel seisneb selles, et lisatud on veel üks tööelektrood, mis moodustab ringi ümber ketaselektroodi. Need elektroodid on eraldatud mittejuhtiva barjääriga ja nende potentsiaale kontrollitakse erinevalt. Elektroodide vahe on väiksem kui üks millimeeter, kuid vahekaugus on varieeritav. Mõlema töö-elektroodipotentsiaali saab muuta, kusjuures kummagi elektroodipotentsiaali muutmine ei tohi mõjutada teist elektroodi. Kui ühe elektroodi potentsiaali muutmine mõjutab teist, on tegemist defektse süsteemiga.
Tööpõhimõte
Sarnaselt pöörleva ketaselektroodiga toimub ketta pöörlemine, mille tulemusena tekib voog ketaselektroodi pinnal, kuid nüüd pärast ketaselektroodilt lahkumist liigub elektrolüüt rõngaselektroodile. Kui tegemist on laminaarvooga, siis toimub voog ketaselektroodilt rõngaselektroodile ühtlase ja jälgitava voona. Põhiline reaktsioon toimub kettal, ringi kasutatakse kvantitatiivseks ja mõnikord kvalitatiivseks reaktsiooni produktide analüüsiks. Kasutades hüdrodünaamika konvektiivse difusiooni seadusi, on võimalik arvutada, milline osa osakesi eraldub ketaselektroodilt ja jõuab ringelektroodi pinnale.
Varieeringud elektroodi ehituses
Vähendades vahemaad ketta välimisel diameetril ja ringi sisemisel diameetril üldiselt lubab vaadelda süsteeme, milles toimuvad kiire kineetikaga reaktsioonid. Lühem vahemaa vähendab aega, mille jooksul produkt jõuab kettalt ringile. Teine oluline parameeter antud elektroodi juures on kogumis efektiivsus, mis näitab, kui suur osa kettal tekkinud produktist jõuab ringelektroodile. Kogumisefektiivsus sõltub väga vähesel määral pöörlemise kiirustest, ning on sõltumatu väga paljudel pöörlemiskiirustel. Elektroodi kokkupanekul tuleb kaalutleda kogumisefektiivuse ja kiiruse vahet. Liiga madal kogumisefektiivsus annab nõrga ja ebatäpse signaali, aga kiirust on vaja, et detekteerida vaheprodukte ja kiire kineetikaga reaktsioone. Sageli tuleb leida nende kahe vahel kompromiss. Kogumise efektiivsus sõltub ketta ja ringi raadiuse suhtest, tavaliselt hoitakse see 40% peal.
Astri tänav (Tallinn)
Astri tänav on tänav Tallinnas Nõmme linnaosas Männiku asumis. Astri tänav algab Kagu tänavalt, ristub Paul Kerese ja Valdeku tänavaga ning lõpeb Pihlaka tänaval.
Fabian Frei
pisi| Fabian Frei (sündinud 17. mail 1989 Frauenfeldis) on Šveitsi jalgpallur, kes mängib Šveitsi rahvuskoondises ja Šveitsi kõrgliig klubis FC Basel poolkaitsjana.
Ta on Baselis mänginud suurema osa klubikarjäärist. Baseli põhimeeskonnas debüteeris ta 2007. aastal. Baseliga on ta tulnud viis korda Šveitsi meistrks. Aastatel 2009–2011 mängis ta laenul klubis FC St. Gallen. Aastatel 2015–2018 mängis ta Saksamaa kõrgliiga klubis 1. FSV Mainz 05.
Astri tänav (Tallinn)
Astri tänav on enam-vähem põhja-lõunasuunaline ja ligikaudu 700 meetri pikkune.
Fabian Frei
Ta ei ole Alexander Frei sugulane.
Astri tänav (Tallinn)
Astri tänav sai nime 8. novembril 1927.
Kangurlased
Kangurlased (Linyphiidae) on sugukond ämblikke.
Kangurlasi on maailmas kirjeldatud 4667 liiki 618 perekonnast.
Eesti liigid
Eestis on leitud 212 liiki kangurlasi. See on Eesti liigirikkaim ämblikesugukond.
Zonepe raudteejaam
Zonepe raudteejaam oli raudteejaam Ainaži–Valmiera–Smiltene raudteel Limbaži piirkonnas Salatsi vallas Zonapi ehk Zonepe külas. Peatus asus Heinaste raudteejaamast 18,6 kilomeetri kaugusel.
Raudtee rajamisel aastal 1912 rajati sealse hõreda asustusega paika kaks teed, kuna seda oli vaja, võimaldamaks rongidele üksteisest mööda sõitmist. Aastal 1918 rajati selle koha juurde raudteejaam, mis algselt kandis nime Sonepi. Jaam jäi Salatsi kihelkonda Zonepe mõisa maadele. Tänapäevase nime sai raudteejaam aastal 1924. Sealne jaamahoone on tänapäevaks hävinud. Raudteejaam suleti seoses rongiliikluse lõpetamisega aastal 1977.
Kristjan Lepp
Kristjan Lepp töötas ajakirjades fotograafina juba alates 15. eluaastast. Ta töötanud noortelehes Meie Meel, üleriigilises päevalehes Hommikuleht, nädalalõpulehes Pühapäevaleht, moeajakirjades Stiil ja Stiina. 2016. aasta seisuga töötas Lepp ajakirjadele Kroonika ja Eesti Naine ning oli kaasosanik fotostuudios Direktori Kabinet ja vedas sealsamas ka fotokoolitusi. Ise pidas ta ennast eelkõige portree- ja toidupildistajaks.
Eesti Pressifotograafide Liidu asutajaliikmena vastutas ta aastaid Aasta Pressifoto näituse toimetamise eest.
Lepp jäädvustas Eesti kultuuri-, teatri-, muusika ja meelelahutustegelasi. .
Aastatel 1990–1991 ja 2013 osales Kristjan Lepp solisti, kitarristi ja klahvpillimängijana ansambli Lunatic Asylum tegevuses ja oli mitmete laulude autor. Alates 1999 ja 21. sajandi algul oli Kristjan Lepp basskitarrist ansamblis Universumi Direktorid.
Isiklikku
Kristjan Lepp võitles üle aasta ränga haigusega.
Temast jäid maha pojad Aron ja Robin.
Vēverkalns
Vēverkalns (kohalikus murdes Vieverkols) on küla (skrajciems ehk hajaküla) Lätis Alūksne piirkonnas Jaunalūksne vallas. Küla jääb piirkonna keskusest Alūksnest 10 ja Riiast 213 km kaugusele.
Külast läheb läbi maantee V390. Vēverkalns asub Alūksne jõe kaldal. Külas kasvav 24 m kõrgune Vēverkalnsi tamm on võetud looduskaitse alla.
Aastal 2007 oli külas 7 elanikku.
Parapolski Dol
Parapolski Dol (vene keeles Парапольский дол) on madalik Kamtšatka poolsaare põhjaosas, kus on Kamtšatkat ülejäänud mandriga ühendav maakitsus. Ta paikneb Penžina aheliku ja Korjaki mägismaa vahel. Pikkus 425 km, laius 93 km, kõrgus kuni 200 m.
Madalikul voolavad Palmatkina, Kujuli ja Pustaja jõgi. Piirkonnas on palju soid ja järvi. Ülekaalus on tundra taimkate, esineb kääbusseedermänni tihendikke. Esineb igikelts.
Alates 13. septembrist 1994 on madaliku osa endises Korjaki autonoomses ringkonnas pindalaga 1 200 000 ha ja koordinaatidega 61º37’ N 165º47’ E kaitse all ning kuulub Ramsari konventsiooni nimistusse.
Hara Suurkivi
Hara Suurkivi on apliitgraniidist hiidrahn Harju maakonnas Kuusalu vallas Hara külas.
Rahn on järskude külgede ja ida suunas kallaku laega, mis on kaetud metsakõdu ja rohelise samblavaibaga. Rahnu külgedel on üksikuid kinnislõhesid. Lõunaküljel ja lael esineb süvendeid.
Rahn pole üksikobjektina kaitse all, kuid jääb Lahemaa rahvuspargi territooriumile.
Niemetal
Niemetal on vald Saksamaal Alam-Saksi liidumaal Göttingeni kreisis.
Valla pindala on 28,5 km². 31. detsembril 2016 elas seal 1512 inimest.
Spitzeri kosmoseteleskoop
Spitzeri kosmoseteleskoop, varasem Space Infrared Telescope Facility (SIRTF), oli NASA kosmoseobservatoorium, mis saadeti orbiidile 2003. aastal.
Toomas ja sõbrad: Sodori karikas
"Toomas ja sõbrad: Sodori karikas" (inglise keeles "Thomas & Friends: Race for the Sodor Cup") on 2021. aastal valmiv Suurbritannia Animafilm.
Spitzeri kosmoseteleskoop
Spitzeri missioon pidi esialgsete plaanide kohaselt kestma 2 ja pool aastat, võimalusega pikendada seda kuni viie aastani. 15. mail 2009 lõppesid kosmoseteleskoobil vedela heeliumi varud ning seetõttu polnud enamik selle seadmeid enam kasutatavad. Kaks kaamerat olid siiski töökorras ning missioon jätkus. Spitzeri kosmoseteleskoobi pikendatud missiooni nimi on Spitzeri Soe Missioon. Teleskoop deaktiveeriti lõplikult 30. jaanuaril 2020.
Toomas ja sõbrad: Sodori karikas
Filmi režissöör on Jason Groh ja Campbell Bryer ning stsenaristid Peter Gaffney. Filmi toodavad Mattel Television.
Spitzeri kosmoseteleskoop
Spitzeri kosmoseteleskoop asub geotsentrilise orbiidi asemel heliotsentrilisel orbiidil. Kosmoseteleskoop liigub Maa järel, kuid eemaldub sellest umbes 0,1 astronoomilise ühiku võrra aastas. Teleskoobi peapeegli diameeter on 85 cm ja see on valmistatud berülliumist. Peegel oli põhimissiooni ajal jahutatud 5,5 kelvinini (−268 °C).
Lopatka neem
thumb|Lopatka neeme satelliidipilt Lopatka neem (vene keeles мыс Лопатка) on neem Kamtšatka poolsaarel. Neeme tipus on poolsaare lõunapoolseim punkt. Selle geograafilised koordinaadid on.
Neemel asuvad piirivalvepunkt ja ilmajaam, asulad on maha jäetud. Piirkonnas on tasane pinnamood ja tundrataimkate. Aastaringselt puhuvad tugevad tuuled ja sajab, päikepaistelist ilma on harva.
Neemest edelasse jääb Kuriilide põhjapoolseim saar Šumšu, mida eraldab Lopatka neemest Esimene Kuriili väin.
MyHits
MyHits on meediakontserni Duo Media Networksile kuuluv Eesti raadiojaam.
Hommikut võtavad eetrisse Roomet Poom, Kristina Suuroja-Pärtelpoeg ja Indrek Vaheoja kella 06-10.
Raadiojaam loodi raadiojaama Raadio Uuno asemele, üleminekuperiood uuele raadiojaamale algas 3. oktoobril 2016. Raadiojaam alustas ametlikult tööd 17. oktoobril 2016.
Paul Gonzales
Paul Garza Gonzales (sündinud 18. aprillil 1964 East Los Angeleses Los Angelese maakonnas Californias) on USA endine poksija.
Gonzales võitis helveskaalus (kuni 48 kg) 1984. aasta Los Angelese olümpiamängude poksivõistlustel kuldmedali ja tuli olümpiavõitjaks. Ta sai nendel olümpiamängudel parima tehnikaga poksijale mõeldud Val Barkeri karika.
Gonzales poksis augustist 1985 kuni juulini 1991 elukutselisena. Ta osales kokku 20 kohtumisel, võites neist 16 (neist 3 nokaudiga) ja kaotades 4 (neist 1 nokaudiga) kohtumist.
Elutöö Kuldlõvi
Elutöö Kuldlõvi (itaalia keeles Leone d'oro alla carriera) on Veneetsia filmifestivali elutöö auhind väljapaistva karjääri eest filmitööstuses. Auhind loodi ametlikult 1971. aastal, kuigi juba 1969. ja 1970. aastal tunnustati isikuid austusavalduse näol.
Kenti kuningriik
Kenti kuningriik (vanainglise Cantaware Rīce; ladina Regnum Cantuariorum) oli varakeskaegne kuningriik seal, kus nüüd on Kagu-Inglismaa. Arvatavasti asutati see teadmata ajal 5. sajandil Mandri-Euroopast pärit germaani hõimu jüütide poolt, kellest mõned asusid Britanniasse pärast roomlaste lahkumist. See oli üks seitsmest traditsioonilisest anglosaksi kuningriigist, kuid see kaotas oma iseseisvuse 8. sajandil, kui sellest sai Mercia alamkuningriik. 9. sajandil sai sellest Wessexi alamkuningriik ja 10. sajandil sai see Wessexi juhtimisel loodud ühendatud Inglismaa kuningriigi osaks. Selle nimi on edasi kestnud kui Kenti krahvkond.
Rooma-Briti Cantion/Cantium
Kenti juured on hämarad, kuid kohanimi on esmalt tõendatud kreeka keeles Pythease kirjutiste fragmentides kui Kantion, nagu on edastatud järelpõlvedele hilisemate kirjameeste, näiteks Straboni ja Diodorose poolt. Nendes varajastes fragmentides viidatakse seda kui ühte kolmest Britannia nurgast, olles lähim Galliale ja Germaaniale. Julius Caesar tungis piirkonda aastatel 55 ja 54 eKr ja võitis vastavalt oma märkmetele arvukalt tähtsaid lahinguid, kuid oli võimetu kindlustama oma saavutusi ja tuli tagasi Galliasse, tegemata ühtegi reaalset vallutust. Caesar viitas Cingetorixile, Carviliusele, Taximagulusele ja Segovaxile, kes kõik pidid olema aastal 54 eKr samaaegselt Cantiumi kuningad, oletatavasti võis see olla jagatud nelja hõimu vahel. Piirkonna hilisemad kuningad on tuntud nende müntide järgi, sealhulgas Dubnovellaunus, Vodenos, Eppillus ja Adminius.
Roomlased vallutasid selle osa Britanniast aastal 43 pKr, selleks ajaks oli Kent täielikult catuvellaunide hõimu kontrolli all, kelle südamaa asus Thamesist põhjas, Hertfordshire'is ja Essexis. Arvamused erinevad, kas roomlased randusid Kentis, Hampshire'is või mõlemas; kui nad randusid Kentis, on tõenäoline, et lahingud võideldi Medway, siis Thamesi jõel, kui roomlased marssisid sisemaale catuvellaunide pealinna Colchesteri (Camulodunumi) suunas. Ei ole ülestähendusi edasistest hädadest Kentis Rooma võimu all ja pole teada, kas Kenti rahvas osales Boudicca kuulsas mässus aastal 61 pKr. Neli Kenti hõimu liideti kokku ühte civitas Cantiaci, mis tähendab "Kenti rahvas", ja nende kohalik pealinn oli Durovernum, tänapäeva Canterbury, rauaaja oppidumi kohas, mitte kaugel varasemast linnamäst Bigbury Ringsis.
Hilisel Rooma ajal oli Kenti rannajoon osa sellest, mis oli tuntud kui litus saxonicum või Saksi rannik. Pärast viimaste Rooma leegionide evakueerimist Britanniast teatab kohalik pärimus palju hiljem, et hulk jüütide laevu randus Britannias. Brittide valitsev nõukogu pakkus neile tasu föderaadi teenuste eest, kaitsmaks riiki põhjas piktide ja skottide sissetungide eest. Legendi kohaselt lubati neile varusid ja pakuti Ruoihmi saar (nagu algselt kirjutas Nennius) – nüüd tuntud kui Isle of Thanet – igaveseks kasutuseks nende tegevuse baasina. Anglosaksi kroonikas on üles tähendatud, et nende juht Hengist soovitas:
Ilmselt ründasid jüüdid vaenlast ja tõid vajaliku leevenduse ahistatud Rooma-Briti kogukondadele põhjas. Monmouth'i Geoffrey lennuka Historia Regum Britanniae järgi naitus brittide kuningas Vortigern Hengisti tütre Rowenaga, civitas Cantiaci (Kent) oli pruudiluna.
Gwrangon oli Nenniuse järgi Vortigerni ajal Ceint kuningas. Sõna 'kuningas' võib olla eksitav ja tundub, et Cantiaci 'provintsi' valitsesid vastavalt Rooma tavale koos tsiviilkuberner (Gwrangon?) ja sõjaline kuberner ja et Hengistist sai uus sõjaline kuberner.
Sisemaiste barbaritugikohtade loomine muutis ulatuslikud rannikukindlustused Saksi rannikul peaaegu kasutuks, nagu kurtis 6. sajandi briti munk Gildas.
Jüüdid hakkasid tegema üha kasvavaid nõudmisi varustusele oma võõrustajatele, kes muutusid üha killustunumaks ja tõrksamaks. Iga kord, kui britid ähvardasid varustamisest loobuda, ähvardasid jüüdid murda liidu ja laastada maa. Vortigerni poeg Vortimer kogus armee ja ründas jüüte. Vortimer suri Aylesfordi lahingus koos Kenti jüüdist kaasvalitseja Horsaga. Järgmisel aastal rünnati jüüte taas Crecganfordi lahingus.
Räägitakse, et leidis aset söömaaeg näiliselt rahulepingu kinnitamiseks brittide ja nende germaani vaenlaste vahel, mis võib olla seotud tänapäevase Essexi loovutamisega. Lugu räägib, et "saksid" – arvatavasti ka anglid ja jüüdid – saabusid söömaajale relvastatult, üllatades britte, kes tapeti. See sündmus ristiti Monmouthi Geoffrey poolt Pikkade nugade ööks ja on esimene sündmus, mis kannab seda nime. Ainus pääsenu sellest veresaunast olla olnud Vortigern ise. Selle sündmuse säilinud ürikute ja selles osalenud isikute ajalooline tõepärasus on oletuslik, kuna tekstilised tõendid on nõrgad ja algavad alles 7. sajandil.
Vortigerni juhitud brittide valitsus lagunes ja kodusõda levis üle riigi. Rohkem tegevust oli Wippedesfleoti lahingus, kuid Kenti ei saadud kunagi tagasi. Sealt edasi oli rahustatud Ceint territoorium tuntud kui Cantware, "Kenti elanikud", ja selle kuningad järgisid oma põlvnemist Hengistist.
Kaks kultuuri
Arheoloogid, Nowell Myresi jälgedes, leidsid Kentis kaks erinevat peamist Rooma-järgse perioodi eelkristlikku kultuuri, mis on tuvastatavad nende ebaühtlaste hauapanuste järgi. Vaesem nendest kahest kultuurist, harrastades ikka vahetevahel tuhastamist, näitab oma keraamika sarnasust ja oma sõlgi koos sakside ja friisidega. Teine kultuur Myres eristub oma frangi tehnikas potikedra keraamikaga ning väärismetallide, granaadi, klaasi, ametüsti ja muu luksusega isiklikes ehetes. See teine kultuur eristub ka oma metallitöö tehnikate oskustega emailis, niellos ja filigraanis, oskusega, mis on võrratu mujal Rooma-järgses Britannias. Kriitiline lahendamata probleem varajases ajaloos on nende kultuuride suhe, kattumine ajas. Üks seletus, mille võttis omaks H.R. Loyn, väidab, et frangipärane materiaalne kultuur esindab föderaatide ja nende järglaste rikkama kultuuri jäänukeid, vaesem kultuur püstitas talusid sõjalise aristokraatia kaitse all, mis laienes oma baasist Ida-Kentis, Isle of Thanetis ja Canterburys.
Ajalooline periood
Esimene kindlalt dateeritud sündmus kuningriigis on Augustinuse saabumine koos 40 mungaga aastal 597. Võib-olla selle pärast, et Kent oli esimene kuningriik Inglismaal, mille rajasid germaani sissetungijad, oli see varajasel anglosaksi perioodil suhteliselt võimas. See on ainus anglosaksi kuningriik, milles oli 7. sajandil kaks piiskoppi; isegi tänapäevase Kenti krahvkonna ida- ja lääneosas on mõningaid kultuurilisi erinevusi. Olles ainus Inglismaa osa, mida ei võetud normannide sissetungil jõuga, on sellel ladinakeelne moto "Invicta".
Kent saavutas oma suurima võimu Æthelberhti ajal 7. sajandi alguses: Æthelberhti tunnistati bretwaldana kuni tema surmani aastal 616 ja ta oli esimene anglosaksi kuningas, kes võttis vastu kristluse, samuti esimene, kes avaldas kirjutatud seadustekogu, aastal 616. Tal olid suhted frankidega ja tema kuninganna Bertha (kristlane) oli frank. Pärast tema valitsemisaega hakkas Kenti võim vähenema: umbes aastaks 650 näivad Kenti üle domineerivat palju võimsamad anglosaksi kuningriigid.
Tühik
Tühik on trükitud teksti liigendamise vahend. Arvutikirjas saab tühiku tekitada klaviatuuri tühikuklahviga.
Kenti kuningriik
Ajalooline periood
Aastal 686 vallutati Kent Wessexi Cædwalla poolt; samal aastal tapeti Cædwalla vend Mul Kenti mässus ja Cædwalla tuli taas kuningriiki laastama. Pärast seda langes Kent korratusse. Mercia toetas klientkuningat nimega Oswine, kuid näib, et tema valitses vaid umbes kaks aastat, pärast mida sai kuningaks Wihtred. Wihtred, kuulus Wihtredi õiguse poolest, tegi palju kuningriigi taastamiseks pärast eelnevate aastate laastamist ja rahutusi, ning aastal 694 tegi ta rahu läänesaksidega, makstes Mul'i tapmise eest kahjutasu.
Tühik
Tühiku kasutamise reeglid ja tavad ei ole kõikides keeltes ühesugused, näiteks paragrahvimärgi ja arvu vahele sisestatakse eestikeelses tekstis tühik (§ 5).
Kui lause mõistetavuse pärast on oluline, et näiteks paljukohalise arvu (nt 10 000 000) tühikuga eraldatud järgud eraldi reale ei satuks, kasutatakse püsi- ehk poolitamatut tühikut, mille saamiseks tuleb klaviatuuril koos alla vajutada juhtklahv (Ctrl), tõstuklahv (Shift) ja tühikuklahv.
Kenti kuningriik
Ajalooline periood
Kenti ajalugu pärast Wihtredi surma aastal 725 on üks killustumine ja kasvav segadus. Järgneva 40 aasta jooksul valitses tavaliselt kaks või isegi kolm kuningat samaaegselt. See võis olla seda sorti jagunemine, mis tegi Kenti Mercia Offa kasvava võimu esimeseks sihtmärgiks: aastal 764 saavutas ta Kenti suhtes ülemvõimu ja hakkas seda valitsema klientkuningate kaudu. 770. aastate alguses ilmnes, et Offa püüdis valitseda Kenti otse, ja järgnes mäss. Lahing võideldi Otfordi juures aastal 776, ja kuigi tulemuse kohta pole ülestähendusi, vihjasid järgnevate aastate asjaolud, et Kenti mässulised võitsid: Ecgberht II ja hiljem Ealhmund näivad olevat valitsenud Offast sõltumatult peaaegu järgneva kümnendi. See ei jäänud siiski kestma, kuna Offa taastas kindlalt oma võimu Kenti üle aastal 785.
Aastatel 785–796 valitses Mercia Kenti otse. Aastal 796 Offa suri ja sellel Mercia nõrkusehetkel oli Eadberht Præni juhitav Kenti mäss ajutiselt edukas. Offa lõplik järglane Coenwulf vallutas Kenti siiski aastal 798 uuesti ja pani oma venna Cuthredi kuningaks. Pärast Cuthredi surma aastal 807 valitses Coenwulf Kenti otse. Mercia võim asendus Wessexi võimuga aastal 825 pärast viimase võitu Ellanduni lahingus ja Mercia klientkuninga Baldredi minemaajamist.
Aastal 892, kui kogu Lõuna-Inglismaa oli ühendatud Alfred Suure alla, oli Kent katastroofi äärel. Sada aastat varem olid paganlikud viikingid alustanud oma röövretki Britanniasse – esmalt ründasid nad Lindisfarne'i Northumbria rannikul, tappes mungad ja hävitades kloostri. Siis tegid nad edukaid retki kaugemal lõunas, kuni aastal 878 võitis neid kohutav Alfred, sõlmides hiljem lepingu, mis lubas neil asuda East Angliasse ja kirdesse. Siiski olid nende kaasmaalased Taani kodumaalt ikka veel liikvel ja 880. aastate lõpul oli väga kogenud sõjapealik Hastein kogunud Põhja-Prantsusmaale suure väe, piiras Pariisi ja võttis Bretagne'i poolsaare.
Üle 350 viikingilaeva seilas aastal 892 Boulogne'ist Kenti lõunarannikule. Tohutu armee, 5000 – 10 000 meest koos naiste, laste ja hobustega tuli selleks ajaks kadunud Limeni estuaarile ja ründas sakside kindlustust üksildase St Rumwoldi kiriku juures Bonningtonis, tappes kõik seesolijad. Siis nad lahkusid ja ehitasid järgmise aasta jooksul oma hiiglasliku linnuse Appledore'i. Sellest kuuldes murdsid kohalikud taanlased East Anglias ja mujal oma lubadusi Alfredile ja tõusid üles ühinema. Esmalt tegid nad välkretki Appledore'ist välja, ühel neist tegid nad maatasa suure asula, Seleberhtes Cert (tänapäeva Great Chart Ashfordi lähistel); hiljem liikus kogu armee edasi sisemaale ja osales arvukates lahingutes inglastega, kuid nelja aasta pärast nad loobusid. Mõned taandusid East Angliasse ja teised läksid tagasi Põhja-Prantsusmaale. Neist said esivanemad normannidele, kes tulid vähem kui kaks sajandit hiljem võidukalt tagasi.
Lagaste raudteepeatus
Lagaste raudteepeatus oli raudteepeatus Ainaži–Valmiera–Smiltene raudteel Limbaži piirkonnas Heinaste vallas. Peatus asus Heinaste raudteejaamast 9,9 kilomeetri kaugusel.
Raudtee rajamisel aastal 1912 rajati sinna peatus, mis kandis algselt nime ''10. versta platvorm''. Peatus asus Volmari kreisi Salatsi kihelkonnas Vana-Salatsi mõisa maadel. Aastal 1918 sai peatus uueks nimeks Punčuri, juba järgmisel aastal aga Punguri. Lagaste nime hakkas raudteepeatus kandma aastal 1920. Raudteepeatus suleti seoses rongiliikluse lõpetamisega aastal 1977.
Zhang Miman
Zhang Miman (ka Chang Mee-mann, hiina 张弥曼; sündinud 17. aprillil 1936 Nanjing Shis) on hiina paleoihtüoloog ja evolutsioonibioloog.
Zhang Miman töötab uurimisprofessorina Pekingis asuvas Hiina TA Selgroogsete Paleontoloogia ja Paleoantropoloogia Instituudis. Tema teadustöö hõlmab selliseid uurimisvaldkondi nagu taksonoomia, fülogenees, zoogeograafia, paleoökoloogia, biostratigraafia ja paleoihtüoloogia.
Elukäik
Zhang Miman lõpetas 1960. aastal Moskva Riikliku Ülikooli geoloogiateaduskonna. Doktorikraadi sai ta 1982. aastal Stockholmi Ülikoolist.
Sellest ajast alates töötab Zhang Hiinas selgroogsete paleontoloogia ja paleoantropoloogia instituudis, ajavahemikus 1983–1991 oli ta instituudi direktor. Ta oli aastatel 1992–1996 Rahvusvahelise Paleontoloogia Assotsiatsiooni president.
Teadus
Zhangi tuntumad teadussaavutused on seotud ürgsete luukalade uurimisega, täpsemalt on ta andnud panuse sagaruimsete (Sarcopterygii) peapoolse osa anatoomia (cranial anatomy) uurimisse. Sagaruimsete fossiile (sealhulgas ürgseid tetrapoode) on leitud Edela-Hiinas Yunnani provintsis varase Devoni kivimitest. Seal leitud kivististest on tuntumad kopskala Diabolepis (elas 400 miljonit aastat tagasi) ja Coelacanthimorpha alamklassi liigituv liik Youngolepis, mis avastati 1981. aastal ja fossiili vanuseks on hinnatud 407–416 miljonit aastat. Zhangi uuringud on täiendanud meie arusaamu selgroogsete varasemast evolutsioonist ning tetrapoodide päritolu kohta.
Zhang juhib töögruppi, kes uurib fossiilseid karpkalalisi Hiinas. Eelkõige on uurimisrühm keskendunud kahe perekonna kivististele: Cyprinidae (karplased) ja Catostomidae.
Hiina fossiilsed Catostomidae kivistised, mis on enamasti Eotseenist pärit tänapäevaks välja surnud karpkalaliste perekonna Amyzon eksemplarid, sarnanevad väga Põhja-Ameerikas leitud Eotseeni-aegsete kivististega. Seevastu enamik Hiina fossiilseid karplasi on pärit Miotseenist ja Pliotseenist ning need sarnanevad sama vanade kivististega, mis on leitud Jaapani saarte loodeosast.
Viimase kümne aasta jooksul on Zhangi meeskond oma uurimistöös kasutanud interdistsiplinaarset lähenemist, keskendudes võrdleva morfoloogia, fülogeneetilise analüüsi ja molekulaarse süstemaatika meetoditele.
Visikums
Visikums (kohalikus murdes Veisikums) on küla (mazciems) Lätis Alūksne piirkonnas Jaunalūksne vallas. Küla jääb piirkonna keskusest Alūksnest 15 ja Riiast 216 km kaugusele.
Külast lähevad läbi maanteed P40 ja V396. Seal asub Ezīšava bussipeatus.
Visikums on kujunenud Kolberģi mõisa Vizikumsi karjamõisa ja hilisema Vizikumsi mõisa juurde. Külas kasvav 20 m kõrgune Visikumsi vaher on võetud looduskaitse alla.
Ordoviitsiumi lõpu väljasuremine
pisi|Väljasuremise intensiivsus Ordoviitsiumi-siluri (O-S) ehk ordoviitsiumi lõpu väljasuremine on Maa ajaloos suuruselt teine väljasuremine hävinud sugukondade osakaalu poolest. Väljasuremine toimus kahes etapis ajavahemikus 450–440 Ma. See oli ka suuruselt teine mereorganismide väljasuremine, jäädes alla üksnes permi ajastu väljasuremissündmusele. Kogu teadaolev elu oli ordoviitsiumi ajal maailmameres ja puudus mandrilaval. Väljasuremisega hävis üle 60% mereselgrootuist, sealhulgas kaks kolmandikku brahhiopoodide ja sammalloomade sugukondadest. Eriti kannatasid karpide, käsijalgsete, korallide, sammalloomade ja okasnahksete sugukonnad. Ordoviitsiumi lõpu väljasuremise põhjuseks peetakse hiidmandri Gondwana liikumist lõunapoolusele. Sellega kaasnes globaalne jahenemine, mandrijäätumine ja maailmamere veetaseme langus. Alanenud veetase põhjustas elupaikade hävingut rannikualadel. Jäätumise tunnuseid on leitud Sahara kõrbes ja mujal. Ordoviitsiumi lõpu väljasuremise põhjustas jahenemise, jäätumise ja meretaseme kõikumise koosmõju.
Katastroofi võimalikud põhjused
Ordoviitsiumi-siluri väljasuremine on tänapäeval suure tähelepanu all. Sündmuse kronoloogia peaks ühtima fanerosoikumi kõige karmima jääaja alguse ja lõpuga. Selle jääajaga lõppes kaua kestnud jahenemine hilis-ordoviitsiumi lõpul. Jäätumine mõjutas oluliselt faunat, sest ajastikule oli omane soe kliima.
Ordoviitsiumi lõpu jäätumisele eelnes süsihappegaasi kontsentratsiooni langus atmosfääris, mis mõjutas kohati madalmeredes elavaid organisme. Lõunapooluse lähedal triivival hiidmandril Gondwana moodustus jääkilp. Ordoviitsiumi lõpu jääaja setteid on leitud Lõuna-Aafrikast ning Lõuna-Ameerika kirdeosast. Sel ajastul asusid need mandrid lõunapooluse lähedal.
Jääajal toimunud protsessid sidusid vett, aga jäävaheaja sündmused vastupidi vallandasid seda. Seetõttu kõikus maailmamere tase korduvalt. Madalaveeliste mandrisiseste merede ulatuslikud veetaseme kõikumised rikkusid bioloogilisi nišše ordoviitsiumis. Iga järgneva jäätumistsükliga kaasnenud veetaseme kõikumine põhjustas bioloogilise mitmekesisuse vaesumist (Emiliani 1992 p. 491). Iga tsükli vältel vähenes populatsioonide arv tihti tervete sugukondade võrra. Julien Moreau Põhja-Ameerika settete seismiliste uuringute järgi on teada viis jäätumise perioodi.