cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kreeka ajalugu
Vana-Kreeka
Tumeda ajajärgu lõpuks peetakse traditsiooniliselt 776. aastat eKr, mil peeti esimesed olümpiamängud. Homerosele omistatud Lääne kirjanduse alustekstid Ilias ja Odüsseia arvatakse olevat kirjutatud 8. või 7. sajandil eKr. Tumeda ajajärgu lõppedes tekkis Kreeka poolsaarel mitmeid kuning- ja linnriike, mis levisid Musta mere rannikule, Lõuna-Itaaliasse (ladina Magna Graecia, ehk Suur-Kreeka) ja Väike-Aasiasse. Need riigid ja nende kolooniad saavutasid jõukuse, mis tõi kaasa seninägematu kultuuriarengu, mis väljendus arhitektuuris, näitekunstis, teaduses, matemaatikas ja filosoofias. 508. aastal eKr kehtestas Kleisthenes Ateenas maailma esimese demokraatliku valitsemiskorra. pisi|300px|[[Ahhemeniidide riik|Ahhemeniidide Pärsia suurriik 500 eKr]] 500. aastaks eKr kontrollis Ahhemeniidide Pärsia suurriik territooriumi, mis ulatus tänapäeva Iraanist Põhja-Kreeka, Makedoonia, Ukraina, Bulgaaria ja Rumeeniani ning kujutas sedasi ohtu Kreeka riikidele. Väike-Aasias asunud Kreeka linnriikide püüdlus kukutada Ahhemeniidide võimu luhtus ning pärslased tungisid 492. aastal eKr oma vägedega Kreeka maismaaossa, kuid olid sunnitud siiski 490. aastal Maratoni lahingus saadud kaotuse järel taanduma. 480. aastal eKr tungisid Pärsia väed uuesti Kreekasse ja hoolimata Leonidas I juhitud spartalaste kangelaslikust vastupanust Termopüülide lahingus, vallutasid pärslased sel korral Ateena.
pisi|[[Aleksander Suur oma hobusel Bukephalosel; detail Aleksandri mosaiigilt. Edukas väejuht Aleksander suutis oma 30. eluaastaks luua ühe antiikaja suurima impeeriumi. Tema vallutuste tõttu levis Kreeka kultuur itta ja algas hellenistlik ajajärk]]
Aastatel 395–387 eKr toimunud Kórinthose sõjas Ateena, Argos, Kórinthos ja Teeba üritasid liidus Ahhemeniidide Pärsiaga takiastada Peloponnesose sõja tulemusel Kreeka suurvõimuks muutunud Sparta võimu.
Nii Ateena kui Sparta loovutasid aga hiljem oma positsiooni Teebale ja lõpuks Makedooniale. Makedoonia kuninga Philippos II juhtimisel loodi Korintose Liiga, mis ühendas suurema osa tollasest Kreeka maailmast.
Vana-Makedoonia
pisi|Diadohhide [[satraapiad Aleksander Suure impeeriumi aladel]]
Philippos II tapeti 336. aastal eKr ja tema poeg Aleksander võttis üle Korintose Liiga juhtohjad ning ründas 334. aastal eKr ühendatud Kreeka vägedega Pärsiat. Pärast kreeklaste võite Granikose, Issose ja Gaugamela lahingus, marssisid Kreeka väed Susasse ja Pärsia pealinna Persepolisesse. Aleksander Suure loodud riik ulatus Kreekast Pakistanini ja lõunas Egiptuseni.
Aleksander plaanis vallutada ka Araabiat, kuid tema ootamatu surm 323. aastal eKr tõi kaasa hoopis impeeriumi kokkuvarisemise, mis lagunes mitmeks kuningriigiks. Tekkinud riikidest olid tuntuimad Seleukiidide riik ja Ptolemaioste riik, Egiptuses. Kreeklased rajasid ka Kreeka-Baktria kuningriigi ja Kreeka-India kuningriigi Indias. Paljud kreeklased rändasid välja Aleksandriasse, Antiookiasse, Seleukeiasse ja teistesse hellenistlikesse keskustesse Aasias ja Aafrikas. Kuigi Aleksandri riigi poliitilist ühtsust ei suudetud säilitada, tõid tema vallutused kaasa pea kaks sajandit väldanud hellenistliku kultuuri ja kreeka keele domineerimise vallutatud aladel. Vahemere idarannikul kestis see kohati tunduvalt kauemgi.
Kreeka riigid ja linnade liidud
300px|pisi|Epeirose alad Loode-Kreekas 4. sajandist eKr oli Loode-Kreekas moodustunud Ípeirose piirkonnas Epeirose riik. Roomlaste laienemise takistamiseks Lõuna-Itaalias asuvast kreeka kolonistide Suur-Kreeka linna Tarentumi mõjualal pöördusid tarentiumlased abi saamiseks selle aja võimsaima Aadria mere idaranniku Kreeka Epeirose kuninga Aleksander Suure sugulase, Pyrrhose poole, kes maabuski 280. aastal eKr Itaalias. Roomlased purustati juba esimeses lahingus Heracleia all. Kaalukeeleks said lahinguelevandid, keda Rooma sõdurid kartsid. Järgmisel aastal kohtusid roomlased uuesti Pyrrhosega. Äge Asculumi lahing vältas kaks päeva. Roomlased purustati uuesti, kuid ka Pyrrhos kandis nii suuri kaotusi, et hüüdis: "Ἂν ἔτι μίαν μάχην νικήσωμεν, ἀπολώλαμεν" ("Veel üks selline võit ja ma olen kadunud"!) Siit ongi tulnud väljend Pyrrhose võit. 275 eKr kaotas Phyrros Beneventumi lahingu ja Pyrrhos mõistis, et sõda Roomaga venib väga pikaks, kuid tema jõud on lõppemas. Ta otsustas mõneks ajaks Itaaliast lahkuda.
Tošpavāri
Tošpavāri on küla (mazciems) Lätis Madona piirkonnas Liezēre vallas.
Kreeka ajalugu
Kreeka riigid ja linnade liidud
Aleksander Suure surma järel valitses Kreeka aladel segaduste aeg, kuid 276. aastaks eKr haaras Makedoonia üle kontrolli Antigoniidide dünastia, mis põlvnes Aleksandri väejuhist Antigonos Monophthalmosest. Nad suutsid kehtestada oma ülemvõimu, Makedoonia kuningana enamikus Kreeka linnriikides.
Tošpavāri
Tošpavāri asub valla kirdeosas.
Kreeka ajalugu
Kreeka riigid ja linnade liidud
Antigoniidid kontrollisid tähtsamaid tugipunkte Kreekas: Ateena sadam Pireus, Kórinthose akropol (Akrokorinthos), Chalkis Euboia saarel ja Poliorketese rajatud Demetrias Tessaalias. Peloponnesose poolsaar ja suur osa Kesk-Kreekast olid Antigoniididest Makedoonia kuningast siiski praktiliselt sõltumatud. Paljud Egeuse-äärsed linnad, teiste seas Vahemere üks tähtsamaid kaubalinnu Rhodos, tunnistasid Egiptuse Ptolemaioste hegemooniat.
Makedoonia Antigoniidide hegemooniataotlusi vastustasid Peloponnesose linnriikide liit - Ahhaia Liit ja Kórinthose lahe põhjakalda Aitoolia ja Kesk-Kreeka, osa Põhja-Kreekas, Lõuna-Kreekas linnade liit - Aitoolia Liit.
Tošpavāri
Aastal 2007 oli külas 10 elanikku.
Kreeka ajalugu
Kreeka riigid ja linnade liidud
Ateena oli endiselt jõukas ja vähemalt nime poolest demokraatlik linnriik. Pärast edutut sõda Makedoonia vastu 262. aastal eKr, taastasid 229. aastal eKr ateenlased siiski sõltumatuse ja hoidsid seda Ptolemaioste, Pergamoni kuningate ja roomlaste toetusel.
Ahhaia liidu kõrval oli Sparta Peloponnesose tugevaim riik ega tunnistanud Makedoonia ülemvõimu. 3. sajandi eKr algusest ilmnes märke spartalaste katsetest taastada muistset juhtpositsiooni Lõuna-Kreekas. Kuid agressiivset poliitikat takistas kodanike vähesus, 3. sajandi keskpaigaks oli neid alles jäänud ainult umbes 700, kogu maa Lakonikas aga koondus umbes 100 perekonna kätte. Selline olukord välistas tuginemise oma kodanikest armeele, millele Sparta oli rajanud hegemoonia varasemal perioodil.
Umbes aastast 200 eKr sekkus Kreeka asjadesse järjest enam Rooma vabariik, kes sõdis korduvalt Makedooniaga.
Rooma-Makedoonia sõjad
Rooma kaotuse järel Trasimenuse järve lahingus 217 eKr Hannibali vägedelt püüdis Philippos V Makedoonia laevastik 216 eKr Illüürias edutult vallutada Apollonia linna. 215. aastal eKr aastal sõlmis Philippos V Teise Puunia sõja ajal (218–201 eKr) Kartaago väejuhi Hannibaliga Rooma-vastase liidu ning tungis laevastikuga 214 eKr Illüüria rannikule. Invasioonist sai alguse Esimene Makedoonia sõda (214–205 eKr) Roomaga. Makedoonia vastases sõjalises liidus osalesid Rooma liitlasena kreeklaste Aitoolia liit, Pergamon, Sparta ja Elis, samas kui Philippos V toetas Ahhaia liitu Aitoolia liidu vastu 207. aastal eKr ja sundis neid 205 eKr sõlmima rahulepingu.
202 eKr sõlmis Philippos V lepingu Seleukiidide Antiochos III-ga jagamaks Egiptuse Ptolemaioste valdusi Egeuse meres. Rhodoslased (keda toetas Pergamon) kuulutasid Makedooniale sõja (205–200). Makedoonia laevastik purustas lahingus 201 eKr Lada saare juures liitlaste laevastiku ja laastas Pergamoni.
Teise Makedoona sõja ajal (200–197 eKr) ilmusid Kreekasse roomlased ning Ahhaia Liit ja Aitoolia sõdisid Rooma poolel Makedoonia vastu. Philippos V sai 197 eKr Kynoskephalai lahingus Põhja-Kreekas Tessaalias lüüa Rooma vägedelt Flamininuse juhtimisel ja kaotas Kreekas ülemvõimu. Pärast võitu Philippos V üle, kuulutas Titus Quinctius Flamininus 196 eKr Kreeka polised sõltumatuks, kuid juba 189 eKr purustasid roomlased Aitoolia Liidu ja 146 eKr Ahhaia Liidu (Korintos hävitati).
Antiochos III Suure alustatud sõda (192–188. aastal eKr) Rooma riigiga sooviga allutada Anatoolia ja Väike-Aasiat ning sekkumine Makedoonia ja Kreeka asjadesse lõppes hävitava lüüasaamisega roomlastelt Magnesia lahingus Väike-Aasia lääneosas (190. aastal eKr). 189. aastal eKr sõlmitud Apameia rahu tegi Seleukiidide hegemooniataotlustele lõpu.
Rooma ajajärk (2. sajand eKr – 4. sajand pKr)
Kuigi kreekakeelsed asundused hellenistlikus idas olid kandva tähtsusega varase kristluse levimisel 2. ja 3. sajandil ning mitmed varased kristlikud juhid ja kirjutajad (eelkõige Püha Paulus) olid kreeka keele kõnelejad, ei pärinenud keegi neist Kreekast. Paganluse poole hoidnud Kreekast ei kujunenud siiski olulist kristlikku keskust ja mõnedki paganlikud usukombed jäid kasutusele 4. sajandini ; näiteks Peloponnesose kaguosa jäi paganlikuks 10. sajandini.
Ida-Rooma, Bütsantsi keisririik
pisi|[[Bütsants Justinianus I valitsusajal, mil riik saavutas oma suurima territoriaalse ulatuse (aastal 555)]] pisi|Bütsantsi Kreeka [[Teema (haldusüksus)|teemad 9. sajandil]]
Rooma impeeriumi lagunemisel tekkinud Lääne-Rooma keisririik lakkas olemast 5. sajandil, kuid Ida-Rooma keisririik ehk Bütsants (kuigi tollal nimetati seda lihtsalt Rooma keisririigiks) jäi püsima aastani 1453. Õigeuskliku keisririigi pealinn oli Konstantinoopol, kus oli kasutusel kreeka keel ja kultuur.
Alates 4. sajandist kannatasid keisririigi Balkanil asuvad alad, kaasa arvatud Kreeka, barbarite sissetungide tõttu. Gootide ja hunnide rüüsteretked 4. ja 5. sajandil ning slaavlaste sissetung Kreekasse 7. sajandil tõid kaasa keiserliku võimu olulise nõrgenemise Kreeka poolsaarel. Slaavi hõimude invasiooni tagajärjel säilitas keskvõim kontrolli üksnes saarte ja rannikualade (Ateena, Kórinthos, Thessaloníki) üle. Mõned mägised piirkonnad pidasid omal käel vastu, tunnustades jätkuvalt keisrivõimu. Neist aladest väljaspool tekkis teatav slaavi asustus, kuid väiksemas mahus, kui seni arvatud on.
Bütsants asus 8. sajandi lõpul taastama oma kontrolli kaotatud provintside üle ja järgneva sajandi jooksul kehtestati järk-järgult keisrivõim kogu Kreeka poolsaarel. Seda protsessi toetas Sitsiiliast ja Väike-Aasiast pärit kreeklastest sisserändajate asumine Kreeka poolsaarele ning piirkonnas elanud slaavlaste vangistamine ja ümberasustamine Väike-Aasiasse. Allesjäänud slaavlased assimileerusid kreeklastega.
11. ja 12. sajandil pani poliitilise stabiilsuse kasv Kreeka poolsaarel aluse majanduse arengule, mis ületas selgelt Bütsantsi Väike-Aasia territooriumide majanduskasvu.
Ristisõjad
pisi|vasakul|[[Ladina keisririik ja tema vasallid ning Kreeka järglasriigid u aastal 1204]] 1204. aastal vallutasid ladinlased (ka frangid; Lääne-Euroopa ristisõdijad) Neljanda ristisõja käigus Konstantinoopoli, ning suur osa Kreekast langes peatselt frankide (tuues kaasa perioodi, mida tuntakse frankokraatia nime all) või veneetslaste võimu alla.
Frankokraatia
pisi|[[Malta ordu#Juhid ja organisatsioon|Suurmeistri linnus Rhodoses pärineb ajast (1310–1522), mil Rhodos kuulus Hospitaliitide ordule]] Frankokraatia oli periood Kreeka alade ajaloos, kui Neljandale ristisõjale järgnenud perioodil olid Kreeka alad jaotatud peamiselt prantsuse ja itaalia päritolu ristisõdijate valitsetavateks mitmeks väiksemaks riigiks.
Peloponnesose riigid
ehk Morea vürstiriik (1205–1432), Morea despootkond (1349–1460)
Riigid Balkanil
pisi|vasakul|Balkani poolsaare alad 1335. aastal pisi|Serbia tsaaririik 1350. aastal Serbia kuningas Dušan Nemanjić alustas 1334. aastal sõda Bütsantsiga, jõudes Salonikini ja sõlmides Bütsantsi keisri (1328–1341) Andronikos III Palaiologosega rahulepingu. Valduste piirid ulatusid tänapäeva Kreeka põhjapiirini. Bütsantsi keisri Andronikos III surma järel, mil riiki haaras laastav kodusõda, mis kestis kuus aastat (1341–1347), alustas ta 1342. aastal uuesti sõda Bütsantsiga ja vallutas Albaania ja Makedoonia alad. Aastaks 1345 oli Stefan Uroš IV Dušan Vägev laiendanud oma riigi poolele Balkani poolsaarele, suuremaks kui Bütsants või Teine Bulgaaria tsaaririik. Seetõttu kuulutas Stefan Uroš IV Dušan end aastal 1345 Serresis "tsaariks" ("tseesar"). 16. aprillil 1346 kroonis ta end Skopjes serblaste ja kreeklaste tsaariks 1348. aastal vallutas ta ka Tessaalia ja Epeirose.
Stefan Uroš IV Dušan valitses seega kogu Balkani poolsaart, ainult Lõuna-Kreeka, Saloniki ja Traakia pääsesid tema võimu alt. Stefan Uroš IV Dušan valitses serblaste ja kreeklaste impeeriumit Skopjest, Serbia osa andis ta valitsemiseks (1346–1355) oma pojale Stefan Urošile Prizrenis. Aastal 1355 alustas Stefan Uroš IV Dušan sõjalisi ettevalmistusi ja kogus 80 000-mehelise armee, selle aja kohta tohutu arv. Stefan Uroš IV Dušan marssis Konstantinoopoli peale. Pärast Adrianoopoli vallutamist vihases lahingus oli Serbia armee lähedal oma eesmärgile, Konstantinoopolile, mis paiknes umbes 65 km kaugusel idas, kui 1355. aastal Stefan Uroš IV Dušan suri.
Dušani järglane, Serbia kuningas ja serblaste ja kreeklaste tsaar (1355–1371) Stefan Uroš V Väeti (Nemanjić) ajal langes Serbia tsaaririik aeglaselt feodaalsesse anarhiasse, mis viis riigi killustumiseni. Osmanid võitsid Vukašini juhitud serblasi aastal 1371 Maritsa lahingus, tehes vasallideks lõunapoolsed kubernerid, ja varsti pärast seda tsaar suri. Kuna Uroš oli lastetu ja aadel ei suutnud kokku leppida õiguspärases pärijas, jätkasid tsaaririigi valitsemist poolsõltumatud provintsiisandad, kes olid sageli üksteisega vaenujalal. Kõige võimsam neist, Lazar, tänapäevase Kesk-Serbia Morava Serbia hertsog (mis ei olnud veel Osmanite võimu all), seisis aastal 1389 Osmanitele vastu Kosovo lahingus, millele järgnes Serbia langus. Lazari poeg Stefan Lazarević järgnes valitsejana (1389–1402, 1402–1427), kuid aastaks 1394 muutus Osmanite vasalliks.
Kreeka Osmanite riigi osana (15. sajand – 1821)
Kuigi suurem osa Mandri-Kreekast ja Egeuse mere saared olid juba 15. sajandist Türgi võimu all, jäid Küpros ja Kreeta Veneetsia valdusse ja langesid türklastele alles 1571. ja 1670. aastal.
Joonia saared
Ainsad Kreeka alad, mis ei langenud Osmanite riigi kätte, olid Joonia saared, mis kuulusid 1797. aastani Veneetsiale, seejärel Prantsusmaale ja alates 1809. aastast Suurbritanniale, kes need 1864 pidulikult Kreeka kuningriigile üle andis.
pisi|vasakul|[[Rigas Feraios avaldas 18. sajandi lõpul mitu kirjutist, mis käsitlesid vaba Kreeka ideed]] Kui Joonia saartel ja Konstantinoopolis elanud kreeklased olid üldiselt heal majanduslikul järjel ning nad töötasid sageli Türgi riigiaparaadis (fanarioodid) olulistes ametites, siis Mandri-Kreeka elanikud kannatasid kõrgete maksude all ning hiljem, pärusmõisate tekkimisega Osmanite riigis, langesid maal elavad kreeklased sisuliselt pärisorjusse.
pisi|[[Thessaloníki Valge Torn on tuntumaid Türgi-aegseid rajatisi Kreekas]] Kuigi Osmanite riik ei kohustanud mittemoslemeid usku vahetama, viis kristlaste diskrimineerimine siiski nende astumiseni islami usku. Sageli tehti seda vaid näiliselt ning 19. sajandil levis tagasi kristlusse astumine.
Türgi valitsuse olemus Kreekas erines piirkonniti. Mõnedes linnades olid ametis sultani nimetatud asevalitsejad, mitmetes teistes (näiteks Ateena) olid aga iseseisvad omavalitsused. Mägiprovintsid sisemaal ja mitmetel saartel säilitasid mitmete sajandite jooksul tegeliku sõltumatuse Türgi keskvõimust.
Kui Osmanite riik sõdis teiste riikidega, asusid kreeklased reeglina türklaste vastu sõdima. Kreeka revolutsioonile eelnes hulk konflikte, milles kreeklased võitlesid Osmanite riigi vastu – Epeirose talupoegade ülestõus (1600–1601), Morea sõda (1684–1699) ning Venemaa mahitatud Orlovi mäss (1770), mille eesmärgiks oli lammutada Türgi impeerium Venemaa huvides. Türgi väed surusid kõik need vastuhakud julmalt maha.
18. sajandil kerkis Kreekas esile laevandusega jõukaks saanud kaupmeeskond. Kreeka kaupmehed domineerisid Türgi-siseses kaubanduses, nad lõid sidemeid Vahemere piirkonnas, Balkanil ja Lääne-Euroopas. Kaupmeeste kaudu jõudsid kreeklasteni ka reformatsiooni- ja valgustusajastu ideed, samuti Prantsuse revolutsiooni ideaalid ning rahvusromantiline maailmakäsitlus. 18. sajandi lõpus avaldas Rigas Feraios Viinis mitmeid dokumente, mis käsitlesid Kreeka iseseisvust, sealhulgas ka rahvushümni, ning tõid esile esimese detailse Kreeka kaardi. Rigas Feraiose mõrvasid 1798. aastal Türgi agendid. .
Kreeka iseseisvussõda (1821–1832)
pisi|vasakul|Kindral [[Theodoros Kolokotronis, ülestõusnute vägede ülemjuhataja ja üks iseseisvussõja juhtfiguure]] pisi|[[Navarino merelahing lääneliitlaste ja Türgi-Egiptuse laevastiku vahel. Ambroise Louis Garneray ]]
1814. asutati salaorganisatsioon Filiki Eteria (Sõprade Ühing), mille eesmärk oli Kreeka vabastamine. Ühing plaanis läbi viia revolutsiooni Peloponnesosel, Doonau vürstiriikides ja Konstantinoopolis. 6. märtsil 1821 puhkeski Alexandros Ypsilantise juhtimisel ülestõus Doonau vürstiriikides, kuid Türgi väed surusid selle peatselt maha. Sündmused põhjas kannustasid Peloponnesose kreeklasi ning 17. märtsil 1821 kuulutasid maniotid Osmanite riigile sõja.
Kuu lõpuks oli ülestõus levinud üle kogu Peloponnesose ning oktoobriks vallutasid kreeklased Theodoros Kolokotronise juhtimisel Tripolitsa. Peagi järgnesid ülestõusud Kreetal, Makedoonias ja Kesk-Kreekas, mis küll maha suruti. Kreeka ülestõusnute laevastik tegutses edukalt Egeuse merel Türgi laevastiku vastu ja takistas neid meritsi lisavägesid toomast. 1822. ja 1824. aastal rüüstasid türklased ja egiptlased Kreeka saari, muuhulgas Chiost ja Psarat ning korraldasid kohaliku elanikkonna vastu tapatalgud. Need sündmused ajendasid Lääne-Euroopat asuma ülestõusnute poolele.
Kuid peagi tekkisid kreeka rühmituste vahel vastuolud, mis viisid kahe järjestikuse kodusõjani. Sultan Mahmud II pidas läbirääkimisi Egiptuse asevalitseja Muḩammad `Alīga, kes saatis väed oma poja Ibrahim Paša juhtimisel Kreekasse ülestõusu maha suruma, saades sultanilt vastutasuks maa-alasid. Ibrahim maabus Peloponnesosel 1825. aasta veebruaris ja saavutas kiirelt edu – aasta lõpuks oli suurem osa Peloponnesose poolsaarest Egiptuse vägede kontrolli all. Mesolongi linn, mida türklased olid alates 1825. aasta aprillist piiranud, langes 1826. aasta aprillis. Ja kuigi Ibrahim sai Manis lüüa, oli ta suutnud suurema osa ülestõusust maha suruda ja ka Ateena tagasi vallutada.
19. sajand
pisi|Kuningas [[Geórgios I Kreeka mereväe vormis]] 1827. aastal valiti Korfult pärit Ioánnis Kapodístrias vastse vabariigi esimeseks kuberneriks. 1832. aasta Londoni konverentsil otsustasid suurriigid (Suurbritannia, Prantsusmaa, Venemaa) pakkuda Kreeka trooni Baieri prints Ottole ja selle sammuga Kreekas monarhia kehtestada.
1843. aasta ülestõusu tagajärjel kehtestati riigis konstitutsiooniline monarhia ja asutati parlament.
Otto kukutati 1862. aastal oma autoritaarse valitsemisstiili tõttu ja aasta hiljem asendati Taani prints Vilhelmiga, kes sai kuningaks Geórgios I nime all ja sai brittidelt troonileasumiskingiks Joonia saared.
Korruptsioon ja peaminister Charílaos Trikoúpise valitsuse suured kulutused infrastruktuurile (näiteks Korintose kanali rajamine) koormasid liialt Kreeka nõrka majandust ning 1893. aastal oldi sunnitud kuulutama välja riigi maksejõuetus.
19. sajandil oli Kreekas aktuaalne ka keeleküsimus – kreeklaste enamus rääkis rahvakeelt dimotiki 't, kuid riigi eliit pidas seda talupoegade keeleks ja soovis taastada vanakreeka keele positsiooni. Valitsusdokumente ja ajalehti antigi välja katharevusas, mis matkis vanakreeka keelt ja oli mõistetav väiksele osale rahvastikust. Liberaalid pooldasid dimotiki kasutamist riigikeelena, kuid konservatiivid ja õigeusu kirik seisid sellele vastu ja kui 1901. aastal tõlgiti Uus Testament dimotiki 'sse, puhkesid Ateenas rahutused, mis kukutasid valitsuse. Keeleküsimus jäi Kreeka poliitikas aktuaalseks 1970. aastateni.
Osa Kreeka alasid oli 19. sajandi teisel poolel siiski veel Türgi võimu all. Aastail 1866–1869 toimus Kreetal ülestõus Osmanite võimu vastu. Kui 1877. aastal puhkes Vene-Türgi sõda, toetasid kreeklased Venemaad, kuid kuna Kreeka oli liialt vaene ja pelgas Briti interventsiooni, ei astutud ametlikult sõtta. 1881. aastal sai Kreeka endale Berliini leppega määratud Tessaalia ja väikese osa Epeirosest, kuid lootus saada endale ka Kreeta ei täitunud.
Kreeta kreeklased siiski korraldasid regulaarselt ülestõuse ning 1897. aastal kuulutas Kreeka valitsus Türgile sõja. Kehva väljaõppe saanud ja puudulikult varustatud Kreeka armee sai sõjas Türgilt lüüa. Taas sekkusid sündmustesse suurriigid, mistõttu Kreeka pidi Türgile loovutama vaid vähesed piirialad, samas kui Kreetal kehtestati autonoomne riik, mida valitses Kreeka prints Geórgios.
20. sajand
pisi|vasakul|160px|20. sajandi esimese veerandi sõdades tuntust kogunud kindral [[Nikólaos Plastíras teenis teise maailmasõja lõpus ja pärast seda kolm ametiaega peaministrina]]
Kreeka-Türgi sõda (1919–1922)
pisi|[[Kreeka-Türgi sõda (1919–1922)]] Esimese maailmasõja järel üritas Kreeka hõivata territooriume Türgi Väike-Aasias, kus oli tollal suur kreeka elanikkond, kuid sai Kreeka-Türgi sõjas lüüa. Kreeka vägi maabus 1919 İzmiris, hõivas Egeuse mere idakalda alasid juba 350 km ulatuses, jõudes 80 kilomeetri kaugusele Türgi uuest pealinnast Ankarast ning alustas pealetungi Ankarale, sai lahinguis lüüa ja lahkus 1922 Anatooliast.
Lausanne'i rahuleppe alusel saadeti Kreeka türklased Türki ja Türgi kreeklased Kreekasse. Tol perioodil hukkus sadu tuhandeid Pontose kreeklasi (Kreeka genotsiid ). Järgnenud aastad kujunesid ebastabiilseiks ning 1,5 miljoni Türgist tulnud kreeka põgeniku sobitamine Kreeka ühiskonda kujunes keerukaks ülesandeks.
Teine Kreeka Vabariik
Ebaõnnestunud sõda Väike-Aasias viis 1924. aastal monarhia kaotamiseni rahvahääletuse teel ja Teise Kreeka Vabariigi väljakuulutamiseni. Peaminister Geórgios Kondýlis sai 1935. aastal võimule ja likvideeris omakorda vabariigi ning taastas rahvahääletusega monarhia. 1936. aastal toimus riigipööre ning võimule tõusis Ioánnis Metaxás ja kehtestas riigis diktatuuri, mida tuntakse 4. augusti režiimi nime all. Hoolimate diktatuurist säilitas Kreeka head suhted Suurbritanniaga ja ei loonud liitlassuhteid teljeriikidega.
Kreeka Teises maailmasõjas
pisi|160px|Saksa sõdurid heiskamas [[Saksa sõjalippu (Reichskriegsflagge) Ateena akropoli kohale. Selle lipu kiskusid maha Manólis Glézos ja Apostolos Santas ning seda sündmust saab pidada üheks esimeseks Kreeka vastupanuliikumise aktsiooniks]] , Operatsioon Marita 28. oktoobril 1940 nõudis fašistlik Itaalia Kreeka alistumist, kuid Kreeka valitsus keeldus ning puhkenud Kreeka-Itaalia sõjas löödi Itaalia väed Albaaniasse, mida võib pidada liitlasvägede esimeseks võiduks teljeriikide üle Euroopa pinnal. Kreeklaste võitlus ja võit said maailmas suure tunnustuse osaliseks. Tuntuimaks võib pidada Winston Churchilli ütlust: "Me ei ütle, et kreeklased võitlesid nagu kangelased, kuid me ütleme, et kangelased võitlevad nagu kreeklased." Ka Charles de Gaulle tunnustas ametlikus teadaandes Kreeka võitu Itaalia üle. Saksamaa saatis seejärel kiiresti oma sõjajõud Kreekasse ja hoolimata kreeklaste ägedast vastupanust, eriti Metaxáse liinil, langes riik sakslaste võimu alla. 11. detsembril Riigipäeva ees peetud kõnes tunnustas Adolf Hitler Kreeka sõdureid ja nimetas neid senistest vastastest vapraimateks.
Okupeeritud Kreekas jätsid sakslased enda hallata Ateena ja Thessaloníki ning ülejäänud provintsid anti Itaaliale ja Bulgaariale, kes olid Saksamaa liitlased. 1941.–1942. aasta talvel hukkus üle 100 000 kreeklase nälja tõttu, samuti hukkus tuhandeid inimesi natside ja kollaborantide tegevuse läbi. Suurem osa Kreeka juute küüditati ja hukati koonduslaagrites. Samal ajal tegutses Kreekas ka vastupanuliikumine. Saksa vägede korraldatud massimõrvadest on tuntumad Kommeno massimõrv (317 tapetut), Viannose holokaust (üle 500 tapetu), Kalavryta massimõrv, Distomo massimõrv (218 tapetut) ja Kedrose holokaust (164 tapetut). Okupatsiooni ajal hukkasid sakslased 21 000, bulgaarlased 40 000 ja itaallased 9000 kreeklast.
Kolonelide diktatuur
Kuningas Konstantínos II saatis juulis 1965 laiali Geórgios Papandréou tsentristliku valitsuse, mis tõi kaasa rahutu aja Kreeka poliitikas ja kulmineerus 21. aprillil 1967 riigipöördega ning Kolonelide diktatuuriga. 17. novembril 1973 suruti vägivaldselt maha Ateena üliõpilaste meeleavaldus, mille järel tõusis järjekordse riigipöördega võimule veelgi rangemate vaadetega brigaadikindral Demetrios Ioannides. 20. juulil 1974 vallutas Türgi Küprose, mis viis omakorda Kreeka diktatuuri langemiseni.
Endine peaminister Konstantínos Karamanlís kutsuti tagasi Pariisist, kus ta oli elanud eksiilis 1963. aastast. 17. novembril 1974, üliõpilaste ülestõusu esimesel aastapäeval, peeti esimesed mitme parteiga valimised. Rahvahääletusel otsustati, et monarhiat enam ei taastata ning 11. juunil 1975 võeti vastu demokraatlik ja vabariiklik konstitutsioon.
Samal ajal asutas Andréas Papandréou Ülekreekalise Sotsialistliku Liikumise (PASOK), vastukaaluks Karamanlíse Uue Demokraatia parteile. Need kaks erakonda on sealtmaalt olnud vaheldumisi Kreeka valitsuses.
Gianni Rodari
Gianni Rodari [dž'anni rod'aari] (23. oktoober 1920 Omegna – 14. aprill 1980 Rooma) oli itaalia kirjanik ja ajakirjanik, lasteraamatu "Cipollino seiklused" autor.
Nikolajevka (Ivanovka rajoon)
Nikolajevka on küla Venemaal Amuuri oblastis Ivanovka rajoonis.
Gianni Rodari
1970. aastal sai ta Hans Christian Anderseni lastekirjanduspreemia (ta on ainus Itaalia kirjanik, kes on selle auhinna pälvinud).
Elukäik
Rodari sündis Põhja-Itaalias Omegna väikelinnas, mis asub Orta järve ääres. Ta pagarist isa suri 1929. aastal kopsupõletikku ning Giannit ja ta kahte venda kasvatas ema. Pere kolis ema kodukanti Gaviratesse Varese provintsis. 1931–1934 õppis Rodari Seveso katoliiklikus seminaris. Ta huvitus muusikast ning õppis kolm aastat viiulit, samuti avastas enda jaoks filosoofide ja poliitiliste mõtlejate (Nietzsche, Schopenhauer, Lenin, Trotski) teosed. 1937. aastal sai ta õpetajadiplomi ning andis tunde Varese provintsi maakoolides. 1939. aastal õppis ta Milano ülikoolis, ent lahkus sealt pärast mõne eksami sooritamist.
Teise maailmasõja ajal oli ta halva tervise tõttu sõjaväeteenistusest vabastatud. Raske rahalise olukorra tõttu kandideeris ta tööle Casa del Fasciosse ning oli sunnitud astuma fašistlikku parteisse. Kui ta oli kaotanud kaks parimat sõpra ning ta vend Cesare oli viidud Saksa koonduslaagrisse, astus Rodari 1. mail 1944 Itaalia Kommunistliku Partei liikmeks ning osales Itaalia vastupanuliikumises.
1945. aastast töötas Rodari ajakirjanikuna, esmalt väljaandes Cinque punte, seejärel Varese kommunistide häälekandjas L'Ordine Nuovo. 1947. aastast töötas ta Milanos ilmuvas kommunistlikus väljaandes L'Unità, kus hakkas hiljem toimetama rubriiki "La domenica dei piccoli" ("Pisikeste pühapäev").
1950. aastal suundus ta Milanost Rooma, kus ta juhtis Itaalia pioneeride ajakirja Pioniere, 1953. aastast Itaalia Kommunistliku Noorsooühingu ajakirja Avanguardia. Ta tegi kaastööd paljudele väljaannetele ning hoolitses lasterubriikide sisu eest. 1951. aastal ilmusid Rodari esimesed lasteraamatud, "Il Libro delle Filastrocche" ja "Il Romanzo di Cipollino".
Pjotr Svidler
pisi|Pjotr Svidler (2013)
Pjotr Veniaminovitš Svidler (vene keeles Пётр Вениаминович Свидлер; sündinud 17. juunil 1976 Leningradis) on vene maletaja, rahvusvaheline suurmeister (1994).
Svidler sai suurmeistriks 18-aastaselt 1994. aastal. Kolm aastat varem oli ta FIDE-lt saanud rahvusvahelise meistri nimetuse. Ta on 8-kordne Venemaa malemeister (1994, 1995, 1997, 2003, 2008, 2011, 2013, 2017).
2000. aastal võitis ta Bieli suurmeistrite turniiri.
Svidler jõudis FIDE maailmameistrivõistlustel 2002. aastal Moskvas poolfinaali, 2005. aastal Potrero de los Funeses sai kolmanda koha ja 2007. aastal Mexicos viienda koha. MM-i pretendentide turniiridel sai ta 2013. aastal Londonis kolmanda koha, 2014. aastal Hantõ-Mansiiskis seitsmenda koha ja 2016. aastal Moskvas neljanda koha.
Koos 43 teise Venemaa tippmaletajaga allkirjastas ta avaliku kirja Vladimir Putinile, milles protesteeriti Venemaa sissetungi vastu Ukrainasse.
Aksaray provints
Aksaray provints on 1. järgu haldusüksus (provints) Kesk-Türgis. Provintsi keskus on Aksaray.
Välislingid
🇹🇷
Loculi
Loculi on vald Itaalias Sardiinia maakonnas Nuoro provintsis.
Disainiteaduskond
Eesti Kunstiakadeemia disainiteaduskond Eesti Kunstiakadeemia suurim teaduskond, mis loodi Bruno Tombergi juhtimisel 1966. aastal (algselt tööstuskunsti kateeder). Disainiteaduskonna dekaan on alates 2021. aasta augustist Ruth-Helene Melioranski.
Loculi
Loculi piirneb järgmiste omavalitsusüksustega: Galtellì, Irgoli, Lula.
Disainiteaduskond
See on Eesti suurim disaini- ja tarbekunsti pädevuskeskus, mis annab haridust bakalaureuse-, magistri- ja doktoriõppes. Lisaks hariduse andmisele tegeleb disaini ja taju arendamise ja mõtestamisega. Disainiteaduskonna eesmärk on koolitada laia silmaringiga, ühiskondlikult aktiivseid, professionaalselt pädevaid ning kunstiliselt kõrgel ja rahvusvaheliselt tunnustatud tasemel disainereid ja loovisikuid. Disainiteaduskond kujundab ja mõjutab ühiskonda disainile ja loomevaldkonnale omaste vahenditega, analüüsib ja kontekstualiseerib vastavaid protsesse ja nende mõju.
EKA disainiharidus tegeleb nii kaasaegsete disainiprobleemide lahendamisega kui ka disainipärandi mõtestamisega.
Alates 2022.a sügisest annab Disainiteaduskond välja digitaalset disainiajakirja Leida. Leida peatoimetaja on Taavi Hallimäe. Tudengeid õpetavad eesti ja rahvusvahelised spetsialistid järgmistel erialadel:
Disain ja innovatsioon (sessioonõpe)
Disain ja innovatsioon on laiapõhjaline õppekava, mille alla on koondatud 4 eriala suunda: moedisaini korraldus, ruumikujundus, visuaalne kommunikatsioon, toote- ja keskkonnadisain. 4-aastase õppekava eesmärk on ette valmistada tipptasemel tegijaid, kes on võimelised vastama dünaamilise tööturu väljakutsetele, muutusi algatama ja innovatsiooni eest vedama. Õppetöö keskmes on disaini kasutamine edukateks uuendusteks kõigis ühiskondlikes sfäärides.
Graafiline disain
Graafilise disaini osakonnas õpitakse, kuidas ümbritsevas maailmas sõnumeid nähtavaks teha. Seda võib nimetada ka visuaalse kommunikatsiooni õppimiseks, mille käigus arendatakse ühtlasi kriitilist mõtlemist. Vahendeid, mida selles protsessis kasutatakse, on mitmeid: kiri, märk, värv, pilt, liikuv pilt, kompositsioon, vorm jne.
Klaas, keraamika, ehe ja sepis
Liitõppekava koondab sarnase suunitlusega erialad, mis käsitlevad esemelist maailma ümbritseva keskkonna suhtes. Õpitakse tundma materjalide ja tehnoloogiliste protsesside olemust ning mõtestatakse meistrioskuseid kaasaegses kunsti- ja kultuurielus. Õppetöö pakub võimalikult laiapinnalist haridust, annab praktilised oskused, kujundab tudengite eetilist hoiakut kunstniku ja disainerina ning toetab loovust.
Moe-, tekstiili- ja aksessuaaridisain
Moe-, tekstiili- ja aksessuaaridisain on kolme eriala ühendav liitõppekava. Õpe algab erialadel ühiselt, kuid jätkub esimese semestri järel juba erialase spetsialiseerumisega. Kogu õppe vältel on võimalik osaleda kõrvalerialade projektides. Õppekava kannab tugevalt jätkusuutlikkuse suunda, mis pakub teadmisi ja võimalusi selle teemaga aktiivseks tegelemiseks. Lisaks materjaliuuringutele vaadatakse otsa ka võimalikele teisendustele tootmistsüklites või lahendatakse probleeme läbi sotsiaalse disaini ja kultuurilise jätkusuutlikkuse prisma.
Tööstus- ja digitootedisain
Eesti Kunstiakadeemia tootedisaini osakonnas tegeldakse inimkeskse disainiga. Professionaalseid disainereid on seal koolitatud juba üle 50 aasta. Ajalooliselt on tootedisaini õppes keskendutud tööstusdisainile. Kiire areng IKT-sektoris on tootedisaini mõistet laiendanud: senisele tööstustoodete (mööbel, elektroonikaseadmed jms) kujundamisele on lisandunud digitaaltoodete valdkond. Digitootedisaini õppesuund avati 2018. aasta sügisel ajendatuna tööjõuturu nõudlusest digitoodete disainerite järele.
Disaini ja tehnoloogia tulevik
Disaini ja tehnoloogia tulevik (ingl. k Design & Technology Futures) on rahvusvaheline ingliskeelne Tallinna Tehnikaülikooli ja EKA ühisõppekava, mis on mõeldud disaineritele, inseneridele ja teistele innovatsioonierialade huvilistele ja mis pakub parimat mõlemast ülikoolist. Õppekava keskmes on disainimõtlemisest lähtuv spekulatiivne arendustegevus, millega seotakse teadus, tehnoloogia ja disain ühtseks loovaks distsipliiniks. Õppekava toetub kasutajakesksele lähenemisele, arendustegevusele ja ettevõtluse ning majanduskeskkonna mõistmisele ning loob viljakama pinnase innovaatiliste tootelahenduste väljatöötamiseks. Õppekava oluliseks osaks on praktilised tootearendusprojektid, mis viiakse ellu koos Eesti ettevõtetega.
Graafiline disain
EKA graafilise disaini magistriprogramm on kaheaastane ingliskeelne õppekava, mille keskmes on tudengi isiklik disainipraktika, selle defineerimine, kontekstualiseerimine ja arendamine. Graafilist disaini vaadeldakse programmis laia mõistena, käsitledes seda eelkõige viisina midagi avaldada (publish) või avalikuks teha (make public). Tudengid töötavad nii traditsiooniliste graafilise disaini väljunditega – näiteks kujundavad raamatuid, veebilehti, plakateid, kirjatüüpe – kui ka kirjutavad ja annavad välja tekste, korraldavad näitusi ja loenguid, juhendavad töötubasid jne.
Interaktsioonidisain
Interaktsioonidisain käsitleb seda, kuidas inimene suhtleb ümbritseva maailmaga, keskendudes interaktsioonidele meie endi, teiste inimeste, toodete, tehnoloogia ja teenustega. Interaktsioonidisainerite eesmärk on avastada läbi disainiuurimuse võimalusi sekkumiseks ning luua loovprotsessis tulevikumaailma, mis annab lisaväärtust meie eludele. Rahvusvaheline ingliskeelne õppekava avati 2016. aastal.
Ringdisain
2023. aastal avatud ringdisaini õppekava on loodud inimestele, kelle motivatsioon on radikaalselt ja strateegiliselt disainida ringset tulevikku esemelises maailmas ja läbi selle luua positiivset mõju ning lisaväärtust tootvas majandusruumis. Tulevase tudengi enda taust ei pea olema disainis – õppekaval tutvustatavad (disaini)tööriistad on probleemide lahendamisel ja uute süsteemide loomisel ning tõlgendamisel universaalsed abilised ka ettevõtlus või muu tausta ja kogemusega inimestele.
Sotsiaalne disain
Sotsiaalse disaini magistrikava (avatud 2023. aastal) toetab sotsiaalteaduste ja disaini ühiste pädevusega professionaali kujunemist. Tegemist on sotsiaalselt kaasava, kollektiivselt organiseeritud ja eksperimentaalse suunitlusega programmiga, mis peab silmas järgmisi all loetletud põhimõtteid:
1. Disaineri tegevusraadius laieneb ja kattub meie päevil üha ulatuslikumalt laiemate poliitiliste teemadega, mistõttu tekib tungiv vajadus mõtestada oma rolli ja võimekust sotsiaalse toimijana;
2. Disain on alati sotsiaalne, ent mitte kogu disain pole sotsiaalne disain. Viimane termin tähistab nimelt disainipraktikat, mille põhifookus on jätkusuutlikkusel, osaluspõhisusel ning disainipraktika sügavamal seotusel ümbritsevaga sootsiumiga;
3. Disain on enamat kui lahenduse otsimine tekkinud probleemidele. Sotsiaalne disainer tegeleb suhete, väärtuste ja strateegiatega, mis rajavad disainile teed majanduslikus ja poliitikasfääris.
Sotsiaalne disain teadvustab ja hõlmab üha enam kompleksseid ühiskondlikke probleeme nagu vaimne tervis, prügimajandus, ressursside taaskasutus, jätkusuutlik energiatootmine ja tarbimine, migratsioon, vajadus reageerida pagulaskriisile või muudele kriisidele.
Taidestuudium
Taidestuudium on 2023. avatud õppekava (endine Disain ja rakenduskunst), mis käsitleb kõrvuti käelisele tööle omaseid viise loovuurimuslike metodoloogiate ja nüüdisaegsete materiaalse kultuuri teooriatega. Stuudiotööl põhinev õppekava toetab üliõpilase kriitilist väljendusoskust, kultuuripärandi ja -väärtuste töötlust, spekulatiivsust ning tulevaste taidepraktikate kujundamist. Olulisel kohal on aeglustumine, tähenduslikul moel objektide, materjalide ja protsessidega suhestumine, ning uuenduslike kõrg- ja analoogtehnoloogiliste lähenemisviiside kaasamine.
Teenusedisaini strateegiad ja innovatsioon
Teenusedisain on interdistsiplinaarne valdkond, mis ühendab teadmised juhtimisest, turundusest, uurimistööst ja disainist. Rahvusvahelises Erasmus Munduse magistriprogrammis (Service Design Strategies and Innovations, lühend SDSI) õpitakse mitmekülgseteks teenuste uuendajateks, kes suudavad strateegilise disaini ja loomingulise juhtimise kaudu viia läbi muutusi avalikus ja erasektoris. Õppekava fookuses on multidistsiplinaarne õpe ja valdkonnaülene spetsialiseerumine disainile, ärile, tehnoloogiale ja sotsiaalteadustele. SDSI on välja töötatud Läti ja Eesti Kunstiakadeemia ning Lapi ülikooli ühisõppekavana, mille äri- ja majandusalast õpet pakub programmi partnerülikool, Rootsi Majanduskool Lätis. Õpe toimub esimesel aastal Kuldīgas Lätis ning teisel õppeaastal Rovaniemis ja Tallinnas.
Saku Mäenalanen
Saku Petteri Mäenalanen (sündinud 29. mail 1994 Tornios) on Soome jäähokimängija, kes mängib NHL-i klubis Winnipeg Jets ründajana paremäärel.
Ta alustas klubikarjääri Soome klubis Oulun Kärpät, mille meeskonnas debüteeris ta Soome kõrgliigas hooajal 2013–14. Aastatel 2015 ja 2018 tuli ta Kärpätega Soome meistriks.
2013. aastal valis Nashville Predators ta NHL-i draft'is 125. valikuna.
Alexandr Fier
pisi|260px|Alexandr Fier (2016)
Saku Mäenalanen
2018. aasta mais sõlmis ta üheaastase lepingu NHL-i klubiga Carolina Hurricanes. Hooaja 2018–19 alguses mängis ta Hurricanesi noorteklubis Charlotte Checkers American Hockey League'is. NHL-is tegi ta Hurricanesi meeskonnas debüüdi 7. detsembril 2018 mängus Anaheim Ducksi vastu. Esimese värava lõi ta liigas 8. jaanuaril 2019 mängus New York Islandersi vastu. Kokku sai ta sel hooajal NHL-is kirja neli väravat ja neli väravasöötu.
2019. aasta septembris sõlmis ta kaheaastase lepingu KHL-i klubis Jokerit. 2021. aasta juunis naasis ta Kärpätesse, kus mängis ühe hooaja.
2022. aastal suundus ta tagasi Põhja-Ameerikasse, sõlmides üheaastase lepingu Winnipeg Jetsiga.
Alexandr Fier
Fier sai suurmeistriks 19-aastaselt 2007. aastal. Kolm aastat varem oli ta FIDE-lt saanud rahvusvahelise meistri nimetuse. Ta on kahekordne Brasiilia malemeister (2005, 2018). Fier on mänginud maleolümpiatel Brasiilia võistkonna koosseisus (2004, 2006, 2010–2018).
Saku Mäenalanen
2014. aastal tuli Mäenalanen Soome kuni 20-aastaste koondisega juunioride maailmameistriks. 2014. aasta juunioride maailmameistrivõistlustel oli ta seitsme väravaga turniiri suurim väravakütt. Aastal 2022 tuli ta Soome jäähokikoondisega olümpiavõitjaks ja maailmameistriks. 2021. aasta maailmameistrivõistlustel võitis ta Soome koondise koosseisus hõbemedali. Ta kuulus Soome koondise ka 2018. aasta maailmameistrivõistlustel.
Alexandr Fier
Ta on abielus naiste malesuurmeistri Nino Maisuradzega.
Santa Cruzi hertsog
pisi|Santa Cruzi hertsogi vapp Santa Cruzi hertsog (Duque de Santa Cruz) oli Brasiilia tiitel, mille keiser Pedro I andis oma abikaasa, Leuchtenbergi Amélie, vennale Auguste de Beauharnais'le 5. novembril 1829.
Virbi vald
pisi|Brūzis Virbi vald (läti keeles Virbu pagasts) on vald Lätis Talsi piirkonnas. Vald piirneb sama piirkonna Stende linna, Lībagi, Abava ja Strazde vallaga ning Tukumsi piirkonna Kandava vallaga.
Santa Cruzi hertsog
Auguste abiellus 1. detsembril 1834 keisri tütre, Portugali kuninganna Maria IIga, ja suri järglasteta 24-aastaselt 28. märtsil 1835. Ta on ainus Santa Cruzi hertsog.
Virbi vald
Valla pindala on 39,5 km². 2016. aasta seisuga elas seal 887 inimest. Valla keskus on Jaunpagastsi küla, vallavanem on Egils Alsbergs.
Ķeiri tamm, Auziņase tamm, Rogase tammed ja kolm Eņģeļciemsi tamme on looduskaitse all.
Ajalugu
Vald moodustati 1870. või 1880. aastatel, mil liideti Lielvirbi, Mazvirbi, Rinkule, Štempeļmuiža, Eņģeļmuiža ja Veģi mõisavallad. Valla algne saksakeelne nimi oli Neuwacken. 1925. aastani kandis see nime Jaunpagastsi vald. 1935. aastal oli Virbi valla pindala 96,5 km². 1945. aastal moodustati selle koosseisus Virbi ja Jaunpagastsi külanõukogu, vald ise likvideeriti aga 1949. aastal. 1956. aastal liideti Virbi külanõukogu Sabile linnaga ja moodustati Sabile linna maaterritoorium. 1974. aastal liideti Strazde külanõukogu Jaunpagastsi külanõukoguga, viimane nimetati aga ümber Virbi külanõukoguks. 1990. aastal sai Virbi külanõukogust Virbi vald. 1992. aastal eraldus Virbi vallast Strazde vald. 2009. aastast kuulub vald Talsi piirkonda.
Asustus
2011. aastal elas vallas 653 lätlast, 146 venelast, 30 valgevenelast, 20 ukrainlast, 7 poolakat ja 13 leedulast.
Vallas on järgmised külad.
Ülejäänud valla elanikud elasid küladesse mittekuuluvates taludes.
Sajóvámos
pisi|tühi|püsti|Kirik Sajóvámoses
Šarūnas Šulskis
pisi|Šarūnas Šulskis (2016)
Nublu (maskott)
Nublu (ka päästekoer Nublu) on Eesti päästeteenistuste maskott.
Šarūnas Šulskis
Šarūnas Šulskis (sündinud 26. novembril 1972 Kėdainiais) on leedu maletaja, maletreener ja malekohtunik, rahvusvaheline suurmeister (1996).
Nublu (maskott)
Maskott põhineb Jaan Rannapi raamatutegelasel Nublu, mille illustreeris Edgar Valter.
Šarūnas Šulskis
Šulskis sai suurmeistriks 24-aastaselt 1996. aastal. Kaks aastat varem oli ta FIDE-lt saanud rahvusvahelise meistri nimetuse. Ta on 9-kordne Leedu malemeister (1991, 1994, 1998, 2001, 2007, 2009, 2011, 2014, 2015).
Kaulbarsi palee
Kaulbarsi palee on hoone Tallinnas Toompeal aadressil Kohtu tänav 8.
Šarūnas Šulskis
Ta on mänginud kolmedel FIDE maailmameistrivõistlustel (1997, 2002, 2004). Kahel korral jõudis ta teise ringi: 2002. aastal Moskvas (kaotas seal Pjotr Svidlerile) ja 2004. aastal Tripolis (kaotas Konstantin Sakajevile).
Kaulbarsi palee
Maja ehitati aastatel 1809–1814 Reinhold August von Kaulbarsile esindushooneks.
Alates 2004. aastast asub hoones Eesti Vabariigi Õiguskantsleri Kantselei.
Šarūnas Šulskis
Šulskis on osalenud kahel korral Euroopa Liidu meistrivõistlustel: 2006. aastal Liverpoolis jagas 2.–9. kohta (võitis Nigel Short) ja 2007. aastal Valle d'Aostas Arvier's 7.–9. kohta (110 osavõtja seas).
Kaulbarsi palee
Omanikud
Hoone lasi projekteerida ja ehitada Reinhold August von Kaulbars (1767–1846), Venemaa keisririigi sõjaväelane, maanõunik, Mõdriku ja Rägavere mõisnik, kelle isa Hermann von Kaulbars oli olnud Toompea lossi ehitusettevõtja. Kinnistu kandis algselt numbrit 38 ja vahetas mitmeid kordi omanikku.
1850. aastast oli hoone omanik leitnant Alexander von Benckendorff, kelle valduse ajast on hoone parema tiiva välisuksel Benckendorffide suguvõsa vapp. 1871. aastast kuulus hoone Vera von Stenbockile ja aastatel 1899–1904 Kose-Uuemõisa mõisa omanikule paruness Natalie von Uexküllile.
Šarūnas Šulskis
Ta on mänginud Leedu võistkonna koosseisus 10 maleolümpial (1994–1998, 2002, 2004, 2008, 2010, 2014–2018).
Kaulbarsi palee
Omanikud
Eesti iseseisvumise järel kinnistati maja Eesti riigile Tallinna-Haapsalu kinnistusjaoskonnas 18. veebruar 1922. aastal, seejärel oli hoone Eesti valitsusasutuste valduses, seal paiknesid mitmed ministeeriumid: kuni 1927 paiknes majas Kaubandus-Tööstusministeerium, viimane rentis ruume ka Riigi Turbatööstuse juhatusele. Vabariigi Valitsuse otsusega 5. jaanuarist 1927 anti riigi kinnisvara Tallinnas, Toompea esimeses hüpoteegi ringkonnas Nr. 38 (Kohtu t. Nr. 8) Kaubandus-tööstusministeeriumi valdamiselt Rahaministeeriumi valdamisele ning alates 1935. aastast Majandusministeeriumile ning nõukogude ajal Rahandusministeeriumile.
Šarūnas Šulskis
Šulskis tegutseb ka kohtuniku ja treenerina. Ta on saanud FIDE-lt FIDE arbiitri (2015) ja FIDE treeneri nimetuse.
Kaulbarsi palee
Arhitektuur ja ehitusajalugu
pisi|Vaade Kaulbarsi paleele Niguliste tornist Klassitsistlikus stiilis püstitatud hoone projekti autor oli Tallinna linnaarhitekt Carl Ludvig Engel (1778-1840). See hoone oli Engeli esimeseks tööks Tallinnas. Ehitusmeister ja kohalik arhitekt Carl Johann Jännichen kavandas hoone läänetiiva 1811. aastal, Engeli kavandatud idatiiva eeskujul. See tiib valmis hiljem seoses kohtuasjaga naaberkrundi omaniku H. H. von Tiesenhauseniga. Maja valmis 1814. aastal ning veel aastal 1832 ei olnud kõrvalkrundile hoonet ehitatud. pisi|Kaulbarsi palee esifassaad Maja esikülg Kohtu tänaval on kahe- ja Pika jala poolne tagakülg kolmekorruseline. Hoonel on fassaadiküljel prantsusepärase nn auhooviga (cour d`honneur) kuju. Kelpkatusega 2-korruselise ehitise Pika Jala nõlva poole pööratud tagafassaad on kolmekorruseline. Selle allkorruse pikaks venitatud fassaadipinda liigendab rustika, millesse lõikuvad teemantkvadraadina kujundatud lukukiviga aknaavad. Fassaadi keskel on kuue joonia sambaga ja kolmnurkfrontooniga portikus kergelt taanduva seinapinna taustal. pisi|Stukkdekoor ohverdavate putodega Peafassaad Kohtu tänava poolt tiibhoonete vahel on detailirikkam. Laia keskrisaliidi kohal on kolmnurkfrontoon lünettaknaga, kõiki aknaid ümbritseb lai krohviraamistus, 1. korruse keskmistel akendel on raskepärased kolmnurkpealmikud kahel akantuslehtkonsoolil, akende kohal on ristkülikukujuline reljeefplaadike figuratiivse kompositsiooniga (ohverdavad putod). Akantusornamentidega frontoonidele iseloomulikke vorme on Engel kasutanud ka teistel Eestis projekteeritud hoonetel ja ka Helsingi ülikooli juures, kuid putodega tahvlikesed olid toona Eestis tundmatud ning valmistatud tõenäoliselt mõnes Peterburi stukkdetaile valmistavas töökojas.
Mõlema fassaadi räästajoont ja frontoone ääristab jõuline karniis hammaslõikega, korruste vahelist pinda kaunistavad aknalaiused akantusornamendiga stukkreljeefid. Hoone põhiplaan ja ruumide anfilaadne järjestus on vastavad klassitsistlikule sümmeetriataotlusele, kohati on hilisemate vaheseintega muudetud. , kuid tänaseks on taastatud algne, läbi viie saali avanev anfilaad esinduskorrusel. Fassaadi frontoonil on ladinakeelne deviis  "Parentum voto ac favore" st "Esivanemate heade soovide ja soosinguga".
Renoveerimised
Hoonet on arhiiviallikate andmetel põhjalikud renoveeritud: 1883. aastal ehitati kanalisatsioonisüsteem, maja renoveeriti 1892. aastal arhitekt Erwin Bernhardi juhtimisel ning 1922. aastal Aleksandr Vladovski projekti järgi. Samuti tehti põhjalik remont 1935. aastal arhitekt Alar Kotli, 1995. aastal arhitekt Aarne Kann'i juhtimisel ning ka 2003. aastal enne Õiguskantsleri Kantselei ametiruumide sisseseadmist. Teise korruse põhikorruse saalid renoveeriti 2020. aastal sisearhitekt Anu Vainomäe projekti järgi, kes kujundas ka uued lühtrid koos Tõnis Vellamaaga (SEOS). pisi|Renoveeritud saalid. Palju on ümber ehitatud soklikorruse ruumides,  algsed konstruktsioonid pole eraldatavad. Domineerib silindervõlv, vähemal määral ristvõlvi. Soklikorruse juugendstiilis uksed pärinevad Vladovski 1922. aasta remondi ajast.