cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Keeled Eestis
Saksa keel
Eesti ja Läti aladel (Eesti- ja Liivimaa kubermangus) kõneldav saksa keel moodustas ajapikku Saksamaa saksa keelest märgatavalt eristuva baltisaksa murde, mis on andnud eesti keelde ohtralt laene, kuid ka ise eesti keelest ulatuslikult laenanud. Ajalooliselt eristus baltisaksa murre tänapäevasest kirjakeelest eelkõige selle poolest, et põhines Saksamaa rannikulinnades kõneldud keskalamsaksa murretel, samas kui nüüdse saksa kirjakeele aluseks on ülemsaksa murded. Ajapikku jõudsid emamaa saksa keeles toimunud muutused küll õpi- ja töörände mõjul ka Põhja-Baltikumi, kuid olulised erinevused jäid siiski püsima.
Eesti ajaloo suurema osa vältel oli saksa keel Eestis põhiline kirja- ja teaduskeel, milles 19. sajandi teise pooleni ilmus ka enamik üldajakirjandust. Baltisakslaste lahkumise ja saksa keele oskuse järsu languse tõttu on tekkinud Eesti kultuurimälus kultuurilise katkestuse kõrvale ka keeleline katkestus baltisaksa- ja eestikeelse kultuuri vahel, kuna aktiivsesse käibesse jõuavad vaid tõlgitud tekstid, mille hulk on ajaloolise kogumiga võrreldes väike ning hõlmab peamiselt baltisaksa ilu- ja ajalookirjandust ning memuaare.
Tänapäeval elab Eestis vähe sakslasi, enamik viibib riigis vaid ajutiselt. Saksa keel on eestlaste seas populaarsuselt kolmas võõrkeel, kuid ajaloolist baltisaksa murret valdavad Eestis praktiliselt ainult spetsialistidest ajaloolased. Saksakeelset ajakirjandust pole Eestis Teise maailmasõja järel oluliselt ilmunud, rääkimata raadio- ja telesaadetest.
Rootsi keel
Rannarootslased (rootsi keeles: estlandssvenskar) on rootsi keelt kõnelev vähemus, mis elab traditsiooniliselt Lääne- ja Põhja-Eesti rannikualadel ja saartel. Eesti rootslaste pideva asustuse algus nendes piirkondades (tuntud kui Aiboland) pärineb 13. ja 14. sajandist, mil nende rootsi keelt kõnelevad esivanemad praegustelt Rootsi ja Soome aladelt Eestisse jõudsid. Peaaegu kõik Eesti rootsi keelt kõnelevad vähemused põgenesid Teise maailmasõja ajal Rootsi ja ainult mõnede jäämise kasuks otsustanud isikute järeltulijad elavad Eestis püsivalt tänapäevani. Eestirootslaste kultuurilise pärandina on nende ajaloolistel asualadel kasutusel eesti- ja rootsikeelsed paralleelviidad ning mõnedes koolides (eelkõige Noarootsi Gümnaasiumis) õpetatakse rootsi keelt.
Asjaajamiskeelena oli rootsi keel mõningal määral kasutusel Rootsi ajal, mil Eesti kuulus Rootsi riigi koosseisu. Laiemalt levida see siiski ei jõudnud, kohalik haritlaskond kõneles valdavalt saksa ja teaduskeelena vähemal määral ladina keelt.
Ukraina keel
Ajalooliselt on ukrainlasi Eestis olnud vähemalt Liivi sõjast peale, kuid nende jälgi on vähe dokumenteeritud. Küll on Ukraina kultuuriloos oluline koht olnud Tartu Ülikoolil, kuhu 19. sajandil saabus õppima mitmeid ukraina üliõpilasi ning Tartus tegutses isegi ukraina üliõpilasselts Gromada. Rohkem ukrainlasi jõudis Eestisse taas Nõukogudeaegse tööstussisserändega, kuid paljud neist kõnelevad vene keelt. Enamik tänapäeval ukraina keelt kõnelevatest isikutest Eestis on ukrainlased, kes saabusid riiki pärast 2014. aasta Venemaa agressiooni Ukraina vastu. Eesti koolides on vahel olnud lühiajalisi katseid õpetada ukraina keelt, ka on lühemat aega tegutsenud ukraina pühapäevakoolid. Ukrainakeelset ajakirjandust Eestis ei ole, samuti ei ole ilmunud ukraina keele sõnaraamatuid ja õppekirjandust.
Poola keel
Poola keel on Eestis ulatuslikumalt kasutusel olnud üksnes suhteliselt lühikeseks jäänud Poola ajal Lõuna-Eestis, mil see oli kasutusel ka halduskeelena. Sestsaati on vähesel arvul poolakaid Eestis alati leidunud. Veidi suuremal arvul poola keele rääkijaid rändas Eestisse 19. sajandil, mil poola haritlastel olid Tartu Ülikoolis vabamad tingimused kui Venemaa võimu all Poolas, mistõttu mitmed silmapaistvad poola kultuuritegelased õppisid Tartus. Eestisse rändas põllutöölisi ja kaevureid ka maailmasõdade vahelisel ajal, mil katolikus kirikus Eestis tekkisid ka poola kogudused ning Kirde-Eestis alustas tegevust isegi poola skaudiliikumise - hartserite - kohalik haru. Tänapäeval on Eestis poola keel vähe tuntud, seda õpetatakse vähesel määral vaid Tartu Ülikoolis, ilmunud on paar vestmikku. Eesti katoliku kirikutes toimuvad siiski tänini aeg-ajalt poolakeelsed jumalateenistused ning poolakeelse meediakanalina toimivad üksikud veebilehed.
Heebrea keel ja jidiš
Euroopa juutide keeleline olukord on olnud suhteliselt ainulaadne, kuna tegu on olnud ühe rahvaga, kel on kaks keelt: igapäevaseks kasutamiseks kohalikust keelekeskkonnast mõjutatud tavakeeled (Eesti ümbruses peamiselt jidiš, Pürenee poolsaarel aga näiteks ladiino), kultuskeelena on seevastu olnud kasutusel heebrea keel (millele sageli lisandus aramea). Kuna juutide arv Eestis ei ole kunagi olnud väga suur (1918–1940 Eestis elanud ligi 4500 juuti moodustas rahvastikust 0,4%), ei ole ka jidiš leidnud laialdast kasutamist. Sellele vaatamata on jidiš olnud mitte üksnes kõnekeel, vaid ka kirjandus- ja isegi ajakirjanduskeel. Nii näiteks ilmusid sõdadevahelisel ajal jidišikeelsed ajalehed "Undzer Vort = Meie Sõna: Organ fun estnifn jidntum", "Undzer Veg" ja "IKUF-bleter: Eršte oisgabe far baltiše lender" (IKUF). Võimalusi avardas ka 1926-1940 kehtinud juudi kultuurautonoomia.
Mustlaskeel
Mustlased on Eestis elanud vähemalt 17. sajandist, moodustades väikesearvulise, kuid visalt püsiva rahvusvähemuse. Ajaloolisi teateid mustlaskeele tarvituse kohta Eestis napib nii välise huvi kui ka mustlaskeelse kirjakultuuri nappuse tõttu. Eesti mustlasi ja mustlaskeelt on siiski uurinud keeleteadlane Paul Ariste, kes avaldas sel teemal rea artikleid, 1940. aastal monograafia "Laiuse mustlased" ning postuumselt artiklikogumiku "Mustlaste raamat". Mustlaskeelset meediat, kirjandust ja haridust pole Eestis välja kujunenud, tänapäeval tuntakse mustlaskeelt Eestis väga vähe ning mustlaskultuuri laia publiku jaoks silmapaistvaim osa on mustlastants, millega samuti tegelevad Eestis peamiselt mittemustlased.
Inglise keel
Samas ei ole inglise keel saavutanud kuigi märgatavat positsiooni Eesti kohalikus meedias. Aeg-ajalt on välja antud vähese jätkusuutlikkusega ingliskeelseid ajalehti ning suuremad meediakanalid peavad üleval ingliskeelseid uudiseportaale, ent nende tegevus pole kuigi aktiivne ning aeg-ajalt juhitakse tähelepanu alarahastatusele, ehkki kohalikku ingliskeelset meediat võiks pidada Eestile strateegiliselt oluliseks kommunikatsioonikanaliks. Inglise keele õpe on siiski Eestis valdav, inglise keel on konkurentsitult kõige populaarsem võõrkeel Eesti koolides ning ka kõige rohkem ja mahukamat keeleõppekirjandust on ilmunud just inglise keele kohta.
Viipekeel
Eestis on ka oma ametlik viipekeel, mida tunnustati 1. märtsil 2007. 1998. aastal oli umbes 4 500 viipekeele kasutajat, kelle hulgas oli vähemalt 1600 kurti ja 20 000 kuulmispuudega inimest. See on laialt levinud Tallinnas ja Pärnus kurtide eestlaste seas; kurdid eesti venelased Tallinnas kasutavad vene viipekeelt, venelased väljaspool Tallinna kalduvad kasutama eesti-vene viipekeele pidžinit või lihtsalt olema kakskeelsed. Oma algfaasis on eesti viipekeelt mõjutanud vene ja soome viipekeel; näiteks on märk, mis tähendab "liblikat", arenenud soome viipemärgist, mis tähistab sõna "lind". On ka mitmeid viipemurdeid, millest kõige arhailisem on Pärnu oma.
Kuni viimase ajani on viipekeele tõlke õpetatud Tartu Ülikoolis. Ehkki tõlkide endi ja viipekeelse kogukonna hinnangul on vajadus tõlkide järele märkimisväärselt suurem kui pakkumine, teatas ülikool 2018. aastal, et sulgeb üliõpilaste vähese huvi tõttu viipekeele tõlkide õppe iseseisva erialana ning läheb üle viipekeele õpetamisele täiendõppe raames, mida saab omandada ka muu hariduse kõrvalt.
Eesti Omanike Keskliit
Eesti Omanike Keskliit (varasema nimega Eesti Õigusjärgsete Omanike Liit) on mittetulundusühing, mille eesmärk on kaitsta koduomanike huvisid ja õigusi.
Üle Eesti on organisatsiooniga liitunud ligikaudu 64 000 korter- ja eramaja omanikku. .
Eesti Omanike Keskliidu juhatuse esimees on Priidu Pärna, volikogu esimees on Heiki Hepner.
Tulimurru allikad
Tulimurru allikad on allikad Rapla maakonnas Rapla vallas.
Allikad on 150 m pikkuses ja 100 m laiusel lõigul, moodustades veerikkal ajal järve, mille põhjas ja kaldapiirkonnas avanevad allikad.
Sõprusmäng
Sõprusmäng on spordis kahe võistkonna vaheline mäng (matš), mis ei kuulu mingisse võistluste sarja.
Süüria ajalugu
''See artikkel on ülevaade Süüria alade ajaloost. pisi|Süüria 21. sajandil
pisi|[[Levant]] Süüria paikneb ajaloolises Levandis, mis hõlmab Vahemerest itta jäävaid alasid kuni Mesopotaamiani. Levant jääb põhja-lõuna suunal Tauruse mägede ja Araabia poolsaare vahele.
Vanaaeg
pisi|[[Hetiidide, Mitanni, Egiptuse ja Kasiitide Babüloonia alad 14. sajandil eKr]] pisi|vasakul|[[Foiniikia ja foiniiklaste kaubandussidemed Vahemerel]] pisi|Hetiidi riik (sinine) umbes aastal 1300 eKr pisi|vasakul|Lähis-Ida, Assüüria ja [[Mesopotaamia alad u 1200 eKr]] Süüria oli üks vanemaid piirkondi, kus tekkisid linnriigid. Neist üks jõukamaid oli Ebla linn, mis rajati umbes 3000 eKr. 1960.–1970. aastatel avastati itaallase Paolo Matthiae juhitud arheoloogilistel kaevamistel Ebla aladel, et kolmandal aastatuhandel eKr ulatus selle mõjupiirkond Punasest merest Anatooliani põhjas ning tänapäevase Iraagi aladeni idas. Ebla rikastus tänu headele kaubandussuhetele Sumeri ja Akadi aladega. Linnast on leitud ulatuslik arhiiv, mis koosneb umbes 20 000 kiilkirjatahvlist, suuremalt jaolt ebla keeles, mida kirjutati sumeri kirjas. Uuringud näitavad ebla keele sugulust akadi keelega, see kuulub vanimate kirjalike semiidi keelte hulka. pisi|vasakul|Uus-Assüüria suurriigi laienemine
Piirkonna vanimaid linnu on Aleppo, alates 1800. aastast eKr oli Aleppo Jamhadi kuningriigi keskus Põhja-Süürias.
2. aastatuhandel eKr võitlesid Süüria pärast Egiptus ja Hetiidi riik (hetiidid). Aastatel 1450–1200 eKr valitses õitseng kaananlaste sadamalinnas Ugaritis, mis maksis andamit Egiptusele ja pidas kaubandussuhteid Küprosega.
12. sajandil eKr hakkasid Babüloonia kui ka Assüüria püüdlema endiste aramealaste alade kontrolli üle, mis varem olid olnud hetiitide tugeva kontrolli all. Assüüria kuningas Assur-reš-iši I oli seal edukam, võites korduvalt Nebukadnetsar I vägesid. Lisaks õnnestus Assüürial vallutada ja annekteerida ka varem hetiitidele kuulunud alad Väike-Aasias ja praeguses Süürias. Assüüria kuningas Tiglat-Pileser I (1115–1077 eKr) allutas Põhja-Süürias elanud aramealased. Kontroll Vahemereni viiva kaubatee üle kindlustati hetiitide linna Pethori (Eufrati ja Sajuri jõe ühinemiskohas) enda valdusse võtmisega ning sealt edasi suundus Tiglat-Pileser I edukalt vallutama Kaanani/Foiniikia linnu (Byblos, Sidon, Arvad). Pärast Tiglat-Pileser I surma 1076 eKr algas Assüüria ajaloos suhtelise allakäigu ajastu. , Foiniikia pisi|Assüüria alade laienemine Assur-Dan II, Adad-ninari III, Tukulti-Ninurta II valitsusajal, 950–880 Aramea hõimud vallutasid Assur-rabi II (1013–972 eKr) ajal Pitru ja Mutkinu, mille assüürlased olid endale allutanud ja seejärel koloniseerinud Tiglat-Pileser I juhtimisel, Assüüria kuningas võttis ette retke aramealaste vastu, mille jooksul jõuti välja Vahemereni ning taastas ülemvõimu.
8. sajandil eKr sattusid aramealaste alad ja Foiniikia kolooniad Assüüria võimu alla. Assüüria tõus 8. sajandil eKr tegi aramealaste võimule lõpu. Uus-Assüüria suurriik hõlmas osaliselt või täielikult 8. ja 7. sajandil eKr muu hulgas tänapäeva Iraagi, Süüria, Liibanoni, Türgi ja Iraani ala, ulatudes Väike-Aasiast Zagrose mägedest ning Kaukasusest Pärsia lahe ja Nuubiani. , Assüüria Süüria alad langesid seejärel Babüloonia ning 539 eKr Ahhemeniidide võimu alla. pisi|vasakul|Aasia [[impeeriumid u 600. aastal eKr: Lüüdia, Vana-Egiptus, Mesopotaamia-Babüloonia, Meedia, Pärsia impeerium]] pisi|[[Ahhemeniidide Pärsia suurriik 500 eKr]] 6. sajandi lõpust kuni 4. sajandi teise pooleni eKr laius Ahhemeniidide Pärsia suurriik tänapäeva Iraani, Iraagi, Afganistani, Usbekistani, Türgi, Küprose, Süüria, Liibanoni, Iisraeli ja Egiptuse alal. Suurima ulatuse saavutas impeerium umbes 500 eKr, mil ta hõlmas ka tänapäeva Liibüa, Kreeka, Bulgaaria, Pakistani, Sudaani ning Kaukaasia ja Kesk-Aasia riikide alasid.
Seleukiidide riik
pisi|vasakul|Lähis-Ida [[4. sajand eKr|4.–2. sajandil eKr]] pisi|[[Seleukiidide riik ja Väike-Aasia, 188 eKr]] pisi|Seleukiidide riik ja [[Väike-Aasia, 90 eKr]] pisi|vasakul|Süüria alad [[2. sajand eKr|2. sajandil eKr]] 333 eKr vallutas Süüria ning seal asuvad linnad Tüürose, Baalbeki, Byblose, Siidoni, Ugariti, Aradose, Berytose Aleksander Suur. Makedoonia riik jagunes pärast Aleksander Suure surma Kreeka ja Makedoonia, Egiptuse, Väike-Aasia ja Aasia osaks ning kujunesid Ptolemaioste (Egiptus), Seleukiidide (Süüria ja Mesopotaamia), Antigoniidide (Make­doonia) ja Attaliidide (Pergamon) hellenistlikud riigid. Linnades (Antiookias, Dura Europoses, Latakias, Palmyras) levis hellenistlik kultuur.
Philippos II ja Aleksander Suure väepealik Seleukos I Nikator (kreeka keeles 'võitja'; umbes 358 eKr–281 eKr) Seleukiidide dünastiast, Seleukiidide riigi rajaja, sai 321 eKr Babüloonia satraapia asevalitsejaks, kindlustus seal sõja järel Antigonos I-ga lõplikult 312 eKr ja vallutas seejärel Aleksander Suure endise impeeriumi idaalad kuni Indiani. Seleukos I kuulutas enda 305 eKr kuningaks, Ipsóse lahingu tulemusena (301 eKr) omandas ta Süüria alad. Seleukos I järglaste, Antiochos I, Antiochos II, Seleukos II ja Seleukos III ajal võitles riik ülestõusudega Bitüünias, Pergamonis, Baktrias ja Partias ning esimeses Süüria sõjas (274–271 eKr) Ptolemaioste vastu.
Yalova provints
Yalova provints on 1. järgu haldusüksus (provints) Loode-Türgis. Provints asub Marmara mere ääres. Provintsi keskus on Yalova.
Süüria ajalugu
Seleukiidide riik
223 eKr võimule tulnud hellenistlik Süüria kuningas Antiochos III suutis järgneva 25 aasta jooksul (223–187 eKr) taastada riigis korra ning allutada Baktria ja Partia taas oma võimule. Antiochos III võitis ka 204 eKr Ptolemaios V ning Egiptus kaotas enamiku oma ülemerevaldustest (Väike-Aasia rannikualad ja selle läheduses asetsevaid saared) ning Lõuna-Süüria. pisi|[[Tigran II aegne (95–55 eKr) Suur-Armeenia, Väike-Armeenia ja Gruusia alad]] Süüria sõjas (192–188 eKr) võitis Rooma Antiochos III-t ja Rooma pani seega aluse oma mõjuvõimule Väike-Aasias. Süüria sõjas ja Termopüülide (191) ja Magnesia lahingus (190) sai Antiochus III lüüa, pidi loovutama Tauruse mäestikust lääne pool oleva Väike-Aasia osa ja maksma Apameia rahulepinguga 188. aastal eKr kõrget tribuuti.
83. aastal eKr langes Süüria Suur-Armeenia kuninga kätte. Armeenia võim kestis Süürias aladel üle 13 aasta.
Yalova provints
Välislingid
🇹🇷
Süüria ajalugu
Rooma riik
pisi|vasakul|[[Rooma keisririik aastal 117 pKr oma suurimates piirides]] pisi|vasakul|Rooma riik ja Rooma Süüria provintsid aastal 210 pisi|[[Rooma keisririik ja klientriigid Constantinus Suure valitsusajal (306–337)]]
Gertrud
Gertrud või Gertrude on germaani päritolu naisenimi. Selle vähem levinud variandid on Gertraud, Gartred, Geertruida, Geltrude ja Gertrudis. Gertrudist on tuletatud ka inglise naisenimi Trudy ja saksa Trude, eesti ja soome naisenimed Kerttu, Kerttuli, Kertu ja Kärt.
Süüria ajalugu
Rooma riik
64. aastal eKr liideti Süüria Rooma provintsina. Süürial oli suur tähtsus Rooma riigis kaubateedel olevate Lähis-ida sadamalinnade tõttu. pisi|vasakul|Rooma Süüria ja [[Mesopotaamia alad]] Esimeste sajandite jooksul kasvas kristlus teistest kultustest ja religioonidest suuremaks. Esimesed varakristlaste järglaskogudused tekkisid 1. sajandil Jeruusalemmas ja Galileas, seejärel Antiookias ja Damaskuses, misjärel tõenäoliselt Babüloonia, Armeenia ja Gruusia aladel. Õpetus levis ka lõunas Aleksandriasse ning Põhja-Aafrika aladele. Lähis-Ida oli algselt kristluse kants, kust see levis Aafrikasse, Aasiasse ja läbi Konstantinoopoli Euroopasse. Ajalooliselt olid kristlikud piirkonnad tänapäeva Jordaania, Palestiina, Süüria, Türgi ning Vana-Rooma keisririigi Aafrika provintsides (tänapäeva Liibüa, Tuneesia, Alžeeria) oli kristlus üsna levinud. Tänapäevaks on need alad aastasadadega islamiseerunud. Alates 2. sajandist levis laialdaselt ristiusk ja süüria keeles loodi rikkalik kristlik kirjavara.
Bütsants
Alanud sõjas (634) Araablaste Rashiduni kalifaadiga sai Bütsants korduvalt araablaste kalifaadi käest lüüa ning kaotas mõne aastaga Süüria ja Palestiina alad. 637. aastal Süürias Orontese jõel asunud Raudsilla lahingu tulemusel kaotas Bütsants Lähis-Ida alad Rashiduni kalifaadile. Väike-Aasia jäi Konstantinoopoli kontrolli alla, ometi oli Lähis-Ida alade kaotus impeeriumile poliitiliseks, majanduslikuks ja sõjaliseks löögiks.
Kalifaat
pisi|vasakul|Araablaste kalifaadi laienemine: {{legend|#a1584e|[[Muḩammad (622–632)}} {{legend|#ef9070|Neli esimest kaliifi (Rashidun, 632–661)}} {{legend|#fad07d|Umaijaadid (661–750)}}]] Rashiduni kalifaadi rajaja ‘Umari (634–644) juhtimisel vallutati Bütsantsilt Vahemere-äärsed kristlikud Damaskus (635) ja Süüria (636), Palestiina (638), Egiptus (639–641) ja Tripoli (643).
Sunniidid ja šiiidid
Kaliif (656–661) Ali ajal lõhenes islami kogukond lõplikult sunniitideks ja šiiitideks. Kaliif Ali (viimane Muhammadi lähikondlasest kaliif) tappis Damaskuse asevalitseja, kes kuulutas end uueks kaliifiks. Ajajärku, kui Araabia islamiriiki juhiti Damaskusest nimetati Damaskuse kalifaadiks. Damaskuse kalifaat tõi kaasa lõhe islamis. Enamus islamiusulisi on sunniidid, kes austavad koraani kõrval ka islami pärimust, sunnat. Teine osa on šiiidid, kes on viimase Muhammadi lähikonda kuulunud kaliifi Ali pooldajad ja kes usuvad, et Allah määrab imaamideks, ehk islami usujuhtideks ainult prohveti järeltulijaid, kes saavad Jumalalt erilised võimeid, mida teistel pole.
Umaijaadide Damaskuse kalifaat
pisi|300px|vasakul|[[Umaijaadide kalifaat|Umaijaadide kalifaadi territoorium u 750. aastal]]
660. aastal tegi kaliif (661–680) Muawiyah I Damaskusest Umaijaadide kalifaadi pealinna, kus see oli 762. aastani. Muawiyat on mõnikord peetud Araabia Kalifaadi kui riigi tegelikuks rajajaks, kuna tema ajal reorganiseeriti riigihaldus, kujunesid konkreetne haldusaparaat, maksusüsteem ning loodi ühtne mündindus ja postiteenindus ning kehtestati riigikeelena araabia keel. Kalifaadi keskusest Damaskusest sai tõeline valitsusasutustega pealinn. Umaijaadide ajal loodi islami õigussüsteem (šariaat). pisi|300px|vasakul|Abbassiidide kalifaadi provintsid 788. aastal pisi|300px|Abbassiidide kalifaat, 891–892 pisi|[[Abbassiidide kalifaat|Abbassiidide kalifaadi territoorium umbes 850]] pisi|vasakul|Süüria alad 9. sajandil Islami kuldajal tekkis palju linnu, edenesid ehituskunst (araabia kultuur, islami kunst), niisutusmaaviljelus ja kaubandus. Umaijaadide kalifaadi (seda nimetati ka Damaskuse kalifaadiks, keskuse asukoha järgi) territooriumid asusid Lähis-Idas, Kesk-Idas, Iraani mägismaal ja Kesk-Aasias, Lääne-Aafrikas ja Põhja-Aafrikas ning Pürenee poolsaarel. Kalifaadi territooriumil olid suurlinnad: Damaskus, Mediina, Meka, Al-Kūfah, Isfahan, Fustat, Kairouan, Córdoba. Umaijaadide Damaskuse kalifaat oli üks seitsmest suuremast eksisteerinud impeeriumist. Kalifaat ulatus Atlandi ookeanist Indiani ja India ookeanist Kaukasuseni. Vallutatud alal levis islam ja seoses sellega ka araabia keel, sest Koraani ei olnud lubatud teistesse keeltesse tõlkida.
Abbassiidide Bagdadi kalifaat
pisi|300px|[[Abbassiidide kalifaat|Abbassiidide kalifaadi Hamdadiinide Aleppo ja Mosuli emiraadi piirialad Süürias Bütsantsi ja Bagratiidide Armeenia riigiga, 955. aastal]]
Sisevastuolude tulemusel tulid võimule Abbassiidid. Bagdadi asevalitseja kukutas Damaskuse kaliifi võimult ning võttis ise endale kaliifitiitli. Enamik Umaijaadide dünastia liikmeid tapeti. Kalifaadi allakäik algas kohe pärast Umaijaadide kukutamist 750. aastal. Võimu haaranud Abu'l-Abbas as-Saffah (750–754) rajas Abbassiidide dünastia ja Abbassiidide kalifaadi (nimetatud ka Bagdadi kalifaadiks, keskuse asukoha järgi). Abassiidid muutsid kalifaadi südamaaks Mesopotaamia, pealinnaks sai 762. aastal asutatud Bagdad.
Vao seltsimaja
Vao seltsimaja on kultuurikeskus Järva maakonnas Järva vallas Vao külas. Seltsimaja eesotsas on külavanem Väino Liiva.
Süüria ajalugu
Abbassiidide Bagdadi kalifaat
Abbassiidide Bagdadi kalifaadi hiilgeaeg oli al-Mansuri (754–775), al-Mahdi (775–785), Hārūn ar-Rashīdi ja al-Mamuni (813–833) valitsemisaeg, siis oli Kalifaat maailma suurimaid ja arenenumaid riike. Abbassiidide aeg oli islami kultuuri ja teaduse õitseaeg. Bagdadi kalifaadi õitseajaks oli 8. sajandi teine pool kuni 9. sajandi algus.
Fatimiidide kalifaat
pisi|vasakul|[[Fatimiidide kalifaat, 909–1171]] pisi|vasakul|Fatimiidide kalifaat aastal 960 – rohelised ja oranžid alad aastal 1000 – roheline, punane, sinine ja oranž 1050 – sinine, punane ja oranž 1100 – sinine
9. ja 10. sajandil tekkisid Kalifaadi äärealadel iseseisvad riigid ja 9. sajandil hakkasid esimesed piirkonnad kalifaadist lahku lööma. 10. sajandil see protsess kiirenes veelgi, seda tingis riigi liiga suur ulatus. 11.–12. sajandil moodustasid valdava osa islamimaailma elanikkonnast (või vähemalt poole) juba muslimid. Islamimaailm oli selleks ajaks jagunenud selgelt eristuvateks kultuurilisteks piirkondadeks nagu al-Džazīra (Araabia poolsaar), al-Šām (tänapäeva Süüria, Palestiina, Jordaania, Liibanon ja Iisrael), Egiptus, Iraak, al-Magrib (Egiptusest lääne poole jääv Põhja-Aafrika), Andaluusia (Hispaania ja Portugal), Khurāsān (Iraan ja Kesk-Aasia) ja Sind (India lääneosa ja Pakistan).
Kalifaadist eraldusid 10. ja 11. sajandil, täiesti iseseisvateks arvukateks islamiriikideks, millest vaid osa tunnustas Bagdadi kaliifi moslemite vaimse ja poliitilise liidrina.
868–905, Hamdadiinid 10. sajandil ja Mirdasiidid 11. sajandil , Fatimiidid 909–1171
Seldžukiidid
pisi|350x350px|Euroopa ja Vahemere maad, Rumi Seldžukkide sultanaadiga u 1097 , Seldžukid, Seldžukkide riik Seldžukiidide dünastia rajaja Togrulbeki juhtimisel vallutati Khorāsān, Horezm, Lääne-Iraan, Aserbaidžaan ja Iraak. Alp Arslani juhtimisel saavutasid Seldžukkide väed 1071. aastal Manzikerti lahingus Bütsantsi üle tähtsa võidu, misjärel hõivati pea kogu Väike-Aasia, Süüria ja Palestiina. Seldžukkide riik saavutas oma suurima ulatuse 11. sajandi lõpus, ulatudes Egiptusest Hiinani.
Sultan Malik-šahhi valitsemisajal tegid Seldžuki väed sõjakäike põhja-ja kesk-Süüriasse, kus Aleppos valitses tema vend sultan Tutush I.
Seldžukkide impeerium hakkas lagunema pärast Malik-šahhi surma 1092. aastal ning tema poegade vahel alanud võimuvõitlust riigi valitsemise eest. Pärast Malik-šahh I-se surma aastal 1095 jagunes impeerium mitmeks väiksemaks riigiks. Pärast Malik-šahhi tulid võimule Kilij Arslan I Rumi Seldžukkide sultanaadis ja Tutush I Süürias. Tutush suri aastal 1095, tema kaks poega Fakhr al-Mulk Radwan ja Duqaq hakkasid vastavalt valitsema Aleppos ja Damaskuses. See killustas Süüriat veelgi, Mosulis oli võimul atabek Kerbogha.
Zengiidide dünastia
pisi|[[Zengiidide dünastia poolt valitsetud alad (1127–1250)]] Seldžukkide nimel valitsesid Süürias Zengiidide dünastia (1127–1250), mille eri harude esindajad olid 12.–13. sajandil võimul Süüria kohalikes võimukeskustes Mosuli, Damaskuse, Aleppo ja Iraagi aladel. Lisaks seldžukkidele valitses Lähis-Idas ka teisi kohalikke moslemite dünastiaid, aastatel 1104–1154 kuulus Damaskus türgi soost Buriidide dünastiale, kes jäid võimuvõitluses alla Zengiididele; teine türgi soost Artukiidide dünastia valitses 11.– 15. sajandil kord seldžukkide asevalitsejana Süüria alade üle, kord iseseisvana Põhja-Iraagis. Selline lõhestumus Lähis-Idas tegi eurooplaste vallutustee Jeruusalemmani lihtsaks.
Ristisõjad
pisi|Lähis-Ida aastal 1135, ristisõdijate riigid on märgitud punaste ristidega , Teine ristisõda, Ristisõjad Ristisõdade käigus vallutati aastatel 1096–1099 Esimeses ristisõjas Vahemere idaosas Levandis Antakya ja Edessa linn ning moodustati Ristisõdijate riigid. , Edessa krahvkond, Antiookia vürstiriik, Tripoli krahvkond, Ristisõdijate riigid
Teine ristisõda kuulutati välja 1145. aastal, pärast seda kui Edessa krahvkond, üks suurimaid ristisõdijate riike, mis oli rajatud pärast Esimest ristisõda, langes 1144. aastal Seldžuki päritolu Mosuli valitsejast Zengidi dünastia moslemite kätte. Tegemist oli esimese ristisõdijate riigiga, mis langes. Teise ristisõjaga oli tegemist esimese ristisõjaga, mida juhtisid Euroopa kuningad: Prantsusmaa kuningas Louis VII ja Saksa kuningas Konrad III. Abi saadi ka paljudelt teistelt tähtsatelt Euroopa aadlikelt. Ristisõdijate väed said lüüa Seldžuki türklaste poolt. Louis VII ja Konrad III jõudsid oma vägede jäänukiga aga siiski Jeruusalemmani ning ründasid 1148, üsna lootusetus olukorras Damaskust, mille oli vallutanud Zengi poeg ja järglane Nūr ad-Dīn. Kokkuvõttes aga oli Teine ristisõda oli täielik läbikukkumine ristisõdijatele ja suur võit moslemite jaoks.
Nūr ad-Dīn taastas ainuvalitsemise Damaskuses ja Mosulis ning sunniitidest Zengidi dünastia konflikt ismailiidest Fatiimide dünastia valitsetud Fatimiidide kalifaadiga lõppes Egiptuse ja Süüria alade ühendamisega Saladini onu Shirkuhi poolt, kes juhtis Seldžukkide vägesid.
1169. aastal alustasid ristisõdijad rünnakuid Niiluse deltasse, ismailiidest Fatiimide dünastia valitsetud Fatimiidide kalifaadile. Fatimiidid kutsusid appi Mosulist moslemitest sunniitidest Zengidi dünastia Damaskuse ja Aleppo emiiri Nur ad-Dini vägesid. Sunniidist Nur ad-Dini väed aga soovisid Egiptuses võimult tõugata ismailiidest Fatiimide ning Fatiimidid olid sunnitud sõlmima liidu Jeruusalemma kuninga (1162–1174) Amaury I-ga. Fatimiidide ja Jeruusalemma ristisõdijate väed võitsid Shirkuhi vägesid 1167. aastal, kuid 1168. aastal olid nad sunnitud Kairost lahkuma ning Shirkuh sai Fatimiidide kalifaadis vesiiriks. Shirkuhi surma järel 1169. aastal haaras võimu Egiptuses Saladin, kes määrati Egiptuse vesiiriks. 1171. aastal, viimase fatimiididest kaliifi al-ʿĀḍid li-Dīn Allāh surma järel kukutas Saladin Fatimiidid. pisi|Vahemere idarannik, 1190. aastal
Aijubiidid
pisi|vasakul|Aijubiidide sultanaat, 1193 Pärast Zengiidide dünastiast Nur ad-Dini surma, kes valitses Seldžukkide riigi Süüria provintsi aastatel 1146–1174, kuulutas Saladin iseenda Egiptuse ja Süüria sultaniks. Aijubiidid veetsid järgmise kümnendi uusi alasid vallutades. Aastaks 1183 oli nende võimu all Egiptus, Süüria, Põhja-Mesopotaamia, Al-Ḩijāz, Jeemen ja Põhja-Aafrika rannik kuni tänapäeva Tuneesia piirini. Suur osa Jeruusalemma kuningriigist läks samuti pärast Hattini lahingut Saladini kätte. 12. sajandi lõpuks said ristisõdijad Ristisõdade käigus Palestiina ranniku üle uuesti kontrolli. Aijubiidide dünastia lõpetas Süüria väikeriikide omavahelise võitluse ja tõrjus 1187. aastal ristisõdijad maalt välja.
pisi|vasakul|[[Anatoolia ja Lähis-Ida poliitiline kaart aastal 1200]] Pärast Saladini surma konkureerisid võimu pärast tema pojad, kuid lõpuks sai 1200. aastaks sultaniks Saladini vend Al-Adil I. 1230ndatel proovisid aijubiidi emiirid Süürias Egiptusest iseseisvaks saada ning olid riigist lahus kuni sultan As-Salih Ajjubiid riigi ühtsuse taastas, liites aastaks 1247 suurema osa Süüriast, v.a Aleppo, dünastiaga. Aijubiidide sultan As-Salih Aijubiid, kes võitles võimu pärast oma onu Damaskuse emiiri As-Salih Ismailiga. Pärast al-Salih Ayyubi surma 1249. aastal sai Egiptuse valitsejaks Al-Muazzam Turanshah. Ta tõugati varsti pärast seda troonilt mamelukkide poolt, kes olid äsja tagasi löönud ristisõdijad Niiluse delta juurest. See lõpetas Aijubiidide võimu Egiptuses, pärast seda kukkus läbi arvukalt Süüria emiiride katseid Egiptus tagasi saada. 1260. aastal vallutasid mongolid Aleppo ja varsti pärast seda vallutasid nad ka ülejäänud Aijubiidide alad.
Mamelukid
pisi|[[Mamelukkide sultanaat, 1317]]
1250.–1270. aastail tulid võimule Egiptuse mamelukid, kes lõid Baibarsi juhtimisel tagasi mongolid. 1268. aastal vallutasid mamelukkide väed sultan Baibars I juhtimisel, ristisõdijate moodustatud Antiookia vürstiriigi. 1270. aastal alustas Prantsusmaa kuningas Louis IX Kaheksandat ristisõda, põhjuseks Mamelukkide sultan Baibarsi ründed ristisõdijate riikidele Süürias.
1400. aastal tungis Süüriasse Timur, kes rüüstas sealseid linnu. Osmanite tõusva võimu situatsioonis, kui Osmanite riigi Türgi sultan Bayezid I, võitis korduvalt Bütsantsi riiki lõi Bayezid I liidu Egiptuse sultaniga, et anda hoop Timurile. Timur lõi esiteks Egiptuse mamelukkide väe Süürias puruks, vallutas 1400. aastal Damaskuse, 1401. aastal Bagdadi ja siis verises lahingus Ankara juures 1402. aastal ka Osmanite oma. Peale teiste langes vangi ka sultan Bayezid I. Smyrna Kogu Lääne-Aasia tunnustas nüüd Timuri valitsust, Osmanite riik jagati valitsemiseks Bayezid I poegade vahel ja isegi Egiptus võttis tema ülemvalitsuse vastu.
15. sajandi lõpuks vähenes Egiptuse ja Süüria tähtsus rahvusvahelises kaubanduses, kuna Portugal avastas meretee Indiasse.
Otomani impeerium
pisi|vasakul|Otomani impeerium, 1730 pisi|Osmanite impeerium, aastail 1481–1683
Sultan Selim I valitsusajal (1512–1520) vallutasid Osmanid, 1514. aastal Safaviidide käest Mesopotaamia ja Kurdistani ning 1517. aastal Mamelukkide riigi Süüria ja Egiptuse alad ja Jeruusalemma ning Suleiman sai endale võtta ka kaliifi tiitli. Otomanide Türgi koosseisu jäi see ala kuni Esimese maailmasõjani.
Süüria Araabia kuningriik
pisi|vasakul|Süüria kuningriik 1918. aastal ning selle jaotus [[Aleppo, Beiruti, Süüria (Damaskuse) ja Deir ez-Zori vilajettideks ]] Pärast Türgi lüüasaamist maailmasõjas kehtestas Hašimiidide hulka kuulunud Fayşal I Süürias 1920. aastal Süüria Araabia kuningriigi, kuid see püsis vaid mõne kuu. Prantsusmaa okupeeris riigi ning Süüria jäi Prantsuse mandaadi alla kuni 1946. aastani, ehkki prantslaste võimu raputasid korduvad vastuhakud. 1930. aastal loodi mandaatala piires Süüria vabariik, kuid 1936. aastal keeldus Prantsusmaa parlament lubamast Süüriale iseseisvust.
Praegune Süüria iseseisvus 1946. aasta aprillis, kui vabaneti Prantsuse okupatsiooni alt. Süüriast sai ametlikult parlamentaarne vabariik. 1948. aastal sattus noor riik Araabia-Iisraeli sõtta, milles lüüasaamine oli üks ajendeid esimesele riigipöördele 1949. aasta märtsis. Hiljem toimus riigis veel ridamisi vägivaldseid võimuvahetusi, samuti kordusid kokkupõrked Iisraeliga.
Ühinenud Araabia Vabariik
1958–1961 ühinesid Süüria ja Egiptus, moodustades Ühinenud Araabia Vabariigi. Riigi president oli Gamal Abdel Nasser ning see oli Ühendatud Araabia Riikide nimelises konföderatsioonis Põhja-Jeemeniga. Ehkki Süüria lahkus liidust 1961. aastal, kasutas Egiptus uut nime ametlikult kuni 1971. aastani.
1963. aastal tuli järjekordse riigipöördega võimule Baath – Araabia Taassünni Sotsialistlik Partei, mis tegutses ka mõnes muus araabia riigis, eelkõige Iraagis. Kuigi Süüria koostöö Nõukogude Liiduga algas juba varem, viis just Baathi režiim Süüria püsivalt NSV Liidu (ja nüüdse Venemaa) mõjusfääri, andes NSV Liidule muuhulgas mereväebaasi Ţarţūses. 1966. aastal lõhenes Baath Süüria ja Iraagi haruks. Sisuliselt valitseb Baath Süürias tänini, vaatamata parteisisestele lahkhelidele ja võimuhaaramistele. 1963. aasta juhtfiguuride sekka kuulus ka Ḩāfiz̧ al-Asad, kes ajapikku aina enam esile kerkis, kuni temast sai 1971. aastal (veel ühe pöörde tagajärjel) Süüria president. Pärast tema surma 2000. aastal sai presidendiks tema poeg Bashār al-Asad. Samast ajast pärineb ka Süüria praegune võimujaotus, kus valitsevatel kohtadel on šiiitide hulka kuuluvad alaviidid, rahva sunniitidest enamus aga püsib opositsioonis.
1970. aastal puhkes Moslemi vennaskonna juhitud ülestõus, mis kestis vahelduva eduga aastaid. See kulmineerus 1982. aastal Hama veresaunaga, kus Süüria armee tappis eri hinnanguil 10 000 – 40 000 inimest.
1973. aastal alustasid Süüria ja Egiptus Yom Kippuri sõda Iisraeli vastu. 1973. aastal tungis Süüria Liibanoni, kus okupatsioon kestis kolm aastakümmet. Ka Liibanoni kodusõda lakkas alles 15 aasta pärast.
1990–1991 osales Süüria Lahesõjas USA juhitud koalitsiooni poolel. Ehkki sellele järgnes mõningane suhete soojenemine lääneriikidega, lõppesid 1990. aastatel peetud läbirääkimised Iisraeliga tagajärjetult. 2005. aastal tõi Süüria väed Liibanonist välja.
2011. aastal nn Araabia kevade mõjul alanud rahumeelsed protestid ägenesid armee vägivaldse reaktsiooni mõjul, viies Süüria kodusõjani, mis kestab praeguseni. 2011. aasta juulis rajasid riikliku armee väejooksikud Vaba Süüria Armee. Riigi territoorium on jagunenud valitsusvägede, opositsiooni ja kurdide käes olevaiks aladeks, Süüria majandus on purustatud ning riigiaparaadi teovõime äärmiselt piiratud. ÜRO andmeil on Süüria kodusõjas 2011–2014 surnud kuni 136 000 inimest. Naaberriikidesse Jordaaniasse, Liibanoni, Türki ja Iraaki on rännanud üle 1,7 miljoni põgeniku.
Ptah
thumb|Seisev Ptah Ptah oli Muinas-Egiptuses Memphise ülemjumal, sõna jumal, käsitööliste ning kunstnike kaitsja.
Ptahi kujutati muumiarüüs mehena.
Horoskoop (ansambel)
pisi|Ansambel Horoskoop Horoskoop on Eesti ansambel. Ansambel alustas tegevust 2018. aastal. Ansambli repertuaaris on peamiselt telesaates "Horoskoop" kõlanud laulud ning ka laiemalt sellel ajastul (1960. aastatel ja 1970. aastate alguses) kõlanud menuhitid.
Ansambli debüütalbum "Horoskoobi tuules" ilmus 2018. aastal.
Külalissolistidena on koos ansambliga üles astunud mitmed Eesti poplauljad: Voldemar Kuslap, Heidy Tamme, Boris Lehtlaan, Mait Maltis, Karl Madis, Ivo Linna, Marek Sadam, Gerli Padar, Uku Suviste, Birgit Sarrap, Nele-Liis Vaiksoo ja Marianne Leibur.
Endised liikmed
Peter Põder, Ramuel Tafenau, Meelis Tinno, Martti Laas
== Album "Horoskoobi Tuules" ==
ALMAVÜ
Armee, Lennuväe ja Merelaevastiku Abistamise Vabatahtlik Ühing, lühend ALMAVÜ (vene keeles Добровольное Общество Содействия Армии, Авиации и Флоту, lühend ДОСААФ; Dobrovolnoje Obštšestvo Sodeistvija Armii, Aviatsii i Flotu, lühend DOSAAF) oli Nõukogude Liidu ja on praegu Venemaa Föderatsiooni paramilitaarne spordi, sõjalis-tehnilise ettevalmistuse ning patriootliku kasvatuse organisatsioon.
Ajalugu
ALMAVÜ loodi Nõukogude Liidus 1951. aastal mitme paramilitaarse ühingu liitmisel, mis olid NSV Liidus asutatud juba 1920. aastail ja tegutses kuni 1991. aastani. ALMAVÜ peamine ülesanne oli kutsealuste ettevalmistamine sõjaväeteenistuseks, aga ka reservistide sõjalise kvalifikatsiooni säilitamine. NSV Liidu ALMAVÜ rahastamine oli sõjalise riigieelarve varjatud osa. Hiljem lisandus sõjalisele küljele organisatsiooni töös ka vabam tehnikaspordialade arendamine. Kuni organisatsiooni tegevuse lõpuni õpetati osa noori inimesi enne sõjaväe kutseealiseks saamist ja ajateenistusse kutsumist ALMAVÜ kursustel poolkohustuslikus korras välja veoautojuhtideks, radistideks, tuukriteks, lenduriteks, koerajuhtideks jne.
Organisatsioon Venemaal
25. septembril 1991 asutati Venemaa Kaitse-Spordi-Tehnika Organisatsioon (Российская оборонная спортивно-техническая организация, lühend РОСТО; Rossiiskaja oboronnaja sportivno-tehnitšeskaja organizatsija, lühend ROSTO), millest sai pärast Nõukogude Liidu lagunemist Venemaa Föderatsiooni presidendi määrusega NSV Liidu ALMAVÜ õigusjärglane Venemaal.
7. detsembril 2009 taastati Venemaa Föderatsiooni valitsuse määrusega ühingu NSV Liidu aegne nimetus: Armee, Lennuväe ja Merelaevastiku Abistamise Vabatahtlik Ühing ning organisatsiooni nimeks sai Venemaa ALMAVÜ (ДОСААФ России DOSAAF Rossii).
Kasti mõis
pisi|Kasti mõisa kaart aastast 1888.Redigeerinud Tiit Tilk Kasti mõis (saksa keeles Kasty) oli rüütlimõis Püha kihelkonnas, mis praeguse haldusjaotuse järgi kuulub Saaremaal Kaarma valla Kasti küla piiridesse.
Kasti mõis rajati 16. sajandil. Umbes kahe sajandi vältel olid seal peremeheks von Sassid.
Mõisnikud
pisi|Vaade Kasti mõisale (2014) 1594. aastal läks mõis Möllerite suguvõsale, 17. sajandil kuulus Kohlide perekonnale ning 18. sajandi alguses, 1720. aastatel ostis Kasti mõisa Peer Anton Knutzen (Güldenstubbede aadlisuguvõsast). 1734. aastal sai Kasti mõisa omanikuks tema kasupoeg Georg Friedrich von Sass. Georg Friedrich Von Sassile kuulusid ka Tõlluste mõis, Nurme mõis, Kaunivere mõis ja Anijala mõis ning ta oli rentnik ka Ilpla mõisas. Valdavalt elas ta siiski Kasti mõisas, seal on sündinud ka tema lapsed. Ta pärandas mõisa 1783. aastal enda pojale, kes kandis samuti nime Georg Friedrich von Sass ning kellel oli kahest abielust kokku 12 last. 1810. aastal päris mõisa Peer Anton von Sass, kes 1812. aastal abiellus Lahetaguselt pärit Juliane Frederike von Lucega. Abielust sündis 11 last. Peer Anton von Sass suri 1832. aastal. Kasti mõisa järgmiseks omanikuks sai Wilhelm von Sass, kes 1848. aastal abiellus oma onutütre Julie Auguste Beate von Sassiga. Neil oli üks poeg, Peter Anton Ferdinand, kes sai mõisa omanikuks 1893. aastal, aga pärandas selle samal aastal oma pojale Ludwig Ferdinand Eduard von Sassile. 1905. aastal ostis temalt Kasti mõisa Alexander Peter Eduard von Buxhoeveden, kes jäi mõisa viimaseks omanikuks.
Mõisahoone
18. sajandil valmis praegune kivist peahoone. See on tehti algselt barokses stiilis, kuid ehitati 20. sajandil põhjalikult ümber. Muuhulgas lisati kahekorruseline romaani stiilis rõduveranda. Nüüd on nii peahoonest kui ka mõnest kõrvalhoonest alles vaid müürid.
pisi|Kasti mõisa sisevaade (2014) pisi|Kasti mõisa aiamaja (2014) pisi|Kasti mõisa kelder (2014) pisi|Von Sassi perekonna vapp
Vaata ka
pisi|Kasti mõisa tagakülg (2014)
Egle Heinsar
pisi|Egle Heinsar Egle Heinsar (neiupõlvenimega Egle Pullerits; sündinud 12. märtsil 1982 Tõrvas) on eesti keele toimetaja.
Ta on õppinud Vihasoo Lasteaias-Algkoolis ja Ants Lauteri nimelises Märjamaa Keskkoolis. Ta on lõpetanud Tartu Mart Reiniku Gümnaasiumi. Aastatel 2000–2005 õppis ta Tartu Ülikoolis eesti filoloogiat ja kaitses bakalaureusetöö teemal "Ametikiri kui tekst: struktuur ja keelekasutus" (juhendaja Reet Kasik).
Aastatel 2004–2009 töötas Egle Pullerits ASis Inreko Press ja ASis Kalev Meedia, kus oli Sporditähe, Ärielu ja teiste ajakirjade ning 2008. aastast uudisteportaali ja teleuudiste keeletoimetaja. Ta on toimetanud ka ilu- ja aimekirjandust, tarbetekste. Koostöös mitme Eesti kirjastusega on tema osalusel ilmunud üle 75 raamatu, nende hulgas on koostatud, toimetatud või keeleliselt toimetatud raamatuid ning neid, millele ta on korrektuuri lugenud.
Aastatel 2009–2014 töötas ta Keelehooldekeskuses koordineerijana. Ta on Eesti Keeletoimetajate Liidu asutajaliige ja oli selle juhatuse esimees aastatel 2012–2019.
Alates 2013. aastast juhib mikroettevõtet OÜ Keeletunne.
Aastatel 2014–2019 töötas Postimehes keeletoimetaja-korrektorina, kirjutas ka artikleid, nt Arterisse , ja päevakommentaare  , 2018–2019 töötas Postimehe küljetoimetajana.
Ta on Vikerraadio rubriigi "Keelesäuts"   idee autoreid ja saatejuht alates 1. jaanuarist 2012, alates 2013 oli selle kaasautor Maris Jõksi, Priit Kruusi ja Priit Põhjalaga. Peale selle on ta avaldanud keeleartikleid Postimehes, Eesti Päevalehes, ERRi kultuuri-  ja uudisteportaalis, Sirbis, Oma Keeles ja mujal.
Ta on Keelehooldekeskuse brošüüri "Kuidas hoiduda kantseliidist" (2010) autor ja koostanud koos Maris Jõksiga väljaanded "Keelesäutsud I" (2014) ja "Keelesäutsud II" (2015).
2022. aasta kevadel kevadel töötas Türi Põhikoolis eesti keele ja kirjanduse õpetajana, alates 2022. aasta augustist töötab Teeme Ära SA talitusjuhina.
Ühiskondlik tegevus
Kuulub Emakeele Seltsi, Eesti Kirjanduse Seltsi ja Eesti Keeletoimetajate Liitu.
Egle Heinsar kuulus Sotsiaaldemokraatlikku Erakonda 2015–2018 ja 2021–2023 aprillini.
2013. aastal võitis Postimehe online-väitluse "Kas neeger on halvustav sõna".
Osalenud mitmesuguste keeleettevõtmiste žüriides, nt Sakala sõnausel (tuvasti) ja ERRi kolesõnavõistlusel.
Egle Pullerits kandideeris 2013. aastal Tartu linnavolikokku valimisliidu Vabakund nimekirjas, kogus 70 häält ning ei osutunud valituks.
2021. aastal kandideeris Egle Heinsar Türi vallavolikokku, kogus 9 häält ning ei osutunud valituks. Türi vallavolikogu maaelu- ja seltsitegevuskomisjoni liige.
2022. aasta septembris valiti ta Sotsiaaldemokraatliku Erakonna Türi osakonna juhiks, millest loobus 31. märtsil 2023.
Ta kandideeris 2023. aasta valimistel Riigikokku, kogus valimisringkonnas nr 4 (Harju- (v.a Tallinn) ja Raplamaa) 180 häält ning ei osutunud valituks.
Jeremy Keenan
Jeremy Keenan (sündinud 1945) on briti sotsiaalantropoloog. Ta on keskendunud peamiselt Sahara, Põhja-Aafrika ja Saheli piirkondadele. Ta uurib eelkõige arengut, julgeolekut ja üleilmastumist. Viimastel aastatel on ta avaldanud raamatuid ja artikleid Ameerika Ühendriikide terrorismivastasest võitlusest Aafrikas.
Keenan on pikalt väitnud, et Põhja-Aafrika terroriühendusi toetab Alžeeria ning et CIA ja teised luureagentuurid on sellest teadlikud. Põhjuseks toob ta Alžeeria ja USA tahet piirkonnas oma võimu suurendada. Raamatus "The Dark Sahara" ("Tume Sahara") süüdistab ta Alžeeriat ja USA-d tõestusmaterjali võltsimises ning Al-Qā‘idah tähtsuse kohta valetamises. Ta on terrorismivastast sõda nimetanud petuskeemiks, millega põhjustatakse Sahara rahvastele, eriti tuareegidele, tohutut kahju.
22. mail 2012 süüdistas ta BBC-le antud intervjuus Alžeeria valitsust terrorirühmituse Ansar Dine toetamises.
Haapsalu linnapea
Haapsalu linnapea on Haapsalu Linnavalitsuse juht.
Haapsalu linnapead
--- --- --- ---
National Women's Hall of Fame
pisi|National Women's Hall of Fame National Women's Hall of Fame ('Riiklik naiste kuulsuste hall') on USA-s New Yorgi osariigis Seneca Fallsis asuv institutsioon, mille eesmärk on tunnustada Ameerika Ühendriikide kuulsate naiste elutööd ja saavutusi.
See asutati 1969. aastal. Seneca Falls valiti institutsiooni asukohas seetõttu, et seal toimus 1848. aastal naiste õiguste konverents, mis oli esimene naiste õiguse ja feminismialaline konverents USA-s.
National Women's Hall of Fame'i liikmeteks valitakse naised, kes on oma tegevusega mõjutanud Ameerika Ühendriikide või kogu maailma ühiskonna sotsiaalseid, majanduslikke või kultuurilisi aspekte.
Liikmed
2022. aastal võeti National Women's Hall of Fame'i liikmeteks Octavia E. Butler, Judy Chicago, Rebecca S. Halstead, Mia Hamm, Joy Harjo, Emily Howland, Katherine Johnson, Indra Nooyi ja Michelle Obama.
Tallinna FC Flora U19
Tallinna FC Flora III on Eesti jalgpalliklubi Tallinna FC Flora teine duubelmeeskond.
Emmaste valla lipp
thumb|Emmaste valla lipp Emmaste valla lipp on Hiiu maakonnas asunud Emmaste valla lipp.
Valge-sinise lipuvälja poolitab diagonaalselt lainejoon, mis suundub vardapoolsest alanurgast lehvipoolsesse ülanurka.
Cody Gakpo
Cody Mathès Gakpo (sündinud 7. mail 1999 Eindhovenis) on Hollandi jalgpallur, kes mängib äärepoolkaitsjana Inglise kõrgliiga klubis Liverpool ja Hollandi jalgpallikoondises.
PSV Eindhoveni noorteakadeemiaga liitus Gakpo 2007. aastal. Hooajal 2016/17 debüteeris ta klubi reservmeeskonnas Hollandi esiliigas. Klubi põhimeeskonnas debüteeris ta 2018. aastal. Hollandi kõrgliigas lõi Gakpo esimese värava 3. veebruaril 2019 mängus Fortuna Sittardi vastu. PSV põhikoosseisu liige on ta olnud alates hooajast 2019/20. Hooajal 2021/22 lõi Gakpo Hollandi kõrgliigas 12 väravat ja andis 13 väravasöötu ning valiti hooaja lõpus Hollandi aasta jalgpalluriks.
Kuigi Gakpo ei olnud kordagi Hollandi jalgpallikoondises mänginud, valiti ta 2021. aasta Euroopa meistrivõistlustel osalevasse Hollandi koondisse. Koondisekdebüüdi tegi ta Euroopa meistrivõistlustel viimases alagrupimängus 21. juunil Põhja-Makedoonia vastu. Koondisekarjääri esimese värava lõi ta 4. septembril 2021 MM-i valikmängus Montenegro vastu.
Emmaste valla lipp
Lipu laiuse ja pikkuse suhe on 7:11.
Cody Gakpo
Gakpo liitus 2023. aasta jaanuaris ligi 42 miljoni euro eest Premier League'i klubiga Liverpool.
Varielu
"Varielu" on Vaiko Epliku album, mis ilmus juunis 2012.
2013. aastal ilmus Epliku album "Varielu Remixed", kus on albumi "Varielu" laulude töötlusi.
Lümandu Nõiaallikas
Lümandu Nõiaallikas on allikas Rapla maakonnas Märjamaa vallas Lümandu mõisa pargis.
Rohemeeter
Rohemeeter on Tartu Ülikooli ökoloogia ja maateaduste instituudi makroökoloogia töörühma ning maastike elurikkuse töörühma välja töötatud rakendus, mis aitab keskkonnatingimusi, maastikustruktuuri ning ökoloogilisi indekseid arvestades hinnata maastiku tuge elurikkuse säilimisele.
Professor Meelis Pärteli juhitav makroökoloogia töörühm uurib elurikkust erinevatel skaaladel - nii Eestis kui ka üleilmselt, nii täna kui ka tuhat aastat tagasi, nii maa peal kui ka all. Maastike elurikkuse töörühm loob vanemteaduri Aveliina Helmi eestvõttel elurikkuse taastamiseks ja püsimiseks vajalikke teadmisi ning uurib, kuidas tagada muutuvas maailmas nii inimese kui ka teiste liikide heaolu.
Rohemeetri abil saad teada, kui loodussõbralik on Sind ümbritsev maastik ning mida saad ümbruskonna elurikkuse heaks teha.
Rakendus hindab iga Eesti maismaal asetseva punkti ümber 500 meetri raadiuses erinevaid maastikuparameetreid, kasutades Tartu Ülikoolis välja töötatud algoritmi. Rohemeeter tuvastab ja seejärel visualiseerib maastikus olevad elurikkust vähem või rohkem toetavad piirkonnad 100x100 meetri suuruste analüüsiruutude kaupa ning annab 0-100 vahel varieeruva Rohemeetri koondindeksi vaadeldud asupunkti kohta arvestades ümbritsevat 500-meetrise raadiusega maastikku. Madalad koondindeksi väärtused näitavad, et maastikustruktuur ning maastikus toimunud muutused ei ole vaadeldud piirkonna elurikkusele soodsad, kõrged väärtused näitavad elurikkuse seisukohast kõrgekvaliteedilisi ja heas seisus maastikke.
Martin Trudnikov
pisi|Martin Trudnikov Martin Trudnikov (sündinud 3. detsembril 1995) on eesti akordionist, ansamblijuht ja dirigent.
Rohemeeter
Loe veel:
Martin Trudnikov
Haridus
Martin Trudnikov on saanud keskhariduse Tallinna Reaalkoolis. Ta on lõpetanud Nõmme Muusikakooli akordioni erialal. Aastatel 2012–2016 õppis ta Georg Otsa nimelises Tallinna Muusikakoolis rütmimuusika akordioni erialal Tiit Kalluste juhendamisel. Ta on omandanud bakalaureusekraadi Eesti Muusika- ja Teatriakadeemias muusikapedagoogika erialal (2019) ja magistrikraadid Eesti Muusika- ja Teatriakadeemias kooridirigeerimise erialal (2021) professor Toomas Kapteni juhendamisel ning orkestridirigeerimise erialal (2023) professor Arvo Volmeri käe all. Ta on osalenud ka Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia korraldatud orkestridirigeerimise meistrikursustel Paul Mägi, Vello Pähna, Lauri Sirbi, Olari Eltsi, Risto Joosti ja Arvo Volmeri juhendamisel.
Töö muusikuna
Martin Trudnikov on ansambli Horoskoop asutaja ja juht. Ta on teinud koostööd poplaulja ja helilooja Marek Sadamaga ning on ansambli Sadamasilla akordionist.
Dirigendina on Martin Trudnikov koostööd teinud selliste kollektiividega nagu EMTA segakoor, ETV Tütarlastekoor, EMTA sinfonietta, EMTA sümfooniaorkester, segakoor Cantus, Tapa segakoor Leetar, Järlepa Hoovikoor ja Kassisaba džässmuusikute koor.