Evolutsiooniline_armastus
Esmapilgul. Kontraevangeeliumid.
Juba siis, kui filosoofia alles põgenes oma kuldsest vastsekestast mütoloogiast, kuulutas ta universumi suureks evolutsiooniliseks agentsuseks Armastuse. Või kuna see meie piraatkeel inglise keel on selliste sõnade poolest vaene, öelgem Eros, joovastus-armastus. Hiljem määras Empedokles universumi kaheks vastasjõuks kirgliku armastuse ja vaenu. Mõnes kirjakohas on selleks sõnaks lahkus. Kuid kindlasti, niivõrd kui sellele leidub vastand, on armastuse kõrgeim võimalik seisund olla selle vastandi ülem kaaslane. Ontoloogiline evangelist, kellele need vaated olid omal ajal tuttavad, tegi aga sellest Ühest Ülimast Olendist, kes lõi kõik asjad eimillestki, hoopis hellitav-armastuse. Mida võib ta siis öelda viha kohta? Kui apokalüpsise kirjutaja oligi Johannes, pole oluline, mida võis ta ette kujutada, olles aetud tagakiusamisega sõgedaks, suutmata eristada kurjuse provokatsioone taevalikest ilmutustest, olles muutunud inimeste jaoks jumala laimajaks. Küsimus seisneb pigem selles, mida mõtles mõistuse juures olev Johannes – või mida ta ehk oleks pidanud mõtlema, et oma ideed järjepidevalt ellu viia. Tema väide, et Jumal on armastus, näib olevat suunatud sellele kirjakohale Koguja raamatus, mille kohaselt me ei või teada, kas Jumal meid armastab või vihkab. "Ei," ütleb Johannes, "võime küll – ja väga lihtsalt! Me tunnetame endas ja oleme usaldanud seda armastust, mis Jumal meisse pannud on. Jumal ongi armastus." Selles puudub igasugune loogika, kui see just ei tähenda, et Jumal armastab kõiki inimesi. Eelmises lõigus oli ta öelnud: "Jumal on valgus ja pimedust pole temas üldse". Seda tuleb mõista nii, et pimedus on lihtsalt valguse puudumine, nii et viha ja kurjus on lihtsalt armastuse (ἀγάπη) ja headuse (ἀγαθόν) ebatäiuslikud etapid. See on kooskõlas Johannese evangeeliumis leitava väitega: "Jumal ei ole Oma Poega läkitanud maailma selleks, et Ta maailma üle kohut mõistaks, vaid selleks, et maailm Tema läbi pääseks! Kes usub Temasse, selle üle kohut ei mõisteta, aga kes ei usu, selle üle on kohus juba mõistetud … Ja kohtumõistmine on see, et valgus on tulnud maailma ja inimesed armastasid pimedust rohkem kui valgust." Teisisõnu ei näe Jumal neile ette mingit karistust – oma loomuliku külgetõmbe kaudu puudulikule karistavad nad end ise. Järelikult ei ole see armastus, mis on Jumal, seesama, mille vastand on vihkamine; sest vastasel juhul oleks Saatan temaga võrdne jõud; vaid see on armastus, mis hõlmab vihkamist oma ebatäiusliku etapina, Anterosena – jah, see koguni vajab vihkamist ja vaenulikkust oma objektina. Sest enesearmastus pole armastus; nii et kui Jumala mina on armastus, peab see, mida ta armastab, olema armastuse puudus – nii nagu lamp saab valgustada vaid seda, mis oleks vastasel juhul pime. Swedenborgiaan Henry James ütleb: “Armastada teises oma, armastada teist tema vastavuse eest endale, on kahtlemata väga talutav lõplik või olevuslik armastus; aga miski ei saa olla karjuvamas kontrastis loova Armastusega, mille hellus peab ex vi termini olema määratud ainult sellele, mis on oma olemuselt kõige kibedamalt vaenulik ja enese suhtes negatiivne." See pärineb esseest "Aine ja vari: essee loomise füüsikast." Kahju, et ta oma lehekülgi selliste asjadega ei täitnud, kuigi tal see nii hästi välja tuli; selle asemel tõreles ta oma lugeja ja inimestega üldiselt, kuni loomise füüsika oli peaaegu ununenud. Pean seda, mida just kirjutasin, siiski pehmendama: ilmselgelt ei suudakski ükski geenius teha iga oma lauset sama ülevaks kui see, milles ta kurjuse probleemile püsiva lahenduse annab.