cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Eesti kiviaeg
Kammkeraamika kultuurid (3900–1800 a eKr)
pisi|[[Kammkeraamika killud, u 4000–2000 eKr (Eesti Ajaloomuuseum)]] Neoliitikumi alguses toimus Eesti alal ainelises kultuuris, rahvastikus ja ilmselt ka ühiskonnakorralduses suur muutus. Läänemere ja Valge mere vahelisel alal (Eestis, Lätis, Novgorodi ja Peterburi piirkonnas, suuremas osas Karjalast, Soomes kuni Rovaniemini ja kohati Põhja-Rootsis), kus varem leidus mitmeid erinevaid arheoloogilisi kultuure ja nende allrühmi, kujunes nüüd välja ulatuslik paljude ühisjoontega kultuuripiirkond. Seda uut arheoloogilist kultuuri nimetatakse tüüpilise kammkeraamika kultuuriks, kuna selle rahvastik kasutas kammkeraamikat – savinõusid, millel oli kammilaadse templiga tehtud ornament. Kammkeraamika kultuuriala inimeste laialdast omavahelist suhtlust näitavad oma looduslikust leiupiirkonnast või valmistamisalalt sadade või isegi tuhandete kilomeetrite kauguse levinud esemed (nt Venemaa Euroopa-osa keskaladelt ja Valgevenest pärit tulekivid, Läti ja Leedu ranniku merevaik, Karjala vask ja kvaliteetsed lihvitud kivikirved). Varsti (alates 3700–3600 eKr) kultuuriline ühtsus aga vähenes ja hakkasid eristuma ennekõike keraamikavalmistamises kajastuvad piirkondlikud erijooned, Eestis eriti saarte ja mandri vahel. Seda perioodi nimetatakse hilise kammkeraamika kultuuriks.
On arvatud, et tüüpilise kammkeraamika kultuuri väljakujunemise keskus võis olla Karjalas, mis omakorda sai mõjutusi Volga jõe ülemjooksu piirkonnast. Ühetaolise kultuuri enneolematult laia leviku taga polnud vaid kultuurilaenud – kammkeraamika kultuuri matmispaikadest saadud DNA kinnitab ida poolt tulnud uusasukate saabumist.
Nelja Eesti kammkeraamika kultuuri inimese säilmete DNA analüüs näitas, et kõik 3 naist kuulusid emaliini haplogruppi U – see tulemus sobib teiste Euroopa varast neoliitikumi hõlmanud uuringutega. Üks testitud mees kuulus isaliini haplogruppi R1a5. Sarnaseid isaliine on leitud ka idapoolsete küttide-korilaste seas. Kui Läänemere idakalda mesoliitiliste asukate genoomiülesed analüüsid näitasid suurimat lähedust lääne küttide-korilastega, siis Eesti neoliitilise kammkeraamika kultuuri indiviidid olid kõige sarnasemad Läti samasse kultuuri kuulunud inimeste ja idapoolsete küttide-korilastega, mis osutab, et kammkeraamika saabumine tõi Eestisse ida poolt geneetilist materjali juurde.
Põllumajanduse algus
Eestisse jõuab maaviljelus 4000–3000 eKr. Vanim kaera õietolm on leitud Põhja-Eestist, pärinedes aastast u 4000 eKr. Veidi hilisemast ajast on esimesed märgid odrast Hiiumaalt Kõpu poolsaarelt ja nisust Põhja- ja Lääne-Eestist u 3500 eKr. Umbes samal ajal algab maaviljelus ka Lõuna-Skandinaavias. Tolleaegne põllupidamine jäi aga siiski erandlikuks tegevuseks, ilma, et oleks nimetamisväärselt mõjutanud asustust ja ainelist kultuuri. Pikaajalisi asulaid ei tunta, arvatavasti liiguti palju ringi. Rohkem tõendeid põlluharimise kohta on nöörkeraamika kultuuri ajajärgust – umbes 3. aastatuhat enne Kristust. Matmispaikadest ja asulakohtadest on koduloomade luid ja söestunud odra teri.
Nöörkeraamika kultuur (2800–2000 a eKr)
Ida-Euroopa Pontose-Kaspia stepialadelt lähtunud Jamnaja kultuuri karjakasvatajate ulatusliku rände tulemusel tekkisid Kesk-, Põhja- ja Ida-Euroopas 3. aastatuhande alguses eKr uued arheoloogilised kultuurid ja ühiskonnad. Iseloomuliku ornamendiga savinõude (nöörkeraamika) järgi kutsutakse neid nöörkeraamika kultuurideks, paadi- ehk venekujuliste kivikirveste järgi ka venekirveste kultuurideks. Venekirveste kultuuri hõimud tõid kaasa koduloomade pidamise ja maaviljeluse alged, tehnilise uuendusena kivipuurimise. Üks mitmete omalaadsete tunnustega kultuuripiirkond kujunes Eesti, Põhja-Läti, Kagu-Soome ja nendega piirnevatel Venemaa aladel, kuid kõiki nöörkeraamika kultuure ühendas põhiliste esemetüüpide sarnasus.
Geeniuuringud on kinnitanud, et nöörkeraamika kultuur levis koos rahvarändega. Eesti alale kammkeraamika kultuuri rahvastiku kõrvale elama asunud nöörkeraamika inimesed saabusid arvatavasti Kesk-Euroopa kaudu. Mõnede Eesti nöörkeraamika kultuuri indiviidide säilmete DNA analüüs näitas, nad kuulusid emaliinidesse U, T, J ja H ning isaliini R1a-Z645. See isaliin on ka Kesk-Euroopa nöörkeraamika kultuurides kõige levinum. Naiste emaliinid vastavad teistele Euroopa nöörkeraamika kultuuri põlluharijaid hõlmanud uuringute tulemustele.
Nöörkeraamika kultuuri inimeste genoomiülesest analüüsist ilmnes, et nad eristusid selgelt kammkeraamika inimestest, aga olid sarnased hilises neoliitikumis ja pronksiajal mujal Euroopas elanud rahvastikuga. Nöörkeraamika kultuuri inimeste autosoomse ja X-kromosoomi päritolu analüüs näitas, et lisaks Jamnaja kultuuri päritolule kandsid nöörkeraamika Eesti alale toonud inimesed vähesel määral ka Anatooliast pärit Euroopa esimeste põlluharijate geneetilist materjali, eriti just emaliinis.
Kuigi kamm- ja nöörkeraamikat valmistanud kogukonnad mõjutasid teatud määral teineteise kultuuri ja segunesid, jäid mõlemad siiski oma eristuva kultuuri ja majandusviisiga püsima ning eksisteerisid kõrvuti järgmised 800 aastat. Vahemikus 2000–1700 a eKr aga mõlemad arheoloogilised kultuurid täpsemalt teadmata asjaoludel kadusid.
Elatusviis
Noorema kiviaja esimese poole kammkeraamika rahvastiku jaoks oli põhiliseks toidu hankimise viisiks endiselt küttimine, kalastus ja korilus, mis saavutas sel ajal oma kõrgeima arengutaseme. Jahiloomastik mitmekesistus. Sisemaal kütiti peamiselt põtra, tarvast, kobrast ja metssiga, lisaks veel metshobust, hirve, metskitse, jänest, karu, rebast, hunti, nugist ja teisi loomi. Mereäärsed inimesed küttisid hülgeid, neoliitikumi teisel poolel ka pringleid. Kaladest püüti sisemaal ennekõike haugi, ahvenat, latikat ja säga, rannikul ja saartel lisaks ka turska, koha, lesta ja teisi merekalu. Kalastamisel kasutati peamiselt võrku, tihti ka õnge. Tõenäoliselt oli tähtsal kohal korilus (marjade, seente, pähklite, linnumunade korjamine), ehkki arheoloogilisi jälgi on selle kohta raske leida. Riigiküla asulakohast avastatud suur hulk jõe- ja rannakarpe osutab ilmselt nende molluskite söömisele. Ka kammkeraamika kultuuri matmispaikadest saadud inimluude stabiilsete isotoopide analüüs kinnitab, et tegu oli küttide-korilastega.
Neoliitikumi esimesest poolest, kammkeraamika kultuuri ajast, pärinevad siiski ka esimesed märgid viljelusmajandusest – soode setetesse ilmuvad odra, nisu ja kaera õietolmuterad. Naaberalade arengutaset arvestades saadi vilja ja õpiti selle kasvatamist Lõuna-Skandinaaviast või Kesk-Euroopa põhjaosast. Skandinaavia suunale osutab asjaolu, et varaseimad tõendid maaviljelusest on leitud Mandri-Eesti rannikult ja saartelt ning samuti pikkade mereretkede tegemise suutlikkus, lõunasuunale aga Eesti ala kammkeraamika inimeste tihedad kontaktid lõunapoolse Baltikumi asukatega ning umbes sama vanad maaviljeluse märgid Ida-Lätis ja Lõuna-Leedus. Arvatavasti rajati põllulapid elupaikade lähedale aletades või jõelamme ja rannalähedasi rohumaid kasutades ning pinnast kobestati kõplalaadse tööriista või kivikirvega. Kokkuvõttes jäi viljakasvatus siiski kõrvaliseks tegevuseks.
Nöörkeraamikat kasutav rahvastik tõi Eesti alale märksa laialdasema põllumajandustegevuse, millest annavad tunnistust odra, nisu, kaera ja rukki (kaks viimast võisid küll olla ka umbrohuna teiste teraviljade seas) õietolmuterade esinemine soo- ja järvesetetes, söestunud odratera ja viljatera jälg nöörkeraamika potikillul, lamba või kitse, sea ja veise luud ja neist tehtud esemed matmispaikades ning inimluude stabiilsete isotoopide analüüsi tulemused. Maad hariti ilmselt aletades ja kõplaga. Sel ajal suurenenud puusöeosakeste arv õhus pärinebki tõenäoliselt põllu- ja karjamaade juurdesaamiseks metsa ja võsa põletamisest. Vilja kasvatati väikestel lapikestel, mis mõneaastase tarvitamise järel väljakurnatuna maha jäeti, et nende asemele uusi üles harida. Vabaks jäänud kändudevaheline pind kobestati kõpla või küünega (ridvaga, mille ühte otsa oli jäetud oks). Arvatakse, et küünest on tuletatud sõna kündma. Säärase algelise alepõllunduse tõttu ei olnud saagid suured, kuid andsid siiski lisa korjatavale taimtoidule. Nöörkeraamika inimesed käisid põlluharimise ja karjakasvatuse kõrvalt ka jahil ja püüdsid kala ning Läti ja Leedu paralleele arvestades võis püügimajandus anda isegi enamuse toidust.
Asustus
Kammkeraamika asulakohti – lühiajalisi peatuspaiku, jahilaagreid, külaasemeid – on Eesti alalt avastatud ligi 50 (nt Valma Võrtsjärve ääres, Akali ja Kullamäe Emajõe suudmes, Tamula asulakoht Võru juures, Villa Võhandu ääres, Naakamäe, Loona ja Undva Saaremaal, Riigiküla, Narva Joaoru ja Kudruküla Ida-Virumaal). Osa neoliitilisi asulakohti on juba varem kasutusel olnud piirkondades, osa aga uutel aladel, kust varasemaid muistiseid teada pole. Sarnaselt keskmise kiviajaga valiti elupaigaks siseveekogude kaldad ja mererand, mis olid parimad kohad kalastamiseks, küttimiseks ja koriluseks.
Asulatest leitud senisest intensiivsema ja mitmekülgsema elutegevuse märgid ning erineva parima püügiajaga loomade luude koosesinemine osutavad aastaringselt kasutusel olevate külade kujunemisele. Külades oli tavaliselt 2–4 elamut ja arvatavasti paarkümmend kuni poolsada inimest. Elamutena kasutati nii maapealse kui maapinda süvendatud põrandaga nelinurkseid maju, mille seinad punuti puitkonstruktsioonide vahele või olid osaliselt rõhtpalkidest. Lätis ja Leedus väljakaevatud elamujäänuste järgi võib oletada, et majadel olid sageli viilkatused. Elamud ehitati reeglina üksteise kõrvale kaldaga paralleelselt ja ukseavaga veekogu poole. Põhiline elutegevus käis hoonete ja veepiiri vahel. Jahiretkede ajal ja tarbeks rajati ilmselt kergemaid varjualuseid.
Nöörkeraamika kultuuri asulakohti on Eestist teada samuti umbes 50 (nt Ardus) ja nende paiknemine erineb kammkeraamika kultuuri omadest, lähtudes ilmselt viljeleva majandusviisi vajadustest. Nöörkeraamika kultuuri hõimud tõid kaasa koduloomade pidamise ja maaviljeluse alged. Nende elamiskohad ei paikne enam veekogude ääres, vaid tavaliselt Pandivere, Sakala kõrgendikul, ja üldse kõrgemates kohtades, mille läheduses leidus looduslikke rohumaid. Nöörkeraamika kultuuri hõimudest on järele jäänud õhuke kultuurkiht ja väikesed kalmistud. Sellest järeldatakse, et elati väikeste kogukondadena, kes uute karjamaade ja võibolla ka viljakasvatuseks sobivate maalappide otsingul aegajalt asukohta muutsid. Leidude põhjal otsustades võib väita, et kasvatati peamiselt lambaid, kitsi ja sigu, vähem veiseid. Asulakohad pole otse mererannas ja kohati mitte isegi suurte jõgede-järvede kallastel. Hiiumaal, Saaremaal ja Riigikülas on elupaik valitud rannast 1–1,5 km kaugusele, kus ilmselt leidus looduslikke rohumaid karjakasvatuseks ja sobiv pinnas põlluharimiseks. Esmakordselt asustati Põhja-Eesti paepealsed ja sisemaa kõrgustike servaalad. Põhja-Eestis elati kergesti haritava huumusrikka õhukese loomullaga lavamaal. Ida- ja Edela-Eestis oli asustus seotud jõekallastega ilmselt sealsete lamminiitude tõttu, mis olid muidu metsases ja soises maastikus ühed vähesed kohad, kus sai põldu harida ja karja kasvatada. Nöörkeraamika kultuuri ühiskonnas oli domineerivaks asustusvormiks ilmselt üksiktalu – see seletab nende asulakohtade suhteliselt väikest territooriumi ning õhukest ja leiuvaest kultuurikihti. Sarnaselt kammkeraamika kultuuriga olid nendegi majad nelinurksed ning maapealse või maa sisse süvendatud põrandaga.
Eesti ala kiviaja lõpu rahvaarvuks on hinnatud kuni 10 000 inimest.
Töö- ja tarberiistad
pisi|[[Nöörkeraamika ja venekirved (Eesti Ajaloomuuseum)]] Töö- ja tarberiistu tehti endiselt kivist, luust, sarvest, puust jm looduslikust materjalist, kuid täiustus nii lõhestus- kui lihvimistehnika. Nöörkeraamika inimesed võtsid kasutusele hästi lihvitud ja sissepuuritud varreauguga kivikirved, mille kasutamine muutus kiviaja lõpuks üleüldiseks, sh kammkeraamika kultuuri rahvastiku seas. Valdai kõrgustiku piirkonnast jõudis Eesti ala kammkeraamika inimesteni kvaliteetne tulekivi, millest tehti peamiselt nooleotsi. Umbes 2300 eKr tihenesid Mandri-Eesti rannikuäärsetel ja Saaremaa elanikel suhted Skandinaaviaga, kust jõudsid Eestisse mitmed kvaliteetsed tulekivist pistodad, kirved ja talvad. Kammkeraamika savinõud olid peamiselt suured ümara või terava põhjaga potid, nöörkeraamika oli mitmekesisem, valmistati nii lamedapõhjalisi potte kui väiksemaid peekreid. Pringli ja grööni hülge küttimine näitab, et püük pidi toimuma avamerel ning kasutati avamerekindlaid paate, mis naaberalade leidude põhjal otsustades võisid olla nahkpaadid. Talvel kasutati arvatavasti regesid ja suuski. Rõivad valmistati tõenäoliselt nahast, ehkki sel ajal õpiti juba ka riiet kuduma. Alates 3. aastatuhandest eKr on leitud savinõude pinnale vajutatud riidekoe jäljendeid, selliselt kaunistatud keraamikastiili nimetatakse tekstiilkeraamikaks. Arvatakse, et need kangad olid valmistatud nõgese või niine kiududest.
Ühiskond
Tulenevalt erinevatest majandusviisidest olid kammkeraamika kultuuri küttide-korilaste ja põllumajandusega tegeleva nöörkeraamika kultuuri ühiskonnad ilmselt erinevalt korraldatud. Nöörkeraamika kultuuri viljelusmajandus tõi ilmselt kaasa üksikpere rolli kasvu nii majanduslikus kui sotsiaalses mõttes, kammkeraamika kultuuri keskne üksus võis olla aga külakogukond. Kuna sellised suuremad inimrühmad eeldavad juhtimise teatavat tsentraliseeritust, siis on tänapäeva loodusrahvaste analoogide põhjal võib oletada, et kammkeraamika kogukondadel olid pealikud. Kummagi kultuuri rahvastiku kaugemad kultuurikontaktid on mõneti erinevad. Nöörkeraamikutel oli palju vähem idapoolseid mõjutusi ja sealt saadud materjale.
Matmiskombed
Eestist on teada 8 kammkeraamika ja paarikümmend nöörkeraamika kultuuri matmispaika. Matmispaikade vähesus näitab ilmselt seda, et neisse ei sängitatud kõiki kogukonna liikmeid – maetud võisid olla teatava eristaatusega isikud. Ülejäänud inimesi koheldi surma järel kuidagi teisiti, võib-olla sarnaselt paljude teiste loodusrahvaste tavaga heideti nad veekogusse, jäeti metsas maapinnale või pandi puude otsa.
Kammkeraamika inimesed matsid sageli eluasemete juurde ja isegi elamute sisse, kuid üksikud matmispaigad, peamiselt Eesti lääneosas, jäid ka neist eemale. Surnud pandi madalatesse maahaudadesse selili väljasirutatult, käed rinnal või külgedel. Mõnel juhul on mehed ja naised asetatud paarishauda vastassuunaliselt. Kohati on päitsiosa jäetud kõrgemaks või pandud sinna puuront. Ühes Valma lapse hauas on pea kohal olnud tulease. Tamula asulakoha hästisäilinud haudades oli põhja peale asetatud oksi ja kasetohtu. Mõnikord on hauda riputatud ookrit. Surnud maeti luust, hammastest ja merevaigust ripatsitega ehitud rõivastes, sageli pandi neile kaasa tööriistu ja töötlemata loomaluude esinemise põhjal osutades ka liha.
Nöörkeraamika kalmed asusid üldjuhul elamutest eemal ja sageli kõrgematel küngastel. Matmispaigas oli tavaliselt 1–2 hauda, harva rohkem. Surnu pandi sinna kägarasendis ja tihti külili, naised parema ja mehed vasaku külje peale, kusjuures üks või mõlemad käed võisid olla pea all. Sope matmispaiga kohta on teade ka istuli matmisest. Tamulas oli üks surnu maetud kasetohu sisse mässituna, Tartus Karlovas kaetuna lubjakiviplaatidega. Ühes Sope naisehauas olid tuleasemed ja õla alla pandud väiksed kivid. Hauapanuseks olid tavaliselt venekujulised kivikirved, lisaks veel muud tööriistad, savinõud ja ahinguotsad.
Religioon
pisi|Venekirvestel oli ilmselt ka religioosne funktsioon Kunst ja kultus olid kiviajal ilmselt väga tihedalt seotud ja kunstil oli lisaks esteetikale ka usundiline tähendus. Kammkeraamika kultuuri muististe seas palju luust, merevaigust ja kivist ripatseid, sh hammasripatseid, helmeid, looma- ja inimkujulisi või lihtsate geomeetriliste kujunditega vorme. Enamik ripatseid on ühe või mitme kinnitusauguga ja neid kanti kaelas või rõivaste, sh peakatte, küljes. Ilma kinnitusauguta ripatseid võidi kanda kotikeses. Vähem on leitud skulptuure. Tüüpilise kammkeraamika ajal hakati valmistama keraamilist pisiplastikat, mis kujutasid tugevasti stiliseeritud inimesi, loomi või veelinde. Ripatseid ja skulptuure on seostatud totemistlike arusaamade, hingekujutelmade või maagiliste toimingutega. Linnud ja ussid võisid sarnaselt hilisemate loodusrahvastega ka kammkeraamika inimeste jaoks olla hingeloomad. Surma ja lindude usundilisele seosele osutab matus, kus lapse mõlemasse kätte oli pandud osa sookure tiivast. Valmas olnud karumatus, kus loom oli sängitatud tuleaseme alla (nagu mõnikord ka inimesed), oli ilmselt seotud totemismiga.
On arvatud, et kammkeraamika kultuuris võidi inimeste elupaika või selle lähedale matmisega taotleda nende kui mõjuvõimu omanud isikute soosingut ja kaitset. Teisalt on asulasiseste matuste toimumises kaheldud: asulat meenutav kultuurikiht võis kujuneda ka kalmistule, kus regulaarselt riitusi läbi viidi, või toodi mingil rituaalsel või maagilisel põhjusel asulasse vaid osa surnukehast, nt mõni luu.
Varase neoliitikumi kosmoloogias, mis ilmselt sarnanes varasema ajajärguga, võis olla tähtsal kohal (vee)linnuga seonduv loomismüüt. Põtra ja karu võidi käsitleda kui mütolooglisi tegelasi, kes olid (jahi)loomade isandad. Nende austamiseks võidi korralda kollektiivseid rituaale, mida juhtisid šamanistlikku tehnikat ning maailmavaadet kandvad isikud. Riiete külge kinnitatud ripatsid ja kujukesed kujutasid ilmselt šamaani abistavaid vaime. Neoliitikumi esimesel poolel olid arvatavasti endiselt tähtsad veega seotud pühad paigad, millele osutab matmiskohtade paiknemine ning samasse kultuuriruumi kuulunud Soome ja Karjala kaljumaalingud ja -raiendid, mis samuti asusid veekogude kallastel.
Avastatud nöörkeraamika muististe ja matuste põhjal on arvatud, et seal olid endiselt tähtsal kohal animistlikud arusaamad, aga võib-olla austati juba ka inimkujulisi loodusvaime ja eksisteerisid viljakusmaagiaga seotud riitused. Mõned tugevas kägarasendis maetud inimeste luustikud võivad olla märgiks sellest, et surnud maeti kinniseotult, kuna kardeti laiba tagasipöördumist.
Kiviaja lõpus olid religioosse taustaga ilmselt ka osa kivikirveid, mida on tahtlikult jäetud või maetud viljelusmaadele või ka märgaladele. Tõenäoliselt kasutati neid viljakuse ja viljastamise ideega või päikesega seotud rituaalides, mida viidi läbi kollektiivselt. Kirveid on mõnikord tõlgendatud kui taeva ja äikesejumalaga seotud kultusesemeid.
Keeled
Kammkeraamika teooria kohaselt märkis tüüpilise kammkeraamika kultuuri levik soomeugrilaste või täpsemalt varaste läänemeresoomlaste rännet Läänemere äärde, kus assimileeriti seal varem elanud tundmatut keelt kõnelenud rahvastik. Teooria lähtekohaks oli arusaam, et alates kammkeraamika kultuuri perioodist on selle piirkonna arheoloogilises aineses näha ilma oluliste katkestusteta arengut kuni ajaloolisest ajast tuntud soome-ugri keeli kõnelenud rahvasteni. Nöörkeraamika kultuuriga arvati Baltikumi läänemeresoomlaste sekka saabuvat indoeurooplasi või baltlasi. Daugava jõest põhja pool jäid nad arvulisse vähemusse ja sulandusid aegamisi läänemeresoomlastesse. Alates 1990. aastatest on idee soomeugrikeelsest kammkeraamika kultuuri rahvastikust toetust kaotanud, kuna keeleteaduslikult on soome-ugri keelte hargnemine paigutatud märksa hilisemasse aega kui kammkeraamika levik ning arheoloogilise kultuuri samastamist teatud keelega ja asustuse järjepidevuse tõlgendamist keelelise järjepidevusena peetakse alusetuks eelduseks. Lisaks on asustuse arengus hakatud nägema järjepidevust lausa alates jääajajärgsetest esmaasukatest või vastupidi, asustuse katkestust pärast kammkeraamika kultuuriperioodi.
Petri Kallio on uue mõttena välja pakkunud, et kammkeraamika kultuuriga levis Volga-Oka regioonist Läänemere äärde eeluurali keel. Tema hinnangul sobib see kokku asjaoluga, et kunagisel kammkeraamika alal hiljem kõneldud Uurali keeltes on substraadi tuvastamine keeruline – eeluurali keelest lähtunud keelekujude substraat olekski Uurali keeltega sarnane ja raskesti eristatav. Väljaspool kammkeraamika ala kõneldavates Uurali keeltes (nagu saami) on mitteuuralipärane substraat aga selgelt identifitseeritav. Valter Langi meelest aga ei saa läänemeresoome keeltes märkimisväärse substraadi olemasolu eeldadagi, kuna nende kujunemine toimus väga hõreda varasema asustusega piirkonnas, ja ta piirdub nentimisega, et kammkeraamika kultuuris räägiti tundmatut keelt. Jaakko Häkkineni hinnangul ei kõneldud eeluurali keelt sel ajal üldse Volga piirkonnas, vaid Uuralitest kaugel ida pool, Jenissei ja Leena veelahkme ning Mongoolia lähedal, oletuslikult kusagil Sajaanide piirkonnas, ja seda võib-olla veel 3000 a eKr. Ta põhjendab oma seisukohta Siberi idaosast pärit jukagiiri keeltes leiduvate alguurali laensõnadega ja Mandžuuriast pärit idapoolsete Altai keelte tüpoloogilise sarnasusga Uurali keeltele, mis tähendavat, et eeluurali keel pidi nendega kokkupuutumiseks ida pool asuma.
Inimeste välimus
Vana DNA analüüs näitab, et nii Läti ja Eesti kiviaegsete küttide-korilaste kui nöörkeraamika inimeste nahk oli enamjaolt tõmmu ning silmad ja juuksed tumedad. Kammkeraamika ja nöörkeraamika inimeste pikkus erines: esimesed olid suhteliselt lühikesed (mehed alla 170 cm ja naised alla 160 cm), teised pikemad (mehed keskmiselt üle 170 cm).
Füüsilise antroploogia uuringutes on kammkeraamika asula- ja matmispaikadest leitud koljudest enamik liigitatud nn protolaponoidsesse tüüpi, mida peeti üheks uurali rassi vanaks vormiks. See tüüp arvati olevat kujunenud mongoliidide ja europiidide segunemise või kohaliku arengu tulemusel ning pidi meenutama tänapäeva saamidele omast laponoidset ja idapoolsetele soomeugrilastele omast sublaponoidset ja subuurali tüüpi. Nöörkeraamika koljud esindasid aga europiidset tüüpi. Kiviaja lõpul ja pronksiajal olevat toimunud nende kahe tüübi segunemine, kus lõpuks sai domineerivaks europiidne tüüp.
Antropoloog-arheoloog Mihhail Gerassimov rekonstrueeris Valma kammkeraamika kultuuri ja Ardu nöörkeraamika kultuuri matmispaigast leitud luude põhjal kummagi kultuuri meeste büstide näited (Valma mees ja Ardu mees). Tanel Moora andmetel lisas Gerassimov Valma mehele mongoli kurru aga vaid sellepärast, et lihtinimestel oleks kuju vaadates kergem selle mongoliidseid jooni märgata. Aivar Kriiska hinnangul pole need kaks skulptuuri kammkeraamika ja nöörkeraamika kultuuri rahvastikule tunnuslikud, sest antropoloogiline tüüp varieerus mõlema rühma sees: leidus nii lühi- või keskpealisi madala ja laia näoosaga kui ka pikapealisi ja kõrge näoosaga isikuid.
Hiljem, 2019. aastal, rekonstrueeriti Venemaa Teaduste Akadeemia Etnograafia ja Antropoloogia Instituudis ühe Sopele maetud nöörkeraamika kultuuri naise nägu. Kolju kraniomeetriline uuring näitas, et naine oli suhteliselt madala ja laiemapoolse näo ning terava horisontaalse profiiliga kõrge ja kitsa ninaga. Need tunnused on üldjoontes omased ka teistele nöörkeraamika kultuuri inimestele Eestis ja mujal Euroopas.
Vezin
Vezin on prantsuskeelne küla Belgias Valloonia piirkonnas Namuri provintsis Andenne'i vallas Namuri provintsis.
Lahn (Hessen)
Lahn oli kreisivaba linn Lääne-Saksamaal Hesseni liidumaal, mis moodustati 1. jaanuaril 1977 Hesseni administratiivreformi käigus, kui Gießeni ja Wetzlari linnad omavahel liidendati kreisivabaks linnaks. Et tegu oleks võrdse liitmisega, sai uus linn endale nimeks Lahn läbi linna voolava jõe järgi. Lisaks Gießenile ja Wetzlarile liideti ka Heuchelheimi asulast Gießeni kreisist ning 13 muud Wetzlari kreisi asulat.
Vezin
Enne valdade ühendamist 1977. aastal oli Vezin omaette vald.
Lahn (Hessen)
Hesseni peaminister Albert Osswald (SPD), kes oli pärit Gießenist, kirjeldas uut linna "Sajanditööna" (Jahrhundertwerk), kuna see tugevdanuks Hesseni keskosa, luues tõmbekeskuse põhjaosa Kasseli ja lõunaosa Frankfurdi vastu.
Linnade liitmine osutus aga vägagi ebapopulaarseks, eriti Wetzlaris, kuna linnal ei olnud ühtset linnasüda. Mõlemad linna osad, Lahn-Gießen ja Lahn-Wetzlar võistlesid omavahel - Gießen oli valitsus-, ülikooli- ja kaubanduskeskus, samas Wetzlar oli tööstus- ja kaubanduskesus. Linnasüdamed olid üksteisest 15 kilomeetri kaugusel, ning linnadevaheline ala (täna Heuchelheimi ja Lahnau asulad) oli väga hõredalt asustatud ja meenutas rohkem külasid. Wetzlari elanikud kartsid strukturaalselt alla jääda suuremale Gießenile ja linna muutumist Gießeni magalaks. Ka uus postiindeks võimendas seda tunnet - Lahni postiindeksiks sai endine Gießeni 6300, kuid kirjad Gießenisse kandsid postiindeksit "6300 Lahn 1" ja Wetzlarisse "6300 Lahn 2". Ka Gießeni ja Wetzlari vahelised elanikud kartsid, et linna laienemise käigus kaotavad nad oma ruraalse karakteri ja kartsid linnadevahelise liikluskoormuse suurenemist.
Ka nime "Lahn" valikut peeti suuresti ebaõnnestunuks - algselt plaaniti linna nimetada Gießen-Wetzlariks, kuid valiti "Lahn", et linnaga liidetud külad saaksid oma nimed liita, kuid linnaelanike arvates polnud nimel ajalugu. Autodele ilmusid kleepsud: "Wenn ich Lahn seh, krieg ich Zahnweh" (Kui ma näen Lahni, saan ma hambavalu"), ka Lääne-Saksamaa liidukantsler Helmut Schmidt märkis, et "'Lottet Lahnis' ei suuda ma ette kujutada" ("Unter einer Lotte in Lahn kann ich mir nichts vorstellen"), mis oli sõnademäng, viidates Johann Wolfgang von Goethe romaani "Noore Wertheri kannatused" tegelase Lottele ja Thomas Manni romaanile "Lotte Weimaris". Linnade liitmisel olid ka poliitilised tagajärjed - 20. märtsil 1977 toimunud Hesseni kohalikel valimistel kaotas liitlinna loomise poolt olnud SPD suurelt CDU kandidaatidele, kes kandideersid Lahni linna vastastena, võites nii 50.7% häältest, linnapeaks valiti Wilhelm Runtsch, kes suri aga juba 20. augustil 1977 ja ta vahetas välja Hans Görnert, kes oli ka Gießeni linnapeaks kuni 1985. aastani.
31. juulil 1979 saadeti liitlinn laiali. Gießen kaotas oma enne Lahni eksisteerimist olnud kreisivaba staatuse ja inkorporeeriti nüüd Gießeni kreisi, kuid sai endale uue Lützellindeni linnaosa linna edelaosas, mis Lahni loomise käigus linnaga liideti. 1. jaanuaril 1981 moodustati Kesk-Hessenis uus Gießeni ringkond ning linn sai selle halduskeskuseks. Wetzlar inkorporeeriti uude Lahn-Dill-Kreisi, linnaga liidendati veel seda ümbritsenud kaheksa asulat, mis olid varem Lahni linna koosseisu inkorporeeritud.
Kose külanõukogu
Kose külanõukogu oli külanõukogu Harju rajoonis. Külanõukogu moodustati 1945 Ravila valla territooriumil. Külanõukogu halduskeskus asus Kose asulas.
Mirotice
Mirotice (saksa keeles Mirotitz) on linn Tšehhis Lõuna-Tšehhi maakonnas Píseki ringkonnas. Mirotice asub Písekist umbes 16,5 km ja České Budějovicest ligikaudu 60 km põhjaloodes.
Miroticet on esmamainitud 1254. aastal, linnaõigused olid juba 1291. aastal.
Mirotices on sündinud tšehhi maalikunstnik Mikoláš Aleš (1852–1913).
Melomys rubicola
Melomys rubicola oli hiirlaste sugukonda kuuluv näriline. 2019. aastal kuulutas Austraalia valitsus ta ametlikult väljasurnuks, kuigi arvati, et see kadus millalgi aastatel 2009–2011. Seda peetakse esimeseks imetajaks, kes kliimamuutuste tõttu välja suri.
Melomys rubicola elas vaid 340×150 meetri suurusel taimestikuga kaetud Suure Vallrahu põhjaservas Austraalia ja Uus-Guinea vahel paikneval korallsaarel Bramble Cay, mis ulatub veest kuni kolm meetrit kõrgemale. See asub Uus-Guineast ainult 50 km kaugusel.
Naaskel-porosamblik
Naaskel-porosamblik  (Cladonia coniocraea) on samblikuliik.
Melomys rubicola
Tema kerepikkus oli 140–160 mm, saba pikkus 145–180 mm ja kaal 100 grammi. Tal oli punakaspruun karv heledama kõhualusega. Selle sabal olevad soomused moodustasid mosaiikmustri. Ta oli lähedalt suguluses Austraalias Cape Yorki poolsaarel elava liigiga Melomys capensis.
Naaskel-porosamblik
Samblik on Eestis väga sage.
Melomys rubicola
Ta oli öise eluviisiga ja elutses Bramble Cay madalas taimestikus. Ta toitus arvatavasti saare taimedest, kuid võib-olla ka kilpkonnade munadest.
Melomys rubicola võis saarele viimasele jääajale järgnenud meretaseme tõusu tõttu lõksu jääda. On ka võimalik, et ta ulpis saarele Fly jõe deltast mõne puu külge kinnituna.
Looma kirjeldas esmakordselt 1845. aastal Briti laeva HMS Bramble komandör leitnant Charles Bampfield Yule. Neid oli sel ajal nii palju, et tema meeskond lasi neid nalja pärast vibudega. Kui 1978. aastal hinnati arvukust mitmesajale, siis 1998. aastaks oli see langenud alla saja ning 2004. aasta loendus hõlmas vaid 12 looma. Pärast 2009. aastat pole neid enam nähtud. Mail 1845 kogusid loodusteadlane John MacGillivray ja Joseph Jukes Bramble Cayd külastades holotüübi, mida hoitakse täna Londoni loodusmuuseumis.
2016. aastal kuulutasid Austraalia teadlased vaatamata ulatuslikele otsingutele liigi väljasurnuks. Melomys rubicola väikesearvuline populatsioon suri välja maailmamere tõusu tõttu, millest tulenevalt puudutas merevesi tormide ajal üha kaugemat sisemaad. Sellega koos vähenes mereveest puutumata jääv maa-ala 1998. aasta juulist 2014. aasta septembrist 2,43 hektarilt 0,19 hektarini. Austraalia valitsus kinnitas Melomys rubicola väljasuremist ametlikult 2019. aastal.
Melomys rubicola't peetakse esimeseks imetajaliigiks, kes on inimtekkeliste kliimamuutuste tõttu väljasurnud. On arvatud, liigi isendeid võib kohata teistelt Suure Vallrahu laidudelt, mida pole uuritud, kuid seda peetakse siiski vähetõenäoliseks.
Leevi kalmistu
pisi|Leevi kalmistu (juuli 2014) Leevi kalmistu on kalmistu Rõuge kihelkonnas Võrumaal, tänapäevase haldusjaotuse järgi Põlva maakonnas Räpina vallas Leevi külas.
Kalmistu on arvele võetud kultuurimälestisena.
Truusööt
Truusööt on eesti perekonnanimi.
Nimede eestistamisel määrati Truusööt uueks perekonnanimeks isikutele, kelle perekonnanimi oli Treuhold. Enn Truusöödi palvel kanti Truusööt perekonnanimede kaitseregistrisse nr. 241 all (Siseministeeriumi teadaanne 17. juunist 1936).
2017. aasta 1. jaanuari seisuga on perekonnanimi Truusööt Eestis alla viiel mehel ja 7 naisel.
Aude oja
Aude oja on oja Harju maakonnas Saue vallas.
Oja on 7,7 km pikk, valgla pindala on 10,2 km². Oja suubub vasakult poolt Munalaskme ojasse.
Tirznieki
Tirznieki on küla (mazciems) Lätis Cēsise piirkonnas Jaunpiebalga vallas.
Aastal 2007 oli seal 20 elanikku. Aastail 2009-2021 jäi küla Jaunpiebalga piirkonda.
Kalasatama metroojaam
Kalasatama metroojaam (soome keeles Kalasataman metroasema; rootsi keeles Fiskehamnens metrostation) on üks Helsingi metroo 25 jaamast. Asub Sörnäineni ja Kulosaari metroojaama vahel Kalasatamas.
See avati 1. jaanuaril 2007.
Seitenstetten
Seitenstetten on vald (Marktgemeinde) Austrias Alam-Austria liidumaal Amstetteni ringkonnas.
Seitenstetten asub Mostviertelis. U. 25,84 % valla territooriumist on kaetud metsaga.
Ajalugu
Keegi Udalschalk või Udiskalk, esmakordselt mainitud 1109. aastal, rajas 1112. aastal sinna kloostri ja andis kõik oma kinnistud Seitenstettenis, Grünbachis, Heftis ja Stilles (tänapäeva Ülem-Austrias). 1114. aastal paigutati sinna benediktiini mungad Göttweigi kloostrist. 1116. aastal pühitses piiskop Ulrich I Passaust, kes oli Udalschalki perekonna sugulane, kloostrikiriku ja kinkis suure Aschbachi kihelkonna. 1142. aastal lisati Wolfsbachi kihelkond. Need kaks suurt kihelkonda jagunesid aja jooksul 14 kihelkonnaks, mille eest klooster siiani vastutab.
1180. aasta paiku kinkis Magdeburgi peapiiskop Wichmann von Seeburg Ybbsi jõe lähedal suured metsad.
Nick Út
Nick Ut (ka Nick Út; õieti Huỳnh Công Út; sündinud 29. märtsil 1951 Long Anis) on vietnami päritolu USA fotograaf.
Ta tegi 8. juunil 1972 sõjareporterina Vietnamis Trảng Bàngi külas foto, mis kujutab Lõuna-Vietnami lennukilt eksikombel heidetud napalmipommist põletushaavu saanud lapsi põgenemas. Pildi keskmes on alasti tüdruk Phan Thị Kim Phúc. See on üks tuntumaid Vietnami sõjast tehtud fotosid. See vallandas maailma üldsuse nõudmise Vietnami sõda lõpetada. Foto valiti 1972. aastal aasta pressifotoks ning pälvis 1973. aastal Pulitzeri auhinna.
Satoshi Tsunami
Satoshi Tsunami (jaapani keeles 都並 敏史 Tsunami Satoshi; sündinud 14. augustil 1961 Setagayas) on Jaapani endine jalgpallur, kaitsja.
Koondisekarjäär
Jaapani jalgpallikoondises mängis ta aastatel 1980–1995 78 mängu ja lõi 2 väravat.
Süüria muusika
Süüria muusika on Süürias või süürlaste loodud muusika.
Keskaeg
Kristliku luule ja muusika õitseaeg kestis Süürias 3. sajandi algusest kuni 7. sajandini. Alguse sai see idaaramea dialekti kõnelevatelt kristlastelt Põhja-Süürias ja Mesopotaamias ning toetus rikkalikele rahvakeelse paganliku kirjanduse traditsioonidele. Süüria kiriku mõju ulatus läänes suurte kreeka keelt kõnelevate rannikulinnadeni ning idas Pärsia aladeni. Kristlik Süüria oli algselt tugevalt mõjutatud ka läänearamea dialekti kõnelevast Palestiinast ja nagu Jeruusalemmas, tunti ka Antiookias põhiliselt ühe või mitme eeslaulja ja koori vahelduvlaulmist.
Süüria poeesia kolm tähtsamat vormi on järgmised:
Aleksandr Aleksandrov (diplomaat)
Aleksandr Aleksandrov (Алекса́ндр Миха́йлович Алекса́ндров; 1907 – 1983 Moskva) oli Nõukogude Liidu diplomaat (suursaadik).
Ta oli 1949–1953 saadik Uus-Meremaal, 1958–1963 suursaadik Islandil ja 1966–1970 Sierra Leones.
Smiltene Maarja kirik
Smiltene Maarja kirik on luteri kirik Lätis Smiltenes. See on Smiltene kihelkonnakirik. Hoone asub aadressil Baznīcas laukums (Kirikuväljak) 1.
Esimene kirik rajati Smiltenesse piiskopilinnuse juurde aastal 1370. Kuna see pühitseti sisse maarjapäeval, hakkas see kandma Maarja nime. Kuigi kiriku asukoht on vahepeal muutunud, on see toonase nime siiski säilitanud.
Aastast 1583 on teada esimene sealse koguduse õpetaja preester Andrejs Kurgeriuss. Aastal 1613 ehitati sealne kirik ümber, samast aastast allus kirik Rauna kihelkonnale ja sealsed vaimulikud olid Rauna kihelkonna abiõpetajad. Aastast 1631 on teada esimene sealne luteri vaimulik Georg Grave.
Põhjasõja ajal rüüstasid vene väed 9. augustil 1702 Smiltenet. Kirikukella viisid nad sõjasaagina Pihkvasse.
Järgmise õpetaja Harnacki ajal asutati kiriku juurde vaestemaja. Hoone kuulus kirikule, aga seal elavad vaesed said ülalpidamise Smiltene mõisalt.
11. mail 1745 sai sealseks kirikuõpetajaks varem Ēvele kiriku juures töötanud Jakob Lange. Smiltenes koostas ta esimesed saksa-läti ja läti-saksa sõnaraamatud. Lange järel sai õpetajaks tolle tütrega abiellunud Ernest Gottfried Hasenstein, kes ehitas vana kiriku ümber ilma tornita kivihooneks.
Eduard Kügeler alustas 1847. aastal praeguse kirikuhoone ehitamist ja see valmis aastal 1859, mil õpetajaks oli Johann Heinrich Guleke. Ehitus maksis 13 192 rubla. Kirik on ristikujulise põhiplaaniga. Smiltene mõisa omanikud Bandaud andsid kirikule altarimaali, kirikutornis asuva kella annetas Volmari Püha Siimoni kirik, oreli kinkis kirikule Riia kalvinistide kogudus. Kirikut ehitas meister Mārcis Sārums.
1877. aastal sai sealseks kirikuõpetajaks esimest korda lätlane Kārlis Kundziņš. Läti iseseisvumise järel annetas riigi president Kārlis Ulmanis kiriku tornikella. Kundziņši järel sai õpetajaks tolle lapselapsega abielus olnud Ernests Kronbergs, kes hukkus teise maailmasõja ajal Punaarmee pealetungi käigus.
Läti ärkamisajal peeti kirikus Atmoda kirikulaulude kontsert, mille käigus pühitseti ka praegune Läti riigilipp. Lisaks peeti seal veel kaks laulva revolutsiooni kontserti.
Žagari
Žagari on küla (mazciems) Lätis Cēsise piirkonnas Jaunpiebalga vallas.
Küla asub valla lõunaosas. Seal asub Žagari bussipeatus.
Aastal 2007 oli seal 4 elanikku. Aastail 2009-2021 jäi küla Jaunpiebalga piirkonda.
Kaustajõgi
Kaustajõgi (ka Kauste oja) on jõgi Harjumaal Kose vallas Kõrvemaa lõunaosas.
Jõgi on 8 km pikk, valgla pindala 11,2 km². Jõgi algab Rava külast ja suubub Ojasoo külas paremalt Kuivajõkke.
Nadvorniki narmassamblik
Nadvorniki narmassamblik  (Bryoria nadvornikiana) on samblikuliik.
Samblik kasvab ka Eestis.
Mürmekoloogia
Mürmekoloogia on bioloogia haru, mis tegeleb sipelgate uurimisega.
Eestis on mürmekoloogiaga tegelenud Vambola Maavara, Ants-Johannes Martin.
Välismaa mürmekolooge: Auguste Forel, Erich Wasmann, William Morton Wheeler, Edward O. Wilson.
Aleksei Krassilnikov
Aleksei Krassilnikov (Алексе́й Никола́евич Краси́льников; 12. oktoober 1909 — 26. september 1979) oli Nõukogude Liidu diplomaat (saadik).
Ta oli 1944–1946 Nõukogude Liidu saadik Islandil.
Jamesi jõgi
pisi|Jamesi jõe valgala pisi|Jamesi jõgi Jamesi jõgi on Põhja-Ameerika idaosas Apalatšide Allegheny mägedest lähtuv jõgi. Virginia osariigi pikim jõgi voolab 560 kilomeetrit ning suubub Chesapeake'i lahte.
Vanemleitnant
Vanemleitnant on sõjaväeline auaste. Mõnedes riikides vastab vanemleitnandile ülemleitnandi auaste.
Eestis
Vanemleitnant on Eesti kaitseväes kõige kõrgem mereväe nooremohvitseri auaste. See asub kaptenmajori auastmest madalamal.
Maa- ja õhuväes vastab sellele kapteni auaste.
Teised riigid
ملازم أول (رتبة عسكرية) Baş Leytenant Nadporučík Premierløjtnant Oberleutnant First Lieutenant Premier-lieutenant Primo tenente Vyresnysis leitenantas Eerste luitenant Premierløytnant Premierløytnant Porucznik Старший лейтенант Nadporočnik Premiärlöjtnant Üsteğmen Thượng úy 中尉
Baši
Baši on küla (mazciems) Lätis Cēsise piirkonnas Jaunpiebalga vallas.
Küla asub valla keskosas. Bašis kasvavad tammed (esimese ümbermõõt 4,1 ja kõrgus 23 meetrit, teise ümbermõõt 5,95 ja kõrgus 23 meetrit, kolmanda ümbermõõt 4,15 ja kõrgus 18 meetrit) on looduskaitse all.
Aastal 2007 oli seal 15 elanikku. Aastail 2009-2021 jäi küla Jaunpiebalga piirkonda.
Sonntagberg
Sonntagberg on vald (Marktgemeinde) Austrias Alam-Austria liidumaal Amstetteni ringkonnas. See on oluline katoliku palverännukeskus.
Sonntagberg asub Mostviertelis. U. 29 % valla territooriumist on metsaga kaetud.
Vaatamisväärsused
Sonntagbergi barokk-kiriku ehitasid, praegusel kujul, aastatel 1706–1732 Jakob Prandtauer ja Joseph Munggenast. Laemaalingud tegi Daniel Gran (1738–43). 1964. aastal andis paavst Paulus VI sellele tiitli Basilica minor.
Lühikest aega oli Sonntagberg koht, millest sai siis Summerhilli kool.
Ürgne kutse (film 1908)
"Ürgne kutse" on D. W. Griffithi 1908. aasta film. Filmi aluseks on Jack Londoni samanimeline romaan. Film valmis 1908. aastal Fort Lees (New Jersey). Filmi koopiat säilitatakse Kongressi raamatukogus.
Streymoy
Streymoy on Atlandi ookeani põhjaosas asuvate Fääri saarte suurim saar.
Idas eraldab Streymoyd Eysturoyst kitsas Sundini väin, mille üle viib sild.
Streymoy pindala on 373 km².
Streymoyl on umbes 22 000 elanikku ehk üle 40% Fääri saarte elanikest. Saarel asub Fääri saarte pealinn Tórshavn, muud suuremad asulad on Vestmanna, Kollafjørður, Saksun ja Tjørnuvík.
Kuressaare külanõukogu
Kuressaare külanõukogu oli külanõukogu Kingissepa rajoonis. Külanõukogu pindala oli 462 km² (1977). Külanõukogu halduskeskus asus Kuressaares.
Backstreet Boys
Backstreet Boys on Ameerika vokaalansambel, mille liikmed on Nick Carter, Howie Dorough, AJ McLean, Kevin Richardson ja Brian Littrell.
Aleksander Maripuu
Aleksander Maripuu (6. juuni 1885 Emmaste, Hiiumaa – 26. aprill 1948 Tallinn) oli Eesti õigeusu vaimulik – diakon ja preester. Ta lõpetas Emmaste kihelkonnakooli ning sooritas vaimuliku kutseeksami 1933. aasta mais EAÕK Sinodi juures. Maripuu pühitseti diakoniks 18. märtsil 1934 ning preestriks 16. detsembril 1934.
Aleksander Maripuu on maetud Tallinna Aleksander Nevski kalmistule, tema puhkepaik on nimetatud kultuurilooliseks hauaks.
Karukella tee
pisi|Karukella tee Karukella tee on tänav Tallinnas Pirita linnaosas Kose asumis. Tänava pikkus on umbes 350 m. Karukella tee algab Vabaõhukooli teelt ja lõpeb Pune teel.
Jevgeni Terletski
Jevgeni Terletski (Євген Петрович Терлецький; 1/13. märts 1892 Lozovõi Jar – 22. oktoober 1938 Voronež) oli Ukraina NSV diplomaat.
Ta oli 1921–1922 repatrieerimiskomisjoni esimees ja 1922–1923 täievoliline esindaja Lätis, Leedus ja Eestis.
Õpetajate päev
Õpetajate päev on tähtpäev, mis on ellu kutsutud õpetaja ameti väärtustamiseks, s.o elukutsega seotud probleemidele ja saavutustele tähelepanu pööramiseks.
Õpetajate päeva tähistatakse riigiti erinevatel päevadel, Eestis on selleks 5. oktoober. Samal päeval tähistab UNESCO alates 1994. aastast maailma õpetajate päeva (inglise keeles World Teachers' Day).
Eesti koolides on tavaks abiturientidel olla sel päeval õpetajate rollis ja ise tunde anda.
Õpetajate päevale eelnevatel päevadel on tavaks saanud õpetajaid tunnustada ja tänada nii piirkondlikult kui ka üleriigiliselt – korraldatakse vastuvõtte ja kontserte. Samuti toimub näiteks üleriigiline Aasta Õpetaja auhinnagala "Eestimaa õpib ja tänab", kus valitakse aasta õpetaja.
Mujal maailmas
Usbekistanis on 1. oktoobril tähistatav õpetajate päev riigipüha ja see on tehtud puhkepäevaks.
Sundmõtlemine
Sundmõtlemine ehk obsessiivne mõtlemine on inimese mõtlemishäire, kus pähe tulevad korduvad mõtted või kujutlused, millest on keeruline vabaneda ja mis võivad tekitada erinevaid emotsioone. Tihtipeale puudub neil sundmõtetetel reaalne põhjus, nad tulevad pähe, kuigi ei seondu reaalse olukorraga ja nende eemaletõrjumine või vältimine võib inimese olukorda isegi halvendada. Sundmõtted võivad olla seotud selliste inimese igapäevaste hirmudega nagu "pliit jäi välja lülitamata või uks lukustamata" või muude ebameeldivate mälestustega nagu vägivald enda või teiste suhtes. Sundmõtetega inimene saab tavaliselt aru, et painavatel mõtetel puudub reaalne taust, aga ta ei saa neid mõtteid ära lõpetada.
Sundmõtted on tihtipeale ebameeldivad, siivutud ja võõrana tunduvad, kuid obsessiiv-kompulsiivset häiret esineb vaid 2,5–3 protsendil inimestest. Tavaliselt esineb sundkäitumist ja sundmõtlemist 80–88 protsendil tervetest inimestest. Levinum sundmõte on määrdumis- või nakatumishirm, kui inimene kardab pisikuid, kiiritust, mürki.
Yuki Tsunoda
Yuki Tsunoda (jaapani keeles 角田 裕毅 Tsunoda Yūki; sündinud 11. mail 2000 Sagamiharas Jaapanis) on Jaapani vormelisõitja. Ta võistleb vormel 1 sarjas Scuderia AlphaTauri meeskonnas. Tsunoda on 18. jaapanlane, kes vormel 1-s on võistelnud ning pärast 2014. aastat ainus jaapanlane vormel 1-s.
Kardisõit
Tsunoda alustas oma võistlejakarjääri väga vara. Ta alustas kardisõiduga 2009. aastal, kui ta osales Ida-Jaapani juuniorite ekspertklassivõistlusel, lõpetades selle kolmandal kohal. 2012. aastal võttis Tsunoda osa JAF juuniorite kardimeistrivõistlustest. Sealt liikus ta kiirelt 2013. aastaks suurema regiooni võistlustele ning sellest järgneval aastal sai ta osa võtta ka üleriigilisest võistlusest.
Jaapani vormel 4
Tsunoda vormelisarjakarjäär sai alguse 2016. aastal, kui ta lõpetas Honda Suzuka Circuit Racing kooli (SRS-Kart) vormeliklassi ning liitus Honda Formula Dream Projectiga. Samal aastal sai Tsunoda teha oma vormelisõitja debüüdi, kui ta võttis osa Suzukas toimunud Jaapani F4 võidusõidust. Tsunoda lõpetas mõlemad sõidud kõrgete kohtadega, esimese sõidu hõbemedaliga ning teise sõidu auväärse neljanda kohaga.
2017. aasta andis Tsunodale võimaluse võtta osa täispikast Jaapani F4 hooajast, samal ajal aga jätkas ta ka võistlemist idaregiooni JAF F4 sarjas. Tsunoda võitis regiooni sarja tiitli ning jäi üleriiklikus sarjas neljandaks.
Tsunoda jätkas F4 sarjas sõitmist ka 2018. aastal, kus ta saavutas seitse võitu.
FIA vormel 3 meistrivõistlus
Honda ja Red Bull ühinesid F1 sarjas ja Tsunoda sai võimaluse liituda Honda enda programmi kõrvalt Red Bulli juuniorite tiimiga. Juba 2018. aasta lõpuks avaldati, et Tsunoda liitub järgmise hooaja F3-sarjaga Jenzer Motorspordi tiimis. Ta lõpetas oma esimese F3-hooaja üheksandal kohal. Terve hooaja jooksul saavutas ta kolm poodiumikohta, millest üks oli etapivõit. Sel hooajal sai Jenzeri tiim kõik punktid tänu Tsunodale.
Tsunoda sõitis ka Motoparki tiimis Euroformula Open Championshipi sarjas pärast vormeli Euroopa meistrisõitude ärajäämist. Tsunoda lõpetas esimese sõidu Paul Ricardi rajal hõbemedaliga ning Pau Grand Prix rajal sai ta pronksmedali. Selle hooaja käigus saavutas Tsunoda ka oma esimese meistrivõistluste võidu Hockenheimi raja teisel etapil
FIA vormel 2 meistrivõistlus
2020. aasta algus andis Tsunodale võimaluse võtta osa FIA vormel 2 võidusõidusarjast. Honda avalikustas, et Tsunoda liitub selleks Carlini tiimiga. Oma esimese F2-sarja hooaja jooksul sai Tsunoda seitse poodiumikohta, millest kolm olid kuldmedalid. Tsunoda sai ka neli kvalifikatsioonivõitu. Ta lõpetas selle hooaja kolmanda kohaga, teenides 200 punkti.
Lakhdar Brahimi
Lakhdar Brahimi (araabia keeles الأخضر الإبراهيمي‎; al-Akhḍar al-Ibrāhīmi; sündinud 1. jaanuaril 1934) on Alžeeria ÜRO diplomaat, kes oli kuni 14. maini 2014 ÜRO ja Araabia Liiga erisaadik Süürias. Ta oli aastatel 1991–1993 Alžeeria välisminister.
Yuki Tsunoda
FIA vormel 1 meistrivõistlus
Tsunoda sai sõita Toro Rosso tiimi 2018. aasta vormel 1 autoga Itaalias Imola rajal. Jaanuaris 2021 anti talle võimalus jälle Imolas vormel 1 autot testida, kuid seekord oli masin Toro Rosso tiimi 2019. aasta vormel 1 auto.
Lakhdar Brahimi
Ta on The Eldersi, ühenduse, mis töötab maailma rahu nimel, liige. Ta oli ka Vaeste mõjuvõimu legaalse suurendamise komisjoni liige, komisjon tegeles esmakordselt konkreetselt tõrjutuse, vaesuse ja seaduste seostega. Ta on olnud aastast 2008 ka Ülemaailmse Juhtimisfondi liige, fond tegeleb hea valitsemistava levitamisega üle maailma.
Ta töötab vanemteadurina London School of Economics and Political Science'is ja Stockholmi Rahvusvaheliste Rahu-uuringute Instituudis. Oma ametikohalt Süürias astus ta tagasi 31. mail 2014.
Yuki Tsunoda
AlphaTauri (2021–…)
Tsunoda liitus vormel 1 võidusõidusarjaga ametlikult 2021. aasta hooajal, kui ta sai koha AlphaTauri esitiimis. Temast sai Daniil Kvyati asendaja ning tiimikaaslane Pierre Gaslyle. Tsunoda autonumbriks sai eelnevalt Jenson Buttoni number 22. Tsunodast sai ka 2021. aasta F1-hooaja noorim sõitja.
Hooaja avavõidusõidu Bahraini ringrajal lõpetas Tsunoda esikümnes, üheksandal kohal, teenides kohe omale ka esimesed ametlikud F1 punktid. Pärast seda võidusõitu kirjeldas vormel 1 tehnikadirektor Ross Brawn Yuki Tsunodat kui “F1 viimaste aastate parimat uustulnukat”. Samal hooajal oli Tsunodal Imola ringrajal toimunud kvalifikatsioonis kokkupõrge, mille tulemusena pidi ta alustama võidusõitu tagant reast, kuid suutis jõuda kaheteistkümnendale kohale etapi lõpuks.
Tsunoda esimene dispuut toimus pärast Hispaania grand prix kvalifikatsiooni, kui Tsunoda vabandas avalikult oma kommentaari pärast. Küsiti, kas temal ja ta tiimikaaslasel Gaslyl oli ikka sama auto, kuna Tsunoda jäi 16. kohale ning Gasly jõudis esikümnesse. Selle võidusõidunädala pühapäevasel sõidul Tsunoda finišisse ei jõudnud elektrisüsteemi vea tõttu.
Tsunoda jõudis esimest korda kvalifikatsiooni kolmandasse sessiooni (Q3) Aserbaidžaani võidusõidu nädalavahetusel, kui ta alustas pühapäevast sõitu esikümnes ning lõpetas samal kohal, seitsmendal. Üks Tsunoda halvimaid kvalifikatsioonitulemusi oli Prantsuse grand prix nädalavahetusel, kui ta sattus järjekordselt kokkupõrkesse ning pidi alustama sõitu boksirajalt.
Tsunoda teine Q3 jõudmine juhtus Austria Styriani ringrajal, aga ta sai kolmekohalise stardipositsiooni karistuse Mercedese sõitja Valtteri Bottase takistamise eest.