Good_and_Evil:_An_Absolute_Conception
4 Kahetsus ja selle õppetunnid
Hollandlanna andis varjupaika kolmele juudile, kes varjasid end natsionaalsotsialistide eest, ent mõne päeva pärast palus neil lahkuda, sest ta osales Adolf Hitleri tapmise vandenõus ning juutide varjamine ohustas teda. Mõne päeva pärast tapeti need juudid koonduslaagris. Naine ütles, et Hitler tegi ta mõrvariks ning sellepärast vihkabki ta Hitlerit kõige rohkem. Baita ei vaidle sellega, et Hitler tegi ta mõrtsukaks, kuigi ta saab aru, miks paljud vaidleksid. Tuleb otsustada, kui suur erinevus on selle vahel, mida ta tegi, ja tegude vahel, mis näitavad meile mõrva tõsidust. Ta ei ole mõrvar juriidilises mõttes, ja keegi ei saaks ka tõsiselt öelda, et ta on mõrtsukas moraalses mõttes. Isegi mõrvatute sugulased ei saaks seda öelda. Naise otsustuses enda kohta kätkeb tema arusaamine selle tõsidusest, mida ta tegi. Juudid vajasid varjupaika, ja ta ei andnud seda. Nende tõsiasjade tähtsuse üle tuleb veel otsustada, kuid seejuures ei tohi liigset kaalu anda tõsiasjale, et teda ei saa laita selle eest, mida ta tegi. Võib juhtuda, et inimesi ei saa laita ka moraalselt kohutavate tegude eest, või vähemalt laita nende kohutavusega ühises mõõdus; selles mõttes ei saa neid panna oma tegude eest aru andma, keegi ei saa neile näpuga näidata, neid süüdistada. Aga see ei tähenda, nagu nad poleks oma tegude eest moraalselt vastutavad, st ei peaks kahetsust tundma, ja meie moraalset suhet nendega ei saaks tingida selle moraalne kirjeldus, mida nad tegid. Need, kes nii leiavad, viitavad sageli psühholoogilise ja moraalse kontrastile: nad saavad aru, miks hollandlanna end kohutavalt tunneb, ja see tunne on loomulik ning võib-olla isegi moraalselt hea, aga ta ei peaks tundma kahetsust oma teo pärast, sest irratsionaalne on tunda kahetsust teo pärast, mida ei saa ratsionaalselt laita. Mõnikord ei tähenda laitus midagi muud kui vastutavaks pidamist: näiteks pidas koor Oidipust vastutavaks tahtmatute tegude eest, mida ta kahetses. Koor tegi seda haletsuse läbi, sest too oli kogemata saanud pahategijaks. Kellegi vastutavaks pidamine selles mõttes tähendab hoidmist selges reaktsioonis tema teo tähendusele. Tehtu moraalset tähendust ei tohi ignoreerida ei tema ega meie, aga see ei tähenda, et me leiaks temal viga, saaks teda süüdistada või leiaks temal süüd. Need on vastutavaks pidamise eri liigid ning neid saab moraalselt hinnata või kritiseerida isegi juhul, kui jutt on vaieldamatust pahategijast. Ükski tegu ei ole lihtsalt vastutavaks pidamine. Kalduvus siduda moraalset vastutust liiga tihedalt süüga on sageli tekitanud moralistliku moonutuse. Kui keegi teatud asjaoludel õigusega keeldub kedagi laitmast, siis ta võib arvata, et siis ta peab keelduma ka moraalsest kirjeldamisest, ning seetõttu võib langeda sentimentaalsesse sotsiaalsesse ja psühholoogilisse determinismi. Kes aga on selle vastu, võib langeda ebameeldivasse moralismi, mida toetab ebausutav voluntarism. Arusaam, et kui tehakse otsustus, et keegi on teinud kurja, siis järelikult peab teda laitma viisil, mis on konfliktis haletsemisega, tundub vähemalt osaliselt olevat ratsionaliseering meie näiliselt loomulikule, kuid küsitavale kalduvusele teisele näpuga näidata, mida maskeerib moraaliteooria või mõisteanalüüs. Sellest tuleb tarbetu arusaam, kellestki kahju olemine ja moraaliotsustus on vastuolus, ning sellepärast arutataksegi tänapäeval kuriteo ja sotsiaalsete tingimuste suhet tänapäeval sageli nii mittehingekosutavalt. Tõsine vastutusekäsitus ei pea olema nii tihedalt seotud süü tingimustega. Inimest võib nimetada moraalselt vastutavaks selle eest, millele ta ise või meie võime mingis vormis tõsiselt ja selgelt moraalselt reageerida. Tavaline ja loomulik on arvata, et sellise reaktsiooni kriitiline hindamine nõuab selle reaktsiooni objekti kriitilist hindamist sõltumatult reaktsioonist endast. (Kuidas siis muidu hinnata reaktsiooni kohasust või ratsionaalsust?) Ent seda, mis nõuab tõsist moraalset reaktsiooni, ei pruugi olla võimalik kindlaks teha sõltumatult sellest, mida näitab autentne ja autoriteetne reaktsioon. Reageerimise viisid, nagu intuitsioonidki, ei tee end ise autentseks, kui see tähendab, et nad on väljaspool kriitikat. Aga sellest ei järeldu, nagu meil oleks nende objektidele kõigil tasanditel sõltumatu kriitiline ligipääs. Ühe reageerimisviisi üle otsustatakse sageli teise valguses. Tuleb täpsemalt uurida kriitikagrammatikat, millest sõltub meie arusaam autoriteedist, millega üks asi näitab teist näiteks sentimentaalsena või enesekesksena. Hollandlanna reaktsiooni kvaliteet õpetab, mis selle kohane objekt võib olla ning mis võib olla tõsine reaktsioon sellele. Sellepärast nimetab Gaita seda autoriteetseks. Ta ei olnud sentimentaalne, morbiidne ega üledramatiseeriv. Gaita saab neid otsustusi teha küll ainult selle pärast, mida saab sellise asja kohta, mida ta tegi, öelda sõltumatult tema reaktsioonist, kuid taipas tema teo moraalset tähendust tema reaktsiooni valguseks, ja seda reaktsiooni on loomulik nimetada kahetsuseks. Kui Immanuel Kant ütles, et Jeesuse palge ees tuleb tal astuda tagasi pöörduda sissepoole, et kuulata mõistuse häält, oli tal osalt õigus ja osalt mitte. Tal oli õigus selles, et Jeesuse tunnistamine ei saa olla pime reaktsioon, ent tal polnud õigus selles, et meeleliigutusest lähtuv reaktsioon on pime. Tal oli õigus selles, et selgus nõuab kuuletumist mõtlemise kriitikagrammatikale, kuid tal polnud õigus selles, et kriitikagrammatikat tingib aprioorne, tunnet kui välist välistav käsitus sellest, mida tähendab hästi või halvasti mõelda. Aristoteles oli tõele lähemal, kui ta ütles, et kui me tahame teada, mis on õiglus, siis on tarvis õiglase inimese eeskuju, aga meil on tarvis silmi, et näha. Aristotelese järgi on tunde- ja iseloomukasvatus episteemiline tingimus õigele otsustusele selle kohta, mida saab avada ainult autoriteetne eeskuju. Tavaliselt tõlgendatakse Platonit selles asjas Kantile lähemana, nagu ta ütleks, et eeskujude üle tuleb otsustada neist sõltumatu standardi järgi, mis avaneb tunnetest puhastatud mõistusele. Võimalik on aga ka tõlgendada nii, et ta ütles kõigepealt seda, mida Gaita omistas Aristotelesele, ning lisas, et eetiline mõistmine on võimalik ainult hüve idee valguses.