cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tartu ajalugu
Poola aeg
200px|pisi|Tartu linn ja [[Tartu-Maarja kihelkond (Kirchspiel St. Johannis), 1687. aastal]]
17. sajand
1625. aastal võtsid Rootsi väed Tartu oma kontrolli alla. 1625. aastal lammutati hüljatud ja lagunenud Jakobi kirik ja järgneval Rootsi ajal taastati suurem osa linnast.
1632. aastal avati kuningas Gustav II Adolfi korraldusel Tartu ülikool (Academia Gustaviana), millest sai esimene kõrgem õppeasutus Eesti alal (ning teine Rootsi kuningriigis). Eestlastest üliõpilasi sel ajal oli vähe, õppuriteks olid peamiselt sakslased ja rootslased, vähemal määral ka soomlased. Linna lähedale Ropka mõisa asutati Bengt Gottfried Forseliuse eestvõttel kooliõpetajaid ettevalmistav õpetajate seminar.
1656–1658 aastate Vene-Rootsi sõja ajal okupeerisid Moskva tsaaririigi väed Tartu uuesti viieks aastaks 1656–1661. , Tartu piiramine (1657), Vene-Rootsi sõda (1656–1658) Juulis-augustis 1657 piirasid ja proovisid Rootsi väed Magnus Gabriel de la Gardie juhtimisel ebaõnnestunult vallutada Tartut.
1658. aasta lõpus sõlmitud Rootsi ja Moskva tsaaririigi vahel Narva lähedal Vallisaare mõisas Vallisaare vaherahuga, millega lepiti kokku kolmeaastases vaherahus. Vallisaare vaherahulepinguga jäid Moskva tsaaririigi valdusse sõja käigus vallutatud alad ja linnad-kindlused: Koknese, Tartu, Alūksne, Vasknarva, Jama, Rēzekne, Daugavpils. Tartut ja Tartumaad (vene k. Юрьевъ Ливонской) valitsesid Moskva tsaaririigi vojevoodid: bojaar vürst Aleksei Nikititš Trubetskoi (1656 novembrini), stolnik Lev Tomofejevitš Izmailov (1656 novembrist), bojaar vürst Ivan Andrejevitš Hilkov (1656 detsembrist kuni 1658 jaanuarini) ja stolnik Lev Timofejevitš Izmailov ja Bogdan Ivanovitš Ordin-Naštšokin (1660. aasta augustini).
1661. aastal sõlmitud Kärde rahu tühistas Vallisaare vaherahu ja taastas selle eelse Stolbovo rahuga määratletud piiri Rootsi kuningriigi ja Moskva suurvürstiriigi vahel.
1697. aastal koliti ülikool Pärnusse, kus see tegutses 1710. aastani, seda perioodi tuntakse tänapäeval Academia Gustavo-Carolina nime all. pisi|vasakul|Tartu kindlus 17. sajandil Tartu majanduslik tähtsus kaubanduslinnana vähenes, kuna peamiseks transiidilinnaks kujunes Narva. Elanike arv oli Rootsi võimu ajal umbes 2000. pisi|Tartu linna ja Tartu kindluse piiramine. [[Johann Christoph Brotze kogust]]
Tartu kindlus
17. sajandi lõpus alustas Rootsi riik uute kaitseehitiste püstitamist piirivööndis Moskva tsaaririigiga, fortifikatsioonide direktor ja hilisema Liivimaa kindralkuberneri Erik Dahlberg jooniste järgi parandati ning täiustati mitmeid Rootsi impeeriumi kindlusi, sealhulgas ka Tallinnas, Narvas, Tartus ja Riias. Üks olulisemaid allikaid Põhjasõja ajal hävitatud Tartu kaitserajatiste kohta on krahv Erik Dahlbergi Tartu kindluse mudel, mille kohaselt ümbritsesid Tartut linnamüür ja tornid.
18. sajand
Põhjasõja ajal piirati Tartu linn 9. juunil 1704 sisse, 14. juunil (vkj) hakkas linna regulaarne pommitamine. 3. juulil (vkj) saabus piiramisele Narva piiramiselt Vene tsaar Peeter I. Tiheda pommitamise tulemusena 7.–13. juulil langes linnamüür Vene ja Jakobi värava vahel kohati kokku. 13. juuli õhtul algas venelaste tormijooks, äge võitlus värava ümbruses kestis kella üheksani hommikul. Et vältida venelaste vägivalda linnakodanike vastu linna langemisel, otsustas Skytte kapituleeruda ja 24. juulil (14. juulil vkj) alistus Tartu vene piiramisväele. , Põhjasõda Eesti alal pisi|Aastatel [[1782–1789 ehitatud Tartu raekoda]]
1708. aastal aga hävitati suur osa linnast: losse, kirikuid ja Tartu linnamüüre lasti õhku, mistõttu on tänased Tartu südalinna hooned peaaegu kõik 18. sajandi teisest poolest ja veelgi hilisemast ajast, säilinud on vaid Jaani kirik ja Toomkirik Toomemäel. Keskaegsest Tartu linnamüürist on alles üksnes jupikesed. 1708. aasta juulis viidi linnast viidi minema relvastus ja püssirohi ning kõik väärtuslik, isegi Tartu raekoja ja Tartu Jaani kiriku katuse- ja torniplekk, kirikukellad, kroonlühtrid ning paremad hauakivid. Linna hävitamine algas 12. juulil, linnamüür ja tornid lasti õhku, muldkindlustustest jäid püsima bastionid ning siis pandi tuli otsa linnamajadele ja kirikutele. Tulekahjud jätkusid mitu päeva ja 17. juulil 1708 lahkusid Vene väed veel põlevast Tartust. Suurem osa linnaelanikke küüditati. Nendest sündmustest jutustab eestikeelne "Käsu Hansu nutulaul", mis algab sõnadega: "Oh, ma vaene Tartu linn...". pisi|vasakul|Aastatel [[1779–1784 ehitatud Kivisild, u 1880]]
1714. aastal lubati Venemaale Vologdasse küüditatud Tartu sakslastest linnakodanikel Tartusse tagasi pöörduda, kellest naasid vaid pooled küüditatutest.
18. sajandi viimasel veerandil oli Tartu elanike arv umbes 3000. Majanduselu hakkas tasapisi kosuma. Tartus toimus igal aastal neli laata, millistest suurim oli kolm nädalat kestev jaanilaat. Sinna tuli ka väliskaupmehi Hollandist, Riiast, Innsbruckist ja mujalt.
25. juunil 1775 valla pääsenud tulekahjus hävis suurem osa Tartu kesklinnast. Puusildu pidi pääses tuli ka ülejõele ning hävitas sealsed eeslinnad. Terveks jäi vaid Laia tänava piirkond. Paljuski tsaarivõimu abiga ehitati linn uuesti üles. Mõjule pääsesid nüüd hilisbarokk ning klassitsism. Aastal 1753 valminud algne Tartu Uspenski kirik, mis hävis suurtulekahjus ehitati uuesti aastal 1783. Muu hulgas kinkis keisrinna Katariina II Tartule kivisilla (valmis 1784), mida on peetud üheks ilusamaks sillaks kogu Liivimaal.
19. sajand
pisi|Aastatel [[1804–1809 ehitatud Tartu Ülikooli peahoone]] pisi|Tartu linna jaotus 8 osaks 19. sajandil pisi|Tartu linnaplaan, 19. sajand 1802. aastal avati kohalike aadlike eestvedamisel ja ärgitusel keiser Aleksander I korraldusega Tartus taas ülikool. Ülikooli avamisega kaasnes ka suurem ehitustegevus, muu hulgas valmis 1809 Maarja kiriku varemete kohal ülikooli peahoone (arhitekt Johann Wilhelm Krause); varemetes Toomkiriku kooriossa rajati ülikooli raamatukogu, piiskopilinnuse kunagisele asukohale kerkis Tartu Tähetorn, ülikoolile rajati ka mitmeid abihooneid. Tartu kujunes arhitektuuriliselt klassitsistlikuks linnaks.
1805. aastal loodi Tartu politseivalitsus. Selle koosseisu kuulusid algselt: politseimeister, rajooniülevaatajad ja nende abid, sealhulgas ka kardavoi ehk linnapolitseinik. Politseivalitsus koosnes seitsmest täidesaatvast ametnikust. 1806. aastal kehtestati Liivimaa kubermanguvalitsuse eeskirjaga politseile kohustusteks ehitiste järelevalve ja kruntide kättenäitamine ehituste otstarbeks; järelevalve toiduainete hindade üle; hoolekanne; kontroll tsiviil- ja kriminaalkohtute otsuste täitmise üle; tuleohutuse järelevalve; sildade ja teede korrashoiu järelevalve; läbimarssivate sõjaväelaste majutamine ja väiksemate kriminaal- ja tsiviilkohtuasjade arutamine ning kurjategijate vahistamine.
19. sajandil esimesel poolel hakkas Tartus toimuma eestlaste rahvuslik ärkamine, mis ilmnes ka nende majandustegevuses. Varem olid eestlased Tartus peamiselt teenijaskonna hulgas, kuid siis hakkasid saksa käsitööliste, kaupmeeste ja teiste ettevõtjate kõrvale tekkima ka eestlaste ettevõtted. Tartu Ülikoolis õppisid ka mitmed eesti soost mehed, nagu Kristjan Jaak Peterson, Friedrich Robert Faehlmann, Friedrich Reinhold Kreutzwald ja mitmed teised.
1869. aastal toimus Tartus esimene üldlaulupidu, mis sai eestlaste ärkamisaja tähtsündmuseks. Lisaks eestlastele oli üliõpilaste hulgas 19. sajandi teisel poolel arvukalt ka lätlastest üliõpilasi, sest Tartu kuulus tollal Liivimaa kubermangu koosseisu, mille ainus ülikool oligi Tartus. Tartul ja Tartu ülikoolil oli tollal oluline roll lätlaste rahvusliku ärkamisaegse liikumise – noorlätlaste – tegevusel.
Venestusajal, 1889. aastal, likvideeriti lõplikult Tartu raad ja 1893. aastal nimetati Tartu ametlikult ümber Jurjeviks (Jurjew), ka ülikoolis muudeti õppetöö venekeelseks. Siiski jäi Tartu endiselt eestlaste rahvusliku liikumise keskuseks. 20. sajandi alguses toimus Tartus nn Tartu renessanss, mille eestvedajaks oli Jaan Tõnisson.
20. sajandi algus
1907. aastal asutati Tartus, Eesti esimene naisorganisatsioon Tartu Naisselts, et «naesterahvaid varaliselt, vaimselt ja kõlbeliselt edendada».
Esimese maailmasõja käigus vallutasid Tartu 25. veebruaril 1918 Saksa väed. Enne seda olid eestlased jõudnud seal aga juba Eesti Vabariigi välja kuulutada. Vabadussõja alguses hõivasid Nõukogude Vene väed Tartu taas mõneks kuuks, detsembrist 1918 kuni jaanuarini 1919. Suuremaid purustusi need sündmused endaga siiski kaasa ei toonud, kuid kommunistid hukkasid mitmeid silmapaistvaid ühiskonnategelasi, sealhulgas Eesti õigeusu piiskopi Platoni.
Tartu 1920–1940
pisi|[[Nikolai Triik|Nikolai Triigi õlimaal "Talvine Tartu Emajõega" 1935. aastast. Veel on alles Kivisild ning Emajõe mõlemal kaldal on näha hoonestust, millest osa hävis teises maailmasõjas]] 1920. aasta 2. veebruaril sõlmiti Tartus rahu Eesti Vabariigi ja Nõukogude Venemaa vahel.
Koos Eesti Vabariigi rajamisega läks Tartu linna valitsemine esimest korda eestlaste kätte. Tartu Ülikoolis hakkas õppetöö toimuma eesti keeles.
Sõdadevahelisel ajal oli Tartu üks Eesti Vabariigi kultuurielu tähtsamaid keskusi. Siin asus neli kõrgkooli ja mitmeid keskseid teadusasutusi, ajalehtede ja ajakirjade toimetusi ning kirjastusi; Tartus toimusid olulised kontserdid, näitused jpm kultuuriüritused.
1. mail 1938 sai Tartu Eesti ainsaks esimese astme linnaks.
Enne Teist maailmasõda tegutsesid Tartus A. Le Coq'i õllevabrik, AS A. Silvere & Ко õlletehas ja suuremad Tartu tööstusettevõtted: Tartu Telefonivabrik, G. ja H. Lellepi masinavabrik (ehitustarvete, põllutööriistade ja lukkude valmistamine, aga toodeti ka ahjuuksi, labidaid, triikraudu, ehitustarbeid jm ), kammivabrik Estico, "Astra" saapavabrik, A. Hoppe ja Ко vilditööstus, E. Vengerfeldti jalanõudevabrik, G. Peetsi masinavabrik, AS Usvansky ja Pojad nahatööstus, Nahavabrik „Kalev", villavabrik "Estonia", OÜ Meltsi villavabrik, August Kuusik’u villavabrik, A. M. Univeri puidutööstus, C. Kaplani lauavabrik, Kahni puidutööstus, Tartu mehhaaniline puutööstus, Ferdinand Sassi puutööstus, Postimehe ja Ilutrüki, OÜ Matieseni, „Mareti", Noor-Eesti Kirjastuse, Eesti Kirjanduse Seltsi, M. Hermanni, J. Mällo, G. Rohti, R. Selmanovitci, „Trükk ja Kirjastuse" trükikojad, Põllutööriistade ja Masinavabrik J. Ratnik, põllutööriistade ja masinavabrik AS Tegur, AS "Seton" ehitustööstus, A. Klein’i ehitustööstus, Säre ja Ко Metall ja Kunstsarvest Tarvete tööstus, David Pasternak ja Ко Nööbitööstus "Ent“, veevärgi ja keskkütte sisseseadmise firma A. Tõnisson Tartu osakond, Raamatuköitekoda Hogo Kivisaar, R. Mällo mööblitööstus, Aleksander Sesterkini Mehaaniline puutööstus "Kalev“, Tartu stannioli- ja tuubivabrik, A. Hofrichteri vase- ja masinavabrik, R. Trikka & H. Prüüsi elektritarvete vabrik, V. Tiido kuld- ja hõbeasjade tööstus, Udo Silvere mööblitööstus, J. Raudsepp ja Ко Tartu Spordiriistade Vabrik, proviisor Lille rohukauba suurlaod ja laboratoorium, A. Frederkingi seebivabrik, M. A. Kamenovsky ja Pojad karusnahatööstus, K. Tomasson ja Poeg villa- ja värvimistööstus, „Ekstra" villatööstus ja Haubneri metallitööstus.
1940. aasta 17. juunil algas Nõukogude okupatsioon. 1941. aasta 14. juunil küüditati Tartust tuhandeid elanikke.
Nõukogude okupatsioon 1940-1941
1949. aasta märtsis toimus uus küüditamine.
Nõukogude okupatsiooni ajal likvideeriti Tartus mitmeid kultuuri- ja haridusasutusi, teiste seas Kõrgem Kunstikool Pallas, Tartu Kõrgem Muusikakool ja Tartu Õpetajate Seminar. Samas loodi ka uusi, näiteks sai Tartu Ülikooli põllumajandusteaduskonnast iseseisev kõrgkool, Eesti Põllumajanduse Akadeemia (nüüdne Eesti Maaülikool). Tartu piirile rajati Raadi sõjaväelennuväli ja linn muutus kinniseks.
Tartu tänapäeval
Eesti Vabariigi aastapäeval, 24. veebruaril kogunevad tartlased kell 10 hommikul tähetorni juurde Eesti lippu tervitama. Tähetornis lehvib sinimustvalge lipp 23. juunist 1988 ööpäev läbi, seda ei langetata päikeseloojangul ega heisata päikesetõusul.
Tartus asub Riigikohus ning alates 2001. aastast Haridusministeerium (praegu Haridus- ja Teadusministeerium).
Suur osa 1944. aastal purustatud Tartu kesklinna kvartalitest oli kuni viimase ajani hoonestamata ning haljastatud, sest Tartu legendaarne peaarhitekt Arnold Matteus ei soovinud sinna püstitada kahtlase väärtusega ehitisi. Viimastel aastakümnetel on Tartu kesklinna siiski rajatud suurehitisi, mille arhitektuuriline ja mahuline sobilikkus on tekitanud poleemikat (nt Tartu uus kaubamaja, mida halvustavalt on kutsutud "Tallinna Ülikooliks", samuti Tasku keskus).
Hittisau
Hittisau on vald Austria Vorarlbergi liidumaal Bregenzi ringkonnas Bregenzerwaldis.
Nunavuti lipp
pisi|Nunavuti lipp Nunavuti lipp võeti kasutusele 1. aprillil 1999, koos Kanada Nunavuti territooriumi väljakuulutamisega.
Hittisau
Hittisau on Saksamaa-Austria kogukonnaprojekti Naturpark Nagelfluhkette liige.
Nunavuti lipp
Sellel on punane inuksuk (inuittide inimesekujuline maamärk) ja sinine täht, mis tähistavad põhjanaela ning ühiskonna eakamate inimeste juhtpositsiooni. Värvid sümboliseerivad maa, mere ja taeva rikkusi.
Hittisau
Kultuur
Kihelkonnakirik '''Hl. Drei Könige''' ehitati aastatel 1843-1845. Kunstnik Josef Bucher maalis lõuendid (kolmest kuningast) kõrgaltarile 1850. aasta paiku. Christian Moosbrugger aitas kiriku skulptuurile palju kaasa. Orel ehitati 1868. aastal Rankweileri oreliehitaja Alois Schönachi poolt.
1977. aastal asutati Sennerei Hittisau (Hittisau juustuvabrik). Juustuvabrik keskendus peamiselt Emmentali juustu tootmisele. Alates EL liikmelisusest 1995. aastal on tootmine keskendunud Hittisauer Bergkäsele. Täna on Hittisau juustuvabrik üks Bregenzerwaldi suuremaid, aastas tarnitakse umbes 5 miljonit kg piima; juustu toodetakse endiselt traditsioonilisel Vorarlbergi viisil. Juustuvabrik on Käsestrasse Bregenzerwald osa. Alpsennereimuseum, mis asub ka Hittisaus, teavitab sajandeid kestnud alpi juustu tootmisest.
Frauenmuseum Hittisau (naistemuuseum) avati 2000. aastal ja see on pühendatud naiste saavutustele. See on ainus muuseum Austrias, mille eesmärk on muuta naised nähtavaks ning dokumenteerida kunsti ja kultuuri naissoost esindajad.
thumb|center|600px|Lecknertal
Šveitsi liidupresidentide loend
Šveitsi liidupresidentide loend loetleb iseseisva Šveitsi liidupresidendid alates 1848. aastast.
Erich Lipstok
Erich Roland Lipstok (2. jaanuar 1913 Peterburi – 4. jaanuar 2010 Tallinn) oli Eesti diplomaat.
Ta õppis aastatel 1932–1936 Tartu Ülikooli õigusteaduskonnas ja 1957–1958 majandusteaduskonnas.
Arreteeriti NKVD poolt 1941, oli kuni 1951. aastani vangilaagris Sverdlovski oblastis ja 1956. aastani asumisel Novosibirski oblastis, seejärel naasis Eestisse.
Ta oli abielus Stanislawa Duobaga ja hiljem Viivi Eelmäega. Tema poeg Toivo Lipstok (1952–2012) oli sõjaväelane.
Kooraste Pikkjärv
Pikkjärv (ka Kooraste Pikkjärv) on järv Põlvamaal Kanepi vallas Truuta ürgorus.
Järv kuulub Kooraste Pikkjärve hoiuala koosseisu. See jääb Koorastest 3 km lääne poole, Kooraste–Vidrike tee naabrusse. Ülal looklevalt teelt, kõrgelt Truuta ürgoru servalt avaneb majesteetlik vaade all orus asuvale järvele. Pikkjärvega samas ürgorus asuvad veel Vidrike järv, Voki järv, Lambahanna järv, Nahajärv, Sinikejärv, Lubjaahju järv, Liinu järv, Vaaba järv ja Hatsikõ järv. Järved on omavahel ühenduses läbi nende voolava Sillaotsa jõe kaudu.
Järve pindala on 9,9 ha ja suurim sügavus umbes 15 m. Tüpoloogiliselt kuulub järv kalgiveeliste eutroofsete järvede hulka. Vesi on rohekaskollane kuni kollakaspruun.
Fütoplanktonit on järves vähe, zooplanktonit aga tunduvalt rohkem. Põhjaloomastikku on vähe, kuid leidub haruldast kaaniliiki Haemanteria costata.
Kalastik on rikkalik. Leidub latikat, särge, ahvenat, haugi, linaskit, viidikat, roosärge, kiiska ja kokre.
Viru tänav (Narva)
pisi|Vaade Viru ja Suure tänava ristmikult Koidula tänava suunas
Viru tänav on tänav Narva vanalinnas. Algab Vestervalli tänavalt, ristub Suure tänavaga ning lõpeb Koidula tänavaga ristudes. Tänava pikkus on umbes 310 m.
Ajalugu
Suur tänav on Narva üks vanemaid tänavaid. 1684. aasta Narva linnaplaanil on see märgitud saksa keeles nimega Wirische Gasse. 1905. aasta linnaplaanil on selle tänava nimi Virskaja (Вирская улица), 1912. ja 1927. aasta linnaplaanidel Viru tänav. See ristus Ehe, Helsingi, Turu, Kiriku ja Osterskaja tänavaga.
Pärast teist maailmasõda nihutati tänav põhja poole ja ühendati Tuleviku tänavaga. Tekkinud tänav kandis nime Tuleviku tänav.
27. septembril 1995 ennistati linnavalitsuse otsusega vana nimi Viru tänav Tuleviku tänava lõigule Vestervalli tänavast Koidula tänavani.
Oletatavasti on Viru tänav saanud nime linnamüüris paikneva Viru värava järgi, milleni tänav viis.
Ajalooline hoonestus
Aadressil Viru 14 asus Narva Issanda Muutmise peakirik.
Aadressil Viru 18 Narva Jaani kirik.
Ambohitra
Ambohitra on mägi Madagaskaril Antsirananast pisut lõuna pool.
Michael O'Hare
Michael O'Hare (6. mai 1952 Chicago – 28. september 2012) oli USA näitleja, tuntud eeskätt Jeffrey Sinclairi rolli täitjana ulmetelesarjas "Babylon 5".
Võimusõrmus
thumb|Võimusõrmus Võimusõrmus ehk Üks Sõrmus (ka Suur Sõrmus ) on oluline maagiline ese J. R. R. Tolkieni triloogias "Sõrmuste Isand".
Ambohitra
Kõrgus merepinnast on 1475 m.
Michael O'Hare
O'Hare esines mitmes teatrilavastuses New Yorgi piirkonnas. 1992. aastal valiti ta täitma ühte pearolli (komandör Jeffrey Sinclair) ulmesarjas "Babylon 5". O'Hare jäi aga sellesse telesarja vaid esimeseks hooajaks. Tema lahkumise põhjuste kohta liikus erinevaid kuulujutte, kuid lahkuminek oli sõbralik ning toimus O'Hare vastastikusel kokkuleppel seriaali produtsentidega, sealhulgas J. Michael Straczynskiga. Hiljem pöördus O'Hare korraks veel sarja tagasi.
Võimusõrmus
Sõrmust kirjeldatakse esimest korda 1937. aastal ilmunud "Kääbikus" lihtsalt võlusõrmusena, mis muudab oma kandja nähtamatuks. "Kääbikule" järgnenud "Sõrmuste Isanda" (19 triloogias avaldab Tolkien selle tõelise olemuse: Võimusõrmuse sepistas Teisel Ajastul Pimeduse Isand Sauron, et selle võlujõu abil allutada oma võimule Keskmaa vabad rahvad. Triloogia keskendubki Sõrmuse Vennaskonna retkele, mille eesmärk on Võimusõrmus hävitada.
Ajalugu
Sauron kuulis haldjaseppade sõprusest Moria päkapikkudega ning seda teadmist ära kasutades pakkus Sauron neile oma abi. Haldjad ja päkapikud võtsid Sauroni abi vastu ja said oma kunstis veel võimsamaks. Tehti 19 võimusõrmust, 3 neist said haldjakuningad (haldjate sõrmused), 7 päkapikkudeisandad (päkapikkude sõrmused) ja 9 sõrmust said inimkuningad (inimeste sõrmused). Omandanud aga kõik liitlaste saladused, reetis Sauron nad ning sepistas salaja veel ühe sõrmuse. See sõrmus oli kõigist eelnevaist võimsaim, juhtis neid ja valitses nende üle. Et teistele võimusõrmustele vastu seista, pani Sauron oma sõrmuse sisse ka osa oma elujõust. See muutis Sauroni teatud mõttes surematuks: kuni Võimusõrmus eksisteerib, on võimatu hävitada ka Sauronit, aga kui Sõrmus kaob või hävineb, kaotab Saurongi osa oma jõust või isegi sureb.
Kuid kui haldjad kuulsid Sauronit lausumas samu sõnu nagu võimusõrmuse raidkirjal, võtsid nad endi sõrmused sõrmest ja nurjasid niiviisi Sauroni plaani. Nad peitsid oma kolm sõrmust Sauroni eest ära.
Võimusõrmus oli tehtud lihtsast kullast, kuid selles peitus tohutu jõud, mis ei lasknud seda kahjustada ega hävitada. Sõrmust polnud võimalik hävitada tavaliste vahenditega, seda oli võimalik hävitada vaid Turmamäe tules, kus see ka algselt loodi.
Nagu vähematel sõrmustel, mis olid sepistatud haldjatele (ilmselt siiski teistel võimusõrmustel see puudus), oli ka Sauroni sõrmuse sees raidkiri, kuid seda sai näha ainult juhul, kui Sõrmust tules kuumutada. Siis ilmus Sõrmuse pinnale lõõmav Mordori mustas keeles seda kirjeldav riim. Kuid see kiri oli ka osa loitsust, mis rõhutas Sauroni sõrmuse võimu.
Sõrmuse kandja võib sattuda selle vaimse mõju alla, kuna Sõrmusel on oma tahe. Kui ta oskab aga Sõrmuse tahet taltsutada ja allutab selle enda tahtele, võib ta omandada kogu jõu, mis oli Sauronil enne Sõrmuse kaotamist, eriti aga võime orjastada ja kontrollida teiste tahet.
Sõrmuse kandmise kõrvalmõju on, et sõrme panemisel muudab see oma kandja teistele füüsilistele olenditele nähtamatuks, kuid teeb ta nähtavaks ja kuuldavaks sõrmusevaimudele. Lisaks pikendab Sõrmus oma kandja eluiga, muutes selle vahel isegi ebaloomulikult pikaks.
Kiri
Sõrmuselel on
Gandalf kinnitab, et Isilduri kartused osutusid tõeks: kiri on tõesti Mordori ja Kantsi teenrite keeles.
Kui Gandalf need sõnad Elrondi Kojas nõupidamisel sõrmuse saatuse üle kuuldavale tõi, tekitas see kõigis hirmuvärinaid. Isegi haldjad katsid oma kõrvad, et mitte kuulda neid Sauroni viha täis sõnu.
Sõnu lausudes oli muutus Gandalfi hääles jahmatav. Järsku muutus see kardetavaks, võimsaks ja tugevaks kui kivi. Vari langes päikese ette ja varjas selle, hetkega hakkas maale laskuma pimedus. Kõik värisesid hirmus ja haldjad lakkasid kuulmast.
Ligikaudu tõlgitult tähendab raidkiri sõrmusel järgnevat:
"Üks Sõrmus juhib neid,
Üks leiab üles,
Üks Sõrmus toob nad kokku pimeduse süles".
Kuid see on ainult kaks rida salmist, mida haldjateadus kaua tundnud on:
Trääl
Trääli kui orja staatus vastandus tollases ühiskonnas vabamehe (karl, ceorl) ja üliku (jarl, eorl) omale. Germaanlaste varajases õiguses kasutatud keskaegse ladina keele termin oli servus. Pärisorjuse ühiskondlik süsteem jätkus kõrgkeskaegse feodalismi kujul.
Etümoloogia
Nimi trääl tuleneb vanapõhja keele sõnast þræll, mis tähistas orjuses või pärisorjuses olnud isikut. Vanapõhja keelest kandus sõna hilisesse vanainglise keelde üle kui þræl. Termin pärineb germaani algkeele sõnast þragilaz ehk "jooksja", mis tuleneb tüvest *þreh- ("jooksma"). Vanaülemsaksa keeles leidus samatüveline sõna dregil, mis tähendas "teenija" või "jooksja". Inglise keeles esinev tuletis thraldom pärineb kõrgkeskajast; verb "to enthrall" ehk "kütkestama" pärineb varauusajast ning seda kasutati metafoorina alates 1570. aastatest ja sõnasõnaliselt 1610. aastast.
Varajane germaani õigus
Trääl esindas germaanlaste ühiskondlikus korras kolmest astmest (ülikud, vabamehed ja orjad) kõige madalamat. Nende nimed olid vastavalt vanapõhja keeles jarl, karl ja þræll (vt Rígsþula), vanainglise keeles eorl, ceorl ja þēow, vanafriisi keeles etheling, friling ja lēt jne.
Jaotus oli olulisel kohal Germaani õigussüsteemis, kus olid orjade jaoks loodud erisätted: orjad olid omandus ja neid võis osta ning müüa, kuid õigussüsteem neid mingil määral ka kaitses. Näiteks alemannide õigussüsteemis (Lex Alamannorum) ei võinud orjasid müüa väljapoole tema maakonda (37.1), orja omanikul oli küll õigus tema üle kohut mõista, kuid seda seaduse piires (37.2) ja orjad ei võinud töötada ning neid ei võinud tööle sundida pühapäeval (38).
Vabamehe surma hüvitati kui veritasu (weregild), mille suuruseks arvestati harilikult 200 solidus't (šillingit). Orja surma käsitleti kui omaniku vara kaotamist ja see tuli hüvitada töölise väärtusest sõltuvalt. Alemannide õigussüsteemis kompenseeriti näiteks mitte-vabamehest sepa surm 40 šillingiga ja kullassepa surm 50 šillingiga; kui neist kumbki sandistati ja nad kaotasid võime oskustööd teha, oli kompensatsiooni suurus 15 šillingit (Leges Alamannorum, 41).
Skandinaavia ühiskonnas
Träälid moodustasid Skandinaavia ühiskonnas kõige madalama tööliste klassi. Nad olid võlgade tõttu orjusse sattunud põhjaeurooplased, sõdades kaotajate poolel olnud isikud ja varasemate träälide lapsed. Träälidel ei olnud Skandinaavias mingeid õigusi ja nende elutingimused erinesid sõltuvalt isandast. Träälidega kui rüüstamisel saadud saagiga kauplemine oli viikingite majanduse olulisi osasid. Kuigi on mõningaid hinnanguid, mis räägivad isegi kuni kolmekümnest orjast majapidamise kohta, omasid enamik peresid vaid ühte või kahte orja.
Träälidega kauplemist muutis ristiusu saabumine. Kui katoliku kiriku jaoks oli "paganate" orjastamine lubatud, ei olnud seda aga kristlaste orjastamine ja seda peeti patuks. Seega nihkus Skandinaavia ristiusustamisega nõudlus mittekristlastest träälide suunas. Viikingiaja lõpuks ehk ligikaudu aastaks 1100 koosnes träälide kogukond üksikutest kristlastest ja suuremalt jaolt slaavlastest või skandinaavlastest paganatest. Kristlastest skandinaavlastel oli träälidega kauplemisel de facto monopol, kuna paganad moodustasid sellal Skandinaavia rahvastikust jätkuvalt suure osa.
Aastal 1043 tapeti Norra Lier'i piirkonnas sealse üliku poeg Hallvard Vebjørnsson kui ta püüdis träälist naist teda varguses süüdistanud meeste eest kaitsta. Kirik kiitis tema teo heaks, tunnustades teda märtrina ja kanoniseeris ta Püha Hallvardina. Temast sai Oslo kaitsepühak.
Vaatamata kastisüsteemi olemasolule võisid träälid kogeda ka ühiskondliku liikuvuse teatud taset. Isandad võisid träälid igal ajahetkel vabastada (näiteks oma testamendis) ja träälidel oli võimalik end ka vabaks osta. Kui trääl oli vabastatud, sai temast "vabastatud mees" ehk orjade ja vabameeste vahel asunud rühma liige. Ta oli jätkuvalt truu oma endisele isandale ja ta võis olla sunnitud hääletama vastavalt oma endise omaniku soovidele. Selleks, et vabastatud träälid ei peaks enam olema truud oma endistele isandatele ja et nad saaksid vabameesteks, kulus vähemalt kaks inimpõlve. Kui vabastatud träälil ei olnud järeltulijaid, päris tema maa ja vara tema endine isand.
Kuigi träälidel ja vabastatud träälidel ei olnud Skandinaavias eriti palju majanduslikku ja poliitilist võimu, tuli neile siiski anda veritasu ehk "inimese hinda", mis tähendas seda, et eksisteeris rahaline karistus orja seadusevastase tapmise eest.
Viikingite orjakaubandus lõppes pikkamisi 11. sajandil, mil viikingid asustasid neid Euroopa alasid, mida nad varem olid rüüstanud. Nad ristisid oma pärisorjad ja segunesid kohaliku elanikkonnaga. Träälide süsteem kaotati Skandinaavias viimaks 14. sajandi keskel.
Hallein
Hallein on ajalooline linn (Stadtgemeinde) Austria Salzburgi liidumaal. Linn asub merepinnast 447 meetri kõrgusel. See on Halleini ringkonna keskus.
thumb|left|Salzachi org ja Hallein, vaade Untersbergi massiivile
Linn asub Tennengau piirkonnas Salzburgi linnast lõunas, ulatudes piki Salzachi jõge Untersbergi massiivi varju Saksamaa piiri lähedal (läänes). Hallein on suuruselt teine linn Salzburgi liidumaal. Linna koosseisu kuuluvad Adnet II, Au, Burgfried, Dürrnberg, Gamp, Gries, Hallein, Oberalm II ja Taxach.
Ambohitra
Ambohitra asub mäeahelikus, mis eraldab suurema osa Madagaskari saare põhjaosast ülejäänud saarest.
Suur osa maast on metsast puhastatud põllu- ja karjamaaks. Nagu mujalgi Madagaskaril, on suurem osa pinnasest metsade maharaiumisest tekitatud erosiooni tõttu kadunud. Suur karjatamiskoormus on mulda rikkunud.
Mungo Park
Mungo Park (11. september 1771 Selkirkshire, Šotimaa – 1806 Nigeeria, Nigeri jõgi) oli šoti maadeavastaja, Lääne-Aafrika uurija. Arvatakse, et ta uuris esimese eurooplasena Nigeri jõge.
Los Angeles Lakers
Los Angeles Lakers on Põhja-Ameerika korvpalliliiga NBA klubi. Meeskond mängib läänekonverentsi Vaikse ookeani divisjonis.
Klubi kodusaal on Staples Center, mida jagatakse kohaliku rivaali Los Angeles Clippersi, NHLi klubi Los Angeles Kingsi ja WNBA klubi Los Angeles Sparksiga. Lakers on NBA ajaloos üks edukamaid meeskondi, olles tulnud NBA meistriks 17 korda, viimati 2020. aastal.
Ajalugu
Klubi asutati 1947. aastal, kui ärimees Ben Berger ja spordimeelelahutaja Morris Chalfen ostsid tegutsemise lõpetanud NBL-i klubi Detroit Gems, mis toodi üle Minneapolise linna, kus see hakkas tegutsema Minneapolis Lakersi nime all. 1960. aastal kolis klubi Los Angelesse, kus tegutseb tänini.
Mungo Park
pisi|vasakul|[[Mungo Parki mälestussammas Selkirkis]]
Hallein
Ajalugu
Kaua tuntud Halleini soolakaevanduse poolest Dürrnbergi platool, piirkonda asumine toimus 4000 aastat tagasi. See oli keldi kogukond 600. aastast eKr, kuni roomlased nende Noricumi kuningriigi 15. aastal eKr üle võtsid.
8. sajandi keskpaigas andis Baieri hertsog Tassilo III maaomandi Salzburgi piiskopkonnale; 987. aastast valdas seda Püha Peetruse klooster. Soola kaevandamine sai Salzburgi peapiiskopkonna majandusliku rikkuse jaoks ülioluliseks, konkureerides soola tootmisega Baieri Reichenhallis.
thumb|left|Tänav ja kirikutorn
Soola kaevandamist paigas on esmamainitud 1198. aasta dokumendis. Nimi Hallein on esinenud dokumendis 13. sajandi alguses; see on üks paljudest Hall-nimedest lõunasaksa keelepiirkonnas, millel võib olla midagi pistmist soolaga ja mille kohta on arutatud keldi, germaani ja muud päritolu.
15. sajandist alates muutus Halleinis tavaliseks õlle pruulimine. 1489. aastal omandas vürstlik peapiiskop Leonhard von Keutschach suure pruulikoja, seejärel sai Hofbräu Kaltenhauseni õlle müük Salzburgi peapiiskopkonna peamiseks tuluallikaks. 17. sajandi lõpus laskis vürstlik peapiiskop Kuenburg protestantlikud kaevurid välja saata, misjärel emigreerus neist mitusada Walchereni ja Zeelandi Flandriasse Hollandi Vabariigis. Koos endise vürstliku peapiiskopkonnaga sai Hallein 1816. aastast Austria keisririigi osaks. Maria Leopoldine von Österreich-Este ostis Kaltenhauseni pruulikoja ja sellest sai üks suurimaid Salzburgi tehinguid 19. sajandil.
Teises maailmasõjas oli Hallein Dachau koonduslaagri töölaagri juurdeehituse koht. Pärast sõda oli see alaline ümberasustatud isikute laager (Beth Israel). 1947. aasta keskpaigas avas ORT kahes barakis kooli, kus õpetati rätsepatööd, rõivaste valmistamist, elektri- ja raadiotehnikat, küpsetamist, kosmeetikute koolitust ja polsterdamist enam kui 200 õpilasele. Hiljem pakkus ORT ka inglise keele tunde. 1948. aastal, seoses teiste ümberasustatud isikute laagrite sulgemisega, sai Halleinist Kanadasse ja Ameerika Ühendriikidesse emigreeruvate juutide Austria kogumispunkt. Olijad asutasid isegi jalgpallimeeskonna Hakoah Hallein, mida juhendas Heinrich Schönfeld. Laager suleti 1954. aastal.
Kultuur
thumb|Vana soolakoda Perneri saarel, täna [[Salzburgi festivali toimumiskoht]]
Halleinis on kaks ajaloolist ja muusikalist huvi pakkuvat muuseumi. Keltenmuseumis näidatakse esemeid ja jutustust, mis kirjeldavad varajasi Hallstatti ja La Tène keldi kultuure, samuti soolakaevandamise arengut piirkonnas läbi keskaja ja renessansi. Püha öö muuseumis on teavet 19. sajandi ühe tuntuima jõululaulu loomise kohta. See dokumenteerib helilooja Franz Xaver Gruberi elu ja aegu. Muuseumis on kitarr, mida algselt kasutas tekstikirjutaja Joseph Mohr, ja mitu signeeritud eksemplari noodilehti.
Tuntud inimesi
thumb|150px|Franz Xaver Gruber
1569
1569. aasta (MDLXIX) oli 16. sajandi 69. aasta.
Hõbeda
Hõbeda on mitme koha nimi:
Sljuda
Sljuda (vene 'vilk') on endine asula (посёлок) Venemaa Murmanski oblasti Kovdori rajoonis. Asustatud hooajaliselt.
Meremees
Meremees on inimene, kes töötab laeval või on laeval sõjaväeteenistuses, laevapere liige.
Tööst laeval
Meremeheametid võivad olla näiteks: madrus, pootsman, tüürimees, kapten, laevamehaanik.
Meremeeste kvalifikatsiooninõuded ja töö laeval on sätestatud Rahvusvahelise Mereorganisatsiooni IMO konventsioonidega.
Töö- ja elutingimusi ning töösuhteid laeval reguleerivad Rahvusvahelise Tööorganisatsiooni ILO meretöö konventsioonid.
Ingemar Teever
Ingemar Teever (sündinud 24. veebruaril 1983 Sauel) on Eesti jalgpallur (ründaja), kes mängib Eesti Meistriliiga klubis Tallinna FC Levadia. Ta on Eesti koondises pidanud 24 kohtumist ja löönud neli väravat.
Koondisekarjäär
Eesti koondises on Teever pidanud 24 kohtumist ning löönud neli väravat. Debüüdi tegi ta 20-aastaselt 29. märtsil 2003 sõprusmängus Kanada vastu. Esimese värava lõi ta 2004. aasta 11. juunil Makedoonia vastu.
Herman Gesellius
thumb|Geselliuse projekteeritud [[Wuorio maja Helsingis]] Herman Ernst Henrik Gesellius (16. jaanuar 1874 – 24. märts 1916) oli soome arhitekt.
1992. aasta Eesti presidendivalimised
1992. aasta Eesti presidendivalimised toimusid rahvahääletusena 20. septembril, kui ükski kandidaat ei saavutanud nõutavat häälte arvu, ning Riigikogu esimesel istungil 5. oktoobril 1992, kui valituks osutus Lennart Meri.
Herman Gesellius
Herman Gesellius lõpetas 1897 Helsingi tehnikakõrgkooli. Aastal 1896 asutas ta koos Eliel Saarise ja Armas Lindgreniga arhitektuuribüroo Gesellius, Lindgren & Saarinen, mis tegutses kuni aastani 1907.
1992. aasta Eesti presidendivalimised
Vabariigi Presidendi valimine kuulutati välja 9. juulil 1992.
Herman Gesellius
Geselliuse oma nime all projekteeritud ehitistest tuntuim on Wuorio maja Helsingis. Selle projekteeris ta 1908–1909 ja Lindgren ehitas selle 1913–1914.
1992. aasta Eesti presidendivalimised
15. juulil algatati Lennart Meri, kes oli Eesti suursaadik Soomes, ja Arnold Rüütli, kes oli Eesti Vabariigi Ülemnõukogu esimees, 21. juulil Jaks Lankotsi ja Uno Ruusi, 24. juulil Lagle Pareki, kes oli ÜE "Fööniks" juhatuse liige, 27. juulil Miina Hindi ja 3. augustil 1992 Rein Taagepera, kes oli California ülikooli professor, esitamine Vabariigi Presidendi kandidaadiks.
6. augustil teatas loobumisest Miina Hint, 11. augustil Jaks Lankots. Tähtajaks nõutavat 10 000 toetusallkirja ei suutnud koguda Uno Ruus.
20. augustil registreeriti Vabariigi Presidendi kandidaatideks Lennart Meri, kes kogus 11 491 toetusallkirja, Arnold Rüütel (21 009 allkirja), Lagle Parek (10 839 allkirja) ja Rein Taagepera (14 887 allkirja).
Valimisnimekirjadesse oli kantud 689 608 valijat ja 20. septembri 1992 valimistest võttis osa 468 605 ehk 67,952 protsenti.
Vabariigi Presidendi valimise seaduse paragrahv 11 lõige 2 ja paragrahv 15 lõige 2 kohaselt kanti presidendi valimiseks Riigikogus hääletussedelitele presidendikandidaatide Arnold Rüütli ja Lennart Meri nimed.
5. oktoobril 1992 Riigikogus toimunud hääletusel said valimissedeli kõik 101 Riigikogu liiget, kes ka kõik valimisel osalesid. Kehtetuks tunnistati 11 valimissedelit. Arnold Rüütel sai 31 ja Lennart Meri 59 häält.
Taust ja järelmõjud
Rein Taagepera on kirjutanud, et tema kandideerimise taga oli kaks motiivi: enda sõnul oli ta ainus reaalse demokraatiakogemusega kandidaat ning peamiselt kandideeris ta Rüütli vastu, kes Taagepera hinnangul pooldas tugevat presidendivõimu ning ei sobinud seetõttu valvama parlamentaarse põhiseaduse järele, millega ta ise täielikult ei nõustunud. Taagepera analüüsi kohaselt oli tema kampaania põhiline tulemus Rüütli populaarsuse mõningane langus, mistõttu Rüütlil jäi absoluutsest enamusest puudu 8 protsendipunkti ja valimine läks edasi teise vooru riigikogus, kus enamus oli Mere pooldajate käes.
Algselt oli Meri eelkõige Valimisliit Isamaa kandidaat, mille 1991. aastal moodustanud Eesti Kristlik-Demokraatlik Erakond, Eesti Konservatiivne Rahvaerakond, Eesti Kristlik-Demokraatlik Liit ja Vabariiklaste Koonderakond ühinesid 21. novembril 1992 Rahvuslikuks Koonderakonnaks Isamaa. 1996. aasta Eesti presidendivalimistel kordus Rüütli ja Meri vastasseis, pärast mitmeid hääletusvoore Riigikogus ja valimiskogus valiti presidendiks taas Meri. Rüütel sai presidendiks alles 2001. aastal.
Herman Gesellius
Ta tõmbus 1912 raske haiguse tõttu tööst tagasi ja suri 1916 kõrivähki.
Lõõtspill
pisi|[[Teppo lõõts aastast 1912.]] Lõõtspill on vaba ehk läbilööva keelega (keele üks ots on kinnitatud ja teine lahtine) vabade aerofonide (st pillikorpus ei piira võnkuvat õhusammast) rühma kuuluv kaasaskantav muusikariist.
Rikolatva
Rikolatva on kaevandusalev Venemaa Murmanski oblasti Kovdori rajoonis.
Lõõtspill
Üldiseloomustus
Lõõtspill toetub mängimise ajal mängija põlvedele või rihmade abil kätele või õlgadele. Pilli keskosas asuvat voldilist lõõtsa horisontaalselt kokku surudes või lahti tõmmates tekkiv õhusurve paneb vibreerima lõõtsa kummaski otsas korpuses paiknevates metallplaatides olevate avaustele üht otsa pidi kinnitatud õhukesed metalliribad (keeled). Heliavasid katavad pehme materjaliga kaetud klapid, mis on hoobade kaudu ühendatud lõõtsa otsas asuva klaviatuuri nuppude või klahvidega – neid kasutatakse heliavade avamiseks õhuvoole, mis paneb vastava keele helisema. Mängija poolt vaadates paremal on klaviatuur (meloodia mängimiseks), vasakul nupud basside ja akordide mängimiseks. Helitugevust reguleeritakse lõõtsa kokku surudes ja lahti tõmmates käe survega – kui tugevam õhuvoog liigutab keele sügavamale keeleplaadi avasse ja kaugemale välja, tekib valjem heli. Tekkiva heli kõrgus sõltub võnkuva keele mõõtmetest ja materjalist; keele lahtises otsas tekkiva põhitooni ning ülemhelide liitvõnkumine määrab ära heli kõlavärvingu.
Kõige populaarsem lõõtspilli tüüp on nuppudega diatooniline lõõtspill. Mängija poolt vaadates paremal nupulaual on 1...5 nupurida, igas 10...13 nuppu. Vasak käsi mängib bassinuppe, mida on 2...24. Suur osa diatoonilisi lõõtspille on bisonoorsed – ühele poole keelerauda on needitud ühesuguse kõrgusega keeled, teisele poole aga teistsuguse kõrgusega, nii et üht nuppu all hoides tekib lõõtsa lahti tõmmates ja kokku lükates eri kõrgusega heli. Seda tüüpi on ka näiteks Teppo ehk Võru tüüpi lõõtspill. Seevastu unisonoorsetel lõõtspillidel ei sõltu nupule vastav helikõrgus lõõtsa liikumise suunast. Seda tüüpi on näiteks osa vene karmoškasid (гармонь, гармошка), nt ливенка, русская венка, хромка. Teised vene lõõtspillid on bisonoorsed (тальянка, черепанка, тульская, вятская), kuid need on vähem levinud. Vene lõõtspillide üheks eripäraks on veel asjaolu, et neil saab mängida ka vene rahvamuusikas laialt levinud minoorses helilaadis.
Rikolatva
Rajatud 1939. aastal. Rikolatvas asub muskoviidikaevandus.
Lõõtspill
Eesti terminoloogia
Eesti keeles on tavaks kasutada terminit lõõtspill eeskätt just vanemat tüüpi diatoonilisel skaalal põhinevate lõõtspillide (ka harmoonik, härmoonik, lõõtsmoonik, kortsmoonik, kortspill, jõrmul jm) kohta, eristades neid uuematest kromaatilistest lõõtspillidest – nuppakordionist (mida Eestis nimetatakse sageli vene päritolu nuppakordioni järgi bajaaniks) ja klahvakordionist, mis kõnekeeles ongi lihtsalt akordion.
Ajalugu
Vaba keelega pillid, kuhu õhku puhuti suuga, olid Hiinas ja Kagu-Aasias tuntud arvatavasti juba vähemalt 2000 aastat tagasi. 18. sajandi teisel poolel sattusid mõned sellised muusikariistad misjonäride kaudu Euroopasse, kus 19. sajandi algul sündisid erinevad samal tööpõhimõttel pillid – suupill ja lõõtspillid.
Aastal 1821 valmistas Christian Friedrich Ludwig Buschmann (1805–1864) esimese suupilli, mille 15 metallkeelt olid kinnitatud kambrite ja puhumisavadega puutükile. Järgneval aastal lisas ta nahast lõõtsa, kaane, nupud ja patenteeris leiutise kui handaeolini. Instrumenti täiustas austerlane Cyrill Demian (1772–1847), kes lisas saatebassid ja patenteeris leiutise nimega accordion. Kuigi Demiani lõõtspill erines veel paljus tänapäevasest, on selle põhilised konstruktsioonielemendid on säilinud tänapäevani. Lõõtspilli hakati mängima põlvedel, parem käsi mängis meloodiat, vasaku käe jaoks olid nupud meloodia saatmiseks.
Varastel lõõtspillidel oli meloodia mängimiseks vaid üks nupurida 10 nupuga, millest igaüks juhtis klappi õhuvoolu juhtimiseks avasse, milles oli keeltepaar. Keeled olid häälestatud diatoonilise heliastmiku järgi (mažoorne helirida) ja iga nupp andis erineva noodi vastavalt sellele kas lõõtsa liigutati kokku või lahti. Nii saadi 10 keelepaari abil 20 nooti; nelja sõrmega võis katta terve 8-noodilise oktaavi. See muutis pilli hästi kompaktseks. Lõõtsa liikumissuuna sagedase muutmise vajadus tingis rütmilise dünaamika, mis sobis hästi paljude tantsuviisidega, nagu ka lihtne kahe sõrmega mängitav bassisaade. Tugev konstruktsioon, suhteliselt odav hind ja vali hääl aitasid kaasa lõõtspilli populaarsuse kiirele kasvule. Hiljem ka Eestis wienerite nime all tuttavaks saanud instrumente hakati laialdasemalt valmistama Saksamaal, Austrias ja Itaalias. Lõõtspill leidis lihtsama rahva hulgas suurt poolehoidu ja levis kiiresti. Klassikalise muusika austajate seas ei leidnud lõõtspill siiski tunnustust, sest diatooniline heliastmik piiras suuresti mängitava muusika valikut.
1850. aastal paigutas Viini muusik Franz Walther kolmerealise diatoonilise lõõtspilli keeled ümber nii, et sündis 46 noodiga kromaatiline helirida koos kõigi pooltoonidega. Klaviatuuri ülemises osas helirida liikus diagonaalselt üle kolme nupurea ning iga nupp andis vaid ühe noodi sõltumata lõõtsa liikumise suunast. Nii sündis nuppakordion, mis tänapäeval on küll valdavalt viie nupureaga – kaks lisarida dubleerivad kahte esimest, et võimaldada erinevat sõrmestust. Eestis kutsutakse sellist pilli ka venepäraselt bajaaniks – Venemaal ehitas esimese kolmerealise kromaatilise lõõtspilli Tula meister Nikolai Beloborodov ning sündinud pill sai endale nime vene muinaslauliku Bojani järgi. Nuppakordionil helistikku vahetades jääb sõrmestus samaks ning käsi liigub vaid nupureal üles või alla. Ühe käega on võimalik katta heliulatus kaks ja pool oktaavi. Esimene klahvakordion, millel klahvid paiknevad nagu klaveril, sündis Pariisis aastal 1852. Nii nuppakordione kui klahvakordione valmistatakse erineva süsteemiga bassidega; kõlavärvi muutmiseks on parematel pillidel erinevad registrid.
Lõõtspillid Eestis
Esimene lõõtspill jõudis Eestisse arvatavasti 19. sajandi keskpaiku. Esimene kirjalik teade lõõtspillist Eestis räägib, et 1886. aastal toimus Virumaal "Kalevipoja" seltsi koolimaja ehitamise toetuseks pidu, kus tantsiti lõõtspilli saatel. 20. sajandi vahetusel sai lõõtspill Eestis populaarseks – selle üheks eelduseks oli muuhulgas funktsionaalse harmoonia (nn kolme duuri lood) kodunemine rahvamuusikas.
Eestis olid esialgu kasutusel eeskätt Venemaa vabrikute pillid. Lõõtspille oli Eestisse võimalik tellida Peterburi pilliäride kataloogidest; rannikul ja saartel kauplesid pillidega meremehed. Kuna välismaalt toodud lõõtspille ei jätkunud kõikidele soovijaile ja nende hind oli kõrgem, hakkasid kohalikud meistrimehed neid kodus ise valmistama. Kuna lõõtspill saavutas Eestis suure populaarsuse, hakkasid siinsed meistrid pilli edasi arendama ja kohandama omasse muusikatraditsiooni; vastavalt arenes ka pillimängustiil. Sündis eesti lõõtspill. Eelmise sajandi lõpuaastail valmistati Eestis mitmeid erineva konstruktsiooniga ja eri materjalidest lõõtspille. Kõigi aegade tuntuim Eesti lõõtsameister oli August Teppo (1875–1959), kelle meisterdatud kauni särava kõla ja ülihea häälespüsivusega pillidest on eeskuju võtnud hilisemad pillimeistrid, näiteks Karl Ostra, Karl Namm, Johannes Keder, Kalju Sarnit, Priidu Korberg, Kornelius Õiger jt.
Tuntud Eesti lõõtspillivirtuoose läbi aegade: August Teppo, Karl Kikas, Kalju Sarnit, Richard Reino, Aivar Teppo, Ants Taul, Juhan Uppin, Toomas Oks, Enrik Visla, Ain Lindvest, Margus Laugesaar, Asso Int jt.
Lõõtspill on nime andnud mitmele ansamblile. Tuntuim ehk kolme väikese pilliga alustanud Väikeste Lõõtspillide Ühing, lõõtsamuusikat mängivad ka Tuulelõõtsutajad, Lõõtsavägilased ning Lõõtspillipoisid.
Kolonnkromatograafia
Enamasti mõeldakse kolonnkromatograafia all lihtsat ainete segu eluendiga läbivoolutamist täidiskolonnist. See on preparatiivse lahutamise meetod. Ainete segu täidiskolonnist eluendiga läbivoolutamisel toimub komponentide lahutumine paljukordse sorptsiooni ja desorptsiooni tingimustes. Klassikalise kolonnkromatograafia korral liigub vedelik kolonnist läbi vedelikusamba raskuksjõu toimel. Vahel rakendatakse parema voolutuskiiruse ja lahutusvõime saavutamiseks  õhu või inertse gaasi survet eluendile (flash).
Täidiskolonniks on tavaliselt klaastoru, milles on peeneteraline suure eripinnaga tahke täidis (liikumatu faas), näiteks adsorbent või sobiva vedelikuga immutatud tahke kandja või geel või ioniit jm.
Praktikas juhitakse ainete segu läbi kolonni täidise sobiva vedeliku vooluga (eluent ehk liikuv faas). Sorptsiooni ja desorptsiooni tulemusena jaotuvad segu komponendid liikumatu ja liikuva faasi vahel vastavalt kindlatele koefitsientidele, mida nimetatakse jaotuskoefitsientideks. Selle protsessi paljukordse kordamise tagajärjel liiguvad komponendid edasi erinevate kiirustega. See viib komponentide lahutumisele ning moodustuvad vastavad kiiremini ja aeglasemalt liikunud komponentide tsoonid. Kui mobiilne faas on vähem polaarne võrreldes statsionaarse faasiga, siis vähem polaarne aine liigub kiiremini ja polaarsem aine aeglasemalt (jääb tahapoole).
Proov viiakse kolonni ülaossa, siis avatakse allosas olev kraan. Ülaosasse tuleb pidevalt lisada eluenti. Protsessi käigus kogutakse kolonnist väljuv vedelik mitme fraktsioonina. Segu komponentide ees, järel ja vahepeal väljub eluent. Eraldatud fraktsioonide (komponentide) puhtust hinnatakse näiteks õhukese kihi kromatograafiaga, spektrofotomeetriliselt või massispektromeetriga.
Kolonni pikkuse suurendamisel paraneb ainete lahutumine. Väikese läbimõõduga täidiskolonnid on kasutusel analüütilistes gaasikromatograafia (GC) ja kõrgsurve vedelikukromatograafia (HPLC) seadmetes. Kui kromatograafilises täidiskolonnis kasutatakse  peeneteralisi täidiseid, nõuab see  suurendatud rõhku, et proov gaasi vooluga (see on GC korral) või eluendi vooluga (see on HPLC   korral) läbi statsionaarse faasi suruda.
Tänapäeval on aparatuuri tootvad firmad välja arendanud automatiseeritud surve-vedelikukromatograafia süsteemid vastavalt vajadustele. Need seadmed on varustatud rõhu tõstmise pumbaga, pakitud kolonni(de)ga, kromatograafia detektoriga ja automaatse fraktsioneerimisseadmega.
Uritava segu komponentide lahutusvõime on LPLC süsteemidel alati madalam kui HPLC korral, kuid esimesed on lihtsamad ja odavamad ning võimaldavad opereerida suuremate ainekogustega.
Kuningavärav
pisi|Kuningavärav sarnanes [[Pärnu muldkindlustusvööndi Tallinna väravaga]] Kuningavärav (vene keeles Королевские ворота, rootsi keeles Konungsporten ) oli barokne värav Narva kindlustusvööndi põhjaküljel Gloria ja Honori bastioni vahel.
Värav ehitati Rootsi riigitegelase ja sõjaväeinseneri Erik Dahlbergi projekti järgi Narva linna kindlustuse täiendamisel aastatel 1683–1704. Sellest kujundati linna peavärav.
Kuningavärava viimistlemiseks kasutati Märjamaa lubjakivi ehk nn "märjamaa marmorit".
18. sajandil hakati Kuningaväravat kutsuma Imperaatoriväravaks (Императорские ворота).
19. sajandil värav lammutati.
Mitmemandaadiline valimisringkond
Mitmemandaadiline valimisringkond on valimisringkond, kust valitakse mitu esindajat. Võrdelise valimissüsteemi üks põhitunnuseid ja mitmepartei süsteemi eeldus.
Vastand: ühemandaadiline valimisringkond, enamusvalimised.
1515
1515. aasta (MDXV) oli 16. sajandi 15. aasta.
Jean Jacques Friedrich Wilhelm Parrot
Elulugu
Friedrich Parrot lõpetas 1814. aastal Tartu Ülikooli arstiteaduskonna ja töötas alates 1821. aastast Tartu Ülikoolis. Aastail 1821–1826 oli ta Tartu Ülikooli füsioloogia, patoloogia ja semiootika professor.