cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
979
Aastakümned: 920. aastad 930. aastad 940. aastad 950. aastad 960. aastad - 970. aastad - 980. aastad 990. aastad 1000. aastad 1010. aastad 1020. aastad
Aastad: 974 975 976 977 978 - 979 - 980 981 982 983 984
Juhani Püttsepp
pisi|329x329px|Juhani Püttsepp Foto: Ingmar Muusikus pisi|300px|Juhani Püttsepp 2009. aasta kevadel Tartus Juhani Püttsepp (sündinud 17. veebruaril 1964 Tartus) on eesti bioloog, õpetaja, loodusajakirjanik ja lastekirjanik.
Ta lõpetas 1982. aastal Tartu 1. Keskkooli ja 1989. aastal Tartu Riikliku Ülikooli bioloogia erialal.
Ta töötas seejärel Zooloogia ja Botaanika Instituudis.
Ta on olnud ajalehtede Maaülikool ja Roheline Värav ning ajakirja Loodusesõber toimetaja, töötanud ajalehtedes Postimees ja Eesti Ekspress. Ta on olnud Tartu Lasteteatri juhataja ning teinud koostöös Vahur Laiapeaga dokumentaalfilme. Praegu töötab Juhani Püttsepp Eesti Maaülikooli loodusteaduste kooli peaspetsialistina.
Isiklikku
Tema isa oli kopsuarst Enn Püttsepp ja vanaisa maalikunstnik Juhan Püttsepp. Juhani Püttsepal on viis last.
Opel
Opel Automobile GmBH (varem Adam Opel AG) on Saksamaa autotootja, mille peakorter asub Rüsselsheimis ning mis alates 16. jaanuarist 2021 on osa Stellantisest. Ettevõte asutati 1863. aastal õmblusmasinate tootmise ettevõttena, autosid hakati tootma 1899. aastal. 1929. aastal ostis Opeli General Motors. 2017. aasta märtsis müüs General Motors Opeli Stellantise eelkäijale PSA grupile 2,2 miljardi euro eest.
Opeli sõidukeid müüakse Suurbritannias Vauxhalli kaubamärgi all ja mõningaid Opeli sõidukeid müüdi Austraalias kuni 2020. aastani ka Holdeni kaubamärgi all. Põhja-Ameerikas ja Hiinas turustatakse mõnesid mudeleid Buicki, Saturni ja Cadillaci kaubamärkide all.
1899–1919
1899 – vennad Opelid näevad suuri võimalusi, mida pakub sajandi lõpul alles tärkav autoturg ja 21. jaanuaril 1899 algas autode tootmine Rüsselsheimis. Esimene mudel valmis koostöös Dessaust pärit lukkseppmeistri Friedrich Lutzmanniga – "Opel Patent Motorwagen, System Lutzmann". 1,5-liitrise töömahuga 1-silindriline jõuallikas suutis mootortõlla kiirendada kuni 20-kilomeetrise tunnikiiruseni.
1901 – sõlmiti leping Alexandre Darracqiga autode tootmiseks Darracqi litsentsi all. Et veelgi paremini "rahvast motoriseerida", hakati tootma ka mootorrattaid. pisi|Opelil oli koostöökogemus Prantsuse autotootjaga juba 115 aastat enne Groupe PSA poolt omandamist.|vasakul|250x250px 1902 – esimesed 9 hj mootoriga autod valmistati Darracqi raamil ja Opeli kerega ning müüakse Opel-Darracqi nime all. Sama aasta sügisel valmis esimene täielikult Opeli enda konstrueeritud 10/12 hj mudel, mida esitleti Hamburgi autonäitusel. Autol oli selle aja kohta ülimoodne kahesilindriline mootor, töömahuga 1,9 liitrit ja arendas 1200 pöörde juures 12 hobujõudu. Mootoril oli akusüüde, horisontaalkarburaator ja jahutuseks vertikaalne kärgradiaator – kõik sajandi alguse tehnika viimase sõna järgi. Kui Opeli autodel kandis jõudu käigukastist vedavale sillale võll, siis konkurendid kasutasid ikka veel tehniliselt ebakindlat ja palju hooldustöid nõudvat kettülekannet. Sensatsiooniks sai Fritz Opeli võit Frankfurdi hipodroomil toimunud autode võidukihutamisel, võistlusautoks modifitseeritud mudel 10/12 hj.
1903 – Opel konstrueeris esimene 4-silindrilise mootori, mis paigaldati mudelile 20/22 hj. Ehitati esimene võidusõiduauto Opel Special.
1906 – valmis tehas Berliinis, selleks ajaks oli Opeli kaubamärgi all toodetud 1000 autot.
1907 – Taunuse regioonis Keisri auhinnale korraldatud võidusõidul võitis Carl Jörns 7,8-liitrise töömahuga 60 hj Opelil auhinna kui parim Saksa auto. Pärast seda sai Opelist nn õukonna ametlik autotootja. pisi|"Doktorwagen" oli selle keskklassile suunatud lihtsalt käsitletava ja seetõttu ülimalt populaarse Opeli sõiduauto rahvapärane nimetus. Dokumentides oli selle mudeli ametlik nimetus Opel 4/8 PS.|250x250px 1909 – algas mudeli Opel Doktorwagen, mis oli esimene laiemale tarbijaskonnale mõeldud auto, tootmine. Tähelepanuväärne oli see, et Opel suutis valmistada auto, mis oli hinna (3950 Reichsmarka) poolest konkurentidest ligi kaks korda odavam. Opel Doktorwagen oli tuntud oma töökindluse ja vastupidavuse poolest ja eriti hinnatud just arstide seas, kes pidid tihtipeale liikuma ka teedeta maastikul, sest kõva kattega teed olid sel ajal veel haruldased. Tehnilised andmed: võimsus 8 hj 1600 p/min, tippkiirus 50 km/h. Opel võitis Prints Henry auhinnale korraldatud võidusõidu ja 3000-kilomeetrise Venemaa keisri auhinnale korraldatud võidusõidu.
1910 – tootmises hakati rakendama moodulsüsteemi, mis võimaltis valmis keresid kombineerida erinevate alusvankrite ja mootoritega.
1912 – tehase suurpõlengus saadud kogemuste varal töötasid Opeli insenerid välja "Rüsselsheimi tuletõrje mootorpumba", mida algul kasutati oma tehase tarbeks, kuid mida hiljem edukalt müüakse paljudele linnadele. Toodetud oli 10 000 autot. Tehase 50. aastapäeval esitleti Opeli uut lipulaeva, mudel 40/100 hj. Neljasilindrilise, üle 10-liitrise töömahuga 100 hj mootoriga kahetonnine "maanteekuningas" oli võimeline arendama kiirust kuni 125 km/h.
1914 – ehitati võidusõidu- ja rekordauto, Opeli kõigi aegade suurima – 12,3-liitrise töömahuga mootoriga, mille võimsuseks oli muljetavaldavad 260 hj. Carl Jörns võitis sellel nn Auruvasaral mitu sprindi- ja mäkketõusuvõistlust. Firma kasvas jõudsalt ja sai Saksamaa suurimaks autotootjaks. Algas mudeli 5/14 hj Püppchen ('nukuke') tootmine, mis oli Opeli esimene neljaistmeline rahvaauto.
1915 – mudelil 15/50 hj võeti kasutusele kuuesilindriline mootor.
1919 – avati Opeli ringrada, mis oli Saksamaa esimene võidusõidu- ja katserada. Võeti kasutusele uued 5,6- ja 7,8-liitrise töömahuga kuuesilindrilised mootorid.
1920–1939
1923 – inflatsioon oli teinud oma töö, näiteks saksa nael (Saksa kaaluühik) (ligi pool kilo) kartuleid maksis 2300 marka, auto 30 miljonit. Majanduskriis – aastas toodeti kõigest 724 sõiduautot, sügisel autode tootmine lõpetati.
1924 – Opel investeeris 1 000 000 kuldmarka autotootmise moderniseerimisse ja võttis esimesena Saksa autotootjatest kasutusele revolutsioonilise konveiermeetodi.
Esimene konveiermeetodil toodetud mudel 4/12 hj – rahva seas tuntud kui legendaarne Laubfrosch ('lehekonn'). Seda kaheistmelist lahtist sõidukit toodeti ainult rohelisena ja kohmakate täismetallvelgedega, sealt ka hüüdnimi.
Tehnilised andmed: 4-silindriline reasmootor, töömaht 951 cm³ 14 hj 2400 p/min, tippkiirus 60 km/h.
1925 – tänu revolutsioonilisetele tootmisvõtetele ja rangetele nõuetele suutis Opel alandada Laubfroschi hinda algul alandada 4500 margalt 2980 margale ja hiljem isegi 1990 margale. Tänu sellele suurenes Opeli autode populaarsus veelgi.
1928 – 37,5% turuosaga oli Opel Saksamaa suurim autotootja. Koostöös Ameerika ettevõttega General Motors muudeti firma aktsiaseltsiks.
Esimene kaheksasilindriline mootor paigaldati luksusautole Opel Regent.
Fritz von Opel kiirendas rakettautol RAK 1 kaheksa sekundiga nullist sajani ja saavutas rakettautol RAK 2 kiiruseks 238 km/h, mis oli maailmarekord.
Esitleti pressitud terasest raamil ülimoodsat Opel Motoclubi mootorratast.
1929 – maailma suurim autotootja General Motors sai Opelis enamusosaluse. Opel loob esimesena Saksa autotootjatest kindlustusfirma. Autode järelmaksuga ostu finantseeris nüüdsest Opel Bank.
1931 – Opel läks 100% General Motorsi omandusse.
Algas veoauto Blitz tootmine.
Opel seab esimesena autotootjana sisse hoolduse ja teeninduse koolituse.
1935 – Opel esitles esimesena Saksa autofirmadest terasest kandevkerega sõiduautot Opel Olympia. Kere konstruktsioon põhines Opeli 1934. aasta patendil, kuid uue auto eelised olid väiksem mass, suurem passiivne turvalisus ja parem aerodünaamika. See uuendus kere ehituses avas uued võimalused autode tootmises, loeti üheks tähtsaimaks uuenduseks autoehituse ajaloos ja oli kasutusel tänapäevalgi.
Ehitati uus Brandenburgi veoautotehas, mis oli võimeline tootma 25 000 veokit aastas, Opel oli sel ajal ainus Saksa autotootja, kes suutis aastas toota üle 100 000 sõiduki.
1936 – uus rahvaauto – Opel Kadett, turvalise ja aerodünaamilise kandevkerega. Autol oli 4-silindriline 1,1-liitrise töömahuga 23-hobujõuline mootor, mis annab 757 kg sõiduki suurimaks kiiruseks 98 km/h. Aastase toodanguga 120 293 sõidukit sai Opelist Euroopa suurim autotootja.
1937 – Opel keskendus autode tootmisele. Jalgrataste tootmine müüdi firmale NSU, selleks ajaks oli toodetud 2,6 miljonit kaherattalist.
1939 – Opel Kapitän oli miljones Opel. Natsirežiim keelustas sõiduautode tootmise. Rüsselsheimi tehas tootis lisaks arvukatele Blitz-tüüpi veoautodele (sealhulgas nelikveolised) mitmesuguseid osi sõjatehnikale, sealhulgas lennukite (Junkersi pommitajad) telikuid, kabiine ja kuulikindlaid kütusepaake
1940–1959
1944 – ameeriklaste pommirahes hävis pool Rüsselsheimi tehast, Briti väed hävitasid Brandenburgi tehase täielikult.
1945 – Saksamaa jagati võitjate vahel. Tootmisliinid, kus enne valmis Opel Kadett ja kõik seadmed, mis oli veel vähegi töökõlblikud, demonteeriti ja viiakse NSV Liitu, kus neid kasutati kuni 1959. aastani Moskvitši 400-seeria tootmiseks. Kurioosum – toimus Moskvitšide eksport Saksamaale, kus nende varuosadega varustamise eest hoolitses Opel.
1947 – sõiduautode tootmine jätkub juba enne sõda tuntud, kuid uuenenud mudeliga Olympia.
1948 – tootmisliinil valmis esimene sõjajärgne Kapitän, kuuesilindrilise mootoriga.
1949 – General Motorsi abiga oli Opeli tootmisvõime taastunud ja aastaga suudeti eksportida 40 000 sõidukit.
1950 – lõppes Rüsselsheimi tehase rekonstrueerimine. Esitleti Opel Olympia uut mudelit. Moodsa kuuesilindrilise mootoriga varustatult kiirendas Kapitän nullist sajani kõigest 23 sekundiga, mis oli oma klassi tippsaavutus.
1951 – Opel oli esimene Saksa autotootja, kellel oli oma katsepolügoon. See rajati Rüsselsheimi.
1953 – Frankfurdi autonäituse "IAA" sensatsioon oli moodsa pontoonkerega Olympia Rekord, maksimumkiirusega 122 km/h. Aastatoodang oli taas tõusnud üle 100 000 sõiduki.
1955 – staatusesümboliks sai Opel Kapitän. Kellel oli piisavalt markasid, võis näidata, et tal oli 6-silindrilise mootoriga kroomist kiiskav maanteeristleja, mille 75 hobujõudu annavad tippkiiruseks koguni 140 km/h.
1956 – toodetud oli kaks miljonit Opelit. Juubelimudel oli kullatud kereosadega (peeglid, liistud, iluvõre, jne) Opel Kapitän.
1958 – eksporditud oli 1 000 000 Opelit.
1960–1979
pisi|Kapitän P 2,5 oli Opeli tõeline "ameerika unelm". Panoraam-esi- ja tagaklaasid, elegantselt langev katusejoon, nn sabauimed ja rohkelt kroomi.|250x250px 1960 – algas Rekord P2 tootmine, millega Opel pöördub ära seni valitsenud ameerikalikust disainist.
1963 – uus mudel – Rekord A: elegantsem, madalam, laiem. Tippmudel 2,6-liitrise 100 hj mootoriga.
1964 – uued mudelid oli Kapitän, Admiral ja Diplomat, mis saavad enimmüüdud Saksa luksusautodeks.
Tõeline lipulaev oli Opel Diplomat, mille 4,6-liitrisele 190-hobujõulisele V8-le ei ole 200 km/h mingi probleem.
1966 – juba oli Bochumis toodetud miljon Kadetti. Kadett Rallye osales edukalt mitmetel rallidel. Opel rajas ülimoodsa katsepolügooni Dudenhofenis ja agregaatide tehase Kaiserslauternis.
Opel Rekord B-le paigaldati esimene ülanukkvõlliga Opeli seeriamootor.
1968 – algas Opel GT seeriatootmine, kõigest kolme aastaga õnnestub GT muuta eksperimentaalmudelist tootmisküpseks, mis oli tolle aja kohta suur saavutus. Rahvas haarati kaasa tunnuslausega "Nur das fliegen ist schöner" (ligikaudne tõlge: 'Vaid lennata oli lahedam'). Valida oli 1,1-liitrise 60 hj ja 1,9-liitrise 90 hj mootori vahel. Tänu oma voolujoonelisusele ja kergusele (960 kg) saavutas GT maksimumkiiruseks 185 km/h. pisi|Opel Admiral baseerus tehniliselt Opel Kapitän A (1964 - 1968) mudelil, kuid oli varustatud mitmete luksusklassi dekoorelementidega.|250x250px 1969 – Opel Kadetti reklaamiti enesekindla tunnuslausega "Opel Kadett. Das Auto".
1970 – elektrimootoriga GT püstitas Hockenheimi ringrajal kuus maailmarekordit. Algas Opel Ascona ja Opel Manta tootmine.
1971 – kümme miljonit Opelit toodetud, juubelimudeliks oli Opel Rekord Caravan.
1972 – Opel oli Saksamaa suurim autotootja turuosaga 20,4%. Modifitseeritud Opel GT, mis oli varustatud uusima diiselmootoriga püstitas Dudenhofeni katserajal kaks maailmarekordit ja 18 rahvusvahelist rekordit.
1973 – Opel Kadett C – esimene maailmaauto, mis tähendas et Opel – see oli Chevrolet, Vauxhall, Isuzu, Holden, Buick.
1974 – Walter Röhrl ja Christian Geistdörfer tulid Asconal Euroopa ralli meistriks.
1979 – esitleti esimest esiveolist Opelit – Kadett D, mis õhutakistusteguri väärtusega 0,39 oli üks voolujoonelisemaid omas klassis
1980–1999
1981 – Opel demonstreeris oma juhtivat rolli aerodünaamikas. Ideeautoga Tech 1 püstitati õhutakistusteguri väärtusega 0,235 maailmarekord. pisi|250x250px|Opel Corsa A (esimene põlvkond) 1982 – ehitati uus tehas Saragozasse Hispaanias, kus hakati tootma väikeautot Opel Corsa.
Walter Röhl koos kaardilugeja Christian Geistdörferiga võitis teist korda Monte Carlo ralli ja tuli maailmameistriks, võistlusauto – Opel Ascona 400.
1983 – Opel nr 20 000 000 oli Senator.
1984 – Opel Kadett E esmaesitlus, õhutakistustegur 0,30 oli väikeautode klassi maailmarekord.
Opel Ascona 1,8i oli esimene Saksa auto, millel oli seeriatootmises toodetud katalüsaator.
1985 – Opel Kadett nimetati aasta autoks. Opel oli esimene Saksamaa autotootja, kes pakub katalüsaatoreid kõigile mudelitele.
1986 – algas Opel Omega tootmine. Suurepärased sõiduomadused, moodne disain ja ülimoodsa bensiini sissepritsesüsteemiga saavutatud väike kütusekulu teevad Omegast aasta auto. Õhutakistusteguri väärtusega 0,28 oli Omega maailma voolujoonelisim seeriatootmises olev sedaan.
1988 – algas Opel Vectra tootmine.
1989 – esimese autotootjana Euroopas pakub Opel kõigile autodele katalüsaatoreid juba standardvarustuses.
1990 – Opel jätkab firma kupeetraditsioone ja esitles tänaseni maailma voolujoonelisemat (õhutakistustegur 0,26 – maailmarekord) kupeed Opel Calibra, mis lühikese ajaga saavutas liidripositsiooni omas klassis.
Opel Astra oli eeskujuliku turvavarustusega, auto, kus oli kasutusel nii turvatalad ustes, turvavööde eelpingutid kui ka turvakonstruktsiooniga esiistmed. Opel Frontera turuletoomisega vallutas Opel maasturite edetabeli tipu juba esimese aasta jooksul ja koos Monterey ja Campo eri versioonidega sai Opel Euroopa suurimaks maasturite tootjaks.
1992 – avati Euroopa moodsaim tehas Eisenachis, kus toodeti Corsat ja Astrat.
Esimesena maailmas hakkab Opel tootma diiselmootoreid, millel oli kombineeritud turbolaadimine, kütuse otsesissepritse ja neli klappi silindri kohta. Rüsselsheimis algas Opel Omegal baseeruva Cadillac Catera tootmine.
ITC (International Touring Car Championship) sarja võidavad Manuel Reuter võistlejate arvestuses ja Opel tootjate arvestuses, võistlusauto nelikveoline Calibra V6.
1997 – Genfi autonäitusel esitleti ideeautot Signum. Omegale ja Vectrale paigaldati navigatsioonisüsteemid. Esimese Euroopa autotootjana kuulub Opeli mootorivalikusse 3-silindriline mootor. 1-liitrine ja 12 klapiga mootor paigaldati Corsale. Frankfurdi autonäitusel "IAA" esitleti uut Astrat ja Opel Zafirat. Koos Briti sõsarfirmaga Vauxhall saadakse aastaseks müügiks 1,56 miljonit autot ja turuosaga 11,5% ollakse kuuendat aastat järjest Euroopa turuliider.
1998 – algas Opel Astra teise põlvkonna tootmine, Astra oli esimene 100% tsingitud kerega Opel, mille kerele kehtis garantii 12 aastat.
Esitleti Frontera ja Monterey uusi mudeleid. Toodetud oli miljon Vectrat. Opel võitis Vectral tootjate arvestuses STC (Super Touring Car Cup).
1999 – Opel tähistas autotootmise 100. aastapäeva. Frankfurdi autonäitusel esitleti uut Opel Astra Coupe'd, Omega sai 310 hj V8 mootori. Esimese seeriaautona väike-keskklassis saavutas Astra ECO 4 1,7 DTI reaaltingimustes keskmiseks kütusekuluks 4,11 l/100 km.
2000–2009
2001 – Genfi autonäitusel esitleti Opel Zafira sportlikku mudelit Zafira OPC, keskkonnasõbraliku maagaasil töötavat Zafira CNG. Kütuseelemndiga Zafira HydroGen1 püstitas 11 rahvusvahelist rekordit. Rüsselsheimis avati maailma moodsaim autotehas. Omega sai uue 3,2-liitrise V6 mootori. DTM ringraja auto Astra Coupe V8 baasil ehitati 444 hj prototüüp Astra OPC X-treme. Zafira võitis maineka disainiauhinna Autonis. Esitleti ideeautot Signum. Opel pöördub tagasi rallimaailma, valmis WRC Juniori klassi Opel Corsa Super 1600. Algas uue Opel Combo tootmine. Opeli kaubikute mudelirivvi lisandub uus Vivaro.
2002 – Genfis esileti uut Opel Vectra sedaani. Leipzigis oli sportlike Opel Vectra GTS 3,2 V6 (211 hj) ja Opel Astra OPC 2,0 Turbo (200 hj) esmaesitlused. Corsa ECO sai maailma ökonoomseimaks (4,9 l/100 km) bensiinimootoriga väikeautoks. Pariisis nägi maailm esimest korda uut mahtuniversaali Opel Meriva. Opel Vectra sai Kuldrooli auhinna. Võeti kasutusele Twinporti bensiinisissepritsesüsteem, mis aitas vähendada kütusekulu kuni 23%. Tutvustati AFL-süsteemiga kurvides ja ristmikel automaatselt valgusvihku suunavaid esilaternaid.
2003 – Opel Speedster sai "Best Performance Car '2003" auhinna. Genfi autonäitusel esitleti Opeli uue disainisuuna esindajat – sportkupeed Opel GTC Geneve ning uudse salongilahendusega Opel Signumit. Opel Astra V8 Coupe võitis 24 tunni võidusõidu Nürburgringil. Uue 112 hj 1,3CDTI turbodiiselmootoriga Opel ECO Speedster püstitas 17 rahvusvahelist rekordit, sealhulgas vähim kütusekulu 2,54 l/100 km. Frankfurdis esitleti Opel Astra uut mudelit ja Vectra Caravani. Opel demonstreeris uut kõrgklassi kontseptsiooni autot Opel Insignia. Kõigi aegade võimsaim Vectra oli erimudel i35 3,2 V6 – 302 hj!
2004 – aasta alguses saabus Euroopas müügile Astra H põlvkond. DTM ringrajasarja Opeli uueks võistlusautoks saav Vectra GTS V8. Genfi autonäitusel esitleti nutikate lahendustega ideeautot TRIXX. Samal näitusel esitles Opel esimese Saksa autotootjana kõva katusega kupee-kabrioletti Opel Tigra. Vectra ja Signum saavad uued 1,9 CDTI kübemefiltriga varustatud diiselmootorid. Zafira HydroGen3 püstitas 9696 km kestvussõiduga kütuseelemendiga prototüüpide rekordi. Pariisi autonäituse uudisteks oli ülisportlik Astra HPC ja diiselhübriidi Astra GTC Hybrid. Esimese autotootjana maailmas pakub Opel üleni klaasist valmistatud panoraamkatust, millega sai varustada Astra GTC.
2005 – Opel Astra OPC läheb seeriatootmisse. Genfi autonäitusel oli teise põlvkonna Zafira maailma esmaesitlus. Opel korraltis enneolematu "Miljoni miili" proovisõidu kampaania, milles osales 35 000 autot üle Euroopa. Zafira HydroGen3 saavutas võidu kütuseelemendiga autode klassis Monte Carlo hübriidautode võidusõidul. Üliökonoomne diiseljõuallikas 1.3CDTI võitis Aasta Mootori auhinna. 1,8-liitrine bensiinimootor sai muudetavate gaasijaotusfaasidega klapiajami VCT. General Motors avab Rüsselsheimis Euroopa disainikeskuse. Frankfurdi autonäitusel esitleti rida uudiseid: kupee-kabriolett Astra Twin Top, Vectra tippmudel OPC, maagaasil töötavad Zafira CNG ja Combo CNG ning mõni kuu hiljem aasta ideeautoks valitud Antara GTC. pisi|2006. aastaks olid Opeli eri mudelid võitnud juba hulganisti "Kuldroole" 2006 – Zafira võitis Kuldrooli ja mitu muud auhinda. Uuenenud Vivaro valiti Inglismaal aasta kaubikuks. Ajakiri Auto Bild valis Opeli teist aastat järjest kvaliteetseimaks Saksa automargiks. Genfis tähistas legendi taassündi uus Opel GT. Zafira OPC püstitas Nürnburgringil klassirekordi. Eisenachi tehases algas uue Corsa tootmine, esitlus toimub Londoni autonäitusel. Astra jõuab Ameerikasse Saturn Astra nime all. Sügisest jõuavad müügile Antara ja uus Astra sedaan. Corsa saavutas NCAP-testis viietärnise tulemuse ning võitis Autobesti ja muid mainekaid auhindu.
2007 – Genfi autonäitusel toimub 192 hj Corsa OPC esmaesitlus. Näituse pilgupüüdja oli Opeli uue keskklassi auto kontseptsiooni ja disainisuunda esindav ideeauto GTC Concept. Opel GT nimetati aasta kabrioletiks. Mudelivalikusse lisandub järjekordne sportlik Corsa – GSi. Esitleti uut mikromahtuniversaali Opel Agila. Kolmanda Opeli mudelina Astra OPC ja Astra OPC järel saavutas Nürnburgringil klassirekordi Corsa OPC. Frankfurdi autonäitusel esitleti Opeli mahtuniversaali ja hübriidtehnoloogia tulevikukontseptsiooni Flextreme.
2008 – Eisenachi tehases konveierilt väljub 10 000 000. Corsa. Genfi autonäitusel esitleti tulevikuautot Opel Meriva Concept, mis oma vastastikku avanevate uste lahendusega Flex-Door mahtuniversaalide paindlikkuse uuele tasemele. Uus Opel Insignia "langeb taevast", mis oli efektseks avalöögiks mudeli maailma esmaesitluseks Londoni autonäitusel. Maailma esimese seeriatootmises toodetav turbolaadimisega maagaasil (CNG) töötav auto oli Opel Zafita TNG. Pariisi autonäitusel oli Opel Insignia Sports Toureri maailma esmaesitlus. Ajakiri Auto Bild kuulutas Opeli kolmandat aastat kvaliteetseimaks Saksa autoks. Opel Insignia nimetati Euroopa aasta autoks.
Kismaayo
Kismaayo on linn Somaalia lõunaosas India ookeani rannikul Juba jõe suudmes, Jubalandi keskus.
Pärnu-Jaagupi
Pärnu-Jaagupi on alev Pärnu maakonnas Põhja-Pärnumaa vallas.
1922. aastal on mainitud Jakobi alevikku. Alevik sai aleviõigused 13. septembril 1945, kui Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidiumi otsusega liideti Jakobi alevik ja Uduvere alevik. Alevi nimeks sai Pärnu-Jaagupi.
Aastatel 1950–1959 oli Pärnu-Jaagupi Pärnu-Jaagupi rajooni keskus.
10. detsembril 1991 moodustati Pärnu-Jaagupi vald (alevvald). 1996. aastal läks selle territoorium Halinga valla koosseisu. See oli esimene kord, kui taasiseseisvunud Eesti Vabariigis omavalitsusüksuseid liideti. Pärnu-Jaagupist sai Halinga valla keskus kuni 2017. aasta Eesti omavalitsuste haldusreformini.
Pärnu-Jaagupis toodetakse kõrsikuid.
Pärnu-Jaagupis asub Pärnu-Jaagupi koolimuuseum.
Meelis Lao
Meelis Lao (sündinud 10. aprillil 1966) on eesti ärimees, keda on peetud üheks Eesti allilma juhiks.
Kriminaalne minevik
1988. aastal mõistis Harju maakohus Meelis Laole tingimisi vanglakaristuse inimeselt ebaseaduslikult vabaduse võtmise eest.
13. detsembril 1995 tulistati Laod Tallinnas Tartu maanteel spordiklubi Flexer ees Kalašnikovist rinda ja 4. märtsil 1997 sai ta samas toimunud pommiplahvatuses raskeid vigastusi.
1997. aastal määras Helsingi 1. astme kohus talle kaheksakuuse tingimisi vanglakaristuse 18 000 liitri piirituse salakaubana Soome toimetamise eest.
2000. aastatel seostasid Eesti Päevaleht ja Eesti Ekspress Laod Peterburi organiseeritud kuritegevuse autoriteedi Konstantin Jakovleviga, kelle hüüdnimi oli Mogila ja kes tapeti 2003. aastal. Jakovlev "väidetavalt suhtles tihedalt ärimees Meelis Laoga" ja «Meelisega (Meelis Lao – toim.) oli ta väga tihedalt seotud. Nad kohtusid sagedamini kui kord kuus, ka viimasel ajal. Peterburi siseasjade osakonna töötajate ja Peterburi ajakirjanike väitel vahendas Jakovlev Lao kütusetransiidiäri.
Majandustegevus
Ta on puuviljade hulgiettevõtte Megaviljad omanik.
Osalus poliitikas
Lao pälvis tiitli "probleemide lahendaja" juba 1980. aastate lõpus, mil ta hoidis Hansapanga asutajatest Vene räkitit eemal. Tema teed on Hansapanga asutajatega korduvalt ristunud. Lao nimi jooksis koos Hannes Tamjärve ja Jüri Mõisaga läbi Eesti Raudtee erastamisskandaalis. Neid seostati konkursi võitnud Rail Estoniaga, kes tegi parima pakkumise, aga jäi erastamisest kõrvale, sest temaga oli seotud finantskuriteo eest USA-s tagaotsitavaks kuulutatud ja Eestis varjunime kasutanud Antonio Angotti.
Mõisa Tallinna linnapeaks oleku ajal meelitas Lao Mõisa toetajate leeri vene poliitikuid. Kui aga Robert Lepikson avalikustas, et Mart Laar lasi märki Edgar Savisaare foto pihta, siis väitsid Lao ja Mõis, et Lepikson üritas Laarilt välja pressida.
Meelis Lao aitas Rain Lõhmusel lahendada Balteco aktsionäride vahel puhkenud tüli.
Uued vastuolud seadusega
2005. aastal anti Meelis Lao kohtu alla süüdistatuna omavolis, kui ta Viru tänaval asuvas McDonald'si toidukohas lahendas rentnike ja omanike (OÜ Tartelone, keda esindas Janar Stint, ja Fixor Investi vahel sõlmitud Valli 2/Viru 24/Müürivahe 38 äriruumi üürileping üürivaidlus), takistades kinnistu omanike soovile viidates McDonald'si avamist ega lasknud selle töötajaid asutusse, kuid pääses omavolitsemise süüdistusest, sest 2007. aasta kevadel muutunud seaduse järgi ei ole omavolitsemine kuritegu, kui sellega seoses ei kasutata vägivalda ega ähvardusi.
2008. aastal mõisteti Lao ja ettevõte ML Investments Group süüdi maksukuriteos, kus Tolli- ja Maksuamet tuvastas 2007. aastal 6,9 miljoni kroonise maksupettuse, kus riiki üritati petta fiktiivsete arvetega. Nii esitas üks osaühing ML Investments Groupile tasumiseks arveid tehingute eest, mis tegelikult ei toimunud. Ettevõtte finantsolukorra parandamiseks võttis Lao Gildilt Arbitrage'lt laenu intressiga 50%, kuid riskikapitalifondi aastaaruande kohaselt raha tagastatud pole ja fond on laenu eelmise aasta lõpu seisuga hinnanud alla 8,9 miljonini.
2009. aastal anti Lao uuesti kohtu alla süüdistatuna Tallinna ööklubi BonBon juures kevadel toimunud avaliku korra raskes rikkumises vägivallaga, mille eest 2010. aasta jaanuaris määras Harju maakohus Laole rahalise karistuse 21 315 krooni. Süüdimõistva maakohtu otsuse tühistas Tallinna Ringkonnakohus 12. aprillil ja õigeksmõistva ringkonnakohtu otsuse tühistas Riigikohus augusti lõpus. Tallinna Ringkonnakohus mõistis 23. novembril 2010 Lao "avaliku korra raske rikkumise süüdistuses" õigeks.
2019. aastal sõlmis ebaseaduslikule vabaduse võtmisele kaasaaitamises süüdistatud Meelis Lao kokkuleppe riigiprokuratuuriga ja Harju maakohtu poolt kinnitatud karistusleppe alusel asendas kohus kaheksa kuu pikkuse vangistuse 238 tunni ühiskondlikult kasuliku tööga. Riigiprokuratuuri süüdistuse järgi hoidsid süüdistatavad, Siim Kossar, Mark Raul Laanela ja Viktor Tiuliukov 2017. aasta novembris kinni 42-aastast meest, keda peksti korduvalt, ähvardati teda ja tema pereliikmeid kehalise väärkohtlemisega ja nõuti miljon euro tasumist. Konkreetselt süüdistati Siim Kossarit ebaseaduslikus vabaduse võtmises ja Meelis Laod sellele kaasaaitamises. Mark Rauli ja Viktorit süüdistati väljapressimises, mis on toime pandud grupis, suures ulatuses ja vabaduse võtmisega. Viktorit süüdistati samuti ka relvastatud röövimises.
2020. aasta detsembris saatis Riigiprokuratuur kohtusse kriminaalasja, milles Meelis Laod ja veel kolme meest süüdistatakse tulirelvade ja laskemoona ebaseaduslikus käitlemises ning ühe sõiduki süütamises.
Isiklikku
Meelis Lao õpib 2009. aastast Tartu Ülikooli Avatud ülikoolis sotsiaaltööd.
Lao on lahutatud (eksnaine Ave) ja tal on kolm last.
Leon Šabad
Leon Šabad (vene keeles Леон Манусович Шабад Leon Manussovitš Šabad; 19. jaanuar (vkj 6. jaanuar) 1902 Minsk – 29. august 1982 Moskva) oli juudi päritolu Nõukogude Liidu arstiteadlane (onkoloog).
Tema isa oli pärit Vilniusest. Ta lõpetas 1924. aastal Leningradi 1. Meditsiiniinstituudi.
1938. aastast oli ta professor ning 1941. aastani Leningradi 2. Meditsiiniinstituudi patoloogilise anatoomia kateedri juhataja. Aastatel 1942–1943 oli ta Krasnojarski Riikliku Meditsiiniinstituudi patoloogilise anatoomia kateedri juhataja.
1935. aastast töötas ta Üleliidulises Eksperimentaalmeditsiini Instituudis ning NSV Liidu Meditsiiniteaduste Akadeemia Morfoloogiainstituudis ja Onkoloogiainstituudis eksperimentaalontoloogia laboratooriumi (1958. aastast kantserogeensete agensite laboratooriumi) juhataja. Need laboratooriumid rajas ta ise. Ta oli mitu korda sunnitud laboratooriumi uuesti asutama uues kohas.
Robert Mugabe
pisi|Robert Mugabe (2015)
Leon Šabad
Ta osales Rahvusvahelise Vähiuurimise Keskuse loomisel.
Robert Mugabe
Robert Gabriel Mugabe (21. veebruar 1924 – 6. september 2019) oli Zimbabwe poliitik, aastatel 1987–2017 oli ta president.
Jaan Tõnisson
Jaan Tõnisson (10.vkj / 22. detsember 1868 Surva küla, Viljandi vald – ? Tallinn? ) oli Eesti riigitegelane, poliitik ja õigusteadlane. Tõnisson oli üks Eesti poliitilise rahvusliku ideoloogia loojaid ja selle mõõduka suuna juht, VR III/1.
Robert Mugabe
Aastatel 1980 kuni 1987 oli ta riigi peaminister. Alates 15. novembrist 2017 viibis ta koduarestis ja de facto riiki ei juhtinud. Astus ametist tagasi 21. novembril 2017.
Leon Šabad
Oli 1953. aastast NLKP liige.
Jaan Tõnisson
Aastatel 1896–1930 andis ta välja ajalehte Postimees ja oli periooditi selle peatoimetaja. Oli I Riigiduuma, Eesti Ajutise Maanõukogu, Asutava Kogu, I–V Riigikogu ja I Riigivolikogu liige; Eesti Vabariigi peaminister, Riigikogu esimees, riigivanem ja välisminister.
Robert Mugabe
Kuni 19. novembrini 2017 juhtis Mugabe parteid, mille nimeks on Zimbabwe Aafrika Rahvuslik Liit – Patriootlik Rinne (Zimbabwe African National Union – Patriotic Front, ZANU-PF).
Leon Šabad
Looming
Ta oli üks alusepanijaid eksperimentaalonkoloogia alasele uurimistööle Nõukogude Liidus. Umbes 1980. aastani oli ta üks Nõukogude Liidu juhtivaid onkolooge.
Jaan Tõnisson
Ta oli Eesti Üliõpilaste Seltsi auvilistlane, Tartu Ülikooli õigusteaduse audoktor, Vanemuise Seltsi, Eesti Kirjanduse Seltsi, Eesti Ajakirjanikkude Liidu, Eesti Karskusliidu, Tartu Eesti Põllumeeste Seltsi, Tartu Meestelaulu Seltsi ja veel mitme organisatsiooni auliige ning Tartu aukodanik. Tema auks on nimetatud Jaan Tõnissoni tänav Tartus ja püstitatud Jaan Tõnissoni monument. Tegutseb Jaan Tõnissoni Instituut ja Jaan Tõnissoni Selts.
Robert Mugabe
Mugabe oli üks Zimbabwe iseseisvuslaste ning apartheidivastaste juhte. Tema poliitikat on peetud otseselt valgetevaenulikuks.
Leon Šabad
Looming
Ta uuris kantserogeenseid aineid. Tema esimene uurimus puudutas adenoomi spontaanset ja tõrvast tingitud teket hiirte kopsus. Ta kirjeldas esimesena neid haigusi eksperimentaalonkoloogiliste meetodite abil.
Ta leidis vähihaigete kehast endogeenseid aineid (organismi elutegevuse produkte), millel on kantserogeenne toime. Samuti uuris ta kantserogeensete ainete levikut väliskeskkonnas.
Jaan Tõnisson
Gustav Suits on öelnud: "Eesti vanasõna ütleb – eest kui ora, keskelt kui kera, tagant lai kui labidas. Mis see on? See on Jaan Tõnisson."
Leon Šabad
Looming
Šabad pidaski pahaloomuliste kasvajate põhjuseks kas väliskeskkonnast pärit (eksogeensete) või organismi sisekeskkonnast pärinevate (endogeensete) keemiliste ainete (blastomogeensete ainete) toimet. Ta uuris nende ainete toimemehhanisme.
Jaan Tõnisson
Noorpõlv
Jaan Tõnisson sündis Viljandi vallas Mursi talus. Kodus valitsesid vennastekoguduse kasin ja kompromissitu vaim ning rahvuslik meelsus. Tõnisson õppis 1878–1886 Tusti külakoolis, Viljandi elementaarkoolis ja kreiskoolis, sooritas seejärel Tallinna kubermangugümnaasiumis eksternina gümnaasiumi küpsuseksamid ja astus 1888. aastal Tartu Ülikooli õigusteaduskonda, mille lõpetas 1892. aastal õigusteaduste kandidaadi (cand. jur.) kraadiga.
Leon Šabad
Looming
Vähieelset seisundit uurides jaotas ta selle morfoloogiliste tunnuste järgi neljaks järguks.
Jaan Tõnisson
Noorpõlv
Tõnisson oli 1891–1892 Eesti Üliõpilaste Seltsi esimees. 1892. aastal astus ka Eesti Kirjameeste Seltsi ja hakkas kuuluma Karl August Hermanni toimetatud ajalehe Postimees toimetusse.
Leon Šabad
Looming
Peale selle uuris ta pahaloomuliste kasvajate profülaktikat ja onkoloogia ajalugu.
Jaan Tõnisson
Noorpõlv
Aastatel 1894–1896 töötas Tõnisson kohtuametnikuna Venemaal Orjoli kubermangus, seejärel naasis Tartusse.
Leon Šabad
Looming
Ta tegi ühena esimestest maailmas jõupingutusi, et kantserogeensete ainete sisaldust keskkonnas normeeritaks. Selleks organiseeris ta interdistsiplinaarset koostööd.
Raamatute väljaandmiseks tuli Šabadil teha suuri pingutusi, sest meditsiinikirjastusi oli vähe ja võimalused olid limiteeritud. Peale selle kiusati teda poliitilistel motiividel taga.
Aastal 1947 avaldas ta raamatu, mis tegi kokkuvõtte tema 20 aasta pikkusest uurimistööst eksperimentaalonkoloogia alal ning võrdles seda maailmas tehtuga.
Jaan Tõnisson
Ühiskondliku tegevuse algus
Jaan Tõnissoni kõrkuseni küündiv isekus, põikpäisus ja agressiivselt ründav esinemismaneer tõid talle vastaseid igal sammul.
Leon Šabad
Looming
Aastal 1950 avaldas ta raamatu Mstislav Novinskist, kes 1875 esimesena maailmas siirdas koerale teise koera kasvaja, rajades uue suuna eksperimentaalonkoloogias. Seda meetodit kasutatakse tänini.
Jaan Tõnisson
Ühiskondliku tegevuse algus
Tõnissoni nimega seotakse niinimetatud Tartu renessanssi ehk rahvusliikumise hoogustumist. Tõnisson ja ta aatekaaslased propageerisid 1890. aastatel Tartus kauplustes ja restoranides eesti keele kasutamist, mis toona üpris harv oli. Mitmeaastase kampaania tulemusena hakkas eesti keele pruukimine ka kõrgseltskonna seas üha tavalisemaks muutuma. Tõnissoni tegevusest vihale aetud sakslased hüüdsid teda "Nuustaku hertsogiks", mis oli seotud ka tema džentelmenlike maneeridega. Eestlaste seas said tema populaarseteks hüüdnimedeks aga Koodi-Jaan ja Vana Jaan. Jaan Tõnissonist kujuneski üks Eesti poliitilise rahvusliku ideoloogia loojaid ja selle mõõduka suuna juht, ta õhutas väärtustama eestlust ning tuginema oma jõule, võideldes venestamise ja saksastamise vastu. Ta väärtustas ka liberaalset demokraatlikku kodanikuühiskonda, ent jäi selles suunas liikumisel rahumeelsetele positsioonidele. Seejuures oli ta aga äärmiselt sallimatu oma oponentide (sealhulgas Konstantin Päts) ja oma parteide siseopositsiooni vastu, kannatamata vähimatki vasturääkimist.
Leon Šabad
Looming
Aastal 1967 ilmunud raamatus uuris Šabad mitmete pahaloomuliste kasvajate patogeneesi, võrreldes eksperimentaalseid ja kliinilisi andmeid. Ühena esimestest maailmas ütles ta välja seisukoha, et ei ole vähki ilma vähieelse seisundita ning et vähieelse seisundi diagnoosimine ja ravi on tõhus vähktõve profülaktika.
Jaan Tõnisson
20. sajandi esimesed aastad
Aastatel 1898–1918 oli Tõnisson Tartu Eesti Põllumeeste Seltsi esimees ehk tegelikult kõigi Eesti Põllumeeste Seltside keskvalitsuse juht. Ta propageeris ühistegevust, tema algatusel asutati 1902. aastal Tartu Eesti Laenu ja Hoiu Ühisus, sisuliselt esimene eestlaste pank. Tõnissonist saigi üks Eesti tunnustatumaid ühistegevuse eestvedajaid, 1911. aastal sai temast Ühistegevuse Edendamise Keskseltsi esimees ja Eesti Vabariigi ajal ka ühistegevuse professor (1935).
Leon Šabad
Looming
Aastal 1969 ilmunud raamatus uuris Šabad eksogeensetre ja endogeensete blastomogeensete ainete tähtsust pahaloomuliste kasvajate etioloogias ja patogeneesis. Ta näitas esimesena, et inimese organismis võivad olla blastomogeensed ained, tekitades kasvajaid loomadel, kellele oli manustatud vähki surnud inimeste kudede ekstrakte.
Jaan Tõnisson
20. sajandi esimesed aastad
20. sajandi esimestel aastatel tekkis Tõnissonil teatav konflikt Tallinna ajalehega Teataja, mille toimetaja oli Konstantin Päts. Tavaliselt on Postimehe ja Teataja vastuolu hinnatud põhimõtteliseks ning teravaks, kujutades seda tagantjärele "kahe gigandi" heitlusena. Ajalehtede sisu näib siiski olevat suhteliselt sarnane, mõlemad toetasid tugevalt Eesti rahvuslikku liikumist ja pöörasid suurt tähelepanu ka põllumajandusele, kuid Teataja rõhutas enam sotsiaalprobleeme, sest Tallinnas asus palju tööstustöölisi ning talurahvas oli Eestimaa kubermangus üldiselt vaesem kui Liivimaal.
Hoopis teravam oli Tõnissoni ja Postimehe vastuolu Tartu ajalehega Uudised, mille toimetaja oli sotsialistlike vaadetega Peeter Speek. Aastatel 1903–1905 võideldi ägedalt noorsoo poolehoiu saavutamise eest ja kohati solvati üksteist üpris ägedalt. Samas olid ka Uudiste vaated üldiselt rahvuslikud, kuid Tõnissoni aatelise suuna asemel keskenduti tunduvalt enam majandusprobleemidele ja vaesema rahva olukorrale.
1905. aasta revolutsioon
1905. aasta revolutsiooni ajal otsustas Tõnisson jääda mõõdukate nõudmiste juurde, esitades ülevenemaalise nõudmisena konstitutsioonilise monarhia kehtestamist, Eesti-siseselt aga eestlastele võrdseid õigusi sakslaste ja venelastega ning eestikeelset haridussüsteemi. Oma poolehoidjate ja mõttekaaslastega asutas ta 27. novembril parlamentaarset monarhiat ning Eestile rahvusliku enesemääramise õigust taotleva Eesti Rahvameelse Eduerakonna, mille juhiks oli ta aastatel 1905–1917. Erinevalt teisest toonasest eestlaste parteist, Eesti Sotsiaaldemokraatlikust Tööliste Ühisusest, sai Tõnissoni erakond teatud määral jätkata oma tegevust ka pärast 1905. aasta revolutsiooni, kuna esindas mittesotsialistlikke ja reserveeritud vaateid.
Sama aasta novembri lõpus kutsusid rahvuslased Tartusse kokku maa- ja linnaomavalitsuste ning seltside ("rahvaasemike") esindajad, et arutada eestlaste edasisi tegevussuundi. Tõnisson ja ta kaaslased pooldasid keiser Nikolai II 17. oktoobri manifestis kuulutatud vabaduste reaalset ellurakendamist ning eesti keele ja eestlaste positsioonide võrdsustamist sakslaste ja venelaste omadega, eriti hariduses. Revolutsiooni jätkumist ei pidanud nad enam vajalikuks, arvates, et edasisi muutusi saab läbi viia rahumeelsete reformidena. Kuid suur osa rahvasaadikuid olid tunduvalt radikaalsemalt meelestatud. Nii tekkis kongressil tõnissonlaste ja radikaalide vahel terav vastuolu, mis lõppes koosoleku lõhkiminekuga juba selle algul, kui ei suudetud kokku leppida koosoleku juhatuse valimistes. Tõnissoni pooldajad jäid algsesse koosoleku toimumispaika, nn Bürgermusse majja, radikaalid eesotsas Jaan Teemantiga pidasid oma koosoleku aga Tartu Ülikooli aulas ("aulakoosolek"). Tagantjärele on arvatud, et mõlemal koosolekul oli umbes sama palju inimesi, ning on teada, et väga suur osa inimestest käis kahe koosoleku vahet, suutmata otsustada, kumma programmi ta toetab. Kongressi lõhkiminekust on üpris põhjalikult oma mälestustes kirjutanud Friedebert Tuglas.
Revolutsioonist revolutsioonini (1906–1917)
pisi|Maja, kus elas Jaan Tõnisson 1906. aastal valiti Tõnisson Ropka vallast Liivimaa kubermangunõukogusse ja Liivimaa kubermangu talupoegade saadikuna I Riigiduumasse ning tegutses seal esialgu autonomistide-regionalistide rühmas, kes nõudsid Venemaa vähemusrahvustele rahvusautonoomiat. Venemaa Riigiduumas sai Tõnisson tuntuks jõulise kõnemehena, ent kuna autonomistide arv Duumas oli suhteliselt väike ning nende vaated suhteliselt erinevad (näiteks poolakad nõudsid riiklikku iseseisvust, mis toonastes oludes oli mõeldamatu), siis jäi nende reaalne mõju Venemaa asjadele sisuliselt olematuks. Hiljem liitusid eesti saadikud kadettide saadikurühmaga. Eestlased ja lätlased nõudsid ka karistussalkade tegevuse uurimist, kuid valitsus hakkas asja menetlemisega venitama. Peagi saadeti I Riigiduuma laiali. Hiljem arreteeriti Tõnisson Viiburi märgukirjale (kus protesteeriti Duuma laialisaatmise vastu) allakirjutamise tõttu ja oli 1908. aastal 3 kuud vangis. Postimehe väljaandmine peatati 8 kuuks.
Tõnissoni initsiatiivil loodi 1910. aastate alguses Eesti Noorsoo Kasvatamise Selts (ENKS) ja Ühistegevuse Edendamise Keskselts. ENKS rajas Lõuna-Eestisse mitu eestikeelset erakooli, eriti tütarlastele.
Esimese maailmasõja ajal (1915) asutas Tõnisson Tartusse Ajutise Põhja-Balti Komitee, mille ametlikuks tegevuseks pidi olema vaid sõjapõgenike või muidu sõjas kannatada saanud inimeste abistamine, ent tegeles ka rahvuspoliitikaga, arutas üldisemaid ühiskondlikke probleeme ning esitas valitsusele seaduseparanduste ettepanekuid.
Tõnisson 1917. ja 1918. aastal
1917. aasta 12. aprillil (vkj 30. märtsil) kuulutati tänu Eesti rahvuslike poliitikute pingutustele ning Petrogradis hiiglasliku meeleavalduse korraldanud eestlastele Vene Ajutise Valitsuse poolt Eestimaa rahvuskubermang, mis hõlmas kogu eestlaste etnilise asuala. Tõnisson oli varem toetanud kahekubermangulise autonoomse Eesti loomist, ent see idee oli tagasi lükatud. Milline oli tema mõtte ajend, on selgusetuks jäänud: Tõnissoni vastased nägid selles katset Lõuna-Eesti kuberneri koht enda kätte saada ning Tartu tähtsust kunstlikult upitada, pooldajad on rääkinud sellest aga kui tasakaalustatud regionaalpoliitika ja parema valitsuskorralduse loomise plaanist (kahe kubermangu korral oleks saanud lisaks kuberneridele ametisse panna ka kindralkuberneri, kel oleks kuberneridest tunduvalt enam võimu).
Sama aasta sügisel sai Tõnissonist 5. juunil 1917 valitud Eesti Ajutise Maanõukogu liige. Oma sõnavõtus 1917. aasta septembris pakkus ta välja idee, et Vene riik on surmahaige ja Eesti peaks Venemaast lahku lööma ning moodustama vabade rahvaste föderatsiooni koos Rootsi, Norra, Soome, Läti ja Leeduga. Seda ei peeta veel otseseks taotluseks Eesti iseseisvumisele, kuid oli tugev samm sinnapoole. Föderatsiooni-ideed jäid Tõnissonile hingelähedaseks edaspidigi, hiljem hakkas ta propageerima demokraatliku Euroopa Föderatsiooni ideed.
1917. aasta novembris, kui oli toimunud enamlaste võimuhaaramine, oli Tõnisson üks peamisi Eesti demokraatliku opositsiooni juhte. Tema eestvedamisel toimus kuu lõpus "Tartu mäss", kus rahvas kogunes sinimustvalgete lippudega raekoja platsile, toetamaks Eesti Maanõukogu poolt 28. novembril vastu võetud otsuseid (Maanõukogu kuulutas end kõrgeimaks võimuks Eestis ja maa Venemaast eraldunuks) ning nõudmaks enamlaste diktatuuri lõpetamist. Seepeale arreteeriti suur hulk Eesti rahvuslasi, sealhulgas ka Jaan ja 1. Eesti jalaväediviisi ülem Aleksander Tõnisson. Mõlemad Tõnissonid viidi Tallinna Patarei vanglasse, kus kommunistide juht Viktor Kingissepp neid üle kuulas. Mõne aja pärast saadeti Jaan Tõnisson maalt välja ja nii sai temast pooleldi vastu tahtmist Eesti esimene välisesindaja. Ta asus kiiresti organiseerima Eesti välissaadikute võrku ja oli 1918. aasta sügiseni Eesti välisdelegatsiooni juht. Kogu selle aja viibis ta välismaal ja püüdis esialgu veel välja kuulutamata Eesti Vabariigile võita välisriikide toetust. Mõnevõrra see tal ka õnnestus: Eesti valitsust nõustusid de facto tunnustama Prantsusmaa ja Suurbritannia, mais 1918 ka Itaalia.
Leon Šabad
Looming
Aastal 1970 ilmunud raamatus on kirjeldatud keemiliste kantserogeenide rühmi, nende struktuuri ja toimet, loomkatsete üldprintsiipe ja metoodikat jms. Samuti analüüsis ta, kuidas loomkatsete tulemusi ekstrapoleerida inimesele.
Aastal 1973 ilmunud raamatus pööras ta tähelepanu sellele, et keskkonnas ringlevad kantserogeenid võivad üle minna ühest sfäärist teise, näiteks õhust mulda, mullast taimedesse, loomasöödasse, inimeste toidusse jne. Päikesekiirte ja mulla mikroorganismide toimel võivad nad laguneda.
Kokku avaldas ta üle 400 teadustöö ja 9 monograafiat.
Šabad reageeris kiiresti uutele probleemidele. Näiteks uuriti tema laboratooriumis Leningradis ühena esimestest maailmas tubakatoodete kantserogeenset toimet, mida kahtlustati 1951. aastal.
Jaan Tõnisson
Tõnisson ja liberaalne Eesti Vabariik
1918. aasta novembris naasis Tõnisson Eestisse, temast sai Konstantin Pätsi teise valitsuse portfellita minister. Ka ministrina jätkas ta Eesti esindamist välismaal.
1919. aasta algul nimetas Tõnisson oma erakonna ümber Eesti Rahvaerakonnaks ja osales Eesti Asutava Kogu valimistel, kus tema erakond jäi valimistulemuselt kolmandaks. Esialgu jäi ta opositsiooni, kuid sama aasta sügisel moodustas Tõnisson Eesti peaministrina oma esimese valitsuse, mis juhtis riiki kuni 1920. aasta juulini. Tõnissoni valitsuse ajal lõpetati edukalt Vabadussõda, sõlmiti Tartu rahu ja astuti esimesi samme normaalse riigikorralduse ülesehitamiseks. Juulis algas aga valitsuskriis, sest vasakpoolsed erakonnad otsustasid valitsusest lahkuda. Uus peaminister Ado Birk sai Asutavas Kogus aga väga väikese toetuse ja loobus valitsusjuhi kohast. Nii pani oma teise valitsuse kokku Tõnisson, ent seegi pidi enne aasta lõppu tagasi astuma, sest seekord tekkis vastuolu talumaade jagamise ümber (valitsus tahtis maid anda eelisjärjekorras Vabadussõjas silma paistnutele, ent sotsialistid olid selle vastu). Ametisse astus Ants Piibu valitsus.
Järgnevalt oli Tõnisson I–V Riigikogu liige; 1923–1925 ja 1932–1933 Riigikogu esimees, 1927–1928 ja 1933 riigivanem ning 1931–1932 välisminister. Aastail 1919–1933 elas ta püsivalt Tallinnas ja osales poliitikas Tallinnas ning oli ka Tallinna linnavolinik.
Postimehe majanduslikud raskused jätkusid. 31. juulil 1929 oli seis peaaegu lootusetu. 1930. aastal loovutas Jaan Tõnisson Postimehe väljaandmise Eesti Kirjastus-Ühisusele Postimees ja jäi ise Postimehe palgaliseks peatoimetajaks. Pankrotti välditi vaid raamatupidamislike manipulatsioonidega.
1928. aastal parandas Tõnisson suhteid Rootsiga, tehes sinna riigivanemana riigivisiidi ning valmistades nii ette kuningas Gustav V vastukülaskäiku 1929. aastal. Tõnissoni eesmärgiks oligi Eesti lähendamine Skandinaavia maadele, sest ta taipas, et Balti riikide omavaheline liit jääks välisjulgeoleku tagamiseks liialt nõrgaks. Ent Rootsi ei olnud liidust Eestiga reaalselt huvitatud ja hilisemad valitsused asusid otsima hoopis Poola toetust. Lõpptulemuseks oli see, et tuge ei saadud kusagilt ning Eesti pidi leppima nõrga ja lõdvalt seotud Balti Liiduga.
Aastatel 1931–1932 oli Tõnisson teatava üllatusena Konstantin Pätsi valitsuse välisminister.
1932–1935 oli Tõnisson Rahvaerakonna, Kristliku Rahvaerakonna ja Tööerakonna ühinemisel moodustunud Rahvusliku Keskerakonna juht.
Kui ta 1933. aastal uuesti valitsusjuhiks sai, oli tema suurimaks mureks lahendada Eestit ikka veel vaevav majanduskriis. Selleks oli vaja devalveerida Eesti kroon; et aga asi tekitas paljudes põllumeestes ja vasakpoolsetes vastuseisu, oli seda väga raske teha. Eelmised valitsused ei olnudki "krooni kukutamisega" julgenud tegeleda ning Pätsi valitsus oli isegi selle avaliku propageerimise keelanud. Tõnissoni valitsus tegi asja ära, kuid sattus seejärel konkurentide terava kriitikatule alla. Lisaks sellele süüdistati teda ka Eesti kahe sõjalaeva mahaparseldamises Peruule, kuigi tegelikult oli nende müügis kokku leppinud juba eelmine valitsus.
1. juunil 1933 pidas Jaan Tõnisson Vanemuises kõne põhiseaduse muutmisest. Kui ta oli öelnud: "Peame looma võimu, kes pole rippuv rahvaesitusest, kes aga ei teotseks omast tahtest, vaid seaduslikult ja lojaalselt," katkestas teda vapside tekitatud müra ja visati paukpadruneid. Politsei ajas mürgeldajad laiali ja Jaan Tõnisson sõitis minema. Järgmisel päeval kehtestas tema valitsus Tartus ja Tartumaal kaitseseisukorra.