cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Johannes Kotkas
1943
Novembris peeti Gorkis ka NSV Liidu III absoluutne tšempionaat Kreeka-Rooma maadluses 8 osavõtjaga. Kotkas võitis Koberidze ja Mekokišvili (mõlemad Gruusiast) punktidega ja seljatas ülejäänud vastased (hoolimata viga saanud roietest seljatas ta Matškaljani 4.23-ga). I Kotkas, II Koberidze, III Aleksandr Mazur, IV Anatoli Kazanski (mõlemad Vene NFSV), V Mekokišvili, VI Viktor Strižak.
1944
4. jaanuaril asutati ametiühingute spordiselts Kalev. Mõne kuu pärast kinnitati Kotkas selle aseesimeheks. Maadlussektsiooni juhtis ta 1950. aastani.
Novembris peeti Tbilisis NSV Liidu IV absoluutne tšempionaat Kreeka-Rooma maadluses 10 osavõtjaga, kellest 3 katkestasid turniiri ja nende tulemused tühistati. Kotkas alustas suurte punktivõitudega Koberidze ja Mazuri üle, kuid siis sai seljakaotuse Aleksandr Senatorovilt. Juba esimesel minutil viis ta vastase parterisse ja hakkas teda poolnelsoniga selili pöörama, kui vastane haaras tal peast, tegi vastuvõtte ja Kotkas oligi 31 sekundiga selili. Ent viimastes voorudes seljatas Kotkas Matškaljani, võitis punktidega Mekokišvili ja seljatas Belovi ning suutis tiitlit kaitsta. I Kotkas 6, II Mekokišvili 7, III Mazur 7, IV Koberidze 8, V Matškaljan 11 punkti, VI Senatorov.
Kergekeskkaalus tuli Puusepp NSV Liidu meistriks. Ka Johannes Kaubi pidanuks võitma, kuid erapoolik kohtunik jättis ta kolmandaks.
1945
Kesksuvel Tallinnas Kadrioru staadionil peetud individuaalsetel Kreeka-Rooma maadluse üleliidulistel meistrivõistlustel võitis Kotkas taas oma peakonkurendid Mazuri ja Mekokišvili punktidega, kuid meistriks ei tulnud, sest läks omast võttest selili Fjodor Bezdolja vastu. Meistriks tuli Mazur, kuigi oli kaotanud nii Kotkale kui ka kolmandaks tulnud Mekokišvilile.
Lapsehoidja
Lapsehoidja on inimene, kes hoolitseb laste eest perekonnas kas lapse juures kodus või lapsehoidja juures.
Johannes Kotkas
1945
Kaubi võitis kärbeskaalus, Puusepp oli kergekeskkaalus kolmas, vabamaadluses said pronksmedali August Väät ja Artur Lõhmus.
Septembris pälvis Kotkas Kiievis NSV Liidu kergejõustikumeistrivõistlustel vasaraheites 3. koha (46.55).
Lapsehoidja
Eestis võeti 15. novembril 2006. aastal vastu sotsiaalhoolekande seaduse parandused, milles uudse lähenemisena kehtestati lapsehoiuteenuse finantseerimine kohalike omavalitsuste poolt. Seaduseparanduse peamiseks põhjenduseks oli lapsehoiuteenuste paindlikumaks muutmine ning nende vanemate vajaduste rahuldamine, kes lasteaias lapsele kohta ei saa. Kehtestati ka tegevuslubade regulatsioon, samuti peab olema lapsehoidja registreeritud kui ettevõtja ja isik peab olema läbinud vastava koolituse, mis annab talle lapsehoidja kutsetunnistuse.
Johannes Kotkas
1945
Detsembris peeti Leningradis NSV Liidu V absoluutne tšempionaat Kreeka-Rooma maadluses. Need olid pühendatud Venemaa raskejõustiku 60. ja amatöörmaadluse 50. aastapäevale. Aukülaliste seas olid Ivan Lebedev ja Martin Klein.
Absoluutsete tšempionaatide pidamine NSV Liidus katkestati kuni 1974. aastani. Johannes Kotkas tuli 4 korda absoluutseks meistriks, võites 31 matšist 30 (97%).
Demiurg
Demiurg on Jumal või jumalus, kes korrastab algkaose, võidab mütoloogilise ürgkoletise ja loob maailma. Esineb esmaloojana, kes hiljem muutub deus otiosuseks, aga ka uue põlvkonna aktiivse jumalana, kes jääb sekkuma maailma saatusesse.
Johannes Kotkas
1946
Kotkas tuli Haapsalus Eesti meistriks Kreeka-Rooma stiilis.
NSV Liidu meistrivõistlustel tuli Kotkas Kreeka-Rooma maadluses Jerevanis esimeseks (2. Mazur, 3. Mekokišvili) ja vabamaadluses Tbilisis teiseks (1. Mekokišvili, 3. Zurab Zugladze). Kaubi oli Kreeka-Rooma maadluse kärbeskaalus teine.
Demiurg
Esimest korda esines demiurgi mõiste antiiksetes filosoofilistes ja teoloogilistes süsteemides. Järjekindlalt kasutas demiurgi mõistet Platon. Platonilt võtsid demiurgi mõiste üle aga gnostikud, kellel demiurg omandas keskse tähenduse. Platonismist ja gnostitsismist on aga kristlus olnud oma algusaegadel väga suuresti mõjutatud, seetõttu on demiurgi-idee sügaval kristluses olemas. Demiurgi mõistet kui sellist küll ei kasutata, kasutatakse mõistet Jumal, aga Jumala olemus sarnaneb paljuski demiurgi mõistele Platoni filosoofias ja gnostitsismis.
Johannes Kotkas
1946
NSV Liidu võistkondlikel meistrivõistlustel oli Eesti ilma Kotkata kolmas. Et poolfinaalis kaotati Moskvale 2:5, poleks ka Kotkas suutnud asja päästa.
Demiurg
Sõna demiurg δημιουργός, dēmiourgos etümoloogia: kreeka sõnadest demos, mis tähendab (lihtsat) rahvast ja ergo, urgos töötama. Algselt tähendas see käsitöölist, rahva heaks töötajat, millest ajapikku kujunes laiem looja, kui sellise mõiste.
Johannes Kotkas
1947
Kotkas tuli Eesti meistriks vabamaadluses.
Kotkas tuli NSV Liidu võistkondlikuks meistriks Dünamo koondises. Boris Sülluste, Elmar Runge ja Edgar Puusepp olid ametiühingute võistkonnaga teised ja Boris Meos Spartakiga kolmas.
Euroopa meistrivõistlused
NSV Liidu koondises olid eestlastest Kotkas ning kärbeskaallane Johannes Kaubi. Kaubil ei vedanud loosiga ning ta jäi neljandaks, kuigi oma tasemelt väärinuks hõbemedalit.
Kotkas alistas avaringis oma peakonkurendi Bertil Antonssoni (Rootsi) 3:0 ning seljatas teises Johannes Artsi (Holland). Kolmandas ringis türklast Mustafa Çakmakit heites kukkus ta aga vastase peale nii õnnetult, et murdis reide. Kuna võit oli juba käega katsuda, keeras Kotkas Çakmaki selili. Ta otsustas ka viimases kohtumises ungarlase János Rihetzky vastu matile minna. Temaga ei tulnud kaua maadelda: kolme seljavõidu peale kokku kulutas Kotkas 10 minutit.
1. Kotkas, 2. Çakmak, 3. Pauli Riihimäki (Soome), 4. Natale Vecchi (Itaalia), 5. Rihetzky, 6. Jaroslav Sysel (Tšehhoslovakkia).
NSV Liitu läks meistritiitel kolmes raskemas kaalus: poolraskekaalus võitis Konstantin Koberidze ja keskkaalus Nikolai Belov. Meeskondlikult kogus Rootsi 14, NSV Liit 12 ja Türgi 8 punkti.
Kogu maailmasõja aja oli Kotkas väga heas vormis olnud, kuid sõda oli ära söönud 7 võimalikku Euroopa meistri tiitlit.
Kuni 1966. aastani rohkem Euroopa meistrivõistlusi ei peetud. Neid asendasid maailmameistrivõistlused, mida peeti vaheldumisi Kreeka-Rooma ja vabamaadluses.
NSV Liidu meistrivõistlustelt sai Eesti sel aastal seitse medalit. Kreeka-Rooma maadluses Edgar Puusepp võitis ja Elmar Runge oli kolmas. Tallinnas peetud vabamaadlustšempionaadi võitsid Kotkas (2. Mekokišvili, 3. Bezdolja) ja Looaru, hõbedale tulid Puusepp ja Runge ning pronksile Kaubi.
Sügisel sai Kotkas Harkovis NSV Liidu kergejõustikumeistrivõistlustel vasaraheites 3. koha (50.62) ja kuulitõukes 4. koha (14.41; võitis 16.17-ga Heino Lipp).
1948
Kotkas tuli Eesti meistriks mõlemas maadlusviisis.
Kotkas tuli Kreeka-Rooma maadluses Zaporižžjas NSV Liidu meistriks (2. Mazur, 3. Mekokišvili) ning vabamaadluses Mekokišvili järel hõbedale (3. Vladimir Suhhorutšenko). Vabamaadluses tuli Juhan Looaru NSV Liidu meistriks ja Boris Meos pronksile.
Kotkas ja Kaubi tulid NSV Liidu võistkondlikuks meistriks Dünamo koondises. Boriss Sülluste, Elmar Runge ja Edgar Puusepp olid ametiühingute võistkonnaga teised ja August Englas armee võistkonnas kolmas.
Eesti alistas Leningradis Leningradi 5:3. Kotkas seljatas Ivanovi 28 sekundiga.
1949
Kotkas tuli Eesti meistriks mõlemas maadlusviisis.
1950
Maadlusaeg lühenes 20 minutilt 15-le.
Kotkas tuli Eesti meistriks Kreeka-Rooma stiilis.
Kotkas tuli Saraatovis NSV Liidu meistriks Kreeka-Rooma maadluses, seljatades 11.28-ga ka Mazuri (viimasele oli see esimene seljakaotus pärast 1943; 3. Bezdolja). Helmut Puur oli kolmas. Vabamaadluses tulid meistriteks Englas ja Looaru, hõbedale Boris Meos ja Elmar Runge.
II Baltimaade spartakiaadil võitis Eesti Vilniuses Leedu 8:0 ja Läti 6:2. Kotkas alistas vastavalt A. Skaigirise (seljavõit 15 sekundiga) ja Brigmanise (vastane loobus 5. maadlusminutil edasi võistlemast).
Kotkas valiti Eesti maadlussektsiooni presiidiumi esimeheks.
1951. aastal tuli Kotkas Eesti meistriks mõlemas maadlusviisis.
Kotkas tuli Kreeka-Rooma maadluses NSV Liidu meistriks, võites otsustavas kohtumises Mazuri 2:1 (3. Brigmanis). Englas tuli NSV Liidu meistriks poolraskekaalu mõlemas maadlusviisis. Helmut Puur Kreeka-Rooma ja Boris Meos vabamaadluses said pronksmedali.
Kotkas ja Kaubi tulid NSV Liidu võistkondlikel meistrivõistlustel kolmandaks Dünamo koondises. Boriss Sülluste, Elmar Runge ja Arvo Mõttus võitsid ametiühingute võistkonnaga, Englas oli armee võistkonnas teine.
NSV Liit (koosseisus Englas ja Kotkas) alistas Ungari kaks korda 8:0. Tšehhoslovakkia ja Rumeenia (Bukarestis maadles ka Kotkas) alistati samuti 8:0.
Aprillis moodustati NSV Liidu Olümpiakomitee ning detsembris otsustati osaleda Helsingi olümpiamängudel.
Kotkas võitis Sofias toimunud Euroopa sotsialismimaade turniiri Kreeka-Rooma maadluses (Poola ja Jugoslaavia ei osalenud).
Helsingi olümpiamängud
Helsingi olümpiamängudele oli Kreeka-Rooma maadluses üles antud 12 raskekaallast. Neist Kotka esimene vastane Auguste Baarendse (Luksemburg) andis loobumisvõidu, sest oli vabamaadlusturniiril vigastada saanud. Teine vastane Bengt Fahlkvist (Rootsi) oli rohkem poolraskekaallane ning vabamaadleja, mistõttu Kotkas seljatas ta 2.40-ga. Järgnesid võidud Londoni olümpiamängude pronksmedalimehe Guido Fantoni (Itaalia, 3.41), Tauno Kovase (Soome, 2.43) ja 140-kilose tšehhi Josef Růžička (4.32) üle. Kokku kulutas ta kõigi vastaste alistamiseks ainult 13.36, s.t. vähem kui ühe täispikkusega matši kestus!
1. Kotkas, 2. Růžička, 3. Kovanen, 4. Willi Waltner (Lääne-Saksamaa), 5. Alexandru Suli (Rumeenia), 6. Antonios Georgoulis (Kreeka) ja Fahlkvist.
III Baltimaade spartakiaadil Tallinnas võitis Eesti nii Leedu kui ka Läti 8:0.
1952
Novembris toimusid Jerevanis NSV Liidu meistrivõistlused Kreeka-Rooma maadluses. Kotkas kaitses tiitlit, alistades Mazuri esikohamatšis 2:1 (3. Fjodor Bondur). Peale Artjom Terjani oli Kotkas ainus Helsingi olümpiamängudel käinud Kreeka-Rooma maadleja, kes suutis sel aastal NSV Liidu meistriks tulla. Vabamaadluses suutsid seda Arsen Mekokišvili, David Tsimakuridze, Armenak Jaltõrjan ja August Englas.
1953
Jällegi tuli Kotkas Rostovis NSV Liidu meistriks Kreeka-Rooma maadluses, alistades esikohakohtumises napilt Mazuri. Vabamaadluses tulid NSV Liidu meistriks Englas ja Runge, hõbedale Arvo Mõttus ning pronksile Sergei Kaškin ja Endel Saar.
Kotkas tuli NSV Liidu võistkondlikel meistrivõistlustel Dünamo koondises kolmandaks. Johan Possul oli Spartakiga teine. Rein Tomingas võitis vabamaadluses Dünamo koondises.
Maailmameistrivõistlused
Napolis maailmameistrivõistlustel seljatas Kotkas avaringis kümne minutiga Josef Růžička, teises ühe minutiga Josip Bajeri (Jugoslaavia), kolmandas Willi Waltneri (Saksa FV), neljandas Taisto Kangasniemi (Soome) ja oli viiendas vaba. Kuuendas ringis seljatas ta Guido Fantoni, kuid finaalis kaotas 130 kg kaalunud Kotkas tasavägise kohtumise 35 kg vähem kaalunud Bertil Antonssonile kohtunike häältega 1:2. Sellega tuli maailmameistriks Antonsson Kotka ja Fantoni ees. (4. Kangasniemi, 5. Süleyman Baştimur (Türgi), 6. Georgoulis.)
NSV Liit võitis viies kaalus: Boriss Gurevitš, Artjom Terjan, Gurgen Šatvorjan, Givi Kartozia ja August Englas.
Ants Hein
Ants Hein (sündinud 20. septembril 1952 Pärnu rajoonis) on eesti arhitektuuriajaloolane.
Johannes Kotkas
1954
Kotkas tuli Eesti meistriks Kreeka-Rooma stiilis.
Pikk tänav
pisi|püsti|Pikk tänav Mustpeade hoonega ja Kanuti Gildi majaga, vaadatuna Olevimäe poolt 19. sajandi keskel pisi|püsti|Pikk tänav, vaadatuna [[Suurgildi platsilt Toompea ja Pika jala väravatorni suunas 21. sajandi alguses]] Pikk tänav on Tallinna vanalinnas, Kesklinna linnaosas asuv tänav. Selle pikkus on 723 meetrit.
Johannes Kotkas
1954
IV Baltimaade spartakiaadil alistas Eesti nii Läti kui ka Leedu 6:2 ning viigistas finaalis Valgevenega 4:4. Kaotasid 4 kergemat meest N. Lobõrev, V. Aasaots, Arvo Mõttus ja Juhan Kaubi, võitsid raskemad mehed Helmut Puur, Meinhard Niglas, August Englas ja Johannes Kotkas. Suurem seljavõitude arv andis esikoha Eestile.
Eesti alistas ilma Kotka ja Englaseta Leningradi 5:3. Raskekaallane Valdeko Trisberg seljatas vastase.
Ants Hein
Ta õppis aastatel 1971–1976 Tartu Riiklikus Ülikoolis ajalugu ja lõpetas ülikooli kunstiajaloolasena.
Pikk tänav
Tänavat strantstrate ja hooneid tänaval on esimest korda nimetatud 1362. aastal, nimetatud ka longa strate ja longa platea, longa rega (1367). Tänaval asub 73 kinnistut.
Pikk tänav algab Tallinna all-linna ja Toompead eraldanud Pika jala väravatornist ning ulatub kuni Tallinna algse sadama juures asunud Tallinna linnamüüri välispiirde Suure Rannaväravani ja sellega ristuva Rannamäe teeni. Pikk tänav on üks keskaegse vanalinna põhitänavaist, suundudes paralleelselt Laia tänavaga Toompealt alla Tallinna lahe suunas.
Johannes Kotkas
1954
NSV Liidu meistrivõistlustel Kreeka-Rooma maadluses tekkis raskekaalus surnud ring, mis reastas sportlased nii: 1. Aleksandr Parfjonov, 2. Johannes Kotkas, 3. Aleksandr Mazur. Teiseks tuli ka Helmut Puur kergekaalus. Vabamaadluses võitis August Englas, pronksi said Vladimir Gorškov ja Valdeko Trisberg.
1955
Kotkas tuli Eesti meistriks Kreeka-Rooma stiilis.
Pikk tänav
Toompealt mere poole suundudes ristub tänav Pika jala väravatorni juures Rataskaevu ja Nunne tänavaga; Pikka tänavat Raekoja platsiga ühendava Kinga ja Mündi tänavaga ning Saia käiguga; Laia tänavaga ühendava unikaalse hoonetevahelise kinnise Börsi käiguga; Pühavaimu kiriku juures Pühavaimu tänavaga; mustpeade maja ja Rohelise turu juures Olevimäe tänavaga; uuesti Kopli lahe pool asuva ja paralleelse Laia tänavaga ühendava Hobusepea, Vaimu, Pagari, Oleviste ja Tolli tänavaga ning Suure Rannavärava ees lõplikult Pikale tänavale suubuva Laia tänavaga.
Pikk 1
Kinnistu Pikk 1 // Lai 2 // Nunne 2 kuulus 1817. aastast Franz Wilhelm Brinckile ja 1877. aastal omandas kinnistu Tallinna linn. Aastatel 1934–1944 tegutses hoones Kohvik Toom ja Eesti NSV ajal Kohvik Pärl.
Pikk 2
pisi|püsti|Pikk 2 // [[Voorimehe tänav|Voorimehe 9 // Rataskaevu 1. Endine Päevalehe toimetuse hoone Tallinnas]] Pikk 2 // Rataskaevu 1 // Voorimehe 9 on neljakorruseline kivihoone, tiibadega Rataskaevu ja Voorimehe tänaval, ehitatud arhitekt Artur Perna projekti järgi aastatel 1921–1923 Tallinna Eesti Kirjastus-Ühisuse ajalehe Päevalehe toimetuseks ja ühisuse trükikojahooneks. 1936. aastal valmis hoonele kahekorruseline funktsionalistlik juurdeehitis aadressiga Voorimehe tänaval, mille arhitekt oli Eugen Habermann.
Soo-seahernes
Soo-seahernes (Lathyrus palustris) on seaherne perekonda kuuluv taimeliik.
Pikk tänav
Pikk 2
Hoones asus Eesti NSV ajal Eesti NSV Ministrite Nõukogu Riikliku Kirjastuste, Polügraafia ja Raamatukaubanduse Komitee trükikoda Kommunist.
Hoone kuulub riigile ning seda rendivad tänapäeval Muinsuskaitseamet ja kirjastus Perioodika. pisi|püsti|left|Vaade Pikale tänavale [[Kinga tänava nurgalt Pika jala väravatorni suunas, hooned 7, 5, 3 ja 1]]
Pikk 3
Kinnistu Pikk 3 kuulus 1866. aastast Friedrich Müllerile, 20. sajandi alguses Henriette Kochile, Richard Schmidtile, Max Wilhelm Fickile, Balthasar von Ungern-Sternbergile ja 1917. aastast Nikolai Kochile. 1919. aastast kuulus hoone Schwarzide perekonnale ja 1932. aastast Gustav-Adolf Reinthalile. pisi|püsti|Pikk 4, Pika tänava ja [[Voorimehe tänava nurgahoone]]
Pikk 5
Kinnistu Pikk 5 // Lai 4 kuulus 1848. aastast Lorenz Heinrich Petersonile, 1891. aastast Karl August Johansenile, 1906. aastast Winteri perekonnale.
pisi|püsti|left|Elamu Pikk 7
Pikk 7
Pikk 7 kinnistu hõlmab kahte tänavaäärset hoonet ja hoovis nelja väikest abihoonet. Esmaste 14. ja 15. sajandi hoonete ümberehituse käigus 1820. aastal muudeti hoone fassaade, vanemast hoonest on säilinud kangialuse paekivist kaarportaal ja tekstivööga ümbritsetud sõõrpetik hoone peaukse kohal. Hoonetekompleks Pikk 7 asub Pika jala ning Nunne, Laia, Hobusepea ja Pika tänava vahelises kvartalis ning koosneb mitmest sisehoovi ümber asuvast ning omavahel ühendatud hoonest. Kinnistu kuulus 19. sajandi lõpust Vassermannide perekonnale, 1922. aastast perekond Ströhmidele. Hoone interjöör taastati pärast 1976. aastal toimunud tulekahju hoones. Peahoonega liitub lääneküljes väikene maja, mille I korrusel on äriruumid. Kultuurimälestis nr 3035.
Pikk 10
pisi|püsti|Kinga 10 // Pikk 10 Hoonetekompleks Pikk 10 // Kinga 10 koosneb kahest keskaegse põhiplaaniga ning 20. sajandi alguses tugevalt ümberehitatud endisest aidamajast, mis on ümberehituste käigus ühendatud üheks hooneks. Kinga tänava tänavafrondis asub keskaegse kolmnurkviiluga hoone fassaad, Pikal tänaval asub aastatel 1923–1928 ümberehitatud uusbarokne fassaad. Kultuurimälestis nr 3020.
Algselt asusid kahel kinnistul nurgapealne väikeelamu ja Pikka tänavat pidi kulgenud kivist aidahoone. Kinga tänava poolne, keskaegsele Tallinnale iseloomulik kolmnurkne otsaviil on kaunistatud petikniššidega, mis sarnanevad kujunduslikult Pirita kloostri kolmnurkse otsaviiluga. 17.–18. sajandil olid hoonete allosas pudupoed ja üleval (pööningul) viljaaidad. 1900 aastal kinnistud ühendati, omanikuks sai Niguliste kiriku juures asunud Vaestehooldamise Selts. 1923. aastast kuulus hoone Vene tänava Nikolai kiriku kogudusele.
1923. aastal ehitati hooned põhjalikult ümber arhitekt Ernst Gustav Kühnerti projekti järgi. Kühnerti projekti järgi ehitati ümber Kinga tänava fassaad alumine osa ja täielikult ehitati ümber Pika tänava fassaad. Hoone fassaad on uusbarokse ilmega, hoone nurka lisati sirkliga väike haritorn. Katusekonstruktsioonide osa ehitati ümber 1928. aastal Eugen Habermanni projekti järgi.
Pikk 11
Kinnistu Pikk 11 // Lai 10, kuulus 19. sajandi lõpust Elfenbeinide perekonnale, 1901. aastast asus hoones Balti Kaubandus-Tööstus Pank, seejärel Union Panga Tallinna osakond ja 1931. aastast kindlustus-aktsiaselts Eesti Lloyd, AS.
Pikk 12
pisi|left|Elamu Pikk 13
Pikk 14
pisi|püsti|Pikk 14 // Mündi 4, vasakul pool [[Saiakang ja Saiakangi kohvikuhoone]] Kinnistu Pikk 14 // Mündi 4 // Saiakang 5 kuulus 1869. aastast Hickischite perekonnale, 20. sajandi algusest Hickischitele ja Freibuschidele ning seejärel nende pärijatele. 1919. aastal omandas kinnistu Oskar Raudsep ja 1935. aastal Jaan Kree.
Pikk 15
pisi|püsti|left|Elamu Pikk 15 Hooneid kinnistul Pikk 15 on esimest korda mainitud 15. sajandi algul: aidad Pika ja Laia tänava ääres, õlleköök (1636). 14. ja 15. sajandi rajatud kodanikumaja fassaadi arhitektuur ja diele-dornse tüüpi ruumijaotus kaotati hoones 18.–19. sajandil tehtud ümberehituste käigus, mille projekti tegi arhitekt Erwin Bernhard 1891. aastal.
Tänaseni säilinud hoone kujunduse teostas 1898. aastal arhitekt Konstantin Wilcken, hoone esimese korruse äriaknad aga 1949. aastal arhitekt A. Ennet. Kultuurimälestis nr 3036.
Pikk 16 // Pühavaimu 1
Hoones Pikk 16 // Pühavaimu 1 asub Maiasmoka kohvik, millel on pikk kondiitritööstuse ja Stude perekonnaga seotud ajalugu. 1876. aastal ostis Georg Johann Stude varasema kondiitriäri hoone (kus varem olid Cavietzelli suhkrupagaritöökoda, Johann Seegröni ja Conrad Raeperi kondiitriärid) ning kahekorruselise naabermaja Pika ja Pühavaimu tänava nurgal ning lasi arhitekt Nikolai Thamm vanemal need ümber ehitada üheks suureks majaks Georg Stude kondiitriäriks, mida tuntakse praegu Maiasmoka kohviku nime all.
pisi|[[Suurgildi plats]]
1912. aastal võttis oma isalt ärijuhtimise üle Georg Ferdinand Stude ehk Stude juunior. 1933. aastal suri Georg Stude veremürgistusse, kuid äri jäi endiselt suguvõsale, selle võttis üle Alexander Reinhold Stude, kellelt 1940. aastal kondiitriäri natsionaliseeriti. Kommivabrik Kalev, üks Stude firma järglasi, asutas majja Stude muuseumtoa (praegu Kalevi martsipanituba), kus eksponeeritakse Stude toodete pakendeid ja fotosid ning valmistatakse kohapeal Stude vanade vormidega martsipankujukesi.
Aastatel 1977–1984 kohandati hoone ruumid kohvik-kondiitripoeks Maiasmokk, arhitekt Tiina Linna, sisekujundus Aala Buldas. Kultuurimälestis nr 8518.
Suurgildi hoone (Pikk 17)
pisi|püsti|Pikk 17, Suurgildi hoone
Hoone Pikk 17 ehitati aastatel 1407–1417 Tallinna Suurgildi hoonena ning paikneb Pika ja Laia tänava vahel. Hoones asub tänapäeval Eesti Ajaloomuuseum. Kultuurimälestis nr 3037. Pika tänava ja Pühavaimu tänava ristmiku alal Suurgildi hoone ees asub Suurgildi plats.
Pikk 18 // Pühavaimu 3
Hoone Pikk 18 // Pühavaimu 3 valmis 1910. aastal arhitekt Jacques Rosenbaumi projekti järgi.
Hoone esimesel korrusel tegutseb Draakoni galerii, kõrgemad korrused on kasutusel korteritena. Kultuurimälestis nr 3038.
Pikk 19
pisi|püsti|Pikk 19, [[Vene Föderatsiooni saatkond Eesti Vabariigis|Vene Föderatsiooni saatkonna hooned Eesti Vabariigis]]
Kolmekorruseline kivist elamu Pikk 19 ehitati 18. sajandi lõpus A. Fr. v. Dellingshauseni tellimusel seniste suure ja väikese keskaegse elamu asemele. Hoonekompleks Pikk 19, 21 ja Hobusepea 3 kuulus Nikolai von Dellingshausenile ja Eduard von Dellingshausenile. Eesti iseiseisvumise järel omandas hoone majandustegelane, Kiideva mõisa omanik ja Tallinna linnavolinik Villem Pinkovski, kes müüs maja Vene saatkonna jaoks 40 miljoni eesti marga eest. 1921. aastal omandas hoone Vene Sotsialistlik Föderatiivne Nõukogude Vabariik. Hoone on kuubitaolise üldkujuga, põhiplaaniga kuus ruumi igal korrusel, välja arvatud peakorrus, kus kahest ruumist moodustub saal. Hoone fassaadi stiilset terviklikkust rikub suur vitriinaken, mis ehitati aastatel 1925–1930, kui hoones jätkas tegevust alates 1887. Enne esimest maailmasõda elas hoones Eestimaa Rüütelkonna peamees Eduard von Dellingshausen. Lai 7 tegevust alustanud Hans Granbergi ja seejärel Jan (Juhan) Tschipani (Jan Czipan) juhitav juuksetööstus Granberg, salong Pikal tänaval likvideeriti 1944. aastal.
Johannes Kotkas
1955
Kotkas tuli Saraatovis NSV Liidu meistriks Kreeka-Rooma maadluses Ivan Bogdani (Ukraina) ees, Mazur ei osalenud. Vabamaadluses võitsid Sergei Kaškin, Endel Saar ja Valdeko Trisberg, Arvo Mõttus oli teine.
1956
Kotkas tuli Eesti meistriks Kreeka-Rooma stiilis.
Eesti võitis Leningradis ilma Kotkata Leningradi 6:2.
Kreeka-Rooma maadluses tulid Kotkas ja Puur Moskvas NSV Liidu meistriks. Vabamaadluses said pronksi Nikolai Solovjov, Runge, Saar ja Gorškov. See oli ühtlasi Nõukogude Liidu rahvaste I spartakiaad.
Ametlikult sai olümpiavõitja ka maailmameistriks. Seetõttu neid võistlusi, mis sisuliselt olid maailmameistrivõistlused, nimetati maailma karikavõistlusteks. Mais võitis Kotkas maailma karika, edestades ka peatset olümpiavõitjat vabamaadluses Hamit Kaplanit (Türgi).
NSV Liidu rahvaste spartakiaadi võitis samuti Kotkas Bogdani ja Parfjonovi ees.
Olümpiamängudele Melbourne’i saadeti Kotkas, Mõttus, Saar ja Puusepp. Kolm esimest varumeestena, viimane kohtunikuna. Kotkast asendanud Parfjonov tuli olümpiavõitjaks.
Zachary Taylor
Zachary Taylor (24. november 1784 – 9. juuli 1850) oli Ameerika Ühendriikide 12. president. Ta oli ametis aastail 1849–1850.
Soo-seahernes
Taimed köitraagudega, varred nõrgad ja tiivulised. Õied sinakaslillad. Lehekesed kitsad, piklikud ja terava tipuga.
Johannes Kotkas
1957
Maadlusaeg lühenes 15 minutilt 12-le. Maadlus võis nüüdsest ka viigiga lõppeda.
Soo-seahernes
Eestis on tavaline taim soodes, niisketel niitudel ja rannaniitudel.
Deus otiosus
Deus otiosus 'eid austatakse ja kummardatakse, kuid kultuslikult teenitakse harva (nt Egiptuse Atum, läänesemiidi El, sumeri Anu, inkade Pachacamak). Lõpuaegadel võib ka ta tagasi tulla, mistõttu võib seonduda kultuuriheerose kujuga.
Johannes Kotkas
1957
Kotkas tuli Eesti meistriks Kreeka-Rooma stiilis.
V Baltimaade spartakiaadil kaotas Eesti finaalis Valgevenele 2,5:5,5 ja jäi teiseks. Oma kaalu võitsid Rein Tomingas, Meinhard Niglas ja Johannes Kotkas, teiseks tulid Helmut Puur ja Hans Unt. Esimest korda peeti spartakiaad ka vabamaadluses, kus Eesti võitis kindlalt. See jäi viimaseks Baltimaade spartakiaadiks.
Deus otiosus
Sarnane termin on deus absconditus, 'varjatud Jumal'.
Kristlusse tõi deus otiosus 'e mõiste Martin Luther, üritades sellega kirjeldada jumala müstilisust ja kättesaamatust. Üldiselt aga kristluses deus otiosus 'e mõiste eriti levinud ei ole, kuna Jumalat kujutatakse ikka veel aktiivse ja tegutsevana.
Pikk tänav
Pikk 19
Eesti NSV ajal asusid hoones NSV Liidu julgeolekuasutused, valitsuse kõrgsagedusside jaam ja seejärel Eesti NSV Siseministeeriumi allüksused kuni 1991. aastani. 12. veebruaril 1990 moodustati Politseiameti koosseisus osakonna staatuses Eesti Kaitsepolitsei ja kaitsepolitsei büroo. Kaitsepolitsei esimesed tööruumid olid praeguse Venemaa Föderatsiooni saatkonna/konsulaadi hoonete kompleksis Pikk tänav 19 / Lai tänav 18, tollases Siseministeeriumile kuulunud hoones.
Johannes Kotkas
1957
NSV Liidu meistrivõistlustel oli Kotkas 11. Meinhard Niglas sai keskkaalus hõbemedali.
1958. aastal tuli Kotkas Eesti meistriks Kreeka-Rooma stiilis.
Eesti kaotas Leningradis ilma Kotkata Leningradile 3,5:4,5.
NSV Liidu meistrivõistlustel ei saanud Eesti ainsatki medalit. II rahvaste spartakiaadil tuli Niglas kolmandaks ja Kotkas viiendaks, teised jäid tahapoole.
Tallinn koos Kotkaga võitis kodus Turu linna 8:0 ja võõrsil 6,5:1,5 (Kotkas viigistas E. Mäkeläga). Helsingi alistati võõrsil 7,5:0,5. Eesti alistas ilma Kotkata Kotkas Soome 6:2.
Kotkas määrati Eesti maadluskoondise riiklikuks vanemtreeneriks. Sel ametikohal töötas ta 15 aastat, 1973. aastani.
Kotkas abiellus Ilse Klaumanniga, kes töötas õpetajana.
1959. aastal tuli Kotkas Eesti meistriks Kreeka-Rooma stiilis.
1960. aastal NSV Liidu meistrivõistlustel Saraatovis ei kaotanud Kotkas ühtki matši. Hulk viike ei andnud siiski kõrgemat 4. kohast.
1965. aastal sai Kotkas üleliidulise kategooria maadluskohtunikuks.
Mälestuse jäädvustamine
2017. aastal avati Johannes Kotkasele Tallinnas nimeline pink Kristiine linnaosas Kotka tänaval ja 2019. aastal Nõmme linnaosas Ilmarise tänaval.
Pikk tänav
Pikk 19
Hoonekompleksis Pikk 19, 21, 23, 25 asub alates 1991. aastast Venemaa Föderatsiooni saatkond Eestis. Krundi sisemuses on väike valgusõu, hoonekompleksi hooned on ühendatud naaberhoonetega Pikk 19, Pikk 21 ja Lai 18 // Pühavaimu 3. Kinnismälestis nr 3039.
Kolm rubiini
Kolm rubiini oli 1978. aastal linastunud seitsmeosaline telelavastus.
Pikk tänav
Kanuti gildi hoone (Pikk 20)
pisi|püsti|[[Kanuti gildi hoone, Pikk 20]]
Hoonet Pikk 20 on esimest korda mainitud 1326. aastal, mil kinnistu hõlmas kolmandiku praegusest maa-alast. Hoone oli põhiliselt saksa rahvusest meistreid ühendava Püha Kanuti gildi hooneks.
Kanuti gild omandas Pikal tänaval esimese majale lisaks 1406. aastal ka naabermaja, mille kohale ehitati 1470. aastatel gildisaal, mis jäi praeguse Pikk 20 asuva hoone keskosa kohale. 1800. aastal osteti maja naabruses kolmas maja ja 1802. tekkis Pikale tänavale kolme viiluga gildihoone, mis aastatel 1863–1864 ümber ehitati, mille käigus ühise fassaadiga hõlmati kõik hooned, arhitektid N. P. Jegorjev, Ferdinand Kordes. Hoone butafoorsele fassaadile paigutati Martin Lutheri ja Püha Kanuti (Knud Lavard 1090–1131) figuurid.
Enne esimest maailmasõda tegutses hoones ka Eesti Kunstiseltsi joonistuskursused ja Tallinna Kunsttööstuskool. Aastatel 1919–1932 kasutas hoonet Tallinna Tehnikum.
Kolm rubiini
Eino Baskini instseneering Julian Semjonovi romaani "Ogarjovi tänav 6" järgi. Telelavastus oli pühendatud miilitsatöötajatele, kes teevad ennastsalgavalt ohtlikku tööd. Tegevus toimus Moskvas, Leningradis, Sverdlovskis, Kaukaasias ja teistes Nõukogude Liidu linnades, kus uurijatel tuli otsida jälgi, et sõlmida kokku kuriteo paljastamisele viivad niidiotsad.
Pikk tänav
Kanuti gildi hoone (Pikk 20)
Aastatel 1933–1940 kasutas hoonet Eesti Kaubandus-Tööstuskoda. Tegemist oli endise Kanuti gildi majaga, mis pärast seisuste kaotamise (kaotas ka gildid) seaduse ellurakendamist 1920. aastal riigistati. Kaubanduskoda, kui uus kaupmeeste ja töösturite esindusühing taotles juba 1925. aastal, et maja antaks üle Kojale. Aga alles 1932. aastal võttis Riigikogu vastu seaduse, millega St. Kanuti-gildi kinnisvara anti Kaubandus-Tööstuskoja omanduseks. Üleandmisel koostatud akt konstateeris, et hoone oli nii seesmiselt kui ka väliselt täiesti tarvitamiskõlbmatu. Parima lahenduse pakkunud arhitekt Edgar Kuusiku kava järgi teostatud ümberehitus jättis vanast hoonest alles ainult välimised ja suure saali seinad. Maja ümberehitamine läks tolleaegses vääringus maksma ümmarguselt 87 000 krooni.
1940. aastal võttis Nõukogude võim muude koja varade hulgas üle ka maja Pikk 20 // Pühavaimu 5. Kultuurimälestis nr 8519. Eesti NSV ajal asusid hoones Tallinna Garnisoni Sõjaväeprokuratuur ja Tallinna Garnisoni Sõjaväetribunal.
Pikk 21
pisi|püsti|Pikk 23 // 25, Venemaa saatkonna hoone Hoone Pikk 21 ehitati aastatel 1910–1911, insener Arthur von Hoyningen-Huene juhatusel.
Albert Hofmann
thumb|Albert Hofmann Albert Hofmann (11. jaanuar 1906 – 29. aprill 2008) oli Šveitsi keemik, kes on tuntud eelkõige LSD sünteesimisega 1938. aastal Baselis Sandoze laboratooriumis.
Tšiili jalgpallikoondis
Tšiili jalgpallikoondis on Tšiili rahvuskoondis jalgpallis.
1962. aastal kodumaal toimuval MMil võitis Tšiili koondis pronksmedali, alistades kolmanda koha mängus Jugoslaavia 1:0.
2015. aastal tuli Tšiili esimest korda Lõuna-Ameerika meistriks.
Albert Hofmann
Välislingid
Albert Hofmann: "LSD, My Problem Child", Veebiversioon (vaadatud 23.02.2014) (inglise keeles)
Pikk tänav
Pikk 22
Hoones asub Eesti Käsitöö Maja.
Pikk 23 // 25
Kolmekorruseline juugendstiilis hoonekompleks Pikk 23 // 24 // Hobusepea 1 ehitati aastail 1908–1909, arhitekt Jacques Rosenbaum, insener Ernst Boustedt. Hoone kuulus Reinhold Reichmannile ja seejärel Scheinide perekonnale. Hoone fassaadi kaunistavad lopsakad uusrenessanssfrontoonid, mis lähtuvad Hollandi ja Põhja-Saksamaa eeskujudest; Pika ja Hobusepea tänavanurgal on hoone mahust sujuvalt väljakasvav sihvakas ümartorn.
Olevi gildi hoone (Pikk 24)
pisi|püsti|Pikk 24, [[Olevi gildi hoone]] Aadressil Pikk 24 asus Olevi gildi hoone, gild ühendas Tallinna linnakodanikest lihtsamate alade käsitöölisi: köösnereid, lihunikke, püttseppi, müürseppi, puuseppi, mündrikke (paadimehi), kellamehi, hauakaevajaid, kelleks olid eeskätt eestlased ja teised linna mittesakslastest Tallinna linnakodanikud.
Gildil oli juba 14. sajandil oma maja antud krundil, tänapäevani säilinud hoone ehitati ümber aastatel 1419–1422 ja tänava äärde kerkisid kaks viilkatusega hoonet. Vasakpoolne väike hoone, mille viilu ülaosas asub gildi kaitsepühaku Püha Olevi kujutis, oli eeskoda, parempoolne suurem ehitis oli Olevi gildi gildisaal, kuhu pääses läbi eeskoja. Eeskoja ruumivorm ei ole säilinud, küll aga on säilinud gildisaal. Hoonetekompleksi kuulusid ka aidad Pühavaimu tänava joonel ja nende vahele jäänud siseõued ja teised ehitised. See on Tallinna ilusaim keskaegne profaanruum. Ruum on kahelöövine ja võlvitud kuue tähtvõlviga.
1679. aastal toimunud tulekahjus said hooned tugevasti kannatada ja pärast Olevi gildi liitmist 1698. aastal Kanuti gildiga läksid varemeis ja osalt katuseta jäänud ehitised 1704. aastal eravaldusse ning neid kasutati laoruumidena.
Gildihooned omandas aja jooksul mustpeade vennaskond: 1783. aastal osaliselt Pühavaimu tänava äärse aidahoone ja lõplikult 1881. aastal; 1806. aastal ka endise eeskoja; viimasena aga kaupluse- ja laoruumidena kasutatud Gildisaali ostis Mustpeade vennaskond 1919. aastal ning ehitasid hooned ümber Mustpeade vennaskoja klubiruumideks. pisi|[[Mustpeade maja|Mustpeade vennaskonna maja, Pikk 26 ja Pikk 24, Olevi gildi hoone]]
Mustpeade maja (Pikk 26)
pisi|püsti|Pikk 28
Nottbecki maja (Pikk 29a)
Pikk 29a kolmekorruselise kivimaja põhimüüristik ehitati arvatavasti 14. ja 15. sajandi vahetusel.
Teadaolevalt oli maja esimene omanik aastatel 1402–1431 raehärra Arent Saffenberg, kellele kuulus ka naaberkinnistu. Pärast raehärra surma 1440. aastal sai kinnistu omanikuks tema väimees Hans Haneboll. Allikais on maja mainitud ka 1478. ja 1486. aastal, mil maja omanik oli renessansiajastu kuulsa kunstniku Michel Sittowi (1469–1525) äi Hans Allunse (või Allunze). 1516. aastal sai maja uueks omanikuks raehärra Jürgen Bade, kes andis oma tütre naiseks von Nottbecki perekonna liikmele. 16.-17. sajandil olid maja omanikud Mustpeade vennaskonna liikmed ja raehärrad. 18. sajandi esimesel poolel kuulus maja tollirevident Wilkenile, kes täitis oma ametikohuseid sadamas. 1756. aastal sai maja omanikuks Käina pastori poeg, kaupmees Otto Samuel Tunder. 1783. aastast aga läks maja testamendi järgi tema pojale Karl Samuel Tunderile, kes abiellus viimase omaniku Wilkeni tütrega. Tunder ise oli raehärra aastail 1800–1811 ning kuni 1862. aastani kuulus hoone Tunderite perekonnale. Tõenäoliselt sai maja oma praeguse ilme just sel ajal, kui see oli Tunderite perekonna valduses, ehk 18. sajandi teisel poolel. Tänapäevase fassaadi sai Nottbecki maja sai tõenäoliselt 18. sajandi teisel poolel.
1885. aastal sai maja uueks omanikuks Helene von Nottbeck (sündinud paruness Girard de Soucanton). Nottbecki perekonna valduses oli see hoone ja samuti kõrvalkrunt Pikk 29 (1879. aastast omanik Eugen von Nottbeck). Pärast mehe surma 1900. aastal liideti kaks krunti üheks kinnistuks ning järgmisel aastal vormistati kogu vara naise nimele.
1902. aastal kujundati maja ruumid kapitaalselt ümber ning seepärast ei kujuta nende interjöör endast kunstiväärtust. Hoone fassaadi aknad muudeti 1881. aastal arhitekt Erwin Bernhardi projekti järgi. Kultuurimälestis nr 3042.
1903. aasta jaanuaris ilmus ajalehes Teataja kuulutus, et kunstnik Ants Laikmaa avab Nottbecki majas asuvas korteris joonistamise ja maalimise kursused. Korter Nottbecki majas koosnes kolmest toast: söögituba, magamistuba ja ateljeekool nelja suure aknaga võlvsaalis. Kunstnikule ja tema 20 õpilasele oli ruum kitsavõitu ning seepärast oli Laikmaa sunnitud üürima lisaruumid naabruses asuvas Berensi majas. Ateljeekool alustas tööd 1903. aasta märtsis. Kahe maja vahet joosta oli aga väga ebamugav ja seetõttu kolis Laikmaa 1904. aasta sügisel ateljeekooli ümber Kalamajja Niine tänaval asuvasse Kotke majja, kus tema ateljee jaoks oli juba kolm ruumi, lisaks isiklikud elutoad.
Von Nottbecki perekond elas kuni 1939. aastani ise kõrvalmajas Pikk 29, aga Pikk 29a ehitati ümber üürimajaks.
2012. aastal andis Tallinna Linnavalitsus hoone tasuta SA Tallinna Vene Muuseum kasutusse. Alates 2016. aastast tegutseb hoones Tallinna Linnamuuseumi filiaal Tallinna Vene Muuseum.
Pikk 30 // Olevimägi 2
pisi|Pikk 30 Pikk 30 // Olevimägi 2 hoonetekogum koosneb neljast väikese sisehoovi ümber paiknevast majast, mis on tänapäevaks omavahel ühendatud. Hoonetel on üks keskne trepikoda peahoone ja tänavapoolse vahehoone vahel. Fassaadidel on eksponeeritud hulganisti väärtuslikke arhitektuurseid detaile. Peahoone fassaad on laotud keskajale erandlikult töödeldud paekivist, osaliselt säilinud on peaportaal. Hoonetel on paekivist aknaraamistusi, raidpiitadega kaubaluugi avad, müüriankrud ja palju keskaegsete hoonete detailide fragmente. Interjöörides on säilinud raidkividetaile, mantelkorstna osi, maalitud detaile, talalagesid, seinanišše ja müüritreppe. Peahoone klassitsistlik fassaad pärineb 1834.aasta ümberehitusest. Hoone esimesel korrusel on äripinnad, keldris restoran. Kultuurimälestis nr 8520.
Pikk 33
pisi|left|Pikk 33 Hoone Pikk 33 sai klassitsistliku välimuse 1826. aastal, hoone allosa on kujundatud krohvrustikaga, ukse kohale paigaldatud lõvipealine lukukivi. Hoone teise korruse akendel akantuskonsoolidele toetavad pealmikud, kolmikfrontoon kujundatud rikkaliku stukk-friisiga. Peahoone uks on klassitsistlik, hoovipoolsel fassaadil alles kinnimüüritud luugiavasid, vintsi poom, dekoratiivseid müüriankruid, sepishingi, renessanssdekooriga tekstiga raidkivi. Pikk 33 moodustab ühes hoonetega Lai 30 ja 30a muinsuskaitsealuse hooneteansambli.
Pikk 34
pisi|püsti|Elamu Pikk 34 Esimesed andmed Pikk 34 kinnistu hoonestamisest pärinevad 14. sajandi lõpust, elamut mainitakse 1560. aastal. Hoone kujutas endast diele-dornse tüüpi elamut, mille eeskoda asus Pika tänava ääres, põhja pool sellest köetav dornse ja viimasega lõunas külgnev külm kõrvalkamber. Arhitekt Christoph August Gableri projekti järgi kohandati 1845. aastal hoone üürikorteriteks, turupoolsesse külge ehitati aknad. 1911. aastal ehitati arhitekt Otto Schotti projekti järgi ümber I korrus – üks üürikorteritest muudeti äriruumideks, sissepääs Pika tänava fassaadi sisse rajatud uue ukse kaudu. Kultuurimälestis nr 3044.
Pikk 34A
pisi|Pikk 34A, Vene õigeusu kabel Pikk 34A asuval Rohelise turu haljasala linnapoolsel nurgal asub 1909. aastal ehitatud Vene õigeusu kabel, mis ehitati Venemaa keisri Nikolai II 15. troonimisaastapäeva puhul. Kabel toimis kuni 1960. aastate alguseni sakraalhoonena, hiljem tehti katset kohandada kabel telefoniputkaks ja kioskiks ning seejärel tegutses kirikliku atribuutika ja postkaartide kioskina. 1990. aastate algul kiosk suleti ja sellest ajast seisis kabel tühjana. 2009. aastal anti hoone Tallinna linna volikogu otsusega Tallinna Aleksander Nevski Stavropigiaalsele Kogudusele tasuta üle.
Pikk 36
Hoones Pikk 36 asus kirjastusühistu Ühiselu trükikoda.
Pikk 37
Vanimad teadaolevad kirjalikud andmed Pikk tn 37 kinnistu kohta pärinevad 1335. aastast. Eri omanike hulgas on ülekaalus jõukad kaupmehed, raehärrad, bürgermeistrid. Kõige kauem, ligi kaks sajandit (1523 – u 1710) oli kinnistu Dellingshausenite perekonna omanduses. Keskaegsele Tallinnale tüüpilise diele-dornse ruumijaotusega hiliskeskaegne kaupmeheelamu ehitati ümber 1875. aastal, Tallinna kaupmees Georg Voldemar Meyeri (1826–1896) tellimusel, arhitekt Nikolai Thamm vanema projekti järgi. Vanad põhikonstruktsioonid on säilinud hoone keldrikorrusel. Mayerile kuulus ka maja Pikk tn 10. Eesti NSV ajal asus hoones Ajakirja "Kehakultuur" toimetus.
Pikk 39
pisi|püsti|left|Pikk 39 pisi|püsti|Pikk tänav 43, 41, 39
Hoone esimene korrus kasutusel toitlustusasutuse ruumidena (Hell Hunt pubi). Aastatel 1929–1931 asus hoones J. Puhk & Pojad autokauplus.
Pikk 40, 42
Hoonetes Pikk 40 ja 42 rentis ruume Ühiselu trükikoda. Hoones Pikk 40 asusid Eesti NSV ajal paljude ajakirjandusväljaannete toimetused: katusekorrusel asusid kuni 1985. aastani väljaannete Nõukogude Õpetaja, Nõukogude Kool ja Sirp ja Vasar toimetused, samas majas asusid ka ajalehe Sovetskaja Estonija ja teiste toimetused, mis aga uue Ajakirjandusmaja valmimisel koos teiste EKP Keskkomitee väljaannetega uude majja üle viidi.
Pikk 41
Pikk tänav 41 majas asusid enne teist maailmasõda Põllumeeste Kogudega seotud asutised: Üleriikline Põllumeeste Esitus, Kaja toimetus, Ühiselu trükikoda, Eesti Põllumeeste Keskselts, Põllutöökoda, Maanaiste Keskselts.
Pikk 43
pisi|püsti|left|Elamu Pikk 43 (14. sajandist) 14. sajandist pärinev Pikk 45 Vaimu tänava nurgal on kahekorruseline, kõrge viilkatusega ja väikese sisehooviga keskaegne elamu hoone. Kinnismälestis nr 3045. Peahoone põhiplaanis säilinud algne diele-dornse ruumijaotus, keldrikorrusel keskaegsed ehituskonstruktsioonid ja detailid nagu kivikonsoolidele toetuvad talalaed, trepid, aknad, paeplaatsillusega keldri sissepääs. Hoonestust mainitakse esimest korda 1380. aastal. 15. sajandil on Pika tänava ääres elamu, Laia tänava ääres väike maja, mis 1784. aastal lahuskinnistuna eraldati. Tänaseni säilinud peahoone on 15. sajandile tüüpiline kolmkaarsete petikniššidega kõrge fassaadiviiluga elamu väikese sisehoovi ja piki Vaimu tänavat kulgevate abihoonetega. Siseplaneeringut muudeti 18.-19. sajandi vahetusel.
Hoone esimene korrus ja sisehoov kasutusel toitlustusasutuse ruumidena (Texas Honky Tonk & Cantina).
Must seahernes
Must seahernes (Lathyrus niger) on seaherne perekonda kuuluv taimeliik.
Pikk tänav
Pikk 44
pisi|150px|Elamu Pikk 44 Varasemad teated kinnistust Pikk 44 pärinevad 1401. aastast. Hoone on põhiplaanilt keskaegsele Tallinnale tüüpiline diele-dornse struktuuriga elamu. 17.-18. sajandil ehitati hoone tugevalt ümber. Dornse pealsed laoruumid kohandati eluruumideks. Enne 1829. aastat ehitati keskajale tüüpiline hoone fassaad kinnistul nr 31 täielikult ümber: hoone sai tagasihoidliku klassitsistliku kujundusega aknarütmi ja poolkelpkatuse. 1840.–1850. aastatel ehitati ümber I korrus. Kultuurimälestis nr 3046.
Must seahernes
Taim on 20–70 cm kõrge ja ilma köitraagudeta. Lehekesed on 5–12 mm laiad, ümara tipuga ja kuivades lähevad mustaks. Õied on roosad.
Eestis esineb paiguti leht- ja segametsades, niiduservades.
Calvin Coolidge
John Calvin Coolidge (4. juuli 1872 – 5. jaanuar 1933) oli Ameerika Ühendriikide 30. president. Ta oli ametis aastail 1923–1929. Aastail 1921–1923 oli ta Ameerika Ühendriikide asepresident.
Pikk tänav
Pikk 45
pisi|left|Pikk 45
Calvin Coolidge
Ta on ainus USA president, kes on sündinud 4. juulil (USA iseseisvuspäeval). pisi|left|Calvin Coolidge'i vapp.
Pikk tänav
Pikk 45
Hoone esimene korrus kasutusel toitlustusasutuse ruumidena (Texas Cantina).
Pikk 47
pisi|left|150px|Elamu Pikk 47 Pikk 47 on kolmekorruseline keldri ja väljaehitatud katusekorrusega linnaelamu, kus säilinud keskaegne kaheruumiline põhiplaan. I ja II korruse vahel on akantuslehekestega palmett-friis, ülemistel akendel ehisliistudega ja akantuskonsoolidega raamistus. Hoones on säilinud väärtuslikke keskaegseid konstruktsioone ja erinevate ajastu arhitektuurseid detaile: keldri puidust talalaed, kerishüpokaust, aknaid, uksi, müüritreppe, raidkivi detaile, maalitud talalagi. 18.–19. sajandist pärinevad Pika tänava poolsete ruumide stukiga dekoreeritud laed ning puitlambriid, samast ajast pärineb nikerdatud välisuks. Hoone kohta on kinnisturaamatutes esimene sissekanne krundi kohta 1415. aastast. Kultuurimälestis nr 3048.
Pikk 51
pisi|left|150px|Elamu Pikk 51 // [[Lai tänav (Tallinn)|Lai 36]] Kinnistul Pikk 51 // Lai 36c asub kolm hoonet: peahoone fassaadiga Pikal tänaval, sellega liituv hoovihoone kinnistu paremal küljel ning väiksem hoovihoone õue vasakus servas. Pikk 51 peahoone on kolmekorruseline, tagasihoidliku kujundusega klassitsistliku fassaadiga, kelpkatusega, keldri ja katusekorrusega. Fassaadil on säilinud hiliskeskaegne kolmeastmelise palendiprofiiliga ja profileeritud talumivööga peaukse raidportaal, eksponeeritud vanema akna raidpiida fragmente. Säilinud on peahoone kaheruumiline plaanilahendus, olemas mantelkorsten koos hüpokausti ruumiga keldris ja eeskoja põrandal säilinud fragment kalorifeeriplaadist. Kinnistut on esimest korda mainitud 1414. aastal. Peahoone on 15.-16. sajandist, hiljem kõrvalasunud väravahoonega kokku ehitatud kaupmehe elamuga. Hoone on ümber ehitatud 18. ja 19. sajandi vahetusel. Kultuurimälestis nr 3049.
Pikk 53, 55
pisi|150px|Elamu Pikk 55 Hoone Pikk 55 algsel kohal asuv teravkaarne perspektiivportaal (15. sajand II pool.) on üks Tallinna vanalinna profaanhoonete kõige rikkalikumalt profileeritud portaale. Pikk 55 on kelpkatusega kolmekorruseline hoone, arhitektuuriliselt on Pikk 55 peahoone diele-dörnse tüüpi elamu. Pööningukorrust avardab puitkarkass-konstruktsioonis väljaehitis, mida tänavaseinas kroonib kolmnurkne frontoon. Tänavaseinas on algsel kohal ja terviklikult säilinud esinduslik raidportaal ja põhjapoolne ristraidraamiga aknaava. Kultuurimälestis nr 3050.
Pikk 54, 56, 58
Hoones Pikk 54, 56, 58 asus kirjastusühisuse Vaba Maa trükikoda ja ajalehe Vaba Maa toimetus, Eesti NSV ajal asus Pikk 58, Õhtulehe toimetus ja trükikoda Punane Täht. pisi|left|Pikk 45, 47, 49, 51 ja 53
Pikk 59 // Lai 44 // Pagari 1
pisi|left|Pikk 61, [[Eesti Vabariigi Siseministeeriumi hoone]] 1911. aastal ostis Suurbritannia kodanik William Tulip Pagari, Pika ja Laia tänava vahelises kvartalis kolm kinnistut. Kinnistud liideti, seal asunud varasem kesk- ja varauusaegne hoonestus lammutati, sh Pikk tn 59 asunud Keisrinna Katariina II 4-klassiline linnakooli hoone. Uus suur äri- ja eluhoone valmis 1912. aastal arhitekt Hans Schmidti projekti järgi. Tallinna Peeter Suure Merekindluse rajamisel otsiti lisaks uute hoonete ehitamisele ka juba olemasolevaid. Tulipi üürimaja leiti olevat sobilik merekindluse juhtkonna elamuks ning osteti 1917. aasta jaanuaris Vene riigile, kus asus Keiser Peeter Suure merekindluse ehitusvalitsus.
1918. aasta märtsi alguses toimusid maja ühes toas Eesti Ajutise Valitsuse koosolekud, seejärel läks hoone Saksa okupatsiooni ajal Saksa keisririigi 8. armee staabi tooraine- ja kaubandusosakonnale (RoHa). 1918. aasta novembri keskel paiknes majas Harjumaa Maakonna Valitsus.
2010. aastal hoone erastati ning rekonstrueeriti korterelamuks ja äripindadeks.
Pikk 60
pisi|püsti|Elamu Pikk 60 Pikk 60 on kolmekorruseline kivihoone, mille korrused asuvad põhja- ja lõunaosas erinevatel kõrgustel. Kinnistu asukoht Tallinna linnamüüri lähedal ja tihe hoonestus tingisid hoone laiendamisel selle liitmise kõrvalasuva tänavaäärse keskaegse aidaga, ehitiste kompleks koosneb mitmest hoonest, millest vanem tõenäoliselt lõunaosas tüüpiline diele-dornse põhiplaaniga nn suurelamu. Kultuurimälestis nr 3051.
Pikk 61
pisi|left|Pikk 61, Siseministeeriumi hoone
Hoones Pikk 63 asus kuni 1917. aasta märtsirevolutsioonini, Venemaa Keisririigi Siseministeeriumi Politseidepartemangu Ohranka ruumid, mis 15. märtsil 1917 rüüstati ja kus hävitati asjaajamispaberid. Hoones tegutses seejärel Tallinna Miilitsavalitsus, aastatel 1918–1926 Tallinna Linna Politseivalitsus ja 1926–1940 asus hoones Tallinna-Harju Prefektuur.
Kinnistul Lai tn 46 // 48 // Oleviste 1 // 3 // 5 // Pagari 2 // 4 // Pikk 61 asuvad Siseministeeriumi asutused.
Pikk 62
pisi|püsti|[[Hattorpe-tagune torn, Pikk 62 hoovipoolel, vaade Šoti klubi hoovist, Uus 33]] Pikk 62 asub lisaks tänavaäärsele hoonele ka hooviosas vana Tallinna linnamüüri müüritorn Hattorpe-tagune torn. Torn ehitati 14. sajandi lõpul – 15. sajandi algul. 1410–1414 oli Tallinna linnaisade seas keegi Hattorpe, torn võis saada nime tema või ta mõne sugulase järgi.
1878. aastal ehitas arhitekt Rudolf Bernhard, Peterburi tsiviilinseneride instituudi esimene rektor endale torni krundile Pikk 62 uusgooti stiilis maja. R. Bernhard kujundas linnamüürist ja tornist oma hoone kagufassaadi. Hattorpe torni sisse tulid ümmargused toad, akendeks keskaegsed laskepilud," kirjutab selle kohta arhitekt Andri Ksenofontov. "Samas tõmmati torn seestpoolt tühjaks kui kokteilikõrs. 1896. aastal ehitas Rudolfi poeg Erwin, samuti kuulus arhitekt, tornile uue korruse peale uusgooti muinasjutustiilis.