cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
John McTaggart Ellis McTaggart
Aja mittereaalsus
Ta võttis kasutusele aja a-seeria ja aja b-seeria mõiste kahe erineva viisi kohta, kuidas aega saab korrastada. Aja a-seeria vastab meie tavaarusaamale minevikust, olevikust ja tulevikust. Aja a-seeria alla käivad sellised väited nagu "X leidis aset minevikus", "X leiab aset praegu", "X leiab aset tulevikus". Seevastu aja b-seerias asetatakse sündmused kronoloogilisse järjekorda, lähtudes suhetest "X leidis aset enne Y-i", "X leidis aset Y-iga samal ajal" ja "X leidis aset pärast Y-i".
McTaggart väitis, et ükski täielik ajateooria ei saa läbi ilma aja a-seeriata, kuid aja a-seeria sisaldab vastuolu.
Eerik Inari
Eerik Alfred Leopold Inari (kuni 1937 Erik Alfred Leopold Pipenberg, 20. aprill (vkj)/ 2. mai 1897 Tartu – 31. detsember 1998 Bad Godesberg, Bonn) oli eesti geograaf.
Hariduskäik
Ta lõpetas 1917. aastal Tallinna Nikolai I Gümnaasiumi, 1931. aastal Tartu Ülikooli ja kaitses 1932. aastal samas magistriväitekirja. Ta oli korporatsiooni Fraternitas Normannia liige.
Ta sai 1944. aastal Berliini Ülikoolis ''dr. phil. nat.'' kraadi.
Töö- ja teaduskäik
Töötas aastatel 1925–1930 Tartu Ülikooli geograafia kabineti abijõuna ja 1932–1939 samas vanemassistendina.
The Beatles
The Beatles (biitlid) oli Suurbritanniast Liverpoolist pärit rokkansambel. Ansambli muusikaline ampluaa oli lai, ulatudes ballaadidest reggae’ni ja psühhedeelsest muusikast bluusini. Ansambel mõjutas tugevalt 1960. aastatel aset leidnud sotsiaalset ja kultuurilist revolutsiooni. Bändi looming jõudis tegutsemisaastate jooksul singlimüügi edetabeli esimese 40 hulka umbes 50 korral ning ainuüksi Ameerika Ühendriikides jõudsid nad 20 korral singlimüügi edetabelis esikohale. EMI Recordsi andmetel on The Beatlesi plaate müüdud maailmas üle miljardi eksemplari.
Eerik Inari
Töö- ja teaduskäik
1939. aastal läks sakslaste ümberasumise käigus Saksamaale ja vabastati Vabariigi Valitsuse otsusega 30. novembrist 1939 Eesti kodakondsusest.
Ta oli aastatel 1940–1943 Poseni Ülikooli õppejõud, 1946. aastast Balti Ülikooli geograafialektor ja aastatel 1947–1949 professori kohusetäitja. Aastatel 1952–1958 oli ta Briti Reini Armee teenistuses.
1960. aastal läks pensionile. Ta oli 1961. aastal üks Balti Instituudi asutajaid ja oli kuni 1970. aastani selle teadussekretär. Saksamaal elas ta peamiselt Bonnis.
Töid inimgeograafia alalt. Tema peamised uurimisteemad Eestis olid linnageograafia (nt Pärnu, Kuressaare ja Petseri) ja geomorfoloogia (Mustoja mõhnastik ja Pihkva järve lääneranniku ja saarte loodus).
The Beatles
1964. aasta alguses levis biitlimaania ka Põhja-Ameerikasse ning sealt peaaegu üle kogu maailma. Nagu enamik tolle ajastu briti ansamblitest, ei pääsenud ka The Beatles ameerika rock'n'roll ' i ja R&B artistide loomingu jäljendamisest. Mõjutusi saadi nii valgetelt esinejatelt nagu Elvis Presley, Buddy Holly ja Carl Perkins kui ka mustanahalistelt artistidelt Chuck Berry, Little Richard, Ray Charles ja Larry Williams. Tegevuse algusaastail jäljendas The Beatles oma loomingus eelpool mainitud muusikuid, mõne aja möödudes hakkas välja kujunema ansamblile eriomane stiil ja kõla. Kõigest viie aasta jooksul arenes The Beatlesi muusika lihtsatest elurõõmsatest paladest nagu "She Loves You" ja "I Want to Hold Your Hand" keerulise ja mitmetähendusliku sisuga albumiteni "Sgt. Pepper’s Lonely Hearts Club Band" ja "Abbey Road". The Beatlesi mõju popmuusika arengule on olnud tohutu, sest ansambli muusika on nii harmoonia, meloodiate kui ka tekstide poolest väga uuenduslik. Lisaks uuris ja täiustas ansambel salvestusstuudio helitehnika võimalusi ning püüdis iga loo salvestamisel saavutada parimat helikõla. Ansambel oli pidevalt ajakirjanduse tähelepanu all ning sai vanema ja konservatiivsema generatsiooni terava kriitika osaliseks. 1960. aastatel muutus ansambel noorsooliikumise sümboliks.
The Beatles läks laiali aastal 1970.
Koosseis
Lennon ja McCartney olid The Beatlesi peamised laulukirjutajad, kuid hilisematel aastatel muutus ansambli loomingus järjest märgatavamaks ka Harrisoni panus. The Beatlesi läbilöögis mängis olulist osa mänedžer Brian Epstein ja muusikalises arengus produtsent George Martin.
Ansambli ajalugu
Kõigi aegade tuntumale rokkansamblile pani 1957. aastal aluse skiffle-muusikast vaimustunud John Lennon, kes lõi Liverpoolis Quarry Banki koolis õppides koos kaasõpilastega ansambli The Blackjacks. 1957. aasta märtsis, nädal pärast bändi loomist, pani Lennon kooli nimest inspireerituna bändi nimeks The Quarrymen. Lennon laulis ja mängis kitarri, Colin Hanton mängis trumme, Eric Griffiths kitarri, Pete Shotton kraapis pesulauda, Rod Davis klõbistas bandžot ja Bill Smith bassi. Smithi vahetas peagi välja Ivan Vaughan.
Olles sisse võetud Ameerika rock'n'roll ' ist, tõi Lennon ansambli repertuaari palju Buddy Holly, Carl Perkinsi, The Coastersi, Elvis Presley, Jerry Lee Lewise ja Gene Vincenti laule. 6. juulil 1957 kutsus Ivan Vaughan Wooltoni kiriku piknikul toimuvale esinemisele oma sõbra Paul McCartney, kes samuti bändiga liitus, ning hiljem tõi ta bändiproovi oma sõbra George Harrisoni.
The Quarrymeni koosseis kasvas seitsme inimeseni: lisandusid McCartney (laul ja kitarr), John Lowe (klaver) ja George Harrison (laul ja kitarr). Koosseis muutus pidevalt, ainsateks püsiliikmeteks jäid Lennon, McCartney ja Harrison. Esineti mitmetel konkurssidel, kuid esinemisi oli väga harva. 1959. aastaks oli bänd praktiliselt laiali läinud.
Õnn pöördus, kui George Harrisoni uuel bändil Les Stewart Quartet õnnestus leida regulaarne esinemiskoht klubis Casbah ning bänd kohe pärast seda sisetülide tõttu laiali läks. Harrison otsis Lennoni ja McCartney üles ning The Quarrymen astus klubis üles esmalt kvartetina. Kui trummar Ken Brown rahaliste erimeelsuste pärast ansamblist lahkus, hakkas trummariks McCartney ja jätkati triona.
Lennon asus õppima Liverpooli kunstikolledžis ning pakkus ansambli bassimängija kohta Stuart Sutcliffe'ile, kes bändiga liitus ning kellel väidetavalt oli suur mõju biitlite riietumisstiilile ja soengutele. Trummariks sai pärast pikki otsinguid klubi perenaise Mona Besti poeg Pete Best. Bestist sai vahepeal bändi võimsaim sümbol, luues eripärase löögirütmi "atom beat", mida paljud tolleaegsed trummarid püüdsid järgi mängida.
Ansambel vahetas mitu korda nime, esinedes mõnda aega ka Johnny and The Moondogsi ja The Silver Beetlesi nime all, kuni viimaks jõuti nimeni The Beatles. 1960. aastal esineti Saksamaal Hamburgi Reeperbahni klubides (kõige tihedamini esineti kuulsas Kaiserkelleri klubis). Kuna bänd ei olnud ennast veel Liverpoolis piisavalt tõestanud, pidid nad tõsiseltvõetavuse nimel pidevalt pingutama ning oma esinemisoskusi parandama. Hamburgis tutvuti ja sõbruneti ka Saksamaa kunstiüliõpilastega, kes samuti nende lavalist käitumismaneeri ja väljanägemist mõjutasid. Ansambli edusammud ei jäänud märkamata: laulja Tony Sheridan (keda omal ajal nimetati ka Euroopa Elviseks) palus The Beatlesi oma taustabändiks ning Polydor Recordsi stuudiotes salvestati nende koostööna muuhulgas ka "My Bonnie (Mein Herz ist bei dir nur)", mis McCartney sõnul jõudis Saksa edetabelites viiendale kohale. 1960. aastasse jääb ka The Beatlesi Saksamaalt väljasaatmine, kuna nende tööload olid kehtivuse kaotanud ning Kaiserkelleriga konkureeriva klubi juhataja kaebas politseisse, et Harrison oli toona alaealine.
1962. aastal palgati The Beatlesi mänedžeriks Brian Epstein, kes pärast pikki otsinguid ja mitmeid äraütlemisi sai neile plaadistuslepingu Londonis Abbey Roadil asuva EMI Parlophone Recordsiga. Biitlite produtsendiks sai George Martin. 1962. aasta augustis vallandati Pete Best, kelle asemele võeti trummariks Ringo Starr. Besti vallandamise põhjuseks peetakse sageli seda, et ta oli bändi liikmetest nägusaim ning muutus seega naissoost austajate hulgas liiga populaarseks. Lennon olevat kord lausunud: "Pete Best oli hea trummar, Ringo Starr on hea biitel". Ametlik vallandamise põhjus oli Besti vilets trummimänguoskus, mis muidugi Besti Liverpooli fänne ei veennud.
Ansambli esimeseks hitiks Suurbritannias sai 5. oktoobril 1962 välja antud singel "Love Me Do", mis võlgnes oma läbimüüginumbrid suuresti asjaolule, et Epstein oli suurema osa singleid Parlophone'ist oma perefirma plaadipoodi ostnud (Ameerika Ühendriikides tõusis see singel edetabelitesse 1964. aasta mais). Esiksinglile järgnes kiiresti teine – "Please Please Me" – ning kolm kuud hiljem salvestati biitlite esimene album "Please Please Me", millel oli nii Lennoni ja McCartney originaalloomingut kui ka teiste artistide loomingu töötlusi.
Biitlimaania sai Suurbritannias hoo sisse 13. oktoobril 1963, mil nende esinemine Londoni Palladiumis kanti üle televisioonis. Suurbritannia menust hoolimata keeldus Parlophone'i Ameerika sõsarfirma Capitol Records biitlite singlite väljaandmisest. Osaliselt oli põhjus ilmselt selles, et tol ajal polnud ükski briti artist suutnud Ameerika Ühendriikides tõeliselt läbi lüüa. Laulu "She Loves You" esitamine USA telesaates "American Bandstand" kutsus sealsetes noortes esile üldise naeru ja halvakspanu, seda peamiselt biitlite omapäraste soengute tõttu. Väidetavalt aga tõid palju singleid üle Atlandi ookeani briti lennuliinide stjuardessid, kes neid New Yorgis, Chicagos ja Los Angeleses sõpradele jagasid.
1963. aasta novembris õnnestus Epsteinil viimaks Capitol Recordsiga singlite väljaandmise osas kokku leppida. 26. detsembril anti välja "I Want to Hold Your Hand", mis sai raadios kohe hitiks, muutudes eriti populaarseks noorte hulgas, kes kuulsid seda lugu tänu jõuluvaheajale tavapärasest tihedamini. Singlit müüdi kümne päevaga miljon eksemplari ja 16. jaanuariks 1964 oli singel USA edetabelite tipus.
The Beatles saabus USA-sse 7. veebruaril 1964 ning sai lennujaamas fännide hüsteerilise vastuvõtu osaliseks, milles oma osa mängis ka asjaolu, et hittsingel oli vahetult enne nende saabumist kolm nädalat edetabelite tipus püsinud. See omakorda põhjustas üleriigilise biitlivaimustuse, mis väljendus selles, et nende teleesinemist USA-s jälgis ligi 73 miljonit vaatajat, see on ligi 40% toonasest rahvaarvust. See Ed Sullivani saates püstitatud rekord on jäänud tänaseni ületamatuks. Ansamblist sai ülemaailmne fenomen, millega kaasnesid fännide hordid ning kriitikute ja kogenud lauljate (teiste hulgas ka Frank Sinatra) poolne kibe kriitika. Biitlite muusika olevat labane, vali ja ebamusikaalne ning nende välimus veider, nende juukseid nimetati "skandaalselt pikaks".
Paljude hilisemate analüütikute arvates otsis John F. Kennedy atentaadist masendusse langenud USA rahvas meelelahutust, mida õigel ajal õigesse kohta sattunud biitlid ka pakkusid, olles üheaegselt andekad muusikud, lavamagnetid kui ka ülekeevad optimistid. Ühe uurija poeetilisil sõnul osutus The Beatles "ravivaks salviks rahvuslikule haavale". Ka tõi ansambel rock'n'roll ' i USA-sse tagasi. Elvis oli pärast sõjaväest naasmist otsustanud filminäitlejakarjääri kasuks, Jerry Lee Lewise ja Chuck Berry karjäärid olid vahepealsete skandaalide tõttu tugevalt kahjustada saanud, Buddy Holly, "Big Bopper" J. P. Richardson ja Ritchie Valens hukkusid lennuõnnetuses.
4. aprillile 1964 järgnenud nädalal vallutas ansambel edetabeli Billboard Hot 100 viis esimest kohta. Ka seda rekordit pole tänaseni korrata suudetud.
1964. aasta keskel alustas The Beatles oma esimest maailmaturneed. Austraalias Adelaide'is tuli ansambli kontserdile väidetavalt nende kogu karjääri jooksul kõige suurem hulk rahvast – üle 300 000 inimese, mis moodustas Adelaide'i toonasest rahvaarvust umbes kolmandiku.
15. augustil 1965 andis The Beatles Shea staadionil esimese nüüdisaegse rokk-kontserdi umbes 56 000 inimesele. Samal aastal proovisid Lennon, Harrison ja Starr ka esimest korda sünteetilist narkootikumi LSD-d. McCartney esimene LSD proovimine jäi 1966. aasta novembrisse.
1966. aasta juulis põhjustas Lennoni öeldud ja kontekstist välja rebitud lause religioosse ja konservatiivse kogukonna raevu. Ühes intervjuus väitis Lennon, et kristlus kui selline on välja suremas ja et The Beatles on muutunud "Jeesusest populaarsemaks". Paljud usurühmitused, teiste hulgas ka Vatikan, protesteerisid selle väite vastu kategooriliselt ning üle maailma hakati biitlite plaate keelama ja põletama. Selliste sündmuste valguses, millele lisandusid veel rassistliku rühmituse Ku Klux Klani surmaähvardused, pidi Lennon oma sõnade eest mitmel korral vabandama. Ühes hilisemas intervjuus püüdis Lennon selgitada, et ta kommenteeris vaid biitlimaania fenomeni, mitte ei kõrvutanud ansamblit Jeesusega, ning ütles: "See lause oli vale või pigem seda tõlgendati valesti".
Oma viimase tasulise kontserdi andis The Beatles 29. augustil 1966 San Francisco Candlestick Parkis. Sestsaadik kuni laialiminekuni 1970. aastal keskendus The Beatles stuudiosalvestustele, luues 20. sajandi märkimisväärseimaid popmuusikateoseid. Ansambli looming ja muusikalised eksperimendid pälvisid kriitikute imetluse ja kasvatasid nende populaarsust veelgi. 1967. aastal sai The Beatles esimeseks ülemaailmses teleülekandes esinenud ansambliks (looga "All You Need Is Love"). Sama aasta augusti lõpus suri nende mänedžer Brian Epstein väidetavalt uimastite üledoosi tõttu. See sündmus halvendas oluliselt biitlite finantsilist olukorda ja tekitas järjest kasvavaid bändisiseseid pingeid.
Pärast Indiast naasmist lõid Lennon ja McCartney altruistliku äriühingu Apple Corps, mille eesmärk oli nende sõnade kohaselt "lääneliku kommunismi" loomine ja edendamine. Samal aastal plaadistatud duubelalbumil "The Beatles" (sai tuntuks ka kui "The White Album") avaldati esimest korda ansamblisisesed tõsised vastuolud. Bändi viimane avalik esinemine oli 1969. aasta jaanuaris Londonis Apple'i peakorteri katusel albumi "Get Back" salvestussessiooni ajal. Mitmete arusaamatuste tõttu jäi selle sessiooni käigus salvestatud materjal riiulile ning avaldati alles 1970. aastal albumil "Let It Be". Suuresti tänu McCartney pingutustele salvestasid nad 1969. aasta suvel oma viimase albumi "Abbey Road". The Beatles läks ametlikult laiali 10. aprillil 1970.
Kõik bändi liikmed alustasid soolokarjääri, püüdes üksinda saavutada samasugust menu, nagu oli saavutatud üheskoos. Kõik kokkutulemisplaanid hävitas aga John Lennoni mõrv 8. detsembril 1980. Virtuaalne ühinemine sai siiski 1995. aastal teoks, kui kahele Lennoni lugude salvestisele lisasid oma panuse ka Harrison ja McCartney, luues Lennoni 1970. aastate keskel lindistatud demode põhjal kaks hittsinglit "Free as a Bird" ja "Real Love". Sama "The Beatles Anthology" projekti raames anti välja ka kuuele plaadile salvestatud seniavaldamata lugude töötlused ja stuudiomaterjalid.
Stuudioalbumid
1967. aastal Suurbritannias ilmunud duubel-EP "Magical Mystery Tour" (samanimelise filmi soundtrack) ilmus Ameerika Ühendriikides albumina, millele olid lisatud biitlite 1967. aasta singlite A- ja B-pooled. 1976. aastal anti album samal kujul välja ka Suurbritannias ja 1980. aastate lõpus, kui albumid esimest korda CD-l välja anti, asendas see kogumik originaalse Suurbritannia versiooni. Ülejäänud biitlite laulud, mis polnud teistel albumitel ilmunud, anti välja kogumikena "Past Masters, Volume One" ja "Past Masters, Volume Two" (mõlemad ilmusid 7. märtsil 1988).
Nissi kihelkond
Nissi kihelkond (lühend Nis, saksa keeles Kirchspiel Nissi) on ajalooline kihelkond Eestimaa kubermangu Harju kreisis ja Harjumaa lääneosas. pisi|[[Harju kreis, Liivimaa atlas (1798)]] Asehalduskorra ajal kuulus kihelkond, Tallinna asehaldurkonna Paldiski kreisi.
Nissi kihelkonna mõisad
Kihelkonnas paiknes 14 mõisat – neist 1 kirikumõis, 9 rüütlimõisast peamõisat koos 2 kõrvalmõisaga ning 2 poolmõisat. Lisaks veel 2 karjamõisat, läbi ajaloo aga rohkemgi.
Filosoofide loendid
Filosoofid on loetletud:
Tartu-Maarja kihelkond
Tartu-Maarja kihelkond (lühend TMr; saksa keeles Dorpt Kirchspiel, Kirchspiel St. Marien, varem Kirchspiel St. Johannis) on ajalooline kihelkond Tartumaal Tartu linna ümbruses, Tartu kreisis Liivimaa kubermangus.
Piirkonna ajalugu
Tartu-Maarja kihelkond on asutatud 13. sajandil. Muinasajal asus selle põhjapoolse osa kohal Jogentagana väikemaakond (muinaskihelkond), lõunapoolse osa kohal aga oletatav Ugandisse kuulunud muinaskihelkond keskusega Tartus.
Kihelkond oli suur ning tihedalt asustatud, seal oli palju mõisaid. Kihelkonnakirik oli Tartu Maarja kirik.
Tartu-Maarja kihelkonna mõisad
Kihelkonnas paiknes 30 mõisat – 2 kirikumõisat, 15 rüütlimõisast peamõisat koos 5 kõrvalmõisaga, 2 poolmõisat, 1 linnamõis ning 4 riigimõisat koos 1 kõrvalmõisaga. Lisaks veel 15 karjamõisat.
Kihelkonna alad tänapäeval
Kihelkonna maad paiknevad tänapäeval tervikuna Tartu maakonna aladel. Kihelkonna põhiosa asub Emajõe vasakkaldal pika siiluna Tartust kuni Peipsini. Kaks eraldatud ala asuvad Tartust läänes Ilmatsalu mõisa ümbruses ning Tartust lõunas Ülenurme mõisa lähikonnas. Kihelkonna aladel paikneb üsna suures mahus ka Tartu linn.
Kihelkonna lõunapoolse serva alad moodustavad Luunja valla. Sellest põhja pool olevad mahukad alad on Tartu valla lõunaosas. Kihelkonna loodenurk ja lääneosa jääb Tartu linna, väike lapp ka Elva valla idaossa. Alad Tartu edela- ja lõunaküljel kuuluvad Ülenurme valda.
Christopher Lee
Sir Christopher Lee (27. mai 1922 London – 7. juuni 2015 London) oli inglise filminäitleja ja poplaulja.
Johannes ja Joosep Aaviku Majamuuseum
thumb|Johannes ja Joosep Aaviku Majamuuseum Johannes ja Joosep Aaviku Majamuuseum on Saaremaa Muuseumi filiaal Kuressaares Jänesteküla linnajaos aadressil Vallimaa tänav 7. Muuseumis asub püsiekspositsioon eesti keeleuuendaja Johannes Aaviku ja tema onupoja, kohaliku kultuuritegelase Joosep Aaviku elust ja tegevusest. Muuseum avati külastajaile 19. juunil 1992. 2015. aasta juulis läks maja remonti ning põhjalikud rekonstrueerimistööd läbinud muuseum avati 19. jaanuaril 2016.
Christopher Lee
Tegevus näitlejana
Ta oli tuntud peamiselt oma pikaajalise karjääri jooksul mängitud kurikaelte ja õudusfilmide tegelaskujude (eriti krahv Dracula) kaudu. Elu lõpukümnendil saavutas ta ülemaailmse kuulsuse "Sõrmuste isanda" (kehastas Sarumani) ja "Star Warsi" (krahv Dooku) filmidega.
Johannes ja Joosep Aaviku Majamuuseum
Tööde käigus selgus, et hoone palkide koikahjustused on märksa ulatuslikumad, kui eeldati, mistõttu tööde maht suurenes tunduvalt. Vanast Aavikute majast jäid alles vaid üksikud majaosad ning ülejäänu tuli uuesti ehitada. Ühtlasi kaasajastati muuseumi püsiekspositsiooni, mis sai uue kujunduse ja varustati tõlkega inglise keelde.
Christopher Lee
Tegevus näitlejana
1974. aasta Bondi-filmis "Mees kuldse relvaga" ("The Man With The Golden Gun") mängis ta Bondi vaenlast Francisco Scaramangat, kes kasutab tapmiseks kuldset relva ja kuldseid kuule.
Johannes ja Joosep Aaviku Majamuuseum
Aavikute majamuuseumi remondile aitasid kaasa ka kohalikud elanikud, annetades muuseumile siseviimistluseks vanamoelisi tapeete.
Christopher Lee
Tegevus näitlejana
Alates 1946. aastast mängis Christopher Lee kokku 281 filmis ja teleseriaalis.
Tegevus poplauljana
2006. aastal andis Christopher Lee välja oma esimese sooloalbumi "Revelations". 2010. aastal järgnes sellele album "Charlemagne: By the Sword and the Cross", milles esitas oma kauge esivanema Karl Suure elukäigu sümfoonilise metal 'i stiilis lauludes. 2013. aastal ilmus selle mõtteliseks järjeks olev "Charlemagne: The Omens of Death".
Christopher Lee oli ka jutustaja-külalislaulja itaalia bändi Rhapsody albumil "Symphony of Echanted Lands II - The Dark Secret".
Tunnustus
2009. aastal löödi Christopher Lee rüütliks.
Karl Inno
Karl Inno (1/14. november 1908 Lustivere vald – 12. november 1994 Oneida, New Yorgi osariik) oli eesti majandusteadlane.
Ta lõpetas 1927. aastal Põltsamaa Ühisgümnaasiumi ja 1932. aastal Tartu Ülikooli cum laude. Ülikooliõpingute kõrvalt õppis ta ka Ühistegevuse Instituudis. 1936. aastal sai ta magistrikraadi käitismajanduse alal (mag. rer. oec., Ühistu mõiste ja liigitus).
Aastatel 1932–1938 töötas Ühistegevuse Instituudis lektorina. 1935. aastal kandideeris ta Tartu Ülikooli ühistegevuse professoriks, kuid kaotas Jaan Tõnissonile. Alates 1936. aastast oli ta Tartu Ülikooli õppejõud, aastatel 1938–1940 ja 1941–1944 Tartu Ülikooli majandusteaduskonna panganduse ja kindlustusasjanduse adjunktprofessor.
1944. aastal põgenes Inno koos perega Saksamaale, kust 1950. aastal siirduti USA-sse New Yorgi osariiki. Seal töötas ta pearaamatupidaja ja revidendina ning kirjutas artikleid majandusteaduse ja eesti ajaloo teemadel. Ta oli Eesti Teadusliku Ühingu Ameerikas liige. Kuni 1980. aastani oli ta ajakirja Aja Kaja toimetaja.
Hermann Jaakson
pisi|Hermann Jaakson Hermann Jaakson (ka Herman Jaakson; 13/25. jaanuar 1891 Uue-Võidu vald, Viljandimaa – 28. august 1964 Kiidjärve) oli eesti matemaatik.
Karl Inno
Karl Inno suri Ühendriikides, tema tuhk maeti 1995. aastal Põltsamaa kalmistule.
Hermann Jaakson
1913. aastal lõpetas ta Tartu ülikooli. 1925. aastal kaitses Jaakson doktoriväitekirja "Sur certains types de systèmes d'équations linéaires à une infinité d'inconnues sur l'interpolation", misjärel tast sai esimene eestlasest matemaatikadoktor.
1915–1919 töötas Jaakson Tartus matemaatikaõpetajana. Tartu ülikooli taasavamise järel õpetatas ta seal matemaatilist analüüsi ja diferentsiaalvõrrandeid. Aastal 1926 sai ta Tartu ülikooli korraliseks matemaatikaprofessoriks.
1995. aastal püstitati Kokaviidika külla Hermann Jaaksonile ja tema lellele Jüri Jaaksonile mälestuskivi.
Karl Inno
Isiklikku
Inno abiellus 1933. aastal Erika Pladoga, neil sündis kaks tütart, kellest teine suri 1945. aastal Saksamaal.
Karl Inno stipendium
1995. aastal asutasid Karl Inno lesk, tütar ja sõbrad Karl ja Erika Inno stipendiumifondi. Fond toetab Tartu Ülikooli majandusteaduskonna bakalaureuse- ja magistriõppe finantsharu üliõpilasi, jäädvustades nii Karl Inno mälestust ja soodustades ühistegevuse arengut. Stipendiumi on saanud Priit Sander, Anu Algoja, Olga Luštšik, Henri Vaher, Margus Kõomägi, Andres Luts, Kaspar Ojasoo, Elis Ruus, Lolita Bagojan, Mariel Aim.
Konstantin Päts
Konstantin Päts VR I/1 ja III/1 (23. veebruar 1874 Tahkuranna vald, Pärnumaa – 18. jaanuar 1956 Buraševo, Kalinini oblast) oli Eesti riigitegelane, ajakirjanik, elukutselt jurist.
Konstantin Päts oli Eesti riigi üks rajajaid – Eestimaa Päästekomitee esimees, Eesti Ajutise Valitsuse I koosseisu Ministrite Nõukogu esimees ning II ja III koosseisu peaminister, neljakordne riigivanem, peaminister riigivanema ülesannetes, riigihoidja ja Eesti Vabariigi esimene president, Asutava Kogu ja I−V Riigikogu liige, Vabadusristi kavaler.
Elulugu
pisi|vasakul|300px|Konstantin Pätsi pere Konstantin Päts sündis meetrika andmeil 10. (uue kalendri järgi 22.) veebruaril 1874 Pärnumaal Tahkuranna vallas maaomanik Jakob Pätsi (1848–1909) teise lapsena Pätsi (Põldeotsa) talus Tahku külas Tahkuranna mõisas. Alates 1897. aastast on Pätsi sünnikuupäevana kasutusel 11. veebruar vana kalendri (23. veebruar uue kalendri) järgi ja see kuupäev on avaldatud kõigis teatmeteostes. Ühepäevase erinevuse põhjus pole teada. Tal oli neli venda ja üks õde: Nikolai Päts, Paul Päts (1876–1881), Voldemar Päts, Peeter Päts, Marianna Pung (1882–1947).
Tema ema oli Olga Tumanova, kes sündis Viljandis ja kasvas üles Valga linnavalitsuse liikme Vassili Razumovski perekonnas. Väidetud on ka, et Tumanova kasvatati üles parun Krüdeneri peres, kuid tegemist on eksitusega, sest Olga oli paruni peres guvernant. Olga isa oli Hariton Tumanov, kelle päritolu pole täpsemalt teada.
Konstantin Päts oli õigeusklik, kuulus Tahkuranna kogudusse.
Tema haridustee algas Tahkuranna apostliku õigeusu kihelkonnakoolis, jätkudes seejärel Raeküla Nikolai koolis ja Riia Vaimulikus Seminaris. Seminari jättis Päts pooleli ning jätkas õpinguid Pärnu Meesgümnaasiumis. 1894–1898 õppis ta Tartu ülikooli õigusteaduskonnas, mille lõpetas ''cand. jur.'' kraadi (hiljem nimetati 1. järgu diplomiga) ja kubermangusekretäri auastmega, Rooma õiguse teemal. Sellele järgnes aastane teenistus Pihkvas 96. Omski jalaväepolgus, lõpetades Peterburis lipnike kursused, milline auaste andis õiguse isiklikule, mittepärandatavale aadliseisusele.
1900. aastal asus Päts tööle Tallinnas advokaat Jaan Poska abina. 1901–1905 andis Päts välja ja toimetas ajalehte Teataja. 1901. aastal osales ta Jalgrattasõitjate Seltsi Kalev asutamises ja temast sai seltsi aseesimees. 1904. aasta Tallinna Linnavolikogu valimisteks organiseeris ta eesti-vene valimisliidu, mis võitis valimistel baltisakslaste ees. Päts valiti 8. veebruaril 1905 Tallinna linnanõunikuks ja 19. aprillil sai Pätsist Tallinna linnapea abi, sama aasta 2. detsembrist ka Tallinna linnapea kohusetäitja. Saamaks hääleõigust Vene riigivolikogu valimistel, ostis ta Mäe talu Kodilas Rapla vallas ja valiti Harjumaa valijameheks.
Pätsi osavõtt 1905. aasta revolutsioonist
Olgugi et Päts korraldas märgukirjade aktsiooni, ei väljendanud ta revolutsioonisündmuste ajal radikaalseid vaateid, piirdudes peamiselt omavalitsuste reformi nõudmisega. Tallinna töölistele avaldatud sotsiaaldemokraatlikus vaimus üleskutse Teatajas trükkimise pärast otsustati Päts võimude poolt lehe Teataja vastutava toimetajana vangistada ning pidi Eestist põgenema (karistussalga ülema kindral Vladimir Bezobrazovi korraldatav Rapla sõjakohus mõistis ta mässulise tegevuse eest surma). 1905. aastal põgenesid Eestist Konstantin ja Voldemar Päts, Jaan Teemant, Peeter Speek, Otto Strandman, Karl Ast, Mihkel Martna jt. Mõnda aega peatus Päts Weissensteini mõisas Berni lähedal Šveitsis, kust 1906. aastal siirdus Soome, kus elas Ivan Mikuri varjunime all ning tegi kaastööd ajalehtedele. Samuti valmisid Soomes Ollilas tollal radikaalseid ideid kandvad käsikirjad omavalitsus- ja agraarküsimustes. Pätsi õhutusel asutati 1907–1908 Peterburis kirjastusühing Ühiselu, mis hakkas välja andma Peterburi Teatajat. 1908. aastal Konstantin Pätsi tõlkes avaldatud Francis Lieberi raamat "Rahvavabadus ja omavalitsus" mõjutas edaspidi määravalt tema poliitilisi vaateid ja tegevust. Lieberi raamatuga tegeldes mõtles Päts tema seisukohad läbi ja võttis omaks. Pätsi hilisemates kõnedes tuleb alatasa ette sõnasõnalisi tsitaate Lieberi teostest.
1909. aastal tekkis Pätsil võimalus Rapla sõjakohtu määratud surmaotsusest pääseda, kuna paljud dokumendid olid kadunud ning teda mässuga siduvaid materjale polnud palju. Pärast Eestisse naasmist ilmus ta suvel ise Tallinna ringkonnakohtu uurija ette ja vabastati kautsjoni vastu. 1910. aasta veebruaris mõisteti Päts Peterburi kohtupalati väljasõiduistungil Tallinnas üheks aastaks kindlusvangistusse; see otsus muudeti 9-kuuseks üksikvangistuseks, mille ta kandis ära alates 7. juulist 1910. aastast Krestõ vanglas Peterburis. Pärast vabanemist töötas Päts ajalehe Tallinna Teataja toimetajana ja naasis poliitikasse. Päts tegutses aktiivselt omavalitsusreformiga seotud küsimustega, mis viimaks Eesti omavalitsuse eelnõuna 12. aprillil 1917 Ajutise Valitsuse poolt kinnitati. Alates veebruarist 1916. aastal teenis Päts ohvitserina Tallinnas Peeter Suure Merekindluses, ta oli märtsi lõpul 1917. aastal Tallinna linnamiilitsa ülem ja osales ka Eesti Sõjaväelaste Ülemkomitee esimehena Eesti rahvusväeosade asutamises, kuulus Järva maakonna saadikuna Eesti Maapäeva liikmete hulka ning valiti Eesti Maavalitsuse esimeheks. Pärast bolševike riigipööret oli Päts kuu aega vangis "riigivaranduste ning asjaajamismaterjalide kõrvaldamise, varjamise ja muude seaduserikkumiste eest" ning liitus siis vastupanuliikumisega. 19. veebruaril 1918 sai temast Eestimaa Päästmise Komitee esimees, kellena ta juhtis Eesti iseseisvaks kuulutamist ja Eesti esimese Ajutise Valitsuse moodustamist, kuhu ta kuulus ministrite nõukogu esimehe ja siseministrina. Päts arreteeriti 11. juunil 1918 selle eest, et Lääne maakonnavalitsusest leiti tema kiri, milles Päts soovitas omavalitsuse laialisaatmise puhul deklareerida, et saksa okupatsioonivõimud ei läheks Eesti saatuse otsustamisel mööda Eesti Maapäevast. 4. juunist kuni 17. novembrini 1918 viibis Päts Saksa okupatsioonivõimude juhi kindral Adolf von Seckendorffi korraldusel Saksa keisririigi vägede poolt okupeeritud aladel vangilaagreis Kuramaa kubermangus ja Poolas Minski ja Grodno kubermangus.
Päts Eesti Vabariigi riigiorganites
Pärast Saksamaa Novembrirevolutsiooni ja keisrivõimu kokkuvarisemist 1918. aasta novembris naasis Päts Eestisse. Pätsile omistatakse ka valitsuse otsus mitte pidada kommunistidega läbirääkimisi ja alustada Eesti Vabadussõda. Vabadussõja algul (novembrist 1918 kuni 8. maini 1919) oli Päts Eesti Vabariigi pea- ja sõjaminister, pärast Asutavas Kogus opositsioonis, kus hoidis konservatiivset ja isegi ettevaatlikku joont. Muuhulgas oli ta näiteks Landesveeri sõja alustamise vastane.
Konstantin Päts kuulus Asutavasse Kogusse Eesti Maarahva Liidust‎ ja I, II, III, IV, V Riigikogusse, 1920. aastal asutatud Põllumeeste Kogude erakonnas. Jaanuarist 1921 novembrini 1922 (Konstantin Pätsi esimene valitsus), augustist 1923 märtsini 1924 (Konstantin Pätsi teine valitsus), veebruarist 1931 veebruarini 1932 (Konstantin Pätsi kolmas valitsus), novembrist 1932 maini 1933 ja oktoobrist 1933 jaanuarini 1934 oli riigivanem (Eesti kõige pikaajalisem riigivanem). Alates 1925. aastast oli ta asutatavate kutsealaste omavalitsuste Kaubandus-Tööstuskoda ja Põllutöökoda) asutaja ja liige.
Päts tegutses ka äris. 1920–1921 ja 1925–1931 oli ta Tallinna Börsikomitee esimees ning tegutses Eesti-Vene Kaubandusekojas jm. Harju Panga pankroti järel taotles ta panga likvideerimiskomisjonilt kahjude hüvitamist 700 000 marga suuruses. Seejärel nõuti isegi tema kohtu alla andmist. Tema majandustegevusest on põhjalikult kirjutanud Jaak Valge ja Magnus Ilmjärv. Viimane on kirjutanud põhjalikult Pätsi ärisidemeist Nõukogude Liiduga. Hiljem Jaak Valge avaldatud andmetest selgub aga, et Ilmjärve kasutatud allikatest ei selgu midagi, mis tema väiteid tõestaks.
Aastal 1927 osales ta Fenno-Ugria sihtasutuse rajamisel ja oli selle esimees.
21. oktoobril 1933 valiti ta üleminekuvalitsuse riigivanemaks ja 24. jaanuaril, seoses uue põhiseaduse kehtestumisega sai peaministriks riigivanema ülesannetes ja peaministriks. Konstantin Pätsi kandidatuur seati üles ka 1934. aastal toimuma pidanud riigivanema valimisteks, milleks ta kogus 18 501 toetusallkirja. Tema kandidatuur seati Viljandi- ja Pärnumaal üles ka VI Riigikogu valimistel. Kartes valimiskaotust kehtestas Päts 12. märtsil 1934 üleriigilise kaitseseisukorra ja nimetas Johan Laidoneri Kaitseväe ülemjuhatajaks. Ta oli peaminister riigivanema ülesannetes, riigihoidja ja alates 24. aprillist 1938 Vabariigi President. Seda perioodi nimetavad tema vastased "vaikivaks ajastuks". Ta algatas riigireformi, uue presidentaalse põhiseaduse vastuvõtmise ja ühiskonna ümberkorraldamise kohalike ja kutsealaste omavalitsuste võrgustiku alusel. 1934. aastal avas Päts Tallinna Kunstihoone.
Uurijad pole üksmeelel hinnangutes Pätsi tegevusele seoses 1939 Nõukogude Liiduga sõlmitud baaside leppe ning sellele järgnenud Eesti okupeerimisega Nõukogude vägede poolt 17. juunil 1940. Levinud on hinnang, mille kohaselt tegi Päts vea, andes järele kõikidele Nõukogude Liidu soovidele. Harilikult on sellise käitumise tagamaaks peetud soovi vältida relvakonflikti.
"Korraga nähakse kõiges, mis tehti kolmekümnendatel, kas rumalusekiitust või klikisiseseid väärarvestusi. Mingi äraspidise mõnuga kirjeldatakse Pätsi, Laidoneri, Eenpalu, Uluotsa, Selterit, Piipu etc paadunud sulidena ja poolearuliste riigijuhtidena. Mõni ajaloouurija annab koguni mõista, et Eesti vabatahtlik loovutamine või mahamüümine Venemaale olnud ühe osa poliitikute pikemaajaline kava, mille Stalini-Hitleri pakt võimaldas viimaks ellu viia. Inimesed, kes pole vaevunud ennast põgusaltki kurssi viima tollal Euroopas ja Eestis toimunuga, žongleerivad sõnadega "diktatuur", "demokraatia hävitamine", "reetmine", "häbistav alistumine"."
Tänapäeva rahvusvahelise õiguse seisukohalt loetakse Konstantin Pätsi tegevust alates 19. juunist (või hiljemalt 21. juunist), mil talle dikteeriti Andrei Ždanovi poolt kokku pandud uue valitsuse koosseis, juriidiliselt õigustühiseks. Sellel käsitlusel põhineb ka Eesti Vabariigi järjepidevuse rahvusvaheline tunnustamine.
21. juunil 1940 andis Päts allkirja Andrei Ždanovi poolt kokku pandud Johannes Vares-Barbaruse valitsuse ametissemääramisele ning allkirjastas järgneva kuu jooksul enamiku uue valitsuse dekreetidest. Muuhulgas andis ta välja ka valimisseadust muutva dekreedi, mille alusel sai korraldada ennetähtaegsed valimised. Pärast valimisi ja uue parlamendi esimest istungit 21. juulil allkirjastas Konstantin Päts lahkumiskäskkirja, mida ei avaldatud, lastes "Riigivolikogul" ta ametist vabastada. Siiski nähtub olemasolevatest andmetest, et ta pidas end Vabariigi Presidendiks kuni surmani, eelmises lõigus toodud põhjusel.
Konstantin Päts ja Soome saatkond Tallinnas
1923. aastal pakkus Konstantin Päts Soome saatkonnale võimaluse üürida ruumid temale kuuluvas hoones aadressil Kohtu 4, mille ta oli aasta varem ostnud Uexküllidelt. Hiljem sai samal aadressil oma ruumid ka Ungari saatkond.
1926. aastal tegi Päts ettepaneku maja ära osta; tal oli 25 miljonit marka võlgu pankrotistunud Harju Pangale. Atašee Ville Niskase sõnul "Ta ütles, et teinud pakkumise raske südamega, aga et on vana Soome sõber, siis tunneb suurt kergendust, kui maja, millele ta on pühendanud nii palju tähelepanu, hoolt ja kannatust ja millest ta oli kujutlenud, et sellest saab tema vanaduspõlve kodu, läheks just Soome riigile." Maja osteti 30. novembril 1926, Päts jäi sinna üürnikuna elama. 1938. aastal kolis ta elama Kadrioru lossi, Viktor Pätsi perekond elas Kohtu tänaval mai lõpuni 1940.
Maailma ajaloos oli olukord, kus riigipea elab teise riigi saatkonna territooriumil, ainulaadne.
Vangistus
Päts vahistati nädal aega hiljem, 30. juulil 1940 oma Kloostrimetsa talus ja saadeti administratiivasumisele koos perega Nõukogude Liitu.
Interneeritud alates 9. augustist 1940 koos perekonnaga (Viktor Päts, Helgi Päts, Olga Tünder, Matti Päts, Henn Päts) Ufas selleks eraldatud korteris. Kord nädalas pidi ta käima end registreerimas, ühtlasi toimusid ülekuulamised. Ettekannete järgi kiitsid Pätsid Eesti elu ja laitsid Vene oma, olid nõukogude võimu vastu vaenulikult meelestatud, ilmutasid kontrrevolutsioonilisi natsionalistlikke vaateid, laimasid NSV Liidu rahvus- ja rahupoliitikat, majandus- ja hariduspoliitikat.
Konstantin Päts koos Viktor Pätsiga arreteeriti pärast Saksa-Nõukogude Liidu sõja algust, 26. juunil 1941. Teda süüdistati sidemetes Saksamaa diplomaatiliste ringkondadega, samuti selles, et ta oli Saksa luure esindaja Eestis ja tegutses NSV Liidu vastu, ka kontrrevolutsioonilisi ütlusi nõukogude võimu aadressil. 9. juulil 1941 esitati talle täpsustatud süüdistus § 58 4. ja 10. punkti alusel (rahvusvahelise kodanluse abistamine nõukogude võimu kukutamiseks ja kontrrevolutsiooniline sabotaaž). 19. septembril 1942 saadeti Konstantin ja Viktor Päts Moskvasse, 23. veebruaril 1943 uurimine peatati erikorralduseni. Ta oli Kaasani vangla psühhiaatriahaiglas. Pärast Viktor Pätsi surma 4. märtsil 1952 eraldati Konstantin Pätsi kriminaalasi 5. aprillil Viktor Pätsi omast ja lõpetati 8. aprillil 1952.
Säilmete otsimisest
Aastal 1988 otsisid Eesti NSV RJK endised töötajad Henn Latt ja Valdur Timusk üles Konstantin Pätsi haua Kalinini (nüüd Tveri oblastis), see leiti Tverist 15 km kaugusel asuvas külas, Buraševos, kus asus haigla, mille üks patsient oli olnud Päts. Latil ja Timuskil õnnestus kohtuda Pätsi viimase raviarsti, Ksenija Gus­sevaga, kes kirjeldas Konstantin Pätsi matuseid ning näitas uurijatele presidendi umbkaudse haua asupaiga. Kõik nähtu dokumenteeriti videokaameraga, filmis kohalik Aleksandr Sokolov.
Kui uurijad naasid Eestisse, siis anti presidendi pojapojale Matti Pätsile üle video. Peagi sõitis Matti koos Eesti Muinsuskaitse Seltsi esindajatega Buraševosse ja 22. juunil 1990 kaevati üles säilmed ning tehti geneetiliselt kindlaks, et leitud säilmete näol on tegu Konstantin Pätsiga Presidendi säilmed maeti Eesti Muinsuskaitse Seltsi korraldusel 21. oktoobril 1990 perekond Pätsi rahulasse Tallinna Metsakalmistul. .
2010. aastal külastas Henn Latt taas Buraševot ja sai teada, et pärast Eesti delegatsiooni lahkumist 1990. aastal koos väljakaevatud säilmetega, vallandati Buraševo asula külanõukogu esimees Nikolai Pankratjev, kes oli surnuaial tehtud välja­kaevamise eest vastutuse enda peale võtnud.
pisi|180px|Konstantin ja Helma Päts
Isiklikku
Konstantin Pätsi vennad olid Nikolai, Peeter ja Voldemar Päts ning õde Marianne Pung – õigusteadlase ja poliitiku, Riiginõukogu esimehe Mihkel Punga abikaasa.
3/16. juunil 1902 abiellus Konstantin Päts luteri usku Wilhelma Ida Emilie Pedyga (sündinud Helma Peedi; 19/31. oktoober 1878 – august 1910). Neil oli kaks poega – 1903. aastal sündinud Leo ja 1906. aastal sündinud Viktor. Helma Päts suri 1910. aastal Davosis tuberkuloosi, kui Konstantin Päts kandis 9-kuulist vanglakaristust Krestõ vanglas Peterburis (aastatel 1910–1911) 1905. aasta revolutsiooni sündmustest osavõtu eest Eestis. Lapsed jäid Helma õe Johanna Peedi (1869–1939) hoolde.
Riigivanemana elas Konstantin Päts Toompeal Pikk jalg 11 asuvas ametikorteris ja Soome saatkonnas Tallinnas, viimased aastad elas Konstantin Päts aga oma Kloostrimetsa talus (krunt nr 90) ja kasutas ka riigivanema suveresidentsi Oru lossi Ida-Virumaal. 30. juulil 1940. aastal küüditati Konstantin Päts koos perega just Kloostrimetsa talust.
Konstantin Pätsi valitsused
Konstantin Päts juhtis Eesti Ajutist Valitsust 1918.–1919. aastal ning Eesti Vabariigi valitsusi viiel korral.
Kronoloogia
pisi|Konstantin Päts 1934. aastal
Tunnustus
Sõjaministeeriumile ja sõjaväele aitas Konstantin Päts kindla aluse rajada, mille peal võis kasvada meie rahvavägi."
Mälestuse jäädvustamine
1939 nimetati Kentmanni tänav Tallinnas Konstantin Pätsi tänavaks. Tema järgi on nimetatud ka Tallinna retrotramm Konstantin
25. juunil 1939 avati tema sünnitalu asukohas Tahkurannas Konstantin Pätsi mälestussammas. Mälestussammas lõhuti 1940. aastal ning taasavati 1989. aastal. 2009. aastal avati Konstantin Pätsile mälestustahvel Venemaal Ufas hoonel, kus ta koos perega elas väljasaadetuna aastatel 1940–1941. 2015. aasta veebruaris avati mälestuskivi Buraševos Konstantin Pätsi algsel hauakohal. . Toilas Oru lossi varemete juures avati 23. veebruaril 2020 Konstantin Pätsi monument, mille autor on skulptor Aivar Simson. Samuti on kavas rajada Tallinna Konstantin Pätsi mälestusmärk.
Alates 1989. aastast meenutatakse igal aastal perekond Pätsi küüditamise päeva mälestustalitusega Metsakalmistul ja Kloostrimetsas.
Konstantin Pätsi on kehastanud filmis "Jõulud Vigalas" Peeter Simm ja draamasarjas "Tuulepealne maa" Indrek Taalmaa. Eesti Televisiooni sarjas "Poliitilised kired" ja "Sünniaasta" mängis Pätsi Peeter Kard.
Mississippi
Mississippi (varem eesti keeles kasutatud nimekuju Mississipi; odžibvei keeles 'suur jõgi') on läbi Põhja-Ameerika keskosa voolav ja Mehhiko lahte suubuv jõgi. Jõe vesistu hõlmab Ameerika Ühendriikide 30 osariigi ja Kanada kahe provintsi alasid.
Jõe pikkus on 3950 km, koos Missouriga 6420 km, jõe valgla hõlmab umbes 3 268 000 km².
Ülem-Mississippi
Algab Minnesotast, läbib ülemjooksul moreenkõrgustikke, soid ja järvi, Altonist alamal suubub suhteliselt selgeveelisse Mississippisse kollakaveeline setterikas Missouri (nende veed on eristatavad ühinemiskohast veel mitmesaja kilomeetri kaugusel).
Kesk-Mississippi
pisi|Uppumisohus [[New Orleansi linna siluett Mississippi suudmealal]]
Cairos suubub Mississippisse suurim vasakpoolne lisajõgi Ohio. Sealt algab Mississippi alamjooks, kus jõe org on üle 25 km lai. Jõgi on enamasti kolmveerand kuni poolteist kilomeetrit lai, New Orleansi kohal 2,5 km, sügavus 15–30 m.
Alam-Mississippi
Alamjooksul on jõgi väga looklev, on palju soote. Suurimad lisajõed on Arkansas ja Red River. Üleujutuste vältimiseks ääristavad jõe kaldaid tammid.
Veetase
pisi|Mississippi hüdrograaf [[Vicksburgis]] Mississippile on omane veetaseme suur kõikumine ja üleujutused. Suurvesi on kevadel ja suvel, suurim vooluhulk 50 000 – 80 000 m³/s, vähim 3000–5000. Eriti katastroofiline üleujutus oli 1937, kui veetase tõusis Cairos 17 m ja 75 000 inimest jäi peavarjuta.
Transport
Mississippi on USA üks tähtsamaid siseveeteid. Ta läbib kogu riigi põhjast lõunasse, jõgikond hõlmab 31 osariiki, laevateede kogupikkus on üle 25 000 km. Kanalite ja jõgede kaudu on Mississippi ühenduses Suure järvistuga, Mississippi suudmest ülesvoolu on laevasõidu tarbeks rajatud 26 lüüsi. Merelaevadele on Mississippi laevatatav Baton Rouge'ini (üsna vähe).
Lehtersuue
[[La Plata laht|La Plata lehtersuudme satelliidipilt|thumb]] Lehtersuue ehk estuaar on jõe suudme ja lahe osa, kus toimub mere tõusude-mõõnade soolasema ja jõgede mageda vee segunemine.
Lehtersuudmetes on jõe sissevoolu tõttu vee soolsus väiksem kui meres. Lehtersuudmetele on reeglina omased suhteliselt tugevad looded. Kui loodeid ei ole, võib estuaari asemele tekkida delta. Estuaarid on tekkinud kas maapinna vajumise või merepinna tõusu tagajärjel. Jääaegadel on merepinna tase madalam, sest suur osa mereveest on kogunenud pooluselähedastesse jääkilpidesse. Jääaja taandudes jää sulab ning tõstab merepinna taset, ujutades üle jõgede alamjooksud, millest saavadki estuaarid.
Jõgede lehtersuudmed on sageli väga elurikkad.
Estuaar on moodustunud näiteks Thamesi jõe suudmealale.
Läänemeres looded puuduvad, mistõttu rangelt võttes Eestis lehtersuudmeid pole, kuid et muutlikud tuuled kõigutavad merepinnataset meilgi, loetakse Matsalu lahte mõnikord tinglikult lehtersuudmeks.
Jan Matejko
thumb|Autoportree Jan Alojzy Matejko [jan mat'eiko] (24. juuli 1838 Kraków – 1. november 1893 Kraków) oli Poola maalikunstnik.
Sündis üheteistkümnelapselise pere üheksanda lapsena. Õppis Krakówis, Münchenis ja Viinis. Oli aastast 1873 Krakówi kunstikooli direktor.
Looming
Jan Matejko on loonud ajaloomaale ja portreid.
Ta on loonud paljude Poola kuningate portreid.
Vaata ka
600px|thumb|right|"[[Grünwaldi lahing"]]
Narva lipp
Lipp on kinnitatud 1935 ja 24. juulil 1992.
Lipu kirjeldus
Lipp koosneb kahest võrdsest horisontaalribast: ülemine riba on kollast värvi (küpse nisu värvi), alumine riba on rohekassinist värvi (mere värvi). Narva linna lipu normaalmõõtmed on 105 x 165 cm ning laiuse ja pikkuse suhe on 7 : 11.
Kasutamise kord
2. Lipumasti kõrgus on ligikaudu kuus korda suurem lipu laiusest, seinalipuvarda pikkus on ligikaudu kolm korda suurem lipu laiusest.
3. Heisatud lippudel jääb lipukanga alumine serv maapinnast vähemalt kolme meetri kõrgusele.
4. Narva linna lipu heiskamisel leinalipuna kinnitatakse lipu ülemise otsa 100 millimeetri laiune must lint, mille mõlemad otsad ulatuvad kuni lipukanga alumise servani, või heisatakse lipp poolde lipumasti.
5. Narva linna lipp heisatakse suveajal kell 8.00, talveajal kell 9.00 ja langetatakse päikeseloojangul, kuid mitte hiljem kui kell 22.00.
6. Narva linna lipu võib heisata üksi või koos Eesti riigilipuga. Üks lipp teist ei asenda. Linna lipu mõõtmed ei või koos riigilipuga heiskamisel ületada riigilipu mõõtmeid.
7. Kui Narva linna lipp heisatakse koos Eesti riigilipuga, asub riigilipp lippude poolt vaadates paremal, linna lipp vasakul.
8. Kui linna lipp heisatakse koos Eesti riigilipuga, mõne välisriigi lipuga ning maakondade ja linnade-valdade lippudega, siis lippude poolt vaadates asetseb paremal Eesti riigilipp, sellest vasakul välisriikide lipud prantsuskeelsete riiginimede tähestikulises järjekorras, seejärel maakondade lipud maakondade tähestikulises järjekorras, seejärel linnade-valdade lipud linnade-valdade tähestikulises järjekorras ja seejärel Narva linna lipp vasakul äärel. Lipud peavad olema ühelaiused, heisatud iga lipp eri lipuvardasse või masti ja samale kõrgusele.
9. Narva linna lippu võib kasutada ka miitingutel, demonstratsioonidel ja pidustustel Narva linnavalitsuse sellekohase korralduse alusel.
10. Narva linnavalitsus võib anda loa Narva linna lipuvärvide kasutamiseks ettevõtete või asutuste kirjablankettidel, reklaamil jne. lepingu alusel.
11. Kasutamiskõlbmatuks muutunud linna lipp kuulub sündsal viisil hävitamisele.
Barzelletta
Barzelletta (sõna-sõnalt 'nali', 'pilge') oli populaarne luulevorm, mida kasutati Itaalia 15. ja 16. sajandi frottola-tekstides.
Vorm
Tekst koosneb kahest osast. Esimene pool ehk refrään (ripresa) on neljarealine abba või abab riimiskeemiga. Teine pool ehk salm (stanza) on kuue- või kaheksarealine, kusjuures stanza viimane osa on volta 'pööre', see tähendab reapaar, mille viimane rida riimub refrääni esimese reaga.
Näiteks Lorenzo il Magnifico karnevalilaulu "Trionfo di Bacco e Arianna" tekst on barzelletta:
Tüüpilised on kaks kuni viis salmi, millest iga järel on refrään või osa sellest, enamasti kaks rida. Sarnase ülesehitusega on Itaalia ballata ja lauda, prantsuse virelai ja Hispaania cantiga ja villancico tekstid.
José Ortega y Gasset
José Ortega y Gasset (9. mai 1883 – 18. oktoober 1955) oli hispaania filosoof.
Henry David Thoreau
Henry David Thoreau (sünninimi David Henry Thoreau; 12. juuli 1817 – 6. mai 1862) oli USA kirjanik ja filosoof, transtsendentalismi esindajaid, ökofilosoofia rajajaid. Tema kodanikuallumatuse kontseptsioon on mõjutanud hilisemaid kodanikuühiskonna ja kolmanda sektori tähtsust rõhutavaid ideoloogiaid, rahuliikumist (eriti Mahatma Gandhi kaudu) ja rohelist liikumist. Thoreau'd on peetud ka üheks 20. sajandi anarhismi eelkäijaks.
Mežduretšenski rajoon
Mežduretšenski rajoon on 2. järgu haldusüksus (rajoon) Venemaal Vologda oblasti keskosas. Selle keskuseks on Šuiskoje küla.
Rajooni suurim jõgi on Suhhona.
Rajoon jaguneb halduslikult neljaks kohalikuks omavalitsusüksuseks.
Rajoon moodustati 1929. aastal.
Theodor Herzl
thumb|261px|Mälestustahvel Budapestis Dohányi tänava sünagoogi seinal. Theodor Herzl (2. mai 1860 Pest – 3. juuli 1904 Reichenau an der Rax) oli Austria-Ungaris juudi perekonnas sündinud advokaadist ajakirjanik, keda loetakse sionismina tuntud poliitilise liikumise loojaks ja esimeseks juhiks ning ideoloogiks. Tema juudi nimi oli Binyamin Ze'ev.
1884. aastal lõpetas Herzl Viini Ülikooli õigusteaduste erialal.