cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Royal Aircraft Factory B.E.2
B.E.2
1912. aasta augustis toimus Salisbury tasandikul Briti sõjaväelennuki konkurss, mille käigus B.E.2 põhjalikult katsetati. Kuna M. Gorman kuulus võistluse žüriisse, siis ei saanud B.E.2 ametlikult sellest osa võtta, kuid selle lennuomadused olid silmapaistvad ning ületasid kõigi ametlikult konkursis osalenud lennukite omi. 12 augustil 1912 püstitasid de Havilland koos kaasalennanud major Frederick H. Sykesiga sellel Briti uue kõrguslennu rekordi 10 560 jalga (3219 m).
B.E.2a
Esimene sarjas toodetud lennuk sai tähistuse B.E.2a. Varastel seerialennukeil olid samuti erineva siruulatusega tiivad, nagu B.E.1 lennukil, ning vaatleja ning lenduri kabiinide vahel puudus kerel kate. Hiljem leiti, et tiivakonstruktsioon on nõrk ning kõik B.E.2a lennukid said B.E.2 sarnased võrdse ulatusega tiivad ning ka kabiinide vaheline kereosa sai katte. Lennukit toodeti kokku ligi sada eksemplari, kuid neist vaid 5 valmisid Royal Aircraft Factory töökojas. Ülejäänud lennukid ehitati väikeseeriatena erinevate tootjate tehastes. Esimesed lennukid valmisid 1913. aasta esimestel nädalatel. Sama aasta veebruaris anti kaks B.E.2a lennukit üle kuningliku lennukorpuse 2. eskadrillile, olles esimesteks seda tüüpi lennukeiks mis teenistusse jõudsid.
B.E.2b
B.E.2b lennukitel tehti mitmeid väiksemaid konstruktsiooniparandusi esimeste seerialennukite kasutamisel saadud kogemuste põhjal. Näiteks parandati kabiini, tüüride juhtimisseadmeid jms. Selle versiooni tootmisarv on ebaselge, sest paljud b-lennukid ehitati valmis juba c-lennukitena. Samas osa b-lennukeid said mitmeid detaile c-lennukeilt, kuid võeti arvele siiski kui B.E.2b.
B.E.2c
B.E.2c oli põhjalikult muudetud konstruktsiooniga, selle loomisel arvestati Edward T. Buski uurimistööga lennustabiilsusest. Sooviti luua lennus võimalikult stabiilne luurelennuk, mis võimaldaks meeskonnal rohkem tähelepanu keskendada luuramisele ning vähem vaeva näha lennuki juhtimisega. Esimene lennuk tegi esmalennu 30. mail 1914 ning vahetult enne maailmasõja puhkemist jõudsid esimesed lennukid ka eskadrillidesse. Uuele versioonile tulid kohe ka suured tellimused, millest esimesed lennukid valmisid 1914. aasta detsembris. 1915. aasta jooksul vahetati Prantsusmaal asunud üksustes vanemad B.E.2 lennukid c-mudeli vastu välja.
B.E.2c kere oli konstruktsioonilt b-seeria oma sarnane, kuid kogu muu lennuk oli täiesti uus. Uue profiiliga ja suuremad tiivad said ka kaldtüürid. Samuti muudeti sabaosa konstruktsiooni ning pöördetüüri ette lisati väike kolmnurkne kiil. Esimesed selle sarja lennukid said veel Renault' mootorid, kuid edaspidi kasutati sellest arendatud RAF 1a mootoreid.
B.E.2d
Kuna lennukit kasutati peamiselt õppelennukina, siis polnud tegu olulise probleemiga.
B.E.2e
1916. aastal hakkas teenistusse jõudma B.E.2 viimane sarjana toodetud versioon. Lennuk sai taas täiesti uued tiivad, ülemise ja alumise tiiva vahel oli seekord mõlemil pool kere vaid üks paar tiivatugesid. Ning huvitava eripärana olid ka alumisel ja ülemisel tiival asunud kaldtüürid ühendatud toega. Lennuki sabaosa oli veidi lühem eelmise seeria omadest ning kasutusse jäi juba viimaste c-seeria lennukitel olnud suurem nelinurkne kiil pöördetüüri ees.
Kuna paljud B.E.2 lennukid ehitati valmis algsest tellimusest erinevas konfiguratsioonis, siis ei ole vist kunagi ka üritatud saada täpset ülevaadet valminud lennukeist seeriate kaupa. Kokku ehitati rohkem kui 20 ettevõttes ligikaudu 3500 B.E.2 lennukit.
Enne sõda
Enne sõda valminud lennukid leidsid kasutust kolmes kuningliku lennukorpuse eskadrillis – nr 2, 4 ja 6. Perioodi uurinud ajaloolaste hinnangul oli tegemist töökindlate ja lihtsalt hooldatavate lennukitega. Eskadrillid kogusid kiiresti lennutunde ning lendasid palju rohkem kui teiste lennukitega relvastatud üksused. Sooritati ka mitme vahemaandumisega ringlende.
Läänerindel
Vaatleja asend piloodi ees tegi aga nii relvade kui ka aerofotoaparaadi kasutuse väga ebamugavaks. Tulemuseks oli, et enamasti tegi fotod piloot, mitte vaatleja, ning ka relvade kasutus oli ebaefektiivne.
1915. aastal hakati B.E.2 kasutama ka pommituslennukina. Kuna lennuki kandevõime oli väike, siis tuli pommituslennule minnes vaatleja maha jätta. 26 aprillil 1915 sooritatud pommirünnakul Courtrai raudteejaamale hukkunud 2nd Lt. William Rhodes-Moorhouse sai esimeseks briti lennuväelaseks, keda autasustati Victoria ristiga.
Nõrgavõitu mootor, kesine relvastus ning üsna kesine manööverdusvõime tegid B.E.2 kergeks saagiks saksa Fokkeri hävituslennukitele. Juba 1915. aasta lõpus selgus, et lennuk oli sakslastele kerge saak. Brittidel puudus aga võimalus B.E.2 rindeväeosades välja vahetada, mis põhjustas tõsist pahameelt kodumaises ajakirjanduses ja parlamendidebattides. Olukord paranes alles siis, kui ka liitlased hakkasid kasutama hävituslennukeid. 1916. teises kvartalis langesid B.E.2 kaotused juba nii madalale, et peeti õigustatuks tellida ka B.E.2e versioon, millega loodeti tänu parematele lennuomadustele kaotusi minimeerida. Kuid 1917. aasta kevadel pöördus õnn taas. Sakslased võtsid kasutusele uuema põlvkonna hävituslennukid. Tulemuseks oli "verine aprill", mil Briti lennuvägi kaotas vaid ühe kuuga 60 B.E.2 lennukit.
Öine hävituslennuk
1915. aastal hakkasid elu Briti saartel häirima saksa õhulaevade öised pommiretked. Nende tõrjumiseks hakati kasutama B.E.2c lennukeid, mille vaatleja istmesse oli asetatud lisakütusepaak. Õhulaevade ründamiseks kasutati terasnooli, väikseid süütepomme ning Royal Aircraft Factorys loodud trossi otsas kantavat süütelaengut. Kõigi nende relvadega ründamiseks pidi lennuk lähenema õhulaevale ülevalt poolt.
Palju efektiivsemaks osutus ülatiivale 45-kraadise nurga all kinnitatud Lewise kuulipilduja, mis oli laetud lõhke- ja süütekuulidega padrunitega. Esimene saksa õhulaev õnnestus kuulipildujast alla tulistada ööl vastu 3. septembrit 1916, pärast rohkem kui aasta kestnud kaotusteta rünnakuid. Kuni aasta lõpuni tulistasid B.E.2c hävituslennukid alla veel viis saksa õhulaeva.
Kasutus Eestis
25. aprillil 1919 saabusid Norra aurikul Svanholm Tallinna kaks Royal Air Force’i lendurinstruktorit, lendurleitnandid Claude Scudamore Emery ja Charles Gerhardi koos kolme inglasest motoristiga. Samal laeval olid ka kaks õppelennupaati NT-2B ja kaks maa-õppelennukit B.E.2e. 2. mail 1919 Lennuväe salga ülema päevakäsuga anti lennukitele Eesti lennuväe numbrid. Saabunud Royal Aicraft Factory B.E.2e lennukid said nr 6 ja 7. Eestisse jõudnud B.E.2e modifikatsioonist lennukid briti seerianumbritega C6981 ja C6983 olid ehitatud William Denny & Brothers tehases, Dumbartonis ning ettenähtud tulevase lennuväe esimesteks õppelennukiteks. Hiljem esitatud arvete järgi olnud ühe B.E.2e hind 768 naela 8 šillingit ja 6 penni.
2. mail 1919 sama päevakäsuga, millega lennukitele määrati numbrid, kohustati lennusalga lendureid Arnold Underit ja Karl Haasi Emery järelvaatluse all juhendada lennukite kokkupanekut, samuti määrati B.E.2e nr 6 Underile kasutada ning nr 7 Emeryle õppelennukiks. Esimesena saadi kokku nr 7 ning Emery sooritas sellel esimesed lennud 8. ja 9. mail. Nr 6 saadi lennukorda alles 31. mail. Ka sellel sooritas esimesed lennud Emery, Under sooritas esimesed kaas- ning seejärel iseseisvad lennud B.E.2 tüüpi lennukeil 30. ja 31. mail algul samuti nr 7 peal ja alles pärast neid sai ta oma lennuki rooli.
7. juunil 1919 lendas Under luurelennukil B.E.2e (kaasalendajaks motorist Laane) 2. diviisi käsutusse Lõunarindele. Esialgu sai Underi rindelennuväljaks Luke mõisa põld. Heinaküünil lõhuti üks sein maha ning seda kasutati angaarina. 18 juunil kell 1100 saatis ta 2. diviisi ülemale telefonogrammi, et lendab enne lõunat Võrusse ning maandub Nursi lennuväljal. Luke mõisa väljalt alustasidki Under ning Kursmann lendu, mis jäi aga vaid 25 minutiliseks. Enne lendu oli soomusrongide diviisi staabiülem soovitanud, et Under võiks madalalt üle Valga lennata, et soomusronglased näeks, milline oma lennuk välja näeb. Valgas liipriimmutustehase juures valvet pidanud rahvaväelasest tunnimees sai aga vaid 200 m kõrgusel lennanud Underi lennukile nelja lasuga pihta. Lendajail tuli teha hädamaandumine vaksalitagusele väljale. Lennuk tegi maandudes uperpalli ning murdus pooleks. Lennuk toodi tagasi Tallinna ning anti remonti.
Septembris oli lennuk uuesti korda saadud ning 17. septembril 1919 määrati I Lennurühma ülema (Karl Haasi) käsutusse lendur Damm lennukiga BE 2e nr 6 lendurvaatleja lipnik Bergmanniga. 26. septembril lendas Damm nr 6-ga Tallinnast Tartusse, ning jääb samuti sinna mitmeks päevaks toppama. Alles 2. oktoobril 1919 jõudis B.E.2e nr 6 Vana-Nursi lennuväljale, kus nüüd paiknes I lennurühm. Järgmisel päeval 3. oktoobril kell 1030 tõusis nr 6 oma esimesele luurelennule, lenduriks rahvaväelane Ernst Damm ja lendurvaatlejaks lipnik Friedrich Bergmann. Nad lendasid marsruudil Petseri-Irboska-Petški-Senno-Krasnaja Repka-Tšernaja jõgi-Oparino –Harlapkova ja tagasi. Vastase tagalas erilist liikumist ei märgatud, vaid Oparino juures liikus teel auto, mida arvati olevat soomustatud. Lend kestis 1 tund 45 minutit.
Vabadussõja lõpuni sooritas Damm sel lennukil kokku kolm luurelendu. Lennuk oli seejärel Võrus ja Tartus, 1920. aasta sügisel toodi Tallinna. Leidis vähesel määral kasutust õppelennukina (nagu ka kogu aeg Tallinnas olnud nr 7), kuid kuna olid juba olemas sobilikumad Avro 504K õppelennukid, siis harva. Nr 7 kanti peale paari aastat laos seismist maha 1922. aastal, nr 6 aga alles 1925. aastal.
Sotsiaalne mõju
Sotsiaalse mõju all mõistetakse otsest vastust teise isiku või grupi poolt välja kutsutud välistele mõjutustele, mis avaldub hoiakute ja käitumise muutustes.
Troye Sivan
Troye Sivan Mellet, esinejanimega Troye Sivan, on Lõuna-Aafrika päritolu austraallasest YouTube'i isiksus, näitleja, laulja ja laulukirjutaja.
Wizz Air UK
Wizz Air UK Limited omab Suurbritannia tsiviillennundusametit (CAA) A-tüüpi lennutegevusluba, mis võimaldab tal vedada reisijaid, lasti ja posti 20 või enama istekohaga õhusõidukites.
Troye Sivan
Näitlejana on ta mänginud noort James Howletti 2009. aasta filmis "X-Meeste algus: Wolverine" ning ta oli peategelane filmi "Spud" triloogias. Ta teeb regulaarselt YouTube'i videoid; 2015. aasta septembri seisuga oli ta YouTube'i kanalil üle 3,9 miljoni tellija ja üle 205 miljoni vaatamise.
Sivan sündis Lõuna-Aafrikas Johannesburgis 1995. aastal. Ta pere kolis Austraaliasse Perthi linna, kui Sivan oli 2-aastane. Sivan hakkas laulma ja näitlema juba lapsena. Ta on mänginud filmis "X-Meeste algus: Wolverine" ja Lõuna-Aafrika filmis "Spud". 2007. aastal hakkas Sivan tegema videoid, kus ta laulis, ning laadis neid üles sotsiaalmeediasse, millega ta lõpuks kogus 2 miljonit tellijat.
Oma videote kõrval avaldas Sivan ka kaks iseseisvalt produtseeritud EP-d: "Dare to Dream" (2007) ja "June Harvely" (2012). 26. juunil 2014 teatas Sivan oma YouTube'i kanalil, et on sõlminud plaadilepingu Universal Musicuga. 2014. aasta augustis avaldas ta oma kolmanda EP – "TRXYE" – EMI Music Australia kaudu. 2015. aasta septembris avaldas Sivan oma neljanda EP "Wuld", mis tutvustas kuulajatele Sivani uut muusikat, mida tal oli plaanis lähiajal välja anda. 14. oktoobril avaldas Sivan oma kanalil treileri, millega reklaamis debüütalbumit "Blue Neighbourhood". Album koosnes kümnest laulust (deluxe-väljaandel oli 16 laulu).
Estonian Nature Tours
pisi|Üks linnuvaatluse meeliskohti on [[Matsalu rahvuspark]]
Ettevõte on spetsialiseerunud linnu- ja loodusreisidele, reise korraldatakse kõikjal Eestis. Mitmepäevased linnu- ja loodusreisid sisaldavad transporti, majutust, toitlustust ja kutselise linnugiidi teenust.
Ettevõte osutab teenust veebruarist oktoobri lõpuni.
Linnu- ja loodusgiididena tegutsevad Kaarel Võhandu, Peeter Vissak, Uku Paal, Margus Ellermaa, Uudo Timm ja Margus Pensa.
Sotsiaalne mõju
Selle nähtuse ilmekamad näited on Stanley Milgrami 1974. aastal läbi viidud võimule allumise katse või Solomon Aschi katse joonte pikkuse määramiseks. Sotsiaal-kognitiivse teooria järgijad on viimastel aastatel uurinud seesmiste ja väliste eesmärkide mõju informatsiooni töötlemisele ja otsuste tegemisele sotsiaalse mõju kontekstis. Sotsiaalse mõju olulised komponendid on konformsus ja järeleandlikkus. Järeleandlikkuse all mõistetakse vastust välisele mõjule, mille eesmärk on mõjutatava soovitud käitumine. Peamisi motivatsioone on kolm: püüdlus täpsuse poole, kuuluvusvajadus ning positiivse mina-kontseptsiooni säilitamise vajadus.
Nähtust selgitav uuring
2010. aastal avaldasid Ameerika Ühendriikides asuva Marylandi Ülikooli teadurid uurimuse sotsiaalse mõju toimest paranormaalsetele uskumustele, võrreldes populaarse ja teadusliku toetuse erinevusi. Oletati, et kaldutakse rohkem uskuma teooriaid, mis on populaarsed ning millele on olemas teaduslik tõendus. Katses osalejatele näidati lühikest videot meeltevälise taju kohta andes igaühele erinevat taustainformatsiooni.
Katse käik
Katses osalejad olid üliõpilased riiklikus ülikoolis, katsele saabudes täitsid nad küsimustiku üldiste demograafiliste andmete kohta ning andsid hinnangu oma uskumusele, kas meelteväline taju on olemas. Instruktsioonide kohaselt uuriti indiviidi reaktsiooni tõendusele meeltevälise taju olemasolu kohta. 160 katsealusele jagati nelja erinevat taustainformatsiooni:
Pärast instruktsioonide andmist vaatasid katses osalejad lühikest videoklippi kaartide äraarvamisest ning täitsid hiljem küsimustiku meeltevälise taju kasutamise kohta antud ülesande juures.
Tulemused
Katse tulemusena selgus, et enim usuti meeltevälise taju olemasolusse juhul, kui arvati, et nähtust toetab nii üldsus kui ka teadus. Kõige väiksem oli usk juhul, kui arvati, et üldsus kahtleb ja teadus toetab olemasolu. Töö autorid jõudsid järeldusele, et eriti meelsasti usuti paranormaalse nähtuse olemasolusse kui arvati, et ka laiem üldsus teeb seda. Üllatuslikult selgus, et kui osalejad pidasid nähtust ebapopulaarseks, siis teaduse toetus pigem kahandas uskumist. Autorid on tulemuste võimalikuks selgitamiseks välja pakkunud, et katsealused kujundasid seisukoha kohe, kui said teada, kui populaarne antud nähtusesse uskumine on. Populaarse väite korral oli sellesse uskumine lihtsam. Ent ebapopulaarse väite korral kaaluti ka teaduse arvamust. Samuti oletasid uurijad, et kuna teaduse poolt toetamata seisukohtade levik avalikkuses on alati toimunud, tundus see osalejatele vähem häiriv kui ebapopulaarsus üldsuse silmis, tegu oli harjumuspärase situatsiooniga muidu uudses olukorras.
Võimalikke selgitusi katsetulemustele
Konformsuse ilmnemist soodustab oluliselt situatsiooni ebakindlus, mille all võib mõista ka tundmatut nähtust, mille kohta arvamuse avaldamiseks on olemas liialt vähe informatsiooni. Sellistes olukordades kiputakse otsuste tegemisel kasutama heuristikuid. Heuristikute all mõistetakse nii-öelda rusikareegleid või otseteid, mille abil otsuseid vastu võtta. Teiste inimeste arvamus on suurepäraseks sääraseks heuristikuks, mida kasutada. Olukorras, kus inimesed on ebakindlad iseenda arvamuses, ülesanne on keerukas ning saada on vähe informatsiooni, muudetakse hoiakuid nii avalikkuses kui ka sisemuses. Sellist sotsiaalse mõju protsessi nimetatakse informatsiooniliseks mõjuks. Informatsioonilist mõju tugevust mõjutab ka indiviidi enesekindlus. Oluliseks faktoriks sotsiaalse mõju avaldumisel on suhtumine mõju allikasse.
Muromlased
pisi|Ida-Euroopa rahvaste kaart 8.-9. sajandil (muromlased on märgitud kaardil helerohelisega) Muromlased, tuntud ka kui muromad, on volgasoomlaste hulka kuulunud hääbunud soome-ugri rahvas, kes elas Okaa alamjooksul praeguse Venemaa piires. Muromlastest on tänapäeval teada väga vähe, kuna ei ole säilinud palju kirjalikke allikaid. Muromlased rääkisid muromi keelt ning nende lähim sugulasrahvas oli (nüüdseks samuti välja surnud) merjalased.
Ajalugu
Muromlaste rahvas arenes arvatavasti välja tekstiilkeraamika kultuuri kandjatest ning jõudis oma ajaloolisele asualale juba II aastatuhande viimasel veerandil eKr. Omapärasused kultuuris hakkasid Muromimaal esinema umbes 3. sajandil pKr. Seda on näha ehetest ning tööriistadest, mis erinesid naabruses elavate merjalaste omadest.
Muromi kultuur puhkes õitsele viikingiajal, mil Muromimaalt läbisõitvad varjaagid (viikingid) tihti kohalikega kauplesid. Sagedat kauplemist soodustas muromlaste geograafiline asend - koos Volga Bulgaariaga oli Muromimaa Araabia ja Skandinaavia vahel liikumiseks soodsas kohas. Samas langesid muromlased järk-järgult viikingite kaudse mõju alla ning 9. sajandi Vana-Vene kroonikates mainitakse neid ühe rahvana, kes Rjuriku riigi koosseisus elas.
10. sajandist peale on jälgi esimeste slaavlaste rändest muromlaste aladele, kuigi slaavi päritolu Vladimiri-Suzdali vürstiriik tekkis selles piirkonnas alles 11. sajandil. Suzdali vürstid kutsusid slaavlasi oma riiki juurde, et asustada piirimaid rändrahvaste vastu, ning muromlased hakkasid järk-järgult vene rahva sekka assimileeruma. Tõenäoliselt oli sulandumine rahumeelne ning toimus kaubanduse ja üksteisega tiheda läbikäimise toel kogu keskaja jooksul. Alguses elasid venelased linnades ning muromlased maakohtades või oma väikestes asulates. Alates 10. sajandist jääb muromlaste mainimine allikates haruldaseks, kuigi arvatavasti sälitasid nad oma keele kõige hiljemalt 16. sajandini. Tõenäoliselt andis viimase hoobi muromlaste kultuurile võitlus Vladimiri-Suzdali vürstiriigi ja Kaasani kaganaadi vahel muromlaste kodumaa pärast 12.–15. sajandil ning kolmeaastane sõda 1467-1469.
Pärand
Kuigi muromlastest ei ole jäänud väga palju kirjalikke jälgi, on muromlaste mõju nende endisel kodumaal siin-seal tunda. Vladimiri oblastis olev Muromi linn on saanud nime muromlaste rahva järgi. Samuti on mitmed kohanimed, eriti veekogude nimed, tihti üle võetud vene keelde muromlastelt. Ka kahtlustatakse, et muromi keel on mõjutanud ümbritsevaid keeli, näiteks vene keelele võõras učnu + inf vorm võib keeleteadlase Penkova meelest jõuda vene keelde muromi keele mõjul. Piirkonnast leitakse jätkuvalt mõnikord muromlaste kalmeid koos rikkalike ehetega. Muromlasi on uurinud mitmed ajaloolased, sealhulgas Jevgeni Rjabinin. Ajaloolane Mäesalu väidab ka, et vene müütiline rahvuskangelane Ilja Muromets oli tõenäoliselt muromlane.
Vaike Rajaste
Vaike Rajaste (neiuna Rohesalu; sündinud 13. augustil 1960) on eesti rahvatantsujuht, 2019. aastal toimunud XX üldtantsupeo pealavastaja.
1980. aastal lõpetas Rajaste Viljandi Kultuurikooli kultuuritöötaja/rahvatantsukollektiivi juhi erialal.
2000. aastal lõpetas ta kaugõppes Tallinna Pedagoogikaülikooli kultuurikorraldaja/tantsujuhi eriala. 2004. aastal tegi Rajaste ära ka pedagoogi kutseõpingud Tallinna Pedagoogikaülikoolis.
Rajaste põhitööks on Viljandi maakonna rahvakultuuri spetsialisti ülesanded, samuti õpetab ta Viljandi Kultuuriakadeemias eesti tantsu ning juhendab viit rahvatantsurühma Viljandis ja Viljandi maakonnas. Vaike Rajaste on lavastanud paljusid Viljandimaa laulu- ja tantsupidusid, korraldanud üleriigilisi konverentse ja võistutantsimisi ning loonud mitmeid uusi tantse, mis on jõudnud ka tantsupeole. Üleriigiliste tantsupidude lavastusmeeskondades oli ta esmakordselt 1997. aastal ning 2014. aastal oli Vaike Rajaste XIX tantsupeol "Puudutus" B2 rühmade liigijuht.
Grégoire Delacourt
Grégoire Delacourt (sündinud 26. juulil 1960 Valenciennes’is) on prantsuse kirjanik, stsenarist ja turundaja.
Delacourt sündis 1960. aastal Valenciennesis Nord–Pas-de-Calais’ piirkonnas. Ta sai põhihariduse Amiensis asuvas La Providence’i jesuiitide koolis, tegi küpsuseksamid Lille’is ning õppis Grenoble’is lühikest aega õigusteadust.
1982. aastal hakkas ta tegutsema reklaamiäris ning 2004. aastal asutas koos abikaasa Dana Philpiga reklaamiagentuuri Quelle Belle Journée. Ta on koostööd teinud selliste ettevõtetega nagu Sephora, Folio (Éditions Gallimard), Taittinger ja Unilever.
Delacourti esimese romaan ilmus siis, kui kirjanik oli 50-aastane. 2020. aasta seisuga on tal ilmunud üheksa romaani:
Tema romaani "La Liste de mes envies" põhjal tegi prantsuse filmilavastaja Didier Le Pêcheur 2014. aastal sama pealkirja kandva tragikomöödia.
Kūdumsi mõis
Kūdumsi mõis (saksa keeles Kudum, läti keeles Kūduma muiža) oli rüütlimõis, hiljem Ungurmuiža kõrvalmõis Liivimaal Volmari kreisis Straupe kihelkonnas. Tänapäeval asub mõisasüda Lätis Cēsise piirkonnas Raiskumsi vallas Kūdumsis.
Ajalugu
Kūdumsi mõisa varasem saksakeelne nimi oli Kudesel ja mõis kuulus vendadele Kudeselidele. 1385. aastal ostis selle neilt Andreas Kosküll. 1550. aastaks oli mõis Mazstraupe vasallilinnuse valduses. 1632. aastal andis kuningas Gustav II Adolf sealsed maad Friedrich Wilhelm von Patkulile. 1664. aastal ostis selle 6000 taalri eest George Löw. Aastail 1724−1726 oli mõisa omanik Georg von Dunten (1671−1747) ja seejärel vabaproua Magdalena Elisabeth von Hallart (sündinud von Bülow) (suri 1750). 1728. aastal läks Kūdums koos Ungurmuiža mõisaga Campehausenite valdusse.
Mõisa suurus
Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal 6 ja 5/8 adramaad, sellele allus koos Ungurmuiža mõisaga 255 mees- ja 344 naishinge. 1641 oli mõisate suurus üks adramaa. 1688 oli mõisate suurus 6 ja 7/8 adramaad, 1734. aastal oli adramaid 6 ja 1/8, 1757. aastal 7 ja 7/8. 1823. aastal oli mõisate suurus 8 ja 3/5 adramaad. 1832. aastal oli mõisatel adramaid 7 ja 3/80, 1881. aastal 5 ja 56/80, lisaks 8 ja 34/80 adramaad mõisatele kuuluvate talude valduses.
Punane lumi
pisi|Punane lumi võib olla ka auguline Punane lumi on punakas või roosa lumi, millele annab värvi rohevetikas Chlamydomonas nivalis.
Vetikas sisaldab lisaks klorofüllile punast karotinoidi astaksantiini. Lisaks annab vetikas lumele värske arbuusi lõhna. Erinevalt enamikust vetikatest on Chlamydomonas nivalis krüofiilne, vohab külmuvas vees ja suudab elada lumeski. Nende liiginimi nivalis viitabki ladina keeles lumele.
Punast lund võib põhimõtteliselt esineda kõikjal maailmas kõrgmäestikes ja polaaralade rannikul.
Kui punast lund kokku suruda, näiteks sellele peale astudes või lumepalle tehes, siis muutub see eriti selgelt punaseks. Kui punasel lumel kõndida, siis lõpeb see erepunaste taldade ja roosakate püksisäärtega.
Laste funktsionaalne kõhukinnisus
Laste funktsionaalne kõhukinnisus on sage probleem lapseeas. Seda iseloomustab lapse roojamise sageduse vähenemine või raskus roojamisel. See on üks kümnest kõige sagedasemast patoloogilisest seisundist, millega lastearstid tegelevad. Kõige enam esinev kõhukinnisuse tüüp on funktsionaalne kõhukinnisus, mida esineb 90–95% kõigist juhtudest. Väikesel protsendil (u 5%) lastest on kõhukinnisuse tekkeks orgaaniline põhjus või haigus (neuromuskulaarne haigus, ravimite kõrvaltoimed, toiduallergiad, tsöliaakia jt), mille diagnoosimiseks määrab lastearst sobivad laboratoorsed või piltdiagnostilised uuringud.
Funktsionaalsete gastrointestinaalsete haiguste määratlemiseks kasutatakse Rooma kriteeriume, mis võtavad arvesse kliinilisi ilminguid, nagu näiteks kõhukinnisuse tüüp, sümptomite kestus, defekatsiooni sagedus, rooja konsistents jt.
Funktsionaalne kõhukinnisus on suhteliselt sagedaks probleemiks nii arenenud riikides kui arengumaades esinedes 0,7–29% lastest. Biopsühhosotsiaalsed riskitegurid on teiste seas näiteks psühholoogiline stress, ebasobivad toitumisharjumused, ülekaalulisus ja lapse väärkohtlemine.
Kõhukinnisuse all kannatavate laste ja nende perekondade elukvaliteet on keskmisest madalam ning survestab ka meditsiinisüsteemi. Kliiniline lähenemine kõhukinnisusega lastele võib olla raskendatud, sest last mõjutavat põhjust võib olla raske tuvastada, seega võib viibida ka efektiivse ravimeetodi valik.
Tähelepanu tuleks pöörata hoolikale potitreeningule, toitumisharjumustele ja lapsele turvalise keskkonna loomisele.
Patofüsioloogia
Laste funktsionaalse kõhukinnisuse tekke põhjused võivad olla erinevad, puudub soole ehituslik või biokeemiline patoloogia. Muutunud on kas soole motiilsus, aju-soole infovahetus, lapsel on kõhukinnisusele geneetiline soodumus või on mõjutajaks keskkondlikud või psühholoogilised tegurid. Funktsionaalse kõhukinnisuse diagnoosi panemisel tuleks välistada harvem esinevad orgaanilised põhjused ja haigused.
Borowitz et al järgi on kõige sagedasem kõhukinnisuse näitaja valu roojamisel. Kui esineb valu, hoiab laps tavaliselt rooja kinni. Mida kauem seisab roe pärasooles, seda rohkem imendub pärasoole limaskesta kaudu roojamassist vett ja selle tulemusel muutub roojamass tihkeks, kõvaks ja selle mass aja jooksul kasvab. Sellise roojamassi väljutamine on lapsele valulik, sageli kaasneb anaalfissuuride ehk -lõhede teke, mis veelgi süvendavad lapse valu ning roojamist vältivat käitumist.
Roojamassi pärasooles hoidmine põhjustab soole järkjärgulist laienemist viies megarektumi tekkeni – kaob soole tundlikkus ja roojamise soov, süvendades roojapidamatust ning enkopreesi ehk tahtele allumatut roojamist.
Sümptomid
Harva roojamissageduse tõttu on paljudel kõhukinnisusega lastest sagedaseks tüsistuseks roojapidamatus, kõhuvalu, anaalfissuurid, enurees ehk uriinipidamatus ning kuseteede põletikud.
Roojapidamatus on põhjustatud pikaajalisest rooja seismisest pärasooles ning seda esineb umbes 80% kõhukinnisusega lastest. Nendel lastel võib olla spetsiifiline rooja lõhn, mis võib viia last vältiva käitumiseni sõprade ja õpetajate poolt. See võib otseselt või kaudselt viia lapse väärkohtlemiseni. Kõhukinnisusest tingitud roojapidamatuse all kannatajal on madalam enesehinnang ja elukvaliteet. Ühel kolmest funktsionaalse kõhukinnisusega lapsest võivad kaasneda käitumuslikud probleemid. Siinkohal ei ole nähtud erinevust poiste ja tüdrukute seas. Avoni longitudinaaluuringust selgub valik psühholoogilisi probleeme, mis roojapidamatuse all kannatavatel lastel esinenud on. Näiteks on välja toodud separatsiooniärevus, generaliseerunud ärevushäire, sotsiaalsed foobiad, depressioon ja opositsiooniline defitsiidne häire (oppositional defiant disorder, ODD).
Kuseteede häirete (uriinipidamatus, kuseteede sagedased põletikud jt) ning kõhukinnisuse koosesinemist on hästi uuritud. Arvatakse, et täitunud pärasoole poolt avaldatud rõhk avaldab survet kusepõie tagumisele seinale. See rõhk viib põie lihaste liigsele aktiivsusele, mehaanilisele põie kompressioonile, põie kaela ja kusejuha blokeerumise ning välja venimiseni – sool sulgeb kusejuha ja takistab normaalset uriinivoolu.
Tähtis on funktsionaalset või idiopaatilist ehk teadmata põhjusega kõhulahtisust eristada orgaanilistest haigustest, näiteks Hirschsprungi tõvest. See on jämesoole liikuvuse häire, millega kaasneb segmentaalne jämesoole aganglionoos ehk selle tööd reguleerivate närvirakkude puudumine. Arvatakse, et Hirschsprungi tõbi on 20–25% kõigi neonataalsete soolesulguste põhjuseks. Kaasneda võib raskekujuline enterokoliit palaviku, kõhulahtisuse ja nõrkusega, mis võib olla lapsele letaalse lõpuga, kui diagnoosi ei püstitata piisavalt kiiresti. Enamusel imikutest tekivad roojamisel raskused esimeste elunädalate jooksul. Kaasneb kõhu ettevõlvumus, isutus, sapimasside oksendamine.
Levimus
Funktsionaalse kõhukinnisuse esinemissagedus näitab kogu maailmas tõusvat trendi. Uuringud Ameerika Ühendriikides on näidanud, et 10% lastest ja noortest kannatab kroonilise kõhukinnisuse all. Euroopas on selle esinemissagedus Itaalia imikutel ja lastel 0,7%, Kreekas ja Brasiilias 1–10-aastaste laste seas kuni 20%. Suurim uuringutejärgne esinemissagedus on Aasia riikides, näiteks Taiwanis, kus ühel kolmest põhikooliealisest lapsest on funktsionaalne kõhukinnisus.
Toitumisharjumused
Seni enim uuritud ja kinnitust leidnud hüpotees kõhukinnisuse tekkeks on ebapiisav kiudainete tarbimine. Kiudained, mida jämesool normaalselt seedida ei suuda, suurendavad soolesisu massi ning kergendavad soole tühjenemist. Funktsionaalse kõhukinnisuse vältimiseks on soovitav, et laps sööks piisavas koguses kiudaineid sisaldavat toitu. Kiudainete vajaliku tarbe hulka arvutatakse valemi järgi [vanus (aastat) + 5 g/päevas]. Mitmed uuringud on näidanud, et väike kiudainesisaldus toidus võib suurendada funktsionaalse kõhukinnisuse arenemist lapsel. Üle 6 kuu vanustele imikutele soovitatakse suurendada püreestatud puu- ja köögiviljade või teraviljade kogust toidukavas. Ka suurem vedelikutarbimine, näiteks on head õuna-, pirni- ja ploomimahl. Kui toidu korrigeerimisest ei ole abi, võib arst soovitada osmootseid lahtisteid, nagu näiteks laktuloos, laktitool ja sorbitool.
Kõhukinnisuse seotust lehmapiimavalgu allergiaga ei ole seni tõestatud. On leitud, et dieedist lehmapiima väljalülitamisel väheneb kõhukinnisus 68% laste hulgas ning sümptomid tekivad taas lehmapiima uuesti dieeti lisamisel, näidates justkui tugevat seost lehmapiima tarbimise ning kõhukinnisuse tekke vahel. Sellele vaatamata ei ole uuemates uuringutes suudetud selliseid seoseid leida. Lehmapiima piiramine on funktsionaalse kõhukinnisusega lastel tavapärane praktika. Küll peab rõhutama, et lehmapiim on lapse jaoks suur toidust saadava valgu allikas ning selle ilma tõestuspõhise põhjuseta dieedist väljalülitamine jätab lapse ilma tasakaalustatud toidust.
Stress
On näidatud, et kodu ja kooliga seotud stress suurendab haigestumust funktsionaalsesse kõhukinnisusse. Psüühiline või psühholoogiline trauma, õdede-vendade või lapse enda terviseprobleemid võivad samuti olla esilekutsuvaks teguriks. Ka võib olla põhjuseks laste liigselt pikaajaline jätmine vanavanemate, lapsehoidjate või lasteaiakasvatajate hoolde, mis võivad mõjutada regulaarse soolestiku töö ja potirežiimi kujunemist. Ka liiga pikk ajakulu koduste ülesannete lahendamisele või unepuudus on välja pakutud potentsiaalsete põhjustajatena.
Kiirtoit ja füüsiline aktiivsus
“Kiirtoidu”, näiteks frititud liha ja kala, tarbimine kogub populaarsust. On leitud, et kiirtoidu tarbimine on seotud kõhukinnisusega. Ühes Hiinas tehtud uuringus märgiti, et lastel ja noorukitel, kes tarbisid kiirtoitu, oli soodumus funktsionaalsete gastrointestinaalsete haiguste tekkeks (functional gastrointestinal disorder, FDG). Füüsilise aktiivsuse vähesus on samuti tõestatud roojamissagedust vähendav riskitegur.
Ülekaal
Ülekaal on ülemaailmne pandeemia, ülekaalulisus on murettekitavalt suur. Mitmed uuringud üle maailma on leidnud ülekaalulisuse seost funktsionaalse kõhukinnisusega. Ülekaalulisus on riskitegur kõhukinnisuse tekkeks ning ülekaalulistel lastel on suurem soodumus kõhukinnisuse tekkeks. Ka on leitud rasvunud Hollandi laste seas suurem kõhukinnisuse levimus.
Väärkohtlemine
Laste väärkohtlemine on samuti ülemaailmne sotsiaalheaolu probleem. Arenenud maades on 4–16% lastest füüsiliselt väärkoheldud, 5–10% on seksuaalselt ärakasutatud ja 10% on jäetud vanemate poolt piisava psühholoogilise tähelepanuta. Arengumaades on levimus veelgi murettekitavam – 83% lastest on psühholoogiliselt ja 64% lastest on füüsiliselt väärkoheldud. Üks Sri Lanka uurimus näitas füüsilise, psühholoogilise või seksuaalse väärkohtlemise ning kõhukinnisuse all kannatamise seost. Lisaks sellele, on kõhukinnisusega väärkasutatud lastel tugevamad gastrointestinaalsed sümptomid ning suuremad somatisatsioonihäire skooringu punktisummad.
Väärkohtlemine viib lapse tugeva psühholoogilise stressi olukorda, mis omakorda võib viia gastrointestinaaltrakti motoorika, vistseraalse tundlikkuse, autonoomsete funktsioonide ning hüpotalamo-hüpofüsaarse süsteemi muutusteni. Uuringud täiskasvanutel näitavad, et funktsionaalsete gastrointestinaalsete haigustega väärkohtlemist kogenutel ei ilmne normipäraseid reaktsioone funktsionaalsel magnetresonants tomograafia (fMRT) uuringul. See näitab, et muutused ajus võivad olla pikaajalised ning kanduda edasi täiskasvanuikka.
Perekondlik soodumus
Uuring Iraanis näitas, et emadel, kelle lastel on kõhukinnisus, on suurem tõenäosus põdeda sama probleemi. Üks teine uuring näitas, et kõhukinnisusega laste vanematel (p<0.0001) ja õdedel-vendadel (P=0.009) on suurem soodumus kõhukinnisuse tekkeks. Veel ei ole suudetud leida spetsiifilist geeni, mis selle eest vastutada võiks.
Diagnoos
Diagnoosiks peab esinema 1 kuu jooksul vähemalt 2 järgnevatest sümptomitest.
Ravi
Esimeseks sammuks on lapsevanemate elustiili- ja toitumisalane harimine ja üldine rahustamine. Vanematel lastel tuleks julgustada regulaarse potirežiimi arengut ja pidada roojamissageduse jälgimiseks päevikut. On tähtis vähendada lapses hirmu ja, kui võimalik, välja tuua lapsele ja lapsevanematele kõhukinnisuse tekke põhjuseid, nendest rääkida ja igapäevaelus märgata.
Straupe kirikumõis
Straupe kirikumõis (saksa keeles Pastorat Roop, läti keeles Straupes mācītājmuiža) oli kirikumõis Liivimaal Volmari kreisis Straupe kihelkonnas. Nüüdisaegse haldusjaotuse järgi asub mõisasüda Cēsise piirkonnas Straupe vallas Straupe asulas.
Laste funktsionaalne kõhukinnisus
Ravi
Alla 6 kuu vanustel imikutel võivad ägeda kõhukinnisuse puhul olla abiks glütseriini suposiidid, pikaajalisemaks raviks soovitatakse ravi osmootse lahtisti laktuloosiga. Laktuloos ei imendu, vaid tõmbab osmoosi teel vedelikku soolde muutes roojamassi pehmemaks. Uuringus, mis võrdles laktuloosi ja laktitooli, näidati nende võrdset toimet kõhukinnisuse sümptomite vähendamisel.
Veera Fjodorova
Veera Fjodorova (aastast 1947 Veera Sirina, ka Veera Fjodorova-Sirina; 23. september 1925 Moskva – 5. detsember 2013) oli vene päritolu Eesti näitleja.
Straupe kirikumõis
Mõisa suurus
Bienenstammi andmetel ei kuulunud mõisale 1816. aastal ühtki adramaad maad, ka ei allunud sellele mitte ühtki hinge. Ka ühelgi teisel aastal pole mõisavalduses olnud ühtki adramaad.
Laste funktsionaalne kõhukinnisus
Ravi
Üle 6 kuu vanustel imikutel on mitmed uuringud näidanud efektiivsust ravis polüetüleen glükooliga (PEG). PEG on ühend, mis ei imendu ning seda ei seedi ka jämesoole bakterid. Suurendades osmootselt jämesoole sisu massi, suureneb ja pehmeneb soole sisu ning seda on nii lapsel lihtsam ja valutum väljutada.
Veera Fjodorova
Ta oli pärit töölisperekonnast. Ta lõpetas aastal 1943 Moskvas keskkooli ja aastal 1948 GITIS-e.
Ta töötas aastatel 1948–1993 Tallinna Vene Draamateatris.
Isiklikku
Ta oli aastast 1947 abielus Vjatšeslav Siriniga.
Tarkvara kvaliteedijuhtimine
Tarkvara kvaliteedijuhtimine (inglise keeles [//en.wikipedia.org/wiki/Software_quality_management software quality management]) hõlmab tegevusi ja protsesse, mis võimaldavad tagada tarkvara kvaliteeti ning vähendada vigade arvu kõigis tarkvaraarenduse etappides. Tegevusteks võivad näiteks olla protsessi määratlemine ja rakendamine, auditeerimine ja koolitamine ning protsessideks projektijuhtimine, testimine ja tarkvaraarenduse metoodika.
Tarkvara kvaliteedikava
Tarkvara kvaliteedikava (inglise keeles software quality plan) on iga projekti jaoks koostatud kava, mis defineerib standardid, eeskirjad ja tööriistad, mida kasutatakse kogu arendustsükli vältel. Lisaks sisaldab kvaliteedikava saavutatavaid kvaliteedieesmärke, eeldatavaid riske ja riskijuhtimist.
Tarkvara kvaliteeditagamine
Tarkvara kvaliteeditagamine (inglise keeles software quality assurance) on kvaliteedijuhtimise osa, mis loob organisatsioonisisesed protsessid, standardid ja regulatsioonid, mida jägitakse tarkvaraarenduse elutsükli vältel.
Tarkvara kvaliteeditagamine vs. tarkvara kvaliteedikontroll
Tarkvara kvaliteeditagamine ja tarkvara kvaliteedikontroll on tihedalt seotud tegevused, kuid tihti ei eristata ühte teisest. Kvaliteedi tagamine on ennetav tegevus, kuid kvaliteedikontroll keskendub parandusprotsessidele. Kvaliteeditagamise kõige olulisemaks aluseks on protsesside ja protseduuride rakendamine, mis on vajalikud tarkvara arendamiseks ja kliendi vajaduste kontrollimiseks. Kvaliteedikontroll teisalt tegeleb tegelike tegevustega, mis tagavad, et toodet arendatakse vastavalt määratletud kvaliteedistandardile.
Tarkvara kvaliteeditagamine vs. tarkvara testimine
Lisaks segadusele kvaliteedikontrolli ja kvaliteeditagamise protsessidega ei eristata pahatihti ka testimist ja kvaliteeditagamist ning tarkvara testijat nimetatakse tarkvara kvaliteeditagamise spetsialistiks. Kuigi mõlema tegevuse eesmärk on sama, luua tippkvaliteediga tarkvara, siis testija ja tarkvara kvaliteeditagamise spetsialisti tööülesanded on erinevad.
Kvaliteeditagamise spetsialist töötab välja vajalikke protsesse, jälgib nende rakendamist ja täitmist tarkvaraarenduse elutsükli vältel. Kvaliteeditagamine on ennetav tegevus, mis keskendub järgmisele: defektide vältimine, protsesside loomine ja protsesside täitmise jälgimine. Tarkvara testija ülesanne on aga tuvastada tarkvara vigu ja defekte. Tarkvara testimine on osa kvaliteedikontrolli protsessist ja keskendub ainult tootega seotud tegevustele. Tarkvara testimine on kvaliteedikontrolli protsessi osa.
Tarkvara kvaliteedikontroll
Tarkvara kvaliteedikontroll (inglise keeles software quality control) rakendab ja jälgib defineeritud standardite ja protsesside täitmist kõigis tarkvaraarenduse elutsüklites.
Renata Tebaldi
Ta oli teise maailmasõja järgse perioodi väljapaistvamaid ja armastatumaid sopraneid. Väidetavalt on Tebaldi üks 20. sajandi ilusaima häälega ooperilauljaid. Ta kasutas oma tugevat häält hea maitse ja viimistletud tehnikaga. Kriitikud jagasid talle valdavalt kiitust kinnitades, et iga tema esinemine oli kultuurisündmus.
Noorus ja õpingud
Tema isa Teobaldo Tebaldi oli nimekas tšellist. Meditsiiniõest ema Giuseppina Barbieri huvitus muusikast. Vanemad lahutasid, kui Renata polnud veel sündinud, ning nii kasvas ta üles ema käe all tema vanematekodus Langhiranos. 3-aastaselt haigestus Renata lastehalvatusse, mis piiras tema liikumist. Seetõttu tekkis lapsel huvi muusika vastu.
Ema soovis, et tütar õpiks mängima klaverit, ja saatis ta 13-aastaselt seda Parmasse Giuseppina Passani juurde õppima. Passani sai aga aru, et tütarlaps peaks õppima hoopis laulmist, ning aitas kaasa sellele, et Renata sai 17-aastaselt asuda seda õppima Parma Arrigo Boito nimelises konservatooriumis esialgu helilooja ja lauluõpetaja Italo Brancucci ning siis helilooja, muusiku ja lauluõpetaja Ettore Campogalliani juhendamisel. Tebaldi jätkas lauluõpinguid oma sünnilinna Pesaro konservatooriumis (Liceo musicale Rossini) nimeka soprani Carmen Melisi ja tunnustatud lauluõpetaja Giuseppe Paisi juhendamisel. Pesaro oli muuhulgas ka Rossini sünnilinn.
Ameerika aastatel täiendas Tebaldi end New Yorgis lauluõpetaja, soprani ja pianisti Beverley Peck Johnsoni juhendamisel.
Karjääri algus
Tema lavadebüüt toimus 1944. aastal Rovigos Arrigo Boito ooperis "Mefistofeles" Elena rollis. Seejärel laulis ta Parma teatris ooperites "La bohème", "L'amico Fritz" ja "Andrea Chénier". Suure tähelepanu ja tunnustuse saavutas ta 1946. aastal, kui esitas Triestes Desdemona ("Otello") rolli. Samal aastal läks Tebaldi Milanosse ette laulma Arturo Toscaninile, kellele ta avaldas sügavat muljet. Toscanini nimetas kuuldut "inglihääleks" ja kutsus ta samal aastal toimunud sõjas kannatada saanud ja kiiresti restaureeritud maailma juhtiva ooperimaja La Scala avamise galakontserdil osalema. Tebaldi esitas seal palvusestseeni ("Dal tuo stellato soglio") Rossini ooperist "Mosè in Egitto" ja Verdi "Te Deumi" ettekandmisel sopranipartii. Need esinemised avaldasid sedavõrd muljet, et ta sai samal aastal La Scalas esitada veel kahte rolli (Margherita ja Elena) Boito ooperis "Mefistofeles" ning Elsa rolli Wagneri ooperis "Lohengrin". Järgmisel aastal esitas ta La Scalas Eva rolli Wagneri ooperis "Die Meistersinger von Nürnberg" ja Mimì osa Puccini ooperis "La Bohème". Tebaldi oli La Scala solist kuni 1951. aastani.
1950. aastal pakkus Toscanini talle Aida rolli, mis oli kirjutatud dramaatilisele sopranile. Tebaldi oli esialgu veendunud, et see talle kui lüürilisele sopranile ei sobi, kuid Toscanini suutis teda veenda ning koos Mario del Monacoga (Radamès) viisid nad nõudliku Milano publiku suurde vaimustusse. See oli 28-aastasele noorele lauljale väga suur edum mis pani kohe aluse ka tema rahvusvahelisele karjäärile. pisi|Tebaldi sõbranna Dinaga New Yorgis
Suhted Maria Callasega
1951. aastal ühel "Aida" etendusel tundis Tebaldi end halvasti ning pidi etenduse pooleli jätma. Kuna käepärast polnud ühtegi sobivat asendajat Itaaliast, palgati järgmistesse etendustesse teda asendama välismaine sopran Maria Callas. Callas tuli rolli esitamisega suurepäraselt toime ning jäigi selles osas Tebaldi asemikuks.
Samal aastal kutsuti mõlemad esinema ühisele soolokontserdile Rio de Janeiros. Enne esinemist leppisid nad kokku, et vaatamata publiku nõudmisele kumbki lisapalasid ei esita. Tebaldi sai marulise ovatsiooni osaliseks ning esitas kaks lisapala, kuid Callaselt lisapala ei soovitud. See solvas Maria Callast hingepõhjani ning käivitus aastatepikkune vaen ja rivaalitsemine, ehkki omavahelist nokkimist oli ennegi juba olnud. Callas näiteks võrdles ühes intervjuus ajakirjale Time ennast ja Tebaldit nagu šampanjat (Callas) konjakiga (Tebaldi). Tebaldi vastas sellele, et tal on üks asi, mida Callasel pole – süda.
Edaspidi viibis tavaliselt nende etendustel korraga mõlema poolehoidjaid või mõlema poolt palgatud klaköörid, kes püüdsid vastastikku üksteist üle trumbata oma lemmiku ülistamisel ja konkurendi väljavilistamisel. Septembris 1968 nende rivaalitsemine aga lõppes ja seda Callase initsiatiivil. Pärast ühte "Adriana Lecouvreuri" etendust New Yorgi Metropolitan Operas (MO) läks Callas rivaali kiitma suurepärase esinemise eest. Mõlemad embasid teineteist fotograafide kaamerate ees ning Callas ei lausunud edaspidi kuni oma surmani Tebaldi kohta enam ühtegi halba sõna.
Rahvusvaheline karjäär
Aastatel 1951–1955 laulis Tebaldi La Scalas üksikutes etendustes, esinedes Itaalias peamiselt Napoli Teatro San Carlos. Samal ajal oli ta sage külalisesineja ka Londoni Covent Gardenis. 1955. aastal debüteeris ta Põhja-Ameerikas, esitades San Francisco Operas Aida rolli ning New Yorgi Metropolitan Operas Desdemona partiid. Seejärel kujuneski kuni 1973. aastani Tebaldi MO juhtivaks sopraniks ning sellest teatrist sai sisuliselt tema koduteater, kus teda imetleti ning rikkalikult tasustati.
4. märtsil 1960 osales ta ooperiajaloo ühel traagilisemal etendusel. MO-s esitati Verdi ooperit "La forza del destino", kus Tebaldi oli Leonora rollis. Tema partneriks Don Carlo rollis oli Ameerika nimekas bariton Leonard Warren. Warren oli just lõpetanud Don Carlo III vaatuse aaria, mis algas sõnadega "Morir, tremenda cosa" ("Surra, tohutu asi") ning valmistus avama suletud ümbrikku, et hüüda "È salvo, o gioia" ("Ta on päästetud, oh rõõmu") ja esitada jõulist kabalettat, kui varises lavapõrandale ja suri sealsamas publiku ning kolleegide silme all abi saamata. Tebaldi viibis sel ajal garderoobis ja oli juhtunust nii šokeeritud, et ei soovinud enam selles ooperis osaleda.
1956.–1969. aastani laulis ta ka Chicago Lyric Operas ja käis esitamas rolle Pariisis, Buenos Aireses, Viinis, Roomas, Brüsselis jm. Tebaldi oli oma aja väljapaistvamaid Verdi ja Puccini rollide esitajaid. Tema trumprollideks olid Violetta ("La traviata") ja Tosca, üheks publiku poolt kõrgelt hinnatud rolliks oli ka Minnie ("La fanciulla del West"). Ühes selle ooperi lavastuses Metropolitan Operas pidi ta III vaatuses tulema lavale hobuse seljas. Kuid ta oli lapsest peale hobuseid kartnud. Leiti väga taltsas ja sõbralik hobune ning kui Tebaldi oli veendunud, et loom on ohutu, astus ta looma juurde ja lausus: "Hüva, Mr. Hobune, mina olen Tebaldi. Me peame saama sõpradeks, ah?" pisi|Renata Tebaldi Cio-Cio-Sani rollis Puccini ooperis "Madame Butterfly"
Isiklikku
Tebaldi ei abiellunud oma elu jooksul. Ühes intervjuus selgitas ta oma vallaliseks jäämise põhjuseid: "Kuidas ma saan olla abikaasa, ema ja laulja korraga? Kes hoolitseb minu lapse eest, kui ma käin mööda maailma ringi?" Ta lisas, et on olnud mitu korda armunud, mis on ühele naisele hea asi. Tal oli olnud lühike suhe nimeka ooperibassi Nicola Rossi-Lemeniga ja pikem kooselu dirigent Arturo Basilega.
Tebaldi lahkus lavalt 51-aastaselt 1973. aastal, esitades MO-s Desdemona rolli, millega oli teinud läbimurde ja alustanud karjääri samas teatris. Ta andis veel kuni 1976. aastani kümneid kontserte peamiselt koos tollase väljapaistvaima tenori Mario del Monacoga. Pärast lauljakarjääri lõpetamist asus ta elama Milanosse, kus viis läbi meistriklassi kursusi. Täielikult ooperimaailmast kaugenenuna asus ta elama San Marinosse. Ta suri seal 82-aastaselt oma kodus. Ta on maetud Langhirano Mattaleto surnuaiale perekonna kabelisse.
2010.–2013. aastal oli Langhirano 15. sajandist pärit Torrechiara lossis avatud Renata Tebaldile pühendatud püsinäitus. Selle näituse baasil asutati Bussetos tema muuseum, mis avati 7. juunil 2014.
Itaalia režissöör Clemente Fracassil valmis 1953. aastal Giuseppe Verdi ooperi "Aida" filmiversioon, kus nimiosa mängis Sophia Loren, kuid tema eest laulis Renata Tebaldi.
1923. aastast tegutsev inglise nimekas klassikalist muusikat propageeriv ajakiri Gramophone arvas Tebaldi oma 2011. aastal asutatud Kuulsuste Halli (Hall of Fame) lauljate väärikasse nimekirja. pisi|Renata Tebaldi 1961
Repertuaar
Tebaldi esines oma karjääri 32 aasta jooksul 1262 korda. Nendest 1048 olid esinemised teatrilaval 41 ooperis ja 214 korda osalemine kontsertidel. Järgnevas loetelus pole ooperi nimiosas esinemise korral rolli uuesti nimetatud. Sulgudes olev arv märgib, mitu korda ta vastavat osa ooperilaval esitas:
Peale nende on helisalvestanud, kuid mitte esitanud laval järgmisi rolle: Liù ("Turandot"), Leonora ("Il Trovatore"), Angelica ("Suor Angelica"), Georgetta ("Il Tabarro"), Lauretta ("Gianni Schicchi"), Amelia ("Un Ballo in Maschera"), Santuzza ("Cavalleria rusticana") ja Elisabetta ("Don Carlo") pisi|Giuseppe di Stefano ja Renata Tebaldi Roomas 1960
Dirigendid
Karjääri jooksul töötas ta teatrites, heliplaadistuudiotes ja kontserdisaalides 79 dirigendiga (tähestikulises järjekorras):