cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Klass (filosoofia)
Mõnikord eristatakse klasse tüüpidest ja liikidest. Kuigi tegu ei ole olemise erinevate kategooriatega, sest kõiki neid käsitletakse abstraktsete objektidena, ei käsitleta klasse tavaliselt universaalidena, samas kui tüüpe käsitletakse. See, kas näiteks looduslikke liike tuleks pidada universaalideks, on vaieldav.
Erinevus on selles, kuidas me tüüpidest või liikidest räägime. Me ei ütle, et Sokrates on inimtüübi tunnus või loodusliku liigi näide. Me ütleme, et Sokrates on humanoidide klassi liige. Samuti me ei ütle, et Sokrates on humanoidide tüüpi või tüübi "liige". Me ei ütleks ka, et ta on klassi (või liigi) tüüpi. Ta on tüüpi (või liiki) eksemplar. Seega on siin keeleline erinevus: tüüpidel (või liikidel) on eksemplarid (ehk esinemisjuhtumid), kuid klassidel on liikmed.
Klassi mõiste on sarnane selle liikmete poolt määratletud hulga mõistega. Siin on klass ekstensiivne. Kuid aga hulk on defineeritud kavatsuslikult, st tegemist on selliste asjade hulgaga, mis kõik vastavad mõnele liikmeks olemise nõudele, võib sellist asjade komplekti vaadelda ka tüübi loomisena. Klass võib tekkida ka intentsionaalse hulga laiendina ning tüübil on alati vastav klass, isegi kui sellel klassil ei pruugi olla liikmeid, kuid klassil ei pruugi olla olla vastavat tüüpi.
Hildor Lundvik
Hildor Lundvik (6. märts 1885 – 24. jaanuar 1951 Stockholm) oli Rootsi muusikapedagoog, organist, dirigent ja helilooja.
Ta alustas õpinguid juuraga Uppsala Ülikoolis, seejärel õppis muusikat Stockholmis Rootsi Kuninglikus Muusikakõrgkoolis ja lõpetas selle 1912. aastal muusikaõpetajana. Aastal 1928 sai temast organist Stockholmi St. Görani kirikus. Aastatel 1930–1950 oli ta Bellmani meeskoori peadirigent.
Ta kirjutas põhiliselt vokaalteoseid, kuid lõi ka mõne instrumentaalteose, sealhulgas klaveripalu. Tema tuntumad kooriteosed on "Som ett blommande mandelträd", "Verlaine-stämning" (1937) ja kantaat "Sången". Lundvik kirjutas romantilis-lüürilises stiilis, kasutades impressionistlikku tooni.
Amadiinlased
Amadiinlased (Estrildidae) on liigirikas linnusugukond värvuliste seltsist.
Amadiinlaste hulka on arvatud 135–140 liiki, mis on liigitatud 33–35 perekonda.
Nomenklatuur ja süstemaatika
Sugukonna autor on Johann Karl Wilhelm Illiger (1811).
Levila
Amadiinlaste loomulik levila on Austraalia, Aafrika ja Aasia väga soojadel aladel. 78 liiki elutseb Aafrika mandril Mustas Aafrikas ja Madagaskaril. 43 liiki elab Australaasia riikkonnas ning mõnedel Vaikse ookeani saartel. 19 liiki esineb Indo-Malai riikkonnas.
pisi|[[Ruskeamadiin]] Mõned liigid on inimene viinud teistesse piirkondadesse. Äärmine näide on riisiamadiin, kes algselt elas ainult Jaava, Bali ja Baweani saarel, kuid on seal praegu haruldane liik. Praegu elutseb ta paljudes troopikamaades ja esineb muu hulgas Kolkatas, Chennais, Hongkongis, Miamis ja Bangkokis, Sumatral, Hawaii saartel, Maluku saartel, Malaisias, Singapuris, Fidži saartel Viti Levul ja Vanua Levul, Filipiinidel, Indohiina lõunaosas ja Taiwani saarel; asurkondi on ka Ida-Aafrika rannikul ning Sansibaril ja Saint Helena saarel Uus-Guineal tungivad madalatelt aladelt pärit olevad sooamadiinid, tuhk-amadiinid, tulisaba-amadiinid, roostepugu-amadiinid ja tõmmuamadiinid kui inimkaaslejad saare kõrgematele aladele, tõrjudes välja muu hulgas arfaki amadiini, kes on ohustatud liik ja üks haruldasemaid amadiinlasi.
Alates 1980. aastatest elab üks liik amadiinlasi ka Euroopas: Toscanas saab märgalade roostikes näha maasik-amadiinide parvi.
Välimus
Amadiinlased kasvavad 8–17 cm pikkuseks. Pikimate seas on pahlsaba-amadiin, kes on nii pikk ainult sabapiikide tõttu. Enamikul liikidel on kehapikkus kuni 11–13 cm.
Amadiinlastel on enamasti terav nokk ja kiilukujuline saba. Noka kuju vastab mõnikord toitumisnišile. Peamiselt putukatest toituvatel amadiinlastel on pikem ja peenem nokk kui nendel, kes toituvad seemnetest.
Kõik amadiinlased kaaluvad väga vähe, nii et nad saavad süües rohukõrtel istuda.
Enamikul liikidel puudub väljendunud sooline dimorfism. Emastel on küll mõnikord tuhmim sulestik, aga isaseid saab üheselt ära tunda ainult laulu järgi. Üks erand on maasik-amadiin: isase keresulestik on punakas, emase sulestik on põhiliselt hallikaspruun. Maasik-amadiin on ka ainus amadiinlane, kelle isasel on hundsulestik: ta vahetab igal aastal punase hundsulestiku lihtsa hallikaspruuni sulestikuga, mis sarnaneb emaslinnu sulestikuga.
Elupaigad
Enamik amadiinlaste liike elutsevad rohtlas, savannis, metsaservadel ning põõsastega põldusel ja karjamaadel. Üksikud liigid ehisamadiinid elavad ka poolkõrbes; nende seas on ilusad värvilised ehisamadiinid, rohuamadiinid ja pahlsaba-amadiinid. Mõned liigid, näiteks kõrkja-amadiin ja karmiinamadiin, elavad pilliroo-, papüürus-lõikheina- või loatihnikutes. Mustamadiin, kes väikese levila tõttu kuulub ohustatud liikide hulka, pesitseb meeleldi Uus-Guinea ühe pikema jõe Fly jõe ujuvatel rohusaartel.
Metsas elavaid liike on amadiinlaste seas vähe. Samuti on vähe liike, kes elavad täiesti puudeta ja põõsasteta piirkondades; nende seas on niidu-vuttamadiin ja puna-vuttamadiin. Neile liikidele on tüüpiline, et nad tõusevad lendu harva ja nad peidavad end ohu korral rohu sisse. Nad toituvad eelkõige rohttaimede seemnetest ja väiketest putukatest ja leiavad selle peaaegu ainult maapinnalt või nokivad allarippuvatelt pööristelt.
Käitumine
pisi|[[Põhja-ruskeamadiini pesa]] Enamik amadiinlasi liigub maapinnal ainult hüpates ning hüppab paremal juhul polkasammutaoliselt, puudutades maad eri jalgadega pisut eri aegal. Erandiks on niidu-vuttamadiin, kes on amadiinlaste seas kõige rohkem maapinnalind. Ta võib peaaegu kana moodi joosta.
Paljud amadiinlaste liigid on väga seltsilembesed. Inimeste hoole all olevate hallpea-amadiinide juures on täheldatud, et sageli ööbib mitu täiskasvanud lindu ühes pesas. Seda on märgatud ka teistel liikidel, näiteks punakulm-amadiinidel ja võrkamadiinidel. Viimastel liikidel esineb seda käitumist ainult väljaspool haudeaega, hallpea-amadiinidel aga isegi haudeajal. Pronksamadiinide puhul, kelle seltsinguline käitumine on vähem väljendunud, on selgunud, et seltsingulise käitumise puhul on määrav sugulus.
Paljudele liikidele on tüüpiline kontakt-istumine ja sotsiaalne sulestikuhoole. Kontakti otsivad aafrika leetamadiinid lendavad kontaktipartnerist umbes 15 cm kaugusele, lähenevad talle küljelt tibades ülespoole väljasirutatud kehahoiakuga, pöörates noka tema poole. Juba istuv lind ei lahku oma istekohalt, vaid ainult sirutab end pisut välja. Kui saabuv lind tuleb lähemale, puhkeb lindude vahel nokavõitlus, mille ajal linnud nihkuvad teineteisele lähemale. Alles siis, kui nad loobuvad sirgest kehahoiakust, läheb nokavõitlus üle vastastikuseks sulestikusügamiseks
Toitumine
Amadiinlased toituvad peamiselt seemnetest ja putukatest. Mõned liigid, näiteks puna-vuttamadiin, vajavad ilmselt eriti väikesi rohuseemneid, teised söövad ka suuremaid seemneid, näiteks riisi ja maisi. Ainult malai roheamadiin sööb ainult seemneid; enamik liike vajab putukaid eelkõige poegade kasvatamise ajal.
Paljunemine
pisi|[[Kiritiib-amadiini poja neelujoonis]] Amadiinlased pesitsevad enamasti okaspõõsastes, vähesed liigid kõrges rohus või kõrgetes puudes. Mõned liigid ehitavad pesa allüürnikena röövlinnupesasse, termiidipesasse või inimkaaslejatena maja lähedale või majja, näiteks räästa alla või müürilõhesse. Ühtedel liikidel koguvad pesamaterjali mõlemad partnerid, teistel ainult isaslind. Viimase juhul ehitab pesa emaslind. Pesa on kerakujuline või piklik, sissekäigu juures on sageli lühike toru. Eriti stabiilne pesa, mis koos sissepääsutoruga võib olla kuni 40 cm pikkune, on pärlamadiinil. Ta ehitab selle kuni 2000 detailist, kusjuures materjali toob isane ja ehitab emale. Pärlamadiini pesa peab olema eriti hoolikalt ehitatud ja vastupidav sellepärast, et nad pesitsevad 8–30 m kõrgusel. Nad ehitavad pesa enamasti eukalüptide ladvaokstele, mida ohustavad tormid.
Kui pesa on valmis, muneb emane iga päev muna. Mune on kokku 4–6. Munad on valged. Munasid hauvad mõlemad partnerid, öösel ainult emane, ka juhul, kui pesas on ka isane. Pojad kooruvad üldiselt lühikeste intervallidega 11–16 päeva pärast. Neid kasvatavad mõlemad vanemad. Veel 9–12 päeva hoiavad nad poegi veel tiiva all.
Morava Thaya
Morava Thaya (tšehhi: Moravská Dyje, saksa: Mährische Thaya) on jõgi Tšehhis ja Austrias.
Morava Thaya saab alguse u. 4 km Třešťist kagus Stajiště küla lähedalt. Sealt voolab see lõunasse läbi või mööda järgmistest omavalitsustest: Bezděkov, Panenská Rozsíčka, Urbanov, Žatec, Dyjice, Radkov, Slaviboř ja Černíč Vysočina maakonnas. Kaugemal lõunas möödub see järgmistest Lõuna-Tšehhi asulatest: Velký Pěčín, Dačice, Toužín, Hradišťko, Vnorovice, Staré Hobzí, Janov, Nové Hobzí, Modletice, Nové Sady ja Písečné, enne kui ületab piiri Austriaga.
Austrias ühineb see Raabs an der Thaya juures Saksa Thayaga. Sealt alates voolab ühinenud Thaya jõgi peamiselt itta ja taassiseneb Tšehhisse.
Schöpfl
Schöpfl on kõrgeim küngas (893 m) Wienerwaldi mäestikus, Alpide kirdepoolseimas osas. Geoloogiliselt kuulub see flüšši-Alpidesse.
Metsase mäestiku peamisel tipul on kõrge vaatetorn, mis võimaldab näha 100 km kauguseni läänes Põhja-Lubjakivialpe ja idas Karpaate.
Mitterschöpflil (u. 882 m mere pinnast) asub Viini Ülikooli Leopold Figli observatoorium. Selle suurim instrument on 1,5 m peapeegliga teleskoop, mis ehitati 1960. aastatel. Mõne väiksema astrofüüsikaise teleskoobi jaoks ehitati hiljuti teine torn.
Teadusajakirjandus
pisi|[[Horisont (ajakiri)|Horisont on Eesti vanim järjepidevalt ilmunud üldpopulaarteaduslik ajakiri]] Teadusajakirjandus ehk aimeajakirjandus on teadusest kõnelev ajakirjandus.
Teadusajakirjandus Eestis
Eesti teadusajakirjanikke ühendab Eesti Teadusajakirjanike Selts.
Päringusõne
pisi|[[Aadressiriba brauseris Google Chrome, kus on näha URL päringusõnega ]] Päringusõne (inglise keeles query string) on osa internetiaadressist, mis määrab etteantud parameetrite väärtused. Päringusõne koosneb tavaliselt domeeninimele lisatavatest väljadest, mille on seadnud kas veebibrauser või mõni muu klientrakendus, näiteks HTML vormi kaudu.
Veebiserver võib HTTP-päringut käsitseda kahel moel. Esimene võimalus on failisüsteemist etteantud aadressi järgi faili lugemine. Teine võimalus on, et kasutatakse domeeniloogikat, mis on antud ressursitüübile omane. Viimasel juhul on päringusõne koos URLi failitee osaga domeeniloogikale töötlemiseks kättesaadav.
Struktuur
Näide internetiaadressist, mis sisaldab päringusõnet:
Kui server saab päringu sellisele lehele, käivitatakse programm, millele antakse kaasa päringusõne, milleks on antud juhul. Küsimärk täidab eraldaja rolli ning ei ole osa päringusõnest.
Näide internetiaadressist, kus mitu päringu parameetrit on eraldatud ampersandiga :
Päringute järjekord ei ole oluline –  ja   annavad mõlemad sama tulemuse. Päringusõnede parsimisel kasutatavad meetodid võivad leheküljeti erineda.
Veebilehel oleval lingil võib olla aadress, mis sisaldab päringusõnet. HTML on defineerinud 3 võimalust, kuidas kasutajaagent saab päringusõnet genereerida:
Internetiaadressi kodeerimine
Mõned sümbolid ei tohi veebilehe aadressis esineda (näiteks tühikud) ning mõnel sümbolil on aadressis eriline tähendus – näiteks  viitab dokumendis olevale fragmendile. HTML vormides kasutatakse sümbolit  nimede ja väärtuste eraldamiseks. HTML vormid lahendavad probleemi täiendavaid asendusi tehes.
HTML 5 määrab järgmised asendused HTML vormide saatmiseks veebiserveri GET meetodiga. Lühikokkuvõte algoritmist:
Kõik muud sümbolid esitatakse kuueteistkümnendsüsteemis, kusjuures mitte-ASCII sümbolid kodeeritakse esmalt UTF-8 või muusse etteantud kodeeringusse.
Tilde on RFC3986 poolt päringusõnedes lubatud, kuid HTML vormides nõutakse selle kodeerimist kujule.
Näide
Kui HTML dokument sisaldab järgmist vormi:
ning kasutaja sisestab tekstiväljadesse sõned „see on väli“ ning „oli (juba) tühi?“ ja vajutab „Sisesta“ nuppu, saadetakse programmile  (määratud näites elemendi   atribuudi   poolt) järgnev päringusõne:.
Charles Ferdinand Ramuz
Charles Ferdinand Ramuz (24. september 1878, Lausanne – 23. mai 1947 Pully) oli prantsuskeelne Šveitsi proosakirjanik ja luuletaja.
Osmanite-Veneetsia sõda (1570–1573)
Neljas Osmanite–Veneetsia sõda, ka Küprose sõda (itaalia: Guerra di Cipro) toimus aastatel 1570-1573. Seda peeti Osmanite riigi ja Veneetsia vabariigi vahel, viimasega ühines Püha Liigaga, paavsti egiidi all moodustatud kristlike riikide koalitsioon, kuhu kuulusid Hispaania (koos Napoli ja Sitsiiliaga), Genova vabariik, Savoia hertsogkond, Malta ordu, Toscana suurhertsogkond ja teised Itaalia riigid.
Sõda, sultan Selim II valitsemisaja silmapaistev episood, algas Osmanite sissetungiga Veneetsia omanduses olevale Küprose saarele. Pealinn Nikosia ja mitu muud linna langesid kiiresti märkimisväärselt ülekaaluka Osmanite armee kätte, jättes Veneetsia kätte vaid Famagusta. Kristlikud abiväed viibisid ja Famagusta langes lõpuks 1571. aasta augustis pärast 11-kuulist piiramist. Kaks kuud hiljem, Lepanto lahingus, purustas ühendatud kristlik laevastik Osmanite laevastiku, kuid ei suutnud seda võitu ära kasutada. Osmanid taastasid kiiresti oma mereväe ja Veneetsia oli sunnitud sõlmima eraldirahu, loovutades Küprose Osmanitele ja makstes 300 000 tukatit andamit.
Taust
Suur ja jõukas Küprose saar oli olnud Veneetsia võimu all 1489. aastast. Koos Kreetaga oli see vabariigi üks suuremaid ülemerealasid, kus kreeka põliselanikke oli 16. sajandi keskpaigas hinnanguliselt 160 000. Lisaks asukohale, mis võimaldas kontrollida Levanti kaubandust, oli saarel kasumlik puuvilla- ja suhkrutootmine. Oma kõige kaugema koloonia kaitsmiseks maksid veneetslased igal aastal 8000 tukatit andamit Egiptuse Mamelukkide sultanitele ja pärast nende vallutamist Osmanite poolt 1517. aastal pikendati lepingut Osmanite Kõrge Väravaga. Sellegipoolest muutis saare strateegiline asukoht Vahemere idaosas, Osmanite Anatoolia südamaa ning äsja omandatud Levanti ja Egiptuse provintside vahel selle ahvatlevaks sihtmärgiks tulevasele Osmanite laienemisele. Lisaks reastas Osmanite juhtkond kaitse, mida kohalikud Veneetsia võimud pakkusid korsaaridele, kes ahistasid Osmanite laevandust, sealhulgas moslemitest palverändureid Mekasse.
thumb|Diivani otsus, mis on adresseeritud Uskudari kaadile toiduratsiooni kohta enne sõja puhkemist
Pärast pikaleveninud sõja lõppu Ungaris Habsburgidega 1568. aastal võisid Osmanid pöörata oma tähelepanu Küprosele. Sultan Selim II oli seadnud saare vallutamise oma esimeseks prioriteediks juba enne troonileasumist 1566. aastal, muutes Osmanite abi Moriskide mässule Hispaania vastu ja rünnakud Portugali tegevuse vastu India ookeanil teisejärguliseks prioriteediks. Pole üllatav valitseja hüüdnimega "Sot", populaarne legend seletas selle otsustavuse armastusega Küprose veinide vastu, kuid kaasaegsete teadete kohaselt oli konflikti peamine poliitiline õhutaja Joseph Nasi, Portugali juut, kellest oli saanud sultani lähedane sõber ja kes oli Selimi troonilesaamisel juba nimetatud Naxose hertsogiks. Nasi kandis Veneetsia vastu vimma ja lootis, et pärast selle vallutamist saab ta Küprose kuningaks — tal oli selleks juba kroon ja kuninglik lipp tehtud.
Vaatamata kehtivale rahulepingule Veneetsiaga, mida oli uuendatud 1567. aastal, ja suurvesiir Sokollu Mehmed Paşa ümber koondunud rahupartei vastuseisule võitis Osmanite õukonnas sõjapartei. Saadi soodne juriidiline arvamus Šeik al-Islamilt, mis tunnistas, et lepingu rikkumine on õigustatud, kuna Küpros oli "endine islamimaa" (lühidalt 7. sajandil) ja see tuli tagasi võtta. Kampaania jaoks koguti raha Kreeka Õigeusu Kiriku kloostrite ja kirikute konfiskeerimise ja edasimüümisega. Sultani vana õpetaja Lala Mustafa Paşa määrati ekspeditsiooni maavägede ülemaks. Müezzinzade Ali Paşa määrati Kaptan Paşaks; kuna ta oli mereväe küsimustes täiesti kogenematu, määras ta oma peamiseks abiliseks võimeka ja kogenud Piyale Paşa.
Veneetsia poolele olid Osmanite kavatsused olnud selged ja rünnakut Küprose vastu oodati juba mõnda aega. Sõjahirm oli puhkenud aastatel 1564–1565, kui Osmanid lõpuks Maltale purjetasid, ning rahutus kasvas taas 1567. aasta lõpul ja 1568. aasta alguses, kui ilmnes Osmanite mereväe suurendamise ulatus. Veneetsia võimud olid veelgi rohkem ärevil, kui Osmanite laevastik külastas 1568. aasta septembris Küprost, kaasas Nasi, näiliselt hea tahte visiidil, kuid tegelikult oli see halvasti varjatud katse luurata saare kaitset. Küprose, Kreeta, Korfu ja teiste Veneetsia valduste kaitset parandati 1560. aastatel, kasutades tuntud sõjaväeinseneri Sforza Pallavicini teenuseid. Nende garnisone suurendati ning Kreeta ja Küprose isoleeritud majapidamisi püüti muuta valukodade ja püssirohuveskite ehitamisega isemajandavamaks. Siiski tunnistati laialdaselt, et Küpros ei saa ilma abita kaua vastu pidada. Selle lage ja eraldatud asukoht Veneetsiast nii kaugel, ümbritsetud Osmanite territooriumist, pani selle "hundi suhu", nagu üks kaasaegne ajaloolane kirjutas. Sel juhul mängiks varustuse ja isegi püssirohu puudumine Veneetsia kindluste Osmanite kätte langemisel kriitilist rolli. Veneetsia ei saanud toetuda ka Vahemere piirkonna suure kristliku võimu Hispaania abile, kes oli segatud Hollandi mässu mahasurumisse ja siseriiklikult moriskide vastu. Teiseks probleemiks Veneetsia jaoks oli saare elanike suhtumine. Kohaliku õigeuskliku kreeka rahvastiku karm kohtlemine ja rõhuv maksustamine katoliiklike veneetslaste poolt tekitas suurt pahameelt, nii et nende sümpaatia oli üldiselt Osmanite poolel.
1570. aasta alguseks olid Osmanite ettevalmistused ja Veneetsia Konstantinoopoli bailo Marcantonio Barbaro saadetud hoiatused veennud sinjoriiat, et sõda on peatselt tulemas. Kreetale ja Küprosele saadeti kiirkorras abijõudu ja raha. 1570. aasta märtsis saadeti Veneetsiasse Osmanite saadik, kes esitas ultimaatumi, mis nõudis Küprose viivitamatut loovutamist. Ehkki Veneetsia sinjoriias olid mõned hääled, mis pooldasid saare loovutamist Dalmaatsia ja edasiste kaubandusprivileegide eest, tugevdas lootus teistelt kristlikelt riikidelt abi saada vabariigi otsustavust ja ultimaatum lükati kategooriliselt tagasi.
Osmanite Küprose-vallutus
thumb|right|250px|Nikosia piiramise kaart, [[Giovanni Camoccio, 1574]]
27. juunil asusid sissetungiväed, umbes 350–400 laeva ja 60–100 000 meest, teele Küprosele. See randus 3. juulil vastupanuta Salinesis Larnaca lähedal saare lõunarannikul ja marssis pealinna Nikosia suunas. Veneetslased olid vaielnud dessandile vastuhakkamise üle, kuid pidades silmas ülekaalukat Osmanite suurtükiväge ja tõsiasja, et lüüasaamine tähendaks saare kaitseväe hävitamist, otsustati tagasi kindlustesse tõmbuda ja abivägede saabumiseni vastu pidada. Nikosia piiramine algas 22. juulil ja kestis 7 nädalat, kuni 9. septembrini. Linna äsjaehitatud bastionikindluse täismuldmüürid pidasid Osmanite pommitamisele hästi vastu. Osmanid kaevasid Lala Mustafa Paşa juhtimisel kaevikuid müüride suunas ja täitsid järk-järgult ümbritseva kraavi, samas kui pidevad arkebuusi kogupaugud katsid sapööride tööd. Lõpuks, pärast 45-päevast piiramist, 9. septembril õnnestus 15. rünnakul müürid murda pärast seda, kui kaitsjad olid oma laskemoona ammendanud. Järgnes linna 20 000 elaniku veresaun. Isegi linna sead, keda moslemid pidasid ebapuhtaks, tapeti, ning säästeti ainult neid naisi ja poisse, kes võeti orjadeks müümiseks kinni. 200 alusest koosnev ühendatud kristlik laevastik, mis koosnes Veneetsia (Girolamo Zane), paavsti (Marcantonio II Colonna) ja Napoli/Genova/Hispaania (Gianandrea Doria juhitavatest) eskadrillidest, mis oli augusti lõpus Kreetal hilinemisega kokku pandud ja Küprose poole seilas, pöördus tagasi, kui sai uudise Nikosia langemisest.
thumb|left|190px|Veneetsia [[Famagusta komandör Marcantonio Bragadin tapeti kohutavalt pärast seda, kui Osmanid linna vallutasid]]
Pärast Nikosia langemist alistus põhjas asuv Kyrenia kindlus ilma vastupanuta ja 15. septembril ilmus Türgi ratsavägi Veneetsia viimase tugipunkti Famagusta ette. Kaasaegsed hindasid Veneetsia üldkaotusi (sealhulgas kohalik elanikkond) 56 000 tapetut või vangistatut. Veneetsia Famagusta kaitsjaid oli u 8500 meest 90 suurtükiga ja neid juhtis Marcantonio Bragadin. Nad pidasid vastu 11 kuud 200 000 mehe suuruse väe vastu, kellel oli 145 kahurit, andes paavstile vajaliku aja, et tõrksatest kristlikest Euroopa riikidest kokku panna Osmanite-vastane liiga. Osmanid panid oma relvad püsti 1. septembril. Järgnevate kuude jooksul kaevasid nad ümber kindluse tohutu ristuvate kaevikute võrgu, mis pakkus Osmanite vägedele peavarju. Kui piiramiskraavid lähenesid kindlusele ja jõudsid müüride suurtükiväe ulatusse, püstitati kümme puidu- ja pakitud mulla ning puuvillapakkidega kindlust. Osmanitel puudus aga merevägi, et linn ka merelt täielikult blokeerida ning veneetslased suutsid seda varustada ja abiväge tuua. Pärast seda, kui uudised sellisest varustamisest jaanuaris sultanini jõudsid, kutsus ta tagasi Piyale Paşa ja jättis Lala Mustafa üksi piiramise eest vastutama. Samal ajal varises kokku Sokollu Mehmed Paşa algatus saavutada Veneetsiaga eraldirahu. Suurvesiir pakkus välja kaubajaamaga nõustumise Famagustas, kui vabariik saare loovutaks, kuid veneetslased, keda julgustasid hiljutine Durazzo vallutamine Albaanias ja käimasolevad läbirääkimised kristliku liiga moodustamiseks (vaata allpool), keeldusid. Seega algas 12. mail 1571 Famagusta kindlustuste intensiivne pommitamine ja 1. augustil, kui laskemoon ja varud olid otsas, loovutas garnison linna. Famagusta piiramine maksis Osmanitele u. 50 000 surnut. Osmanid lubasid kristlastest elanikel ja ellujäänud Veneetsia sõduritel Famagustast rahulikult lahkuda, kuid kui Lala Mustafa sai teada, et mõned moslemitest vangid tapeti piiramise ajal, lasi ta Bragadin moonutada ja elusalt nülgida, samal ajal kui tema kaaslased hukati. Bragadini nahka veeti saarel ringi, enne kui see Konstantinoopolisse saadeti.
Püha Liiga
Kui Osmanite armee Küprosel võitles, üritas Veneetsia liitlasi leida. Saksa-Rooma keiser, olles just Osmanitega rahu sõlminud, ei tahtnud seda rikkuda. Prantsusmaa oli traditsiooniliselt sõbralikes suhetes Osmanitega ja vaenulik hispaanlaste vastu ning poolakad olid hädas Moskvaga. Hispaania Habsburgid, suurim kristlik jõud Vahemerel, ei olnud esialgu vabariigi abistamisest huvitatud ja olid nördinud Veneetsia keeldumise pärast Malta piiramise ajal 1565. aastal abi saata. Lisaks soovis Felipe II suunata oma jõu Põhja-Aafrika berbeririikide vastu. Hispaanlaste vastumeelsus osaleda vabariigi poolel koos Doria vastumeelsusega oma laevastikku ohustada oli juba 1570. aastal ühiseid mereväe jõupingutusi katastroofiliselt edasi lükanud. Paavst Pius V energilisel vahendusel sõlmiti aga 15. mail 1571 Osmanite-vastane liit "Püha Liiga", mis nägi ette 200 galeerist, 100 varustuslaevast ja 50 000-mehelisest väest koosneva laevastiku komplekteerimise. Hispaania nõusoleku tagamiseks sisaldas leping ka Veneetsia lubadust aidata Hispaaniat Põhja-Aafrikas.
Uue liidu tingimuste kohaselt kogunes kristlik laevastik hilissuvel Messinasse Juan de Austria juhtimisel, kes saabus 23. augustil. Kuid selleks ajaks oli Famagusta langenud ja kõik püüdlused Küprose päästmiseks olid mõttetud. Enne itta teele asumist pidi Don Juan tegelema vastastikuse usaldamatuse ja vaenulikkusega erinevate kontingentide vahel, eriti veneetslaste ja genovalaste vahel. Hispaania admiral lahendas probleemi, lõhkudes erinevad kontingendid ja segades erinevate riikide laevu. Parema tiiva juhtimise võttis üle Doria, keskosa hoidis Don Juan, vasaku tiiva sai veneetslane Agostino Barbarigo ja reservi hispaanlane Álvaro de Bazán. Teadmata Famagusta saatusest, lahkus liitlaslaevastik 16. septembril Messinast ja jõudis kümme päeva hiljem Korfule, kus sai teada Osmanite võidust. Osmanite laevastik, mida juhtis Müezzinzade Ali Paşa, oli ankrus Kórinthose lahe sissepääsu lähedal Lepantos (Náfpaktos).
Lepanto lahing
thumb|250px|1571. aasta Lepanto lahing, [[Martin Rota gravüür]]
Mõlemad pooled püüdlesid otsustava võitluse poole, milleks nad olid mõne hinnangu kohaselt kogunud 70–90% Vahemerel sel ajal eksisteerinud galeeridest. Laevastikud olid umbkaudu tasakaalus: Osmanite laevastik oli 278 laevaga suurem kristlaste 212 vastu, kuid kristlaste laevad olid tugevamad; mõlemad laevastikud kandsid u. 30 000 sõdurit, samas kui Osmanite laevastikus oli 50 000 meremeest ja sõudjat ning kristlastel 20 000 meremeest ja sõudjat ning kui kristlastel oli kaks korda rohkem kahureid, siis Osmanid kompenseerisid selle suure ja osava vibulaskjate korpusega. 7. oktoobril osalesid kaks laevastikku Lepanto lahingus, mis lõppes kristliku laevastiku purustava võiduga, samal ajal kui Osmanite laevastik sisuliselt hävitati, kaotades u. 25–35 000 meest, lisaks u. 12 000 kristlikku galeeriorja, kes vabastati. Üldlevinud arusaamade kohaselt sai lahing ise tuntuks kui üks otsustavaid pöördepunkte Osmanite ja kristlaste pikas võitluses, kuna see lõpetas Osmanite mereväe hegemoonia, mis tekkis pärast Préveza merelahingut 1538. aastal. Selle vahetud tulemused olid aga minimaalsed: järgnenud karm talv välistas igasugused ründetegevused Püha Liiga nimel, samal ajal kui Osmanid kasutasid hingamisaega, et oma mereväge kiirustades taastada. Samal ajal kandis Veneetsia kaotusi Dalmaatsias, kus Osmanid ründasid Veneetsia valdusi: Osmanite laevastik ründas Hvari saart, kusjuures Türgi väed põletasid maha Hvari, Stari Gradi ja Vrboska linnad.
Lepanto-järgse strateegilise olukorra võttis Osmanite suurvesiir hiljem Veneetsia bailole graafiliselt kokku: "Kristlased on kõrvetanud mu habeme [tähendab laevastikku], aga ma olen käe maha raiunud. Mu habe kasvab tagasi. Käsi [tähendab Küprost] mitte". Vaatamata suurvesiiri julgele avaldusele oli Osmanite laevastiku kantud kahju siiski kurnav — mitte niivõrd kaotatud laevade arvus, kuivõrd laevastiku kogenud ohvitseride, meremeeste, tehnikute ja mereväelaste peaaegu täielikus kaotuses. Olles hästi teadlikud sellest, kui raske on selliseid mehi asendada, hukkasid veneetslased ja hispaanlased järgmisel aastal need eksperdid, kelle nad kätte olid saanud. Lisaks, vaatamata liitlaste võidu piiratud strateegilisele mõjule, olmuks Osmanite võidul Lepantos olnud palju olulisemad tagajärjed: see oleks tähendanud kristlike mereväekaadrite tegelikku kadumist ja võimaldanud Osmanite laevastikul oma suva järgi Vahemerel ringi liikuda, millel olnuks kohutavad tagajärjed Maltale, Kreetale ja võibolla isegi Baleaaridele või Veneetsiale endale. Lepanto koos Osmanite läbikukkumisega Maltal kuus aastat varem kinnitas Vahemere de facto jagunemist, kus idaosa oli Osmanite kontrolli all ning lääneosa Habsburgide ja nende Itaalia liitlaste võimu all.
Järgmisel aastal, kui liitunud kristlik laevastik tegevust jätkas, seisis see silmitsi Kılıç Ali Paşa juhitud uuendatud Osmanite 200 alusega laevastikuga. Hispaania kontingent Don Juani juhtimisel jõudis Joonia mere äärde alles septembris, mis tähendab, et Osmanid nautisid mõnda aega arvulist üleolekut, kuid Osmanite komandör oli teadlik oma laevastiku alaväärsusest, mis oli ehitatud kiirustades toorest puidust ja mehitatud kogenematute meeskondadega. Seetõttu vältis ta augustis aktiivselt kokkupõrget liitlaste laevastikuga ja suundus lõpuks turvalisse Methóni kindlusesse. Hispaania 55 laevast koosneva eskadrilli saabumine tasandas arvud mõlemal poolel ja avas võimaluse otsustavaks löögiks, kuid kristlaste juhtide omavaheline hõõrumine ja Don Juan vastumeelsus raiskasid võimaluse.
Selguma hakkasid Liiga liikmete erihuvid ja liit hakkas lagunema. 1573. aastal ei õnnestunud Püha Liiga laevastikul üldse purjetada; selle asemel ründas Don Juan Tunist ja vallutas selle, kuid Osmanid võtsid selle 1574. aastal tagasi. Veneetsia, kes kartis oma Dalmaatsia valduste kaotamist ja võimalikku sissetungi Friulisse ning soovis oma kaotusi vähendada ja Osmanite riigiga kauplemist jätkata, algatas ühepoolsed läbirääkimised Kõrge Väravaga.
Rahulepe ja tagajärjed
Läbirääkimisi juhtis alates 1570. aastast vangis olnud Veneetsia bailo Marcantonio Barbaro. Pidades silmas vabariigi suutmatust Küprost tagasi saada, kinnitas sellest tulenev 7. märtsil 1573 sõlmitud leping asjade uut seisu: Küprosest sai Osmanite provints ja Veneetsia maksis 300 000 tukatit hüvitist. Lisaks muudeti kahe riigi vahelist piiri Dalmaatsias, kui türklased hõivasid väikesi kuid olulisi osi tagamaast, mis hõlmasid linnade lähedal kõige viljakamaid põllumajanduspiirkondi, mis avaldas negatiivset mõju Veneetsia linnade majandusele Dalmaatsias.
Rahu jätkus kahe riigi vahel kuni 1645. aastani, kui puhkes pikk sõda Kreeta pärast. Küpros ise jäi Osmanite võimu alla 1878. aastani, kui see loovutati brittidele protektoraadiks. Osmanite suveräänsus jätkus kuni Esimese maailmasõja puhkemiseni, kui britid annekteerisid saare, millest sai 1925. aastal kroonikoloonia.
Hólmar Örn Eyjólfsson
Hólmar Örn Eyjólfsson (sündinud 6. augustil 1990 Sauðárkrókuris) on Islandi jalgpallur, kes mängib keskkaitsja või kaitsva poolkaitsjana Norra kõrgliiga klubis Rosenborg ja Islandi jalgpallikoondises.
2008. aasta juulis sõlmis ta lepingu Inglismaa kõrgliiga klubiga West Ham United. Klubi põhimeeskonda ei pääsenud ta hooaja sees kordagi, kuid mängis klubi reservvõistkonnas. Hooajal 2009–10 oli ta laenul Inglismaa tugevuselt neljanda liiga klubis Cheltenham Town ja Belgia kõrgliiga klubis Roeselare.
2011. aasta juunis sõlmis ta kolmeaastase lepingu Saksamaa esiliiga klubiga VfL Bochum.
2014. aasta augustis liitus ta Rosenborgiga. Aastatel 2015 ja 2016 tuli ta klubiga Norra meistriks.
2016. aasta detsembris sõlmis ta lepingu Iisraeli kõrgliiga klubiga Maccabi Haifa. Aastatel 2017–2020 mängis ta Bulgaaria kõrgliiga klubis Sofia Levski.
Islandi jalgpallikoondises tegi Eyjólfsson debüüdi 30. mail 2012 sõprusmängus Rootsi vastu. Koondisekarjääri esimese värava lõi ta 15. jaanuaril 2020 sõprusmängus Kanada vastu. Ta kuulus Islandi koondisse 2018. aasta maailmameistrivõistlustel.
Tema isa Eyjólfur Sverrisson on endine jalgpallur ja jalgpallitreener.
The Language of Morals
"The Language of Morals" on Richard Hare'i filosoofiline raamat. See ilmus esimest korda 1952.
1.1.
Kõige kindlam viis teada saada, mis on inimese moraaliprintsiibid, on uurida, mida ta teeb, kuidas ta alyernatiivsete teguviiside vahel valib. Asi on selles, et moraaliprintsiipide funktsioon on olla käitumise juhtnöör. Moraali keel on preskriptiivne. Sellepärast tasubki eetikat uurida: küsimust "Mida ma pean tegema?" ei saa kaua vältida. Käitumise probleemid on küll mõnikord vähem põnevad kui ristsõnad, kuid neid tuleb lahendada teistmoodi kui ristsõnu. Me ei saa oodata lahendust järgmises numbris, sest see, mis järgmises numbris juhtub, sõltub probleemide lahendusest. Maailmas, kus käitumisprobleemid muutuvad üha keerulisemaks ja vaevavamaks, on tarvis aru saada keelest, milles neid püstitatakse ja neile vastatakse. Segadus keele asjus ei ole ainult teoreetiline häda, vaid tekitab ka tarbetut teoreetilist nõutust.
Kui moraalikeel kuulub preskriptiivse keele sukku, siis selle loomuse mõistmiseks on hea võrrelda preskriptiivset keelt teistsuguste keeltega ja moraalikeelt teistsuguste preskriptiivsete keeltega.
1.2.
Grammatikas liigitatakse laused mõnikord väitlauseteks, käsklauseteks ja küsilauseteks. See liigitus ei ole loogiku jaoks piisavalt ammendav ega range. Võib leida erineva funktsiooniga väitlauseid (sealhulgas need, mis väljendavad väärtusotsustusi) ja erineva funktsiooniga käsklauseid. Hare nimetab siiski käskudeks kõiki asju, mida väljendavad käskivas kõneviisis laused, ning teeb nende seas ainult väga üldisi eristusi. See paneb lugeja huvituma kõigile või peaaegu kõigile neile ühistest joontest. Väideteks nimetab ta kõike, mida väljendavad tüüpilised väitlaused. Ta eristab niisuguseid lauseid nagu "Pane uks kinni!" ja niisuguseid lauseid nagu "Sa paned kohe ukse kinni." Raske on öelda, milles nende erinevus seisneb. Asi ei ole lihtsalt grammatilises vormis, sest vast avastatud keeles saaks kindlaks teha, milliseid grammatilisi vorme kasutatakse väidete ja milliseid käskude väljendamiseks, ning nimetada neid vastavalt väitlause- ja käsklausevormideks. Erinevus on tähenduses. Mõlemaid vorme kasutatakse teatud asjast rääkimiseks, kuid erineval moel rääkimiseks. Väitlauset kasutatakse selleks, et öelda, kuidas asi on; käsklauset selleks, et öelda kellelegi, et ta paneks asja niimoodi olema.
1.3.
Moraalifilosoofil tasub vaadata mõnda teooriat käsklausete tähenduse kohta. Neil on paralleel sarnaste teooriatega moraaliotsustuste kohta, see näitav, et nende vahel võivad olla tähtsad loogilised sarnasused.
1.4.
Väärtusväljendid omandavad mõnikord standardite püsivuse tõttu teatud deskriptiivse jõu. Samamoodi on Bohnerti analüüs usutav väga hüpoteetiliste imperatiivide puhul, sest me saame ruttu aru, mille saavutamisele või ärahoidmisele nad on suunatud. Bohnerti enda näite järgi on lausel "Jookse!" põlevas majas öelduna mõnevõrra sarnane kavatsus kui lausel "Sa kas jooksed või põled." Aga juhtudel, mil eesmärk ei ole nii kergesti äratuntav (imperatiiv on vähe hüpoteetiline või üldse mitte), on raske arvata, mis see X võiks olla, nagu näiteks lause "Palun ütle isale, et ma helistasin" puhul. Alati võib küll lõppu panna "või muidu juhtub midagi halba", aga nüüd on analüüsis sõna "halb", mis on väärtussõna, ja seetõttu preskriptiivne. Samamoodi, teleoloogilised eetikateooriad, mis tõlgendavad "õiget" ' Z-i soodustavana', kus Z on väärtussõna, nagu näiteks "rahuldus" või "õnn", ainult varuvad endale selliste sõnade analüüsimise raskuse. Ahvatlus käsklauseid väitlausetele taandada on väga tugev ning sellel on sama allikas nagu ahvatlusel väärtussõnu naturalistlikult analüüsida. See on tunne, et "päris" väitlause, mida arvatakse olevat ainult ühte liiki, on kahtlustuse alt väljas ning selleks et teistsuguseid lauseid kahtlustuse alt vabastada, tuleb näidata, et nad on tegelikult väitlaused.
Keiji Tamada
Keiji Tamada (jaapani keeles 玉田 圭司 Tamada Keiji; sündinud 11. aprillil 1980 Urayasus) on Jaapani jalgpallur, ründaja.
Koondisekarjäär
Jaapani jalgpallikoondises mängis ta aastatel 2004–2010 72 mängu ja lõi 16 väravat.
Novgorodi kubermang
Novgorodi kubermang (vene keeles Новгородская губерния) oli haldusüksus Venemaa keisririigis, Vene SFNV-s ja NSV Liidus aastatel 1727–1927. Kubermangu keskus oli Novgorodi linn.
Ajalugu
Novgorodi kubermang moodustati 1727. aastal Peterburi kubermangu aladest.
Vilhelm Ekelund
pisi|Vilhelm Ekelund (1880-1949) Vilhelm Ekelund (14. oktoober 1880 – 3. september 1949) oli Rootsi luuletaja.
Novgorodi kubermang
Asend
Novgorodi kubermang asus Loode-Venemaal Ida-Euroopa lauskmaal, kubermang piirnes põhjas Peterburi kubermangu ja Olonetsi kubermanguga, lõunas Jaroslavli kubermangu, Tveri kubermangu ja Pihkva kubermanguga, idas Vologda kubermanguga, läänes aga Pihkva kubermangu ja Peterburi kubermanguga.
Vilhelm Ekelund
Tema töid mõjutasid Friedrich Hölderlin, Friedrich Nietzsche ja Emanuel Swedenborg. Tema tuntumad teosed on: „Melodier i skymning“ ("Videviku meloodiad", 1902), „Havets stjärna“ ("Mere täht", 1906), „Antikt ideal“ ("Antiikne ideaal", 1909), „Böcker och vandringar“ ("Raamatud ja uitajad", 1910) ja „På havsstranden“ ("Merekaldal", 1922).
Novgorodi kubermang
Kubermangu kubernerid
Loendis on loetletud Venemaa keisririigi Novgorodi kubermangu juhtinud, kubernerid, kindralkubernerid, sõjakubernerid ning kohalikku aadlikke esindanud aadelkonna eestseisjad.
Montenegro Teaduste ja Kunstide Akadeemia
Montenegro Teaduste ja Kunstide Akadeemia (montenegro keeles Црногорска академија наука и умјетности; Crnogorska akademija nauka i umjetnosti, akronüüm CANU) on Montenegro teaduste akadeemia, riigi tähtsaim teadusasutus.
Akadeemia on Euroopa akadeemiate ühenduse ALLEA liige. Ta asutati 1973. aastal Podgoricas. Akadeemia esimene esimees (1973–1981) oli ajaloolane Branko Pavićević.
Akadeemia liikmeskond
Akadeemia liikmeskonda kuulub 28 tegevliiget, 14 korrespondentliiget ja 31 välisliiget. Akadeemia liikmeskond on jagatud teadusvaldkondade alusel nelja osakonda : pisi|160px| Akadeemia välisliige [[Žoress Alfjorov, Nobeli füüsikaauhinna laureaat]]
Sõnn
Sõnn võib tähendada:
Josef Haas
Josef Haas (sündinud 3. augustil 1937) on endine Šveitsi murdmaasuusataja.
1968. aasta taliolümpiamängudel Grenoble'is võitis ta 50 km distantsil pronksmedali. Samal aastal valiti ta Šveitsi aasta sportlaseks.
Looduskaitsekuu
Alates 1989. aastast on saanud traditsiooniks, et looduskaitsekuu avaüritusel antakse üle Eerik Kumari looduskaitsepreemia ning 2010. aastast koos sellega ka looduskaitse kuldmärk.
Looduskaitsekuude teemad
Teemad :
Endospoor
pisi|Värvitud preparaat [[Bacillus subtilisest. Endospoorid on värvunud roheliselt ja vegetatiivne rakk punaselt]] pisi|Helendavad [[Paenibacillus alvei endospoorid faaskontrastmikroskoobis]] Endospoorid on grampositiivsete bakterite uinunud, vastupidavad ja mittepaljunevad struktuurid. Neid moodustavad peamiselt Firmicutese hõimkonna bakterid. Nimetus "endospoor" tuleb kreekakeelsetest sõnadest endon ja spora. Endon tähendab millegi sees olema ja spora tähendab seemnesarnast vormi. Endospooride moodustumist põhjustab enamasti toitainete nappus.
Endospoorid suudavad ellu jääda keskkonnas, kus toitained puuduvad. Nad on erakordselt vastupidavad ka muudele ebasoodsatele keskkonnatingimustele, näiteks UV-kiirgusele, kuivusele, kõrgele temperatuurile, väga madalale temperatuurile ja desinfitseerivatele ainetele. Tavalised antibakteriaalsed ained, mis hävitavad vegetatiivsete rakkude seinu, endospoore ei kahjusta.
Endospoorid võimaldavad bakteritel olla uinunud olekus sajandeid, isegi miljoneid aastaid. Kui keskkonnatingimused muutuvad uuesti soodsaks, suudab endospoor taas ennast muuta aktiivseks paljunemisvõimeliseks rakuks.
Endospoorid sisaldavad bakteriaalset DNA-d, ribosoome ja suurel hulgal dipikoliinhapet. Dipikoliinhape on spoori-spetsiifiline keemiline aine, mis aitab endospooridel end hoida soikeseisundis. See kemikaal moodustab ligi 10% spoori kuivkaalust.
Kõige rohkem leidub endospoore vees ja mullas. Erinevad mikroorganismid võivad moodustada keskkonnatingimuste halvenedes spoore või tsüste, kuid endospoorid on neis ebasoodsates tingimustes kõige resistentsemad. Endospoore moodustavatel grampositiivsetel bakteritel on väike G+C sisaldus (guaniini ja tsütosiini paare on DNA-s vähe võrreldes adeniini ja tümiini paaridega).
Struktuur
Bakterid moodustavad endospoore enda sees. Spoorid on ümbritsetud õhukese kihiga ehk eksiiniga. Eksiini all paikneb paks valguline ’’spoorimantel’’ ehk eksospoorium, mis on läbitungimatu mitmetele suurtele toksilistele molekulidele. See kest on peamiselt üles ehitatud valgujääkidest. Lisaks paiknevad seal ka ensüümid, mis on bakteri arengu käigus tekkinud. Spoori kesta all asub korteks (koor, koorik), mis koosneb peptidoglükaanist. Korteks tagab resistentsuse ekstreemsetes kliimatingimustes. Neljanda kihina paikneb korteksi all tuuma sein, mis ümbritseb endospoori tuuma ehk protoblasti. Tuuma sein sisaldab kromosomaalset DNA-d, mida ümbritsevad kromatiini sarnased valgud ehk SASP-d (inglise: small acid-soluble spore proteins). Lisaks sisaldab tuuma sein ribosoome ja teisi ensüüme, kuid nad ei ole metaboolselt aktiivsed.
Šerkšnėnai
Šerkšnėnai on küla Leedus Mažeikiai rajoonis, Šerkšnėnai valla halduskeskus. Külas on postkontor, algkool ja raamatukogu, samuti asub seal kohalik kalmistu. Šerkšnėnai asub Šerkšnė jõe kaldal, küla juures asub jõel väike Šerkšnėnai hüdroelektrijaam.
Endospoor
Struktuur
Kaltsium-dipikolinaat moodustab kuni 15% endospooride kuivmassist. Dipikoliinhape ja kaltsium kaitsevad spoori kuuma eest ning viimane neist ka oksüdeerivate ühendite eest. Siiski on leitud mutante, mis on kuuma resistentsed, kuid ei sisalda dipikoliinhapet. See tähendab, et endospooridel peab lisaks olema muid mehhanisme, mis tagavad kuuma resistentsuse. Selleks võivad olla väikesed happes lahustuvad spoori valgud (SASP-id), mis seovad tihedalt ja kondenseerivad DNA. Nii on DNA kaitstud UV-kiirguse ja kahjulike kemikaalide eest.
Endospooride diameeter võib olla sama, mis on (vanem)rakul, kuid ta võib olla ka suurem või väiksem.
Asukoht
Endospooride paigutus vegetatiivses rakus võib varieeruda liigiti. Seetõttu saab kasutada endospooride paigutust ka erinevate liikide tuvastamisel. Peamised tüübid on terminaalne, subterminaalne ja tsentraalne asetus. Terminaalse asetuse puhul paikneb endospoor raku poolusel, tsentraalse paigutuse puhul raku keskel. Subterminaalne endospoor asub pooluse ja tsentri vahepeal. Vahel harva esineb ka lateraalset asetust – endospoor paikneb vegetatiivse raku pinna lähedal.
Uurimine
Endospooride resistentsuse tõttu ei suuda värvid tavalistes tingimustes läbida spoorimantlit. Nii ei värvu spoorid Grami järgi ja eristada saab neid ainult siis, kui spoor on veel rakuga seotud. Endospoori värvimiseks kasutatakse nõrka katioonset värvi, malahhiitrohelist, mis termilise töötlusega viiakse endospoori ja hiljem eemaldub tsütoplasmast kergesti veega pestes. Seejärel teostatakse täiendvärvimine safraniiniga, misjärel on näha sporangiumi punaka tsütoplasma taustal olevat malahhiitrohelist endospoori (Schaeffer-Fultoni meetod). Mugavaks ja kiireks endospooride avastamise viisiks on ka rakkude uurimine faaskontrastmikroskoobis.
Areng
Endospoorid moodustuvad enamasti olukorras, kui keskkonnas pole piisavalt toitaineid (eriti süsiniku ja lämmastiku puudusel). Seda protsessi nimetatakse sporulatsiooniks ehk sporogeneesiks.
Sporulatsioon võib kesta tunde. DNA kahekordistub ja seejärel moodustub teljesuunaline tuumakiud. Sellele järgneb raku seesmise membraani kokkuvoltimine, mis ümbritseb osa DNA-st, ja tekib spoori alge. Edasi toimub teise membraani kasv, mis matab enda alla spoori alge. Järgnevalt täidab korteks kahe membraani vahele jääva ruumi ning sinna kuhjuvad kaltsium ja dipikoliinhape. Seejärel moodustub valgukiht ümber korteksi. Sporulatsiooni viimastel etappidel kaotab moodustuv endospoor suurema osa veest. Kui sporulatsioon on lõppenud, lõhustavad lüütilised ensüümid raku kesta ja endospoor vabaneb väliskeskkonda.
Hävitamine
Endospoorid on resistentsed paljude tegurite suhtes, mis tavaliselt tapaksid vegetatiivsed rakud, millest nad moodustunud on. Paljud majapidamises leiduvad puhastusvahendid ei mõjuta endospoore. Ainukesed efektiivsed vahendid endospooride hävitamiseks on pesuvalgendaja või alküülivad ühendid (näiteks etüleenoksiid). Spooride tapmiseks tuleks majapidamises leiduv pesuvalgendaja lahjendada veega 1:10 (100 ml valgendajat 900 ml vees) ning seejärel hoida saadud lahust 5 minutit endospooride peal. Ainult väga väike murdosa spooridest suudab ellu jääda kauemaks kui 10 minutit. Valgendaja kontsentratsiooni tõstmine lahuses ei muuda spooride tapmist efektiivsemaks, vaid vastupidi. Osad bakteritüübid võivad kõrgema kontsentratsiooni korral kobarasse kokku koonduda ning seeläbi ellu jääda. Pesuvalgendaja koostises olevad endospoore hävitavad ühendid on fenool ja glutaaraldehüüd.
Endospoore saab hävitada ka põletades või autoklaavimisega. Endospoorid võivad olla tunde keevas vees (100 °C), ilma et nendega midagi juhtuks. Kulub palju aega, enne kui nad lõpuks surema hakkavad. Endospoore saab hävitada ka kaudselt. Selleks tuleb nad panna keskkonda, kus nad taas aktiveeruksid ja vegetatiivsesse olekusse läheksid. Idanemine võtab sobivates keskkonnatingimustes aega üks-kaks päeva. Vegetatiivses olekus on bakterirakud taas haavatavad ekstreemsetele keskkonnatingimustele. Pikaajaliselt ioniseeriva kiirgusega (näiteks röntgen- või gammakiirgusega) töötlemine hävitab samuti endospoore.
Bakteriaalsed endospoorid on resistentsed antibiootikumide, paljude desinfitseerimisainete ja teatud füüsikaliste tegurite, näiteks kiirguse, keemise ja kuivuse suhtes. Endospooride vastupidavus tuleneb mitmest tegurist:
Aktivatsioon
Endospoorid reaktiveeruvad, kui keskkonnatingimused on taas soodsaks muutunud. Bakteriraku taasmoodustumine endospoorist koosneb kolmest etapist: aktiveerimine, idanemine ja väljakasv. Isegi kui keskkonnas on piisavalt toitaineid, ei hakka endospoor kohe idanema. Teda tuleb enne millegagi aktiveerida. Selleks võib olla näiteks soojus. Idanemine hõlmab spoori kesta rebenemist, spoori paisumist, komponentide vabanemist, metaboolse aktiivsuse kasvu ning resistentsuse kadumist ekstreemsete keskkonnatingimuste suhtes. Idanemisele järgneb väljakasv. Spoori protoplastis tekivad uued komponendid ja spoori kestast väljuvad ülejäänud ühendid. Spoori kest asendub funktsionaalse vegetatiivse raku kestaga. Areneb välja uus bakterirakk, mis on võimeline paljunema.
Endospoorides on viis korda rohkem väävlit kui vegetatiivsetes rakkudes. Üleliigne väävel on talletatud spoori kesta aminohappena – tsüsteiinina. Tsüsteiin hoiab S-S aheldustega spoori kestas olevaid valke kokkupakituna. Kui need aheldused lagunevad, hakkavad valgud ennast lahti pakkima. Valkude lahti pakkimisel paljastatakse aktiivsed ensümaatilised saidid. Need saidid on tähtsad endospoori idanemisel.
Raev
Raev on pöörane, metsik, meeletu viha. Emotsioon võib vallanduda ka afektiseisundi ajal.
Toomas Pihl
Toomas Pihl (23. august 1954 Kuressaare – 6. aprill 2023) oli eesti tehnikateadlane.
Elulugu
Toomas Pihl oli autojuhi poeg.
Lõpetas 1969 Kahtla kooli, 1972 Orissaare Keskkooli, 1984 Tallinna Polütehnilise Instituudi (TPI) mehaanikainsenerina, tehnikamagister (1994, TTÜ), väitekiri "Pulberpinnete tehnoloogia ja omadused", tehnikadoktor (2003, TTÜ), väitekiri "Powder coatings for abrasive wear" (Tallinn, 2002). Täiendas end Rootsis (2000, 2001), Inglismaal (2002) ja Austrias (2005).
Oli 1974–78 TPI peenmehaanika kateedri laborant, 1978–84 pulbermetallurgia labori tööline, 1984–89 nooremteadur, 1989–93 TTÜ metallide tehnoloogia kateedri insener, 1993–1994 Kahtla Põhikooli õpetaja, 1994–98 TTÜ aparaadiehituse instituudi abi, 1998–2003 mehhatroonikainstituudi teadur, 2003–05 vanemteadur, 2003– Tallinna Tehnikakõrgkooli mehaanikateaduskonna professor, tehnomaterjalide ja tehnoloogia õppetooli juhataja.
Juhtis Tallinna Tehnikakõrgkoolis pinnete ja materjalide rakendusuuringute rühma.
Pidas loenguid Tampere Ametikõrgkoolis (2005) ja Jyväskylä Ametikõrgkoolis (2007).
Teadustöö
Uurimisvaldkonnad: tehno- ja biomaterjalid, pinded ja pindamistehnoloogia, pinnete triboloogia, keevitustehnoloogia. Eesti volitatud insener. Eesti Inseneride Liidu ja Eesti Keevitusühingu liige. Üle 20 teadustrükise.
West Hollywood
West Hollywood (kõnekeeles viidatud kui WeHo) on linn USA-s California osariigis Los Angelese maakonnas.
West Hollywood sai linnaõigused 29. novembril 1984.
Elanike arv oli 2010. aasta rahvaloenduse järgi 3353, aastal 2000 aga 3308. 2002. aasta uurimuse järgi oli 41% linna elanikest geid.