cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Monster Energy NASCAR Cup
Autotootjatest osalevad sarjas Chevrolet, Ford ja Toyota. Kasutatavad tagarattaveolised võidusõiduautod meenutavad väliselt tavalisi sõiduautosid, kuid on ehitatud terasest toruraamile ning peavad kujult vastama standardsele mõõtemallile. Jõuallikana kasutatakse 358-kuuptolliseid (5,86 l) V8-mootoreid, mis alates 2012. aastast on elektroonilise sissepritsega ning võimaldavad tänase ligi 725 hj (541 kW) võimsuse juures saavutada võidusõidurajal kiiruseks ligi 320 km/h.
Kammermuusika
Kammermuusika vormid:
Kõige sagedamini moodustatakse duo mõnest orkestripillist (viiul, flööt vm) ja klaverist. Üks levinud instrumentaalansambleid on keelpillikvartett. Ansamblimuusikat on kirjutatud ka kahele esitajale ühel instrumendil, näiteks klaveripalu neljale käele.
Ahijärv
Ahijärv on mitme Eesti järve nimi:
Satu Hassi
thumb|Satu Hassi (2014) thumb|Satu Hassi (2007) Satu Maijastiina Hassi (sündinud 3. juulil 1951 Helsingis) on Soome poliitik ja kirjanik, kes kuulub Rohelisse Liitu.
Aastatel 1999–2002 oli ta Paavo Lippose teise valitsuse keskkonnaminister. Ta astus tagasi protestiks valitsuse otsuse vastu ehitada Soome viies tuumaelektrijaam. See oli esimene otsus Lääne-Euroopas uus tuumaelektrijaam ehitada viimase kümmekonna aasta jooksul.
Nooruses oli ta taistolane. Ta kuulus 1971–1975 üliõpilasesindusse ja 1973–1975 sotsialistlike üliõpilaste organisatsiooni SOL juhatusse.
Ta on kirjutanud mitu romaani ja esseekogumikku ning luuletusi. Samuti on ta mitme üliõpilastele mõeldud füüsikaõpiku kaasautor.
Maxwelli võrrandid
Maxwelli võrranditeks nimetatakse lineaarsetest osatuletistega diferentsiaalvõrranditest koosnevat süsteemi, mis on koos Lorentzi seadusega klassikalise elektromagnetvälja teooria alus.
Maxwelli võrrandid kirjeldavad elektri- ja magnetvälja tekkimist ja nende omavahelist mõju. Võrrandid on nimetatud šoti füüsiku ja matemaatiku James Clerk Maxwelli järgi, kes kirjeldas neid nähtusi 1861. aastal ilmunud artiklis On Physical Lines of Force valemite kujul. 1884. aastal koondas inglise matemaatik ja füüsik Oliver Heaviside need praeguseks tuntud nelja  võrrandi süsteemiks, kasutades tolleks ajaks juba väljaarendatud vektoranalüüsi tähistusviisi. Nende võrrandite põhjal ennustas Maxwell elektromagnetlainete olemasolu ja et need lained levivad niisama kiiresti kui valgus (paarikümne aasta pärast näitaski Heinrich Hertz niisuguste lainete olemasolu, mida me nüüd tunneme raadiolainetena). Maxwelli võrrandid on see teoreetiline baas, millele tuginevad paljud elektrotehnika rakendused, nagu näiteks elektrimasinad, trafod, raadioside vahendid jm.
Võrrandite füüsikaline sisu
Maxwell kirjeldab matemaatiliselt elektri- ja magnetisminähtuste nelja tähtsat omadust, mis tulenesid tolleks ajaks juba teada olevatest seadustest:
Olenevalt keskkonnast on kasutusel mikroskoopilised ja makroskoopilised võrrandid, mis esitatakse osatuletistega diferentsiaalvõrrandite süsteemina, makroskoopilised võrrandid ka integraalkujul.
Märkus. Vektoreid tähistatakse noolega kaldkirjas tähe peal (nagu käesolevas artiklis) või paksu püstkirja tähega.
Mikroskoopilised ja makroskoopilised võrrandid
Mikroskoopiliste võrranditega kirjeldatakse elektri- ja magnetväljade vahelisi seoseid vaakumis. Võrrandid seostavad elektrivälja tugevuse \vec E ja magnetilise induktsiooni \vec B laengu ruumtihedusega \,\rho ja voolutihedusega \vec J. Looduskonstantide ε0 ja μ0 korrutis on seotud valguse kiirusega c:.
Küti Ahijärv
Ahijärv (ka Küti Ahijärv, Sossi Ahijärv) on järv Võrumaal Võru vallas.
Maxwelli võrrandid
Mikroskoopilised ja makroskoopilised võrrandid
pisi|Mikroskoopilised elektrilised [[dipoolid ja pöörisvoolud kutsuvad esile makroskoopilise polarisatsiooni \vec P ja vastavalt magneetumuse \vec M]]
Väljade kirjeldamiseks materiaalses keskkonnas kasutatakse makroskoopilisi võrrandeid, mis sisaldavad lisaks kaht vektorsuurust:
Nendes valemites:
Max Klemens von Hausen
Vabahärra Max Klemens Lothar von Hausen (17. detsember 1846 Dresden – 19. aprill 1922 Dresden) oli Saksimaa kuningriigi ja Saksa keisririigi sõjaväelane ja poliitik. Põhiliselt on ta tuntud Saksamaa 3. armee ülemjuhatajana Esimeses maailmasõjas.
Hausen pärines Saksimaalt ja osales Saksi armee lihtsõdurina 1866 Preisi-Austria sõjas Austria poolel. 1871 sai temast Berliini sõjaväeakadeemia õppejõud ja seejärel 1875 Saksamaa kindralstaabi ohvitser.
1902. aastal sai Hausenist Saksimaa sõjaminister. Selle ametikoha säilitas ta 1914. aasta maini, kusjuures 1912 sai ta lisaks peaministriks.
Pärast Marne'i lahingut, kui Saksa armeed olid taganenud stabiilstele kaitseliinidele Aisne'i jõel, läks Hausen 9. septembril 1914 erru ja 3. armee juhiks sai Karl von Einem.
Jaan Lahe
pisi|Jaan Lahe mais 2010
Jaan Lahe (sündinud 31. mail 1971 Tallinnas) on eesti religiooniloolane, teoloog (piibliteadlane), vaimulik, tõlkija ja esseist.
Ta peamine uurimisvaldkond on antiikaja kultuuri- ja usundilugu, iseäranis usundid Rooma keisririigis (niinimetatud idamaised kultused, gnostitsism ja varane kristlus). Samuti on ta tegelenud antiikkultuuri populariseerimisega.
Haridus
Jaan Lahe lõpetas 1990. aastal Keilas Harjumaa kaugõppekeskkooli.
Seejärel õppis ta aastatel 1991–1999 EELK Usuteaduse Instituudis ja aastatel 1999–2000 Tartu Ülikooli usuteaduskonna bakalaureuseõppes, lõpetades selle bakalaureusekraadiga.
Hans Hindpere
Hans Hindpere (kuni 1937 Hindbeer; 18. märts 1928 Jõhvi – 27. september 2012) oli eesti helilooja.
Ta omandas keskhariduse Jõhvi Eesti Keskkoolis. Pärast seda astus ta Tallinna Muusikakooli, mille lõpetas 1958. aastal muusikateooria alal. Tallinna Riikliku Konservatooriumi lõpetas ta 1963. aastal kompositsiooni erialal Anatoli Garšneki klassis.
Jaan Lahe
Haridus
Gnoosise uurimist jätkas ta doktoriõppes, mille läbis samuti Tartu Ülikooli usuteaduskonnas aastatel 2004–2009. 2009. aastal kaitses ta doktorikraadi saksakeelse väitekirjaga "Gnosis und Judentum. Alttestamentliche und jüdische Motive in der gnostischen Literatur und das Ursprungsproblem der Gnosis" ("Gnoosis ja juutlus. Vana Testamendi ja juudi motiivid gnostilises kirjanduses ja gnoosise päritolu küsimus"). Tema juhendajad olid Peeter Roosimaa, Kurt Rudolph ja Hans-Gebhard Bethge.
Magistri- ja doktoriõpingute ajal täiendas Lahe ennast korduvalt Marburgi ülikoolis ja Berliini Humboldti Ülikoolis.
Teadustegevus ja teaduse populariseerimine
Jaan Lahe oli aastatel 2001–2006 ja 2008–2010 EELK Usuteaduse Instituudis lektor, aastatel 2010–2011 dotsent. Aastatel 2007–2012 oli ta Tallinna Ülikooli Eesti Humanitaarinstituudi lektor, aastast 2012 on ta sama õppeasutuse dotsent. Lisaks on ta aastatel 2010–2016 töötanud mitmel perioodil külalisteadurina Bonni, Erfurdi ja Heidelbergi ülikoolis.
Hans Hindpere
1944. aastal oli kuus kuud Saksa sõjaväes.
Aastatel 1948–1949 oli ta Rakvere teatri muusikaala juhataja, 1962–1965 Eesti Televisioonis muusikasaadete toimetaja ja pärast seda kahe aasta jooksul Jaan Kreuksi nimelise Noorsoo Kultuuripalee kunstiline juht. 1968–1998 oli ta Tallinna Pedagoogilises Instituudis puhkpilli orkestreerimise, ansamblilaulu arranžeerimise jm õppejõud.
Jaan Lahe
Teadustegevus ja teaduse populariseerimine
Lahe on tõlkinud eesti keelde arvukalt religioone käsitlevaid artikleid ja 20. sajandi usuteaduse suurkujude (Paul Tillich, Rudolf Bultmann jt) teoseid. Üks tema mahukamaid teaduslikke tõlkeid on tema õpetaja ja juhendaja Kurt Rudolphi teos "Gnoosis. Ühe hilisantiikaegse usundi olemus ja ajalugu", mille avaldas 2014. aastal Tallinna Ülikooli Kirjastus. Ta on kirjutanud ka kommentaarid ja järelsõna eestikeelsele koraanitõlkele, Uku Masingu varakristliku ja gnostilise kirjanduse tõlgetele (Tooma evangeelium, Filippuse evangeelium, Pärlilaul, Manilaste laulud) ning tutvustanud usundeid Eesti Televisiooni saatesarjas "Ajalik ja ajatu". Alates 2020. aastast tutvustab ta kristlikku mõttelugu Vabas Akadeemias ja Raadio 7 saates "Aja silm".
Hans Hindpere
Hindpere tegutses kontsertmeistrina Eesti NSV Riiklikus Filharmoonias ja Estonia teatris, mängis ansamblites Elektron ja Varioola, Jossif Šagali kvintetis, Emil Laansoo ansamblis jm. Ta juhendas mitmeid vokaalansambleid (Meloodia, Karikakar, Vanad sõbrad) ja esines koos nendega Poolas, Saksamaal, Jugoslaavias ning mujal. Klaveril saatis Hindpere paljusid soliste: Artur Rinne, Endel Pärn, Vladimir Sapožnin, Kalmer Tennosaar, Uno Loop, Voldemar Kuslap, Väino Puura, Heli Lääts, Helgi Sallo, Heidy Tamme, Leida Sibul jt.
Jaan Lahe
Teadustegevus ja teaduse populariseerimine
Tema juhendamisel on kaitsnud Tallinna Ülikoolis 2017. aastal doktoriväitekirja Uue Testamendi teadlane Ergo Naab, 2019. aastal indoloog Martti Kalda ja ajaloolane Vladimir Sazonov.
Lisaks oli ta tänaseks tegevuse lõpetanud Martin Lutheri Ühingu asutajaliige ja Paul Tillichi Seltsi liige.
Aastal 2011 oli ta üks kultuuriajakirja Kirik & Teoloogia kaasasutajaid ning on algusest peale ajakirja toimetuskolleegiumi liige. Alates 2015. aastast kuulub ta veel kahe väljaande – Studia Tartuensia Orientalia ja Eesti Evangeelse Luterliku Kiriku Usuteaduse Instituudi Toimetiste – toimetuskolleegiumi koosseisu.
Tegevus vaimulikuna
30. detsembril 1997 ordineeriti Jaan Lahe Eesti Evangeelse Luterliku Kiriku diakoniks ja 29. augustil 2000 õpetajaks (pastoriks).
Hans Hindpere
Mälestuse jäädvustamine
Jõhvi kontserdimajas on Hans Hindpere saal.
Jaan Lahe
Tegevus vaimulikuna
Ta oli aastatel 1997–1998 Leesi Katariina koguduse diakon, pärast õpetajapühitsuse saamist aastatel 2000–2001 Lääne-Harju praostkonna vikaarõpetaja, aastatel 2001–2006 Paldiski Nikolai koguduse õpetaja ja aastatel 2006–2007 Viimsi Püha Jaakobi koguduse õpetaja.
Aastatel 2007–2017 oli Lahe Tallinna praostkonna vikaarõpetaja, teenides Mustamäe Maarja Magdaleena koguduses alates selle rajamisest. 2017. aastal määrati ta koguduse abiõpetajaks.
Ühtlasi on ta Eesti Evangeelse Luterliku Kiriku hariduskomisjoni liige.
Jaan Lahe oli üks 2011. aastal avaldatud humanistliku kristluse manifesti autoreid. Eesti Kirikute Nõukogule, kõigile kirikutele ja kogudustele suunatud manifest rõhutas vajadust edendada kirikutes sallivust ja demokraatiat. Manifest põhjustas Eesti ühiskonnas laialdase debati ja selle vastureaktsioonina avaldati hiljem traditsioonilise kristluse manifest.
Publikatsioone
Esitatud publikatsioonide loend ei ole täielik ka siin esitatud kategooriate ulatuses. Üldse ei ole loendis ära toodud Jaan Lahe publitsistikat (esseesid, reisikirju jms), mis on valdavalt ilmunud väljaannetes Eesti Kirik, Sirp, Postimees, Eesti Ekspress ning Kirik & Teoloogia.
Isiklikku
Jaan Lahe abikaasa on ajaloolane ja toimetaja Ursula Vent, nende peres on tütar Katariina.
Advokaadibüroo Eipre & Partnerid
Advokaadibüroo Eipre & Partnerid 2002. aastal asutatud advokaadibüroo.
Alates 2014. Aastast on Advokaadibüroo Eipre & Partnerid Advokaadibüroo Consensus sõlmitud ühinemislepingu, mille kohaselt ühendavaks ühinguks on OÜ Advokaadibüroo Eipre & Partnerid.
Kaitseliidu Tallinna malev
pisi|Tallinna maleva miinipildurid õppusel
Tallinna malev on Kaitseliidu territoriaalüksus, mille vastutus- ja tegevuspiirkond on Tallinn. Tallinna malev on suurimaid ja paremini varustatumaid Kaitseliidu malevaid.
Maleva koosseis
Maleva koosseisus on u 2000 kaitseliitlast ja lisaks allorganisatsioonides u 500 liiget. Kaitseliidu Tallinna maleva pealik on kolonel Kalev Koidumäe.
Malev jaguneb malevkondadeks ja kompaniideks.
Varustus ja infrastruktuur
Maleva staap paikneb Lauluväljaku juures Narva maantee 81, enne seda 1992–1993 Vana-Viru tänaval ja 1993. aastal Narva maantee 77. Maleva käsutuses on 2 lasketiiru ja õppekompleks Nõmmel.
Tallinna malev kuni 1940
Tallinna ja Harjumaa kaitseliidud olid 11. novembri 1918. aasta korralduse alusel koos ja allusid ühisele ülemale. 17. detsembril vastu võetud põhikirja § 19. nägi ette nende lahutamise võimaluse. Töö rohkuse ja liiga laialdase ala tõttu eraldaski kolonel Oskar Raudvere Tallinna maleva Kaitseliidu Harju malevast 1. jaanuarist 1925. aastal. Ta jäi ise juhtima Tallinna malevat ja tema abi major Eduard Saulep Harju malevat. Käskkirjaga nr. 2680 kaitseväele sanktsioneeris kaitseminister 18. märtsil 1925. aastal malevate eraldamise.
Tallinna maleva propagandapealik oli kirjanik Ernst Peterson-Särgava.
Tallinna Maleva staabi ruumid asusid 1924. ja 1925. a. alguses Tallinna komandatuuris Tallinna-Harju rahvaväe ülema asutise juures. Kui Kaitseliidu peastaap 1925. aasta märtsis ostis endale Kaarli tänav nr. 8 majad, siis kolis Kaitseliidu Tallinna maleva asjaajamine komandatuurist ka peastaabi ruumidesse. 1928. aastal kavandati maleva maja ehitamist ja hoone ehitus toimus insener Artur Perna plaani järgi. Uude kahekorruselisse majja plaaniti mahutada maleva klubi, võimla ühes riietumis- ja duširuumidega, õpperuumid, õppesaal, maleva ja malevkondade staabid, naiskodukaitse ringkond, noorkotkad, arsti, instruktorite ja külalistoad. Keldrikorrusele ehitati ka 50 m pikkune siselasketiir, ladu ja veeremänguruum. 1929. aasta 31. augustil toimus aadressil Kaarli tänav 10 asuva maja pidulik sisseõnnistamine.
'''Tallinna maleva koosseis 1939. aasta lõpus'''
Üksused ja liikmete arv
KOKKU oli Tallinna malevas – 8533 liiget
Taasloomine 1990
Maleva taastamine sai alguse 1990. aasta märtsis ja kuni sama aasta maikuuni peeti Tallinna linnaosades taastamiskoosolekuid ning moodustati üksikrühmi (Nõmmel 29. märtsil, Mustamäel 10. aprillil, Tondil 26. aprillil, Kesklinnas ja Lillekülas 26. aprillil ning Lasnamäel 4. mail). Moodustati kaks malevkonda: Tallinna I malevkond (pealik Imre Annus) ja Tallinna II malevkond (pealik Tõnu Järv). I malevkond asutati 4. märtsil 1990. II malevkond koondati üksikrühmadest kokku juunis 1990. Vastavalt Kaitseliidu ülema päevakäsule nr 9, 31. maist 1991 ühendati I ja II malevkond kokku Tallinna malevaks.
Aastatel 1992–1993 asus maleva staap Vana-Viru tänaval ja 1993. aastal aadressil Narva maantee 77.
2000. aastal toodi Nõmme malevkond taas Kaitseliidu Tallinna maleva koosseisu, nagu see oli enne 1940. aastat.
2003. aastaks oli malevas välja kujunenud viis territoriaalset malevkonda: Ida, Lääne, Lõuna, Nõmme ja Põhja malevkond; neli eksterritoriaalset malevkonda: Akadeemiline, Kalevi, Sadama ja Toompea malevkond; lisaks staabikompanii ja maleva orkester. Formeeriti ka valve- ehk korrakaitsekompanii.
Tallinna maleva pealikud
---
Tihange'i tuumaelektrijaam
Tuumajaam asub Maasi jõe paremal kaldal.
Babsk
Elanikke – 690 (2005)
Küla tekkis tõenäoliselt 14. sajandil.
Kessu ja Tripp
"Kessu ja Tripp" on Robert Vaidlo kirjutatud lasteraamat.
Kõrgelaid
Kõrgelaid (ka Kõrglaid) on laid Hiiumaa vallas Väinameres Hiiumaast kagus. Saar kuulub Hiiumaa laidude maastikukaitseala Laidude sihtkaitsevööndisse.
Nimi
Laidu on esmamainitud 1770. aastal kui Korgeland. 1798 Ludwig August Mellini "Liivimaa atlases" on laid kui Körgelaid.
Kõrgelaiu nimi tuleb tema kõrgusest. Laiu kallas on järsk just enamkasutatava sadamakoha juurest.
Loodus
pisi|püsti|Üksik saarepuu Kõrgelaiu loodeosas Kõrgelaiu pindala on 14,4 hektarit. Väikesele pindalale vaatamata on ta paljude teiste Väinamere saarte kõrval üpris kõrge (kuni 4,4 meetrit merepinnast), mille järgi ta on ka nime saanud. Laiu põhjaosa on kõrge ja 1 hektari ulatuses metsaga kattunud, palju on saarepuid. Laiul on 2 hektari ulatuses puiskarjamaad. Kõikjal esineb türnpuid, mis on kohati väga jämedad, meenutades Hanerahu olustikku. Saarelt ei puudu ka kadakad.
Haruldasematest taimedest kasvab laiul rand-kirburohi ja samblikest neersamblik.
Edmund Valtman
pisi|1962. aastal Pulitzeri preemia saanud Edmund Valtmani karikatuur [[Fidel Castrost, "Mees, sulle on vaja samasugust revolutsiooni nagu minul." Valtman portreteerib Fidel Castrot väikeste figuuridega, kes esindavad Kuubat ja Brasiiliat. Esimest korda trükiti see karikatuur The Hartford Timesis 31. augustil 1961]] pisi|Edmund Valtmani karikatuur [[Leonid Brežnevist]] Edmund Sigfried Valtman (ka Edmond Sigfried Valtman, enne eestistamist Valdman; 31. mai 1914 Tallinn – 12. jaanuar 2005 Bloomfield, Connecticut, Ameerika Ühendriigid) oli eesti karikaturist, ainuke eesti päritolu Pulitzeri preemia võitja.
Valtrman sündis pagari perekonnas ja kooliteed alustas ta Westholmis, kuid juba esimese klassi poole pealt pidi minema Türi kooli, sest isa pagariäri pankroti tõttu kolis perekond Tallinnast Türile. Mõne aja pärast jätkas Edmund õpinguid taas Westholmi koolis, kuid 1925. aastal oli ta Türi koolis tagasi, kuna ta isa sai tööd Türil. 1927.–1928. aastal õppis Edmund Viljandi Peeter Adamsoni koolis. 1929.–1930. aastal õppis ta Viljandi Maagümnaasiumis. 1930. aastal läks tagasi Tallinna ja jätkas õpinguid Gustav Adolfi gümnaasiumis, mille lõpetas 1934. aastal.
Kõrgelaid
Loodus
2005 pesitses laiul 6 paari tõmmuvaeraid.
Edmund Valtman
Tegi enne teist maailmasõda mitmele Eesti ajalehele (Sakala, Eesti Sõna, Maa Sõna, Nool, Tallinna Post jm) kaastööd karikaturistina. Esimene karikatuur avaldati 1931. aasta 31. mail ajakirjas Laste Rõõm neljast pildist koosneva seeriana "Juku Väntavell ja uksekell". Kunsti õppis Roman Nymani joonistamis- ja maalimiskursustel ja lisaks käis ta veel kujur Ferdi Sannamehe juures akti joonistamas. 1941. aasta lõpul avas Valtman koos teiste tuntud karikaturistide Joki (Henn Arvo) ja Eiaga (Evald Reier) Viljandis Lossi tänaval EVE hotelli vastas karikatuuripuhveti, kus iga soovija, nende hulgas ka Wehrmachti sõdurid ja ohvitserid, said endast lasta šarže teha. 1942. aastal kutsuti Valtman palgaliseks karikaturistiks Tallinnas ilmuva Eesti Sõna juurde, kuid kuna toimetuse õhkkond kujunes peatoimetaja arusaamade tõttu pinevaks, siis 1943. aastal asus ta tööle ajalehte Maa Sõna.
1943. aastal abiellus Edmund Valtman Viljandist pärit Helmi Grünbergiga, kellega ta elas koos kuni Helmi surmani 2002. aastal. Nad lahkusid enne teist Nõukogude okupatsiooni Eestist Saksamaale. 1944–1949 aastad möödusid peamiselt Geislingeni põgenikelaagris Saksamaal, kus Valtman jätkas oma katkenud kunstiõpinguid, osales mitmel kunstinäitusel ja saatis enda tehtud pilte ajalehtedele Eesti Post, Rindeleht ja Pildipost, samuti illustreeris ta lasteraamatuid.
Kõrgelaid
Ajalugu
Kõrgelaiul tegutses 1842–1860 kõrts, kõrtsmikuks oli Saarnaki laiult pärit elanik.
2000. aasta suvel olid saarel tõsielusarja Robinsonid võtted koos televisiooni võttegrupiga, et jälgida eestlaste, lätlaste ja leedulaste elu eraldatud saarel. Võttegrupi mahajäetud praht ja tarbeesemed põhjustasid looduskaitsjate seas pahameele.
Edmund Valtman
The Hartford Timesi juures töötas Valtman 1975. aastani, mil ta saadeti ootamatult pensionile. Tema tööde järele oli endiselt suur nõudlus ja tal oli lepinguid mitme sündikaadiga, kelle kaudu avaldati tema karikatuure paljudes maailma väljaannetes. Viimased karikatuurid joonistas Valtman ligi 90-aastaselt. Ajakirjanduses kutsuti Valtmanit hellitavalt ka Vallotiks. Lisaks karikatuuride joonistamisele Valtman ka maalis, tegi graafikat ja skulptuure ning kirjutas luuletusi. Paljud Valtmani karikatuurid olid vaimukalt lahendatud, tänu sellele ja hästi tabatud inimsarnasusele tee paljudesse USA muuseumidesse ja erakogudesse, nende hulgas ka Ameerika presidentide Harry Truman, Dwight Eisenhoweri, Richard Nixon ja Lyndon Johnson omadesse.
Kõrgelaid
Ajalugu
Laiu järgi on nimetatud reisilaev Kõrgelaid.
Rootsi kirjandus
Rootsi kirjandus on rootsi keeles kirjutatud kirjandus.
Edmund Valtman
11. juunil 2005 toodi Edmund Valtmani ja tema abikaasa Helmi Valtmani tuhaga urnid Ameerikast tagasi kodumaale ning maeti Tallinna Metsakalmistule.
pisi|Edmund Valtmani karikatuur [[Uganda diktaatorist Idi Aminist]]
Kõrgelaid
Külastamine
Kõrgelaid on armastatumaid Hiiumaa laide. Selle külastamine on suhteliselt harv tema kauguse ja maastikukaitseala piirangute tõttu.
Edmund Valtman
Isiklikku
Edmund Valtmani vend oli karikaturist Helmut Valtman (HAVE), kes töötas 1927–1929 Sakalas karikaturisti ja korrespondendina.
Mälestuse jäädvustamine
2001. aastast korraldatakse Edmund Valtmani karikatuurivõistlust.
2002. aastal annetas Edmund Valtman 50 000 dollarit Eesti Rahvuskultuuri Fondile, et sellest summast loodaks kaks uut allfondi Eesti Muusikaakadeemia ja Eesti Kunstiakadeemia üliõpilaste toetamiseks. Üks pidi hakkama kandma Edmund Valtmani, teine Helmi Valtmani nime. Edmund Valtmani fond toetab stipendiumiga Eesti Kunstiakadeemia üliõpilast või alla 30-aastast Eesti Kunstiakadeemia vilistlast parima graafilise teose või graafilise sarja eest, Helmi Valtmani mälestusfond toetab stipendiumiga Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia klaveri eriala parimat üliõpilast. Mõlema fondi halduskogu esimees on Indrek Laul.
Kõrgelaid
Külastamine
Kõrgelaiul on lubatud viibida kaitseala valitseja nõusolekuta jääkatte tekkimisest selle lagunemiseni.
Kromatofoor
pisi|300px|[[Sebrakala kromatofoorid võimaldavad sõltuvalt keskkonnast funktsioneerida kas väiksema kontrastsusega (all) või suurema kontrastsusega (üleval)]] Kromatofoor on pigmenditerakesi sisaldav valgust peegeldav rakk. Kromatofoore esineb looduses paljudel organismirühmadel: baktereil, vetikail, loomadel (nt. vähilaadsetel, peajalgsetel, kaladel, kahepaiksetel, roomajatel ja ka inimesel).
Priit Raudkivi
Priit Raudkivi nime kannavad mitmed tuntud inimesed:
Bõtantai
Bõtantai (vene Бытантай) on jõgi Venemaa Aasia-osas Sahhas.
Algab Verhojanski mägedest. Voolab valdavalt kirdesse ja põhja. Suubub vasakult Janasse.
Pikkus 586 km.
Sündinud 1. detsembril
''Siin loetletakse 1. detsembril sündinud tuntud inimesi.
Kamskoje Ustje rajoon
Kamskoje Ustje rajoon on 2. järgu haldusüksus Venemaal Tatarstanis. Rajooni keskus on Kamskoje Ustje.
2016. aastal oli rajooni elanike arv 15 692. 2010. aasta seisuga olid elanikest 54% tatarlased, 43% venelased ja 2% tšuvašid.
Tepic
Tepic on linn Mehhikos, Nayariti osariigi keskus. Asub Mololoa jõe ääres.
Linn on asutatud 1542. aastal.
Arto Bryggare
pisi|Arto Bryggare Arto Kalervo Bryggare (sündinud 26. mail 1958 Kouvolas) on Soome endine tõkkejooksja ja poliitik.
Ta võitis 110 meetri tõkkejooksus 1984. aasta olümpiamängudel Los Angeleses pronksmedali ja 1983. aasta kergejõustiku maailmameistrivõistlustel Helsingis hõbemedali.
Tema nimel on siiani Soome ja Põhjamaade rekord 110 meetri tõkkejooksus 13,35.
Arto Bryggare kuulub Soome Sotsiaaldemokraatlikku Parteisse. Aastatel 1995–1999 ja 2003–2007 oli ta Eduskunna liige.
Planeet X
Planeet X ehk Transpluuto ehk Transuraan ehk kümnes planeet on hüpoteetiline Pluuto orbiidist kaugemal asuv Päikesesüsteemi taevakeha.
19. sajandi lõpus jõudsid astronoomid Percival Lowell ja William Pickering järeldusele, et Neptuuni orbiidist kaugemal peab asuma veel üks suur planeet, mis põhjustab häireid Uraani liikumises, mida ei saanud selgitada üksnes Neptuuni mõjuga. Lowell andis planeedile nimeks "Planeet X".
1930. aastal avastas Clyde Tombaugh Pluuto. Esialgu tekitas leid elevust, et Planeet X on leitud, kuid peagi sai siiski selgeks, et Pluuto on liiga väike ega oma seetõttu piisavat gravitatsioonilist mõju Uraani liikumisele. Kuna Pluuto oli järjekorras üheksas leitud planeet, hakati Planeet X-i nimetama ka kümnendaks planeediks.
Clyde Tombaugh ja paljud teised kulutasid kümnenda planeedi leidmisele palju aega ja energiat, kuid midagi märkimisväärset ei avastatud. 1989. aastal määras kosmosesond Voyager 2 Neptuuni massi senisest täpsemalt ning sellest piisas, et kaoks vajadus kümnenda planeedi järgi. Häired Uraani liikumises jäid Neptuuni täpsustatud massi arvestades mõõtmisvea piiresse.
Lisaks avastati 1992. aastal ka Kuiperi vöö, mis paikneb Neptuuni orbiidist kaugemal ning sisaldab paljusid Päikesesüsteemi väikekehi. Alates 2006. aastast peetakse ka Pluutot Kuiperi vöö objektiks, mitte eraldi planeediks.
World Sailing
Ajalugu
19. sajandi viimasteks kümnenditeks olid purjespordi levides tekkinud jahtide võistlusväärtuse hindamisel mitmed raskused ning lahenduseks kutsuti kokku Jahtide mõõtmise nõupidamine (inglise keeles Conference on Yacht Measurement) 1906. aasta jaanuaris ja juunis Londonis. Koosistumise tulemusena valmis "meetri reegel" (inglise keeles Metre Rule), mida kasutatakse ka tänapäeval meetriklassi jahtide ehitamisel ja võistlusväärtusena. Osalejad asutasid ka Rahvusvahelise Võistluspurjetamise Liidu (inglise IYRU – International Yacht Racing Union) 1907. aasta oktoobris Pariisis ja kinnitasid mõned võidupurjetamise määrused. Asutajateks olid Austria-Ungari, Holland ja Belgia, Hispaania, Itaalia, Norra, Prantsusmaa, Rootsi, Saksamaa, Soome, Suurbritannia, Šveits, Taani.
Harald Kanepi
Harald Kanepi (kuni 10. juulini 1935 Harald-Friedrich Konopinski; 20. veebruar 1921 Tallinn – 20. juuni 1975 Uhta, Komi ANSV) oli eesti poksija.
Kanepi hakkas poksima 1935. aastal Tallinna Poksiklubis, tema treener oli Nigul Maatsoo.
Ta oli kergekaalus (kuni 135 naela ehk 61,2 kg) 1939. aastal Eesti meister (1939) ja sai 1938. aastal II koha. Ta oli kergekeskkaalus (kuni 147 naela ehk 66,7 kg) 1940. aastal Eesti meister ning oli kokku kahekordne Eesti NSV meister aastatel 1941 ja 1945.
Ta sai kergekaalus (kuni 135 naela ehk 61,2 kg) 6. Euroopa meistrivõistlustel (Dublin, 1939) hõbemedali. Patrick Gernon (Iirimaa) alistus veerandfinaalis punktidega, Staf Jacobs (Belgia) alistus poolfinaalis punktidega ning finaalis kaotas Kanepi punktidega meistriks tulnud Herbert Nürnbergile (Saksamaa).
Preisimaa hertsogiriik
Preisimaa hertsogiriik oli hertsogiriik Ida-Preisimaal aastatel 1525–1701.
Preisi hertsogriigi rajas Saksa ordu kõrgmeister, Preisimaa valitseja Albrecht von Hohenzollern, kes sekulariseeris Saksa ordu valdused Preisimaal ja 1525. aasta 10. mail andis truudusvande Poola kuningale Zygmunt I-le ja nimetati tema vasallina esimeseks Preisimaa hertsogiks. Hertsogiriigis oli valdav kalvinism ja luteri usk.
1701. aastal välja kuulutas Brandenburgi kuurvürst ja markkrahv Friedrich III Preisi kuningriigiks, mida valitses järgnevalt personaalunioonina Brandenburg-Preisimaa‎na.
Harald Kanepi
Vangistuses ja asumisel
Kanepi arreteeriti NKVD poolt 19. septembril 1945. aastal ning talle mõisteti 17. jaanuaril 1946 tribunalis VNFSV KrK §58-1a järgi (Saksa sõjavägi ja põgenemissoov välismaale) 10 aastat vangilaagrit ja 5 aastat asumist.
Ta oli vangis Ustvõmlagis ja Vorkutlagis. Ta vabanes laagrist 4. detsembril 1954 ja jäi Komi ANSV-sse asumisele. Asumiselt vabanes ta 25. augustil 1958, kuid jäi elama Uhtasse.
Preisimaa hertsogiriik
Asukoht
Hertsogiriik asus 13. sajandil Saksa ordu poolt preislastelt vallutatud Preisimaa idaosas, põhjas piirnes Läänemerega, idas Leedu, Vene ja Žemaitija suurvürstiriigi, lõunas Poola kuningriigiga, läänes Poolale 1466. aastal allutatud nn Kuningliku Preisimaaga (hertsogiriigi valdusi nimetati vastavalt hertsoglikuks Preisimaaks). Kuninglikust Preisimaast asus omakorda lääne pool Saksa-Rooma riiki kuulunud Pommeri hertsogkond, mis 17. sajandi keskpaigal liideti Brandenburgi markkrahvi valdustega.
Harald Kanepi
Vangistuses ja asumisel
Tuli hiljem Vorkuta ja Komi ANSV poksimeistriks ning oli sealse Šahtjori poksitreener.
Preisimaa hertsogiriik
Territoorium
Järgnevalt viis Albrecht von Hohenzollern oma hertsogiriigis läbi reformatsiooni ning liitis selle territooriumiga Samlandi ja Pomesaania piiskopkondade ilmalikud valdused (stiftid). Hertsogkonna territoorium koosnes seega 1466. aasta järel Saksa ordu ülemvõimu all jäänud Preisimaa valdustest.
Harald Kanepi
Isiklikku
Ta on maetud Šudajagi alevi kalmistule praeguses Uhta linnaringkonnas Komi Vabariigis.
Preisimaa hertsogiriik
Territoorium
1560. aastal liideti hertsogkonnaga pandivaldusena Grobiņa foogtkond, Teise Põhjasõja (1655–1660) tulemusel Ida-Preisimaa ning 17. sajandi alguses ka endine Kuramaa piiskopkond. 17. sajandi keskpaigaks olid Preisimaa hertsogid sunnitud nendest valdustest loobuma.
Harald Kanepi
Isiklikku
Harald Kanepi üks vend oli poksija Anton Kanepi ja teine vend oli lauatennisist Albert Kanepi, kelle pojatütar on tennisist Kaia Kanepi.
Preisimaa hertsogiriik
Riigivalitsemine
Hertsogiriiki valitsesid hertsog ja tema nõukogu, teatud mõju oli ka Königsbergi linnal. Valitsemiskorralduses toimus olulisi muutusi 1560. aastatel, kuna hertsog Albrechti vanadusnõtruse tõttu haaras nõukogu 1566. aastal Poola kuninga toetusel võimu enda kätte. Nõukogu juhtiv roll jätkus ka järgnevatel aastatel, kuna uus hertsog Albrecht Friedrich oli esialgu alaealine, hiljem osutus aga nõrgamõistuslikuks.
Alates 1577. aastast valitsesid Preisimaad administraatorid, kes nõukogu võimu nõrgendama asusid. Lõplikult läks see korda pärast 1618. aastat, kui Preisimaa hertsogiteks said Brandenburgi kuurvürstid, seetõttu olid Brandenburgi mark ja Preisi hertsogiriik järgnevalt personaalunioonis Brandenburg-Preisimaa‎na.
Rootsi-Poola sõda Preisimaal
1626. aasta 6. juulil maabusid Rootsi väed Gustav II Adolfi juhtimisel Pillau lähedal, Poola vasallriigi Preisimaa hertsogkonna territooriumil. Preisi hertsog ning Brandenburgi kuurvürst Georg Wilhelm oli Gustav Adolfi sissetungi järel üsna kõhkleval seisukohal. Kuningas lubas, et Preisi hertsogkonna vallutamine ei kuulu tema eesmärkide hulka, ta tagab hertsogkonna elanike heaolu ning Danzigi vallutamise järel saab Georg Wilhelm kohe Pillau tagasi. Danzigi elanikele saatis Gustav Adolf kirja, kus kutsus neid üles linna Rootsile loovutama. pisi|Preisimaa 17. sajandil. Theatrum Orbis Terrarum, sive Atlas Novus in quo Tabulæ et Descriptiones Omnium Regionum, [[Willem Blaeu, Joan Blaeu]]
Pärast Pillau hõivamist vallutasid Rootsi väed ka Braunsbergi ja liikusid kiirelt Wisła suunas, mis oli teel Danzigisse peamiseks takistuseks. Gustav Adolf liikus läbi Frauenburg ja Tolkemiti Elbingisse, mis alistus 13. juulil. Viis päeva hiljem hõivasid Rootsi väed Marienburgi. Seejärel ületasid nad pontoonsildade abil Wisła ja Nogati ning vallutasid Dirschau, Mewe ja Preußisch Stargardi. Samaaegselt maabus Rootsi dessant Putzigis, mille vallutamine läks hõlpsalt. Sadamas seisnud Poola laevadel õnnestus Danzigisse seilata. Teised Rootsi väed okupeerisid Wormditti ja Guttstadti (poola Dobre Miesto), kuid jäid toppama Preußisch Hollandi juurde, mille kaitsjad avaldasid vaprat vastupanu. 14. septembril vallutasid Rootsi väed Wisła hargnemiskohas asuva Danziger Haupti kindluse. Edukalt kulgenud pealetungi järel seadis Gustav Adolf Jerzioraki järves asuvale Wielka Żuława saarele sisse oma baasi, et jätkata sealt pealetungi Danzigile, mis oli kolmest küljest piiratud moodsate bastionkindlustustega.
Gustav Adolf valmistus parasjagu Danzigit ründama, kuid kuulnud Poola-Leedu armee jõudmisest Mewe alla, katkestas oma plaanid ning suundus linna piiramisrõngast vabastama. Toimunud Mewe lahingu tulemuse otsustas Rootsi vägede suurem tulejõud suurem. Hetman Stanisław Koniecpolski juhitud väed kasutasid Rootsi vägede takistamiseks Preisimaal manööversõja taktikat ja suutis peatada Rootsi edasitungi ning sundis Axel Oxenstierna juhitud väed kaitsepositsioonile.
Vareslased
thumb|[[Ronk (Corvus corax)]] thumb|[[Hallvares (Corvus corone cornix)]] thumb|[[Hakk (Corvus monedula)]] thumb|[[Harakas (Pica pica)]] thumb|[[Pasknäär (Garrulus glandarius)]] thumb|[[Pähklimänsak (Nucifraga caryocatactes caryocatactes)]]
Preisimaa hertsogiriik
Rootsi-Poola sõda Preisimaal
1627. aastal Czarne linna lähedal peetud Czarne lahingus olid Rootsi väed sunnitud linna varjuma jahiljem sunnitud alistuma. See võit veenis Brandenburgi kuurvürsti kuulutama oma toetust Poola-Leedule.
Vareslased
Vareslased (Corvidae) on lindude sugukond värvuliste seltsist.
Preisimaa hertsogiriik
Rootsi-Poola sõda Preisimaal
1629 sõlmitud Altmargi vaherahuga jäid Rootsi kontrolli alla mitmed Preisimaa linnad, muuhulgas Pillau (Piława), Elbing (Elbląg) ja Memel (Klaipeda). Poola loovutas Rootsile suure osa Liivimaast, sealhulgas Riia ja Rootsi sai õiguse maksustada Läänemerel veetavaid Poola kaupu (3,5% kauba väärtusest). Preisi hertsogiriik, kes kaotas mõned linnad Rootsile, sai Poola-Leedult hüvituseks Malborki, Sztumi ja Żuławy Wiślane.
Taimõri laht
Taimõri laht on Kara mere laht Taimõri poolsaare loodekaldal.
Taimõri lahes asub ka baltisaksa teadlase ja embrüoloogi Karl Ernst von Baeri auks nimetatud Baeri saar.
Preisimaa hertsogiriik
Kolmekümneaastane sõda
Kolmekümneaastase sõja 1648. aastal lõpetanud Vestfaali rahulepingu alusel sai Rootsi oma valdusteks ka Rootsi Pommeri alad, mis asetses Saksamaa põhjaosas Läänemere rannikul. 1653. aasta Stettini rahulepinguga, Rootsi ja Brandenburgi kuurvürst jagasid Pommeri hertsogiriigi, Rootsi Pommeriks ja Brandenburg-Preisimaa Pommeriks. Lepingu järgi sai Rootsi Põhja-Pommeri, Vorpommerni koos Stettiniga. 1720. aastal kaotas Rootsi Põhjasõja tulemusel Pommeri lõunapoolsed alad koos Stettini linna ja Usedomi ja Wollini saared Preisi kuningriigile.
Preisi kuningriigiks
Teise Põhjasõja ajal 1660. aastal Poola kuninga ja hertsogi vahel sõlmitud Brombergi lepinguga vabanes Preisimaa hertsog Poola kuninga vasalli seisusest ja Preisi hertsogiriigist sai suveräänne riik.
See võimaldas Brandenburgi kuurvürstil ja markkrahv Friedrich III-l 1701. aastal välja kuulutada Preisimaa kuningriigi, mida valitses järgnevalt personaalunioonis Brandenburgi kuurvürst ja markkrahv ning Preisimaa kuningas, Brandenburg-Preisimaa‎na.
Vareslased
Fossiilsed vareslased
Esimesed teadaolevad vareslased pärinevad keskmiotseenist 17 miljonit aastat tagasi. Nad kuuluvad väljasurnud perekondadesse Miocorvus (leitud Prantsusmaalt) ja Miopica (Ukrainast), mis võivad olla tänapäeva vareslaste esivanemad, aga see võib olla lihtsalt sarnasus konvergentse evolutsiooni tagajärjel.
Miotseeni ja pliotseeni piirilt on leitud juba tänapäevaste perekondade esindajaid, ehkki veel mitte tänapäevaseid liike.
On oletatud, et vareslased tekkisid Austraalias. Sealt levisid nad peaaegu üle kogu maailma ja see juhtus kiiresti, sest juba pliotseeni algusest on leitud vareslaste fossiile isegi Põhja-Ameerikast. Esialgsed vareslaseliigid surid Austraalias välja, kuid lõpuks levisid vareslased Austraaliasse tagasi.
Levik
Vareslased on levinud kõigil kontinentidel peale Antarktika ja paljudel saartel. Neid on sadakond liiki, kes kuuluvad umbes 20 perekonda.
Eestis levinuimad vareslased on ronk, hallvares, künnivares, hakk, harakas, pasknäär ja pähklimänsak.
Välimus
Vareslastel on jässakas keha, tugevad jalad ja massiivne nokk. Nad kaaluvad 50 g – 1,5 kg. Sulestik on valdavalt tume, küütlevalt must või must ja hallilaiguline. Ainult harakad ja näärid on värvilised. Suguline dimorfism avaldub üksnes suuruses – isaslinnud on suuremad.
Paljudel vareslastel on keele all paun, milles toitu kanda. Näiteks pähklimänsakul on selles paunas loendatud isegi üle saja seedripähkli.
Kõige sagedamini on vareslaste sulestik must, hall ja valge. Troopikas elab siiski ka selliseid vareslasi, kelle sulestikus on näiteks helesiniseid, lillasid ja smaragdseid toone.
Toitumine
Elupaiga ja toidu suhtes pole vareslased nõudlikud. Enamasti on nad segatoidulised ja kõigesööjad. Seetõttu on mitu vareslaste liiki hästi kohanenud inimtegevusega, elades linnades ja toitudes inimtegevuse jäätmetest. Talviti rändavad mitmed vareslased linnadesse, kus näiteks hakk, hallvares ja künnivares moodustavad seltsinguid.
Pesitsemine
Enamasti pesitsevad vareslased eraldi, mõned ka kolooniatena. Paarid on püsivad, pesa enamasti puu otsas, kuid vahel ka põõsastes, puuõõntes, kaljudel, lõhedes ja ehitistes. Üldiselt pesitsetakse kord aastas, kuid esimese kurna hukkumisel munetakse järelkurn. Kurnas on 3–9 muna.
Vanalinnud sulgivad kord aastas.
Laul
Vareslaste hääl on üldjuhul kare ja mitte kuigi meeldiv. Sellegipoolest kuuluvad nad (nagu kõik värvulised) laululindude hulka ja vareslaste seas on ka neid, kes meloodiliselt laulda võivad. Vareslased suudavad sageli osavalt imiteerida hääli, sealhulgas inimkõnet.
Iseärasused
Vareslasi peetakse kõige intelligentsemaks ja õppimisvõimelisemaks linnurühmaks. Nende aju ja kehamassi suhe on umbes võrdne ahvide ja koerte omaga, jäädes siiski maha inimesest. Vareslaste pojad kasvavad kaua aega vanematega koos ja võivad õppida oma vanematelt, aga parvelindudena ka teistelt lindudelt. Mitmel vareslaste liigil on keeruline parvesisene hierarhia.
Perekonnad
Väljaspool Eestit elavad veel järgmised perekonnad:
Serbia
pisi|Serbia faktiline territoorium Kosovo iseseisvumise järel
Serbia Vabariik on merepiirita riik Euroopas Balkani poolsaare keskosas. Lääne-Balkani riikide hulka arvatud Serbia piirneb Montenegro ja Albaaniaga edelas, Bosnia ja Hertsegoviina ja Horvaatiaga läänes, Ungari põhjas, Rumeenia kirdes, Bulgaariaga kagus ning Põhja-Makedooniaga lõunas.
Kuni 2006. aastani moodustas nüüdne Serbia riik Serbia ja Montenegro liitriigi tuumikala. 3. juunil 2006 kuulutas Montenegro parlament Montenegro iseseisvaks ja 5. juunil kuulutas Serbia end Serbia ja Montenegro õigusjärglaseks.
17. veebruaril 2008 kuulutas end ühepoolselt Serbiast sõltumatuks Kosovo, mille iseseisvust Serbia ei tunnusta. Mitmed riigid, kaasa arvatud Eesti, on Kosovot tunnustanud.
Serbia loeb riigi koosseisu kuuluvaks kaks autonoomset piirkonda: lisaks Vojvodinale ka de facto iseseisvunud Kosovo ja Metohija.
Riigi pindala on 77 453 km² (koos Kosovoga 88 361 km²).
Loodus
Kosovo läänepiirile Albaaniaga Dinaari mägedesse jääb endise Jugoslaavia kõrgeim tipp Daravica (2656 m), mida peab senini oma kõrgeimaks tipuks ka Serbia. Ilma eraldunud Kosovota jääb Serbia "laeks" nüüd aga 500 meetrit madalam Midžor idapiiril Bulgaariaga (2169 m, Stara planina aheliku lääneotsas).
Kliima
Põhjaosas parasvöötme kontinentaalne kliima külmade talvede ja palavate niiskete suvedega. Põhjaosa ilma kujundavad õhumassid Põhja- ja Lääne-Euroopast.
Lõuna pool vahemereline kliima palavate ja kuivade suvede ja sügistega, talved on võrdlemisi külmad ja lumerohked. Vahemerelt lähtuvate soojade õhumasside mõju vähendavad mäeahelikud.
Haldusjaotus
Serbia on jagatud 24 ringkonnaks (okrug) ja Belgradi linnaks. Lisaks loeb Serbia enda koosseisu kuuluvaks Kosovo ja Metohija autonoomset piirkonda, mis on jaotatud viieks ringkonnaks.
Ringkonnad (kaasa arvatud Belgrad) on omakorda jagatud omavalitsuspiirkondadeks (opština).
Serbia põhjaosas asub Vojvodina autonoomne piirkond ning lõunaosas Kosovo ja Metohija autonoomne piirkond, millest viimane on ühepoolselt välja kuulutanud iseseisvuse ja leidnud osalist rahvusvahelist tunnustust.
Seda osa Serbiast, mis ei kuulu kummagi autonoomse piirkonna koosseisu, nimetatakse Kesk-Serbiaks (Centralna Srbija). Tegemist ei ole eraldi haldusüksusega.
Kuuluvus rahvusvahelistesse organisatsioonidesse
Serbia on ÜRO, Euroopa Julgeoleku- ja Koostööorganisatsiooni, Euroopa Nõukogu ja Kesk-Euroopa Vabakaubanduslepingu liige. Serbia taotleb Maailma Kaubandusorganisatsiooni ja Euroopa Liidu liikmesust.
Rahvastik
2008. aastal elas Serbias 7 498 001 inimest (koos Kosovoga 9 524 359).
Suurimad linnad (üldjuhul 2002. aasta andmetel):
Ajalugu
Serbia riigi juured ulatuvad 9. sajandi esimesse poolde. Serbia vürstkond (768–969), Ida-Rooma riigi vasall Duklja (960–1101), Serbia suurvürstkond (1101–1217), Serbia kuningriik (1217–1346), Serblaste riik loodi 11. sajandil ja 14. sajandil sai sellest suurriik Serbia tsaaririik (1346–1371).
Pärast lüüasaamist 1389. aastal peetud Kosovo lahing langes suurem osa riigist Osmanite kätte. Osa Serbia piirkondi (Morava Serbia (1373–1403), Serbia despootkond (1402–1459)) suutis veel 70 aastat vastu panna, enne kui Osmanite riik needki annekteeris. Hoolimata kolmest Austria-Habsburgide sissetungist, arvukatest vastuhakkudest, ajutisest Serbia kuningriigist (1718–1739) jäi Osmanite võim püsima sajanditeks.
19. sajandil võimaldasid Esimene Serbia ülestõus (1804–1813) ja Teine Serbia ülestõus (1815) luua Serbia vürstkonna (1815–1882), mis oli esialgu pooliseseisev, ja saavutas peagi täieliku sõltumatuse Osmanite riigist. 1876. aastal kuulutasid Montenegro vürstkond, Serbia vürstkond ja Bosnia sõja Türgile ning teatasid ühinemisest. Berliini kongressil anti iseseisvus siiski ainult Serbiale, Montenegrole ja Rumeeniale, seevastu Bosnia ja Raška jäeti Austria-Ungarile. Serbia vürstkond kestis aastani 1882, mil see ülendati Serbia kuningriigiks (1882–1918).
Pärast Balkani sõdu (1912–1913) ja Esimest maailmasõda (1914–1918) asutati Serblaste, Horvaatide ja Sloveenide Kuningriik, mis 1929. aastal nimetati ümber Jugoslaavia Kuningriigiks (–1943).
Teise maailmasõja päevil okupeeris Jugoslaavia riigi Natsi-Saksamaa ning riigis moodustati Milan Nedići juhitud valitsus. Sakslastele vastu hakanud paramilitaarsed rühmitused kippusid sõdima ka omavahel. Sakslaste ja nendega liidus olnud Horvaatia separatistide purukslöömise järel võttis kogu Jugoslaavias võimu kommunistlike partisanide juht Josip Broz Tito. Tito ja tema järglaste juhitud Jugoslaavia Sotsialistlik Föderaatiivne Vabariik püüdis külma sõja päevil jääda neutraalseks riigiks ja oli Mitteühinemisliikumise üheks algatajaks.
1989. aastal sai Jugoslaavia koosseisu kuulunud Serbia Vabariigi presidendiks Slobodan Milošević, kelle rahvusäärmuslikud vaated viisid Jugoslaavia vägivaldse lagunemiseni. 1991. aastal kuulutasid end iseseisvaks Horvaatia, Sloveenia ja Endine Jugoslaavia Makedoonia Vabariik. Järgmisel aastal järgnes neile Bosnia. Serbia püüdis lahkulöönud territooriumitele jäänud serblaste asualasid sõjalisi vahendeid kasutades emamaaga edutult liita. Sõjategevuse lõpetas 1995. aastal sõlmitud Daytoni rahuleping.
1998. aastal kasvasid Jugoslaavia jõudude relvakokkupõrked Kosovo Vabastusarmeega üle Kosovo sõjaks. Pärast nurjunud rahukõnelusi 1999. algul sekkusid sõjategevusse NATO õhujõud ja Serbia sunniti kapituleeruma. Kosovo staatus jäeti rahvusvaheliste kõneluste otsustada. 2008. aastal kuulutas Kosovo end ühepoolselt iseseisvaks.
Baja California Suri osariik
Baja California Suri osariik on 1. järgu haldusüksus (osariik) Mehhiko põhjaosas California poolsaarel. Piirneb läänes Vaikse ookeaniga, idas California lahega ja põhjas Baja California osariigiga.
Ajalugu
Baja California Suri territoorium moodustati 1888. aastal, kuid osariigi õigused sai 1974. aastal ja oli seega üks viimaseid territooriume, mis sai osariigi staatuse.
Haldusjaotus
Baja California Suri osariik on jagatud viieks kohalikuks omavalitsuseks: Comondú, Mulegé, La Paz, Los Cabos ja Loreto.
Rahvastik
Suuremad linnad on Cabo San Lucas, San José del Cabo, Ciudad Constitución, Loreto ja Santa Rosalía.
Välislingid
🇲🇽
Lääniste Ahijärv
Ahijärv (ka Lääniste Ahijärv) on järv Kastre vallas Tartu maakonnas. Järv külgneb Ahja jõega.
Tuuli Roosma
Tuuli Roosma (sündinud 26. mail 1975) on eesti teleajakirjanik.
Töö televisioonis
Tuuli Roosma on toimetanud ja juhtinud telesaateid aastast 1995. Ta on juhtinud saateid "Vaaderpass", "... ja jumal lõi naise", "Mamma mia", "Öö valitutega", "Nõrgim lüli" ja "Saladused". Ta on toimetanud ja produtseerinud saateid "Kuldvillak", "Paras Paar", "Tere õhtust!", "Kahevõitlus", "Magnet", "Õige valik", "Pereelu", "Koosolek" ja "Eesti muusika karikas".
Aastatel 1998–2000 töötas ta TV3 turundusosakonnas spetsialisti ja turundusjuhina.
2007. aastal asutas produktsioonifirma Reede, millega tootnud saateid ja sarju: "Meie aasta Aafrikas" (2019, Kanal 2), ajalooline draamasari "Litsid" (2018, TV3), "Meie suvi Iraanlastega" (2018, Kanal 2), "Meie aasta Iraanis" (2018, Kanal 2), "Meie aasta Austraalias" (2016-2017, Kanal 2), "Meie aasta Hiinas" (2015, Kanal 2), "Meie aasta Siberis" (2012, Kanal 2), "Suletud uste taga"(2012-... TV3), "Saladused" (2008-..., Kanal 2), "Viimne voor" (2014, TV3), "Tondipüüdjad" (2013, TV3), "Ühikarotid" (2010-2011, Kanal 2), "Ühikarotid-õed" (2011, Kanal 2), "Kinotehas" (2011, TV3) "Üks teist" (2008-2009, Kanal 11), "Pereelu" (2009, ETV), "Tere õhtust!" (2007, Kanal 2).
Saavutused
Tuuli Roosma on valitud korduvalt parimaks televisiooni naissaatejuhiks. (Ajakiri Nädal küsitlus) (Eesti Meelalahutusauhinnad.)
Farquhari saared
thumb|Kosmosest tehtud foto ülaosas on näha Providence'i atoll ja allosas Farquhari atoll. Täpp vasakul on Saint Pierre'i saar. Farquhari saared on Seišellidele kuuluv korallsaarte rühm India ookeanis. Farquhari saared moodustavad osa Korallisaartest.
Farquhari saared asuvad umbes 700 km kaugusel Seišellide pealinnast Victoriast edelas ning umbes 400 km kaugusel Madagaskarist kirdes. Saarte kogupindala on alla 11 km².
Farquhari saarterühma moodustavad Saint Pierre'i saar, Farquhari atoll (koosneb kahest suuremast ja 8 väiksemast saarest), Providence'i atoll (koosneb Providence'i ja Cerfi saarest) ja veealune Wizardi riff.
Asustatud on ainult Farquhari atolli põhjasaar ja Providence'i saar.
Farquhari saartel elab endeemse liigina ämblik Farqua quadrimaculata.
D'Entrecasteaux' rahud
D'Entrecasteaux' rahud on rahud ja laiud Melaneesias.
Rahud asuvad Uus-Kaledooniast loodes. Nende pindala on 64 ha. Laiud on madalad.
Villtakjas
Villtakjas (Arctium tomentosum, sünonüümid Lappa tomentosa ja Arctium bardana) on kaheaastane ühekojaline rohttaim korvõieliste sugukonnast takja perekonnast.
Levik
Villtakjas kasvab pärismaisena Euroopa mandriosas ja Väike-Aasias. Eestis on ta tavaline. Villtakjas on Eesti levinuim takjaliik, kasvab hoonete ümbruses, teeservas, varemetes, prahipaikadel, jõekallastel ja mujal. Eelistab huumuselist, savikat, niisket pinnast.
Kirjeldus
Tugeva püstise varrega taime kõrgus on 0,5–1,5 meetrit, võib kasvada ka kahe meetri kõrguseks. Vars on punakas, karvane ja hästi harunenud.
Õied moodustavad keraja 2–3 cm läbimõõduga korvõisiku. Lillakas väikestest lehekestest koosnev üldkatis on üleni kaetud rohke valge võrkvillaga. Üldkatise lehekestel on haakjad konksud, mis näiteks loomade külge kinnitudes aitavad kaasa taime levimisele. Kahesugulised õied on purpurpunased. Õitseb peamiselt juulis ja augustis ning on putuktolmleja.
Takjas paljuneb seemnetega, mis valmivad teisel aastal alates augustist. Seemnised on äraspidi koonilised, pruunikad heleda-tumeda laigulised, pikiribidega; pikkus 5–6 mm, laius kuni 3 mm. Üks taim võib anda kuni 24 000 seemet.
Kasutamine
Taime tugevaid ja jämedaid juuri on kasutatud toiduks. Söödavad on ka kevadised võrsed ja noored lehed.
Villtakjas on hea meetaim, millelt saadakse tumedat aromaatset mett. Vanasti hõõruti seda haavade parandamiseks. Takjat on kasutatud ravimtaimena paljude terviseprobleemide korral. Farmaatsiatööstuses toodetakse takjast glütseriini asendajat. Seemnistest saadakse õli.