cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Markus Larsson
Agenditöö
Ojasaar oli aastatel 1983–1986 KGB ja CIA topeltagent. Tema edasist käekäiku kattis mõneks ajaks salapära, kuni USA ametliku välisraadio Ameerika Hääle eestikeelsete saadete toimetus täienes 1990. aastal värske meeshäälega, mida tutvustati kui Markus Larssoni oma ja milles tema kunagised kolleegid Tallinnas tundsid ära Raivo Ojasaare. Ojasaare perekond oli vahepeal omandanud USA valitsuse abiga uue identiteedi.
Melso
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Meremäe valda.
Aaron Smuts
Aaron Smuts on USA filosoof.
Ta on 2017. aastast Rhode Island College'i filosoofia osakonna juhataja.
Armastus ja surm: vastupanuvõime probleem
Artiklis "Love and Death: The Problem of Resilience" väidab Smuts, et lähedase inimese surmast ülesaamine on kahetsusväärne sellepärast, et see tähendab hoolimast lakkamist.
Paklova
Paklova (ka: Pakluva, Väiko-Paklova, Väike-Paklova, Maloje-Paklovo, Pakla, Orundi, Oru) on küla Võrumaal Setomaa vallas. 2000. ja 2011. aasta rahvaloenduse andmetel külas püsielanikke ei olnud.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Meremäe valda.
Martsina
Martsina (ka: Martsino, Maartsina, Martihhina, Martiihino, Männistu, Männiku) on küla Võrumaal Setomaa vallas.
Küla kuulub Mokornulka.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Meremäe valda.
Kerron Clement
Clementi pere kolis USA-sse 1998 ja Kerron sai USA kodakondsuse 21. juunil 2004. Juba enne seda võitis ta USA keskkooliõpilaste meistrivõistlustel Texases La Portes 110 ja 400 meetri tõkkejooksu.
Juba kuu aega hiljem tuli Clement Itaalias Grossetos juunioride maailmameistriks 400 meetri tõkkejooksus ja 4×400 meetri teatejooksus juunioride maailmarekorditega vastavalt 48,51 ja 3.01,09. Hiljem samal aastal tuli ta USA üliõpilasspordiorganisatsiooni NCAA meistriks 400 m tõkkejooksus.
12. märtsil 2005 võitis ta Florida ülikooli esindades NCAA sisemeistrivõistlustel Arkansases Fayetteville'is 400 m jooksu uue juunioride maailma siserekordiga 44,57 Eelmised 10 aastat kuulus rekord Michael Johnsonile. Clementi 200 m vaheaeg oli 21,08. Lisaks püstitas Florida ülikool, mille viimast vahetust jooksis Clement, 4×400 meetri teatejooksus USA kõrgkoolide rekordi 3.03,51.
Samal aastal tuli ta Californias Carsonis 400 m tõkkejooksus USA meistriks maailma hooaja tippmargiga 47,24, mis oli viimase 7 aasta maailma parim tulemus. See muutis Clementi Helsingi maailmameistrivõistluste suursoosikuks, kuid finišisirgel Clement kangestus ja jäi neljandaks ajaga 48,18. Kaksikvõit läks ameeriklastele Bershawn Jacksonile ja James Carterile, kolmandaks tõusis üllatuslikult jaapanlane Dai Tamesue.
Clement osales 11. veebruaril 2006 meeskonnas, kes jooksis ajaga 3.01,96 uue 4×400 m teatejooksu sisemaailmarekordi. Maailmarekord jäi siiski kinnitamata, sest pärast jooksu ei tehtud dopingukontrolli. Samal aastal võitis ta USA meistrivõistlused 400 m tõkkejooksus hooaja tippajaga 47,39. Hooaja lõpus võitis ta maailma karikavõistlused Ateenas.
2007. aasta MM-il Ōsakas tuli Clement 400 m tõkkejooksu eeljooksus jamaicalase Danny McFarlane'i järel teiseks eeljooksude 3. ajaga 49,07. Samas jooksus jäi Tamesue alles 6. kohale ja langes välja. Clement võitis oma poolfinaali 48,60-ga (Jackson langes oma poolfinaalis välja) ja finaali ajaga 47,61 0,4-sekundilise eduga Felix Sancheze ees. Kolmas oli poolakas Marek Plawgo maa rekordiga 48,12. Seepeale võeti Clement USA 4×400 m teatejooksu meeskonda, kus ta eeljooksus, mille USA võitis, jooksis teist vahetust. Finaalis tal joosta ei lastud, kuid ilmameistriks tuli ikkagi.
Pekingi olümpiamängudel võitis Clement tõkkejooksus napilt kõige nõrgema eeljooksu ja nõrgema poolfinaali, aga finaalis pidi Angelo Taylori selget paremust tunnistama (ajad 47,98 ja 47,25). USA-le tagas kolmikvõidu Bershawn Jackson. Teatejooksus jooksis Clement eeljooksus teist vahetust ning aitas USA-l seda võita. Finaalis Clement ei jooksnud, kuid olümpiavõitjaks tuli.
2009. aasta MM-il võitis Clement 400 meetri tõkkejooksus kindlalt nii oma eeljooksu, poolfinaali kui finaali ja tuli 47,91-ga maailmameistriks. Teatejooksus jooksis ta eeljooksus teist ja finaalis kolmandat vahetust ning USA võitis mõlemad jooksud.
2011. aasta MM-il Daegus jõudis ta 400 meetri tõkkejooksus poolfinaali. Londoni olümpiamängudel ja 2013. aasta MM-il Moskvas jäi ta kaheksandaks. 2015. aasta MM-il Pekingis sai ta ajaga 48,18 neljanda koha, pronksmedali saanud Jeffery Gibson jäi ühe sajandiksekundi kaugusele.
2016. aasta suveolümpiamängudel Rio de Janeiros tuli ta 47,73-ga olümpiavõitjaks.
2017. aasta maailmameistrivõistlustel Londonis võitis ta 48,52-ga pronksmedali.
Isiklikku
Kerron Clement on 188 cm pikk ja kaalub 84 kg.
Hangalassõ uluss
Hangalassõ uluss on 2. järgu haldusüksus (rajoon) Venemaa Sahha Vabariigi keskosas. Asub Leena mõlemal kaldal.
Ulussi halduskeskus on Pokrovski linn.
2002. aasta rahvaloenduse andmeil oli ulussi elanike arv 35 201, neist 60% jakuudid ja 33% venelased.
Uluss jaguneb Pokrovski linnaks, Mohsogollohhi aleviks ja 16 kohalikuks omavalitsuseks (nasleg).
Harju-Madise kirik
pisi|Harju-Madise kirik pisi|püsti|Harju-Madise kirik pisi|püsti|Harju-Madise kirik pisi Harju-Madise Mattiase kirik on kihelkonnakirik Harju maakonnas Lääne-Harju vallas Madise külas Pakri lahe ääres rannaastangul. Kirik on pühitsetud apostel Mattiasele.
Kiriku ehitusaeg jääb 15.–18. sajandisse. Kantsel on valminud 1784. aastal ja selle kõlaräästa tipus on päikeseratas, mida on peetud laeva tüürirattaks.
Harju-Madise pastori Johann Haquinus Forseliuse poja Bengt Gottfried Forseliuse mälestuskivi on kirikuaia kõrval.
Kiriku kõrval asub Madise juga.
Kirik meremärgina
Meri asub kirikust 500 meetri kaugusel. Kiriku kellatornis on majakatuli, mis moodustab liitsihi Madise alumise tulepaagiga. Märkide vahekaugus on 599 meetrit ja sihi asimuut on 140°.
Storrs McCall
Ronald Storrs McCall oli Kanada filosoof (1930 – 2021 ).
Ta sai 1964 doktorikraadi Oxfordi Ülikoolist.
Harju-Madise kirik
Kirik meremärgina
Kiriku kõrgus maapinnast on 35 meetrit ja tule kõrgus merepinnast on 33 meetrit.
Storrs McCall
McCall on tegelnud ruumi ja aja filosoofia, konneksiivse loogika, mõõtmise ja mittelokaalsuse probleemidega kvantmehaanikas ning kaalutlemise, otsuse, vaba tahte ja valiku probleemidega ning aritmeetika kooskõlalisuse ja aegruumi hargnemisega.
Harju-Madise kirik
Kirik rahvapärimuses
Vanarahvalt kogutud legendide põhjal olla ümberkaudsed surnud mõisnikud kiriku altari ees öösiti kaarte mängimas käinud. Seda märganud õpetaja, kes läinud salamisi kirikusse ning hoolimata mõisnike lahkest kutsest keeldunud kaardilauda istumast, tõstes käe ning hüüdes: "Tagane, saadan!" Sestsaadik olevat Harju-Madise kirikus öösiti rahu ja vaikus valitsenud.
Moritz Schlick
Moritz Schlick [m'oorits šlikk] (14. aprill 1882 – 22. juuni 1936) oli saksa filosoof, loogilise positivismi rajaja ja Viini ringi asutaja.
Ta sündis Berliinis jõukas perekonnas.
Ta õppis füüsikat Heidelbergis, Lausanne'is ja lõpuks Berliini ülikoolis Max Plancki juhendamisel. Aastal 1904 valmis tema väitekiri "Valguse peegeldumisest mittehomogeenses keskkonnas").
Aastal 1908 avaldas ta õhukese raamatu "Elutarkus", milles ta kuulutas eudaimonismi, mille järgi kõrgeim eetiline eesmärk on õnn. Aastal 1910 avaldati tema habilitatsioonitöö "Tõe loomusest moodsa loogika järgi". Järgnes mitu kirjutist esteetikast. Seejärel hakkas Schlick tegelema epistemoloogia, teadusfilosoofia ja teaduse üldiste probleemidega. Muuhulgas avaldas ta 1915 kirjutise Albert Einsteini erirelatiivsusteooriast. Samuti avaldas ta teose "Ruum ja aeg moodsas füüsikas".
Schlick sai professorikoha algul Rostocki ülikooli ja 1921 oma sõbra Einsteini eestkostel Kieli ülikooli, kuid need kohad teda ei rahuldanud. Aastal 1922 sai ta Viini ülikooli induktiivteaduste professori koha. Samal aastal tegi filosoofide ja teadlaste rühm, kuhu teiste seas kuulusid Rudolf Carnap, Herbert Feigl, Kurt Gödel, Hans Hahn, Otto Neurath ja Friedrich Waismann, Schlickile ettepaneku hakata regulaarselt koos käima, et arutada teadust ja filosoofiat. Algul nimetasid nad end Ernst Machi ühinguks, kuid tuntuks said Viini ringina.
Schlick töötas 1918–1925 raamatu "Üldine tunnetusteooria" kallal, milles ta muuhulgas ägedalt ründas aprioorset sünteetilist teadmist. Aastatel 1926–1930 kirjutas Schlick raamatu "Eetika probleemid", milles ta paljude Viini ringi liikmete üllatuseks näitas eetikat elujõulise filosoofiaharuna. Samal ajal avaldas Viini ring pühendusteose Schlickile "Teaduslik maailmakäsitus: Viini ring", mis esitas ringi väljakujunenud metafüüsikavastase positsiooni.
Kui Saksamaal ja Austrias tõstis pead natsionaalsotsialism, emigreerusid paljud Viini ringi liikmed USA-sse ja Suurbritanniasse, Schlick aga jäi Viini Ülikooli. Kui Herbert Feigl Schlicki 1935 külastas, väljendas viimane kohkumust sündmuste üle Saksamaal.
Juunis 1936 oli Schlick ülikooli trepist üles õppetööle minemas, kui talle tuli vastu endine üliõpilane, natsist Nelböck, kelle väitekirja eetikast Schlick oli läbi kukutanud. Ta hakkas ägedalt rääkima ühest Schlicki kirjutisest. Kui Schlick talle vastu vaidles, võttis üliõpilane välja püstoli ja tulistas talle rindu. Schlick suri varsti. Üliõpilase üle peeti kohut ja ta mõisteti süüdi. Ta mõisteti 10 aastaks vangi, kuigi ta oleks võinud saada surmanuhtluse.
Sellest mõrvast sai tüüpjuhtum, mis iseloomustas kasvavaid rassistlikke meeleolusid Viinis. Üliõpilast kujutati "kangelasliku aarialasena", kes tõstab mässu Viini ringi "hingetu juudi filosoofia" vastu. (Schlick ise ei olnud juut.) Kui Saksamaa 1938 Viini okupeeris, lasti üliõpilane vabaks. Temast sai natsipartei liige. Aastal 1941 taotles Nelböck täielikku rehabiliteerimist, sest ta oli aidanud lahti saada juudi professorist (tegelikult pärines Schlick Preisi aadlist). Nelbock võeti tööle sõjamajandusametisse, kus ta töötas sõja lõpuni. Ta suri 1954.
Põhjuslikkus tänapäeva füüsikas
Loogiliselt mõeldavaid füüsikalisi maailmu on lõpmata palju, ja inimese fantaasia nende välja- ja läbimõtlemisel on vaene. Inimese ettekujutusvõime on kõvasti kinni jämeda kogemuse näitlikes oludes, ainult peenema teadusliku kogemuse range sund sunnib teda sealt välja. Nii nagu "Tuhande ja ühe öö" kirju muinasjutumaailm on saadud harjumuspärase igapäevakogemuse väikese ümberrühmitamise teel, on kõige julgemad ja sügavamadki filosoofilised süsteemid saadud küll abstraktsematest, kuid harjumuspärastest mõistetest üsna läbinähtavate kombineerimisprintsiipide abil. Ka füüsik ei loo oma hüpoteese esialgu teisiti. Seda näitab eriti kangekaelsus, millega ta sajandeid uskus, et looduse seletamiseks on tarvis protsesse järele aimata näitlikult ettekujutatavate mudelite abil, nii et ta tahtis näiteks valguseetrile ikka ja jälle omistada nähtavate ja kombitavate ainete omadusi, kuigi selleks polnud vähimatki alust. Alles siis, kui vaadeldud tõsiasjad viivad ta mõttele kasutada uusi mõistestikke või sunnivad selleks, näeb ta uusi teid ja rebib end senistest mõtlemisharjumustest lahti, siis aga ka valmidusega ja ta hüppab kergesti Riemanni ruumi või Einsteini aja juurde, mis on nii julged ja sügavad kontseptsioonid, et ühegi luuletaja fantaasia ega filosoofi intellekt ei oleks suutnud nende peale tulla.
Ka pööret, milleni viimaste aastate füüsika on jõudnud põhjuslikkuse küsimuses, ei suudetud ette näha.
Positivism ja realism
Iga filosoofilist suunda määratlevad printsiibid, mida see peab fundamentaalseteks ja millele selle argumendid viitavad. Need muutuvad ajaloos, saades uusi sõnastusi, laienedes või kitsenedes või isegi muutes ajapikku oluliselt tähendust. Lõpuks tekib küsimus, kas on ikka veel tegu sama suunaga. Kui koos muutunud vaatega on alles veel ortodoksne suund, siis hakatakse neid vaateid lõpuks ka nime poolest eristama. Kui aga nimeliselt ühe suuna esindajad sõnastavad ja tõlgendavad printsiipe erinevalt, võib-olla isegi vasturääkivalt, siis tekib segadus ja möödarääkimine. See kaob alles siis, kui erinevad printsiibid viiakse selgelt lahku. Schlick tahab seda teha positivismi puhul. Auguste Comte'i ajast on juhtunud täpselt see, mida äsja kirjeldatud. Et lahendada tüli positivistlike printsiipide ümber, tahab Schlick selgelt välja tuua mõned printsiibid, mida ta ise pooldab, nimetatagu neid siis pärast positivismiks või mitte.
Kui nimetada positivistlikuks iga vaadet, mis eitab metafüüsika võimalikkust, siis Schlick on range positivist. Aga see kehtib metafüüsika teatud definitsiooni korral. See definitsioon ei ole kooskõlas filosoofias levinumate definitsioonidega, ja neist lähtumine tekitaks segaduse. Kui näiteks pidada metafüüsikat õpetuseks tõelisest olemisest, tegelikkusest iseeneses, transtsendentsest olemisest, siis peab olema ka mittetõeline olemine, nähtumuste maailm, millega tegelevad üksikteadused ja mida need suudavad ka täielikult tunnetada. Erinevus on siis selles, et nähtumused on vahetult antud, aga metafüüsilist tegelikkust tuleb kaudselt järeldada. Positivistid kõnelevad ju ka aina sellest, mis on antud, ja sõnastavad oma alusprintsiibi nii, et filosoof peab nagu loodusuurijagi täielikult jääma antu juurde pidama ning sellest metafüüsiku kombel kaugemaleminek on võimatu või mõttetu. Nii tuleb mõte, et antu, millest positivism räägib, ongi metafüüsika nähtumused, ning positivism ongi lihtsalt metafüüsika, millest kõik transtsendentne on välja jäetud. Nii sageli mõeldaksegi, aga see viib kergesti eksitusse. Juba sõna "antu" tekitab arusaamatusi. Andmise puhul peab ju tavaliselt olema andja, see, kellele antakse, ja antav. Metafüüsikule see sobib: andev on transtsendentne tegelikkus, saaja on tunnetav teadvus, mis omandab antava oma "sisuna". Positivist ei taha säärastest mõtetest midagi kuulda: "antu" tähendab talle lihtsalt kõige lihtsamat, mis pole enam küsitav. Seda võiks nimetada ka elamusteks, aga see tundub eeldavat läbielaja ja läbielatava eristamist, või teadvussisuks, aga see tundub eeldavat sarnast eristust ja pealegi keerulist teadvuse mõistet, mille alles filosoofid on leiutanud. Aga isegi kui need raskused kõrvale jätta, ei ole võib-olla ikka veel selge, mida antu all õieti mõeldakse. Kas sinna kuuluvad ainult sellised kvaliteedid nagu "sinine", "soe", "valu", või ka näiteks nendevahelised suhted ja nende kord? Kas kahe kvaliteedi sarnasus on samas mõttes antud nagu nad ise? Ja kui antut kuidagi töödeldakse või tõlgendatakse või nende üle otsustatakse, kas see mitte ei ole ka mingis mõttes antu?
Lause "ainult antu on tegelik" kõik tõlgendused viivad kohe metafüüsiliste vaadeteni. Välismaailma olemasolu küsimusena saab see probleem paista ainult sellepärast, et kuidagi tehakse vahet sisemisel ja välisel, ja seda tehakse niivõrd, kui antut käsitatakse teadvussisuna, selle subjekti või nende subjektide juurde kuuluvana, kellele see antud on. Siis omistatakse vahetutele andmetele teadvuslikkus, ettekujutuste või ideede iseloom, ja siis see lause ütleb, et kõik tegelik on teadvuslik. See on metafüüsilise idealismi printsiip. Kui filosoof arvab, et ta tohib rääkida ainult sellest, mis talle endale antud on, tekib solipsistlik metafüüsika. Kui ta arvab, et tohib eeldada, et antu on paljude subjektide vahel jaotunud, tekib George Berkeley laadis idealism.
Nii et selline tõlgendus teeb positivismi samaseks vanema idealistliku metafüüsikaga. Aga positivismi rajajad tahtsid midagi muud, ja see ei ole positivismi metafüüsikavastase sihiga ühitatav. Idealism ja positivism on lepitamatud. Sellest räägib positivist Ernst Laas, ja kui tema õpilane Hans Vaihinger nimetab oma õpetust idealistlikuks positivismiks, siis on see ainult üks selle vastuoludest. Ernst Mach rõhutas oma positivismi erinevust Berkeley metafüüsikast, tema ja Richard Avenarius püüdsid hoolega mitte käsitada antut teadvussisuna ja seda mõistet oma teooriast kaugel hoida.
Filosoofia õietine asi on otsida ja selgitada väidete ja küsimuste tähendust.
Hageri–Kodila–Kuusiku tee
Hageri–Kodila–Kuusiku tee (registrinumbriga 20101) on kõrvalmaantee Kohila ja Rapla vallas. Tee pikkus on 21,94 km.
Tee saab alguse Kernu–Kohila teelt Hageri asulas ja lõppeb Kuusiku asulas. Tee kulgeb näiteks läbi Rabivere ja Kodila asula. Kodila juures läheb tee sillana üle Kodila jõe.
19. märts
19. märts on Gregoriuse kalendri 78. (liigaastal 79.) päev. Juliuse kalendri järgi 6. märts (1901–2099). Aasta lõpuni on 287 päeva.
Moma rahvusuluss
Moma rahvusuluss on 2. järgu haldusüksus (rajoon) Venemaa Sahha Vabariigis.
Läbi ulussi voolab Indigirka ja Moma jõgi.
Ulussi halduskeskus on Honuu küla.
1989. aasta rahvaloenduse andmeil oli ulussi elanike arv 5481, neist 67% jakuudid, 12% eveenid ja 15% venelased.
2002. aasta rahvaloenduse andmeil oli ulussi elanike arv 4699, neist 70% jakuudid, 17% eveenid ja 9% venelased.
Uluss jaguneb kuueks kohalikuks omavalitsuseks (nasleg).
Ulussis on Moma rahvuspark.
Elektroskandia
'''W.EG. EESTI OÜ''' (endise ärinimega Elektroskandia Baltics OÜ) on elektrimaterjalide hulgimüüja Eestis. W.EG. on spetsialiseerunud elektrimaterjalide turundusele ja müügile ning logistikateenuste osutamisele.
Alates 2016. aastast kuulub W.EG. EESTI OÜ (edaspidi W.EG.) rahvusvahelisse Würthi kontserni. W.EG. juriidiliseks omanikuks on Saksamaa ettevõte Fega and Schmitt Elektrogrosshandel.
W.EG. klientideks on peamiselt suurenergeetika- ja elektriinstallatsiooniettevõtted, tootjad, tööstusettevõtted ning edasimüüjad, tarnijateks kvaliteetkaubamärke esindavad firmad.
Ettevõtte ajalugu
Aastatel 1992–1997 tegutses ettevõte Asea Skandia nime all ABB Estonia hulgimüügiüksusena. 1997 reorganiseeriti hulgimüügi osakond iseseisvaks ettevõtteks, mis sai nimeks Elektroskandia. Samal aastal müüdi ettevõte edasi Hagemeyer grupile. 2006 ostis Hagemeyeri Rexel Group ning kuni 2016. aastani kandis Eestis tegutsev ettevõte Elektroskandia nime edasi.
2016. aastal ostis Würth Group Elektroskandia Rexel Groupilt ning ühendas selle juba varem omandatud Talger Elektrotehnika nime kandva ettevõttega. 15. augustil 2016 nimetati ühinenud ettevõtted W.EG. Eestiks.
Müügivõrk
W.EG. Eesti pakub elektrimaterjale ehituse, elektrivõrkude, tööstuse ja valgustuse valdkonnas. Ettevõttes töötab ligi sada spetsialisti.
W.EG.-l on müügiesindused Tallinnas, Tartus, Pärnus ja Jõhvis. Tänu Elektrilevi OÜ korraldatud hanke võidule ollakse valmis oma kliente täiendavalt teenindama ka Paides, Raplas, Võrus, Rakveres, Viljandis, Saaremaal ja Hiiumaal. W.EG. logistika alus on Tallinna keskladu, mille valikus on rohkem kui 6000 toodet.
W.EG. sortimendis olevad tooted vastavad Euroopa Liidus kehtestatud normidele ja nõuetele. Keskkonnakaitse normide ja utiliseerimisnõuete täitmiseks tehakse koostööd MTÜ-ga Eesti Pakendiringlus.
W.EG. on Bureau Veritase poolt sertifitseeritud ISO 9001 ja ISO 14001 standardi järgi.
Silla–Jädivere tee
pisi|Sild Silla–Jädivere teel üle Velise jõe Silla–Jädivere tee (registrinumbriga 16155) on kõrvalmaantee Märjamaa ja Lääne-Nigula vallas. Tee pikkus on 30,047 km.
Tee saab alguse Tallinna–Pärnu–Ikla maanteelt Jädivere asulast ja lõppeb Risti–Virtsu–Kuivastu–Kuressaare maanteega ristumisel Silla külas. Tee kulgeb näiteks läbi Kivi-Vigala ja Vana-Vigala asula.
Magneesiumbromiid
thumb|Magneesiumbromiidi molekuli struktuur Magneesiumbromiid on keemiline aine valemiga MgBr2. See on tahke valge hügroskoopiline aine.
Mtsensk
Mtsensk on linn Venemaal Orjoli oblastis, Mtsenski rajooni keskus. Asub Zuša jõe kaldal.
Mtsenskit on mainitud 1147. aastal, kui see kuulus Tšernigivi vürstiriiki. 1320. aastal läks linn Leedu valdusse, 1505. aastal liideti Venemaaga.
2020. aasta alguses oli linnas 36 627 elanikku.
Todd Bentley
Todd Bentley (sündinud 10. jaanuaril 1976) on Kanada päritolu uuestisündinud kristlasest evangelist. Teda tuntakse ühe põhitegelasena "Florida Lakelandi ärkamises". Teda iseloomustavad uuenduslikud õpetused inglite ja kõige üleloomuliku kohta.
Bentley on toetust leidnud ka teiste populaarsete teleevangelistide seas nagu Bill Johnson, Bob Jones, Paul Cain, John Kilpatrick, Steve Hill ja Patricia King. Tema õpetuste tuntumateks vastasteks on The Way of the Master evangeelne tele- ja raadiojaam eesotsas Todd Frieli, Kirk Cameroni ja Ray Comfortiga.
Noorpõlv
Todd Bentley lapsepõlv möödus põhiliselt Gibsonsis Briti Columbia provintsis, väikeses kogukonnas Kanada läänerannikul. Tema vanemad lahutasid, kui Bentley oli veel laps. Vanemate lahkumineku järel hakkas Todd tarvitama alkoholi ja narkootikume ning peagi muutus sõltlaseks, sellega kaasnes kuritegevus. 18-aastaselt pöördus ta aga kristluse juurde. Tema otsus kuuluda kristlikku kogukonda oli tema sõnul tingitud sellest, et see aitas tal vabaneda senisest kuritegelikust elust.
Isiklik elu
Tänapäevani paneb paljusid kristlasi ja Toddi andunud jüngreid üllatuma tõsiasi, et Todd lasi ennast täis tätoveerida pärast kristlaseks saamist – paljude kristlaste arvates on see piibellike õpetuste vastane. Todd on aga meediale jätnud mulje, et ta on tätoveeringud teinud oma nooruses, enne seda, kui ta sai kristlaseks, kuid asitõendid räägivad tema vastu.
Todd Bentley ise ütles, et ta üritas kohe pärast kristlaseks saamist olla viks ja viisakas, kandes triiksärke ja pintsakuid, mis temasugusele endisele seksuaalkurjategijale ja motomehest narkomaanile eriti ei sobinud. Paljud väljaanded kirjutavad sellest, kuidas Jeesus ise olevat käskinud Toddil endale tätoveeringud muretseda. Sellest ajast saadik on Todd lasknud teha kristliku sümboolikaga tätoveeringuid, mis annab alust arvata, et tätoveeringud olid tehtud juba olles kristlane.
Todd Bentley teatas 11. augustil 2008, et tema ja ta naise Shonnah Bentley abielu on karile jooksmas ja ees on 9-kuuline lahutusprotsess. (Lahutuse põhjuseks on Todd Bentley sobimatu suhe ühe oma teenistuse naisega.) Neil on tütred Lauralee ja Esther ning poeg Elijah.
Kuuldeaparaat
pisi|Analoogelektroonikaga kuuldeaparaat (kõrva taha paigutataval võimendikarbil on näha helivaljuse regulaator ja toitelüliti) Kuuldeaparaat on vaegkuulmise korral kasutatav meditsiinitehniline abiseade kuulmise (täpsemalt küll heli kuuldavuse) parandamiseks või ka kuulmise taastamiseks. Kõige suurem kuuldeaparaatide kasutajate grupp on eakad inimesed, kuna koos eaga kuulmine halveneb vältimatult.
Ajaloost
Ajalooliselt võib esimesteks elektroonseteks kuuldeaparaatideks pidada süsimikrofoni kasutamisel põhinevaid kuuldeaparaate (Alexander Graham Bell 19. sajandi lõpuveerandil). Nende puhul heli kuuldavuse paranemine ei põhinenud mitte niivõrd signaali võimendamisel, kuivõrd muude asjaolude ärakasutamisel. Mikrofoni sai viia heliallikalt lähedale ja samal ajal sai elektriliselt reprodutseeritava heli allika (valjuhääldi või kõrvaklapi) tuua kuulaja kõrva juurde või vastu. Lisaks võidi kasutada mikrofoni ees veel ruuporit.
Heli võimendav kuuldeaparaat
Alates 1920. aastatest on aga elektronvõimendi kasutamine saanud põhiliseks kõrva suunatava heli tugevdamise viisiks. Lampelektroonika ajajärgul piiras nende laialdast kasutamist oluliselt asjaolu, et elektronlamp vajas katoodi jaoks võrdlemisi suurt küttevoolu ja anoodile kõrget (mitmekümnevoldist) pinget, mistõttu toiteallikas pidi olema suhteliselt suur.
Väga laialdase leviku said elektroonsed kuuldeaparaadid 20. sajandi teisel poolel seoses pooljuhtelektroonika arenguga. Mitmed esimesed analoogmikrolülitused tehti just kuuldeaparaate silmas pidades. Senisest taskus või kotis kantavast kuuldeaparaadist sai miniatuurne seade.
Lihtsamad kuuldeaparaadid kujutavad endast mikrofoni koos helivõimendiga, mille abil võimendatud helisignaal antakse kuulari vahendusel sisekõrva kas õhu või erandjuhul koljuluu kaudu. Tavaliselt on sellised kuuldeaparaadid teostatud kõrva taha paigutatavatena (BTE – Behind The Ear).
Kuular võib asuda mikrofonist ja helivõimendist eraldi või nendega koos. Viimasel juhul tekib suurtel võimendustel probleeme akustilise tagasisidestuse tõttu tekkiva vilistamaminekuga, mis ohustab kuulmist, seda vaatamata võimendi väljundvõimsuse piiramisele.
Mikrofon, võimendi ja kuular võivad olla sobivalt kokku ehitatud välise kuulmekäigu sisse paigutamiseks (ITE – Inside The Ear). Selliseid kõrvasiseseid kuuldeaparaate on hakatud üha enam kasutama. Kuna vajalik väljundvõimsus on vaid millivati suurusjärgus, siis ei ole toiteallika väiksus nende puhul piiravaks asjaoluks saanud.
Kuuldeaparaatides võidakse kasutada numbrilist signaalitöötlust. Selliseid kuuldeaparaate nimetatakse digitaalseteks, kuigi sisendis ja väljundis on helisignaal analoogsuuruse kujul.
Implanteeritavad kuuldeaparaadid
Veelgi keerukamad on implanteeritavad kuuldeaparaadid, milles helisignaali analüüsi tulemusena saadud normaalsetele kuulmissignaalidele lähedased signaalid edastatakse inimese (patsiendi) kuulmissüsteemi närvidesse kas kohlea kaudu (kohleaarimplantaat) või otse aju kuulmiskeskusesse. Mõlemal juhul on kuuldeaparaadi ühe osa paigaldamine seotud kirurgilise operatsiooniga (implanteerimisega). Mikrofoni- ja helisignaali analüsaatoriga osa aparaadist on kehaväline. Selliste seadmete puhul saab tõesti rääkida kuulmise taastamisest (kaasasündinud kuulmispuude korral küll tinglikult).
Paeküla – Vana-Vigala tee
Paeküla – Vana-Vigala tee (registrinumbriga 20184) on kõrvalmaantee Märjamaa vallas. Tee pikkus on 12,69 km.
Järva-Jaani kirik
pisi|Järva-Jaani kirik Järva-Jaani Ristija Johannese kirik on kihelkonnakirik Järvamaal Järva-Jaanis. Kirik teenindas Järva-Jaani kihelkonda (sks keeles varem Keitingen vana Keitise külanime järgi, hiljem Sankt Johannis). Kirikut kasutab Järva-Jaani kogudus.
Kirik ehitati tõenäoliselt 13. sajandi kolmandal veerandil – seega on see üks vanimaid kirikuid Järvamaal. Kivikirikule eelnes taanlaste ehitatud puukirik. Esialgu oli ühelööviline gooti stiilis kodakirik läänetornita. Uusgooti stiilis torn ehitati Johann Gottfried Mühlhauseni projekti järgi alles 1881. aastal. Algkavatises olid kvadraatne koor ja kolme võlvikuga pikihoone. Raiddekoor peaaegu puudub, kuid kõik välisnurgad ja aknaavade välisservad on laotud puhastest kvaadritest. Kirikus on keskaegne altarilaua plaat, mis praegu kantsli all, ja ristimiskivi ümaravormiline jalg, mida olevat kasutatud ka häbipostina. Kunstimälestistena on kaitse all barokne nikerdkantsel, krutsifiks, Roosna-Alliku mõisahärra kingitud altarisein.
Kiriku ümber on Järva-Jaani kirikuaed.
Elisabet Pärkson
Elisabet Pärkson (22. detsember 1899 Peškova, Peterburi kubermang – 21. veebruar 2008 Soosalu, Märjamaa vald) oli vanim elusolev eestlane 20. jaanuarist 2006 oma surmani. Elas 108-aastaseks.
Ta sündis eesti külas Peterburi kubermangus Oudova lähedal, kuhu tema isa oli Lõuna-Eestist ümber asunud. 1937. aastal arreteeriti ta mees ja saadeti Arhangelskisse, kus ta suri. Elisabet Pärkson tuli Eestisse koos lastega 1943. aastal.
Pärkson oli kuni surmani viimane elusolev 19. sajandil sündinud eestlane.
Hiina autonoomsed haldusüksused
thumb|Autonoomsed haldusüksused Hiinas Hiina autonoomsed haldusüksused on Hiina Rahvavabariigi haldusüksused, mis on asustatud ühe või mitme vähemusrahvusega. Vastavalt Hiina RV põhiseadusele on autonoomsetel haldusüksusel nominaalselt mitmeid õigusi, mis puuduvad teistel haldusüksustel. Näiteks peab autonoomse haldusüksuse juht olema vastava haldusüksuse põhirahvuse esindaja. Samuti on neil autonoomia majanduse, teaduse ja kultuuri arendamises ning võimalus kasutada ametlikus asjaajamises kohalikku keelt. Poliitilistes küsimustes on autonoomia väga väike.
Autonoomsete haldusüksuste tüübid
Vähemusrahvuste asualaks olevatel 4. järgu haldusüksustel rahvusvaldadel (民族乡) ja rahvussuurvaldadel (民族镇) ei ole erinevaid õigusi võrreldes teiste 4. järgu haldusüksustega. Neid on kokku 1162.
Autonoomse haldusüksuse nimes sisaldub ka vastava vähemusrahvuse nimi. Kui haldusüksuses on mitu vähemusrahvust, siis nimetatakse neid ka haldusüksuse nimes. Siiski on kahes haldusüksuses rahvusenimede asemel täiend 'paljurahvuseline' (各族 gèzú): Longlini paljurahvuseline autonoomne maakond ja Longshengi paljurahvuseline autonoomne maakond.
Demograafia
Viiest autonoomsest piirkonnast on vaid Tiibetis nimirahvusel absoluutne ülekaal (üle 50%). Ametlikel andmetel on uiguuridel Xinjiangis suhteline ülekaal, s.t. nad on arvult suurim rahvus, kuid neid on alla 50%. Paljude uiguuride väitel ei vasta see tõele ja tegelikult on hiinlastel piirkonnas absoluutne ülekaal. Ülejäänud kolmes autonoomses piirkonnas on hiinlasi absoluutne enamus.
Kirkhelleren
Koopa on mäe sisse tekitanud merelained.
Kiviajal elasid seal kütid-korilased.
On jälgi ka rauaaegsest asustusest.
Suviti kasutatakse koobast Træna festivali kontserdisaalina.
Guillaume IV (Luksemburgi suurhertsog)
thumb|Suurhertsog Guillaume IV
Kuigi Luksemburgi valitsejad on tuntud eelkõige prantsuspäraste nimekujude järgi, siis riigi paljukeelsuse tõttu kasutatakse ka tema saksapärast nimekuju Wilhelm IV ja letseburgikeelset nimekuju Wëllem IV. Kuna tema kolm samanimelist eelkäijat olid ühtlasi ja eelkõige ka Madalmaade kuningad, siis nemad on tuntud hollandikeelse nimekuju Willem järgi.
Ta sündis Nassau hertsogi, hilisema Luksemburgi suurhertsogi Adolphi pojana, kasvades üles saksakeelses keskkonnas. Pärast Nassau ühendamist Preisimaaga teenis ta aastaid ohvitserina Preisi armees, minnes 1888. aastal erru.
Kui tema isa tõusis 1890. aastal Luksemburgi troonile, sai Wilhelmist ehk Guillaume'ist Luksemburgi kroonprints. Alates 4. aprillist 1902 täitis ta ametlikult oma eaka isa eest riigipea kohuseid.
Ta krooniti suurhertsogiks 17. veebruaril 1905 pärast oma isa surma. Tema valitsusaja olulisemaks sammuks oli troonipärimiskorra muutmine, mis lubas trooni pärida ka valitseja tütardel. Põhjuseks oli asjaolu, et suurhertsogil endal oli kuus tütart, kuid mitte ühtegi poega.
Guillaume IV iseseisev valitsusaeg jäi halva tervise tõttu lühikeseks. Juba 13. novembril 1908 kinnitas parlament Luksemburgi regendiks tema abikaasa Maria Anna, kes jäi täitma riigipea kohuseid kuni abikaasa surmani 1912. aastal.
Perekond
Guillaume IV abiellus 21. juunil 1893 Portugali printsessi Maria Annaga. Nende abielust sündis kuus tütart:
Reit im Winkl
Reit im Winkl on vald Saksamaal Baieri liidumaa Traunsteini ringkonna kaguosas. Valla pindala on 70,99 km².
Vald on kuulus turismikoht, eriti talispordiharrastajaile.
pisi|tühi|Reit im Winkl
Ounasvaara
thumb thumb|Ounasvaara suusakeskuse administratiivhoone Ounasvaara on mägi Soomes Lapimaa läänis Kemijoki ääres, veidi Rovaniemist kagu pool. Mäe kõrgus on 204 meetrit.
Ounasvaaral tegutseb populaarne suusaspordi ja turismikeskus.
Narva linnamüür
pisi|Narva linnamüür 1600. aasta linnaplaanil. Müür on märgitud punase joonega. Kaardi põhjaserv on paremal pisi|Narva linnamüür 16. sajandil pisi|Narva linnamüür 18. sajandi keskel Narva linnamüür oli Narva linna ümber ehitatud ja tänapäevaks mittesäilinud linnamüür.
Narva linnamüür ehitati Liivimaa ordu ajal 14. sajandi lõpus. Kunstiajaloolase Kaur Alttoa arvates polnud algselt linnamüür linna ümber tervikuna, oletatavasti puudus see looduslikult hästi kaitstud idaküljel.
Narva linnamüüris oli neli väravat: Viru värav läänes, Karjavärav põhjas, jõesadamasse viiv Vana värav idas ja Vee- ehk Väikevärav kagus. Väravad olid üle löödud raudplaatidega, nende ees olid tõstesillad. Linnamüüri kindlustasid vähemalt seitse torni, mille nimed pole teada. Nad asetsesid müüride perimeetril ja paiknesid peamiselt väravate juures.
Müüri ümbritses vallikraav.
Ordu aja lõpu poole linnamüüri täiendati eesväravatega. Keskaegsed müüritornid kohandati suurtükitornideks ehk rondeelideks ja võeti kasutusele suurtükkide tarbeks. Hiljem ehitati need ümber. Kaks rondeeli on tänapäevani linnuse läänehoovi nurkades säilinud.
1558 vallutasid Liivimaa ordult Narva linna venelased, neilt 1581 aga omakorda rootslased, kes tulistasid linnamüüri sisse kahe päeva jooksul suured augud. Pärast Narva vallutamist alustati Rootsi kuninga Johan III käsul uuendustöid, mille käigus tugevdati olemasolevaid kindlustusi. Linnamüüri nurkadesse ehitati keskaegsete tornide asemel mullaga täidetud tornid ehk basteid. 17. sajandi alguses kindlustati linnamüüri mullavallidega.
1582. aastal alustati väravate kohale bastionide ehitamist. Väravavaheline keskaegne linnamüür jäeti kurtiinvalli, mis ühendas kindluse kaht bastioni ühendav tagasiastuv sirge peavallilõiguna, tugimüüriks.
1777. aastal anti korraldus Narva linnamüüri jäänuste lammutamiseks.
Cara Black
Cara Cavell Black (sündinud 17. veebruaril 1979 Harares Zimbabwes) on Zimbabwe naistennisist.
1. septembri 2009 seisuga oli ta koos Liezel Huberiga WTA paarismängu edetabelis maailma esipaar. Üksikmängus jäi tema karjääri parimaks WTA edetabeli 31. koht (15. märtsil 1999).
Cara Black on Wayne'i ja Byron Blacki noorem õde. Kõik nad võistlesid peamiselt paarismängudes: Wayne võitis 2001 USA ja 2005 Austraalia, Byron aga 1994 Prantsusmaa lahtised meistrivõistlused tennises.
Cara alustas mängimist ITF-i noorteturniiridel ja võitis 6 turniiri, esimese 19. märtsil 1995 Gaborones. See jäi ka ainsaks turniiriks, mille ta oma kodumaal on võitnud. Lisaks on ta võitnud täiskasvanute seas ühe WTA turniiri, kui ta 15. septembril 2002 alistas Waikoloas finaalis Lisa Raymondi 7:6, 6:4.
Esimese paarismänguturniiri võitis ta 27. mail 1994 Nairobis. Ta võitis 10 noorteturniiri, neist 7 viimases oli tema paariline kasahh Irina Seljutina.
2000 hakkas ta mängima täiskasvanute turniiridel. Ta jõudis sel aastal USA lahtistel koos venelase Jelena Lihhovtsevaga finaali. 2001. aasta osutus edukaks: ta võitis 7 turniiri, neist 6 Lihhovtsevaga ja viimase afrikaani Liezel Huberiga. Järgmisel kahel aastal polnud tal kindlat partnerit: ta võitis turniire nii Seljutina, Lihhovtseva, Raymondi kui Virginia Ruano Pascualiga, kuid võite ei tulnud nii palju kui 2001. aastal.
2007 sai tema alaliseks partneriks Huber, kellega ta varemgi ajuti koos mänginud oli. Nende koostöö sujus hästi ning sel aastal võideti Austraalias ja Wimbledonis paarismäng. Lisaks lõpetati aasta paarismängu edetabeli juhtidena.
Iga aasta lõpus peetavate WTA meistrivõistluste finaalis on Black mänginud 7 korda: 2001 ja 2002 Lihhovtsevaga ja 2004–2006 Stubbsiga. Ta kaotas kõik 5 finaali. 2007 ja 2008 mängis ta finaali Huberiga, võitis mõlemad ja paar kuulutati maailmameistriks.
Ingküla
Ingküla on küla Lääne maakonnas Lääne-Nigula vallas.
Cara Black
Kokku on Black võitnud naispaarismängus 61 turniiri, neist 27 Huberi, 11 Stubbsi, 8 Seljutina, 7 Lihhovtseva ja 8 teistega.
Kolm musketäri
pisi|USA-s valminud tummfilm "Kolm musketäri" 1921. aastast "Kolm musketäri" ("Les Trois Mousquetaires") on prantsuse kirjaniku Alexandre Dumas vanema romaan.
Ingküla
Külas on Ingküla bussipeatus.
Kolm musketäri
Romaani loomine
"Kolm musketäri" avaldati esialgu 1844. aastal järjejutuna peatükkide kaupa ajakirjas Le Siècle. Dumas kavandas, et iga peatükk oleks omaette tervik, aga seotud kogu sündmustikuga ning et peatüki lõpp oleks alguseks järgmisele peatükile.
Cara Black
2008. aasta suveolümpiamängudel Pekingis kaotas Black avaringis 2. asetusega Jelena Jankovićile Serbiast.
Kolm musketäri
Romaani loomine
Dumas väitis, et romaani aluseks on käsikirjad, mis ta oli leidnud Rahvusraamatukogust (Bibliothèque Nationale). Hiljem on leidnud kinnitust, et Dumas' romaan põhineb teosel "Härra d'Artagnani, kuninglike musketäride esimese roodu kaptenleitnandi memuaarid" ("Mémoires de Monsieur d’Artagnan, capitaine lieutenant de la première compagnie des Mousquetaires du Roi"), mille autor on Gatien de Courtilz de Sandras (Köln, 1700) ning mille väidetavaks aluseks on d'Artagnani (Charles de Batz de Castelmore, d`Artagnani krahv) mälestused. Selle teose põhjal kirjeldas Dumas oma romaanis üksikasjalikult 17. sajandi Prantsusmaa eluolu ja kombeid. Ühtlasi leidis ta memuaaridest andmeid oma musketäridest kangelaste kohta, kelle prototüübid (lisaks Charles de Batz de Castelmore`le ka Armand de Sillègue d'Athos d'Autevielle, Isaac de Portau ja Henri d'Aramitz) on reaalselt eksisteerinud, nad kõik olid aadlikud ning musketärid. Kuna autor kasutas allikmaterjale võrdlemisi vabalt ega püüdnudki anda tõetruud pilti 17. sajandi ajaloolistest sündmustest, esinevad romaanis läbisegi ajaloolised faktid ja kirjanduslikud väljamõeldised.
Ingküla
Ingküla vana kalmistu on kaitstav muinsusmälestis.
Kolm musketäri
Romaani loomine
"Kolm musketäri" on kirjutatud koostöös Auguste Maquet'ga (1813–1888), kes aitas Dumas'd ka romaani järgede, "Krahv Monte-Cristo", "Must tulp" ning veel mitme romaani ja näidendite kirjutamisel. Maquet kirjeldas süžeed ja tegelasi oma mustandis ning Dumas kirjutas selle ringi, lisas värvika dialoogi ja üksikasju. Kirjastaja nõudmisel Maquet' nime aga tiitellehele ei pandud. Meeste koostöö lõppes 1851. aastal. Maquet kaebas seejärel Dumas' kohtusse, nõudes kaasautorlust ja autoritasusid, kuid õigust ei saanud.
Ingküla
Kuni 2013. aastani kuulus küla Oru valda.
Kolm musketäri
Tegevustik
Romaani tegevustik leiab aset aastail 1625–1628 kuningas Louis XIII aegsel Prantsusmaal, mil on käimas kolmekümneaastane sõda ning riigi tegelik valitseja on kardinal Richelieu.
Romaani keskmes on noor gaskoonlane d'Artagnan, kes lahkub kodukülast, et minna Pariisi, kus loodab saada kohta kuninglike musketäride kompaniis. Musketäride kapten de Tréville (Jean-Armand du Peyrer, krahv de Tréville (Troisville)) aga tema palvet ei rahulda ja soovitab uustulnukal alustada teenistust mõnes teises väeüksuses. Lahkudes kohtub d'Artagnan kolme tuntud musketäri Athose, Porthose ja Aramisega, kellega tal tekivad arusaamatused ning kes kõik eraldi kutsuvad ta duellile. Duelle aga ei peeta, sest neid üritavad arreteerida kardinali kaardiväelased, viidates kehtestatud duellide keelule. D'Artagnan ja musketärid ühinevad ning tõrjuvad koos kaardiväelaste rünnaku. Sellest saab alguse meeste sõprus ning nende deviisiks kujuneb "Üks kõigi ja kõik ühe eest!".
D'Artagnan üürib Pariisis korteri ning armub majaomaniku naisesse, kes töötab toatüdrukuna Prantsusmaa kuninganna Austria Anna juures. Siit saavad alguse d'Artagnani ja tema sõprade seiklused, kuna nad satuvad kuningakoja poliitiliste ja armuintriigide keerisesse, mille keskmes on ajaloolised isikud: armukade kuningas Louis XIII, kuninganna Anna ning kardinal Richelieu ja Buckinghami hertsog, kes mõlemad on Annasse armunud.
Romaanile on kirjutatud järjed:
Eesti keeles ilmunud
pisi|262x262px|1921. aasta tummfilmi "Kolm musketäri" tegelased poseerimas, ees keskel [[Marguerite De La Motte (Constance Bonacieux) ja Douglas Fairbanks (d'Artagnan)]]
Ekraniseeringuid
Populaarse romaani alusel või selle ainetel on eri riikides toodetud üle 100 mängufilmi, telefilmi ja -seriaali, lisaks animafilmid.
Aaspere mõis
pisi|Aaspere mõisa peahoone pisi|Peahoone Aaspere mõis (saksa keeles Kattentack või Kattentaken) oli Virumaal Haljala kihelkonnas asunud rüütlimõis. Nüüdisajal jääb mõisasüda Lääne-Virumaale Haljala valda Aaspere külla.
Jalukse
Jalukse on küla Lääne maakonnas Lääne-Nigula vallas.
Külas on Jalukse bussipeatus.
Aaspere mõis
Aaspere mõisa on kirjalikes allikates esmamainitud 1511. aastal. Mõis tekkis põlise küla kohale, mida nimega Katkantagus on mainitud juba 1241. aastal.
Jalukse
Muinsuskaitse all on Jalukse ohvripuud, Jalukse ringvall-linnus ja kaks kultuskivi (mälestised nr. 10064 ja 10065). Küla põhjaosa jääb Leidissoo looduskaitsealale.
Kuni 2013. aastani kuulus küla Oru valda.
Aaspere mõis
Mõisaomanikud
1511. aastast kuulus mõis Hans Hastferile, kes sai selle Diedrich Treidenilt. Aastatel 1625–1641 kuulus mõis Berend Hastferi lesele Dorothea Asserienile ja alates 1649. aastast nende pojale Johann Hastferile (suri 1674. aastal), alates 1675. aastast viimase pojale Adam Bernhard Hastferile (suri 1676. aastal), seejärel tema vennale, maanõunik Wilhelm Heinrich Hastferile.
pisi|Mõisa tuuleveski pisi|Mõisa allee pisi|Mõisa sõiduhobuste tall 1687. aastal eraldati Aaspere mõisast selle juurde kuulunud rannaküla Käsmu. Omanikuks sai Liivimaa maamarssal Georg Conrad von Ungern-Sternberg, kes pantis selle meeskohtunikule Fabian von Öhrtenile. Mõisa pärushärra Wilhelm Heinrich Hastfer pantis 1686. aastal Aaspere mõisa üheksaks aastaks Herman Cahlile ja pärast lepingu lõppemist 1695. aastal pikendas ta seda Tallinna kaupmehe Elias Meyeriga, kes oli Herman Cahli pärija. 1700. aastal pantis ta mõisa Tallinna bürgermeistrile Thomas von zur Mühlenile. 1729. aastal müüs Wilhelm Heinrich von Hastfer Aaspere pärusmõisa Arend Dietrich von der Pahlenile.
1740. aastal pantis Kihlevere mõisnik Hans von Rosen, poole Käsmu rannas asunud ja Kihlevere mõisale kuulunud, maanõunik von Roseni poolt ooberst Hastferile päruseks müüdud ja seniajani Hulja mõisal kasutuses olnud Käsmu rannakülast hinnaga 1000 rubla, parun Arend Dietrich von der Pahlenile 30 aastaks.
1760. aastal müüs Arend Dietrich von der Pahleni (suri 1753) lesk ja pärija Magdalena Elisabeth von der Pahlen (sündinud Derfelden) Aaspere mõisa ja terve Käsmu rannaküla oma poja Gustav Friedrich von der Pahleni nõusolekul Eestimaa maanõunik Georg Johann von Stackelbergile (1697–1766) hinnaga 30 000 rubla. Georg (Jürgen) Johann von Stackelbergi surma järel oli mõisaomanik tema poeg Berend Gustav von Stackelberg (1727–1793). 1785. aastal müüs Berend Georg von Stackelberg mõisa koos Käsmu rannakülaga riiginõunik Georg Friedrich von Veldtenile, hinnaks 60 000 rubla.
Georg Friedrich von Veldteni omanduses oli mõis 1798. aastani, mil ta pantis selle 80 aastaks Liivimaa rüütelkonna maanõunik Friedrich Adolph von Dellingshausenile (1769−1839), 1807. aastal pandilepingu muudeti ostulepinguks ja Dellingshausenite järglaste kätte jäi mõis riigistamiseni 1919. aastal. Friedrich Adolph von Dellingshausen laiendas oma valdusi Mõisnike Krediitkassa krediitidega ja omandas kokku 14 mõisat.
1840. aastal päris Liivimaa maanõunik vabahärra Friedrich Adolph von Dellingshauseni ja tema abikaasa Karoline Elisabeth von Dellingshauseni (sünd Krusenstiern) surma järel Aaspere mõisa nende poeg vabahärra kindralleitnant Johann Eduard von Dellingshausen (1795–1845), kellele kinnistati peale Aaspere ka Loobu, Sauste, Hõbeda, Hulja, Undla, Essu, Räsna ja Vatku mõis koos Käsmu ja Liiguste külaga.
pisi|[[Aaspere mõisa aednikumaja ]] pisi|[[Aaspere mõisa karjalaut ]] pisi|[[Aaspere mõisa kuivati ]] pisi|[[Aaspere mõisa tõllakuur]] 1856. aastal päris Johann Eduard von Dellingshauseni surma järel tema poeg Preobraženski kaardiväepolgu kaardiväelipnik Nikolai von Dellingshausen(1827–1896) Aaspere mõisa, Käsmu ja Liiguste küla, Sauste mõisa koos, Läsna ja Loobu mõisa, Hõbeda koos Viitna ja Vatkuga ning majad Tallinnas. Sõjaväeteenistuse lõpetanud Nikolai von Dellingshausen õppis Tartu ülikoolis loodusteadust ja täiendas end Saksamaal ning 1854. aastast tegutses mõisa valitsemise ja majandamisega. 1856 Eestimaa talurahvaseaduse ja 1866. aasta Liivimaa talurahvaseaduste vastuvõtmise järel toetas N. von Dellingshausen, koos Eestimaa rüütelkonna peameeste (1857–1862) krahv Alexander von Keyserlingi (1862–1868) ja Alexander von der Pahleniga talude päriseksostuga mitteaadlikest maavaldajate Eestimaa rüütelkonna Eestimaa Maapäeva liikmeteks lubamist, kuid ettepanek ei saanud teiste aadlike heakskiitu.
1895. aastal kinkis parun Nikolai von Dellingshausen Aaspere ja Sauste mõisa ning mõisamaatüki Kavastu-Kermo Haljala kihelkonnas oma pojale Eduard von Dellingshausenile, kes oli ka Eestimaa rüütelkonna viimane peamees ja viimane Aaspere mõisnik.
1911. aastal oli mõisas käibel oma raha, millega maksti palka mõisateenijatele ning mis kehtisid kõrtsis ja poes.
Mõisale kuulus 1914. aastal 2582,7 hektarit mõisamaad, 53 lahutatud üksust 1859,4 hektariga, 2 kõrvalmõisat, 3 küla ja üks villa.
Aaspere mõisale kuulusid Kärmu, Aru, Tõikvere ja Holsta mõis (Annenhof) ning Käsmu mõis (suvemõis).
1919. aastal mõis riigistati. 1920. aastatel rajati mõisa aladele Aaspere asundus ja 1921. aastal Eesti Punase Risti Aaspere lastekodu mille juhataja oli Marta Bollmann. Mõisakompleksis tegutses aastatel 1921 -1977 Aaspere Lastekodu, mis siis kolis Rakverre. 1970. aastate algul ehitati peahoone paremale tiivale kolmekorruseline Aaspere koolimaja. Kool suleti 2007. aastal.
Enne 2000. aastat oli mõisa omanikuks Rahvusvaheline Punane Rist. 2000. aastal ostis peahoone koos 39 hektari maaga Vello Sillam 100 000 krooni eest. Sillam alustas koos teiste lastekodus olnutega peahoone ümberehitamist hotelliks, ent kohalik muinsuskaitse peatas ehitamise vajalike projektide puudumise tõttu. Sillam vaidlustas edutult muinsuskaitse otsuse kohtus. 2003. aasta lõpus müüs Sillam mõisa 3,1 miljoni krooni eest ära.
Peahoone
Mõisa varaklassitsistlik kahekorruseline Aaspere mõisa peahoone valmis 1770.–1780. aastatel. Dellingshausenid lisasid ampiirstiilis portikuse ja eenduvad tiivad, mis mõlemas otsas pikendasid maja. Hoonet kaunistab fassaadi keskosas paiknev suursugune kuue dooria sambaga portaal. Portaalil on suur astmikviil, väiksemad astmikviilud kroonivad külgrisaliite. Tagafassaadi keskosa kaunistab nelja dooria sambaga kolmnurkviiluga portikus. Aaspere mõisa valitsejamaja varemed on kultuurimälestisena arvele võetud.
1966. aastal mõisa peahoone põles, kuid taastati.
Peahoones on Eestis ainulaadne hiina stiilis tuba (1893. aastal valminud).
Peahoones on korraldatud kunstinäitusi ning teisi kultuuriüritusi.
Mõisasüdamikku viib Tallinna–Narva maanteelt 1,7 km lehiseallee.
Kõrvalhooned
Peahoovi ümbritsevad Aaspere mõisa ait, Aaspere mõisa sõiduhobuste tall , Aaspere mõisa tall , Aaspere mõisa tõllakuur , Aaspere mõisa vankrikuur , Aaspere mõisa sepikoda , valitsejamaja ja tööliste maja, kuid neid on ehitatud ümber. Mõisakompleksi kuulusid ka Aaspere mõisa moonakatemajad.
Park
Pargi suurus on 24,1 ha. Pargis asub Aaspere mõisa pargirotundi vundament. Aaspere mõisa pargirotundi vundament, Aaspere mõisa pargi piirdemüürid, Aaspere mõisa Dellingshausenite mälestussammas on kultuurimälestisena arvele võetud.
Aaspere raha
Dellinghauseni eesmärk oli 1911. aastal loodud Aaspere rahaga kohalik tarvitajate ühisus välja tõrjuda. Raha kujutas endast papitükke, kuhu oli mõisast tempel peale löödud ja nendega ei saanud ühisuse poodides maksta, küll aga mõisaomanikule sümpaatsetes kõrtsis ja kaupluses. Aaspere raha kõrvaldati käibelt siis, kui selgus, et üks karjapoiss on seda edukalt võltsima hakanud.
Kapu–Rakke–Paasvere tee
Kapu–Rakke–Paasvere tee (registrinumbriga 15124) on kõrvalmaantee Järva ja Lääne-Viru maakonnas. Tee pikkus on 41,37 km.
Türi–Arkma maantee
Türi–Arkma maantee (registrinumbriga 26) on üks Eesti tugimaanteedest.