cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Marie Heiberg
Proosateosed
Heibergi luulet mõjutasid ka revolutsioonimeeleolud, mida võib märgata 1906–1907 ajakirjanduses ilmunud luuletustes (nt „Öösel“, „Õigus“, „Võitlejatele“), kuid lootus helgema tuleviku suhtes on noores luuletajas säilinud.
1913. aastal ilmus Heibergi teine luuleraamat „Luule“, mis sisaldab luuletusi aastatest 1904–1913. Luulekogu ei saavutanud esikkoguga sarnast populaarsust, kuna jäi varju Gustav Suitsu samal aastal ilmunud luulekogule „Tuulemaa“
Teises luulekogus „Luule“ võib näha poetessi arengut – värsstehnika on täiuslikum, väljendusviis poeetilisem. Kuigi „Luules“ on rohkem püüdlemist õnne ja lootuse poole, on luulekogu põhitoon siiski pessimistlik.
Esimese maailmasõja alguses kirjutas Heiberg peamiselt luulet, kus ta tundis muret maailma saatuse pärast, kuid säilis veel rahvusliku vabaduse lootus. Hilisem luule on vaimse tervise halvenemise tõttu katkendlik ja säilinud käsikirjadena, mis Heiberg Tuglasele oli saatnud.
Näidend Marie Heibergist
Marie Heibergi elukäigu ja loomingu ainetel kirjutas ja lavastas Anne Maasik (veel Tartu Lasteteatris tegutsedes) näidendi "Kesk aegade viirastust luuletaja", mida mängiti Tartu Kirjanduse Majas. Esietendus oli 25. veebruaril 2000. Lavastuse kujundas kunstnik Inge Kudisiim. Heibergi osas esinesid erinevatel õhtutel Tuuli Otsus ja Anu Ander.
23. juuni
23. juuni on Gregoriuse kalendri 174. (liigaastal 175.) päev. Juliuse kalendri järgi 10. juuni (1901–2099).
Nicole Linkletter
thumb
Nicole Linkletter Nathanson (sündinud 27. veebruaril 1986) on USA modell, kes võitis tõsielusaate Ameerika supermodellid 5. tsükli.
Otto Reinhold von Holtz
Otto Reinhold von Holtz (21. aprill 1757 Keila – 28. aprill 1828 Keila) oli rootsi-saksa päritolu eesti vaimulik ja kirjamees.
Õppis 1774–1778 Greifswaldi (ei immatrikuleeritud) ja Tübingeni ülikoolis (immatrikuleeriti 2. mail 1775) ülikoolis teoloogiat. Oli aasta koduõpetaja. Ordineeriti õpetajaks 16. veebruaril 1780.
Isiklikku
Tema isa Otto Reinhold von Holtz vanem Paide ja Anna koguduse ning Keila Miikaeli koguduse õpetaja, emapoolne vanaisa Reinhold Winkler vanem oli Järva-Jaani Ristija Johannese koguduse õpetaja, äi Reinhold Johann Winkler vanem oli Tallinna Püha Vaimu koguduse abiõpetaja, Tallinna Oleviste koguduse õpetaja ja Tallinna superintendent.
Looming
Avaldas raamatus "Luggemissed Eestima Tallorahwa Moistusse ja Süddame Juhhatamisseks" (1817) peale tõlkejuttude ja -luuletuste eestiainelisi palu. Ilmutas teiste tolle aja õpetlike juturaamatute autoritega võrreldes suuremat stiilivõimet. Eestindas esimesena Friedrich von Schilleri ja Ludwig Christoph Heinrich Hölty luulet.
Espírito Santo osariigi lipp
pisi|Espírito Santo osariigi lipp Espírito Santo osariigi lipp on Brasiilia osariigi Espírito Santo lipp.
Lipp on trikoloor, mille värvid on ülalt alla helesinine, valge ja roosa. Valgel väljal on helesinine kaarekujuline suurtähtedes kiri "Trabalha e Confia", mis tähendab '[Espírito Santo osariik] töötab ja usaldab [Jumalat]', mis tuleneb jesuiitide motost "tööta, nagu kõik oleneks sinust, ja usalda, nagu kõik oleneks Jumalast". Selle valis lipule Jerônimo de Sousa Monteiro, kes oli osariigi kuberner 1908–1912.
Ponza saared
pisi|Vaade Palmarola ja Ponza saartele [[Circeo mäelt]] pisi|Kaart
Ponza saared (itaalia keeles isole Ponziane) on vulkaanilise tekkega saarestik Türreeni mere Gaeta lahes. Itaaliale kuuluvate saarte kogupindala on 11,39 ruutkilomeetrit, suurim kõrgus merepinnast 280 meetrit (Guardia mägi Ponza saarel). Kaks saart, Ponza ja Ventotene on asustatud, püsielanikkond on umbes 4000 inimest.
Augustuse ja Mussolini ajal kasutati saari poliitiliselt soovimatute isikute väljasaatmiskohana. Tänapäeval on saared turistide meelissihtkohaks.
Saartel on parvlaeva- ja tiiburlaeva ühendus Formia, Anzio, Terracina, San Felice Circeo, Napoli, Pozzuoli ja Ischiaga.
Karl August Hindrey
Karl August Hermann Hindrey (pseudonüüm Hoia Ronk; 15. august 1875 Abja, Halliste kihelkond, Pärnumaa – 9. jaanuar 1947 Tallinn) oli eesti kirjanik, karikaturist ja ajakirjanik.
Hindrey oli Eesti esimene kunstikooli haridusega karikaturist. Ta algatas Postimehe satiirilise lisalehe Sädemed ja pilkeajakirja Kratt. Temast alates sai alguse lasteraamatute illustreerimine Eestis. Ta kirjutas romaane, novelle, reisiraamatuid, näidendeid, vesteid ja muid teoseid. Hindrey oli ka ühe Eesti esimese mängufilmi "Karujaht Pärnumaal" stsenaariumi autor.
Eesti Kirjanike Liidu liige (1922) ja Eesti Ajakirjanike Liidu liige (1921–1925).
Maximilian I
Maximilian I on olnud mitme valitseja nimi:
Karl August Hindrey
Elulugu
Töötas ajavahemikul 1904–1928 Postimehe ja Päevalehe toimetuses. Asutas pilkelehe Sädemed, kus avaldas umbes 3000 karikatuuri, ja 1924. aastal ajalehe Kratt ning sai nende kaudu tuntuks karikaturistina. Hindrey oli Eesti esimene kunstikooli haridusega karikaturist. Tema esimesed karikatuurid ilmusid 1901 Teataja Nalja Lisas. Aastast 1928 oli vabakutseline kirjanik.
Aastatel 1917–1918 võttis Hindrey osa Eesti rahvuslike väeosade asutamisest, olles Eesti Sõjaväelaste Tartu komitee esimees. Nõukogude okupatsiooni tulekul läks Hindrey põranda alla ja alustas vastutegevust. Järgnenud Saksa okupatsiooni ajal (1941–1944) kirjutas ta ajakirjanduses Nõukogude võimu metsikustest. 1944. aastal üritas ta pealetungiva Punaarmee eest ebaõnnestunult Eestist põgeneda. 1944. aasta oktoobrist varjas ta end valenime Hans Kuuse all Iru vanadekodus, kus ta armetutes oludes suri vähki.
Maetud Tallinna Metsakalmistule.
Tegevus karikaturistina
Karikatuurilooming arvustab tsarismi, baltlust ja tõusiklust ning joonistuslaad kõneleb Simplicissimuse koolkonna juugendlikust mõjust. Algatas eesti lasteraamatute illustreerimise ("Pambu-Peedu", "Lõhkiläinud Kolumats"). Tema karikatuure avaldati järgmistes väljaannetes:
Tegevus kirjanikuna
Kirjutanud lasteraamatuid, mälestustesarja, reisiraamatuid, näidendeid, vesteid, teatri-, kirjandus- ja kunstikriitikat jm. Loomingu väärtuslikum osa on psühholoogilised novellid. Lisaks kirjutas ka ajaloolisi ja kaasajaainelisi romaane.
Karl August Hindrey oli ka mängufilmi "Karujaht Pärnumaal" stsenaariumi autor.
Riia Põhjamaade Gümnaasium
Riia Põhjamaade Gümnaasium (läti keeles Ziemeļvalstu Ģimnāzija) on Riias tegutsev gümnaasium. Kool asutati 1991. aastal.
Riia Põhjamaade Gümnaasium on ainus kool Lätis, mis pakub alates 2012/2013. õppeaastast gümnaasiumiõpilastele eesti keele kursust. Alates 5. klassist saab õppida teist võõrkeelt (vene või saksa keel) ja alates 10. klassist kolmanda võõrkeelena ühte põhjamaade keelt (taani, norra, soome, eesti või rootsi).
Kupiškis
pisi|Kupiškis Kupiškis (poola Kupiszki, vene keeles Купишки, saksa keeles Kupischken) on linn Leedus, Kupiškise rajooni ja Kupiškise valla halduskeskus. Asub Lėvuo ja Kupa jõe ääres, merepinnast 101 meetri kõrgusel. Linna läbib Radviliškise–Daugavpilsi raudtee.
Haridust annavad gümnaasium, progümnaasium, muusikakool ja algkool. Linnas on raamatukogu.
Linna juures on Lėvuo jõel pais, mille taga asub 808 hektari suurune paisjärv – Kupiškise meri. Vaatamisäärsusteks on vanalinn, kus asuvad ka vana linakiudude hoidmiseks mõeldud laohoone, Gediminase sild ja aastal 1914 ehitatud katoliku kirik, Aukštupėnai linnamägi, Akmenytė allikas ning kaks tuulikut.
Ajalugu
Kupiškis asus seelide asualal. Arvatakse, et sealsel linnamäel asunud puidust linnus rajati XIII sajandil. Aastal 1224 hävitasid selle ordurüütlid.
Kupiškist on esimest korda kirjalikult mainitud aastal 1480, mil sealt pärit noormees asus õppima Krakówi ülikooli, aga asula enda kohta pärinevad esimesed kirjalikud allikad alles aastast 1529, mil seal asus alev. Toona asus seal mõis ja alev oli maakonna keskuseks. Aastal 1589 alev põles. Aastal 1616 ehitati alevisse esimene kirik.
Aastal 1657 läks Kupiškis Tiesenhausenite valdusse. Aastal 1771 said selle omanikeks Czartoryskid. Linnaõigused sai 1791. aastal, kuid aastal 1792 kaotas need taas. Aastal 1812 hakkas linn kuuluma Tyszkiewiczite suguvõsale. Aastal 1873 valmis Daugavpilsi ja Radviliškise vaheline raudtee.
Aastal 1919 toimus 27. maist 1. juunini Leedu Vabadussõja Kupiškise lahing. Aastal 1921 hakati linna elektriga vaatama. Aastal 1941 hukkasid Saksa okupatsiooniväed 800 linnas elanud juuti. 24. aprillil 1946 sai Kupiškisest uuesti linn. Aastal 1984 rajati Kupiškise meri ja selle alla jäävatelt aladelt asustati inimesed linna ümber.
pisi|left|Kupiškise keskus
Tuntud elanikke
Viimased kaks õppisid Subačiuse koolis.
Eesti saadikute loend
Friedrich Akel (1871–1941)
Ado Birk (1883–1942)
Aleksander Hellat (1881–1943)
Oskar Kallas (1868–1946)
Jaan Lattik (1878–1967)
Juhan Leppik (1894–1965)
Johannes Markus (1884–1969)
Karl Menning (1874–1941)
Ants Piip (1884–1942)
Karl Robert Pusta (1883–1963)
August Rei (1886–1963)
Hans Rebane (1882–1961)
August Torma (1895–1971)
Julius Seljamaa (1883–1936)
Karl Selter (1898–1958)
Otto Strandman (1875–1941)
Karl Tofer (1885–1942)
August Traksmaa (1893–1942)
Tõnis Vares (1859–1925)
Eduard Virgo (1878–1938)
Aleksander Warma (1890–1970)
Oskar Öpik (1895–1974)
PlayStation 3
PlayStation 3 on kolmas kodune videomängukonsool Sony Computer Entertainmentilt, olles osa PlayStationi kaubamärgist ja PlayStation 2 otsene järeltulija. Kuuludes seitsmendasse videomängukonsoolide generatsiooni, on ta konkurent Xbox 360-le ja Nintendo Wii-le.
Peamine funktsioon, mis eristab PlayStation 3 PlayStation 2-st, on tema võrgus mängimise teenus PlayStationNetwork. Lisaks võrgus mängimisele oskab PlayStation 3 küllaltki robustselt taasesitada videoid ja muusikat ning kuvada pilte. Märkimisväärsed funktsioonid on veel ühilduvus PlayStationPortable'iga ja Blu-Rayde mängimine. Playstation 3 oli ühtlasi esimene Blu-Ray 2.0 ühilduv mängija turul.
Ajalugu
PlayStation 3 esitleti ametlikult esimest korda E3 2005 konverentsi raames 16. mail 2005. Seal oli esindatud vaid Playstation 3 mittetöötav prototüüp koos PlayStationi originaalse bumerang stiilis juhtmevaba kontrolleriga. Samal ajal esitleti ka esimesi mänge (nt "Metal Gear Solid 4: Guns of the Patriots") samaväärse jõudlusega arvutil ja kasutati tarkvara arendus komplekte. Algsel prototüübil oli 2 HDMI-liides, 3 Etherneti-liidest ja 6 USB-liidest. Aasta hiljem konverentsil E3 2006 oli kulude kokkuhoiuks siiski vähendatud HDMI- ja Etherneti-liideseid ühele ning USB-liideseid 4-le. Samal esitlusel kuulutati välja ka see, et müügile tuleb konsoolist kaks versiooni: 20 GB mudel hinnaga 499 USD ja 60 GB mudel hinnaga 599 USD. 60 GB mudelile lubati lisaks Wi-Fi Interneti, mälukaardilugereid, hõbedasi kaunistuselemente ja HDMI-pesa. Mõlemad mudelid pidid müügile jõudma Jaapanis 11. novembril 2006 ning Euroopas ja Põhja-Ameerikas 17. novembril 2006.
Veidi aja pärast lükati siiski PlayStation 3 müügiletulek PAL-i regioonis edasi 2007. aasta märtsini, kuna Blu-Ray-mängijate jaoks ei jätkunud komponente.
2006. aasta septembris toimunud Tokyo Game Showl teatas Sony, et ka 20 GB mudel saab HDMI-liidese ja samas mudel odavneb 20%. Samal üritusel näidati ka 27 mängu, mis töötasid PlayStation 3 riistvaral.
Müügiletulek
PlayStation 3 tuli esimest korda müügile Jaapanis 11. novembril 2006 kell 7 hommikul. Jaapani uuringufirma Media Create andmetel müüdi esimese 24 tunniga 81 639 konsooli. 17. novembril 2006 tuli PS3 müügile Põhja-Ameerikas. Samal kuupäeval pidi see müügile jõudma ka ülejäänud maailmas, kuid see tähtaeg lükati viimasel minutil edasi. Euroopa turule jõudsid konsoolid 23. märtsil 2007.
2009. aastal tõi Sony välja n-ö õhukese mudeli, mis oli mõõtmetelt väiksem, vaiksem ja väiksema voolutarbega. Sellega muudeti ka logo disaini ja mängu ümbriste disaini.
Protsessor
PS3 kasutab Sony, Toshiba ja IBM-i koostöös välja töötatud Cell mikroprotsessorit olles esimeseks mass-toodetavaks seadmeks, mis võttis kasutusele seda tüüpi mikroprotsessori. PS3 Cell koosneb ühest 3,2 GHz PowerPC tüüpi protsessorist ja kaheksast sünergeetilisest protsessor üksusest. Kaheksast on töös vaid seitse, millest üks on mõeldud vaid operatsiooni süsteemi jooksutamiseks. Lisaks on süsteemis kasutusel vahemäluna 256 MB XDR DRAM tüüpi mälu.
Videoprotsessor
Graafika eest hoolitseb Sony ja Nvidia koostöös välja töötatud RSX Reality Synthesizer. Põhineb see NV47 kiibil (Nvidia GeForce 7800 arhitektuur). See suudab kuvada pilti resolutsioonist 480i SD kuni 1080p HD. Lisaks on RSX-le süsteemil 256 MB GDDR3 tüüpi videomälu.
Plaadiluger
PlayStation 3-s kasutatakse mängu plaatide lugemiseks Blu-Ray-lugerit. Seadme lugemiskiirus on 2x ning lisaks mängudele suudab ta lugeda Blu-Ray-filmiplaate, DVD-sid ja CD-sid.
Kõvaketas
PlayStation 3 kasutab SATA tüüpi 2,5" kõvaketast. PS3 müüakse paljude eri suuruste kõvaketastega. Sellegipoolest on kõigi mudelite kõvakettad tehtud nii, et kasutaja saab neid kergesti vahetada. Selleks on konsooli põhja all plastkaas, mille eemaldamisel tuleb nähtavale kõvaketas koos rakisega, mis on kruviga kinnitatud.
Ühilduvus
PS3-l on seadmete ühendamiseks Bluetooth 2.0, gigabit Ethernet, USB 2.0 ja HDMI 1.4. Lisaks neile on veel sõltuvalt mudelist Wi-Fi ja mälukaardiluger (Memory Stick, SD/MMC ja CompactFlash). Bluetoothi abil on võimalik ühendada juhtseadmeid (kuni 7).
Mudelid
PlayStation 3 originaalmudelile ("FAT") tuli lisaks 2009. aastal väiksemamõõduline täiendatud mudel ("SLIM") 2013.aastal tuli välja uuenduslikum PS3 ("SUPERSLIM") Mida põhiliselt osteti koos mängudega "The Last of us" ja "Gran Turismo 6". Põhiliselt eristatakse PS3 mudeleid nende kõvaketta suuruse järgi, kuigi põhilised erinevused on siiski konfiguratsioonis ja regioonis. Samuti on erinevusi välimuses.
Originaal
Originaalmudel oli saadaval kas 20 GB, 40 GB, 60 GB, 80 GB või 160 GB kõvakettaga. Esimese viie mudeli väline erinevus seisnes detailides (viimistluse värvus, USB-liideste arv, luuk mälukaardilugeri ees). Esimestel mudelitel oli ka tugi PlayStation 2 mängude mängimiseks, mis küll hilisematel mudelitel puudub. Viimastel originaalmudelitel muutus Celli mikroprotsessori tootmise tehnoloogia 90 nm-lt 65 nm. See muutus vähendas ühtlasi konsooli voolutarvet ja tootmiskulusid.
PlayStation 3 Slim
pisi|paremal|Playstation 3 Slim PlayStation 2 eeskujul tehti ka PS3-st väiksem versioon. PlayStation 3 Slim tuli müügile Põhja-Ameerikas ja Euroopas 1. septembril 2009 ja 3. septembril Jaapanis. See on 33% väiksem, 36% kergem ja sõltuvalt mudelist 34–45% väiksema voolutarbega. Komplekte on kõvaketaste mahuga 120 GB, 160 GB, 240 GB ja 320 GB. Cell mikroprotsessori tootmistehnoloogia on muutunud 45 nm ja RSX oma 40 nm, mis lisaks uuendatud jahutusele võimaldab konsoolil töötada madalamal temperatuuril. PS3-le on lisatud ka CEC tugi, mis laseb mõnda tüüpi telerite puhul juhtida konsooli teleripuldi abil HDMI-liidese kaudu.
Töökindlus ja levinumad probleemid
2009. aastal garantiifirma SquareTrade tehtud uuringust selgus, et vaid 10% PlayStation 3 konsoolidest ütleb üles kahe aasta jooksul. See number jääb piiridesse, mis on koduelektroonikale ette nähtud. Igal konsoolil on vähemalt aastane garantii, mille lõppedes saab omal kulul saata PS3 Sonyle parandada.
Kollane tuli
Selle küllaltki levinud probleemi tunneb ära selle järgi, et konsoolil süttib rohelise tulukese asemel kollane. PlayStation 3-l tähistab kollane tuli teadmata riistarariket (Yellow Light of Death). Levinuim põhjus on ülekuumenemisest tekkinud komponendi jootest lahti tulek. Sel juhul on viga lihtsasti parandatav ümberjootmise teel. Mõnel juhul esineb ka komponendi läbipõlemist, mida parandada on raske ja tihti vajab konsool väljavahetamist. Sony asepresident Ray Maguire on teatanud, et probleemid ei tulene tootmisvigadest.
Liigaastaprobleem
1. märtsil 2010 esines originaalmudelitel probleeme sisseehitatud kellaga. Sümptomiteks oli mitteühendumine PlayStationNetworkiga, mängude mittemängimine, mis nõudsid kella, ja süsteemi aja muutmist 31. detsembriks 1999. Viga seisnes süsteemi liigaastate valesti lugemises (Leap Year Bug). Probleem kadus 2. märtsil ja 29. juunil lasi Sony välja süsteemi uuenduse 3.40, mis vea kõrvaldas.
Blu-Ray lugeri viga
Üsna sagedasti juhtub, et PlayStation 3 ei suuda enam plaati lugeda või mängud hakkavad teatud koha peal seisma jääma. Viga võib olla kas katkises või lihtsalt määrdunud Blu-Ray läätses või seadmes. Lihtsamal juhul piisab läätse puhastamisest kuid tihti peab vahetama ära läätse või isegi terve seadme. Seda on soovituslik lasta teha Sonyl saates neile konsooli, kuna Blu-Ray seadmed on seotud konsooliga, millel küljes nad on. Probleemi põhjuseks väidetakse olevat PS3 originaalmudelite Blu-Ray seadmete vähene töökindlus ja Sony püüdlus võtta neist viimast tarkvarauuenduste abil.
Graafiline kasutajaliides
PlayStation 3-l on kasutusel versioon XrossMediaBarist (XMB). XMB-l puudub eesti keele tugi. Selles on 9 kategooriat: Kasutaja, Seaded, Muusika, Video, Mäng, Internet, PlayStationNetwork, Sõbrad.
Süsteemitarkvara
PlayStation 3 operatsioonisüsteem on uuendatav tarkvara. Uuendamiseks on kolm võimalust: Interneti kaudu, salvestusseadmelt, millele on uuendus laaditud arvuti abil, ning mõnel mängul on uuendused kaasas. Samuti oli algselt PS3-dele võimalus paigaldada ka teine opsüsteem lisaks olemasolevale, näiteks Linux või Windows. See võimalus kaotati koos SLIMi müügile tuleku ja uuendus 3.21-ga. Põhjuseks toodi, et kasutajad saaksid keskenduda mängimisele.
Juhtpult
pisi|paremal|Sixaxise juhtpult pisi|paremal|Sixaxise ja DUALSHOCK 3-e juhtpuldid
SIXAXIS
Sony esitles PlayStation 3-le mõeldud juhtmevaba juhtseadet Sixaxes E3 2006 showl ning tõi selle müüki 11. novembril 2006. See oli kaasas iga uue konsooliga ja müügil ka eraldi. See on edasiareng PlayStation 2 DualShock 2 juhtseadmest. Olgugi et uus juhtpult on disainilt sarnane – sama kuju, nupud ja paigutus –, on tehnikas päris mitu uuendust. Konsooliga ühendamiseks kasutatakse Bluetooth-tehnoloogiat või USB-kaablit. Pult tunneb liikumist kuuel teljel. Analoogkangide täpsus on suurendatud 8-bitisest 10-bitiseks.
DUALSHOCK 3
2007. aasta Tokyo Game Showl esitles Sony Dualshock 3 juhtseadet asendamaks Sixaxist. Müügile tuli ta koos uute konsoolimudelitega Jaapanis 11. jaanuaril 2008, Põhja-Ameerikas 2. aprillil 2008, Euroopas 2. juulil ning konsoolidega hakati seda kaasa panema 30. oktoobril. Dualschock 3 suurim erinevus võrreldes Sixaxsisega on vibratsiooni funktsioon.
pisi|paremal|Playstation Move juhtpult
Ceará osariigi lipp
200px|thumb|Ceará osariigi lipp Ceará osariigi lipp on Brasiilia Ceará osariigi lipp.
PlayStation 3
PlayStation Move ehk liikumistundlik mängimine
PlayStation Move on Sony Computer Entertainmenti loodud liikumistundlik (motion-sensing) kontroller PlayStation 3 konsoolile. Lisaks Move kontrollerile on vaja ka PlayStation Eyed (PlayStation 3 jaoks disainitud USB-kaamera), et kasutada liikumistundliku mängimise võimalusi. Lisaks tuli müügile ka Move Navigation kontroller, mida on mõne mängu jaoks lisaks vaja, et asendada tavalise Sixaxes tüüpi kontrolleri vasakut poolt. Move pult koosneb eri värvides helendavast ümmargustest peadest, mida jälgib kaamera, tavapärastest PlayStationi nuppudest, kolmeteljelisest kiirendusmõõturist, kolmeteljelisest nurgamõõtjast ning USB kaudu laetavast liitium-ioonakust. PlayStation Move tehnoloogia otsesteks konkurentideks on Wii Remote koos Wii MotionPlusiga ja Microsoft Kinect.
Ceará osariigi lipp
Lipu proportsioonid on 7:10.
PlayStation 3
PlayStation Move ehk liikumistundlik mängimine
Move kontrollerit ja vajalikku tarkavara hakati Sonys arendama juba aastal 2001, kuid esimest korda valmis kujul jõudis see publiku ette showl E3 2009. Müügile tuli see Euroopas ja Aasias 15. septembril 2010, Põhja-Ameerikas 17. septembril 2010 ning Jaapanis 21. oktoobril 2010.
Ceará osariigi lipp
Lipp võeti ametlikult kasutusele 31. augustil 1967. Ta on kasutusel rahvuslipuna maal.
Tõlgendus
Roheline ja kollane sümboliseerivad metsi ja maavarasid.
PlayStation 3
Müük ja tootmiskulud
PlayStation 3 algne hinnanguline tootmiskulu oli umbes 805 USD 20 GB mudeli puhul ja 840 USD 60 GB mudelil. Sellegipoolest müüdi neid hinnaga vastavalt 499 USD ning 599 USD tuues iga konsooli pealt kahju keskeltläbi 250 USD. See tõi kaasa peaaegu 2 miljardi USD suuruse kahju Sony Computer Entertainmentile aastal 2006.
Ceará osariigi lipp
Tõlgendus
Tuletorn, purjekas jangada ja vaha-karnauubapalm sümboliseerivad vastavalt osariigi pealinna Fortalezat, Ceará elanikku ja lopsakat taimkatet.
PlayStation 3
Müük ja tootmiskulud
Jaanuaris 2008 teatas SCE juht Kaz Hirai, et PS3-ga plaanitakse kasumisse jõuda 2009. aasta alguseks ja esimese 9 aastaga loodetakse müüa vähemalt 150 miljonit konsooli, et edestada PlayStation 2. Jaanuaris 2009 teatas Sony, et kasumisse jõuti 2008. aasta viimases kvartalis.
PlayStation 3 väljatulekust saadik on tema tootmiskulud kõvasti langenud tänu eemaldatud komponentidele (PlayStation 2 mängude tugi) ja komponentide hinna langusele. Celli mikroprotsessori hinda vähendas kõvasti üleminek 65 nm tehnoloogiale ning ka Blu-Ray dioodide hind on langenud. Jaanuaris 2008 oli ühe konsooli tootmiskulu juba 400 USD ja augustiks 2009 vaid 240 USD.
Piraatlus
Piraatlus PlayStation 3 puhul hakkab vaikselt looma. Sony on aga selle eest hoolitsenud väga tõhusate turvakoodidega, online võimalustega (vaid originaalmänge saab mängida võrgus) ning Blu-Ray tehnoloogia abil (Blu-Ray plaadid ja kirjutid olid PS3 müügile tulles äärmiselt kallid, et iga kasutaja neid ei jõuaks osta). Siiski nägi augustis 2010 ilmavalgust USB-seade PlayStation Jailbreak. Seadmel on lisaks programm Backup Manager, mis võimaldab mängudest teha tagavara koopiaid, mida saab salvestada sisemisele või välisele kõvakettale. Selle aja jooksul, mis seade on eksisteerinud, on temast tehtud palju kloone, näiteks PS3 Key ja PS3 Break. Siiski ei suuda need seadmed kaasas käia konsooli tarkvara uuendustega. Iga kord, kui arendajad olid jõudnud lähedale praeguse süsteemi turvalisuse murdmisele, lasi Sony välja uuenduse. See tähendas, et piraatmänge polnud võimalik võrgus mängida. Seadme abil oli võimalik jooksutada ka muud tarkvara, millel puudub litsents. Aga on tulnud välja ka teisi seadmeid, millega saab konsooli "jailbreakida". Üks näide oleks E3 Flasher, mille abil saab PlayStation 3 konsooli emaplaadil oleval NOR või NAND välkmälu ümber programmeerida, et konsooli saaks taastada vanemale tarkvarale ja kohandatud tarkvara paigaldada. E3 Flasher oli kõige populaarsem viis konsooli peal kohandatud tarkvara joosta. 3.55 tarkvara oli viimane tarkvara versioon konsoolil mille kaudu saab süsteemile paigaldada kohandatud tarkvara. Kõige uuem viis konsooli piraatluse võimeliseks tegemine on uus tarkvara exploit PS3Xploit. Selle tarkvaraga saab konsooli jailbreakida kõige uuemal tarkvara versioonil 4.82 kiiresti ilma et peaks ostma kiibi programmeerijat nagu E3 Flasher. Praegu saab mängida piraatmänge isegi internetti kaudu ainult väikese riskiga et su PSN konto termineeritakse. Seda saab teha uuendades konsooli kohandatud tarkvarale, mille versioon on võrdne kõige uusima Sony tarkvaraga. Piraatlus hakkab kindlasti PS3Xploiti tõttu suurenema ning Sony on ka konsooli tootmise lõpetanud, mis tähendab ka vähem uuendusi Sony poolt.
Ceará osariigi lipp
Ajalugu
Aastal 1922 andis Ceará president Justiniano de Serpa välja dekreedi, mille kohaselt Ceará lipp (pavilhão) koosneb Brasiilia lipu rohelisest ristkülikust ja kollasest rombist, mille keskel on valge ring ning selle keskel omakorda Ceará vapp.
Seda dekreeti nr 1.971 25. augustist 1922 muutis Seadus nr  8.889 31. augustist 1967, mille kiitis heaks Ceará kuberner Plácido Aderaldo Castelo. Teda aitas ajaloolane Raimundo Girão, kes oli siis kultuurisekretär. Seaduse artiklis 2 on öeldud: "Võttes suvaliseks mooduliks M, peetakse lipu puhul kinni järgmistest proportsioonidest: kõrgus vastab 14m; pikkus 20m; rombi tipud on ristküliku külgedest kaugusel   1,7m; ringi raadius vastab 3,5m; vapi ülemise ja alumise osa kaugus ringist vastab 1m; ja külgede kaugus ringist vastab 2m."
Rahvamuusika
pisi|Rahvamuusika pala "The Raggle Taggle Gypsy" on Iirimaalt pärit, Suurbritannias, Iirimaal ja Põhja-Ameerikas populaarne. Esitab Rapalje Saksamaal Balves, Balver Höhle Iiri rahvamuusika ja Kelti muusika festivalil 2018. aastal Rahvamuusika ehk pärimusmuusika ehk etnomuusika ehk folkmuusika (inglise keeles folk music, saksa keeles Volksmusik) on üldmõiste, mille all mõistetakse muusikat, millel on tavaliselt järgmised tunnused:
Rahvamuusikat peetakse üheks kolmest muusikaliigist, milleks on
Rahvamuusika osad on rahvalaul ja rahvapillimuusika.
Rahvamuusikat loetakse rahvaluule osaks.
Rahvamuusika mõiste hõlmab tänapäeval ka mõisteid, millega rahvamuusika sees piiritletakse kitsamaid nähtusi või ideoloogilisi suundumusi:
Liitmõiste osana on rahvamuusika kasutusel ka erinevates muusikastiilides, nagu näiteks folk rock 'is ja folk metal 'is.
Eesti rahvamuusika seos tänapäevaga
Eesti rahvamuusikal eristatakse tänapäeval tavaliselt kahte funktsiooni:
Tänapäeval on eesti rahvamuusika elavas pärimuses säilinud vaid Setumaal ja Kihnus. Samas rahvalaulude sajanditetagused tekstid ja viisid leiavad rakendust kontsertmuusikas.
Eesti rahvamuusika esitamine 20. sajandil
Juba 19. sajandi lõpus hakati rääkima rahvamuusika seadmisest ja töötlemisest uue kunstmuusika loomiseks. Veel kuni 1970. aastateni mõisteti rahvamuusikat kunstmuusika eelastmena. Eesti talupojaühiskonna muistset kunsti peeti küll väärtuslikuks, kuid aegunuks. Rahavamuusika jäädvustusi koguti ja salvestati. Selle tegevuse eesmärgiks oli siiski eelkõige soov anda eesti heliloojatele inspiratsiooni rahvusliku kunstmuusika loomiseks. Seetõttu ka näiteks 1950.–1970. aastatel tegutsenud rahvamuusikaansamblid esitasid enamasti vaid kellegi poolt kirja pandud rahvamuusika seadeid.
1960.–1970. aastatel toimus maailmas suur rahvamuusika esitamise tõusulaine, mille ajendiks oli angloameerika rahvamuusika taasavastamine ja vastava levimuusika stiili folk music kujunemine. Selle laine järellainetuses tõusis esile ka muude rahvaste rahvamuusika. Eestis ilmnes uus huvi rahvamuusika vastu kahes põhisuunanas:
1970. aastatel algaski Eestis uue suunana n-ö folkliikumine. Selle liikumisega taotleti vanemasse rahvamuusikasse kuuluvate regilaulude, pillilugude, laulumängude ja rahvatantsude loomulikku, võimalikult originaalilähedast esitust. Rõhutati esinemise paine puudumist ja ülistati rõõmu vabast musitseerimisest. Folkliikumise tuntumaks esindajaks on näiteks ansambel Leigarid. Eesti folkliikumise teise haruna algas ka eesti muistse muusika sidumine levimuusikaga. Selle suuna tuntumaks esindajaks kujunes ansambel Kukerpillid. Kuna eesti regilaulu polnud levimuusikas üldiselt varem kasutatud, muutus see stiil väga populaarseks ning hakkas pakkuma uusi ja huvitavaid võimalusi.
1970.–1980. aastatel kinnitas järjest enam kanda idee rahvamuusika esituse autentsusest. See suunas muusikute tähelepanu rahvamuusika arhiividele ja veel elus olevale suulisele pärimusele. Täielikult muutmata rahvamuusika kõlas ootamatult värskelt ja andis uusi ideid selle töötlemiseks tolleaegse süvamuusika või levimuusika esteetika võtmes.
Pärimusmuusika kui tänapäevane suhe rahvamuusikasse
Vahe tegemiseks senise rahvamuusika esituspraktikaga võeti 1990. aastate alguses kasutusele uus sõna "pärimusmuusika". Pärimusmuusikat mõisteti sarnaselt rahvamuusikaga kui suulises traditsioonis kujunenud rahvuslike tunnustega muusikat ja selle edasiarendusi, aga ka kui rahvamuusika elemente kasutavat autoriloomingut. Pärimusmuusika võib sarnaselt rahvamuusikaga olla
Sõna "pärimusmuusika" kasutuselevõtu "rahvamuusika" asemel tingis vajadus rõhutada uue sõna kaudu värsket suhtumist rahvamuusikasse. 1990. aastate alguseks oli tekkinud uus arusaam rahvamuusika ehedusest ja väärtusest. Muutumatu originaaliläheduse ehk autentsuse kõrval hinnati ka improvisatsiooni, loomingulisust ja õppimist vahetust kogemusest, ajastu muusikamaitse arvestamist ning kunstilist taset. Rahvamuusika varasemas esituspraktikas oluliseks peetud n-ö välimise autentsuse nõue asendus sisemise autentsuse nõudega.
Kahe sisuliselt sama tähendusega mõiste – rahvamuusika ja pärimusmuusika – esteetilise ja ideoloogilise konflikti tingis asjaolu, et 1980.–1990. aastatel oli rahvamuusika elav esitamine jäänud muusika üldisest arengust kõrvale:
Viljandi pärimusmuusika festivali peakorraldaja Ando Kiviberg on öelnud: "No miks me ei tahtnud tarvitada mõistet rahvamuusika? Sellepärast, et rahvamuusika tänapäeva mõistes ei ole enam rahva muusika. See ei kuulu rahvaga kokku. Ta on mingisugune muuseumieksponaat. [---] Rahvamuusika oli tolleks ajaks sellise veidra ja ebatäpse tähenduse omandanud mõiste. Tänu sellele kapellindusele. Sest et need olid autorite seatud lood rahvaviisidele, kus esitatava stiililisele eripärale, rahvaviisile nüansside mõttes, tunnuste mõttes ei pööratud praktiliselt üldse tähelepanu. Oluline oli ainult, et asi harmooniliselt kokku kõlaks, partituurid klapiksid ja nii edasi. [---] Me tahtsime sellest väga selgelt eristuda. [---] Pärimusmuusika on elav rahvamuusika, mis elab oma loomulikku elu, mida antakse edasi inimeselt inimesele. [---] Pärimusmuusika essents on pärimusmuusika propageerimine (Intervjuu Helen Kõmmusele, 6.11.2004, Kõmmus 2005: 106).
Tänapäeva eesti pärimusmuusikas on tugevalt segunenud eesti rahvaluule, levimuusika ja erinevate rahvaste etnilised muusikastiilid. Näiteks mahub sellesse rohkete leelokooridega setu pärimus, pärimusmuusika “klassikalist” ehk originaalilähedast suunda esindav Gjangsta, uuemas, folk metali stiilis Nikns Suns, aga ka ukraina rahvamuusika pinnal kasvanud temperamentne Svjata Vatra.
1991. aastast on õpetatud rahvamuusika (praegu pärimusmuusika) eriala Tartu Ülikooli Viljandi Kultuuriakadeemias. Noored viljandi muusikud loobusid kohusetundlikult nooti järgiva süvamuusikainterpreedi või vähenõudlikku meelelahutust pakkuva levimuusiku rollist. Nende eesmärk oli muutuda rahvamuusikaga vahetus suhtes olevaks taasloojaks. See on suurel määral mõjutanud nii Eesti kultuurielu kui ka arusaamist rahvamuusikast.
Laatre
Alevik on saanud nime kunagise mõisaomaniku Plateri nime järgi, kes koos järeltulijatega valitsesid seal üle 150 aasta.
Esimest korda on alevikku mainitud 1555. aastal ning asustuse vanust aitab tunnistada 3 km kaugusel Väikese Emajõe vasakul kaldal Vilaski silla juures arheoloogilistel väljakaevamistel leitud asulakoht (umbes 3000 aastat e.m.a).
Laatre, saksa keeles VÖLCK, FÖLK.
Aastatel 1992–2017 (kuni Eesti omavalitsuste haldusreformini) oli alevik Tõlliste valla halduskeskus.
Laatres asuvad Laatre Püha Laurentsiuse kirik, Laatre apostliku õigeusu Pühavaimu kirik, Laatre õigeusu kalmistu, Laatre piim AS, vabaajakeskus ja raamatukogu.
Laatre mõis kuulus Kärkna kloostrile.
Laatre oli Sangaste kihelkonnas asunud Laatre valla keskus.
1997. aastal liideti Laatrega Penniküla.
Ajaloost
Laatre mõis läks Poola riigi valitsemise ajal riigi kätte ja 28. veebruaril 1585 andis kuningas Stefan Batoryi Varssavis selle koos küladega Conrad Taubele. Taube tütar Elisabeth abiellus õuekohtu assessori ja maanõuniku Fabian Plateriga tuues talle kaasavarana kaasa nii Laatre kui ka Uniküla ja Tõlliste ning Kiuma mõisa Põlvamaal. Enam kui 150 aastaks jäi Laatre mõis Platerite omandusse. Friedrich von Meiners ostis Laatre mõisa konkursi teel Riigimarssal Hans Reinhold von Platerilt. Meiners asus oma omandi valdustesse 1790. aastal. 1856. aastal ostis erukapten Robert Carl Emil Engelhardt mõisa omale.
Enne võõrandamist oli mõis Oskar von Stryki päralt. 1919. aastal mõis planeeriti ja 1920. aastal asundati. Viimane pidu peeti lossis aastal 1926. Pärast seda ei leidnud maja enam kasutamist ning rentnik Karl Kurvits müüs selle 1930. aastail ehitusmaterjaliks.
Sellel territooriumil on valitsenud Poolakad (1561–1625), rootslased (1625–1710), venelased (1710–1918).
Möödunud sajandi alguses kuulus Laatre administratiivjaotuse järgi Tartu Kreisi Sangaste kihelkonda. Hiljem Tartumaa alluvusse aastani 1921. Vallavanemaks oli 1920. aastal Kristjan Kahro. Laatre vallas elas 1220 elanikku aastal 1922, neist 1158 olid eestlased, venelasi 32 ja sakslasi 12 ning muid 18.
10. oktoobril 1919 võttis Eesti Asutav Kogu vastu Maaseaduse. Riikliku maatagavara loomiseks võõrandati riigi omandusse kõik Eesti Vabariigi piires olevad mõisamaad. Riikliku maatagavara maa anti seaduse § 15 alusel põllupidamiseks põliselt (pärandatavalt) tarvitada väikemajapidamistena sellekohase eriseaduse järgi. Põliseks tarvitamiseks anti maad neile, kes elavad ainult majapidamisest ühe perekonna ja kahe hobuse töönormi suuruses. Vabariigi valitsuse 28. jaanuari 1920. aasta „Määrused maareformi teostamiseks“ alusel andis Põllutööministeerium esialgu kõik maatükid kuueks aastaks rendile. Nähti ette, kui rentnik rendiaja jooksul kõik renditingimused korralikult täidab, läheb maatükk pärast rendiaega rentnikule põliseks (pärandatavaks) kasutamiseks. 1925. aastal oli selle tulemusel Eestis 56 914 renditalu, mis moodustasid 44,9% talude üldarvust ning nende kasutuses oli 34,3% kogu maafondist. Maarendi arvestamise aluseks võeti maahindamise andmed ja nende põhjal saadud puhastulurublad. Igalt puhastulurublalt võeti maksuks 5 kilogrammi rukkeid, mis arvestati ümber rahaks kohaliku maakonnalinna 1. oktoobri 1922 turuhindades. Mets, mis asus maatükil tuli müüa eraldi ja tasuta võis raiuda kuni kolm tolli jämedat hagu.
Seoses Eesti Vabariigi riigipiiri paikapanemisega oli moodustatud lõuna piirile Valgamaa. Laatre valla alla kuulusid neli küla: Raama-, Välja- ja Õruküla ja Tsirguliina alevik. Vallmaja asus Õrus Unikülla viiva tee ääres rahva- ja koolimaja kõrval ning on säilinud praeguseni rahuldavas olukorras.
selline jaotus püsis 1939. aastani, mil reformi käigus liideti Laatre vald Tõlliste vallaga. Tõlliste vallavanem oli J. Sults ja sekretäriks J. Unt. Seniseid renditalusid hakkas riik müüma päriseks. Väljaostuga muutusid valdavaks päristalud. Päristalusid oli Eestis 1939. aastal 107 571, moodustades üldarvust 76,8%. Renditalude osakaal oli siis vaid viiendik ning nende kasutuses vaid 9,3% põllumaad. Tol aastal oli Tõlliste vallas 531 talu, talu kohta tuli keskmiselt kolm liiget ja üks võõrtöötaja. Üldiselt läks taludel hästi.
Möödunud aastakümnete jooksul on toimunud mitmeid muutusi. Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidiumi seadlusega,11. juulil aastal 1991, mis on allkirjastatud Arnold Rüütli poolt, taastati Tõlliste valla omavalitsuslik staatus. Selle tunnistuse andis üle tollane peaminister Edgar Savisaar vallavanemale Riho Raavele ja sekretär Eve Maaskile. Tol ajal asus vallavalitsus Tsirguliinas. Alates 1996. aastast kuni 2017. aastani oli vallavanemaks Madis Gross. Volikogu esimeheks oli Martin Maask ja volikogu liikmeid 13.
22. oktoobril 2017 moodustati Valga linna, Õru valla, Tõlliste valla, Taheva valla ja Karula valla ühinemise teel uus omavalitsusüksus – Valga vald.
Kiriklus
Laatre esimene puukirik hävis tules 1558. aastal. 1594. aastal ehitas mõisnik Conrad Taube uue kiriku, mis aga Põhjasõja ajal aastal 1702 venelaste poolt maha põletati. Uuesti algas kiriku ehitus aastal 1730. Praegune kivikirik õnnistati sisse 11. või 12. mail aastal 1838. Aastal 1881 kirik rekonstrueeriti ning ehitati juurde käärkamber, altar ja kantsel. Samal aastal kinkis paruness Marie von Nolken kirikule maalitud altaripildi. Uue, Walkeni firma oreli sai kirik 1894. aastal 300. aastapäevaks. Maksma läks see 2400 rubla. 1773. aastal sai kirik kalmistu jaoks maad. Sinna on maetud avaliku elu tegelasi nagu Friedrich Kuhlbarsi isa Jakob Kuhlbars ja vend Joseph Kuhlbars ja teised.
Kirikuõpetajad Laatre Püha Laurentsiuse Kirikus
Laatre kiriku köstrid teadaolevatel andmetel: Peeter Treufeldt (1920–1921) ja Peeter Suve (1921–1929).
Nõukogu esimees oli Esimese Eesti Vabariigi ajal tähtsamaks asjameheks. Aastatel 1919–1924 oli nõukogu esimeheks Willem Treufeldt, kelle ajal ehitati kirikule uus köstrimaja (on praeguseni alles, kuid väga armetus seisus ning erakätes). Aastatel 1932–1936 oli kiriku nõukogu esimeheks Julius Raudsepp, aastail 1936–1940 aga Feliks Fuchs. Juhatuse koguduse esimehed on olnud veel:
2005. aastal märtsis toimus laatre kirikus EELK Valga praostkonna sinod, milles osalesid praostkonna kõik vaimulikud ning igast kogudusest kaks valitud saadikut. Kirikus toimunud jumalateenistusel teenis ka peapiiskopiks valitud Andres Põder. Eestis on kokku 12 paostkonda. Kõigis peetakse sinod. Laatres toimunu oli teine.
Laatre Pühavaimu kirikut on külastanud ka ülemhingekarjased: Riia ja Miitavi ülempiiskop Arseni (Brjantsev) aastal 1918, 1933. aastal Tallinna ja Eestimaa metropoliit Aleksander (Paulus).
Andmete kohaselt ristiti avatud koguduses esimesena Tõlliste vallast talupoeg Jüri Mägi tütar Anna ning Laatre vallast Ennu ja Eeva Kulla poeg Roman 15. märtsil 1828. Esimene laulatus leidis aset aga 18. aprillil, paari pandi Sangaste vallast talupoeg Jüri Villemi p Krall ja Kadri Tuvikene. Esimene matus korraldati 29. märtsil – Laatre vallast lese Maria Plotniku tütre Elisabethi muldasängitamine. Kogudus asus umbes 22 aastat üüriruumides, kuna avamise ajal kirikut veel ei olnud. Esimesed kolm aastat ei olnud kogudusel ka oma kalmistut. Algul maeti õigeusulisi eestlasi Laatre Lutheri kalmistule. Surnu eest tuli maksta 15 kopikat. Nii on maetud kalmistule 104 meest ja 90 naist. 1851. aastal rajati oma surnuaed, sinna on maetud ka Eesti Vabadussõja kuulipildujate roodu ülem, kahekordne Vabadusristi kavaler kolonel Ants Lõhmus – aastal 1968.
Kiriku põhjapoolse seina äärde on maetud koguduse kaks preetrit abikaasaga ja endise köstri tütar. Raudristid on lõhutud, alles on risti kivist alused ja raudaed. 1970. aastate keskel lõpetas kogudus oma tegevuse. Kirik on hävimise ohus.
Talvel töötas Laatre Vene Õigeusu kiriku köstrimajas kool aastal 1912–1913. Seda juhatas Mihkel (Misei) Kaska. Kogu õppetöö käis sel ajajärgul vene keeles, jätkus alanud venestamise ajajärk, mis oli alguse saanud juba tunduvalt varem.
Majandusareng ja eluolu
Kaara-Kella talu peremees oli Oskar Teder, kes oli kunagise metsamajanduse ministri Heino Tedre isa. Talu oli 55,29 hektarit suur, olid oma aurukatel, rehepeksumasin ja kuivati. Otto Gross oli Suurejaani talu omanik, kes pärandas talu edasi oma poja Eduardile. Talu suurus oli 42,0 hektarit. Eduardi perele sündisid poeg Väino ja kolm tütart. 1947. aastal läks Väino Gross Laatre masinaühistusse traktoristiks. Ühistul oli kokku neli traktorit ja isesõitev aurukatel. Kui masinaühistu likvideeriti ning moodustati Keeni MTJ, läks Väino sinna tööle. 1958. aastal moodustati Laatre sohvoos ja Väino töötas edasi sovhoosis traktoristi ja farmimehaanikuna kuni pensionini.
Sügisel, aastal 1940, algas sotsialistliku sektori loomine suuremate mõisamaade baasil. 1941. aasta algul moodustati Saksamatsi talu maadel Valga sohvoos. Direktori ametikoha sai endale Leo Ertel. Kuid sõja jalus kadus see unustuste hõlma.
Sünged muutusajad
1940. aastatel toimusid maaelus sünged muutused. Nõukogude võimu kindlustamisel Eestis hakkasid toimuma edumeelsete, haritumate ja võimekamate inimeste arreteerimised. Süüdi mõisteti ei-millegi eest. Saadeti vangilaagritesse ning lasti kohe maha. Nii arreteeriti ka Laatrest, Karula ja Tõlliste vallast juba 1941. aasta juunis hulk inimesi. Need kõik inimesed olid hingega töötanud oma perekonna ja Eesti hüvanguks.
Järgnesid arreteerimised aastail 1933–1948.
Esimene kolhoos Laatres moodustati 1949. aasta 16. märtsil, kui õhtul kell 20:00 tulid Muhkva talus kokku 17 talupidajat. 6. mail moodustati teine kolhoos Rampes ja nimeks pandi "Töö".
14. märtsil 1949 võttis Eesti NSV MN vastu täiesti salajase määruse nr 014 kulakute ja nende perekondade väljasaatmise kohta Eesti NSV piiridest. Valga maakonnast saadeti välja 243 perekonda. Sellega tõmmati joon alla küla ja talude arengule. Tõlliste vallast ja Laatrest said kannatada paljud jõudsad pered.
Algusaastad
Uuesti avati kool jälle pärast 1764. aasta kihelkonna- ja vallakoolide asutamise määrust. Umbes 1748. aastal ehitati koolimaja, mis koosnes ühest suurest kambrist, mistõttu pidi köster-kooliõpetaja võtma õhtuti lapsed oma majja. Georg Fuchs oli Laatre kooli õpetajaks ja köstriks. Ta õpetas lastele lugemist, katekismust, hommiku-,õhtu- ja söömapalveid. 1786. aastal Laatre köstrikool aga enam ei töötanud.
Kihelkonnakool
1850. aastal avati Laatres kihelkonnakool. Esimeseks koolijuhatajaks oli preester Aleksei Troitski. Laatre koguduse preestri kohale asus ta 1847. aastal. Palgaks 1300 rubla aastas ja 20 tessatini maad 1877. aastal asus õpetajana tööle Teodor Kuldsaar, kes sai palka 250 rubla aastas köstrinina (salmilugejana). Kool asus majas, mis oli ehitatud kohalike vahendite arvel. Koolimaja asus kiriku lähedal. Abikoolid asusid Tagulas (avati 1858), Sangastes, Tõllistes (avati 1866) ja Laatres (1867, õpetaja Andrei Päiv). Laatre kihelkonnakoolis oli siis 24 õpilast (poisse 20, tüdrukuid 4) koolide inspektori von Mevesi 1878. aruande põhjal. Tsaari-Venemaa ja Eesti Vabariigi ajal oli kooli juhatajaks Mihkel Kaska. Venestamise ajal ei tohtinud eesti keeles rääkida. Ühel talvel tuli kooli kontrollima inspektor. Kaska oli sõitnud hobusega Valga linna sealiha realiseerima. Inspektor küsitles lapsi ning sai teada, et õpetaja seletab ajalugu ja loodusõpetust ka natuke eesti keeles. Inspektor vihastas ja vehkis rusikaga karjudes: "Jeesti jonni jätta maha!"
Jõgeva vald (1991)
Jõgeva vald oli omavalitsusüksus Jõgeva maakonnas. Vald paiknes ümber Jõgeva linna, maakonna põhja- ja keskosas. Vallavalitsus asus Jõgeval.
Jõgeva vald oli üks suuremaid Eesti maavaldasid pindalaga 458 km², millest umbes 32% moodustas haritav maa ja 50% metsamaa. Vallas asus 37 küla ja neli alevikku. Omavalitsusüksuse piirid kujunesid välja 1979. aastal, mil Jõgeva külanõukoguga liideti Pedja külanõukogu.
Jõgeva vallavanem oli Enn Kurg.
1866–1939
Jõgeva vald moodustati 1866. aasta vallaseadusega Jõgeva ja Pakaste mõisapiirkondade maa-aladele. Moodustatud vald hõlmas Võduvere, Kõssima, Ellakvere, Jõgeva, Mäe, Mõisamaa, Õuna, Eristvere, Painküla, Pakaste ja Väljaotsa külasid. Esimeseks vallavanemaks oli Kustav Pirn.
1920. aastate alguses liideti Jõgeva vallaga Kurista valla Kaave, Kurista, Siimusti ja Viruvere külad. Selliseks jäi valla territoorium kuni 1939. aasta haldusreformini.
1939–1950
1939. aasta vallareformiga liideti Jõgeva vallaga endise Härjanurme valla maa-alad, Oonurme küla maa-alad ning Kuremaa valla Võikvere asundus. 1949. aastast alates kuulus vald samal aastal loodud Jõgeva maakonna koosseisu.
1950–1993
1950. aastat haldusreformiga kaotati haldusüksustena senised vallad ja maakonnad ning Jõgeva valla põhjal moodustati Jõgeva külanõukogu Jõgeva rajooni koosseisus.
1975 liideti Jõgeva külanõukoguga endise Laiuse külanõukogu maa-alad.
1979 liideti endise Pedja külanõukogu maa-alad.
1993–2017
Jõgeva valla omavalitsuslik staatus kinnitati aastal 1993.
2017. aastal liideti haldusreformi käigus Jõgeva linn, Jõgeva vald, Palamuse vald, Torma vald ning Pajusi valla Kaave küla ja Puurmani valla Jõune, Härjanurme, Pööra ja Saduküla külad uueks Jõgeva vallaks.
Asend
Jõgeva vald piirnes põhjas Lääne-Virumaa Rakke valla ja Järvamaa Koeru vallaga. Idas oli ühine piir Torma vallaga, lõunas Palamuse ja Puurmani vallaga, läänes Puurmani ja Pajusi vallaga. Tähtsamatest ühendusteedest läbisid valda Piibe maantee, Jõgeva–Põltsamaa maantee ja Jõgeva–Mustvee maantee (Põltsamaa–Mustvee maantee) ning Tapa–Tartu raudtee.
Loodus
pisi|Õhtupoolik Männikjärve rabas Endla looduskaitsealal Jõgeva valla territooriumi tuumiku moodustasid Pedja jõe ja tema lisajõgede Onga ja Kaave valglad ning Vooremaa põhjaosa Laiuse suurvoor. Valla äärealad jäid Endla soostiku ja Kesk-Eesti moreentasandikule. Valla territooriumil asusid Endla ja Mustallika looduskaitseala. Valla maa-alast oli umbes 60% nõrgalt kaitstud põhjaveega aladel, mis paiknesid peamiselt valla kesk- ja lääneosas, hõlmates Kurista, Vaimastvere, Kärde ja Vägeva küla, Jõgeva alevikku ning Siimusti ja Painküla alasid.
Suurematest veekogudest paiknevad osaliselt või täielikult valla piirides:
Laiuse-Kuremaa piirkond asub Saadjärve voorestiku keskosas. Seal vahelduvad 20–30 meetri kõrgused voored soo- ja järvenõgudega.
Maavarad
Jõgeva valla territooriumil olid arvestatavad turba, ehitusliiva ja ehituskruusa varud. Täielikult või osaliselt paiknes valla maadel seitse turbamaardlat, kaks ehituskruusa maardlat, kaheksa ehitusliiva maardlat ja üks ehituslubjakivi maardla.
Alevikud
pisi|Laiuse pastoraadi peahoone Jõgeva alevik, Kuremaa, Laiuse, Siimusti
Külad
Alavere, Ellakvere, Endla, Kaera, Kassinurme, Kaude, Kivijärve, Kurista, Kõola, Kärde, Laiusevälja, Lemuvere, Liivoja, Lõpe, Mooritsa, Mõisamaa, Paduvere, Painküla, Pakaste, Palupere, Patjala, Pedja, Raaduvere, Rohe, Selli, Soomevere, Teilma, Tooma, Vaimastvere, Vana-Jõgeva, Vilina, Viruvere, Võduvere, Võikvere, Vägeva, Väljaotsa, Õuna
Rahvastik
Jõgeva vallas elas 2012. aasta alguse seisuga 4911 inimest. Sarnaselt enamiku maaomavalitsustega iseloomustas ka Jõgeva valda pidev rahvastiku vananemine ja vähenemine. Rahvastikumuutused alates aastast 2000:
Jõgeva valla rahvastik oli koondunud sellistesse suurematesse keskustesse nagu Siimusti (726 elanikku), Jõgeva alevik (560), Laiuse (411), Kuremaa (344) ja Vaimastvere (287).
Valla elanikest moodustasid 94,3% eestlased. Enam esindatud rahvused olid veel venelased (3,4%) ja soomlased (0,9%). Ülejäänud rahvused moodustasid elanikkonnast alla 0,5%. Kokku elas Jõgeva vallas 17 rahvuse esindajaid.
Majandus
Valla suurimad tööandjad olid avalik sektor, Jõgeva Sordiaretuse Instituut ning põllumajandus- ja puidutöötlemisettevõtted.
Vaatamisväärsused
pisi|[[Jõgeva mõis|Jõgeva rüütlimõisa peahoone]]
Namsen
Namsen (lõunasaami keeles Nååmesje) on jõgi Norras Trøndelagi maakonnas. Jõe pikkus on 228 km ja valgla pindala 6000 km². Ta saab alguse Røyrviki vallast, voolab läbi Namdaleni ja suubub Namsosi linna lähedal Namsenfjordenisse.