cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jaan Soots
Pärast Vabadussõda
17. novembrist 16. detsembrini 1924 oli Jaan Soots II Riigikogu esimene abiesimees.
Riigikogu 25. jaanuari 1921 otsusel nimetati Jaan Soots sõjaministriks, 2. augusti 1923 astus Riigikogus toimunud hääletuse tulemusena (langes Juhan Kuke juhitud valitsus) sõjaministri kohalt tagasi. 16. detsembril 1924 nimetatud Laidoneri ettepanekul uuesti Riigikogu poolt Eesti Vabariigi sõjaministriks ning püsis sellel ametikohal kuni 4. märtsini 1927 (seoses Jaan Teemanti valitsuse tagasiastumisega). Jaan Sootsi ministriks oleku perioodil parandati Eesti-Läti suhteid ja sõlmiti kaitseliidu leping. Sõjaministriks oleku esimesse perioodi (aastatel 1921–1923) jäi ka Sõjaväe Ühendatud Õppeasutuse loomisega tegelemine tagamaks selle käivitumine 1923. aastal.
Aprillis 1934 sai Jaan Sootsist Tallinna linnapea ja maist 1938 kuni detsembrini 1939 oli ta Tallinna ülemlinnapea.
19.07.1932 kuni 01.12.1933 oli Jaan Soots V Riigikogu esimene abiesimees. 1937. aastal osutus Jaan Soots valituks ka Rahvuskogusse ja 1938. aastal ka I Riigivolikogusse.
Tegi kuni vahistamiseni palju ühiskondlikku tööd: Vabadussõja Ajaloo Komitee esimene esimees aastast 1926. Alates loomisest, s.o 1933. aastast, kuulus Reservohvitseride Kesksektsiooni (nimetatud tänapäeval mõnikord ka Tagavaraohvitseride Kesksektsiooniks); Eesti Maakrediitseltsi järelevalve nõukogu esimees aastatel 1931–1934; kuulus Põllutöökotta alates selle loomisest 1932. aastal ning oli selle teine esimees 5. aprillist 1932 kuni 3. juulini 1936. Oli Vabadusristi Vendade Viljandi osakonna esimees ning kuulus ka vabariiklikusse Keskjuhatusse (oli selle esimees alates 1935); kuulus ka Ühistegevuskoja nõukokku (esimees alates 1937) ning osales esimehena Nimede Eestistamise Liidu töös. Kodumaakonnas Viljandimaal osales mainitule lisaks veel Kaitseliidu Sakala Maleva juhatuse töös ja oli Mulkide Selts Tallinnas esimees alates 1934. aastast. Tema eestvedamisel kinkisid Tallinnas elavad mulgid juunis 1939 Helme kirikule suure värvilise vitraažakna, mis 1944. aasta sügisel koos kirikuga hävis.1940. aasta märtsis valis Helme vallavolikogu ta Helme valla aukodanikuks.
Jaan Soots vahistati NKVD poolt 20. septembril 1940 Tallinnas Kreutzwaldi tänaval asunud linnakorteris (praeguse aadressiga Kreutzwaldi 11). 1941. aastal, pärast pikaajalist ülekuulamisprotsessi Tallinnas, veeti Venemaale, kus ta 6. veebruaril 1942 hukkus Ussollagi laagris.
Jaan Sootsi mälestuskivi asub Helme vallas Küti talu õuel.
Isiklikku
Jaan Sootsil oli bibliofiilina huvi haruldaste raamatute vastu ning numismaatikuna Venemaal (alates XV sajandist) ja Balti riikides vermitud müntide vastu. Münte olevat Sootsi kogus olnud pea 1500 ühikut, millest 300 löödud Baltimaades. Lisaks oli Soots ka viljakas publitsist.
Jaan Sootsi noorema venna Villemi tütre Eleonora poeg oli aastatel 1992–1996 Tallinna linnapea ametit pidanud Jaak Tamm (1950–1999).
Mikk Põlde
Mikk Põlde (6. juuni 1909 Tartu – 22. jaanuar 1990 Södertälje) oli eesti õigusteadlane.
Kalmari lään
Kalmari lään on 1. järgu haldusüksus Rootsi lõunaosas.
Mikk Põlde
Lõpetas 1927 Hugo Treffneri Gümnaasiumi, õppis Tartu Ülikooli Õigusteaduskonnas 1927–1931 (lõpetas 1931) ja majandusteadust 1933–1939 ja 1943–1944.
Kalmari lään
Kalmari lään piirneb Kronobergi, Jönköpingi, Blekinge ja Östergötlandi lääniga ning idas Läänemerega. Läände üle mere jääb Ojamaa lään.
Lääni volikogu kannab nime Landstinget i Kalmar län.
Mikk Põlde
Oli 1932–1938 Tartu ja Tallinna ringkonnakohtu juures kohtuameti-kandidaat, 1938–1940 abiprokurör Tartu, Viljandi ja Tallinna ringkonnakohtu juures, 1941 Narva prefekt, 1942–1944 Rakvere prokuröri kohusetäitja.
Kalmari lään
Lään jaguneb kaheks provintsiks: Smålandiks ja Ölandiks.
Mikk Põlde
Põgenes 1944 Rootsi, oli Svenska Handelsbankeni ametnik Stockholmis.
Kalmari lään
Lään loodi haldusüksusena 1634. Kuni 1672. aastani oli ta ühendatud Kronobergi lääniga. Aastatel 1680–1683 kuulus Kalmari lääni Blekinge mereväebaasi rajamise tõttu Karlskronasse.
Läänis on hästi arenenud maanteede, raudteede ja õhuteede võrgustik.
thumb|left|Lääni vallad
Haldus
Läänis on 12 valda:
Kalmari lääni juhib Kalmari maavanem, kelle residents on Kalmaris. Maavanem juhatab Kalmari lääni haldusnõukogu.
Lääni haldusnõukogu valiti viimati 17. detsembril 2006 ja selle liikmete arv suurenes eelmise, 2002 valitud koosseisuga võrreldes 64 liikmelt 68-le. Rootsi Sotsiaaldemokraatlik Tööpartei saavutas 28 kohta (+2), Mõõdukas Koalitsioonipartei 13 (+4), Keskpartei 9 (=), Kristlikud Demokraadid 7 (-2), Vasakpartei 4 (-1), Liberaalne Rahvapartei 4 (-1) ja Roheline Partei 2 kohta (+2).
Alates 1997 teevad lääni vallad ja lääni haldusnõukogu koostööd Kalmari lääni piirkondlikus nõukogus, mis on kaudselt poliitilise kontrolli all. Piirkondlik nõukogu esindab valdade huve piirkonna arengu teemadel, kooskõlastab infrastruktuuride plaanid, kõrghariduse ja üldkultuuri alased teemad ning haldab mitmesuguseid valitsuse ja Euroopa Liidu fondide rahaeraldisi.
Välislingid
🇸🇪
Irina Embrich
Irina Embrich (sündinud 12. juulil 1980 Tallinnas) on Eesti epeevehkleja.
Haridus
Ta lõpetas 1998. aastal Tallinna 6. keskkooli (tänane Tallinna Kesklinna Vene Gümnaasium) ja 2004. aastal Tallinna Tehnikaülikooli keemia- ja materjalitehnoloogia teaduskonna keemia- ja keskkonnakaitse tehnoloogia eriala.
Sport
Aastal 2002 võitis Irina Embrich naiskondliku hõbemedali maailmameistrivõistlustel ja 2003. aastal Euroopa meistrivõistlustel.
Aastal 2006 võitis ta maailmameistrivõistlustel individuaalse hõbemedali.
2007. aastal võitis ta pronksmedali nii Euroopa meistrivõistlustel kui ka maailmameistrivõistlustel.
2014. aastal Kaasanis toimunud maailmameistrivõistlustel võitis ta naiskondlikus epees hõbeda.
Aastal 2015 võitis ta Šveitsis toimunud Euroopa meistrivõistlustel naiskondlikus epees hõbemedali.
Aastail 2005–2011 oli tema treener ja koostööpartner Nikolai Novosjolov.
Juunis 2018 võitis ta vehklemise EM-il võistkondlikus arvestuses pronksmedali. See on tema kaheteistkümnes tiitlivõistluste medal, millega ta kerkis olümpiaalal täiskasvanute tiitlivõistlustel võidetud medalite arvu poolest Eesti edukaimaks sportlaseks.
2021. aastal tuli ta Tokyo olümpiamängudel Eesti naiskonnaga olümpiavõitjaks. 41-aastaselt sai Embrichist Eesti vanim olümpiavõitja.
Poliitika
Irina Embrich kuulub aastast 2009 Eesti Keskerakonda.
Ta kandideeris 2023. aasta valimistel Riigikokku, kogus valimisringkonnas nr 2 (Tallinna Kesklinna, Lasnamäe ja Pirita linnaosad) 133 häält ning ei osutunud valituks.
Kaali (täpsustus)
Kaali on mitme Eesti koha nimi
Koduvarblane
Koduvarblane (Passer domesticus) on linnuliik värvuliste seltsist varblaslaste sugukonnast varblase perekonnast.
Vergi tuletorn
pisi|püsti|Vergi tuletorn
Koduvarblane
Levila
Koduvarblane on looduslikult levinud valdavas osas Euraasias. Ta on inimkaasleja ja teda on alates 19. sajandi keskpaigast ettekavatsetult introdutseeritud Ameerikasse, Aafrikasse Saharast lõuna pool, Uus-Meremaale ja Austraaliasse ning erinevatesse maailma linnadesse, et asendada välja rännanud liike. Lõunapoolkeral leidub teda kõigil mandritel, välja arvatud Lõuna-Ameerika troopikas ja Antarktisel. Koduvarblase levila põhjapiir kulgeb 60. ja 70. laiuskraadi vahel. Linnades ja muudes asulates võib koduvarblane olla arvukaim linnuliik.
Vergi tuletorn
Vergi tuletorn (ka Vergi tulepaak) on tuletorn Lääne-Virumaal Haljala vallas Vergi sadamas.
Tuletorni geograafilised koordinaadid on.
Valge raudbetoontorni kõrgus jalamist on 10 meetrit ja tule kõrgus merepinnast on 11 meetrit.
1924. aastal püstitati esimene kolme meetri kõrgune raudplekiga kaetud püramiidjas automaatvalgustiga tulepaak Vergi sadama juurde rannakivile.
1936. aastal ehitati Armas Luige juhtimisel uus laternaruumi ja rõduga valge raudbetoontorn. Sellisena on tuletorn säilinud tänapäevani.
Emmaste alumine tuletorn
pisi|püsti|Emmaste alumine tuletorn (2009)
Koduvarblane
Levila
Koduvarblasel on mitmeid alamliike. Eestis on koduvarblane väheneva arvukusega tavaline lind. Tema pesitsusaegset arvukust hinnatakse 90 000 – 130 000 paarile, talvist arvukust 200 000 – 300 000 isendile.
Emmaste alumine tuletorn
Emmaste sihi alumine tuletorn (ka Emmaste alumine tulepaak) on tuletorn Hiiumaa vallas Rannakülas.
Koduvarblane
Levila
Koduvarblase arvukus Eestis ja mujal Euroopas on viimase paari aastakümne jooksul tunduvalt vähenenud. Suures osas Euroopas tema arvukus väheneb jätkuvalt. Näiteks Hollandis on koduvarblase arvukus alates 1980. aastatest vähenenud poole võrra. Siiski on ta seal haudelinnuna musträsta järel arvukuselt teisel kohal. Sarnast arvukuse vähenemist on täheldatud ka Ühendkuningriigis. Koduvarblasi on maailmas hinnanguliselt pool miljardit.
Emmaste alumine tuletorn
Tuletorni geograafilised koordinaadid on.
Laternaruumi ja rõduga valge betoontorni kõrgus jalamist on 11 meetrit ja tule kõrgus merepinnast on 11 meetrit.
Tuletorn moodustab sihi Emmaste ülemise tulepaagiga. Märkide vahekaugus on 1071 meetrit ja sihi asimuut on 89,4°.
Koduvarblane
Kirjeldus
Häälitsused on mitmesugused: silpsuvad, täristavad jm. Koduvarblase laul on pikk erinevatest silpidest koosnev aeglane sirtsumine. Koduvarblane annab ohust märku sädistamisega tetetet. Kutsumiseks teeb ta tsirp.
Emmaste alumine tuletorn
Tuletorn ehitati 1935. aastal.
Koduvarblane
Häälitsus
Pilt:Passer domesticus.ogg
Elupaik
Koduvarblane asustab kultuur- ja linnamaastikke, ta väldib metsi, rohtlaid ja kõrbeid. Koduvarblane pesitseb põldvarblasest meelsamini inimasustuses.
Toitumine
Koduvarblase toidusedeli moodustavad valdavalt putukad ja seemned.
Pesitsemine
pisi|Koduvarblase munad Koduvarblane on seltsiv lind. Oma laial levikualal pesitseb tavaliselt kolooniatena räästaste all, müüritiste või kaljude tühemikes, rannakaljudel või põõsastes. Mai alguseks on koduvarblastel pesas kuus muna. Eestis pesitseb koduvarblane kaks kuni kolm korda aastas. Ta võtab üle teiste lindude pesi ja vahel ehitab oma pesa teise linnu asustatud pesa peale. Pesa on suur ja kohev, koosneb õlekõrtest, takkudest, karvadest, taimejuurtest, sulgedest ja kaltsudest. Täiskurnas on 4–6 valkjat, hallide ja pruunikate tähnidega muna, neid haub emaslind. Pojad on sündides paljad ja pimedad. Poegade koorudes lähevad isa- ja emavarblased taimtoidult üle loomsele toidule. Koduvarblased söödavad oma poegadele selgrootuid, näiteks putukavastseid. Juuni alguseks on esimesed pojad pesast väljas. Pesast väljudes on pojad isaslinnu järelevalve all. Poegade pesast lahkudes hakkab emaslind uut pesakonda hauduma. Kolmas pesakond sünnib juulis. Pojad lahkuvad pesast kahe nädala vanustena, suve teisel poolel kogunevad vanalinnud ja noorlinnud ühistesse parvedesse.
Antiikolümpiamängud
Antiikolümpiamängud ehk olümpiamängud olid Vana-Kreeka religioossed pidustused Olümpias hiljemalt 776. aastast eKr kuni 393. aastani pKr, mille raames peeti ka spordivõistlusi. Mänge peeti Zeusi auks. Nendest inspireerituna on hakatud pidama kaasaegseid olümpiamänge.
Olümpiamängud toimusid Vana-Kreekas Peloponnesose poolsaare läänerannikul asuva Olümpia pühas hiies Altises. Mängud said nime toimumispaiga järgi.
Päritolu
Tänaseni pole päris täpselt teada, millal Olümpias esimesed spordivõistlused toimusid. Igal juhul on teada, et olümpiamängude üle hakati arvet pidama aastast 776 eKr. Sellest aastast algas ka Vana-Kreeka ajaarvamine olümpiaadides – nelja-aastastes tsüklites olümpiamängude vahel.
Müüdid olümpiamängude päritolu kohta
Ühe müüdi kohaselt oli mängude alusepanijaks Idaiose Herakles oma vendadega. Kuni täisikka jõudmiseni teenisid vennad truult peajumal Zeusi, siis aga lahkusid Kreeta saarelt, kus nad seni olid elanud, ja asusid elama Olümpiasse, kus nad oma tubli töö tähistamiseks korraldasid iga nelja aasta tagant võidujookse.
Teine lugu jutustab, et olümpiamängude rajaja olnud teine Herakles – pooljumal, Zeusi ja Alkmene poeg, kes korraldanud Olümpias jooksuvõistlused, millega ta tähistas oma võitu kuningas Augeiase üle. Ta võitis need võistlused ning määras need siis iga nelja aasta tagant korduma.
Kolmanda versiooni järgi asutas olümpiamängud Zeus pärast võitu titaan Kronose üle.
Veel ühe versiooni järgi rajas olümpiamängud Olümpia kuningas Pelops, kellelt on saanud nime Peloponnesos. Kuningas Oinomaos kutsus oma tütre Hippodameia kosilased välja võiduajamisele, tingimusel, et kaotaja tapetakse. Kolmeteistkümnes kosilane Pelops kutsus appi oma vana soosija Poseidoni, kes andis talle jumalikud hobused ja kaariku. Pelops andis altkäemaksu Oinomaose kaarikujuhile Myrtilosele, kes korraldas Oinomaose surmasaamise. Pelops abiellus printsessiga, kuid enne mõrvas ta Myrtilose, kelle needus tõi hiljem kaasa Atreuse dünastia languse ja Oidipuse kannatused. Zeusi templi viilul Olümpias on kujutatud kaarikute võiduajamine, millel Pelops Oinomaost pettusega võitis. Pelops olevat mängud rajanud selleks, et puhastuda veresüüst kuninga surmas.
Ajalugu
Uuemate uurimuste põhjal arvatakse, et olümpiamängud on välja kasvanud religioossetest pidustustest Zeusi ema Rhea auks. Olümpias oli Rhea altar. Tõenäoliselt said mängud alguse 2. aastatuhandel eKr.
Pärimuse järgi korraldati mänge alates 776. aastast eKr. See algusaeg rekonstrueeriti 4. sajandil eKr. Algul võisteldi ainult staadionijooksus (192,27 m). Võitja tohtis süüdata tule Zeusi templi altaril. Mängud toimusid iga nelja aasta tagant. Mängudevahelisi perioode hüüti olümpiaadideks. Olümpiaadidel põhines kogu vanakreeka ajaarvamine.
8. sajandil eKr korraldasid Elise kuningas Iphitos, Pisa kuningas Kleistenes ja Sparta kuningas Lykurgos mängud ümber. Nad tagasid püha relvarahu, mis mängude ajal valitses (ekeheiria). Olümpia pühamutesse ei tohtinud relvaga siseneda. Tollest ajast peale toimusid mängud iga nelja aasta tagant.
Müüdi järgi olevat Iphitos Delfi oraakli püütialt nõu küsinud, kuidas oma rahvast sõjast säästa. Vastuseks soovitati tal korraldada mängud jumalate auks. Iphitose vastane Sparta otsustas siis peatada sõja nende mängude auks, mida jumalate elupaiga Olümpose järgi hakati nimetama olümpiamängudeks.
Aja jooksul sai olümpiamängudest ülekreekaline spordi- ja kultuurisündmus. Seal võistlesid atleedid kogu kreekakeelsest maailmast. Hiljem hakkasid mängudel osalema ka roomlased.
Aja jooksul hakkas mängude religioosse poole osatähtsus vähenema ning sportliku poole tähtsus kasvas, kuni mängud muutusidki pelgalt spordivõistlusteks, mille ilus traditsiooniline osa oli peajumal Zeusi ülistamine.
Esimesed olümpiamängud
Esimestel olümpiamängudel oli kavas üks spordiala – staadionijooks (distantsi pikkus 1 staadion – 192,27 m), kuid aja jooksul lisandus muidki alasid. Esimeseks olümpiavõitjaks tuli Elisest pärit kokk Koroibos.
Olümpiamängude kava
Antiikolümpiamängude õitsenguajal nägi korraldus ette, et avapäeval võistlusi ei toimunud: peeti vaid pidulikke rituaale ja ohvritalitusi.
Teisel päeval toimusid võistlused noortele, kes proovisid jõudu kiirjooksus, maadluses, pentatlonis, rusikavõitluses ja pankraationis (segu rusikavõitlusest ja maadlusest).
Kolmandal päeval heitlesid mehed jooksualadel, kusjuures alustati pikamaajooksu dolichos 'ega (7–24 staadioni), seejärel peeti staadionijooks ning lõpuks kahe staadioni pikkune jooks diaulos (384,54 m).
Neljandal päeval võistlesid mehed hobuste võiduajamises, pentatlonis ehk viievõistluses (staadionijooks, kettaheide, kaugushüpe, odavise ja maadlus) ja relvisjooksus ehk kilbijooksus.
Viiendal päeval toimus lõputseremoonia koos autasustamise ning pidusöögiga.
Mängudeks valmistumine
30 päeva enne mängude algust saabusid sportlased kohale, et publiku silme all ühiselt treenida. Kohtunikud otsustasid, kes on võistlemiseks kõlbulikud. See piiras võistlejate arvu. Jooksuvõistlustel olid ka eeljooksud, võib-olla ka vahejooksud.
Võistlejad
Olümpiamängudel tohtisid võistelda täisvabad kreeka keelt kõnelevad mehed, kellel ei lasunud veresüüd.
Algul olid võistlejateks põhiliselt ülikud, sest ainult nendel oli piisavalt aega, et treenida. Hiljem hakkasid mõned linnad lihtrahva seast pärit andekaid sportlasi toetama. Lõpuks olid praktiliselt kõik võistlejad elukutselised sportlased. Kuigi olümpiavõitjaid autasustati ainult pärjaga, oli neil hiljem teistel võistlustel võimalik raha teenida. Amatöörsportlase mõistet ei tuntud.
On teada vähemalt üks juhtum, kus kuulus sportlane pidi stardiraha maksma. Rusikavõitleja Theogenes oli 22 aastat elukutseline sportlane, saavutas 1300 võitu, nendest 24 pärjamängudel, ja rändas pidevalt ühest kohast teise. Kord määrati talle olümpiamängudel passiivsuse eest rahatrahv, mis võrdus päevilise perekonna 33 aasta sissetulekuga.
Olümpiavõitjad
1169 aasta jooksul 293 korral toimuda jõudnud olümpiamängud andsid maailmale 4237 olümpiavõitjat, kellest on tänini teada ligikaudu tuhande atleedi nimi ja päritolu. Olümpiavõitjate nimekirjas on teada ka Rooma keisreid.
Korraldajad
Mängude sõjalised kaitsjad olid spartalased, korraldajad aga elislased.
Pealtvaatajad
Pealtvaatajad võisid olla ainult täisvabad mehed ja poisid, naised aga mitte. Naised, kes selle reegli vastu eksisid, oli ette nähtud visata läheduses asuvast künkast alla, mis tähendas kindlat surma. Erand oli Demeteri preestrinna, kes istus hellanodiikide (kohtunike) tribüünil.
Meile on teada ainult üks juhtum, kus selle reegli vastu eksiti. Üks Kallipateira-nimeline naine tahtis kindlasti näha oma poega võistlemas poiste rusikavõistlusel ning riietas end meheks. Kui poiss võitis, reetis ema end oma rõõmukisaga. Talle anti armu.
Olme
Spordiväljakute ümber oli suur tunglemine ja kära. Magati võõrastetubades, millest oli alati puudus, telkides, lehtonnides, ajutiste varikatuste all. Rikkamad külastajad said öömaja aedade ja restoranidega leonidaionis.
Võistluskohtade ümbruses olid saunad, rändkaupmehed, kõrtsid, einelauad ja turg. Zeusile ohverdati 100 härga. Zeus sai küll ainult kintsud, ülejäänud liha jagati pidulistele ning praeti lugematutel tuleasemetel.
Väljakaevamistel on seni leitud käimlaid ainult 60 inimesele, ja needki olid ehitatud alles keisririigi ajal. Ka joogiveega, mida ammutati allikatest, jõgedest ja kaevudest, oli kitsas käes. Joodi seisnud vett või kannatati janu käes. Veejuhe rajati alles 153 pKr.
Hilisperiood
Ajal, mil Kreeka oli osa Rooma impeeriumist, muutusid olümpiamängud rikaste roomlaste üheks meelis-turismiobjektiks: olümpiavõistluste külastamine ja ka nendel osalemine muutus kõrgklassile lausa auasjaks.
Antiikolümpiamängude toimumise lõpetas ristiusu saamine Rooma impeeriumi ametlikuks usuks. See tõi kaasa niinimetatud paganlike pidustuste (sealhulgas ka olümpiamängude) keelustamise aastal 394 pKr.
Kihelkonna
Kihelkonna on alevik Saare maakonnas Saaremaa vallas 33 km kaugusel Kuressaarest Kihelkonna lahe ääres.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal oli alevik Kihelkonna valla halduskeskus. Alevikus on üle 300 elaniku.
Johann Andreae
Johann Andreae (15/25. oktoober 1590 – 25. aprill/5. mai 1650 Rostock) oli Tallinna linnaarst (Stadtphysikus) 13/23. jaanuarist 1625 kuni 17/27. juunini 1634.
Harald Meri
Harald Meri (23. detsember 1917 Raasiku – 5. aprill 1990) oli eesti (Eesti Evangeelse Luterliku Kiriku) vaimulik, Türi pastor ja Järva praost.
Ta õppis EELK Usuteaduse Instituudis. Ordineeriti 20. detsembril 1961 õpetajaks.
Ta oli enne ordineerimist Harju-Jaani Ristija Johannese koguduses koorijuht. Ta on teeninud Vahastu kogudust, aastatel 1970–1978 Järva-Madise kogudust ning aastatel 1978–1990 Türi Püha Martini kogudust; lisaks oli ta aastatel 1978–1986 Järva praostkonna abipraost ja aastatel 1986–1990 praost.
Harald Meri ja tema koduabiline Valve Klein jäid kadunuks 5. aprillil 1990. Nende surnukehad leiti 14. aprillil Türi külanõukogus asuva Toravere karjääri territooriumilt. Meri tapmises süüdistasid ajakirja Luup ajakirjanikud Virkko Lepassalu ja Raivo Palmaru 1997. ja 1999. aastal EELK õpetajat Arne Hiobit ja Ennu Gansenit, kuid tõendusmaterjali puudumise tõttu prokuratuur nende suhtes kriminaalasja ei algatanud. Politsei kontrollis ka versiooni, mille kohaselt oli tapmine seotud Meri võimaliku tunnistusega Nõukogude hävituspataljoni vastu 1941. aastal Kautla lahingus. 2000. aastal lõpetas politsei uurimise aegumise tõttu, selleks hetkeks polnud ühtki mõrvas kahtlustatavat ega kindlaks tehtud motiivi.
Karl von Dressler
Karl Johann Christian von Dressler (1/12. detsember 1788 Liepāja – 19. aprill/1. mai 1854) oli Kuressaare linnaarst aastail 1829–1850.
Lahingukool
Lahingukool (aastani 2010 Kaitseväe Võru Lahingukool) oli Eesti kaitseväe õppeasutus, kus koolitati vanemallohvitsere ja reservohvitsere.
Kool oli alates 2010. aastast Kaitseväe Ühendatud Õppeasutuste (hilisema Kaitseväe Akadeemia) struktuuriüksus ja asus alates 2014. aastast Võrus Taara sõjaväelinnakus. 2019. aastal ühendati lahingukool Kaitseväe Akadeemia õppekorpusega.
Tegevus
Kooli ülesandeks oli vanemallohvitseride ja reservohvitseride koolitamine ning täiendõpe.
Reservohvitsere koolitati nii ajateenijatest (RRÜBKA kursustel) kui ka vabatahtlike reservohvitseride kursustel (VROK).
Ajalugu
Sõjaministri päevakäsuga nr. 156, 20. aprillist 1920 pandi alus suurtükiväe allohvitseride koolile, käskkirjadega nr. 320 ja nr. 321, 20. maist samast aastast vastavalt ratsaväe- ja jalaväe allohvitseride koolile. Jalaväekooli rajamise päeva (20. mai) peetakse ühtlasi lahingukooli aastapäevaks.
Allohvitseride Kooliks nimetati kool 1921. aasta jaanuaris, kui jala-, suurtüki- ja ratsaväe koolid ühendati üheks väeosaks.
1936. aastal Allohvitseride Kool likvideeriti ja sama aasta lõpus asutati Lahingukool.
Taasloomine
Võru rajoonis Meegomäel asus ALMAVÜ/Eesti Tehnika- ja  Spordiliidu  Võru Tehnikakool. Eesti Vabariigi Valitsuse korraldusega 16. detsembrist 1991.a. nr. 481-k anti vastavalt Eesti  Vabariigi  Ülemnõukogu  25. septembri 1991.a.  otsusele   "Eesti   Tehnika- ja  Spordiliidu  kohta"  Võru maakonnas Meegomäel asunud Eesti Tehnika-  ja  Spordiliidu  Võru  Tehnikakooli  hooned,  rajatised ja muu vara Eesti Vabariigi Kaitsejõudude Peastaabi omandusse.
Kaitseväe Lahingukool taasasutati 27. detsembril 1992 asukohaga Võrus Meegomäel endises Kuperjanovi Üksik-jalaväepataljoni majutuskohas vanas ALMAVÜ autokoolis.
Esmaseks ülesandeks sai ajateenijatest nooremallohvitseride ja kaadrikaitseväelastest vanemallohvitseridele haridussüsteemi ja väljaõppe arendamine. Selleks asutati seersandikursus (SK) ja veeblikursus (VK). Eeskuju võeti sageli Soome kaitsejõududest, kus said väljaõppe mitmed instruktorid. Aastas õpetati kaitseväele välja 2–3 u 150–200-liikmelist lendu noorem- ja vanemallohvitsere, mis tagas ja säilitas õppekvaliteedi kõrge taseme koolis ning arendas ühtlast lahingulist ettevalmistust kogu kaitseväes.
2000. aastate algul lõpetati koolis ajateenijate-nooremallohvitseride ettevalmistamine. Jätkati vanemallohvitseride ja reservohvitseride kursustega.
Lahingukool liitus Kaitseväe Ühendatud Õppeasutustega 2010. aasta 1. augustil. 2014. aastal valmis Võrus Taara linnakus kaasaegne kasarmu- ja õppehoone ning 2014. õppeaasta algas uues majas.
Kooli ülemad
1920–1940:
1992–2019:
Logaritmiline diferentseerimine
Logaritmiline diferentseerimine on funktsiooni diferentseerimise meetod, mille puhul kasutatakse funktsiooni ƒ logaritmilist tuletist
Sellist võtet kasutatakse sageli juhul, kui lihtsam on diferentseerida funktsiooni logaritmi kui funktsiooni ennast. Seejuures kasutatakse logaritmi (eelkõige naturaallogaritmi) omadusi, mis teisendavad korrutist liitmiseks, jagatist lahutamiseks ja astendamist korrutiseks. Kui tegemist on funktsiooniga, kus argument on nii astme aluses kui ka astendajas, on logaritmilise diferentseerimise võte möödapääsmatu.
Näide
Funktsiooni y = x^x logaritmiliseks diferentseerimiseks tuleb võtta funktsioonist naturaallogaritm. Seejärel võtta võrrandi mõlemast poolest tuletis. Tuletis \ y' avaldub järgmiselt: Funktsiooni y = x^x tuletis on.
Trumulītise järv
Trumulitise järv (läti Trumulītis, Mazais Šķaunacītis, Mazais Šķaunacīts) on järv Lätis Alūksne piirkonnas Vana-Laitsna vallas.
Trumulitise järv on üks Korneti järvedest, sealt saab alguse Pärlijõgi.
Suhkurtõbi
pisi|Helesinine sõõr – ülemaailmne diabeedi sümbol Suhkurtõbi ehk suhkurdiabeet ehk diabeet (kõnekeeles suhkruhaigus; ladina keeles diabetes mellitus) on koondnimetus mitmetel selgroogsetel loomadel ja inimestel eri tegurite põhjustatud, kas lapse- või täiskasvanueas ja kogu ülejäänud elu kestvate ainevahetushäirete kohta, millele on iseloomulik normaalsest suurem vere glükoosisisaldus (krooniline liigsuhkruveresus), häired süsivesikute, rasvade ja valkude ainevahetuses, tugev janu ning rohke kuseeritus.
Suhkurtõbi on maailmas võtmas pandeemia mõõtmeid ja arvatakse, et tänapäeval on diabeedihaigeid 350 miljonit.
Liigitus
Suhkurtõvel eristatakse nelja vormi: a) kas tervislikust seisundist, nagu tsüstiline fibroos, rauasalvestustõbi, krooniline pankreatiit, polütsüstiliste munasarjade sündroom, Cushingi sündroom, kõhunäärmevähk, 'glucagonoma (kõhunäärme alfarakkude pahaloomuline kasvaja), pankreatektoomia, lähtuvalt võib) ravimite indutseeritud suhkurdiabeet (ravimid, mis võivad sekundaarset diabeeti põhjustada kortikosteroidid (steroidide indutseeritud suhkurdiabeet), tiasiid-diureetikumid, beetablokaatorid, antipsühhootikumid, statiinid jt).
Neile lisanduvad
Tekkepõhjused
Normaalne vere glükoosisisaldus on 3,5–5,5 mmol/L.
II tüübi suhkruhaiguse, mida seostatakse kehas toimuvate põletikuliste reaktsioonidega, korral toodetakse kõhunäärmes küll piisavalt insuliini, kuid see ei toimi ning vere glükoosisisaldus on pidevalt liiga suur – seda nimetatakse hüperglükeemiaks. II tüübi suhkruhaiguse tekkimisel on põhjusteks ülekaalulisus, pärilikkus ehk esinemine lähisugulastel ja kõrge vanus. II tüüpi suhkruhaigus kahjustab eriti suuri veresooni, soodustades nende lubjastumist ning kõrge vererõhu ja südamehaiguste teket.
Patoloogia
1960. aastatel arvati, et suhkurdiabeedi tagajärjel võib lastel kergesti tekkida diabeetiline kooma. Tõeline diabeet pidavat olema siiski pankreaatilise päritoluga, mis seisneb kõhunäärme sisesekretsiooni häirumises kuid samal ajal täheldati kõrgenenud kromafiinse süsteemi ärrituvust.
Süsivesikute ainevahetust reguleerivad kesknärvisüsteem ja ka autonoomne närvisüsteem, mõjutades hormoonide kaudu kõhunääret, neerupealiseid, hüpofüüsi ja kilpnääret. Arvati, et diabeedi tekkes võivad mängida rolli ka ajukoore ja hüpotalaamilise piirkonna keskuste talitlushäired.
Suhkruhaiguse puhul on tegemist häiretega süsivesikute ainevahetuses: suurenenud on suhkru moodustumine ja vere suhkrusisaldus, organism ei omasta piisavalt suhkruid ja/või väljutab omastamata suhkrud uriini kaudu.
Suhkurtõve tekkel võib olla eri põhjusi, millest üks on kõhunäärme alatalitlus, mille tagajärjel on insuliini tootmine häiritud või hoopis lakanud. See põhineb insuliini suhtelisel või absoluutsel defitsiidil ning haiguse pikaaegsel kestmisel kahjustab veresooni, nägemist ja närvisüsteemi.
Ravi
Dieetravi ainsa ravivõttena on edukas umbes pooltel II tüüpi suhkruhaigetel. Ilma ravimiteta teostatav ravi (dieetravi ja liikumine) toimib kõige paremini haiguse varajases staadiumis ning haiguse ärahoidmisel. Kui järgida dieeti, vähendada kehakaalu ja hoida saavutatud tulemust ning suurendada liikumise osakaalu, tuleb diabeetik toime ilma ravimiteta, või vähemalt lükkub tablettravi alustamine märgatavalt edasi.
Tablettravimeid või insuliinisüste vajatakse, kui liigsete kilode kaotamine, toiduvalik ja liikumine ei ole veresuhkru normaliseerimiseks küllaldased. Enamik diabeetikuid vajab suhkrusisalduse tasakaalus hoidmiseks samaaegselt mitut tablettravimit või insuliini ja tabletti korraga.
Midori
pisi|Midori veebibrauser Midori on veebibrauser. Renderdamismootorina kasutab WebKiti ja graafilise kasutajaliidese loomiseks gtk2-te. Seisuga juuni 2008 alfastaatuses. Võimaldab kaarte, järjehoidjaid ja kohandatavat otsingumootori kasti. Laiendatav Javascripti abil.
Artur Reintamm
Artur Reintamm (24. jaanuar 1897 Saue vald, Harjumaa – 11. jaanuar 1989 Järfälla vald, Rootsi) oli eesti agronoom.
Ta oli 1941–1944 Eesti Tarbijateühistute Keskühistu juhatuse esimees, Eesti Komitee esimees 1965–1975, Vabade Eestlaste Põllumajandusliidu ja Eesti Agronoomide Seltsi Rootsis esimees.
Ta valiti 1966., 1968. ja 1970. aastal Eesti Komitee Asemike Kogusse.
Maetud Stockholmi Metsakalmistule.
Alko
thumb|Alko kauplus Alko on Soome riiklik alkoholimonopol. See on ainuke kauplusekett, mis müüb Soomes 5,5-protsendilisest kangemat õlut, veini ja destilleeritud alkohoolseid jooke. Alko müüb ka väikese alkoholisisaldusega jooke, aga piiratud sortiment ja kallimad hinnad jätavad Alko konkurentsiraskustesse supermarketitega. Alkohoolseid jooke võivad müüa ka litsentseeritud restoranid ja baarid.
Aiko Orgla
Aiko Orgla (sündinud 24. mail 1987) on eesti jalgpallur, kes mängib Eesti esiliiga klubis Viljandi JK Tulevik.
Puka vald
Puka vald oli vald Valga maakonna põhjaosas.
Puka sai vallaks 13. veebruaril 1992.
Puka vald moodustati Puka külanõukogu baasil. Puka valda ümbritsesid Otepää, Palupera, Põdrala, Helme, Õru ja Sangaste vald Valgamaal ja Rõngu vald Tartumaal.
Puka vallavanem oli Heikki Kadaja.
Loodus
Andresjärv, Japsi järv, Kadajärv, Kuigatsi oja, Kurejärv, Kutskalomp, Lota oja, Põhu Mädajärv, Nauska järv, Niguri oja, Porijärv, Puka oja, Purtsi jõgi, Purtsi veskijärv, Põhtjärv, Põhu järv, Pärdu järv, Pästra oja, Päästjärv, Pühaste oja, Rooni järved, Sauniku oja, Soontaga järv, Soontaga oja, Vaardi oja
Asustus
Puka vallas oli kokku 19 asulat: Puka alevik ja 18 küla. 2010. aasta alguses elas vallas 1786 elanikku.
Puka
Aakre, Kibena, Kolli, Komsi, Kuigatsi, Kähri, Meegaste, Palamuste, Pedaste, Plika, Prange, Purtsi, Põru, Pühaste, Rebaste, Ruuna, Soontaga ja Vaardi.
Ajalugu
Puka asulat on esimest korda mainitud 16. sajandi alguses. Puka on saanud nime ilmselt Thomas Bocki järgi, kellele sealne mõis sama sajandi teisel poolel kuulus. Hiljem jagunes praegune Puka valla ala Vana-Puka (praegu Pukamõisa), Vastse-Puka (Ruuna) ja Väike-Puka (Kolli) mõisate vahel. Praegu vallakeskuseks olev Puka alevik kujunes 19. sajandil seoses Tartu–Valga raudtee ehitamisega.
Kuni 1940. aastateni olid praeguse Puka valla territooriumil Aakre ja Kuigatsi vald. 1945. aastal moodustati Kuigatsi valla territooriumil Puka külanõukogu, millega hiljem liideti ka Kuigatsi oma. 1966. aastal liideti Pukaga osa Palupera külanõukogust ja 1973. aastal Aakre külanõukogu.
Puka vald moodustati 1992. aasta 13. veebruaril.
2017. aastal jagunesid Puka valla külad Eesti omavalitsuste haldusreformi käigus Otepää (Kibena, Kolli, Komsi, Kuigatsi, Kähri, Meegaste, Plika, Prange, Põru, Ruuna ja Vaardi küla), Elva (Aakre, Palamuste, Pedaste, Purtsi, Pühaste ja Rebaste küla) ja Tõrva valla (Soontaga küla) valla vahel.
Sangaste vald
Alevik
Sangaste
Külad
Sangaste vallas oli 13 küla.
Keeni – Kurevere – Lauküla – Lossiküla – Mäeküla – Mägiste – Pringi – Restu – Risttee – Sarapuu – Vaalu – Ädu – Tiidu
Ajalugu
Sangaste vald moodustati 1991. aasta 10. oktoobril.
Sangaste vallavanemad olid:
Mötley Crüe
pisi|Mötley Crüe 11. augustil 2008 [[Vancouveris]]
Mötley Crüe [mɑt-li kru] on populaarne glam metal 'i bänd Los Angelesest.
Bändil on neli liiget: Nikki Sixx, Tommy Lee, Mick Mars ja Vince Neil.
Mötley Crüe on USA menukaim glam metal 'i ja hard rock 'i bänd. Nende albumeid on müüdud 42 miljonit eksemplari, sealhulgas USA-s 25 miljonit.
Jõesäng
thumb|[[Ahja jõgi|Ahja jõe säng]] Jõesäng ehk säng ehk voolusäng on jõeoru sügavaim osa, milles voolab vesi.
Jõesängi veeri (külgi) nimetatakse jõekallasteks. Harilikult nimetatakse neid vasakuks ja paremaks kaldaks. Kui seista keset jõge või jõe kohal ja vaadata jõevoolu suunas ehk allavoolu, jääb vasak kallas vasakule ja parem kallas paremale.
Looklevatel ehk meandeerunud jõgedel saab eristada põrkeveeru (põrkekallast) ja selle vastaskaldal asuvat laugveeru. Coriolisi jõu tõttu uhuvad põhjapoolkeral jõed rohkem paremat kallast, lõunapoolkeral vasakut.
Põrkeveeruga külgnevat ala nimetatakse sängisüvikuks, jõesängi sirget ja madalamat osa aga põikmadalaks. Jõesängi pikiprofiilis need kaks vahelduvad.
Kui jõe vooluhulk allavoolu järjest suureneb, siis suureneb jõesängi laius märksa rohkem kui jõe sügavus. Vooluhulk suureneb sellepärast, et jõkke suubuvad lisajõed, mis oma vee kaasa toovad. Sageli avanevad jõesängis allikad, mistõttu jõevool võib allavoolu suureneda isegi siis, kui ühtki lisajõge juurde ei voola ja vooluhulga suurenemise põhjust ei paista.
Suurvee või tulva ajal võib vesi jõesängist välja tulla ja ujutada üle ümberkaudsed alad. Suurvee ajal võib vesi voolata ka lammi pidi ja sellist jõesängi võib kutsuda suurveesängiks. Ala, mida enam-vähem igal aastal mõnikord üle ujutatakse, kutsutakse lammiks. Nähtust, kus jõgi oma sängi ära ei mahu, nimetatakse üleujutuseks. Kuna jõe kaldad on eri kohas eri kõrgusega, siis veehulk, mis ühes kohas üleujutuse tekitab, ei pruugi kõigest mõne kilomeetri võrra üles- või allavoolu seda enam teha.
Jõesäng säilib ka siis, kui jõgi täielikult kaob, nii et sängis enam kunagi vett ei voola. Veel enamgi, jõesäng säilib hästi isegi siis, kui see täielikult setete alla mattub, nii et väljastpoolt midagi näha pole. Nimelt koosnevad kaldad harilikult veele vastupidavatest kivimitest, seevastu jõesängi täitvad setted on märksa pehmemad ja pudedamad. On juhtunud, et mattunud jõesängi tekib maa-alune jõgi.
Folia Cryptogamica Estonica
Folia Cryptogamica Estonica on Tartu Ülikooli ja Eesti Looduseuurijate Seltsi poolt Eestis väljaantav teadusajakiri.
Ajakirjas avaldatakse ingliskeelseid artikleid mükoloogia, lihhenoloogia, brüoloogia ja algoloogia alal.
Ajakirja peatoimetaja on Polina Degtjarenko.
Juhan Tekkel
Juhan Tekkel (ka Johan Tekkel; 24. detsember 1890 Vana-Suislepa, Viljandimaa – 22. detsember 1988 Rootsi) oli Eesti kohtunik.
Juhan Tekkeli kunagine sekretär Heinrich Mark kirjutas tema nekroloogis:
"Tal ei olnud juriidilist haridust, kuid oma intuitiivse õigustunde ja loogilise terve mõistuse tõttu täitis ta kogu iseseisvuse aja jooksul jaoskonna kohtuniku ülesandeid Tartus. Ta oli oma kolleegide ja ka kõrgemate kohtuinstantside poolt väga hinnatud kohtunik, kelle otsused peaaegu alati ka edasikaebamiste puhul püsima jäid. Tema kohtuistungid kulgesid väga kiires tempos, nii et mõnikord advokaadid temaga sammu pidada ei suutnud."
Ta oli Tartu 3. jaoskonna (Ülejõe) kohtunik. Paguluses Rootsis töötas Juhan Tekkel Eesti Komitee sekretärina, hiljem pensionärina aeda harides. Oma pika elu jooksul säilitas Juhan Tekkel niivõrd hea tervise, et ei pidanud kunagi arsti abi tarvitama.
Oskar Puhm
Oskar Puhm (17. aprill (4. aprill vkj) 1912 Tallinn – 28. märts 1990 Toronto) oli eesti vaimulik.
Lõpetas 1929. aastal eksternina Tallinna Poeglaste Humanitaargümnaasiumi. Õppis Tartu Ülikooli loodusteaduskonnas 1929, usuteaduskonnas aastatel 1929–1933 (lõpetas), oli noorim Tartu Ülikooli usuteaduskonna lõpetanu (20-aastane), õigusteaduskonnas 1934. Üliõpilasselts Concordia vilistlane.
Oli prooviaastal Keila, Tallinna Jaani ja Petseri Peetri kogudustes. Ordineeriti 18. veebruaril 1934 pastoriks.
Lääne-Harju praostkonna vikaarina teenis Paldiski kogudust 1933–1934. Tallinna Jaani koguduse 1. pihtkonna abiõpetaja 1934–1935. Tallinna Peetruse koguduse õpetaja 1935–1936. Rannamõisa abikoguduse õpetaja 1936–1937. Ranna koguduse õpetaja 1937–1944. 1934. aastal valiti ta edumeelsete kodanike valimisliidu kandidaadina Paldiski linnavolikokku, kuid siis liitus vapsidega. Kaitseliidu Keila malevkonna spordipealik. 1941–1943 oli ta Haabersti algkooli juhataja.
Aleksander Tõnisson
Vene sõjaväes
Sõjaväeteenistusse astus ta 30. august 1896 teise järgu vabatahtlikuna. Pärast Vilno junkrukooli lõpetamist ülendati ta 29. oktoober 1899 alamleitnandiks, misjärel teenis kuni 30. augustini 1900 113. jalaväepolgus nooremohvitserina, 1904. aasta sügiseni pataljoni adjutandina ning siis polgu kohtu asjaajajana ja mobilisatsioonijaoskonna ülemana.
Kasvukoht
Kasvukoht on biotoop, kus taim või seen (või üldisemalt sessiilne organism) elab.
Aleksander Tõnisson
Vene sõjaväes
1905. aastal võttis ta 1. kütipolgu koosseisus rooduülemana osa Vene-Jaapani sõjast. Seejärel teenis kuni 1909. aasta sügiseni Riia õppepataljonis ning 24. juulini 1914 113. jalaväepolgus õppekomando ülemana ja rooduülemana.
Kasvukoht
Kasvukohta iseloomustavad keskkonnategurid.
Taimekoosluse kasvukohta nimetatakse ka ökotoobiks.
Aleksander Tõnisson
Vene sõjaväes
Esimeses maailmasõjas osales ta algul pataljoniülemana ja siis polguülema abina. Lahinguväljal ülesnäidatud vahvuse ja osutatud teenete eest autasustati teda 6 aumärgi ja mõõkadega, teiste hulgas 4. järgu Püha Vladimiri ordeniga koos mõõkade ja lindiga. 1916 ülendati ta polkovnikuks. Venemaal 1856. aastast kehtestatud isikliku aadliõiguse saamise statuudi kohaselt tähendas see pärilikku aadlistaatust – seega olid ka Aleksander Tõnissoni järeltulijad aadlikud.
Eesti rahvuslikes väeosades ja Eesti Vabariigi sõjaväes
Kui pärast Venemaa keisri Nikolai II valitsuse kukutamist 1917. aasta kevadel Eesti rahvusväeosi looma hakati, kutsuti polkovnik A. Tõnisson 1. Eesti polgu ülemaks, kellena tegutses ta 9. maist 1917. aastal. Sama aasta 6. detsembril nimetati ta 1. Eesti Diviisi brigaadiülemaks. Võttis 1. Eesti polgu ülemana osa lahingutegevusest Riia rindel, Muhumaal ja Haapsalu piirkonnas Lääne-Eesti rannikul Pärnust Paldiskini. Oli formaalselt kõikide Vene sõjavägede juhataja selles piirkonnas.
Enamlaste võimule pääsemine Venemaal ja Vene keisririigi sõjaväe lagunemine 1917. aasta viimasel veerandil ei jätnud ka Eesti sõjaväe kohta oma mõju avaldamata. Et distsipliini ja korda noores sõjaväes alal hoida tuli polkovnik Tõnissonil väljastpoolt sissetikkuva bolševike agitatsiooni vastu võidelda. Polkovnik Aleksander Tõnisson, 1. Eesti jalaväepolgu ülemana takistas Haapsalus sõja-revolutsioonikomitee ja tööliste ja soldatite saadikute nõukogu moodustamist ja vahistas agitaatorid. Kihutajatel läks siiski korda üht osa sõjaväge enamliseks muuta, milleks bolševikke toetava Läti kütidiviiisi tagavarapolgu Tartus viibimine tublisti kaasa aitas.
1917 sügisel sattus teravasse vastuollu kohaliku enamliku vooluga. Viimaks võeti polkovnik Tõnisson Eestimaa Sõja-Revolutsioonikomitee otsuse alusel enamlaste poolt vangi ja saadeti Petrogradi, kus mõisteti surma. Pääses aga õnneliku juhuse läbi.
Vabanes pärast Bresti rahu sõlmimist, 1918. aasta märtsis. Sama aasta suvel varjas ta end Saksa okupatsioonivõimude eest Soomes. Võttis osa Eesti põrandaaluse omakaitse loomisest elavalt osa.
Pärast Saksa vägede lahkumist 1918 ülendas Eesti Ajutine Valitsus ta kindralmajoriks ja nimetas Eesti sõjaväe (1. diviisi) ülemjuhatajaks. Tegelikult aga ei olnud seda sõjaväge veel olemaski ja kindral Tõnissonil tuli ainult siit-sealt kokkuastunud vabatahtlike salkadega, kellel veel pealegi sõjariistad osaliselt puudusid, sissetungivatele enamlistele jõukudele vastu astuda. Kui pärast kindral Johan Laidoneri Tallinna jõudmist detsembris 1918 vägede ülemjuhatus tema kätte usaldati, juhtis kindralmajor A. Tõnisson Vabadussõjas 1. diviisi ülemana sõjategevust Viru rindel, kus oma kõige suuremad võidud võitis – Rakvere ja iseäranis Narva said tagasivõetud kuulmata lühikese aja jooksul. 1919. aasta detsembris määrati Viru rinde ülemaks. Desarmeeris ja interneeris edukalt taudidest nakatatud Loodearmeed.
Pärast Vabadussõda oli A. Tõnisson vaheldumisi 1. ja 3. diviisi ülem, ühtlasi ka Sõjanõukogu liige. 1920 juulist oktoobrini sõjaminister. 1932. aasta novembrist 1933. aasta maini kaitseminister, määrati 1933 kaitseministri nõukogu alaliseks liikmeks. 21. novembril 1933 avaldati talle Vabariigi Valitsuse otsusega tänu 15-aastase teenistusjuubeli puhul
Tõnisson läks 1934. aastal erru. Ta arreteeriti Nõukogude okupatsioonivõimude poolt ja tõenäoliselt lasti suvel 1941 kuskil Tallinna lähistel maha.
Poliitiline tegevus
1934–1939 Tartu linnapea. 1939 valiti Tartu linnavolinikuks. 26. juulil 1935 määras majandusminister ta kirjastusühisuse Postimees sekvestrivalitsuse esimeheks, 10. oktoobril 1936 valiti Aleksander Tõnisson kirjastusühisuse nõukogu esimeheks. 1939–1940 Tallinna ülemlinnapea. 1937 Rahvuskogu liige ja abiesimees. I Riigivolikogu valimistel kandideeris ta Põhiseaduse Elluviimise Rahvarinde kandidaadina 45. valimisringkonnas, kuid kaotas Jaan Tõnissonile ja nimetati Riigihoidja poolt I Riiginõukogu liikmeks. Kaitseliidus teenivate väeosa ülema õigusteta vanemohvitseride aukohtu esimees (1936). Isamaaliidu liige.
Tunnustus
Aleksander Tõnisson leidis äramärkimist:
Mälestuse jäädvustamine
Alates 2005. aastast korraldab Kaitseliit Alutaguse malev Aleksander Tõnissoni mälestuseks tema sünniaastapäeval spordivõistlust "Kindrali jooks".
14. augustil 2002 avati Aleksander Tõnissoni sünnitalus tema mälestuskivi.
Oskar Puhm
Toronto koguduse asutaja ja õpetaja 1948–1982. Kanada praostkonna praost 1977–1982. Konsistooriumi assessor 1976–1982. Praost emeritus 1982.
Aleksander Tõnisson
Isiklikku
Tema venna Johannnese poeg oli koduloolane ja muinsuskaitsja Jüri Tõnisson.
Oskar Puhm
Toronto Peetri kogudus ehitas endale kiriku
Kirjandus
Eesti Evangeeliumi Luteri Usu Peetri kogudus Torontos 1948–1958 (koguduse 10. aastapäeva puhul välja antud album)
Aleksander Tõnisson
Isiklikku
Aleksander Tõnisson oli abielus Selma Tõnissoniga (suri 22. detsembril 1981 Tallinnas). Abikaasa ja noorem poeg Leo küüditati 1941. aastal Kirovi oblastisse, vanemale pojale Aleksandrile (Leksile) määrati karistuseks 25 + 5 aastat.
Christiaan Barnard
pisi|Christiaan Barnard (1969) Christiaan Neethling Barnard (8. november 1922 – 2. september 2001) oli Lõuna-Aafrika südamekirurg, kes 1967. aastal tegi maailma esimese eduka südamesiirdamisoperatsiooni.
1946. aastal lõpetas ta Kaplinna Ülikooli ja asus tööle Groote Schuuri haiglasse kirurgina. Aastail 1956–1958 täiendas end Minnesota ülikoolis.
Teda huvitasid lahtised südamelõikused ning ta valmistas esimese südame tehisklapi.
1967. aastal, pärast edukaid südamesiirdamisi koertel, otsustas ta südame siirata inimesele. Patsient Louis Washkansky elas siiratud südamega 18 päeva. Ta suri tüsistustesse.
Tanel Võtti
Tanel Võtti (sündinud 16. mail 1988) on eesti jalgpallur, kes mängib Eesti Meistriliiga klubis Nõmme Kalju. Lisaks sellele kuulub ta ka Eesti U21-jalgpallikoondise koosseisu.
Nõmme Kalju
Jaanuaris 2010 sõlmis Võtti Nõmme Kaljuga lepingu 3+1 aastaks.
Christian Wolff
pisi|[[Johann Georg Wille. Christian Wolffi portree]] Christian Wolff (hiljem Christian Freiherr von Wolff; 24. jaanuar 1679 Breslau – 9. aprill 1754) oli saksa filosoof, üks saksa valgustuse rajajaid Christian Thomasiuse kõrval. Temalt pärineb Leibnizi-Wolffi filosoofia.
Elulugu
Christian Wolff sündis 24. jaanuaril 1679 parkali pojana. Teda kasvatati ortodoksse luterluse vaimus ja temast pidi saama pastor. Et disputeerida katoliiklastest kaaslastega, uuris ta Aquino Thomase, Francisco Suáreze jt skolastikute töid ja käis katoliiklikel jumalateenistustel ning sai osavaks vaidlejaks. Et ortodoksne luterlik teoloogia ei olnud tema jaoks piisavalt tõsikindel, hakkas ta õppima matemaatikat.
Aastal 1699, mil Erhard Weigel suri, immatrikuleerus Wolff Jena ülikooli. Seal õpetas Weigeli õpilane Paul Hebenstreit. Wolff sai tuttavaks ka Ehrenfried Walther von Tschirnhausiga, kelle teos "Medicina mentis" Wolffi tugevasti mõjutas.
Wolff ei olnud rahul sealsete filosoofiaõppejõudude Christian Thomasiuse ja Nikolaus Hieronymus Gundlingiga, kelle õpetus oli pinnapealne ja eklektiline, kuigi Leibniz soovitas nendega hästi läbi saada. Wolff hakkas peale matemaatika lugema ka filosoofiat. Tema loengud olid algul suuremalt jaolt Leibnizi filosoofia esitused, vähehaaval võtsid need skolastilisema kuju ja eemaldusid ka sisuliselt Leibnizi õpetusest. Leibniz väitis, et Wolff ei tea tema filosoofiast midagi peale selle, mis on avaldatud, ja Wolff väitis, et on Leibnizist sõltumatu. Johann Franz Buddeus ja Andreas Rüdiger andsid Wolffi filosoofiale nimeks Leibnizi-Wolffi filosoofia, mis ongi käibele jäänud. Mõlemad protesteerisid selle vastu, ja Wolff ütles, et on võtnud rohkem Aquino Thomaselt kui Leibnizilt.
Halle-aja alguses jätkas Wolff matemaatikaloenguid (arvatakse, et ta õpetas Saksamaal esimesena diferentsiaal- ja integraalarvutust) ning avaldas matemaatikaraamatuid, mida hakati pidama parimateks õpikuteks. Tema ainuke püsiväärtusega saavutus matemaatikas oli saksakeelse matemaatikaterminoloogia väljatöötamine. Üleminek matemaatikalt filosoofiale oli sujuv, sest tol ajal õpetati matemaatika nime all ka näiteks astronoomiat ja fortifikatsiooni ja Wolff võttis matemaatika ka loogika eeskujuks. Temalt ilmus saksakeelne sarnaste pealkirjadega ("Mõistlikud mõtted...") raamatusari, mis tegi ta Saksamaa juhtivaks filosoofiks. Need on paksud raamatud, mis kubisevad üleliigsetest näidetest (sageli kehtetutest), tõestustest, definitsioonidest ja viidetest oma teostele ja nende tsitaatidest, oma teoste soovitamisest ja kiitlemisest.