cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Muhv (rõivas)
Muhvi järgi sai nime tegelane Eesti kirjandusklassikast, Eno Raua raamatu "Naksitrallid" üks peategelastest Muhv.
Thiago Mendes
Thiago Henrique Mendes Ribeiro (sündinud 15. märtsil 1992 São Luísis) on Brasiilia jalgpallur, kes mängib kaitsva poolkaitsja või keskkaitsjana Katari kõrgliigaklubis Al-Rayyan.
Ta alustas klubikarjääri Brasiilia klubis Goiás, mille põhimeeskonnas debüteeris ta 2011. aastal Brasiilia esiliigas. Aastatel 2013–2014 mängis ta klubiga Brasiilia kõrgliigas.
Aastatel 2015–2017 mängis ta Brasiilia kõrgliigas São Paulo ridades.
2017. aasta juulis sõlmis ta viieaastase lepingu Prantsusmaa kõrgliigaklubiga Lille. 2019. aasta juuli siirdus ta Prantsusmaa kõrgliigaklubisse Lyoni Olympique.
2023. aasta juulis sõlmis ta kaheaastase lepingu Al-Rayyaniga.
Ernst Brasche
Ernst Conrad Otto Brasche (15. (vkj)/ 27. november 1873 Tallinn – 12. november 1933 Tallinn) oli Eesti arst, maletaja ja purjesportlane.
Haridus
Lõpetas 1893. aastal Tallinna Nikolai Gümnaasiumi. Õppis aastatel 1894–1899 Tartu Ülikooli arstiteaduskonnas. Akadeemiliselt oli ta korporatsiooni Estonia liige.
Arstina
Vene-Jaapani sõja ajal aastatel 1904–1905 oli ta arst Venemaa Punase Risti teenistuses Harbiinis. Pärast sõda jäi ta elama Peterburi, ta oli seal arst ka esimese maailmasõja ajal aastatel 1915–1918.
1918. aastal tuli ta koos perega tagasi Eestisse. Vabadussõja ajal aastatel 1919–1920 oli ta arst 2. Tallinna sõjaväehaiglas, kus ta töötas ka pärast sõda kuni 1925. aastani. Pärast tegutses ta eraarstina kurgu-, kõrva- ja ninahaiguste alal Tallinnas ja Haapsalus.
Purjetajana
Ta sai 1912. aasta suveolümpiamängudel Stockholmis 10-meetriste segajahtide klassis pronksmedali jahil Gallia II.
Jahi kapten oli Joseph von Schomacker, meeskonda kuulusid veel vürst Esper Beloselski, Karl Lindholm, Nikolai Pušnitski, Aleksandr Rodionov ja Philip Strauch. Jahi omanik oli pankur ja ettevõtja Aleksandr Võšnegradski.
Maletajana
Ta tuli males 1921. aastal Tallinna esimeseks meistriks. Ta sai Eesti 1. meistrivõistlustel 1925. aastal 3. koha.
Virbalis
Virbalis on linn Leedus Vilkaviškise rajoonis, Virbalise valla halduskeskus. Linn asub merepinnast 79 meetri kõrgusel.
Linnas on keskkool ja raamatukogu. Vaatamisväärsusteks on 1844. aastal ehitatud luteri kirik ja 1945. aastal ehitatud katoliku kirik.
Elanikkond
1897. aasta rahvaloenduse andmeil oli Virbalise elanikest juute 37%, leedulasi 26,66%, sakslasi 24,9%, poolakaid 7,07% ja venelasi 3,73%.
2011. aasta rahvaloenduse andmetel oli Virbalise elanikest leedulasi 98,53% ja teiste rahvaste esindajaid 1,46%.
Ajalugu
Asulat on esmamainitud 1529. aastal. Aastail 1529–1567 oli tegemist privileegideta aleviga. Aastal 1564 ehitati sinna esimene kirik. Aastal 1569 sai Virbalis Magdeburgi õigused ja vapi. Aastal 1646 avati seal kihelkonnakool. Aastal 1655 lõi Janusz Radziwiłł seal Jan II Kazimierz Waza vastu suunatud sõjalise liidu. Kuni XVIII sajandini kandis alev nime Naujoji Valia või Nova Volia, poola keeles Nowa Wola.
Poola jagamise tagajärjel kuulus alev aastail 1795–1807 Preisi kuningriigi koosseisu. Saksa keeles kandis asula nime Wirballen. Pärast seda kuulus Virbalis Venemaa koosseisu.
Asula kasvule pani alguse aasta 1865, mil rajati Peterburi–Berliini raudtee Vilniusest Königsbergi viiv haru, mis asulat küll ei läbinud, aga selle lähedusse Kybartaisse rajati Virbalise raudteejaam. Aastal 1924 avati esimene Leedu bussiliin, mis ühendas Virbalist Vilkaviškise ja Marijampolėga. Virbalisest sai linn 3. augustil 1946.
Vald (Leedu)
pisi|Leedu 1. järgu haldusüksused (eristatud värvustega) ning 2. järgu haldusüksused nende sees Vald (leedu keeles seniūnija, mitmuses seniūnijos) on Leedu 2. järgu haldusüksus. Leedu on jagatud 546 vallaks.
Esimesed vallad moodustati Leedu aladel XIV sajandi teisel poolel. Tegemist oli haldusüksustega, mis ümbritsesid suurvürstide valduses olevaid linnuseid. Olukord muutus aastal 1413, mil Poola alade eeskujul moodustati maal Vilniuse vojevoodkond ja Trakai vojevoodkond. Neist väljapoole jääv Žemaitija ala hakkas kandma nime Žemaitija vald. Selle koosseisus oli ligi kolmkümmend maakonda ja oma staatuselt vastas see pigem vojevoodkondadele.
Tänapäevased vallad said aluse aastal 1919 kui maakonnasisesed haldusüksused, kus pidi olema vähemalt 100 elanikku. Nõukogude perioodil moodustati nende asemele külanõukogud, ent Leedu taasiseseisvumisel taastati ka vallad.
Leedu valdasid juhivad vallavanemad, kes on määratavad riigiametnikud. Nende ülesandeks on Irena Degutienė määratluse kohaselt tegeleda haldusüksuse finantsiliste ja juriidiliste küsimustega ning olla sealse rahva probleemide esindaja kõrgemal, omavalitsuslikul tasandil.
Haldusüksustena eksisteerivad vallad Leedus ka suuremate linnade sees.
Aristotelese eetika
Aristotelese eetika on Aristotelese filosoofia osa, mis käsitleb inimese hüve.
Eetikaõpetus Aristotelese järgi
Eetikaõpetuse eesmärk on praktiline. Eetikat õpitakse oma elu parandamiseks, sellepärast käsitleb see head tegutsemist, inimese heaolu loomust. Aine iseloomu tõttu kehtivad eetikas paljud üldistused ainult enamasti.
Sokratese ja Platoni eeskujul paigutab Aristoteles hea elu keskmesse voorused. Platoni eeskujul käsitab ta eetilisi voorusi (näiteks õiglus, vaprus, mõõdukus) keeruliste mõistuslike, emotsionaalsete ja sotsiaalsete oskuste komplektidena. Selleks et olla täiesti vooruslik, ei ole tarvis tunda loodusteadusi, matemaatikat ja metafüüsika põhjal aru saada, mis on headus, nagu leidis Platon, küll aga nõuab hea elu taipamist, kuidas eri hüved (näiteks sõprus, nauding, voorus, au, rikkus) omavahel kokku käivad ja terviku moodustavad. Et seda taipamist üksikjuhtudel rakendada, tuleb kasvatusest ja harjumustest omandada võime aru saada, milline teguviis on kõige mõistlikum. Sellepärast ei saa praktilist tarkust omandada ainult üldisi reegleid õppides, vaid oskused, mis võimaldavad üldist arusaamist heast elust igal konkreetsel juhtumil ellu rakendada, tuleb omandada harjutades.
Allikad
Aristoteles kirjutas eetikast kaks traktaati: "Nikomachose eetika" ja "Eudemose eetika". Ise ta neid pealkirju ei kasutanud, kuigi ta "Poliitikas" (1295a36) mainib üht neist (tõenäoliselt "Eudemose eetikat") ta ēthika ('kirjutised iseloomust') nime all. Eudemose ja Nikomachose nimi on hiljem lisatud. Pole teada täpselt, miks; võib-olla ühe neist toimetas Aristotelese sõber Eudemos ja teise Aristotelese poeg Nikomachos.
Mõlemad raamatud alustavad õnnest (eudaimonia) ning käsitlevad seejärel vooruse (aretē) loomust ning iseloomujooni, mida parim elu nõuab. Mõlemas on juttu sellest, millal kiitus või laitus on kohane, ning naudingu ja sõpruse loomusest, samuti õigest inimese ja Jumala vahelisest suhtest. Raamatute ülesehituses ja sisus on palju väikesi erinevusi. Enamiku uurijate arvates on "Nikomachose eetika" "Eudemose eetika" ümbertöötatud versioon. ("Eudemose eetika" IV, V ja VI raamat langevad siiski kokku "Nikomachose eetika" V, VI ja VII raamatuga.) Selle kasuks räägib see, et "Nikomachose eetikas" on teemasid, mida "Eudemose eetikas" ei ole: eetika ja poliitikateaduse vaheline tihe seos; Soloni ütlus, et kedagi ei saa õnnelikuks pidada, enne kui ta on surnud; argumendid selle kasuks, et filosoofiline elu on poliitilisest elust üle.
Aristotelesele on mõned antiikautorid omistanud ka teose "Magna moralia" ('suur raamat kommetest'; käsikiri koosnes kahest ebatavaliselt suurest papüüruserullist), mille autorsuses kaheldakse, sest näiteks Cicero ja Diogenes Laertios seda ei maini. Seal käsitletakse samu teemasid nagu ülalmainitud raamatutes väiksema põhjalikkusega umbes samast vaatenurgast. Mõnede uurijate arvates on tegu kõige varajasemate märkmetega Aristotelese eetikakursusest (kirja pandud Aristotelese või mõne õpilase poolt), teiste arvates on tegu hilisema kompilatsiooni või kohandusega Aristotelese traktaatidest.
Õpetuse juured ja uudsus
Aristoteles on Platonilt üle võtnud muu hulgas mõtte, et moraali juures peavad mõtlemine, emotsioonid ja himud moodustama terviku, ning mõtte, et sellise tervikliku iseloomu kujunemine peab algama kasvatusest lapsepõlves.
Aristoteles käsitles esimesena eetikat süstemaatiliselt ja omaette ainena, kuigi paljud motiivid esinevad juba Platonil.
Hea elu
Aristoteles alustab sellest, et selle kohta, mis on inimesele parim, on erinevaid arvamusi, ja see lahkheli tuleb lahendada. Eetika ei ole teoreetiline teadus: seda, mis on inimestele hüve, ei küsita mitte ainult teadmise pärast, vaid sellepärast, et selle teadmise abiga on hüve (õnne) parem saavutada. Küsimus, mis on hüve, ei otsi heade asjade (näiteks sõprus, nauding, tervis, au, voorused, näiteks vaprus) nimekirja, vaid seda, kas ühed hüved on teistest soovimisväärsemad. Aristoteles otsib ülimat hüve, eeldades, et see on soovimisväärne selle enese pärast, see ei ole soovimisväärne mõne muu hüve pärast ja kõik teised hüved on soovimisväärsed selle pärast. Aristotelese arvates nõustuvad kõik, et väljendid eudaimonia 'õnn (daimoni poolt soositud elu)' ja eu zēn 'hea elu' tähistavad sellist eesmärki. Need väljendid on hinnangulised, mitte meeleseisundit kirjeldavad. Keegi ei püüa hästi elada mingi muu eesmärgi pärast, vaid see on ülim eesmärk ning kõigi muude eesmärkide poole püüeldakse sellepärast, et need aitavad heale elule kaasa, mitte sellepärast, nagu hea elu nendes seisneks.
Et olla õnnelik, on tarvis ka teisi hüvesid, näiteks sõprust, rikkust ja võimu. Äärmine inetus või laste või heade sõprade surm seab õnne tõsiselt ohtu (1099a31–b6). Kuidas see nii saab olla, kui viimne eesmärk on vooruslik tegevus? Aristoteles vastab, et kui teisi hüvesid pole küllaldaselt, siis see mingil määral rikub või kahandab ka vooruslikku tegevust (1153b17–19). Sõpradeta, lasteta, võimuta nõrk ja inetu inimene ei leia nii palju võimalusi pikaajaliseks vooruslikuks tegevuseks, nii et ta ei suuda kuigi palju saavutada. Nii et õnnelik olemiseks peab mingil määral olema õnne; vooruslikemgi inimene võib juhtumisi õnnest ilma jääda. Aga vooruslik tegevus ei tule juhuslikult. On küll tarvis õnne omada vanemaid ja kaaskodanikke, kes aitavad vooruslikuks saada, kuid vooruste omandamise ja rakendamise eest vastutab suuresti inimene ise.
Kas inimene on voorustest huvitatud?
Aristotelese eetikale esitatakse järgmine vastuväide. Oletame, et millegi hästi tegemine, sealhulgas hästi elamine, seisneb mingite oskuste rakendamises, ja nimetame need oskused voorusteks. Aga sellest ei järeldu, et traditsiooniliselt voorusteks peetavad omadused, näiteks mõõdukus, õiglus ja vaprus, nii nagu neid tavaliselt mõistetakse, on voorused. Tuleb veel näidata, et õnn seisneb just nende oskuste teostamises. Neid traditsioonilisi voorusi tuleb tõlgendada nii, et see seletaks, miks neil peab heas elus kindlasti olema keskne koht. Aga võib-olla Aristoteles ei nõustuks sellega, sest ta ütleb, et eetika õppimisest on kasu üksnes nendel, kellele head harjumused on juba sisse kasvatatud (1095b4–6). Õppijad on juba õiglased, vaprad ja helded või on sellisteks saamas. Miks Aristoteles ei pöördu nende poole, kes traditsioonilistes voorustes kahtlevad ega ole seetõttu otsustanud neid endas kasvatada? Platon ju esitab "Politeia" I raamatus argumendi selle kasuks, et õiglus ei ole voorus, ning püüab ülejäänud raamatus seda ümber lükata. Tundub, nagu Aristoteles ei pöörduks nende poole, kes näiteks õigluse väärtuses kahtlevad. Võib-olla ta saab aru, et mõistuslik põhjendus eetika õppimisel kuigi palju ei aita; võib-olla ta arvab, et õiglane, helde ja vapper olemiseks ei saa põhjendit anda, vaid neid voorusi tuleb lapsest peale armastama õppida ja kui need on kord harjumuseks saanud, pole nende rakendamiseks põhjendit tarvis. Ent tõlgendada saab ka teisiti. Traditsiooniliste vooruste väärtuse näitamiseks tuleb kõigepealt selgeks teha nende loomus. Esimeses raamatus ta lihtsalt näitab, miks voorused üldse tähtsad on (1098a20–22). See, et õppijad peavad voorusi juba kultiveerima, ei pruugi igatahes tähendada, nagu neid üldse õigustada ei saaks. Aristoteles peab võib-olla silmas lihtsalt seda, et uurimine peab algama mingitest eeldustest. Kui ei ole asja kohta küllalt vaatlusi tehtud, siis pole võimalik aru saada teadusest selle asja kohta. Eetikas on tarvis kogemust, et näiteks vaprus ja heldus ei ole tülikad piirangud, vaid üllad, mõttekad ja nauditavad. Siis saab juba küsida, mis teeb need mõttekaks. Siis saab voorusi ka võrrelda teiste iseenesest soovimisväärsete asjadega ning küsima, kas mõni neist on teistest soovimisväärsem. Me saame lapsepõlvest kaasa süstematiseerimata meeldimised ja mittemeeldimised, mis põhinevad harjumusel ja kogemusel. Eetika üle mõtlemiseks ei pruugi sellest piisata, tarvis on ka head kasvatust. Nüüd tuleb asjade üle, millest me lapsepõlves vaimustusime, järele mõelda, ning süstematiseerida oma eesmärgid, et koostada sidus elukava. Selleks tuleb eetika vallas hästi mõelda.
Aristotelese ja Platoni eetika võrdlus
Aristoteles teeb midagi sarnast nagu Platon "Politioas". Platon järjestab hinge osad ning näitab, kuidas traditsioonilised voorused edendavad või väljendavad õiget suhet mõistuse ja teiste hingeosade vahel. Aristoteles näitab, et hea elu seisneb selles, et mõistus valitseb, ja iga vooruse puhul peab hing olema õigesti korrastatud. Aristoteles püüab läbi saada Platoni metafüüsikale (ideed, hüve idee) toetumata. Ta lükkab tagasi mõtte, et täiesti vooruslikuks saab ainult matemaatika ja loodusteaduste abiga, mõistes kõiki teadmisvaldkondi ühtse tervikuna. Kuigi Aristotelese eetika on filosoofiliselt peen, on see iseseisev valdkond, mis ei eelda teadmisi teistelt aladelt.
Platon ütleb "Politeia" II raamatus, et parimat tüüpi hüve on see, mis on soovimisväärne nii iseenesest kui ka tulemuste pärast (357d–358a). Aristoteles aga eeldab, et kui miski on soovimisväärne millegi muu pärast, siis see muu on parem (1094a14–16); sellepärast ei saa kõrgeimat liiki hüve olla soovimisväärne millegi muu pärast. Viimse eesmärgi puhul on kõik teised hüved parimal juhul vahendid selle ülima hüve edendamiseks. Sellepärast tuleb näidata, kuidas au, rikkus, nauding ja sõprus on vahendid voorusliku tegevuse teenistuses. Heas elus on voorus keskne, sest vooruslik inimene ei ela tavaliselt ilma sõpruseta, auta, rikkuseta, naudinguta jne. Vooruslik tegevus ei tee elu õnnelikuks mitte sellepärast, nagu see tagaks õnne hoolimata asjaoludest, vaid sellepärast, et kõigi väiksemate hüvede poole püüeldakse voorusliku tegevuse pärast. Sellepärast pöörab Aristoteles Platonist rohkem tähelepanu tavalistele (enamasti esinevatele (1094b11–22)) seostele vooruse ja teiste hüvede vahel. Vaesus, üksindus ja autus tavaliselt takistavad vooruse rakendamist ning seega õnne, kuigi mitte alati. Üldreegel on siiski, et hea elu tähendab piisavate vahendite omamist vooruse poole püüdlemiseks elu vältel.
Voorused ja voorusetus
Aristoteles eristab vaimu- ehk intellektivoorusi, mis ilmnevad arutlemisel, ja eetilisi ehk iseloomuvoorusi, mis ilmnevad mõistuse järgimisel (1103a1–10). Intellektivoorused jagunevad teoreetilise arutlemise voorusteks ja praktilise mõtlemise voorusteks (1139a3–8).
Kõigil vabadel meestel on võimalik omandada eetiline vooruslikkus ja praktiline tarkus, aga selleks peavad neil lapsepõlves kujunema õiged harjumused ning siis, kui mõistus on välja arenenud, tuleb neil omandada praktiline tarkus phronēsis. Eetiline voorus on täielikult välja arenenud alles siis, kui lisandub praktiline tarkus (1144b14–17). Eetilise vooruse alged ilmuvad lapsepõlves, kui me korduvalt satume olukorda, mis nõuab kohaseid tegusid ja tundeid. Kui me hakkame enam-vähem iseseisvalt mõtlema, õpime kujundama suuremat pilti elust, arutlemisoskus paraneb ja tundereaktsioonid täiustuvad. Vooruslikule inimesele pakub intellektuaalsete oskuste rakendamine naudingut. Kui vooruslik inimene on otsuse teinud, siis tal ei ole sisemist tungi toimida teisiti. Ta ei igatse teha seda, mida ta peab häbiväärseks. Talle ei valmista suurt meelehärmi loobumine naudingust, millest hoidumise vajadust ta taipab.
Aritoteles jagab need, kelle vooruslikkus on seesmisel põhjusel häiritud, kolmeks. Ühed on need, keda pärast otsuse tegemist tabab naudinguhimust, vihast või muust tundest tingitud vastutung, mis ei ole täielikult mõistuse kontrolli all. Mõned nende seast panevad sellele tungile hästi vastu ning käituvad tavaliselt voorusliku inimese kombel, kuigi nad pole vooruslikud. Aristoteles nimetab neid tahtejõulisteks (enkratēs). Need, kes tavaliselt tungile vastu panna ei suuda, on tahtenõrgad. Kolmandad isegi ei püüa teha seda, mida eetiliselt vooruslik inimene teeks, sest nende arvates on õiglus, mõõdukus, heldus ja muud voorused väheväärtuslikud või väärtusetud. Neid inimesi nimetab Aristoteles halbadeks (kakos, phaulos). Ta arvab, et halbu inimesi kannustab võimu- ja luksuseiha. Neid painab pleonexia — iha saada üha enam — mille tõttu nad on rahulolematud ja vihkavad ennast.
Nii tahtejõulisuse, tahtenõrkuse kui ka pahe puhul on Aristotelese järgi tegu sisemise harmoonia puudujäägiga (see idee pärineb Platonilt). Halb inimene hakkab oma kurja otsust kahetsema, sest osutub, et see ei vii teda eesmärgile (1166b5–29). See, kes teeb süstemaatiliselt oma elu kohta halbu otsuseid, allub mitte päris mõistuspärastele psühholoogilistele jõududele. Tema iha naudingu, võimu või mõne muu välise eesmärgi järele on nii suur, et ta eetilisusest suurt ei hooli. Et neid kõude ohjes hoida, tuleb lapsena sisse harjutada õiged hrjumused ja tundereaktsioonid, ning täiskasvanuna oma eesmärkide üle arukalt järele mõelda. Ent need jõud võivad tabada ka enam-vähem vooruslikke inimesi. Sellepärast vajab polis seadusi ja karistamisega ähvardamist. Selge mõtlemine inimelu eesmärkide üle ja selle ellurakendamise viiside üle on haruldane, sest inimese hing ei ole selleks kuigi sobiv.
Kesktee
Eetiline voorus on Aristotelese järgi hexis ('seisund') – tendents harjumuslikult tunda kohaseid tundeid (1105b25–6). Voorusetud iseloomuseisundid on tendentsid tunda ebakohaseid tundeid. Sellega ta hülgab Platoni varajastes dialoogides leiduva vaate, et voorus on teatud laadi teadmine ja pahe on teadmatus.
Iga eetiline voorus on vahepealne (kesktee) liiasusseisundi ja puudujäägiseisundi vahel (1106a26–b28). Näiteks vapper inimene teeb otsustuse, millistele ohtudele tasub vastu minna, millistele mitte, ning tunneb hirmu nii palju, kui asjaolud nõuavad. Ta erineb argpüksist, kes põgeneb iga ohu eest ja tunneb liiga suurt hirmu, ja hulljulgest, kelle meelest igale ohule tasub vastu minna ning kes tunneb vähe hirmu või üldse mitte. Kesktee kindlakstegemine võtab arvesse konkreetsed asjaolud (1106a36–b7). Kesktee leidmine igas olukorras nõuab asjaoludega täielikku ja üksikasjalist kursisolemist.
Kui olukord nõuab, peavad meil olema tugevad tunded. Mõnikord kohane väike viha, mõnikord suur viha. Tunne peab olema proportsionaalne olukorra tõsidusega. Tõsi küll, viha ega mingi muu tunne ei tohi olla nii suur, et mõistuse kontroll ära kaob.
Aristotelese keskteeõpetusele on vastu vaieldud, et alati ei saa voorusliku inimese probleemi kirjeldada kesktee valikuna. Näiteks tuleb mõnikord valida, kas minna pulma või täita mõnd muud kohustust. Vastuseks saab öelda, et voorusliku inimese eesmärk on ikkagi kesktee, kui eesmärki laialt mõista. Näiteks ei tohi vandekohtunik oma arutluses olla liiga kergeusklik ega liiga skeptiline, vaid kõigist kaalutlustest kohasel määral hoolima. Vihastavas olukorras tuleb vooruslikul inimesel kindlaks määrata, kas ja kuidas solvangule reageerida, ja tal tuleb kohasel määral oma positsioonist hoolida. Vooruslikul inimesel tuleb teguritele, mida tuleb targa otsuse tegemisel arvestada, parajal määral tähelepanu pöörata.
Kuidas kindlaks teha, milliste emotsioonide puhul tuleb kesktee leida? Kas ka näiteks maadlusarmastust peab iga inimene kohasel ajal parajal määral tundma? õnnelikku elu saab elada ka ilma selle tundeta. Võib-olla mõni emotsioon, millest Aristoteles eetiliselt voorusliku inimese puhul räägib, on ka selline, näiteks viha või hirm? Võib-olla rikkusest ja aust ei ole tarvis nii palju hoolida, nagu Aristoteles soovitab? Stoikud jõudsidki järeldusele, et viha ja hirm on alati kohatud. Aristotelese järgi on need mõnikord kohased ja iga inimene peab õppima neid valdama ja õigel ajal õigesti tundma. Selle õigustuseks tuleks näidata, et voorustega seotud emotsioonid õigesti tuntuna on iga hea elu väärtuslikud koostisosad. Seda saab võib-olla näidata, aga Aristoteles ei püüa seda teha. Aristoteles ütleb sageli, et kui hea inimene valib voorusliku teo, siis ta teeb seda ilu või headuse või õigsuse (kalon) nimel (näiteks 1120a23–24). See näitab, et eetiline tegevus on Aristotelese silmis sama kütkestav nagu kunstiteoste ja hästi valmistatud esemete ilu. Ta ütleb, et iga kunst (käsitöö) püüab valmistada teost, millest midagi ei tohi ära võtta ja millele midagi ei tohi lisada (1106b5–14). Hea käsitöölise hästi kavandatud ja valmistatud ese on peale kasulikkuse ka tasakaalus, proportsioonides ja harmoonias, sest need aitavad tal kasulik olla. Noorel inimesel, kes õpib voorusi, tuleb õppida armastama teha seda, mis on kalon, ja vihkama seda, mis on aischron 'häbiväärne', 'inetu'). Kindlakstegemine, mis on kalon, on keeruline (1106b28–33, 1109a24–30), ja tavaline inimlik vastumeelsus keeruliste asjade tegemise vastu aitab seletada voorusenappust (1104b10–11).
Ei see, et voorused on äärmuste vahel, ega see, et hea inimese eesmärk on vahepealne, ei ütle, kuidas otsuseid teha. Need teesid aitavad näha, millised voorused on head, ja aitavad süstematiseerida arusaamist sellest, millised omadused on voorused. Kui me näeme, et traditsioonilised voorused, näiteks mõõdukus ja vaprus, on keskmised seisundid, saame teha üldistuse, öeldes, et ka teised keskmised seisundid on voorused, kuigi neil pole nime. Aristoteles märgib näiteks, et keskmisel seisundil viha suhtes ei ole nime (1125b26–27).
Aristoteles ütleb, et eetikateooria ei saa öelda, kuidas otsustada. See, mida vooruslik inimene mingil puhul tegema peab, oleneb asjaoludest, ja need võivad olla nii erinevad, et ei saa anda reegleid, isegi mitte keerulisi, mis koos lahendaksid iga praktilise probleemi. Aristotelese arvates on sama lugu ka paljude kunstidega, näiteks arstimiskunsti ja laevajuhtimiskunstiga (1104a7–10). Vooruslik inimene näeb igal juhtumil tõde ning on otsekui nende standard ja mõõt (1113a32–33). See taipamine ei ole väljendamatu. Hea inimene kaalutleb hästi, uurib mõistuspäraselt. Kesktee määrab põhjendus ja viis, kuidas praktilise mõistusega inimene selle kindlaks teeks (1107a1–a2). Hea inimese vaated on autoriteetsed.
Aristoteles ei arva siiski, nagu poleks eranditeta reegleid. Mõned emotsioonid (vimm, häbitus, kadedus) ja teod (abielurikkumine, häbitus, mõrv) on alati väärad (1107a8–12). Ta kaitseb perekonna institutsiooni Platoni vastu (Poliitika II, 3–4). Ta on valmis selgitama, miks perekond on väärtuslik tava ja miks abieluväline seksuaalvahekord rikub abikaasade vahelist suhet. Abielus peab kehtima range truuduse reegel. Kehtivaid seadusi mõrva ja varguse kohta tuleb rangelt täita.
Praktiliselt targa inimese otsuseid saab õigustada arutluste ahelaga. Sellepärast räägib Aristoteles sageli praktilisest süllogismist, mille suureeldus ütleb, milline hüve tuleb saavutada, ja väike-eeldus ütleb, mis on konkreetses olukorras see hüve. Arutlus tuleb alati tagasi viia lähtekohale, mida enam arutlusega ei õigustata. Sellepärast tekib küsimus, kuidas kindlaks määrata arutluse õiged lähtekohad. Praktiline arutlemine eeldab alati, et on mingi eesmärk, mida püütakse saavutada. Arutluse ülesanne on kindlaks määrata, kuidas seda eesmärki saavutada. See arutlus ei pruugi piirduda eesmärkide ja vahenditega. Kui näiteks eesmärk on konflikti õiglane lahendamine, siis tuleb kindlaks teha, milles seisneb konkreetsel juhul õiglus. Mis tagab lähtekoha õigsuse? Aristoteles ütleb, et voorus teeb eesmärgi õigeks ja praktiline tarkus teeb õigeks asjad, mis selleni viivad (1144a7–8). Viimse eesmärgi üle võib ikkagi arutleda, nii nagu ta jõuab arutluse teel järeldusele, et õnn on vooruslik tegutsemine. Aga kaalutlemine lähtub tavaliselt palju konkreetsemast eesmärgist, näiteks aidata sõpra hädas. Selle eesmärgi määrab iseloom.
Vecrīga
pisi|262px|Vecrīga asendikaart
pisi|Riia vanalinn Vecrīga (ka Vecpilsēta või Iekšrīga, eestipäraselt Riia vanalinn) on asum Lätis, Riia linna Keskrajooni osa pindalaga 0,944 km². Vecrīga asub Daugava kaldal. Asum piirneb lõunas Maskavas forštatega, põhjas ja idas Centrsiga ning läänes ühendavad asumit sillad Ķīpsalaga ja Āgenskalnsiga. Asumis on 3059 elanikku (2010).
Vecrīgat piirab läänest Daugava jõgi, mujalt aga ajalooline vallikraav Linnakanal (Pilsētas kanāls). Jõeäärne ala ulatub 3 meetrit üle merepinna, kõrgeim koht asub Arsenāla iela tänaval ja ulatub 8 meetrit üle merepinna.
Vecrīga ehk Riia vanalinn on linna ajalooline süda. Asum on osaks UNESCO maailmapärandi nimistusse kuuluvast Riia linna alast. Tulevase Riia kohale tekkis asustus 10. sajandil, mil see muutus osaks Väina liivlaste asualast. 12. sajandil ja linna rajamise ajal paiknes seal kaks küla: üks tolleaegse Riia järve kaldal praeguse Alberti väljaku kohal, teine tolleaegsel Daugava rannal praeguse Peldu tänava kandis. Arheoloogilised leiud viitavad, et lisaks liivlastele on neis elanud ka kuralasi, võndlasi, semgaleid ja slaavlasi. Dokumenteeritult tekkis asustus aastal 1201, mil Riia linn asutati. Vanim osa linnast asub Peetri kiriku, Riia Jaani kiriku ja Püha Jüri kiriku ümbruses, sealt edasi kasvas linn Raeväljaku poole. pisi|left|Riia Püha Peetri kirik 1209. aastal ehitati Riia Püha Peetri kirik. 25. juulil 1211 pandi nurgakivi praegusele Riia toomkirikule. Algne toomkirik hävis küll aastal 1215 tules.
14. sajandi algul läks Riia linn ordu võimu alla. 1330. aastal hakati Riia lossi ehitama, loss valmis 1353. aastal, hiljem sai hoone Liivimaa ordu ordumeistri residendiks. 1330. aastatel kujunes Riia Uue turuplatsi läheduses välja ka linna haldus- ja avaliku elu keskus – Raeväljak, mille äärde ehitati uus raekoda ning arvatavasti ka nn Uus maja ehk hilisem Mustpeade maja. pisi|Riia loss Liivimaa ordu ja Riia linna vahel puhkenud nn Kümneaastase sõja ajal (1481–1491) ründasid 1484. aastal linnaelanikud ordumeistri kantsi Riia lossi. Pärast kuuekuulist piiramisrõngas olemist andis lossi garnison alla ja Riia raad otsustas lossi maha lõhkuda. Liivimaa ordumeistri residents viidi üle Cēsisesse. Ordumeister Walter von Plettenbergi valitsuse ajal Liivimaa ordu ja Riia linna vägede vahelise Neuermühleni lahingu tulemusel, mille võitsid orduväed, ordu ülemvõim Liivimaal taastus. Samuti ehitati Riia loss taas üles.
1537. aastal alustati Riia uue kindlustussüsteemi väljaehitust, mille käigus loodi kuni 11 m kõrgune mullavall ja veetõkked. XIX sajandil kujunes see kindluste süsteem linna arengule suureks takistuseks ja põhjustas hiljem linna kiire laienemise ning tööstuse koondumise uutesse asumitesse. pisi|left|Riia Püha Jakobi kirik Rzeczpospolita võimu alla sattumise järel ja katoliku kiriku ülemvõimu taastudes tugevnes Rooma paavstile alluva poola katoliku kiriku mõju. Poola võimude nõudel anti katoliku kogudusele üle seni lätlaste luteri kogudusele kuulunud Riia Püha Jakobi kirik (Svētā Jēkaba katedrāle), mis on praegu Riia peapiiskopkonna katedraaliks.
1783. aastal, pärast Venemaa keisrinna Katariina II alustatud haldusreforme Balti kubermangudes, lammutati Liivimaa kindralkuberneri George Browne'i käsu kohaselt osa Riia lossi ruume, et ehitada Liivimaa kubermanguvalitsuse jaoks avaramad ruumid. Ümber- ja juurdeehitustööd kestsid lossis kogu 19. sajandi jooksul. pisi|Püssirohutorn
Seni müüridest piiratud vanalinn sai ülejäänud linnaga parema ühenduse alles 1857. aastal. Toona arvati Riia Venemaa kindluste nimekirjast välja ja linna kaitsevallid lammutati. Säilinud on Rootsi värav ja Püssirohutorn.
XIX sajandil oli Riia rikas kaubalinn ja laienes kiiresti. Uusi hooneid kerkis ka vanalinna, kuigi põhiline ehitustöö käis Centrsi aladel.
Éric Gélinas
pisi|Éric Gélinas 2014. aastal New Jersey Devilsi särgis Éric Gélinas (sündinud 8. mail 1991 Vanieris Ontario provintsis) on Kanada jäähokimängija, kes mängib kaitsjana Šveitsi kõrgliiga klubis SC Bern.
Nove
Nove on mitme koha nimi:
Éric Gélinas
2009. aastal valis New Jersey Devils ta NHL-i draft'is 54. valikuna. Hooaegadel 2011–2012 ja 2012–2013 mängis ta põhiliselt New Jersey Devilsi noorteklubis Albany Devils American Hockey League'is (AHL). NHL-is tegi Gélinas debüüdi hooaja 2012–2013 New Jersey Devilsi viimases kodumängus Pittsburgh Penguinsi vastu. Esimese värava lõi ta NHL-is 24. oktoobril 2013 mängus Vancouver Canucksi vastu.
2016. aasta veebruaris liitus ta Colorado Avalanche'iga. 2017. aasta augustis sõlmis ta proovilepingu Montreal Canadiensiga ning osales klubi treeninglaagris, kuid päris lepingut tal klubiga sõlmida ei õnnestunud. Kogu hooaja 2017–2018 mängis ta AHL-i klubis Laval Rocket.
2018. aasta augustis liitus Gélinas KHL-i klubiga Bratislava Slovan. Hooaja 2018–2019 lõpus asus ta mängima Rootsi kõrgliigaklubis Rögle BK. 2021. aastal saavutas ta Röglega Rootsi meistrivõistlustel teise koha, kui finaalseerias kaotati Växjö Lakersile.
2021. aasta juunis sõlmis ta lepingu NHL-i klubiga Carolina Hurricanes. Hooaja 2021/22 alguses asus ta mängima AHL-is Hurricanesi tütarklubis Chicago Wolves, kuid juba 2021. aasta novembris otsustas Hurricanes temaga lepingu lõpetada. 23. novembril 2021 naasis Gélinas Röglesse, kuid ei suutnud seal eelmiste hooaegadega võrreldavaid esitusi teha. Hooaja 2021/22 lõpus mängis ta Rootsi kõrgliigaklubis Djurgårdens.
2022. aasta veebruaris sõlmis ta lepingu SC Berniga, asudes seal mängima hooajal 2022/23.
Muuli leprosoorium
Muuli leprosoorium oli leeprahaigete haigla (leprosoorium), mis rajati 1891. aastal. See asus Tartu lähedal Muulil, praegu on see koht juba linna piires Veeriku linnaosas.
Asutamine
Muuli leprosoorium asutati Liivimaa Leepratõrje Seltsi ja Tartu ülikooli kirurgiaprofessori Eduard von Wahli ettevõtmisel. See oli esimene selle seltsi poolt avatud leprosoorium ja ühtlasi esimene spetsialiseeritud asutus pidalitõbiste tarvis. Algul oli plaan leprosoorium avada Nina postijaama, kuid kuna selle ümberehitamine ja remont venis, üüriti linnale lähemal asuv "Muuli suvila", mis ehitati arhitekt R. Guleke juhtnööride kohaselt ümber. Esimene pidalitõbine, kes võttis endale ka majahoidja kohustused, asus Muulile elama 25. septembril (vkj) 1891. Ametlikult avati pidalitõbiste maja 1. oktoobril. Leepravastase võitluse algataja professor Wahli auks püstitati leprosooriumi ette lihtne kivist mälestusmärk kirjaga "Zur Erinnerung an Prof. Dr. Ed. von Wahl der Lepraverein".
Patsiendid
1891. aasta lõpuks oli majas 14 haiget. 1892. aastal tuli juurde 23 haiget, neist 5 suri, 10 haiget viidi üle vastavatud Ninasi leprosooriumisse Peipsi äärde. Varjupaigast lahkus 8 haiget, kes polnud enam nakkusohtlikud. Aasta lõpuks oli haigete arv jälle 14.
1917. aastal viidi kõik haiged üle Tarvastu leprosooriumi. Muulil algas töö uuesti 1922. aastal, mil asutus liideti dermatoloogia polikliinikuga. Juhataja A. Paldrockile anti õigused koondada Muulile ka teistest haiglatest huvitavamad juhtumid ning kasutada neid nii õppetegevuseks kui teaduslikus töös. Leprosooriumi tööd juhtis halastajaõde ning arstiks oli dermatoloogia polikliiniku noorem assistent. Alumisel korrusel oli kaks naiste ja üks meeste palat, söögituba, köök ja veranda. Teisel korrusel puutööruum, palat raskematele haigetele ning arstituba. Leprosooriumil oli ka oma pesuköök ja saun. Haigeile oli ette nähtud 16 kohta. Majapidamistööd olid ära jaotatud patsientide vahel, kokad ja pesupesijaid said oma töö eest ka väikest tasu.
Leprosooriumis hooliti haigetest ja nende elu prooviti igati paremaks muuta. Kõigil soovijail oli haigla aias oma maalapp, mida harida, lisaks üldkasutuses puuvilja- ja marjaaed. Haigete meelelahutuseks oli väike raamatukogu ning 1930. aastast ka raadio.
Muuli leprosooriumit ei suletud. Selle tegevus lõppes, kui Nõukogude väed vallutasid 1944. aastal Tartu. Haiged jooksid laiali, hiljem paigutati nad teistesse Eesti leprosooriumitesse.
Tänapäeval
Tänapäeval on hoonest alles vaid veidike vundamenti. Muuli leprosooriumil oli oluline koht leeprahaigete ravis, seal tegeleti aktiivselt teadustööga leepra paremaks tundmaõppimiseks ja ravimi väljatöötamiseks. Haigla oli tuntud ka väljaspool Eestit, seda näitavad arvukate välisleproloogide külastused.
Vikerlane (ajakiri)
Ajakiri "Vikerlane" ilmus aastatel 1949–50 Stockholmis Vello Pekomäe toimetusel.
Sarž
Sarž on toimse sidusega tavaliselt ühevärviline villane, puuvillane või siidriie.
Plebanivka
Plebanivka on mitme koha nimi:
Brunembert
pisi|Vallamaja ja kool
Brunembert (lääneflaami: Bruinenberg) on vald Põhja-Prantsusmaal Pas-de-Calais' departemangus.
Väike põllumajandusvald, u. 24 km Boulogne-sur-Merist idas, teede D252 ja D215 ristumiskoha ümbruses.
pisi|tühi|
Adelaide'i Ülikool
Adelaide'i ülikool (inglise keeles University of Adelaide) on ülikool Austraalias Adelaide'is.
Ülikool asutati 1874.
Jussi
Jussi on soome mehenimi.
See on ka Juhani hüüdnimi.
2012. aasta seisuga on Soomes Jussi nimi elanike registrisse kantud 24 527 korral.
Partsi mõis (Põlva)
Partsi mõis (saksa keeles Parzimois) oli rüütlimõis Põlva kihelkonnas Võrumaal. Nüüdisajal jääb mõis Põlva maakonda Põlva valda.
17. sajandil oli mõisa omanik Tartu ülikooliga seotud Johann Skytte. Hiljem on mõisa omanikud mitu korda vahetunud.
Mariupoli lennujaam
Mariupoli rahvusvaheline lennujaam (ukraina Міжнародний аеропорт Маріуполь; algselt Ždanovi lennujaam) on mittetöötav lennujaam Ukrainas Donetski oblastis, umbes 5 km kaugusel Mariupoli keskusest lääneedelas. Lennujaamast pole toimunud regulaarreise juba alates 2009. aastast ning lennujaam seoses sõjaga Donbassis suleti täielikult 19. juunil 2014.
Maisi tänav
pisi|Elamu Maisi 6 Maisi tänav on tänav Tallinnas Põhja-Tallinna linnaosas Pelgulinna asumis. Tänav algab Ristiku tänavalt, ristub Aru tänavaga ja ulatub kuni Sõle tänavani. Maisi tänav on idakirde-lääneedelasuunaline ja ligikaudu 370 meetri pikkune.
Hoonestus
1920. aastail ehitati Tallinna Linnavalitsuse eesvõttel mitmeid munitsipaalmajade gruppe, sh linnaarhitekt Herbert Johansoni kavandatud traditsionalistlike hoonetega Pelgulinnas. Sama projekti oli kasutatud ka varem Tallinna keskhaigla töötajate elamutele Herne tänaval ja Auna tänav 3, 5, 7 hoonetel.
Tänava nimed
Praeguse Maisi tänava nimi oli alates 14. jaanuarist 1925 Nurme tänav. Kordumise vältimiseks pandi 25. septembril 1959 tänavale uueks nimeks Kilgi tänav. Seejärel sai tänav 22. aprillil 1960 lähikonnas asunud kõrsviljanimeliste tänavate eeskujul nimeks Maisi tänav. .
Eesti Spordileht (1920–1940)
Eesti Spordileht oli 1920-1940 ilmunud sporditeemaline ajaleht.
Lehte andis algul kuni 1921. aasta 2. numbrini välja Eesti Spordiselts Kalev. Seejärel andis aastani 1922 lehte välja Eesti Spordi Liit. Seejärel andis lehte aastani 1940 välja Eesti Spordi Keskliit.
Luigi Rovati
Rovati sai raskekaalus (üle 175 naela ehk 79,4 kg) 1932. aasta Los Angelese olümpiamängude poksivõistlustel hõbemedali, kaotades finaalis kuldmedali- ja olümpiavõitjale Alberto Lovellile (Argentina).
Elukutselisena
Rovati poksis detsembrist 1932 kuni detsembrini 1937 elukutselisena. Ta pidas kokku 7 kohtumist, millest võitis 2 (neist 1 nokaudiga) ja kaotas 4 (need kõik nokaudiga) kohtumist ning 1 kohtumine jäi viiki.
Stepan Erzja
pisi|Stepan Erzia Stepan Erzja (ka Stepan Erzia; kodanikunimega Stepan Nefjodov; 27. oktoober/8. november 1876 Bajevo – 24. november 1959 Moskva) oli ersa skulptor, kes elas Argentinas ja Venemaal.
Ta sündis aastal 1876 Bajevos Alatõri maakonnas Simbirski kubermangus (praeguse haldusjaotuse järgi Ardatovi rajoonis Mordva vabariigis). Aastal 1892 kolis perekond Alatõri, kus ta oli õpipoisiks mitmetes ikoonimaali stuudiotes. Aastatel 1893–1897 elas ta Kaasanis, kus ta sai esimesed kogemused kujutava kunsti alal, maalides Volga äärsetes linnades ja külades kirikuid.
Peri mõis
pisi|Peri mõisa viinaköök 2023. aasta aprillis.
Peri mõis (saksa keeles Perrist) oli rüütlimõis Põlva kihelkonnas Võrumaal. Nüüdisajal jääb mõis Põlva maakonda Põlva valda.
Mõis rajati keskajal ja esimesed teateid mõisast on 1544.
Piirilinn
pisi|Ajaloolised piirilinnad [[Eesti-Venemaa piiril: Narva (Eesti Vabariik), Ivangorod (Venemaa Föderatsioon), mida lahutab Narva jõgi]] Piirilinn on riigipiiri ääres või -piiril asuv linn.
Eesti piirilinnad on Valga (Läti piiril) ja Narva (Venemaa piiril).
Atjurjevo rajoon
Atjurjevo rajoon on 2. järgu haldusüksus (munitsipaalrajoon) Venemaal Mordva Vabariigis.
Rajoonis on 13 külaasundust. Suuremad rahvusrühmad on venelased, mokšad ja tatarlased.
Rajooni tähtsaim majandusharu on põllumajandus. Kasvatatakse teravilja ja kartulit.
Ilmub ajaleht Selskie Vesti.
Genpei sõda
Genpei sõda (源平合戦, Genpei kassen) (1180–1185) oli Jaapani esimene täisulatustlik kodusõda.
Genpei sõda pani lõpu Heiani ajastule ning seda peeti kahe silmapaistvama sõdalaste klanni vahel: Minamoto ja Taira, keda mõlemat peeti keisri kaitsjateks ja mis oli nende rivaalitsemise põhjuseks. Sõda lõppes Taira klanni kaotuse ja Kamakura šogunaadi rajamisega. Sõja tagajärjena liikus võim aristokraatidelt ja templitelt üle samurai sõdalaste klassile.
Taust
Hilis-Heiani ajastul oli traditsiooniks muutunud asjaolu, et keiser abiellus vanema Fujiwara tütrega ja nende lapsed olid seega keiserlikud pärijad. Fujiwarad olid keiserliku perekonnaga tihedalt seotud nii traditsioonide kui ka vere kaudu. Võttes eeskuju Fujiwara klannilt, abiellus Taira no Kiyomori tütar keiser Takakuraga (keiser Go-Shirakawa poeg) ja oma võimu laiendamiseks sundis Kiyomori keiser Takakurat troonist loobuma oma poja Antoku (hilisem keiser) kasuks. Selle poliitilise manöövri tagajärjena sarnanes Taira no Kiyomori võim teistele troonist loobunud keisritele, kelle käes oli tegelik absoluutne täidesaatev võim. Loomulikult valmistas asjaolu pahameelt nii Minamoto klannidele kui ka keisri õukonnale endale ja oli ajendiks sõja puhkemisele.
Sõja algus
Hogeni ja Heiji ülestõusude jooksul oli Minamoto klann sisemiselt lõhestunud, mistõttu ei olnud kõik klanni liikmed tapetud või pagendusse saadetud, vaid mõni oli keiser Go-Shirakawa poolel võidelnud ja oli tema õukonnas ka teenistuses. Sõja alguseks võib pidada Minamoto klanni ühe liikme, kes oli ka keiser Go-Shirakawa õukonnas teenistuses olnud, Minamoto no Yorimasa pöördumist Mochihito, eelmise keisri Go-Shirakawa "unustatud" poja poole, et see tõstaks Taira no Kiyomori vastu mässu ja haaraks trooni.
Esimeseks konfliktiks oli 20. juunil peetud Uji lahing, kus Mochihito poolele olid kaasatud nii Minamoto lojalistid kui sõdalasmungad. Uji lahing lõppes Minamoto klanni kaotusega ja Mochihito surmaga. Minamoto väejuht Minamoto no Yorimasa tegi lahingu järel harakiri.
Esimene vastupanu Taira võimule oli maha surutud, kuid leek oli süttinud ja Genpei sõda oli käimas. Taira no Kiyomori õhutas seda veelgi Mii-dera ja Nara templite hävitamisega ning süvendas seda seejärel keiserliku õukonna ja lapskeisri kolimisega Kyotost omaenda provintsiasukohta Fukuharasse.
Minamoto no Yohinaka oli esimene, kes liikus ja pärast Taira armee otsustavat lüüasaamist Kurikara lahingus tungis ta pealinna poole. Taira klann ei hakanud võitlema, vaid võtsid lapskeiser Antoku ja keiserlikud regaalid ning põgenesid tagasi Fukuharasse.Tulemusena okupeeris Yoshinaka pealinna Kyōto vastupanuta.
Algul võeti Yoshinakat pealinnas vastu kui vabastajat, kuid peagi selgus, et kuigi ta oli vägev sõdalane, oli ta hingelt kombetu maamees. Tema karmid kombed ja sobimatu käitumine põhjustasid peagi konflikti pealinna keiserliku õukonnaga, mis muutus kiiresti teravaks, kui Yoshinaka üritas vahistada (ja tõenäoliselt tappa) pensionil olnud keiser Go-Shirakawat, kuid katse ebaõnnestus. Go-Shirakawa palus appi Minamoto no Yoritomo, kes ajas Yoshinaka pealinnas välja, ning hiljem tapeti viimane Uji linna juures.
Tagajärjed
Genpei sõda oli vaieldamatult üks enim häiritud sõdu ajaloos, sest sellega kaasnesid arvukad looduskatastroofid: taifuun (1180), katk ja nälg (1181–82) ning suur maavärin (1184), mis mõjutasid teatud määral sõja algust, kulgu ja lõppu. Sõda hõlmas tervet Jaapanit, kuivõrd varasemad konfliktid ja ulatuslikumad kodusõjad piirdusid Jaapani keskregiooniga või jäid kaugematesse piirkondadesse
Dan-no-Ura lahinguga kindlustas Minamoto no Yoshitomo militaarse võimule tõusu ja keisrivõimu hääbumise, pannes aluse Kamakura šogunaadile ja esimesele sõjaväelisele valitsusele, kus keiser oli nii-öelda sümboolseks võimuhoidjaks.
Neodüümmagnet
Paagutamine annab parimad magnetilised omadused, kuid seab piirangud magneti kujule ja vajab kindlasti pinnakatmist, samas polümeeriga sidumise meetod võimaldab saada erikujulisi detaile ning paremaid mehaanilisi omadusi, kuid magnetilised omadused on paagutatud magnetitest nõrgemad.
Neodüümmagnetite puuduseks võrreldes muud tüüpi magnetitega on limiteeritud töötemperatuur (80–230 °C) ja katmata pindade vastuvõtlikkus korrosioonile.
Iseloomustus
pisi|NdFeB magnetilised domeenid, mis on tehtud nähtavaks [[Kerri efekt|Kerri mikroskoobiga. Sulam koosneb mikroskoopilistest kristalliteradest. Domeenidena eristuvad heledad ja tumedad triibud igas terakeses. Magnetilise anisotroopia tõttu on terad magnetiseerunud piki eelistatud kristallograafilist suunda ja triibud pildil moodustuvad paralleelselt selle suunaga. Enamikul pildil olevatest teradest on magnetiseerumise suund paralleelne pinnaga, aga joonega ümbritsetud domeenil on suund vertikaalne, nii et ainult domeenide otsad on näha]] pisi|[[Ferrovedelik klaasplaadil, mille all asub neodüümmagnet]] Neodüüm (neodüümium, neodymium) on ferromagnetiline metall (täpsemalt antiferromagnetiliste omadustega), kuid tema Curie punkt (temperatuur, millest ülespoole ferromagnetism kaob) on 19 K (−254 °C), seega neodüümi magnetilised omadused ilmnevad ainult ülimadalatel temperatuuridel. Samas neodüümi sulamid üleminekumetallidega (näiteks raud) omavad palju kõrgemaid Curie temperatuure ja tänu sellele saab valmistada neodüümmagneteid.
Neodüümmagnetil on tugevam magnetjõud kui näiteks ferriitmagnetil või AlNiCo magnetil. Neodüümmagneti magnetvälja tugevus võib olla üle 1,4 tesla, kui tüüpilise keraamilise ferriitmagneti magnetväli on umbes 0,4 teslat. (Võrdluseks: Maa magnetvälja tugevus on enamasti 25–65 mikroteslat.)
Neodüümmagnetit iseloomustab kõrge vastupidavus demagnetiseerimisele. Samas on (eriti paagutatud) materjal vastuvõtlik korrosioonile, seetõttu kaetakse neodüümmagneteid kas nikli, nikli-vase-nikli, tsingi, epoksiidiga, PTFE jm.
Neodüümmagneti tugevus tuleneb mitmest tegurist. Sulami Nd2Fe14B kristallstruktuur omab erakordselt kõrget uniaksiaalset magnetokristallilist anisotroopiat (anisotroopia konstant K1 4,5 MJ/m3). See tähendab, et esineb magneetumise tendents joonduda eelistatud kristallograafilise suuna järgi ehk kristall eelistab magnetiseeruda piki kindlat kristallitelge, kuid seda on väga raske magneetida teistes suundades. Kord magnetiseeritult tuleb vastupidises suunas magneetimiseks rakendada tugevat vastassuunalist magnetvälja.
Neodüümmagnet koosneb kristallilistest teradest, mille magnetteljed on suunatud kõik ühte suunda (toimub tootmisprotsessi käigus võimsas magnetväljas ). Kristallvõre vastupidavus suunamuutuse suhtes annab ühendile väga kõrge koertsitiivjõu (vastupidavus demagnetiseerumisele).
Neodüümi aatomil saab olla suur magnetiline dipoolmoment, kuna tal võib olla kuni 7 paardumata elektroni (lantanoidide 4f orbitaalide elektronide läbitungimisefekti mõju, mistõttu ei saa orbitaalid kattuda ligandide orbitaalidega ja ei osale sidemete moodustamisel) võrreldes 3 paardumata elektroniga raua puhul. Paardumata elektronid magnetmaterjalis, mis on joondunud spini järgi samasse suunda, genereerivad magnetvälja. See annab Nd2Fe14B ühendile kõrge küllastusmagneetumuse Js (µ0MS) 1,6 T. . Kuna maksimaalne magneetumisenergia (energiatihedus) on võrdeline küllastusmagneetumuse ruuduga, siis sellisel magnetil on suur potentsiaal omada kõrget magneetumisenergiat (|BH|max = 512 kJ/m3 (64 MGOe))
Tegelikkuses saavutatavad neodüümmagneti magnetilised omadused sõltuvad sulami koostisest, mikrostruktuurist ja valmistamise tehnoloogiast.
Magnetilised omadused
Püsimagnetite omadused, mida kasutatakse magnetite omavahelises võrdluses:
Neodüümmagnetitel on kõrgem jääkmagneetumus, palju kõrgem koertsiivsus ja energiatihedus kui teist tüüpi magnetitel, kuid palju madalam Curie temperatuur. Erisulamitega, mis sisaldavad terbiumi ja düsproosiumi, on võimalik saavutada kõrgemaid Curie temperatuure.
Alljärgnev tabel võrdleb magnetilisi omadusi neodüümmagnetite ja teist tüüpi magnetite vahel:
Füüsikalised ja mehaanilised omadused
Füüsikaliste omaduste võrdlus paagutatud neodüümmagneti ja samaarium-koobaltmagneti vahel.
Klassid
Neodüümmagnetid on jaotatud klassidesse vastavalt nende energiatihedusele, sõltuvalt millise väärtuseni on võimalik neid maksimaalselt magneetida (|BH|max). Klassid on määratletud tugevusühiku Mega-Gauss Oersted (MGOe) järgi. Klassid on reastatud alates nõrgimast tugevusest, näiteks N35 kuni kõige tugevamani N52. Kõrgemad klasside numbrid tähistavad tugevamaid magneteid. Tähed, mis järgnevad klassile, näitavad maksimaalset kasutustemperatuuri (näiteks M tähistab maksimaalset kasutustemperatuuri kuni 100 °C ja AH kuni 230 °C, ilma tähiseta klassid kuni 80 °C).
Neodüümmagnetite (paagutatud) klassid
Polümeeriga segamise tehnoloogial põhinevate magnetite klassid algavad tähega B (bonded), siis järgneb tähis N (neodüüm) ning kaks esimest näitavad magneti tugevust (MGOe) ning kaks viimast numbrit koertsitiivsust (kOe).
Neodüümmagnetite (polümeeriga sidumise meetod) klasside näiteid:
Ajalugu
General Motors rajas 1986 oma leiutistel põhineva ettevõtte Magnaquench, mis varustas sulakedratud ja jahvatatud Nd2Fe14B pulbriga tootjaid, kes kasutasid magnetite valmistamiseks polümeeridega sidumise meetodit. Magnaquench sai hiljem ettevõtte Neo Material Technology, Inc. osaks, mis hiljem liideti ettevõttega Molycorp.
Sumitomo Special Metals sai hiljem Hitachi Corporationi osaks ning toodab ja laseb litsentsi alusel toota paagutatud Nd2Fe14B magneteid. Hitachi käes on üle 600 patendi neodüümmagnetite kasutamise kohta.
Sumimoto ja Magnequench omavad ristlitsentsi kokkulepet, mis reguleerib neodüümmagnetite müüki USA-s, samas mitmete enimkasutatavate ühendite patendid on tänaseks aegunud.