cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Unenägu
Evolutsioonipsühholoogiline teooria
Mitmed uurijad on arvamusel, et unenäod on evolutsiooni kõrvalsaadus ehk une epifenomen, millel puudub adaptiivne funktsioon. Selle teooria kohaselt ei mõjuta unenäod märkimisväärselt inimese igapäevaelu, lisaks ei mäleta paljud inimesed oma unenägusid, kuid saavad ometigi eluga hästi hakkama. Siiski leidub ka uurijaid, kes arvavad, et unenägudel on mingi adaptiivne funktsioon ellujäämise seisukohalt. Deirdre Barrett kirjeldab unenägusid kui "mõtlemist teistsuguses biokeemilises seisundis", kuid samade teemade ümber, mis ärkvelolekus. Mark Blechner kasutab terminit "oneiriline darvinism", viidates unenägude omadusele kombineerida omavahel väga erinevaid elemente inimese mõtetest. Paljud neist kombinatsioonidest ei ole elujõulised ja unustatakse, mõned on aga väärtuslikud ja võetakse kasutusele.
Soome psühholoog Antti Revonsuo arvab, et unenäod on arenenud ohu simuleerimise eesmärgil. Minevikus ümbritsesid inimesi mitmed looduslikud ohuallikad ning reproduktiivne eelis oli neil, kes suutsid ohtusid paremini vältida. Sel eesmärgil kujunesid unenäod, et ka magamise ajal harjutada ohuolukordadega toimetulemist. Revonsuo on näidanud, et tänapäeval näevad inimesed unenägudes palju ohurohkemaid olukordi, kui nad tegelikult igapäevaelus läbi elavad.
Maagimäestik
Piirkond mängis olulist rolli pronksiajal metallimaagi allikana ja keskajal metallurgia kujunemisel käsitööst suuremahulisemaks tööstuseks.
Unenägu
Kirkad unenäod
Kirgas unenägu (ka teadvustatud unenägu, paradoksaalne unenägu) on unenägu, milles inimene teadvustab endale, et ta näeb und. Sellises unenäos võib (aga ei pruugi) inimene omada teadlikku kontrolli oma tegevuste ja unenäokeskkonna üle. Kirgaste unenägude esinemine inimestel on küllaltki haruldane, aga siiski teaduslikult kinnitatud fenomen. Kirgaste unenägude teaduslik uurimine on potentsiaalikas valdkond, pakkudes uut informatsiooni nii unenägude kui teadvuse kohta.
Kirgaste unenägude nägija kohta öeldakse mõnikord oneironaut.
Maagimäestik
2019. aastal kanti mäestik UNESCO maailmapärandi nimistusse.
Adalbert von Stromberg
pisi|Adalbert von Stromberg Parun Adalbert Eduard Eugen Maximilian Otto von Stromberg (22. juuli 1880 Tāšu-Padure, Kuramaa – 31. detsember 1922 Tartu) oli baltisaksa usuteadlane.
Adalbert von Stromberg sündis kreisiülema, parun Adalbert von Strombergi (surnud 1907), ja Tāšu-Padure (Tels-Paddern) mõisast pärit Anna Jeanette Theophile von Keyserlingi (1853–1910) pojana.
Õppis Tartu Ülikoolis 1901–1913, tudeeris ka Berliini Ülikoolis. Töötas Tartu Ülikoolis eksegeetika ja Uue Testamendi eradotsendina 1914–1916 ja professorina 1919–1922.
Mõraste mõis
Mõraste mõis (saksa keeles Morast, hiljem Fersenau) oli rüütlimõis Märjamaa kihelkonnas Läänemaal. Nüüdisajal jääb kunagise mõisa territoorium Märjamaa valda. Mõisa keskus paiknes Mõraste külas.
Mõraste mõis rajati ajavahemikus 1549–1563. Mõisa algne saksakeelne nimi oli Morast. Kirjalikud teated mõisa kohta on olemas 1563. aastast, kuid oletatakse, et mõis oli olemas juba 1549. aastal kui Diedrich Uexkull päris Mõraste küla. 1774. aastal sai mõisa omanikuks Gustav von Fersen. Fersenite nimest tuleneb ka Mõraste mõisa hilisem saksakeelne nimi Fersenau.
18. sajandi teises pooles valmis barokses stiilis ühekorruseline kelpkatusega kivist peahoone. Mõisasüda paiknes Kasari jõe idakaldal Sipa külast ligikaudu 3,5 km lõunas.
1824. aastal eraldati Mõraste mõisast Uuesalu mõis.
1829. aastal avas Mõraste mõisas arstipraksise Carl Hermann Hesse, kes oli varem olnud Märjamaa kihelkonnarst ja kellest hiljem sai Paide kreisiarst.
1831. aastast oli mõisa omanikuks Kügelgenide, 1836. aastast Gernetite ja 1870. aastast Stackelbergide suguvõsa. 19. sajandi lõpus oli mõisa omanikuks Helene von Wistinghausen. Mõisa viimane omanik 1904. aastast oli Georg von Rennenkampff.
1905. aasta rahutuste käigus mõis põletati ja jäi varemetesse. Hiljem mõisa ei taastatud ja nüüdseks on kogu kompleksist alles vaid magasiaida müüri varemed.
Kiziljurt
Kiziljurt on linn Venemaal Dagestanis, Kiziljurti rajooni keskus.
Kose (Põltsamaa)
Kose on küla Jõgeva maakonnas Põltsamaa vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Pajusi valda.
Isabel Coixet
Isabel Coixet i Castillo (sündinud 9. aprillil 1962 Barcelona Barcelonèsis) on Hispaania filmirežissöör ja -stsenarist.
Isabeli vanaema oli Barcelonas kino piletimüüja. Isabel veetis palju aega kinos ja unistas filmiloojaks saamisest. Kui tüdruk 7-aastaselt esimest korda armulaual käis, sai ta kingituseks 8-millimeetrise filmikaamera.
Barcelona ülikoolis 18. ja 19. sajandi ajalugu õppides töötas ta reklaamikirjutajana. Reklaamiagentuurist näpatud filmile tegi ta eksperimentaalseid lühifilme. Ta hakkas ise reklaamfilme tootma, ja varsti näidati neid televisioonis kogu Euroopas.
Coixet oskab viit keelt.
Film "Mi vida sin mí" ("Minu elu ilma minuta"; 2003) räägib 23-aastasest naisest, kellel avastatakse ravimatu kõhukasvaja. Ta koostab nimekirja asjust, mida ta elus peab veel ära tegema ja kogema: leidma mehele uue naise, magama võõra mehega, kelle ta endasse armuma paneb ... Juhtub, et ta armub ise.
Tsitaate
Toode ei ole lihtsalt asi, see on lugu kelleltki, kes midagi vajab.
''Ma vajan igapäevaelus pisut salapära, ent ma vajan ka viisi, kuidas aru saada, mis maailmas toimub. Tõde võib alati leida, kuid kõigepealt peab olema salapära.''
Ludwig Stieda
Stieda oli kaupmehe poeg. Ta õppis Tartu Ülikoolis 1856–60, tudeeris ka Gießeni, Erlangeni ja Viini Ülikoolis. 1861 kaitses ta Tartu Ülikoolis doktorikraadi ja 1862 habiliteerus ehk sai eradotsendiks, mis andis õiguse ülikoolis loenguid pidada. Alates 1864 töötas ta Anatoomikumis assistendina ja 1875 sai ta Tartu Ülikooli anatoomiaprofessoriks.
1885–1912 oli ta Königsbergi ülikooli anatoomiaprofessor.
Alates 1886 oli ta Saksamaa Loodusteaduste Akadeemia Leopoldina liige ja alates 1904 Peterburi Teaduste Akadeemia kirjavahetajaliige.
Temast järele jäänud dokumendid asuvad Saksi-Anhalti ülikooli ja liidumaa raamatukogu arhiivis.
Tal oli kaks poega: Alfred Stieda (1869–1945) ja kirurg Alexander Stieda (1875–1966).
Vākhān
Vākhān (vene keeles Βахандарья (Vahhandarja)) on jõgi Aasias Afganistanis ning osalt Tadžikistanis Mägi-Badahšanis, Pandži vasakpoolne allikjõgi.
Jõe pikkus on 220 km.
Seal voolab ta algul edelasse, siis läände.
Seejärel ühineb ta Hindukuši ja Pamiiri piiril 8726 m kõrgusest Karl Marxi mäetipust kagus Tadžikistani piiril Langari lähedal 2799 m kõrgusel Pomiri jõega, moodustades Pandži jõe.
Tadžikistanis Afganistani piiri lähedal asuv Langar, kuhu on rajatud hüdroelektrijaam, paikneb kitsas orus Hindukuši ja Pamiiri vahel.
Terceira
pisi|Praia da Vitória, Terceira saarel Terceira on üks Assoori saartest. Pindala 397 km². Saar on mägine, kõrgus kuni 1023 meetrit. Kuulub Portugalile.
Terceira on Assoori saartest suurimaid. Sellel elab 56 000 inimest.
Saarel paikneb Assooride ajalooline pealinn Angra do Heroísmo.
13. november
13. november on Gregoriuse kalendri 317. (liigaastal 318.) päev. Juliuse kalendri järgi 31. oktoober (1901–2099).
Aktöbe
thumb Aktöbe (kasahhi Ақтөбе 'valge küngas') on linn Kasahstanis, Aktöbe oblasti keskus. Asub Ileki jõe ääres.
Linn on asutatud 1869. aastal. Linnaõigused sai 1880.
Gera
Gera on linn Saksamaal Tüüringi liidumaal. Asub Weisse Elsteri orus.
Ajalugu
Gerat on esmamainitud 995. aastal. 13. sajandi alguses sai Gera linnaõigused.
Volkswagen Phaeton
Volkswagen Phaeton on suur luksussedaan, mida tootis saksa autotootja Volkswagen AG aastatel 2002-2016. Auto nimi tuleneb Phaetonist, kes oli kreeka mütoloogias Heliose poeg.
Arendamine
Auto idee pärines toonaselt Volkswageni esimehelt Ferdinand Piëchilt, kes soovis arendada välja kõrgtehnoloogilise luksusauto, mis tõstaks firma mainet ning konkureeriks BMW ja Mercedes-Benzi mudelitega. Inseneritele esitati kümme tingimust, millele auto peab vastama, avalikkusele on neist teada vaid mõned. BBC autosaates "Top Gear" mainiti, et osad tingimustest olid sellised: uus auto peab olema võimeline sõitma terve päeva 50-kraadises kuumuses kiirusega 300 km/h ja samal ajal peab kliimaseade hoidma auto salongis temperatuuri madalamal kui 22 kraadi.
Gunnar Loho
Gunnar Loho (sündinud 4. novembril 1955 Kohtla-Järvel) on eesti muusikaprodutsent.
Ta oli nooruses Kohtla-Järve kandis tegutsenud ansambli Kristjan liider.
Volkswagen Phaeton
Ülevaade
Volkswagen Phaeton on suur luksussedaan, eesmootori ja esi- või nelikveoga, mida toodeti nii lühikese kui ka pikendatud teljevahega. Phaetoneid pandi käsitsi kokku Saksamaal, Dresdenis Volkswageni niinimetatud Gläserne manufaktur 'is ehk klaasist tehases.
Gunnar Loho
Isiklikku
Abielust laulja Estiniga (kodanikunimega Esta Loho) aastatel 1991–2001 on tal tütred Stina ja Sandra.
Volkswagen Phaeton
Kere ja välimus
Phaeton on ehitatud galvaniseeritud terasest Volkswageni D1 platvormile, mida kasutavad ka Bentley Continental GT ja Bentley Continental Flying Spur. Autot ehitatakse nii lühikese kui ka pika teljevahega (niinimetatud L-variandina). Tavalise Phaetoni pikkus on 5055 mm, samas kui Phaeton L on 5175 mm pikkune. Pikem teljevahe suurendab eelkõige tagaistujate jalaruumi. Auto on suure sedaani kohta üsna voolujooneline, õhutakistusteguriga 0,31. Auto välisdisainis on kasutatud teiste Volkswageni mudelite kujunduselemente. Phaeton on saanud seetõttu ka kriitika osaliseks, sest ülikallis luksussedaan meenutab liialt odavamaid mudeleid, eriti Volkswagen Passatit.
Gunnar Loho
Isiklikku
Ta on olnud abielus Anne Lohoga; neil on pojad Artis (sündinud 2001), Ronan ja Lucas.
Volkswagen Phaeton
Interjöör
Phaetonit toodetakse nii viie- kui ka neljaistmelisena. Neljaistmelise variandi puhul on taga kaks istet, mis on samamoodi reguleeritavad kui esiistmed. Kallimate variantide puhul on siseruumi kujundamisel kasutatud nahka ning puitu, kõrvuti metalli ja plastikuga, odavamatel variantidel on istmekatted tekstiilist. Auto nahksisu pärineb Itaalia nahafirmalt Poltrona Frau.
Auto kliimaseade on nelja tsooniga, mis lubab iga istme juurde eraldi temperatuuri määrata. Auto aknaklaasid on soojust isoleerivad ning infrapunakiirgust peegeldavad, mistõttu on auto sisekliima välistemperatuurist ja ilmastikust peaaegu sõltumatu.
Bensiinimootorid
BBC autosaates "Top Gear" eemaldati kuueliitrise mootoriga Phaetonilt kiiruspiiraja ja tippkiiruseks saavutati 323 km/h.
Ülekanne ja veermik
Phaetonile pakutakse viie- ja kuuekäigulist Tiptronic automaatkäigukasti. Tiptronic on automaatkäigukast, mis lubab käike ka käsitsi vahetada. V6 ja V8 mootoritele pakutakse kuuekäigulist, V10 ja W12 mootoritele viiekäigulist käigukasti.
Phaetonit toodetakse nii esiveolisena kui ka Volkswageni 4Motion nelikveoga, mis kasutab Torseni diferentsiaali, jaotades tavaolukorras jõu võrdselt esi- ja tagatelje vahel. Teatud olukordades on see aga võimeline jaotama kuni 67% jõust parema haarduvusega ratastele.
Kõigil Phaetonitel on Volkswageni elektrooniline stabiilsusprogramm (ESP).
Autol on käsitsi või automaatselt reguleeritav neljaastmeline kõigi rataste õhkvedrustus.
Et autos on väga palju elektroonikat, on kasutatud autodel esinenud sellega probleeme. Peamisteks vigadeks on elektrooniliste juhtplokkide omavahelised kommunikatsioonihäired.
Müügiarvud
Kõigist toodetud Phaetonitest on ligi pool müüdud Saksamaal.
Kehvade müügitulemuste peamiseks põhjuseks peetakse seda, et kallite autode ostjad ei pea Volkswagenit kuigi prestiižseks margiks, eelistades sellele Mercedes-Benzi, Audi, BMW ja Lexuse mudeleid.
Siiski valis näiteks Saksamaa liidukantsler Gerhard Schröder oma teisel ametiajal enda ametiautoks Phaetoni. Põhjus on, et enne kantsleriks saamist oli Schröder olnud aastatel 1990-1998 Alam-Saksi liidumaa peaminister (ministerpresident) - Alam-Saksi liidumaal Wolfsburgis paikneb Volkswageni peakorter ja firma on liidumaal üks suurimaid tööandjaid, ka liidumaa valitsusele kuulub palju Volkswageni aktsiaid.
Käsklus
Käsklus on võimalikult konkreetselt sõnastatud ja välja öeldud (või muul hästi arusaadaval moel edastatud) ning kindlal viisil kohe täitmisele kuuluv lühike korraldus.
Käsklustega juhtimist kasutatakse peamiselt sõjaväelises juhtimises, spordivõistlustel ja õiguskaitseasutuste poolt avaliku korra tagamisel.
Sept Îles
Sept Îles ('seitse saart') (bretooni keeles Seniz) on saar Prantsusmaal Bretagne'i lõunarannikul Morbihani lahes.
Halduslikult kuulub ta Morbihani departemangu Badeni valda.
Teda ühendab maismaaga liivatee, mis tõusu ajal üle ujutatakse.
Ämblikulised
Ämblikulised (Araneae) ehk rahvapäraselt ämblikud on ämblikulaadsete selts, kus on 50 000 liiki, millest Eestis elab 539 liiki.
Plaki järv
pisi|Plaki järv Plaki järv on järv Põlvamaal Orajõe külas.
Ämblikulised
Teadusharu, mis uurib ämblikke, nimetatakse arahnoloogiaks, vastavat eriteadlast aga arahnoloogiks.
Plaki järv
Plaki järv on looduslik järv, mille pindala on 1,6 ha (1963. aasta andmetel 0,9 ha) ja valgala 5,7 ha.
Enne Teist maailmasõda on järve nimetatud Himma järveks. Plaki järve nimi on seotud asjaoluga, et järv asus endisel Plakki kinnistul.
Ämblikulised
Iseära
Ämblikele on iseloomulik kehaväline seedimine. Ämblikud viivad koos mürgiga oma ohvri kehasse seedemahlu mis lagundab ohvri koed, hiljem tühjendades ohvri söödava sisemuse. Ämblike tagakehas on kesksool tugevasti harunenud, mis võimaldab toiduvarude säilitamist kehas. Ämblikel on madal ainevahetuse tase. Lisaks sellele on näidatud, et ainevahetuse taseme languse juures ei pruugi ämblike aktiivsus oluliselt langeda.
Plaki järv
Nõukogude perioodil juhiti Plaki järve Põlva linna olme- ja tööstuse reovett, mistõttu järv kasvas kinni.
Ämblikulised
Iseära
Osa ämblikke võrku ei koo, vaid varitseb saaki. Tihti mähivad ka võrku mittekuduvad ämblikud oma saagi võrguniitidesse. Krabiämblikud varitsevad saaki tavaliselt õitel. Seejuures on nad sageli taustaga sarnast värvi. Suhteliselt väike ämblik võib püüda endast mitu korda suuremat, sageli ohtlikku saaki.
Eesti
pisi|[[Harilik ristämblik Eestis.]] Nii eestlastel kui teistel rahvastel on levinud kujutlus ämblikust kui õnneloomast, kelle kahjustamine võtaks inimeselt õnne. ''Kui sa omas majas ämbliku näed, siis on sul õnn majas; tapad sa aga ämbliku, siis kaob õnn su majast. Ämblik on õnnelind (Jüri, 1895).''
Andrus Saareste sõnaraamatus (1962: 269) on järgmised ämblike rahvakeelsed nimetused:
Eestis on ämblike uurimisega tegelenud Asta Vilbaste, Mart Meriste jt.
Teised kultuurid
pisi|Ämblikud on tuntud oma võrgukudumise võime poolest. [[Harilik ristämblik võrku kudumas]] Eri aegade ja kultuuride lõikes on ämblikul mitmeid tähendusi ja rolle.
Ämblik võib olla kannatlikkuse ja loovuse sümbol – võrgu kudumine on aeganõudev ja loominguline tegevus, seepärast esineb ämblik ka loomismüütides kui abistaja või looja, nt Hopi indiaanlaste Ämbliknaine, Koyangwuti.
Vana-Egiptuses seostus ämblik jahi- ja sõjajumalanna Neithiga kui saatuse kuduja.
Ämblik kui õeluse sümbol võib seostuda sellega, et ämblik tapab aeglaselt surmava mürgiga.
Aafrika folklooris on ämblik isikustatud kui vembutajate jumal Anansi ning ta omab olulist kohta Lääne-Aafrika ja Kariibi folklooris. Siuu rahvaste jaoks on Ämblik (Iktomi) kudunud võrgu, milles maailm ripub ja on ka inimkeele jm keerukate oskuste leiutaja.
Mõistujutt Arachnest on Rooma lisandus klassikalisele Kreeka mütoloogiale. Arachne nimi tähendab ämblikku (vanakreeka keeles ἀράχνη), ta oli kuulsa Lüüdiast pärineva villavärvali Idmoni tütar ja õppis kudumist Athena juures. Arachne oli andekas kuduja, ent muutus uhkeks ja kuulutas, et ta on parem kui Athena, tarkuse, sõjakunsti ja kudumise jumalanna. Isegi Athena tunnistas, et Arachne töö oli laitmatu, kuid nördimusest, et inimene julgeb jumalanna endaga võistlema kutsuda, muutis ta Arachne ämblikuks.
Eesti ETNO
Eesti ETNO on pärimusmuusika õppelaager noortele pillimängijatele vanuses 16–30.
Eesti ETNO laager toimub igal suvel vahetult enne Viljandi Pärimusmuusika Festivali. Laagrist osavõtjad esinevad festivali lavadel laagris õpitud repertuaariga. Lugude õppimine toimub kuulmise järgi.
Ajalugu
Eesti ETNO pärimusmuusikalaager sai alguse aastal 1997, nime all Noorte Moosekantide Pillimängupäevad.
Anmatino
Anmatino oli tantsumuusikat viljelev Eesti ansambel, mis alustas tegevust 2006. aastal. Esitati nii omaloomingut kui ka kaverdati tuntud hitte.
Esimene avalik esinemine toimus 25. augustil 2006 Ulila Suveaias. Esimene iseseisev täispikk esinemine toimus 17. veebruaril 2007 Sürgavere Kultuurimajas.
Ansambli produtsendid olid Kaspars Maks aka Washex (Läti) ja Gunnar Loho (Eesti).
Koosseis
Algkoosseisus olid ansambli solistid Anne Loho ja Mati Klamp (kuni 19. detsembrini 2009).
2012. aastal sai uueks solistiks Jürmo Jurtom. Uue dueti esik-singel kandis nime "Macarena".
Alates 1. juulist 2016 oli ansambli meessolist Richard Sepajõe. Avaldati ka singel "Maast leidsin selle".
Noradrenaliin
pisi|Noradrenaliin Noradrenaliin ehk norepinefriin (tavaline lühend NA) on katehhoolamiinide ja seega ühtlasi fenetüülamiinide hulka kuuluv virgatsaine ja neurohormoon keemilise valemiga C8H11NO3.
Noradrenaliini sünteesitakse neerupealiste säsis, kust vereringesse vabanenuna on ta hormoon. Kesknärvisüsteemis ja sümpaatilises närvisüsteemis vabaneb noradrenaliin noradrenergiliste neuronite aksoniterminalidest närviülekande käigus, toimides sel viisil virgatsaine ehk neurotransmitterina. Närviülekandel toimib noradrenaliin nii α- kui ka β-adrenoretseptoritele, kuigi on leitud, et erinevate retseptori alatüüpide afiinsus adrenaliinile ja noradrenaliinile võib olla erinev.
Noradrenaliin koos adrenaliiniga moodustavad osa võitle-või-põgene süsteemist, mõjutades südametegevust, skeletilihaseid ning suurendades glükogenolüüsi ehk glükogeeni lagunemist ja glükoneogeneesi ehk glükoosi uuesti sünteesimist organismis.
Süntees
Sünteesi algprodukt loomorganismis on aminohape L-türosiin. Aromaatse tuuma metasüsiniku hüdroksüülumise korral muutub türosiin dioksüfenüülalaniiniks ehk L-DOPA-ks (DOPA – dioxyphenylalaninum). Ensüüm türosiini hüdroksülaas (türosiini 3-hüdroksülaas ehk türosiini 3-monooksügenaas) on piiratud aktiivsusega, kiiresti küllastuv ja moodustab ühe tähtsama lüli katehhoolamiinide sünteesi kiiruse ja hulga määramisel. Ainult väike osa türosiinist muutub DOPA-ks. Türosiini hüdroksülaasi aktiivsust on presünaptiliste retseptorite kaudse negatiivse tagasisidestuse teel võimelised pärssima tekkivad katehhoolamiinid ise (dopamiin, noradrenaliin, adrenaliin).
Järgmine aste on DOPA ensümaatiline dekarboksüülumine dioksüfenüülalaniiniks ehk dopamiiniks (dofamiiniks). Ensüüm aromaatsete L-aminohapete dekarboksülaas on organismis laialdaselt esinev aktiivne ensüümisüsteem, mis dekarboksüülib ka muid aromaatseid L-aminohappeid (türosiin, trüptofaan jt). Dopamiini haaravad adrenergilises neuronis depoograanulid ja ta edasine muutumine noradrenaliiniks toimub seal. Ensüüm β-monooksügenaasi (dopamiini β-hüdroksülaasi) toimel oksüdeerub dopamiini külgahela β-süsiniku juures olev süsinikuaatom ja tekib adrenergiline mediaator noradrenaliin. Kogu noradrenaliini sünteesiprotsess alates türosiinist toimub adrenergilise (dopamiinergilise) neuroni sees ehk intraneuronaalselt.
Oberlungwitz
pisi|Oberlungwitzi sukavabriku hoone Oberlungwitz on linn Saksamaal Saksimaa liidumaal Zwickau kreisis.
Kuni 2008. aastani asus see Chemnitzi kreisi kaguosas.
Linn on tuntud sukatööstuse ja sukkade valmistamise masinate tööstuse keskusena.
Oberlungwitzi maadele ulatub osaliselt Sachsenring.
Aju
pisi|Foto inimese [[peaajust. Tartu Ülikooli muuseum]] Aju on närvikoest koosnev kompaktne elund, loomade närvisüsteemi keskne osa.
Aju esineb nii selgrootutel kui ka selgroogsetel loomadel.
Selgroogsete loomade aju jaguneb seljaajuks ja peaajuks.
Russalka
Russalka (vene keeles Русалка 'näkineid') oli Venemaa keisririigi mereväe Tšarodeika-klassi kahetorniline monitor-soomuslaev, hiljem ümberklassifitseerituna rannakaitse soomuslaev.
Russalka uppus 19. septembril (vkj 7. septembril) 1893 teel Tallinnast Helsingisse. Hukkus kogu meeskond: lisaks komandörile 11 ohvitseri ja 166 meremeest, nende hulgas kuus meest Eesti- ja Liivimaalt. Russalka hukkumise mälestuseks on Tallinna lahe kaldale Kadrioru servale püstitatud mälestussammas.
Ehitamine
pisi|Russalka Helsingis dokis pärast veeskamist pisi|Russalka sadamas pisi|Russalka meeskonnaliikmeid peatekil ahtris Laeva projekteeris briti laevaehitaja Charles Mitchell. Russalka ehitamist alustati ametlikult 10. juunil 1866 Peterburis Admiraltiteedi tehases, kuid formaalne kiilu mahapanek toimus alles järgmisel aastal. Ehitamine kippus venima seoses materjalitarnete aeglusega ja ka algse planeeritud ehitusjuhi Kudrjavtsevi surmaga 1865. aastal.
Teenistus
1868. aastal arvati Russalka Balti laevastiku Soomuslaevade eskaadri koosseisu.
1869. aasta juunis riivas laev skäärides liikudes järsu pöörde ajal parema pardaga kivi. Keresse tekkis auk ja vesi tungis laeva. Et kallas oli lähedal, jõudis laev madalikule kinni sõita ja pääses seeläbi uppumisest. Sel ajal teenis laeval ka hilisem tuntud vene merendustegelane ja viitseadmiral Stepan Makarov, kes avaldaski järgmisel aastal Russalka näitel uurimuse laeva ujuvusest ja selle parandamise võimalustest. Pärast remonti ja tänu mitmetele uutele ohutusabinõudele (pumbad, veemõõtjad jne), käis Russalkaga kaasas kuuldus, et laev on uppumatu.
Märtsis 1870 arvati Russalka Balti laevastiku Suurtükiväe Õppesalka.
1871. aastal vahetati ahtritorni 381 mm suurtükid välja Obuhhovi 229 mm vastu. 1878.–1879. aastal vahetati laeval välja kõik peakaliibri 229 mm suurtükid pikemate ja võimsamate vastu. Lisaks vahetati välja katlad.
6. juulil 1889 teatas Postimees mõni päev varem juhtunud õnnetusest, kui sõjalaev "Admiral Spiridov" põrkas Tallinna sadamast väljudes kokku laevaga "Russalka". Hoolimata "Admiral Spiridovi" paksust terasseinast, löödi talle kaheksa jalga vee all suur auk sisse. Abilaev "Dvina" oli aga kohe kohal ja hoidis pumpade abil vigastatud laeva vee peal. Pärast seda, kui auk laeva keres oli hädapäraselt kinni topitud, viidi laev Kroonlinna täielikku parandusse.
13. veebruaril 1891. a klassifitseeriti Russalka rannakaitse soomuslaevaks.
Hukkumine
19. septembril (vkj 7. septembril) 1893 asus laevastiku suurtükiväe õppesalk Tallinnas ja selle ülemaks oli kontradmiral Buratšek. Soomuslaevale Russalka ja suurtükipaadile Tutša (ehitatud 1880, veeväljasurve 383 t, pikkus 36,4 m, kiirus 7 sõlme) anti korraldus sõita Helsingisse ja sealt edasi mööda skääre Björkösse (Primorskisse).
Väljasõit pidi toimuma 7.30 hommikul. Tegelikult sõideti välja kell 8.30, sest Russalka komandör 2. järgu kapten Viktor Kristjanovitš Jeniš (1852–1893) hilines. Hiljem selgus kohtus, et komandör kannatas sagedaste peavalude all, nii ka tol hommikul. Lõunatuule tugevus varahommikul oli sadamas 3 palli, umbes 17 meremiili kaugusel Revalsteini tulelaeval Tallinna madalal aga 9 palli.
Laevad pidid sõitma koos, nii et nende vahemaa oleks poolekilomeetrine ja et kuuleks teise sarvesignaali. Komandörid leppisid aga kokku, et Tutša asub teele varem. Kümme minutit hiljem järgnes Russalka. Kuna viimane oli kiirem, pidi ta Tutša peagi kinni püüdma. Tutša tõstis purjed, mis lisas kiirust. Russalka aga pidi suure lainetuse tõttu luugid sulgema, mis vähendas õhu juurdevoolu küttekolletesse. Laeva kiirus langes, tagantlaine tõttu oli alusel raske õigel kursil püsida. Tutša komandör, 2. järgu kapten Nikolai Mihhailovitš Luškov oleks pidanud Russalkat järele ootama, kuid seoses halva ilmaga pidas ta ohtlikuks kiirust vähendada. Enne kella 12 halvenes ilm veelgi. Hakkas sadama peent vihma, mis nähtavuse nullini kahandas. Tutšal oli tegemist, et ise pinnal püsida. Kell 3 päeval jõudis ta Helsingisse.
Russalka Helsingisse ei jõudnud. Russalka mahajäämisest Tutša komandör konkreetselt oma õppesalga ülemat informeerida ei soovinud, kuid üritas 8. septembril saada infot, kas ta võib edasi sõita üksinda. Salga ülemaga aga enne 10. septembrit sidet luua ei õnnestunud!.
Esimesed leiud ja otsingud
Esimene vihje kadunud Russalka kohta tuli Suomenlinna (Sveaborg) sadamasse 9. septembri hilisõhtul Helsingi politseiülemalt, kes teatas paadi ja vene madruse surnukeha leidmisest sama päeva pärastlõunal Kremari saarestikus. Päev hiljem leiti Santahamina (Santahamn) saarelt Russalkale kuulunud esemeid, sealhulgas kaks Russalka märgistusega purustatud paati ja korkmadratseid. Otsekohe kanti kõigest ette mereväe peastaapi.
Mereministeerium teatas Russalka kadumisest 10. septembril. Mereministeeriumi korraldatud otsingud, millest võttis osa 15 laeva ja mis kestsid kuni 16. oktoobrini 1893, jäid tulemusteta. Soomuslaeva hukkumispaika ei leitud. Aastal 1893 ei õnnestunudki soomuslaeva hukkumispaika välja selgitada. Tõendeid, peale Soome randa uhutud esemete, pealisehitise tükkide ja paadi koos madrus Ivan Prunski surnukehaga, ei leitud.
Hukkunud isikkoosseis
Hukkus 178 meremeest, nende hulgas 6 meest Eesti- ja Liivimaalt:
Uurimisest ja põhjustest
Kuna laevalt polnud ühtegi pääsenut ega polnud teada ka uppumiskohta, osutus uurimine keerukaks. Õnnetuse põhjuseks peeti siiski ilmaga mittearvestamist, sest laev polnud ette nähtud sõiduks avamerel ja tormiga. Kindlasti soodustas õnnetust parda väike kõrgus veepinnast.
Uurimise käigus selgus muuhulgas, et komandör kannatas sagedaste peavalude all. Nii ka tol hommikul ja see põhjustas hilinemise väljumisel. Russalka pidi merel suure lainetuse korral luugid sulgema. See vähendas õhu juurdevoolu küttekolletesse, mistõttu laeva kiirus langes ja tugeva tagantlaine tõttu oli alusel raske kursil püsida.
Uurimisel jõuti järeldusele, et keset Soome lahte otsustas soomuslaeva komandör nähtavasti naasta Tallinna, kuid tagasipööret tehes läks laev ümber ning uppus. Oletati, et Russalka uppumise põhjustas vee pääsemine luukide kaudu laeva sisemusse – see võis juhtuda ka ajal, kui kas masin, rool või roolitross läks rikki. Avastati veel, et väljudes oli Russalka maha unustanud tormi puhuks luukidele ja ustele mõeldud spetsiaalsed puidust katted. Plahvatus välistati, kuna leitud esemed olid pärit vaid ülemiselt tekilt.
28.–30. jaanuaril 1894 toimunud istungil otsustas kohus: Avaldada kontradmiral P. S. Buratšekile käskkirjas noomitus mitteküllaldase ettevaatlikkuse eest ilma valikul soomuslaeva Russalka ja suurtükipaadi Tutša väljasaatmisel merele, seadusevastase tegevusetuse ja alluvate nõrga järelevaatamise eest; laeva Tutša komandör N. M. Luškov vabastada ametist ülemuse käsu hooletu täitmise ja seadusevastase tegevusetuse pärast...
Kriitiline eksperdiarvamus
Ühe asjatundja toonane kirjeldas Russalka olukorrast tormisel merel:
Mälestussamba püstitamine
pisi|[[Russalka (monument)|Russalka mälestussammas Tallinnas]] Russalka hukkumise mälestuseks püstitati Tallinnas Kadriorus laeva hukkumise üheksandal aastapäeval 7. septembril (ukj 20. septembril) 1902 mälestussammas (autorid skulptor Amandus Adamson ja arhitekt Nikolai Tamm).
Samba tipus on ingel, kes osutab laeva hukkumiskoha poole. Samba ümber paiknevatel ketiga ühendatud postidel on kõigi hukkunute nimed.
Iseloomustus
Tšarodeika-laevaklassi projekteerimisel oli eeskuju võetud Ameerika Kodusõjas kasutusele võetud uudsest pöörd-kahuritorniga ja madala siluetiga soomuslaevast Monitor. Samas selgus, et selline laev on tänu madalale pardale vähese lainekindlusega ja tänu soomuse raskusele lisaks kehva manööverdusvõimega. Sageli ei kuulanud laev rooli enne, kui selle nurk oli antud 20°.
Laeval oli 2 peamasinat 2 katlaga. Lisaks 2 peakatlale oli laeval ka väiksem abikatel (eraldi peenema korstnaga) pumpade ja ventilatsiooni käitamiseks. Kivisöe varu kütteks oli 250 t.
Kahe peakaliibri suurtükitorni laskesektor oli 150° mõlema parda suunas, kuna otse piki laeva tulistada polnud võimalik. Iga peakaliibri kahuri kohta oli lahingukomplekt 75 lasku.
Russalka vraki leidmine
1933. aastal oli NSV Liidu Eriülesannetega Veealuste Tööde ekspeditsioon (EPRON) uppunud vene allveelaeva otsides sattunud vrakile, mida arvati Russalkaks.
2003. aasta jaanuaris algatas Eesti Meremuuseum uuesti Russalka otsingud. Neid hakkas juhtima allveearheoloog ja muuseumi uurimislaeva Mare kapten Vello Mäss. Peterburis asuv Sõja-Meremuuseum keeldus eestlastega koostööd tegemast. Appi tuli O. J. Schmidti nimelise Maa Füüsika Instituudi professor Andrei Nikonov Moskvast, kes otsis vajalikud materjalid Venemaa Teaduste Akadeemia raamatukogust välja ja saatis need Tallinna.
16. juunil läks Mare merele ja alustas soomuslaeva otsinguid. EPRON-i kaart sellele kantud Russalka hukkumiskoha koordinaatidega osutus ekslikuks ja EPRON-i kaudu 1933. aastal levinud teade Russalka leidmisest valeks. Oma kogemuste ja sisetunde põhjal määrasid Mäss ja tema kolleegid nüüd piirkonna, kus Russalka kõige tõenäolisemalt uppus.
22. juulil keskpäeval kell 14.40 ilmus Eesti Meremuuseumi uurimislaeva Mare sonari ekraanile laevavraki kujutis. 24. juulil sukeldusid süvaveetuukrid Kaido Peremees ja Indrek Ostrat vraki juurde ja jäädvustasid selle. Laev oli vööripidi 30 meetri sügavuselt põhjamudasse tunginud ja seisis peaaegu püstloodis 74 meetri sügavuses. Kahtlust ei olnud – 110 aastat tagasi jäljetult kadunud Russalka oli leitud.
Russalka ühes meremeestega puhkab merepõhjas asukohas 59°51,922` põhjalaiust ja 24°53,122` idapikkust.
2005. aasta juulis tegi Kanada filmirühm Russalka vraki leidmisest dokumentaalfilmi kavatsusega levitada seda National Geographicu ja Discovery Channeli kanalitel.
Paeltiib-paradiisilind
Paeltiib-paradiisilind (Semioptera wallacii, Semioptera wallacei) on linnuliik paradiisilindlaste sugukonnast. Teaduslik liiginimetus on pühendatud Alfred Russell Wallace'ile, kes liigi 1858. aastal avastas. Seejärel kohati lindu üle sajandi vähestel kordadel.
Levik
Paeltiib-paradiisilind elab Indoneesiale kuuluvatel Halmahera ja Bacani saartel. Ta on läänepoolseima levikuga paradiisilindlane.
Välimus
Pikkus on umbes 28 cm. Isaslinnul on läikiv violetne lagipea ja smaragdroheline kilpjas ehissulestik kurgualusel ja rinnal, tema kummagi tiiva nukilt lähtuvad kaks pikka valget ehissulge. Emaslind on väiksem, tagasihoidlikult oliivpruun ja isasest pikema sabaga.
Eluviisid
Isased on polügaamsed. Nad sooritavad mitmekesi suurejoonelisi mängulende.
Toiduks on peamiselt putukad, lülijalgsed ja puuviljad.
Paeltiib-paradiisilind on kantud CITESi liikide II kategooria nimekirja.
Waldenburg (Saksimaa)
Waldenburg on linn Saksamaal Saksimaa Zwickau kreisis.
Kuni 2008. aastani kuulus see Chemnitzi kreisi, asudes selle põhjaosas.
Julgeolekupolitsei Peaamet
Julgeolekupolitsei Peaamet (saksa keeles Hauptamt der Sicherheitspolizei) (lühend Sipo või SiPo) oli natsionaalsotsialistliku Saksa Riigi sisejulgeolekuasutus aastatel 1936 kuni 1939.
Julgeolekupolitsei Peaamet allus otse SS-Reichsführer ja Saksa Politsei Juhile (saksa keeles RFSS und Chef der deutschen Polizei) Heinrich Himmlerile.
Juht, juhtkond ja organisatsioon
Julgeolekupolitsei Peaametit juhtis Julgeolekupolitsei ja SD ülem Reinhard Heydrich, tema asetäitja oli Werner Best.
Merihumur
Merihumur (Honckenya peploides) on nelgiliste sugukonda kuuluv õistaim.
Merihumur kasvab eelkõige liivastel ja klibustel mererandadel, ka Eestis. Et sellises pinnases on vesi väga sügaval, kogub ta vett oma lihakatasse lehtedesse ja vartesse. Merihumur kasvab sageli rannaserval tiheda padrikuna.
Dagestanskije Ogni
Dagestanskije Ogni on linn Venemaal Dagestanis.
Asula on rajatud 1914. aastal, linnaõigused sai 1990. aastal.
2002. aastal oli 36% linnaelanikest tabassaraanid, 26% aserbaidžaanid, 22,3% lesgid, 8,3% dargid, 3,4% agulid ja 2% venelased.
Sept-Îles
Sept-Îles (prantsuse keeles 'seitse saart') ehk Uashat on linnaks nimetatav haldusüksus Kanadas Québeci provintsi idaosas Côte-Nordi halduspiirkonnas Sept-Rivièresi piirkondlikus maakonnamunitsipaliteedis.
Elanike arv on 25 081 (2020).
pisi|vasakul|Ülesvõte kosmosest
Izberbaš
Izberbaš on linn Venemaal Dagestanis. Elanike arv: 55 646 (2010. aasta seisuga); 39 365 (2002. aasta seisuga); 28 122 (1989. aasta seisuga).
Telšiai
Telšiai on linn Leedus, Telšiai rajooni halduskeskus. Asub Mastise järve kaldal. Linna vana saksakeelne nimi on Telsche(n) või Telschi, poola keeles Telsze, vene keeles on kasutusel olnud nimekuju Тельши. Administratiivselt moodustab Telšiai omaette valla.
Vaatamisväärsusteks on Telšiai katedraal, katoliku kirik aastast 1867 ja õigeusu kirik aastast 1938. Mastise järve kaldal asub vabaõhumuuseum, kus on taasloodud Žemaitija küla.
Ajalugu
Telšiaid on esmamainitud 1450. aastal. Asula tekkis kuralaste maadele. Aastal 1450 asus seal mõis, mille juurde tekkis ka alev. Aastal 1536 sai Telšiaist kohaliku kihelkonna keskus. Linnaõigused sai 1791. aastal, kuigi Jokūbas Leskauskas on asulat linnaks nimetatud juba aastal 1569. On oletatud, et põhjuseks võib olla see, et asula oli XVI sajandil linn ja kaotas vahepeal linnaõigused.
Alevi arengule aitas kaasa Povilas Sapieha, kes aastal 1624 asutas Telšiaisse kloostri. XVII–XVIII sajandil kogunes Telšiais mõnikord Žemaitija seim.
Aastal 1710 laastas Telšiaid katk, kuid aastaks 1721 oli alev taastunud. Kuningas August II andis asulale turuprivileegid, lubades avada turu igal nädalal, ühtlasi võidi seal pidada neli korda aastas laata.
Linn kasvas XIX sajandi lõpus kiiresti. Kuigi Telšiai oli aastast 1790 administratiivselt Žemaitija keskuseks, oli XVIII sajandil piirkonna jaoks tähtsaimaks asulaks siiski Raseiniai. Rahva jaoks muutus Telšiai Žemaitija pealinnaks alles XX sajandi alguses.
Linn oli aastal 2016 Leedu kultuuripealinnaks.
Elanike arv
2011. aasta rahvaloenduse andmetel oli Telšiai elanikkonnast leedulasi 97,44%, venelasi 1,71%, ukrainlasi 0,14% ja valgevenelasi 0,12%.
Tuntud elanikke
pisi|püsti|Wilfrid M. Voynich
Audi A3
Audi A3 on väikeauto, mida toodab Saksa autotootja Audi alates 1996. aastast.
Audi A3-sid on toodetud neli generatsiooni, millest kaks esimest on Volkswagen A platvormil (sama platvormiga on ka näiteks Audi TT, Volkswagen Golf, Volkswagen Caddy ja Touran).
Esimene generatsioon (Typ 8L; 1996–2003)
Esimest Audi A3 esitleti Euroopale aastal 1996. See sarnanes kõige rohkem Volkswagen Golfiga, kuid oli sportlikum, sest Audi pakkus A3-le nii esi- kui ka nelikvedu. Auto oli saadaval ainult 3-ukselise luukpärana ja kõikidel A3 mootoritel oli 4 silindrit. Peale Audi A4 oli A3 ainuke Audi, mis kasutab viit klappi ühe silindri kohta.
1999. aasta Audi A3 pakkus veel võimsamaid ja kiiremaid mootoreid: 1,8 turbo (132 kW) ja 1,9 R4 turbodiisel, millel oli pumba-düüsitehnoloogia ja muutuva geomeetriaga (VGT) turbolaadur. Nelikveolise A3 1,8 Quattro oli kas 150 hj (110 kw) või 180 hj (132 kW) ning tal oli sama Haldex-tüüpi nelikveosüsteem nagu Audi S3-l ja Audi TT-l. 1999 aastal pidi Audi turult taganema ja esitles kiirelt varem kavandatud 5-ukselist keret, mida firma kunagi toota ei plaaninud.
2000. aastate lõpus sai A3 uued esituled ning tagatuled, mõned muud pisikesed kosmeetilised muudatused, uue sisemuse ja esitles ka uut 6-käigulist manuaalkäigukasti. See pandi alguses 180 hj (132 kW) 1,8-liitrine turbomootor ja alles valminud 130 hj (96 kW) 1,9 turbodiisel. Standardvarustuse lisas Audi: ESP (külglibisemisevastane seade) ja pidurdusjõu jaotusarvuti.
Kuigi Audi A3 asendati Euroopas aastal 2003, jätkas esimese generatsiooni Audi A3 edukalt müüki. Müüki plaaniti tootvates riikides.
Teine generatsioon (Typ 8P; 2003–2012)
2003. aastal Genfi autonäitusel esitles Audi teise generatsiooni Audi A3 (typ 8P), mille disainis Walter de'Silva. Sellel oli uus PQ35 platvorm, uuesti disainitud ja avara ruumiga interjöör, uued bensiinimootorid (otsesissepritsega) ja standard kuuekäigulised manuaalkäigukastid (v.a 1.6 mudelil).
2003. aastal tulid uued sportmudelid: 2.0 Turbo FSI 200 PS (147 kW) ja 3.2 VR6 engine 250 PS (184 kW). Lisaks sai tellida Quattro nelikveosüsteemi ja S-Tronicu poolautomaatkäigukasti.
Uut viieukselist keret esitleti 2004. aasta juunis. Erinevalt eelmisest generatsioonist on uus A3 Sportback 8 cm pikem kui kolmeukseline keretüüp, samuti on juhiruum ja pagasiruum suuremad (pagas 370 liitrit). Samuti sai A3 uue esivõre, mis on kasutusel ka Audi A8 W12-l.
2005. aastal tulid uued S-line mudelid. Uued sportlikud dekoratiivesmed mis tulid kahjuks ainult teatud mudelitele. Esimest korda oli A3 saadaval ka Põhja-Ameerika turul, kus sai osta Sportback-kere, 2.0 TFSI ja 3.2 V6 Quattro. Sügisel 2005 aastal hakkas Audi valmistama uut mängu, et reklaamida Audi A3.
2006. aasta aprillis sai Audi A3 terve valiku uuendusi. Audi esitles uut, võimsamat 2,0-liitrist turbodiislit. (170 PS, 125 kW).
2006. aasta augustis teatas Audi S3 saabumisest. S3 sai 195 kW mootori.
Kolmas generatsioon (Typ 8V; 2012-2020)
2012. aasta Genfi autonäitusel esitles Audi kolmanda generatsiooni Audi A3 (8V) ning see oli ehitatud Volkswagen Grupi uuele modulaarsele platvormile. Sellest tehti lisaks tavalisele luukpärale ka sedaan ja kabriolett. Mootorivalikusse toodi lisaks tavamootoritele (bensiin, diisel) ka gaasi (g-tron)- ja elektrimootoriga pistikhübriid (e-tron) versioonid.
Audi A3 e-tron
E-troni jõuallikateks on 75 kW (102 hj) elektrimootor ja 1,4-liitrine 110 kW (150 hj) turboga bensiinimootor. Need arendavad kokku 150 kW (204 hj) ja 350 Nm pöördemomenti. Tippkiirus on 222 km/h ja kiirendus 0–100 km/h on 7,6 sekundit. Puhtalt elektriga suudab A3 läbida 50 kilomeetrit ning akupaki mahuks on 8,8 kWh. Kütusekulu NEDC standardi järgi on 1,5 l/100 km.
Audi A3 kabriolett
Audi A3 kabriolett on Audi A3 lahtine kaheukseline versioon. A3 esimesest põlvkonnast seda ei valmistatud, küll aga teisest ja kolmandast põlvkonnast.
2. põlvkonna kabrioleti pakiruum mahutab 320 liitrit. Mootorivalikus on kolm mootorit: 1,4-liitrine (125 ja 140 hj), 2-liitrine bensiinimootor (180 hj) ja 1,8-liitrine diisel (150 hj). Uus kabriolett on üsna pikk: vaid 21 cm lühem kui Audi A5 kabriolett.
Neljas generatsioon (Typ 8Y; 2020-)
Neljanda põlvkonna A3 avalikustati 2020. aastal ning keretüüpidest on saadaval 5-ukseline luukpära Sportback ja 4-ukseline sedaan. Auto on ehitatud Volkswagen grupi uusimale MQB Evo platvormile ning sama platvormi kasutavad ka 8. põlvkonna VW Golf, 4. põlvkonna Seat Leon ja 4. põlvkonna Škoda Octavia.
Saadaval on ka sportlikumad S3 ja RS3 mudelid.
Sergei Bagapš
pisi|Sergei Bagapš (2008) Sergei Vassiljevitš Bagapš (abhaasi keeles Сергеи Багаҧшь; 4. märtsil 1949 Suhhumi – 29. mail 2011 Moskva) oli osaliselt tunnustatud Abhaasia Vabariigi president.
Hariduselt oli ta agronoom. 1972 asus tööle eeterlikke õlisid tootva sovhoosi agronoomiaosakonna juhatajana.
1978 sai temast Gruusia Kommunistliku Partei Keskkomitee teabeosakonna juhataja asetäitja ning töölis- ja maanoorte osakonna juhataja asetäitja. 1980 sai ta Abhaasia oblastikomitee esimeseks sekretäriks, 1982 Otšamtširi rajoonikomitee esimeseks sekretäriks. 1992–1997 oli ta Abhaasia Vabariigi peaministri esimene asetäitja (seda ametikohta nimetati kuni 1993 Abhaasia ANSV Ministrite Nõukogu esimehe esimeseks asetäitjaks ja kuni 1995 Abhaasia Vabariigi Ministrite Nõukogu esimehe esimeseks asetäitjaks). 1997–1999 oli ta Abhaasia peaminister. Seejärel tõmbus ta poliitikast tagasi ja hakkas juhatama Abhaasia energiaettevõtet "Tšernomorenergo".
Esimest korda valiti Bagapš ametisse 3. oktoobril 2004 opositsioonikandidaadina. 29. oktoobril 2004 tunnistas Abhaasia ülemkohus valimised kehtetuteks, tühistades sellega oma varasema otsuse kuulutada Bagapš valimiste võitjaks. Ühtlasi kohustas ta keskvalimiskomisjoni korraldama kahe nädala jooksul uued valimised, aga nii kiiresti neid siiski ei korraldatud.
Uued valimised toimusid 12. jaanuaril 2005. Nendel osales kaks kandidaati, Bagapš ja Rahvapartei liider Jakub Lakoba. Järgmisel päeval kuulutas keskvalimiskomisjon Bagapši võitjaks.
12. detsembril 2009 toimunud presidendivalimistel valiti ta umbes 59 protsendiga häältest ametisse tagasi.
Lõuna-Osseetia sõja ajal oli Bagapš Abhaasia sõjaväe ülemjuhataja. Abhaasia avas teise rinde, tõmmates osa Gruusia vägesid enda peale. Sõja tulemusena saavutas Abhaasia 12. augustil 2008 täieliku kontrolli Kodori oru üle, sundides Gruusia sõjaväe- ja politseiüksused sealt lahkuma.
Bagapš oli Abhaasia korvpalliföderatsiooni president.
Ta oli abielus, peres on kaks last.
Anton Uesson
Anton Uesson (12. jaanuar 1879 – 13. aprill 1942 Sverdlovski vangla ) oli Eesti insener ja poliitik.
Elukäik
1939. aastal kirjutati Rahvalehes tema 60. sünnipäeva puhul: "A. Uessoni vaikne endassesüvenenud ilme sunnib inimesi kuidagi aukartusele ja kainusele ."
NKVD arreteeris ta 14. juunil 1941 Tallinnas. Surmaotsus, lasti maha.
Maladeta
pisi|Liustik Maladetal
Massiivi kõrgus on kuni 3404 meetrit (Aneto tipp) ja sellisena on ta Püreneede kõrgeim osa. Varem peeti Maladetat massiivi kõrgeimaks tipuks ja nii oli selle järgi nimetatud kogu mäemassiiv. Esimesel tipputõusul 28. septembril 1817 tuvastasid aga Jean Jacques Friedrich Wilhelm Parrot ja Pierre Barrauga, et seni Maladeta varju jäänud Aneto on veel kõrgem.
Varem olid püüdnud tippu tõusta ka Louis Ramond de Carbonnières 1787. aastal, Ferrieres 1801. aastal ja Louis Cordier 1802. aastal.
Pensilvaania vaher
Morfoloogia
pisi|left|Leht ja õiekobar Tüve kõrgus on kuni 10 m.
Maladeta
Maladeta lõunanõlvadelt saab alguse mitu Ebro vasakpoolset lisajõge ning põhjanõlvult lähtub Garonne.
Pensilvaania vaher
Morfoloogia
Puukoor on iseloomulik hallikaspruun kontrastsete püstiste, pisut looklevate valgete vöötidega.
Lehed on kuni 15 cm pikkused piklikud, kolme teravtipulise hõlmaga, leheserv on saagjas. Lehe pealispind on sügavroheline, kurruline, tugevate roodudega, alapool veidi roostevärvi karvadega.
Silmatorkamatud rohelised õied on rippuvates kobarates. Õitseb kevadel.
Vili on kuni 2,5 cm pikkuste tiivakestega kaksiktiibvili.
Levik
Pensilvaania vahtra levila on Põhja-Ameerika idaosa.
Elupaik
Kasvab niisketes metsades.
Ökoloogia
Ta on putuktolmleja.
Tema koor on põtrade lemmikroog.
Kultiveerimine
Palju kasutatakse kultivari 'Erythrocladum', millel on erkpunased võrsed ja pungad.
Salme Põhikool
pisi|Salme Põhikool Foto: [[Kasutaja:Avjoska|Ave Maria Mõistlik, 5. september 2009 ]] Salme Põhikool (endise nimega Jüri Suurhansu nimeline Salme 9-klassiline Kool) on põhikool Saare maakonnas Saaremaa vallas Salme alevikus aadressil Kuressaare maantee 1. Koolihoone asub Salme jõe põhjakaldal, Kuressaare poolt tulles jääb tee äärde paremale poole.
Kool alustas tegevust 1. septembril 1988. Kooli eelkäijad olid Salme Algkool (tegutses aastatel 1918–1988 kunagise Salme vallamaja ruumides) ja Tiirimetsa 8-klassiline kool (tegutses aastatel 1936–1988). Esimesel õppeaastal oli koolis 20 õpetajat ja 178 õpilast. 1988. aastal alustas õppetööd kaks esimest klassi, ehk teiste klassidega kokku kümme klassikomplekti, ja nii jätkati viis aastat. Kooli kõige suurem õpilaste arv on olnud 186.
Salme Põhikooli esimene direktor oli Arno Vinni. Tema auks on kooliõuel mälestuspink.
2008. aasta sügisel leiti kooli juurest mullatööde käigus esimene muinaslaev ja 2010. aasta arheoloogiliste kaevamiste käigus teine. Salme Põhikooli on oma tunnuslause: "Tõllu tugevus, viikingite visadus ja esiisade tarkus kahe mere vahel." Koolimaja ees on puidust viikingikuju, mille autor on Maire Põldma.
14. november
14. november on Gregoriuse kalendri 318. (liigaastal 319.) päev. Juliuse kalendri järgi 1. november (1901–2099).
Kizljar
Kizljar on linn Venemaal Dagestanis, Kizljari rajooni keskus. Asub Tereki jõe ääres. Linnas on konjakitehas.
Ajalugu
Linn asutati 1735. aastal kindlusena Tereki jõel.
Kõpu (Põltsamaa)
Kõpu (18. sajandi kaartidel Köppo) on küla Jõgeva maakonnas Põltsamaa vallas. Külas on olnud Kõpu kirikumõis. Külas paikneb Aidu järv.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Pajusi valda.
1989. aasta laskesuusatamise maailmameistrivõistlused
1989. aasta laskesuusatamise maailmameistrivõistlused olid 24. maailmameistrivõistlused laskesuusatamises, mis toimusid 7.–12. veebruarini Austrias Feistritzis.
Esimest korda peeti meeste ja naiste maailmameistrivõistlused koos. Esimest korda korraldati ka võistkondlik võistlus. Võistkonna starti ei läinud ühegi võistkonna üks laskesuusataja, vaid kogu meeskond, mis koosneb neljast inimesest. Raja läbimisel ja finišipaigal ei tohtinud võistkonna esimese ja viimase liikme vaheline kaugus ületada 15 sekundit või 50 meetrit, vastasel juhul lisati ajale 1 karistusminut. Iga võistluse korral läks kogu võistkond 150 m karistusringile, kui tehti möödalask. Kõik pidid korra laskma, laskmine toimus üksi. Kolm ülejäänud meeskonnaliiget pidid ootama, millal kolleeg laskmise lõpetab ja tulemuse saab. Pärast seda läksid kõik neli edasi järgmisse laskmisse või finišisse. Kogu aega võetakse arvesse võistkonna viimase liikme finišist.
Naistel muutusid mõlema distantsi pikkused; 5 km pikkune sprindidistants asendati 7,5 km pikkuse sprindidistantsiga ja 10 km distants pikenes 15 km pikkuseks.
10 km sprint
Kuupäev: 11. veebruar Osavõtjaid: 84 võistlejat Riike: Maailmameister 1987: Frank-Peter Rötsch <br style="clear:both;" />
20 km eraldistardist sõit
Kuupäev: 7. veebruar Osavõtjaid: 84 võistlejat Riike: Maailmameister 1987: Frank-Peter Rötsch <br style="clear:both;" />
4x7,5 km teatesõit
Kuupäev: 12. veebruar Osavõtjaid: 21 võistkonda Riike: Maailmameister 1987: Jurgen Wirth, Frank-Peter Rötsch, Matthias Jacob, Andre Sehmisch <br style="clear:both;" />
20 km võistkonnavõistlus
Kuupäev: 9. veebruar Osavõtjaid: 19 võistkonda Riike: <br style="clear:both;" />
7,5 km sprint
Kuupäev: 11. veebruar Osavõtjaid: 44 võistlejat Riike: Maailmameister 1988: Petra Behle <br style="clear:both;" />