cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Hestrie Cloete
Teistel olümpiamängudel järjest sai hõbemedali kahekordne maailmameister Hestrie Cloete. Naiskõrgushüppajatest näitas lõppvõistlusel kõige kindlamaid hüppeid Jelena Slessarenko.
"Slessarenko oli täna selgelt parem," tõdes oma Aafrika rekordist neli sentimeetrit vähem ületanud Cloete. "Olin hüppejärjekorras temast eespool ning mul oli võimalus talle sündmuste käiku dikteerida, kuid 2.04 oli mulle täna liiast." Sydneys jäi Cloete alla samale venelannale ja ka Jelena Jelessinale.
Isiklikku
Hestrie Cloete on 185 cm pikk ja kaalub 69 kg. Ta on abielus, kuulub klubisse Mr Price Athletics Club ja treenib Martin Marxi juhendamisel. Hobideks on lugemine ja muusika. Tema eeskujud ja iidolid on Inga Babakova ja Marius Corbett.
Mesa
Mesa on linn Ameerika Ühendriikides Arizona osariigis Maricopa maakonnas.
Mesa pindala on 324 km² ja elanike arv 2008. aastal oli 463 600. See on Arizona suuruselt kolmas linn Phoenixi ja Tucsoni järel.
Linnas asub suur Boeingu tehas, kus ehitatakse ka Boeing AH-64 Apache'i helikoptereid.
Ajalugu
Linna asutasid 1878. aastal mormoonid.
Vesikuuselised
Vesikuuselised (Haloragaceae ehk Haloragidaceae) on kivirikulaadsete seltsi kuuluv veetaimede sugukond.
Levila
Sugukond on kosmopoliitse levikuga. Kõige suurem on liikide arvukus Austraalias, kus on esindatud kõik perekonnad peale Proserpinaca and Laurembergia. Kuival maal elavad liigid esinevad peamiselt lõunapoolkeral. Perekonnad Glishcrocaryon, Haloragodendron, Meionectes ja Trihaloragis on Austraalia endeemid.
Kirjeldus
Sugukonda kuuluvad peamiselt rohtsed mitmeaastased taimed, kuid ka mõned üheaastased taimed ning puittaimed (Haloragodendron spp.) Perekonnad Glischrocaryon, Gonocarpus, Haloragis, Haloragodendron ja Trihaloragis koosnevad maismaataimedest, Laurembergia poolveetaimedest ja Meionectes, Myriophyllum ja Proserpinaca mageveekogudes kasvavatest veetaimedest.
Perekond Myriophyllum on ühesugulised, enamus teisi perekondi kahesugulised. Õied on reeglina väiksed ja silmatorkamatud, kuid mõnedel perekondadel on "uhkemaid" õisi (Haloragodendron, Glischrocaryon).
Karujärv (täpsustus)
Karujärve all võidakse mõelda mitut järve:
Urbanus VI
Urbanus VI (Bartolomeo Prignano, 1318 – 15. oktoober 1389) oli paavst 1378–1389. Ta oli 202. paavst ja esimene paavst suure skisma ajal.
Bartolomeo Prignano sündis 1318. aasta paiku Napolis Pisast pärit Nicolò Prignano ja Margherita Brancaccio peres. Ta omandas Avignonis doktorikraadi kanoonilise õiguse alal. 21. märtsil 1363 (või 1364) pühitseti Prignano Acerenza peapiiskopiks, 1376 sai ta paavstliku kantselei regendiks, 13. jaanuaril 1377 määrati ta Bari peapiiskopiks ja ta pühitseti sellesse ametisse 14. aprillil 1377. Samal aastal siirdus Prignano paavst Gregorius XI kaaskonna koosseisus Avignonist Rooma.
Teda hinnati vaimulike seas tema rangete eluviiside ja tema suurte teadmiste tõttu. Kirikuajaloolase J. N. D. Kelly järgi tunnustati lisaks tema teovõimet ja kohusetundlikkust, kuid neid omadusi varjutasid hiljem tema kangekaelsus ja jõuline iseloom.
1378. aasta konklaav
Urbanus VI valiti paavstiks 8. aprillil 1378 ja krooniti esimesel ülestõusmispühal 18. aprillil. Ta võttis nime Urbanus V järgi. Urbanus VI oli esimene itaallasest paavst pärast Benedictus XI. Ta jäi viimaseks paavstiks, kes ei olnud kardinal. Ta oli pärast Urbanus V esimene paavst, kes ei osalenud konklaavil. Hiljem on sel viisil paavstiks valitud vaid Hadrianus VI.
7.–9. aprillini 1378 Rooma Peetri kirikus toimunud konklaavil osalesid 16 kardinali, kuid 6 kardinali olid Avignonis. See oli esimene konklaav Roomas pärast 1303–1304 peetud konklaavi, millel valiti Clemens V. See konklaav toimus poliitiliselt keerulisel ajal. Kartes taas prantslase valimist paavstiks ja paavsti tagasipöördumist Avignoni, puhkes Roomas mäss. Esmalt kolmeks rivaalitsevaks fraktsiooniks jagunenud kardinalid otsustasid uueks paavstiks valida isiku, kes poleks kardinal ja langetasid peaaegu ühehäälselt oma valiku peapiiskop Prignano kasuks. Tema vastu oli ainult kardinal Giacomo Orsini. Roomas laienes samal ajal konklaavil toimuva kohta levivate segaste kuulduste tõttu mäss, kus nõuti paavstiks kui mitte roomlast, siis vähemalt itaallast. Kui rahvahulk suutis tungida paavstipaleesse, lükkasid hirmunud kardinalid nende ette kardinal Francesco Tebaldeschi, sest Prignano, kellele oli teade konklaavi otsusest saadetud, ei jõudnud nii kiiresti paleesse tulla. Järgmisel päeval pöördus 12 kardinali tagasi paleesse ja kinnitasid oma otsust Prignano osas.
1378 konklaavil osalenud kardinalid
Suur skisma
pisi|Urbanus VI vapp Urbanus VI läks peagi tülli kardinalide kolleegiumiga. Tema jõulise iseloomu tõttu lahkusid kardinalid üksteise järel Roomast. Paavst solvas Napoli kuninganna Giovanna I abikaasat Brunswicki Ottot. Selle sündmuse ning paavsti ja kardinalide vahel tekkinud kriisi tõttu tahtsid mitmed kardinalid paavsti kõrvaldada või koguni tappa, kuna teised soovitasid koadjuutorite ametissemääramist.
Urbanus VI pooldajateks oli suurem osa Itaaliast, Inglismaa, Flandria, Saksamaa, Poola, Taani, Rootsi, Norra, Ungari ja Portugal. 1387 toetas teda Viterbo. Urbanus VI tuntuim toetaja oli Siena Katariina.
Aprillis 1379 lõid Urbanuse palgasõdurid Marino lahingus Clemensi vägesid ja samal kuul vallutasid Clemensi pooldajatelt Roomas tagasi Castel Sant’Angelo kindluse. Augustis 1387 kuulutas Urbanus VI Clemensi vastu ristisõja.
Suhted Napoliga
Napoli kuningriik oli Clemens VII toetaja, mistõttu Urbanus VI soovis Napoli läänistada oma onupojale Francesco Prignanole. 1380 ekskommunitseeris paavst Napoli kuninganna Giovanna I ja tunnustas kuningana Carlo Durazzot, kelle ta kroonis Roomas 1381 kuningaks. Oma onupoja nõudluste tõttu sattus paavst peatselt Carloga tülli, siirdus 1383 Aversasse, kus Carlo ta esmalt pidulikult vastu võttis, kuid siis 30. oktoobril 1383 vangistas. Kardinalide vahendustegevuse tulemusena suudeti paavst vabastada ja ta siirdus Nocerasse, kus ta pidi taluma halba kohtlemist Carlo abikaasa kuninganna Margherita poolt.
Samal ajal kavandasid mitmed kardinalid paavsti vastu kohtuprotsessi algatamist, et teda ametist tagandada, kuid paavst lasi 6 kardinali vangistada ja neid piinata ning nende varanduse konfiskeerida. Vandenõu tõttu ekskommunitseeris paavst Napoli kuninganna, põgenes koos vangistatud kardinalidega Barlettasse ja sealt Genovasse, kus 5 kardinali hukati. Kui Carlo 1386 suri, keeldus Urbanus VI tema leske kiriku osadusse võtmast, liikus detsembris 1386 Luccasse, septembris 1387 Perugiasse ja oktoobris 1387 Pisasse, kus kavandas sõda Napoli vastu, mis jäi raha puudusel teostamata. Oktoobris 1388 oli paavst taas Roomas.
Urbanus VI ja Eesti
pisi|[[Saksa ordu kõrgmeister Winrich von Kniprode. Monument Malborkis]] 21. detsembril 1378 Liivi ordu ordumeistrile saadetud kirjas nõudis Urbanus VI vastupaavst Clemens VII poolt Tartu piiskopiks määratud Albert Hechti vangistamist ning kinnipidamist. 25. augustil 1379 teatas Liivi ordu ordumeister paavstile, et Hecht oli suure rahasumma eest Tartust minema lubatud.
Isik
Isiku (inglise keeles person) all mõeldakse tavaliselt inimest või inimesesarnaste psüühiliste omadustega (eelkõige mõtlemisvõimega) olendit.
Luciano Pavarotti
Teda peetakse 20. sajandi kõige karismaatilisemaks, professionaalsemaks, edukamaks ja populaarsemaks tenoriks. Ta oli väga ilusa varjundirikka häälega laulja, kes oli lisaks tuntud laitmatu diktsiooni ja suurepärase laulmistehnika poolest. Ta paistis silma muljetavaldava lavalolekuga ja rollide väljendusrikka esitamisega. Pavarottit on nimetatud kommertstenoriks, kuna ta osales paljude ooperite täispikkades helisalvestustes, plaadistas arvukalt ooperiaariaid ja ooperiduette ning esitas meelsasti popmuusikat. Tema plaadistusi on ostetud üle 100 miljoni eksemplari.
Isik
Juriidikas märgib sõna "isik" subjekti, kes omab õigusi ja kellel lasuvad kohustused.
Urbanus VI
Urbanus VI ja Eesti
5. augustil 1379 ja 31. märtsil 1384 määras Urbanus VI Tartu, Ratzeburgi ja Havelbergi piiskopid Riia peapiiskopi konservaatoriteks. 25. augustil 1379 teatas Saksa ordu kõrgmeister Winrich von Kniprode paavstile ordu ja Tartu piiskopi vahelisest vaenust ning soovis paavstilt oma vennapoja Winrich von Kniprode õpingute toetamist Bologna ülikoolis tema doktorikraadi omandamisel.
Isik
Locke
John Locke defineeris isikut nii: "mõtlev arukas olend, kellel on mõistus ja refleksioon ning kes on võimeline vaatlema ennast endana, sellesama mõtleva asjana eri aegadel ja eri kohtades, mida ta teeb ainult selle teadvuse läbi, mis on mõtlemisest lahutamatu, ja see tundub mulle talle olemuslikuna" (Essay Concerning Human Understanding, II.XXVII.9). Isiklik ei pea põhimõtteliselt olema tingimata inimene.
Urbanus VI
Urbanus VI ja Eesti
1381 algul saatis Saare-Lääne piiskopkonna toomkapiitel paavstile palvekirja, kirjeldades Saare-Lääne piiskopkonnas valitsevat olukorda. 5. juulil 1381 saatis Urbanus VI kirja Riia peapiiskopile, milles nõudis Saare-Lääne piiskopi Heinrich III tapmises süüdistatud Saaremaa kanooniku Hermann Bolne karistamist. 19. augustil 1384 ekskommunitseeris Urbanus VI kõik isikud, kes olid sõja ettekäändel Riia peapiiskopkonnas ja Riia linnas rüüstanud kirikuid ja röövinud vaimulikke.
Isik
Locke
"Isikuidentsus seisneb üksnes teadvuse identsuses, nii et kui Sokrates ja praegune Queenborough' meer selles ühtivad, siis nad on sama isik: kui seesama Sokrates ei saa ärkvel olles ja magades osa samast teadvusest, siis ei ole ärkvel olev ja magav Sokrates sama isik. Ja karistada ärkvel olevat Sokratest selle eest, mida mõtles magav Sokrates ja millest ärkvel olev Sokrates pole kunagi teadlik olnud, ei oleks õigem kui karistada üht kaksikut selle eest, mida tegi tema kaksikvend ja millest tema ei teadnud midagi, sellepärast et nad näevad nii ühtemoodi välja, et nende vahel ei saa vahet teha, sest niisuguseid kaksikuid on nähtud."
Urbanus VI
Suhted kiriku institutsioonidega
Urbanus VI kinnitas 1378 Londoni Saint Pauli katedraali nooremkanoonikute kolleegiumi privileege.
Isik
Locke
"ISIK, nagu ma seda mõistan, on selle Ise nimi. Iga kord, kui inimene leiab selle, mida ta nimetab iseendaks, võib minu meelest keegi teine öelda, et seal on seesama isik. See on kohtulik termin, mis omistab tegusid ning nende häid ja halbu külgi; ja nõnda kuulub see ainult arukatele toimijatele, kes on võimelised õiguseks, õnneks ja viletsuseks. See isikulisus laieneb praegusest olemasolust kaugemale sellele, mis on möödas, ainult teadvuse läbi, mille läbi see saab huvitatuks ja vastutusvõimeliseks; omab ja omistab endale möödunud tegusid täpselt samal alusel ja samal põhjendil nagu praegusi. See kõik rajaneb huvitatusel õnnest, teadvuse vältimatul saatjal; sest see, mis on teadlik naudingust ja kannatusest, soovib, et see ise, mis on teadlik, oleks õnnelik. Ja kui ta mõnd möödunud tegu ei saa teadvuse läbi lepitada või OMISTADA tollele praegusele isele, siis ta ei saa sellest olla rohkem huvitatud kui juhul, kui ta polekski seda kunagi teinud: ja saada naudingut või kannatust, s.o tasu või karistust mõne säärase teo eest on sama hea kui olla tehtud õnnelikuks või õnnetuks oma esmases olemises, ilma ühegi veata. Sest kui oletada, et inimest karistatakse praegu selle eest, mida ta on teinud teises elus, mille täielikule teadvustamata jäämisele ta võib olla määratud, mis vahet siis on karistuse ja õnnetuks LOODUD olemise vahel? Ja sellepärast ütleb apostel kooskõlas sellega, et suurel päeval, kui igaüks "saab oma tegude järgi, kõigi südamete saladused avatakse". Seda lauset õigustab teadlikkus, mis igal inimesel saab olema, et NEMAD ISE, millistes kehades nad ka ei ilmne või mis substantside küljes tahes see teadvus on, on SAMAD, kes sooritasid nood teod, ning on ära teeninud karistuse nende eest."
Luciano Pavarotti
Ooperivälistes esinemistes paistis Pavarotti silma elurõõmu ja soojuse poolest. Ta esines üle maailma soolokontsertiga ning koos Hispaania tenorite Plácido Domingo ja José Carrerasega suure populaarsuse saavutanud kolm tenori triona. Pavarotti suhtles meelsasti ajakirjandusega ning oli sage esineja raadios ja televisioonis.
Isik
Locke
Inimesel on mittemateriaalne substants, mis temas mõtleb. Isik on mõtlev mõistusega olend. Ent isiku identsus läbi aja ei seisne mittemateriaalse substantsi identsuses ega nõua seda.
Urbanus VI
Suhted kiriku institutsioonidega
Ta keelas kardinal-protektoritel saada suveräänidelt kingitusi.
Isik
Isiku mõiste määratlus
Locke'i järgi on isiku juures oluline eneseteadvus. Isiku tunnusteks on peetud ka keele kasutamise võimet, sotsiaalsust ning enda ja kaasisikute vaatlemist moraali seisukohast. See nõuab, et isiku vaimuseisundite seas oleks "kõrgemat järku" uskumused, soovid ja kavatsused, st soovid või kavatsused omada või mitte omada teatud esimese järgu soove.
Urbanus VI
Suhted kiriku institutsioonidega
Benediktiinid
Isik
Isiku mõiste määratlus
Enamiku autorite järgi on isikul vähemalt tavaliselt keha ning tal on nii kehalisi kui ka vaimseid omadusi. Mõne autori järgi ei saa vaimuseisundeid olla ilma kehata, sest muidu ei saa määratleda nende identsustingimusi. Viimane kehtib juhtudel, kui vaimuseisundit peetakse osaliselt konstitueerituks suhtega käitumisega, ning juhtudel, kui vaimuseisundi intentsionaalset sisu peetakse osaliselt määratuks keskkonnaga, millega subjekt on tajukontaktis.
Urbanus VI
Suhted kiriku institutsioonidega
Urbanus VI tühistas Subiaco munkadel abti valimise õiguse ja keelas Subiaco abti määrata ametisse eluks ajaks.
Isik
Isiku mõiste määratlus
Isiku mõiste määratlemine nõuab isiku identsustingimuste selgitamist. Isikuidentsuse uurimine on kujunenud omaette filosoofiavaldkonnaks.
Luciano Pavarotti
Noorus ja õpingud
pisi|Pavarotti autogramm
Urbanus VI
Suhted kiriku institutsioonidega
Birgitiinid
Luciano Pavarotti
Karjääri algus
Pavarotti võitis 1961. aastal rahvusvahelise lauljate võistluse (Concorso Internazionale). See andis talle võimaluse alustada kutselise tenori karjääri väikestes Itaalia provintsiteatrites. Pavarotti tegi teatridebüüdi 29. aprillil 1961 Reggio Emilias, kui astus Rodolfona üles Puccini ooperis "La bohème". Tema väljendusrikas lüüriline laulmine avaldas otsekohe muljet. 1961. aastal esines ta juba ka väljaspool Itaaliat, lauldes Rodolfo rolli Belgradis. 1963. aastal laulis Pavarotti Amsterdamis Edgardot ooperis "Lucia di Lammermoor", Viini Riigiooperis Mantua hertsogi Verdi ooperis "Rigoletto" ning Zürichis ja Londoni Covent Gardenis Rodolfot. Samal aastal astus esimest korda üles telesaates ning esines Hispaanias, Poolas, Ungaris ja Tšehhoslovakkias. 1964. aastal sai teoks Pavarotti esimene festivaliesinemine Glyndebourne'i ooperifestivalil, kus ta esitas Idamante aaria Mozarti ooperist "Idomeneo". 1965. aastal debüteeris ta Ameerikas (Miamis), lauldes "Lucia di Lammermooris" Joan Sutherlandi partnerina, kellega koos käis samal aastal ka väga menukal Austraalia ringreisil. pisi|Ino Savini, Luciano Pavarotti ja Mirella Freni Bolognas (1969)
Urbanus VI
Suhted kiriku institutsioonidega
Ta tunnustas 1379 birgitiinide tegevust.
Ghana vapp
Ghana vapp on Ghana Vabariigi riigivapp.
Urbanus VI
Suhted kiriku institutsioonidega
Frantsisklased
Luciano Pavarotti
Läbimurre
1965. aasta esimene esinemine Milano La Scalas Rodolfo rollis tähendas Pavarottile juba läbimurret Itaalia tenorite eliiti, pärast seda järgnes üks kõrgelt koteeritud esinemine teisele. 1967. aastal laulis Pavarotti Montreali maailmanäituse kultuuriprogrammi kontserdil ning debüteeris San Francisco Operas (Rodolfona "La bohème'is"). 1968. aastal toimus tema esimene ülesastumine New Yorgis mainekas Metropolitan Operas – ikka oma tollases trumprollis Rodolfona. Kuigi esinemine oli väga edukas, sündis nn Pavarotti fenomen 17. veebruaril 1972, kui ta esitas Metropolitan Operas Tonio partii Donizetti ooperis "La fille du régiment" ("Rügemendi tütar"), millele järgnesid tohutud ja kauakestvad ovatsioonid. Ameeriklased käivitasidki tema omamoodi ooperi poplaulja sündroomi, mis levis kiiresti üle maailma ning saatis teda kuni karjääri lõpuni.
Ghana vapp
Vapp on kasutusel alates 1957. aastast.
Urbanus VI
Suhted kiriku institutsioonidega
Ta tagandas seoses toetusega vastupaavstile 1378 frantsiskaanide ordu generaalministri Leonardo Rossi ja määras tema asemele Ludovico Donato, kes aga osales paavsti vastu kavandatud vandenõus, tagandati ja hukati. Tema järglaseks määras Urbanus VI Pietro da Conzano ja seejärel Martino Sangiorgio.
Luciano Pavarotti
Teatrid ja rollid
Pavarotti karjäär ooperilavadel kestis 43 aastat. Selle aja jooksul laulis ta praktiliselt kõikides maailma juhtivates ooperiteatrites: Pariisi Rahvusooperis, Liceu ooperimajas Barcelonas, Chicago Lyric Operas, Rooma Teatro del'Operas, Veneetsia La Fenices, Buenos Airese Teatro Colónis, Covent Gardenis Londonis, Viini Riigiooperis, Brüsseli La Monnaies jm.
Ghana vapp
Ülemisel vasakpoolsel väljal on ristatud tseremoniaalne mõõk ja kuningliku nõuniku ametikepp, mis tähistavad kohalikke omavalitsusi. Ülemisel parempoolsel väljal on Accra presidendipalee, mis sümboliseerib keskvalitsust. Kakaopuu alumisel vasakpoolsel väljal tähistab põllumajandust ning kullakaevandus parempoolsel väljal maapõuevarasid.
Luciano Pavarotti
Teatrid ja rollid
Pavarotti repertuaaris olid peaaegu kõik olulisemad tenorirollid:
Ghana vapp
Kilbi kohal on rahvusvärvides helmed ja Aafrika vabaduse sümbol must kuldäärega viieharuline täht.
Kilbi all on kollane lint kirjaga "Freedom and justice" ('vabadus ja õiglus').
Urbanus VI
Suhted kiriku institutsioonidega
Karmeliidid
Liturgilised otsused
Urbanus VI kavandas suuremaid reforme, et lihtsustada kardinalide eluviise ja vabastada kirikut ilmalike valitsejate sõltuvusest.
21. novembril 1378 tunnustas ta Inglismaal püha Anna mälestuspäeva tähistamist.
Ta kehtestas 11. aprillil 1389 reegli, mille alusel tähistati juubeliaastat iga 33 aasta järel.
Ta laiendas 6. aprillil 1389 kirikus tähistamiseks neitsi Maarja külaskäigu püha (heinamaarjapäev).
Mondovi piiskopkonna rajamine
Urbanus VI rajas 5. juulil 1388 Mondovi piiskopkonna Itaalias.
1387 saatis Poola kuningas Władysław II Jagiełło paavsti juurde Poznańi piiskopi palvega rajada Vilniuse piiskopkond.
Oikumeenia
1384 saatis Urbanus VI kirja Daulia patriarhile Nilusele.
Ilu
pisi|[[Asuriit]] pisi|[[Paabulind]] pisi|[[Tadž Mahal]] Ilu on tajutava objekti (isiku, olendi, eseme, vaatepildi, helikombinatsiooni vm) omadus või omaduste kombinatsioon, mis tekitab meeldiva aistingu. Teadvuse osa, mis hindab, kas tajutav objekt on ilus, nimetatakse ilumeeleks.
Kui midagi peetakse ilusaks, tähendab see enamasti ühtaegu nii kirjeldust kui ka hinnangu andmist. See, mida peetakse ilusaks, on arvatavasti osalt üldinimlik (bioloogiliselt tingitud), osalt kultuuriliselt tingitud ning osalt sõltub inimese individuaalsest ilumeelest ja maitse-eelistustest. Eri teooriate kohaselt on ilu aluseks vormi ja struktuuri tasakaalustatus ja kooskõlalisus (üks tuntumaid näiteid on kuldlõige) või otstarbekohasus.
Ilu seaduspärasusi uurib esteetika.
Urbanus VI
Onupojapoliitika
Urbanus VI toetas oma onupoja Francesco Prignano tegevust.
Ilu
Kas ilu on subjektiivne või objektiivne?
Ilu teooria üks põhiküsimus on see, kas ilu on subjektiivne ("vaataja silmades") või ilusate asjade objektiivne omadus. Kumbki vastus pole puhtal kujul usutav. Kui ilu on täiesti subjektiivne, nii et kõik, mida keegi peab ilusaks või kogeb ilusana, on ilus, nagu väidab näiteks James Kirwan, siis tundub, et sel sõnal polegi sisulist tähendust võib-olla peale positiivse hoiaku. Peale selle, iluküsimustes on siiski märkimisväärne üksmeel. Ilu üle on võimalik vaielda ja eriarvamusel olla, argumenteerida ja veenduda. Ilu on vaevalt ka täiesti objektiivne. Muidu oleks ilus või inetu ka ilma tajujateta maailm ja ilu oleks võibolla teaduslikult tuvastatav. Kuigi mingi asja ilu üle saab vaielda, saab vaevalt öelda, et kellegi ilukogemus on ebatäpne või väär. Teise inimese maitset austatakse rohkem kui arvamusi moraali, poliitika ja faktiküsimustes. Kõik usutavad ilu teooriad seostavad seda meeldimise, sügavuse või armastusega.
Antiik- ja keskajal on enamasti peetud ilu objektiivseks, kuigi ka vastupidine vaade on alates sofistidest olnud levinud. Kuni 18. sajandini pidas enamik filosoofilisi iluteooriaid ilu objektiivseks omaduseks ning omistas selle ilusale objektile või selle omadustele. Augustinus (De vera religione) küsis, kas asjad on ilusad sellepärast, et nad toovad rõõmu, või toovad rõõmu sellepärast, et nad on ilusad, ja eelistas viimast vastust. Platon "Pidusöögis" ja Plotinos "Enneaadides" seostavad ilu armastuse ja ihaga, kuid asetavad selle ideede maailmaga ning väidavad, et üksikobjektide ilu kätkeb ideest osasaamises. Plotinose järgi seisneb ilu kujus, mis vastab asja liigile: "Väidame, et siinsed [on ilusad], sest neil on osa idees. Sest kui kõigel vormitul, mis võib loomu poolest vormi ja idee vastu võtta, pole logoses ja idees osa, siis on ta inetu ja väljaspool Jumala logost. See ongi inetus üldse. Aga inetu on ka mitte olla lõpuni valitsetud vormist ja logosest, kuna aine pole allunud idee järgi vormimisele. Lähenev idee korrastab kokku pannes selle, mis peab paljudest osadest üheks saama, ja viib ühte lõpetatusse ja teeb üheks, pannes enesega vastavusse, sest ta ise on üks ja üks peab olema ka [tema poolt] vormitav, nii nagu see on võimalik selle puhul, mis koosneb paljudest osadest." Kuigi Platon ja Aristoteles on ilu olemuse asjus eri meelt, peavad mõlemad seda objektiivseks selles mõttes, et ta ei kätke vaataja reaktsioonis. Klassikalise ilukäsituse järgi, millele pani aluse Polykleitose raamat "Kaanon", on ilu puhul määravad teatud kindlad proportsioonid, millel mõnikord on matemaatiline väljendus, näiteks kuldlõige. Antiikaegsetes käsitlustes mainitakse siiski ka ilu naudinguid, Plotinos näiteks kirjutab: "See on vaim, mille ilu peab alati tooma: imetlus ja magus kimbatus, igatsus ja armastus ning värin, mis on kõik nauding."
Hiljemalt 18. sajandil hakati eriti Briti saartel pidama naudingut ilu allikaks. Seda mõjutas näiteks John Locke'i eristus primaarsete ja sekundaarsete kvaliteetide vahel. Locke ja teised empiristid pidasid näiteks värvust (mis on üks ilu allikas või avaldumiskoht) vaimu "fantasmiks", mis ei asetse vaimuvälises maailmas, vaid sõltub tajuvast vaimust. Ilma teatud laadi tajujateta värvusi ei oleks. Selle kasuks räägib inimeste värvusekogemuste varieeruvus ning sõltuvus tajumistingimustest (sama käib ilukogemuste kohta).
David Hume väidab, et ilu on subjektiivne: "Ilu ei ole asjade eneste omadus: see eksisteerib ainult vaimus, mis neid kontempleerib; ja iga vaim tajub erinevat ilu. Üks isik võib isegi tajuda inetust seal, kus teine on tundlik ilule; ja iga indiviid peaks jääma oma tunde juurde, pretendeerimata teiste inimeste tunnete reguleerimisele." Immanuel Kanti järgi on maitseotsustus subjektiivne: "Maitseotsustus ei ole järelikult tunnetusotsustus, ei ole seega loogiline, vaid esteetiline, mille all mõistetakse seda, mille määramisalus ei saa olla teistsugune kui subjektiivne. Igasugune ettekujutuste vahekord, isegi aistingute oma, saab aga olla objektiivne (ja siis tähendab see empiirilise ettekujutuse reaalset); ainult mitte vahekord lõbu- ja norutundega, millega ei ole objektis üldse midagi tähistatud, vaid milles subjekt, nii nagu ta on ettekujutusega afitseeritud, tunneb iseennast."
Hume, Kant ja teised 18. sajandi filosoofid leidsid siiski, et ilu ei saa käsitleda pelgalt subjektiivse seisundina, sest näiteks kunstiteoste ilu üle vaieldakse, tuues argumente, mis mõnikord veenavad. Peale selle, kui ilu oleks täiesti indiviidisõlteline, ei saaks see olla väärtus, mida isikud või ühiskonnad jagavad. Hume ja Kant püüdsid lahendada seda "maitse antinoomiat": kuigi maitse üle ei vaielda, seda siiski sageli tehakse ning inimestele omistatakse head maitset või maitsetust. Mõlema järgi on maitse (ilu äratundmise või kogemise võime) subjektiivne ja ilu sõltub teatud laadi naudingute kogemisest. Ometi saab ilu põhjendada ja üks maitse on parem kui teine. Ilu on intersubjektiivne.
Urbanus VI
Onupojapoliitika
Ta määras 1378 kardinaliks oma onupoja Francesco Moricotti Prignani Butillo. Tema sugulased Francesco Renzio, Marino Bulcani ja Pietro Tomacelli pühitseti kardinalideks.
Luciano Pavarotti
Teatrid ja rollid
1989. aastal lavastas Pavarotti Veneetsia La Fenices Donizetti ooperi "La favorite" ("Favoriit"). pisi|Pavarotti esinemas kontserdil
Urbanus VI
Kardinalide pühitsemised
Urbanus VI pühitses 42 kardinali 6 konsistooriumil. Tema ajal sai kardinaliks hilisem paavst Bonifatius IX. Lisaks itaallastele said kardinalideks 2 prantslast, 2 ungarlast, 1 inglane ja 1 tšehh. 1378 moodustas ta kardinal-iuniore ametikoha.
Urbanus VI kultuuriloos
Urbanus VI rajas Heidelbergi ülikooli, mis avati 23. oktoobril 1385. 21. mail 1388 tunnustas ta Kölni ülikooli asutamist ja 1389 Erfurdi ülikooli asutamist. Ta lubas 20. veebruaril 1384 Viini ülikoolis avada teoloogia teaduskonna.
Kunstnik Sebastiano Conca on paavsti kujutanud 18. sajandil valminud maalil.
Surm
pisi|Urbanus VI haud Urbanus VI suri Dietrich von Nieheimi (Theodericus Nyem) kroonika järgi Rooma paavstipalees 15. oktoobril 1389 muula seljast kukkumisel saadud vigastuste tagajärjel, kui oli varem kavatsenud siirduda raha koguma järjekordseks sõjaks ja maeti Rooma Peetruse kirikusse. Tema surma põhjusena on kahtlustatud ka mürgitamist.
Luciano Pavarotti
Tegevus väljaspool ooperiteatrit
Pavarotti oli kõrgelt hinnatud kontserdilaulja. 1991. aastal Londonis toimunud Hyde Parki vabaõhukontserdil oli tal 150 000 kuulajat, 1993. aastal New Yorgis Central Parkis 500 000 kuulajat ja 1994. aastal Pariisis Eiffeli torni juures toimunud kontserdil 300 000 kuulajat.
Aastatel 1990–2003 esines Pavarotti koos José Carrerase ja Plácido Domingoga 31 korral 15 riigis kolme tenori kontserdikavadega. Pärast lavategevusest loobumist töötas ta lauluõpetajana sünnilinnas Modenas, korraldas meistriklassi kursusi ning sai tuntuks kui noorte talentide toetaja.
1982. aastast korraldas Pavarotti rahvusvahelisi noorte lauljate võistlusi. Ta oli väljapaistev ja rahvusvaheliselt teenekas ooperi populariseerija ning Itaalia ja Napoli laulude esitaja.
Pavarotti helisalvestistes domineerib ooperimuusika, kuid arvukalt on ka jõulumuusika, Napoli, laste- ja poplaulude salvestisi. 1981. aastal ilmus Londonis tema ooperiaariatega duubelplaat "My Own Story".
Pavarotti sai tuntuks gurmaanina, mille tagajärjel olid tal suured probleemid kehakaaluga, mis peale terviseprobleemide mõjutas tema lavalist liikumist ja lavapartneritega suhtlemist.
Isiklikku
Pavarotti abiellus 1961. aastal Adua Veroniga. Neil sündis kolm tütart: Lorenza, Christina ja Giulia. Kooselu kestis 34 aastat; lahutusprotsess kestis 2002. aastani.
13. detsembril 2003 abiellus Pavarotti oma endise assistendi, endast 34 aastat noorema Nicoletta Mantovaniga, kellega oli suhtes olnud alates 1994. aastast. Nende tütar Alice oli sündinud sama aasta jaanuaris.
Ilu
Kas ilu on subjektiivne või objektiivne?
Hume pöörab tähelepanu maitseotsustuse tegija ajaloole ja seisundile. Maitseotsustused, milles annab tunda kallutatus, võhiklikkus või pealiskaudsus, ei ole nii head kui maitseotsustused, mis põhinevad teadmistel ka on vabad eelarvamustest. “Ainult tugev meel, millega kaasneb tundlik tunne ja mida on parandanud harjutamine, täiustanud võrdlemine ning mis on vaba igasugusest eelarvamusest, saab anda kriitikutele õiguse sellele väärtuslikule iseloomule; ja nende ühine otsus, kus nad ka leiduksid, on maitse ja ilu tõeline mõõdupuu." Selliste omadustega kriitikute otsustused kalduvad kokku langema ja jõuavad ajapikku üksmeelele. See on objektiivse mõõdupuu analoog. Kuigi ei saa öelda, mis omadused asjal peavad olema, et ta oleks ilus, saab öelda, mis omadused peavad olema heal kriitikul.
Kanti kontseptsioonil on olnud suur mõju. See on mõjutanud näiteks Arthur Schopenhauerit, Eduard Hanslicki, Edward Bullough'd ja Benedetto Crocet.
Mõnevõrra sarnane, kuid subjektivistlikum positsioon oli George Santayanal. Ilu on tema järgi "objektiveeritud nauding". Otsustus, et miski on ilus, vastab tõsiasjale, et see tekitab teatud laadi naudingut, mis aga pannakse objekti arvele, just nagu objektil endal oleks subjektiivsed seisundid. "Oleme nüüd jõudnud oma ilu definitsioonini, mis meie kontseptsiooni järgneva analüüsi ja kitsendamise terminites on väärtuspositiivne, seesmine ja objektiveeritud. Ehk vähem tehnilises keeles, ilu on asja omadusena vaadeldav nauding. (...) Ilu on väärtus, st see ei ole tõsiasja ega suhte tajumus: see on emotsioon, meie tahtelise ja hindava loomuse afektsioon. Objekt ei saa olla ilus, kui see ei saa kellelegi naudingut pakkuda; ilu, mille suhtes kõik inimesed oleksid igavesti ükskõiksed, on mõisteline vastuolu. (...) Ilu on sellepärast positiivne väärtus, mis on seesmine: see on nauding."
Antiikaja ilukäsitlus
Antiikses esteetikas ei olnud ilu keskne väärtus ega ainus esteetilise hinnangu saanud nähtus, vaid see oli tihedas seoses teiste, tähtsamate esteetiliste väärtustega. Demokritose, Platoni, Aristotelese ja Plotinose järgi põhines ilu eelkõige mõõdul, korral, kindlapiirilisusel, harmoonial ja sümmeetrial. Algseks peeti vaimset ilu, mis ei avaldu niivõrd kauni vormi ega sellest saadava meeldiva meelelise muljena kui otstarbekuse, korra ja mõistuspärasusena.
Vaimne ilu arvati väljenduvat kehalises ilus. Klassikalisel ajajärgul sai kunstiteose täiuslikkuse kriteeriumiks vaimu ja keha ilu harmooniline ühtsus (arhailise ajastu kunst selleni veel ei küündinud). Hellenismi ajal jäi see taas tagaplaanile ja asendus ilusa eseme idealiseerimisega ilma harmooniat taotlemata.
Aristotelese järgi kehastus eeskuju andev ilu kõiki ideaale ühendavas ilusas inimeses. Eriti kauniks peeti tema järgi vaba inimese ühiskondlikke tunnuseid: kuulsust, väärikust, autunnet, rikkust ja sõltumatust tööst. Eriti alandav oli niisugune töö, mis ei nõudnud kunstimeelt.
Ilu pidi pakkuma ka naudingut, kuid Sokratese ja Cicero järgi oli ta lahutamatu kasulikust ning Platoni järgi võis ilu paljudel juhtudel samastada heaga.
Pärast Kreeka linnriikide ja neis kehtinud ühiskondlike suhete langust kandus ilukäsitluse peatähelepanu ilult kui ühiskonna ja kunsti nähtuselt nii-öelda loomulikule ilule – seda lootis stoa avastada looduses ja kosmoses.
Keskaja ilukäsitlus
Giovanni Boccaccio ei kirjeldanud oma raamatus "Dekameron" ilusaid inimesi, vaid üksnes inetuid. Nimelt oli ta veendunud, et inimene saab ilus olla ainult ühel viisil, inetu aga väga paljudel. "Tuhandes ja ühes öös" ilusaid inimesi küll kirjeldati, aga neid kirjeldati kõiki ühesugustena. Tänapäeval seevastu usutakse, et inimene saab ka ilus olla paljudel viisidel.
Jost Weymer
Jost Weymer (10/20. oktoober 1641 – 1/11. september 1695) oli Kuressaare kaupmees ja raehärra.
21/31. detsembril 1693 aadeldati ta Karl XI poolt ja temast põlvneb Weymarnide aadlisuguvõsa.
Ta oli abielus Judith von Schulziga, nende poeg oli Jost von Weymarn.
Luciano Pavarotti
Isiklikku
2002. aastal lõpetas Pavarotti 36 aastat kestnud sidemed oma mänedžeri Herbert Bresliniga, kes sellest solvununa avaldas kaks aastat hiljem raamatu "The King & I", milles tõi esile Pavarotti iseloomu varjukülgi.
Tähelepanuavaldused
Pavarotti sai arvukalt rahvusvahelisi auhindu ja muud tunnustust. 2001. aastal sai ta Washingtoni Kennedy kultuurikeskuse, UNHCRi Nanseni ja World Social Awardi auhinna. 16. oktoobril 2004 Washingtonis toimunud galakontserdiga (kohal viibis president Bush abikaasaga) tähistas Pavarotti enda Ameerika Kuulsuste Halli arvamist. 9. märtsil 2004 korraldas Metripolitan Opera Guild tema auks 1200 külalisega vastuvõtu.
Pavarotti pälvis ordeni "Teenete eest Itaalia Vabariigi ees" (Ordine al merito della Repubblica Italiana, OMRI) ja Itaalia Teeneteordeni Suur Rist, Prantsuse Auleegioni ordeni (Légion d’Honneur), ja Viini Riigiooperi ettepanekul Austria Kammersängeri aunimetuse. Ka on ta võitnud mitu Emmy ja Tony auhinda.
Pavarotti oli paljude USA ülikoolide audoktor. Ta kuulub Guinnessi rekordiraamatusse enim ühe etenduse jooksul (165 korda) eesriide ees kummardamise eest.. Postuumselt määrati talle 2013. aastal Rahvusliku Itaalia-Ameerika Sihtasutuse America Award.
Heategevuskontsertidega kogus Pavarotti pagulaste abistamiseks üle 1,5 miljoni dollari. Selle tegevuse eest sai ta 2001. aastal ÜRO Kõrgemalt Põgenikekomiteelt (UNHCR) Nanseni medali, samuti Suurbritannia Punase Risti autasu Award for Services to Humanity ja autasu Freedom of the City of London.
Elu viimased aastad
13. märtsil 2004 toimus New Yorgi Metropolitan Operas tema lavalt lahkumise Puccini "Tosca" etendus, kus ta laulis Cavaradossi partiid. Ehkki professionaalses mõttes see suuresti ebaõnnestus, austas publik teda seistes 12-minutilise aplausiga. Märtsis 2005 tehti talle radikuliidi leevendamiseks (väidetavalt isegi halvatuse vältimiseks) kaelapiirkonna selgroolülide operatsioon, mistõttu tühistati kolme tenori kontsert Mehhikos. Pavarotti oli kavandanud aastateks 2005–2006 üleilmse hüvastijätukontsertide ringreisi, kuid see jäi detsembris 2005 pärast Taiwanil esinemist pooleli. 10. veebruaril 2006 esitas ta Torino taliolümpiamängude lõputseremoonial Puccini aaria "Nessun dorma" ooperist "Turandot", mille rahvusvaheline publik võttis vastu kestvate ovatsioonidega. Seejärel loobus Pavarotti laulmisest.
2006. aasta juulis tehti talle kõhunäärmevähioperatsioon, kuid kasvajast ei saadud jagu ning Pavarotti suri kõhunäärmevähki 2007. aasta septembris. pisi|Luciano Pavarotti ja tema perekonnaliikmete haud Modenas
Filmid
Säilinud on üle 20 ooperietenduse salvestise televisioonis näitamiseks.
Raphaël Poirée
Poirée on võitnud maailma karika neli korda (2000–2002 ja 2004), olnud korra teine ning kaks korda kolmas. Maailma karikasarja etapivõite on tal 44, teisi kohti 39 ja kolmandaid kohti 20 ning kokku esikolmikukohti 103.
Ta võitis olümpiahõbeda 12,5 km jälitussõidus 2002. aasta taliolümpiamängudel USA-s Salt Lake Citys. Lisaks sai ta Prantsusmaa koondisega 4×7,5 km teatesõidus pronksmedali Salt Lake Citys ja 2006. aasta taliolümpiamängudelt Itaalias Torinos. Maailmameistriks on Poirée tulnud 8 korda.
2007. aasta MM-il Slovakkias Brezno-Osrblies saavutas ta 20 km distantsil 3 trahviminutiga 14. koha ja 10 km distantsil 6 trahviringiga 59. koha. Teatemeeskonnas oli Poirée ankrumees ja tõi Prantsusmaa taas viiendana finišisse.
1998. aasta taliolümpiamängudel Jaapanis Naganos saavutas Poirée 20 km distantsil 2 trahviminutiga 22. koha. 10 km distantsil tabas ta esimeses tiirus üksnes 1 märgi ja katkestas. See ei jätnudki temast teistega võrreldes halba muljet, sest parim prantslane oli alles 50. ja ülejäänud 5 viimase hulgas. Teatemeeskonnas sõitis ta teist vahetust ja tegi 3 möödalasku. Prantsusmaa tuli 7. kohale.
Samal aastal toimusid Sloveenias Pokljukas maailmameistrivõistlused jälitussõidus, kus Poirée saavutas esimese suurvõistluste medali: pronksi Vladimir Dratšovi ja Ole Einar Bjørndaleni järel.
2001. aasta MM-il Pokljukas sai Poirée eraldistardis koguni 6 trahvi ja jäi 37. kohale. Sprindis läbis ta avatiiru puhtalt, aga teises sai 2 trahvi ja oli lõpuks 7. Jälitussõidus saavutas ta 2 trahviga hõbemedali, kaotades Rostovtsevile 5,9 sekundit. Ühisstardis tuli ta koguni maailmameistriks, edestades Bjørndalenit 3,8 sekundiga. Teine maailmameistritiitel tuli meeskondlikult, kus Poirée oli taas ankrumees. Valgevenet ja laskmises ebaõnnestunud Norrat edestati pisut enam kui poole minutiga.
2002. aasta taliolümpiamängudel Salt Lake Citys saavutas Poirée eraldistardis 2 trahviga 10. koha, kaotades võitjaks tulnud Bjørndalenile (samuti 2 trahvi) ligi 2 minutiga. Sprindis sai puhtalt lasknud Bjørndalen teise kulla, aga Poirée sai püstitiirus 2 trahvi ja 9. koha. Jälitussõidus sai Bjørndalen kolmanda kulla, ent Poirée suutis (küll 43-sekundilise vahega) hõbemedali võita. See jäigi tema ainsaks individuaalmedaliks olümpialt. Meeskonnaga saavutas ta pronksmedali, lastes viimases vahetuses puhtalt.
2004. aasta MM toimus Saksamaal Oberhofis. See kujunes Poire karjääri tipuks: ta tuli igal distantsil medalile. Eraldistardis saavutas ta kindla esikoha kõigest 1 trahviga (viimasest tiirust). Sprindis lisandus teine võit 9,1 sekundiga Ricco Grossi ees (mõlemad lasksid puhtalt). Jälitussõidus said nii Gross kui Poirée 2 trahvi, kuid rajal suutis Gross mööduda ja 13,3 sekundiga võita. Kõigil kolmel distantsil sai pronksi Bjørndalen, ehkki sai jälitussõidus koguni 6 trahvi. Ühisstardis saavutas Poirée järjekordse kindla maailmameistritiitli enam kui poole minutiga Lars Bergeri ja Sergei Konovalovi ees. Teatesõidus tegi Prantsusmaa üksnes 2 möödalasku (neist ühe Poirée viimases vahetuses), vähem polnud kellelgi. Prantsusmaa tuli Saksamaa ja Norra järel kolmandaks. Seega võitis Poirée peetud viiest alast kolm, aga tema abikaasa Liv Grete Skjelbreid-Poirée viiest naiste alast koguni neli. Niisugune medalisadu ühte perekonda oli enneolematu.
2005. aasta MM toimus Austrias Hochfilzenis. Eraldistardis tuli ta 2 trahviga 8. kohale, sprindis 2 trahviga 13. kohale (kõik ettepoole tulnud lasksid täpsemalt), jälitussõidus tõusis 4 trahviga (kummastki viimasest tiirust 2) 7. kohale ning ühisstardis saavutas 2 trahviga pronksmedali Bjørndaleni ja Fischeri järel. Teatesõidus jäi Prantsusmaa 5. kohale: viimases tiirus tegi Poirée 2 möödalasku, sama palju kui tema meeskonnakaaslased kokku.
Samal aastal peeti Hantõ-Mansiiskis maailmameistrivõistlused segateatesõidus, kus Prantsusmaa I, mille ankrumees oli Poirée, sai 6. koha, kaotades ka Prantsusmaa II-le. Kaksikvõit läks Venemaale.
2006. aasta taliolümpiamängudel Torinos saavutas Poirée eraldistardis 20. koha 3 trahviga. Sprindis oli ta 1 trahviga 8., aga jälitussõidu katkestas pärast teist tiiru. Ühisstardis sai ta 2 trahviga 12. koha. Teatesõidus tegi Prantsusmaa meeskond 6 möödalasku, neist pooled Poirée viimases tiirus, ning sai Saksamaa ja Venemaa järel pronksmedali. Lõpuspurdis edestas Poirée sama aja saanud Rootsi ankrumeest Carl Johan Bergmanit.
Samal aastal toimusid Pokljukas maailmameistrivõistlused segateatesõidus. Poirée sõitis Prantsusmaa koondise viimast vahetust, oli 2 möödalasuga Prantsusmaa täpseim ning tõi Prantsusmaa pronksmedalile Venemaa ja Norra järel.
2007. aasta MM toimus Itaalias Anterselvas. Eraldistardis saavutas Poirée puhta laskmisega esikoha. Sprindis oli ta 1 trahviga 8. (võitis Bjørndalen), jälitussõidus tõusis 3 trahviga 6. kohale (võitis Bjørndalen) ja ühisstardis saavutas pronksmedali kahe sakslase järel. Segateatesõidus oli Prantsusmaa laskmises selgelt parim meeskond ning see tõi Rootsi järel ja Norra ees hõbemedali. MM-il teatas Poirée sportlaskarjääri lõpetamisest hooaja lõpul. Ta võistles viimast korda tipptasemel 11. märtsil 2007 Holmenkollenis MK-etapil 15 km ühisstardiga sõidus, kus tuli teiseks, kaotades Bjørndalenile lõpumeetritel, ja loobus viimasest, Hantõ-Mansiiskis peetud etapist.
Sellegipoolest osales ta 2008. aastal sõjaväelaste maailmameistrivõistlustel laskesuusatamises ja saavutas tegevsportlaste seas 5. koha.
Isiklikku
Poirée on 173 cm pikk ja kaalub 70 kg. Ta oskab prantsuse, inglise, norra ja itaalia keelt.
Raphaël Poirée on 2000. aastast abielus Norra laskesuusataja Liv Grete Skjelbreidiga. Neil on kolm tütart: Emma (sündinud 2003), Anna (sündinud 2007) ja Lena (sündinud 2008). Neil on korter Prantsusmaal La Chapelle-en-Vercorsis, aga peamiselt elavad nad Norras Hålandsdalenis.
Saavutused
pisi|Suured konkurendid Raphaël Poirée ja Ole Einar Bjørndalen (2007)
Harakalatv
Harakalatv (Erysimum L.) on taimeperekond ristõieliste sugukonnas.
Perekonda kuulub umbes 180 liiki, mille hulgas on nii umbrohtusid kui ka hinnatud aiakultuure.
Davith Tonojan
pisi|Davith Tonojan (2018) Davith Tonojan (armeenia keeles Դավիթ Էդգարի Տոնոյան; sündinud 27. detsembril 1967 Ust-Kamenogorskis) on Armeenia poliitik. Ta oli 10. maist 2018 kuni 20. novembrini 2020 Armeenia kaitseminister.
Ta on sündinud 1967. aastal Ust-Kamenogorskis (praegu Öskemen, Ida-Kasahstani oblasti keskus). Aastal 1984 asus ta õppima Jerevani Riikliku Ülikooli, mille lõpetas aastal 1991 geoloogina. Aastatel 1986–1988 teenis ta Nõukogude armees Taga-Kaukaasia sõjaväeringkonnas. Aastal 1997 lõpetas ta Venemaa Föderatsiooni Kaitseministeeriumi juures asuva Sõjalis-Diplomaatilise Akadeemia.
Ta teenis sõjaväes (Nõukogude armees) aastatel 1986–1988. 1992. aastal asus ta tööle Armeenia siseministeeriumis, kuni 1994. aastani oli ta organiseeritud kuritegevuse vastase võitluse peadirektoraadi töötaja. Alates 1994. aastast – Armeenia Vabariigi kaitseministeeriumi sõjaväepolitseiosakonna juhataja. 1997. aastal liitus ta kaitseministeeriumi relvajõudude direktoraadiga. Auastmelt reservpolkovnik (2000). Aastatel 1998–2004 oli ta erinevatel ametikohtadel NATO operatsioonide juhtimisel. Aastatel 2004–2007 oli ta Armeenia relvajõudude esindaja NATO-s. Aastail 2007–2008 – kaitseministeeriumi rahvusvahelise sõjalise koostöö ja kaitseprogrammide osakonna juhataja. Aastatel 2008–2010 – kaitseministeeriumi kaitsepoliitika osakonna juhataja.
2. oktoobril 2010 sai ta kaitseministri esimeseks asetäitjaks. 6. veebruarist 2017 kuni 10. maini 2018 oli ta Armeenia eriolukordade minister. 10. maist 2018 kuni 20. novembrini 2020 oli ta Armeenia kaitseminister. Ta on käinud korduvalt Mägi-Karabahhi Vabariigis.
Isiklikku
Ta on abielus ja tal on kaks last. Tal on meistersportlase järk judos. Ta valdab vene, inglise ja prantsuse keelt. Usutunnistuse poolest on ta Armeenia Apostliku Kiriku liige.
Aleksander Tammert
Aleksander Tammert (sündinud 2. veebruaril 1973 Tartus) on Eesti kettaheitja, treener ja sporditegelane.
Ta on esimene eestlane, kes on kettaheites võitnud olümpiamedali.
Tammert on osalenud viitel olümpiamängudel ning alistanud 21 aastat järjest 60 meetri joone kettaheites.
2006. aasta kevadel alistas ta kettaheites 70 meetri piiri.
Lapsepõlv ja noorus
Lapsena käis Tammert koos kuulitõukajast isa Aleksander Tammert seenioriga küll sageli staadionil kaasas, aga sportlaskarjäärist ta toona ei unistanud.
Sportlaste peres sündinud poisile treeninguid peale ei surutud, Tammert tegeles maadluse, ujumise ja poksiga. Kergejõustikutrennis ta lapseeas ei käinudki. Samas on Aleksander Tammert osalenud lastele ja noortele mõeldud populaarses võistlussarjas "TV 10 olümpiastarti"
Keskkoolinoorena oli Tammert lausa koolispordiks kõlbmatu, sest põhikooli viimases klassis avastatud käe kodarluu ümbrise põletik hõrendas noore mehe luud ja pani luuümbrise lagunema. Alles lõpuklassis abituriendina sai ta taas osaleda kehalise kasvatuse tundides, aga ta tegi seda sageli läbi valu.
Kettaheitetreeninguid alustas Tammert 16-aastaselt isa Aleksander Tammert seeniori juhendamisel.
Keskpärase treenituse kiuste osales ta 10. klassi noormehena Eesti meistrivõistlustel, Tammertil õnnestus seal kettaheide paremini kui kuulitõuge. Koos isaga otsustati edaspidigi rohkem keskenduda just heitetrennile ning 19-aastasena oli Tammert juba Eesti parim noor kettaheitja.
Haridus
Tammert on lõpetanud 1991. aastal Tartu 14. Keskkooli ja 1998. aastal majandusteaduse erialal Lõuna-Dallase metodistliku ülikooli (USA) ning on õppinud ka Tartu Ülikooli keemia- ja kehakultuuriteaduskonnas.
Sportlaskarjäär
Tammert tuli 1994. aastal Eesti meistriks jõutõstmises ja tõstmises; jõutõstmises tuli ta Eesti meistriks ka 1996. ja 1997. aastal.
Kettaheite rekord: 70,82 (2006)
Tammertile kuulus Eesti rekord kettaheites aastatel 1998–2006. 2012. aasta Londoni olümpiamängude avatseremoonial kandis ta Eesti lippu.
Pärast aktiivset sportlaskarjääri on Tammert on töötanud spordimetoodiku ja treenerina.
Ateena olümpiamängude pronksmedal 2004
Ateena olümpia kettaheitefinaalis heitis Tammert 66.66 ja lahkus sektorist pettununa, sest see tulemus andis 4. koha. Mõne tunni pärast selgus, et ungarlane Robert Fazekas jääb medalist ilma dopingupettuse pärast ja Tammert sai siiski esimese Eesti kettaheitjana olümpia medalipoodiumile, pronksine autasu kaelas. Tammert tunnistas peale medalivõitu, et ta ei suuda püsida läbi hooaja suurepärases vormis, aga hooaja tähtsamaks jõuprooviks on vorm alati hästi ajastatud. Tammert lausus peale medalitseremooniat kuldsed sõnad: "Viimane mees medaliga on hoopis parem olla kui esimene medalita."
Eriti hea meel oli Tammertil ka selle üle, et isa elas staadionil medali võidule kaasa.
Euroopa meistrivõistluste pronksmedal 2006
EMi ajal oli Tammert haiglane ja ka ta isa oli haiglas, kuid EM-il tegi ta väga hea tulemuse – 66.14 ning võitis pronksmedali. Göteborgis võidutses leedukas Virgilijus Alekna tulemusega 68.47. Eestlased hõivasid poodiumi madalamad astmed, Tammerti ees hõbeda võitis Gerd Kanter, kes heitis 68.03.
Isiklikku
Tammert on abielus Sloveenia odaviskaja Elizabeta Randjeloviciga ja neil on kaks tütart.
Tammert omab relvaluba ja tema suureks hobiks on jahindus
On juhendanud treenerina varalahkunud Taavi Peetret, Martin Kupperit, Priidu Niitu ning Egiptuse kettaheitjat Omar El Ghazalit.
Treenerina osales 2016. aasta Rio de Janeiro olümpial olles Martin Kupperi juhendaja.
On väljaandnud raamatu oma isast "Kolmeteistkümnes kuulitõukekuningas"
Tammerti olümpiapronksi on võimalik näha Tartus asuvas Eesti Spordi- ja Olümpiamuuseumis
Leedu kirjandus
pisi|Esimene trükitud leedukeelne raamat, [[Martynas Mažvydase katekismus 1547. aastast]] Leedu kirjandus on leedu keeles kirjutatud kirjandus.
Autopant
Autopant on asjaõiguslik instituut Eesti õiguses (antud juhul registerpant), vallasvara tagatis.
Lindi (Tansaania)
thumb|Tänav Lindis thumb|Tänav Lindis
Lindi asub Tansaania kaguosas India ookeani ääres Lindi lahe rannikul Lukuledi jõe suudmes. Linna geograafilised koordinaadid on. Lindi asub 450 km Dar es Salaamist lõuna pool.
Linna ja selle ümbruse teedevõrk on halvas seisukorras ning vihmaperioodil pääseb Lindisse ainult lennuki ja laevaga.
Rāmeswaram
2001. aastal oli elanike arv 38 000.
Itaalia-Kreeka sõda
Itaalia-Kreeka sõda oli Itaalia ja Kreeka vaheline sõda 28. oktoobrist 1940 kuni 23. aprillini 1941. See oli Balkani kampaania alguseks. 6. aprillil ründas Kreekat ka Saksamaa ning seetõttu nimetatakse sõjategevust pärast 6. aprilli lahinguks Kreeka pärast.
Eellugu
Itaalia peaminister Benito Mussolini oli kade Hitleri võitude peale ning soovis tõestada oma liitlasele, et Itaalia suudab olla sõjaliselt edukas ning taastada muistse Rooma impeeriumi. Mussolini oli juba 1939. aastal okupeerinud Albaania ning mitmeid Britide tugipunkte Põhja-Aafrikas, kuid see kahvatus Saksamaa võitude kõrval. 1940. aasta juulis alustas Itaalia ajakirjandus Kreeka ründamist, süüdistades teda brittide toetamises. Samuti üritati provotseerida Kreeka armeed. Näiteks uputati torpeedorünnakuga 15. augustil 1940 Kreeka Tínose sadamas seisnud kergeristleja Elli. Samuti lendasid Itaalia lennukid pidevalt Kreeka õhuruumis.