cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ture Eriksson Wassmann
1690–1693 teenis Ture Wassmann ooberstleitnandina Landskronas ooberst (hilisem feldmarssal) Carl Gustav Rehnskiöldi (1651–1722) Saksa Ihukaardiväe rügemendis.
Isiklikku
Ture Eriksson Wassmann abiellus 12. detsembril 1662 Ursula von Wetter-Rosenthaliga, kes oli Mäeküla mõisaomaniku Adolf Friedrich von Wetter-Rosenthali ja Barbara Pröbstingi (surnud 1664) tütar. Ture Eriksson Wassmanni lastest on teada:
Grigori Semjonov
pisi|Grigori Semjonov. Grigori Mihhailovitš Semjonov (vene Григорий Михайлович Семёнов; 13. september 1890 vkj Kuranža küla Durulgujevi staniitsa – 30. august 1946 Moskva) oli Venemaa sõjaväelane, Venemaa kodusõja ajal Taga-Baikali ja Kaug-Ida kasakavägede ataman.
Afganistani asulate loend
''Siin on loetletud Afganistani asulaid.
A
Anār Darreh - Andkhvoy - Āqchah - As‘adābād - Asmar - Aybak
B
Baghlān - Bagrām - Bālā Murghāb - Balkh - Bāmiān - Barākī Barak - Bāsawul - Bust
C
Chagcharān - Chāh Āb - Chārīkār - Darwāzahgêy
D
Delārām - Dīshū - Dowlatābād
E
Emām Şāheb - Eshkāshem
F
Farāh - Fārsi - Feyẕābād
G
Gardēz - Ghaznī - Ghowr - Girishk - Ghōryān - Gizāb
H
Herāt
J
Jabal os-Sarāj - Jalālābād - Jorm
K
Kabul - Kajaki - Kalā-i Now - Kalāt - Kāmdīsh - Kandahār - Kang - Karrukh - Khānābād - Kholm - Khowst - Khvājeh ‘Alī Soflá - Kondūz - Koshk-e Kohneh - Kūchnay Darwishān
L
Langar - Lashkargāh
M
Mahmūd-e Rāqī - Mazār-e Sharīf - Maydān Shahr - Mehtarlām - Meymaneh - Mīr Bachcheh Kūt - Moshūray - Muqur
N
Naghlū
O
Orgūn - Owbeh
P
Paghmān - Panjāb - Pol-e Khomrī - Pul-i ‘Alam
Q
Qarqin
R
Rostāq - Rūdbār
S
Sang Chārak - Sang-e Māsheh - Sarowbī - Sheberghān - Shindand - Shīnkāy - Shīr Khān - Shūlgareh - Surkhāb
Z
Zaranj - Zareh Sharan - Zendeh Jān - Zībāk
T
Tagāb - Tāloqān - Teywarah - Towr Kham - Towraghondī - Tūlak
U
Uruzgān
W
Wāzah Khwāh
Eric Clapton
Eric Patrick Clapton (hüüdnimi Slowhand; sündinud 30. märtsil 1945 Inglismaal Surrey krahvkonnas Ripleys) on Briti kitarrist, laulja ja laulude autor. Clapton on rokkmuusikas üks mõjukamaid ja austatumaid kitarriste.
Kuigi Clapton on salvestanud muusikat väga erinevates stiilides, on ta ikkagi jäänud truuks bluusile.
Ta on mänginud ansamblites The Yardbirds, John Mayall & the Bluesbreakers, Cream, Blind Faith, Delaney & Bonnie & Friends ja Derek and the Dominos.
Clapton on ainus muusik maailmas, kes on pääsenud Rock'n'rolli kuulsuste halli nimekirja lausa kolm korda: sooloartistina ning The Yardbirdsi ja Creami liikmena. Claptonit on nimetatud üheks kõigi aegade tähtsaimaks ja mõjukaimaks kitarristiks. Clapton on teisel kohal ajakirja Rolling Stone edetabelis "100 Greatest Guitarists of All Time" (100 parimat kitarristi läbi aegade) ja neljandal kohal edetabelis "Gibson's Top 50 Guitarists of All Time". Neljandaks paigutati ta ka ajakirja Guitarist eriväljaandes "Blues Guitar Heroes".
Clapton lahkus 1960. aastate keskel The Yardbirdsist ja liitus John Mayall & the Bluesbreakersiga. Selle üheaastase liikmeksoleku jooksul saigi ta endale hüüdnimeks Slowhand. Kohe pärast Bluesbreakersist lahkumist moodustas Clapton koos trummar Ginger Bakeri ja bassist Jack Bruce'iga ansambli Cream. Selles supergrupis mängis Clapton improvisatsioonil põhinevat bluusi ja "kunstipärast bluusipõhjalist psühhedeelset poppi".
1970. aastate keskel ja teisel poolel oli Claptoni muusika mõjutatud pehmematest stiilidest nagu reggae ja Tulsa sound. Tema kaver Bob Marley laulust "I Shot the Sheriff" aitas kõvasti kaasa reggae võidukäigule kogu maailmas. Tema populaarseimad laulud on "Layla" (salvestatud ansambliga Derek and the Dominos) ja Robert Johnsoni "Crossroads" (salvestatud Creamiga). 1991. aastal hukkus õnnetult tema poeg Conor. Claptoni lein väljendus südamlikus ballaadis "Tears in Heaven", mida võib kuulda tema albumilt "Unplugged".
Clapton on saanud 17 Grammyt ning Brit Awardi väljapaistva panuse eest muusikasse. 2004. aastal anti Claptonile teenete eest muusika alal Briti Impeeriumi orden (CBE).
Clapton on endine alkohoolik ja uimastisõltlane. Pärast paranemist asutas Clapton Antigual alkohoolikute ja uimastisõltlaste rehabilitatsioonikeskuse Crossroads Centre.
Lapsepõlv
Eric Patrick Clapton sündis Inglismaal Surrey krahvkonnas Ripleys. Tema vanemad olid 16-aastane Patricia Molly Clapton (7. jaanuar 1929 – märts 1999) ja 25-aastane Montréalist pärit Kanada sõdur Edward Walter Fryer (21. märts 1920 – 15. mai 1985). Enne poja sündi läks isa sõtta ning naasis seejärel kodumaale. Clapton hakkas oma isa saatust lähemalt uurima alles 2007. aastal. Seni oli ta teadnud vaid isa nime, kuid soov teada rohkem oma isast oli kaua kriipinud ta hinge ning selle tunnistuseks on ka laul "My Father's Eyes" (1998). Ta palkas Montréali ajakirjaniku Michael Woloschuki, saamaks selgust isa elukäigus. Ajakirjanik tegi uurimistööd Kanada armee arhiivides ja pani lõpuks kokku loo Edward Fryerist, mehest, kes oli olnud muusik (klaveri- ja saksofonimängija), kuid oma loomult elupõletaja. Mees oli olnud mitu korda abielus, tal oli olnud mitu last, kuid ilmselt ta ei teadnudki, et on Eric Claptoni isa.
Ericu kasvatasid üles vanaema Rose ja tolle teine abikaasa Jack Clapp. Väiksena arvas ta, et vanavanemad ongi tema vanemad ning ema ja tolle vend Adrian on tema õde ja vend. Aastaid hiljem abiellus ema teise Kanada sõduriga ja asus elama Saksamaale, jättes oma poja lõplikult vanavanemate hoole alla Surreyssse.
Noor Clapton sai esimese akustilise (Hoyer) kitarri oma 13. sünnipäevaks. Odav kitarr oli metallkeeltega ja üsna ebamugav mängida. Juba varases eas köitis tulevast muusikut bluus. Harjutamine, tegemaks selgeks bluusi põhiakorde, kestis tunde. Clapton valis oma esimeseks looks, mida selgeks õppida, rahvalaulu "Scarlet Ribbons", mille laulis kuulsaks Harry Belafonte, kuid mille bluusilik tõlgendus Josh White'i esituses oli huvitavam. Pillimängu õppimine oli poisile siiski tõeline piin ja seetõttu kaotas ta mõne aja pärast suurema huvi kitarri vastu. Paari aasta pärast nägi ta Kingstonis kirbuturul ühe müügiputka seinal huvitavat kitarri. Kui ta pilli kätte võttis, tundis ta, et just see on talle kui loodud. See kitarr oli George Washburni toodang. Nüüd hakkas ta juba järjekindlalt harjutama, kuigi õppimine käis ainult kuulmise järgi. Claptonil oli Grundigi lintmakk ja seda kasutas ta nii lugude kuulamisel kui ka salvestamisel, et oma mänguoskusi üle kuulata ning lihvida seni, kuni tulemus on rahuldav.
Pärast Hollyfieldi kooli lõpetamist 1961. aastal asus Clapton õppima Kingston College of Arti, kuid arvati selle õpilaste seast välja juba esimese õppeaasta lõpus, sest ta huvitus rohkem muusikast, jättes kunstiõpingud unarusse. 16. eluaastaks oli noormehe kitarrimänguoskus sedavõrd paranenud, et teda pandi juba muusikaringkondades tähele. Noor Clapton hakkas esinema Kingstoni, Richmondi ja West Endi tänavatel. 1962. aastal moodustas Clapton duo koos bluusientusiasti David Brockiga, et esineda Surrey ümbruse pubides. 17-aastaselt liitus ta oma esimese bändiga The Roosters, mis esitas briti R&B-d. Selles ansamblis, kus teiseks kitarristiks oli Tom McGuiness (hilisem Manfred Manni kitarrist), mängis ta jaanuarist augustini 1963. Oktoobris tegi Clapton seitse ülesastumist Casey Jones & The Engineersiga.
The Yardbirds ja John Mayall & the Bluesbreakers
pisi|vasakul|The Fool guitar 1963. aasta oktoobris liitus Eric Clapton The Yardbirdsiga ja jäi bändi kuni 1965. aasta märtsini. Ansambli muusikalist käekirja mõjutasid tugevalt Chicago bluus ja tolle aja juhtivad bluusikitarristid nagu Buddy Guy, Freddie King ja B. B. King. Clapton saavutas oma erilise mänguoskusega edu ja varsti oli ta üks tunnustatuimaid kitarriste Briti muusikalaval. Esialgu mängis bänd Chess/Checker/Vee-Jay artistide bluusipalasid, meelitades tasapisi ligi üha suuremat publikuhulka. Bänd saavutas lausa kultusliku maine, kui bänd hakkas esinema Richmondi klubis Crawdaddy Club Richmond – paigas, kus seni oli resideerinud The Rolling Stones. Nad tuuritasid Inglismaal koos kuulsa Ameerika bluusiartisti Sonny Boy Williamson II-ga. Ühine album salvestati 1963. aasta detsembris ja 1965 tuli see müüki.
Toonasest ajast on pärit ka Claptoni hüüdnimi "Slowhand". Yardbirdsi rütmikitarrist Chris Dreja on meenutanud, et Clapton ei lahkunud kunagi lavalt, kui kitarrikeel purunes. Ta vahetas keele välja otse laval publiku ees. Publik aga ootas ja samas plaksutas aeglaselt (nn slow handclap). Hiljem on Clapton oma ametlikule biograafile Ray Colemanile rääkinud järgmist: "Minu hüüdnimi Slowhand on pärit Giorgio Gomelskylt. Tema panigi kokku sõnad "slow" ja "handclap". Ta leidis, et see on hea kalambuur ühe kiirete näppudega kitarristi kohta."
Detsembris 1964 astus Clapton esimest korda üles Londonis Royal Albert Hallis koos The Yardbirdsiga. Sellest ajast saadik on ta seal esinenud ligi paarisajal korral ja nagu Clapton ise ütleb, "on see esinemine nagu mu enda eestoas." .
Märtsis 1965 ilmus The Yardbirdsi esimene suurem hitt "For Your Love", kus Claptonit võib kuulda kitarri mängimas. Bänd otsustas oma lugudes rohkem pöörduda popmuusika poole, osalt sellepärast, et "For Your Love" oli olnud edukas. Selle laulu on loonud popmuusik Graham Gouldman, kes on kirjutanud hittideks saanud lugusid ka Herman's Hermitsile ja The Holliesile. Kuid Clapton jäi truuks bluusimuusikale ja otsustas bändist lahkuda. Ta soovitas enda asendajaks oma hea semu Jimmy Page'i. Kuid Page ei huvitunud sellest, sest tahtis jätkata vabakutselise stuudiomuusiku karjääri ja soovitas omalt poolt Claptoni järglaseks Jeff Becki. Nii ongi juhtunud, et kolm kitarrikuulsust on küll mänginud ühes bändis, kuid mitte kunagi koos.
Clapton ühines John Mayall & the Bluesbreakersiga aprillis 1965, kuid lahkus juba mõne kuu pärast. 1965. aasta suve veetis ta Kreekas bändiga The Glands, kus mängis klaverit tema vana sõber Ben Palmer. Sama aasta novembris oli ta tagasi The Bluesbreakersis, mille koosseisus uuesti mängides saavutas Clapton klubiringkondades parima bluuskitarristi kuulsuse. Albumi "Blues Breakers – John Mayall – With Eric Clapton" väljaandmine tõi bändile ka ülemaailmse kuulsuse. Kuid Clapton oli selleks ajaks juba bändist lahkunud. Ta vahetas oma Fender Telecasteri ja Vox AC30 võimenduse 1960. aasta Gibson Les Paul Standard kitarri ja Marshalli võimenduse vastu. Tema esitatava muusika uus kõla ja mängustiil andis kellelegi tundmatule ajendi maalida Islingtoni metroojaama seinale grafiti "Clapton is God". Sellest tehtud foto on saanud väga kuulsaks; sellel näeb koera tõstmas tagajalga seina juures, millele on kirjutatud "Clapton is God". Claptonit ennast vaevasid seoses selle lausega segased tunded – ta andis endale küll aru, et väga paljud kitarristid on temast paremad, kuid samas oli selline tunnustav lause ka väga meeldiv.
Cream
1966. aasta juulis lahkus Clapton The Bluesbreakersist (Claptoni asemele tuli Peter Green). Ginger Baker kutsus teda oma uude bändi Cream, kus bassi hakkas mängima Jack Bruce (Manfred Mann, The Bluesbreakers ja The Graham Bond Organisation). Sündinud oli üks esimesi superbände. Enne Creami polnud Clapton USA-s kuigi tuntud. Ta oli lahkunud Yardbirdsist enne nende American Top 10 hitti "For Your Love" ega olnud seega Ühendriikides laval esinenud. Ansamblis Cream arenes Clapton laulja ja lugude autorina, kuigi Bruce oli juhtiv laulja ja uued lood olid enamasti pärit tema sulest. Laulusõnade autoriks oli peamiselt luuletaja Pete Brown. Creami esimene mitteametlik esinemine toimus 29. juulil 1966 Manchesteris Twisted Wheel Clubis. Kuid ülesastumine suure publikuhulga ees leidis aset kaks päeva hiljem Windsoris National Jazz and Blues Festivalil. Cream pani aluse oma legendaarsusele valju kõlaga bluusi jämmides ja oma kontsertidel pikki soolosid esitades.
pisi|Ginger Baker, Jack Bruce, Eric Clapton
1. oktoobril 1966 oli Creamil esinemine Central London Polytechnicus. Esinemise vaheajal tutvustas Chas Chandler (The Animals) bändile noort mustanahalist kitarristi. Jutuks tuli ka, kas too mees võiks koos nendega laval esineda. Nõusoleku märgiks löödigi käed ja laval leidis aset tõeline show. Esitati Howlin Wolfi lugu "Killing Floor". Noore kitarristi nimi oli Jimi Hendrix. Clapton oli tema mängust võlutud, kuid tundis seejuures ära ka tõelise konkurendi.
Esimest korda külastas Clapton Ameerika Ühendriike bändi turneel USA-sse märtsis 1967. Cream andis üheksa kontserti RKO Theateris New Yorgis. Ka teise albumi "Disraeli Gears" salvestasid nad New Yorgis 11.–15. mail 1967. Album näitas ansambli muusikute kaugenemist bluusimuusika juurtest ja pöördumist rohkem psühhedeelia poole. Kõige bluusilähedasem pala albumil on "Outside Woman Blues". "Disraeli Gears" näitas, et tegemist on tõeliselt jõulise trioga.
Pärast kaht aastat koos musitseerimist saatis ansamblit Cream suur edu. Müüdi miljoneid plaate ja mängiti täissaalidele Ameerika Ühendriikides ja Euroopas. Ansambli liikmed tähtsustasid instrumentalistide rolli rokkmuusikas ja Cream oli üks esimesi bluusrokibände, kes rõhus pillimeeste virtuoossusele, kasutades kontsertidel pikki džässilikke improvisatsioone. USA-s oli neil mitu hittsinglit. Nende hulgas "Sunshine of Your Love" (nr 5, 1968), "White Room" (nr 6, 1968) ja "Crossroads" (nr 28, 1969) – kontsertversioon Robert Johnsoni palast "Cross Road Blues". Kuigi Cream oli omal ajal üks suurimaid rokkbände ja Clapton saavutas selles mängides senisest veelgi parema taseme, ei olnud trio koos kuigi pikalt. Alkohol ja narkootikumid mõjusid ansambli liikmete omavahelistele suhetele laastavalt. Eriti suured lahkarvamused olid Jacki ja Gingeri vahel. See oligi peamine põhjus, miks bänd lagunes. Lõpliku tõuke ansambli laialiminekuks andis väga kriitiline artikkel ajakirjas Rolling Stone ansambli teise USA-turnee kohta.
Creami hüvastijätualbum "Goodbye" sisaldab kontsertesitusi, mis salvestati 19. oktoobril 1968 Los Angeleses The Forumis ja see ilmus märtsis 1969, bändi laialimineku järel. Sellel albumil on salvestatud ka Claptoni ja George Harrisoni ühine laul "Badge". Clapton oli kohtunud Harrisoniga Londonis Palladiumis, kus Claptoni-aegne Yardbirds jagas lava The Beatlesiga. Lähedane sõprus kahe mehe vahel leidis väljundi ka The Beatlesi "White Albumil" (1968) Harrisoni looga "While My Guitar Gently Weeps", kuhu Clapton paluti soolot mängima. Clapton mängis ka edaspidi Harrisoni sooloplaatidel kõlanud lugudes.
Cream ühines korraks 1993, kui nad võeti vastu Rock'n'rolli kuulsuste halli. Pikemat aega oldi koos mais 2005, mil trio esines neljal väljamüüdud kontserdil Londonis Royal Albert Hallis ja kolmel sõul oktoobris New Yorgis Madison Square Gardenis. Londoni kontserdid salvestati ka CD-, LP- ja DVD-le.
"Blind Faith" ja "Delaney and Bonnie and Friends"
Claptoni järgmine ansambel Blind Faith (1969) koosnes muusikutest Ginger Bakerist (Graham Bond Organisation, Cream), Steve Winwoodist (Spencer Davis Group, Traffic) ja Ric Grechist (Family). Bändi saavutusteks loetakse ühe LP väljaandmist ja ühe kontserditurnee läbiviimist. Supergrupp debüteeris 100 000 fänni ees 7. juunil 1969 Londonis Hyde Parkis. Nad andsid mõned kontserdid Skandinaavias ja alustasid juulis oma väljamüüdud kontserdireisi USA-s. Samal ajal ilmus müügile ka nende album "Blind Faith", mis sisaldas ainult kuut pala, üks neist 15-minutiline jämm "Do What You Like". LP ümbris oli oma aja kohta skandaalne (pilt palja ülakehaga teismelisest tüdrukust) ja USA-s keelati see ära. Kaanepilt asendati ansambli fotoga. Blind Faith lagunes seitse kuud hiljem.
Seejärel tuuritas Clapton koos Blind Faithi soojendusbändiga Delaney and Bonnie and Friends. Samal sügisel esines ta koos ansambliga The Plastic Ono Band. Nende ühiskontsert festivalil Toronto Rock and Roll Revival 1969. aasta septembris salvestati ning selle tulemusena anti välja LP "Live Peace in Toronto" (1969). 15. detsembril 1969 esines Clapton koos John Lennoni, George Harrisoni ja The Plastic Ono Bandiga Londonis, et koguda raha UNICEF-i heaks.
Delaney Bramlett julgustas Claptonit laulja ja laulukirjutajana. 1969. aasta suvel lõid Clapton ja Bramlett kaasa projektis Music From Free Creek. Lepingutest tulenevate piirangute tõttu esines Clapton nime "King Cool" all, musitseerides koos Dr. Johniga kolmes ja Bramlettiga kahes palas.
1970. aastad
2.–7. mail 1970 lindistas Howlin Wolf Londonis Olympic Studios plaadi "The London Howlin Wolf Session". Saatebändis mängisid Eric Clapton (soolokitarr), Hubert Sumlin (rütmikitarr), Steve Winwood (klaver ja orel), Bill Wyman (bass), Charlie Watts (trummid). Kaasa tegid teiste seas ka Ringo Starr "Richie" ja Ian Stewart. Tõeline suurte muusikute tulevärk! Tulemuseks oli suurepärane plaat, mille andis välja firma Chess 1971. aasta augustis.
"Derek and the Dominos"
Clapton ei soovinud endale "suure tähe" kuulsust, mis teda järjest rohkem ümbritses. Et sellele veidigi vastu astuda, pani ta kokku uue bändi, mille koosseisu kuulusid Delaney and Bonnie rütmipillide mängijad Bobby Whitlock (klahvpillid ja vokaal), Carl Radle (bass), Jim Gordon (trummid) ja Clapton ise (kitarr). See oli püüe näidata ennast ühena ansambli liikmetest, mitte kui eraldi seisvat staari. Sel ajal oli Clapton väga sisse võetud ansambli The Band debüütalbumist "Music from Big Pink". Ta ise on öelnud: "Ma hindasin The Bandi juures seda, kui pühendunud olid nad lauludele ja laulmisele. Neil olid kolme- ja neljaosalised harmooniad, samal ajal oli kitarr kui saatepill täiesti tagaplaanil. See sobis mulle väga, sest olin väsinud oma virtuoosi või pseudo-virtuoosi osast. Mul oli igav mängida soolosid ainult sellepärast, et seda minult oodati. The Band pani asjad jälle paika, prioriteediks oli laul ise." Algselt oli plaanis panna uue ansambli nimeks "Dynamos", aga see, et nimeks sai hoopis "Derek and the Dominos", oli eksitus. Juhtus nii, et ajutine nimi "Del and the Dynamos" kuulutati välja valesti, nimelt "Derek and the Dominos". Ja legend oligi sündinud.
Claptoni lähedane sõprus George Harrisoniga viis ta kokku viimase naise Pattie Boydiga, kellesse Clapton oli väga kiindunud. Kuid leidmata vastutunnet oma kiindumusele, valas Clapton tunded muusikasse. Neid lugusid võibki kuulda albumil "Layla and Other Assorted Love Songs" (1970). Plaat on väga tugevate bluusi mõjutustega. Siin on salvestatud kaks soolokitarri, Clapton ja Duane Allman (Allman Brothers), kes liitus bändiga salvestussessioonil Miamis, Criteria Studios. Albumi produtsent oli Atlantic Recordsist Tom Dowd, kes oli töötanud koos Claptoniga ansambli Cream LP "Disraeli Gears" kallal. Stuudiotöö tulemuseks oligi duubelplaat.
Plaadi suurim hitt on armastuslaul "Layla". Clapton sai inspiratsiooni Pärsia poeedi Nizami Ganjavi raamatust "Layla ja Majnuni lugu", milles räägitakse noorest mehest, kes lootusetult armub kaunisse ja kättesaamatusse neidu. Noormees läheb hulluks, sest ei saa abielluda oma armastatuga. See kaunis lugu liigutas muusikut väga sügavalt. "Layla" kaks osa lindistati eri sessioonidel. Alguses sai linti kitarrisoologa avaosa ja teine pool salvestati mõned kuud hiljem, kui trummar Jim Gordon komponeeris ja mängis sisse klaveripartii.
Plaat salvestati viieliikmelise grupiga. Nimelt kaasati ootamatult kitarrist Duane Allman (The Allman Brothers Band). Mõni päev pärast salvestuse algust tutvustas Dowd (kes produtseeris ka Allmane) kahte kitarristi omavahel The Allman Brothers Bandi kontserdil Miamis. Mehed kohtusid lava taga, hiljem jämmisid öö otsa stuudios ja sõbrunesid kohe. Algul lisas Duane oma slide-kitarri paladele "Tell the Truth" ja "Nobody Knows You When You're Down and Out". Nelja päeva jooksul salvestati viiekesi veel kolm lugu: "Key to the Highway", "Have You Ever Loved a Woman" ja "Why Does Love Got to be So Sad". Septembri algul lahkus Duane lühikeseks ajaks, et anda mõned kontserdid oma bändiga. Samal ajal salvestati neljakesi "I Looked Away", "Bell Bottom Blues" ja "Keep on Growing". Duane tuli tagasi ja linti võeti "I am Yours", "Anyday", "It's Too Late", "Little Wing" ja "It's Too Late". 10. septembriks saadi salvestustega ühele poole.
Claptonit muserdas väga Jimi Hendrixi surm. Kaheksa päeva enne uudist tuntud muusiku surmast oli bänd salvestanud kaveri laulust "Little Wing" kui austusavalduse suurele kitarristile. 17. septembril 1970, päev enne Hendrixi surma, ostis Clapton vasakukäelise Fender Stratocasteri, mille tahtis kinkida Jimile sünnipäevaks. Hingevalu süvendasid ka kriitikute jahedad retsensioonid uue LP kohta. USA-turneele mindi ilma Allmanita, kes ühines taas oma endise bändiga. Vaatamata sellele, et turnee ajal tarvitati rohkesti alkoholi ja narkootikume, salvestati kontsert duubelalbumile "In Concert". Bänd salvestas veel mõned lood teise albumi jaoks 1971. aasta kevadel Londonis (viis neist on välja antud Eric Clapton box-setil Crossroads ), kuid tulemused olid keskpärased. Teise plaadi salvestamise ajal hakkasid ilmnema suurte egode erimeelsused ja Clapton jalutas plaadisalvestuselt minema. See aga tähendas ka bändi tegutsemise lõppu. Grupi liikmeid tabasid järjest igasugused tragöödiad. Allman sai surma mootorrattaõnnetuses 29. oktoobril 1971. Hiljem on Clapton öelnud: "Duane Allmani puhul oli tegemist minu muusikalise vennaga, keda mul polnud, kuid keda ma endale soovisin". Radle jäi Claptoni bassimeheks kuni 1979. aasta suveni (1980. aasta mais suri ta alkoholi ja narkootikumide liigtarbimise tagajärjel). Kuid ka trummar Jim Gordoni saatus oli traagiline. Ta põdes skisofreeniat, mida aga ei suudetud õigeaegselt diagnoosida. Ühe hullumeelsushoo ajal tappis ta oma ema ning selle tagajärjel mõisteti pikaks ajaks vanglasse. Sealt aga suunati Gordon vaimuhaiglasse, kus ta viibib siiani. Alles 2003. aastal esinesid Clapton ja Whitlock koos "Jools Holland Shows".
Soolokarjääri algus
Claptoni 1970. aastate edukas karjäär oli täielikus kontrastis tema isikliku eluga, mis oli täis romantilisi ihalusi, uimasteid ja alkoholi. Leidmata Pattie Boydilt vastuarmastust, sulgus ta oma Surrey residentsi, loobudes salvestamisest ja esinemistest ning langedes järjest rohkem heroiinisõltuvusse. Lühike paus selles sõltuvusahelas oli augustis 1971, kui Clapton astus üles kontserdil Concert for Bangladesh. 1973. aasta jaanuaris organiseeris Pete Townshend (The Who) Claptonile tagasituleku-kontserdi "Rainbow Concert" Londoni Rainbow Theatre's. Sellega soovis Townshend aidata mehel üle saada uimastisõltuvusest. 1975. aastal astus Clapton üles Ken Russelli filmis "The Who's Tommy". Tema rolliks oli Jutlustaja (The Preacher), kes jumaldab Marilyn Monroed. Esitama pidi ta Sonny Boy Williamsoni vana laulu "Eyesight to the Blind". Kogemus oli Claptoni jaoks väga sürrealistlik. pisi|Clapton ja Elliman "461 Ocean Boulevard" promo turneel 1975
1974. aastal vastas Pattie Boyd lõpuks Claptoni tunnetele ja nendest said partnerid (abiellusid 1979. aastal). Mees suutis küll loobuda heroiinist, kuid samal ajal hakkas veelgi rohkem tarbima alkoholi. Ta pani kokku bändi, kuhu kuulusid Carl Radle (bass), George Terry (kitarr), Dick Sims (klahvpillid), Jamie Oldaker (trummid) ja taustalauljaks Yvonne Elliman (hiljem liitus nendega veel Marcy Levy, tuntud ka nimega Marcella Detroit). Selle koosseisuga salvestati "461 Ocean Boulevard" (1974). Albumil pöörati rohkem tähelepanu lauludele kui tervikule ja vähem kitarrisoolodele. Bob Marley loost "I Shot The Sheriff" tehtud kaver sai Claptoni soolokarjääri esimeseks esikohahitiks ja aitas suuresti kaasa reggae-muusika toomisele massidesse. 1975. aastal välja antud album "There's One in Every Crowd" jätkas sama trendi. Plaadi esmane pealkiri "The World's Greatest Guitar Player" muudeti vahetult enne pressimist "There's One in Every Crowd" vastu, et ei tekiks iroonilist valesti mõistmist. Bänd tuuritas mööda maailma ja 1975. aastal anti ka välja kontsertalbum "E. C. Was Here". Clapton jätkas esinemistega, andes samal ajal välja üha uusi plaate. 1976 ilmus "No Reason to Cry" (koostöös Bob Dylan ja the Bandiga) ning novembris 1977 nägi ilmavalgust kuulus "Slowhand". Siin on salvestatud "Wonderful Tonight" (veel üks laul, mille loomisel sai Clapton inspiratsiooni Pattie Boydist) ja "Cocaine" (J.J. Cale'i kaver). 1976. aasta lõpus esines Clapton koos teistega (sealhulgas Van Morrisoni ja Muddy Watersiga) ansambli the Band tegevuse lõpetamist tähistaval kontserdil, mille Martin Scorsese võttis üles dokumentaalfilmina "The Last Waltz". 1978. aastal ilmus "Backless". Plaat oli viimane, mille lugudes tegi kaasa Claptoni pikaaegne saatebänd. 1979. aasta algul lahkus George Terry, kelle asemele Clapton palkas Roger Forresteri soovitusel Albert Lee. Kuna viimane on samuti inglane, hakkas kultuuriliste erinevuste tõttu suurenema lõhe kahe inglase ja ameeriklaste vahel. Laval oli kõik korras, aga lavaväline elu jooksis otsekui paralleelmaailmades. Ja 1979. aasta suvel vallandaski Clapton bändi. 1980. aasta mais suri Carl Radle alkoholist ja uimastitest põhjustatud neerupuudulikkusse.
1980. aastad
1979. aasta lõpus käis Clapton turneel oma uue saateansambliga, kuhu kuulusid Clapton (kitarr ja vokaal), Albert Lee (kitarr, orel ja vokaal), Chris Stainton (klahvpillid), Dave Markee (bass), Henry Spinetti (trummid), mööda maailma. Detsembris olid nad Jaapanis. Budokan Theatre’s antud kontserdist tehti salvestis. Aprillis 1980 ilmus duubelplaat "Just One Night". 1981. aasta veebruaris ilmus LP "Another Ticket", mis salvestati Nassaus Bahamal 1980. aasta teisel poolel. Sellel plaadil teeb kaasa ka Gary Brooker (ex Procol Harum) (klahvpillid ja vokaal).
1981. aastal kutsus produtsent Martin Lewis Claptonit esinema Amnesty International heategevusüritusel The Secret Policeman's Other Ball. Clapton võttis kutse vastu ja lõi kampa Jeff Beckiga, et esitada mõned lood koos duetina, mis on teadaolevalt kahe mehe esimene koostöö laval. Nendest kolm pala on salvestatud showst tehtud kontsertalbumile ja ühte lugudest kasutati filmis. Kuid alkohol hoidis Claptonit endiselt oma tugeva mõju all. Jaanuaris 1982 tunnistas mees endale, et tegemist on alkoholismiga ja otsustas pöörduda raviasutusse. Ta kutsuti Minnesotasse, Center Citysse Hazelden Treatment Centerisse. Lennu kestel Minnesotasse jõi Clapton ohtralt, põhjendades seda hirmuga, et ta ei saa enam kunagi tarbida alkoholi. Muusik on oma autobiograafias öelnud järgmist: "Oma elu kõige raskematel hetkedel takistas mind enesetappu tegemast ainult põhjus, et pärast surma ei saa enam juua. Ning see oli minu meelest ainuke asi, mille nimel elada ning mõte, et mind püütakse võõrutada, oli nii õudne, et ma aina jõin ja jõin. Mind tuli kliinikusse praktiliselt kanda". Siiski sai Clapton kliinikust vajalikku abi ja mõned kuud pärast ravilt naasmist hakkas muusik töötama uue albumi kallal. See oli küll arstide nõuannete otsene eiramine, sest nood olid talle soovitanud täielikku rahu ja vältida stressi. Plaadi pealkirjaks sai "Money and Cigarettes" ,sest ainult need olidki talle veel jäänud pärast alkoholist loobumist. Ka nimetatud LP ei sündinud ilma loomepiinadeta. Nimelt sai mõni aeg pärast salvestuste algust selgeks, et bändi töö ei suju nii nagu vaja. Produtsent Tom Dowd rääkis Claptoniga avameelselt, et bändi liikmed tuleb välja vahetada. Ja nii tehtigi, kuigi tegu oli karmi otsusega. Vanast bändist jäi alles vaid Albert Lee. Uued mehed olid Ry Cooder (kitarr), Donald "Duck" Dunn (bass) ja Roger Hawkins (trummid) ning Chuck Kirkpatrick ja John Sambataro taustalauljatena.
pisi|Tina Turner ja Eric Clapton Wembley Arenal 18. juunil 1987
1984. aastal astus Clapton üles Roger Watersi (ex Pink Floyd) esimesel sooloalbumil "The Pros and Cons of Hitch Hiking". Plaadile järgnes juunis ja juulis turnee Euroopas ja Ameerikas. Sellest ajast on Watersi ja Claptoni vahel head suhted. Mehed on koos esinenud näiteks tsunami ohvrite mälestuskontserdil (2005) ja Highclere Castle'is, Countryside Alliance'i (Maapiirkondade Liidu) heategevuslikul kontserdil (2006) lugudega "Wish You Were Here" ja "Comfortably Numb". Clapton astus üles ka 13. juulil 1985 toimunud "Live Aidi" kontserdil. Tema ja bänd esitasid kolm laulu "White Room", "She’s Waiting" ja "Layla". Järgmised kaks albumit "Behind the Sun" (1985) ja "August" (1986) andis Clapton välja koos Phil Collinsiga (ex Genesis). Neist viimasel on eriti tuntav Collinsile omane puhkpillide ja trummi sound. "Augustist" sai tolle ajani müüduim plaat Claptoni soolokarjääri jooksul Suurbritannias, see jäi pidama edetabeli kolmandal kohal. Albumi esimesest laulust "It’s In the Way That You Use It", sai filmi "The Color of Money" tunnusmeloodia. Lugudes "Tearing Us Apart" ja "Hold On" esines koos Claptoniga Tina Turner. Ka bändis oli uusi liikmeid: Greg Philliganes (klahvpillid ja vokaal) ja Nathan East (bass).
"Augusti" turnee salvestati kahel korral neljamehebändiga "Eric Clapton Live from Montreux" ja "Eric Clapton and Friends" jaoks. Kõik need salvestused ja tuuritamised olid Claptonile mõjunud psüühiliselt kurnavalt ning alkohol oli haaranud mehe jälle oma võimusesse. Novembris 1987 läks muusik uuesti ravile Hazeldeni. Seekord oli peamiseks põhjuseks sõltuvusest vabaneda 21. augustil 1986 Claptonile sündinud poeg Conor. Muusik ei tahtnud, et tema poeg näeks isa alkohoolikuna. Seekordne ravi sai aga täiesti teistsuguse ja ootamatu lõpu, kui Clapton leidis jõudu ja tuge palvetest Jumala poole.
1987. aasta Brit Awardsil sai Clapton auhinna suure panuse eest muusikasse.
1988 lahutas Clapton lõpuks oma abielu Pattie Boydiga, sest armuafäär Lory Del Santoga (Conori ema) oli kestnud juba mõnda aega ja poeg vajas isa. Boyd kahjuks ei saanud lapsi. Clapton oli tuntud südametemurdja, kellel oli pikemaid või lühemaid romaane paljude naistega, teiste hulgas Krissy Wood (Ron Woodi eksabikaasa), näitlejatarid Charlotte Martin, Patsy Kensit, Sharon Stone ja Alicia Witt, lauljatarid Janis Joplin, Marianne Faithfull, Rosanne Cash, Yvonne Elliman ja hilisem Prantsuse esileedi Carla Bruni.
Fromhold von Vifhusen
Fromhold von Vifhusen (ka Fromhold von Fiefhusen, Vromoldus de Vyfhusen, harvem Viffhusen, Vyshusen, Quinque domibus; surnud 28. detsembril 1369 Roomas) oli Riia peapiiskop alates aastast 1348 kuni oma surmani 1369. aastal.
Eric Clapton
1980. aastad
1989 asus Clapton uue albumi "Journeyman" materjali salvestama. Produtsent oli Russ Titelman ja kaasa lõid paljud muusikud, tuntumatest George Harrison, Phil Collins, David Sanborn, Robert Cray, Chaka Khan ja Daryl Hall. Muusikaliselt on LP väga eripalgeline, sisaldades elemente bluusist, džässist, soulist, rokist ja popist. Tegu on kaverite ja originaalide seguga, kus domineerib Jerry Williamsi materjal. "Journeyman" on ka Claptoni enda üks lemmikalbumeid.
Fromhold von Vifhusen
Elu
Fromhold oli pärit Vifhusenide suguvõsast, mis kuulus Lübecki ülemklassi ja mille mitmeid liikmeid on teada ka Liivimaalt. Fromholdi vend Johannes oli Tartu piiskop, tema teine vend Theoderich aga Tartu toompraost. Veel üks Johannes von Vifhusen oli olnud Tartu toomhärra 1320. aastail ning mitu Vifhuseni-nimelist toomhärrat oli Tartu toomkapiitlis ka 14. sajandi teisel poolel. Kuna Fromhold ja tema vennad olid suguluses Liivimaa aadlisuguvõsadega, siis on tõenäoline, et ka nemad olid kas sündinud Liivimaal või seal vähemalt suurema osa oma elust veetnud.
Eric Clapton
1990. aastad
1990 läks Clapton selle albumi lugudega kontserditurneele. Kõigepealt ootas ees Suurbritannia. 1990. aastal esines ta Londonis Royal Albert Hallis 18 korda ja 1991. aasta 5. veebruarist kuni 9. märtsini 24 korda. Nende 42 kontserdi parimatest paladest pandi kokku kontsertalbum "24 Nights", mis ilmus 8. oktoobril 1991. 1990 jätkus menukas kontserdireis Euroopas ja USA-s. USA-turnee teises pooles esines Clapton oma bändiga Wisconsini suusakuurordis Alpine Valley Music Theatres. Esinejate nimekiri oli muljetavaldav: Buddy Guy, Robert Cray, Jimmie Vaughan ja Stevie Ray Vaughan. Kontserdi lõppedes lennati helikopteritega ööbimispaika, kuigi lennuilm oli väga kehv ja Clapton ei tundnud end kuigi turvaliselt. Siiski jõuti õnnelikult kohale. Ent hommikul kuulis ta kohutavat uudist: helikopter: mille pardal olid olnud Stevie Ray, veel kaks ansambliliiget ning Claptoni agent Bobby Brooks, oli lennanud vastu mäge ja alla kukkunud. Ellujääjaid ei olnud. Hukkunud oli üks suurtest kitarristidest. Suur õnnetus tabas Claptonit ka 20. märtsil 1991, mil tema nelja-aastane poeg Conor kukkus 53. korruse aknast alla ja sai surma. Poja matus toimus 28. märtsil Ripley’s Claptoni kodukülas. Kogu lein leidis väljundi Claptoni laulus "Tears in Heaven", mille ta kirjutas kahasse Will Jenningsiga. . 1991. aasta varasuvel sõitis Clapton New Yorki, kus ta kohtus Lili Zanuckiga. Viimane palus mehel kirjutada muusika tema filmile "Rush". Pärast mõningast mõtlemist oli Clapton nõus. Kord mängis ta Lilile ette loo "Tears In Heaven" – too sattus sellest suurde vaimustusse ja palus pala kindlasti lisada filmi soundtrack 'i. See oli esimene kord, kui see suurepärane ja samas väga isiklik laul jõudis rahva ette. 35. Grammy auhindade jagamisel pälvis laul auhinna parima singli eest. Lisaks sai Clapton veel viis auhinda, kaasaarvatud parim album "Unplugged" (1992). Heliplaat jõudis edetabelis "Billboard 200" esikohale ja see on saanud teemantplaadi staatuse. Ainuüksi USA-s on seda albumit müüdud üle 10 miljoni eksemplari. 9. septembril 1992 võitis "Tears in Heaven" parima meesesineja video auhinna 1992 MTV Video Music Awardsil Los Angeleses.
Oktoobris 1992 võttis Clapton osa Bob Dylani lavakarjääri 30. aastapäeva tähistavast kontserdist, mis toimus Madison Square Gardenis New Yorgis. Kogu kontsert salvestati kohapeal duubel-CD/DVD materjalina. Kontserdil astusid üles ka George Harrison, Neil Young, Roger McGuinn, Steve Cropper, Tom Petty ja muidugi Bob Dylan ise. Clapton esitas 7-minutilise versiooni Dylani loost "Knockin’ On Heaven’s Door".
Fromhold von Vifhusen
Elu
Saksa Ordu kõrgmeistri Heinrich Dusemeri kirjaga sõitis Fromhold Danzigi kaudu oma peapiiskopkonda, kuhu ta saabus jaanuaris 1350. Et võita enda poole Riia toomkapiitel, tagastas peapiiskop sellele eelkäijate poolt konfiskeeritud valdused. Kuid et ta ei suutnud Liivimaa meistri Goswin von Herike vastu oma nõudmisi Saksa ordu vastu läbi suruda, lahkus Fromhold peagi taas Riia peapiiskopkonnast. Sellepärast nõudis paavst Innocentius VI, et Västeråsi, Linköpingi ja Oslo piiskopid teda aitaks. Kuna piiskoppide tegevus ei toonud edu, siis pani Västeråsi piiskop Magnus Eskilli 1354. aastal ordu vaimulike karistuste alla. Seejärel pöördus paavst Lübecki piiskopi Bertram Cremoni poole, kelle juures Fromhold von Vifhusen viibis, samuti kõrgmeistri Winrich von Kniprode ja Liivimaa maameistri Goswin von Herike poole. Pärast keisriks kroonimist 1355. aastal kinnitas Karl IV Riia peapiiskopkonnale kõik selle privileegid. 1359. aastal kuurias läbi viidud kohtuotsust Saksa ordu vastu ei saanud jõustada, ehkki paavst Innocentius VI selle kinnitas, sest see ei vastanud Liivimaa tegelikule jõuvahekordadele.
Eric Clapton
1990. aastad
Claptoni albumil "From the Cradle" (1994) kõlab ainult teiste autorite looming – tegemist on vanade bluusilugude suurepäraste uute tõlgendustega. Clapton ja tema kitarrihelid säravad suurepäraselt. Nagu plaadi pealkirjastki näha, pöördus muusik neid lugusid esitades tagasi bluusimuusika algusaegade juurde. 1996 salvestas Clapton Wayne Kirkpatricku, Gordon Kennedy ja Tommy Simsi meloodia "Change the World" (kõlab filmis "Phenomenon" soundtrack 'il). Lugu võitis järjekordse Grammy aasta lauluna 1997. Samal aastal salvestas Clapton koos Simon Climiega albumi "Retail Therapy". Esialgu kasutati seda muusikat ühel Armani moeetendusel. Plaat anti välja pseudonüümi "T.D.F." ehk "Totally Dysfunctional Family" all.
Fromhold von Vifhusen
Elu
Kui paavsti volinik tahtis Fromholdi taotlusel Riia linna vabastada Saksa ordule antud vandest, protesteeris raad, kuna see kartis kahjustamist ordu poolt. Seetõttu kehtestati linna ja Liivimaa orduharu suhtes kirikukaristus ja interdikt, mis jäi väikeste vaheaegadega jõusse kolmeks kümnendiks.
Eric Clapton
1990. aastad
1996 armusid Clapton ja laulja Sheryl Crow. Nende armulugu ei kestnud kuigi kaua, aga nad jäid headeks sõpradeks. Hiljem võttis Clapton külalisena osa Sheryl Crow kontserdist Central Parkis. Duo esitas Creami hittsingli "White Room". Crow esines koos Claptoniga 2007. aasta Crossroads Guitar Festivalil looga "Tulsa Time".
Album "Pilgrim" (1998) sisaldas uusi lugusid Claptoni sulest. Kaks neist – "Circus" ja "My Father’s Eyes" – olid kirjutatud kümnendi alguses pärast poja traagilist surma. Ülejäänud lood oli värske looming. Sama aasta 12. juunil kohtus 53-aastane Clapton ühel Hollywoodi peol 22-aastase Melia McEneryga. Nende suhe arenes vaikselt umbes aasta, enne kui see jõudis avalikkuse ette. Nad abiellusid 1. jaanuaril 2002 St Mary Magdalene'i kirikus Ripley’s, Claptoni sünnikohas. Tänaseks on Melia sünnitanud Claptonile kolm tütart: Julie Rose (2001), Ella May (2003) ja Sophie Belle (2005).
pisi|vasakul|B.B.King ja Eric Clapton 41. Grammy Awardil 24. veebruaril 1999 sai Clapton kui parim meesartist kolmanda Grammy auhinna, seekord laulu "My Fatheräs Eyes" eest. Oktoobris 1999 anti välja kogumikalbum "Clapton Chronicles: The Best of Eric Clapton", millel kõlas uue palana "Blue Eyes Blue", mida võis kuulda ka filmis "Runaway Bride". Kümnendi lõpus tegi Clapton koostööd ka Carlos Santanaga (album "Supernatural" (1999) ) ja B. B. Kingiga (album "Deuces Wild" (1997) ). Juunis 2000 ilmus plaat "Riding with the King". See oli kahe suure muusiku esimene täispikk koostööalbum, mis leidis tunnustust 2000. aasta Grammy auhinnagalal, võites parima traditsionaalse bluusimuusika plaadi auhinna. Billboardi bluusialbumite edetabelis saavutas LP esikoha ja USA-s ulatus plaadi läbimüük kahekordse plaatinaplaadi normini.
2000. aastad
15. stuudioalbum "Reptile" ilmus 13. märtsil 2001. Plaat oli küllaltki edukas, saavutades Billboard 200-s 5. koha ja albumite edetabelis (Album Chart) 7. koha. Mõlemas riigis sai album kuldplaadi staatuse. Sellel LP-l lööb esimest korda kaasa klahvpillidel Billy Preston, mees kes oli mänginud selliste kuulsustega nagu Little Richard, Ray Charles ja the Beatles. Plaadi ilmumise järel algas maailma turnee. 5. novembril 2002 ilmus turneest duubelkontsertalbum "One More Car, One More Rider", mis salvestati Staples Centeris Los Angeleses 18. ja 19. augustil 2001. Kaaslasteks Claptonile sellel albumil olid Andy Fairweather-Low (kitarr/vokaal), Steve Gadd (trummid), Nathan East (bass) ja David Sancious (klahvpillid). Jaapani ja Lõuna-Ameerika turneel lõi kaasa veel Greg Philliganes (klahvpillid). Albumist lasti välja ka DVD versioon. Jaapani turneest, mis toimus novembris ja detsembris 2001, anti välja omakorda DVD "Japan Tour 2001 Budokan / This Song For George". Juunis 2002 esines Clapton Buckinghami Palees korraldatud kontserdil "Party at the Palace". Esitamisele tulid "Layla" ja "While My Guitar Gently Weeps". Sama aasta 29. novembril toimus Royal Albert Hallis "Concert for George". Kontserdiga mälestati George Harrisoni, kelle surmast möödus aasta. Clapton oli esineja ja samas ka muusikaline juht. Esinejate seas olid Paul McCartney, Ringo Starr, Jeff Lynne, Tom Petty and the Heartbreakers, Ravi Shankar, Gary Brooker, Billy Preston, Joe Brown ja Dhani Harrison. Kontsert salvestati ja plaat anti välja 18. novembril 2003.
2003.–2004. aasta vahetusel oli Claptonil ja tema saatebändil stuudios aeg kinni pandud. Kuid oli üks probleem, nimelt ei olnud Claptonil uut materjali. Stuudios hakati lihtsalt mängima Robert Johnsoni lugusid. Kõigil oli lõbus ja nii valmiski plaat "Me and Mr. Johnson", mis jõudis müügile 23. märtsil 2004 ja aasta lõpus 7. detsembril lasti välja veel "Session for Robert J". Siin olid koos CD ja DVD. CD-l on lisatud neli lugu, mis eelmisele plaadile ei mahtunud. DVD-l näeme aga lugude salvestust. Tegu on puhtalt bluusialbumiga ja kõikide lugude autoriks on Robert Johnson, mees, kes on Claptonit sügavalt mõjutanud. Aasta teisel poolel läks Clapton taas stuudiosse, et valmis teha nii-öelda perealbum. Laulud mis olid valminud, rääkisid väga isiklikest asjadest, tema rollist pereisana. Plaadi nimeks sai "Back Home" ja nimilugu võttis täpselt kokku tema tunded uue elu suhtes.
2004. aasta lõpus tuli Claptonil idee korraldada ansambli Cream 40. aastapäeva auks uuesti kokkutulemise kontsert. Ta võttis ühendust Jack Bruce'i ja Ginger Bakeriga, kes olid asjaga päri. Lepiti kokku, et esinemised võiksid aset leida 2005. aasta mais Royal Albert Hallis – kohas, kus toimus ka Creami viimane kontsert. Kuu enne esinemisi alustati proove. Suurte egodega mehed said hästi hakkama ja kokkumäng sujus suurepäraselt. Soud leidsid aset 2., 3., 5. ja 6. mail. Publiku vastuvõtt oli suurepärane ja mehed nautisid esinemist. Kontsert salvestati ning anti välja CD-l ja DVD-l. Claptoni arvates oleks tulnud sellega lõpetada. Oktoobris esineti veel ka New Yorgis Madison Square Gardenis. Siin polnud atmosfäär enam pilvitu. Mehed olid taas tiivustatud oma egodest.
Augustis 2005 hakkas Clapton koos J.J. Cale’iga salvestama uut albumit. Asi sai alguse juba 2004. aasta Crossroads Guitar Festivalil. Siin oli Clapton palunud Cale’i produtsendiks oma uuele plaadile. Viimane andis ka nõusoleku. Plaadil teeb kaasa palju muusikuid, teiste seas Billy Preston, Derek Trucks, Albert Lee, Taj Mahal, Doyle Bramhall II. LP pealkiri "The Road to Escondido" tuli J.J. Cale kodukoha lähedal asuva linna nimest. Clapton oli nõus, et tegemist ei ole tema sooloplaadiga, vaid just kahe mehe koostööst ilmunud teosega. Album ilmus 7. novembril 2006. Grammy Awardil 2008 sai LP auhinna parima kaasaegse bluusiplaadi kategoorias. pisi|vasakul|Clapton Rotterdamis Ahoy Arenal 1. juunil 2006
Aastal 2006 kutsus Clapton Doyle Bramhall II ja Derek Trucksi ühinema oma bändiga, et nad võtaksid osa 2006.–2007. aasta maailmaturneest. Trucks oli kolmas mees Allman Brothers Bandist, keda Clapton appi palus. Esimene oli aastate eest Duane Allman. Teine oli Chuck Leavell (klahvpillid), kes tegi kaasa plaatidel "MTV Unplugged" ja "24 Nights", mängides Royal Albert Halli kontsertidel 1990–1991 ja esines ka Claptoni 1992. aasta USA turneel. 20. mail 2006 mängis Clapton koos Roger Taylori (ex Queen) ja Roger Watersiga (ex Pink Floyd) Highclere Castle'is Countryside Alliance'i (Maapiirkondade Liidu) heategevuslikul kontserdil. 13. augustil 2006 oli Clapton külalisesinejaks Bob Dylani kontserdil, mängides kolm lugu koos Jimmie Vaughaniga.
2005 ostis Frankfurt Book Fair nelja miljoni USA dollari eest Eric Claptoni eluloost raamatu kirjastamise õigused. Teose pani kirja Christopher Simon Sykes ja see ilmus 2007. aastal. . Samal ajal ilmus ka Claptoni kirjutatud "Clapton, The Autobiography" (oktoober 2007 / EC Music Limited). Eesti keeles jõudis teos lugejateni kirjastuse Olion ja tõlkija Siiri Sau vahendusel 2009. aastal, pealkirjaks "Clapton : autobiograafia".
Veebruaris 2008 esines Clapton koos kauaaegse sõbra ja suurepärase muusiku Steve Winwoodiga Madison Square Gardenis ja oli külalisesinejaks Winwoodi singlil "Dirty City", mis ilmus plaadil "Nine Lives". Kaks bändikaaslast Blind Faithi aegadest andsid juunis 2009 USA-s 14 kontserdist koosneva turnee. Mais 2009 ilmus plaat "Eric Clapton / Steve Winwood – Live from Madison Square Garden".
26. veebruaril 2008 teatati, et Põhja-Korea kutsus ametlikult Claptonit riiki kontserti andma. Kutse edastati muusikule, kuid viimane ei andnud kindlat vastust. Hiljem ütles Claptoni kõneisik Kristen Foster diplomaatiliselt nii: "Eric Claptonit on kutsutud esinema paljudesse riikidesse üle maailma ja pole mingit põhjust, et ta ei peaks mängima Põhja-Koreas. Kuid seal ei ole planeeritud ühtki showd."
3. mail 2008 alustas Clapton oma järjekordset turneed esinemisega Tampa Bays Floridas. Edasi liiguti Kanadasse, sealt juba Euroopasse. 28. juunil 2008 oli Clapton peaesinejaks Londonis Hyde Parkis üritusel "Hard Rock Calling". Kaasa tegid ka Sheryl Crow ja John Mayer. Septembris esines ta Londonis Countryside Alliance'i heategevusüritusel. pisi|Clapton ja Allman Brothers Band Beacon Theatres
Märtsis 2009 tähistas Allman Brothers Band (koos paljude külalismuusikutega) oma 40. tegevusaastat. Kontserdiga mälestati Duane Allmanit ja see toimus nende iga-aastases esinemispaigas Beacon Theatres. Üks esinejatest oli ka Eric Clapton. Sama aasta 4. mail astus Clapton lavale Joe Bonamassa kontserdil Royal Albert Hallis, esinedes palaga "Futher on Up the Road". 30. oktoobril tähistas rock'n'roll 'i kuulsuste hall oma 25. aastapäeva kontserdiga. Clapton oli ka kutsutud esinema, kuid pidi loobuma sapikivide operatsiooni tõttu. Ta pidi musitseerima koos Van Morrisoniga, kes aga samuti tühistas oma esinemise.
Võib öelda, et millenniumivahetus ja uue aastatuhande esimene kümnend olid Claptonile tõelised koostööprojektide tippaastad. Plaadid koos B.B. Kingi, J.J. Cale, Stewe Winwoodiga ning Creami uus kokkutulemine olid vaid suuremad neist. Lisaks paljud esinemised muusikutest sõprade – kolleegide kontsertidel ja lindistused külalisena plaatidel.
2010. aastad
17. novembril 2010 oli Clapton üks külalisesinejatest Prince's Trusti rokigalal Royal Albert Hallis. Teda saatis majabänd kuhu kuulusid teiste hulgas Jools Holland (klahvpillid), Midge Ure (kitarr) ja Mark King (bass).
24. juunil 2011 esines Clapton koos Pino Danielega Itaalias Cava de’ Tirreni staadionil 15 000-pealise publiku ees. Sama aasta 6.–16. oktoobrini andis ta rea kontserte Lõuna-Ameerikas. Novembris-detsembris sõitis ta koos Steve Winwoodiga Jaapanisse, et mängida 13 showl eri linnades üle terve riigi.
13. septembril 2011 ilmus album "Wynton Marsalis & Eric Clapton Play the Blues – Live from Jazz at Lincoln Center". Kahes loos lõi kaasa ka Taj Mahal. Tegemist on džässi- ja bluusiplaadiga. Ilmselt üllatusliku väljaandega Claptoni fännide jaoks, kuid kui arvestada tema eelmist plaati, kus mängis ka Marsalis, pole midagi imestada. "Layla" kõlab sellises esituses aga suurepäraselt.
24. veebruaril 2012 esinesid Clapton, Keith Richards, Gary Clark Jr, Derek Trucks, Doyle Bramhall II, Kim Wilson ja veel mõned artistid New Yorgis Apollo Theater’s Hubert Sumlini (suri 80-aastaselt 04.12.2011) mälestuskontserdil "Howlin’ For Hubert Tribute".
29. novembril ühines ta Rolling Stonesiga, et mängida nende 50. tegevusaastat tähistaval juubelikontserdil Londonis O2 Arenal. Kitarri mängis ta Muddy Watersi loos "Champagne and Reefer". 12. detsembril astus Clapton lavale Madison Square Gardenis üritusel "The Concert for Sandy Relief", mida kanti üle kuuele kontinendile läbi televisiooni, raadio, kino ja interneti.