cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kodutütred
Tegevus ja väljaõpe
Kodutütarde väljaõpe on jaotatud järgu- ja erikatseteks, mille sisu ja raskusaste muutub vastavalt vanusele. Erikatsed annavad võimaluse ennast süvitsi mõnes valdkonnas arendada. Kokku on erikatseid 25. See annab igale tüdrukule võimaluse neid huvitavas valdkonnas silma paista ja omale märk välja teenida. Populaarsemad katsed on matkaja, esmaabi andja, laulja ja laskur.
Noorte väljaõpet korraldavad vabatahtlikud juhid, kes läbivad tööks vajaliku koolitusprogrammi. Noortejuhi tööks sissejuhatav kursus kestab kaks nädalavahetust, mille lisandub praktika sooritamine välilaagris.
Noortejuhi ülesanne on luua noortele tingimused, mis toetavad noorte isiklikku arengut, sotsialiseerumist ja kujunemist ühiskonna hästi toimetulevateks liikmeteks. Selleks korraldab noortejuht koondusi, laagreid ja matkasid oma rühma liikmetele.
Lisaks peavad organisatsiooni liikmed kindlat sidet koolidega, teevad tihedat koostööd Kaitseliidu, Naiskodukaitse, Noorte Kotkaste ja teiste Kodutütarde eesmärke toetavate organisatsioonide, asutuste ning noorte tegevusest huvitatud ühendustega.
Vormiriietus
pisi|330x330px|Kodutütred suurlaagris Spekter 2018. Autor: Aksel Puusepp Kodutütarde vormiriietuses eristatakse pidulikku ja välivormi. Piduliku vormiriietuse juurde kuulub sinakashall pikkade käistega vormipluus, millel kantakse embleemi, järgutäppe, erialamärke ja ametikohatunnust. Liikmed kannavad kollast kaelarätti. Lisaks kuulub vormi juurde musta värvi seelik, tumesinine vöökott, nahavärvi sukkpüksid ja mustad kinnised kingad. Peas kantakse tumesinist kollase tutiga mütsi.
Kodutütarde välivormi kantakse üldjuhul väliüritustel. Välivorm on tumerohelisest riidest, kuhu kuuluvad välivormijakk ja -jope, tuulejope ja püksid. Vormiga kantakse musti saapaid
Sümboolika
Kodutütardel on oma vorm, märgid ja sümbolid. Viimaste hulka kuuluvad ka liikme- ja juhikaardid, pitsatid, vimplid, tunnus- ja tunnustusmärgid.
Kodutütarde põhiliseks sümboliks on valge kuldkollase äärisega ristikheinalehe rist, mille keskel sinisel sõõril on kotkamärk.
Noorte Kotkastega ühine sümbol on kotkamärk. Kotkamärgil on kujutatud põhjakotkas, kelle turjal jõudis Kalev Eesti randa. Kotkas on tugevuse ja jõu sümbol, ta lendab kõrguses, mis peab tuletama organisatsiooni liikmetele meelde õilsaid aateid. Kotka silm on tähelepanelik – samasugune peab olema ka Kodutütarde hulka kuuluv noor. Märgil on liiliaõis, mis tähistab puhtust ja korralikkust. Selle kolm haru märgivad noorkotka tõotuse kolme punkti: isamaa-armastust, ligimese aitamist, noorhauka ja noorkotka seaduste ja kommete täitmist. Kolme haru ümbritsev side osutab organisatsiooni noorte sõprusele ja ühtehoidmistahtele. Liilia keskel asetsev Eesti Vabariigi vapp tunnistab, et Kodutütred on Eesti Vabariigis tegutsev organisatsioon. Liiliaõis kujutab keskaegse noole otsa, mille keskel on kompassinõel; need kaks kokku sümboliseerivad sirget rada ja ausat sihti, mida mööda peab käima noorkotkalikul rajal kõndija. Märgi all on lint, mille kiri tuletab märgi kandjale meelde tema kohustust olla alati valmis. Lindi ülespoole pööratud otsad tuletavad märgi kandjale meelde, et ta täidaks oma kohustusi rõõmsal meelel.
Kodutütarde lipp on helesinisist värvi, mille keskel on valge kuldkollase äärisega ristikheinaleherist. Selle keskel on sinisel sõõril kotkamärk. Lippu ääristavad kollased narmad pikkusega. Vardaehteks on kuldne kolmikleek. Ringkondade lippe eristab vastava maakonna vapp või maleva eriembleem lipukanga ülemises vardapoolses nurgas.
Ajalugu
Esimesed ajutised Kodutütarde põhimäärused kinnitas 19. jaanuaril 1932 Kaitseliidu ülem Johannes Roska (hiljem kandis nime Orasmaa). Kodutütarde esimeseks peavanemaks nimetati 9. septembril 1933 Tartu Tütarlaste Gümnaasiumi inspektor (õppealajuhataja) Salme Pruuden. Tema teeneks on Kodutütarde organisatsioonilise struktuuri väljatöötamine, selle tegevuse suundade seadmine, kokkutulekute organiseerimine jne. Ta oli peavanem kuni organisatsiooni likvideerimiseni 1940. aastani.
Eesti Komitee koosseis (1990)
Siin on loetletud Eesti Komitee organitesse kuuluvad isikud 1990. aasta tegevusaruande järgi:
Kodutütred
Ajalugu
Kodutütarde organisatsioon likvideeriti 1940. aastal, kui Nõukogude Liit okupeeris Eesti Vabariigi. Taastamist sai alustada alles 24. mail 1991 Tallinnas. Loodi ühendus ENKOL (Eesti Noorte Kotkaste ja Kodutütarde Organisatsioonide Liit), mille ülesandeks oli koondada endiseid noorkotkaid ja kodutütreid, et nende kogemuste baasil ja kaasabil taastada noorkotkaste ja kodutütarde liikumine Eesti noorte seas.
Eesti Komitee koosseis (1990)
Auesimees Heinrich Mark, auliikmed Renate Kaasik ja Teodor Künnapas.
Kooli- ja Noortetoimkond: esimees Ivar Paljak, Jaak Akker, Anne-Marie Asker Badersten, Mai Beijer, Reet Estra, Virge Hint, Edith Kotka-Nyman, Ingrid Kulvere-Ungerson, Teodor Künnapas, Udo Künnapas, Paul Laan, Laine Laks, Meemo Mäelo, Richard Norvell, Tiiu Nurk, Piia Paljak-Särlefalk, Jaan Seim, Merike Sild, Mikael Tikman, Marje Tui-Lind.
Kultuuritoimkond: esimees Ivar Paljak, nõuandja kultuuri küsimustes Ervin Pütsep, A. Alep, Lili Kaelas.
Sotsiaalkomisjon: esimees Asta Lepik, Vesta Keiland, Peeter Luksep, Johannes Mihkelson, Eva Vadi, J. Viira.
Vähemusrahvuste komisjon: esimees Johannes Mihkelson, Arvo Horm, M. Juhkam, Raimond Kolk, Madli Kurdve, Heinrich Mark, Ivar Paljak.
Juriidiline komisjon: esimees Elmar Anderson, Heinrich Mark, Arved Ruusa, Jaan Vilval.
Revisjonikomisjon: Aksel Mark, Alide Martinson, E. Moor, J. Okasmaa, K. Tagel.
Ülo Tonts
Ülo Tonts (6. mai 1931 Valgamaa, Laanemetsa vald – 19. november 2016) oli eesti kirjandusteadlane ja kriitik.
Ta on avaldanud rohkesti kirjandus- ja teatriarvustusi, uurimuslikke artikleid ja kirjanike (Rudolf Sirge, Juhan Smuul, Valev Uibopuu, Pedro Krusten, Ilmar Talve) biograafiaid.
Ta oli alates 1966. aastast Eesti Kirjanike Liidu liige, elas Tartus.
Tema teos "Klassikuks kodust kaugel" nimetati 2006. ja 2007. aasta Eesti viie olulisima esseekogumiku hulgas ja see oli nonmineeritud Eesti Kultuurkapitali kirjanduse sihtkapitali aastapreemiale.
Isiklikku
Ülo Tonts oli aastast 1969 kuni oma surmani abielus lastekirjanduse uurija Reet Krusteniga. Nende mõlemad lapsed töötavad Vanemuises: Anu Tonts on dramaturg ja Keiu Kaljujärv personalijuht.
Erik Tender
Erik Tender (eesnimi ka Erich; 28. märts (vkj)/ 10. aprill 1902 Tallinn – 7. veebruar 1991 Stockholm) oli eesti ajaloolane ja arhivaar.
Võttis aastatel 1918–1920 osa Vabadussõjast, peamiselt Laiarööpmelise soomusrongi nr. 3 koosseisus.
Ta lõpetas 1923. aastal Tallinna Linna Poeglaste Humanitaargümnaasiumi ja 1929. aastal Tartu Ülikooli. Akadeemiliselt oli EYS Veljesto liige. Kaitses samas 1930. aastal väitekirja "Tartu raekojad Poola ja Rootsi ajal" filosoofiamagistri kraadi saamiseks ja tegi 1938. aastal suulise eksami filosoofiadoktori kraadi saamiseks.
Oli aastatel 1927–1940 Tartu linnaarhivaar ja 1941–1944 Riigi Keskarhiivi juhataja. Aastatel 1942–1944 oli ta ka Tartu Ülikooli filosoofiateaduskonna õppejõud.
Põgenes 1944. aastal Saksamaale, oli 1946–1949 Balti Ülikooli Rootsi ja Põhjamaade ajaloo professori kohusetäitja.
Läks 1949. aastal edasi Rootsi, oli muuhulgas ka aastatel 1956–1976 Eesti Teadusliku Seltsi Rootsis juhatuse liige.
Isiklikku
Tema vennad olid Nõmme linnaarhivaar ja notar Ervin Tender ning poksija ja metsandustegelane Karl Tender. Tema ja Olga Männiku poeg oli silmapaistev teatri- ja seltskonnainimene New Yorkis Andres (Andy) Männik (1934 - 2023).
Raudbetoon
Raudbetoon on komposiitne ehitusmaterjal, mis koosneb betoonist ja (teras-)sarrusest.
Sarruse terasprofiilid paigutatakse betooni sisse. Need võtavad vastu tõmbe- ja nihkejõude, mida betoon ise ei suuda vastu võtta, sest see töötab survele.
Raudbetooni olemus
Raudbetoon on liitmaterjal (komposiitmaterjal), kus koos töötavad kaks väga erinevate omadustega materjali: teras ja betoon. Betoon on suhteliselt odav kohalik materjal, mis töötab hästi survele, kuid üsna halvasti tõmbele (betooni tõmbetugevus on 10-15 korda väiksem survetugevusest). Betooni ja terase (armatuuri) soojuspaisumine on sarnased, mis vähendab sisemiste survete tekkimist. Betoon valatakse terasarmatuurile, mis lisab painde- ja tõmbetugevust.
Töötamise põhimõte
Teras töötab ühteviisi hästi nii survele kui ka tõmbele, kuid tema hind on küllalt kõrge. Survejõu vastuvõtmine betooniga on 3-4 korda odavam kui terasega ning tõmbejõu vastuvõtmine odavam terasega. Siit tulenebki raudbetooni eelis: võtta ühes ja samas konstruktsioonis esinevad survesisejõud vastu betooniga, tõmbesisejõud aga terasega.
Liigitus
Sõltuvalt konstruktsiooni valmistamisest liigitatakse raudbetoon järgnevalt:
Eelised ja puudused
Raudbetooni eelised:
Raudbetooni puudused:
Ajalugu
Raudbetooni kasutamine sai alguse 19. sajandi teises pooles, sest tekkis vajadus uue materjali järele, mis oleks tugevam ja tulekindlam. 19. sajandi keskpaigal leiutasid kaks prantslast, Lambot ja Monier, terasarmatuuri. Paralleelselt hakkasid insenerid arendama põrandakonstruktsioone, millel pandi metalltalasid betooni sisse.
Raudbetooni leiutamine 19. sajandil oli pööre ehitustööstuses ja betoonist sai üks maailma levinumaid ehitusmaterjale.
Greatest Shits
"Greatest Shits" on ansambli Psychoterror album, mis ilmus 2002. aastal.
Antarktika poolsaar
right|250px|pisi|Antarktika poolsaare kaart Antarktika poolsaar on umbes 1500 kilomeetri pikkune poolsaar Antarktisel, kus asub selle mandri põhjapoolseim tipp (63°23'S 57°00'W). Poolsaarest lääne pool mandri lähedal asub Antarktika suurim saar – Aleksander I maa.
Lõuna-Ameerika lõunatipuga ühendab seda veealune 3600 kilomeetri pikkune Scotia ahelik. Lõuna-Ameerikast eraldab seda Drake'i väin.
Antarktika poolsaar on mägine. Seal asuvad mäeahelikud kõrgusega umbes 2800 m. Poolsaare kõrgeim tipp on Mt. Jackson (4189 m).
Poolsaare kliima on kõige soojem Antarktikas. Siiski on peaaegu kogu poolsaar aasta ringi jääkatte all.
Esimesena nägi Antarktika poolsaart Fabian Gottlieb von Bellingshausen 27. jaanuaril 1820. Esimesena astus Antarktika poolsaarele Suurbritannias sündinud ameerika vaalakütt John Davis 7. veebruaril 1821. Antarktika poolsaar on Antarktikas ainus koht, kus kasvab kaks katteseemnetaimeliiki.
Antarktika poolsaart nõudlevad kas tervikuna või osaliselt Argentina, Tšiili ja Suurbritannia. Need nõuded kattuvad osaliselt ja rahvusvaheliselt pole need tunnustatud.
Anšoovis
Anšoovis (Engraulis encrasicholus) on anšoovislaste sugukonda kuuluv kalaliik.
Väliskujult meenutab anšoovis heeringat.
Anšoovisel on mitmeid alamliike.
Eduard Tubina monument
pisi|Eduard Tubina monument (enne 2013) Eduard Tubina monument on mälestusmärk, mis on loodud eesti helilooja Eduard Tubina mälestuseks. Monument avati 19. juunil 2005. Monument asub Tartus Vanemuise teatri uue maja ees. Monumendi autorid on skulptor Aili Vahtrapuu, arhitekt Veronika Valk ja heliinstallatsiooni looja Louis Dandrel. Monumendi valas pronksi ARS Monumentaal ja ehitustööd platsil tegi OÜ Tavt. Monument on varustatud Eduard Tubina muusikaga.
Loomekonkurss
Monumendi saamiseks korraldasid Tartu Linnavalitsus, Eesti Heliloojate Liit ja Tartu Kultuurkapital 2004. aastal konkursi, mille võitsid Veronika Valk ja Aili Vahtrapuu tööga "Credo". Võidupreemia oli 20 000 krooni. Teise koha ja 15 000 krooni pälvisid Hille Palm ja Lembit Palm tööga «Hetk». Kolmanda koha ja 9000 krooni said Sirli Põllumäe ja Anne Rudanovski töö «Kuues sümfoonia» eest. Konkursile laekus kokku 20 tööd.
Monumendi muusika
Monumendil on neli helikuvandit :
Maksumus
Eduard Tubina monument läks Tartu linnale maksma 2 085 200 krooni. Sellest:
Estragon
Estragon ehk estragonpuju (Artemisia dracunculus) on korvõieliste sugukonda puju perekonda kuuluv mitmeaastane poolpõõsas.
Levila ja kasvukoht
Taime kodumaa on Lõuna-Venemaa ja Mongoolia stepialad. Kultiveeritakse enamikus Euroopa riikides ja Ameerikas.
Eestis kasvab kultuurtaimena. Vajab toitainerikast, parasniisket mulda ja päikesepaistelist kasvukohta.
Kirjeldus
Kuni ühe meetri kõrgune vars on sirge. Lehed kitsad, lineaalsed, pisut karvased ja ilma rootsuta. Leheserv terve või veidi hambuline. Õied on väikesed, ümarad, valkjaskollased või kollakasrohelised ning koondunud kohevatesse pööristesse.
Teisendid
pisi|Õitsev estragon Eristatakse kahte estragoni teisendit:
Vene estragon on 1,5 m kõrgune ja kibeda maitsega. Prantsuse estragon 60–80 cm kõrgune ja magusavõitu aniisimaitsega. Kuigi prantsuse estragon (ka saksa estragon) on aromaatsem (3% eeterlikke õlisid), on põhja pool on levinum vene estragon (eeterlikke õlisid vaid 0,1%), kuna see on külmakindlam. Eesti kliimas saab prantsuse estragoni kasvatada vaid üheaastasena.
Köögis
Sellega maitsestatakse veine ja likööre. Tuntud on estragonpujuäädikas. Estragoni kasutatakse laialdaselt konservitööstuses, liha- ja kalatööstuses.
Estragoni eeterlik õli on ilusa rohelise värvusega. Sellest valmistatakse siirupit, millest tehakse karastusjooki Tarhun.
Ravimina
Estragonitee parandab söögiisu. Välispidiselt kasutatakse reuma ja peavalu korral. Estragoniõli kasutatakse aroomteraapias.
Straight to the Point
"Straight to the Point" on ansambli Psychoterror album, mis ilmus 2004. aastal.
Vaimulikuseisuse sakrament
Vaimulikuseisuse sakrament ehk vaimulikuks pühitsemise sakrament on katoliku kirikus sakrament, mille käigus inimene pühitsetakse vaimulikuks.
Vaimulikuseisuse sakramendi kaudu saab Jeesus jätkata oma teenimistööd. Vaimulike kaudu saab Kristus kiriku jaoks nähtavaks.
Õigeusu kirikus vastab sellele vaimulikku ametisse pühitsemise sakrament.
Muusika
Muusika (vanakreeka sõnast μουσική (τέχνη) 'muusade kunst' ladinakeelse sõna (ars) musica kaudu) ehk helikunst (saksa keeles Tonkunst) on üks kaunitest kunstidest, mille materjaliks võivad olla helid: muusikalised helid, mürad ja konkreetse loodus- või inimkeskkonna helid.
Muusika ülesmärkimiseks kasutatakse muu hulgas noodikirja.
Sõna "muusika" etümoloogia
Sõna "muusika" on jõudnud eesti keelde ladinakeelse väljendi (ars) musica vahendusel. See on tõlge vanakreekakeelsest väljendist μουσική (τέχνη) (mousikē (technē)‚ ladina keeles (ars) musica, 'muusade kunst').
Omadussõna μουσική (mousikē) on naissooline vorm sõnast μουσικός (mousikos, 'muusadele omane', 'muusaline', 'haritud') ning on tuletis sõnast μου̃σα (moũsa, 'muusa', laulmise ja poeesia jumalanna, metafoorina 'laul, muusika, poeesia').
Sõna μου̃σα (moũsa, 'muusa') päritolu ei ole teada.
Sõna μουσική (mousikē) esineb vormis μουσικᾶς (mousikas) teadaolevalt esimest korda muusikalises tähenduses 476. aastal enne Kristust Pindarose esimeses "Olümpia oodis".
Nimisõnana esinesid μουσική ja musica alguses eelkõige muusikateoreetilistes tekstides.
Sõna "muusika" on erineval kujul võetud üle peaaegu kõigisse Euroopa keeltesse ning ka araabia keelde. Vaid näiteks tšehhi ja slovaki keeles on muusika tähenduses kasutusel sõna hudba.
Muusika mõiste
Sõna "muusika" on eri kultuurides aastatuhandete jooksul mõistetud erinevalt.
Muusika mõiste Euroopa kultuuri ajaloos
Küsimusele, mis on muusika, on püütud läbi Euroopa kultuuri ajaloo anda erinevaid vastuseid. Hoolimata püüdlustest muusikat üldiselt ja põhjalikult määratleda, puudub ühene muusika definitsioon tänapäevani. Tihti on defineeritud vaid muusika eri aspekte: muusika kui ratsionaalne, arvudel põhinev teadus, muusika kui tunnetel põhinev kunst, muusika kui apolloonilise või dionüüsilise alge sümbioos, muusika kui puhas teooria või puhas praktika.
Umbes 4. sajandil tõlgiti ladina keelde kreekakeelne sõna μουσική (ladina keeles musica), mis tähendas tol ajal eelkõige matemaatikal põhinevat teoreetilist distsipliini. Muusikast kui kaunist kunstist hakati rääkima alles 17.–18. sajandil protestantlikes ringkondades.
Antiikaeg
Antiigi muusikakirjanduses leidub erinevaid muusikamääratlusi, millest kaks on eriti olulised. 2. sajandil püüdis Ptolemaios teoses "Harmonica" leida keskteed Aristoksenose ja Eukleidese seisukoha vahel. Ta kirjeldas muusikat kui "võimet kogeda kõrgete ja madalate helide erinevusi". Aristeides Quintilianus seevastu määratles muusika "teadusena meelosest ja sellest, mis meelose juurde kuulub". Ptolemaiose definitsiooni tsiteeris sõna-sõnalt Porphyrios ning Aristotelese oma Iulius Pollux ja Michael Psellos. Antiikaja määratlused langevad kokku selles osas, et muusika materjal on heliread, mis annavad muusikale selle põhiolemuse.
Kaks hilisantiigi muusika määratlust annavad muusikale uusi tähendusi. Hippo Augustinus sedastas oma varases kirjutises "De musica": Musica est scientia bene modulandi ("Muusika on kunst püsida taktis"). Tekstis "De institutione musica" tugines Boëthius Ptolemaiosele: Musica est facultas differentias acutorum et gravium sonorum sensu ac ratione perpendens ("Muusika on võime kogeda kõrgete ja madalate helide erinevusi neid meelte ja vaimuga mõõtes"). Augustinuse definitsiooni võtsid sõna-sõnalt üle Pietro Cerone ja Athanasius Kircher ning Boëthiuse oma Praha Hieronymus, Franchinus Gaffurius, Gregor Reisch ja Glareanus. Siis määratleti muusikat esimest korda ka akustilise nähtusena, millest on võimalik mõistusega aru saada ja mida saab meeltega tajuda.
Luga (linn)
Luga (ka Luuga, vadja Laugaz, soome Laukaa, ka Ylä-Laukaa) on linn Venemaal Leningradi oblastis, Luga rajooni keskus. Asub Lauga jõe ääres, 150 km Peterburist lõunas.
Muusika
Keskaeg
Cassiodorus, kes lõi seitsme vaba kunsti mõiste kasutuselevõtul seose antiik- ja keskaja teaduse vahel, defineeris muusikat kui "õpetust, mis avaldub arvudes" (disciplina, quae de numeris loquitur). Sellist loogilis-ratsionaalset arusaama jagasid ka Alkuinus ja Rabanus Maurus. Sevilla Isidor leidis, et "muusika koosneb kõlava rütmi ja laulmise kogemusest" (Musica est peritia modulationis sono cantique consistens). Kõlale ja meeltele orienteeritud arvamust jagasid ka Dominicus Gundisalvi, Robert Kilwardby, Bartholomaeus Anglicus, Walter Odington ja Johannes Tinctoris.
Uusplatoonikute eeskujul kirjutati keskaegsetes traktaatides kolme liiki muusikast:
Luga (linn)
Linn asutati 1777.
Muusika
Keskaeg
Muusika olemuse teoloogiline seletus sai alguse Augustinusest, kes hilisantiigi filosoofina ja varakristliku teoloogina lõi euroopa muusika jaoks väga elujõulise sünteesi uuspütagoorlaste ja uusplatoonikute tunnetusõpetusest ning kristlikust usuõpetusest. Ta võrdles muusikat ühtviisi nii pütaagorliku kehatu arvuga kui ka surematu hingega.
Augustinuse muusika mõiste määratlus muutus keskajal eelkõige tänu Cluny Odo traktaadile "Dialogus de musica", kus laiendati seda teoloogiliste komponentidega, milles oli kesksel kohal arusaam musitseerimisest kui hääle ja vaimu ühtsusest (concordia vocis et mentis). Selle mõtte võttis üle ka Philippe de Vitry. Ühe anonüümse keskaegse käsitluse järgi on muusika õige laulmise teadus (Musica est scientia veraciter canendi), mis tähendas, et laulja teoreetilistest teadmistest või praktilistest oskustest tähtsam on siirus. Seda seisukohta kordasid ka Johannes de Muris ja Fulda Adam.
Varane uusaeg
15. ja 16. sajandil käibisid üldiselt Augustinuse ja Boëthiuse muusikamääratlused. Samal ajal nendega muutus järjest populaarsemaks muusikapraktikale tuginev arusaam, et muusika on kunst õigesti laulda (Musica est ars recte canendi) ("Musik ist die Kunst, richtig zu singen"), kusjuures palju kasutati sõnu debite ('kohane', 'vääriline'), perite ('kogenud', 'asjatundlik'), certe ('kindel', 'usaldusväärne') või rite ('kommetele vastav'). Neist sõnadest lähtuvat muusikamääratlust kohtab Johann Spangenbergi, Heinrich Faberi, Martin Agricola, Lucas Lossiuse, Adam Gumpeltzhaimeri ja Bartholomäus Gesiuse puhul, kelle muusikateoreetilised mõtted andsid kuni 17. sajandini suuna ladina koolide õpetusele, kus oli esiplaanil laulmine. Saksakeelse juhtlausena "Muusika on õige laulmise kunst" (Musik ist die rechte Singekunst) tsiteeris seda Daniel Friderici oma tekstis "Musica Figuralis" (1619).
18. sajand
18. sajandi ratsionalism ilmnes ka Gottfried Wilhelm Leibnizi muusikamääratluses: "Muusika on oma suurusest mitteteadliku vaimu salajane arvutuskunst" (Musica est exercitium arithmeticae occultum nescientis se numerare animi, Musik ist eine verborgene Rechenkunst des seines Zählens unbewussten Geistes). Nagu ka antiikaja muusikadefinitsioonides kerkis baroki ajal esile teadusõpetuse ja kunstipraktika dialektiline suhe ning koos sellega muusika topeltfunktsioon. Samas võtmes rõhutas Johann Mattheson oma raamatus "Täiuslik kapellmeister" (Der vollkommene Capellmeister, 1739): "Muusika on teadus ja kunst oskuslikke ja meeldivaid kõlasid targalt seada, omavahel õigesti ühendada ning armsalt kuuldavale tuua, et nende iluhelide kaudu võiksid edeneda Jumala au ja kõik voorused (Musica ist eine Wissenschaft und Kunst, geschickte und angenehme Klänge klüglich zu stellen, richtig an einander zu fügen, und lieblich heraus zu bringen, damit durch ihren Wollaut Gottes Ehre und alle Tugenden befördert werden).
Olulise erinevuse pakkus raamatus "Kriitiline muusik Spree ääres" ("Der critische Musicus an der Spree", 1750) välja Friedrich Wilhelm Marpurg: "sõna "muusika" tähendab nii helide teadust kui ka kunsti; ta on teadus, sest tema reeglid viitavad kindlatele põhialustele, ning kunst, kuna neid reegleid rakendatakse ka tegelikult" (Das Wort Musik bezeichnet die Wissenschaft oder die Kunst der Töne; sie ist eine Wissenschaft, insofern ihre Regeln aus gewissen Gründen erwiesen werden können, eine Kunst, insofern die erwiesenen Regeln zur Wirklichkeit gebracht werden können). Isegi muudes selle aja definitsioonides, kus kirjeldati muusikat heakõlalisuse ja ilu kaudu, oli siiski selgelt äratuntav ka ajastu ratsionaalne vaim. Näiteks Leonhard Euler formuleeris 1739. aastal: "Muusika on teadus ühendada eri helisid nii, et nad pakuvad kuulates armsa harmoonia (Musica est scientia varios sonos ita conjungendi, ut auditui gratam exhibeant harmoniam).
19. sajand
18. sajandi lõpust alates Viini klassikalisest koolkonnast ja Prantsuse revolutsiooni eelõhtul sai seni ratsionalistlik muusikamõiste endale diametraalselt vastupidise tahu subjektivistliku, puhtalt tunnetele rõhuva määratluse näol. Kui seni olid muusikat määratlenud põhiliselt muusikud ise, heliloojad või teoreetikud, siis nüüd pakkusid poeedid Wilhelm Heinse, Novalis, Wilhelm Heinrich Wackenroder ja Jean Paul välja uue määratluse romantistliku kunsti ühtsuse esteetika perspektiivist. Nende muusikamääratluste puhul olid esiplaanil isiklikud läbielamised, tunded ja aistingud.
Nii formuleeris Johann Georg Sulzer: "Muusika on helide järgnevus, mis sünnib kirglikest tunnetest neid seejärel kirjeldades" (Musik ist eine Folge von Tönen, die aus leidenschaftlicher Empfindung entstehen und sie folglich schildern). Otsekui kogu sajandi mudelina kõlavad Heinrich Christoph Kochi sõnad: "Muusika on kunst väljendada helide abil tundeid (Musik ist die Kunst, durch Töne Empfindungen auszudrücken). Rahvalik seisukoht, et muusika on tunnete keel, on üldlevinud tänapäevani. Samal arvamusel olid ka ajaloolise muusikateaduse rajaja Johann Nikolaus Forkel ning heliloojad Carl Maria von Weber, Anton Friedrich Justus Thibaut ja Richard Wagner.
Luga (linn)
Lugas asub märkimisväärne sõjaväegarnison:
Muusika
19. sajand
Hämmastavaks kujunes saksa idealismi ja irratsionalismi üleminek, kui muusika ülendati metafüüsilisse ja transtsendentaalsesse sfääri. Nii nimetas Johann Gottfried Herder muusikat "nähtamatu ilmutuseks" (Offenbarung des Unsichtbaren) ning Friedrich Wilhelm Joseph Schellingi jaoks polnud see "muu, kui tajutava universumi enda ülevõetud rütm ja harmoonia" (nichts anderes als der vernommene Rhythmus und die Harmonie des sichtbaren Universums selbst). Lõpuks piiritles Arthur Schopenhauer oma peateoses "Maailm kui tahe ja ettekujutus" ("Die Welt als Wille und Vorstellung", 1819) keskse seisukoha: (Die Musik ist also keineswegs, gleich den anderen Künsten, das Abbild der Ideen; sondern Abbild des Willens selbst, dessen Objektivität auch die Ideen sind: deshalb eben ist die Wirkung der Musik so sehr viel mächtiger und eindringlicher als die der anderen Künste: denn diese reden nur vom Schatten, sie aber vom Wesen)''. ''
Samas ei saa seda seisukohta pidada absoluutseks, sest ka 19. sajandil säilisid ratsionalistliku muusikamõtlemise järelkajad. Juba 1826. aastal nimetas Hans Georg Nägeli muusikat "helide ja heliridade liikuvaks mänguks" (bewegliches Spiel von Tönen und Tonreihen). Eduard Hanslick leidis 1854. aastal oma muusikaesteetika peateoses "Muusikalisest ilusast" ("Vom Musikalisch-Schönen") lühikeses formuleeringus, et muusika sisu ja objekt on vaid "helisedes liikuvad vormid" (tönend bewegte Formen).
Alates 20. sajandist
19. sajandi ideedest on mõjutatud veel näiteks Ernst Kurthi pöördumine muusika irratsionaalsete jõudude poole oma hilises teoses "Romantiline harmoonia ja selle kriis Wagneri "Tristanis"" ("Romantische Harmonik und ihre Krise in Wagners "Tristan", 1920): (Musik ist emporgeschleuderte Ausstrahlung weitaus mächtigerer Urvorgänge, deren Kräfte im Unhörbaren kreisen. Was man gemeinhin als Musik bezeichnet, ist in Wirklichkeit nur ihr Ausklingen. Musik ist eine Naturgewalt in uns, eine Dynamik von Willensregungen). Samuti põhines Hans Pfitzneri muusikaline mõtlemine 1926. aastal veel täielikult hilisromantismi vaimsusel, eelkõige Schopenhaueri vaadetel: (Musik [ist] das Abbild des Ansich der Welt, also des Willens, indem sie dessen innerste Regungen wiedergibt).
Modernismi stiilipluralismi tingimustes ei leidunud üldiselt enam väljaütlemisi muusika olemuse kohta, sest heliloojad otsustasid isiklikult oma esteetiliste arusaamade üle. Siiski määratlesid nad muusika definitsiooni omaenda heliloomingu abil. Arnold Schönberg tugines oma "Harmooniaõpetuses" ("Harmonielehre", 1913) antiiksele ideele mimeetilisest kunstist, andes sellele siiski kõrgeima ja äärmuslikema hingestatuse staatuse: (Kunst ist auf der untersten Stufe einfache Naturnachahmung. Aber bald ist sie Naturnachahmung im erweiterten Sinne des Begriffs, also nicht bloß Nachahmung der äußeren, sondern auch der inneren Natur. Mit anderen Worten: sie stellt dann nicht bloß Gegenstände oder Anlässe dar, die Eindruck machen, sondern vor allem diese Eindrücke selbst. Auf ihrer höchsten Stufe befaßt sich die Kunst ausschließlich mit der Wiedergabe der inneren Natur. Nur die Nachahmung der Eindrücke, die nun durch Assoziation untereinander und mit anderen Sinneseindrücken Verbindungen zu neuen Komplexen, zu neuen Bewegungen eingegangen sind, ist ihr Zweck).
Pärast 1945. aastat leidus harva muusika üldisi määratlusi. Ühest küljest olid muusika määratlemise püüdlused juba uusajast peale peaaegu eranditult seotud kunstmuusikaga ning välistasid meelelahutusmuusikat – tantsu- ja salongimuusikat, operetti ja muusikali, džässi, pop- ja rokkmuusikat. Teisalt süvenes suund rääkida muusika määratlemisel vaid üksikutest heliloojatest või isegi üksikutest teostest. Sellised määratlused põhinesid tihti transtsendentaalsusel, näiteks Karlheinz Stockhauseni puhul. Tihti räägiti ka näiteks teiste kunsti- või mõttevaldkondade mõjutustest (happening, fluksus, zen), uutest vaimsetest ideaalidest kuni ümberdefineerimise, "mittemuusika" või ainult ettekujutatava muusikani, millest kirjutas John Cage: (The music I prefer, even to my own or anybody elses’s, is what we are hearing if we are just quiet, Die Musik, die ich bevorzuge, meine eigene oder die Musik anderer, ist das, was wir hören, wenn wir einfach still sind).
Tänapäeva lääne kultuur
Instrumentaalmuusika on tihti "muusikam" kui vokaalmuusika. Näiteks tšehhikeelne muusikat tähistav sõna hudba tähendab eelkõige instrumentaalmuusikat ja alles seejärel vokaalmuusikat. Sõna muzika tähendab aga ainult instrumentaalmuusikat. Põhiterminoloogia võib hõlmata ka muusikalise maailma kontseptsiooni. Iseloomulik näide on saksakeelsed sünonüümid Musik ja Tonkunst, kus Musik on pigem üldmõiste. Tonkunst tähistab kitsamalt lääne kunstmuusikat ja on saksakeelses erialases kirjanduses selgelt lahutatud levi-, rahva- või euroopavälisest muusikast. Sõnad "rahvalik helikunst" (populäre Tonkunst) või "pärimushelikunst" (Tonkunst der Stämme) ei ole eriti levinud, samal ajal kui muusikateaduslikus ja ilukirjanduses viidatakse sageli saksa (deutsche) ja vahel ka itaalia helikunstile (italienische Tonkunst). Harvem mainitakse inglaste helikunsti (die Tonkunst der Engländer) või ameerika helikunsti (amerikanische Tonkunst). Sõna "helikunst" kasutatakse seega nii kvaliteedi kui ka tuttavlikkuse määratlejana. Hollandi toonkunst, mida kasutatakse kunstmuusika tähenduses, on vähem levinud.
Pütagoorlaste kontseptsioon muusikast käsitleb seda seostatuna "sfääride harmooniana": muusikaline harmoonia on seotud sfääridevaheliste matemaatiliste suhetega. Keskaja üks tähtsamaid kontseptsioone muusikast kui harmooniast kuulub Boëthiusele, kes jaotas muusika kolme valdkonda: musica mundana ehk maailma ja universumi harmoonia, musica humana ehk inimese keha ja hinge harmoonia ning musica instrumentalis ehk muusikalised helid.
Ida-Aasia
Jaapani õpetlase Shigeo Kishibe (1984) sõnul aktsepteeritakse Jaapani kultuuris Euroopa kultuuriruumis kasutatavat muusika laia definitsiooni, mille järgi on muusika nii lääne muusika, traditsiooniline jaapani muusika kui ka muude ühiskondade ja kultuuride muusika. Samas puudub jaapani keeles täpne vaste Euroopa keeltes levinud sõnale "muusika". Jaapani muusikamõiste sisaldab ka muusika kitsamaid liigitusi stiilide ja žanrite, funktsiooni, instrumentatsiooni või muusika ettekandmise aja ja koha järgi. Paljud jaapani muusika teosed kuuluvad selgelt kas biwa, koto, shakuhach 'i või shamisen 'i stiili ning on funktsioonilt kas kontserdi-, tantsu-, teatri- või rahvamuusika. Nagu ka lääne muusikaga tehakse Jaapani muusikakultuuris eri muusikanähtuste vahel selget vahet, mis väljendub terminoloogias ja notatsioonisüsteemides.
Iraan ja Kesk-Aasia
Iraani muusikakultuuri mõistestik ja kontseptsioon esindavad päris hästi ka teisi Kesk-Aasia islamikultuure. Sealne muusikakultuur erineb märkimisväärselt lääne muusikast. Esmapilgul sarnaneb muusika mõiste lääne muusika mõistega, mis jagab muusika ühelt poolt vokaal- ja instrumentaalmuusikaks, teisalt vaimulikuks ja ilmalikuks, samuti läbikomponeeritud ja improviseeritud muusikaks. Suur eripära on kahe kontrastse termini musiqi ja khandan kasutamine. Musiqi tähistab laia muusikaspektrit, mis on võrreldav sõnaga "muusika" lääne kultuuri tähenduses, ent seda kasutatakse eelkõige instrumentaal- ja vähem vokaalmuusika tähenduses. Iraani musiqi tähistab eelkõige meetrilisi, läbikomponeeritud kõlasid. Khandan tähendab lugemist, retsiteerimist ja laulmist ning seda kasutatakse mittemeetrilise, improviseeritud, vaimuliku ja laiemalt süvamuusika žanrite tähenduses (al-Faruqi, 1985).
Araabia- ja pärsiakeelsetes nii ajaloolistes kui ka tänapäeva autoriteetsetes traktaatides on sõnaga musiqi tähistatud muusika tihti kritiseeritud. Islami mõjudest lähtudes eristatakse seda selgelt sõnaga khandan tähistatavast muusikast.
India
Lõuna-Aasia kultuuride arusaam muusikast ja selle terminoloogiast on erinev. Põhja-India kõrgkultuuri mõistesüsteem on sarnane lääne ja Hiina omaga. Lewis Rowelli kohaselt (1992: 9–10) on sõnaga "muusika" võrdväärne sangita, mis varasematel aegadel ühendas muusikat ja tantsu (nagu ka hiina terminoloogias), kuid mis hiljem hakkas tähendama midagi sarnast muusikaga. Tänapäeva India rahvas kasutab seda sõna viidates muusikale, kuid see tähendab siiski rohkem klassikalist või kunstmuusikat. Sõna gita või git märgib kombinatsioonis teiste sõnadega eri muusika žanre, nagu näiteks filmi git (filmimuusika või filmilaulud) ja lok git (rahvalaulud). Keerukad taksonoomiad on india filosoofiale ja kosmoloogiale omased. Teoreetilises kirjanduses jagatakse india muusika, sangita, kategooriatesse stilistiliste omaduste, instrumentide ja instrumendi tüüpide, religioossete seoste ning tantsu ja näitekunsti järgi. Mõiste ise on üks mõtte ja loomingu (rütm, emotsioonid ja rituaalid) kategooriatest.
Aafrika
Amesi ja Kingi järgi on (1971) hausadel Nigeerias muusika kohta eriti rikkalik sõnavara, kuid ei ole kindlat sõna, millega muusikat tähistada. Erinevate esinejate, esituse sisu ja konteksti kohta on hulgaliselt sõnu, kuid puudub sõna, mis tähendaks konkreetselt organiseeritud heli tekitamist. Ames ja King järeldasid, et sõnale "muusika" on lähima tähendusega rok'o ('paluv'), kuid ka see ei kata kõike, jättes näiteks välja amatöörmuusika. See peegeldab pigem sotsiaalseid hoiakuid muusiku kohta kui tema loomingut.
Ameerika ja Okeaania
Paljudes Põhja-Ameerika indiaanlaste keeltes ei ole sõna, mis märgiks muusikat, küll aga on sõna, millega tähistada laulu. Võib-olla on see nii vokaalmuusika ülekaalu tõttu, näiteks ka flöödimeloodiaid nimetatakse enamasti lauludeks. Mõnes Ameerika indiaanlaste ühiskonnas (enamiku kultuuride kohta ei ole taolist informatsiooni) on muusika mõiste ühtne, sarnanedes rohkem lääne kui Aafrika ja Kesk-Ida ühiskondade omaga. Näiteks võib tuua Mondana inimesed, keda nimetatakse blackfoot ' ideks ('mustjalad'). Nende traditsiooniline kultuur eristab inimpäritolu laule, nagu kõne, ja selliseid, millel on üleloomulikud allikad. Laulud ei olnud ainult verbaalse tähenduse edastajad, vaid need eksisteerisid meie maailmast väljaspool. Laulu ja kõne vahel puudusid vaheastmed. Muusika oli iseloomulik inimestele, loomad ei laulnud.
Etnomusikoloogilisest vaatenurgast on muusika olnud ja on endiselt süsteem, mis peegeldab või taasloob sotsiaalset süsteemi, kindlat kontseptuaalset ühiskonna ja kultuuri mikrokosmost. Laulud varieerusid olulisuse järgi, kuid kõik, erinevalt vormidest Iraanis, olid võrdselt laulud. Tavapärane muusika sisaldas ka löökriistamängu, kuigi termini "laul" alla ei kuulunud trummi mängimine. Lisaks on blackfoot ' ide keeles sõna passkan, mis tähendab sündmusi, mis sisaldavad laulmist ja tantsimist, ning tseremooniat – inglise keeles nimetatakse seda tavaliselt tantsuks (dance), isegi kui tants ei ole kõige tähtsam komponent. Nende müüte ja sõnastikke uurides ei leia kindlat sõna muusika tähenduses, kuid on olemas vähem üldine "laul" ning üldisem "tantsu-laulu-tseremoonia". Tavalist blackfoot 'i küsitledes ei selgunud konkreetseid definitsioone, kuid muusikaga seostati positiivseid väärtusi. Samuti kinnitati, et muusikal on tugev seos blackfoot ' ide kultuuriga ja selle kategooriatega. Käitumise vaatlemisel on leitud, et muusikat defineeritakse konkreetselt ning seda nähakse kohalikus kultuuris selgelt eristuva nähtusena (Nettl, 1989).
Muusika päritolu
Muusika päritolu kohta on esitatud palju teooriaid.
19. sajandi lõpus – 20. sajandi alguses
Huvi muusika päritolu kohta taandus pärast 1950ndaid, kuid kasvas uuesti 1990ndatel, kui teemaga hakkasid tegelema muude valdkondade teadlased: loomade kommunikatsiooni uurijad, psühholoogid, evolutsioonibioloogid, füüsilised antropoloogid ja lingvistid.
Pärast 2000. aastat on muusika põhilistest funktsioonidest tulenevalt püstitatud palju hüpoteese selle päritolu kohta:
Steven Mithen on leidnud, et heliline kommunikatsioon jaguneb kaheks: muusikaks ja kõneks.
Aniruddh Pateli uurimused muusika tunnetamise ja inimese aju arengu kohta näitavad, et nähtusel, mida nimetame muusikaks, on inimeste evolutsioonis tähtis koht. Bioloogid, psühholoogid ja semiootikud on pooldanud Darwini vaadet muusikale kui kohanemisvõimele, mis hõlmab sobivust paaritumiseks ja esindab selliseid omadusi nagu energilisus, paindlikkus ja innovaatilisus. Kindlate loomaliikide tekitatud helide analüüs näitab, et neis helides on tihti koos tavalised kommunikatiivsed helid, kutsed paaritumiseks ja "laulud". Selline kõne ja laulu paralleelsus näitab, et muusika võib olla pärit keelega samast või veelgi varasemast ajast.
Sotsiaalne antropoloogia ja arheoloogia viitavad sellele, et inimesed laulsid enne instrumentaalmuusika väljaarenemist ning varaseimad muusikainstrumendid olid lihtsad objektid, mida löödi või kraabiti. Seda, et lihtsaid õõnsaid luid hakati muusikainstrumentidena kasutama umbes 40 000 aastat enne meie ajaarvamist, on näidanud arheoloogilised väljakaevamised tänapäeva Saksamaa, Austria ja Sloveenia aladel. Õõnestatud luid ei pruukinud kasutada ainult tänapäeva inimene homo sapiens, vaid ka neandertallased. Ei ole teada, kas varajane instrumentaalmuusika oli osa mingist eraldiseisvast kommunikatsioonisüsteemist või kunstist.
Muusika päritolu uurimine võib viia järelduseni, et muusika funktsioonid ja nendega seotud helisüsteemid võivad ilmneda iseseisvana nii varastes inimkultuurides kui ka tänapäeval ükskõik millises kultuuris. Tundub tõenäoline, et mõnes varases ühiskonnas olid olemas hällilaulud, armastuslaulud, sõjalaulud ja hümnid, ilma et nad oleksid seotud üheainsa kommunikatsioonisüsteemi, st muusikaga. Paljudel maailma eraldiseisvatel kultuuridel puudub üks sõna muusika kui terviku jaoks, kuid on olemas väga spetsiifiline sõnavara üksikute žanrite jaoks. Seetõttu on võimalik väita, et muusika kui ühtne kontseptsioon arenes välja vaid maailma teatud kultuurides, sealhulgas näiteks Lääne-Euroopas.
Muusika mõiste ja piirid võivad erineda nii kultuuri, ajaloo kui ka sotsiaalse konteksti poolest. Muusikat puudutavate arutelude suur kogus ja mitmekesisus viitab ühelt poolt hoiakute mitmekesisusele, kuid teiselt poolt näitab see ka seda, et arusaam muusika olemusest, määratlusest, iseloomust, kujust ja kontseptsioonist on pidevalt laienenud. Näiteks võib nüüdisaegses lääne kultuuris küsida, kas orkestri häälestamine, John Cage'i teos "4'33", kus ei kõla ühtegi heli, või arvutiprogrammide tekitatud lindude laulu meenutavad helid on muusika. On võimalik, et igasugust mõeldavat heli saab olenemata selle allikast või sotsiaalsest kontekstist lugeda muusikaks.
Löö kaasa!
Vikiprojekt: Muusika
Heinlaid
Heinlaid on 149 hektari suurune laid Hiiumaa ranniku lähedal, Heltermaast 5 kilomeetrit kagus.
Nimi
thumb|Täpsem asukohakaart thumb|Hägusalt on näha Heinlaiu siluett Heinlaiu nimi tuleb sellest, et seda on pikka aega heinamaana kasutatud. Laidu on esmamainitud 1620. aastal (Hainalaidzholm). August Wilhelm Hupel nimetas 1782 saart Heinalaid.
Asukoht
Heltermaa asub 5 kilomeetrit loodes, Hiiumaa idatipp Sarve poolsaarel 2,5 kilomeetrit läänes, Vormsi 13 kilomeetrit põhjas ja Rohuküla 18 kilomeetrit kirdes-idas. Heltermaa–Rohuküla laevatee möödub laiust 3 kilomeetri kauguselt põhja poolt.
Kaevatsi laid jääb Heinlaiust 2,3 kilomeetrit läände, teised Hiiumaa laiud läände, edelasse ja lõunasse, sealhulgas lähemad saared Rauarahu 0,9 kilomeetrit lõunasse ja Langekare 2,4 kilomeetrit lõunasse. Hõralaid asub 7 kilomeetrit loodes ja Vohilaid 8,3 kilomeetrit loodes.
Väiksemaid rahusid ja karesid leidub ka saarele ligemal.
Loodus
Heinlaid on Hiiumaa laidudest suurim. Saart katavad valdavalt männik, mis hakkas kasvama 19. sajandi lõpus, ja niidud. Eestis harva esineval männipuisniidul kasvavad näiteks aasnelk, asparhernes ja emaputk.
Saare aluspõhi koosneb Raikküla lademe lubjakivist. Pinnakate on väga õhuke.
Saarel pesitseb merikotkas.
Inimtegevus
Saart on läbi aegade kasutatud loomade (eelkõige lammaste või veiste) karjamaana ning heinamaana. 18. sajandi ühel aastal saadi poolelt saarelt 130 koormat heinu. Põllud olid Heinlaiul sama sajandi keskel.
Kui avatakse Hiiumaa ja mandri vaheline jäätee, siis enamasti kulgeb see Heinlaiust lõuna poolt, kus tekib kiiremini tugev jää. Kui karm talv kestab piisavalt kaua, viiakse jäätrass laiust põhja poole, kus sügavam ja ühtlasem merepõhi võimaldab tekkida ühtlasemal jääkattel. Sedasi on toimitud nii 2003. , 2006. kui ka 2011. aastal.
12. veebruaril 2003 toimus Heinlaiu juures liiklusõnnetus, kus jäätrassil kaotas juhitavuse ning paiskus kummuli sõiduauto.
Brunswick Junction
Brunswick Junction on asula Austraalias Lääne-Austraalia osariigis.
2001. aastal elas seal 1334 inimest.
Arbo Tammiksaar
pisi|Arbo Tammiksaar 2021. aasta Kirjandustänava festivalil Arbo Tammiksaar (sündinud 21. juulil 1971 Vändras Pärnu maakonnas ) on eesti filmirežissöör.
Arbo Tammiksaar on õppinud Tartu Ülikoolis bioloogiat ja Eesti Kunstiakadeemias keraamikat. Ta on lõpetanud 2001. aastal Tallinna Pedagoogikaülikooli filmi ja video õppetooli.
Alates 1993. aastast kuulub Arbo Tammiksaar Eesti Üliõpilaste Seltsi.
Isiklikku
Arbo Tammiksaare ja teleajakirjanik Tuuli Roosma peres kasvavad kaksikud pojad Andres ja Kristjan, kes on sündinud 23. jaanuaril 2009.
Olga Bruns
Ta lõpetas 1947. aastal Leningradis keskkooli ja 1953. aastal Leningradi Ehitusinseneride Instituudi arhitektina.
Ta töötas aastatel 1954–1964 Eesti Projektis ja aastatel 1964–1985 Tsentrosojuzprojekti Tallinna osakonnas arhitektina.
Isiklikku
Tema abikaasa oli arhitekt Dmitri Bruns.
Anarhia ja dekadents
"Anarhia ja dekadents" on ansambli Psychoterror album, mis ilmus 2006. aastal.
Buntine
Buntine on asula Austraalias Lääne-Austraalia osariigis.
Präänik
Präänik on magus pagaritoode, mille eripäraks on tainasse lisatavad vürtsid.
Roskilde
Roskilde on linn Taanis Sjællandi saarel Sjællandi piirkonnas, umbes 30 km Kopenhaagenist läänes.
2007. aastani oli Roskilde maakonna keskus, praegu Roskilde valla keskus.
Alates 1971. aastast peetakse Roskildes igal aastal Roskilde festivali, mis on üks suurimaid Euroopa rokkfestivale.
Präänik
Prääniku ajalugu
Prääniku algupära on raskesti määratav. On tõenäoline, et meie kultuuriruumi tuli sõna "präänik" vene keele sõnast "пряник". Venemaal ilmusid esimesed präänikud IX sajandi paiku. Esialgu olid need rukkijahust meeleivad, millesse lisati ka marjade mahla. Hiljem hakati lisama erinevaid ürte ning XII-XIII sajandi paiku ka Indiast ja Lähis-Idast pärit eksootilisi vürtse (vene keeles пряности). Ühe versiooni kohaselt pärineb nimetus "präänik" just sellest perioodist (on ka teisi versioone ). Venemaa kuulsaimad präänikud on pärit Tula linnast ja kubermangust.
Roskilde
Linnas asuv Roskilde toomkirik oli 20. sajandini Sjællandi ainuke toomkirik. Sinna on maetud paljud Taani kuningad ja kuningannad.
pisi|tühi|Roskilde raekoda
Präänik
Prääniku taina üldiseloomustus
Prääniku taina iseärasuseks on see, et ta sisaldab tavaliselt palju vürtse, mis annavad talle erilise aroomi. Tainale lisatavat vürtside segu nimetatakse buketiks. Näiteks ühe buketi koostis on järgmine: kaneel 40%, nelk 12%, vürts 12%, must pipar 4%, tähtaniis 8%, muskaatpähklid 12%, kardemon 4%, ingver 8%.
Prääniku tainas sisaldab palju suhkrut, mett ja karamellsiirupit, kuid vähe rasva. Taina valmistamiseks kasutatav jahu peab sisaldama vähe liimvalku (26–28%). Tainast kergitatakse küpsetuspulbriga, sest suur suhkru- ja väike niiskusesisaldus pidurdavad pärmseente arenemist.
Retseptide iseärasused teevad võimalikuks selle, et paljud präänikuliigid säilivad kaua aega ilma tahkeks muutumata. Jahust toodete tahenemine on keeruline protsess, mis on seotud tärklisesüldi vananemisega. Küpsetamisel tärklis kliisterdub, seob suure koguse vett ja muutub süldiks. Säilitusprotsessis grupeeruvad tärklisesüldi osakesed ümber. Tärklisesült tiheneb ja tema omadus vett siduda väheneb (sült "vananeb"). See põhjustabki jahust toodete tahkeks muutumise. Tahenemine väljendub selles, et toodete pealmine kooruke kaotab krõbeduse (muutub elastseks), sisu muutub algul murenevaks, kuid hiljem kuivades väga tihkeks.
Mesi ja karamellsiirup, jahu keetmine ja invertsiirupi kasutamine pidurdavad tahkenemist.
Taina valmistamine külmal menetlusel
Mesi, karamellsiirup ja põletatud suhkur segatakse, kuumutatakse 40–50 kraadini ja kurnatakse läbi sõela tainasegamismasinasse. Valatakse juurde külm vesi, lisatakse munad või munamelanž ja suhkur. Käivitatakse masin ning segatakse 2–3 minutit. Pärast seda lisatakse juurde hästi peenestatud vürtsid, söögisooda, vees lahustatud ammooniumkarbonaat, pehmendatud või (margariin) ja jahu. Tainast segataks 10–15 minutit.
Kui tainasse pannakse invertsiirupit, segatakse sooda ja ammooniumkarbonaat jahuga ning tainast segatase 3–5 minutit.
Valmissegatud taina temperatuur ei tohi olla üle 20 °C, sest kõrgema temperatuuri juures ta kleepub laua tainarulli ja lõikevormide külge; tunduvalt madalama temperatuuri juures on aga tainast raske õhukeseks rullida.
Tainast võib segada käsitsi. Väikeste tainaportsjonite valmistamisel sõelutakse jahu lauale (6–8% jahust jäetakse allapuistamiseks) ja segatakse kobestajatega. Seejärel antakse jahule lehtri kuju, millesse kurnatakse ettevalmistatud vedelik; pärast seda lisatakse pehmendatud või. Jahu tõmmatakse kätega keskele kokku, segades seda vedelikuga. Kui osa jahu (ligikaudu pool) on vedelikuga segunenud, segatakse kiirete liigutustega kogu jahu taina hulka. Segatakse niikaua, kuni tainas omandab ühtlase konsistentsi.
Suurte tainaportsjonite valmistamisel segatakse tainast künas või katlas. Kurnatud siirupile lisatakse segades kõik koostisained peale jahu. Seejärel puistatakse juurde jahu ja jätkatakse segamist aeglasel käigul, kuni mass on ühtlaselt segunenud.
Eeltaina valmistamine ja jahutamine
Lahtisesse katlasse pannakse suhkur, mesi ja karamellsiirup. Lisatakse juurde vesi ning segades kuumutatakse segu 70–75 kraadini (kuni saadakse läbipaistev siirup). Siirup kurnatakse läbi tiheda sõela teise nõusse või tainasegamismasinasse, jahutatakse 65 kraadini, lisatakse jahu ning segatakse eeltainas. Jahu ja kuuma siirupi segamisprotsess peab toimuma võimalikult kiiresti, sest segamata jahu pikemal kokkupuutel kuuma siirupiga tekivad klombid, mida hiljem on raske segamisel purustada. Eeltaina niiskusesisadus peab olema 19–20%.
Välislingid
Pan de jengibre Peparkaker
Luga rajoon
pisi Luga rajoon (vene keeles Лужский район) on haldusüksus Venemaal Leningradi oblastis. Rajoon paikneb oblasti lõunaosas ja piirneb Leningradi oblasti Gattšina rajooni, Tosno rajooni, Slantsõ rajooni, Volossovo rajooni ning Novgorodi oblasti ja Pihkva oblastiga.
Rajooni pindala on 6006,4 km2. Sellest põllumajanduslikku maad on 2246 km² (37%) ja metsa 2355 km² (39%). Rajooni pindala moodustab umbes 8% oblasti pindalast.
Luga rajoon moodustati 1927. aasta septembris senise Luga maakonna (уезд) asemele. Maakond omakorda oli moodustatud 1781. aastal. Praegused rajooni piirid ja kirjeldus pärinevad 28. septembrist 2004.
Rajoonis on 2 linnalist asulat ja 13 külaasundust.
Rajooni keskuseks on Luga, mis paikneb Peterburist 140 kilomeetri kaugusel maanteede ja raudteede sõlmpunktis. Linna pindala on 38,72 km² ja 2010. aasta rahvaloenduse ajal elas seal 38 593 inimest.
Suuremad asulad on Luga, Tolmatšovo, Zaklinje, Oredež ja Osmino.
Rajoonis ilmub ajaleht Лужская правда (Luga Tõde) ja tegutseb raadiojaam Микс (Mix).