cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Saun
Tünnisaun
pisi|Tünnisaun [[veekogu kaldal]] Tünnisaun on ümmarguse vormi poolest torujas, millele lisatud uks või ka aken. Kerge puitehitisena ei vaja püsivat vundamenti. Sauna pole keeruline loodusesse paigaldada.
Infrapunasaun
pisi|Infrapunasaun Organismi kuumenemine infrapunasaunas stimuleerib higistamist ja mürkainete eraldumist. Infrapunasaunas käimist võib vaadelda, kui ühte osa dieedist, mis viib organismist välja jääkained, programm organismi süvapuhastuseks. Ühe seansi kestus on 30 minutit temperatuuril 45–50 °C. Infrapunalained soojendavad keha 4 cm sügavuselt, kudede soojenemine kutsub esile loomuliku higierituse. Keha temperatuur tõuseb kuni 38,5 °C, imiteerides loomulikku organismi reaktsiooni infektsiooni suhtes, sellele lisandub vastutegevus haigust tekitavate bakterite ja haiguste vastu. Infrapunasaunas erituvas higis on 80% vett ja 20% tahkeid aineid, selliseid nagu rasv, kolesterool, toksiidid, happed. Võrdluseks: tavalises saunas kuumeneb keha umbes 3–5 mm sügavuselt, aga higi sisaldab ligikaudu 95% vett ja 5% tahkeid aineid.
Saun ja eestlased
USA linna Seattle'i vanim töötav leilisaun (algselt suitsusaun) on tehtud immigrandist eestlase Johann Wierlo poolt tõenäoliselt 1914. aastal. Saun annetati kohalikule põhjamaade muuseumile.
Karksi-Nuia
pisi|Karksi paisjärv pisi|[[Karksi ordulinnuse varemed]]
Karksi-Nuia on linn Viljandi maakonnas Mulgi vallas. Linn kannab Eesti meepealinna tiitlit, mille pälvis 2018. aastal.
Linn asub Läti piiri lähedal, Lilli piiripunkt asub umbes 15 km kaugusel.
Ajalugu
Karksi nime on ürikutes esmamainitud 1224. aastal, pärast mandrieestlaste lüüasaamist muistses vabadusvõitluses, kui Karksi alad läksid maadejagamisel mõõgavendade ordu valdusse. Pisut hiljem, 1228. aastast, on kirjas Karksi linnus Viljandi komtuurkonna foogtkonnana, mil see sai võrdlemisi suure maa-ala halduskeskuseks Saarde, Halliste, Paistu, Helme ja Ruhja piirkonnas.
1945. aastal sai Nuia aleviks.
1987. aastal nimetati Nuia alev Karksi-Nuia aleviks.
Karksi-Nuia alevi omavalitsuslik staatus kinnitati aastal 1991. Karksi-Nuias asus Eesti NSV Siseministeeriumi Paranduslike Tööde Valitsuse Asunduskoloonia nr 7.
Karksi-Nuia sai linnaõigused 1993. aastal.
1999. aasta sügisel ühinesid Karksi-Nuia linn ja seda ümbritsev Karksi vald üheks omavalitsuseks nimega Karksi vald. Karksi-Nuia linnast sai vallasisene linn.
2017. aasta haldusreformi käigus moodustati Mõisaküla linna ning Karksi, Abja ja Halliste valla liitumisel uus omavalitsusüksus, mille nimeks sai Mulgi vald.
20. maist 2018 on Karksi-Nuia Eesti meepealinn.
Io (täpsustus)
Io
Kallaste
Kallaste on linn Tartu maakonna kirdeosas Peipsiääre vallas Peipsi järve läänerannikul.
Linn asub Peipsi järve ja Tartu–Mustvee maantee vahelisel umbes kahe kilomeetri pikkusel rannalõigul.
Ajalugu
17. sajandi Rootsi kaardil on oja suue tähistatud nimega Hornet.
18. sajandil oli Kallaste vene vanausuliste asula.
Varasematel aegadel oli Kallaste jagatud kahe mõisa – Kokora ja Alatskivi – vahel ning kuulus nende mõisavaldade alla, 1917. aastast kuulus Peipsiääre valda.
Aastal 1921 nimetati Kallaste aleviks ja 1938. aastal sai Kallaste 1. mail 1938 jõustunud linnaseadusega kolmanda astme linnaks. Kallaste linnavanem oli Ivan Pavlov.
1950. aastal, kui moodustati maarajoonid, sai Kallaste linn Kallaste rajooni keskuseks. Pärast rajoonide reorganiseerimist aastal 1959 sai Kallastest Tartu ja Elva järel kolmas linn Tartu rajoonis.
Kallastel, Oja tänav 13, Keskväljak 2 ja 4 tegutses aastatel 1959–1962 Kallaste Ehituskool nr 24, 1962–1972 Kallaste Linnakutsekool nr 5, 1972–1991 Kallaste Kutsekeskkool nr 5, 1991–1999 Tartumaa Põllutöökool, 1999–31.08.2004 Kallaste Kutsekeskkool.
Kallaste linna omavalitsuslik staatus kinnitati aastal 1991. Kallaste linnapea oli Gennadi Kulkov.
Eesti omavalitsuste haldusreformiga moodustati 2017. aastal Alatskivi valla, Kallaste linna, Pala valla, Peipsiääre valla ning Vara valla ühinemisel uus haldusüksus – Tartu maakonda kuuluv Peipsiääre vald.
Loodus
pisi|Kallaste rannik Maastikuliselt asub Kallaste linn Kagu-Eesti lavamaal.
Linna territooriumil paikneb Kallaste paljand.
Rahvastik
pisi|[[Eesti vanausulised|Vanausuliste kirik Kallastel]] Rahvastikuregistri andmetel elas 1. jaanuaril 2012 linnas 999 inimest. Neist 482 olid mehed ja 517 naised. 99 olid kuni 15-aastased, 662 tööealised ja 238 pensioniealised (65-aastased ja vanemad).
Elanike arv rahvaloenduste andmetel
2000. aasta rahvaloenduse andmeil oli 21,1% elanikest eestlased, 2011. aasta rahvaloenduse andmete põhjal oli eestlaste osatähtsus vähenenud 15,5%-ni.
Muud
Aastal 1988 püstitati Kallastele Eesti viimane avalik Lenini kuju.
Villingen-Schwenningen
Villingen-Schwenningen on linn Baden-Württembergi liidumaal Saksamaal, Schwarzwald-Baari kreisi keskus. Asub Schwarzwaldi idaservas.
Benno Leesik
pisi|Benno Leesiku haud Tallinna [[Kaitseväe kalmistul Foto: Ave Maria Mõistlik, 1. november 2015 ]] Benno Leesik (17. jaanuar 1960 Haapsalu – 25. märts 2006) oli Kaitseliidu ülem.
Villingen-Schwenningen
Villingen-Schwenningen loodi 1972. aastal Villingeni ja Schwenningeni linna liitmise teel. Kuigi linn on ühtne, on linna kaks osa endiselt platooga eraldatud ja mõlemad on vägagi iseesugused. Villingen kuulus varem Badenile ja Schwenningen Württembergile.
Benno Leesik
Benno Leesik töötas aastatel 1982–1998 Eesti NSV Haapsalu rajooni RSN TK Siseasjade osakonnas, hiljem Eesti Politsei Lääne Politseiprefektuuris, kus alustas tööd korrapidaja abina ja lõpetas politseiprefektuuri ülemkomissarina.
Benno Leesik astus Kaitseliitu 1991. aastal ning teenis vabatahtlikuna Kaitseliidu Lääne maleva rühmapealiku, malevkonnapealiku ja mereüksuste pealiku ametikohal.
1998. aastal astus Leesik Eesti kaitseväe tegevteenistusse Kaitseliidu peastaabi ülema kohusetäitjana. 1999. aastal sai ta Kaitseliidu ülemaks.
Koduvana
Peamiselt jagunevad koduvanad kolme osasse: 1. koduvanad, kellel on aeglane mõistus ja kes on kirglikud kollektsionäärid. (nt. margikoguja koduvana, kes elas mõnda aega muumipere juures, tema sugulane putukakoguja koduvana (tegelased on pärit raamatust "Sabatäht muumiorus"("Kommetter kommen",1946)). 2. Lõbus, aktiivne, sõbramehelik koduvana (väga tüütu tegelane)(nt. suusataja koduvana, kes mängis vasksarve (raamatust "Trollitalv" -"Trollvinter",1957). 3. range, distsiplineeritud, peen, tervisliku eluviisiga koduvana (nt. orbude muumide lastekodu juhataja, kes kasvatas üles muumipapa, tema tädi (tegelased on pärit raamatust "Muumipapa memuaarid" ("Muminpappas memoarer",1968). Enamiku meelest on Koduvana tüütu ja väsitav, samuti on teda peetud valjuhäälseks kamandajaks, aga ka tundlikuks ja täpseks tegelaskujuks.
Madalaim unikaalne hind
Madalaim unikaalne hind on madalaim hind, mida on vähempakkumisega oksjoni lõppedes pakkunud vaid üks pakkuja.
Näiteks kui kaks pakkujat pakuvad 1 sendi, viis pakkujat 2 senti, üks pakkuja 3 senti ning üks pakkuja pakub 4 senti, siis madalaim unikaalne hind on 3 senti, kuna seda hinda ei ole pakkunud ükski teine pakkuja ja see on madalam hind kui 4 senti, mis oli samuti unikaalne hind. Kuna 1- ja 2-sendiseid pakkumisi oli rohkem kui üks, siis ei saa vaadelda neid hindu kui unikaalseid.
Oksjon24
Esimesena Eesti firmadest võttis selle termini kasutusele Carl Newman Group, kellele kuulub kaubamärk Oksjon24.
Alo Ritsing
Alo Ritsing (sündinud 4. novembril 1936) on eesti koorijuht ja helilooja. pisi|Alo Ritsing meeslaulupäeval [[Kuressaares]] pisi|Alo Ritsing üldlaulupeol, 2009 pisi|Alo Ritsing üldlaulupeol, 2009
Õpingud ja töö
Ta lõpetas 1955. aastal Tartu 1. Keskkooli. Siis alustas ta õpinguid raamatukogunduse alal ja lõpetas 1960. aastal Tartu Riikliku Ülikooli bibliograafina. Siis asus õppima Tartu Muusikakooli (H. Elleri nimeline Tartu Muusikakool) ja lõpetas selle 1963. aastal koorijuhtimise erialal oma isa, õpetaja Richard Ritsingu klassis ja 1966. aastal laulueriala õpetaja Alma Kurtna õpilasena. 1969. aastal lõpetas Alo Ritsing kaugõppes Tallinna Riikliku Konservatooriumi koorijuhtimise erialal Gustav Ernesaksa klassis.
Kooris laulis ta juba algkoolis ja esines ka suuremale publikule, sest valiti lavastuse “Carmen” (teater Vanemuine) poistekoori. Pärast keskkooli lõpetamist 1955. aastal, Tartu Ülikoolis bibliograafiat õppides, laulis Ritsing Tartu Akadeemilises Meeskooris (TAM) ja sealtpeale võiski märgata tema järjest süvenevat huvi koorilaulu ja dirigeerimise vastu. Aktiivse osalejana erialaorganisatsioonides on prof. A. Ritsing kolleegide seas tunnustatud kõrgetasemelise koorijuhina ja filigraanse töötlejana. Ta on olnud külalisdirigendiks nii Eestis kui ka välismaal.
Alo Ritsing on alates 1971. aastast dirigeerinud üliõpilaslaulupidudel. Ta oli XII ja XV Gaudeamuse kunstiline juht ja peadirigent. 1985. aastast alates on ta dirigent üldlaulupidudel, XXIV üldlaulupeo ja 2009. aasta Tartu juubelilaulupeo kunstiline juht.
1981. aastast on Alo Ritsing Eesti Heliloojate Liidu liige.
Looming
Alo Ritsing on Eesti üks viljakamaid eri kooriliikide laulude autoreid, kokku on ta kirjutanud umbes 400 koorilaulu. Ta on kirjutanud ka keelpillikvartette.
Loodusfilosoofia
Loodusfilosoofia (ladina keeles philosophia naturalis) on looduse ja füüsilise universumi filosoofilise uurimise viis, mis valitses enne moodsa teaduse arengut. Seda peetakse loodusteaduste, näiteks füüsika eelkäijaks. Ülikoolide õppetoolide nimetustes on see väljend tänini säilinud.
Maailma karikavõistlused laskesuusatamises
pisi|300 px|Kristallgloobused – laskesuusatamise maailma karikasarja üldvõitja ja etapivõitjate auhinnad Laskesuusatamise maailma karikasari (inglise Biathlon World Cup) on laskesuusatamise rahvusvaheline kõrgetasemeline iga-aastane terve hooaeg kestev võistlussari. Laskesuusatamises on see kõrgeima tasemega võistlussari. Sellest madalama tasemega võistlussari on IBU Cup. Mõlemat võistlussarja korraldab Rahvusvaheline Laskesuusatamise Liit (IBU).
Göppingen
Göppingen on linn Baden-Württembergi liidumaal Saksamaal, Göppingeni kreisi keskus. Asub Švaabi Juura servas Filsi jõe ääres, Stuttgardist 40 km idas.
Loodusfilosoofia
Tänapäeva filosoofia mõistes nimetatakse loodusfilosoofiaks looduse kui terviku filosoofilist seletamist ja tõlgendamist.
Loodusfilosoofiat nimetatakse ka natuurfilosoofiaks, kuigi see väljend on eesti keeles käibel olnud eeskätt loodusteaduse tulemusi ennetada püüdva filosofeerimise kohta.
Loodusteadus on ajalooliselt välja arenenud filosoofiast, täpsemalt loodusfilosoofiast. Vanemates ülikoolides on ammuasutatud loodusfilosoofia õppetoolid tänapäeval peamiselt füüsikaprofessorite käsutuses. Mõistete teadus (science) ja teadlased (scientists) tänapäevased tähendused ulatuvad tagasi kõigest 19. sajandisse. Sõna scientist ('teadlane') mõtles välja naturalist-teoloog William Whewell. Oxford English Dictionary ("Oxfordi inglise keele sõnaraamat") asetab sõna päritolu aastasse 1834. Enne seda tähendas science igat liiki väljakujunenud teadmist ja mõistet scientist ei eksisteerinudki. Mõned näited mõiste "loodusfilosoofia" kasutamisest juhtudel, mida me tänapäeval nimetaksime "loodusteaduseks", on Isaac Newtoni teadustraktaat aastast 1687 "Philosophiæ Naturalis Principia Mathematica" ("Loodusfilosoofia matemaatilised printsiibid") ning Lord Kelvini ja Peter Guthrie Taiti traktaat aastast 1867, mis kannab nime "Treatise on Natural Philosophy" ("Traktaat loodusfilosoofiast") ja mis aitas defineerida suurt osa tänapäeva füüsikast.
Mõiste päritolu ja kujunemine
Mõiste natural philosophy 'loodusfilosoofia' eelnes praegusele mõistele natural science 'loodusteadus' (ld scientia tähendab "teadmised"), kui sellega seotud teadmiste või uuringu aines oli "looduse toimimine". Loodusfilosoofia juurde kuuluvad üldised kogemused ja arutluskäigud, millega seletatakse või kirjeldatakse loodust – samal ajal kui 16. sajandil ja varem kasutati sõna science ainult kui "teadmiste" või "õpingute" sünonüümi. Mõiste science omandas oma tänapäevase tähenduse siis, kui teadmiste omandamisest teaduslikul meetodil eksperimentide kaudu kujunes uurimistöö eraldiseisev haru, mis eristus loodusfilosoofiast. 16. sajandil oli Jacopo Zabarella esimene, kes nimetati Padova ülikoolis ametisse kui loodusfilosoofia professor.
14. ja 15. sajandil viitas "loodusfilosoofia" valdkonnale, mille kohta praegu öeldakse "füüsikalised loodusteadused". Alates 19. sajandi keskpaigast, mil teadlaste puhul muutus üha ebatavalisemaks panustada korraga nii füüsikasse kui ka keemiasse, tähendas see lihtsalt füüsikat, ja seda kasutatakse endiselt selles tähenduses Oxfordi Ülikooli kraadinimede puhul. Loodusfilosoofiat hakati eristama teisest moodsa teaduse eelkäijast, loodusajaloost (ingl natural history). Esimene neist tegeles looduse kohta käivate arutluskäikude ja selgitustega (ja pärast Galileo Galileid ka kvantitatiivse argumentatsiooniga), samas kui teine oli põhiliselt kvalitatiivne ja kirjeldav.
Loodusfilosoofia uurimisala
Platoni vanimas teadaolevas dialoogis teeb Charmides vahet "teadusel" ehk teadmiste kogumil, mis tekitab füüsilise tulemuse, ja sellisel, mis ei tekita. Loodusfilosoofiat on peetud pigem filosoofia teoreetilisse kui praktilisse harusse kuuluvaks. Teadused, mis on teejuhiks mitmesugustele kunstidele ja tuginevad filosoofilistele teadmistele loodusest, võivad küll luua praktilisi tulemusi, aga need lisateadused (näiteks arhitektuur või meditsiin) väljuvad loodusfilosoofia piiridest.
Loodusfilosoofilistes uuringutes püütakse kosmost tundma õppida mis tahes viisil, mis on vajalik universumi mõistmiseks. Mõni väljapakutud mõte eeldab, et muutus on reaalne. Kuigi see võib tunduda ilmselge, on siiski olnud mõned filosoofid, kes on eitanud metamorfoosi kontseptsiooni, näiteks Platoni eelkäija Parmenides ja hilisem Kreeka filosoof Sextus Empiricus ning arvatavasti ka mõned Idamaa filosoofid. George Santayana püüdis oma teoses "Scepticism and Animal Faith" näidata, et muutuse reaalsust pole võimalik tõestada. Kui tema argumentatsioon on veatu, järeldub sellest, et füüsikuks olemiseks peab ohjeldama oma skeptitsismi, et usaldada oma meeli, või teine võimalus on tugineda antirealismile.
Alates Schellingist on muutuse laad, mida loodusfilosoofia uurib, olnud pigem areng kui evolutsioon. Areng on ennustatav suunaline muutus, samas kui evolutsioon on aegade jooksul edasi antud informatsiooni pöördumatu kuhjumine.
René Descartesi loodud kartesiaanliku dualismi metafüüsiline süsteem kirjeldab kahte liiki substantsi: mateeria ja vaim. Selle süsteemi kohaselt on kogu "mateeria" ette määratud ja looduslik – ja kuulub seega loodusfilosoofia uurimisalasse – ning kogu "vaim" on tahteline ja mittelooduslik, langedes sellega loodusfilosoofia valitsusalast välja.
Loodusfilosoofia harud ja ainestik
Loodusfilosoofia peamised harud on astronoomia ja kosmoloogia, looduse uurimine suures mastaabis; etioloogia, õpetus põhjustest (sisemistest ja mõnikord välistest); õpetus juhusest, tõenäosusest ja juhuslikkusest; õpetus elementidest; õpetus igavikust ja lõpmatusest (näivast ja tegelikust); õpetus mateeriast; mehaanika, õpetus liikumise ja muutuse ülekandumisest; õpetus loodusest või toime eri allikatest; õpetus looduslikest omadustest; õpetus füüsilistest kvantiteetidest; õpetus füüsiliste üksuste vahelistest suhetest; ruumi ja aja filosoofia. (Adler, 1993)
Göppingen
Vanim viide Göppingenile kroonikas on 1110. aasta kohta, säilinud kirjalikus ürikus on asulat esmamainitud 1154. aastal.
Loodusfilosoofia
Loodusfilosoofia ajalugu
""Füüsika" on teos, milles ta püüab kindlaks määrata olendid, kes tekkivad iseenesest .... oma olemuse tõttu. Aristotelese "füüsika" erineb sellest, mida me tänapäeval selle sõnaga tähistame, ja mitte ainult selle tõttu, et see kuulub antiikmaailma, samas kui moodne füüsika kuulub tänapäeva. Pigem erineb see eeskätt tõsiasja tõttu, et Aristotelese "füüsika" on filosoofia, samas kui moodne füüsika on positiivne teadus, mis võtab filosoofia vaid eelduseks .... See raamat seab üles kogu läänemaise mõtlemise lõimelõngad, isegi seal, kus moodne mõtlemine läheb antiikmõttega vastuollu. See vastasseis sisaldab alati otsustavat ja sageli isegi ohtlikku sõltuvust. Ilma Aristotelese "Füüsikata" poleks olnud Galileod."
Göppingen
1784. aastal hävitas tulekahju peaaegu kogu linna, kuid see ehitati uuesti üles.
Göppingenis on sündinud Jürgen Klinsmann.
Loodusfilosoofia
Loodusfilosoofia ajalugu
Aristoteles uuris oma eelkäijate mõttetööd ja kujutas loodust ette viisil, mis rajas kesktee eelkäijate liialduste vahele.
Dubnium
Dubnium on keemiline element järjenumbriga 105.
Loodusfilosoofia
Loodusfilosoofia ajalugu
"Platoni igavesed ja muutumatud vormid, ebatäiuslikult esindatud jumaliku Artisani loodud mateerias, vastanduvad teravalt mitmekülgselt mehhanistlikule Weltanschauungenile, mille juures atomism oli, vähemalt neljandal sajandil, kõige silmapaistvam .... See debatt kestis kogu antiikaja vältel. Atomistlik mehhanism sai kuuliks Epikurose relvas .... samal ajal võtsid stoikud omaks jumaliku teleoloogia .... Valik näib lihtne: kas näidata, kuidas korrastatud reeglipärane maailm võib esile kerkida juhtimata protsessist või süstida süsteemi intelligentsust. Just nõnda nägi asju Aristoteles .... olles veel Platoni noor õpipoiss. Cicero .... hoiab alal Aristotelese enda koopa-võrdpilti: kui troglodüüdid tuuakse äkki kõrgemasse maailma, oletavad nad otsekohe, et see on intelligentselt korraldatud. Samas kippus Aristoteles ise seda vaadet hülgama, kuigi uskus jumalikku olendisse. Esimene liigutaja ei ole liikumise põhjus universumis ega mängi rolli selle ülesehitamises ega korralduses .... Aga kuigi Aristoteles lükkab tagasi jumaliku käsitöölise, ei võta ta sellegipoolest kasutusele juhuslike jõudude mehhanismi. Selle asemel püüab ta leida keskteed nende kahe seisukoha vahel, millest üks toetub kindlalt looduse mõistele."
Dubnium
Tema stabiilseima tuntud isotoobi massiarv on 268 ja poolestusaeg 16 tundi.
Maailma karikavõistlused laskesuusatamises
Maailmakarika hooaeg kestab novembrist või detsembrist märtsi lõpuni. Võistlused toimuvad igal nädalal eri kohtades, välja arvatud mõned pühad, ja paar nädalat enne hooaja tähtsaid võistlusi (maailmameistrivõistlused või taliolümpia). Kokku hõlmab hooaeg üheksast kuni kümne etapini, võistlused toimuvad kolmapäevast-neljapäevani pühapäevani. Teatevõistlused toimuvad neli kuni kuus korda hooaja jooksul. Arvestades ka seda, et maailmakarikavõistlused on maailmameistrivõistlused ja varem taliolümpia võistlused (viimased olümpiamängud, mis arvestati maailmakarikavõistluste hulka, olid 2010. aasta taliolümpiamängud: alates 2014. aasta taliolümpiamängudelt ei anta võistlejatele enam olümpiamängude eest maailmakarikavõistluste punkte).
Loodusfilosoofia
Loodusfilosoofia ajalugu
Aristoteles nimetas nelja liiki põhjuseid, millega loodusfilosoof või füüsik võiks tegeleda, "ja kui ta viib oma uurimisküsimused kõigi nendeni tagasi, saab ta esitada küsimuse "miks" viisil, mis on tema teadusele kohane – mateeria, vorm, liigutaja, [ja] "et mille pärast"". Samal ajal kui materiaalse põhjuse uitlemine sõltub olukorrast, langevad formaalne põhjus (ld causa formalis), liikumis- ehk toimivpõhjus (ld causa efficiens) ja eesmärk- ehk lõpp-põhjus (ld causa finalis) sageli kokku, sest oma loodusliku loomu poolest on küps vorm ja lõpp-põhjus üks ja seesama. Võime küpseda teatud liiki isendiks või asjaks tuleneb otseselt "liikumise algpõhjusest", st kellegi isast, kelle seeme (sperma) kannab edasi põhiloomust (liikidele ühine), mis on kui eeldatav ratio.
Teadus on alati olnud süstemaatiline teadmine põhjustest. Hilisest keskajast kuni tänapäevani on olnud tendents kitsendada teadus tulemuslike või toimivate põhjuste üle järelemõtlemiseks, ja just teatud liiki põhjuste:
"Toimivpõhjuse toimimist võib mõnikord, kuigi mitte alati, kirjeldada kvantitatiivse jõu terminites. Näiteks kunstniku mõju savikamakale võib kirjeldada selle järgi, mitu naela survet ruuttolli kohta avaldatakse. Õpetaja toimivpõhjuslikkust, kui ta juhendab kunstniku tegevust, ei saa samas nii kirjeldada .... Lõpp-põhjus toimib mõjurile, et mõjutada või ärgitada teda toimima. Kui kunstnik töötab selleks, et "raha teenida", on rahateenimine teatud viisil tema tegevuse põhjus. Aga seda mõju ei saa kirjeldada kvantitatiivse jõu terminites. Lõpp-põhjus toimib, aga see toimib lõpp-põhjuslikkuse viisi kohaselt, nagu tulemus või kasu ärgitab toimivpõhjuse toimima. Lõpp-põhjusele omast põhjuslikkuse viisi ennast ei saa kahandada toimivpõhjuslikkuseks, veel vähem saame toimivpõhjuslikkuse toimimisviisi kutsuda "jõuks"."
Loodusfilosoofia võtmekujud
Moodsal ajal pole rõhk niivõrd üldisel empirismil (sellisel, mis hõlmab looduse toimimise passiivset vaatlust), vaid pigem kitsal kontseptsioonil, mis näeb ette kogemuspõhist keskendumist kontrollile, mis saavutatakse eksperimentaalse (aktiivse) vaatluse kaudu, et kontrollida loodust. Loodus on kahandatud inimaktiivsuse passiivseks vastuvõtjaks.
Tänapäeva loodusfilosoofia
20. sajandi keskpaiku tõstsid Ernest Mary arutlused looduse teleoloogiast taas üles teemad, millega varem tegelesid Aristoteles (seoses lõpp-põhjusega) ja Kant (seoses reflekteerivate otsustustega).
Eriti alates kriisist 20. sajandi keskpaiga Euroopas on filosoofiliselt erksamad mõtlejad tunnetanud vajadust vaadelda loodust pigem laiemast filosoofilisemast vaatenurgast kitsalt positivistliku lähenemise asemel, mis kaudselt tugineb varjatud järeleuurimata filosoofiale. Üks mõtteliin kasvab välja aristotellikust traditsioonist, eriti arendas seda Aquino Thomas. Teine liin tärkab Edmund Husserlist, väljendudes eriti teoses "Euroopa teaduste kriis". Tema õpilased, näiteks Jacob Klein ja Hans Jonas, arendasid tema teemasid veelgi edasi. Praegu elavate õpetlaste seast on Brian David Ellis, Nancy Cartwright, David Oderberg ja John Dupré mõned rohkem tuntud mõtlejad, keda saab väidetavalt liigitada nende hulka, kes on võtnud omaks avatuma lähenemise looduslikule maailmale. Ellis (2002) vaatleb "uue essentsialismi" esiletõusu. David Oderberg (2007) vaidleb teiste filosoofidega, kes väidavad end olevat essentsialistid, sealhulgas teatud määral ka Ellisega. Ta kaitseb tomistlikku-aritotellikku traditsiooni tänapäevaste katsete eest muuta loodus pelgalt eksperimentaalse meetodi lamedaks jõuetuks objektiks.
Maailma karikavõistlused laskesuusatamises
Ajalugu
Esimene võitja maailma karikavõistlustel selgus 1977–1978 hooaja lõpul. Naised selgitasid esimese karikavõitja 1982. aastal. Kõigi aegade edukam maa on meeste arvestuses endine Saksa DV ehk Ida-Saksamaa. Seda maad esindanud võistlejad on võitnud karika kokku üheksa korda. Naiste arvestuses on edukam maa, tänu Magdalena Forsbergile Rootsi kaheksa võiduga. Meeste ja naiste koguarvestuses on parim maa Norra 12 karikavõiduga. Kõige rohkem karikavõistluste etappe on võitnud norralane Ole Einar Bjørndalen. Talle on neid kogunenud aastate jooksul 91 (seisuga 29. märts 2010)
Punktide arvestamine
Alates hooajast 2008/2009 muudeti Maailma karikavõistluste punktisüsteemi: Punkte saab 40 paremat (eelneva 30 asemel) (võitja saab 60 punkti, 2. koht 54, 3. koht 48, 4. 43, 5. 40, 6. 38, 7. 36, 8. 34, 9. 32, 10. 31, ja nii edasi järgmiste kohtade saajad ühe punkti eelmisest vähem, 40. koha saajani, kes saab 1 punkti)
Sportlasele, kes on parim maailma karikavõistluste hooaja üldarvestuses (s.o kõigi alade peale), antakse [{Big Crystal Globe|Suur kristallgloobus]]. Iga distantsi eest antakse hooaja kokkuvõttes esikoha võitjale väike kristallgloobus. Seega on sportlasel võimalik samal MK-hooajal võita nii Big Crystal Globe kui ka Small Crystal Globes.
Dubnium
Element on nimetatud Dubna linna järgi Venemaal, kus 1967. aastal dubniumi sünteesiti.
Maailma karikavõistlused laskesuusatamises
Maailma karikavõistluste võitjad
Allpool toodud tabelid annavad ülevaate iga MK-võistluste hooaja parimatest laskesuusatajatest ja riikidest. Iga võistluse kohta annab esimene koht 60 punkti, 2. koha - 54 punkti, 3. koha - 48 punkti, 4. koha - 43 punkti, 5. koht - 40 punkti, 6. koht - 38 punkti, 7. - 36 punkti, 8. koht - 34 punkti, 9. - 32 punkti, 10. - 31 punkti, vähenedes seejärel lineaarselt ühe punkti võrra 40. kohal. Topelt asetused (võidud-kohad) annavad võrdse arvu punkte. Hooaja kõigi MK-etappide punktide summa, millest lahutatakse punktid IBU-lt etteantud võitude arvust halvimad kohad (nt 2) maha, annab sportlasele MK-tulemuste kogusumma.
Aastatel 1985–2000 anti MK-punkte nii, et neli esimest kohta andsid vastavalt 30, 26, 24 ja 22 punkti ning siis 5.-25. Koht andsid 21, 20, ..., alla 1 punkti. Enne seda jagati punkte lihtsalt lineaarselt 25-st 1-ni.
Mehed
Tabelit on uuendatud viimati.
Enim MK-etappe võitnud sportlased
Paksus kirjas on aktiivsed sportlased. Muudetud (<small style="color:Purple;" href=>4. märts 2023 )
Hilja novembris
"Hilja novembris" on Tove Janssoni muumilugude üheksas ja ühtlasi viimane raamat. See ilmus 1970. aastal.
See on ainus raamat, kus seniste lugude peategelased, muumitrollid, on kadunud. Nende kõrgesse majja hakkavad kokku tulema peaaegu kõik varasemates raamatutes esinenud tegelased: pumpsud, Nuuskmõmmik, Filifjonka ja teised. Kõik tunnevad pererahvast puudust, võrdlevad omi tegemisi nende omadega ning raamatu lõpus lahkuvad kõik taas eri suundades, muumiperet jääb koju ootama vaid üks külaline.
Vikerkaarelipp
pisi|[[Ketšuad|Ketšua lipp]] pisi|[[LGBT lipp]] Vikerkaarelipp on mitmevärviline lipp, mis koosneb vikerkaarevärvidest. Vikerkaarelippude värvid võivad varieeruda, kuid üldiselt lähtutakse traditsioonilisest vikerkaare skeemist: punane, oranž, kollane, roheline, sinine, tumesinine ja violetne.
Ioonium
Ioonium (sümbol Io) ehk toorium-230 on tooriumi isotoop 230Th.
Isotopes of thorium
Bobisõit
pisi|USA neljabobi [[2002. aasta taliolümpiamängudel]] Bobisõit on mäespordiala, kus aerodünaamilisel tüüri ja piduriga kelgul (bobil) laskutakse mäest mööda erilist külgseintega jäärada ehk jäärenni. Bobisõidus võistlevad naised ja mehed, aga mitte omavahel, vaid eraldi.
Ajalugu
pisi|Bobisõitjad [[Davosis (1910)]] Bobisõit sai alguse 19. sajandi lõpul Šveitsis. Algatajaks peetakse inglast Wilson Smithi, kes ühendas 1885. aastal laua abil kaks kelku ja sõitis selle kaksikkelguga Sankt Moritzist Celerianasse. Kelgu konstruktsiooni täiendas ameeriklane Towensen aastatel 1888–1889. Ta suurendas esikelgu jalaste pöördeulatust ja tegi tagakelgule rehataolise piduri. 1889. aastal peeti esimesed bobisõiduvõistlused. Nüüdisaegse bobiga sarnaneva kelgu ehitas šveitslane C. Matis (ka Mattys, Mathias) 1891. aastal. Šveitslane Rösinger konstrueeris 1903. aastal kelgule rooli ja piduri. 1927. aastal ehitas šveitslane Fritz Feierabend esimese teraskelgu.
Esimene bobirada pikkusega 1610 meetrit ehitati 1902. aastal Sankt Moritzis (varem sõideti mägiteedel ja kelguradadel).
1923. aastal asutati Pariisis Rahvusvaheline Bobisõiduföderatsioon (praegu Rahvusvaheline Bobisõidu ja Skeletoniföderatsioon; FIBT; prantsuse keeles Fédération Internationale de Bobsleigh et de Tobogganing). Sellesse kuulub üle 60 riigi, 2010. aastast on selle president itaallane Ivo Ferriani.
Taliolümpiamängude kavva on bobisõit kuulunud alates 1924. aasta esimestest taliolümpiamängudest. 1924. ja 1928. aastal võisteldi nelja- ja viiebobidel, klasse eraldamata, võistlus nelja- ja kahebobidel on eraldi kavas 1932. aastast. Ainus kord jäid bobisõiduvõistlused pidamata 1960. aastal Squaw Valleys (USA), sest kulude kokkuhoiuks otsustati bobirada sinna mitte ehitada. Naiste kahebobi on taliolümpiamängudel kavas olnud 2002. aastast ja ühebobi alates 2022. aasta mängudest.
Maailmameistrivõistlusi on bobisõidus korraldatud alates 1930. aastast, välja arvatud aastatel 1940–1946, kui võistlused jäid ära II maailmasõja tõttu. Maailmameistrivõistlused ei toimu aastatel, mil leiavad aset taliolümpiamängud. Alates 2000. aastast on maailmameistrivõistluste kavas olnud naiste kahebobi ja alates 2021. aastaste naiste ühebobi.
Bobirada
Rada ehitatakse kivist, mullast ja puidust või valatakse betoonist, kaetakse lumega ja jäätatakse. Tänapäeval valmistatakse tehisjääradu.
Külgseinte kõrgus on tavaliselt 0,5 m, kuid kurvides peab see ületama bobi trajektoori lae vähemalt 1 m võrra (julgestusala). Rada on keskmiselt 1500 m pikk ja 1,40 m lai, raja langus on 8–15% (lähte ja finiši kõrguste vahe keskmiselt 150 m. Rada peab sisaldama vähemalt ühe S-kujulise kaare, viraaži (mitu üksteisele järgnevat üleminekukaart) ja niinimetatud silmuse ehk juuksenõelakaare (140–180 kraadi).
Eestile kõige lähem bobirada asub Lätis Siguldas. See oli ka ainus bobirada endises Nõukogude Liidus.
Bobivõistkond
Mehed võistlevad bobisõidus kahe- ja neljabobil (meeskonnas kaks või neli meest) ning naised ühe- ja kahebobil. Kahebobis osalevad roolija ja pidurdaja. Neljabobis on ülejäänud kahe liikme põhiline roll bobile lisahoo sisselükkamine. Sõidu jooksul nad muid funktsioone ei oma. Hoovõtus osaleb kogu võistkond ning suurema kiiruse saamiseks on oluline meeskonna koostöö ja sõidurütm. Bobi kiirus võib ulatuda üle 140 km/h. Võistkonna valikul eelistatakse hea reageerimisvõimega atleetlikke sportlasi ja võistkonna koostööd. Bobisõitu on hakanud harrastama paljud endised kergejõustiklased ja muude alade sportlased.
Reeglid
1953. aastal kehtestati bobi mõõtmete ja kaalu ühtsed nõuded. Iga võistluse eel kaalutakse bobi eraldi ja mehitatuna. Maksimaalkaalu saavutamiseks võib bobile lisada lisaraskust, näiteks metallplaate. Lubatud on nii ratas- kui ka nöörrool. Võistlejad kannavad kaitseprille ja -kiivrit ning tihedat, tuulekindlat kehale liibuvat riietust.
Isotermiline protsess
Isotermiline protsess on termodünaamiline protsess, mis toimub jääval temperatuuril: Siin tähistavad T_1 ja T_2 protsessi alg- ja lõpptemperatuuri.
, Protsessi muutuvad suurused on aine maht (ruumala) ja rõhk.
Ideaalse gaasi olekuvõrrandist tuleneb, et muutumatu temperatuuri T korral on mahumuutus  ja rõhumuutus omavahel pöördvõrdelises seoses:
Isotermiline protsess on näiteks homogeense vedeliku keemine.
Kiiruisutamine
pisi|[[Ireen Wüst 2007. aastal]] pisi|[[Jaap Eden 1890. aastal]] Kiiruisutamine on talispordiala, kus võisteldakse erilistel pikkadel õhukese teraga uiskudel. Eristatakse kahte tüüpi kiiruisutamist: pikal ja lühikesel distantsil.
Phillipsi kõver
Ajaloost
Palkade muutumise määr võrreldes töötuse määraga. Inglismaal 1913–1948. Phillips (1958)|pisi William Phillips, Uus-Meremaal sündinud majandusteadlane, tegi 1958. aastal uurimuse "Töötuse ja palkade määra muutuse vaheline seos Inglismaal 1861–1957", mis avaldati kvartaliajakirjas Economica. Selles uurimuses kirjeldas Phillips, kuidas ühel perioodil oli Inglismaa majanduses pöördvõrdeline seos palkade muutumisel ja töötusel. Sarnast sõltuvuse mustrit leiti ka teiste maade puhul.
Aastal 1960 leidsid Paul Samuelson ja Robert Solow inflatsiooni ja töötuse vahel kindla seose: kui töötuse määr on kõrge, siis inflatsioon on madal ja ümberpöördult.
Kiiruisutamine
Ajalugu
Uiske kasutati juba vanaajal, et jääl paremini liikuda. Algselt olid need valmistatud loomaluust ning liikudes anti kepitõugetega hoogu. Raudteraga puu-uiske hakati valmistama Hollandis 13. sajandi keskel. Vanimad teadaolevad uisutamisvõistlused peeti 16. sajandil Friisimaal. Esimene uisutajate klubi asutati 1742. aastal Edinburghis. Võistlusspordina hakati kiiruisutamist harrastama 18. sajandil Inglismaal ning 19. sajandil Hollandis, Skandinaavia maades, Saksamaal, Venemaal ja Põhja-Ameerikas. 1848. aastal patenteeris E. W. Bushall Philadelpias esimesed terasuisud. 1889. aastal peeti Amsterdamis mitteametlikult esimesed maailmameistrivõistlused.
1892. aastal asutasid Austria, Hollandi, Rootsi, Saksamaa, Suurbritannia ja Ungari uisutajad Scheveningenis (Holland) Rahvusvahelise Uisutamisliidu ISU (ingl International Skating Union). See on vanim rahvusvaheline talialade liit. ISU-sse kuulub 73 liikmesriiki. ISU peakorter asub Lausanne'is.
pisi|Klassikalise kiiruisu ja klappuisu vaheline erinevus
Kiiruisutamise eripära ja uisud
Kiiruisutamine on üldiselt kestvusala. Viimastel aastakümnetel on kiiruisutajad spetsialiseerunud erinevatele distantsidele. Aastate eest oli võistlusprogramm selline, et hea treenitusega sportlane saavutas edu pea igal distantsil.
Lühim sõit on 500 m, mis nõuab uisutajalt väga kiiret starti ja head kiirendust ning head kurvitehnikat. Uisusprinterid saavutavad üldiselt edu 500 m ja 1000 m sõidul. 1500 m on selline distants, mida võivad edukalt läbida nii sprinterid kui ka pikkade distantside sõitjad. Distantsid 3000–10 000 m nõuavad uisutajatelt jõukestvust ja kõrget maksimaalset hapnikutarbimist. Eriti tähtis on hoida oma füüsilist tugevust kogu distantsi vältel. Kiiruse lisamine lühidistantsil ja ökonoomne sõitmine pikal distantsil on täiesti erinevad olukorrad. Kiiruisutaja uisutamisasend peab olema võimalikult aerodünaamiline.
Aastast 1997 on kasutusel nn klappuisud. Uisutera on kinnitatud uisusaapa külge ainult ühest punktist. Klappuisuga on jala liikumisulatus palju suurem ja uisutamine dünaamilisem.
Rada ja rajavahetus
Kiiruisutamisrada on ellipsikujuline, selle pikkus on 133,33, 250, 333,33 või 400 m. 400 m pikkune rada on rahvusvaheline standardrada, sellel paikneb kõrvuti kaks 4–5 m laiust rada, mida eraldavad teineteisest punasest plasttähised. Raja sirgete lõikude pikkus on 111,95 m, väliskurvide raadius 35 m, väliskaare pikkus 97,81 m, sisekurvide raadius 25 m, sisekaare pikkus 80,11 m. Välimise ja sisemise kurvi vahelise keskmise kaare raadius on 30 m.
Võisteldakse paarikaupa ja võistlejad vahetavad rada igal ringil finiši vastassirgel asuva 70 m pikkusel ristlemislõigul. Rajavahetusel on eelis välisrajalt siserajale mineval võistlejal. Võistleja tulemus võidakse tühistada järgmistel juhtudel:
Lühirajauisutamise ehk short track 'i rada on 111,12 pikk ja 6,75 m lai. Sirge on 28,07 m. Erinevus võrreldes tavalise kiiruisutamisega on see, et rada on lühem, kurvid järsemad ja starditakse koos. Uisu tera erineb tavalisest.
Võistlusalad
Mitmevõistlus (suur mitmevõistlus) koosneb naistel 500, 3000, 1500 ja 5000 m. Meestel aga 500, 5000, 1500 ja 10 000 m. Distantsid uisutatakse eespool mainitud järjekorras nii, et kaks esimest sõidetakse esimesel päeval ja kaks viimast teisel päeval. Lõpptulemus loetakse nelja distantsi liidetud punktide alusel. Punkte loetakse nii, et 500 m aeg on ühtlasi punktisumma. Edasi läheb punktide lugemine nii, et 1500 m sekundi väärtus on kolm punkti, 3000 m kuus, 5000 m kümme ja 10 000 m 20 punkti. Vähem punkte kogunud ehk distantsid suhteliselt kiiremini sõitnud kiiruisutaja on võitja.
Sprindimitmevõistluses uisutavad sprinterid 500 m ja 1000 m. Kahepäevasel võistlusel uisutatakse mõlemad distantsid kaks korda läbi.
Olümpiamängudel uisutatakse ainult üksikdistantsidel, nii naistel kui ka meestel on viis ala. Naised võistlevad 500, 1000, 1500, 3000 ja 5000 m distantsil, mehed 500, 1000, 1500, 5000 ja 10 000 m distantsil. Lisaks senisele viiele distantsile oli kiiruisutajatel 2006. aasta Torino olümpiamängudel kavas veel kuueski medaliala – võistkonnavõistlus. Kolmeliikmelised võistkonnad selgitavad medaliomanikud nii meeste kui kanaiste seas. Uut ala on tänavu MK-sarja etappidel juba katsetatud. Programmi laiendamisest teatas 27. veebruaril 2004 Rahvusvaheline Olümpiakomitee.
2003. aastast on maailmakarika võistlustel kavas ka 100 m.
Lühirajauisutamine ehk short track koosneb naistel 500, 1000 ja 1500 m distantsist ning 3000 m teatesõidust. Mehed võistlevad 500, 1000 ja 1500 m ning 5000 m teatesõidus.
Lavrentsium
Lavrentsium (ka: laurentsium) on keemiline element järjenumbriga 103. Lavrentsium on lühikese elueaga transuraaniline haruldane muldmetall, teda sünteesitakse kaliforniumist ja tal puudub tarvitusvõimalus.
Omadused
Teadaolevatest isotoopidest pikima elueaga on isotoop massiarvuga 262, mille poolestusaeg on 3,6 tundi.
Lavrentsiumi looduses ei esine, kuid arvatavasti on ta hõbevalge või hall, toatemperatuuril tahke radioaktiivne metall. Tema sulamistemperatuur on 1627 °C. Vähesed katsed lavrentsiumiaatomitega näitavad, et see käitub sarnaselt aktinoididega, seetõttu paigutati ta varem aktinoididega samasse gruppi. Erinevalt teistest haruldastest muldmetallidest on lavrentsium siiski d-element, mistõttu tuleb ta paigutada teiste d-elementide hulka.
Ajalugu
Lavrentsiumi avastasid Albert Ghiorso, Torbjorn Sikkeland, Almon Larsh ja Robert M. Latimer 14. veebruaril 1961 Berkeley kiirguslaboris California ülikoolis USA-s. Seda tekitati, pommitades 3 milligrammi kaliforniumi kolme isotoobi segu boor-10 ja boor-11 ioonidega.
Kaliforniumi aatomituumad said laengu, põrkasid ümbritsevast heeliumkeskkonnast tagasi ja püüti kinni õhukesele vasklindile. Seejärel asetati linti tahkete osakeste detektorite ette. Berkeley meeskond teatas, et nad avastasid sel viisil isotoobi 257103, mis lagunes 8,6 MeV alfaosakeste emiteerumisel. Saadud isotoobi poolestusaeg oli 4,2 sekundit. Hiljem täpsustati, et tegu oli isotoobiga 258Lr.
Muumipapa ja meri
"Muumipapa ja meri" on Tove Janssoni muumilugude kaheksas raamat.
Isobaariline protsess
pisi|200px|Diagramm väljendab gaasi isobaarset paisumist mahult V_A mahuni V_B. Lõik AB on [[isobaar (termodünaamika)|isobaar. Protsessi tööd väljendab pindala ]]
Muumipapa ja meri
See keskendub taas peamiselt Muumipapa siseheitlustele. Muumipere otsustab elama minna väikesel saarel asuvasse tuletorni. Väike My elab teistest eraldi, tuletorni lähistal alusmetsas ning Muumitroll kohtab Merisälgu.
Isobaariline protsess
Isobaariline protsess on termodünaamiline protsess, mis toimub jääval rõhul; protsessi muutuvad suurused on aine temperatuur ja maht (ruumala).
Ideaalse gaasi korral on gaasi mahu V ja temperatuuri T jagatis vastavalt Gay-Lussaci seadusele konstantne: Kui temperatuuril T_1 on gaasi maht V_1 ja sama rõhu juures temperatuuril T_2 vastavalt V_2, siis Seega kui rõhk protsessis on muutumatu, siis on gaasi temperatuuri- ja mahumuutused omavahel võrdelises seoses. Gaas teeb jääval rõhul paisumisel tööd W, mida saab vastavalt termodünaamika esimesele seadusele avaldada järgmiselt: kus p on rõhk, n on ainehulk (moolides) ja R on universaalne gaasikonstant.
Ligikaudselt võib isobaariliseks protsessiks lugeda näiteks auru tekkimist aurukatlas.
Jertis
Jertis, minevikus Irtõšsk (vene keeles Иртышск) on asula Kasahstanis Pavlodari oblastis Irtõši jõe kaldal, Jertisi rajooni keskus.
Jertis asub oblastikeskusest Pavlodarist 175 km kaugusel loodes. Sinna saab sõita nii jõge kui ka maanteed mööda.
Jertisis elas 1970. aastal 11 tuhat ja 1991. aastal 11,3 tuhat inimest. 1973 sai ta linna õigused, aga pärast Kasahstani iseseisvumist võeti Jertisilt linnaõigused ära.
Jertisis on jõesadam, mööblivabrik ja mõned toiduainetetööstuse ettevõtted.
Sündinud 26. septembril
''Siin on loetletud 26. septembril sündinud inimesi.
Inkaliilia
pisi|Alströmeeria Inkaliilia ehk alströmeeria (Alstroemeria) on liilialaadsete seltsi inkaliilialiste sugukonda kuuluv taimede perekond. Kõik inkaliilia liigid esinevad looduslikult Lõuna-Ameerikas, kuid võõrliigina kasvab neid mitmel pool mujal maailmas, sh Mehhikos, Austraalias, Uus-Meremaal ja Kanaari saartel. Perekonda kuulub 40–65 liiki.
Kirjeldus
Looduslikult on levinud Lõuna-Ameerikas, sageli just mägedes. Nad on tuntud oma pikalt õitsvate kirjude õite poolest, aga ka jõuliste hästi levivate juurte poolest. Taimede lehed on keskmiselt rohelised, piklikud, veidi keerdus. Varred on pikad, nende krooniks on paljude õitega kuuekroonlehelised liilia õit meenutavad õisikud, esindatud on paljud erinevad toonid. Heaks edenemiseks vajavad inkaliiliad päikeselist kuni poolvarjulist kasvukohta, mõõdukalt viljakat, vett hästi läbilaskvat mulda. Talveks kasvukohale jättes tuleks kindlasti multšida. Paljundada saab jagamise teel kevadel ja seemnetega. Eesti oludes ei pruugi inkaliiliad kasvukohal talvituda. Paremini peavad vastu Lääne-Eestis ja saartel. Inkaliiliate kasvatamist võib võrrelda madalakasvuliste potidaaliate kasvatamisega. Talveks tuleb taimepotid viia pimedasse ja jahedasse siseruumi, kus poleks külmumisohtu. Sobib hästi vaasililleks, säilib vaasis 2–3 nädalat.
Kasvatamine
Istutamine: rikkalikus, viljakas, kuivendamata mullas, mis on neutraalne või kergelt happeline. Ideaalne positsioon täispäikeses, kuigi nad taluvad osalist varju.
Järelhooldus: multšida koorega kuni 20 cm sügavusele, et kaitsta külma eest kahe esimese talve jooksul pärast istutamist. Pärast seda peaksid juured olema maapinnas piisavalt sügavad, et talv üle elada. Toeta hernekeppidega vastavalt vajadusele.
Kastmine: taimed on põuakindlad, kuid kuivadel perioodidel kastmine soodustab edasist õitsemist.
Paljundamine: paljundatakse jagunemise teel. Juured on haprad ja neid tuleb ettevaatlikult üles tõsta, jagada ettevaatlikult ja kohe ümber istutada. Kõige parem on seda teha aprillis.
Seeme: seeme külvatakse kõige paremini sügisel. Kaunad saab taimedelt koguda pruuniks muutudes ja hoida suletud paberkotis kuni plahvatamiseni ja seejärel kohe külvata. Külvake turbavabasse seemnekomposti 8 cm sügavusele ja katke seemned õhukese vermikuliidikihiga. Niiskuse säilitamiseks katke potid klambri või kilekottiga. Pange kolme nädala jooksul kaitse alla 20 ºC juures. Seejärel asetage kolmeks nädalaks külma kasvuhoonesse temperatuuril 5 ºC. Pärast seda liigutage temperatuuril 20 ºC tagasi kaitse alla. Idandamine võib olla ebakorrektne. Õitsemist võib seemnest oodata 2–3 aasta pärast.
Probleemid: inkaliilia võib kannatada mitmesuguste juurtüve ja võramädanike tõttu.
Ajalugu
Alstroemeria pelegrina introduktsioon 18. sajandil oli vaid tänapäeva inkaliilia ajaloo algus. Järgneva pooleteist sajandi jooksul käis palju seemnetejahtijaid Lõuna-Ameerikas. Ja kahjuks mitte kõik ei tulnud sealt kaugelt kontinendilt tagasi nii, et muude eksootiliste ja erinevate liikide hulgas oleksid olnud selle liigi viljad. Algul hoiti Euroopas inkaliiliat mõningate botaanikaaedade kollektsioonides. Vaid väga väikestes kogustes kasutati teda ka lõikelillena. Seejuures on ta Läänes edukalt lülitunud konkurentsivõitlusse nelgi ja krüsanteemiga. Selektsionääridel J. Goemansil ja M. Van Staaverenil õnnestus täiel määral realiseerida selle eksootilise taime geneetiline võimekus. Teineteisest sõltumatult alustasid need 2 noort auahnet lillekasvatajat inkaliilia selektsiooni, ristates Alstroemeria aurea teiste liikidega. Kuidas see neil õnnestus, on jäänud tänapäevani ärisaladuseks. Tulemus ületas kõik ootused. Kõigest mõne aasta pärast, 1961. aastal, sai Goemansi esimene seemik, mis nimetati oma õrna ja võluva värvuse tõttu „Baleriniks”, Kuninglikult Aiandusühingult näitusel esimese preemia Award of Merit. Samaaegselt said aga Hollandis üleüldise tunnustuse van Staavereni esimesed seemikud, väga elegantsed „Beauty” ja „Regina”. Tänu sellele sai inkaliilia laialdaselt populaarseks oma ebatavalise värvuse, suurte õite, pikkade ja tugevate õievarte, väga pika õitsemisperioodi ja hea säilivuse tõttu lõikeõiena. Paljude teiste väärtuste seas oli hübriididel võrreldes metsikute liikidega lisaks ka vastupidavus külmadele, pidades vastu kuni –10 ºC pakast.
Aeg nõudis uusi, rohkem huvitavamaid ja dekoratiivsemaid sorte. Ainult et aretusse oli võimalik kaasata vaid looduslikke liike ja väga vanu inkaliilia hübriide, mis introdutseeriti juba umbes 50 aastat tagasi. Kuigi nende seas oli sort väga ilusa valge õievärvusega, siis seemnest kasvatamisel muutusid nad tagasi loodusliku liigi värvi (roosast oranžini) ja õitsemisperiood oli lühike (ainult 4–6 nädalat). Uusi sorte, mis olid saadud esimeste inglise ja hollandi sortide põhjal, kaitses aga autoriõigus. Peale selle ei andnud need ka seemet – nende eripära oli steriilsus ja paljundati neid ainult vegetatiivselt kas põõsa jagamisega või siis koekultuuri meetodil in vitro laboratooriumis. Kuid lõpuks kõik takistused järk-järgult ületati. Töösse lülitusid mitmete maade selektsionäärid. Igal aastal näitustel ja laatadel hakkasid ilmuma uued inkaliilia sordid. Saadi polüploidsed, väga efektse õie värvusega, suureõielised inkaliilia vormid, mis on võimelised säilitama oma dekoratiivsust lõikeõiena üle 30 päeva. 1980. aastate alguses võisid lillekasvatajad kasvatada juba umbes 50 sorti.
Peruu liilia ehk inkaliilia, nagu eurooplased algul neid imelisi taimi nimetasid, sai populaarseimaks lõikelilleks kogu maailmas. Inglismaa ja Hollandi järel said suuremateks lilletootjateks Colombia, Keenia ja Jaapan. Nendele astub kanna peale Soome, kus kasvatatakse palju ilusaid väga suurte õitega eri varjundites sorte.
Aedhübriid
Inkaliiliad hübridiseeruvad hästi ja viimastel aastatel on kasvanud nende sordiaretus üle maailma. Ennekõike kasvatatakse inkaliiliaid lõkelilledeks, kuid väga edukalt saab neid kasvatada ka potitaimedena või istutatuna peenrasse.
Enn Rajasaar
Enn Rajasaar (sündinud 8. novembril 1961 Tartus) on eesti arhitekt.
Keskhariduse omandas Enn Rajasaar Saku Keskkoolis aastatel 1969–1980 ning arhitektuurialase kõrghariduse Eesti NSV Riiklikus Kunstiinstituudi arhitektuuriteaduskonnas aastatel 1980–1985.
1984–1985 töötas Enn Rajasaar Kultuuriväärtuste Riiklikus Projekteerimisinstituudis tehnikuna. Ülikooli lõpetamisele järgnes töötamine projekteerimisinstituudi Tsentreosojuzprojekt Tallinna Filiaalis aastatel 1985–1990. Alates 1990 aastast töötab Enn Rajasaar arhitektuuribüroos JVR OÜ ning on üks selle osanikest.
Enn Rajasaar on Eesti Arhitektide Liidu liige.
Friedrich Malm
Friedrich Leonhard Malm (1. juuni 1903 Alutaguse kihelkond – 31. märts 1973 Göteborg) oli eesti majandusteadlane.
Malm õppis 1921–1925 Tartu Ülikooli õigusteaduskonna majandusosakonnas, mille lõpetas 1925. aastal. Ta oli Tartu Ülikooli õppejõud, Ühistegevuse Instituudi juhataja, Hüpoteegipanga raamatupidaja, raamatupidaja Lorupi klaasitehases ja Põllumajanduse Panga juhataja. 1944 põgenes Malm Rootsi.
Ambla kirik
Ambla Püha Neitsi Maarja Kirik ehk Ambla Maarja kirik on Ambla kihelkonna kirik asukohaga Järva maakonnas Ambla alevikus. Seal tegutseb EELK Ambla Maarja kogudus. Kirik on pühitsetud neitsi Maarjale, kes oli Saksa ordu üks peamisi kaitsepühakuid ning ka kogu Eesti kaitsepühak. Kiriku aastapäev on 2. juuli.
Ladina keeles hüüti kirikut Amplae Maria (omastav; nimetav Ampla Maria 'kõrgeauline Maarja' või 'suur Maarja'), mis on arvatavasti ka Amblale nime andnud. Väike-Maarja kirik ja Väike-Maarja on nähtavasti saanud nime vastandusest Ambla "Suure-Maarja" kirikuga.
Ambla kirik on Järvamaa säilinud kirikutest vanim ning üks vanemaid Kesk-Eestis. See on kolmelööviline kodakirik. Koeru kirik ja paljud teised Kesk-Eesti ja Põhja-Eesti kirikud järgivad Ambla kiriku eeskuju.
Ambla kirik, kirikuaed, kirikuaia kabel (19. sajand), kirikuaia peamüür ja pastoraadi peahoone on arhitektuurimälestised.
Kiriku aadress on Valguse tee 2.