cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Narva Aleksandri Suurkirik
Skulptuurid
Kirikus oli ka kaks Berliinis valmistatud kipskoopiat Bertel Thorvaldseni skulptuuridest "Peetrus" ja "Paulus".
Vabadussõda ja esimene Nõukogude okupatsioon
18. jaanuaril 1919 vabastas Martin Ekströmi juhitud 1. Soome vabatahtlike salk ja Eesti väed Narva Eesti Töörahva Kommuuni võimu alt. Põgenenud Töörahva Kommuuni lipud jäid maha Aleksandri kirikusse.
Rindejoon jäi aga Narva jõe joonele ning punaste suurtükivägi kasutas seda ära. 8. ja 29. märtsi ning 25. aprilli pommitamisega muudeti Joaoru suuresti varemeteks. Ühe vähesena jäi purustusteta Aleksandri kirik.
Kirik Teises maailmasõjas ja pärast sõda
Narva pommitamise ajal Nõukogude lennuväe poolt 6. märtsil 1944 tuli kiriku kuplist üks mürsk sisse ja purustas tornikiivri. Sama aasta 24. juulil lasti Narva vallutamise käigus õhku ka säilinud torn.
Kiriku taastamine
thumb|200px|left|Kiriku sisevaade 2007. aasta kevadel thumb|250px|Taastamisel olev Aleksandri Suurkirik 2007. aasta augustis thumb|left|Aleksandri Suurkirik 2008. aasta märtsis
Ettevalmistused
21. detsembril 1990 tagastati kirik kogudusele. Esimene jumalateenistus taastatud kirikus peeti 8. juulil 1994. 19. septembril 2000 andis president Lennart Meri kirikule Suurkiriku nimetuse.
Detsembris 2003 ütles koguduse õpetaja Villu Jürjo BNS-ile, et tema hinnangul kulub kiriku renoveerimiseks 80–90 miljonit krooni. 2004. aasta riigieelarve nägi kiriku taastamiseks ette kaks miljonit krooni. 2004. aasta suvel lavastas Roman Baskin kirikus Federico Fellini filmi "Orkestriproov" stsenaariumi alusel näidendi "Orkestriproov". Esietendus oli 9. juulil.
Taastatud osade valmimine
800 kg kaaluv kell restaureeriti Aleksei Kolpakovi töökojas ja pühitseti 29. mail 2004. Kell asub tornis kaheksandal korrusel.
21. oktoobril 2004 avati kirikus kaheksa Dolores Hoffmanni valmistatud vitraaži, mis on kaitseks paigutatud klaaspaketti. Vitraažakende lehisest raamid on valmistanud annetusena mööblivabrik Narova poolt (omanik Valeri Mjatšin). Vitraažidel on kujutatud neitsi Maarjat (seotud kirjas pealdist võib lugeda nii "MARIA" kui ka "NARVA"), Õnnistegijat, Ristija Johannest, nelja evangelisti ja peaingel Miikaeli. Ümmargused vitraažid on kujundatud ikoonilaadselt.
8. augustil 2007 tõsteti taastatavale kellatornile kooniline kiiver. 27. juunil 2008 avati taastatud kellatorn ja tornis kirikumuuseum, kirik ja tornimuuseum olid avatud aasta läbi. Esimese kirikuna Eestis on tornis lift ja sissepääs on tagatud ka ratastoolis külastajatele. Torni kuus korrust on köetavad, teisel korrusel on altar (altarimaal: Maarja sündimine) ja harmoonium.
20. augustil 2008 avati välis- ja dekoratiivvalgus, mille valmistas Peterburi firma Tehnosvet. Kokku oli nimetatud tööde maksumus ligikaudu 36 miljonit krooni, millest 15 miljonit tuli Euroopa Liidu abina.
Kõik uksed ja aknad on valmistatud lehisest. Uue oreli valmistas Gerhard Grenzing Hispaaniast.
Koguduse pankrotistumine ja kirikuhoone müümine
Kiriku taastamine tekitas kogudusele suured võlad ja selle tõttu kuulutati aprillis 2015 välja koguduse pankrot. Kuna EELK ei leidnud võimalust võlgu katta, siis otsustasid võlausaldajad 2016. aastal panna kiriku võlgade katteks enampakkumisele. 9. juunil 2016 tegi Vabariigi Valitsus otsuse, mille kohaselt ostab riik koos Eesti Evangeelse Luterliku Kirikuga (EELK) Narva Aleksandri suurkiriku pankrotipesast välja.
Çandarlı Halil Paša
Çandarlı Halil Paša (surnud 1. juunil 1453; tuntud ka kui Noorem) oli mõjukas Türgi suurvesiir sultan Murad II ja kaks aastat ka Mehmed II valitsusajal.
Ta oli pärit Osmanite riigi ühest mõjuvõimsamast, Çandarlı suguvõsast. Tema vanaisa ja nimekaim Çandarlı Kara Halil Hayreddin Paša (Vanem) oli suurvesiir sultan Murad I ajal.
Brasiilia
Brasiilia on suurim riik Lõuna-Ameerikas. Brasiilia on pindalalt viies riik maailmas, hõlmates ligi 47% Lõuna-Ameerika mandrist. Rahvaarvult on Brasiilia samuti viiendal kohal.
Brasiilia on ainus portugalikeelne riik Ameerikas.
Piir
Maismaapiiri pikkus on 14 691 km. See on maailma pikkuselt kolmas maismaapiir Hiina ja Venemaa järel. Brasiilial on maismaapiir kõikide Lõuna-Ameerika riikidega peale Ecuadori ja Tšiili.
Loodus
Brasiilia rannajoone pikkus on 7491 km (kõik Atlandi ookeaniga, pikkuselt 15. maailmas).
Brasiilia põhjaosa hõlmab Amazonase madalik. Kõrgemad mäed on lõunaosas, need on Brasiilia mägismaal asuvad vanad ja tugevasti kulunud Campos ja Gerali mäed. Brasiilia kõrgeim tipp on Guajaana mägismaal Brasiilia ja Venezuela piiril asuv 3014 m kõrgune Pico da Neblina mägi.
Kuigi Andid kulgevad läbi kogu Lõuna-Ameerika selle põhjatipust lõunatippu, ei ulatu Brasiilia territoorium Andidesse.
Brasiilia ulatub nelja kliimavöötmesse. Need on ekvatoriaalne, lähisekvatoriaalne, troopiline ja lähistroopiline kliima. Viimast on väga vähe, üksnes riigi lõunaotsas.
Brasiilias sajab üldiselt kõikjal väga palju, paljudes kohtades mitu meetrit aastas. Maa edelapiiril on kaitse alla võetud maailma suurim terviklik märgala Pantanal, mis on sajuperioodil üle nelja korra suurem kui Eesti. Leidub üksikuid kuivemaid paiku, idaosas kohati isegi alla 500 mm aastas, aga päris kõrbe Brasiilias ei ole. Samuti pole Brasiilias paiku, kus enamikul talvedel püsiv lumikate moodustuks.
Brasiilias voolavad Lõuna-Ameerika suurimad jõed Amazonas ja Paraná jõgi. Brasiilia jõgedevõrk on tihe ja jõed on üldiselt hästi laevatatavad. Seetõttu on jõelaevandus Brasiilias väga oluline, eriti hõredalt asustatud piirkondades tähtsam kui maantee- või raudteevõrk.
Brasiilia asub kolmes ajavöötmes.
Ajalugu
Brasiilia avastas aastal 1500 Pedro Álvares Cabral ja kuulutas selle Portugalile kuuluvaks. Sisuliselt algas koloniseerimine 1534. Aastatel 1815–1825 kuulus Brasiilia Portugali, Brasiilia ja Algarvede ühendkuningriigi koosseisu.
1822. aastal saavutas Brasiilia iseseisvuse ning sellest sai Brasiilia keisririik, mida valitses konstitutsioonilise monarhina Brasiilia keiser Bragança dünastiast. Brasiilia iseseisvuse väljakuulutamisel sai esimeseks keisriks senine Portugali kroonprints ja Brasiilia asevalitseja Pedro I, kes oli asunud toetama Brasiilia iseseisvusliikumist. 12. oktoobril 1822 nimetati ta keisriks Pedro I nime all ja krooniti sama aasta 1. detsembril. Brasiilia põhiseadus võeti vastu 1824 ja samast ajast pärineb ka Brasiilia parlament. Pedro I troonist loobumise järel 7. aprillil 1831 sai uueks keisriks tema poeg Pedro II, kes valitses kuni riigipöördeni 15. novembril 1889, mil monarhia likvideeriti ja kuulutati välja Brasiilia vabariik.
Haldusjaotus
Brasiilias on 26 osariiki (estados, ainsus estado) ja 1 liiduringkond (distrito federal):
Need osariigid võib jagada 5 piirkonnaks (Põhja-, Kirde-, Kesk-Lääne-, Kagu- ja Lõunapiirkonnaks). Kuigi need on kirjas Brasiilia konstitutsioonis, on see pigem geograafiline jaotus. Need ei ole haldusüksused ja neid kasutatakse peamiselt statistikas.
Kohalikke omavalitsusi on Brasiilias 5564.
Rahvusvahelised suhted
9. aprillil 2013 avati Brasílias Portugali saatkonna ruumides Eesti erimissioon, mis on Eesti esimene diplomaatiline esindus Lõuna-Ameerikas.
Majandus
Sisemajanduse kogutoodangult on Brasiilia 8. kohal maailmas. Brasiilia on G20, Mercosoli ja Lõuna-Ameerika Riikide Liidu asutajaliige. Ta on ka üks BRICi riikidest.
Brasiilial on suured nafta- ja maagaasivarud. Ta on naftatoodangult 15. riik maailmas ja suurim etanoolitootja. Etanooli toodetakse suhkruroost ja kasutatakse autokütusena.
Toodetavast elektrienergiast moodustab 83% hüdroenergia. Itaipu HEJ on maailma suurim toimiv hüdroelektrijaam (14 GW). Brasiilia ainuke tuumaelektrijaam on kahe reaktoriga Angra TEJ, mis toodab 4% riigi elektrienergiast.
Brasiilia on Eesti järel maailmas teine põlevkivitoodangult.
Väliskaubandus
Olulisimate ekspordiartiklitena veetakse Brasiiliast lennukiosi USA-sse ning sojauba, suhkrut ja kohvi Hollandisse. Sisse veetakse toornaftat Saudi Araabiast ja Nigeeriast, ravimeid USA-st ning mineraalväetisi Saksamaalt ja Kanadast.
Raadio teel juhitavad paadimudelid
pisi
Raadio teel juhitavad paadimudelid on sõidukid, mida kasutatakse veemotospordis.
Raadio teel juhitavaid paadimudeleid on väga erinevaid. Võisteldakse erinevates kategooriates ja erinevat tüüpi võistlustel.
Kestvussõit
Eesmärk on läbida etteantud aja jooksul võimalikult palju ringe. Eelsõitude kestus 10 minutit, poolfinaal 15 minutit ja finaalsõit kestab 30 minutit.
Maksimaalne võistlejate arv ühes sõidus on 12 ja minimaalne 3. Kui võistlejaid on vähem kui 12, eelsõite ei sõideta. Eelsõitude korral on igal võistlejal kolm katset (sõitu).
Võidusõit startidega
Ühte starti lubatakse korraga maksimaalselt 8 võistlejat. Igas stardis sõidetakse 6 ringi. Iga stardi paremad saavad punkte UIM punktitabeli alusel. Katkestanud võistleja saab 25 punkti ja mittestartinud punkte ei saa.
Ring tähistatakse kuue poiga, kummaski ringi otsas on kolm poid. Ristküliku määratlevad neli poid asetatakse rajale nii, et pikem külg on 100 m ja lühem 20 m. Ristküliku otsa asetatakse kolmas pöördepoi nii, et see satub 10 m raadiusega ringile ristkülikust väljaspool. Vaba ruum väljaspool ringi peab olema vähemalt 40 meetrit, stardikaldast 20 meetrit. Ringil sõidetakse päripäeva.
Kvalifikatsioonisõite peab võistlejal olema vähemalt kolm. Finaalsõidus on minimaalselt kolm starti. Kui võistlejaid on vähem kui 8, siis eelsõite ei sõideta.
Orban
pisi|Aastal 1464 valminud [[Dardanellipüss, mis põhineb 21 aastat varem Orbani poolt valmistatud hiigelkahuril.]] Orban (ka Urban, ungari keeles Orbán; surnud 1453) oli ungarlasest sepp ja insener, kes valmistas 1453. aasta osmanite Konstantinoopoli piiramiseks suurekaliibrilisi kahureid. Ta oli pärit Brassóst Transilvaaniast Ungari kuningriigist (tänapäeva Brașov, Rumeenia). Mõned ajaloolased usuvad, et ta oli saksa või valahhia juurtega. 15. sajandi ajaloolane Laonikos Chalkokondyles kutsus teda oma kirjutistes daakialaseks.
Aastal 1452 pakkus ta oma teeneid Bütsantsile, kuid keiser Konstantinos XI ei suutnud Orbani kõrget palka endale lubada ning tal polnud nii suurte kahurite ehitamiseks materjali. Orban lahkus Konstantinoopolist ning tegi pakkumise Osmanite sultanile Mehmed II-le, kes oli tegemas ettevalmistusi linna piiramiseks. Ta väitis, et tema kahur purustaks ka Paabli müürid, selle peale sai ta sultanilt rahastuse ja materjali. Orban sepistas hiigelkahuri Adrianoopolis valmis kolme kuuga, Konstantinoopoli alla tiris seda kuus härga. Lisaks valmistas ta osmanite piiramisvägedele ka väiksemaid kahureid.
Orbani suurtükkide koopiad ja aretused vallutasid 15. sajandil kogu Euroopa ning muutsid kõikide piiramiste taktikat igaveseks. Orbani kahuritele sarnastest on tänapäevani säilinud näiteks Faule Mette, Dulle Griet, Mons Meg ja Pumhart von Steyr. Orban hukkus tõenäoliselt koos enda meeskonnaga, kui üks tema kahuritest piiramise käigus plahvatas (sellel ajal oli kahurite plahvatamine tavaline).
Erich Reinumägi
Erich Reinumägi (kuni 1935. aastani Erich Bakler; 23. aprill 1905 Linnamäe vald, Võrumaa – 28. september 1992 Valga) oli Eesti sõjaväelane (leitnant, 1936).
Reinumägi on maetud Urvaste kalmistule.
Munalaskme oja
Munalaskme oja on oja Harjumaal, Vasalemma jõe vasakpoolne lisajõgi. Tuntakse ka kui Riisipere jõgi või Maidla peakraav (ülemjooksul).
Munalaskme oja saab alguse Turba alevikust idakirdes (Jõetõusme allikas) ja suubub Vasalemma jõkke 19,6 km enne suuet, olles 23,9 km pikk ja 138,8 km² valgalaga. Oja veepinna absoluutne kõrgus on lähtel 48,0 m ja suudmes 20,0 m.
Kongress
Kongress (ladina keelest congressus – 'kokkusaamine') võib tähistada:
Nathalie Sarraute
thumb|right|Nathalie Sarraute Nathalie Sarraute [nata'li sa'rot] (18. juuli 1900 Ivanovo, Tsaari-Venemaa – 19. oktoober 1999 Pariis, Prantsusmaa) oli vene-juudi päritolu prantsuse jurist ja kirjanik, "uueks romaaniks" nimetatud kirjandussuuna üks peamisi esindajaid.
Aastal 1925 abiellus ta Raymond Sarraute'iga. 1932. aastal kirjutas ta oma esimese raamatu "Tropismes", mis avaldati 1939. aastal.
Teise maailmasõja puhkemise tõttu ei saavutanud tema raamatud alguses tuntust. 1941. aastal vabastati ta natside võimuletulekuga juristi positsioonilt.
Tema looming on tugevasti mõjutatud Marcel Proustist.
Eesti keeles on temalt aastal 1973 ilmunud Loomingu Raamatukogus (nr 18/19) Ott Ojamaa tõlkes ja saatesõnaga romaan "Kas te kuulete neid?" (Vous les entendez?, 1972) ja 1987. aastal (LR nr 25/26) kogumikus "Valik I. Esseid maailmakirjandusest" lk 39–50 Häidi Kolle tõlkes essee "Kahtluse ajastu".
Karl Lang
Karl Lang (26. juuli 1900 Tartu – 3. mai 1960 Toronto) oli Eesti sõjaväelane (kapten).
Aleksander Aberg
thumb|Aleksander Aberg thumb|Aleksander Abergi monument [[Kolgal (skulptor Arseni Mölder; 1981)]] Aleksander Richard Aberg (11. august 1881 (vana kalendri järgi 30. juuli) Kolga mõis, Kuusalu kihelkond – 15. veebruar 1920 Armavir, Venemaa), oli eesti maadleja, maailmameister elukutseliste maadluses, üks kolmest kõige kuulsamast eesti elukutselisest maadlejast Georg Lurichi ja Georg Hackenschmidti kõrval.
Tema kehamõõdud aastal 1905: pikkus 178 cm, kael 48 cm, rind 125 cm, biitseps 43 cm, reis 64 cm ja säär 41 cm. Ta kaalus umbes 90 kg ja jäi sellega vastastele sageli paarikümne kiloga alla, sest tollal ei jagatud elukutselisi maadlejaid kaalukategooriatesse.
Koort
Koort on eesti perekonnanimi.
Aleksander Aberg
Haridustee
1891. aastal asusid Abergi vanemad, kes seni olid olnud mõisatöölised, elama Tallinna. Aberg õppis Tallinna Nikolai Gümnaasiumis ja oli pärast seda Tallinna masinatehases algul õpilane ja siis tööline. Samal ajal treenis ta "Linda" aida raskejõustikuklubis.
Koort
Seisuga 1. jaanuar 2020 oli Eestis perekonnanimi Koort 578 inimesel (272 mehel ja 306 naisel). Perekonnanimede levikult oli Koort meeste puhul 168. ja naiste puhul 167. kohal. Perekonnanimi Koort oli levinuim Jõgeva maakonnas, kus neid oli 10 000 elaniku kohta 11,55.
Aleksander Aberg
1899
Juba 18-aastaselt surus Aberg parema käega 100 kg, 19-aastaselt parema käega juba 50 kg 50 korda.
Esimest korda mainiti teda ajalehes seoses 1. augustil Rannavärava mäel toimunud võistlustega kahe käega kangi üles viskamises, kus ta jäi jagama teist kohta (viskas üle kangi, mis kaalus 106,5 kg).
1900
Kevadel tuli Aberg juba Tallinna (teistel andmetel Eestimaa kubermangu) meistriks ja sügisel kaitses tiitlit.
1901
Aprillis Peterburis toimunud Venemaa amatööride meistrivõistlustel viigistas Aberg avapäeval soomlase Carl Alléniga ja kaotas 11 minutiga Mart Liivale, kuid järgmistel päevadel võitis mitu kohtumist ja tuli lõpuks Liiva järel teiseks. Kolmikvõidu kindlustas eestlastele Tõnu Võimula. See oligi Abergi viimane esinemine amatöörina.
Alates augustis ja oktoobris Riias toimuvatest meistrivõistlustest kuni surmani võistles Aberg Georg Lurichi trupis. Riias ta veel suurt edu ei saavutanud, kuid ei teinud ka häbi. Lisaks võitudele keskpäraste maadlejate üle väsitas ta poole tunniga endast üle 20 kilo raskema sakslase Paul Bellingi nii ära, et see andis loobumisvõidu. Simultaanmaadluses seljatas ta 12 minutiga kuus Riia amatööri. Oktoobri lõpul Liepājas toimunud amatööride ja professionaalide segatšempionaadil tuli ta juba Lurichi järel teiseks, kolmas oli saksa meistermaadleja Pohl-Abs II.
1902–1905
Aberg kuulus jätkuvalt maailma tippu, kuid polnud veel absoluutne tipp. Keskpäraseid maadlejaid võitis ta alati, võitis ka tippmehi (13. märtsil 1904 Carl Alléni Helsingis), kuid suurturniire tal võita ei õnnestunud. Sageli maadles ta samadel turniiridel koos Lurichiga, kes tavaliselt võitis. Esikolmikusse kuulus Aberg see-eest peaaegu alati.
Oktoobris aastal 1904 pidasid Aberg ja Lurich Mannheimis kaks ägedat maadlusmatši. Esimene neist lõppes viigiliselt, teise võitis Aberg. See oli tema esimene teadaolev võit Lurichi üle.
1906
Esimest korda tuli Aberg maailmameistriks mais-juunis Peterburis toimunud võistlusel. Tehti palju viike ja ühe vastasega võis maadelda ka mitu korda. Aberg võitis Wladyslaw Pytlasinski näiteks pärast kahte viigiga lõppenud matši kolmandas 52 minutiga. Finaalis kohtus ta Lurichiga. Varem olid nad maadelnud viiki, kuid nüüd, võistluste pikimas kohtumises võitis Aberg ajaga 1:17.10.
Sellest ajast kuni 1913. aastani, mil maadleja siirdus Ameerika Ühendriikidesse, ei kaotanud Aberg Venemaal ühtki matši, välja arvatud aastal 1907, kui ta poolaka Franz Benkowskiga maadeldes trauma sai ja katkestama pidi.
Ivan Lebedevi raskejõustikuklubis surus Aberg vasaku käega 106,5 kg ja paremaga 110,5 kg.
1908
21. septembril ukj. vahistati Aberg kojamehe löömise pärast. Nimelt nägi Aberg kojameest koera peksmas. Suure loomasõbrana astus Aberg vahele. Tal oli alaliselt kaks hurta ühes reisimisel. Ta sai neli päeva aresti.
Abergi loomaarmastusest räägib ka lugu, kus ta elas võõrastemajas koos hästi suure koeraga. Kui ta siis ühele võistluskaaslasele samuti oma toas öömaja pakkus ja see enne peremehe tulekut magama heitis, ehmatas too kõvasti, kui öösel talle üks päratu suur karvane elukas kõrvale trügima hakkas. Selgus, et ta oli heitnud enda koera voodisse.
1910
Aberg tahtis osta endale lennuki. Õnnekombel nõudis ta enne proovilendu. Selle ajal kukkus lennuk alla ja piloot hukkus, kuid säilinud on postkaart mitme tiivaga sõidukist, nurgal Abergi portree.
Samal aastal käis ajakirjanduses sõnasõda Ivan Poddubnõiga, kes väidetavalt vältis maadlemist Lurichi ja Abergiga.
1911
Et Poddubnõi polnud Abergist nõrgem, sai siiski selgeks. Kõik tema neli matši Abergiga kestsid 1–2 tundi ja lõppesid viigiga.
1913
Novembris sõitsid Aberg ja Lurich USA-sse. Koos nendega treenis 1916. aasta olümpiamängudeks valmistuv Oskar Kaplur.
1914
Üks väheseid, kellele Aberg kaotas, oli poolakas Stanislaw Cyganiewicz (Zbyszko) 23. veebruaril. Esimese raundi võitis Cyganiewicz 1:02.43-ga, teise Aberg 30.25-ga ja kolmanda Cyganiewicz 0.29-ga. Kui üks Müncheni ajaleht avaldas mais Cyganiewiczi kirja võidust Abergi üle, järgnes juunis sellele Abergi vastus, kus ta tunnistab, et oli sõltuv temast, tema mänedžerist ja direktorist ning oli seetõttu sunnitud kaotama. Täpsemalt, nagu Aberg kinnitas seejärel ameerika ajakirjandusele, olid Zbyszko mänedžer ja direktor talle kinnitanud, et kui ta ei nõustu kaotama, ei taha keegi temaga enam maadelda, kartes kaotust. Et Aberg ei teadnud uustulnukana ameerika spordi tingimusi ja olukorda, andis ta lõpuks järele, mida aga hiljem kibedalt kahetses. Revanšmatš jäi ära puhkenud maailmasõja tõttu. Ühendus Euroopaga halvenes märgatavalt, aga Zbyszko oli enne seda Ameerikast lahkunud.
Pole teada, et Aberg oleks Ameerikas kellelegi teisele kaotanud. Maailmameister Frank Gotch oli hakanud tiitlimatše vältima ja osales vaid aeg-ajalt näidisvõistlustel. Aberg pakkus talle 20 000 dollarit, kui see suudab talle tund aega vastu panna. Pärast pakkus ta koguni 100 000 dollarit võidu ja 20 000 dollarit kaotuse puhul, kuid Gotch ei maadelnud enam kellegagi. 1917. aastal suri ta 37-aastaselt nefriiti.
1915
Kevadel toimusid New Yorgis maailmameistrivõistlused Prantsuse maadluses (nii nimetati algselt Kreeka-Rooma maadlust ehk lutte francaise). Need kestsid 33 päeva ja neil osales 33 maadlejat paarikümnest riigist, sealhulgas kolm eestlast. Georg Lurich esindas Venemaad. Johannes Tigase nimest sai enne võistlusi ilmunud reklaamides Joan Tigane Mongooliast, aga võistluste ajal Michael Tigan Ungarist. Aberg seevastu esindas Eestit. Võistlejate ühisfotol oli ta sinimustvalge särgiga ning ka ameerika ajakirjanduses nimetati teda eestlaseks. Aberg tuligi maailmameistriks, võites kõik vastased peale Wladyslaw Cyganiewiczi (Wladek), kellega kaks korda viiki maadles (finaal kestis 3 tundi ja 35 minutit). Lurich jagas kolmandat-neljandat kohta.
Nagu Lurich, esines ka Aberg aeg-ajalt kõnemehena, sealhulgas eesti emigrantide klubides, kuid selles jäi ta Lurichile alla.
1917
Märtsis lahkusid Lurich ja Aberg USA-st. Nad sõitsid üle Vaikse ookeani Jaapani ja Hiina kaudu Venemaale. Suvel võistlesid nad juba Petrogradis, sügisel olid taas Eestis.
1918
Viimane turniir, kus nad Tallinnas osalesid, jäi Saksa vägede lähenedes pooleli. Lurich ja Aberg lahkusid Petrogradi.
Aberg tuli Petrogradis viimast korda maailmameistriks raskekaalus (keskkaalus võitis Oskar Kaplur).
1920
Kodusõja keerises sattusid Lurich ja Aberg Armaviri linna Põhja-Kaukaasias, kus Lurich 22. jaanuaril 43-aastaselt tüüfusesse suri. Aberg olevat tüüfusest küll jagu saanud, kuid haigestunud siis kopsupõletikku ja surnud 15. veebruaril. Nad maeti ühte hauda.
Mälestusvõistlused
Alates 1960. aastatest peetakse Kehras ja Maardus Aleksander Abergi mälestusvõistlusi Kreeka-Rooma maadluses.
Jett
pisi|Jetid Jett ehk vesiturbiinsõiduk ehk skuuter on statsionaarmootoriga, jugakäituriga (vesiturbiiniga) istudes, põlvili või seistes juhtrauast juhitav ja kuni 4 meetri pikkune kokpitita veesõiduk, mis ei sarnane ehituselt mootorpaadiga.
Kirjeldus ja kasutus
Jett on lihtne aga kiire veesõiduk, mis võtab tavaliselt peale 1–3 inimest. Jetil on madalad pardad ja mootorrattaga sarnanevad kindlad istekohad ahtrikonsoolil või seismiskoht väiksemal ahtriplatvormil-tekil. Sõidupiirkonna poolest on Jett on üldiselt võrreldav D-kategooria väikelaevaga.
Jetijuhi tunnistust saab taotleda isik, kes on sooritanud sellekohase teooriaeksami ja on vähemalt 15 aastat vana. Jetijuhi tunnistuse taotlemiseks vajaliku ettevalmistuse, sealhulgas praktilised oskused võib omandada iseseisvalt, aga ka Veeteede Ameti tunnustatud kursustel. Jetijuhi tunnistuse taotlemiseks on vaja sooritada teooriaeksam, mille viib läbi koolituskursuste korraldaja.
Jetiga sõitjad on sõidu ajal kohustatud kandma kehakaalule vastava kandevõimega päästevesti või ohutusvesti.
Jetiga võisteldakse rajasõidus, kestvussõidus, vigursõidus, slaalomis ja muudes sellistes võistlusvormides.
Jukka-Pekka Saraste
Jukka-Pekka Saraste (sündinud 22. aprillil 1956 Heinolas) on soome dirigent ja viiuldaja.
Saraste oli YLE Raadio sümfooniaorkestri peadirigent 1987–2001. Sel perioodil salvestas ta Soome klassikute suurteoseid. Ta on olnud ka Toronto sümfooniaorkestri muusikaline juht 1994–2001. Aastatel 2006–2013 oli ta Oslo Filharmooniaorkestri peadirigent.
2008. aastast on ta Lahti sümfooniaorkestri kunstiline nõuandja. 2010–2013 oli ta WDR Sinfonieorchester Kölni peadirigent.
Elmar Lang
Elmar Lang (13. veebruar 1906 – 11. märts 1944 Vepsküla) oli Eesti sõjaväelane (leitnant) ja Saksa sõjaväelane (SS-Hauptsturmführer) Teises maailmasõjas.
Malta rist
pisi Malta rist on ristikujuline sümbol, mida alates keskajast on seostatud Malta orduga.
Rist koosneb neljast võrdse pikkusega ja V-sarnase kujuga harust, mis paiknevad sümmeetriliselt, ning ristil on seega kokku kaheksa tippu.
Madame de Staël
pisi|Marie-Éléonore Godefroid, Madame de Staëli portree Anne Louise Germaine de Staël (tuntud kui Madame de Staël; neiupõlvenimi Necker; 22. aprill 1766 Pariis – 14. juuli 1817 Pariis) oli prantsuse keeles kirjutanud Šveitsi kirjanik, kes tegutses peamiselt Pariisis.
Tuttpütt
thumb|Munad Tuttpütt (Podiceps cristatus) on umbes varesesuurune lind pütlaste sugukonnast.
Madame de Staël
Elukäik
Germaine sündis pankurist isa Jacques Neckeri ja kirjanikust ema Suzanne Curchod' perekonnas.
Tuttpütt
Tuttpütt on väga hea ujuja ja sukelduja, jälitades saagiks olevaid kalu vee all.
Madame de Staël
Elukäik
Aastal 1786 abiellus ta Rootsi saadiku parun Erik Magnus Staël von Holsteiniga.
Tuttpütt
Eesti Ornitoloogiaühing valis tuttpüti 2020. aasta linnuks.
Madame de Staël
Elukäik
Germaine'i ajendas avaldama oma esimest teost Jean-Jacques Rousseau. 1788. aastal ilmus de Staëli esikteos "Rousseau karakterist ja kirjutistest" ("Lettres sur les écrits et le caratére de Jean-Jacques Rousseau").
Tuttpütt
Välimus
Tuttpütt on püttidest suurim liik. Peas on tal kaks tutti, mille moodustavad suled. Kaela ülaosa ümbritseb tumepruun kohev vööt. Hea ujumisvõimekus tuleb jalgade paiknemisest, need on rohkem keha tagaosas kui paljudel teistel lindudel.
Madame de Staël
Elukäik
Prantsuse revolutsiooni puhkedes toetas de Staël mässu, kuid selle terroriks muutumisel sai temast selle vastane.
Hiljem asutas ta Pariisis Napoleoni-vastase salongi. Napoleoni alalise kiusamise tõttu oli de Staël sunnitud Pariisist põgenema. Ta rajas salongi Coppet' lossi. Siit said alguse ka tema pikad reisid, kus ta kohtus tollaste intellektuaalidega, teiste seas Goethe, Schilleri ja Schlegeliga. Ta külastas ka Rootsit, Suurbritanniat, Venemaad ja teisi Euroopa riike.
Tuttpütt
Levik
Alamliik Podiceps cristatus cristatus on Eestis tavaline haudelind. Eesti tuttpütid veedavad talve Lõuna-Euroopas.
Tuttpüti pesitsusaegset arvukust hinnatakse 2000–3000 paarile, talvist arvukust 30–300 isendile.
Paljunemine
Tuttpüti paaritumisrituaal on tähelepanuväärne: sellega kaasnevad omapärased tantsud ja häälitsused. Tuttpütt pesitseb vee piiril, sest maal kõndimine tekitab jalgade asendi tõttu probleeme. Pooleldi üleujutatud pesa ehitatakse kaisla- või pillirootihnikusse, kus on hädaohu korral kõige kergem varju leida. Tavaliselt muneb emane 2 muna. Väikesi vöödilisi poegi kannavad vanemad mõnikord seljal.
Kaitse
Tuttpütt ei kuulu Eestis kaitstavate lindude hulka.
Clemens V
Clemens V (Bertrand de Got, ka Bertrand de Gout, Bertrand de Goult, Bertrand de Gouth, Bertrand de Gotto, Bertrand de Goth, Bertrand de Guto või Ramondo del Gotto; 1264 – 20. aprill 1314) oli paavst 1305–1314. Ta oli 195. paavst ja esimene Avignoni vangipõlve paavst.
Got sündis Prantsusmaal Villandraut', Grayani, Livrani ja Uzeste senjööri Béraud de Goti ja tema abikaasa Ide de Blanqueforti 11-lapselises peres 3. pojana. Tema vend Bérard de Got sai Lyoni peapiiskopiks ja 1294 kardinaliks, vend Guillaume Segin de Got aga paavsti kaplaniks.
Got õppis esmalt Saint-Ferréolis grandmontini ordu prioraadis, siis Toulouse'is, Orléansis ning Bologna ülikoolis kanoonilist ja tsiviilõigust. Ta sai Bordeaux', Ageni, Toursi ja Lyoni kanoonikuks ning sakristaaniks. Ta polnud oma sissetulekutega rahul ja apelleeris maaisandale Inglise kuningale Edward I-le, kellel oli tol ajal Prantsusmaal valdusi ja kes võimaldas Got'ile pensioni maksmise, kuni talle on võimalik anda mõni tulusam ametikoht. 1285. aasta paiku tegutses Got Inglise parlamendis kuningliku protektorina.
1289 Lyoni peapiiskopiks saanud vend Bérard määras Bertrand de Goti Lyoni peapiiskopkonna generaalvikaariks ja 1294 saatis paavst Coelestinus V ta diplomaatilisele missioonile Inglismaale, tema venna Bérardi aga Prantsusmaale. Got määrati 28. märtsil 1295 Comminges'i piiskopiks ja 23. detsembril 1299 Bordeaux' peapiiskopiks. Ta osales aprillis 1302 generaalstaatidel ja novembris 1302 Roomas toimunud sinodil.
1304–1305 konklaav
Kroonimistseremoonia järel peetud protsessioonil varises rahvahulga raskuse all kokku vana müür ja tekkinud rüseluses hukkus vähemalt 11 inimest, sealhulgas Bretagne'i hertsog Jean II ja paavsti üks vend. Paavst kukkus hobuse seljast maha, kuid tõsisemat viga ei saanud. Rüseluse käigus läks paavsti peast kukkunud tiaaralt kaduma hinnaline juveel. Järgmisel päeval tapeti tüli käigus veel üks paavsti vend.
Juulist 1304 5. juunini 1305 toimunud konklaavi viimases voorus osales 15 kardinali. Konklaavil tekkis kaks fraktsiooni: Prantsusmaa kuningat toetanud kardinalid ja tema vastased kardinalid. Sel konklaavil olid soosikuteks kardinalid Napoleone Orsini ja hiljem haiguse pärast lahkunud Matteo Orsini.
Clemens V ise ei osalenud konklaavil, sest ta polnud kardinal. Viimati sai mitte-kardinalina paavstiks Coelestinus V, pärast teda aga Urbanus V ja Urbanus VI.
Kroonik Giovanni Villani järgi nõudis Got'i valimist kardinalidelt Prantsusmaa kuningas Philippe IV, kes olevat tema väitel eelnevalt kohtunud Got'iga Saint-Jean-d'Angély metsas, kus olevat sõlmitud mitmed salajased lepped. Ajalookirjanduses ei peeta Villani väiteid usutavateks, sest ei Got ega Philippe IV viibinud sel ajal seal kandis.
Konklaavi viimases voorus osalenud kardinalid
Paavstluse doktriin
Clemens V avaldas 24. augustil 1313 bulla "Patoralis cura", milles ta rõhutas, et paavstil on ülemvõim keisri üle. Samuti võib paavst vakantsiperioodil määrata ametisse keiserlikke vikaare.
Avignoni vangipõlv
Clemens V ei viibinud konklaavil ja sai kardinalide otsusest teada 2 nädalat hiljem, viibides Vienne'i piiskopkonnas Lusignanis. Ta pöördus Bordeaux'sse, kus sai 24. juulil 1305 kätte ametliku teate. Ta lahkus Bordeaux'st 4. septembril 1305, läbis Béziersi, Lézignani, Nîmes'i, Villalieri, Montpellier' ja Viviersi, külastas Grandselve ja Prouilhe kloostrit ning jõudis 1. novembril 1305 Lyoni, kus ta ametisse pühitseti.
Paavst kavatses siirduda Rooma, kuid soovis, et Inglismaa ja Prantsusmaa sõlmiksid rahu, reisides pärast kroonimist mööda Lõuna-Prantsusmaad. Tema kroonimisel viibinud Prantsusmaa kuninga Philippe IV soovitusel asus Clemens V 9. märtsil 1309 elama kuninga vasallile Napoli kuningale Carlo II-le kuuluvasse Avignoni, mis jäi paavsti peamiseks residentsiks aprillini 1367, kui Urbanus V suundus Rooma. Paavsti valikut Prantsusmaale jäämise osas võis mõjutada ka pingeline sisepoliitiline olukord Itaalias ja 6. mail 1308 Roomat tabanud suur tulekahju.
Ajaloolase Sophia Menache järgi viibis Clemens V Avignonis kokku 160 päeva, vahepealsel ajal elas ta Châteauneufis, Monteaux's, Carpentras's ja mujal.
Templiordu keelustamine
pisi|vasakul|Templirüütlite hukkamine
Clemens V arutas 1306 või 1307 Poitiers's Templiordu suurmeistri Jacques de Molay'ga ristisõja korraldamist Lähis-Idas. Molay tegi ka paavstile ettepaneku Templiordu ja johanniitide ordu liitmiseks, nagu see oli otsustatud Lyoni II oikumeenilisel kirikukogul. Molay palus paavstil ka langetada õiglane otsus ordu vastu esitatud süüdistuste osas.
Prantsusmaa kuningas Philippe IV lasi 13. oktoobril 1307 kõik Prantsusmaal viibinud templirüütlid kinni võtta. Nende ülekuulamisel kasutati piinamist, mistõttu paljud templirüütlid tunnistasid end nende vastu esitatud süüdistustes süüdi.
Paavst kutsus Vienne'is kokku oikumeenilise kirikukogu ja koostas 22. märtsil 1312 bulla "Vox in excelso" (ka "Vox clamantis"), mille ta avaldas 3. aprillil 1312. Bulla alusel saatis ta laiali Templiordu, kuid ei mõistnud selle tegevust hukka, sest ordu vastu esitatud süüdistused ketserliku doktriini kasutamises ei leidnud kinnitust. Paavst andis 2. mail 1312 Templiordu varad üle johanniitidele.
Templiordu viimane suurmeister Jacques de Molay keeldus end süüdi tunnistamast ja saadeti Philippe IV käsul 1314 koos kolme kaaslasega tuleriidale. Kuna paavst ja kuningas surid seejärel lühikese ajavahemiku jooksul, andis see alust legendile, et suurmeister kutsus nad oma surmatunnil Jumala kohtu ette. Legendi on esmalt maininud kroonik Ferreto dei Ferreti (Ferretto Vicenzast), toetudes endise templirüütli sõnadele.
Bonifatius VIII taunimine
Prantsusmaa kuningas Philippe IV soovis Bonifatius VIII kuulutamist ketseriks ja tema nime eemaldamist paavstide loendist. Clemens V võttis 1. veebruaril 1306 avaldatud kirjas "Meruit" tagasi Bonifatius VIII avaldatud bulla "Unam Sanctami" sätted.
Juunis 1308 esitasid generaalstaadid Bonifatiuse vastu süüdistusi ja 2. veebruaril 1309 alustati Avignonis Bonifatiuse vastu kohtuprotsessi. Clemens V kinnitas 13. septembril 1309 Bonifatiuse süütust talle esitatud süüdistuste osas. Ta mõistis 27. aprillil 1311 avaldatud bullas "Rex gloriae" Anagni vandenõu läbiviijad, sealhulgas Guillaume de Nogaret, vabaks kiriklikest karistustest ja tühistas Bonifatius VIII otsused Prantsusmaa kohta alates novembrist 1302. Vienne'i oikumeenilisel kirikukogul tunnustati 16. oktoobril 1311 Bonifatiust legitiimse paavstina.
Suhted prelaatidega
Clemens V taunis Bourgesi peapiiskopi taotlust saada Akvitaania priimaseks.
Ta otsustas 3. augustil 1308 jätta alles Bonifatius VIII moodustatud Pamiersi piiskopkonna, hoolimata selle territoriaalsetes vaidlustest Toulouse'i piiskopkonnaga.
Vienne'i kirikukogu
Clemens V kutsus 12. augustil 1308 avaldatud bullaga "Faciens misericordiam" (või "Regnans in coelis") kokku oikumeenilise kirikukogu, mille ta avas 16. oktoobril 1311 Prantsusmaal Vienne'is. Kirikukogu peamiseks ülesandeks oli otsustada Templiordu saatus. Kirikukogu avamisel osales ka Prantsusmaa kuningas Philippe IV.
Suhted Inglismaaga
Clemens V oli varem Bordeaux' peapiiskopina Inglismaa kuninga Edward I vasall, kuna Bordeaux kuulus tollal Inglismaa valduste hulka. Edward I saatis juulis 1305 paavstile kingitusi ja Clemens V vabastas ta mässulistele aadlikele antud vandetõotustest.
Paavst peatas 12. veebruaril 1306 Canterbury peapiiskopi Robert Winchelsey volitused, kuid taastas need 22. jaanuaril 1308 pärast Edward II palvet. Winchelsey viibis vahepealsel ajal kuurias.
Suhted Napoliga
Clemens V määras Napoli kuninga Roberto keiserlikuks vikaariks Itaalias.
Suhted Saksamaaga
Clemens V toetas Saksa-Rooma keisri määramisel nii Philippe IV venda Charlesi kui ka Heinrichit. Kui keisriks valiti Heinrich, siis paavst tunnustas teda, kuid taunis tema sõjategevust Napoli kuningaga.
Suhted Serbiaga
Clemens V kutsus aprillis 1308 Serbia kuningat Stefan Uroš II-t astuma katoliku kirikusse.
Suhted Šotimaaga
Clemens V ekskommunitseeris 5. juunil 1306 Šoti kuninga Robert I, keda seostati aadliku John III Comyni mõrvaga. Ta tagandas ametist Robertit toetanud Lambartoni ja Wisharti piiskopid.
Clemens V ja Eesti
Clemens V käskis 1306 Tartu vaimulikel tagastada Saksa ordu orduvendadele võlg.
Ta nõudis 19. juunil 1310 avaldatud bullas "In vinea domini" Bremeni peapiiskopilt Jens Grandilt ja Ravenna toomhärralt Albertus de Mediolanolt Liivimaal Saksa ordu vastu esitatud kaebuse uurimise korraldamist. Ta andis 23. novembril 1311 Bremeni peapiiskopile ja Mediolanole korralduse samas kohtuasjas päevarahade maksmise osas.
Ta nõudis 17. veebruaril 1311 Riia peapiiskopilt Friedrich von Pernsteinilt Riia peapiiskopkonnas frantsisklaste ja dominiiklaste konventide rajamist.
Ta käskis 1311 Kuramaa piiskopilt nõuda neilt, kes peavad Riia kapiitlile maksma aastarenti, oma kohustuste täitmist.
Ta määras 1312 Riia inkvisiitoriks Laoni toomhärra Franciscus de Moliano.
Ta andis 1. märtsil 1313 Tartu piiskopile Dietrich II Vyshusenile korralduse 1500 kuldna suuruse laenu osas.
Sisepoliitika
Clemens V rehabiliteeris ja ennistas 17. detsembril 1305 ametisse Bonifatius VIII poolt ekskommunitseeritud kardinalid Giacomo ja Pietro Colonna.
Ta kuulutas ristisõja Veneetsia vastu, kes oli vallutanud Kirikuriigile kuulunud Ferrara.
Ta kehtestas Sienale interdikti.
Suhted kiriku institutsioonidega
Clemens V üritas lahendada frantsisklaste ja frantsiskaani spiritualistide vahelist tüli. Ta ekskommunitseeris bullas "Vita prima" frantsiskaani sarabaidiid. Ta kutsus Provence'i spiritualistide juhid enda juurde ja andis neile korralduse üle vaadata kõik sätted, mis ei vasta ordu reeglitele. Ta andis 14. aprillil 1310 avaldatud bullaga "Dudum ad apostolatus" spiritualistidele immuniteedi. 6. mail 1312 Vienne'i oikumeenilisel kirikukogul avaldatud konstitutsiooni "Exivi de paradiso" järel lahkusid paljud Toscana spiritualistid oma konventidest. Paavst andis Genova peapiiskopile korralduse sundida spiritualiste jõuga oma konventidesse tagasi pöörduma.
Ta määras 1310 dominiiklase Giles de Ferrare katoliku Aleksandria patriarhiks.
Ta sätestas, et mertsedariaanide ordumeister peab olema ordineeritud preestriks.
Clemens V käskis 1306 Tartu vaimulikel tagastada Saksa ordu orduvendadele võlg. Ta kohustas 19. juunil 1310 Bremeni peapiiskoppi ja Ravenna toomhärrat Albertus de Mediolanot korraldada Liivimaal Saksa ordu vastu esitatud kaebuse uurimist ning andis neile 23. novembril 1311 korralduse samas kohtuasjas päevarahade maksmise osas. Paavsti volitusel vabastas kardinal Giacomo Colonna 11. mail 1313 Saksa ordu liikmed ekskommunikatsioonist.
Ketserite taunimine
Clemens V kuulutas 1306 ristisõja apostoolikute vastu.
Kanooniline õigus
Clemens V avaldas 21. märtsil 1314 kanoonilise õiguse kogumiku "Clementineæ".
Ta kuulutas õigustühisteks kõik ketserite osas langetatud kohtuotsused, kui neid ei kooskõlastatud piiskopiga.
Ta sätestas, et diakoniks võib ordineerida vähemalt 20-aastast, preestriks aga 25-aastast meest.
Ta sätestas, et kanoonikud, kes pole alamdiakonid, ei tohi kapiitlil hääletada.
Misjon
Clemens V määras 1307 Giovanni da Montecorvino Khanbaliqi (Pekingi) peapiiskopiks ja Kaug-Ida priimaseks.
Onupojapoliitika
Clemens V määras kardinaliks oma sugulased Raymond de Goti, Bérenger de Frédoli, Arnaud de Canteloupi, Arnaud de Pellegrue', Guillaume Arrufat des Forgesi, Raymond Guillaume des Forgesi, Bernard de Garvesi ja Arnaud d'Aux.
Ta määras oma venna Arnaud Garsias de Goti Spoleto vikaariks.
Uued kardinalid
Clemens V määras 24 kardinali 3 konsistooriumil, neist 23 prantslast ja 1 inglase. Tema ajal sai kardinaliks hilisem paavst Johannes XXII.
Clemens V kultuuriloos
Clemens V rajas 27. jaanuaril 1306 Orléansi, 8. septembril 1308 Perugia ja 1311 Dublini ülikoolid. Ta soosis võõrkeelte õpetamist Pariisi, Oxfordi, Salamanca ja Bologna ülikoolides. Ta lubas 10. märtsil 1310 Bologna ülikooli teoloogiatudengitel käia tsiviilõiguse ja meditsiiniloengutes.
Ta lasi taastada 1308 tulekahjus hävinud Rooma Lateraani basiilika.
Arst Arnaldo da Villanova suri teel Clemens V juurde.
Dante Alighieri nõudis pärast paavsti surma kardinalidelt, et valitud paavst pöörduks tagasi Rooma. Ta mainis paavsti "Jumalikus komöödias".
Talle püstitati Uzestes monument, mida kalvinistid reformatsiooni ajal rüüstasid.
Kunstnik Henri Ségur on paavsti kujutanud Avignoni paavstipalees asuval portreel.
Surm
pisi|Clemens V haud [[Uzeste kirikus]] Clemens V põdes vähki. Ta suri 20. aprillil 1314 Prantsusmaal Roquemaure'is ning maeti augustis 1314 Uzeste Notre-Dame'i kirikusse.
Hinnang
Kirikuajaloolase J. N. D. Kelly hinnangul oli Clemens V intelligentne ja vaga, kuid ta taunib paavsti onupojapoliitikat.
Laiujur
Laiujur (Dytiscus latissimus) on röövtoiduline mardikas ujurlaste sugukonnast.
Levila
Laiujuri areaal on valdavalt Euroopa: Austria, Valgevene, Belgia, Bosnia ja Hertsegoviina, Horvaatia, Tšehhi, Taani, Soome, Prantsusmaa, Saksamaa, Ungari, Itaalia, Läti, Luksemburg, Holland, Norra, Poola, Rumeenia, Venemaa, Slovakkia, Rootsi, Šveits ja Ukraina. Laiujurit on leitud ka mõnest Eesti seisuveekogust.
Välisehitus ja eluviis
Laiujur on ujurite perekonna suurim esindaja. Tema tagakeha on laienenud. Laiujuri vastseid saab hõlpsalt eristada teistest ujurlaste vastsetest selle poolest, et nende pea eesserv on nõgus (teistel kumer).
Laiujur eelistab elada väikestes tiheda taimestikuga seisuveekogudes, kuhu ulatub ka päikesekiirgus.
Laiujur nagu teisedki ujurid on eranditult röövtoiduline: peatoidus on paljud veeputukad, näiteks sõudurlased (Corixidae), samuti mitmed vähilised.
Kaitsestaatus
Paljudes riikides on ta loetud ohustatud liigi või eriti ohustatud liigi alla. Eestis ei kuulu ta punasesse raamatusse.
Laiujuri vähenemise põhjuseks on veekogude eutrofikatsioon ja kinnikasvamine – need tegurid toovad endaga tavaliselt kaasa valgusrežiimi muutusi, mis mõjutavad negatiivselt laiujuri elutingimusi.
Konstantínos I
200px|thumb|Konstantínos I Konstantínos I (2. august 1868 Ateena – 11. jaanuar 1923 Palermo) oli hellenite (Kreeka) kuningas.
Konstantínos oli hellenite kuninga Geórgios I vanim poeg, kes sai troonile 1913. aastal pärast seda, kui ta kuningast isa oli atentaadi käigus surma saanud. Tema kaks valitsusaega ei kujunenud aga edukaks.
Esimese maailmasõja ajal ei tahtnud Saksa-sõbralik Konstantínos Saksamaale sõda kuulutada. Seepeale ähvardas Suurbritannia Ateenat pommitada, kui Konstantínos troonist ei loobu. Konstantínos läks eksiili ja võttis vanima poja Geórgiose endaga kaasa. Uueks kuningaks sai keskmine poeg Aléxandros I, kes kuulutaski Saksamaale sõja. Konstantínos ise ei tunnistanud kunagi Aléxandrost kuningaks, vaid ainult regendiks.
Kolm aastat hiljem suri Aléxandros veremürgistusse, mille sai ahvi hammustusest, ja Konstantínos I pääses referendumi tulemusena 19. detsembril 1920 troonile tagasi. Rahvas eelistas Konstantínost Aléxandrose tütrele Alexandrale, kes oli sündinud pärast oma isa surma. Alexandra sai pärast Jugoslaavia kuningannaks.
1919. aastal puhkes sõda Türgiga, mis kestis 1922. aastani. Kreeka sai sõjas lüüa ja pärast kaotust Smyrna lahingus sundis sõjavägi 27. septembril 1922 Konstantínose taas troonist loobuma. Geórgios krooniti uueks kuningaks.
Perekond
Konstantínos abiellus 27. oktoobril 1889 Preisimaa printsessi Sophiega, kes oli Preisimaa kuninga ja Saksa keisri Friedrich III ja Suurbritannia printsessi Victoria tütar. Abielust sündisid:
Rahaturg
Rahaturg on institutsioon, kus müüakse (levitatakse) krediidivõimeliste laenuvõtjate poolt lühiajaliselt (kuni üks aasta) välja antud laenuinstrumente.
Juttselg-kärnkonn
Juttselg-kärnkonn ehk kõre (Epidalea calamita, endise ladinakeelse nimega Bufo calamita) on kärnkonlaste sugukonda kuuluv kahepaikne.
Levik
Eestis leidub teda mandri lääneosas ja saartel.
2016. aasta seisuga oli meil teada 14 kõrepopulatsiooni. Osaliselt Tallinnas ja osaliselt Saku vallas asuv Männiku püsielupaik on ühtlasi kõre kõige põhjapoolsem leiukoht maailmas.
Välimus
pisi|Kõredele on iseloomulik kollane seljajoon|alt=|vasakul|223x223pxKahepaiksele loomale omaselt on kõre keha kaetud õhukese pehme ning elastse kaitsva nahaga. Soomused puuduvad, ent nahapind on kare, kuna konna selga, külgi ja jalgu katavad ümarad tüükad. Nahas leidub palju väikeseid limanäärmeid, mis toodavad kasulikke sekreete ehk vedelikke. Need hoiavad kehapinna niiskena ja muudavad naha kleepuvaks ning läikivaks.
Tihtipeale sarnaneb kaitse-eesmärgil kõre keha värvus ümbritseva keskkonnaga. Seljavärvus varieerub roheka, kollaka, pruunika ja hallika tooni vahel. Kõhupool on kahvatu kuni valkjas. Tüüpiliselt esineb mõlemal sugupoolel äratuntav peenike kollane seljajoon, mille abil saab neid lihtsasti eristada muudest konnaliikidest. pisi|Isaskonna väljavenitunud häälepõis Isaskonnadel paikneb lõua all üksik häälepõis, mis tekitab liigile iseloomuliku valju paaritumishäälitsuse.
Täiskasvanud konnad on keskmiselt 50-70 mm pikkused.
Kõrel on suhteliselt lühikesed jalad. Sellest tulenevalt on loomal iseloomulik kõnnak, mis vastandub teiste konnaliikide hüppavale liikumisviisile.
Elupaik
vasakul|pisi|458x458px|Rannaniit kui elupaik (Matsalu laht, Haeska rannaniit)|alt= Kõred on võimelised asustama mitmesuguseid elupaikasid. Nende levikuareaali lõunapoolseimas piirkonnas, Lõuna-Hispaanias, leidub neid kuni 2500 m kõrguselt merepinnast. Mujal Euroopas hõlmavad nad peamiselt madalikke. Liigi tüüpilisteks elupaikadeks on avatud maastikud. Lisaks asustatakse jõeorge, kruusa aukusid, ranniku piirkonna soosid, liivaluiteid ja nõmmesid.
Eestis seostatakse Kõre elupaiku tugevasti rannaniitudega. Ühtlasi on nad indikaatorliigid hästi hooldatud niitudel. Majandatavad rannaniidud oma ulatuslikke avamaastikega ja madala taimkattega on sobilikud elukeskkonnad kõrede jaoks. Lisaks leidub niitudel madalaid veega ajutiselt täidetud tiike või nõgusid, mida kasutatakse sigimiseks.
Paljunemine
pisi|Kaitse alla võetud kõrede sigimisveekogu Birkdale´is (Suurbritannias) vasakul|pisi|229x229px|Viljastatud munad vees Kõred eelistavad sigida ning asetada viljastatud munad madalatesse häirimatutesse veekogudesse. Kõred lähevad veekogudesse kudema soojemal perioodil ehk aprilli lõpust kuni juulini. Tihti esineb isendeid väikeste rühmadena. Siinjuures mängib olulist rolli isaste võimendatud paaritumishäälitsus, mis muudab tõenäolisemaks vastassugupoolte teineteise ülesleidmist.
Paljunemiseks vajavad konnad kerge kaldega ja hõreda taimkattega tiike. Sellistes ajutistes veekogudes sigimine toob endaga kaasa ohte. Näiteks nende kuivamisel võivad osa kulleseid hukkuda. Riskide korvamiseks paarituvad isendid suvel pikema aja jooksul. Mõni emane on veel võimeline kudema mitu korda aasta jooksul.
Toitumine
Kõred toituvad ainult soojematel aastaaegadel, mil nad on kõige aktiivsemad. Looma vastsed toituvad peamiselt vees elavatest vetikatest. See-eest vanemad isendid tarbivad peamiselt veest leiduvatest surnud organismidest. Seejuures toiduobjektid on väiksemõõtmelised, kuna nende ebatavaline suu ehitus ei lase neelata suuri osakesi.
Põhiliselt söövad kõred putukaid. Üldiselt on kõre ohvrid niiskete, avatud ja liivaste alade tüüpilisemad asukad. Olulise osa toiduobjektidest moodustavad kiletiivalised, sipelgad, mardikalised, ämblikulaadsed ja kirpvähilised. Väiksemal määral on täheldatud nokaliste ja kahetiivaliste söömist.
Eluviis
pisi|306x306px|Tihti "laulavad" isased koorina öösiti Kõre on videviku- ja ööloom, kes liigub ringi pimedal ajal. Nad on võimelised läbima märkimisväärseid vahemaasid ning asustama uusi elupaikasid väga kiiresti.
Enamus ajast veedavad konnad veeskogudes, et varjata vaenlaste eest ning vältida ebasoodsaid keskkonnatingimusi. Samuti on vajalik pidevalt niisutada nahka, vältimaks selle kuivamist ja varustada keha veega.
Kõigusoojastena ei ole kõred võimelised ise reguleerima oma kehatemperatuuri ning sõltuvad keskkonnatingimustest. Äärmuslike temperatuuride vältimiseks kaevuvad kõred veekogu põhjamutta ja jäävad talveunne. Talvitumise ajal looma ainevahetus, kaasa arvatud kõik kehasisesed protsessid on väga aeglased.