cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Fabian von Aderkas
Veel 1654 oli ooberstleitnandi auastmes.
Ülendati 1655. aastal oobersti auastmesse ning määrati Liivimaa aadlilipkonna ülemaks, millist ametit pidas ta 1660. aastani. Rootsi-Poola sõja ajal toimunud Pärnu piiramise ajal sooritas 1658. aasta jaanuari lõpus 200 ratsaväelase eesotsas eduka väljatungi piiratud linnast ning sundis välihetman Vincenty Corvinus Gosiewski juhitud Leedu väed Pärnu alt taganema.
Eduka tegutsemise eest Koknese (1656) ja Ērgļi (1657) piiramisel, Pärnu väljatungil ning Kuramaa väejuhi Johann Lübecki (Pime Valentin) vangistamisel, ülendati ta 1659. aastal kindralmajori auastmesse.
Märtsis 1659 piiras ta oma 2000 sõduriga Aizpute kindlust ning võttis vangi kogu sealse garnisoni (300 meest, 9 lippu, 6 suurtükki).
Fabian von Aderkasi on mainitud juba surnuna 11. veebruaril 1682 ning ta maeti sama aasta 9. aprillil 1683 Tallinna Niguliste kirikusse.
Magnus Gabriel De la Gardie kirjakogus on säilinud mitmeid Fabian von Aderkasi saadetud kirju, mis võimaldavad kindlaks teha Aderkasi asukoha 14 aasta jooksul:
Valdused
Fabian von Aderkasi on esmamainitud 1619. aastal, mil Gustav II Adolf läänistas talle Padesjoki ja Kuhmoise külad Soomes.
Aderkasile kuulusid mitmed mõisad Eestis, Lätis ja Soomes, sealhulgas Salajõe mõis.
1646. aastal lasi ta ehitada Haapsalus Jaani ja Vee tänava ristil asuvale pastoraadi krundile kivimaja.
5. juulil 1679 Tagaveres koostatud dokumendiga jättis Fabian von Aderkas oma pojale Otto Reinholdile maja Toompeal.
Undel Kokk
Undel Kokk (sündinud 26. veebruaril 1947 Hanila vallas Läänemaal) on eesti koorijuht ja pedagoog.
Undel Kokk kasvas üles Kinksi külas, kus tema vanemad olid talupidajad. Ta lõpetas 1965. aastal Haapsalu 1. Keskkooli ja 1970. aastal Tallinna Pedagoogilise Instituudi muusikaõpetajana.
Tööd alustas ta Tallinna 47. Keskkooli muusikaõpetajana (1971–1973), pärast Tartusse kolimist jätkas Tartu Sanatoorse Keskkooli õppealajuhataja ja muusikaõpetajana.
Aastatel 1977–2015 oli Kokk Tartu Karlova Gümnaasiumi (endise Tartu 7. Keskkooli) direktor. Ta on juurutanud koolis koorimuusika süvaõppe.
Undel Kokk on olnud kolme esimese Tartu Linnavolikogu koosseisu liige ja Tartu Kultuurkapitali nõukogu liige selle asutamisest 1991. aastal kuni 2004. aastani. Ta oli ka Eesti Kongressi liige.
Tegevus dirigendina
Undel Kokast sai 1973. aastal Tartu Poistekoori dirigent (1992–2018 peadirigent). 1980. aastal rajas ta koos tollase direktori asetäitja Uno Uigaga koorimuusikaklassid. Edu on saatnud neidudekoori Kurekell, lastekoori Maarjalill, kolme mudilaskoori, puhkpilliorkestrit, ansambleid jm.
Undel Kokk on olnud poiste- ja meeskooride üleriigiliste laulupidude algataja ja organiseerija; olnud üldlaulupidude ja maakondlike laulupidude dirigent.
Isiklikku
Undel Kokal on pojad Marten ja Marek Kokk ning tütar Silja Kokk.
Yves Saint Laurent
thumb|right|Yves Saint Laurent Yves Saint Laurent [iiv sään lor'aan] (täisnimega Yves Henri Donat Mathieu-Saint-Laurent) (1. august 1936 Oran (Alžeeria) – 1. juuni 2008 Pariis) oli prantsuse moelooja.
Lõuna-Taani piirkond
Lõuna-Taani piirkond on 1. järgu haldusüksus (piirkond) Taani lõunaosas.
Piirkond loodi 1. jaanuaril 2007 haldusreformi (strukturreformen), kui senised maakonnad asendati 5 suurema piirkonnaga. Lõuna-Taani piirkonnaks ühinesid Fyni, Ribe ja Lõuna-Jüütimaa maakond ning osa Vejle maakonnast (endised Børkopi vald, Egtvedi vald, Fredericia vald, Jive vald, Jellingi vald, Koldingi vald, Lunderskov' vald, Vamdrupi vald ja Vejle vald). Lõuna-Taani piirkond hõlmab Jüütimaa lõunaosa, Fyni ja Langelandi saare ning hulga väiksemaid asustatud saari. 78 vana maakonda ühendati 22 uueks maakonnaks.
Piirkonna pindala on 12 191 km² ja elanike arv 1 194 659 (2008). Piirkonna keskus on Vejle, suurim linn Odense. Kolm rahvarikkamat valda on Odense vald, Esbjergi vald ja Vejle vald.
Haldusjaotus
Piirkonnas on 22 valda:
450px|tühi|Piirkonna haldusjaotus
Berta (andmebaas)
Berta on Eesti rahvakalendri tähtpäevade veebipõhine andmebaas, mis on koostatud Tiigrihüppe Sihtasutuse kaasfinantseerimisel.
Tripoli (Liibanon)
thumb|Suure mošee minarett Tripolis Tripoli on linn Liibanonis, Põhja-Liibanoni kubernerkonna halduskeskus. Asub Vahemere kaldal.
Ajalugu
Tripoli asutati foiniiklaste kaubapunktina 9. sajandil eKr. 539. aastal eKr langes pärsia võimu alla. 1109 kuni 1289 oli ristisõdijate loodud Tripoli krahvkonna pealinn.
Tripoli on Beiruti järel elanike arvult teine linn Liibanonis. Rahvastikust 80% on sunniidid.
Sjællandi piirkond
Sjællandi piirkond on 1. järgu haldusüksus (piirkond) Taani lõunaosas.
Sjællandi piirkonna pindala on 7273 km² ja elanike arv 819 427 (2008). Piirkonna keskus on Sorø, suurim linn Roskilde. Kolm rahvarikkamat valda on Næstved, Roskilde ja Slagelse.
Haldusjaotus
Piirkonnas on 17 valda:
Lisa Winters
Lisa Winters (sündinud 6. märtsil 1937 Pompano Beachis Florida osariigis) on endine Ameerika Ühendriikide modell. Ta oli ajakirja Playboy postritüdruk 1956. aasta detsembri väljaandes.
Foto tegi Bunny Yeager, kes avastas nooruki, kui Lisa jooksis bussi peale. Lisa poseeris ainult Yeagerile, kuna ta oli liiga häbelik, et end paljastada meesfotograafide ees.
Vaatamata temast tehtud fotode populaarsusele Playboy lugejate seas, ütles Lisa ära kõikidest edasistest pakkumistest, mis oleksid viinud ta meelelahutusärisse. Siiski mõnda aega ta avaldati temast üksikuid fotosid ajakirjas Playboy.
Isiklikku
Tema mõõdud poseerimise ajal olid:
Valgevene gooti arhitektuur
pisi|[[Synkavičy Püha Miikaeli kirik|Synkavičy kindluskirik – unikaalne gooti stiilis õigeusu ehitismälestis Valgevene aladel]] Valgevene gooti arhitektuur on nimetus arhitektuurile, mis loodi 15. sajandil ja 16. sajandi esimesel poolel tänapäeva Valgevene territooriumil ja ka sellega piirnevatel Leedu ning Poola aladel. Valgevene gootikat iseloomustab harmooniline kombinatsioon gooti kunsti ja renessansi elementidest, samuti ka traditsioonilise vanavene arhitektuuri ja venepärase Bütsantsi arhitektuuri mõjud, mis annavad sellele unikaalse kohaliku koloriidi ja kunstiväärtuse.
Mõiste ajalugu
vasakul|pisi|[[Mikałaj Ščakacichin – valgevene kultuuriloo teaduslikule uurimisele aluse panija ja mõiste "Valgevene gootika" kasutuselevõtja]] Esimest korda kasutas valgevene gootika mõistet 1920. aastatel Valgevene kunstiteadlane Mikałaj Ščakacichin oma teoses "Esseed Valgevene kunsti ajaloost". Tema ideed võtsid seejärel omaks Mikałaj Kaspiarovič, Algė Regina Jankevičienė, Tamara Habruś ja A. M. Kušniarevič. Ščakacichin käsitles seda stiili erinevalt oma poolakaist ja venelastest eelkäijatele "Valgevene kirikugootikat" rahvusliku loominguna, mitte üksnes vastandades oma teoses poola ja vene vaimulike šovinistlikele positsioonidele, vaid ka rõhutades selle kultuurinähtuse rahvuslikke juuri.
Oma kunsti arengu kontseptsioonides seisis Ščakacichin liialt kinni tollel ajal Euroopa kunstiteadlaste seas valitsenud arhitektuurivormide progressiivse arengu teoorias, rõhutades liialt prototüüpidelt laenamise tähtsust, eriti just Saksa erigootika mõjusid. Uuemad uuringud näitavad, et kuigi saksa gootika mõju oli oluline, ei olnud see siiski ainus mõjuallikas ja et see mõjutas valgevene gootika kujunemist pigem kaudselt. Tänapäeva uuringute kohaselt on nelja lööviga valgevene gooti stiilis kirikute puhul olulisemad mõjutajad pigem kahe lööviga Vilniuse Püha Anna kirik kui ka Vilniuse bernardiinide kirik oma kolmes nurgas asuva kirikutorniga. Nende edasiarendamisest kujunesidki välja nelja lööviga Valgevene kindluskirikud, mis on valgevene gooti stiili põhilised iseloomustajad. Algselt käsitlustes olulisel kohal olnud löövide arvu suurenemine ei võta arvesse nende ehitiste spetsiifikat, kronoloogiat ja nende ehitajate stilistilisi kaalutlusi. T. Habruśe arvates on sellisel moel tekkiv väike ebajärjekindlus seletatav valgevene gootika mälestiste vähese arvu ja nende dateerimise ebatäpsusega.
Vähesed sel teemal pärast sõda ilmunud uuringud (Ju. Jahoraŭ, M. Kacar, A. Micianin, U. Čanturyja) käsitlevad juba suuremal hulgal valgevene gootika näidiseid ja jätavad kõrvale selle esindajad Vilniuses, korrates sealjuures Mikałaj Ščakacichini välja öeldud põhijooni. Aastail 1960–1970 läbi viidud Valgevene alade gooti stiilis ehitiste uuringud, milles osalesid ka Moskva teadlane A. Kvitnitskaja ja leedulased A. Jankevičienė ning V. Drema, aitasid selle stiili mõistet oluliselt laiendada.
Ajalugu
Esimesi gooti ja romaani stiili sugemeid nagu kiilukujulisi võlve ja hoone tugevdamiseks mõeldud liseene võib märgata 12. sajandil ehitatud Rõõmukuulutamise kiriku juures Viciebskis ja Połackis Issanda muutmise kiriku ning Bielčycy kloostri Borisi ja Glebi peakiriku juures. Need kasutuselevõtt on umbkaudu samaaegne gooti vormide ilmumisega Lääne-Euroopa arhitektuuri.
Kuna piirkond oli gooti kunsti tekke ja leviku aladest kaugel ning ühiskondlikud ja poliitilised olud erinesid sealsetest tunduvalt; ja kuna sealsed kogudused olid valdavalt õigeusklikud, aga mitte katoliiklikud, siis ilmus gootika valgevene kultusehitistesse suhteliselt hilja ja jäi tagaplaanile, sellal kui kirikute rajamise juures oli valitsev Bütsantsi arhitektuur.
Lääne-Euroopa, esmajoones aga Itaalia ja Saksamaa gooti arhitektuuri sissetung on ennekõike seotud Leedu sotsiaal-poliitiliste ning majanduslike oludega. See toimus 14. sajandi lõpus seoses Leedu ristiusustamisega ja bernardiinide ning frantsisklaste mungaordude tegevusega, aga samuti ka Hansa Liidu kaupmeeste maaletulekuga. Esimesed suuremad gooti stiilis katoliku kirikud ehitatigi maa suurematesse linnadesse – Vilniuses valmisid Püha Miikaeli kirik, Püha Anna kirik kui ka bernardiinide kirik, Kaunasesse aga Vytautase kirik. Enamik uurijaid tunnistab Põhja-Saksa gootika mõju nendele ehitistele, mis jõudis sinna mööda Nemunast, mille kaudu sellel piirkonnal olid intensiivsed kaubandussuhted Põhja-Saksamaa linnadega.
Tänapäeva Valgevene aladele rajati esimesed gooti stiilis kivikirikud samuti 14. sajandil. Vanemate kirikute seas on Ristija Johannese kirik Usielubis, Püha Kolmainu kirik Iškałdźis, Kõigi Pühade kirik Navahrudakis ja Peeter-Pauli kirik Iŭjes. 15. sajandil ja 16. sajandi alguses tungisid gooti stiili elemendid õigeusu kirikuehitusse, segunedes seal traditsioonilise Bütsantsi stiili arhitektuuriliste elementidega, mis koos kohalike elanike kunstilise loovusega kujundas nii unikaalse kohaliku gooti stiili (nõnda rajati kindluskirikud Supraślis, Synkavičys, Muravankas ja Borisi ning Glebi kirik Navahrudakis). Gooti stiili elemendid (teravkaared ja tähtvõlvid) ilmusid toona ka Valgevene kindlusarhitektuuri (need olid kasutusel Miri lossi ja Navahrudaki lossi rajamisel). 16. sajandi teisel veerandil omandas gooti stiil katoliiklike kirikute ehitamisel reformatsioonile vastanduva tähenduse. Kõige ilmekamalt on gooti stiili säilitanud Peaingel Miikaeli kirik Hnieznas (1527). 16. sajandil muutus katoliiklikus kunstis valdavaks barokk, aga mitmed gooti stiili elemendid nagu kontraforsid olid arhitektuuris kasutusel veel 17. sajandi keskpaigani.
Tunnusjooned
vasakul|pisi|Navahrudaki kiriku kontraforsside ja dekoratiivse võrgukujulise kaarestikuga külgfassaad pisi|Synkavičy kiriku viil
Valgevene gooti stiilis kirikuhooned ehitati punastest põletatud tellistest (tellise keskmine suurus oli 26–32 × 13–16 × 7–9,5 cm). Ehitamisel kasutati gootipärast müüriladumise tehnikat (erandiks on vaid Muravanka Jumalaema Sündimise kirik, mille ehitamisel kasutati renessansile omast müüriladumise tehnikat). Dekoor mängib siinsete kirikute juures teisejärgulist rolli. Tähtsamad dekoratiivsed elemendid on raamitud portaalid ja aknad, mis paiknevad niššide ja kaarestike vahel (Navahrudak). Aknaavadel ja portaalidel ei olnud sageli mitte gooti stiilile omane teravkaareline kuju, vaid need olid poolkaare kujulise ülemise otsaga. Kui aknad ja uksed olid teravkaare kujulised, iseloomustas neid väike kõrgem tala (esineb Navahrudakis, Synkavičys, Supraślis ja Kodeńi Pühavaimu Kiriku juures). Löövide laed on kaetud mitmesuguse kujundusega võlvidega; kõikjal leidub tähtvõlve. Seinte kandejõu suurendamiseks kasutati kontraforsse (Navahrudak, Synkavičy, Kodeń). Kõiki mälestisi iseloomustavad viilkatused ja teravad viilud.
Kõigile õigeusu kirikutele on omane kodakirikuks nimetatav ehitise tüüp, kus kõik löövid on ühekõrgused. Taoline kirikutüüp vastas enam-vähem ka õigeusu liturgilistele vajadustele ja maailmavaatele, kuigi Masoovias, kust need hooned enim mõjutusi on saanud, oli taoline kirikutüüp haruldane. Samas erinevad need samatüüpilistest katoliku kirikutest, mis, olgu need siis nii väikesed kui tahes, on üldiselt siiski pikihoonega, sellal kui õigeusu kirikutes on kiriku keskne ruum kujundatud ühtse saalina. vasakul|pisi|Muravanka kiriku võlvistik pisi|Iškałdźi kiriku põhiplaan pisi|[[Miri lossi tornid]]
Katoliku kirikutele on omased kolm tüüpi: Iškałdźis ja Iŭjes on kolme lööviga ilma tornita kirikud, Usielubis oli ühe piilariga ilma tornita kirik, aga Hniezna Peaingel Miikaeli kirik ning Neitsi Maarja Taevamineku kirik Dzieraŭnajas olid ühe löövi ning ühe torniga. Kellatorniga ühelöövilised kirikud olid kompaktse, kontraforssidega liigendatud fassaadiga, millele oli kontrastiks kõrge mitme korrusega torn. Koos ülejäänud osaga lõi see dünaamilise asümmeetrilise kompositsiooni.
Masoovia arhitektuuri mõju valgevene gootikale on märkimisväärne – eriti hoonete kujunduses. Ka sellele on välisseinte kujundusel omased paarisnišid, kasutusel on ka ümarkaare kujulised nišid. Niššide sisepinnad on valgeks lubjatud, seda ümbritsevad aga punased krohvimata tellistest seinad. Nii luuakse ere kontrast punase ja valge vahel, mis on omane Synkavičyle, Muravankale ja teistelegi ehitismälestistele. Lisaks sellele on ka Masoovias kasutusel eriline müüriladumistehnika, kus kivid asetatakse ühe nurgaga ettepoole (on kasutusel kiriku viilu juures Płockis). Analoogselt on ehitatud ka Muravanka Jumalaema Sündimise kiriku sokkel. Ka Łomża Peaingel Miikaeli kiriku pealöövi maalitud roidvõlv ja väiksemad külglöövide võlvistikud on analoogsed Muravanka kiriku võlvidega. pisi|Nurgeti laotud tellistest romaanipärane [[sakkfriis Muravanka kirikul]]
Valgevene gootika detailiderohkus võib tunduda tagasihoidlikuna. Sellele pole omased säärased mastaapsed ja julged disainilahendused, mis iseloomustavad Prantsuse gootikat ja Saksa gootikat ning mida võib leida ka Inglismaalt ja kus domineerivad laiad valgustatud kesklöövid, mida toestavad väljastpoolt tugipiilarid, mis omakorda toetuvad kontraforssidele. Tugipiilarite puudumise põhjuseks on osalt see, et saalikujulises kodakirikus langevad kesklöövis tekkivad pinged sama kõrgusega külglöövidele, valgustuseks on aga hoone põhja- ja lõunakülgedele rajatud aknad.
Ehitismälestised
Valgevene gootikas ehitismälestiste hulka kuulub Miri loss, samuti katoliku kirikud Ašmianys, Iŭjes, Usielubis, Iškałdźis ja Hnieznas. Valgevene gootikat esindavad Valgevene aladel õigeusu kirikud Muravankas, Navahrudakis ja Synkavičys, samuti ka tänapäeva Poola aladel Supraślis ja Kodeńis ning Leedus Vilniuses.
Juula
Juula on mitme koha nimi:
Muud tähendused:
Kubermang
Venemaal ja Nõukogude Liidus oli kubermang 1. järgu haldusüksus. Kogu Venemaal oli 1917. aastal kokku (kaasa arvatud Soome ja Poola) 78 kubermangu. Kubermangud kaotati 1. augustist 1927 ja nende asemele moodustati oblastid, kraid ja ringkonnad.
Kalevi
Kalevi on küla Rapla maakonnas Rapla vallas.
2011. aasta rahvaloenduse andmetel elas külas 69 inimest. Neist 68 (98,6%) olid eestlased.
Kirikuküla (täpsustus)
Kirikuküla või Kiriku nime kannab või on kandnud mitu küla Eestis:
Herman Treial
Herman Treial, ka Jaan Treial, kuni 1937. aastani Hermann Treier (21. oktoober 1904 Tartu – 9. veebruar 1951 Helsingi) oli Eesti (leitnant) ja Saksa (kapten) sõjaväelane.
Herman Treial lõpetas 1929 sõjakooli, teenis 7. Jalaväerügemendis, Sõjavägede Varustusvalitsuses ja Eesti piirivalves.
Teise maailmasõja ajal teenis H. Treial 184. Eesti Julgestusgrupis ja Saksa sõjaväes 660. Idapataljonis ja 660. Eesti Pataljonis,
Aastatel 1945–1949 oli Herman Treial metsavend.
28. juunil 1949 põgenes ta koos Artur Lõokesega Soome, arreteeriti seal ja suri vangla haiglas. Tema põrm maeti Helsingi Hietaniemi kalmistule. Artur Lõoke anti Nõukogude Liidule välja ja hukati.
Vadim Želnin
Vadim Želnin (12. veebruar 1909 Peterburi – 3. mai 1996 Vellavere) oli eesti põllumajandustegelane, nutriakasvatuse propageerija ja ilmaennustaja.
Ta sai tuntuks oma legendaarsete sea põrnast ja muudest mitteteaduslikest alustest lähtuvate ilmaennustustega, mis tihti läksid täppi.
Lisaks nutriakasvatuse praktiseerimisele ja propageerimisele oli ta tuntud ka omapäraste loomaaretuseksperimentide tegijana. Näiteks paaritas ta kolhoosi sigu metssigadega ja arvatavasti ka koduparte sinikaelpartidega.
Haridustee
Vadim Želnin lõpetas 1928. aastal Valga Vene gümnaasiumi. Seejärel õppis ta Tartu Ülikooli põllumajandusteaduskonnas (lõpetas 1938) ja Tartu Riikliku Ülikooli loodusteaduskonnas (lõpetas 1945).
Töökäik
Aastatel 1945–1949 töötas ta TRÜ entomoloogia kateedri vanemassistendina. Aastatel 1950–1952 oli TRÜ zooloogiamuuseumi juhataja ja bioloogiajaama vanemassistent.
Aastatel 1955–1970 oli Vellavere kolhoosi esimees ja 1971–1976 Vellavere kolhoosi nutriafarmi juhataja.
Teosed
Lisaks ilmus temalt ajakirjades ja ajalehtedes rohkesti artikleid ornitoloogia alalt, linnu- ja loomakasvatusest ning tõuaretusest.
Los desastres de la guerra
"Los Desastres de la Guerra" (eesti keeles "Sõjakoledused") on sari kaheksakümnest akvatinta tehnikas graafikateosest. Sarja autor on Francisco Goya.
Graafikateoste sari loodi 1810ndatel ja avaldati 1863. aastal (35 aastat pärast Francisco Goya surma).
Käibemaks
Käibemaks (lühend km, ingliskeelne lühend VAT value-added tax) on toote või teenuse lisandunud väärtuse maks. Maksu arvutatakse kauba või teenuse käibelt.
Käibemaks Eestis
Eestis on käibemaks riiklik maks, mida kogub Maksu- ja Tolliamet. Eestis reguleerib käibemaksuga maksustamist käibemaksuseadus. 25. augustil 1993 võttis Riigikogu vastu käibemaksuseaduse, mille kohaselt tõusis käibemaks seniselt 10 protsendile üldjuhul 18 protsendile. Alates 1. juulist 2009 on Eestis kehtiv üldine käibemaksumäär 20% (varem 18%) maksustatavast väärtusest, erandjuhtudel kehtivad käibemaksumäärad 0%, 5% ja 9%. 9-protsendiline käibemaksumäär kehtib raamatute ja õppetöös kasutatavate töövihikute, teatud ravimite, rasestumisvastaste vahendite, sanitaar- ja hügieenitoodete, puudega isiku meditsiini- ja abiseadmete ning majutuse puhul. Käibemaksumäär 5 protsenti kehtib nii füüsilisel kandjal kui ka elektroonilise ajakirjandusväljaande puhul alates 01.08.2022.
Maksukohustuse tekkimine
Käibemaks kuulub Eesti maksusüsteemi riiklikult kehtestatud maksude koosseisu ja käibemaksu haldur on vastavalt Maksukorralduse seadusele Maksu- ja Tolliamet. Maksuhaldur on kehtestanud käibemaksuseaduses sätestatule vastavalt käibemaksu arvestuse põhimõtted, kogumise protseduurid, laekumise ning tasaarvelduse ja maksudeklaratsioonide ringlemise süsteemi ka käibedeklaratsiooni esitamise ja esitamata jätmise korra ja vastutuse. Kehtiv käibemaksuseadus (2003) toob ära, koos eranditega, ka Maksu- ja Tolliametis käibemaksukohustuslasena registreerimise kohustuse, kui maksukohustuslase käive ületab kalendriaasta algusest arvates 40 000 eurot, nimetatud suuruses käibe tekkimise päevast kohustus end maksukohustuslasena registreerida.
Käibemaksukohustuslane
Käibemaksukohustuslane on ettevõtlusega tegelev isik, kaasa arvatud füüsiline isik, avalik-õiguslik juriidiline isik, või riigi-, valla- või linnaasutus, kellel on käibemaksuseaduse kohaselt tekkinud kohustus end maksukohustuslasena registreerida.
Ursel Oja
Ursel Oja (sündinud 8. mail 1953 Tartus) on eesti muusik ja muusikaõpetaja.
On õppinud Heino Elleri nimelises Tartu Muusikakoolis akordioni eriala. Pärast sõjaväeteenistust jätkas ja lõpetas õpingud koorijuhtimise erialal. Lühikest aega õppis Tallinna Riikliku Konservatooriumis koorijuhtimise erialal.
Ursel Oja on töötanud Luunjas muusikaõpetaja ja kultuurijuhina. 1994–1998 korraldas rahvusvahelisi akordionimuusika päevi ja seejärel mitu aastat kantrimuusikafestivali Luunja Suvekantri. Aastast 1999 on ta Ülenurme Muusikakooli laulustuudio juht ja vanemõpetaja. Õpetab Heino Elleri Muusikakoolis jazz- ja poplaulu.
Ta on musitseerinud ansamblites Hanuri, Meidon 7, Synkop, Repriis, Sept, Kaabu ja Minu Bänd.
2008. aastal ilmus kahasse Margus Vaheriga CD "Minu Eestimaa".
Tema tuntumad õpilased on Kerli Kõiv, Laura Põldvere, Hannaliisa Uusma, Anna-Liisa Supp, Annika Leppik, Margus Vaher, Indrek Ventmann, Eliisa Kõiv, Anne Arrak, Katrin-Merili Poom, Mari Ronimois, Madara Vilson, Karmen Rõivassepp, Anett Kulbin, Susanna Aleksandra Veldi, Elina Hokkanen ja Andre Hein.
Muinaskihelkond
Kihelkond ehk muinaskihelkond oli muinasaegne poliitilis-administratiivne territoriaalüksus tänapäeva Eesti ja Läti alal.
Teke
Lähtudes arvamusest, et sõna kihl tähendus pole olnud "pantvang", vaid "leping", on oletatud, et kihelkonna aluseks olid vastastikusel kokkuleppel ühinenud maakogukonnad (külad, vakused). Enn Tarvel pakub 13. sajandi kirjalike dokumentide sõnakasutusele toetudes välja, et sel ajal oli kasutuses kaks samatähenduslikku terminit: "kihelkond" ja "külakond"". "Külakonna" nimetuse kasutamine peegeldas seejuures fakti, et kihelkond tekkis külade koondumise tagajärjel. Valter Langi arvates oli kihelkondade väljakujunemise oluliseks ajalooliseks aluseks viikingiaegne linnus-asula süsteem ja hilisrauaaegsed linnusepiirkonnad.
Funktsioon ühiskonnas
Põhiline info kihelkondade olemasolu, paiknemise ja funktsioonide kohta pärineb 13. sajandi alguses kirjutatud Henriku Liivimaa kroonikast ja Taani hindamisraamatust. Arheoloogilises materjalis kihelkondade territooriumid ei eristu. Arvatakse, et Läti Henrik on kihelkonda tähistanud ladinakeelsete sõnadega provincia ja terra, mis samas kohati tähistavad ilmselt ka maakonda või linnusepiirkonda, ning kohalikku läänemeresoome päritolu sõnadega kiligunda, kilegunda, kylegunda. Eriti probleemne on sõna provincia tõlgendamine, mis erinevates kontekstides viitab selgelt erineva suuruse ja funktsiooniga üksustele, kuid selle tõlkimine konkreetsetel juhtudel jääb paratamatult oletuslikuks ja mõjustatuks tõlkija eelarvamustest tolleaegse haldusstruktuuri olemuse kohta. Taani hindamisraamatus on kihelkondade või ka külakondadena tõlgendatud sõnu kiligunda, kylagund, kilegund, kylaegund. Eesti territooriumil oli nende allikate järgi umbes 45 kihelkonda. Veel sisaldab näiteks Alna Balduini ja kuralaste valitseja Lammekini vaheline leping asustatud kohale viitavat sõna kiligundes, mis võib tähendada nii küla kui kihelkonda.
Omavahel koostööd tegevad ja/või kultuuriliste ja keeleliste ühisjoontega kihelkonnad moodustasid maakonna. Samas mitmed kihelkonnad, keda traditsioonilise käsitluse järgi on peetud maakondadesse veel mitte ühineda jõudnud väikemaakondadeks, jäid eraldiseisvateks üksusteks. Kihelkondade rolli kohta muinasaegses poliitilises elus on erinevaid arvamusi. Nt Enn Tarveli arvates oli kihelkond tolle aja keskne poliitiline ja administratiivne territoriaalüksus, mõneti sarnane riigiga. Ajalooallikates mainitakse välispoliitiliste otsuste vastuvõtjana just kihelkonna vanemaid, samal ajal kui maakonna tasandi vanemate olemasolu kohta puudub igasugune info. Siseküsimustes võis kihelkonnavanemate käes olla kohtuvõim ja õigus lahendada teatud majanduslikke küsimusi (maakasutuse reguleerimine, loomusekohtade jaotamine jms). Tarvel peab kihelkonda ka sõjaväeringkonnaks, kust kogunes malev.
Valter Langi hinnangul võis kihelkonna asemel põhiliseks poliitiliseks ja administratiivseks üksuseks aga olla ka linnusepiirkond. Linnusepiirkondadel olid linnuseid valitsevad juhid, kes võisid ühtlasi täita kihelkonna juhtimise ülesannet. Ka Henriku Liivimaa kroonika tekstist ei ole võimalik ühemõtteliselt aru saada, kas seal räägitakse kihelkonnavanematest või teatud kihelkonnast pärit vanematest. Kuna kihelkondade piirid ei lange alati kokku arheoloogiliselt tuvastatavate linnusepiirkondade ja vakuste piiridega (mõnes kihelkonnas pole ühtegi linnust, teistes jälle mitu, mõned linnusepiirkonnad ulatuvad mitme kihelkonna alale), siis peab Lang võimalikus, et kihelkonnad moodustasid poliitilise ja administratiivse üksuse asemel hoopis hilisemate kirikukihelkondade sarnaseid piirkondi, kus toimus ühine kohtumõistmine, ühised kultustoimingud, traditsioonilised pidustused ja nõupidamised. Piiride mittekattumise tõttu vaidleb ta vastu ka Eerik Laiu arvamusele, et linnusepiirkonnad olid kihelkondade allüksused, ja näeb neid pigem paralleelsete erineva funktsiooniga institutsioonidena.
Linnuse
Linnuse on mitme küla nimi eestis:
Linnuse on ka perekonnanimi.
Hõõrdkeevitus
pisi|
pisi Hõõrdkeevitus (FSW Friction Stir Welding) on suhteliselt uus liitmise tehnoloogia, mille leiutas aastal 1991 TWI (The Welding Institute). Protsess toimub tavaliselt temperatuuril 0,8 materjali sulamistemperatuuri ning liitmine saavutatakse piltlikult sepistamisega. Liidetavad materjalid on keevitamise jooksul jäigalt kinnitatud rakistusega. Keevitamine toimub silindrikujulise kulumatu tööriistaga, mille otsas on väike sond (probe). Protsessi juures pole tarvidust täitetraadile ning kaitsegaasile. Parameetrid, millega protsessi juhitakse, on tööriista pöörlemiskiirus, liikumiskiirus kui ka tööriista mõõtmed ja selle allasurumisjõud.
Pöörlev tööriist surutakse liitesse kuni õlg kontakteerub detaili pinnaga. Tööriista pealesurumisest ja pöörlemisest põhjustatud hõõrdumise tagajärjel tekkiv soojus põhjustab liidetavates detailides viskoosse-plastilise olukorra, mis on eelduseks liite tekkimisele. Keevituse kestel liite ümbruses materjal soojendatakse tööriista perifeeria ümber ning seejärel toimub materjalide järkjärguline uuestiliitmine sondi tagaküljel. See põhjustabki keevisliite materjalide vahel. FSW on liitmisprotsess metalli sulamiseta ja täitematerjalideta. Protsessiga saadakse tugevad ja plastilised liited. Meetod on eriliselt sobilik komponentidele, mis on pikad lamedad, kuid seda saab ka rakendada ka torudele, süvistatud lõigetele ja ka positsioonkeevitamisele. Sellised keevised saadakse kombineeritult hõõrdumisel tekkiva soojusega ja pöörlemise tõttu tekkiva mehaanilise deformatsiooniga. Maksimaalne temperatuur milleni jõutakse on 0.8 sulamistemperatuuri. Tööriist on silindrikujuline, selle otsas on läbiv sond (inglise probe) või keerukam ühenduskoht. Silindrilise osa ja sondi vahelist osa nimetatakse õlaks (ingkise shoulder). Samaaegselt pealispinna "hõõrumisega" läbib sond detaili. Hõõrdumisega pöörleva ja translatoorselt liikuva tööriista ja detaili vahel saadaksegi protsessi tekkeks vajalik soojus. Tööriista otsa juures toimuv deformeerumine toob kaasa adiabaatlilise soojuse mahulise kaasmõju detailidele. Keevitusparameetrid tuleb reguleerida nii, et hõõrumise suhe deformatsiooni väheneb kui detaili paksenedes. See on vajalik, et tagada piisav soojussisestus ühiku pikkuse kohta. FSWga tekkiva liite mikrostruktuur sõltub detailist, tööriista projekteerimisest pöörde ja liikumise kiirusest, mõjuvast jõust ja liidetavatest materjalidest. Liitealas on mitmesugused tsoonid nagu tavaliseski keevitsprotsessis. Keskmine regioon on sibularõngakujulise mustriga ning on kõige enam deformeeritud. Sageli tundub see dünaamiliselt rekristalliseerunud olevat nii, et detailne mikrostruktuur võib koosneda võrdtelgsetest kristalsetest teradest. Tööriista iga pöörde jooksul tekivad materjali silindrikujulised kihid, mis annavadki iseloomulikud sibularõngad liite pinnal.
Eelised
FSW-l on võrreldes tavapäraste keevitusmeetoditega järgmised eelised:
Puudused
Piiranguid FSW protsessile on vähendatud intensiivsete uuringute ja arendusega. Siiamaani esinevad protsessil järgmised puudused:
Schweißen
Juuni 2016
2016. aasta juuni algas kolmapäeval ja lõppes 30 ööpäeva pärast neljapäeval.
Artur Lõoke
Artur Lõoke (20. september 1909 Jõgeva – 11. oktoober 1950 Tallinn) oli Eesti sõjaväelane (nooremleitnant, 1940) ja raudteelane.
Ta oli jaamakorraldaja ja jaamaülem mitmes Eesti raudteejaamas, viimati Rakkes. 1941–1942 oli ta Omakaitse Jõgeva kompanii ülem.
28. juunil 1949 põgenes ta koos Herman Treialiga Soome, kuid anti Nõukogude Liidule välja 16. aprillil 1950. Ta mõisteti surma sama aasta 26. juulil ja hukati 11. oktoobril.
Lõokese abikaasa ja 9-aastane tütar küüditati 1951. aasta sügisel Siberisse.
Välislingid
Artur Lõoke
Inklinatsioon
Inklinatsioon on nurk vertikaaltasandil geograafilise meridiaani (maakera pinnal) ja mõne teise tasapinna vahel.
Kasutatakse näiteks magnetmeridiaani (magnetvälja jõujoone; magnetiline inklinatsioon) või satelliitide orbiidi kalde näitamiseks.
Fårö
thumb|Fårö asukoht thumb|Fårö [[tuletorn]] Fårö on Rootsile kuuluv väike saar Ojamaast (Gotlandist) põhjas.
Fårö pindala on 111,35 km², millest 9,7 km² on veealad ja saarekesed. Rannajoone pikkus on 97 km.
Loodus
Fårö looduses on hulgaliselt omapäraseid moodustisi, mida nimetatakse rauk 'ideks (rootsi keeles mitmuses raukar). Need on moodustunud jääajal erosiooni tulemusena. Peale Ojamaa ja Fårö neid mujal ei kohta.
Rahvastik
Fåröl elab vähem kui 600 inimest. Saarel ei ole panka, postkontorit, arsti ega politseid. Saarlased räägivad oma murret, mis on väidetavalt kõige arhailisem Rootsis.
Saarega peavad ühendust kaks parvlaeva; ülevedu korraldab Rootsi Teedeamet ja sõit kestab pool tundi.
Saare kirdetipus asub tuletorn. See on 30 m kõrge ja püstitatud aastail 1846–1847.
Ajalugu
Külma sõja ajal oli Fårö välismaalastele suletud. Saarele viiva tee ääres olid suured mitmekeelsed sildid, mis teatasid, et pääs saarele on rangelt keelatud. Saarel asus Rootsi rannavalve suurtükiväe üksus. Pärast külma sõja lõppu 1990. aastatel viidi sõjaväeüksus saarelt ära ja saar avati turistidele. Jäänukiks saare militaarsest minevikust on 203 m kõrgune raadiomast.
Kultuur
Iga aasta septembris korraldatakse turistide ligimeelitamiseks kultuuriüritus Fårönatta ('Fårö ööd'), mille ajal on kõik saare baarid ja muud toitlustuskohad avatud öö otsa ja kohalikus kirikus algab keskööl jumalateenistus.
Saarel elas Ingmar Bergman, kes seal ka 30. juulil 2007 suri ja on maetud Fårö kirikaeda. Fåröl on filmitud paljud Bergmani filmid: "Nagu peeglis" (1961), "Persona" (1966), "Hunditund" (1968), "Häbi" (1968), "Kirg" (1969) ja "Stseenid ühest abielust" (1973).
Tema mälestuseks korraldatakse Fåröl iga aasta juunis nädalapikkune Bergmani festival.
Fåröl on filmitud ka Andrei Tarkovski viimane film "Ohverdus" (1986).
Kopskalad
Kopskalad ehk kopskalalaadsed (Dipnoi ehk Dipneustomorpha) on sagaruimsete kalade klassi alamklass. Kopskaladel nagu nimigi vihjab on arenenud primitiivsed kopsud, millega nad saavad hingata õhuhapnikku. Samuti on neil teisigi ürgseid tunnuseid: näiteks niinimetatud lihasuimed ja hästiarenenud sisemine toes.
Tänapäeval elavad kopskalad ainult Aafrikas, Lõuna-Ameerikas ja Austraalias.
Kelba
Kelba on küla Rapla maakonnas Rapla vallas.
Külas elas 2011. aasta rahvaloenduse andmetel 24 inimest. Neist 23 (95,8%) olid eestlased.
Galați
Galați on linn Rumeenias, Galați maakonna keskus. Linn asub ajaloolises Moldova piirkonnas.
Linna on kirjalikult esmamainitud 1445. aastal.
Elanike arvult on linn Rumeenias suuruselt seitsmes.
Diabaas
thumb|Diabaas Diabaas on keskmiseteraline aluseline tardkivim.
Diabaasi põhilised koostisosad on labradori koostisega plagioklass ning pürokseen. Lisaks võivad põhimassis esineda raudoksiidid, biotiit ning küünekivi. Levinuimad fenokristalle moodustavad mineraalid on plagioklass, pürokseen ning oliviin.
Diabaasi ligilähedased sünonüümid on doleriit ja mikrogabro. Termini võttis kasutusele prantsuse geoloog Alexandre Brongniart aastal 1807. Algselt tähendas diabaas kivimit, mida tänapäeval tuntakse dioriidina.
輝緑岩
Yayoi Kusama
Ta on üks tuntumaid Teise maailmasõja järgseid Jaapani naiskunstnikke. Kusama "kaubamärk" on värviliste täppidega (polka dot) akrüülmaalid, installatsioonid ja nn pehmed skulptuurid, mis demonstreerivad tema maniakaalset huvi psühhedeelsete värvide, korduse ja mustri vastu. Aastatel 1958–1973 elas ta Ameerika Ühendriikides. Haigena Jaapanisse naasnud, hakkas ta kirjutama šokeerivaid sürrealistlikke romaane, novelle ja luulet. Ta tegeles kunstimüügiga, kuid pidi mõne aasta pärast lõpetama. 1977. aastal läks ta ravile Seiwa vaimuhaiglasse, kuhu jäi lõpuks alaliselt elama. Tema kunstnikuateljee, kus ta on jätkuvalt töötanud 1970. aastate keskpaigast, asub haigla lähedal Tokyo Shinjuku linnaosas.
Lapsepõlv
Yayoi Kusama sündis 22. märtsil 1929 Matsumotos Jaapanis. Tüdruk hakkas maalima 10-aastaselt, kui ta hakkas nägema täpilisi hallutsinatsioone, mis ühelt poolt andsid ta loomingulisusele palju juurde, kuid olid samas ka piinavaks elemendiks. Kuigi Kusama pere oli jõukas, jätsid peresisesed suhted soovida ning tüdruku kunstilembust pigem tauniti, kui julgustati. Ema võttis talt pidevalt töös olevaid maale ära ning ahistas teda nii füüsiliselt kui ka vaimselt, eriti kui Yayoi rääkis oma hallutsinatsioonidest, mida ema pidas talumatuks rumaluseks. Samuti sundis ema teda oma abikaasa ja Yayoi isa tagant nuhkima, et hoida silma peal naistemehe arvukatel afääridel, mistõttu kujunes naisel seksi vastu eluaegne antipaatia.
Otsest kunstiharidust oli naisel vähe, olles õppinud aastatel 1948–1949 põgusalt Kyoto kunstikoolis nihongat – traditsioonilist jaapani maali. Aastatel 1952–1955 kogus Yayoi Kusama oma näitustega hoogu, esitledes oma töid esialgu koduses Matsumotos, kuid jõudes üha kaugemale. Sel ajal koosneb naise repertuaar peamiselt guašši- ja akvarellmaalidest. 1953. aastal ütles Kusama ära kohast Pariisi Académie de la Grande Chaumière'is, et keskenduda isikunäituse organiseerimisel Tokyos. Järgmisel aastal jõudis kunstnik pealinnas esineda juba kahe näitusega. Järgnes juba osalemine New Yorgi Brooklyni Muuseumis toimuvale Rahvusvahelise Akvarellistide Biennaalile.
Ameerika
Oma autobiograafias on Kusama rääkinud, kuidas ta unistas lapsena reisimisest, et näha võõraid maid, sealhulgas Ameerika Ühendriike. Seal oleks ta saanud takistamatult kunstile keskenduda ning mürgitavatest peresuhetest eemal olla. Kuna 1950. aastatel oli reisida tükk maad keerulisem kui tänapäeval, oli jaapanlanna jalgealune algul pigem vabisev: Ameerika Ühendriikidesse lendamiseks oli tarvis kohapealset sponsorit, kes tagaks tema toimetuleku, samuti tuli reisi asjalikult põhjendada. Õige niidiotsa leidis naine peagi ühest Matsumoto raamatupoest, sirvides Georgia O’Keeffe'i teoste kogumikku. "Jõllitades O’Keeffe’i pilte, tekkis mul järsku tunne, et tema võib olla keegi, kes mind aidata saab. [...] Ja just siis otsustasin ma talle kirjutada."
Pärast O’Keeffe'ile kirjutamist hakkasid asjad kiiresti edasi arenema: sponsoriks oli nõus hakkama ühe kauge sugulase vana tuttav, kes oli ise esimese põlve immigrant, Seattle'is elav Mrs Ota (pikemat nime Kusama ei annagi), ning reisi eesmärgiks sai samas linnas isikunäituse korraldamine. Seattle’is pakkus oma abi Zoe Dusanne, kelle galeriist olid tuule tiibadesse saanud näiteks Mark Tobey ja Kenneth Callahan. Detsembris 1957 avati Kusama näitus 26 teosega, mille seas oli nii akvarelle kui ka pastellmaale. Kuigi näitust saatis suur edu, oli kunstniku silme ees uus siht – New York, mis oli algusest peale olnud tema suurim eesmärk. "Ma olin jõudnud mäe jalamile ja tahtsin nüüd ronida tippu," on Kusama öelnud.
New York
Esimesed kuud suurlinnas kujunesid raskeks. Kuigi Kusama suutis õige pea rentida maalimist võimaldava pinna, kulus kaasavõetud raha kiirelt ning naine pidi vahel päevi söömata olema või kalapeadest ja mädanevast kapsast suppi keetma, et endal hinge sees hoida. Samuti polnud kliima tema poolel ning tihti oli tema ateljees nii külm, et öösel polnud võimalik magada, mistõttu maalis naine tol ajal tihti lihtsalt soojasaamiseks. Tema maalidel kujunes aga võrgustik valgetest täppidest, mida Kusama üha suurematel lõuenditel kujutas. Täpiline muster kordus ning "justkui levis hoolimata lõuendi servadest nagu jätkuks lõpmatusse" ning asetas nii maali füüsilised kui ka psühholoogilised piirid küsimärgi alla: hüpnootiline kogemus oli tagatud nii vaatajale kui ka kunstnikule endale.
Tema esimene New Yorgi isikunäitus "Obsessiivne monokromaatilisus" avati 1959. aasta oktoobris Brata galeriis, kus eksponeeritud teosed kujutasid valgeid tsentrita võrke mustal taustal. Kusama on oma ambitsioonide kohta öelnud järgmist: "Täppidega, võrgus osakeste akumuleerumisest moodustuvate negatiivsete vormidega tahtsin ma ennustada ja mõõta piirideta universumi lõpmatust. Kui sügav see müsteerium on? Kas peale meie universumi eksisteerib veel lõpmatuid lõpmatusi? Nende küsimuste üle arutledes tahtsin, et üks täpp kujutaks mu enda elu. Üks täpp: üks osake miljardite seas." Seegi näitus võeti soojalt vastu arvustustega nii New York Timesis kui ka mitmes kunstiajakirjas. Kunstniku edasine edu oli sellest peale samahästi kui garanteeritud.
Positiivne vastukaja levis ka kaugemale ning peagi hakati tema teoste vastu huvi tundma nii mujal Ameerikas kui ka Prantsusmaal ja Saksamaal. Kuu pärast Brata näitust õnnestus järgmine väljapanek Uus-Inglismaa suurimas, Bostoni Nova Galeriis. 1960. aasta märtsis jõudis Kusama Washingtoni Gres Galeriisse näitusega "Lõpmatuse võrgud". Samal ajal esines ta ka mitmetel grupinäitustel New Yorgis, Bostonis ja mujal. Isikunäitusega "Monokromaatiline maal" jõudis jaapanlanna ka Lääne-Saksamaale Leverkusenisse. 1962. aastal hakkas naine eksperimenteerima pehmete skulptuuridega ning lõi selles vallas oma esimesed teosed "Akumulatsioonide" nime all. Töid eksponeeriti New Yorgi Green Gallerys koos tulevaste kuulsuste Claes Oldenburgi ja Andy Warholi teostega. 1960. aastate alguses kogus Kusama inspiratsiooni oma traumadest ning hakkas looma fallilisi skulptuure ning korraldama häppeningi sugemetega "kehafestivale", mille kestel värvis kunstnik alasti kehadele täppe, mis kestsid vahel kuni naise vahistamiseni.
"Narkissose aed"
Üheks Kusama kuulsaimaks aktsiooniks võib lugeda "geriljaosavõttu" 1966. aasta Veneetsia biennaalist. Kritiseerimaks kunstimaailma kommertsialiseeritust ning ärilist iseloomu, lõi naine "Narkissose aia", 1500 hõbedasest kuulist koosneva teose, mille laotas biennaalil korraldajatega kokkuleppimata suvalisele muruplatsile, müües ühte kuuli kahe dollari eest. Korraldajad siiski peatasid naise tegevuse, põhjendades, et Kusama ei tohiks müüa kunsti "nagu müüakse hot dog 'e või jäätist". Kuulsamate teoste hulka võib lugeda veel 1967. aastal New Yorgi Black Gate Theatre’is toimunud häppeningi "Self-obliteration", mis kujutas UV-lampidega valgustatud mannekeene täis tuba, kus osalejaid julgustati üksteise kehadele fluorestsentse värviga täppe maalima. Samuti väärib mainimist 1969. aastal New Yorgi Moodsa Kunsti Muuseumi skulptuuripargis aset leidnud häppening "Grand Orgy to Awaken the Dead", mis sai laialdase meediatähelepanu osaliseks.
Jaapanisse naasmine ja edu
1973. aastal pöördus Yayoi Kusama pärast neljateist aastat ning elukaaslase Joseph Cornelli surma kehveneva tervise juures tagasi kodumaale. 1974. aastast keskendus Kusama keraamikale, akvarellidele ja kirjutamisele. Kuigi naine plaanis koju jääda vaid paariks kuuks, kolis ta 1975. aastaks alaliselt Jaapanisse ning elab alates 1977. aastast Seiwa vaimuhaiglas Tokyo Shinjuku linnaosas. 1980. aastatel keskendus Kusama peamiselt sürrealistliku luule ja proosa loomisele, tegeledes jätkuvalt maalimisega. Samal kümnendil võis tema töid leida näitustelt Dole’is Prantsusmaal, Los Angeleses, New Yorgis ja Haagis, millest viimane oli Kusama retrospektiiv. 1989. aastal naasis Yayoi Kusama suurejooneliselt rahvusvahelisse kunstimaailma näitustega New Yorgis ja Oxfordis Inglismaal. 1993. aastal sai naisest esimene Jaapanit esindanud üksikkunstnik Veneetsia biennaalil, kus olid esindatud Kusama 1950.–1980. aastate teosed, sealhulgas oma varasema teose eeskujul loodud installatsioon, kus peeglitest toas asetses hulgaliselt täpilisi kõrvitsaid. 1998–1999 korraldasid Los Angeles County Museum of Art, New Yorgi Museum of Modern Art, Minneapolise Walker Art Center ja Tokyo Moodsa Kunsti Muuseum Kusama teostest mahukaid retrospektiivseid näitusi.
Viimased kümnendid
2006. aastal andis Jaapani Kunstiassotsiatsioon Kusamale maalimise eest Preamium Imperiali auhinna. 2012 leidis aset suurejooneline retrospektiiv Whitney Ameerika Kunsti Muuseumis New Yorgis ning 2017. aastal meelitas rekordiliselt külalisi tema näitus Washingtonis Hirshhorn Museum and Sculpture Gardenis. Samal aastal avati tema elukoha lähedal Tokyos tema muuseum. Yayoi Kusama maalib endiselt oma haigla lähedal asuvas ateljees.
Ohekatku raudteepeatus
Ohekatku raudteepeatus oli raudteepeatus Tallinna–Lelle raudteeliinil.
Peatus asus Kehtna vallas Lelle raudteejaama ja Keava raudteepeatuse vahel.
Kodila
Kodila on küla Rapla maakonnas Rapla vallas.
Sagaruimsed
Sagaruimsed (ka lihasuimsed; teaduslik ladinakeelne nimetus Sarcopterygii) on luukalade ülemklassi kuuluv ürgne kalade klass, mis hõlmab kopskalu ja vihtuimelisi (latimeeria).
Kodila
2011. aasta rahvaloenduse andmetel elas külas 268 inimest. Neist 253 (94,4%) olid eestlased.
August Traksmaa bareljeef
August Traksmaa bareljeef on kindralmajor August Traksmaale püstitatud mälestusmärk Tartus Barclay hotelli fuajees.
Kodila
Külas tegutseb Kodila raamatukogu.
August Traksmaa bareljeef
August Traksmaa bareljeef avati 23. veebruaril 2004. Selle autor on Airike Taniloo.
Frida Kahlo
pisi|Frida Kahlo ([[Guillermo Kahlo, Frida isa, 1932)]] pisi|Frida Kahlo (keskel) 1932. aastal Frida Kahlo (6. juuli 1907 Coyoacán (México lähedal) – 13. juuli 1954 Coyoacan) oli Mehhiko maalikunstnik.
Elukäik
Vaatamata sellele otsustas Frida öelda oma sünniaastaks 1910, mis oli Mehhiko revolutsiooni algusaastaks, sest ta arvas, et tema elu algas moodsa Mehhikoga. See detail iseloomustab tema ainulaadset iseloomu, mis oli lapsepõlvest alates olnud sügav, tundeküllane, mässumeelne ühiskonna normide ja tavamoraali vastu, liigutatud kirest ja sensuaalsusest. Uhkena oma Mehhiko päritolu ja kultuuritraditsioonide üle, oli ta amerikaniseerumise vastane. Kõik see segunes kunstniku kummalise huumorimeelega. Tema elule jätsid oma jälje kehalised kannatused, mis algasid 1910. aastal põetud lastehalvatusega ning jätkusid mitmesuguste haiguste, vigastuste, õnnetuste ja operatsioonidega. Lastehalvatuse tulemusena jäi Frida Kahlo parem jalg terveks eluks peenemaks kui vasak.
Õpingud
1922. aastal astus ta kooli Escuela Nacional Preparatoria de Mexico D.F., kõige lugupeetavamasse Mehhiko haridusasutusse, mis võttis esimest korda vastu ka tüdrukuid joonistamis- ja modelleerimiskursustele. Koolis sai temast mässumeelse, peamiselt poistest koosneva grupi ninamees, koos saadeti korda hulk pahandusi, mille ohvriteks olid enamasti nende endi õppejõud. Just selles koolis lõi ta esimese tutvuse oma tulevase abikaasa, mehhiklasest seinamaalija Diego Riveraga, kes oli enda peale võtnud kooli auditooriumisse seinamaali joonistamise.
Kunstnikukarjäär
1926. aastal, veel paranedes, maalis ta oma esimese autoportree, esimese suurest maalide seeriast, mis väljendas tema elu sündmusi ja tema isiklikke reaktsioone olukordadele. Paljud tema maalidest valmisid ajal, mil kunstnik oli aheldatud voodisse. Vaatamata terve elu jooksul teda piinama jäänud valudele ja haiglavoodis veedetud aegadele suutis kunstnik siiski uuesti kõndima hakata.
Pärast paranemist tutvustas üks tema lähedane sõbranna teda Mehhiko kunstnike väikesele ringkonnale, kus teiste seas tutvus ta fotograafi, kunstniku ja kommunisti Tina Modotti ja Diego Riveraga. 1938. aastal klassifitseeris luuletaja ja sürrealismikriitik André Breton ühes oma kunstiessees, mis oli mõeldud Kahlo näituse avamise tutvustamiseks New Yorgis Julien Levy nimelises galeriis, tema loomingu sürrealistlikuks. Siiski kuulutas naine hiljem: "Arvasin, et olen sürrealist, aga ma ei ole. Ma ei maalinud kunagi oma unenägusid. Maalisin oma tegelikkust."
1939. aastal avas ta tänu Bretonile näituse Pariisis Renóni ja Collea galeriis. Pariisis tutvus ta Picassoga ja tema pilt oli prantsuse Vogue’i kaanel. See tegi Frida üle maailma tuntuks. Kõik armastasid teda.
Abielu ja muud suhted
21. augustil 1929 abiellus Frida Kahlo Diego Riveraga. Nende abielu koosnes armastusest, seiklustest, loomingulistest sidemetest, vihkamisest ja lahutusest 1940. aastal, mis päädis taasabiellumisega juba samal aastal. Pulmas nimetas Frida seda abielu elevandi ja tuvi ühenduseks, sest Diego oli hiiglaslikku kasvu ja väga tüse, sel ajal kui naine oli lühike ja sale. Kuigi Riveral oli seiklusi ka teiste naistega (kelle hulka kuulus ka Frida enda õde), oli ta Fridale paljudes asjades toeks. Ta soovitas Fridal kanda Mehhiko traditsioonilist riietust – värvilisi kleiti. Frida omapärasest näost, mida ilmestasid kokkukasvanud kulmud ja värvilisest mehhiko kleidist, kujunes kunstniku märk. Diego armastas Frida maale ja oli tema suurim austaja. Naine oli omakorda mehe suurim kriitik ja elu armastus.
Diego kuulsuse kasv Ameerika Ühendriikides viis nad aastateks 1931–1934 elama New Yorki ja Detroiti.
Aastatel 1937–1939 elas Coyoacanis Frida juures Lev Trotski koos oma naisega. Fridal oli Trotskiga suhe, mis lõppes, kui Trotski naine sellest teada sai, ning Trotskid kolisid Cuernavacasse, kus Trotski hiljem mõrvati.
Lahkumine
1953. aasta kevadel korraldas Lola Alvarez Bravo la Galeria de Arte Contemporaneos Frida Kahlo esimese isikunäituse Mehhikos. Frida tervis oli aga väga halb ning seetõttu keelasid arstid tal galeriisse minna. Mõni minut pärast seda, kui kõik kutsutud olid galeriisse jõudnud, algas väljas sireenide huilgamine. Hullunud rahvasumm saadeti välja. Seal oli kiirabiauto, mida saatis mootorratastel eskort. Frida Kahlo oli haiglavoodis ja lasknud end kiirabil oma näitusele tuua. Ajakirjanikud ja fotograafid olid hämmeldunud ning vaimustuses. Tema voodi asetati galerii keskele, rahvahulk tervitas teda. Frida jutustas anekdoote, laulis ja jõi kogu õhtu. Näitus sai kiiresti suure menu osaliseks.
Samal aastal pidid arstid gangreeni tõttu amputeerima Frida ühe jala, misjärel tekkis tal sügav depressioon ning ta kaalus mitmel korral enesetappu.
Arstid ei lahanud Frida surnukeha. Matusepäeval oli Frida kirst kaetud kommunistliku partei lipuga, mis tekitas Mehhiko ajakirjanduses palju kõmu ja kriitikat. Diego, kes oli naise juures lõpuni, abiellus järgmisel aastal uuesti, ent suri 1957. aastal. Ehkki ametlikult oli Kahlo surma põhjus gangreeni levik, arvatakse enamasti, et ta võttis endalt ise elu. Viimane sissekanne tema päevikus oli: "Ma loodan, et lahkumine on rõõmus, ja ma loodan, et ma ei tule enam kunagi tagasi."
Mälestuse jäädvustamine
Neli aastat pärast tema surma muudeti Kahlo ja Rivera ühine kodu Frida Kahlo muuseumiks (El Museo Frida Kahlo), mis kannab nime Sinine Maja ehk Casa Azul, kus asub ka urn naise hiljem tuhastatud säilmetega.