cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Finnveden
pisi|[[Smålandi väikesed maad. Punased ja mustad täpid tähistavad ruunikive.]] Finnveden (või Finnheden) on üks Smålandi muistsetest n-ö väikestest maadest. See asus Sunnerbo, Östbo ja Västbo kihelkondade aladel. Finnvedenis, nagu ka teistel väikestel maadel olid oma seadused ning õiguskord. Finnvedenis on Bolmeni järv ja Lagani jõgi. Enamus kohalikest ruunikividest jutustavad Inglismaal hukkunud mehi. Tänapäeval on Finnveden osa Hallandi, Kronobergi ja Jönköpingi läänidest.
Kõrre tänav (Rakvere)
Umbtänava pikkus on 65 m ja see paikneb Tammiku linnaosas. Tänav asub Rakvere Vallimäe oosi läänekülje lõunaosas, piirkonnas, kus paikneb Rakvere tammik. Tänav saab alguse Õie tänavalt.
Finnveden
Finnvedenit emamainis Jordanes, kui ta nimetas "Geticas" Scandza inimesi kirjeldades sealset rahvast nimega "finnaithae".
Kaansoo algkool
Kaansoo algkool oli algkool Pärnu maakonnas Vändra vallas Kaansoo külas.
Kõrre tänav (Rakvere)
Rakvere Tammiku linnaosa on kujunenud välja 20. sajandi teises pooles, linnaosas paiknevad põhiliselt ühepereelamud. Tänavad kannavad linnaosale iseloomulikke looduslikke nimetusi.
Kaansoo algkool
Ajalugu
Kaansoos hakati kultuuri- ja hariduselu edendama 1880.-1890. aastatel. 1889. aastal Kaansoo külla kaks kooli - veneusulistele ja luteriusulistele lastele. Need, tollase Vastemõisa valla koolid liideti 1920. aastal Kaansoo algkooliks. Õppetöö jätkus esialgu siiski kahes majas: 1. ja 2. klass vene algkooli majas, 3. ja 4. luteriusuliste koolis. 1922. aastaks kasvas kool kolmeklassilisest kuueklassiliseks. 1930. aastal ehitati Navesti jõe ääres asuv luteri koolimaja ümber ja sinna koondati kogu Kaansoo algkool. Sinna viidi ka raamatukogu.
Parimatel aegadel oli Kaansoo kool 8-klassiline 120 õpilasega õppeastus, kuid 1970. aastal muudeti see uuesti 3-klassiliseks algkooliks. 1972. aastal kool suleti. 1992. aastal avati kool uuesti, aga seekord 4-klassilisena. 2000. aastal suleti kool laste vähesuse tõttu uuesti.
Karpaatide-Ukraina Vabariik
Karpaatide-Ukraina Vabariik, kaasaegses kirjanduses tuntud ka kui Ruteenia, oli Tšehhoslovakkia lagunemisel tekkinud ja mõned päevad iseseisvana toiminud riik. Ruteenia oli Tšehhoslovakkia koosseisus märkimisväärse autonoomia saavutanud juba 1938. aasta lõpul, mistõttu olid regioonil Tšehhoslovakkia riikluse hävides 15. märtsil 1939 olemas riiklikud institutsioonid, et iseseisvuse saaks kohe välja kuulutada. Karpaatide-Ukraina omariiklus ei püsinud aga kaua – juba iseseisva riigi väljakuulutamise päeval tungisid riiki Ungari väed, kes suutsid 18. märtsiks kogu vabariigi ala okupeerida.
Karpaatide-Ukraina seostas end oma iseseisvuse ajal tugevalt Ukraina rahvusidentiteediga ning omariikluse väljakuulutamisel lootis riigi juhtkond kunagi enda alla ühendada kogu "Suur-Ukraina". Tegemist oli viimase katsega luua kahe maailmasõja vahel iseseisvat Ukraina riiki. Karpaadi-Ukraina kasutas Ukraina riigi sümboolikat: nii kollane-sinine lipp (erinevalt tavalisest sini-kollasest) kui ka kolmhark olid laialdaselt levinud ja kasutuses kogu regioonis.
Nimi
Karpaatide-Ukraina Vabariigi kohta on läbi ajaloo kasutatud mitut nime. Kõige levinum nimi oli Ruteenia – ladina algupäraga nimi, mis algul tähistas Vene alasid, aga aja jooksul jäi tähistama vaid Tšehhoslovakkia kätte jäänud idaslaavi keeli rääkivaid alasid. Tšehhoslovakkias oli aastatel 1918–1938 kasutusel ka nimi Karpaatide Venemaa (harvem Karpaadi-Vene), millele kohaliku rahvusliku ärkamise ajal kerkis esile ka alternatiiv Karpaatide-Ukraina (või Karpaadi-Ukraina). Mõnikord pandi need kokku nimekujuks Karpaatide Ruteenia.
Tänapäeval on ala levinuim nimi Taga-Karpaatia samanimelise oblasti järgi Ukrainas.
Eellugu
vasakul|pisi|Karpaadi-Ukraina ambitsioonid [[Päewaleht|Päewalehes (11.12.1938)]] Pärast esimest maailmasõda said ruteenid võimaluse enesemääramiseks ja oma kongressil 19. novembril 1918 otsustati liituda autonoomse osana Tšehhoslovakkia koosseisu. Regioonis moodustasid enamuse russiinid (tollal tuntud ka kui "ruteenid", umbes 2/3 Ruteenia rahvastikust), kelle rahvuslik taju kohati ühtis ukraina omaga. Tegemist oli võrreldes ülejäänud Tšehhoslovakkiaga suhteliselt vähearenenud regiooniga, kus veel kuni pooled elanikud olid kirjaoskamatud, tööstus ei olnud välja arenenud ja põlluharimismeetodid olid sedavõrd algelised, et isegi 1920. aastatel pidi Punane Rist pingutama, et regioonis näljahäda ei tekiks. Tšehhoslovakkia investeeris regiooni arendamisesse: arendas välja korraliku infrastruktuuri ning ehitas üles metsamajanduse (pool Ruteeniast oli metsaga kaetud), mistõttu näljahäda oht regioonis vähenes.
Kui tšehhide jaoks oli Müncheni kokkulepe oluline kaotus, siis slovakkide ja ruteenide jaoks oli see võimalus päris autonoomia saada. Esimese Viini vahekohtu ajal nõudsid Ungari ja Poola lisaks Lõuna-Slovakkiale ka Ruteenia alade Ungariga liitmist. Lõpliku otsuse tegemine jäeti aga kohalikele. 1938. aasta 8. oktoobril kogunesid Ruteenia parlamendi esindajad ja otsustasid jääda Tšehhoslovakkia koosseisu, nõudes see-eest sama suurt autonoomiat, nagu oli saanud Slovakkia. Siiski anti Ungarile koos ülejäänud Lõuna-Slovakkiaga üle ka Taga-Karpaatia lõunapoolsed alad, sealhulgas regiooni ajalooline pealinn Ungvár, mistõttu autonoomsel Karpaadi-Ukrainal ei olnud ühtegi linna, kus elanikke oleks olnud palju – suurimas linnas Hustis oli elanikke umbes 25 000. Selle lahendusega Poola rahule ei jäänud ja ei tunnustanud ülejäänud Tšehhoslovakkia iseseisvuse perioodi vältel Karpaatide Ruteeniat, toetas kohalikke ungarimeelseid poliitikuid ning utsitas Ungarit regiooni okupeerima. Poola võitles autonoomse Karpaatide-Ukraina vastu, sest kartis iseseisva ukrainameelse riigi teket oma piiril, mis sooviks Poola Galiitsiat endaga ühendada. Samuti oli Poolal hirm, et Saksamaa võib regiooni kasutada, et õigustada Poola sissetungi "ukrainlaste vabastamiseks."
Autonoomia ajal käis Ruteenia aladel sisemine heitlus nn russofiilse, ukrainofiilse ja ungarofiilse suuna vahel. Russofiilid soovisid regioonis arendada vene kultuuri, ukrainofiilid soovisid arendada ukraina kultuuri ja ühendada Ukraina alad ning ungarofiilid soovisid regiooni liitumist Ungariga. Esimest autonoomia valitsust juhtis russofiilne Ungariga ühinemist sooviva Andrei Brodii, kes püsis võimul kokku 15 päeva. Pärast Brodiit võimule saanud Augustin Vološin oli ukrainofiilse suuna esindaja.
Autonoomia ajal rajati Ruteenia politsei, sõjavälised üksused Sitši nime all ja esimene raadiojaam. 12. veebruaril toimusid esimesed parlamendivalimised, valimiste jaoks moodustati küll vaid üks nimekiri. Seim kogunes 2. märtsil Husti Ukraina Gümnaasiumi võimlasaalis.
11. märtsil saatis Tšehhoslovakkia Vabariigi president autonoomse Slovakkia valitsuse laiali ja okupeeris öösel olulisemad strateegilised linnad ja hooned, sealhulgas ka Karpaatide-Ukraina pealinna Husti. Tšehhidel ei olnud siiski piisavalt vägesid, et kogu regiooni okupeerida ja väljaspool pealinnu saatsid võimu täide ukrainlaste ja slovakkide sõjavälised organisatsioonid. Praha valitsus nimetas Tšehhi kindrali Lev Prchala Ukraina siseministriks, aga ta ei saanud kohapeal võimu üle võtta, sest ametist tagandatud Ruteenia ministri Julian Revay kantseleiülem keeldus Revay äraolekul ruume üle andmast.
14. märtsil Tšehhoslovakkia lagunes: Slovakkia kuulutas iseseisvuse ja Tšehhist tehti Saksamaa protektoraat. Samuti esitas Prahale ultimaatumi Ungari, nõudes, et Praha valitsus oma väed Ruteeniast välja viiks. Praha valitsus võttis ultimaatumi vastu ja Ungari väed tungisid Karpaadi-Ukrainasse 40 000 mehega, samal ajal kui autonoomne regioon end iseseisvaks kuulutas.
Iseseisvus
14. märtsil 1939 kell neli pärastlõunal kuulutas Karpaadi-Ukraina enese iseseisvaks valitsuse koosolekul, milles osalesid ka Karpaadi-Ukraina erakonnad ning sõjaväliste organisatsioonide esindajad. Kindral Gvatekil paluti asuda Karpaadi-Ukraina relvajõudude etteotsa ning moodustati uus valitsus, mille koosseis oli järgmine. pisi|Iseseisva Ruteenia piirid (rohelise taustaga) Ruteenia peaminister Augustin Voloshin pöördus Saksamaa ja Itaalia kui Viini vahekohtu otsuse garantriikide poole, paludes abi sissetungivate Ungari vägede vastu. Võib arvata, et Ruteenia lootis saada sarnast positsiooni Slovakkiaga Saksa de facto kaitse all, kuid Hitler Karpaadi-Ukraina abipalvele ei vastanud, kuna oli lubanud 11. märtsil Ungaril regiooni okupeerida. Sama päeva õhtul pöördus välisminister Saksa saadiku poole Prahas, informeeris teda uue riigi tekkest ja esitas ametliku abipalve. Ka see palve jäi vastuseta.
Samuti esitati Prahale palve, et kindral Prchala Ruteenia siseministri kohalt tagasi kutsutaks ning et Tšehhi väed Karpaatide-Ukrainast lahkuks. Praha palvele ei reageerinud ning esialgu võitlesid Tšehhoslovakkia väed nii Ungari vägede vastu kui ka Ruteenia Sitši vastu. Tšehhi-Ruteenia lahingus hukkus 14 ukrainlast. 14. märtsi õhtul loobusid tšehhid vastupanust ning lahkusid Ruteeniast. Lisaks tšehhidele ja ungarlastele pidi Ruteenia valitsus oma esimesel iseseisvuspäeval maha suruma veel Ukraina Rahvuslaste Organisatsiooni mässukatse Sitšis, kes polnud rahul Vološini liialt rahumeelse juhtimisega. Ülestõusukatse suruti kergesti maha ja selle liidrid pagesid Rumeeniasse. Päeva lõpuks oli Ungari okupeerinud ligi 30 küla ja alevikku. pisi|Ruteenia ainuke president [[Augustin Vološin]] vasakul|pisi|Värbamisposter Ruteenia Sitši Esimene relvastatud konflikt Ungari-Ruteenia vägede vahel toimus 15. märtsi hommikul Tisza orus. Ungarlased võitsid küll lahingu, aga lahing ise muutus ukrainlaste iseseisvusvõitluse üheks sümboliks. 15. märtsi pärastlõunal kogunes Ruteenia Maapäev, et kinnitada Karpaatide-Ukraina iseseisvus ja valida riigile president. Kohale said tulla 22 saadikut. Iseseisvus kinnitati Maapäeval ning presidendiks valiti Augustin Vološin, kes seepeale loovutas peaministri koha välisminister Julian Revayle. Uus valitsus saatis välisriikide valitsustele telegrammi, paludes tunnustada Karpaatide-Ukraina iseseisvust ning määrata nende riiki saadikud. Karpaatide-Ukraina välisminister Revay tegi samuti katse saada välisriike sekkuma Ungari-Ukraina sõtta, saates kõigile Berliini välisesindustele telegrammi, paludes neil survestada Ungari valitsust lahendama konflikti diplomaatilisel teel ning pakkudes oma riiki Saksamaa protektoraadiks. Sama päeva õhtuks saatis Saksamaa Husti konsulile vastuse, milles teatas, et arvestades olukorda, kus Ungari on juba suure osa Karpaatide-Ukrainast vallutanud, ei ole Saksamaa valmis protektoraati kehtestama. Ka Ungariga võttis Vološin ühendust, paludes austada Ruteenia rahva tahet iseseisvust säilitada ning pakkus Ungarile liitlassuhteid. Ungari poolt tuli vastuseks ultimaatum, nõudes 15. märtsi õhtuks kell 20 vastupanust loobumist veresauna vältimiseks. Ultimaatumi peale otsustasid Karpaatide-Ukraina president, valitsus ja Maapäev pageda riigist Rumeeniasse.
16. märtsil vallutasid ungarlased Ruteenia pealinna Husti. Piiratud vastupanu linnas jätkus, aga ungarlased suutsid selle kiiresti maha suruda. Pärast pealinna langust kuulutas Ungari välisminister István Csáky Karpaatide-Ukraina liitmise Ungariga ning lubas regioonile täielikku autonoomiat, põhjendades sissetungi kahe Ruteenia juhtkonna esitatud abipalvega Karpaadi-Ukraina okupeerida. Samuti jõudsid 16. märtsil esimesed Ungari väeosad Poola piirini. Rumeeniasse saabunud Ruteenia eksiilvalitsus esitas palve Rumeeniale okupeerida Karpaatide-Ukraina ja luua seal protektoraat. Rumeenia oli küll pakkumisest huvitatud, sest Rumeeniaga piirnevatel Ruteenia aladel oli ka mitmed rumeenlaste külad, aga soovis vältida sõjalist konflikti Ungariga ja lükkas abipalve tagasi.
17. märtsil käisid kogu päeva mitmel pool Ruteenias ägedad lahingud, sealhulgas vabariigi suuruselt teise linna Sevljuše ja Solotvõno juures. Ruteenlaste vastupanu juhtis kolonel Huszar. Ungari edasitungi aeglustasid ka halb ilm ja lumetormid. Päeva lõpuks oli enamus Ruteeniat siiski Ungari vägede käes.
Nähes Ruteenia arenguid, loobus Vološin iseseisvuse taotlemisest, keskendudes pigem Ungarilt kultuurilise ja usulise autonoomia saamisele. Selleks sõitsid Ruteenia ministrid Dolimaj ja Braskaiko Budapesti läbirääkimistele ning Vološin saatis Saksamaale telegrammi, paludes survestada Ungarit autonoomiat tagama. Saksa väeosad olid sisenemas Ida-Slovakkiasse ning ruteenlased lootsid taas Saksa toele, eriti kuna vahepeal olid ruteenlased saanud Saksamaalt sõnumi, mis tundus nende iseseisvust soosivat. Kuid 18. märtsil lükkasid sakslased selgelt ümber väite, nagu plaaniks nad Ruteeniasse siseneda.
19. märtsil kuulutasid Ungari võimud Karpaatide-Ukraina vallutuse lõpetatuks, kuigi piiratud partisanisõda jätkus Karpaatides veel umbes kuu. 20. märtsil kuulutas Ungari riigihoidja Horthy ametlikult välja Ruteenia autonoomia, kuigi de facto jäi kuni juulini jõusse sõjaväeline administratsioon.
Järelmõjud
Kuigi Karpaatide-Ukraina iseseisvus oli väga üürike, oli sellel märgatav mõju ja see on inspireerinud mitmeid hilisemaid Ukraina ja russiinide iseseisvuspüüdlusi.
Pärast seda, kui Nõukogude väed Taga-Karpaatia 1944. aastal okupeerisid, rajasid nad okupeeritud territooriumil Tagakarpaadi-Ukraina Vabariigi, mis eksisteeris Nõukogude hüpikriigina kuni 22. jaanuarini 1946, mil see Ukraina Nõukogude Sotsialistliku Vabariigiga liideti. Nõukogude ajal oli partisanisõda nõukogude võimu vastu Taga-Karpaatias üks püsivamaid, kuigi siin aitas lisaks omariikluspüüetele kaasa ka partisanisõjaks sobiv geograafia.
1991. aastal taotlesid russiinid ja ungarlased Taga-Karpaatia autonoomiat, millele Ukraina juhtkond kindlalt vastu seisis. Rahvuste Demokraatliku Liiga survel otsustasid kohalikud võimud autonoomia-alase referendumi siiski koos Ukraina iseseisvusreferendumiga läbi viia, kuid Kravtšuki läbirääkimiste tulemusel asendati sõna "autonoomia" terminiga "eri staatusega omavalitsuslik administratiivterritoorium Ukraina koosseisus". Referendum leidis aset 1. detsembril 1991 ja 78% Taga-Karpaatia elanikest pooldasid autonoomiat. Sellest julgust saanud russiinid asusid nõudma 1938. aasta autonoomia taastamist ja 1946. aasta Nõukogude Liiduga liitmise ebaseaduslikuks tunnistamist, mis Ukrainale ei sobinud.
21. sajandil on russiinide separatism toetunud rohkem Venemaale. Näiteks lekitasid häkkerid 2016. aastal Venemaa presidendi abi Vladislav Surkovi e-kirjavahetuse Taga-Karpaatia separatistidega. Samuti varjab russiini separatistide juht end Venemaal.
Duell (film 1971)
"Duell" on Ameerika Ühendriikide 1971. aasta telefilm, mille lavastas Steven Spielberg. Filmi stsenaariumi kirjutas Richard Matheson, lugu põhineb ta enda lühijutul, mis ilmus samal aastal ajakirjas Playboy.
Lugu
Lugu jälgib David Manni (Dennis Weaver), kes sõidab autoga töö asjus läbi California kõrbe. Teel möödub ta ka ühest aeglasest tankerveokist. Pärast seda, kui David on samast veokist veel mõne korra mööda sõitnud, hakkab selle tundmatu juht Davidi autot suurel kiirusel taga ajama. (Veokijuht, kelle nägu filmis ei näidata, on näitleja ja kaskadöör Carey Loftin).
Tootmine
Enamik filmist on filmitud Lõuna-Californias. Algne televisiooni jaoks toodetud filmiversioon oli ainult 74 minutit pikk ja valmis 23 päevaga telesarja "ABC nädala filmi" jaoks. Õnnestunud teleesilinastuse järel tehti filmist 15 minutit pikem versioon, mis sisaldas uusi stseene (koolibussi ja raudteeülesõidu stseen ning lõik, kus David räägib oma naisega telefonitsi) ning lisati veel pikem algus. 1972. aastal linastus film üle maailma ja Euroopas.
Smarhoń
Smarhoń (transkribeerituna Smargon) on linn Valgevenes Hrodna oblastis, Smarhońi rajooni halduskeskus. Leedu keeles Smurgainys, poola keeles Smorgonie, jidiši keeles סמאָרגאָן. Linna läbib raudteeliin Maładziečna-Vilnius.
Linna nime päritolu kohta on mitu varianti. Ühe kohaselt pärineb see balti keeltest, kus tähendas ligikaudu sadulseppa, selli. Teine versioon seostab seda balti päritolu sõnaga smurgo, mis tähendas räpakat rahvast. Kolmas versioon seostab linna nime sõnadega morgen ja гоні (adramaa), nimelt olevat piirkonna esimesed omanikud sealsetele talunikele jätnud harimiseks ainult ühe morgeni suuruse lapi adra kohta.
Linna piirides on kuus keskkooli, kultuurimaja ja kuus raamatukogu. Tööstusettevõtetest on Smarhońis masinaehitus, toiduainetetööstus, kergetööstus, toodetakse ehitusmaterjale ja optikaseadmeid.
Linna suurimaks vaatamisväärsuseks on renessansiajastul ehitatud endine kalvinistide Smarhońi Püha Miikaeli kirik, mis kuulub nüüd katoliiklastele. Huvi võib pakkuda ka õigeusu kirik.
Ajalugu
Smarhońi on esimest korda mainitud 1503. aastal, mil asula kuulus Zenowiczitele. Toona ehitati sinna puust katoliku kirik, mille asemele püstitati 1552. aastal Smarhońi Püha Miikaeli kirik. 1590. aastal oli Smarhoń alev, kus toodeti paberit, seal asusid ka kool ja haigla.
1628. aastal oli alev juba Radziwillide valduses. Uued omanikud rajasid asulasse nn Smarhońi akadeemia. Tegemist oli asutusega, kus dresseeriti karusid. Akadeemia tegutses XIX sajandi alguseni ja selle tegevus on jätnud jälje asula vapi näol.
XVII sajandist teatakse Smarhońi ka nahatööstuse keskusena. Alevi asukad olid põhiliselt juudid. Aastast 1788 on teada, et alevis peeti kolm korda aastas laata.
1795. aastal läks alev kolmandal Poola jagamisel Vene impeeriumi koosseisu. Aastast 1805 kuulus Smarhoń Ogińskitele, aga aastast 1842 oli kohaliku riigimõisa alluvuses. 1873. aastal avati asulat läbiv raudtee. Linnaõigused sai Smarhoń 1904. aastal.
Nime "Smarhoń" või "Smarhońi akadeemia" kandis aastail 1867–1869 Peterburis tegutsenud terrori rühmitus. Selle liikmed olid valdavalt valgevenelased, kes pärinesid Smarhońi linnast ja selle ümbruskonnast.
1921. aastast oli Smarhoń Poola koosseisus, 1939. aastal liideti Valgevene NSV-ga. Teises maailmasõjas tapeti peaaegu kõik asula juutidest elanikud.
XIV üldtantsupidu
XIV üldtantsupidu toimus 29. juunist 1. juulini 1990. aastal. Kalevi keskstaadionil toimus ühtekokku neli tantsuetendust. See oli esimene tantsupidu pärast 1939. aasta pidu, mis toimus sinimustvalgete lippude all, ehkki Eesti Vabariik ei olnud veel juriidiliselt taastatud.
1990. aastast kehtib praegune tantsupidude numeratsioon, mis arvestab esimese peona 1934. aastal toimunud I Eesti mänge.
Peo alguses leelotas viimast korda Laine Mesikäpp, kes oli leelotanud üldpidudel alates 1947. aastast. Tantsupeo tule süütas aujuht Alfred Raadik.
Tantsupeole registreerus 13132 osalejat, kellest peole pääses 8874. Külalisesinejaid oli Leedust, Lätist, Venemaalt ja Soomest. Esimest korda osalesid peol väliseesti rühmad Kanadast, USAst, Rootsist, Inglismaalt ja Austraaliast.
Michel Galabru
Michel Galabru (27. oktoober 1922 – 4. jaanuar 2016 Pariis, Prantsusmaa) oli prantsuse teatri- ja filminäitleja.
XIV üldtantsupidu
Tantsupeo etendusi ja peaproove vaatas kokku 90 000 inimest.
Michel Galabru
Ta oli tuntud eelkõige komöödianäitlejana. Tema kuulsaim filmiroll oli seersant Jérôme Gerber Saint-Tropez' sandarmi sarja filmides.
Ta mängis kokku enam kui 250 filmis.
Johann Heinrich Schmidt
Schmidt sündis Rheini linnas Ida-Preisimaal (praeguse haldusjaotuse ja nimede puhul Rynis, Giżycko maakonnas, Warmia-Masuuria vojevoodkonnas. Ta õppis Königsbergis Collegium Fridericianumis ja aastatel 1730–1734 (immatrikuleeriti 27. jaanuaril 1730) Königsbergi Ülikoolis. Pärast ülikooli lõpetamist töötas koduõpetajana advokaat Vierhuffi juures Jelgavas, parun Stackelbergi juures Tumala mõisas, von Aderkase juures Oti mõisas ja von Polli juures Uuemõisa mõisas. Ordineeriti 2. juunil/13. juunil 1743 õpetajaks.
Ta oli aastatel 1743–1808 Valjala Martini koguduse õpetaja.
Isiklikku
Tema äi Heinrich Vick oli Muhu Katariina koguduse õpetaja. Abielust Vicki tütre Katharina Elisabeth Vickiga sündis neli tütart ja kaks poega. Vanemast pojast, Johann Gottlieb Schmidtist sai sõjaväelane.
Tema üks pojapoeg Friedrich August Heinrich von Schmidt oli Anseküla Maarja koguduse õpetaja, teine pojapoeg Gottlieb Alexander von Schmidt oli Saaremaa Jaani koguduse ja Muhu Katariina koguduse õpetaja ning Saaremaa superintendent.
Sirptarn
Sirptarn (Carex demissa) on tarna perekonda kuuluv taimeliik.
Erakordselt vali ja uskumatult lähedal (film)
"Erakordselt vali ja uskumatult lähedal" (inglise Extremely Loud and Incredibly Close) on 2011. aastal linastunud Ameerika Ühendriikide draama, mille lavastas Stephen Daldry. Linateos põhineb Jonathan Safran Foer'i samanimelisel romaanil.
Filmis mängivad Tom Hanks, Sandra Bullock, Thomas Horn, Max von Sydow, Viola Davis, John Goodman, Jeffrey Wright ja Zoe Caldwell.
Eesti kinodesse linastus "Erakordselt vali ja uskumatult lähedal" 20. aprillil 2012.
2012. aastal kandideeris linateos parima filmi ja Max von Sydow parima meeskõrvalosatäitja Oscarile.
Bāžciems
pisi|Bāžciemsi asendikaart Bāžciems (saksa keeles Bahseneck) on Läti linna Jūrmala osa.
Asub Slokast läänes ja Brankciemsist põhjas.
Seal asus vanasti Vecslocene ojal veskikoht. Jūrmala kõige väiksema elanike arvuga linnaosa, kus elab 9 inimest (2008). 1925. kuni 1959. aastani oli Sloka linna osa.
Ivanhoe
"Ivanhoe" on Briti kirjaniku Walter Scotti 1820. aastal ilmunud romantiline ajalooline romaan, mille tegevus toimub 12. sajandi Inglismaal. Scott oli üks romantismiajastu tuntumaid kirjanikke ning keskaja populariseerijaid, kes levitas romantilist suhtumist sellesse perioodi.
Eesti keeles ilmus romaan esimest korda 1926. aastal A. H. Tammsaare tõlkes.
Sur'a
Sur'a (ka Surja) oli küla Võrumaal. Küla jääb tänapäeval Luhte küla alale. Küla kaotati 1977, mil see liideti Luhte külaga.
Külast on teateid hiljemalt alates 1930.
Maria Merjanskaja
Maria Merjanskaja (aastatel 1917–1925 Maria Lauter, aastast 1928 Maria Maerz; 9. veebruar 1896 Novgorod – 20. august 1969 Kohtla-Järve) oli Eesti näitleja.
Ta lõpetas aastal 1912 Novgorodis gümnaasiumi. Aastatel 1912–1918 mängis ta Venemaa teatrites.
Aastatel 1918–1927 ja 1930–1932 mängis ta Tallinna vene teatris ning 1927–1929 Riia Vene Teatris. Aastal 1932 moodustas ta Tallinna Töölisteatri juurde vene trupi, kus töötas aastani 1940. Oli aastatel 1941–1944 Venemaal juhutöödel.
Aastatel 1944–1946 oli ta Tallinna Filharmoonia vene trupi lavastaja ja 1947–1948 estraadiosakonna kunstiline juht. Aastatel 1946–1947 oli ta Kuressaare Teatri peanäitejuht ja 1948–1949 Tallinna Vene Draamateatri inspitsient. Aastatel 1949–1950 oli ta Rakvere Teatri direktor ja peanäitejuht ning 1950–1952 kunstiline juht. Aastatel 1952–1953 oli ta Kiviõli klubi kunstiline juht. Aastatel 1953–1954 oli ta Kohtla-Järve Vene Draamateatri direktor ja 1954–1962 näitleja.
Isiklikku
Tema isa oli näitleja Nil Merjanski, õed harfimängija Zinaida Valk-Bogdanovskaja ja baleriin Viktorina Kriger. Tema esimene abikaasa oli näitleja ja lavastaja Ants Lauter, teine abikaasa oli vene näitleja Pavel Maerz.
Maila Orav
Elulugu
Maila Orav on töölise tütar.
Lõpetas 1960 Kehra Keskkooli, 1965 TÜ keemiaosakonna. Oli 1966–68 TÜ analüütilise keemia kateedri stažöör, 1968–71 aspirant, 1971–72 nooremteadur ja assistent, 1972–76 vanemlaborant, 1977–79 nooremteadur, 1979–92 vanemteadur, 1992– Tartu Haritlaste Liidu koordinaator.
Teadustöö
Uurimisvaldkond: mikrolisandite analüütiline keemia, luminestsents. Üle 10 teadustrükise, 1 autoritunnistus.
Vikipeedia tsenseerimine
pisi|Türgikeelse Vikipeedia tsensuuri kujutav logo pisi|Vikipeediat blokeerinud riigid kaardil 2021. aasta andmetel. Punased on jätkuvalt ligipääsu tõkestavad, tumerohelised on varem tõkestanud, helerohelised on osaliselt sisu tsenseerinud. Vikipeedia tsenseerimine on sellele ligipääsu piiramine, tegevuse tõkestamine, ähvardamine ja selle toimetajate tagakiusamine, see võib toimuda laiaulatuslikult ja pikema aja vältel või ka kitsamalt ja lühemaajaliselt. Tervet riiki hõlmav Vikipeedia blokeerimine on toimunud näiteks sellistes riikides nagu Valgevene, Iraan, Pakistan, Venemaa, Saudi Araabia, Süüria, Tuneesia, Türgi,  Usbekistan ja Venezuela. Vikipeediale ligipääs on takistatud alates 2019. aasta 23. aprillist Hiinas ja 2021. aasta 21. veebruarist Myanmaris. Mõnikord võib olla riigis suur osa internetist tsenseeritud ning see võib hõlmata muuhulgas ka Vikipeediat, samuti võib olla tõkestatud ligipääs teatud artiklitele, mida peetakse solvavaks. Kui Vikipeedia kasutas HTTP edastusprotokolli, said valitsused blokeerida üksikuid artikleid, kuid alates 2011. aastast võeti kasutusele HTTPS ja selle puhul on võimalik tsenseerida vaid tervet vastava keele lehekülge blokeerides, toimetajaid vahistades ja kohtusse andes.
Terve ühe keele Vikipeedia blokeerimine
Mõnedes riikides, näiteks Hiinas, on terve koduleht blokeeritud, teised riigid kasutavad mõnekuulist või -tunnist blokeerimisperioodi (vastavalt Süüria ja Pakistan).
Artiklite blokeerimine
Mõnedes riikides blokeeritakse artikleid, mis kirjeldavad valitsevale võimule ebameeldivaid teemasid, näiteks Venemaal või Iraanis.
Toimetajate kohtusse andmine
Sihikule on võetud toimetajad, kes koostavad artikleid, mida (näiteks Saudi Araabia ) valitsus soovib tsenseerida.
Trahvimine
Venemaa kohtus määrati 2022. aastal Wikimediale trahv viis miljonit rubla (65 000 dollarit) ja 2023. aastal kaks miljonit rubla (27 000 dollarit), kuna Vikipeedias kirjeldati Venemaa Ukraina invasiooni võimude poolt keelatud viisil ning keelduti infot kustutamast.
Administraatorite värbamine
Inim- ja digiõiguste grupid leidsid 2022. aastal, et Saudi Araabia valitsus oli värvanud mõned Vikipeedia administraatorid, kelle abil püüti mõjutada seda, kuidas kuningriiki entsüklopeedias kirjeldatakse.
Reaktsioonid
Kui Venemaa valitsus ähvardas 2022. aasta kevadel Vikipeediale ligipääsu tõkestada, siis laadisid sellele järgnenud päevade jooksul ligi 150 000 kasutajat alla torrentfail, mille abil sai kogu venekeelse Vikipeedia (1,8 miljonit artiklit, 29 gigabaiti) alla laadida.
Blokeerimine protestivahendina
pisi|Autoriõiguste muudatuse direktiivi vastu protestiblokeerimises osalenud riigid Eesti-, hispaania-, itaalia- ja lätikeelse Vikipeedia kogukonnad muutsid oma keeleversiooni sisu 2018. aastal ajutiselt kättesaamatuks, protestides Euroopa Liidu autoriõiguste direktiivi muudatuste vastu, mis vikipedistide hinnangul ähvardas vaba internetti ja ohustas Vikipeedia toimimist.
Koduvald (Häädemeeste ajaleht)
Koduvald oli ajaleht, mis ilmus aastatel 1991–2017 ja vahendas Häädemeeste valla uudiseid. Lehte andis välja Häädemeeste vallavalitsus ja toimetas Toomas Abel.
Pärast 2017. aasta haldusreformi, mille käigus Häädemeeste vallaga liideti veel mitu valda, edastab uue Häädemeeste valla uudised ajaleht Liiviranna.
Joost van der Westhuizen
Joost van der Westhuizen (20. veebruar 1971 Pretoria – 6. veebruar 2017 Johannesburg) oli Lõuna-Aafrika Vabariigi ragbimängija.
Ta oli Lõuna-Aafrika Vabariigi ragbikoondise scrum-half ja mängis Super 12 meeskonnas Bulls.
Kaelase kool
Kaelase kool oli kool Pärnu maakonnas Halinga vallas Kaelase külas.
Kool asutati 1858.
Kooli nimed:
Manaati
Manaati ehk kariibi lamantiin (Trichechus manatus) on peamiselt taimetoiduline veeimetaja, suurim loom meriveiseliste seltsist. Ta elutseb põhiliselt Kariibi mere rannikualadel, ulatudes oma levialaga Floridast Põhja-Brasiiliani.
Eluviisilt sarnaneb manaati teiste meriveiselistega. Nagu lamantiin, jõemanaati ja dugong, ujub manaati aeglaselt mööda veekogupõhja ja toitub põhiliselt veetaimedest.
Yana Toom
pisi|Yana Toom 2022. aasta Arvamusfestivalil pisi|Yana Toom 2011. aastal pisi|Yana Toom 2014. aastal [[Arvamusfestivalil]] Yana Toom (sünninimi Jana Tšernogorova; varasemas abielus Litvinova ; sündinud 15. oktoobril 1966 Tallinnas) on Eesti ajakirjanik ja poliitik, Euroopa Parlamendi ja parlamentidevahelise Euro-LATi delegatsiooni liige. 2011–2014 oli ta XII Riigikogu liige.
Haridus
Yana Toomi vanemad on Igor ja Margarita Tšernogorova, ta on käinud eesti lasteaias. Ta lõpetas 1983 Tallinna 26. Keskkooli.
Aastatel 1983–1987 õppis ta Tartu Riiklikus Ülikoolis vene keelt ja kirjandust. Ülikool jäi lõpetamata.
Poliitiline tegevus
Ta oli Tallinna abilinnapea 2010–2011. Toom on alates 16. märtsist 2009 Eesti Keskerakonna liige.
Alates 2003. aastast on ta Eesti Ajalehtede Liidu nõukogu liige. Eesti kodakondsuse eriliste teenete eest. Ametliku ettepaneku koostas Edgar Savisaar. Enne seda oli ta Venemaa kodanik.
2008. aastal kutsus Margarita Tšernogorova teda Keskerakonda.
Yana Toomi arvates võiks koolid saada erandi vene keeles õpetamise jätkamiseks. Näitena tõi ta soovi oma lapsi eesti keeles mitte õpetada, kuna ta tütre ja ta enda raamatute valik on eesti keeles õppides erinema hakanud ning seetõttu on tütart raske hoida tema soovitud kultuuriruumis.
2012. aastal mainitakse Eesti Kaitsepolitsei aastaraamatus, et Yana Toom on Tallinna abilinnapeana survestanud vene koole esitama taotlusi venekeelse õppekavaga jätkamiseks. Toom kaebab sellise väite eest Eesti Kaitsepolitsei kohtusse ning palkab end esindama advokaadid Üllar Talviste ja Oliver Nääs. 2014. aastal otsustas kohus, et Eesti Kaitsepolitsei avaldus oli ebakohane väärtushinnang ning nõudis Eesti Kaitsepolitseilt aastaraamatu veebiväljaandest Toomi kohta käiva sellise lause eemaldamist ja 7000 eurot tema advokaadikulude eest.
Ta kandideeris 2014. aasta Euroopa Parlamendi valimistel Eestis ja kogus Keskerakonna suurima häältesaagi – 25 263 häält ning osutus valituks.
Juulis 2016 külastas ta koos Euroopa Parlamendi liikmete Tatjana Ždanoka ja Javier Couso Permuyga Süüriat, kus kohtus Süüria presidendi Bashshār al-Asadiga. Pärast seda on ta Süüriat külastanud veel kahel korral.
2016. aasta Keskerakonna esimehe valimistel sai Yana Toom 348 häält ja jäi Jüri Ratasele 654 poolthäälega alla.
2017. aastal lõi Yana valimisliidu loomises kaasa. Valimisliidu loomisel lubas ta oma emale Margarita Tšernogorovage Mustamäe linnaosa valimisnimekirjas esimest kohta. Tema ema pooldas Keskerakonda jäämist, kuna see säilitaks ühtsuse. Toom soovis Edgar Savisaarega kohtudes luua pärast valimisi Keskerakonnaga koalitsiooni. Yana sõnul võis tema ema mängida Keskerakonda jäämisel väikest rolli.
2017. aasta kohalikel valimistel kandideeris Yana Toom Keskerakonna nimekirjas esinumbrina Põhja-Tallinnas.
2017. aastal toetas Toom Eesti passi saamise aluse kaotamist.
2018. aastal oli Yana Toom Euroopa Parlamendi kultuurikomisjonis oli uue autoriõiguste direktiivi ("Direktiiv autoriõiguste kohta digitaalsel ühtsel turul") variraportöör. Parlamendis hääletas ta direktiivikavandi vastu ning Eesti ajakirjanduses kritiseeris ta seda korduvalt, polemiseerides ka direktiivi toetanud Indrek Tarandi ja Andrus Ansipiga.
Yana Toom kandideeris 2023. aasta valimistel Riigikokku, kogus valimisringkonnas nr 7 (Ida-Virumaa) 3457 häält ning osutus valituks.
Isiklikku
Yana Toom on abielus ning tal on neli poega ja üks tütar (neli last eesti kodakondsusega ja üks vene kodakondsusega). Valdab vene, eesti ja inglise keelt. Nõukogude Liidu passis oli tema rahvuseks eestlane. Tema eesnime on passides kirjutatud kolmel viisil: Nõukogude ja Venemaa passides kirillitsas "Яна", Nõukogude passis "Jana" ning rahvusvahelistes ja Eesti passides "Yana". Yana pooldab ise "Jana" kirjapilti, ent nimevahetus jäi 300 euro puudumise tõttu ära.
Ta on Margarita Tšernogorova tütar. Ema kavatses tütrele nimeks panna Vassilissa või Ksenija, ent eesti sugulased soovitasid Jana. Tema emapoolne vanaema oli Natalia Tomson ja vanaisa Heinrich Tomson oli Peterburis treipinkide tehases lukksepp-tsehhiülem, pärast sõda Eestis autobaasi garaažiülem.
Toomi esimene lapsehoidja oli Elfriede Morgenson, kes saatis talle postkasti eesti- ja venekeelseid lasteraamatuid.
Toom tõi Tartu Ülikoolis õppides koju Jossif Brodski kohtuprotsessi materjale. Toomi ema Tšernogorova nimetas sellist kirjandust nõukogudevastaseks.
Hiljem abiellus Toom Aleksei Toomiga, kes on Eesti NSV KGB välisluure juhi Paul (Pavel) Toomi poeg. 2015. aastal nad lahutasid.
Tulbasuu
Tulbasuu oli küla Võrumaal. Küla jääb tänapäeval Jaanimäe küla alale. Küla kaotati 1977, mil see liideti Jaanimäe külaga.
Külast on teateid alates 1970.
Hirschsprungi tõbi
Hirschsprungi tõbi on kaasasündinud haigus, mida iseloomustab seedetrakti lõpposa enteerse närvisüsteemi puudumine. Haiguse esinemissagedus Euroopas on 1,44/10 000 sünni kohta ehk circa 1:7000 sünni kohta.
Haiguse olemus
Enteerne ehk seedetrakti närvisüsteem (ENS) koosneb kahest integreeritud närvipõimikust, millest üks asub seedetrakti piki- ja ristilihaskihtide vahel ning teine ristilihaskihi ja limaskesta vahel, ning ulatub söögitorust pärasooleni. ENS koordineerib seedetrakti peristaltikat*, soole limaskesta rakkude (s.h. immuunrakkude) tegevust ning soole veresoonte ahenemist ja laienemist.
Hirschsprungi tõve korral on ENS sooleseinast puudu. 80 %-l juhtudest on haaratud ainult lõpposa (pära- ja/või sigmasool), ülejäänud juhtudel pikem osa käärsoolest. Puuduva ENSiga osas on eelmises lõigus kirjeldatud funktsioonid häirunud. Haaratud segmendist ei saa roe ega gaasid osaliselt või täielikult läbi liikuda ning peetuvad sooles.
On leitud mitmeid geneetilisi seoseid, kuid Hirschprungi tõve täpne tekkepõhjus on teadmata ning selle teket pole võimalik ette ennustada.
Sümptomid ja avaldumine
Haigus avaldub 90%-l juhtudest vastsündinueas ehk esimese nelja elunädala jooksul. Haigust esineb poistel 4 korda sagedamini kui tüdrukutel. 30%-l patsientidest on kaasuvana kromosoom- või muu kaasasündinud haigus, sagedasemini Downi sündroom.
Vastsündinueas on enamasti Hirschsprungi tõve sümptomiteks:
Township 5 (Harperi maakond)
Township 5 on vald (township) Ameerika Ühendriikides Kansase osariigis Harperi maakonnas.
Hirschsprungi tõbi
Sümptomid ja avaldumine
Pärast vastsündinuiga võib Hisrchsprungi tõve kahtluse tekitada keskmine kuni raske kõhukinnisus, mis ei allu hästi kõhulahtistitele, kasvupeetus, oksendamine ja kõhu paisumine.
Diagnoosimine
Hirschsprungi tõve kahtluse korral teostatakse esmalt üks kahest skriiningtestist: diagnostiline klistiir kontrastainega, millega saab hinnata soole kuju ja läbimõõtu, või anorektaalne manomeetria, millega saab mõõta pärasooles olevat rõhku. Nende uuringute toel ei saa aga haiguse esinemist lõplikult kinnitada ega ümber lükata.
Township 5 (Harperi maakond)
Valla pindala on 277,22 km², millest 0,43 km² moodustab veepindala.
Hirschsprungi tõbi
Diagnoosimine
Diagnoosi kinnitamiseks võetakse soole biopsia ehk koeproov. Haiguse korral ei ole koeproovis seedetrakti närvisüsteemi näha.
Ravi
Hirschsprungi tõve ravi on kirurgiline. Ravi käigus eemaldatakse soole osa, milles soole närvisüsteemi pole.
Kunģēļi
Kunģēļi on küla (skrajciems ehk hajaküla) Lätis Valmiera piirkonnas Burtnieki vallas.
Hirschsprungi tõbi
Ravi
Biopsia tulemuse ja/või operatsiooni ootamise ajal esinevat kõhukinnisust saab leevendada klistiiriga, mis on efektiivne 75 %-l patsientidest. Vajadusel rajatakse rooja väljutamiseks ja kaebuste leevendamiseks tervesse soole osasse stoom.
Kunģēļi
Küla asub valla lõunaosas Ķoniņi soo põhjaserval.
Hirschsprungi tõbi
Prognoos
Operatiivse ravi järgselt võib esineda soolestikuga seotud probleeme (näiteks roojapidamatus, soolepõletik), mistõttu on oluline operatsioonijärgne jälgimine (laste)arsti poolt.
Kunģēļi
Aastal 2000 oli külas 14 elanikku. Aastail 2009-2021 kuulus küla Burtnieki piirkonda.
Hirschsprungi tõbi
Prognoos
Roojapidamatust esineb operatsiooni läbinud Hirschsprungi tõvega patsientidel sagedasti, kuid mida vanemaks laps saab, seda vähem seda probleemi esineb.
Sagedaseim tõsine postoperatiivne probleem on Hirschsprungiga seotud enterokoliit (ingl k. Hirschsprung-associated enterocolitis ehk HAEC), mida esineb vähemalt ühel korral pärast operatsiooni umbes 30%-l haigetest. HAEC-i sümptomiteks on äge kõhulahtisus, halvalõhnaline roe, veriroe, palavik.
Enne Hirschsprungi tõve ravivõimaluste väljatöötamist surid pea kõik haigusega patsiendid lapseeas. Tänapäeval on suremus 2–5%.
Caldaro järv
Caldaro järv (itaalia keeles Lago di Caldaro; saksa keeles Kalterer See; ladinakeelne nimi Lacus Caldarii) on mägijärv Itaalias Trentino-Alto Adige maakonnas Bolzano provintsis Caldaros, umbes 20 kilomeetri kaugusel Bolzanost. Caldaro on Bolzano provintsi suurim looduslik järv.
216 meetri kõrgusel merepinnast asuva järve pindala on 140 hektarit, suurim sügavus 5,6 meetrit, valgala suurus 55,5 km².
Põllu tänav (Rakvere)
Põllu tänav on tänav Rakveres.
Tänava pikkus on 130 m ja see paikneb Tammiku linnaosas. Tänav asub Rakvere Vallimäe läänekülje lõunaosas, piirkonnas, millest idas paikneb Rakvere tammik. Tänav saab alguse Õie tänavalt ning ristub lääne pool Vahtra puiesteega.
Rakvere Tammiku linnaosa on kujunenud välja 20. sajandi teises pooles, linnaosas paiknevad põhiliselt ühepereelamud. Tänavad kannavad linnaosale iseloomulikke taimenimetusi.
Pesaleidja
Pesaleidja MTÜ (registrikood 80332963) on suurim vabatahtlike juhatuse liikmete poolt juhitav kodutute loomade varjupaik. .
Igapäevaselt kuulub Pesaleidja hoolealuste alla varjupaigas ja hoiukodudes üle 400 õnnetu hinge, kelle eest kannavad hoolt meie töötajad ja vabatahtlikud ning aastas leiame uue kodu 600le loomale.
Pesaleidja MTÜ on vabatahtlikult tellinud oma raamatupidamise ja põhikirjajärgse tegutsemise kontrollimiseks sõltumatu eksperdi revisjoni. Aruande revideerimine annab meie vabatahtlikele ja annetajatele kindluse, et meile tehtud annetusi on kasutatud õigesti ning meie raamatupidamine on peetud korrektselt. Kutsume ka kõiki teisi heategevusorganisatsioone oma raamatupidamist laskma vabatahtlikult revideerida.
Pesaleidjal on Eesti üks suurim vabapidamistuba peaaegu 90 m2 ning sealhulgas on meil ainukesena Eestis kassidele loodud puhkeala kuhu külalised ei ole lubatud.
Missioon
Meie eesmärk on abistada kodutuid ja väärkoheldud loomi pakkudes neile ajutist peavarju, tuge ja hoolt Pesaleidja varjupaigas või hoiukodudes ning leida neile oma kodu. Selleks, et aidata võimalikult paljusid õnnetuid loomi, avasime 22.10.2012 Tallinnas, Mustamäel Pesaleidja varjupaiga.
Pesaleidja ei hukka ühtegi tervet või ravitavat looma. Alates tegutsemise algusest on uue kodu leidnud 6000 looma.
Tegutsemine
Tegutseme tänu annetustele ja loovutustasudele. Pesaleidja MTÜ ei võta loovutustasusid ega annetusi vastu sularahas. Erandiks on annetused annetuskastidesse ja taaskasutuspoes kauba eest tasumised. Sularaha korjab kokku ja kannab Pesaleidja MTÜ arveldusarvele Brink's Estonia OÜ.
Pesaleidja MTÜ ühekordseid makseid vahendab Maksekeskus AS.
Meie juhatuse liikmed ega liikmed ei saa oma tegevuse eest tasu, töötasu ega muid varalisi hüvesid.
Pesaleidja MTÜ juhatusse kuuluvad Katrin Paala-Vainola ja Oliver Vainola. Pesaleidja MTÜ asutajad on Katrin Paala-Vainola ja Oliver Vainola.
06.07.2023 avasime Pesaleidja Taaskasutuspoe, et koguda täiendavaid annetusi ning lisaks kodutute loomade aitamisele saame edendada ka taaskasutust ja vähendada seeläbi jäätmete tekkimist.
Pesaleidja MTÜ on alates 11.11.2022 Vabaühenduste Liidu liige.
01.07.2022 väljastas Põllumajandus- ja Toiduamet Pesaleidja MTÜ-le tegevusloa number EE38768 "Kogumiskeskus/varjupaik lemmikloomade teise liikmesriiki viimiseks".
Pesaleidja MTÜ esitas Põllumajandus- ja Toiduametile 14.07.2021 majandustegevusteate tegevuskoha kohta ning teavitab kassitoas asuvate loomade arvu igakuiselt.
Alates 06.12.2018 on Pesaleidja MTÜ käibemaksukohustuslane. Meie käibemaksukohustuslase number on EE102123047.
Alates 03.03.2017 omab annetustelefonide jaoks Pesaleidja MTÜ numbriluba number NLN17/1611.
Alates 01.01.2016 kuulub Pesaleidja MTÜ tulumaksusoodustusega mittetulundusühingute, sihtasutuste ja usuliste ühenduste nimekirja. Nimekirja leiad Maksu- ja Tolliameti kodulehelt. Nimekirjas olevatele ühingutele annetades saavad eraisikud tuludeklaratsiooni tehes tulumaksu tagasi. Samuti saavad ettevõtted meile annetada 3% kalendriaasta palgafondist või 10% eelmise aasta kasumist tulumaksuvabalt.
Pesaleidja MTÜ järgib oma tegevuses eetilise tegutsemise põhimõtteid.
Pesaleidja kuulub Vabaühenduste Liidu heade annetuste kogujate nimekirja alates 9.10.2018 ning järgib annetuste kogumise head tava.
Vabatahtlike Värava poolt on Pesaleidjale antud vabatahtliku sõbra märk 13.04.2020, seoses sellega on Pesaleidja vabatahtlike kaasamise läbi mõelnud ning vabatahtliku tegevuse hea tavaga kooskõlas korraldanud. Pesaleidja järgib ka Vabatahtlike Värava vabatahtliku head tava.
Välislingid
https://www.pesaleidja.ee/anneta/
Korporatsioon Ruthenia
Korporatsioon Ruthenia oli 1829 asutatud Tartu vene üliõpilaskorporatsioon.
Ajalugu
Asutati 1829. aastal vene Landsmannschaftina. Pärast asutamist saadi tunnustus vaid Landsmannschaft Fraternitas Rigensiselt. Kuna ei õnnestutud saada Chargiertenconventi tunnustust, läks korporatsioon 1836. aastal laiali, kuid taastati 1841. aastal. Läks laiali 1849 kui osalemine Repräsentantenconventis oli ebaõnnestunud tänu Landsmannschaftide tugevamale ühtsusele hääletamisel – korporatsioon taastati siiski järgmisel aastal ja võeti ka Chargiergenconveti liikmeks. Koos korporatsioon Lettoniaga oli Ruthenia Chargiertenconventi ainus mittesakslastest koosnev liige. Läks protestiks üldkommaani sakslust rõhutavate sätete vastu 1857 ise laiali. Mitteformaalselt jätkati siiski tegevust ja 24. märtsil 1862 registreeriti Vene Üliõpilaste Kogu. Pärast seda üritati sõlmida konventsiooni Chargiertenconvetiga kuni 11. septembril 1868 teatati Ruthenia taastamisest. 15. novembril saadeti Ruthenia laiali, sest liikmeid oli vähe ja puudus endiste Ruthenia liikmete nõusolek korporatsiooni taastamiseks.
Kanna
pisi|Kannad joomas Kanna (ladina keeles Taurotragus oryx) on Ida- ja Lõuna-Aafrika savannides ja tasandikel elutsev antiloop, kes kuulub veislaste sugukonda kanna perekonda.
Esimesena kirjeldas kannat Peter Simon Pallas 1766. aastal. Täiskasvanud isaslooma õlakõrgus on umbes 1,6 meetrit (emased on 20 cm madalamad) ja kaal keskmiselt 500–600 kg (emastel 340–445 kg). See on maailmas suuruselt teine antiloop, veidi väiksem kui hiidkanna.
Kannad on taimetoidulised, nad söövad peamiselt rohtu ja lehti. Looduses moodustavad nad kuni 500-liikmelisi karju, kuid ei ole territoriaalsed. Kannad eelistavad elupaiku, kus on mitmekesine õistaimestik, nagu savannid, põõsastikud ja mägised rohumaad; nad väldivad tihedaid metsi. Kommunikatsiooniks ja hoiatuseks kasutavad kannad valju haukumist, visuaalseid märke ja poose, samuti hammaste paljastamist. Mitmel pool on neid kodustatud, koduloomana peetavailt kannadelt saadakse nahka ja rammusat piima.
Looduslikult elavad kannad Botswanas, Kongo Demokraatlikus Vabariigis, Etioopias, Keenias, Lesothos, Malawis, Mosambiigis, Namiibias, Rwandas, Lõuna-Aafrika Vabariigis, Lõuna-Sudaanis, Svaasimaal, Tansaanias, Ugandas, Sambias ja Zimbabwes. Burundis ja Angolas on nad välja surnud. Aafrika kannapopulatsioon väheneb, kuid IUCN on liigitanud kannad soodsas seisundis liikide hulka.
Bernadette Schild
pisi|Bernadette Schild (2018) Bernadette Schild (sündinud 2. jaanuaril 1990 Zell am Sees) on Austria mäesuusataja, kelle põhialaks on slaalom.
Tema esimesed maailmameistrivõistlused olid 2013. aastal Schladmingis. Ta osales ainult slaalomis, kus sai 12. koha.
2014. aasta taliolümpiamängudel Sotšis oli ta slaalomis pärast esimest ringi neljandal kohal, kuid teises ringis ta katkestas.
2017. aasta maailmameistrivõistlustel Sankt Moritzis oli ta slaalomis kümnes ja suurslaalomis 17.
2018. aasta taliolümpiamängudel Pyeongchangis sai ta slaalomis täiskasvanute tiitlivõistluste seni parima koha, kui oli seitsmes. Suurslaalomis sai ta 24. koha.
MK-sarjas tegi Schild debüüdi 2008. aastal märtsis Bormios. Esimest korda jõudis ta poodiumile 16. märtsil 2013 Lenzerheides toimunud etapil. Kokku on ta jõudnud poodiumile seitsmel korral ja kõigil korral slaalomis.
Tema vanem õde Marlies Schild oli samuti mäesuusataja. Hooajal 2013–2014 jõudsid nad kahel etapil mõlemad korraga poodiumile.
2016. aasta juunis abiellus ta oma treeneri Armin Wiereriga.
Maailma karikavõistlustel
Bernadette Schild on osalenud (<small style="color:purple;">seisuga 21. november 2018 ) 117 MK-etapil ja jõudnud esikolmikusse seitsmel korral, kuid pole ühtegi etappi veel võitnud.
Roseool
Roseool ehk kolmepäevapalavik ehk äkkeksanteem ehk kuues haigus on sage imiku- ja väikelapseea viirustekkene nakkushaigus, mida iseloomustavad 3–5 päeva kestev kõrge palavik ning sellele järgnev nahalööve ehk eksanteem, mis jääb püsima 2–3 päevaks. Haigust diagnoositakse kliinilise pildi alusel. Spetsiifiline viirusvastane ravi puudub, rakendatakse sümptomaatilist ravi. Tegemist on iseparaneva haigusega, tüsistused on harvad ja prognoos on reeglina hea.
Etioloogia
Peamisteks tekitajateks on inimese herpesviirus 6 (HHV 6), mis põhjustab kuni 45% febriilse palavikuga kulgevatest haigustest imikutel Ameerika Ühendriikides ja inimese herpesviirus (HHV 7). Nakatumine toimub süljega kokku puutumisel. Nagu teised herpesperekonna viirused, jäävad HHV 6 ja HHV 7 organismis T-rakkudes inaktiivselt persisteeruma, samuti on nad võimelised integreeruma ka sugurakkudesse, põhjustades vertikaalset pärandumist. Harvadel juhtudel võivad haigust põhjustada Coxsackie A ja B viirused, adenoviirused ja paragripi tüüp 1 viirused.
Sümptomid
pisi|249x249px|Joonis 1. Eksanteem Roseool on imikute ja väikelaste haigus – 90% esmashaigestumistest leiab aset enne kolmandat eluaastat, enim haigestutakse 7.–13. elukuul. Haigust esineb võrdselt poiss- ja tütarlaste seas. Haiguse kulus eristatakse 3 faasi: sümptomiteta perioodi ehk inkubatsiooniperiood, palavikuga faasi ja lööbe faasi.
Inkubatsiooniperiood kestab 5–15 päeva, sellele järgneb keskmiselt 3–5 päeva kestev febriilne periood, mille käigus palavik tõuseb kuni 40 °C, harvadel juhtudel veelgi rohkem. Palavikku esineb 98% esmase HHV 6 infektsiooni juhtudest. 15% juhtudest esineb febriilseid krampe, mis ei ole eraldi neuroloogiline haigus, vaid imiku organismi reaktsioon kõrgele palavikule.
Pärast palaviku taandumist tekib makuloosne, papuloosne või makulopapuloosne lööve ehk lööbefaas. Maakulid/paapulid on roosa, kahvatu- või erepunast värvi, 2–5 mm läbimõõduga ja üldjuhul ei sügele. Lööve levib kehalt kaelale, näole ja jäsemetele. Lööve püsib keskmiselt 2–3 päeva, seejärel taandub ilma armide või muu naha defektideta.
Sageli esineb lastel ka muid sümptomeid:
Millal arsti juurde pöörduda