The_Sources_of_Normativity
Sissejuhatus. 1.1.1
Aga milles õieti probleem on? Kui miski on leiutis, siis see veel ei tähenda, et see pole reaalne. Võidakse vastu väita, et moraalistandardid on olemas ainsal viisil, kuidas käitumisstandardid saavad olemas olla: inimesed usuvad nendesse ja sellepärast reguleerivad oma käitumist nende järgi. Ja seda pole raske seletada. Me kõik teame üldiselt, kuidas ja miks meid õpetati moraalireegleid järgima ning et meil oleks võimatu koos toime tulla, kui me midagi nende järgi ei teeks. Me oleme ühiskondlikud loomad, nii et tõenäoliselt on kogu asjal bioloogiline alus. Nii et mis siin veel puudu on, et me otsime filosoofilist "alust"? Vastus kätkeb tõsiasjas, et eetilised standardid on normatiivsed. Nad ei kirjelda lihtsalt seda, kuidas me tegelikult oma käitumist reguleerime. Nad esitavad meile pretensioone. Nad käsivad, kohustavad, soovitavad või suunavad. Või vähemalt esitame me nendele apelleerides üksteisele pretensioone. (Immanuel Kant, "Otsustusvõime kriitika": Kant väidab, et kui me teeme otsustuse, et miski on ilus, siis me mitte ainult ei naudi seda, vaid nõuame seda igaühelt.) Kui ma ütlen, et tegu on õige, siis ma ütlen, et sa peaksid seda tegema; kui ma ütlen, et miski on hea, siis ma soovitan seda sinu valiku väärilisena. Sama lugu on teiste printsiipidega, millele me otsime filosoofilisi aluseid. Teadmise, ilu, tähenduse, vooruse ja õigluse mõistel on normatiivne mõõde, sest nad ütlevad, kuidas mõelda, mis peaks meeldima, mida öelda, mida teha ja mis olla. Ja nende normatiivsete pretensioonide jõudu, nende mõistete õigust meile seadusi anda me tahamegi mõista. Ja eetikas võib küsimus muutuda paikiliseks, sest enamikul meist tuleb päev, mil moraali käske, kohustusi või nõudeid on raske täita: kui me peame otsustama koos inimestega, kelle intellekt või ausus ei ärata meis usaldust; kui me võtame tõsise vastutuse, millest me tunneme, et ei jaksa seda kanda; kui me ohverdame elu või loobume vabatahtlikult sellest, mis teeb elu armsaks. Ja siis on miks-küsimus tõesti pakiline. See ei ole ekslik tõestuse otsimine sellele, et moraal on meie huvides, nagu arvas Harold Arthur Prichard ("Does Moral Philosophy Rest on a Mistake?", "Duty and Interest"), kuigi see on võib-olla üks vastus. See kutsub filosoofiat, elu uurimist. Isegi need, kes on veendunud, et "see on õige" peab olema iseenesest piisav tegutsemise põhjend, võivad otsida õigsuse seletust, mis jätaks selle veendumuse alles. Bernard Mandeville'i vaate sarnase vaate häda ei ole mitte selles, et see ei seleta mõistlikult, kuidas moraalipraktikad tekivad, vaid selles, et need praktikad ei säiliks, kui see seletus oleks tõene. (Nagu nii David Hume ("Enquiry Concerning the Principles of Morals" ja Francis Hutcheson ("An Inquiry into the Original of Our ideas of Beauty and Virtue") väitsid, on probleeme ka Mandeville'i vaate seletusliku adekvaatsusega. Mandeville'i järgi tekitavad poliitikud soovi olla vooruslik, kiites voorust ja apelleerides voorust. Hume ja Hutcheson vastavad, et kui naudingul sellest, et mind iseloomu ja tegude eest kiidetakse, ei oleks alust inimloomuses, siis vooruse ideaali ei saaks arusaadavaks teha ja ei saaks meid motiveerida. Poliitikud võivad küll vooruse ideaali ära kasutada, kuid nad poleks saanud seda leiutada ning rakendada loomadele, kelle ainus arusaam heast on see, et nad saavad, mida tahavad.) Me ei otsi ainult seletust, vaid õigustust. See ongi normatiivsuse küsimus.