cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Otsustusvõime kriitika
Tõlge
Praegu läbiviidud esteetiliste otsustuste transtsendentaalset ekspositsiooni võib nüüd võrrelda ka füsioloogilise ekspositsiooniga, mille on välja töötanud Burke ja paljud teravmeelsed mehed meie seas, et näha, kuhu viib üleva ja kauni puhtempiiriline analüüs. Burke [Märkus. Tema töö saksakeelse tõlke järgi: Philosophische Untersuchungen über den Ursprung unserer Begriffe vom Schönen und Erhabenen, Riga, bei Hartknoch 1773. [A Philosophical Enquiry into the Origin of our Ideas of the Sublime and Beautiful] ], kes väärib selles käsitlusviisis kõige suurepärasemaks autoriks nimetamist, toob sellel teel (tema teose lk 223) välja: "et ülevatunne põhineb enesealalhoiutungil ja kartusel, s.o valul, mis, kuna see ei lähe välja kehaosade tegeliku lõhkumiseni, kutsub esile liigutusi, kuna nad puhastavad peenemad või jämedamad veresooned ohtlikest ja vaevalistest ummistustest, on võimelised äratama meeldivaid aistinguid, küll mitte lõbu, vaid omamoodi rahuldustpakkuvat judinat, teatud rahu, mis on segatud kohkumusega." Kauni, mis tema järgi põhineb armastusel (kuigi ta arvab teadvat, et himu on armastusest lahus), viib ta tagasi (lk 251–252) "keha kiudude lõdvenemisele, pingest vabanemisele ja loidumisele, seega rahulduse pehmenemisele, nõrgenemisele, väsimisele, äravajumisele, ärakustumisele, ärasuremisele". Ja nüüd ta kinnitab seda seletusviisi juhtumitega, mil kujutlusjõud saab meis äratada nii kauni- kui ka ülevatunde ühenduses mitte üksnes aruga, vaid isegi meelteaistinguga. – Psühholoogiliste märkustena on need meie meelemõistuse nähtuste analüüsid äärmiselt ilusad ja annavad rikkalikku ainest kõige armastatumateks uurimusteks empiirilises antropoloogias. Ei saa ka eitada, et kõik ettekujutusi meis, olgu nad siis objektiivselt puhtmeelelised või täiesti intellektuaalsed, saab siiski subjektiivselt ühendada rahulduse või valuga, kui märkamatud need ka ei ole (sest nad koos afitseerivad elutunnet, ja ükski neist ei saa olla indiferentne, sest ta on subjekti modifikatsioon); isegi et rahuldus ja valu on viimaks ikkagi kehalised, alaku need siis kujutlusest või isegi aruettekujutustest, sest elu ilma kehalise elundi tundeta on pelgalt teadlikkus oma eksistentsist, kuid mitte hea- või pahaolu tunne, s.o elujõudude edendamise või pidurdamise tunne; sest meelemõistus omaette on täielikult elu (elualge ise), ja takistusi või edendusi tuleb otsida väljastpoolt seda ja ometi inimesest endast, seega ühendusest tema kehaga.
Kui aga heameel esemest asetatakse täielikult sellesse, et ese võlu või tundeliigutusega rahuldust pakub, siis ei tule ka mitte kelleltki teiselt oodata, et ta nõustuks esteetilise otsustusega, mille meie langetame; sest selles asjas küsib igaüks õigusega nõu ainult oma erameelelt. Siis aga lakkab igasugune maitsetsensuur täielikult; siis tuleks näide, mille teised oma otsustuste juhusliku kokkulangemisega annavad, teha meie jaoks heakskiidu käsuks; selle printsiibi vastu me oletatavasti ikkagi tõrguksime ning apelleeriksime loomulikule õigusele allutada otsustus, mis rajaneb omaenda heaolu vahetul tundel, omaenda meelele, mitte teiste omale.
Nii et selleks et maitseotsustust saaks pidada mitte egoistlikuks, vaid oma seesmise loomuse poolest, st iseenda pärast, mitte näidete pärast, mida teised oma maitse kohta annavad, vaid paratamatult pluralistlikuks, kui keegi hindab selle niisuguseks, mis tohib üksiti nõuda, et teised sellega nõustuksid, peab selle aluseks olema (olgu siis objektiivne või subjektiivne) aprioorne printsiip, milleni meelemõistusmuutuste empiiriliste seaduste väljanuhkimise teel mitte iial ei saa jõuda: sest viimased võimaldavad meil ainult tunnetada, kuidas otsustusi tehakse, aga ei käsi, kuidas tuleb otsustusi teha, ja nimelt isegi nii, et see käsk on tingimatu; seda viimast eeldavad maitseotsustused, arvates teadvat, et heameel on mingi ettekujutusega vahetult seotud. Nii et esteetiliste otsustuste empiiriline ekspositsioon teeb küll alguse, et kõrgemaks uurimiseks materjali hankida, aga selle võime transtsendentaalne arutamine on siiski võimalik ja maitsekriitika juurde olemuslikult kuuluv. Sest kui maitsel ei oleks aprioorseid printsiipe, siis tal oleks võimatu teiste otsustusi suunata ja nende üle mingigi õiguse paistvusega heakskiidu- ja tagasilükkamiseotsustusi langetada. Ülejäänu, mis kuulub esteetilise otsustusjõu analüütikasse, sisaldab esiteks:
Puhaste esteetiliste otsustuste deduktsiooni.
Ainult looduse ülevat – kui me langetame selle üle puhta esteetilise otsustuse, mis ei ole segunenud täiuslikkuse kui objektiivse seaduspärasuse mõistetega, millisel juhul see oleks teleoloogiline otsustus – saab vaadelda täiesti vormituna või kujutuna, siiski aga puhta heameele esemena ja see saab näidata antud ettekujutuse subjektiivset eesmärgipärasust; ja siis tekib küsimus, kas seda liiki esteetilise otsustuse juurde saab nõuda peale selle ekspositsiooni, mida temas nõutakse, ka veel deduktsiooni tema pretensioonile mingile (subjektiivsele) aprioorsele printsiibile.
Sellele on vastuseks, et looduse ülevat nimetatakse nõnda ainult ülekantult ja otseselt peab seda omistama ainult mõtteviisile, või pigem selle alusele inimloomuses. Selle teadvustamisele annab muidu vormitu ja eesmärgipäratu eseme haaramine ainult ajendi; seda eset tarvitatakse niiviisi subjektiivselt eesmärgipärasel moel, aga selle üle ei otsustata kui niisuguse üle omaette ja tema vormi pärast (otsekui species finalis accepta, non data). Seetõttu oli meie ekspositsioon otsustustele looduse üleva üle ühtlasi nende deduktsioon. Sest kui me analüüsisime otsustusjõu refleksiooni nendes, siis me leidsime nendest tunnetusvõimete eesmärgipärase suhte, mis tuleb eesmärkidevõimele (tahtele) aprioorselt aluseks seada ning on seetõttu ise aprioorselt eesmärgipärane: see sisaldabki kohe deduktsiooni, s.o õigustust niisuguse otsustuse üldiselt paratamatule kehtivusele.
Meil tuleb niisiis otsida ainult maitseotsustuste, s.o loodusasjade ilu kohta käivate otsustuste deduktsiooni ja nõnda täita ülesanne kogu esteetilise otsustusjõu puhul tervikuna.
Mingit liiki otsustuste deduktsiooni, s.o õiguspärasuse tagamise kohustus tekib ainult juhul, kui otsustus pretendeerib paratamatusele; see on nii ka siis, kui see nõuab subjektiivset üldisust, s.o igaühe heakskiitu: see ei ole siiski tunnetusotsustus, vaid ainult otsustus lõbu või noru kohta mingist antud esemest, s.o läbivalt igaühe jaoks kehtiva subjektiivse eesmärgipärasuse jultumus, mis ei tohi põhineda mitte mingitel mõistetel asja kohta.
Et nüüd see üldkehtivus ei rajaneks häältekogumisel ja teiste küsitlemisel selle kohta, kuidas nad tunnevad, vaid otsekui (antud ettekujutusest) lõbutundmise üle otsustust tegeva subjekti autonoomial, s.o tema enda maitsel, ei oleks aga siiski ka mõistest tuletatud, on niisugusel otsustus – nagu maitseotsustus tegelikult ongi – kaks, ja nimelt loogilist, eripära: nimelt esiteks aprioorne üldkehtivus ja ometi mitte loogiline üldisus mõistete järgi, vaid üksikotsustuse üldisus; teiseks paratamatus (mis peab alati rajanema aprioorsetel alustel), mis aga ometi ei sõltu tõestusalustest, mille ettekujutusega saaks heakskiitu, mida maitseotsustus igaühelt nõuab, peale sundida.
Nende loogiliste eripärade lahendamine, mille poolest maitseotsustus kõigist tunnetusotsustustest erineb, kui me siin alguses abstraheerume kogu selle sisust, nimelt lõbutundest, ja võrdleme lihtsalt esteetilist vormi objektiivsete otsustuste vormiga, mida loogika ette kirjutab, on üksinda piisav selle kummalise võime deduktsiooniks. Niisiis esitleme kõigepealt neid maitse iseloomulikke omadusi ning selgitame neid näidetega.
Maitseotsustus määrab oma eseme heameele (kui ilu) suhtes pretensiooniga igaühe nõustumisele, just nagu ta oleks objektiivne.
Öelda "see lill on ilus" tähendab sama mis lihtsalt korrata lille enda pretensiooni igaühe heameelele. Oma lõhna meeldivuse pärast ei ole tal üldse pretensioone. Üks tunneb sellest lõhnast naudingut, teisel paneb see pea ringi käima. Mida muud peaks selle põhjal oletama kui seda, et ilu tuleb pidada lille enda omaduseks, mis ei sea end peade ja nii paljude meelte erinevuse järgi, vaid mille järgi need peavad end seadma, kui nad selle üle otsustada tahavad? Ja ometi ei ole asi nii. Sest maitseotsustus seisnebki selles, et ta nimetab asja ilusaks ainult selle laadi järgi, milles asi seab end viisi järgi, kuidas me teda vastu võtame.
Peale selle nõutakse igalt otsustuselt, mis tahab subjekti maitset tõestada, et subjekt teeks otsustuse omaette, tarvitsemata kogemuse vahendusel teiste inimeste arvamuste vahel ringi kobada ja kõigepealt teada saada, kas seesama ese tekitab neis heameelt või vastumeelsust, seega ta peaks oma otsustuse lausuma mitte jäljendusena, sest asi meeldib tõesti üldiselt, vaid aprioorselt. Võidaks aga mõelda, et aprioorne otsustus peab sisaldama mõistet objektist, mille tunnetuse printsiipi ta sisaldab; aga maitseotsustus ei põhine aga üldse mõistetel ega ole üldse tunnetus, vaid esteetiline otsustus.
Seetõttu ei lase noor luuletaja selles, et tema luuletus on ilus, ümber veenda ei publiku ega oma sõprade otsustusel; ja kui ta võtabki neid kuulda, siis mitte sellepärast, et ta teeks nüüd teistsuguse otsustuse, vaid sellepärast, et kuigi (vähemalt tema meelest) kogu publikul on vale maitse, leiab ta oma heakskiiduhimus põhjust siiski (isegi oma otsustuse vastaselt) üldise luuluga muganduda. Alles hiljem, kui tema otsustusjõud on harjutamise tõttu teravamaks muutunud, ütleb ta vabatahtlikult oma varasemast otsustusest lahti; nagu on lugu ka otsustustega, mis rajanevad täielikult mõistusel. Maitse pretendeerib ainult autonoomiale. Võõraste otsustuste tegemine enda otsustuste määramisaluseks oleks heteronoomia.
Revival (LP)
Revival on ansambli Emphasis esimene täispikk plaat, mis on ilmunud 15. aprillil Itaalia plaadifirma Underground Symphony alt.
Otsustusvõime kriitika
Tõlge
Maitseotsustus ei ole üldse tõestusalustega määratav, just nagu ta oleks puhtsubjektiivne. Kui keegi leiab, et mõni hoone, vaade, luuletus ei ole ilus, siis ei lase ta endale esiteks saja häälega, mis kõik seda ülistavad, heakskiitu seesmiselt peale suruda. Ta võib küll teeselda, et see ka talle meeldib, et teda ei peetaks maitselagedaks; ta võib isegi hakata kahtlema, kas ta on oma maitset piisava hulga teatud liiki asjade tundmisega piisavalt kujundanud (nagu inimene, kes kauguses usub milleski, mida kõik teised peavad linnaks, ära tundvat metsa, kahtleb omaenda nägemise otsustuses). Seda taipab ta aga siiski selgelt, et teiste heakskiit ei anna üldse ilu üle otsustamiseks kehtivat tõestust; et teised võivad küll tema eest näha ja vaadelda, ja see, mida paljud on ühtemoodi näinud, võib talle, kes usub, et ta on seda teistmoodi näinud, olla piisav tõestusalus teoreetiliseks, seega loogiliseks otsustuseks, aga see, mis teistele on meeldinud, ei saa kunagi olla esteetilise otsustuse alus. Teiste otsustus, mis on meile ebasoodne, võib meid küll õigusega oma otsustuses kahtlema panna, mitte kunagi aga selle ebaõigsuses veenda. Niisiis ei ole olemas empiirilist tõestusalust, et maitseotsustust kellelegi peale sundida.
Teiseks, veel vähem saab otsustust ilu üle määrata aprioorne tõestus teatud reeglite järgi. Kui keegi loeb mulle ette luuletuse või viib mind vaatama teatrietendust, mis lõpuks ei taha minu maitsele meeldida, siis ta võib mulle tõestuseks, et tema luuletus on ilus, tuua Batteux' või Lessingi või veel vanemad maitsekriitikud ja kõik nende kehtestatud reeglid; ka võivad teatud kohad, mis mulle ei meeldi, ilu reeglitega (nii nagu nad on seal antud ja üldtunnustatud) täiesti hästi kokku kõlada, aga mina topin kõrvad kinni, ei taha mingeid põhjendeid ega targutamist kuulda ja arvan pigem, et need kriitikute reeglid on valed või vähemalt ei ole siin nende rakendamise juhtum, kui et lasen oma otsustust määrata aprioorsetel tõestusalustel, sest see peab olema maitseotsustus, mitte aru- ega mõistusotsustus.
Paistab, et see on üks peamisi põhjusi, miks seda esteetilist otsustustetegemise võimet on hakatud nimetama just maitseks. Sest keegi võib mõne roa kõik koostisosad üles lugeda ning igaühe kohta märkida, et see on mulle muidu meeldiv, ja pealekauba veel selle toidu tervislikkust õigusega kiita, aga mina olen kõigi nende põhjendite vastu kurt, proovin rooga oma keele ja suulaega, ning selle järgi (mitte üldiste printsiipide järgi) langetan otsustuse.
Tegelikult langetatakse maitseotsustus täiesti alati üksikotsustusena objekti kohta. Aru saab objekti võrdlemise teel heameele punktis otsustustega teiste kohta teha üldise otsustuse: nt kõik tulbid on ilusad; aga see ei ole maitseotsustus, vaid loogiline otsustus, mis teeb objekti vahekorra maitsega predikaadiks teatud liiki asjadele üldse; ainult see otsustus aga, millega ma leian, et üksik antud tulp on ilus, st minu heameel sellest on üldkehtiv, on maitseotsustus. Selle eripära aga seisneb selles, et kuigi tal on ainult subjektiivne kehtivus, apelleerib ta siiski nõnda kõigile subjektidele, nagu see võiks olla ainult juhul, kui see oleks objektiivne otsustus, mis rajaneb tunnetusalustel ja mida saaks tõestusega sundivaks teha.
See aga, mille üle kriitikud siiski võivad targutama ja peavadki seda tegema, et see aitaks meie maitseotsustusi parandada ja avardada, ei ole mitte seda liiki esteetiliste otsustuste määramisaluse esitamine üldiselt kasutatavas vormelis, mis on võimatu, vaid tunnetusvõimete ja nende tegevuste uurimine nendes otsustustes ja selle vastastikuse subjektiivse eesmärgipärasuse, mille kohta ülalpool on näidatud, et selle vorm on antud ettekujutuses selle ettekujutuse eseme ilu, selgitamine näidete varal. Niisiis on maitsekriitika ise selle ettekujutuse suhtes, millega objekt meile antud on, ainult subjektiivne: nimelt on ta kunst või teadus, mis toob reeglite alla aru ja kujutlusjõu omavahelise vastastikuse suhte antud ettekujutuses (vahekorrata eelneva aistingu või mõistega), seega nende kooskõla või ebakõla, ja määrab selle tingimused. See on kunst, kui ta näitab seda ainult näidete varal; see on teadus, kui ta tuletab niisuguse otsustustetegemise võimalikkuse nende võimete kui tunnetusvõimete üldse loomuses. Ainult viimasega kui transtsendentaalse kriitikaga on meil siin üldse tegu. See peaks arendama ja õigustama maitse subjektiivset printsiipi kui otsustusjõu aprioorset printsiipi. Kriitika kui kunst püüab ainult rakendada oma esemete üle otsustuste tegemisel füsioloogilisi (siin psühholoogilisi), seega empiirilisi reegleid, mille järgi maitse tegelikult toimib, (mõtlemata järele nende võimalikkuse üle) ja kritiseerib kauni kunsti tooteid, nii nagu kriitika kui teadus nende üle otsustuste tegemise võimet ennast.
Maitseotsustus erineb loogilisest otsustusest selle poolest, et viimane subsumeerib ettekujutuse objektimõistete alla, esimene ei subsumeeri aga seda üldse mõiste alla, sest muidu saaks paratamatut üldist heakskiitu tõestustega peale sundida. Ometi aga on ta viimasega selle poolest sarnane, et ta kuulutab üldisust ja paratamatust, aga mitte objektimõistete järgi, järelikult puhtsubjektiivset. Et aga mõisted moodustavad otsustuses selle sisu (objekti tunnetuse juurde kuuluva), maitseotsustus ei ole aga mõistega määratav, siis põhineb see ainult otsustuse subjektiivsel formaalsel tingimusel üldse. Kõikide otsustuste subjektiivne tingimus on võime otsustusi teha ise ehk otsustusjõud. See tarvitatuna ettekujutuse suhtes, millega on antud mingi ese, nõuab kahe ettekujutusjõu, nimelt kujutlusjõu (kaemuse jaoks ja kaemuse mitmekesise kokkupanuks) ja aru (selle kokkupanu ühtsuse ettekujutuse mõiste jaoks) kokkukõla. Et aga otsustusel ei ole siin aluseks mõiste objektist, siis saab see seisneda ainult kujutlusjõu enese (ettekujutuse juures, millega ese on antud) subsumeerimises tingimuse alla, et aru üldse jõuab kaemuselt mõistetele. St, et just selles, et ettekujutusjõud skematiseerib ilma mõisteta, seisneb tema vabadus, siis peab maitseotsustus rajanema pelgal aistingul vastastikku teineteist elavdavatest kujutlusjõust oma vabaduses ja arust oma seaduspärasusega, niisiis tundel, mis võimaldab eseme üle otsustada ettekujutuse (millega on antud mingi ese) eesmärgipärasuse järgi tunnetusvõimete edendamiseks nende vabas mängus; ja maitse kui subjektiivne otsustusjõud sisaldab subsumeerimise printsiipi, kuid mitte aistingute mõistete alla subsumeerimise printsiipi, vaid kaemuste- ehk kujutustevõime (s.o kujutlusjõu) mõistetevõime (s.o aru) alla subsumeerimise printsiipi, niivõrd kui esimene oma vabaduses kõlab kokku teisega oma seaduspärasuses.
Selleks et nüüd seda õigusalust maitseotsustuste deduktsiooniga üles leida, saavad meile juhiseks olla ainult seda liiki otsustuste formaalsed eripärad, seega niivõrd kui nende juures vaadeldakse ainult loogilist vormi.
Eseme tajumusega saab vahetult ühendada mõiste objektist üldse, mille kohta tajumus sisaldab empiirilisi predikaate, tunnetusotsustuseks ning seeläbi tekitada kogemusotsustuse. Sellel on aga aluseks aprioorsed mõisted kaemuse mitmekesisuse sünteetilisest ühtsusest, et mõista seda objekti määranguna; ja need mõisted (kategooriad) nõuavad deduktsiooni, mis on "Puhta mõistuse kriitikas" ka antud, mis siis võimaldas ka lahendada ülesande, kuidas on aprioorsed sünteetilised tunnetusotsustused võimalikud. See ülesanne puudutas niisiis puhta aru ja tema teoreetiliste otsustuste printsiipe. Tajumusega saab aga vahetult ühendada ka lõbu- (või noru-) tunnet ja heameelt, mis ettekujutust objektist saadab ning on sellele predikaadi asemel, ja nõnda saab sugeneda esteetiline otsustus, mis ei ole tunnetusotsustus. Niisugusele otsustusele, kui see ei ole pelk aistinguotsustus, vaid formaalne refleksiooniotsustus, mis seda heameelt igaühelt paratamatult nõuab, peab miski aprioorse printsiibina aluseks olema, mis küll saab olla pelgalt subjektiivne printsiip (kui objektiivne printsiip peaks niisuguste otsustuste puhul võimatu olema), aga vajab ka niisugusena deduktsiooni, et mõistetaks, kuidas esteetiline otsustus saab pretendeerida paratamatusele. Sellel põhineb nüüd see ülesanne, millega me praegu tegeleme: kuidas on maitseotsustused võimalikud? See ülesanne puudutab niisiis puhta otsustusjõu aprioorseid printsiipe esteetilistes otsustustes, s.o niisugustes, kus otsustusjõudu ei tule (nagu teoreetilistes otsustustes) objektiivsete arumõistete all pelgalt subsumeerida ja ta on allutatud seadusele, vaid ta on ise endale subjektiivselt nii ese kui ka seadus.
Seda ülesannet võib ette kujutada ka nii: kuidas on võimalik otsustus, mis pelgalt omaenda lõbutunde põhjal mingist esemest, sõltumata selle eseme mõistest, teeks otsustuse, et see lõbu kuulub sellesama objekti ettekujutuse juurde igas teises subjektis, aprioorselt, st saamata ära oodata võõrast nõusolekut? Seda, et maitseotsustused on sünteetilised, on kerge taibata, sest nad lähevad mõistest ja isegi objekti kaemusest kaugemale ning lisavad sellele predikaadina midagi, mis pole üldse tunnetuski, nimelt lõbu- (või noru-) tunde. See aga, et nad on, kuigi (ettekujutusega ühendatud omaenda lõbu) predikaat on empiiriline, ometi, mis puudutab nõutavat igaühe nõusolekut, aprioorsed otsustused või nad tahavad, et neid sellisteks peetaks, kätkeb samuti juba nende pretensiooni väljendustes; ja nõnda kuulub see otsustusjõu kriitika ülesanne transtsendentaalfilosoofia üldise probleemi alla: kuidas on aprioorsed sünteetilised otsustused võimalikud?
Seda, et ettekujutus esemest on vahetult ühendatud lõbuga, saab ainult seesmiselt tajuda ja kui ei tahetaks näidata mitte midagi sellest enamat, annaks see puhtempiirilise otsustuse. Sest aprioorselt ei saa ma ühegi ettekujutusega ühendada kindlat (lõbu- või noru-) tunnet, kui just aluseks ei ole tahet määrav aprioorne printsiip mõistuses; sest siis on lõbu (moraalitundes) selle järelm, aga just sellepärast ei saa seda üldse võrrelda lõbuga maitses, sest see nõuab kindlat mõistet seadusest, kuna seevastu maitseotsustus peab olema vahetult ühendatud pelga otsustusetegemisega enne igasugust mõistet. Sellepärast on ka kõik maitseotsustused üksikotsustused, sest need ei ühenda oma heameele predikaati mitte mõistega, vaid antud üksiku empiirilise ettekujutusega.
Niisiis ei kujutata maitseotsustuses aprioorselt üldise reeglina otsustusjõu jaoks, mis on igaühele kehtiv, ette mitte lõbu, vaid selle lõbu üldkehtivust, mida tajutakse eseme üle pelga otsustamisega meelemõistuses ühendatuna. See on empiiriline otsustus, et ma tajun eset ja otsustan selle üle lõbuga. See aga on aprioorne otsustus, et ma leian, et ta on ilus, st saan seda heameelt igaühelt paratamatuna nõuda.
Kui mööndakse, et puhtas maitseotsustuses on heameel esemest ühendatud pelga otsustusetegemisega tema vormi kohta, siis ei ole see, mida me eseme ettekujutusega meelemõistuses ühendatuna tunneme, mitte midagi muud kui selle vormi subjektiivne eesmärgipärasus otsustusjõu jaoks. Et aga otsustusjõud saab otsustusetegemise formaalsete reeglite suhtes ilma igasuguse mateeriata (ilma meelteaistingu ja mõisteta) olla suunatud ainult otsustusjõu tarvitamise subjektiivsetele tingimustele üldse (mis ei ole kitsendatud ei erilisele meelteliigile ega erilisele arumõistele), järelikult sellele subjektiivsele, mida saab eeldada kõikides inimestes (võimalikuks tunnetuseks üldse nõutavana), siis tuleb pidada ettekujutuse kooskõla nende otsustusjõu tingimustega igaühe jaoks aprioorselt kehtivaks. St lõbu ehk ettekujutuse subjektiivset eesmärgipärasust tunnetusvõimete suhte jaoks üldse saab igaühelt õigusega nõuda. (Märkus. Et olla õigustatud pretendeerima üldisele nõusolekule esteetilise otsustusjõu pelgalt subjektiivsetel alustel rajanevate otsustustega, piisab, kui mööndakse: 1) Kõikidel inimestel on selle võime subjektiivsed tingimused, mis puudutab selles tööle pandud tunnetusjõudude suhet tunnetusega üldse, ühesugused; mis peab olema tõsi, sest muidu ei saaks inimesed oma ettekujutust ja isegi tunnetust edasi anda. 2) Otsustus on võtnud arvesse ainult seda tingimust (seega otsustusjõu formaalset tingimust) ja on puhas, st ei objektimõistega ega aistingutega kui määramisalustega segatud. Kui selle viimase suhtes on ka eksitud, siis see puudutab ainult selle volituse, mille seadus meile annab, ebaõiget rakendamist erilisele juhtumile, millega volitust üldse ei kaotata.)
Märkus
See deduktsioon on sellepärast nii kerge, et see ei vaja mingi mõiste objektiivse reaalsuse õigustamist; sest ilu ei ole mõiste objekti kohta, ja maitseotsustus ei ole tunnetusotsustus. See väidab ainult, et me oleme õigustatud iga inimese puhul üldiselt eeldama neidsamu otsustusjõu subjektiivseid tingimusi, mida me iseendas kohtame, ja ainult veel seda, et me oleme antud objekti nende tingimuste alla õigesti subsumeerinud. Kuigi selle viimase juures on vältimatuid raskusi, mida loogilise otsustusjõu puhul ei ole (sest loogilise otsustusjõu puhul subsumeeritakse mõistete alla, esteetilise otsustusjõu puhul aga ainult objekti ettekujutatava vormi juures vastastikku teineteisele häälestuva kujutlusvõime ja aru aistitava suhte alla, mille puhul subsumeerimine võib kergesti petta), ei võeta sellega siiski midagi ära otsustusjõu selle pretensiooni õiguspärasuselt, et ta arvestab üldise nõustumisega; see pretensioon seisneb ainult selles, et ta teeb otsustuse, et printsiibi õigsus on subjektiivsetel alustel igaühe jaoks kehtiv. Sest mis puudutab raskust ja kahtlust selle printsiibi alla subsumeerimise õigsuse asjus, siis ei tee see kahtlaseks, et esteetilise otsustuse pretensioon sellele kehtivusele on õiguspärane, seega ei tee printsiipi ennast kahtlaseks, nii nagu samuti (kuigi mitte nii sageli ja kergesti) vigane loogilise otsustusjõu subsumeerimine tema printsiibi alla ei saa teha kahtlaseks seda printsiipi, mis on objektiivne. Aga kui küsimus oleks "Kuidas on võimalik aprioorselt eeldada loodust kui maitse objektide kogusummat?", siis käib see ülesanne teleoloogia kohta, sest siis peetakse looduse eesmärgiks, mis tema mõiste juurde olemuslikult käib, meie otsustusjõu jaoks eesmärgipäraste vormide kujundamist. Aga selle eelduse õigsus on veel väga kaheldav, kuna aga looduskauniduste tegelikkus on kogemusele lahti.
Kui aisting kui taju reaalne seatakse vahekorda tunnetusega, siis nimetatakse seda meelteaistinguks; ja tema kvaliteedi spetsiifikat saab läbivalt ühtemoodi edasiantavana ette kujutada ainult juhul, kui eeldada, et igaühel on samasugune meel nagu meil: seda aga ei saa meelteaistingu kohta absoluutselt eeldada. Nii ei saa sellele, kellel haistmismeel puudub, seda liiki aistingut edasi anda; ja isegi kui see tal ei puudu, ei saa siiski kindel olla, kas tal on lillest täpselt niisugune aisting nagu meil. Veel erinevamana peame aga inimesi endale ette kujutama täpselt sellesama meelteeseme aistingu puhul meeldivuse või ebameeldivuse suhtes; ja ei saa absoluutselt mitte nõuda, et lõbu niisugustest esemetest oleks igaühele kohane. Seda liiki lõbu, mis tuleb meelemõistusse meele kaudu, nii et me oleme seejuures passiivsed, võib nimetada naudingulõbuks.
Heameel mingist teost selle moraalse laadi pärast ei ole seevastu mitte naudingulõbu, vaid lõbu aktiivsusest ja selle kohasusest oma kutsumuse ideele. See tunne, mida nimetatakse kõlblustundeks, nõuab aga mõisteid, ega ilmuta vaba, vaid seaduslikku eesmärgipärasust, järelikult ei saa seda ka teisiti üldiselt edasi anda kui mõistuse vahendusel, ja selleks et see lõbu oleks igaühel ühesugune, väga kindlate praktiliste mõistusmõistete abil.
Lõbu looduse ülevast kui targutava kontemplatsiooni lõbu pretendeerib küll ka üldisele osavõtule, eeldab aga siiski juba üht teist tunnet, nimelt ülemeelelise kutsumuse tunnet, millel, kui hämar see ka ei oleks, on moraalne alus. Seda aga, et teised inimesed seda arvesse võtavad ning leiavad heameelt looduse karmist suurusest (seda heameelt ei saa omistada vaatepildile loodusest, mis on pigem peletav), ei ole ma õigustatud absoluutselt eeldama. Sellegipoolest võin ma siiski selle suhtes, et neid moraalseid algmeid tuleks igal sobival juhul arvesse võtta, nõuda igaühelt ka seda heameelt, aga ainult moraaliseaduse vahendusel, ja see omakorda põhineb mõistuse mõistetel. Seevastu lõbu kaunist ei ole naudingulõbu ega seadusliku tegevuse lõbu, ka mitte lõbu targutavast kontemplatsioonist ideede järgi, vaid pelga refleksiooni lõbu. Ilma et tal oleks mingit eesmärki või põhimõtet juhtnööriks, saadab see lõbu eseme tavalist haaramist kujutlusjõuga kui kaemusevõimega vahekorras aruga kui mõistetevõimega otsustusjõu menetluse vahendusel, mida ta peab rakendama ka kõige tavalisema kogemuse tarbeks, ainult et viimasel juhtumil on ta sunnitud seda tegema selleks, et tajuda empiirilist objektiivset mõistet, esteetilise otsustusetegemise puhul aga pelgalt selleks, et tajuda ettekujutuse sobivust mõlema tunnetusvõime harmooniliseks (subjektiivselt eesmärgipäraseks) tegevuseks oma vabaduses, st aistida ettekujutusseisundit lõbuga. See lõbu peab paratamatult igaühel rajanema samadel tingimustel sest need on tunnetuse võimalikkuse subjektiivsed tingimused üldse, ja nende tunnetusvõimete proportsioon, mida maitse jaoks tarvis on, on vajalik ka tavalise ja terve aru jaoks, mida võib igaühe juures eeldada. Sellepärast saab ka maitsega otsustuste tegija (kui ta ainult selles teadlikkuses ei eksi, pidades mateeriat vormiks, võlu iluks), s.o nõuda igalt teiselt inimeselt heameelt objektist ning eeldada, et tunne on üldiselt edasiantav ja nimelt ilma mõistete vahenduseta.
Otsustusjõule antakse sageli, kui märgatav ei ole mitte niivõrd selle refleksioon kui pelgalt selle tulemus, meele nimi ning räägitakse tõemeelest, sündsusmeelest, õiglusmeelest jne, kuigi teatakse, või peaks õigupoolest teatama, et see, milles niisugused mõisted saavad olla, ei ole meel, ja ammugi ei ole meelel vähimatki võimet üldisi reegleid väljendada, vaid et meile ei saaks sündsusest, ilust ega õiglusest iial niisugust ettekujutust mõttesse tulla, kui me ei saaks tõsta end meeltest kõrgemale kõrgemate tunnetusvõimeteni. Tavalisel inimarul, mida kui pelgalt tervet (veel kultiveerimata) aru peetakse vähimaks, mida võib alati oodata sellelt, kes pretendeerib inimese nimele, on seetõttu ka solvav au kanda tavameele [Gemeinsinn 'ühismeel; tavameel'] (sensus	communis) nime; ja nimelt nii, et sõna "gemein" all (mitte ainult meie keeles, mis sisaldab siin tõesti kahemõttelisust, vaid ka nii mõneski teises keeles) mõistetakse vulgaarset, mida leidub igal pool, mille omamine ei ole absoluutselt mingi teene ega eelis.
Sensus communis'e all aga tuleb mõista ideed ühisest meelest, s.o otsustusetegemisevõimest, mis oma refleksioonis võtab mõttes (aprioorselt) arvesse iga teise inimese ettekujutusviisi, et hoida oma otsustust otsekui kogu inimmõistuse ees ja seeläbi hoiduda illusioonist, millel oleks subjektiivsete eratingimuste tõttu, mida võiks kergesti pidada objektiivseks, otsustusele kahjulik mõju. See toimub aga seeläbi, et oma otsustust hoitakse teiste inimeste mitte niivõrd tegelike kui pelgalt võimalike otsustuste ees ning asetatakse end iga teise inimese asemele, abstraheerudes lihtsalt piirangutest, mis meie enda otsustusetegemisel juhuslikult on; seda tehakse omakorda seeläbi, et see, mis on ettekujutusseisundis mateeria, s.o aisting, jäetakse nii palju kui võimalik kõrvale ning pööratakse tähelepanu ainult oma ettekujutuse või ettekujutusseisundi formaalsetele eripäradele. Aga see refleksioonioperatsioon paistab võib-olla olevat liiga kunstlik, et omistada seda võimele, mida me nimetame ühismeeleks; aga see näeb ka niimoodi välja ainult juhul, kui seda väljendatakse abstraktsetes vormelites; iseenesest ei ole mitte midagi loomulikumat kui abstraheeruda võludest ja tundeliigutustest, kui otsitakse otsustust, mis peab olema üldiseks reegliks.
Järgnevad ühise inimaru maksiimid ei kuulu küll siis maitsekriitikasse osadena, kuid saavad siiski aidata selle põhimõtteid selgitada. Need on järgmised: 1. isemõtlemine; 2. iga teise inimese asemel mõtlemine; 3. alati iseendaga üksmeeles mõtlemine. Esimene on eelarvamusteta, teine avarapilgulise, kolmas järjekindla mõtteviisi maksiim. Esimene on mitte kunagi passiivse mõistuse maksiim. Kalduvust mõistuse passiivsusele, seega heteronoomiale nimetatakse eelarvamuseks; ja suurim kõikidest eelarvamustest on kujutada endale ette, et loodus ei allu reeglitele, mille aru talle omaenda olemusliku seadusega aluseks seab: s.o ebausk. Vabanemist ebausust nimetatakse valgustuseks (Märkus. Kerge on näha, et valgustus on küll teoorias [in thesi] kerge, praktikas [in hypothesi] aga raske ja aeglaselt teostatav asi: sest olla oma mõistusega mitte passiivne, vaid alati iseendale seadustandev on inimese jaoks, kes tahab olla kohane ainult oma olemuslikule eesmärgile, ega taha midagi teada sellest, mis on üle tema aru; aga tema püüdlust viimase poole saab vaevalt takistada, ja teistest, kes tõotavad seda teadmishimu suure usaldatavusega rahuldada, ei saa kunagi puudu olema, sellepärast peab olema puhtnegatiivset (mis moodustab päris valgustuse) mõtteviisis (eriti avalikus) väga raske säilitada või luua. ): sest kuigi see nimetus sobib ka vabanemisele eelarvamustest üldse, väärib see siiski eriti (in sensu eminenti) eelarvamuseks nimetamist, sest pimesus, millesse ebausk viib ja mida ta koguni kohustusena nõuab, teeb vajaduse teiste poolt juhitud olla, seega passiivse mõistuse seisundi, eriti märgatavaks. Mis puudutab teist mõtteviisi maksiimi, siis me oleme muidu harjunud nimetama seda, kelle talentidest ei piisa ühekski suureks tarvituseks (eriti mitte intensiivseks), piiratuks (kitsarinnaliseks, avarapilgulise vastand). Aga siin ei ole jutt mitte tunnetusevõimest, vaid mõtteviisist tarvitada seda eesmärgipäraselt, sest kui väike ka ei oleks ulatus ja aste, milleni inimese looduslik anne küünib, näitab see avarapilgulise mõttelaadiga inimest, kui ta asetab end väljapoole otsustuse subjektiivseid eratingimusi, mille vahele nii paljud teised on otsekui sisse klammerdatud, ning reflekteerib omaenese otsustuse üle üldisest vaatepunktist (mille ta saab määrata ainult sellega, et ta asetab end teiste vaatepunkti). Kolmas maksiim, nimelt järjekindla mõtteviisi maksiim, on kõige raskemini saavutatav ning seda saab saavutada kahe esimese ühendamise ning nende vilumuseks saanud sagedase järgimisi teel. Võib öelda: esimene nendest maksiimidest on aru maksiim, teine otsustusjõu maksiim, kolmas mõistuse maksiim. –
Ma võtan jälle üles mõttelõnga, mis selle ekskursiga kõrvale jäi, ja ütlen, et maitset võib suurema õigusega nimetada sensus communiseks kui tervet aru; ja et esteetiline otsustusjõud võib ennemini kui intellektuaalne otsustusjõud kanda ühismeele (Märkus. Maitset võiks nimetada sensus communis aestheticuseks, tavalist inimaru sensus communis logicus'eks.) nime, kui juba tahta sõna "meel" kasutada pelga refleksiooni toime kohta meelemõistusele, sest seal mõistetakse meele all lõbutunnet. Maitset võiks isegi defineerida võime kaudu otsustada selle üle, mille meie tunne teeb antud mõiste juures mõiste vahenduseta üldiselt edasiantavaks.
Inimeste osavus üksteisele oma mõtteid edasi anda nõuab ka kujutlusjõu ja aru suhet, et ühendada mõistetega kaemusi ja nendega jälle mõisteid, mis voolavad ühte tunnetusse kokku; aga siis on nende kahe meelemõistusjõu kokkukõlamine seaduslikult kindlate mõistete sunni all. Ainult seal, kus kujutlusjõud äratab oma vabaduses aru ning aru asetab ilma mõisteta kujutlusjõu korrapärasesse mängu, antakse ettekujutust, mitte mõttena, vaid meelemõistuse eesmärgipärase seisundi seesmise tundena edasi.
Maitse on niisiis võime aprioorselt otsustada nende tunnete edasiantavuse üle, mis antud ettekujutusega (ilma mõiste vahenduseta) ühenduses on.
Kui võiks eeldada, et pelgalt oma tunde üldise edasiantavusega iseenesest peaks juba meie jaoks kaasas käima huvitatus (mida aga puhtreflekteeriva otsustusjõu laadist pole õigustatud järeldada), siis peaks saama seletada, mille põhjal tunnet maitseotsustuses igaühelt otsekui kohust oodatakse.
Seda, et maitseotsustusel, millega midagi ilusaks kuulutatakse, ei tohi määramisaluseks olla mitte mingisugune huvitatus, on ülalpool piisavalt esitatud. Aga sellest ei järeldu, et pärast seda, kui see on antud puhta esteetilise otsustusena, ei saa sellega mitte mingi huvitatus ühenduses olla. See ühendus saab aga alati olla ainult kaudne, st maitset tuleb kõigepealt ette kujutada millegi muuga ühendatuga, et pelga refleksiooni heameelega eseme üle saaks veel siduda lõbu selle eksistentsist (kui seda, milles igasugune huvitatus seisneb). Sest esteetilises otsustuses kehtib see, mida öeldakse tunnetusotsustuses (asjade kohta üldse): a posse ad esse non valet consequentia [järeldus ollavõimisest olemisele ei kehti]. See muu saab aga olla ainult empiiriline, nimelt kalduvus, mis on inimloomusele omane, või midagi intellektuaalset kui tahte omadus, et teda saab aprioorselt mõistusega määrata; need mõlemad kätkevad heameelt objekti olemasolust ja nõnda võivad panna aluse huvitatusele sellest, mis on juba omaette ja mingit huvitatust arvestamata meeldinud.
Ainult enda jaoks ei kaunistaks üksikule saarele jäetud inimene ei oma hütti ega iseennast ega otsiks lilli, rääkimata nende istutamisest, et end nendega ehtida, vaid ainult seltskonnas tuleb talle pähe, et ta ei ole pelk inimene, vaid ka omamoodi peen inimene (tsiviliseerumise algus), sest otsustus, et ta on niisugune, tehakse selle kohta, kellel on kalduvus ja osavus oma lõbu teistele edasi anda ja keda objekt ei rahulda, kui ta ei saa heameelt sellest tunda ühes teisega. Ka ootab ja nõuab igaüks igaühelt üldise edasiandmise arvestamist, otsekui algse lepingu järgi, mille on dikteerinud inimsus ise; ja nii saavad küll algul ainult võlud, nt värvid enda ülevärvimiseks (biksavärv kariibidel ja kinaver irokeesidel), või lilled, teokarbid, ilusat värvi linnusuled, aja jooksul ka ilusad vormid (nagu kanuudel, riietel jne), millega ei käi üldse kaasas rahuldust, s.o naudinguheameelt, seltskonnas tähtsaks ja suure huvitatusega ühendatuks, kuni lõpuks kõrgeima punktini jõudnud tsiviliseerumine teeb sellest peaaegu peenendunud kalduvuse peaasja ning aistinguid peetakse väärtuslikuks ainult niivõrd, kui neid saab üldiselt edasi anda; kus siis, kuigi lõbu, mis igaühel niisugusest esemest on, on tühine ja ilma märkimisväärse huvita, suurendab idee nende üldisest edasiantavusest nende väärtust siiski peaaegu lõpmatult.
Sellel huvitatusel, mille seltskonnakalduvus kaunile kaudselt annab ja mis on seega empiiriline, ei ole aga meie jaoks mingit tähtsust, sest meil tuleb tähtsaks pidada ainult seda, millel võib olla vahekord aprioorse maitseotsustusega, kas või ainult kaudselt. Sest isegi kui selles vormis peaks avastatama sellega ühenduses olev huvitatus, ilmutaks maitse meie otsustusetegemisvõime üleminekut meeltenaudingult kõlbelisele tundele; ja mitte ainult et sellega oldaks paremini juhitud maitset eesmärgipäraselt tegevusse panna, vaid esitataks ka nende aprioorsete inimvõimete ahela vahelüli, millest igasugune seadusandlus peab sõltuma, kui niisugune. Niipalju saab empiirilise huvitatuse kohta maitse esemetest ja maitsest enesest küll öelda, et kuna see andub kalduvusele, kui rafineeritud see ka ei ole, laseb ta end siiski ka kõikide kalduvuste ja kirgedega, mis jõuavad seltskonnas oma suurima mitmekesisuse ja kõrgeima astmeni, heameelega kokku sulatada, ja huvitatus kaunist, kui see sellel põhineb, saaks anda ainult väga kahemõttelise ülemineku meeldivalt heale. Seda aga, kas seda üleminekut ei saaks ehk siiski edendada maitsega, kui see on võetud oma puhtuses, on meil põhjust uurida.
Anton Corbijn
thumb|Anton Corbijn (2007) Anton Corbijn (sündinud 20. mail 1955) on hollandi fotograaf ning video- ja filmirežissöör.
Soo-maamuna
Soo-maamuna (Bovista paludosa) on seeneliik.
Ta on Eestis arvatud II kaitsekategooriasse (seisuga 2012).
Eestis võib teda leida madalsoodest.
Ammooniumdikromaat
pisi|Ammooniumdikromaat (tahke) Ammooniumdikromaat on anorgaaniline aine molekulvalemiga (NH4)2Cr2O7. Selles aines on kroomi oksüdatsiooniaste VI. See on sool, mis koosneb ammooniumi (NH4+) katioonidest ja dikromaadi (Cr2O7-) anioonist. Seda ainet kasutatakse tänapäeval enamasti "Vulkaani" katse näitamisel ja pürotehnikas. Kasutati ka fotograafia algusaegadel.
Toatemperatuuril oranži värvi aine.
Üldomadused
Ammooniumdikromaat on tugev oksüdeerija ning mürgine, söövitav aine. Toatemperatuuril lahustub vees umbes 36 g 100 ml vee kohta. Tihedus on 2,115 g/cm3. Molaarmass on 252,07 g/mol.
"Vulkaan"
pisi|280px Kõrgel temperatuuril (190 °C) hakkab ammooniumdikromaat lagunema:
(NH4)2Cr2O7 → Cr2O3 + N2 + 4 H2O (ΔH=−429.1 ± 3 kcal/mol)
Tekib kroom(III)oksiid, mis on tumerohekat värvi.
Õnnetused
19. jaanuaril 1986 said 907 kg ammooniumdikromaadi plahvatuses 2 inimest surma ja 14 inimest kannatada.
Invernessi raudteejaam
pisi|[[Raudteejaama esikülg]] Invernessi raudteejaam (gaeli keeles Inbhir Nis) teenindab Šotimaa põhjapoolseimat linna Invernessi.
Riste
Riste oli küla Viljandimaal. Küla jääb tänapäeval Alustre küla alale. Küla kaotati 1977, mil see liideti Alustre külaga.
High Bandwidth Memory
pisi|Läbilõige HBM-i kasutavast graafikakaardist Suure andevahetuskiirusega mälu (inglise high bandwidth memory, lühend HBM) on arvuti mälu liides, mille peamised arendajad on Samsung, AMD ja SK Hynix. See koosneb kolmemõõtmeliselt kuhjatud dünaamilistest muutmäludest ehk DRAM-ist ja mälukontrollerist. Laialdaselt on kasutatud erinevates suure jõudlusega graafikakiirendites, võrguseadmetes, suure jõudlusega andmekeskustes ja mõningates superarvutites (nt NEC SX-Aurora TSUBASA või Fujitsu A64FX ). Esimese HBM kiibi tootis SK Hynix 2013. aastal ja esimene seade, kus see kasutusele võeti, oli AMD Fiji seeria graafikakaartides (2015).
HBM standard (JESD235) adopteeriti esmalt standardiorganisatsiooni JEDEC poolt 2013. aasta oktoobris. Teine põlvkond (HBM2) on JEDEC poolt aktsepteeritud alates 2016. aasta veebruarist.
Tehnoloogia
HBM saavutab suuremad andmevahetuskiirused ja väiksema energiatarbe, samas vähendades elektroonika kokkupanemisel nõutavat pinda võrreldes DDR4 või GDDR5-ga. See on saavutatud kolmemõõtmeliselt ladudes kuni kaheksa DRAM Integraallülitust kuhja (sh baasintegraallülitus mälukontrolleriga), mis on sisemiselt ühendatud kasutades räni viaaleid (inglise through-silicone via, lühend TSV). pisi|HBM AMD Fiji Graafikakaardil HMB siin on võrreldes DDR4 või GDDR5 siiniga väga lai, kus üks HBM kuhi, ladudes neli DRAM integraallülitust, on kokku 1024 bitti lai (üksikul DRAM integraallülitusel on kaks 128-bitist kanalit). Graafikakaardi, näiteks AMD Radeon VII (Vega 20), liides, mis koosneb neljast sellisest kuhjast, teeb kokku 4096-bitise siini mäluga suhtlemiseks, võrreldes GDDR mäludega, millel on 16 kanalit 32-bitised, mis teeb kokku 512 bitti mäluga suhtlemiseks.
Taust
Mälu integraallülituste kuhjamine oli algselt turustatud välkmälu tööstuses. Toshiba tutvustas kaheksa kuhjatud NAND välkmälu integraallülitust 2007. aasta aprillis ning Hynix Semiconductors järgnes 2007. aasta septembris 24 NAND välkmälu integraallülituse kuhjaga, mis on kokku ainult 1,4 mm paks.
Kolmemõõtmeliselt kuhjatud muutmälu (RAM), kasutades räni viaale (TSV), tehnoloogia turustati Elpida Memory poolt, kes arendas septembris 2009 välja esimese 8 GB DRAM kiibi (neli kuhjatud DDR3 SDRAM integraallülitust) ja väljastas 2011 juunis. 2011. aastal tutvustas SK Hynix 16 GB DDR3-mälu (40 nm klass), kasutades TSV tehnoloogiat. Samsung tutvustas kolmemõõtmeliselt kuhjatud 32 GB DDR3 septembris ning pärast kuulutasid Samsung ja Micron Technology välja TSV-baasil Hybrid Memory Cube (HMC) tehnoloogia oktoobris.
Arendamine
HBM liidese arendamine algas AMD poolt aastal 2008, et leida lahendus pidevalt tõusvale mälu energia tarbimisele ja arvuti mälu suurusele. Järgmise mitme aasta jooksul arendas AMD protseduure, kuidas lahendada kuhjatud integraallülituste probleeme. AMD kaasas ka partnereid mälu tööstusest, eriti Korea ettevõte SK Hynix, kellel oli varasem kogemus kolmemõõtmeliselt kuhjatud mäludega, samuti partnereid integraallülituste tööstusest (Taiwani firma UMC) ja pakendamise tööstus (Amkor Technology ja ASE).
HBM arendamine lõppes 2013, kui SK Hynix valmistas esimese HBM mälukiibi ja oli adopteeritud tööstusstandard (JESD235) JEDEC poolt 2013. aasta oktoobris.
Esimene HBM kasutav graafikakaart oli AMD Fiji seeria, mis väljastati 2015. aasta juunis.
2016. aasta jaanuaris alustas Samsung HBM2 masstootmist ja samal kuul aktsepteeriti HBM2 JEDEC (JESD235A). Esimene graafikakaart, mis kasutas HBM2 tehnoloogiat, oli Nvidia Tesla P100, see avalikustati ametlikult 2016. aasta aprillis.
HBM
Toetab kuni nelja kuhjatud DRAM integraallülitust, kuid kuhja maksimaalne mälumaht on 1 GB ning töökiirus (üks bitt) maksimaalselt kuni 1 GB/s (500 MHz). Siini laius on kuni 1024 bitti kuhja kohta ja maksimaalne siini andmevahetuskiirus ~128 GB/s. Mälu toitepinge 1,3V. Esimesena kasutusel AMD Fiji seeria graafikakaartides.
HBM2
Sisuliselt sarnane HBM liidesega, kuid kuhjata on võimalik maksimaalselt kaheksa DRAM integraallülitust ja siini laius saab olla suurem kui 1024 bitti. Kuhja maksimaalne mälumaht on 8GB ja tõstetud töökiirus (üks bitt) 2 Gb/s (1000 MHz). 1024 bitise siini laiuse juures teeb maksimaalseks andmeedastuskiiruseks ~256 GB/s. Tööpinge langetati 1,2V peale ja tarbib vähem energiat kui HBM.
Prognoositakse, et HBM2 on eriti kasulik jõudlustundlikes tarbijarakendustes, näiteks virtuaalreaalsus.
HBM2E
2018. aasta lõpus kuulutas JEDEC välja uuendatud HBM2 tehnilise kirjelduse, lisades andmevahetuskiirust ja suurendades mälumahtu. Võimalus kuhjata kuni 12 DRAM integraallülitust, mis teeb kuni 24 GB mälumahtu kuhja kohta. Suurendati töökiirust (üks bitt) 2,4Gb/s (1200 MHz) ja 1024.bitise siini korral kuni 307 GB/s andmevahetuskiirust.
Konstantin Pätsi esimene ajutine valitsus
Konstantin Pätsi esimene ajutine valitsus oli Eestimaa Päästekomitee poolt 25. veebruaril 1918 (antedateeritud 24. veebruarile 1918) moodustatud 13-liikmeline Eesti ajutine valitsus eesotsas Konstantin Pätsiga (kaasa arvatud Konstantin Päts, kes esineb ajutise valitsuse liikmete nimekirjas kaks korda, lisaks nimetatuile on nimekirjas ka kolm vakantset ametikohta).
High Bandwidth Memory
HBM2E
20. märtsil 2019 kuulutas Samsung välja Flashbolt HBM2E, millel oli kaheksa integraallülitus kuhjas ja töökiirus 3,2 Gb/s, võimaldades kuni 16 GB mälumahtu ja 410 GB/s andmevahetuskiirust.
2. juuli 2020 alustas SK Hynix oma HBM2E masstoodangut, millel oli kaheksa integraallülitus kuhjas ja töökiirus 3,6 Gb/s, võimaldades kuni 16 GB mälumahtu ja 460 GB/s andmevahetuskiirust. Vähendati kuhja mõõtmeid 30% ja 50% tarbib vähem energiat võrreldes eelmiste pakke meetoditega
Linné Ühing
Linné Ühing (inglise keeles Linnean Society of London) on aastal 1788 Londonis asutatud maailma vanimaid ja autoriteetsemaid bioloogiaseltse.
High Bandwidth Memory
HBM-PIM
2021. aasta veebruaris kuulutas Samsung, et arendab HBM liidest, millel toimub andmete töötlemine mälus. Selline uus viis toob tehisintellekti arvutuste võimekuse mälusse andmete suuremahulise töötlemise suurendamiseks. DRAm optimeeritud tehisintellekti mootor oleks paigutatud igas mälupangas, et minimeerida andmete liikumist ja võimaldada paralleelset töötlemist. Samsung väidab, et see võimaldab topelt süsteemi jõudlust ja vähendab energia tarvet rohkem kui 70% ilma riistvara või tarkvara muutmise vajaduseta terves süsteemis.
Andrejs Ēķis
Andrejs Ēķis (sündinud 15. mail 1964 Riias) on läti filmilavastaja ja -produtsent.
Milvi Martina Piir
Milvi Martina Piir (sündinud 30. jaanuaril 1971) on eesti kirjanik, luuletaja, ajaloolane ja kasvatusteadlane. Ta on kirjutanud ka ajalooõpikuid ning on raadiosarja "Naine ajas" autor.
Kaarma vald (Väike-Maarja kihelkond)
Kaarma vald (saksa keeles Kaarmann) oli vald Virumaal Väike-Maarja kihelkonnas. Vald eksisteeris 1866–1893 ja seejärel liideti Kaarma vald Vao vallaga.
Konstantin Pätsi esimene ajutine valitsus
Konstantin Pätsi esimese ajutise valitsuse koosseis
Saksa, vene ja rootsi rahvusasjade ministri kohad olid valitsuse koosseisus ette nähtud, kuid jäid ajutiselt vabaks.
Villem Maasik ei võtnud oma ametikohta vastu ja tema staatus valitsuse liikmena on tänini (2018) ebaselge.
Valitsuse koosseisus toimunud muudatused
Saksa okupatsiooni ajal, 1918. aasta "suvel ja sügisel", mil valitsuse tegevus oli salajane, toimusid selle koosseisus järgmised muudatused, mida ei avaldatud ja mille täpne kuupäev, siduvus, üksikasjad ja nimetamise alused on tänaseni ebaselged:
Konstantin Pätsi esimese ajutise valitsuse tegevus
1918. aasta 25. veebruaril jõudsid Tallinna Saksa keisririigi väeüksused. Kõrgem võim kuulus Saksa sõjaväelastele. Saksamaa keisririik ei tunnustanud 24. veebruaril 1918 Eesti Maapäeva vanematenõukogu poolt välja kuulutatud Eesti iseseisvust.
Eesti erakondade tegevus oli peatatud ning Eesti rahvusväeosad laiali saadetud. Esimene ajutine valitsus läks põranda alla ja ministrite nõukogu esimees Konstantin Päts viibis Saksa keisririigi alistumiseni 11. novembril 1918 interneerituna vangilaagris.