Lev_Mõškin
Skaftõmov
Mõškin teab, kuidas inimesed valetavad ja mille pärast nad valetavad, ning ta jätab vale kõrvale kui välise ja juhusliku, mis pole hingega suhtlemisel oluline. Ta ei pahanda mõtete varjamise pärast ja ta vaatab kohmetuseta valest läbi, näeb vale ja kiitlemise taga isiksuse tuuma, kuuleb enesearmastuse ja kiituse otsimise taga seesmist rahutust ja kannatust. Selles, et inimest tõmbab teise inimese poole, on tema jaoks tagatis, et inimesel on püha rahulolematus iseendaga ja puhastumise janu. Ta saab aru, et ülestunnistuse, kahetsuse, pihtimise ja enesepiitsutamisega võib kaasneda eriline edevus ja kiitlemine, kuid andestab selle ja näeb pihtija valu enda pärast ja andestuse janu, pööramata tähelepanu enesearmastusele. Inimene ei armasta teise erakordsust isegi kannatuses; hoolimata valmidusest kaasa tunda ei andesta ta enese esiletõstmist. Kõik tajusid Ippoliti pretensiooni, et temasse suhtutaks kui erilisesse, ning seetõttu võeti ta vastu vihkamisega ning just nagu rõõmustati naeruväärse olukorra üle, kui tuli välja, et revolver pole laetud. Nii hävitab enesearmastus kaastunde, see on vürsti sõnul "kogu inimkonna olemise kõige peamine ja võib-olla ainus seadus." Ainult omakasupüüdmatu eneseunustuse puhul saab teoks teise individuaalsuse pretensioonitu, puhas vastuvõtmine. Kõik teised romaani tegelased põrkuvad vastastikusel lähenemisel isikliku alge nähtamatutes pretensioonides ja on tuimad kannatuse suhtes, mis on igaühe sees; ainult vürst Mõškin, kes ei võistle teise minaga, laseb südamesse ainult kannatuse. Aglaja nägi õigusega Nastasja Filippovnas "vigurdamist" ja poosetamist: "Te lihtsalt kujutate ette, et teete kõigi nende vigurdamistega kõrge vägiteo." Ka Jevgeni Radomski nägi temas ainult uhkust: "Kas siis kõik tema seiklused saavad õigustada tema niisugust talumatut, kuratlikku uhkust, tema niisugust jultunud, ablast egoismi?..." Ka vürst ei eita Nastasja Filippovna uhkust ja poosetamist, kuid näeb selle taga valu: "Mul oleks nagu süda alatiseks läbi torgatud." "Too kuu provintsis, kui ta kohtus temaga peaaegu iga päev, avaldas talle kohutavat muljet, kuni selleni välja, et vürst peletas mõnikord isegi mälestust sellest alles hiljutisest ajast. Juba selle naise näos oli tema jaoks alati olnud midagi piinavat: Rogožiniga kõneldes pööras vürst selle tunde lõputu haletsuse tundeks, ja see oli tõsi: see nägu oli juba portree pealt tema südamest välja toonud terve haletsuse kannatuse; see kaastunde ja isegi kannatuse tunne selle olendi pärast ei lahkunud kunagi tema südamest... Kuid sellega, mis ta Rogožinile ütles, ei jäänud vürst rahule; ja alles nüüd, sel tema äkilise ilmumise hetkel, sai ta aru, võib-olla vahetu tundega, mis tema sõnadest Rogožinile puudu jäi. Puudu jäid sõnad, mis oleks võinud väljendada õudust; jah, õudust! Nüüd, sel hetkel, tundis ta seda täiesti; ta oli kindel, oli oma erilistel põhjustel täiesti vdendunud, et see naine on hullumeelne. Kui mõnd naist üle kõige maailmas armastada või sellise armastuse võimalikkust juba ette nautida, ning siis näha teda järsku ahelates, raudvõre taga, valvuri kepi all, siis selline mulje oleks veidi sarnane sellega, mida vürst nüüd tundis." "Seda naist kirglikult armastada on peaaegu mõeldamatu, oleks peaaegu julmus, ebainimlikkus." Nastasja Filippovna on vürsti jaoks haige inimene, kelle on murdnud ületamatu kannatus. Juba esimesel õhtul ütles ta: "Teie järel tuleb palju käia, Nastasja Filippovna, ma hakkan teie järel käima." Ńagu vürst ise ütleb, on tema armastus "haledusarmastus", "haleduse piin", ohvrimeelne armastus. See on kaastunde motiivi kõige teravam esitus romaanis.