Good_and_Evil:_An_Absolute_Conception
3 Surelikud inimesed ja mõistusega olendid
Kui Rodion Raskolnikov kahetses oma mõrvu, siis ta mitte lihtsalt ei tunnistanud, et ta oli toiminud vääralt või oli teinud seda, mida ta poleks tohtinud teha, vaid avastas, mida tähendab olla mõrtsukas ja mida tähendab, et teine inimene on kaasinimene. Tähtis ei ole mitte kindla tooniga rõhutada, et ollakse mõrtsukas, vaid et mõrtsukas olemise moraalset kohutavust hoiavad kultuuri ja indiviidide jaoks elus keel ja kunst, mis annavad edasi selle erilaadset kohutavust. Hampshire'il on õigus, kui ta räägib moraalselt võimatu teoga tavaliselt seonduvatest epiteetidest, häbi, jõleduse, õuduse, alatuse, metsikuse tundest ja eriti tundest, et on ületatud kindel ja peaaegu ületamatu barjäär, tundest, et kui see kohutav, jõle, räpane, metsik tegu on võimalik, siis on kõik võimalik, miski ei ole keelatud ja kõik piirangud on ohus. Aga rõhutama ei peaks mitte seda, et need on loomulikud reaktsioonid, vaid seda, et need on reaktsioonid, mida väljendatakse loomulikus keeles, mille loov kasutamine näitab, et see on vapustav, jõle jne. Vapustus ja raev ei ole lihtsalt loomulikud reaktsioonid, millest refleksioon võib distantseeruda, mille suhtes see võib üleolev olla. Need reaktsioonid annavad aluse kõige tõsisemaks järelemõtlemiseks ja tingivad mõned mõisted, millest refleksioon ei saa distantseeruda, kaotamata oma ainet. Kuri, mida ta oli teinud, avanes Raskolnikovile kahetsuses, mis aga või saada mitmeti rikutud. Seda rikutud olekut ei saa utilitarismi napi sõnavaraga nimetada ega kritiseerida. See rikutud olek ei olnud ainult selle tagajärg, et Raskolnikov ei saanud päriselt aru, mis ta teinud oli,, ega selle mittearusaamise säilitamine enesepettusega, vaid selle mittearusaamise enese vorm. Gaita tahab utilitarismi vastu rõhutada arusaamise ja reaktsiooni vastastikust sõltuvust, mida mõnikord nimetatakse tundlikkuseks. Enamik moraalse rikutuse vorme on tundlikkuse rikutused. Hampshire tahab vist öelda, et sellised reaktsioonid, mida ta loetleb, tingivad meie arusaamist sellest asjast, millele nad on reaktsioonid, sest nad tingivad neid mõisteid, mida kasutatakse nende tegude ja iseloomude kirjeldamiseks, millele me reageerime. Siin ei ole asi enam ainult utilitarismis ega isegi mitte ainult ühe kriteeriumiga moraalide puudustes. Raskolnikovi kahetsuse loomusega käis kaasas teatud kindel arusaamine kurjast, millega omakorda käis kaasas teatud kindel arusaamine sellest, mis tähendab, et teine inimene on kaasinimene: religiooni keeles, vana liiakasuvõtja oli püha. See ei pruugi olla ainus ega parim sõnastus, aga utilitarismist ja kantiaanlusest selle tõsiduse ning selle tõsiduse iseloomu mõistmiseks ei piisa. Igasugune filosoofiline moraaliteooria peab näitama seda tõsidust või vähemalt mitte sellega vastuolus olema: sügav mõistmine tähendab osalt seda. Moraaliasjade tõsidust on nimetatud paratamatuks või mõisteliseks tõeks. Mõnikord on öeldud, et moraaliasjad on paratamatult ülekaalukalt tõsised. Sokrates ütles isegi, et kui me teame, mis on kuri, siis me ei saa seda teha. Stanley Cavell aga eitas ägedalt isegi väidet, et mis peab võimalikuks tahtenõrkust ja lahendamatut moraalikonflikti, öeldes, et võib-olla positsioon, mille võtmist me ei taha või ei saa inimestele keelata, kuigi see on moraalselt väär (moodsa kirjanduse üks põhiteemasid on Cavelli järgi mina päästmine moraali pagendamise teel). Kuivõrd peaks küsima, kelle jaoks on moraal paratamatult tõsine? Seda tõsiduse väidet on nimetatud formaalseks väiteks. Üks viis seda mõista ütleb, et see väide vastandub väitele, mida on moraalne teha. Mõnikord nähakse siin vormi ja sisu vastandust, aga väide moraali loomuse kohta võib olla sisuline väide, kas kui moraaliväide või kui väide, mida konkreetse moraalikäsituse põhjal ei saa eitada. Sokratese väide, et parem on kannatada kurja all kui seda teha ning et kurja tegija on paratamatult vilets ja haletsusväärne, on väga sisuline, kuid see on ühtlasi väide kurja loomuse kohta, sest kes ei saa aru, et kurja tegija on vilets ja haletsusväärne, see ei saa aru, mis kuri on. See on vaieldav, kuid arusaadav Sokratese tõlgendus. Seda väidet ei saa pidada loogiliseks, grammatiliseks ega mõisteliseks. See, et hea ja kurja, vooruse ja pahe asjad on paratamatult tõsised, tähendab, et kui keegi ütleb: "Aga see on kõigest kuri", siis ta ei saa aru, mis tähendab, et miski läheb moraalselt kurja. (Kui näiteks öeldaks, et teo kurjus ei ole piisavalt kaalukas kaalutlus teo nauditavuse vastu.) Mõned filosoofid räägivad tõsidusest isiku suhtes: moraalsest kordaminekust saab rääkida ainult konkreetse isiku jaoks: sel juhul on täidetud teatud formaalsed kriteeriumid (Richard Hare'il preskriptiivsus ja universaliseeritus) ning see kaalub tema jaoks üles muud kaalutlused. Aga mulle moraalne kordaminek nõuab ka seda, et teised minu tõsiseltvõtmist saaksid tõsiselt võtta. Selleks ei piisa sellest, et see kaalub minu jaoks kõik muu üles. See peab sügavalt korda minema. See, mis on sügav, seab piiri sellele, mis saab sügavalt korda minna. Mitte et moraal ei võiks olla pealiskaudne või peegeldada odavat elumõistmist, aga sügavust ei saa pidada moraalisse mittepuutuvaks. Moraal peab pretendeerima sellele, et ta võimaldab meil seda, millest me hoolime, sügavamalt mõista. Seega on moraal elu mõttega sügavamalt seotud, kui filosoofias tavaliselt mööndakse. Igatahes ei luba see millist tahes sisu moraaliks nimetada. Kui kõik läheb meile moraalselt korda, siis me ei saa väita, et see kordaminek aitab neid asju sügavamalt mõista. Ja ei saa arusaadavalt öelda, et on ükskõik, kas moraal süvendab või odavdab meie elu. Oletame, et keegi möönab, et tema seksuaalmoraal odavdab meie arusaamist seksuaalsuse tähendusest elus: siis ei saa öelda, et moraal on üks asi ja asjade mõte teine asi. Ja keegi ei saa oma moraali kohta öelda, e see on sentimentaalne ja banaalne. Moraal peab andma sügavama vaatekoha heale ja kurjale, mis meile osaks saab. See tõotab teistsugust vaatekohta moraali ning selle hea ja kurja suhtele kui tavaline arusaam, et moraali eesmärk on tagada hea ja vältida kurja, nii palju kui võimalik. Gaita järgi moraal kaasub meie tundlikkusega inimelu ja inimloomuse tõsiasjade suhtes, mis naturalismi järgi on tähtis, ning süvendab seda. Kui keegi ütleb millegi kohta, et see on tema jaoks moraaliküsimus, siis nõuab see meilt tõsist suhtumist; sellepärast me ütleme vahel, et peame austama südametunnistusel põhinevat vastuväidet. Me ei saa öelda, et see on tähtsusetu, samamoodi nagu kaalutluse puhul, et riskitakse tervise või isegi eluga. Me ei pruugi nõustuda moraaliotsustusega ega isegi sellega, et üldse on tegu moraaliküsimusega, aga ta ei tohi öelda midagi niisugust, mida me ei saa tõsiselt võtta. Nii et tõsidust ei saa asendada ega seletada ülekaaluvusega. See iseenesest, et miski on kellegi jaoks ülekaaluv, ettekirjutav ja universaliseeritav printsiip, ei anna vähimatki alust seda tõsiselt võtta.