Utilitarianism:_For_and_Against
4. Kahte liiki kaugem tagajärg
Utilitaristid räägivad sageli kahte tüüpi tagajärgedest. Üks on psühholoogiline mõju subjektile. Meie kirjeldused pole seni arvestanud, missugune on George või Jim pärast üht või teist teguviisi. Ja võidakse öelda, et teguviisil, mis esmapilgul tundub utilitaristlik, on George'ile ja Jimile nii halb suur mõju, et see tühistab selle algsed utilitaristlikud eelised. On aga üks selle mõju versioon, milles utilitaristi jaoks kätkeb mingi segadus: subjekt tunneb end halvasti, tema edasine käitumine ja suhted on rikutud sellepärast, et ta mõtleb, et ta on teinud vääralt; sest kui tagajärgede balanss oli selline, nagu see tundus enne sellele mõju viitamist, siis ta ei teinud vääralt. Nii et selline mõju ei saa mõjutada ratsionaalse utilitaristi hinnangut, kas tegu on õige. Aga võib-olla subjekt ei ole täiesti ratsionaalne ning tal on dispositsioon tunda end halvasti, ükskõik kuidas ta otsustab. Aga nendel tunnetel, mis utilitaristi vaatekohast on täiesti irratsionaalsed, ei saa utilitaristi kalkulatsioonis olla suurt kaalu. Utilitaristil oleks ka mõistlik öelda, et niisuguseid tundeid ei tohi julgustada, isegi kui nende olemasolu tunnistada, ja kui anda neile suur kaal, siis neid julgustatakse. Ja igatahes, kui need võetaksegi tagajärgedena arvesse niisugustena, nagu nad on, siis peab nende kaal olema väike, sest need on kõigest ühe inimese tunded. Tundub, et sellel kaalutlusel on eriline jõud Jimi juhtumil. George'i juhtumil on tema tunnetel suhteliselt suurem kaal. Peale selle, võidakse väita, et kui Jim keeldub tegemast seda, mida talle ette pannakse, siis on see enesekeskne pirtsakus. See avaldab muljet ka mitteutilitaristidele, ja mõnes versioonis ei saagi järjekindlad utilitaristid seda öelda, näiteks siis, kui tahetakse öelda, et selles enesekesksuses on midagi autut. Aga mõnes versioonis on see utilitarismi tuttav ja võimas relv. Williams leiab, et see argument ei saa saavutada rohkem kui seda, et ta kutsub mõtlema, kui tõsiselt ja mis põhjendil inimene tunneb, et see, mida talle pannakse ette teha, on väär, ja mõtlema selle üle just utilitaristlikust vaatekohast. Kui subjekt ei näe asja utilitaristlikust vaatekohast, siis see argument ei sunni seda nii nägema; ja kui ta hakkab seda nii nägema, siis see argument ei muuda midagi. Kui ta ei näe seda utilitaristlikust vaatekohast, siis ta ei näe oma halbu tundeid lihtsalt tunnetena, vaid selle mõtte emotsionaalse väljendusena, et tegu on väär. Asi pole selles, nagu me oleksime utilitaristid, kes pole kindlad, millist utilitaarset väärtust oma tunnetele omistada: vähemalt osalt me ei ole utilitaristid, ja me ei saa pidada oma tundeid lihtsalt utilitaarse väärtuse objektideks. Et meie moraalne suhtumine maailmasse on osalt antud niisuguste tunnetega, ning tundega, millega me saame elada, millega mitte, siis nende tunnete vaatamine puhtutilitaristlikust vaatekohast sündmustena väljaspool oma moraalset mina tähendab oma moraalse identiteedi tunde kaotamist, oma integriteedi, terviklikkuse kaotamist. Utilitarism võõrandab meid meie moraalsetest tunnetest. Rangelt utilitaristlikust vaatekohast peaks Jim omistama oma tunnetele väga väikese kaalu; tundub peaaegu ebasünnis eeldada, et ta peaks neile üldse mingit kaalu omistama. George'i juhtumil võib tunduda, et asjad on pisut teisiti. Üks põhjend, miks võidakse nii mõelda, on see, et üks inimene, keda oluliselt mõjutatakse, on George'i naine; ja huvitaval kombel on väha kahtlane, kas see utilitaristi jaoks üldse loeb. George'i naisel on teatud põhjend olla huvitatud George'i integriteedist ja sellest, kuidas George seda tajub. Indiaanlased ei ole huvitatud Jimi integriteedist. Pole aga üldse selge, kuidas utilitarism seda erinevust kirjeldaks. On üks tugev argument, mis ütleb, et range utilitarist ei tohiks sellistele tunnetele üldse mingit kaalu omistada. Me ütlesime, et kui teguviis on enne nende tunnete arvestamist utilitaristlikult eelistatav, siis halvad tunded niisuguse teo suhtes on utilitaristlikust vaatekohast irratsionaalsed. Nüüd võidakse mõelda, et see ei tähenda, et utilitarismi järgi neid ei tuleks arvesse võtta, kui nad on olemas. On aga hea põhjus arvata, et utilitarism ei saa selle juurde jääda, jõudmata väga vastuvõetavatele ja võib-olla ennasttühistavatele järeldustele. Tõepoolest, oletame, et mingis ühiskonnas on üks rassiline vähemus. Kui jätta kõrvale teiste kodanike tunded ning vaadata ainult nende tavalisi huvisid, siis see vähemus ei tee erilist kahju ega too erilist kasu, nii et selle olemasolu on neutraalne või pisut kasulik. Aga neil teistel kodanikel on niisugune eelarvamus, et selle vähemuse liikmete nägemine ja isegi teadmine, et nad siin kuskil on, on neile väga vastik. Tehakse ettepanekuid see vähemus kuidagi kõrvaldada. Kui eeldada mitmeid päris usutavaid asju (näiteks et enamuse tunnete muutmise programmid on tõenäoliselt palju aega võtvad ja ebatõhusad), siis isegi juhul, kui kõrvaldamine oleks vähemuse jaoks ebameeldiv, võib utilitaristlik kalkulatsioon väga hästi seda sammu soosida, eriti kui vähemus on väike ja enamuse eelarvamused on tugevad. Utilitaristi jaoks võib see järeldus olla piinlik. Ta võib hakata küsima, kas ikka tohib arvestada eelarvamustega inimeste ebameeldivaid tundeid kui niisuguseid. Kui ta neid arvestab, siis ta on järjekordselt löönud lahku tavalisest moraalimõtlemisest, millega ta on võib-olla lootnud kooskõlas olla. Ja võib-olla on ta asunud oma vaadete tühistamise teele. Tõepoolest, need tunded on utilitaristlikust vaatekohast irratsionaalsed, ja täiesti utilitaristlikul inimesel neid ei oleks või kui ta need endalt leiab, püüab ta ise neid mitte arvestada. Et need tunded on niisugused, et ratsionaalne utilitarist ei võtaks neid enda juures arvesse, siis on mõistlik eeldada, et ta ei tohiks kalkulatsioonides ühiskonna kohta neid arvesse võtta. Tundub ebamõistlik, et ta omistaks tunnetele, mis põhinevad tema jaoks irratsionaalsetel vaadetel, sama palju kaalu kui nendele, mis on utilitarismiga kooskõlas. Aga sel juhul ei tohiks ta ka George'i ja Jimi halbadele tunnetele mingit kaalu omistada.