cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Karatšai-Tšerkessia
Rahvastik
Vabariigi elanikest olid 2002. aastal 38,5% karatšaid, 33,6% venelased, 11,3% tšerkessid, 7,4% abasiinid ja 9,2% teistest rahvustest. Eestlasi oli 65. Valdav osa elanikest on islamiusulised.
2010. aasta rahvaloenduse andmetel oli Karatšai-Tšerkessia elanikest karatšaisid 41,0%, venelasi 31,6%, tšerkesse 11,9%, abasiine 7,8% ja nogaisid 3,3%.
Suuremad linnad on Tšerkessk, Ust-Džeguta ja Karatšajevsk.
Haldusjaotus
Vabariigi koosseisus on järgmised rajoonid:
Poliitika
Alates 2011. aastast on vabariigi president Rašid Temrezov. Aastatel 2008–2011 oli ametis president Boriss Ebzejev. Seadusandlikku võimu teostab neljaks aastaks valitav 73-liikmeline parlament (Народное Собрание).
Riigikeel on vene keel. Ametlikud keeled lisaks vene keelele on karatšai keel, nogai keel, abasiini keel ja kabardi-tšerkessi keel.
Louis Jourdan
thumb|right|Louis Jourdan Louis Jourdan (õieti Louis Gendre; 19. juunil 1921 Marseille – 14. veebruar 2015 Beverly Hills) oli prantsuse näitleja.
Ta sai hariduse Prantsusmaal, Türgis ja Inglismaal, näitlejahariduse ''École Dramatique 'is.
Ta debüteeris filminäitlejana aastal 1939. Saksa okupatsiooni ajal jätkas ta filmides näitlemist, kuid pärast propagandafilmides osalemise keeldumisest ühines ta vastupanuliikumisega.
Tema ainus poeg suri 1981 narkootikumide üledoosi tagajärjel.
1974. aasta laskesuusatamise maailmameistrivõistlused
1974. aasta laskesuusatamise maailmameistrivõistlused olid 13. maailmameistrivõistlused laskesuusatamises, mis toimusid 26. veebruarist 3. märtsini Nõukogude Liidus Minskis. Esimest korda oli maailmameistrivõistlustel kavas 10 km sprint.
10 km sprint
Finaal: 28. veebruar Osavõtjaid: 56 Ametlikud tulemused <br style="clear:both;" />
Skautide Maailmaorganisatsioon
Skautide Maailmaorganisatsioon (inglise keeles World Organization of the Scout Movement, lühend WOSM) on enam kui 28 miljoni liikmega ülemaailmne skautide organisatsioon, mille lõi lord Robert Stephenson Smyth Baden-Powell 1920. aastal.
1928. aasta suveolümpiamängud
1928. aasta suveolümpiamängud olid IX kaasaegsed olümpiamängud, mis toimusid 17. maist 12. augustini 1928 Amsterdamis, Hollandi teises pealinnas (rajatud 1275. aastal). Amsterdam asub Hollandi lääneosas, Zuiderzee lahe osa Ijsselmeeri ääres, Amsteli jõe suudmes.
1974. aasta laskesuusatamise maailmameistrivõistlused
20 km
Finaal: 27. veebruar Osavõtjaid: 57 Maailmameister 1973: Aleksander Tihhonov Ametlikud tulemused <br style="clear:both;" />
1928. aasta suveolümpiamängud
Amsterdam kinnitati olümpialinnaks ROK-i 21. istungil Roomas 1923. aastal. Esialgne otsus võeti vastu juba 1921. aastal ROK-i 19. istungil Lausanne'is.
1974. aasta laskesuusatamise maailmameistrivõistlused
4×7,5 km teatesõit
Finaal: 1. märts Osavõtjaid: 14 võistkonda Maailmameister 1973: Aleksandr Tihhonov, Rinnat Safin, Juri Kolmakov, Gennadi Kovaljov <br style="clear:both;" />
1928. aasta suveolümpiamängud
Neil olümpiamängudel süüdati esimest korda olümpiatuli.
Mängudel osales 46 riigi 2883 sportlast. Eestlastest tulid olümpiavõitjaks Voldemar Väli Kreeka-Rooma maadluses ja Osvald Käpp vabamaadluses.
PSA lend 182
Eellugu
Endise lennufirma Pacific Southwest Airlinesi lend 182 oli transiitlend. PSA Boeing 727-214 alustas hommikul lendu Sacramentost ja tegi vahepeatuse Los Angeleses ning lendas edasi San Diegosse. Lennukis oli koos meeskonnaga 135 inimest. San Diego rahvusvahelisel lennujaamal on kurikuulus maine. Väga tiheda liiklusega lennujaamal (umbes 600 lendu päevas) on vaid üks maandumisrada. Lisaks on lennujaam kesklinna lähedal. Piloodid on ohtudest teadlikud ja püüavad olla San Diego lennujaama läheduses lennates eriti tähelepanelikud. Ilmastikuolud lendamiseks olid sel päeval head.
Õnnetuse põhjuste uurimine
Õnnetust uuris NTSB (Ameerika Ühendriikide lennuohutuse eest vastutav amet). Uurimise käigus selgus, et õnnetuse juhtumisele aitasid kaasa paljud tegurid. Lennujuhtimiskeskuse ja lennuki musta kasti lindistuste põhjal leiti, et PSA meeskond ei järginud vastavaid protseduure lennujuhiga suheldes. Lend 182 kaotas Cessna vaateväljalt, kuid ei teavitanud sellest lennujuhti. Teiseks muutis Cessna 172 ootamatult kurssi ega informeerinud sellest lennujuhtimiskeskust. Viimane ohtu suurendav põhjus oli see, et lennu 182 meeskond rääkis omavahel kõrvalistest isiklikest teemadest ja nende tähelepanu ei olnud täielikult lennuki juhtimisel. Kuna lennukirusud olid killustunud, siis oli algselt keeruline öelda, kas lennukit oleks saanud päästa. NTSB lõplik otsus järeldas, et lennuk oli peale kokkupõrget täielikult kontrollimatu ja õnnetus vältimatu. Lennuõnnetus märgiti inimfaktori tagajärjel põhjustatud õnnetusena.
Ogalik
Ogalik (Gasterosteus aculeatus) on ogalikuliste seltsi kuuluv väike kala, millele on iseloomulikud keha katvad luuplaadikesed ja seljauime ees paiknevad ogad. Nad on laialdaselt levinud põhjapoolkera rannikumeredes ning neid võib kohata nii mere- kui ka magevees.
Ogalikud on tuntud isahoole poolest: just isased kalad ehitavad pesa ning hoolitsevad marja ja vastsete eest.
Kirjeldus
Ogalik on väikekala, kes kasvab kuni 10 cm pikkuseks ja 4 g raskuseks, eluiga ei ületa tavaliselt 4 aastat. Tema seljauime sees on kolm pikka oga, keha katavad luuplaadid, soomused puuduvad. Kehavärvuselt on ülaosa rohekaspruun kuni hõbedane, altpoolt hõbedane või valge. Kudemisajal muutub isaste värvus: silmad sinaka läikega, kõhualune punane, selg sinakas roheline.
Ogalik on levinud jõgedes, järvedes ning väiksema soolsusega meredes kogu Euroopas, Alžeerias, Aasia põhjaosas ja Põhja-Ameerika vetes. Eelistab veekogus taimestikuvööndi liivast või mudast põhja.
Erinevalt enamikust kaladest erineb ogaliku kudemisperiood selle poolest, et esineb lõimetishooldus, kusjuures isane ehitab selle jaoks omapärase pesa.
Rahvapäraseid nimetusi
Luuk, krepka, pistakarka, hakk, raudak, raudkala, sitapiik, täägel, traks jne.
Anarhofuturism
Anarhofuturism on kirjandus- ja kunstivool, mis organiseerus 1910 ("Võidusõiduauto on kaunim Samothrake Nikest"). Anarhofuturismile, millele avaldas mõju revolutsioonivõitlus, on iseloomulik anarhistlik mässuvaim, püüe epateerida kodanlast. Anarhofuturistide loomingut iseloomustab anarhistlik ideelis-esteetiline karakteristika. Anarhofuturismile on omane vanade kultuuritraditsioonide hülgamine; eesmärgiks seati uue, industriaalsele tsivilisatsioonile vastava kirjanduse loomine. Kõrvuti uue elutunde kajastamisega taotlevad anarhofuturistid poeesia väljendusvahendite rikastamist, kasutavad rohkesti varem ebapoeetiliseks peetud väljendeid ja kujundeid. Poeesias hülgasid anarhofuturistid loogilise mõttearenduse ja eiravad tihti keelereegleid. Seda iseloomustab traditsioonilise süntaksi eiramine ja julge, kõlaefektidele rajatud sõnajärjestus. Poeetilise elamuse saavutamiseks püüavad nad toetuda üksiku sõna vahetule mõjule. Värssidesse põimitakse märke, valemeid ja sümboleid. Proosale on iseloomulik katkendlik ja närviline telegrammstiil.
Ogalik
Püük Eestis
Suuremahulist ogalikupüüki alustas Jüri Art ning erilist edu saavutas selles Ferdinand Art. Näiteks 1930. aastate lõpus püüdis viimane aastas 20–25 tonni ogalikke (samas oli kogu küla toodang umbes 40 t ja võib-olla ka natuke enam). Püük oli iseäranis tulusam septembrist detsembri lõpuni ja seda ka Nõukogude ajal, kuna neid oli siis kergem turustada ning erinevalt teistest kalaliikidest sai neid püüda ranna lähedalt, mis oli sügisesi mereolusid arvestades eelistatud. Püügiviis hakkas kaduma 1975. aasta järel seoses Ferdinand Arti surmaga.
Anarhofuturism
Ühisjooni anarhofuturismiga on ka küberpungil.
Vitoria-Gasteiz
Vitoria-Gasteiz on linn Hispaanias, Baski autonoomse piirkonna pealinn ja Araba provintsi halduskeskus. Linn asub Zadorra jõe ääres.
Vanalinn on hästi säilinud, seal asuvad Casa del Cordón, gooti stiilis Püha Maria katedraal, arheoloogiamuuseum ja Torre de Doña Otxanda, kus asub loodusteaduste muuseum.
pisi|tühi|Vitoria-Gasteizi maakonna asukoht Araba provintsis
Ordinaarium
Ordinaarium (ladina keeles ordinarium missae) on läänekristluse traditsioonis, eriti roomakatoliku kirikus missa või tunnipalvuse muutumatu tekstiline osa, mis igal päeval kordub.
Suur osa tekstidest aga muutub igal päeval vastavalt kirikukalendrile, neid osi nimetatakse propriumiks.
Hüpernatreemia
Hüpernatreemia on organismi patoloogiline seisund, mille korral on Na+-ioonide kontsentratsioon kehavedelikes on võrreldes veesisaldusega liiga suur. Hüpernatreemia on tingitud neerude kontsentratsioonivõime häirumisest. Selle haigusega kaasnevad peapööritus, kooma, hallutsinatsioonid ja nõrkushood.
Etioloogia ja patogenees
Hüpernatreemia võib olla tingitud mitmest tegurist, peamiselt vee ebapiisavast tarbimisest, liigsest veekaost ja Na+ kuhjumisest organismis.
Ebapiisav vee tarbimine
Ebapiisava vee tarbimise põhjused võib liigitada järgmiselt:
Liigne veekadu
Veekadu võib olla ekstrarenaalne ja renaalne. Ekstrarenaalset veekadu esile kutsuvad tegurid on järgmised: Renaalsed veekaod liigitatakse kaheks:
Diabetes insipidus ' e 2 vormi
Omandatud nefrogeense diabetes insipidus ' e tekke teguriteks on kroonilise neeruhaiguse olemasolu ning samuti ka liitiumi tarvitamine (liitium takistab ADH toimet).
Na+ kuhjumine organismis
See on kolmas võimalus hüpernatreemia kujunemiseks, mille kutsuvad esile:
Tšatša (brändi)
pisi|300x300px|Klaas [[Kahhethi tšatšat.]] Tšatša (gruusia keeles: ჭაჭა  <span class="IPA" title="Representation in the International Phonetic Alphabet (IPA)">[tʃ'ɑtʃ'ɑ] ) on gruusia brändi, mida valmistatakse enamasti viinamarjapressimise jääkidest (seemned, kestad). Eurooplastele on selle joogi tavapärasem nimetus itaalia grappa. Toorainena kasutatakse ka tooreid või metsikuid viinamarju, viigimarju, mandariine, apelsine või mooruspuuvilju. Destilleeritakse kaks korda, harvem ka üks kord.
Ehmja
Ehmja on küla Lääne maakonnas Lääne-Nigula vallas. Asub Lääne-Nigulast loodes.
Tšatša (brändi)
Algselt oli tšatša ainult kodustes tingimustes valmistatud kange jook ehk puskar, kuid tänapäeval valmistatakse seda ka tööstuslikult viinavabrikutes. Üks kuulsamaid tšatšasid on Binekhi Estragon, mis teenis 2007. aastal Mundus Vini hõbemedali.
Ehmja
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Martna valda.
Ehmja külast on leitud jälgi muinas- ja keskaegsest asustusest. Külast on leitud 5.–6. ja 11.–12. sajandist pärinevaid kalmistu (Ehmja kivikalme) jäänuseid. Ehmjal asub Ehmja Kuradimägi, mis võis olla vanade eestlaste linnusease või kultusekoht.
Tšatša (brändi)
Selle alkohoolse joogi kangus on tavaliselt 45–50%, harvem ka 60%. Juuakse napsina puhtalt, kuid ka segatuna kokteilides puuviljade ja jääga. Mõnes piirkonnas tarvitatakse aperitiivina. Kuulsate gruusia toostide juurde kuulub kindlasti ka tšatša. Gruusia külalislahkus on legendaarne – tooste külaliste auks lausutakse väsimatult ning iga toosti peale juuakse. Sealjuures ei tohi unustada tšatša kangust, doseerida tuleb mõistlikult.
pisi|Tšatša valmistamine
16
16. aasta pKr
Valged roosid (album)
"Valged roosid" on Tarmo Pihlapi 1999. aastal ilmunud stuudioalbum, mis ilmus helikassetina ja CD-na. Albumi andis välja Hitivabrik.
Eripöörang
Eripöörang [α] on enantiomeere (optilisi isomeere) iseloomustav suurus, mis lahuste puhul võrdub polariseeritud valguse pöördenurgaga, mille tekitaks 10 cm paksune lahuse kiht kontsentratsiooniga 1. Viimase all mõeldakse lahust, mille 1 cm3 sisaldab 1 grammi optiliselt aktiivset ainet. Seega pöördenurk α = [α]·c·l, millest eripöörang [α] = α/(c·l).
Valged roosid (album)
Albumil on 18 laulu, kogupikkusega 53 minutit 20 sekundi
Eripöörang
Eripöörangu sümboli juurde märgitakse ka kasutatud valguse lainepikkus ja lahuse temperatuur. Tavaliselt määratakse eripöörang temperatuuril 20 °C lainepikkusel λ = 589 nm (naatriumiaurude kollane D-joon): [α]20 °CD.
Ruumalalise kontsentratsiooni c asemel võib kasutada ka kaalulist kontsentratsiooni p. Selle all mõistetakse lahustunud aine hulka grammides 1 grammi lahuse kohta. Seose mõlema kontsentratsiooni vahel saame, teades lahuse tihedust e, mida saab mõõta areomeetriga. Et 1 cm3 lahust sisaldab c grammi ainet ja kaalub samaaegselt e grammi, siis kaaluline kontsentratsioon. Siit c = p·e ja [α] = α/(p·e·l).
Suure-Lähtru
Suure-Lähtru on küla Lääne maakonnas Lääne-Nigula vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Martna valda.
Seal asub Suure-Lähtru mõisaansambel.
Sündinud 30. jaanuaril
''Siin loetletakse 30. jaanuaril sündinud tuntud inimesi.
Enivere
Enivere on küla Lääne maakonnas Lääne-Nigula vallas. Asub Lääne-Nigulast edelas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Martna valda.
Eniveres asub Jurgemägi ehk Kalmustimägi, kus on muistne matusepaik.
Arvo Aalto
Arvo Aulis Aalto (sündinud 13. juulil 1932) on endine Soome poliitik.
Ta oli 1969–1984 Soome Kommunistliku Partei peasekretär ja 1984–1988 partei esimees. Aastatel 1977–1981 oli ta Soome Rahva Demokraatliku Liidu mandaadiga tööjõuminister.
Noorpõlv
Arvo Aulis Aalto sündis Rovaniemis. Tema vanemad olid vasakpoolsete vaadetega Eevert Aalto ja Anni Aalto. Halvatud pereisa sooritas 1939 enesetapu.
Teise maailmasõja lõpu ajal oli Aalto evakueeritud Rootsi. Naasnuna oli tal kavas minna keskkooli, kuid selle asemel läks ta metsatööle. 14-aastaselt sai ta müürsepa abiks ja 19-aastaselt võeti ta vastu Rovaniemi müürseppade hulka. Ta hakkas tegutsema ka ametiühingu usaldusmehena. Ta huvitus lugemisest ja oli kirikust lahkunud. Aastal 1952 astus ta kommunistlikku parteisse. Tema õpingud jätkusid alles 1955 Sirola-opistos. Ta elas sel ajal Kemis ja Kemijärvis.
Parteitööl
Pärast Sirolat meelitati Aalto Soome Kommunistliku Partei Lapimaa piirkonna majandusjuhiks, kuigi ta ei tundnud asja ja ka palk vähenes tunduvalt. Aastal 1959 pidi ta kolima Kemist Rovaniemisse partei piirkonnasekretäriks. Aalto käis Moskvas õppimas, kus tema pilt Nõukogude Liidust muutus märgatavalt kriitilisemaks. Ta toetas siiski Nikita Hruštšovi režiimi, mis oli alustanud uuendusi.
Aaltost sai partei Lapimaa piirkonna sekretär ja 1964 läks ta jälle Kemisse tagasi. Ta tegutses mitu aastat partei suurima liikmeskonnaga piirkonnas ja pööras tähelepanu muu hulgas kommunistliku partei ja Soome Rahva Demokraatliku Liidu tegevuse paralleelsusele. Tema praktilised mõtted nende ühendamisest laitis esimees Aimo Aaltonen maha. Aaltonenist sai hiljem üks parteiopositsiooni silmapaistvamaid tegelasi. Opositsioon pooldas iseseisvat kommunistlikku parteid ja rõhutas Leninit traditsiooniliselt tõlgendades, et Soome Rahva Demokraatlik Liit on "demokraatlik koostööorganisatsioon". Kui partei hakkas enne 14. kongressi (1966) lagunema, asus Aalto uuendajate poolele, sest need tundusid talle avatumad ja meeldivamad. Aastal 1966 said uuendajad parteis enamuse ja esimeheks valiti Aaltoneni asemel Aarne Saarinen. Opositsioon alustas seejärel võitlust, et saada partei tagasi "tervete jõudude" kontrolli alla. Lapimaa piirkond jäi Aalto juhtimisel enamuse võimu alla.
Partei peasekretäri ja ministrina
Partei 15. kongressil 1969, mis tegi partei lagunemisele lõpu, valiti Aalto peasekretäriks ja poliitbüroo liikmeks. Aalto kolis Helsingisse Kontulasse. Aastal 1970 sõlmiti lepe, mis tagas opositsiooni kohad partei juhtkonnas; Aalto pidas seda partei reeglite prügikorvi heitmiseks. Opositsioon, mida 1970ndate alguses hakati nimetama taistolasteks, ründas teda kui peasekretäri palju. Kui rünnakud ei paistnud vaibuvat ja opositsiooni eraldi tegutsemine jätkus, otsustas Aalto hakata koondama enamuse esindajaid vastulöögi andmiseks partei kaitseks. Aaltost sai partei opositsiooni viha sümboolne peaobjekt. Üha enam opositsiooni pooldama hakanud NLKP hakkas Aaltosse halvemini suhtuma.
Aprillis 1977 sai Aaltost tööjõuminister Kalevi Sorsa teises valitsuses. Tööjõuministrina püüdis ta kaitsta töörahva huve, kuid teda kritiseeriti massilise töötuse tõttu. Aalto jäi samale ametikohale Mauno Koivisto teises valitsuses. Ministrit kutsuti kord riigikohtusse, sest ta oli töölisi üles kutsunud kaitsma töökohtadel oma huve, mida tõlgendati sobimatu streigiõhutamisena. Aalto poliitiline sekretär oli Leevi Lehto. Koos Lehtoga koostas 1978. aasta lõpus Kriittinen Korkeakoulu kõne "ajaloolisest kompromissist", milles räägiti leninlikult liitumisest "progressiivse kodanlusega". Kõne avaldati väljaandes Kommunisti, kuid mõne kuu pärast kritiseerisid seda hävitavalt NLKP ja taistolased. Ajaloolist kompromissi tõlgendati Aalto reformismina. Kuigi Aalto loobus sellest mõttest, heideti seda talle ka hiljem ette. Märtsis 1981 kutsusid Erkki Rautee ja Veikko Lehtinen Aalto tagasi peasekretäri kohale selle tööga nende meelest halvasti hakkama saanud Erkki Kivimäkiasemele; talle jäi ka ministriportfell.
Aalto läks parteitööle tagasi just enne 19. kongressi. Tema ülesandeks jäi kongressi ettevalmistamine. Selleks palkas ta Lehto ja opositsiooni esindaja Juhani Ruotsalo. Aalto pidas nende tööd heaks, kuid pärast kongressi leidis, et nad on teda petnud. Osa enamusest ootas kongressilt juhtkonnavahetust ja kompromissidele lõpu tegemist. Saarinen ja Taisto Sinisalo jäid siiski veel aastaks esimeesteks, kuigi opositsiooni esindatust tagavast leppest loobuti. Aaltol oli pooldajaid, kuid ta loobus esimeheks kandideerimast.
1982. aasta erakorralisel kongressil juhtkond lõpuks vahetus: esimeheks sai kolmanda liini esindaja Jouko Kajanojan. Aalto säilitas mõlemal kongressil oma koha peasekretärina. Aalto, kes oli kolmandasse liinisse suhtunud algul positiivselt, hakkas muutuma selle suhtes kriitilisemaks, leides muuhulgas, et nad mängivad partei opositsiooni kätte. Noortel lõi tema meelest võim pähe. Aalto alustas uuesti võitlust partei hoidmiseks enamuse käes.
Partei esimehena
Esimehena hakkas Aalto parteid uuendama ja laskis Yrjö Rautiol kirjutada partei uue programmi, mis kiideti heaks 1987 21. kongressil, millel Aalto valiti oma tööd jätkama. Tal ei õnnestunud aga suurendada partei populaarsust ja näiteks 1987. aasta parlamendivalimistel sai Soome Rahva Demokraatlik Liit järjekordselt lüüa ja ka Aalto ise ei pääsenud parlamenti.
Aastal 1988 lahkus Aalto partei esimehe kohalt, kui majandusskandaali tõttu sai partei õhtulehtede igapäevaseks kõneaineks. Partei majandusjuht Jorma Sorvari oli hakanud partei varasid distsiplineerimatult investeerima ja ees oli katastroof, mis viis 35 miljoni Soome marga suuruse kahjumini. Aalto võttis selle eest poliitilise vastutuse ja astus pärast surveavaldusi tagasi. Ta oli varem tõdenud, et ei olnud mingeid põhimõttelisi takistusi partei varade investeerimiseks eraettevõtetesse, mida partei hakkas pooldama ka oma uues programmis.
Isiklikku
1950ndate lõpus tutvus Aalto Onervaga. Kui too jäi rasedaks, siis nad abiellusid.
Pärast partei esimehe kohalt tagasiastumust kolis Aalto Portugali.
17
17. aasta pKr
Koha
Koha
Koha (Sander lucioperca) on ahvenaliste seltsi kuuluv röövkala.
Morfoloogia
Koha on kiirekasvuline kala, pikkus keskmiselt 40–70 cm ja kaal keskmiselt 2-4 kg. Maksimaalne registreeritud pikkus kuni 130 cm ja kaal kuni 20 kg. pisi|Koha pea lähedalt. pisi Keha süstjas, pea kitsas ning sujuvalt teravnev. Kaks seljauime, esimesel seljauimel ogakiired. Seljalt küljejooneni värvus rohekashall, tumedate püstvöötidega, kõht sinakas või roosakasvalge. Rinnauimed läbipaistvad, pärakuuim roosakas või hallikas ning kõhuuimed pruunikate või hallikate laikudega. Silmad pronksikarva. Koha silmades puudub tume pupill, mistõttu võivad need tunduda tuhmid. Keha katavad ktenoidsoomused. Suu suur, suunurk ulatub silma tagaserva alla, hammastikus on lisaks ka kihvad.
Levik ja elupaik
Koha looduslik levila on Kesk- ja Ida-Euroopa- Kaspia-, Araali-, Läänemere-, Musta- ja Põhjamere valgaladel.
Eestis elab koha Võrtsjärves ja Peipsi järves, Kagu- ja Lõuna-Eesti järvedes, Emajões ning Läänemere magestunud veega lahtedes.
Koha elab kiiresti soojenevates, vähese veeläbipaistvusega hapnikurikastes veekogudes. Kohale ei meeldi rikkalik veetaimestik, ta tegutseb avavees. Noored kohad liiguvad salkades, vanemad tegutsevad üksikult. Koha väldib mudaseid veekogu osi. Koha eelistab suuremaid, tumedaveelisi ning ühtlaselt läbisoojenevaid toitainesooladerikkaid järvi, kus on piisavalt hapnikku ka vee põhjakihtides.
Toitumine
Koha on röövkala. Saakkaladeks on ahven, kiisk, väike latikas, Peipsi tint, särg, räim, meritint. Kudemisajal kohad ei toitu. Kõige intensiivsem toitumisperiood suve teisel poolel. Saaki püüab jälitades või varitsedes, päeval ei toitu.
Esimeseks toiduks on kohamaimudel zooplankton (aerjalgsete vastsed, vesikirbulised ja surusääsklaste vastsed). 5-10 cm pikkuselt hakkab koha sööma kalu ning läheb üle röövtoidule. Röövtoidule ülemineku järel võib koha kuni kaks aastat kõrvaltoiduna süüa veel selgrootuid. Täiskasvanuna sööb enamasti karpkalalisi ja pehmema luustikuga kalu.
Sigimine
Koha saavutab suguküpsuse 3 - 5 aastaselt, olles 35-45 cm pikk. Isased kalad on suguküpsed 3-4 aastaselt ja emased 4-5 aastaselt.
Kohadel on üle 500 000 marjatera. Kudemisperiood kestab aprillist juunini. Koha koeb liivasel või kivisel põhjal pesasüvendisse.
Kudemine algab temperatuuridel 12-14 C ja lõpeb temperatuuriga 20-21 C. Vastsed kooruvad 10-15 C juures, 3-11 päeva pärast.
Koelmud asuvad liivase ja kivise põhjaga kohtades 1-3 m sügavusel. Isane kaevab liiva või kruusa sisse pesalohu, kuhu emane heidab marjaterad. Isaskala jääb viljastatud marja täis pesa valvama, ventileerides seda rinnauimede abil ning peletades eemale teisi (rööv)kalu.
Töönduslik tähtsus
Koha kala liha on kõrgelt hinnatud ja Eestis on koha oluline ekspordiartikkel.
Koha on ka hinnatud spordikala. Harrastuskalastajad püüavad koha spinningu, elussööda, ujukõnge, põhjaõnge, tirgu ja mailiga. Püütakse õhtu eel, öösel ja varahommikul. Ainulaadseks koha püügiviisiks Võrtsjärves on olnud kalepüük purjekaga.
Koha on majanduslikult üks tähtsamaid kalaliike Läänemeres ja Eesti siseveekogudes. Esimene püük toimub kudemisrändel ja teine septembrist detsembrini. Rohkem kui 80% aastasaagist püütakse sügisel. Enim kasutatud püügivahend on nakkevõrk.
Kasvatamine
Koha kasvatamise ajalugu ulatub 19. sajandisse. Esmased teated pärinevad Kesk- ja Ida-Euroopast, kus kohasid kasvatati koos karpkaladega.
Alguses kasvatati koha väga väikestes kogustes. 20. sajandi algul alustati kohamaimude ja noorkohade tootmist pinnasetiikides kohavarude taastamise ja täiendamise eesmärgil. 20. sajandi keskel hoogustus kasvatusvõimaluste uurimine nii Nõukogude Liidus, Euroopas (Ungaris, Soomes, Prantsusmaal ja mujal) kui ka Põhja-Ameerikas.
21. sajandini oli kohakasvatus ekstensiivne ning teda peeti tiikides pigem lisaliigi või tõhusa biomelioraatorina. 21. sajandi alguses hakati koha kasvatama Lääne-Euroopas vee korduvkasutusega süsteemides (RAS, ingl recirculating acquaculture system). 21. sajandi esimese kümnendi lõpuks tegeles intensiivse kohakasvatusega umbes 10 suuremat kasvandust.
Kuigi intensiivse kasvatamise meetodid on veel arendusjärgus, peetakse koha Euroopas, sealhulgas Eestis, heade turuväljavaadete tõttu üsna perspektiivseks liigiks.
Hermann Hesse
pisi|Hermann Hesse (1927) Hermann Karl Hesse (2. juuli 1877 Calw – 9. august 1962 Montagnola) oli saksa proosakirjanik, luuletaja, esseist ja kriitik. Ta tegutses ka kujutava kunsti ja muusika vallas. Ta tuntuimad teosed on "Stepihunt", "Siddhartha" ja "Klaaspärlimäng". Ta sai 1946. aastal Nobeli kirjandusauhinna.
Päritolu
Hesse vanemad olid misjonärid Indias. Tema isa Johannes Hesse oli baltisakslane, kes sündis Paides ja kasvas Eestis 11 aastat. Seetõttu sai Hermann sündides nii Saksamaa kui ka Venemaa kodakondsuse. Hesse sõnul oli tema isapoolsetel baltisaksa juurtel väga oluline osa tema enda identiteedi väljakujunemisel.
Isapoolne vanaisa Carl Hermann Hesse oli lõpetanud Tartu ülikooli ja töötanud Paides kreisiarstina, onu Benjamin Hermann Karl Hesse oli Rõngu Mihkli koguduse, Tallinna Toomkoguduse ja Tallinna Oleviste koguduse pastor ning Tallinna Linnamisjoni asutaja. Ema Marie Gundert oli Württembergi indoloogi tütar.
Elulugu
Hermann Hesse sündis Calwi linnas Württembergis Saksamaal misjonäri perekonnas.
Tal oli 5 õde-venda, kellest kaks surid juba imikueas. Hesse kasvas üles Švaabimaa pietistide perekonnas, milles kehtis põhimõte koondada usklikke väikestesse mõttegruppidesse.
1890. aastast õppis Hesse Göppingeni ladina koolis, mille lõpetamise (Landexamen) järel sai ta õiguse õppida tasuta evangeelses seminaris. Aastal 1891 põgenes ta evangeelsest seminarist. Hiljem vahetas ta sageli töökohti (raamatukaupluse õpipoiss, mehaaniku õpipoiss, antiigikaupmees jne). 1904. aastal pühendas ta end kirjandusele Gaienhofeni külas (praegu asub seal üks paljudest Hessele pühendatud muuseumidest). Aastal 1905 abiellus Hesse Maria Bernoulliga, neil sündis kolm poega. Aastatel 1910–1912 reisis ta palju: Austriasse, Itaaliasse, Šveitsi ja Indiasse. Aastal 1911, pärast reisi Indiasse, asus ta koos perega elama Berni. Alates 1919. aastast elas Hermann Hesse peamiselt Montagnolas Tessini kantonis. Neli aastat hiljem sai temast Šveitsi kodanik. Mõni aeg pärast seda lahutas ta end abikaasast, 1924. aastal abiellus Ruth Wengeriga, hiljem kunstiajaloolase Ninon Dobliniga. Hesse elas Montagnolas surmani 9. augustil 1962.
Looming
Kirjanduslikku tegevust alustas luulega ja impressionistliku proosaga. Varasemas loomingus huvitus ta peamiselt inimese eneseleidmisest (nt "Peter Camezind"). Hesse oli luuletaja, jutustaja, esseist (näiteks esseed Novalisest, Goethest, Hölderlinist), kriitik ja maalikunstnik, aga ta huvitus ka muusikast.
Teosed
Eesti keeles on ilmunud veel proosavalimikud "Eelkevad" (1929), "Unenäokingitus" (1970) ja "Lõputu unenägu: muinasjutte, autobiograafilist" (1990), esseevalimik "Fantaasiad" (1995), tsitaadivalimik "Võluri sõnad" (2000) ning kogumik "Muusika: tähelepanekud, luuletused, retsensioonid ja kirjad" (2005).
Jean-Louis Trintignant
thumb|Jean-Louis Trintignant 2007. aastal Jean-Louis Trintignant (11. detsember 1930 Piolenc – 17. juuni 2022) oli prantsuse filminäitleja.
Jean-Louis Trintignant on tuntust kogunud filmidega "Mees ja naine", "Kolm värvi: punane", "Minu öö Maudi juures" ja "Z".
Tunnustus
Berliini filmifestivali auhind (1968)
David di Donatello auhind (1972)
Euroopa filmiauhind (2012)
Neljal korral on ta olnud Prantsuse Kunstide Akadeemia auhinna Césari nominentide hulgas (1987, 1995, 1996 ja 1999).
Isiklikku
Trintignant oli kaks korda abielus. Tema esimene abikaasa oli näitleja Stéphane Audran.
Aastail 1960–1976 oli ta abielus filmilavastaja Nadine Trintignantiga. Sellest abielust sündis kolm last: Marie Trintignant (1962–2003), Vincent Trintignant (sündinud 1973) ja Pauline, kes suri 11-kuuselt.
Tema onu Maurice Trintignant oli tuntud autovõidusõitja.
Allikotsa
Allikotsa on küla Lääne maakonnas Lääne-Nigula vallas.
Ladoga
Küla on esimest korda mainitud 1834. aastal ja siis oli seal 26 talu. 1885 oli külas 26 talu.
Allikotsa
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Martna valda.
Asub Matsalu rahvuspargi alal.
1968. aasta suveolümpiamängud
1968. aasta suveolümpiamängud olid XIX kaasaegsed olümpiamängud, mis toimusid 12.–27. oktoobril 1968 Méxicos.
México kinnitati olümpialinnaks ROK-i 60. istungjärgul Baden-Badenis 1963, kus ta edestas Detroiti (USA) häältega 30:14. Veel kandideerisid Buenos Aires (Argentina) ja Lyon (Prantsusmaa).
Putkaste (Lääne-Nigula)
Putkaste on küla Lääne maakonnas Lääne-Nigula vallas.
1968. aasta suveolümpiamängud
Võistluspaigad
Olümpiamängude peaareen oli Estadio Olimpico, mis valmis 1952. aastal ja mille projekteeris arhitekt Diego Rivera. Staadionil oli 80 000 istekohta. Muud võistluspaigad olid Estadio Azteca (105 800 pealtvaatajakohta) – jalgpall; Palacio de los Desportes (22 500) – korvpall; Arena Mexico (15 000) – poks; Auditorio Nacional (12 500) – võimlemine; Gimnasio Olimpico (5250) – võrkpall; Alberca Olimpico (10 000) – ujumine; Insurgentese teater – tõstmine; Pistahelo jäähall – maadlus; Velodromo Olimpico (6000) – jalgrattasport. Omapärane oli Xochimilco rahvusparki rajatud 2200 m pikkune, 125 m laiune ja 13,5 m sügavune aerutamis- ja sõudekanal, kuhu vee puhtana hoidmiseks lasti Jaapanist toodud veekasve söövaid kalu. Ratsutamine toimus Campo Marteli väljakul, kuid kolmevõistlejad pidid võistlema 180 km kaugusel Avandros. Purjetajad seilasid veelgi kaugemal, Méxicost 400 km kaugusel asuvas Acapulcos. Jalgpalli alagrupimänge peeti lisaks Méxicole Pueblas, Guadalajaras ja Leónis.
Putkaste (Lääne-Nigula)
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Martna valda.
1968. aasta suveolümpiamängud
Avatseremoonia
Olümpiatule süütas esimest korda naine, Norma Enriqueta Basilio de Sotelo. Olümpiavande andis kergejõustiklane Pablo Lugo Garrido. Olümpiamängud kuulutas avatuks Mehhiko president Gustavo Diaz Ordaz.
Riigid ja sportlased
Osales 5516 sportlast, neist 781 naist.
Esimest korda osalesid Saksa DV ja Saksa FV eraldi.
Vera Časlavska (Tšehhoslovakkia) võitis naiste sportvõimlemises neli kuld- ja kaks hõbemedalit.
Alfred Oerter (USA) võitis järjest juba neljanda olümpiakulla meeste kettaheites.
Elektronegatiivsus
pisi|400px Elektronegatiivsus on dimensioonita suurus, mis iseloomustab aatomi suhtelist võimet siduda endaga molekulis või keemilises ühendis elektrone. Suure elektronegatiivsusega elementide aatomid seovad tekkinud molekulides elektrone tugevalt. Kokkuleppeliselt võetakse ühikuks liitiumi aatomi elektronegatiivsus XLi = 1. Teiste elementide elektronegatiivsused leitakse võrdluse teel.
1968. aasta suveolümpiamängud
Riigid ja sportlased
Debbie Meyer (USA) oli esimene ujuja, kes võitis ühtedelt mängudelt kolm kuldmedalit.
Elektronegatiivsus
Tabelis on esitatud mõne elemendi elektronegatiivsus.
Tinglikult saab elektronegatiivsuse põhjal eristada metalle ja mittemetalle. Elemendid elektronegatiivsusega alla 1,7 on metallilised, elektronegatiivsusega üle 1,7 mittemetallilised. Elektronegatiivsuste vahe alusel saab ka kindlaks teha valdava sideme liitaine molekulides ning ühendeis. Elemendid, mille elektronegatiivsuste vahe on alla 1,7, moodustavad kovalentse sideme, teised ioonilise sideme.
Ühendites täiendavad suurema elektronegatiivsusega elemendid oma välist elektronkihti kuni oktetini (8 elektronini) nende valentselektronide arvel, mida loovutavad väiksema elektronegatiivsusega elementide aatomid. Erandiks on vesinik, mis täiendab elektronide arvu kuni kaheni.
1968. aasta suveolümpiamängud
Varia
Esimest korda peeti olümpiamängud kõrgmäestikutingimustes. Õhk sisaldas 30% vähem hapnikku kui meretasapinnal. Tingimused olid soodsad lühiajalist pingutust nõudvatele spordialadele (tõstmine, ujumine). James Hines püstitas maailmarekordi 100 m jooksus, joostes esimest korda alla 10 sekundi (9,95). Tommie Smith püstitas maailmarekordi 200 m jooksus, joostes esimest korda alla 20 sekundi (19,8). USA meeskond jooksis 4×100 m teatejooksu 3.56,1-ga, mis püsis maailmarekordina 25 aastat. Robert Beamon hüppas kaugust 8.90, mis püsis maailmarekordina 22 aastat. Kolmikhüppes parandati maailmarekordit 5 korda. Kõigis jooksudes, sealhulgas teate- ja tõkkejooksudes kuni 800 meetrini püstitati maailmarekord, välja arvatud naiste 400 m jooksus ja 80 m tõkkejooksus ning meeste 110 m tõkkejooksus, kus sündis ainult olümpiarekord.
Jalgrattaspordis ületati kõik maailmarekordid. Mõnel alal ületas enamik sportlasi senise maailmarekordi.
Samuti korraldati alates 1966. aastast naisvõistlejatele sookontrolli, mis sundis mõnedki "naised" spordist loobuma.
Mitmed USA neegersportlased tulid autasustamispjedestaalile mustades sokkides, mis sümboliseeris nende vaesust, ja tõstsid hümni ajal musta poksikindaga käe, mis sümboliseeris nende ühtsust ja võitlust diskrimineerimise vastu. USA olümpiakomitee diskvalifitseeris 200 m jooksu medaliomanikud Tommie Smithi ja John Carlose selle eest eluks ajaks.
20 enim medaleid võitnud riiki
Riikide mitteametlik paremusjärjestus
Marie Trintignant
Marie Trintignant oli filminäitleja Jean-Louis Trintignant' ja filmilavastaja Nadine Trintignant' tütar.
Ta on maetud Père-Lachaise'i kalmistule.
Sündinud 31. jaanuaril
''Siin loetletakse 31. jaanuaril sündinud tuntud inimesi.
Jürgen Fahrensbach
Jürgen Fahrensbach (ka von Fahrensbach, Farensbach, Varnsbeke, Varensbeke) (1551 või 1552 – 17. mai 1602 Viljandi) oli baltisaksa ja tõenäoliselt ka eesti päritolu Liivimaa aadlik ja väepealik Liivimaa sõjas.
Kirjanduses esineb Jürgen (Jörgen) Farensbachi eesnimena ka Georg (ladina Georgius Farensbecius), Vene allikates vastavalt Юрий Францбек ja Poola ajaloos on ta jäädvustunud kui Jerzy.
Päritolu
Baltisaksa ajaloolased on tema suguvõsa näinud Reinimaa päritolu, kuid seda ei saa usaldusväärselt tõestada. Uuemal ajal on esile kerkinud versioon tema eesti päritolu kohta. Nimi on esinenud kujudel Varnsbeke, Varensbeke, Varnsbach, Varnspech, Farenbeck, Farensbeke, Parembeke jne. Eesti perekonnanimi Parenbeke (Parasmägi) on Eestis registreeritud hiljemalt 13. sajandi lõpust. Nad olid sugulased Wacke perekonnaga, kellest hiljem said Uexküllid.
Elulugu
Jürgen Fahrensbach osales 1570. aasta jaanuaris oma onu Klaus Kurselli juhitud Tallinna lossi afääris, mille ajal kohalikud mõisamehed kui rootsi palgasõdurid selle enda kätte haarasid, nõudes teenistuse eest maksmata tasu. Kui rootslased lossi sama aasta märtsis tagasi vallutasid, õnnestus Fahrensbachil napilt põgeneda. Ta vangistati venelaste poolt, kuid astus peagi nende teenistusse, osales ka Tallinna piiramises 1570–1571, juhtis seejärel 1572. aastal Oka jõe ääres saksa palgasõdurite salka võitluses tatarlaste vastu ja osales Paide vallutamises 1573. Siis aga lahkus ta segastel asjaoludel Vene teenistusest (ilmselt põgenes) ning asus Saaremaa asehalduri Claus von Ungerni soovituskirjaga (9. juuni 1575), milles asehaldur iseloomustas teda kui vene keele ja vene sõjakommete tundjat, Taani kuningas Frederik II alluvusse.
Taani õukonnas ja armees tegi Jürgen Fahrensbach kiiret karjääri. Taani õukonna teenistujate nimekirjas kuninga õuejunkur alates 5.10.1575, tõusis teenistuse lõpus õuemarssaliks (ametis 29.05–25.10.1579).
1576–1577 osales ta Danzigi ülestõusul poolakate vastu, oli rittmeistri auastmes Danzigi komissar ja sõjanõunik.
Pärast Saaremaa asehalduri Vincents Jueli uppumist septembris 1579 määrati ta ajutiseks Saaremaa asehalduriks. Talle läänistati kogu Saaremaa.
1580 asus Fahrensbach aga Taani kuninga nõusolekul ka Stephan Bathory teenistusse, kus ta sai endale lääniks Karksi. Talle pakuti ka Võnnu vojevoodi ametikohta, mille pärast tal tekkis tüli Taani kuningaga.
1584. aastal võttis Frederik II talt Saaremaa ära, misjärel Fahrensbach püüdis seda aadlike mässuga tagasi saada, kuid see katse ebaõnnestus. Nii asus Fahrensbach vaid Poola kuninga Zygmunt III Waza teenistusse ja sai peagi Võnnu vojevoodkonna vojevoodiks, Liivimaa aadlilipkonna ülemaks. Lisaks anti talle läänideks ka Tarvastu ja Ruhja.
Fahrensbach hukkus Rootsi-Poola sõjas Viljandi piiramisel 1602. aastal, sai haavata Tödweni lastud musketikuulist Viljandi linnuse vallikraavis ja suri hiljem haavadesse.
Mõisad
Talle kuulusid Karksi (Schloß Karkus), Võnnu (Schloß Wenden) ja 5. jaanuaril 1588 kuningas Zygmunt III kingitud Tarvastu loss (Schloß Tarwast) koos lossilääniga ja mõis Meisterhof (hiljem Rujen-Grosshof) Ruhja kihelkonnas.
Isiklikku
Jürgen Fahrensbachi vanemad olid Haimre (Heimar) ja Nõlva (Nelwa) mõisniku, Saksa ordumeistri saadik Wolmar Fahrensbach ja Tartu stiftifoogt Jürgen Kurselli tütar, kes oli ka Lihula linnuse valitseja Klaus Kurselli (surnud 1570), Haapsalu asehaldur Wolter Kurselli (surnud 1608) ja Saare-Lääne toomhärra, kuningas Magnuse õuejunkur Christopher Kurselli (surnud 1577) õde.
22. detsembril 1581 abiellus J.Fahrensbach, Dobele komtuuri Mathias von der Recke lese Sophiaga (surnud 1598 Karksis), kelle vanemad olid Nurmuiža (Nurmhusen, Kuramaa) mõisnik Jürgen Fircks (surnud 1600) ja Kuramaa piiskopi Johann von Münchhauseni vennatütar Anna Westphal. Abielust sündisid:
David Trimble
thumb|David Trimble, 2007 William David Trimble (15. oktoober 1944 – 25. juuli 2022) oli Põhja-Iirimaa poliitik.
Kahasse John Hume'iga pälvis ta 1998. aastal Nobeli rahuauhinna.
Numan Kurtulmuş
Numan Kurtulmuş (sündinud 23. märtsil 1959 Ünyes Ordu provintsis) on Türgi poliitik ja majandusteadlane. Ta oli 29. augustist 2014 kuni 19. juulini 2017 Türgi asepeaminister.
Ta sündis 1959. aastal Ünyes Ordu provintsis Türgis. Ta on lõpetanud Istanbuli ülikooli juures oleva ärijuhtimise kooli, saades sealt nii bakalaureuse kui ka magistrikraadi. Ta on täiendanud ennast Cornelli ülikooli juures New Yorgis. PhD majandusteaduse alal (1992). 1994. aastal oli ta Istanbuli ülikooli majandusteaduskonna dotsent, 2004. aastast majandusteaduse professor.
29. augustist 2014 kuni 19. juulini 2017 oli ta Türgi asepeaminister (nii Ahmet Davutoğlu esimeses, Ahmet Davutoğlu teises kui ka Ahmet Davutoğlu kolmandas valitsuses).
Isiklikku
Numan Kurtulmuş on abielus, paaril on kolm last.
Parmenides (Platon)
"Parmenides" kuulub Platoni hiliste või keskmiste dialoogide hulka ja on tuntud selle poolest, et sisaldab Platoni kriitilisi märkusi ideedeõpetuse aadressil, mida Platon näib olevat pooldanud alates dialoogist "Phaidon" ja millel põhineb "Politeia" ontoloogia.
Süžee
Teos on oma vormi poolest antud edasi kellegi Kephalose (see ei ole dialoogis "Riik" osalev Kephalos) jutustusena. Ta jutustab, kuidas ta koos sõpradega Klazomenaist Ateenasse jõudes kohtas Adeimantost, kes oli Zenoni sõbra Pythodorose sõber ning viimaselt kuulnud ammu (umbes 449 eKr) aset leidnud Parmenidese, Zenoni ja Sokratese kohtumisest Ateenas. Klazomenailased ja ateenlased läksid koos Antiphoni koju ning kuulsid temalt kunagise jutuajamise sisu, nagu selle oli edasi andnud Zenon.
Jutuajamise raamistikuks on Zenoni noorusajakirjutis, mida too polnud küll avaldanud, kuid mis oli tema tahtest hoolimata avalikuks saanud. Dialoogis osutatakse, et Zenon on just lõpetanud oma Parmenidese õpetust kaitsva traktaadi ettekandmise ning Sokrates esitab selle kohta täpsustava küsimuse ning saades Zenonilt kinnituse, et ta on probleemist korrektselt aru saanud, asub Sokrates sellele lahendusi pakkuma, kusjuures Zenon tõmbub vestlusest tagasi ning põhirolli võtab Parmenides, kes on Zenoni ettekande lõpuks jalutamast naasnud.
Vastavalt sellele kaitseb dialoogi esimeses osas (126a-137b) poisiohtu Sokrates ideedeõpetust, andes ebakindlaid vastuseid filosoofia isakujuks oleva Parmenidese tõstatatud küsimustele. Küsimuste arutamise raames tehakse läbi ka hiljem Aristotelese poolt Platonile ette heidetud kolmanda inimese argument.
Dialoogi teine ja mahukam osa (137c-166c) aga sisaldab Parmenidese poolt läbi viidud "dialektilist harjutust", mis tegeleb eleaatlike ontoloogiliste eelduste üksikasjalikult järeldava lahti-mõtestamisega, kaaludes eeldusi, et üks on ja üks pole, ning vaadeldes, mis tuleneb sellest eri kombinatsioonides nii ühe enda kui teiste jaoks. Harjutuse ajal on Parmenidese vestluspartneriks seltskonna noorim, Sokratese kaaslane nimega Aristoteles (mitte tuntud filosoof Aristoteles, vaid üks kolmekümnest türannist).
Kuigi Parmenides ütleb dialoogis, et see harjutus peaks Sokratesele selgitama, kuidas ideedeõpetust ilma filosoofia vastu eksimata kaitsta, pole tänapäevani dialoogi tõlgendajate hulgas siiski üksmeelt, mil viisil too harjutus seda ülesannet täita võiks.
Eestikeelne tekst
126a
"Aga just sellepärast ma siin olengi," vastasin mina, "et mul on teilt midagi tarvis."
"Kas sa ütleksid siis, mida sul tarvis on," lausus ta.
Jõesilm
Jõesilm ehk euroopa jõesilm (Lampetra fluviatilis) on silmlaste sugukonda silmu perekonda kuuluv veeloom. Sageli peetakse teda kalaks, kuid rangelt võttes on ta kaladest märksa madalama arengutasemega ja kuulub hoopis teise, sõõrsuude klassi. Jõesilmu rahvapärased nimetused on silmus, nõgenool ja sutt.
Jõesilm elab rannikumeres ja jõgedes Lääne-Euroopas Itaaliast kuni Inglismaa ja Põhja-Norrani. Endises NSV Liidus elas ta üksnes Läänemere vesikonnas.
Leóni provints
Leóni provints on provints Hispaanias Castilla-Leóni autonoomse piirkonna loodeosas.
Jõesilm
Tavaliselt elab jõesilm vastsena jõgedes, täiskasvanuna laskub merre ja sealt tuleb tagasi jõkke üksnes kudema. Kuid jõesilmul on ka järvevorm, kes ei lähegi merre, vaid elab täiskasvanuna Laadoga ja Oneega järves.
Jõesilm on tavaliselt 30 cm pikk, maksimaalselt kuni 41 cm või 50 cm ja keskmiselt 50 g, maksimaalselt kuni 200 g raske. Isased on natuke kergemad ja lühemad kui emased.
Leóni provints
Rahvastik
Provintsi elanike arv oli 498 223 (2006), rahvastiku tihedus 31,82 inimest/km².
Jõesilm
Keha on pikk ja soomusteta, meenutab angerjat. Suu asemel on tal sarvhammastega imilehter. Kehavärvus on seljal ja külgedel kergelt metalse läikega tuhmhall, kõht on helekollane või tuhmvalge. Seljauim on jagunenud kaheks, millest tagumine osa on kokku kasvanud sabauimega. Pea külgedel on 7 paari lõpuseavasid.
Jõesilm on parasiitne röövkala. Imilehtri abil puurib ta end ohvri külge ning toitub nende verest, kudedest ja siseelunditest. Kõige tavalisemad saakloomad on räim, kilu, meriforell, lõhe, säinas, tursk ja meritint. Kuid kalavarudele ta erilist kahju ei tekita, sest ta on vilets ujuja ning sellepärast langevad tema saagiks eeskätt haiged ja vigased kalad. Ta liigub edasi maotaoliselt loogeldes.
Leóni provints
Rahvastik
2005. aastal registreeriti provintsis 3313 sündi ja 5731 surma, loomuliku iibe kordaja oli –3,85 promilli. Provintsi elanike arv kasvab teistest provintsidest ja välisriikidest sisserände tulemusel.
Gorazd (Pavlík)
thumb|Piiskop Gorazd Gorazd (ka Gorazd II; kodanikunimega Matěj Pavlík; 26. mai 1879 Hrubá Vrbka – 4. september 1942 Praha) oli õigeusu vaimulik (piiskop), Tšehhia ja Slovakkia Õigeusu Kiriku (mis toona allus Serbia Õigeusu Kirikule) esimene eestseisja.
Jõesilm
pisi|Jõesilmud [[Pirita jõgi|Pirita jões]] pisi|Jõesilm Suve lõpul või sügise algul kogunevad jõesilmud jõesuudmete lähedale. Sealt suunduvad nad suurte parvedena jõgedesse. Ränne algab mõnel pool juba mai lõpul ning kestab pidevalt suurenedes kogu suve ja sügise, saavutades maksimumi septembris-oktoobris, aga Liivi lahe vesikonnas novembris-detsembris. Mööda Koiva jõge rändab jõesilm kiirusega 1–4 km/h.
Leóni provints
Kliima
Leóni provintsi aastane keskmine temperatuur on +10,8 °C, jaanuaris +3,1 °C, augustis +19,1 °C.
Aastas sajab keskmiselt 560 mm, sealhulgas jaanuaris 61 mm ja augustis 16 mm. Aastas paistab päike keskmiselt 2642 tundi, sealhulgas jaanuaris 130 ja augustis 333 tundi.
Jõesilm
Jõesilmul väljendub selgelt negatiivne reaktsioon valgusele. Sellepärast rändab ta öösiti. Vähe sellest, silm kardab isegi kuuvalgust. Sellepärast sõltub tema ränne Kuu faasidest. Kõige intensiivsem on see pilves ilmaga kuuloomise ajal. Kuu kasvades silmusaagid vähenevad ning pilvitu taeva ja täiskuu korral silmud peaaegu ei rända. Ometigi on teada ka silmu päevase rände juhtumeid, aga need on toimunud sombuse ilmaga väga sogases vees.
Silmud jäävad jõkke peaaegu aastaks, ilma et nad toituksid. Selle ajaga muutuvad nad oluliselt. Neil valmib mari või niisk. Seljauimed suurenevad ja nendevaheline vahe väheneb. Emastel kasvab suureks pärakuuim, isastel sugunibu. Seevastu hambad nüristuvad ja suulehtris olevad süljenäärmed lakkavad toimimast. Sooltoru, mida pole enam vaja, mandub peenikeseks väädiks. Selle protsessi käigus väheneb ka kala pikkus: isastel kuuendiku, emastel veerandi võrra.
Jõesilm koeb mai lõpust juuni keskpaigani. Selleks valmistab isane sobiva pesalohu. Kudemiskoha sügavus on 2–15 dm. Veetemperatuur peab olema püsivalt vähemalt 9–10 °C. Marja viljastamisega kaasnevad paaritumismängud, kus iga emase kohta tuleb 1–6 isast. Paaritumismängud võivad kesta mitu päeva. Marjateri on 20–25 tuhat. Marjaterad on 0,5–1,1 mm läbimõõduga, pirnjad, kleepuvad ja vajuvad põhja. Kui mari on koetud ja viljastatud, kaetakse see hoolikalt kruusaga. Pärast kudemist täiskasvanud silmud hukkuvad, sest nad on kaotanud võime toituda.
Vastsed, keda kutsutakse liivasonglasteks, kooruvad 11.–14. päeval pärast kudemist. Vastne on 3–4 mm pikkune väheliikuv kollakas ussike. Vastne erineb täiskasvanud silmust niivõrd, et kaua aega ei osatud teda silmuga seostada. Vastsed kanduvad süvenditesse kivide ja kruusa vahel, kust kiire vool neid ära ei vii. Seal lebavad nad liikumatult mitu päeva, toitudes maksa koondatud rebuvarust. 6 mm pikkuseks saanud vastsed kaevuvad põhja. 15–20 päeva vanused vastsed lahkuvad kudemispaigast ja kanduvad allavoolu, kuni jäävad pidama mudastesse nõrga vooluga jõeosadesse. Seal kaevuvad nad mutta ning hakkavad toituma detriidist ja ränivetikatest. Selleks ajaks omandavad nad varjevärvuse, mis neid muda peal maskeerib.
Jõesilmul kestab vastsejärk 4–5 aastat. Ta kasvab ja toitub ainult suvel. Seejärel toimub moone, mille käigus liivasonglasel tekivad silmad ja imilehter. Soome ja Liivi lahes algab moone suvel ja lõpeb kevadel. Moonde ajal silm ei toitu. Pärast moonet kanduvad silmud vooluga merre.
Merre jõudnult hakkab jõesilm kohe toituma. Meres elab ta 1–3 aastat ja läheb siis tagasi jõkke kudema.
Gorazd (Pavlík)
Matěj Pavlík sündis aastal 1879 Hrubá Vrbkas, Moraavias, toonases Austria-Ungaris (praeguse haldusjaotuse järgi Hodoníni ringkonnas Lõuna-Morava maakonnas) katoliiklikus perekonnas.
Jõesilm
Viimasel ajal on tehtud õnnestunud katseid silmu püüdmiseks valguse abil. Sealjuures kasutatakse ära asjaolu, et rändav jõesilm kardab kohutavalt valgust. Jõe keskele lastakse kaks rida elektrilampe, mis valgustavad vett jõeservades, aga keskkoha poolt on nad varjestatud, nii et jõe keskele jääb pime riba. Seda pimedat riba mööda silmud ujuvadki. Pimeda riba lõpus on püünised.
Gorazd (Pavlík)
Ta lõpetas aastal 1898 kiitusega Kroměříži (asub praeguse haldusjaotuse järgi Kroměříži ringkonnas Zlíni maakonnas) saksa gümnaasiumi. Aastal 1902 Palacký Ülikooli Olomoucis usuteaduskonna, seejuures õppis ta iseseisvalt kirikuslaavi keelt. Aastal 1900 külastas ta Kiievit, et tutvuda õigeusu kiriku jumalateenistusega.
Jõesilm
pisi|Grillitud silmud Jõesilm on maitsva liha ja suure toiteväärtusega. Tal puuduvad sapp ja luud. Kudema minevatel kaladel on ka sooltoru mandunud ja seal pole seedimata toidujäänuseid. Sellepärast saab jõesilmu toiduks kasutada tervikuna, ilma igasuguste kadudeta.
Gorazd (Pavlík)
5. juunil 1902 võttis ta vastu vaimulikuseisuse sakramendi Olomouci peapiiskopi Theodor Kohni käest ning tast sai katoliku preester. Pärast preestriks pühitsemist oli ta preester Karlovices (praeguse haldusjaotuse järgi Bruntáli ringkonnas Morava-Sileesia maakonnas) ja Brumovices (praeguse haldusjaotuse järgi Opava ringkonnas Morava-Sileesia maakonnas).