cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Keskaegsed kivilinnused Lätis
Sõjad semgalitega ja viimaste häving
1270.–1273. aasta edukamate sõjakäikudega alistasid orduväed Tērvete, Mežotne ja Rakte linnused ning allutasid semgalid taas oma võimule. 1272. aastal tehti toomkapiitli ja ordu vahel uus leping, millega Dobene maakond koos linnusega (castrum Dobene) läksid ordu valdusse.
1279. aasta kevadel alustasid semgalid taas ülestõusu, vallutades kohaliku vanema Nameisise juhtimisel puidust Tērvete ordulinnuse. Ülestõusu põhjus võis olla maksude tõstmine, samuti olid orduvennad tapnud mõned pidusöögile kutsutud semgali ülikud. Hiljem oli üks orduvend andnud Tērvete semgalite pealikule Nameisisele kõrvakiilu. Järgnes mitu vastastikust sõjaretke, sh piirasid orduväed kaks korda tulemusteta puidust Dobele muinaslinnust ja said ühes väiksemas lahingus semgalitelt lüüa. 1281. aastal alistus Tērvete linnus seda piiranud orduvägedele, sealsed semgalid lubasid edaspidi rahu pidada ja makse maksta. Nameisis lahkus Leedumaale ja osales leedulastega orduvastasel sõjaretkel. 1285/1286. aasta talvel rajas ordu Tērvete linnuse kõrvale Heiligenberga ordulinnuse (Svētkalnsi – Püha Mäe linnuse). Semgalite ja žemaitide katsed seda vallutada edu ei toonud. Lõpuks otsustasid Tērvete semgalid oma linnuse maha põletada ja Rakte muinaslinnusesse ümber asuda. Ordu jätkas järgnevatel aastatel sagedasti Rakte ja Dobele linnuste ründamist, kuid tulemuseta. Samas laastati pideva rüüstamisega ära nende ümbruskond. 1287. aastal tegid semgalid eduka vastusõjakäigu Riia alla ja Ükskülasse ning võitsid neid jälitama asunud orduväge. Samas muutsid ordu lakkamatud rüüstamised ülestõusnud semgalite piirkondades seal põllu- ja loomapidamise võimatuks. 1289.–1290. aastal jäeti Dobele ja Rakte linnused maha ning sealne rahvas põgenes leedulaste juurde. Viimased ordu vastu mässanud semgalid Sidrabe muinaslinnuses lahkusid samuti osalt leedulaste juurde, ülejäänud alistusid ordule. Kõik kolm linnust põletati maha.
Semgalite asustuse häving on ka üks nendest põhjustest ja tõukejõududest, mis seletavad latgalite rahvuse ja keele edasilevikut lääne poole kuni Kuramaale välja, mille tulemusel kujunes keskaja lõpuks latgalitest, seelidest, semgalitest, liivlastest ja kurelastest välja ühtne läti rahvas. Semgalliasse toodi tühjaksjäänud paikadesse sakslaste poolt Latgale aladelt tööjõudu linnuste ehituseks ja mõisate majandamiseks vastavalt järjest nende tekkimisele ja suurenemisele.
Kuramaa alistamine
Kuramaal on ristiusustamiskatseid ja ristiusuga kokkupuutumist olnud palju varasematel aegadel ristisõdijate üritusest XIII sajandi keskel. Selle kohta esineb mitmeid otseseid ja kaudseid teateid. Bremeni Aadama kroonikas kirjutatakse, et 1048. aastal või 1070. aasta paiku olevat keegi Taani kaupmees kuningas Svend II Estridseni toetusel ehitanud esimese katoliku kiriku kusagile Dundaga-Kolka (Domesnäs e Kolka neeme piirkond) piirkonda. Kuramaad nimetatakse seal idapoolseks Baltikumi saareks, kuhu reisimine võtab aega 8 päeva ja kus elavad kohutavaid rituaale harrastavad paganad. Seda kuralastega asustatud ja rootslastele andamit maksvat saart olevat mainitud ka püha Ansgari eluloos.
1431. aasta 9. mail Riias ühe kohtuprotsessi raames antud tunnistuses kirjeldab Kuramaa piiskopkonna vasall Lubertus Kule, et Piltene lossi suure saali seintele on piiskoppide pildid maalitud ja et need on varustatud ka nimedega ja ametiaastatega. Seda olevat ta lugenud ka Piltenes kirjutatud piiskopkonna kroonikast "Libellus gestorumist". Seal olevat ka kirjas olnud, et kunagi (1161 või 1162) tulnud Taani kuninga Valdemar I Suure poeg Abel üle mere Kuramaale, piiranud püha Vituse päeval 15. juunil Palanga linnust, seejärel võitnud kurelasi püha Johannese päeval 24. juunil ning vallutanud kogu Kuramaa ja ehitanud sinna esimese kiriku. Mispeale määranud ametisse ka esimese piiskopi, Lundi kanooniku Ernemorduse. Seda raamatut peeti kohtuprotsessil küll taanlaste ja Kuramaa piiskopkonna võltsinguks, et oma aujärge Riia piiskopist ettepoole seada.
thumb|Rooma paavst Gregorius IX kujutatuna keskaegsel manuskriptil, Salzburgi Ülikooli raamatukogu
1197 üritasid Turaida liivlaste preester Theoderic ja Rootsi hertsog jarl Birger Brosa koos sakslaste ja ojamaalastega minna sõjaretkele kurelaste vastu, kuid torm kandis nende laevad hoopis Eestisse Virumaa randa. Üldiselt kurelased esimeste Üksküla piiskoppide tegemistesse ja väikeste linnusetornide ehitamisse Väina jõel ei sekkunud, pidades uue "kaubanduskeskuse" asutamist isegi ilmselt oma "transiidile" kasulikuks. Seepärast saatsid nad oma saadikud ka 1201 pärast Riia linna asutamist piiskopi juurde rahu- ja ilmselt ka kaubanduslepinguid sõlmima. Esialgu rahu püsis, kuid nähes ristisõdijate koloonia tugevnemist ja laienemist, liivlaste ja latgalite ristimist ja nende maade jagamist, vastristitute maksu- ja väeteenistuskohustust ning uue sõja alustamist eestlaste ja semgalite vastu, kadusid neil viimasedki illusioonid neid endid ootava tuleviku suhtes. 1210. aasta aprillis ründasid kurelased 8 sõjalaevaga Ojamaa põhjatipu juures Saksamaale tagasipöörduvat piiskop Albertit, kes küll pääses vaid ehmatusega ja jõudis ikkagi Saksamaale pärale. Kuralased tapsid siiski 30 rüütlit ja hulga teisi sakslasi. Kuuldus võidust ristisõdijate üle levis kõikjal Vana-Liivimaa paganarahvaste hulgas. Kasutades piiskopi eemalolekut ründas kuralaste suur laevastik 1210. aasta juulis Riiat. Kõiki jõude koondades suutsid sakslased Riiat kaitsta, samuti oli paar aastat tagasi õnneks linnamüüre kõrgendatud 6–7 meetrini. Kuna algas sõda eestlastega, jäi Kuramaa vallutamine esialgu kõrvale. 1215 püüdsid küll mõned liivlased suunata Koiva suudmesse kokkutulnud ristisõdijaid Kuramaale, kuid kohaletulnud piiskop Albert otsustas jääda Eesti suunale kindlaks. Ilmselt kehtis kurelastega rahu edasi, 1219 reisisid piiskop Alberti saadikud läbi Kuramaa ja Preisimaa Saksamaale, kuna Taani kuningas merel vastuolude tõttu Liivimaa kuuluvuse pärast nende teed tõkestas.
Pärast Saaremaa allaheitmist 1227. aastal pöörati pilgud ka Kuramaa poole – Liivimaa ja Riia vajasid maismaaühendust Preisimaaga. Esimese Riia piiskopi Alberti surma järel 1229 saadeti Vana-Liivimaale kiirkorras paavst Gregorius IX Saksamaa legaadi Otto asetäitja Balduin von Alna. Juba sama aasta lõpul suundus ta Kuramaale, kus üks tähtsamaid kurelaste vanemaid Lamekin ta ilmselt oma Veckuldiga muinaslinnuses (Vana-Kuldiga) vastu võttis. Lamekin valitses Kesk- ja Lääne-Kuramaad: kurelaste Bandava, Ventava ja Piemare maakondi. Balduin lubas kurelastele igavest vabadust, kui nad alludes otse Rooma kuuriale ristiusu vastu võtavad ja kristlasteks ka jäävad, aga samuti kaitset rootslaste ja taanlaste kallaletungide vastu. 28. detsembril 1229 ja 17. jaanuaril 1230 kirjutati lepingud alla. Sellise "vaba kirikuriigi" tekitamine kutsus esile teravat vastuseisu riialaste ja mõõgavendade seas – kurelaste saatkond, mis suundus paavsti juurde paberitele kinnitust saama peeti kinni ja neilt võeti paberid ja turbekirjad ära. Seejärel sooritasid riialased 1231/1232. aasta talvel sõjakäigu Kuramaale ja reaalne võim läks seal nende kätte.
Paavst kutsus 20. novembril 1234 mõõgavendade magistri Volkwini ja Riia piiskopi Nicolaus von Naueni 8. septembriks 1235 Rooma aru andma, kuna paavsti kõrvu olevat jõudnud kuuldused, et orduvennad tegevat ebaõiglust vastristitutele ja teistele katoliku kiriku alamatele, rõhuvad vastristituid ja olevat samuti olevad orjastanud vastristitud kurelasi. Lisaks olevat ordu andnud relvi paganatele ja õigeusklikele venelastele – ilmselt võitluseks kurelaste vastu. Mõõgavennad saavutasid siiski selle, et paavsti legaadina saadeti Liivimaale nendesse hästi suhtuv Modena Wilhelm.
1234. aasta paiku loodi Modena Wilhelmi poolt Kuramaa piiskopkond. Kuramaa piiskopkonna esimesed aastakümned olid siiski äärmiselt ebakindlad, sest kurelased korraldasid koostöös leedulastega mitmeid kordi ülestõuse. 1242–1247 tuli Saksa ordul Kuramaa uuesti vallutada. Alles pärast 1260. aastaid said piiskopid end stabiilsemalt sisse seada. Kuramaa piiskopkond jäi 3 eraldi osasse, mis kõik olid ümbritsetud ordumaadega. Piltene osa oli kõige põhjapoolsem ja piir hakkas jooksma mööda Venta jõge. Ordu ehitas omale XIII sajandi lõpus Vindavi (Ventspilsi ordulinnuse) jõe vasakule kaldale mere äärde ja Kuramaa piiskop samal ajal Piltene piiskopilinnuse jõe paremale kaldale sisemaa poole.
1236. aastal Saule lahingus orduvägedele osaks saanud kaotuse järel ründasid leedulased järgmisel aastal Kuramaad, tapsid esimeseks Kuramaa piiskopiks nimetatud Engelberti ja ilmselt ärgitasid või sundisid kuralasi kristlusest loobuma. Kuna riialaste tähelepanu oli sel ajal suunatud eelkõige Vene riikide vastasele tegevusele, siis kogusid nad alles 1245. aastal kogu Liivimaa oma võimu all olevatelt aladelt suure väe, tungisid Kuramaale ja alistasid suurema osa sealsetest piirkondadest.
1242. aasta 19. aprillist on säilinud Modena Wilhelmi poolt välja antud dokument Balga ordulinnusest Ida-Preisimaal, kus viimane lubab Liivi ordul asutada omale Kuramaale Bandava maakonda kusagile sobivasse paika Venta (Windau) jõe ääres linnuse või linna. Liivimaa vanemas riimkroonikas räägitakse, et 1242–1245 ehitati meister Dietrich von Grüningeni juhtimisel Kuldiga ordulinnus (burc Goldingen). 1245. aasta 7. veebruaril on linnust (castrum Guldinge modo lesusborc) esimest korda dokumentides mainitud, kui Wilhelm teatab Lyonis Prantsusmaal, et Kuramaa kuulub Preisimaa alla ja seetõttu saab Liivi ordu suurema osa vallutatud maadest. 1252 on esimest korda mainitud ka sealset komtuuri. Linnuse algne kavatis ei ole teada, kuid juba XIII sajandi lõpuks oli välja ehitatud pealinnuseks nelja torniga konvendihoone, mis oli laotud suurtest 80*30 cm suurustest tahutud kivikvaadritest. See võis olla üks esimesi valminud konvendihooneid Vana-Liivimaal, mis oli ühtlasi ka teistele ehituslikuks eeskujuks (näiteks Vindavi ordulinnuse konvendihoonele). Igatahes oli tegemist tugevaima ja suurima ordulinnusega Kuramaal ja kuna ta oli ka Vana-Liivimaa lõunapoolne eelpost, siis kutsuti seda alguses ka Jesusburgiks.
1242–1245 asutati oma algsel kujul Kura lahe väljapääsu juurde ka Meemeli ordulinnus (leedu Klaipeda), mis oli tõenäoliselt puidust. 1252 asutati see uuesti kiviehitisena ja juba aasta hiljem on mainitud seal tornlinnust (Barchwride, die in der Memele steit). 1328 aastaks seisis seal juba nelja torniga kastell. XIII sajandil kuulus sealne piirkond kurelaste väikesesse Pilsatsi maakonda või kihelkonda.
1245 on esimest korda ürikutes mainitud Dundaga (Tooninga) nime, kui Riia piiskop Nicolaus kinkis oma toomkapiitlile Kuramaal 200 arklit (1800 ha) maad Dundaga ja Targale kihelkondades (kiligundi Dondangen und Tergeln) liivlaste Vanema maakonnas. Umbes aastal 1249 alustati käänulisel Pace jõe kaldaneemikul 4000 m2 laiuva Dundaga piiskopilinnuse ehitust. Linnus kuulus Riia Toomkapiitlile ja pärimuse järgi transporditi algul isegi punased tellised ehituseks Riiast kohale. Kloostri tüüpi linnus oli algselt mõeldud kohalikuks halduskeskuseks ja kloostri prefekti asukohaks, kuid oli ainuüksi selleks liiga suur ja ehitati hiljem välja majanduslinnuseks. 1310 on dokumentides mainitud, et Riia toomkapiitli liige Johann on ühtlasi ka Dundaga foogt. Foogtiameti eest tuli Riia toomkapiitlile tasuda u 20 marka aastas. Algne linnus oli ristkülik mõõtudega 48*69 meetrit, see asetses nurkadega põhiilmakaarte suundades ja sellel oli hoonestatud 2-korruselisena 3 tiiba. Hiljem lisati kirdeküljele avar väravatorniga eeslinnus.
Samasse 1245. aastasse on osad Läti linnuseuurijad paigutanud ka Embute piiskopilinnuse asutamise ordumeister Dietrich von Grüningeni poolt. Kindlamalt võib ehitusajaks lugeda Kuramaa piiskopi Heinrich von Lützelburgi ametiaega 1251–1263, kuna ühe üriku järgi anti talle siis Dundaga piirkonnas üle kaks asulat, mille tuludest pidi tasutama valminud linnuse ehituskulusid Embutes. Hermann Wartberge kroonikas kirjutatakse, et linnuse ehitanud 1265 Konrad von Mandern koos Piltene piiskopi Edmund von Werthiga. Algse linnuse kuju kohta pole täpsemalt midagi teada, ilmselt võis ta olla loodusega seotud tornlinnuse kõrvaltüüp.
Dietrich von Grüningen oli energiline noor mees, kes tegutses energiliselt vastallutatud alade kindlustamisel. 1248-1249 olevat ta aluse pannud ka Aizpute ordulinnusele (laagerkastellile) kurelaste Bandava maakonna lääneosas kõrgel Tebra jõe läänekaldal. Idakaldal asetses kurelaste muinaslinnus ja ordul ei olnud lepingu järgi kurelastega tollal luba oma linnust sinna asemele ehitada.
Kuramaa vallutamine viidi lõpule 1252.–1253. aastal, mil sõlmiti kokkulepe, mille järgi 2/3 maast läks Liivi ordule ja 1/3 Riia piiskopile. 1260. aastal järjekordses ordu organiseeritud sõjakäigus osaledes läksid kuralased nendega tülli ja keeldusid vastaseks olnud žemaitide väge ründamast, mistõttu orduvennad Durbe lahingus lüüa said. Ühe allika kohaselt kuralased isegi ründasid koos žemaitidega ordumehi. Sellele Liivi ordu jaoks suurele kaotusele järgnes ülestõus lõunapoolsete seni veel ristimata kuralaste hulgas, kes alustasid koos leedulastega sõda ordu ja vastristitud kuralaste vastu. Vastuhakk suudeti maha suruda ja kontroll kogu kuralaste asuala üle taastada 1267. aastaks, mil sõlmiti ka uued alistumislepingud.
1254 aastat on läti ajaloouurijate poolt peetud Aizpute piiskopilinnuse asutamisajaks kurelaste vana muinaslinnuse asemele ordulinnuse vastu.
1263–1300 kuulusid Kuramaa piiskopkonnale Liibavi (Liepāja) jõe põhjakaldal Läänemerest u 1 km eemal Liivi nimeline küla ja sadam (Lyva dorp, Lyva portus), mida piiskopkonnal oli ilmselt tarvis, et kindlustada oma lõunapoolse Aizpute kolmandiku ühendust muu Euroopaga - vedada välja ekspordiks põllusaadusi ja tuua sisse hädavajalikku varustust ja palverändureid linnuste ehituseks ning kaitseks. Esimest korda jagati seal maid 4. aprillil 1253, kui sõlmiti vastav leping piiskop Heinrichi ja ordumeistri Eberhard von Sayni vahel - "...dat dorp, da die Lyva is genant villa, quae dicitus Lyva…". Sadamakoht oli saksa kaupmeestele teada muidugi juba vähemalt sada aastat, mil esimesed laevad sinna randusid. Tollel ajal asus jõgi praegusest suurest kanalist lõuna pool voolates läbi rannaluite välja Liibavi järve (rannalaguuni) keskosas praeguse Liibavi (Liepāja) linna lõunapiiril. Piiskopi arvatav puidust linnus, mis kuulus toomkapiitlile, arvatakse olevat asunud praeguse vana surnuaia kohal. Mingil perioodil keskajal on see olnud ka piiripunkt, kuna järve lõuna poolt voolav Bārta jõgi oli piirijõgi, siis kuulus ka Liibavi jõe jõunakallas Leedu Žemaitijale (Samogeetia). Sealkandis küll pidevalt piir muutus, kuna vahepeal õnnestus ordul jälle Samogeetia jõu või nõuga omale allutada. 1290. aastatel hõivasid Kuldiga komtuuri teadmisel Valtaiķi ordulinnusest tulnud orduvennad toomkapiitli linnuse ja lõhkusid maha. 1300 vallutas Kuldiga asekomtuuri juhtimisel Embute piirkonnas rüüstanud 200-meheline rüütlivägi uuesti ka Liibavi ja lammutas selle. Seekord seda piiskopile enam tagasi ei antud, rüütlid ehitasid sinna kiriku, Liibavi ordulinnuse ja ümbritsesid samuti sadamalinnakese kivimüüriga. Millalgi samal ajajärgul Kuramaa lõunapoolse Aizpute–Miitavi maantee kaitseks ehitatud Valtaiķi linnus kujutas endast tüüpilist lihtsat Kuramaa maantee-laagerkastelli, mille nelinurga ühel küljel oli tugevam kivist hooneplokk ja ülejäänud külgedes teelistele vahvärgist elu- ja majandushooned. Võimalik, et XIII sajandil oli see veel puidust, kuid 1338. aastaks on seda juba kastellina väljaehitatuna mainitud – castellatura nova domus, praesens Curonum.
1290 läks sinnamaani piiskopi residentsiks olnud Embute piiskopilinnus (saksa Amboten) ordu valdusse ja ilmselt siis või juba veidi enne tuli alustada uue – Piltene piiskopilinnuse – ehitust. Eri käsitlustes on märgitud ka 1295. aastat ehitusajana. On teada, et 1290 asutas Kuramaa piiskop Edmund von Werth Piltenesse oma toomkapiitli. Linnus ehitati välja etapiti: esialgu püstitati algne suletud väike kastell või konvendihoone põhipindalaga u 40*50 m, mis oli lõplikult väljaehitatuna küll hoonetiibadega rangelt suletud nagu ordu konvendihoone, kuid ruumide paigutus hoonetiibades oli planeeringus vabam.
Väiku-Boose järv
Väiku-Boose järv (ka Boose Väikejärv) on järv Võru maakonnas Antsla vallas Kobela alevikus. Veekogu pindala on 1,8 ha. Veekogu kaldajoone pikkus on 767 m.
Adelia (ooper)
Ajalugu
Libreto tundus Donizettile vananenud, võttes arvesse parajasti moes olevaid ooperi komponeerimise põhimõtteid, kuid tellimus tuli kiiresti täita. Aja kokkuhoiu mõttes kasutas Donizetti "Gabriella di Vergy" III vaatuse muusikat, kuid komponeeris ka täiesti uusi ja originaalseid teoseid, nagu Arnoldo kabaletta I vaatuses, mis järgib Verdi muusikakeelt ning mõned võimsalt kõlavad koorid. Kriitikud arvasid pärast esietendust, et Donizetti suutis kirjutada „hulga kauniks orkestreeritud muusikat”. Teist vaatust hinnati ooperi parimaks. Lõppu vähem õnnestunuks.
Järva-Peetri kirikuaed
Järva-Peetri kirikuaed on Järva maakonnas Järva vallas Peetri alevikus Järva-Peetri kiriku juures olev kirikuaed (kalmistu).
Anna Maria (Braunschweig-Calenberg-Göttingen)
Anna Maria von Braunschweig-Calenberg-Göttingen (ka Anna Maria von Braunschweig-Lüneburg; 23. aprill 1532 Münden – 20. märts 1568 Neuhausenis (praegu Gurjevsk) Königsbergi lähedal) oli sünnipärane Braunschweig-Calenberg-Göttingeni hertsoginna ning abielu kaudu Preisimaa hertsoginna.
Elukäik
Anna Maria vanemad olid Braunschweig-Calenberg-Göttingeni (ehk Calenbergi) hertsog Erich I (1470–1540) ning Brandenburgi markkrahvinna Elisabeth (1510–1558). Tema isa jäi surmani katoliiklaseks, kuid tema ema oli üks silmapaistvaimaid reformatsiooni toetajaid Alam-Saksimaal, kes edendas seda eriti pärast oma abikaasa surma, mil ta oli viis aastat hertsogkonna tegelik valitseja. Ka Anna Maria kasvatati üles luterlikus vaimus ning 1550. aastal abiellus ta Preisimaa hertsogi Albrechtiga (1490–1568), kes oli üks esimesi luterlikke valitsejaid: 1525. aastal oli ta Saksa ordu valdused Preisimaal muutnud luterlikuks Preisimaa hertsogiriigiks. Anna Maria oli Albrechti teine abikaasa (esimene oli olnud Taani kuninga tütar Dorothea).
Järva-Peetri kirikuaed
Kirikuaias on mitmeid kultuurimälestisena arvele võetud objekte:
Anna Maria (Braunschweig-Calenberg-Göttingen)
Elukäik
Albrechti ja Anna Maria abielust sündis kaks last: tütar Elisabeth (1551–1596) ning poeg Albrecht Friedrich (1553–1618), kellest isa surma järel sai järgmine Preisimaa hertsog.
Anna Maria suri 20. märtsil 1568 katku; vaid 16 tundi pärast seda, kui Tapiau linnuses oli katku surnud tema mees, hertsog Albrecht.
Toole'i maakond
pisi|Toole'i maakonna kohtuhoone Toole'i maakond (Toole County) on maakond USA-s Montana osariigis. Piirneb põhjas Kanadaga.
Maakonna halduskeskus ja suurim linn on Shelby.
Maakonna pindala on 5040 km², millest 80 km² moodustab veepindala.
Elanike arv oli 2020. aasta rahvaloenduse järgi 4971. Aastal 2000 oli elanike arv 5267.
Ajalugu
Toole'i maakond moodustati 1914. aastal. Maakond on saanud nime Montana osariigi esimese kuberneri Joseph Toole'i järgi.
LMT R-20 Rahe
LMT R-20 RAHE on Ameerika Ühendriikide ettevõttes LMT Defense (Lewis Machine and Tool Company) toodetud automaattulirelv Eesti Kaitsejõudude jaoks. Relval on variatsioon R-20L (Tuntud ka kui TA-R20) mida kasutatakse täpsuspüssina. R-20 on LMT MARS-L (Modular Ambidextrous Rifle System - Light) relva Eesti Kaitsejõudude versioon.
Adelia (ooper)
Ajalugu
Esimene etendus oli skandaalne. Ooperi ettekanne katkes mitu korda. Kuna piletisoovijaid oli palju, siis müüs impressaario neid tublisti rohkem, kui saali mahtus inimesi. Teatri ukse taha jäänud piletiomanikud korraldasid korraliku mürgli ning üritasid ooperimajja sisse pääseda. Kuid see osa publikust, kes saali pääses, võttis ooperi entusiasmiga vastu.
Hoolimata esialgsest edust vajus "Adelia" pärast kaheksat etendust Roomas ning mõnda etendust Napolis unustusehõlma. Mujal Itaalias, ega ka välismaal seda ooperit ette ei kantud. Donizetti ise pidas seda teost ebaõnnestumiseks. Ooper taaselustati alles 1997. aastal Bergamos Donizetti festivalil. On ette kantud veel Genovas (1998) ja New Yorgis kontsertetendusena (1999).
Helisalvestused on 1998. ja 2005. aastast.
Süžee
Tegevus toimub 14. sajandil Peronas, Burgundia hertsogi residentsis. Linnakodanikud ootavad hertsogi ja tema vägede, nende seas Arnoldo, naasmist võidukast lahingust. Mõned linnakodanikud märkavad, kuidas noor krahv Oliviero lahkub salaja Arnoldo majast. Niipea, kui Arnoldo kohale jõuab öeldakse talle, et tema perekonna au on riivatud. Oliviero olevat maganud Adeliaga ning võtnud neiult süütuse. Sellest antakse teada ka Burgundia hertsog Carlole. Seadus keelab aadlikel surma ähvardusel romantilised suhted lihtrahvaga. Hertsog mõistab Oliviero selle seadusevastase tegevuse eest surma, ehkki noor krahv protesteerib, et mingit au rüvetamist polnud. Perekonna au saab taastada vaid abielludes ja seda ka Arnoldo nõuab, Ta tuletab hertsogile meelde tõotust, mille ta kunagi talle andis, täita Arnoldo mistahes soov talle osutatud teenete eest. Comino hoiatab Adeliat hertsogi plaanidest. Kavandatud pulmad lükkuvad edasi. Adelia läheb hulluks mõttest, et Oliviero võidakse tema pärast surma mõista. Kuid mõistus taastub, kui selgub, et isa on saanud aadlitiitli. See avab tee Adelia ja Oliviero abiellumiseks, mis toimub üldise juubelduse saatel.
Püskumadal
Püskumadal (ka Piskumadal) on Saare maakonnas Saaremaa vallas Vilsandi rahvuspargis Atla lahes asuv 0,58 hektari suurune saar (madal). Saare rannajoone pikkus on 328 meetrit.
Saare koordinaadid on. Saar asub 300 meetrit Aherahust lõunas, on pikliku kujuga ja liivase pinnamoega. Saarel esineb rohttaimestikku.
Tumekimalane
Tumekimalane (Bombus ruderarius) on mesilaslaste sugukonda kuuluv kimalaseliik.
Välimus
Tumekimalane sarnaneb väliselt kivikimalasega, sametkimalasega (Bombus confusus) ja sorokimalase alamliigiga, kellel kõigil on rindmik ja tagakeha eesmine osa mustad, tagakeha tipp aga oranžikaspunane. Oluline erinevus on tagumiste jalgade suirakorvikest ümbritsevaid karvade värvuses – tumekimalasel on need oranžikaspunased, ülejäänud sarnastel liikidel aga süsimustad.
Tumekimalase suised on keskmise pikkusega.
Elupaigad
Tumekimalane pesitseb maapinnal (nt samblas, kompostihunnikus) või pinnases maapinna lähedal endistes hiireurgudes. Pesakond ei ole kuigi suur, sinna kuulub alla 100 töölise. Elupaik on avatud, mille hulka kuulub ka prahitaimkond. Tumekimalane väldib väga metsaseid alasid.
Esinemine ja kaitse Eestis
pisi|Tumekimalane võilillel Eestis on ta sage ja kuulub kuue arvukaima liigi hulka. Ta on meil arvatud III kaitsekategooriasse.
Airi
Airi on naisenimi.
2018. aasta seisuga oli see Eestis populaarsuselt 235. naisenimi. 1. jaanuari 2018 seisuga oli Eestis eesnimi Aira 706 naisel.
Sertifitseeritud heitkoguste vähendamine
Sertifitseeritud heitkoguste vähendamist (inglise certified emissions reduction, lühendatult CER) kasutatakse puhta arengu mehhanismi projektide tulemuste hindamisel, kus kasvuhoonegaaside heitkogused on väljendatud ühe tonni CO2 ekvivalendi abil.
Keiler ja poeg
Keiler ja poeg oli trükikoda, mis tegutses 1899. aasta septembrist Tallinnas Väike Rannavärava Schumanni majas. Omanikeks olid K. A. Keiler ja tema poeg E. K. Keiler.
20 päeva Mariupolis
"20 päeva Mariupolis" on 2023. aastal valminud Ukraina dokumentaalfilm, mille režissöör on Mstõslav Tšernov. Filmi maailma esilinastus toimus 20. jaanuaril 2023. a. Ameerika Ühendriikide sõltumatute filmide festivalil Sundance.
Süžee
Tund enne Venemaa sissetungi Ukrainasse saabub Mariupoli rühm Associated Pressi reportereid. 20 päeva jooksul kuni 15. märtsini dokumenteeris Tšernov ja tema kolleegid kõike linnas toimunut, sealhulgas kohalike elanike matmisi, linna piiramist ja hävitamist Vene sõjaväe poolt. Tšernov kohtub mürskude taustal kodutuga, kes lükkab oma asju täis käru, Tšernov küsib mehelt, kuidas ta leiab jõudu edasi minna. Mille peale mees vastab: “Mida sa tegema hakkad? Nemad tulistavad ja mina lähen”. Sõja 21. päeval lahkusid ajakirjanikud Mariupolist mööda humanitaarkoridori. Filmi lõpus ilmub tekst, mis ütleb, et linn oli 86 päeva pärast täielikult Venemaa poolt okupeeritud.
Pressiteade
Filmi "20 päeva Mariupolis" maailma esilinastus toimus 20. jaanuaril 2023 a. Sundance'i Ameerika filmifestivalil Park City´s. Filmifestivali raames linastub film 6 korda.
Tajumine
Arvustuste agregaatori veebisaidil Rotten Tomatoes sai film 100% värskuse reitingu ja 19 kriitikute arvustuse põhjal 8,9/10. Arvustuste agregaatori veebisaidil Metacritic on selle hindeks 80 punkti 100-st kriitikute 8 arvustuse põhjal.
Randy Myers ´st nimetas filmi "ajalooliseks jutustuseks, mis ei säästa detaile, alates massihaudadest kuni veresaunadeni haiglates ja mujal". Frank Scheck The Hollywoodi Reporter´ist nimetas filmi partituuri "juutavaks" ja "kaunistatud". Variety´st Dennis Harvey nimetas "20 päeva Mariupolis" "mitteilukirjandusfilmiks" ja kommenteeris, et kuigi filmil "ei ole lihtsat süžeed", muudab režissööri "keeruline esimese isiku narratiiv ja kogutud sõjakuritegude tõendite intensiivsus selle veenvaks". Adam Solomons IndieWire'ist andis filmile B-reitingu ja kirjutas, et "Kremli täielik eitamine Tšernovi aruannete kohta on suurim heakskiit, mis üldse olla saab".
Derek Smith Slant Magazine ajakirjast arvas, et film on "tunnistus Mariupoli rahvale" ja et see "leinab samaaegselt kümnete tuhandete inimeste kaotust ja kiidab nende võitlust, kes ikka veel Mariupolis ellujäämise nimel vaeva näevad". Joe Friar Fort Worthi Report´ist nimetas maali "keeruliseks, kuid oluliseks vaatemänguks, et mõista sõjast laastatud linna suurust ja elanikkonda, kelle vastupanuvõime rünnakule on tunnistus nende iseseisvusvõitlusest". Amy Smith Next Best Picture´st arvas, et Tšernovi eesmärk ei olnud muuta filmi "pööravaks", vaid "soovis esitada olukorda sellisena, nagu ta seda nende raskete 20 päeva jooksul nägi, mis teebki selle dokumentaalfilmina nii tõhusaks".
Dmitri Barkov
Aastast 2015 mängib ta klubis FC Narva Trans.
Elysée
thumb Elysée (kodanikunimega Irié Bi Séhi Elysée; sündinud 13. septembril 1989 Abidjanis) on Elevandiluuranniku jalgpallur, kaitsev poolkaitsja.
Alvin
Alvin võib tähendada järgmist:
Elysée
Ta alustas klubikarjääri kodumaal ES Bingerville'is. 2010. aastal liitus ta Venemaa esiliiga klubi Saranski Mordoviaga.
Aastast 2012 mängib ta Eesti Meistriliiga klubis JK Narva Trans.
2009. aastal pidas ta ühe mängu Elevandiluuranniku jalgpallikoondises.
Anžela
Anžela (vene keeles Анжела, rahvusvahelises transliteratsioonis Anzhela) on naisenimi.
2019. aasta seisuga oli see Eestis esinemissageduselt 337. naisenimi. 1. jaanuari 2019 seisuga oli Eestis eesnimi Anžela 420 naisel.
2022. aasta 1. jaanuari seisuga oli Eestis eesnimi Anzhela 57 naisel. Anzhela oli populaarsuselt 1054. naisenimi.
Kai Laitinen
Kai Leonard (ka Leo) Kaarlo Laitinen (tavapäraselt Kai Laitinen; 27. september 1924 Suonenjoki – 11. märts 2013 Helsingi) oli soome kirjandusteadlane, kriitik ja estofiil.
Laitinen õpetas Helsingi Ülikoolis Soome kirjandust professorina 1986–1989. Ta kirjutas raamatuid Soome kirjandusest; eesti keeles on ilmunud nii tema mitmesse keelde tõlgitud "Soome kirjanduse ajalugu" Piret Saluri tõlkes (Tallinn: Vagabund, 1994) kui ka "Aleksis Kivi: mees ja töö" Ilmar Talve tõlkes (Stockholm: Vaba Eesti, 1956; tõlgitud autori käsikirjast) ning "Aino Kallas: uurimus Aino Kallase loomingu peateemadest ja taustast" Sirje Kiini tõlkes (Tallinn: Sinisukk, 1997). Ta oli Soome Kirjanduse Seltsi esimees.
Juhani Salokannel on nimetanud Laitist Aino Kallase esiletoojaks Soome kirjandusteaduses ning Kallase sõbra, kirjanduskriitik Anna-Maria Tallgreni mantlipärijaks. Kallase loomingu uurimist alustas Laitinen juba väitekirja kirjutades, mil Kallas oli veel elus ning Laitinen sai teda intervjueerida. Aino Kallase uurimine võimaldas Laitisel pääseda ühena esimestest soome teadlastest ka seni suletud Eesti NSV-sse, kus ta külastas nii Kallase suvekodu Kassaris kui ka Eesti Kirjandusmuuseumi Tartus.
Laitise Eesti-huvi pärines siiski juba kodust ning sai uue hoo, kui ta 1950. aastail tutvus USA-s elanud Eesti kirjandusteadlase ja poeedi Ivar Ivaskiga, kes kaasas ta enda toimetatava ajakirja Books Abroad/World Literature Today toimetuskolleegiumi. Laitinen osales ka 1980. aastate algul Soome-Eesti suhete edenduseks loodud Tuglase Seltsi töös.
Kai Laitinen esines mitmes kirjandusteemalises filmis ("Herra Oblomov", 1963; "Lahti '66 – kansainvälinen kirjailijakokous", 1966; "Sininen laulu – Suomen taiteiden tarina", 2004 jt) kommenteerijana, kuid näitlejana tegi ta vaid ühe rolli: Kirsti Petäjäniemi 1997. aasta filmis "Palava rakkaus" ("Kuum armastus").
Eesti kunstnik Enn Põldroos on maalinud Kai Laitise portree.
Tunnustus
1989. aastal pälvis Laitinen kirjandusorganisatsioonilt Suomen tietokirjailijat Wareliuse kirjandusauhinna. 1993. aastal valiti Laitinen Finlandia kirjandusauhinna laureaadiks. Samuti oli ta Eesti Kirjanduse Seltsi auliige ja Olavi Paavolaineni medali laureaat. 1999. aastal sai ta Maarjamaa Risti III klassi teenetemärgi.
Ardu külanõukogu
Ardu külanõukogu oli külanõukogu Kõue vallas, hiljem Kose rajoonis. Külanõukogu eksisteeris 1945–1954 ja seejärel liideti see Kõue külanõukoguga. Külanõukogu halduskeskus asus Ardu asulas.
Kahvripühvel
Kahvripühvel ehk aafrika pühvel (Syncerus caffer) on veislaste sugukonda kuuluv imetajaliik.
Kahvripühvel elab Aafrika kesk- ja lõunaosa metsades ja savannides. Ta arvatakse koos lõvi, elevandi, leopardi ja ninasarvikutega Aafrika suurde viisikusse.
Kahvripühvel on perekonna Syncerus ainuke säilinud liik.
Alamliigid
Eristatakse kolme kuni viit kahvripühvli alamliiki:
Rägavere mõisa kalmistu
thumb|Rägavere mõisa kalmistu üldvaade (2015) thumb|Hauatähise osa kalmistul (2015) thumb|Kalmistult pärinev hauatähis Rägavere mõisa peahoone ees (2015) Rägavere mõisa kalmistu on kalmistu Viru-Jaagupi kihelkonnas Virumaal, tänapäevase haldusjaotuse järgi Rägavere külas Rakvere vallas Lääne-Viru maakonnas.
Kahvripühvel
Alamliigid
Tihti nimetatakse alamliiki Syncerus caffer caffer ja Kesk-Aafrika savannis elavaid alamliike savannipühvliteks ning alamliiki Syncerus caffer nanus metsapühvliks.
Rägavere mõisa kalmistu
Ajalugu
Kalmistu rajasid tõenäoliselt millalgi 18. sajandi lõpul Rägavere mõisa tollased omanikud Kaulbarsid. Mõis müüdi 1850. aastal Pilar von Pilchaude perekonnale, kuid kalmistu jäi endiselt Kaulbarside suguvõsa kätte.
Kahvripühvel
Alamliigid
pisi|Syncerus caffer caffer [[Masai Maras]] pisi|Syncerus caffer nanus [[San Diego loomaaed|San Diego loomaaias]] pisi|Syncerus caffer brachyceros [[Pendjari rahvuspark|Pendjari rahvuspargis]]
Rägavere mõisa kalmistu
Ajalugu
Esimene matus toimus 1800. aastal. Kalmistule on teadaolevalt maetud kokku umbes 25 lahkunut, sh ka Vinni mõisas asunud tütarlaste kodunduskooli kaks juhatajat.
Kahvripühvel
Sarnasus teiste pühvlitega
Aasias elab vesipühvel ehk arni (Bubalus arnee), kes on kahvripühvliga võrreldes saledama kehaehitusega ja tal on pikad saablit meenutavad sarved. Kodustatud vesipühvel (Bubalus bubalis) on veidi jässakam ja lühemate sarvedega. Vesipühvli sarve ristlõige on kolmnurkne (kahvripühvlil ümar) ja tema sarved ei moodusta pealael kilpi.
Rägavere mõisa kalmistu
Kirjeldus
Kalmistu jääb südamest mõisa linnulennult 500 meetri kaugusele põhjakirdesse ning selle pindala on umbes 0,08 ha. Kalmistu on piiratud praeguseks madalaks lagunenud maakivimüüriga, väravalehed puuduvad. Seal on säilinud kaks hauatähise osa ning üks sissevajunud hauakamber, üks hauakivi on viidud kalmistult ära ning asub praegu mõisa peahoone ees.
thumb|Kabel kalmistul (2015)
Kalmistu kabel
Kalmistu keskosas paikneb tõenäoliselt millalgi 19. sajandi algul rajatud matusekabel. Kabel on eraldi kultuurimälestis, kuid on praegu varemetes.
Kahvripühvel
Levila
Kahvripühvel on levinud paljudes kohtades Mustas Aafrikas, kuid tänapäeval on ta rohkearvuline peamiselt kaitsealadel. Lääne-Aafrikas esineb teda vähe, Gambiast on ta näiteks täiesti kadunud ja Guineasse satub peamiselt eksikülalisena, Malis elab kahvripühvel tõenäoliselt vaid Bafingi rahvuspargis. Ka Eritreas ei ole teda enam kohatud. Aafrika lõunaosas, sealhulgas Svaasimaal, on ta mitmes kohas taasasustatud.
Kahvripühvlit on kohatud järgmistes riikides: Angola, Benin, Botswana, Burkina Faso, Burundi, Elevandiluurannik, Ekvatoriaal-Guinea, Etioopia, Gabon, Ghana, Guinea, Guinea-Bissau, Kamerun, Keenia, Kesk-Aafrika Vabariik, Kongo Vabariik, Kongo DV, Libeeria, Lõuna-Aafrika Vabariik, Lõuna-Sudaan, Malawi, Mali, Mosambiik, Namiibia, Nigeeria, Niger, Rwanda, Sambia, Senegal, Sierra Leone, Somaalia, Sudaan, Zimbabwe, Tansaania, Togo, Tšaad, Uganda.
Elupaigad
Kahvripühvel elab nii troopilises metsas, kuivas põõsassavannis kui ka mägedes. Talle meeldivad avatud savannid, avarad akaatsia- ja miombosalud, mägiaasad ja -metsad, rannikusavannid, niisked madalad vihmametsad, sood ja üleujutatud märgalad. Teda ei esine ainult kõrbealadel, sealhulgas Namibi kõrbes, Saharas ega Sahelis. Mägedes elab ta kõrgustel, mis ulatuvad üle 4000 meetri.
Ta püsib alati veekogude läheduses ja hoiab võimaluse korral eemale haritud maast ja inimasustusest. Seetõttu on suured karjad säilinud peamiselt rahvusparkides.
Savannipühvel elab peamiselt savannis ja metsaga vahelduvatel lagendikel, rohumaade läheduses. Oluline on ka see, et läheduses leiduks põõsastikke, roostikke või metsa, kust varju otsida. Loomad otsivad eelkõige lopsaka rohuga lagendikke ja võivad viibida lagedal maastikul kaua aega ilma varjualuseta.
Metsapühvel eelistab soiseid alasid, vihmametsi ja sekundaarseid metsi ning sööb metsalagendikel, veekogude kaldal ja märgaladel.
Arvukus
Kahvripühvlit loetakse soodsas seisundis liigiks, kuigi tema populatsiooni suuruse trend on vähenev. Kogupopulatsiooni suuruseks hinnatakse umbes 900 000. Umbes kolmveerand neist elab kaitsealadel.
Savannipühvlite arvukuseks on hinnatud vähemalt 830 000 isendit (sealhulgas 27 000 Lääne-Aafrika, 133 000 Kesk-Aafrika ja 670 000 Lõuna-Aafrika alamliigi esindajat). Tõenäoliselt jääb nende arv poole miljoni ja miljoni vahele. Arvukus on aga pidevalt vähenenud nii küttimise, elupaikade hävimise kui ka nakkushaiguste tagajärjel.
Metsapühvlite arvukuse kohta on vähem andmeid. Ekvaatorilähedastel metsalagendikel on ta arvukas, tihedama metsaga aladel harvem. Arvukuseks on hinnatud umbes 60 000.
Välimus
pisi|Kahvripühvli [[kolju]]
Kahvripühvel on tugeva ja jässaka kehaehitusega. Tema keha on tünnikujuline, laia rinnaga; jalad suhteliselt lühikesed ja jässakad. Tal on suur pea ja lühike jäme kael. Pea asetseb madalal, pealagi on turjast madalam. Kõrvad on suured, tihti longus, metsas elaval alamliigil ääristatud pikkade osalt valgete karvadega. Silmad on väikesed.
Esimesed sõrad on laiemad, et ebaühtlast kereraskust kanda. Saba otsas on pikem karvatutt.
Sarved on nii lehmadel kui ka pullidel. Savannis elavate pühvlite sarved on konksukujulised, keerduvad pealaelt külgedele ja alla, seejärel suunduvad üles ja otsaga sissepoole. Pullide sarved on massiivsed ja moodustavad pealael võimsa lameda kilbi. Kilp kujuneb tavaliselt alles viiendaks-kuuendaks eluaastaks ja see on nii tugev, et võib peatada ka püssikuuli. Kumerust pidi mõõtes võib sarve pikkus olla kuni 160 cm, sarveotste vahekaugus võib ulatuda üle meetri. Lehma sarved on lühemad ja peenemad ning tugevat kilpi need ei moodusta. Metsapühvli sarved on palju lühemad ja sirgemad. Nende sarvede pikkus on 30–40 cm, need sirutuvad tahapoole ja kilpi ei moodusta.
Suurus
Kahvripühvli kehapikkus on 170–340 cm, õlakõrgus 100–170 cm, saba pikkus 70–110 cm, kehamass 300–900 kg.
Pullid on lehmadest tunduvalt suuremad. Täiskasvanud savannipühvli pull võib olla 340 cm pikk ja kaaluda 700–900 kg, metsapühvli pikkus jääb tavaliselt alla 120 cm ja mass alla 320 kg.
Värvus
Kahvripühvli värvus varieerub metsapühvlite sügavpunasest kuni savannipühvlite tumepruuni või mustani. Värvus on üle keha üsna ühtlane. Metsa alamliigi esindajad muutuvad vananedes tumedamaks ja neile võivad punasele taustale tekkida tumedamad laigud.
Pühvlite nahk on tumepruun või must ja seda katavad hõredad lühikesed karvad. Vanusega muutub karvkate hõredamaks. Savannipühvlite pullid on enamasti lehmadest tumedamad. Vanematel pullidel võib silmade ümbrusse tekkida hallisegune muster. Metsapühvlid on tavaliselt punased kuni punakaspruunid. Pullid vananedes tumenevad, mõnikord mustja värvuseni. Lõug ja kõhualune on tihti heledam, näol ja jalgadel võib esineda kontrastseid laike. Esineb ka savanni- ja metsatüübi segu.
Eluviis
pisi|Pullid võitlust treenimas pisi|Mudavann pisi|Pühvlikari kõrges heinas
Enamasti liiguvad kahvripühvlid 30–40-liikmelises karjas, suuremad karjad võivad moodustuda põua ajal või väga rikkalikel rohumaadel. Karja koosseis võib olla mitmesugune – lehmad vasikatega, pullid omavahel, lehmad ja pullid koos, vanad tugevad pullid üksi või väikese rühmana. Üksikutel pullidel on väga kindel territoorium ja väljakujunenud harjumused.
Kahvripühvlite karjas kehtib range hierarhia, tugevamad ja suuremate sarvedega pullid on karjajuhid. Tavaliselt hoiavad noored pullid neist aupaklikku kaugusse, kuid aeg-ajalt tuleb ette ka võimuvõitlusi. Kuival perioodil hoiavad pullid tavaliselt ülejäänud karjast eemale. Enamasti saab eristada kaht peamist tüüpi pullikarju. Ühes rühmas on nelja- kuni seitsmeaastased, teises 12-aastased ja vanemad pullid. Vihmaperioodil pöörduvad pullid karja juurde tagasi, et paarituda. Nad jäävad karja juurde seniks, kuni vasikad vajavad kaitset. Vanad pullid, kes elujõuliste noortega lehmade pärast võidelda ei jaksa, jäävad omaette. Pullidel on lineaarne hierarhia, mis kujuneb vanuse ja suuruse põhjal. Karja taastootmise huvides lubavad karjajuhid ka noorematel pullidel paarituda.
Karjal on tavaliselt püsiv territoorium. Savannipühvlit peetakse paikseks, tal on oma kindel territoorium, mille suurus on 126–1075 km², asustustihedus on 0,17–3,77 looma ruutkilomeetril. Aafrika sademeterohkes idaosas võib territoorium olla ka vaid 10 km² ja ühel ruutkilomeetril elada 18 pühvlit. Kari püsib koos ja ründab vaenlast ühiselt, nõrgematel ei lasta maha jääda. Tihti liiguvad kahvripühvlitega koos pühvlilinnud ja veisehaigrud, kes toituvad rohust pühvli külge kinnituvatest putukatest ja verd imevatest parasiitidest.
Savannipühvli suhtlust ja karjaelu on rohkem uuritud. Savanniloomad elavad suures karjas, kus võib olla 50–500 looma. Kari omakorda koosneb väiksematest rühmadest, omaette võivad olla näiteks üksikud pullid, lehmad koos vasikatega (mitu lehma oma viimase paari aasta järeltulijatega) või noorloomad. Vanad pullid võivad liikuda üksi. Lehmade vahel on tugev side. Karjaliikme, eriti vasika hädakisale reageerivad kõik karjaliikmed. Nõrku kaitstakse, hoolitsetakse ka näiteks nägemise või liikumisvõime kaotanud liigikaaslaste eest. Täiskasvanud pullid on kas lehmadega samas rühmas või eraldi koos väikese grupi omavanusega. Mõnikord moodustub karjadest 2000–3000-pealisi ajutisi hiidkarju, kuid need ei käitu enamasti ühtse karjana ja tekivad vaid suurtel ja rikkalikel rohumaadel. Omaette rühma moodustavad sageli ka kuni 12 pulli, teise rühma moodustavad ühevanused vasikad.
Metsapühvlid elavad väiksemas karjas, kus on 8–20 looma. Maksimaalseks karja suuruseks on peetud ka 12 isendit; see koosneb enamasti suguluses olevatest lehmadest, nende järeltulijatest ja nendega seotud pullidest. Pullid võivad ka omaette karjas elada või olla üksi.
Kahvripühvel võib tegutseda aktiivselt nii päeval kui ka öösel, ta liigub ringi ja otsib toitu keskmiselt 18 tundi ööpäevas. Süües liigub kari tavaliselt edasi; süüakse sagedamini pärastlõunal ja õhtul. Söömine ja trampimine soodustab rohu kiiremat kasvu. Tihti liiguvad loomad oma territooriumil ringiratast 50–105 km pikkust trajektoori mööda. Nad joovad tavaliselt koidikul ja päikeseloojangul. Kuumal keskpäeval (kella 12 ja 16 vahel) nad tavaliselt lesivad ja mäletsevad. Puhata armastavad nad küll pigem lagedal maastikul. Inimasustuse lähedal, kus on päeval pidevat liikumist, eelistavad nad süüa öösiti.
Kahvripühvel on tugev ja vastupidav ning hea võitleja. Tavapärasel rännakul läbib ta tunnis umbes 5,4 km, kuid lühikest maad võib joosta kiirusega kuni 57 km/h. Rünnakuid tõrjuvad pühvlid kogu karja jõuga. Seetõttu on vähe kiskjaid, kelle menüüs ta esimene valik oleks.
Kahvripühvlile meeldib mudas püherdada. See mõjub jahutavalt ja moodustab nahale putukate eest kaitsva kooriku.
Suhtlemine
Täiskasvanud pullid tavatsevad omavahel võitlust treenida või mängida, aga ka raevukat võimuvõitlust pidada. Pull läheneb teisele, pea maas, sarved maadligi, ja ootab, et ka teine sama asendi sisse võtaks. Seejärel ristatakse sarved. Mängu korral võidakse teineteise nägusid vastastikku hõõruda. Ka vasikad mängivad omavahel, lehmad teevad seda harva. Võimuvõitlus on kiire ja raevukas, kuid seda esineb harva ja see kestab vähe aega. Enne võitlust juhtpositsiooni pärast lähenevad pullid teineteisele, pea püsti, puristavad ja kraabivad maad, seejärel lähenevad ja löövad kilbid raginaga kokku. Kaotaja taandub.
Häälitsused
Kuulmine tundub olevat kahvripühvli tähtsaim meel. Paljud häälitsused sarnanevad kodulehma ammumisega, kuid on veidi madalamad. Edasiliikumisest antakse märku paarisekundilise madala häälitsusega, mis kordub iga 3–6 sekundi tagant. Suuna muutmise märguanne on krigiseva tooniga heli. Joogikohale lähenedes teevad mõned loomad pikalt häälitsust "maa" sagedusega kuni 20 korda minutis. Ründevalmis loomad uratavad jõuliselt. Vasikat otsivad lehmad toovad kuuldavale kraaksatusega sarnaseid hääli. Samasugust, aga kõrgemat häält teevad hädas olevad vasikad. Hoiatusena lähenevate kiskjate eest kõlab pikk "uaaa". Karjajuhid annavad tihti häälitsustega märku oma asukohast või lihtsalt kohalolust. Häälekalt hoiatavad nad ka alamaid karjaliikmeid. Süües teevad pühvlid mitmesuguseid röhitsevaid häälitsusi.
Toitumine
Kahvripühvel on rohusööja. Ta sööb eelkõige kõrrelisi, aga ka mitmesuguseid teisi rohttaimi, sealhulgas sootaimi. Mõnikord napsab ta ka puude otsast lehti. Tema eelistatuma toiduvaliku seas on sõrmrohi, pillahein, paelhirss, hirss, keeritshein ja haakhein.
Paljunemine
pisi|Kahvripühvel vasikaga pisi|Isalõvi ja kutsikas kahvripühvli korjuse kallal pisi|Metsapühvel [[Tšehhis Dvůr Králové loomaaias]]
Kui tingimused on soodsad, võib kahvripühvel paarituda aasta ringi. Veenappuse korral ajastatakse poegimine vihmahooajale. Lehm poegib tavaliselt esimest korda umbes viieaastasena ja seejärel keskmiselt kahe aasta tagant.
Lehmad indlevad iga 23 päeva tagant 5–6 päeva. Serengetis on paaritumistipp vihmahooaja lõpus (juunis-juulis) ja vasikas sünnib järgmise vihmahooaja keskel. Indleva lehma välja valinud pull hoolitseb selle eest, et teised pullid talle ligi ei pääseks. Lehmal on palju kosilasi, kuid tavaliselt võidab õiguse temaga paarituda karja juhtpull.
Tiinus kestab umbes 340 päeva. Tiined loomad lahkuvad poegimise ajaks karja juurest. Pesakonnas on üks, harva kaks vasikat. Vastsündinud vasikas on punakas- või mustjaspruun (metsapühvlid ka erepunased), tavaliselt vanematest heledam, paksu karvkattega. Tema sünnikaal on keskmiselt 40 kg, Syncerus caffer caffer võib kaaluda ka kuni 55–60 kg.
Paar esimest elunädalat on vasikad põõsaste vahel peidus ja koguvad jõudu, et karjaga liituda. Vasikad imevad piima ema tagumiste jalgade vahelt, mis on veislastele ebatüüpiline. Vasikas võõrutatakse piimast umbes kuuekuuselt. Suguküpsuse saavutab ta 3,5–5-aastaselt.
Vasikad on alati karja keskel ja ümbritsetud kaitsvatest täiskasvanutest. Lehmal on oma järeltulijatega tugevam side kui teistel veislastel, kuid kui uus vasikas sünnib, kandub ema tähelepanu temale ja ta tõrjub vanemad vasikad eemale. Noor vasikas hoiab siiski mitu aastat ema lähedusse. Noored pullid lahkuvad ema juurest umbes kaheaastasena ja moodustavad omaette rühma.
Ohud
Kahvripühvlit ohustavad nii elupaikade kadumine inimtegevuse tagajärjel, salaküttimine, kiskjad kui ka mitmesugused nakkushaigused. Suurim häving tabas neid 1890. aastatel, kui levis veistekatk, mis kombineerus pleuropneumooniaga ning põhjustas kohati kuni 95% kariloomade ja metsveiste suremise. Veistekatku puhanguid esineb tänapäevalgi, sageli on nakatajaks koduloomad. Levinud on ka siberi katk, veisetuberkuloos, ainurakse Theileria parva põhjustatud palavikuhaigus ning suu- ja sõrataud. Loomad haigestuvad tavaliselt siis, kui nad jäävad nõrgaks või näljaseks.
Kohalikud kütivad kahvripühvlit liha pärast, kuid ka trofeede müümise eesmärgil. Trofeejahil käivad ka turistid. See on vähendanud loomade arvukust isegi rahvusparkides (näiteks Elevandiluurannikul Comoé rahvuspargis, Kongo DV-s Garamba rahvuspargis ja Tansaanias Serengeti rahvuspargis.
Loomad kannatavad tihti ka põua tõttu, eriti kui see langeb kokku haiguspuhanguga.
Peale inimese on kahvripühvlil vähe vaenlasi. Lõvi küll peab talle jahti, aga enamasti suudab pühvlikari oma liikmeid kaitsta. Mõnes piirkonnas moodustavad kahvripühvlid küll suurema osa lõvi toidulauast, aga väga harva suudab üksik lõvi ka üksikut täiskasvanud kahvripühvlit maha murda. Niiluse krokodill ründab tavaliselt üksikuid vanu loomi ja vasikaid, kuid suudab mõnikord tappa ka elujõulise täiskasvanud looma. Gepardid, leopardid ja tähnikhüäänid ohustavad ainult vastsündinud vasikaid, kuigi on täheldatud ka juhtusid, kus tähnikhüään on täiskasvanud kahvripühvli maha murdnud.
Kaitse
pisi|Suplus [[Kuninganna Elizabethi rahvuspark|Kuninganna Elizabethi rahvuspargis]]
Umbes 70% savannipühvlite populatsioonist elab kaitsealadel. Lõuna-Aafrika savannipühvel elab peamiselt Ugandas Kuninganna Elizabethi rahvuspargis ja Murchison Fallsi rahvuspargis; Tansaanias Tarangire rahvuspargis ning Moyowosi-Kigosi, Katavi-Rukwa ja Selous-Kilombero kaitsealal; Sambias Kafue, Põhja-Luangwa ja Lõuna-Luangwa rahvuspargis; Botswanas Chobe rahvuspargis; Zimbabwes Sebungwes ja Zambezi orus ning Lõuna-Aafrika Vabariigis Hluhluwe-iMfolozi pargis; Lääne-Aafrika savannipühvel Ghanas Mole'i rahvuspargis, Beninis Pendjari rahvuspargis, Kameruni põhjaprovintsi kaitsealadel ning Kesk-Aafrika savannipühvel Tšaadis Zakouma rahvuspargis ja Kesk-Aafrika Vabariigis Sangba reservaadis.
Metsapühvlitest elab kaitsealadel umbes 75%. Neid leidub peamiselt Kamerunis Lobéké rahvuspargis, Kesk-Aafrika Vabariigis Dzanga-Sangha kaitsealal, Kongo vabariigis Nouabalé-Ndoki ja Odzala rahvuspargis; Gabonis Lopé ja Loango rahvuspargis ning Wonga-Wongue'i kaitsealal; Kongo DV-s Maiko rahvuspargis.
Kahvripühvlite tulevik sõltub eelkõige kaitsealade korraldusest, jahipidamise reguleerimisest ja eriti salaküttimise kontrolli alla võtmisest.
Suhe inimesega
pisi|Kahvripühvli jäljed (vasakul esimese ja paremal tagumise sõra jälg)