cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Eesti Advokatuur
Liikmeskond
1. jaanuari 2023 seisuga oli Eesti Advokatuuril kokku 1085 liiget, sh: 759 vandeadvokaati; 321 vandeadvokaadi abi; 5 assotsieerunud liiget.
Tegevus
Advokatuur korraldab advokaatide erialast täiendamist, suhteid juristkonna, riigiasutuste ja organisatsioonidega nii Eestis kui ka välismaal. Advokatuur osaleb ka õigusloomes. Samuti korraldab advokatuur kriminaal- ja väärteomenetlustes kaitset ning esindamist tsiviil- ja haldusasjades.
Juhtorganid
Kord aastas peetav advokatuuri liikmete üldkogu valib advokatuuri tegevuse korraldamiseks organid: esimees, juhatus, revisjonikomisjon, kutsesobivuskomisjon, aukohus, eetika- ja metoodikakomisjon ning kantsler.
Esimees esindab advokatuuri, korraldab juhatuse tööd ja juhatab juhatuse istungeid. Esimees valitakse kolmeks aastaks.
Advokatuuri juhatuses on vähemalt seitse liiget. Juhatus valitakse kolmeks aastaks.
Advokatuuri kutsesobivuskomisjoni kuulub 11 liiget (6 vandeadvokaati, 2 kohtunikku, 1 õigusteadlane, riigiprokurör ja justiitsministeeriumi esindaja) ja see moodustatakse viieks aastaks. Komisjon viib läbi eksameid, hindab välisriigis omandatud kutsekvalifikatsiooni sobivust ning annab hinnangu advokaadi kutsesobivusele.
Vähemalt kolmeliikmeline revisjonikomisjon valitakse neljaks aastaks. Komisjon kontrollib advokatuuri majandustegevust ning esimehe, juhatuse ja kantsleri asjaajamist.
Seitsmeliikmeline aukohus (4 vandeadvokaati, 2 kohtunikku ja 1 õigusteadlane) valitakse neljaks aastaks. Aukohus tegeleb advokaatide distsiplinaarsüüteoasjadega ja muude aukohtu pädevusse antud asjadega.
Eetika- ja metoodikakomisjon aitab ja nõustab advokatuuri teisi organeid ning liikmeid advokaatide kutse-eetika nõuete ja advokaaditegevuse metoodika osas.
Kantsler nimetatakse ametisse viieks aastaks. Ta korraldab advokatuuri asjaajamist, juhib kantselei tööd, edastab teateid ja otsuseid ning korraldab advokatuuri organite otsuste avaldamise Ametlikes Teadaannetes.
Rahvusvaheline koostöö
Alates 1992. aastast on Eesti Advokatuur Rahvusvahelise Advokaatide Assotsiatsiooni (IBA) liige.
Seoses Eesti astumisega Euroopa Liitu 1. mail 2004 sai Eesti Advokatuur CCBE (Euroopa Liidu Advokatuuride ja Õigusliitude Nõukogu) täisliikmeks.
Riigi õigusabi
Eesti Advokatuur korraldab riigi õigusabi vähekindlustatud inimestele. 2010. aasta alguseks loodi selleks spetsiaalne infosüsteem (RIS).
Vastutustundlik ettevõtlus
Eesti Advokatuur osaleb mitmes sotsiaalselt vastutustundliku ettevõtluse (CSR) projektis näiteks tehes koostööd Heateo Sihtasutusega sotsiaalse ettevõtluse õigusalases nõustamises. Samuti tehakse koostööd Lastekaitse Liiduga (LKL), toetades ajakirja Märka Last väljaandmist ja Lastekaitse Liidu korraldatavaid laste suvelaagreid.
Esimehed
Advokatuuri esimehed pärast Eesti Advokatuuri tegevuse taastamist:
Eellugu
Eestkõnelejate ja kohtusse otsuse tegemiseks kaasatud kohalike meeste kogemus ulatus suulises kultuuris 19. sajandisse, kui vallakohtud anti üle kohalike taluperemeeste kätte. Esimeste eestlastest advokaatide leidmine sel perioodil on raskendatud, kuna sakslastega võrdsete sotsiaalsete võimaluste avardumiseks loobusid paljud oma rahvuslikust päritolust.
660. Eesti Pataljon
660. Eesti Pataljon oli Eesti vabatahtlike väeosa Saksa Wehrmachtis aastatel 1942–1944.
Eesti Advokatuur
Eellugu
1917. aastal sai Karksi vallakohtuniku pojapoeg Jaan Poska (1866–1920) Eestimaa kubermangu komissariks ehk senise Eestimaa kubermangu ja sellele lisandunud Liivimaa eestlaste osa kõrgeimaks ametnikuks. Alates 24. veebruarist 1918 oli Poska Eesti välisminister ja tema eestvedamisel kirjutati alla Tartu rahuleping. Sealjuures oli Jaan Poska mõju tähtis tema käe all tegutsenud noorematele advokaatidele Konstantin Pätsile ja Ado Birkile (Maanõukogu liige, Asutava Kogu liige, hilisem välisminister), kellel oli oluline roll Eesti riigi sünni juures.
660. Eesti Pataljon
660. Eesti Pataljoni tuumikuks oli 1941. aasta sügisel moodustatud 184. Eesti julgestusgrupp.
660. Idapataljon
1942. aasta oktoobril muutus pataljon tagalateenistusüksusest rindeüksuseks ja 184. Eesti Julgestusgrupp nimetati ümber '''660. Idapataljoniks' (Ost-Bataillon 660'').
Eesti Advokatuur
Eellugu
Enne esimest maailmasõda kogunesid Tallinnas ja teisteski linnades mitmed silmapaistvad eestlastest advokaadid, kes leidsid aega tegelda vahetu kohtutöö kõrval ka laiemalt ühiskonna harimisega. Jaan Poska kõrvale astusid Jaan Teemant, Jüri Vilms (Päästekomitee liige, Eesti esimene kohtuminister ja peaministri asetäitja), Otto Strandman (Asutava Kogu liige, hilisem välis- ja kohtuminister, ka riigivanem), August Rei (Asutava Kogu liige, hilisem riigivanem, välisminister, O. Tiefi valitsuse välisminister Rootsis, pagulasvalitsuse peaminister Vabariigi Presidendi ülesannetes).
660. Eesti Pataljon
660. Idapataljon
Pataljoni ülem oli kapten Heinrich Erich Ellram, pataljoni koosseisus oli 4 kompaniid.
Eesti Advokatuur
Eellugu
Maanõukogu aktiivsete liikmete hulgas oli otsustavate õiguslike sammude tegemise juures tuntud Eesti advokaate (Otto Strandman, Jaan Poska, Jaan Teemant, Konstantin Päts, Jüri Vilms). Samuti olid eestlastest advokaadid valitud Venemaa Asutava Kogu liikmeteks.
1919–1941
Eesti advokatuuri alguseks oli Vannutatud Advokaatide Nõukogu asutamine 14. juunil 1919.
Asutamiskoosolekust Tallinna kohtukoja ruumides võttis osa 18 isikut 35 Eestis tegutsenud vannutatud advokaadist: Martin Hirsch, Johann Daugull, Jaan Leesment, Leopold Meder, Voldemar Oldekop, Jaan Laur, Tõnis Jürine, Viktor Johanson, Jaan Teemant, Artur Beek, Artur Gabler, Edgard Koch, Balduin Limberg, Hermann Koch, Heinrich von Sievers, Alexander von Bodisco, Bernhard Maydell ja Kaarel Parts.
Vannutatud Advokaatide Nõukogu esimeheks valiti Jaan Teemant, tema abiks Martin Hirsch ja liikmeteks Tõnis Jürine, Voldemar Oldekop, Kaarel Parts ja Jaan Leesment. Jaan Teemant oli Eesti advokatuuri esimees kuni 1925. aasta lõpuni. 28. jaanuaril 1926 valiti nõukogu esimeheks Alfred Maurer, kes jäi sellele kohale kuni 1941. aastani.
660. Eesti Pataljon
660. Eesti Pataljon
1943. aasta lõpus asus 660. Eesti Pataljon Narva taga, 657. kompanii Staraja Russa juures, 658. ja 659. Eesti pataljonid Novgorodi all ja Ilmeni järve ääres eesliinil.
Eesti Advokatuur
1919–1941
1920. aasta alguses oli Eestis 43 vandeadvokaati ja 15 vandeadvokaadi abi. 1920. aastate jooksul muutus juuraharidus üha populaarsemaks ning kümnendi teisel poolel hakkas vannutatud advokaatide ja nende abide arv jõudsalt kasvama. 1. jaanuaril 1940 tegutses Eestis 387 vandeadvokaati, 51 vanemat ja 53 nooremat abi.
660. Eesti Pataljon
Pataljoni likvideerimine
18. aprillil 1944 liideti 660. Eesti Pataljon 20. Eesti SS-diviisiga selle 46. Relva-SS Grenaderirügemendi III pataljoniks.
Eesti Advokatuur
1919–1941
1927–1938 tegutses Tartus Vannutatud Advokaatide Nõukogu Tartu osakond, mida juhtis Ferdinand Karlson.
1935. aastal kehtestati advokaatide ametiriietuseks must talaar ja barett. Seni (alates 1. septembrist 1928) olid advokaadid kohtus kandnud visiitülikonda, naisadvokaadid ilma dekolteeta musta kleiti.
6. aprillil 1938 võeti vastu Advokatuuri seadus Vannutatud Advokaatide Nõukogu asemele valiti 15-liikmeline Advokatuuri Nõukogu, mille esimeheks sai Alfred Maurer. Vannutatud advokaadid nimetati uue seadusega vandeadvokaatideks, advokaadiabid jagati vanemateks ja nooremateks abideks. Vanematel abidel oli õigus pidada iseseisvat bürood.
1940–1944
Eesti Advokatuur likvideeriti 1. märtsil 1941. 23. september 1941 Põhja Tagala Sõjavägede Juhataja nimel ja nõusolekul määrati, et Advokatuur seati Eestis uuesti sisse alates 1. oktoobrist 1941. aasta seaduse alusel, mis oli kehtiv enne 21. juunit 1940. a. Advokatuuri organid asusid Tallinnas Tallinna kriminaalkohtu juures. Advokatuur alustas tegevust oma organite koosseisudes, mis olid moodustatud 21. juuniks 1940. a
Eesti NSV periood
Eesti Advokatuur likvideeriti 1. märtsil 1941. Samal päeval toimus esimene Eesti NSV Advokaatide Kolleegiumi liikmete üldkoosolek. Alates 1947. aastast kolleegiumis toimunud puhastust käigus vahetati advokaatide kaader välja. Kolleegiumist heideti välja 71 advokaati. Toimunu tunnistati põhjendamatuks 22. jaanuaril 1990 toimunud Advokaatide Kolleegiumi presiidiumi istungil.
Pärast taasiseseisvumist
Eesti taasiseseisvumise järel tõusis päevakorda ka Eesti Advokatuuri taastamine. Eesti Advokatuur taastati 10. detsembril 1991. 19. ja 20. veebruaril 1992 toimunud advokaatide üldkoosolekul lõpetas Eesti Advokaatide Kolleegium oma tegevuse ning Eesti Advokatuur tunnistati selle õigusjärglaseks. Advokatuuri esimeheks valiti vandeadvokaat Jaak Oja.
Flavia Pennetta
pisi|Flavia Pennetta, 2010 Flavia Pennetta (sündinud 25. veebruaril 1982 Brindisis Apulias) on itaalia profitennisist.
Pennetta on esimene itaalia naistennisist, kes on paarismängu edetabelis esikohale jõudnud. Ta on võitnud 9 WTA turniiri. Pennetta ja tema tiimikaaslased Mara Santangelo, Francesca Schiavone ja Roberta Vinci jõudsid 2006. aastal Fed Cupi finaali.
Ta on 172 cm pikk ja kaalub 58 kg. Pennetta on paremakäeline.
Mavea keel
Mavea keel (ka mafea keel) on Vanuatus räägitav keel, mis kuulub Põhja-Vanuatu keelte hulka.
Mavea keel on kriitiliselt ohustatud. Keelt räägib umbes 30 inimest Mavea saarel, mis asub Espiritu Santo idaranniku lähedal. Seda räägivad peamiselt vanemad inimesed, nooremad mavead räägivad bislama keelt.
Mavea keeles on 19 konsonantfoneemi ja 5 vokaalfoneemi.
Rein Raamat
Rein Raamat (sündinud 20. märtsil 1931 Türil) on eesti filmirežissöör ja -kunstnik, üks peamisi joonisfilmiarendajaid.
Pärast seda töötas ta kuni 1971. aastani Tallinnfilmis mängufilmide kunstnik-lavastajana.
1971. aastal asutas ta Tallinnfilmi juurde joonisfilmistuudio, oli selle juht ja lavastaja. 1972. aastal valmis tema esimene joonisfilm "Veekandja". Aasta hiljem jõudis kinodesse "Lend", kus oli ühendatud maal ja multifilmikunst.
Rein Raamat rajas filmistuudio Stuudio B 1989. aastal ja Raamat-Film 1994. aastal. Raamatu joonisfilmid on sügavalt metafoorsed ja eesti folkloorist tõukuvad. Nad püüavad pilku piinlikult täpse joonistuslaadi, filosoofiliste teemade ja huumori puudumisega.
Rein Raamatu lavastatud meistriteoste seas on joonisfilmid "Suur Tõll" (1980) ja "Põrgu" (1983).
Isiklikku
Tema abikaasa on Helvi Raamat.
Ameerika Filmiliit
Ameerika Filmiliit (inglise keeles The Motion Picture Association of America, lühendina MPAA) on Ameerika Ühendriikide kuut suurimat Hollywoodi filmikompaniid ühendav erialaliit. Ühendus rajati 1922. aastal nime all Ameerika Filmitootjad ja -levitajad (Motion Picture Producers and Distributors of America, MPPDA) eesmärgiga edendada oma liikmete ärihuve. Algaastatel kujundas MPAA filmide sisu hindamisjuhised, millest arenes välja USA-s pikka aega valdavalt kasutatud filmitootmise reeglistik Motion Picture Production Code, ning tänapäeval haldab Filmiliit omanimelist filmisisu reitingusüsteemi.
Viimastel aastakümnetel on MPAA esindanud USA seadusloome juures lobitöö kaudu kohaliku filmi- ja teletööstuse huve, et kaitsta neile kuuluvaid teoseid piraatluse eest ja langetada kaubanduslikke tõkkeid filmide rahvusvahelise levitamise ees. MPAA on võidelnud pikka aega autoriõiguste rikkumise vastu, püüdes piirata autoriõigustega kaitstud teoste jagamist P2P-protokollidel põhinevates failijagamisvõrkudes. Ameerika Filmiliidu peakorter asub Washingtonis, 2017. aasta kevade seisuga on ühingu juhatuse esimees ja tegevdirektor endine USA senaator demokraatlikust parteist Chris Dodd.
Kirsanov
Kirsanov on linn Venemaal Tambovi oblastis, Kirsanovi rajooni ja Kirsanovi linnaringkonna keskus. Asub 95 km Tambovist ida pool Vorona jõe ääres.
Linnas on toiduainetetööstuse ja metallitööstuse ettevõtted.
Internātskola
Internātskola (tõlkes Internaatkool) on küla (mazciems) Lätis Kuldīga piirkonnas Rudbārži vallas.
Küla asub valla lõunaosas Koja jõe ääres. Jõel asub küla kohal Rudbārži Veskijärv. Internātskola jääb valla keskusest Rudbāržist 2,8, endisest piirkonnakeskusest Skrundast 10,7 ja Riiast 160,7 kilomeetri kaugusele.
Külas asusid Rudbārži veski ja internaatkool. Aastal 2017 sealne kool suleti. Aastail 2009–2021 kuulus küla Skrunda piirkonda.
Aastal 2005 oli külas 48 elanikku.
Garbiñe Muguruza
Garbiñe Muguruza Blanco (sündinud 8. oktoobril 1993 Caracases Venezuelas) on Hispaania naistennisist, WTA edetabeli liider 2017. aasta septembris ja oktoobris.
Garbiñe Muguruza ema on venezuelalane ja isa baski rahvusest Hispaania kodanik.
11. septembril 2017 tõusis ta üksikmängus WTA edetabelis esikohale ning püsis seal neli nädalat.
2023. aasta alguse seisuga on ta võitnud üksikmängus 10 WTA ja 7 ITF-i turniiri.
2016. aastal võitis ta Prantsusmaa lahtised meistrivõistlused tennises, 2017. aastal Wimbledoni turniiri ja 2021. aastal WTA aastalõputurniiri (Anett Kontaveidi ees).
Radviliškise rajoon
Radviliškise rajoon (leedu keeles Radviliškio rajono savivaldybė) on 2. järgu haldusüksus (rajoon) endise Šiauliai maakonna aladel Leedus.
Rajoonis on 12 omavalitsust, selle pindala on 1635 km2 ja elanike arv oli 2014. aastal 39 705 inimest.
Rajoon moodustati 1950. aastal. Rajoon koosneb järgmistest valdadest: Aukštelkai, Baisogala, Grinkiškise, Pakalniškiai, Radviliškise, Sidabravase, Skėmiai, Šaukotase, Šeduva, Šiaulėnai ja Tyruliai vald. Omaette omavalitsuse moodustab veel Radviliškise linn. pisi|tühi|Radviliškise rajooni omavalitsused
Suurim asula on halduskeskus Radviliškis (9503 inimest). Teine linn rajoonis on Šeduva. Lisaks asuvad rajoonis Baisogala, Grinkiškise, Palonai, Pašušvyse, Pociūnėliai, Sidabravase, Šaukotase, Šiaulėnai, Tyruliai ja Vadaktai alevid. 2011. aasta seisuga olid elanikest 95,69% leedulased, 2,8% venelased, 0,3% valgevenelased, 0,29% ukrainlased, 0,2% poolakad, 0,04% sakslased.
Rajooni tähtsamad jõed on Nevėžise lisajõed Kiršinas, Dotnuvėlė ja Šušvė. Radviliškise rajooni territooriumile jääb osaliselt Tytuvėnai regionaalpark.
Müsli
pisi|Müsli Müsli (saksa sõnast Müsli) on kaerahelvestest ja mitmesugustest lisanditest (näiteks kuivatatud puuviljad, peenestatud pähklid) toortoit. Enamasti süüakse müslit koos piima või jogurtiga.
Müsli mõtles 1900 välja Šveitsi arst Maximilian Bircher-Benner, kes tarvitas seda inimeste ravimiseks.
Austria pärilussõda
Austria pärilussõda (1740–1748) kaasas enamiku Euroopa riikidest lahendama küsimust, kas Maria Theresia sobib Habsburgide valduste pärijaks. Sõda sisaldas kuningas George'i sõda Põhja-Ameerikas, Jenkinsi kõrva sõda (mis algas ametlikult 23. oktoobril 1739), esimest Karnātaka sõda Indias ning esimest ja teist Sileesia sõda.
Kristiina Davidjants
Kristiina Davidjants (sündinud 9. detsembril 1974 Bakuus) on Eesti filmirežissöör ja -ajakirjanik.
Mari-Liis Kalvik
Mari-Liis Kalvik (sündinud 7. septembril 1979) on eesti keeleteadlane. pisi|Mari-Liis Kalvik (vasakul) koos [[Mari Kendlaga Eesti Keele Instituudis]]
Austria pärilussõda
Sõda algas ettekäändel, et Maria Theresia on kõlbmatu pärima oma isa Karl VI Habsburgide troone, kuna Saali tavaõigus välistas kuningliku pärimise naise poolt. Tegelikkult oli see Preisimaale ja Prantsusmaale mugav vabandus Habsburgide võimu vaidlustamiseks. Austriat toetasid traditsioonilised Prantsusmaa vaenlased Suurbritannia ja Hollandi Vabariik, samuti Sardiinia kuningriik ja Saksimaa kuurvürstiriik. Prantsusmaa ja Preisimaaga oli liidus Baieri kuurvürstkond.
Hispaania, kes oli kolooniate ja kaubanduse pärast Suurbritanniaga sõjas juba aastast 1739, astus mandril sõtta oma mõju taastamiseks Põhja-Itaalias, kahandades Austria võimu Apenniini poolsaare üle, mille see oli saavutanud Hispaania arvelt Hispaania pärilussõja tagajärjel 18. sajandi algul.
Mari-Liis Kalvik
Haridus ja töökäik
Kalvik on lõpetanud 1997. aastal Tallinna Tondiraba Keskkooli ja 2002. aastal Tartu Ülikooli filoloogiateaduskonna eesti ja soome-ugri keeleteaduse erialal. Aastal 2004 kaitses ta Tartu Ülikoolis magistrikraadi ning jätkas 2012–2015 doktoriõppes.
Austria pärilussõda
Sõda lõppes aastal 1748 Aacheni rahuga. Sõja tähtsaim osa oli Preisimaa ja Habsburgidest monarhide võitlus Sileesia piirkonna pärast, selle vastu on olnud ka kõige kestvam sõjaajalooline huvi.
Taust
Pärast Karl VI surma 1740 sai tema pärijaks tütar Maria Theresia kui Ungari, Horvaatia ja Böömimaa kuninganna, Austria ertshertsoginna ja Parma hertsoginna. Tema isa oli olnud Saksa-Rooma keiser, kuid Maria Theresia ei saanud kandideerida tiitlile, mida ei olnud kunagi kandnud naine; tal oli plaanis pärida pärandvaldused ja tema abikaasa Franz Stephan pidi valitama Saksa-Rooma keisriks. Naissoost Habsburgide valitsejaga seotud komplikatsioonid olid kaugele näha ja Karl VI veenis enamikku Saksamaa riike nõustuma 1713. aasta pragmaatilise sanktsiooniga.
Probleemid algasid, kui Preisimaa kuningas Friedrich II rikkus pragmaatilist sanktsiooni ja tungis 16. detsembril 1740 Sileesiasse, kasutades ettekäändena 1537. aasta Brzegi lepingut (mille kohaselt pidid Brandenburgi Hohenzollernid pärima Brzegi hertsogkonna). Maria Theresiat kui naist peeti nõrgaks ja teised valitsejad (nagu Baieri Karl Albrecht) esitasid oma võistleva nõude kroonile kui selge genealoogilise taustaga meessoost pärijad, et pärida suure keiserliku tiitliga valitav aujärg.
Strateegiad
pisi|püsti|Kõik Austria pärilussõja osalised. Sinine : Austria, Suurbritannia, [[Hollandi Vabariik|Ühendatud Provintsid koos liitlastega. Roheline : Preisimaa, Hispaania, Prantsusmaa koos liitlastega]] Suurema osa 18. sajandist lähenes Prantsusmaa oma sõdadele samal viisil. Ta jättis oma kolooniad nende endi kaitsta või andis vaid minimaalset abi (saates neile piiratud arvul vägesid või kogenematuid sõdureid), aimates, et võitlus kolooniate pärast oleks tõenäoliselt niikuinii kaotatud. See strateegia oli teataval määral Prantsusmaale peale sunnitud: Briti laevastiku üleolek ja geograafilised põhjused tegid Prantsuse laevastikule raskeks pakkuda märkimisväärset varustust ja toetust Prantsuse kolooniatele. Samas tegid mitu pikka maapiiri igale Prantsusmaa valitsejale kohustuslikuks tõhusa koduse armee. Seetõttu võttis Prantsuse valitsus mõistetavalt oma strateegia aluseks ülekaaluka armee Euroopas. Sõja lõppedes andis Prantsusmaa tagasi oma Euroopa vallutused ja sai tagasi kaotatud ülemerevaldused, nagu Louisbourgi, taastades suures osas status quo ante nii palju, kui see Prantsusmaad puudutas.
Britid pigem vältisid pragmaatilistel põhjustel suuremahulist vägede kaasatust mandril. Nad püüdsid seda kompenseerida, liitudes ühe või mitme mandririigiga, kelle huvid olid brittide vaenlaste, eriti Prantsusmaaga vastandlikud. Austria pärilussõjas asusid britid liitu Austriaga (kuigi see oli viimane sõda, milles nad olid Austriaga liidus; seitsmeaastase sõja ajal olid nad liidus Preisimaaga). Erinevalt Prantsusmaast püüdis Suurbritannia õhutada sõda kolooniates kohe, kui ta oli sõtta kistud, kasutades ära oma mereväe täielikku eelisseisundit. Britid järgisid mereblokaadi ja vaenlase sadamate pommitamise kaksikstrateegiat ning kasutasid ka igati oma võimet vedada vägesid meritsi. Nad tülitasid vaenlase laevu ja ründasid vaenlase eelposte, kasutades selleks sageli koloniste lähedastest Briti kolooniatest. See plaan töötas paremini Põhja-Ameerikas kui Indias, kuid valmistas ette pinda seitsmeaastaseks sõjaks.
Sileesia kampaania aastal 1740
pisi|[[Maria Theresia, Ungari ja Böömimaa kuninganna ja Austria ertshertsoginna. Saksa-Rooma keisrinna]] Preisimaa oli aastal 1740 väike, kuid hästiorganiseeritud arenev rahvusvaheline võim, kelle uus haritud kuningas Friedrich II tahtis ühendada erinevad ja hajutatud krooni valdused, kogudes need maad ühtsesse riiki. Prints Friedrich oli vaid 28 aastane, kui 31. mail 1740 suri tema isa Friedrich Wilhelm I ja prints Friedrich pidi asuma troonile. Kuigi Preisimaa ja Austria olid liitlased Poola pärilussõjas (1733–1738), kulus vaid kaks aastat, enne kui kahe riigi huvid lahknesid, kui Saksa-Rooma keiser Karl VI 20. oktoobril 1740 suri.
Keiser Karl VI nägi ette oma tütre Maria Theresia troonijärgluse Saksa-Rooma keisririigi keisrinnana. Kuigi Saali tavaõigus vältis pärimist naisliini kaudu, sai keiser Karl VI oma eluajal nõusoleku mitmelt üksikult Saksa riigilt, mis olid Saksa-Rooma keisririigi osad, oma 1713. aasta Pragmaatilisele sanktsioonile, mis hiilis kõrvale Saali tavaõigusest, võimaldades tema tütrel pärida troon. Kui Austria Habsburgide monarhia oli pärimisest segaduses, hülgas Friedrich pärast troonile tulemist 1713. aasta Pragmaatilise sanktsiooni ja tungis juhust kasutades 6. detsembril 1740 Sileesiasse. Oma Sileesiasse sissetungi toetuseks kasutas Friedrich ettekäändena ka küsitava väärtusega tõlgendust lepingust (1537) Hohenzollernite ja Brzegi Piastide vahel. Mida Friedrich tegelikult kartis, oli see, et teised Euroopa vürstid kavatsesid pärimisvõitlust ära kasutada, et omandada Habsburgide valdused endile ja/või vähendada Saksa-Rooma keisririigi võimu. Eriti kartis Friedrich, et Saksimaa kuurvürst ja Poola kuningas August III kavatseb hõivata Sileesia endale, et ühendada Saksimaa ja Poola.
Pealegi oli Preisi armee paremini treenitud, kui muud armeed Euroopas. Kuningas Friedrich Wilhelm I ja "Preisi armee juhtiv geenius" või "vana dessaulane" Leopold I drillisid Preisi armee varem Euroopas tundmatu täiuseni. Preisi jalaväe sõdur oli nii hästi treenitud ja varustatud, et võis tulistada 3 lasku minutis Austria 1 lasu kohta; kuigi Preisi ratsavägi ja suurtükivägi olid suhteliselt vähem tõhusad, olid nad siiski keskmisest paremad. Veelgi enam, kui austerlased pidid ootama värvatuid vägede komplekteerimiseks, olid Preisi rügemendid kohe valmis. Sellise armeega ei olnud üllatav, et Friedrich oli võimeline Sileesia hõivama. Siiski otsis Friedrich isegi rohkem kasu plaanitud sõjas. Järelikult saatis ta oma välisministri – Heinrich von Podewils – salaja läbi rääkima lepingut Prantsusmaaga, et panna Austria kahel rindel sõtta. Sel viisil sai Preisimaa rünnata austerlasi idas, kui Prantsusmaa ründas Austriat läänest. Leping Prantsusmaaga sõlmiti aprillis 1739.
Preisi armee liikus detsembri alguses vaikselt piki Odrat, ja 16. detsembril 1740 viis Friedrich ilma sõda kuulutamata oma armee üle piiri Sileesiasse. Kohalikele Austria kindralitele kättesaadavad väed ei olnud muud kui vähesed kindluste garnisonid, ja nad taganesid paratamatult Böömimaa ja Määrimaa mäepiirile, garnisonidesse jäeti vaid väikesed üksused. Nendest kindlustest Sileesias jäid pärast Friedrichi esialgset kampaaniat Austria kätte vaid Głogów, Wrocław ja Brzeg. Preislased olid võimelised vallutama Oława kindluse peaaegu kohe ja kasutasid seda talvekorterina. Seega olid preislased võimelised asuma talvekorterisse, vallates kogu Sileesiat ja ahistades Głogówi, Brzegi ja Nysa kindlusi. Ühe sammuga kahekordistas Preisimaa tõhusalt oma rahvastiku ja sai suurt kasu tööstustoodangust ja toorainetest.
Rahvuslus, nagu me seda tänapäeval teame, ei olnud teguriks, vaid alles arenema hakkav mõiste. Preisimaa lõikas suuresti kasu ajastu ühiskonna apoliitilisest loomusest, kui massid Kesk-Saksamaal oleksid vastavalt kannatanud, kui võitlevad armeed nende väljadel veel kord märatseksid.
Liitlased Böömimaal aastal 1741
pisi|[[Friedrich II (Preisimaa)|Friedrich II]] Aasta alguses leevendas uus Austria väliarmee kindral Wilhelm Reinhard von Neippergi juhtimisel Nysa olukorda ja marssis Brzegi peale, ähvardades preislased ära lõigata. 10. aprillil kohtus Friedrichi armee austerlastega lumisel väljal Mollwitzi juures. See oli esimest korda, kui Friedrich juhtis väed lahingusse. Võit, mille Friedrich Mollwitzi lahingus saavutas, oli noorele kuningale õpetlik kogemus.
Friedrich asus prantslastega austerlaste vastu liitu, sõlmides 5. juunil Wrocławi lepingu. Prantslased asusid 15. augustil Reini ületama ning ühinesid Baieri kuurvürsti vägedega Doonaul ja edenesid Viini suunas. Prantslaste ja baierlaste ühendväed vallutasid 14. septembril Austria linna Linzi. Siiski eesmärk siit alates äkitselt muutus ja pärast paljusid tagasimarsse edenesid Austria-vastased liitlased kolme eraldi korpusena Praha suunas. Prantsuse korpus liikus läbi Ambergi ja Plzeňi. Kuurvürst marssis České Budějovice peale ja saksid (kes olid ühinenud liitlastega Austria vastu) tungisid Böömimaale Elbe oru kaudu. Austerlased pakkusid alguses vähest vastupanu, kuid õige pea asus märkimisväärne vägi Táborisse Doonau ja liitlaste vahele, ja Neippergi Austria väed toodi varsti Sileesiast tagasi läände, et kaitsta Austria pealinna Viini prantslaste eest.
Böömimaal oli detsembris pelk kokkupõrge. Doonaul edenes parim kindral Austria teenistuses Khevenhüller 27. detsembril, lõi liitlased kergelt tagasi, isoleeris nad Linzis ja survestas Baierit. München ise alistus austerlastele Karl VII kroonimispäeval.
Selle kampaania esimese vaatuse lõpul säilitasid prantslased vana marssali de Broglie juhtimisel ebakindla tugipunkti Kesk-Böömimaal, neid ähvardas austerlaste peaarmee ja Khevenhüller jõudis Baierisse vastupanuta. Friedrich tegi salajase vaherahu Austriaga ja muutus seega Sileesias pssiivseks.
1742. aasta kampaaniad
pisi|[[Charles-Alexandre de Lorraine]]
Friedrich lootis vaherahuga säilitada Sileesia, mille eest ta üksi võitles. Kuid Khevenhülleri eduga ja entusiastlike ungarlastega muutus Maria Theresia vastupanu kindlamaks ja ta avaldas vaherahu sätted, Friedrichi kompromiteerimiseks selle liitlaste silmis. Sõda algas. Friedrich ei olnud loorberitel puhanud. Sündmustevaese 1741. aasta suvekampaania ajal leidis ta aega alustada oma ratsaväe ümberkorraldamisega. Preisi ratsaväe treenimine oli jäänud unarusse Friedrichi isa – kuningas Friedrich Wilhelm I poolt. Võib-olla selle pärast, et ta oli hingelt jalaväelane, jäi ratsaväe treenimine tähelepanuta ka "vana dessaulase" poolt, kes oli tõeline geenius Preisi armee taga. Friedrich oli olnud pettunud oma ratsaväe tegevuses Mollwitzi lahingus. Siiski võis Friedrichi ratsaväe treeningu tulemusena 1741. aasta suvel Preisi ratsavägi tunda varsti end palju paremini saabuvates Esimese Sileesia sõja lahingutes. Ennekõike pidi ratsavägi olema palju tõhusam kui Preisi jalavägi.
Keiser Karl VII, kelle territooriumid olid langenud austerlaste kätte, palus tal korraldada diversiooni Määrimaale tungimisega. Seetõttu ületas Preisi kindral välimarssal Kurt Christoph von Schwerin detsembris 1741 piiri ja vallutas Olomouci. Kłodzko oli ka ahistatud ja Preisi armee koondus jaanuaris 1742 Olomouci ümbrusse. Prantslased, saksid ja preislased tegid kombineeritud operatsiooni plaane Linzi päästmiseks. Kuid Linz langes varsti. Broglie Vltava ääres, nõrgendatuna baierlaste lahkumisest Khevenhülleri vastu ja sakside vägede ühinemisest Friedrichiga, ei olnud võimeline alustama rünnakut, ja suured jõud vürst Charles-Alexandre de Lorraine'i juhtimisel panid paika rinde České Budějovicest Jihlavani. Friedrichi marss tehti esiteks Jihlava suunas. Brnod ahistati umbes samal ajal (veebruaris), kuid marsi suunda muudeti ja vürst Charlesile vastu liikumise asemel surus Friedrich lõuna poole Znojmosse ja Mikulovisse. Preislaste kaugeim eelpost ilmus Viini ette. Kuid Friedrichi edenemine oli pelk marodööritsemine ja vürst Charles, jättes näivad väed Broglie rindele, korraldas marsi preislaste Sileesiast äralõikamiseks, samas kui Ungari värvatud valgusid Jablunkovi mäekuru kaudu Ülem-Sileesiasse. Saksid, rahulolematud ja demoraliseeritud, marssisid varsti koju, ja Friedrich oma preislastega taganes Svitavy ja Litomyšli kaudu Kutná Horasse Böömimaal, kus ta oli ühenduses Brogliega ühelt poolt ja (Kłodzko oli selleks ajaks alistunud) Sileesiaga teiselt poolt. Olomouci kaitsta ei püütud ja väike Määrimaale jäänud Preisi korpus taganes Ülem-Sileesia suunas.
Vürst Charles marssis läbi Jihlava ja Německý Brodi Kutná Horasse jälitama Friedrichit. 17. mail 1742 pööras Friedrich otsa ringi ja seisis silmitsi teda jälitavate Austria vägedega. Ta võitles austerlastega Chotusice lahingus. Pärast rasket võitlust saavutas Friedrich suure Preisi võidu. Chotusice juures oli Friedrichi ümberkorraldatud ja treenitud ratsavägi see, mis tegelikult võidu võttis ja eelnevad nurjumised hüvitas. Ratsaväe käitumine andis tõelise ilme selle tulevasest hiilgusest, mitte ainult selle rünnakust lahinguväljal, vaid ka selle võidetud austerlaste jõulisest jälitamisest.
Peaaegu samal ajal Chotusice lahinguga ründas Prantsuse välimarssal François Broglie Vltava äärde jäetud austerlasi ja võttis väikese, kuid moraalselt ja poliitiliselt tähtsa võidu Zahájí juures, České Budějovice lähistel (24. mail 1742). Friedrich ei pakkunud ühistegevust. Friedrichi võit Chotusice all koos välimarssal Broglie võiduga veensid Maria Theresiat otsima rahu isegi Sileesia loovutamise hinnaga, kui see tugevdas tema positsiooni mujal. Järelikult sõlmiti 11. juunil 1742 Wrocławis eraldi rahu Preisimaa ja Austria vahel, mis lõpetas esimese Sileesia sõja. Laiem Austria pärilussõda siiski jätkus.
1743. aasta kampaania
Aasta 1743 algas Saksa-Rooma keisrile Karl VII-le katastroofiliselt. Prantsuse ja Baieri armeed ei teinud head koostööd ja välimarssal Broglie pandi juhatama liitlasarmeed Baieris. See tekitas pingeid Broglie ja Baieri väejuhtide vahel. Broglie tülitses avalikult Baieri välimarssali Friedrich Heinrich von Seckendorffiga. Ühist vastupanu ei pakutud vürst Charlesi armee lähenevale marsile piki Doonaud, Khevenhülleri lähenevale marsile Salzburgist Lõuna-Baieri suunas ja vürst Lobkowitzi lähenevale marsile Böömimaalt Naabi suunas. Baierlased krahv Minuzzi juhtimisel said 9. mail 1743 Simbachi linna juures Braunau lähistel vürst Charlesi käest raske löögi.
pisi|vasakul|[[George II]]
Nüüd taganes Inglise liitlasarmee kuningas George II juhtimisel Maini alamjooksule Hanausse. See armee oli moodustatud Reini alamjooksul pärast Prantsuse krahvi Maillebois juhitava (Vestfaali) armee väljaajamist. See Inglise armee sai tuntuks kui "Pragmaatiline armee". Pragmaatiline armee oli enne seda taganemist 1743. aasta suvel edenenud lõunasse Maini pidi üles kuni Neckarini. Prantsuse armee marssal Noailles' juhtimisel oli koondunud Reini keskjooksule selle uue jõuga tegelemiseks. Marssal Noailles aimas õigesti, et antud probleemidega Pragmaatiline armee ees peab George II viima kogu Inglise Pragmaatilise armee tagasi Maini alamjooksule. Marssal Noailles tegi plaane Pragmaatilisele armeele lõksu seadmiseks ja selle hävitamiseks. Siiski oli marssal Noailles' liitlane marssal Broglie nüüd täielikult taganemas. Baieri kindlused olid alistunud üksteise järel vürst Charlesile. Marssal Noailles' Prantsuse ja Baieri 26 000 sõduriga armee oli äkitselt Pragmaatilise armee 35 000 sõduri suhtes vähemuses. Enne, kui marssal Noailles sai anda taganemiskäsu, üllatati tema armeed ja võideti 27. juunil 1743 kuningas George'i poolt Dettingeni lahingus.
Preisimaa kuningas Friedrich kohkus kaotusest Dettingeni all. Friedrich nägi, et on nüüd silmitsi vaenlaste koalitsiooniga koosseisus: Austria, Inglismaa, Saksimaa ja Venemaa. Siiski sai Friedrich varsti aru, et koalitsioon tema vastu ei olnud nii tugev, nagu see alguses paistis. Ei Austria ega Inglismaa teadnud, kuidas kasutada oma võitu Dettingeni all. Marssal Noailles aeti kuningas George'i poolt peaaegu Reinini. Prantsuse ja Baieri armee oli täielikult üle kavaldatud ja oli suurimas ohus Aschaffenburgi ja Hanau vahelises maakitsuses Spessarti mägede ja Maini vahel. Siiski ei asunud Inglise Pragmaatiline armee kiiresti rünnakule. Seega oli marssal Noailles'l aega blokeerida väljapääs ja panna valvepostid välja. Siinkohal pidid liitlaste väed läbi Prantsuse ja Baieri liinide murdma. Siiski peetakse prantslastele põhjustatud raskete kaotuste tõttu Dettingeni lahingut ja selle järeltegevust Inglise-Austria-Hannoveri relvade märkimisväärseks võiduks.
Koalitsioon Friedrichi vastu nõrgenes äkitselt, kui Peterburi õukonnas avastati vandenõu tõugata troonilt tsarinna Jelizaveta ja tuua laps Ivan VI tagasi kui tsaar, koos oma ema, suurhertsoginna Anna Leopoldovnaga, kes oli lapse regent. Asja tegi Friedrichi vastaste liitlaste jaoks palju hullemaks see, kui Austria saadik Antoniotto Botta Adorno leiti vandenõuga tihedalt seotud olevat. Tõepoolest, vandenõu sai tuntuks kui "Botta vandenõu". Botta korraldatud riigipöördekatse ei mõjunud halvasti mitte ainult Austria vastu, vaid ka Saksi ja Briti õukondade vastu. Friedrichi esialgne ükskõiksus lepingu suhtes Venemaaga muutus nüüd Botta vandenõu valguses õhinaks.
Vanusest ja rügamisest kurnatud marssal Broglie'd asendas varsti marssal Coigny. Nii Broglie kui ka Noailles olid nüüd Reini taga tugevas kaitses. Ühtegi Prantsuse sõdurit ei jäänud Saksamaale ja vürst Charles valmistus Breisgaus Reini ületama, kui Suurbritannia kuningas George II liikus Mainzi kaudu edasi, et tõmmata endale mõlema Prantsuse marssali tähelepanu. Inglise liitlasarmee võttis Wormsi, kuid pärast mitut edutut katset ületada Rein, läks vürst Charles talvekorterisse. Kuningas järgnes tema eeskujule, viies oma väed põhja, et tegeleda vajaduse armeega, mille prantslased olid kogunud Lõuna-Madalmaade piirile. Austria, Suurbritannia, Hollandi Vabariik ja Sardiinia olid nüüd liitlased. Saksimaa vahetas pooli ja Rootsi sõtta astumine korvas liitlastele Venemaa kaotamise. Seega Rootsi ja Venemaa neutraliseerisid teineteist (Turu rahu, august 1743). Friedrich oli veel vaikne. Prantsusmaa, Hispaania ja Baieri jätkasid võitlust Maria Theresia vastu.
Kui Dettingeni lahing ja Vene Botta vandenõu võtsid 1743. aasta suvel kogu tähelepanu, jätkusid läbirääkimised brittide, austerlaste ja piemontelaste-sardiinlaste vahel vaikselt Wormsis. Austerlased kartsid meeleheitlikult, et Friedrich II võib varsti taas Austria valdustesse tungida. Seega taotlesid austerlased eraldirahu Piemonte-Sardiiniaga Itaalias. Wormsi lepingu tingimuste kohaselt, mis sõlmiti 13. septembril 1743, loovutasid Austria Habsburgid kogu territooriumi Itaalias Ticino jõest ja Lago Maggiorest läänes Piemonte-Sardiiniale. Lisaks anti mõned maad Po jõest lõunas samuti Piemonte-Sardiiniale. Vastutasuks väljus Piemonte-Sardiinia sõjast.
1744. aasta kampaania
pisi|[[Louis XV, Quentin de La Touri pastell (1748)]]
1744. aastaga algas Teine Sileesia sõda. Preisimaa Friedrich oli rahutu austerlaste üldise edu pärast ja nende eraldirahu pärast Piemonte-Sardiiniaga. Niisiis sõlmis ta salaja värske liidu Louis XV-ga. Prantsusmaa oli seni osutanud abi, tema ohvitserid Saksamaal kandsid Baieri kokardit, ja vaid Suurbritanniaga oldi ametlikult sõjas. Prantsusmaa kuulutas nüüd sõja otse Austriale ja Sardiiniale (aprill 1744).
Siinkohal kavandas Prantsusmaa ka diversiooni, millega lootis põhjustada Suurbritannia sõjast väljumise. Prantsuse armee kogunes Dunkerque'i toetama Charles Edward Stuartit (Kenakest prints Charliet) võimalikul sissetungil Suurbritanniasse. Vürst Charles oli Stuartite troonipretendendi Briti troonile, James Francis Edward Stuarti poeg. Viimane oli viimase katoliikliku ja viimase Stuartist Inglismaa kuninga James II poeg. James II kukutati aastal 1688 Inglismaa kuninga kohalt tema tütre Mary ja selle abikaasa, protestantliku Oranje vürsti – Oranje-Nassau dünastiast William III kasuks. Märkimisväärne osa Briti saarte rahvastikust lootis Stuartite perekonna tagasitulekut monarhidena. Prantsusmaa kuningas Louis XIV näitas suurt toetust Stuartitele. Tõepoolest, aastal 1715 rahastas Prantsusmaa ülestõusu Šotimaal, millega ühines troonipretendent James, kuid see suruti maha. Kui uus Prantsusmaa kuningas Louis XV keelas tal naasta, otsis James varjupaika mujalt. Lõpuks pakkus paavst Clemens XI Jamesile ja tema perekonnale kasutada Palazzo Muti ja eluaegse aastatulu 8000 Rooma eskuudot. Charles Edward Stuart sündis ja elas kogu oma elu Palazzo Mutis.
Charles omas suuremat karismat, kui tema isa, ja nüüd oli Louis XV soodsalt meelestatud, et aidata korraldada veel üks ülestõus Šotimaal. Louis XV saatis Balhaldy Drummondi saadikuna Stuartite "õukonda" Roomas. Prantslased plaanisid kutsuda Charlesi Dunkerque'i Prantsusmaal, et ühineda 10. jaanuaril 1744 laevastikuga, kuid Balhaldy saabus 19. detsembril 1743 alles Rooma. Seega oli väga vähe aega jäänud. 23. detsembril 1743 nimetas Charlesi isa ta "vürstregendiks", nii sai Charles tegutseda enda nimel. 1744. aasta kevadel saabus vürst Charles salaja Prantsusmaale ja oli laevale astumas, mis oleks ta Inglismaale viinud. Siiski tõusis öösel enne laevale asumist äge torm (see torm sai tuntuks kui "Protestantlik tuul") ja purustas või hajutas kogu laevastiku. Ägedad tormid purustasid ületamiskatse ja planeeritud sissetung jäeti ära. Siiski ei kaotanud Charles lootust taastada Stuartite perekond Inglismaa troonile.
Mereoperatsioonide ajal, mis pidid võimaldama Charles Edward Stuarti naasmise Inglismaale ja koordineeritud Prantsuse sissetungi Inglismaale, toimus 22. veebruaril 1744 sõja suurim merelahing. See merelahing leidis aset Vahemerel Touloni rannikul Prantsusmaal. Suur Briti laevastik admiral Thomas Mathewsi juhtimisel, kus kontradmiral oli Richard Lestock, blokeeris Prantsuse rannikut. Väiksem Prantsuse ja Hispaania merevägi ründas Briti blokaadi ja kahjustas mõnd Briti laeva, sundides britid taganema ja remonti minema. Seega vabastati Prantsuse rannik Briti blokaadist ja Hispaania laevastik kontrollis ilmselt Vahemerd. Hispaania eskaader varjus Touloni sadamasse. Briti laevastik jälgis seda eskaadrit hoolikalt lähedasest sadamast ida pool. 21. veebruaril 1744 läksid Hispaania laevad koos Prantsuse laevastikuga merele. Admiral Mathews võttis oma Briti laevastiku ja ründas Hispaania laevastikku 22.–23. veebruaril 1744, mis sai tuntuks kui Touloni lahing. Siiski valestimõistmise ja võimaliku reetmise tõttu kontradmiral Lestocki poolt pääses väiksem Hispaania laevastik põgenema. Teadmisega, et suurem Prantsuse laevastik oli jälitamas, katkestasid Briti laevad võitluse ja taganesid kirdesse.
Kuigi tehniliselt peeti Touloni lahingut Suurbritannia võiduks, kardeti Suurbritannias avalikult, mida kombineeritud Prantsuse ja Hispaania laevad tegid Gibraltari väinas, ja laevade kogumist Bresti kavandatud sissetungiks Inglismaale. Tagajärjena tõsteti valusad süüdistused admiral Mathewsi vastu selle Hispaania-Prantsuse laevastiku minemapääsemise ja seetõttu Inglismaa sissetungiohtu panemise eest. Seega tiriti nii Mathews kui ka Lestock mereväekohtusse. Lestock mõisteti õigeks (mõne arvates ebaõiglaselt), kuid Mathews leiti süüdi olevat (mõne arvates samuti ebaõiglaselt).
Vahepeal Põhja-Euroopa lahinguväljadel tungis Louis XV isiklikult koos 90 000 mehega Austria Madalmaadesse ning võttis juulis 1744 Meneni ja Ieperi. Tema eeldatav vastane, kuigi venelaste poolt pügatud, omas veel sama liitlasarmeed, mida varem juhtis kuningas George II, ja mis koosnes Briti, Hollandi, Saksa (Hannoveri) ja Austria vägedest.
Prantslased panid välja 4 armeed. Reinil oli marssal Coignyl 57 000 meest vürst Charlesi juhitavate liitlasvägede 70 000 vastu. Üle 30 000 sõduriga värske armee prints de Conti juhtimisel paiknes Maasi ja Moseli jõe vahel, see pidi hiljem aitama hispaanlasi Piemontes ja Lombardias. Selle plaani nurjas vürst Charles, kes manööverdas veteranmarssal Trauni abil 1. juulil 1744 oma liitlasarmee Philippsburgi lähistel oskuslikult üle Reini ja hõivas Weissenburgi liinid ning lõikas marssal Coigny ja tema armee ära Alsace'ist.
Kolmas Prantsuse armee, mis koosnes 17 000 mehest François-Henri d'Harcourti juhtimisel, hoidis lõksuaetuna Luxembourgi. Vahepeal pandi välja neljas Prantsuse armee, mis oli suurim armee 1744. aasta suvel. See oli Flandria armee. Arvuliselt 87 000 meest ja ametlikult Prantsusmaa kuninga Louis XV juhtimisel, kuid tegelikult nõustas Louis XV-t sõjaliselt marssal Noailles. Kui need Prantsuse väed tungisid Austria Madalmaadesse, ületasid nad arvuliselt liitlasarmeed suhtega umbes 4/3. Veelgi enam, kui nad marssisid Austria Madalmaadesse, kohtasid nad Hollandi vägede pakutud segaduses vastupanu. Järelikult saavutas Prantsuse Flandria armee kiire edu Austria Madalmaade üle. See olukord muutus Hollandile nii lootusetuks, et Hollandi valitsus saatis saadiku Prantsusmaa kuninga juurde rahu otsima. Selle rahupalve lükkasid prantslased tagasi.
Kristiina Davidjants
Haridus
Aastatel 1982–1993 õppis ta Tallinna 1. Keskkoolis. 2001. aastal lõpetas ta Tallinna Pedagoogikaülikooli kultuuriteaduskonna filmi ja video bakalaureuseõppe dokumentaalfilmide režissöörina. Samas kõrgkoolis sai ta 2004. aastal kultuuriteooria magistri kraadi.
2002. aastal täiendas ta end Jerevanis Sorosi keskuse suveülikoolis soouuringute teemal ja 2004. aastal CIMO (The Centre for International Mobility) stipendiaadina Helsingi Ülikoolis.
Töökäik
Kristiina Davidjants on olnud otsustajaks paljudes loomenõukogudes ning osalenud žüriides ja komisjonides arvukatel filmifestivalidel.
Looming
Kristiina Davidjantsi filmilavastustest on palju positiivset vastukaja leidnud "Intiimne linn" (2003). Linateost demonstreeriti XXVI Moskva rahvusvahelisel filmifestivalil programmis "Ateljee" koos Andrei Tarkovskist, Salvador Dalíst ja Sergei Paradžanovist tehtud filmidega. I Jerevani filmifestivalil, kus armeenlased kogu maailmast olid oma loomingu välja toonud, võitis "Intiimne linn" žürii eriauhinna.
Raamat
2019. aastal ilmus tema sulest raamat "Eesti filmi 100 aastat" (Tallinn, Post Factum, 2019).
Isiklikku
Tema isa Artem Davidjants on Bakuus sündinud armeenlane, kauaaegne Tallinna Pedagoogilise Instituudi õppejõud, endise kirjastuse Pangloss direktor, Eestis tegutsevate armeenlaste kultuuriseltsi juht ja Eesti Armeenia Rahvusühingu esimees. Ema Inge Davidjants on Riias sündinud eestlanna, üks Kristiina Davidjantsi vanaisa on lätlane.
Tal on õed Jaana ja Brigitta ning vend David.
Mari-Liis Kalvik
Haridus ja töökäik
Ta on töötanud alates 2004. aastast Eesti Keele Instituudis, alates 2016. aastast vanemleksikograafina. Ta on "Eesti murrete sõnaraamatu" toimetaja alates 16. vihikust (2004). Ta on teadurina uurinud eesti keele hääldust (välde, palatalisatsioon, sõnaalguline h) ning lauseprosoodiat (sõnarõhk, fookus, emfaas), samuti toimetanud murdekogumikke ja -ülevaateid ("Harju-Madise murrak", 2012; "Loode-Eesti murdelood. Risti ja Harju-Madise", 2017; "Eesti murrete grammatika”, 2020).
Mari-Liis Kalvik on Emakeele Seltsi tegevliige.
Kalvik on pälvinud üliõpilaste teadustööde riikliku konkursi II preemia.
Birgitte Alsted
Birgitte Alsted (sündinud 15. juunil 1942) on Taani viiuldaja, pedagoog ja helilooja, kes on õppinud Taani Kuninglikus Muusikaakadeemias (Royal Danish Academy of Music) ja Varssavis.
Austria pärilussõda
1744. aasta kampaania
Siiski muutus olukord Austria Madalmaades järsult vürst Charlesi ja tema 70 000-mehelise liitlasarmee eduka Reini ületamisega 30. juunil 1744. Marssal Coigny, jäädes kaugele teistest Prantsuse vägedest, tungis Wissembourgi juures läbi vaenlase ja taganes Strasbourgi suunas. Louis XV loobus nüüd sissetungist Lõuna-Madalmaadesse ja tema armee liikus tagasi, et võtta otsustavalt osa sõjast Alsace'is ja Lorraine'is.
pisi|250px|Sõjaväelaager: Austria pärilussõda
Maria Theresia kuulutas taas kord välja hädaolukorra, Ungaris korraldati uus värbamine ja regulaarväelastest korpus pandi kokku Viini katma. Vahepeal võitsid Austria diplomaadid Saksimaa Austria poolele. Friedrichi eduka kampaania tõttu Böömimaal soovis vürst Charles taganeda Alsace'ist ja ületada taas kord Rein ja rünnata preislasi. Siinkohal oli prantslastel hiilgav võimalus rünnata vürst Charlesi, kui see oli haavatavas seisundis – ületamas Reini. Siiski oli Prantsuse sõjaväe juhtkond hajevil ja ei võtnud üldse midagi ette ning vürst Charles suutis taas kord ületada Reini ilma prantslaste sekkumiseta. Prantslased ei suutnud tegutseda, kuna nad sattusid segadusse, kui kuningas Louis XV äkitselt Metzis rõugetesse jäi. Kuninga seisund oli nii raske, et paljud kartsid tema elu pärast. Vaid baierlaste väejuht krahv Seckendorf jälitas vürst Charlesi. Prantslased ei liikunud ja seega leidis Friedrich end eraldatuna ja austerlaste ja sakside ühisrünnaku poolt haavatavana. Krahv Traun, Reinilt ärakutsutuna, jälgis kuningat austerlaste ja sakside ühendvägedega Böömimaal. Ungari värvatud tekitasid preislastele samuti arvukalt väikeseid tagasilööke. Lõpuks saabus vürst Charles peaarmeega läänest. Kampaania meenutas 1742. aasta oma: Preisi taganemist valvati ja järelväge survestati. Praha langes ja Friedrich oli vürst Charlesi ja krahv Trauni ühendvägede poolt täielikult üle trumbatud. Friedrich sunniti raskete kaotustega Sileesiasse taganema. Siiski ei saanud austerlased sillapead Sileesias endas. Reinil piiras paranenud Louis XV ümber ja võttis Freiburgi, misjärel tugevdasid põhja jäänud väed kindlustusi Lõuna-Madalmaadel. Oli ka väike manöövrisõda Reini keskjooksul.
1745. aasta kampaania
pisi|püsti=1.35|Preisi jalaväe rünnak [[Hohenfriedbergi lahingus, Carl Röchling]]
Aasta 1745 nägi 3 suurt lahingut selles sõjas: Hohenfriedbergi, Kesselsdorfi ja Fontenoy. Aasta esimene sündmus oli Suurbritannia, Austria, Hollandi Vabariigi ja Saksimaa nelikliidu moodustamine, mis sõlmiti Varssavis 8. jaanuaril 1745 Varssavi lepinguga. 12 päeva hiljem, 20. jaanuaril 1745, pani Saksa-Rooma keisri Karl VII surm keisritiitli uuestivalimisele. Karl VII poega ja pärijat Maximilian III Baieris isegi ei peetud keisritrooni kandidaadiks. Baieri armee oli taas õnnetu. Püütuna hajutatud talvekorteritesse (Ambergi tegevus, 7. jaanuar), aeti seda punktist punkti Austria armee välksõjaga krahv Batthyány, parun Bernklau ja krahv Browne ühisjuhtimisel. Kõik Baieri garnisonid põgenesid itta. Baieri armee krahv Törringi juhtimisel tükeldati ja halvati. Prantslased piirkonnas krahv Séguri juhtimisel marssisid neid päästma. Krahv Sèguri vägi ületas arvukuselt krahv Batthyany juhitavat Austria armeed, siiski said Sègur ja Prantsuse armee kaotuse osaliseks Pfaffenhofeni lahingus. Noor kuurvürst Maximilian III Joseph pidi taas kord Münchenist loobuma. 22. aprillil 1745 järgnes Füsseni rahu, millega Maximilian III säilitas oma valdused tingimusel, et toetab Maria Theresia abikaasa, ertshertsog Franzi kandidatuuri. "Keiserlik" armee lakkas ipso facto olemast.
pisi|püsti=1.35|vasakul|Fontenoy lahing prantslaste ja brittide vahel, [[Blarenberghe|Louis-Nicolas van Blarenberghe]]
pisi|Peamarssal [[Maurice de Saxe (1696-1750)|Maurice de Saxe]]