cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Viru rinne
Luuga jõesuu dessant
pisi|left|[[Luga jõgi Ingerimaal]] Eesti vägede 1. diviisi osad osalesid ajutise strateegilise liitlasena Vene valgekaartlaste Põhjakorpuse pealetungioperatsioonis, Petrogradi ja Lõunarinde 2. diviis Pihkva kubermangus. Maipealetungi ajal Edela-Venemaal liikusid 1. diviisi väeosad Luga jõeni, kus rajati kaitseliinid kaitseks. (vene keeles Наступление Северного корпуса) 15. mail tegi Eesti merejõudude laevastik, Kalevi, Olevi ja Rossiniga, Johan Pitka juhtimisel dessandi Luuga jõe suudmesse. Karl Aleksander Pauluse Eesti Meredessantpataljon vallutas ilma vastupanuta Krakolje, Ostrovi ja Peski küla. 16. mail hommikul kell 9 jõudsid kohale "Tasuja" ja tulelaev "Näckmanns grund", mida puksiir "Reval" pukseeris ning nendega ka laev "Lood", mis tõi täienduseks ingeri dessantpataljoni roodu 241 meest. Kapten Aleksander Tynn liikus oma rooduga kiirelt Koporje juurde ja tungis kolmest küljest Koporje kindlusele kallale, kuid tema roodu kaks salka sattus vaenlase kuulipildujate risttule alla lagedal väljal, kus nad enamuses surma said. Langes kapten Tynn ja veel kolm ohvitseri, 200 mehest kaotasid ingerlased 75 surnutena ja 16 haavatutena. 20. mail jõudsid Tallinnast täienduseks veel 108 ingerlast Kaporje lahte, nad pandi Peipijas maale ja saadeti otse Kuplijasse. Juulis 1919, pärast esimest Loodearmee ebaõnnestunud lööki Petrogradi suunas, asusid Eesti 4. ja 1. jalaväepolk kaitsele Batrakovski oja – Aleksandrovskaja Gorka – Kalmotka küla – Ingeri järvede üldjoonel. Soome lahe ja Narva-Jamburgi vahelisel lõigul kujunesid välja kolm kaitseliini, kus toimusid kindlustustööd.
28. septembril algas Loodearmee teine pealetung Petrogradile, Strugi-Belaja suunal, mida toetasid Eesti üksused Krasnaja Gorka operatsiooniga.
pisi|Taandumine Krasnaja Gorka alt novembris 1919 10. oktoobril vallutasid Loodearmee väed tankirünnakuga Jamburgi ja 13. oktoobril algas Krasnaja Gorka operatsioon, Loodearmee väed vallutasid Jamburgi-Gattšina suunal Luuga linna Petrogradi kubermangus. Nädala pärast vallutasid väed Gattšina ja Krasnoje Selo.
13.–14. oktoobril toimus Eesti merejõudude dessantoperatsioon Kaporje lahes Peipja sadamas ning 14. oktoobril Krasnaja Gorka fordi ja Seraja Lošadi fordi pommitamine Eesti merejõudude ja Suurbritannia laevastiku poolt.
29. oktoobril said Loodearmee väed Petrogradi juures lüüa ja hakkasid taganema. 9. novembril lõpetati Krasnaja Gorka operatsioon ja algas Eesti vägede tagasitõmbumine Ingerimaalt. 11. novembril algas Punaarmee pealetung ja Eesti vägede kaitselahingute algus Ingeri järvede ning Narva jõe joonel.
Kaitselahingud Narva all
1919. aasta novembris tungis Punaarmee uuesti Eesti piiridele ja novembris ja detsembris toimusid Viru rindel Vabadussõja ägedaimad kaitselahingud. Loodearmee pealetungi kokkuvarisemise järel taandusid valgete väeüksused Peterburi alt Narva jõe suunas. Nende taandumisel võtsid Eesti vägede 1. Diviis rindelõigu Jamburgi ja Soome lahe vahel oma kontrolli alla, jättes valgete üksused katma piirkonda Jamburgist lõunas. Narva regiooni kaitsega alustati enne, kui Loodearmeed jälitav Punaarmee Narva jõeni jõudis. Vägede määramisel Narva jõe joonel, Vasknarva–Krivasoo võis olla kaks eesmärki: blokeerida Punaarmee pealetung ning tõkestada valgete Loodearmee kontrollimatu taandumine Eesti territooriumile.
14. novembril jättis Loodearmee Jamburgi maha ja taganes Luuga jõe vasakule kaldale. 16. novembril jõudsid Punaarmee 10. kütidiviisi väeosad Peipsi järve kaldal Narva jõe suudmesse ning seejärel kogu alale Peipsi järvest kuni Krivasoo külani Narva jõe keskjooksul. 20. novembril sundisid Punaarmee pealetung taganema Narva jõe idakaldalt taganema läänekaldale Loodearmee Georgi ja Petseri jalaväepolgu ning Zagrivjest, Omutist, Skorjatina Gorast 1. jalaväepolgu 7. ja 9. roodu poolroodud.
Nõukogude Vene väejuhatus juhindus pealetungil Narvale kahest eesmärgist: purustada lõplikult Loodearmee ja vallutada Narva linn ja Narva jõe joon, et sellega mõjutada algavaid Eesti ja Nõukogude Vene vahelisi rahuläbirääkimisi. Narva kaitseoperatsioon kestis 16. novembrist 1919 kuni 3. jaanuarini 1920, Narva kaitseoperatsiooni eesmärk oli Narva linna ja Narva jõe joone säilitamine. Viru rinde vägede toetuseks Narva kaitseoperatsiooni ajal, arvestades Lõunarinde stabiilset olukorda, tõmmati mitmed väeosad ülemjuhataja käsul Rakverre ning Rakveres paiknevad suunati rindele lähemale. Seoses 3. diviisi ümberasumisega Lõunarindelt Viru rindele moodustati 28. detsembril 1919 Viru rindel 1. ja 2. rinde, jagades nende rindelõigud. 3. Diviis kaitses Hõbessaare-Vasknarva-Lohusuu lõiku ning 1. Diviis lõiku mererannast Hõbessaareni. Viru rinde juhatajaks oli 1. Diviisi ülem kindral Aleksander Tõnisson. , Krivasoo lahing Narva kaitselahingud Eesti Vabadussõjas 1919–1920 jagunesid kolme etappi: esimene lahing kestis 1919. aasta novembri keskpaigast kuu lõpuni, 21.–24. novembril toimus Eesti vägede taganemine Viru rindel, Luuga jõe–Fedorovka–Kallivere–Karostelli–Saarküla joonele ja Batrakovski oja–Aleksandrovskaja Gorka joonelt, Annenskaja–Dubrovka–Sala joonele. Teine lahing kestis 7.–20. detsembrini, 7. detsembril algas Punaarmee 15.A 11. kütidiviisi ja 7.A 2. kütidiviisi 3 polgu pealetung Viru rindel Krivasoo küla ja Usnova (Vallisaare) juures 8 kilomeetrit Vääskast ülesvoolu, millele järgnes läbimurde likvideerimine Eesti vägede poolt Sassika ja Usnova piirkonnas. 9. detsembril vallutati Krivasoo Punaarmee poolt, 9.–12. detsembrini toimusid kaitselahingud Salaja Koškino küla juures. 13. detsembril vallutati Suur-Žerdjanka Punaarmee poolt ja toimus lahing Dubrovka küla juures. Ust-Žerdjanka vallutati Punaarmee poolt 15. detsembril ning 16.–17. detsembril – toimus Narvast viis kilomeetrit ülesvoolu Punaarmee Vääska läbimurre, viie kilomeetri kaugusel asuva Samokrassi suunas ja 7,5 kilomeetri kaugusel asuva Tallinna-Narva raudtee Soldina raudteejaama suunal ning Kõrgesoo lahing.
17. detsembril toimusid Viru rinde kaitselahingud Narvast kirdes Luuga jõe alamjooksul Dubrovka-Sala-Koškino joonel, Sala juures asuva Koškino küla vallutamine Punaarmee poolt, Sala küla kaotus ja taasvallutamine, rünnak Orlõ ja Fedorovka külale.
Punaarmee viimane pealetung toimus 28.–30. detsembrini, 28.–30. detsembril toimusid kaitselahingud Viru rindel Pljussa sillal, Sala, Fedorovka ja Karostelli küla piirkonnas. 30. detsembril lõppes Punaarmee viimane katse vallutada Narvat. Nõukogude Venemaa Punaarmee ei suutnud Eesti kaitsest läbi murda ning nõustus vaherahuga. Vaherahu algas 3. jaanuaril 1920 kell 10.30 hommikul.
Britt Assombalonga
pisi|Britt Assombalonga (2016) Britt Curtis Assombalonga (sündinud 6. detsembril 1992 Kinshasas) on Kongo DV jalgpallur, kes mängib ründajana Türgi kõrgliiga klubis Adana Demirspor ja Kongo DV jalgpallikoondises.
Klubikarjääri esimese osa mängis ta Inglismaal. Ta alustas profikarjääri Watfordis, millega liitus ta 2010. aastal. Klubi põhimeeskonnas tegi ta Inglismaa esiliigas debüüdi 17. märtsil 2012 mängus Coventry City vastu. Samal hooajal mängis ta laenul Inglismaa tugevuselt seitsmenda liiga klubis Wealdstone ja viienda liiga klubis Braintree Town. Hooajal 2012–13 mängis ta laenul Inglismaa neljanda liiga klubis Southend United.
2013. aasta juulis liitus ta Inglismaa tugevuselt kolmanda liiga klubiga Peterborough United. Assombalonga oli Peterborough Unitedi läbi aegade seni suurim ost. Hooajal 2013–14 lõi ta esiliigas 23 väravat, millega oli liigas resultatiivselt teine mängija. Samal hooajal valiti ta liiga sümboolsesse koosseisu.
2014. aasta augustis liitus ta Inglismaa esiliiga klubiga Nottingham Forest. Hooajal 2014–15 lõi ta liigas 15 väravat. Hooaeg 2015–16 jäi tal põlvevigastuse tõttu suuresti vahele, kuid järgmisel hooajal lõi ta liigas 14 väravat. Aastatel 2017–2021 mängis ta Inglismaa esiliiga klubis Middlesbrough.
2021. aasta juulis siirdus ta esmakordselt väljapoole Inglismaa liigasüsteemi, sõlmides kolmeaastase lepingu Türgi kõrgliiga klubiga Adana Demirspor.
Debüüdi Kongo DV jalgpallikoondises tegi Assombalonga 27. märtsil 2018 sõprusmängus Tansaania vastu. Koondisekarjääri esimese värava lõi ta 2019. aasta Aafrika rahvaste karikavõistluste viimases alagrupimängus Zimbabwe vastu.
Skageni maalijad
pisi|Peder Severin Krøyeri maalil "[[Hip-hip-hurraa (maal)|"Hip-hip-hurraa!" (1888) on kujutatud mitmeid Skageni kunstnikke]] pisi|Grenen – Skageni poolsaare tipp Skageni maalijateks (taani keeles Skagensmalerne) nimetati Skandinaavia kunstnike rühmitust, kes alates 1870. aastatest kuni sajandivahetuseni käis suviti koos Skagenis, mis paikneb Taanis Jüüti poolsaare põhjatipus. Skagen oli rühmituse liikmete suvituskoht, mille maastik ja eriline valgus meelitas Põhjamaade kunstnikke prantsuse impressionistide eeskujul maalima vabas õhus. Siiski mõjutas Skageni kunstnike loomingut rohkem Barbizoni koolkonnale omane realistlik kujutamislaad. Skageni kunstnikud eemaldusid Taani Kuningliku Kunstiakadeemia ja Rootsi Kuningliku Kunstiakadeemia üsnagi jäikadest traditsioonidest, minnes kaasa uuemate kunstisuundadega, millega nad olid Pariisis viibides tutvust teinud. Skageni linnakeses Jüütimaa põhjaservas elas Taani suurim kalastamisega tegelev kogukond, mille elanikest rohkem kui pooled olid kalurid. Kohalike elanike seas olid just kalurid need, kes andsid kunstnikele kõige enam maalimisainest. Ka Skageni pikki randu kujutati paljudel maastikumaalidel. Näiteks Peder Severin Krøyerit, kes oli Skageni maalijate seas üks tuntumaid, inspireeris maali "Sinine tund" looma suvine õhtuvalgus, mil vee- ja taevasina näisid otsekui kokku sulavat. Eri värvide kokkusulandumine tuleb esile tema kõige kuulsamal maalil "Suveõhtu Skageni rannas. P.S. Krøyer ja Marie Krøyer".
Skageni kunstnike rühmituse liikmed
Skageni kunstnike rühmitusse kuulusid Rootsi maalikunstnikud Oscar Björck ja Johan Krouthén, Norra kunstnikud Christian Krohg ja Eilif Peterssen, Taani kunstnikud Laurits Tuxen, Karl Madsen, Karl Locher, Viggo Johansen, Thorvald Niss, Holger Drachmann ning eriti silmapaistvad Anna Ancher ja Michael Ancher ning Peder Severin Krøyer. Skagenis ei suvitanud mitte üksnes maalikunstnikud. Rühmitusse kuulusid ka Taani kirjanikud Georg Brandes ja Henrik Pontoppidan ning Rootsi helilooja Hugo Alfvén.
Ajalugu
pisi|Kunstnikud Brøndumi hotelli söögitoas, Skagen, ca 1891. Seinapaneelil on näha kunstnike portreesid Alates 1871. aastast õppis Michael Ancher Kopenhaagenis Taani Kuninglikus Kunstiakadeemias koos Karl Madseni ja Viggo Johanseniga. 1874. aastal läks ta Skagenisse kohalikke kalureid maalima, sõbrunedes seal poepidajatest Brøndomite perekonnaga, kes peagi oma poeruume laiendades ja muutes avas külalistemaja. Perekond kutsus kunstniku oma 15-aastase tütre Anna leeripeole, kes köitis vägagi kunstniku meeli. Järgmisel aastal tuli Ancher Skagenisse tagasi koos Madseni ja Johanseniga, kelle loometööd mõjutas tugevasti prantsuse impressionism. Eelkõige just Johansen hakkas vabas õhus maalima loodusmaastikke, sulatades oma piltidel kokku nii impressionistliku kui ka realistliku väljenduslaadi. 1876. aastal, eriti aga 1877 tulid mitmed kunstnikud Skagenisse suvitama, kasutades Brøndømite maja nii elukohana kui ka omavahelise kooskäimiskohana. Michael Ancher rajas Skagenisse oma uue kodu, kihludes Anna Brøndomiga 1878 ning abielludes temaga 1880. aastal. Nende kodu muutus kunstnike tähtsaks kohtumispaigaks ning eriti pärast seda, kui kuningas Christian IX ostis ühe Ancheri maalidest ("Will he round the point?").
Maalikunstnikuna tunnustust leidnud Anna Ancheri huvi maalikunsti vastu sai alguse ajal, mil kunstnikud hakkasid suviti peatuma nende perehotellis. Ta uuris hoolikalt hotelliruumidesse kuivama jäetud, äsja valminud maale. 1875. aastal astus ta Vilhelm Kyhni kunstikooli Kopenhaagenis. Anna Ancheri maalimislaadi mõjutas hiljem Christian Krohg, kes õpetas talle inimeste argielu jäädvustamist lõuendile ja värvide oskuslikku kasutamist.
Christian Krohg tuli esmakordselt Skagenisse 1878. aasta suvel, julgustatuna Georg Brandesi soovitusest, keda ta kohtas Berliinis. Ta tõi endaga kaasa teadmisi uutest rahvusvahelistest kunstisuundadest, avaldades sel kombel mõju rühmituse liikmete loometööle. Samas avaldasid kokkupuuted kohalike elanikega tugevat mõju Krohgi enda töödele. 1882. aastal võttis Ancherite perekond ette välisreisi. Viinis olles kohtusid nad P. S. Krøyeriga, kes rääkis neile oma kavatsusest minna suvel Skagenisse. Ta ei hoolinud põrmugi sellest, et M. Ancher polnud tema sinnasõitmisest kuigi huvitatud. Krøyerist, kellel olid tihedad sidemed mitmete Pariisi impressionistidest kunstnikega, sai otsemaid Skageni kunstnike koloonia keskne figuur ja mitteametlik liider. 1883. aastal asutas ta "Õhtuakadeemia". Need olid õhtud, mil kunstnikud kogunesid maalima ja arutlema üksteise tööde üle, sealjuures sageli veini ja šampanjat nautides. 1884. aastal pildistas saksa kunstnik Fritz Stoltenberg Ancherite aias pidutsevaid kunstnikke, tähistamaks kunstnikepaari kolimist oma uude majja. Eriti üks neist fotodest inspireeris Krøyerit maalima pilti "Hip-hip-hurraa!", ent ometi kulus tal selle lõpetamiseks neli aastat.
1890. aastal Skagenisse rajatud raudtee mitte ainult ei laiendanud linnakest, vaid meelitas juurde ka arvukalt turiste. Kuid see omakorda viis kunstnike regulaarsete suviste kokkusaamiste katkemiseni, sest nad ei suutnud enam leida sobivat majutust ja ühist kokkusaamispaika. Siiski ostsid mõned neist kodud Skagenisse: P. S. Krøyer 1894. aastal, Laurits Tuxen 1901 ja Holger Drachmann 1903. aastal. Anna ja Michael Ancher, Krøyer ja Tuxen maalisid Skagenis jätkuvalt kuni 20. sajandini, nendega ühinesid aeg-ajalt ka nende varasemad kunstnikest sõbrad.
Kunstnike perekondlikud suhted
Skageni maalikunstnikest kujunes tihedate sidemetega kogukond. Sellele aitas kaasa kunstnike ja selle maakandi noorte naiste järjest süvenev läbikäimine. 1880. aastal abiellus Michael Ancher külalistemaja peretütre Anna Brøndumiga, Viggo Johansen abiellus Martha Mølleriga (Anna Brøndumi nõbu) ning Karl Madsen abiellus kooliõpetaja Helene Christenseniga.
Ancherite kodumajast, kuhu pere oli sisse kolinud 1884. aastal, sai kunstnike koloonia tugipunkt, eriti veel seetõttu, et abielupaar elas seal aasta ringi. Kui nende tütar Helga (väike tüdruk maalil "Hip-hip-hurraa!") 1964. aastal suri, siis pärandas ta kodumaja fondile, kes peagi kohandas selle Skageni muuseumiks – Skageni maalikunstnike tööde eksponeerimiskohaks.
Johansenide peres oli palju lapsi. Neid võib näha tantsimas ümber jõulupuu Viggo Johanseni maalil "Häid jõule!".
1901. aastal, pärast oma esimese naise surma, abiellus Laurits Tuxen norralanna Frederikke Treschowiga. Peagi ostis ta Skagenis maja, kus oma ajal olid peatunud Viggo ja Martha Johansen ning hiljem, 1880. aastatel, Marie ja P. S. Krøyer. Tuxen muutis ostetud maja oma alaliseks suvekoduks. Michael Ancher ja Laurits Tuxen surid 1927, Anna Ancher ja Viggo Johansen 1935. aastal.
Skageni muuseumi asutamine
pisi|Skageni muuseum paikneb hotelli "Brøndum" vanas aias Skageni muuseum asutati oktoobris 1908. Kohalik apteeker Victor Christian Klæbel, Brøndumi hotelli omanik ja Anna Ancheri vend Degn Brøndum ning kunstnikud Michael Ancher, P. S. Krøyer ja Laurits Tuxen volitati moodustama muuseumi esimest nõukogu. Pärast P. S Krøyeri surma 1909 kasutati tema Skageni istanduses asuvat maja muuseumina. 1919. aastal kinkis Degn Brøndumi hotelli ümbritseva vana aia Skageni muuseumile. 1926. aastal alustati seal ehitustöid ning uus muuseum avati 1928. aastal. 1982. aastal laiendati muuseumi näitusepinda arhitekt Jacob Blegvadi projekt kohaselt. Tema projekteeris ka hilisema juurdeehitise, mis avati 1989. aastal. Tänapäeval sisaldab Skageni muuseumi kollektsioon rohkem kui 1800 kunstiteost.
Skageni kunstnike kujutamine filmis
Skageni kunstnike teemat käsitleb Rootsi režissöör Kjell Grede oma filmis "Hip-hip-hurraa!" (1987), mis on saanud oma pealkirja Krøyeri samanimelise maali järgi. Filmi keskne tegelane on Kroyer. Film on võitnud mitmeid auhindu, sealhulgas ka Veneetsia filmifestivalil 1987. aastal.
Konstantin Rudakov
pisi|Konstantin Rudakov (1933) Konstantin Ivanovitš Rudakov (vene keeles Константин Иванович Рудаков; 26. märts 1891 Peterburi – 1949 Leningrad) oli vene graafik, kunstnik, karikaturist ja disainer.
Ta sündis Maria teatri dekoraatorite peres Peterburis. Joonistamist ja maalimist hakkas ta õppima Tsarskoje Selo lütseumis Vassili Savinski erastuudios Pavel Tšistjakovi juhendamisel. 1910. aasta alguses külastas ta uut kunstistuudiot, mida juhtisid Boriss Kustodijev, Jevgeni Jevgenjevitš Lansere ja Mstislav Valerianovitš Dobužinski. Aastal 1913 astus ta IAH-i maalimise, skulptuuri ja arhitektuuri kõrgkunstikooli, kus algul õppis arhitektuuriosakonnas, kuid 1915. aastal läks üle maali erialale, mida juhendas Dmitri Kardovski. Ta lõpetas selle kursuse 1922. aastal. Aastatel 1918–1920 töötas ta kunstistuudio juhendajana ja samal ajal õpetas ka matemaatikat Läänemere laevastiku meremeestele.
1918. aastal hakkas ta osalema näitustel. Ta kuulus revolutsioonilise Venemaa kunstnike assotsiatsiooni ühendusse. 1920. aastatel joonistas ta karikatuure ajakirjadele Siskin, Hedkid, Behemoth, Laughers, Krokodil, Nepmen (1928–1932), Lääs (1932–1934), Alasti Kunstniku Mudel (1930).
Aastal 1930 töötas ta riigi kirjastuse lasteosakonnas, kus illustreeris raamatuid, näiteks Aleksander Puškini "Jevgeni Onegin" (1934), Emile Zola "Nana" (1935–1937), Guy de Maupassanti "Kallis sõber" (1935–1937), E. T. A. Hoffmanni "Pähklipureja" (1937), Lev Tolstoi "Anna Karenina" (1942–1945) ja "Sõda ja rahu" (1941–1948), Nikolai Gogoli "Audiitor" (1948), Antoine François Prévosti "Manon Lescaut" (1948) jm.
Aastatel 1938–1940 töötas ta eksperimentaalses litograafia töörühmas LOSSH. 1940. aastatel hakkas ta tegelema teatraalse-dekoratiivkunstiga. Leningradi Akadeemilises Suures Draamateatris tegi ta kostüümide eskiise (Aleksandr Gribojedovi "Häda mõistuse pärast", "Aleksander Puškin" (1940–1941), "Anton Tšehhovi pulmad" (1942)) ja Leningradi Music Halli teatrile (William Shakespeare'i "Palju kära ei millestki" (1943, mida ei esitatud)).
Rudakovi teoseid leidub paljudes muuseumides ja erakogudes, sealhulgas Vene Muuseumis, Tretjakovi galeriis, Puškini muuseumis ja mujal.
AEC Armoured Car
AEC Armoured Car oli seeria raskeid soomusautosid, mida Teise maailmasõja ajal tootis Associated Equipment Company (AEC).
Ajalugu
AEC oli veoauto ja busside veermikke tootev ettevõtte Southallis, Middlesexis. Soomusautot hakati eraettevõtmisena ehitama sama firma suurtükitraktori Matador veermikule. Masinat demonstreeriti 1941. aastal Londonis paraadi ajal ametiisikutele ja see avaldas Winston Churchillile muljet. Kokku toodeti aastatel 1942–1943 629 masinat.
AEC üritas luua soomusautot, mille tulejõud oleks võrreldav kaasaegsete tankidega. Esimene kasutas Valentine Mk II torni 2-naelase (40 mm) kahuriga. Järgnevatele versioonidele paigaldati võimsamad kahurid – alguses 6-naelane (57 mm) ja viimaks 75 mm. Soomusautodel oli veel kaks kuulipildujat, suitsugranaadi heitjad ja raadiojaam nr 19.
Mk I masinaid kasutati esmakordselt Põhja-Aafrikas 1942. aasta lõpus, kus osadele masinatele paigaldati 6-naelase kahuriga Crusader tanki torn. Mk II ja Mk III osalesid lahingutes Euroopas Briti ja Briti India armee koosseisus. Tihti kasutati neid koos soomusautodega Staghound.
Seda kasutati edasi pärast sõja lõppu, kuni asendamiseni Alvis Saladiniga. Liibanoni armee kasutas neid vähemalt 1976. aastani.
Pantelís Prevelákis
Pantelís Prevelákis (kreeka keeles Παντελής Πρεβελάκης; 18. veebruar 1909 Réthymno, Kreeta, Kreeka – 15. märts 1986 Ateena) oli kreeka romaanikirjanik, luuletaja, esseist ja näitekirjanik.
Ta on õppinud arheoloogiat ja kunstiajalugu.
1930. aastatel oli ta kreeka romaanikirjaniku ja poeedi Níkos Kazantzákise agent (ja ka sõber) ning kirjutas Níkos Kazantzákise eluloo.
1938. aastal kirjutas ta oma esimese raamatu ("Το χρονικό μιας Πολιτείας"), mille pühendas Réthymnole, oma kodulinnale. 1991. aastal ilmus see raamat pealkirja "Ühe linna kroonika" all (Kalle Kasemaa tõlkes), sarjas "Loomingu Raamatukogu" eesti keeles.
Parasmetsa kurisu
Parasmetsa kurisu on kurisu Saare maakonnas Saaremaa vallas Parasmetsa külas.
Kurisu pikkus on 40 m, laius 15 m ja sügavus 2 m. Kurisu põhjas paljanduvad lubjakivid.
Devoni lavamaa
Devoni lavamaa on Eesti aluspõhja pinnavorm, mis vastab Sakala kõrgustikule ja Otepää kõrgustikule.
Estbel
pisi|Estbel esinemas üritusel [[Tallinn Music Week (2017)]] Estbel on Eesti-Belgia folkansambel. Ansambel asutati 2016. Ansambli moodustavad kaks Eesti päritolu muusikut ja Belgia päritolu muusikust vennad Dhoored.
Epeiros
thumb|Muistse Epeirose kaart, [[Heinrich Kiepert, 1902]]
Epeiros (albaania: Epiri, kreeka: Ήπειρος) on geograafiline ja ajalooline piirkond Kagu-Euroopas, nüüd jagunenud Kreeka ja Albaania vahel. See asub Píndose mäestiku ja Joonia mere vahel, ulatudes Vlorë lahest ja Keraunia mägedest põhjas Amvrakía lahe ja Rooma linna Nikopolise varemeteni lõunas. Praegu jaguneb see Ípeirose piirkonna Loode-Kreekas ning Gjirokastëri, Vlorë ja Berati maakonna vahel Lõuna-Albaanias. Epeirose suurim linn on Ioánnina, Ípeirose piirkonna keskus; Gjirokastër on suurim linn Epeirose Albaania osas.
Estbel
Ansambli debüütalbum "Saar" ilmus 2017.
Epeiros
Pärast Konstantinoopoli langemist Neljandas ristisõjas sai Epeirosest Epeirose despootkonna keskus, mis oli üks Bütsantsi järglasriike. Vallutatuna 15. sajandil Osmanite riigi poolt, muutus Epeiros Ali paša valitsemise all 19. sajandi alguses pooliseseisvaks, kuid Osmanid taastasid oma kontrolli aastal 1821. Pärast Balkani sõdu ja Esimest maailmasõda sai Lõuna-Epeirosest Kreeka osa, samas kui Põhja-Epeirosest sai Albaania osa.
Nimi ja etümoloogia
thumb|Epirootide Liidu münt, millel on kujutatud Zeusi (vasakul) ja välgunoolt sõnaga "ΑΠΕΙΡΩΤΑΝ" – epirootide (paremal)
Nimi Epeiros on tuletatud kreeka keelest: Ἤπειρος, latiniseeritud: Ḗpeiros (dooria murdes: Ἄπειρος, latiniseeritud: Ápeiros), tähendusega "maismaa" või terra firma. Arvatakse, et see pärineb indoeuroopa tüvest  * apero- 'rannik' ja algselt kasutati seda maismaa kohta Korfu ja Joonia saarte vastas. Kohalik nimetus löödi Epirootide Liidu mündile: "ΑΠΕΙΡΩΤΑΝ" (vanakreeka keeles: Ἀπειρωτᾶν, latiniseeritud: Āpeirōtân, atika murdes: Ἠπειρωτῶν, latiniseeritud: Ēpeirōtôn, s.o epirootide, vaata kujutist paremal). Albaania nimi piirkonnale, mis tuleneb kreeka keelest, on Epiri.
Aasta lind (Saksamaa)
Saksamaa aasta lind (Vogel des Jahres) valimisega tegeleb 1899. aastal loodud Naturschutzbund Deutschland (NABU).
Epeiros
Piirid ja mõisted
Epeirose ajaloolist piirkonda peetakse üldiselt ulatuvat Keraunia mägede põhjaosast (nüüd Llogara Albaanias), mis asub Auloni (nüüd Vlorë) lahest lõuna pool, Amvrakía (või Árta) laheni Kreekas. Antiik-Epeirose põhjapiir on alternatiivina antud kui Aóosi (või Vjosë) jõe suue, vahetult Vlorë lahest põhjas. Epeirose idapiiri määratleb Píndose mäestik, mis moodustab Mandri-Kreeka selgroo ning eraldab Epeirose Makedooniast ja Tessaaliast. Läänes külgneb Epeiros Joonia merega. Korfu saar asub Epeirose ranniku lähedal, kuid seda ei peeta Epeirose osaks.
Epeirose määratlus on aja jooksul muutunud, nii et tänapäevased halduspiirid ei vasta Antiik-Epeirose piiridele. Ípeirose piirkond Kreekas hõlmab ainult murdosa klassikalisest Epeirosest ega hõlma selle idapoolseimaid osi, mis asuvad Tessaalias. Albaanias, kus Epeirose nime ei kasutata kunagi ametlikus kontekstis, ulatuvad Gjirokastëri, Vlorë ja Berati maakond klassikalise Epeirose põhja- ja kirdepiirist kaugemale.
Aasta lind (Saksamaa)
Valimised toimuvad igal aastal alates 1971. aastast.
Epeiros
Loodus
thumb|[[Smólikas (2637 m), Epeirose kõrgeim koht]] thumb|[[Víkose kuristik Víkose–Aóose rahvuspargis]]
Epeiros on valdavalt karm ja mägine piirkond. See koosneb suuresti Píndose mägedest, reast paralleelsetest lubjakiviseljakutest, mis on jätkuks Dinaari mäestikule. Píndos moodustab Mandri-Kreeka selgroo ning eraldab Epeirose Makedooniast ja Tessaaliast idas. Píndose seljakud on merega paralleelsed ja üldiselt nii järsud, et nendevahelised orud sobivad enamasti karjamaaks, mitte suuremahuliseks põllumajanduseks. Kõrgus kasvab liikumisel itta, rannikust eemale, ulatudes kuni 2637 meetrini Smólikasel, Epeirose kõrgeimal kohal. Teised olulised seljakud on Týmfi (2496 m, Gkamíla), Lýgkos (2249 m), vastavalt Smólikasest läänes ja idas, Grámmos (2523 m) kirdes, Tzoumérka (2356 m) kagus, Tómaros (1976 m) edelas, Mitsikéli Ioánnina lähedal (1810 m), Tsamantás (1806 m) ja Nemërçkë (2485 m) Kreeka ja Albaania vahelisel piiril, ning Keraunia mäed (2000 m) Himara lähedal Albaanias. Suurem osa Epeirosest asub Píndose tuulepoolsel küljel ja valitsevad tuuled Joonia merelt teevad piirkonnast sajuseima Mandri-Kreekas.
Märkimisväärseid madalikke võib leida vaid ranniku lähedal, edelas Árta ja Préveza lähedal, Acheroni tasandikul Paramythiá ja Fanári vahel, Igoumenítsa ja Sagiáda vahel ning ka Sarandë lähedal. Zagóri piirkond on maaliline kõrgplatoo, mida ümbritsevad igast küljest mäed.
Peamine jõgi, mis voolab läbi Epeirose, on Vjosë (kreeka keeles Aóos), mis voolab Píndose mägedest Kreekas loode suunas ja suubub Albaanias Vlorë lahe põhjaossa. Teised olulised jõed on Acheroni jõgi, mis on kuulus oma religioosse tähtsuse poolest Vana-Kreekas ja Nekromanteioni asukoht, Árachthose jõgi, üle mille läheb ajalooline Árta sild, Loúros, Thýamis või Kalamás ja Voïdomátis, Vjosë lisajõgi, mis voolab läbi Víkose kuristiku. Víkose kuristik, üks sügavamaid maailmas, moodustab maalilise ilu poolest tuntud Víkose-Aóose rahvuspargi keskpunkti. Ainus märkimisväärne Epeirose järv on Pamvótida järv, mille kaldal asub Ioánnina linn, piirkonna suurim ja traditsiooniliselt kõige olulisem linn.
Epeirose kliima on piki rannikut vahemereline ja sisemaal alpiinne. Epeiros on tugevalt metsastunud, peamiselt okaspuuliikidega. Epeirose loomastik on eriti rikas ja seal esinevad sellised liigid nagu pruunkaru, hunt, rebane, hirv ja ilves.
Varajane ajalugu
thumb|Epeiros oli keeleteadlase [[Vladimir Georgievi sõnul algkreeka keeleala osa]] thumb|[[Hellase kultuur|Mükeene paigad Ípeirose piirkonnas]]
Epeirose on alates vähemalt neoliitikumi aegadest hõivanud meremehed piki rannikut ning jahimehed ja karjused sisemaal, kes tõid endaga kaasa kreeka keele. Need inimesed matsid oma juhte suurtesse tumulustesse, mis sisaldasid šahthaudu, sarnaseid Mükeene haudadega, näidates esivanemlikke seoseid Epeirose ja Mükeene tsivilisatsiooni vahel. Epeirosest on leitud arvukalt Mükeene säilmeid, eriti piirkonna kõige olulisemates iidsetes usulistes kohtades, Nekromanteion (surmaoraakel) Acheron jõel ja Zeusi oraakel Dodones.
Keskmisel pronksiajal asustasid Epeirose samad rändavad hellenite hõimud, kes asusid elama ülejäänud Kreekasse. Aristoteles pidas piirkonda ümber Dodone Hellase osaks ja piirkonnaks, kust hellenid pärinesid. Bulgaaria keeleteadlase Vladimir Georgievi sõnul oli Epeiros hilisneoliitikumis algkreeka keeleala osa. 1. aastatuhande alguses eKr olid kõik 14 epirootide hõimu, sealhulgas haoonid Loode-Epeiroses, molossid keskel ja tesprotid lõunas, tugeva läänekreeka murde kõnelejad.
Epeiros klassikalisel ja hellenistlikul ajal
thumb|Epeirose hõimud antiikajal
Cubaton
"Cubaton" (ka "Cubaton – El Medico lugu", ingl "El Medico: The Cubaton Story") on dokumentaalfilm, mis valmis 2011. aastal Rootsi, Soome, Kuuba ja Eesti koostöös. Filmi režissöör on Daniel Fridell. Filmi tootsid Röde Orm Film AB ja Elfvik Film.
Epeiros
Epeiros klassikalisel ja hellenistlikul ajal
Erinevalt enamikust teistest selle aja kreeklastest, kes elasid linnriikides või nende ümbruses, elasid Epeirose elanikud väikestes külades ja nende eluviis oli võõras Lõuna-Kreeka polistele. Nende piirkond asus Kreeka maailma äärealadel ja polnud kaugeltki rahulik; paljude sajandite jooksul oli see piiriala, vaidlustatud põhja pool asuvate illüürlaste poolt. Epeirosel oli siiski palju suurem religioosne tähtsus, kui võis arvata, arvestades selle geograafilist kaugust, pühamu ja oraakli olemasolu tõttu Dodones – mida peeti Delfi kuulsama oraakli järel teiseks.
Epiroodid, loodekreeka murde kõnelejad, kes erinesid Joonia saarte kreeka kolooniate doorlastest, ja enamuses kreeka nimede kandjad, mida tõendab epigraafia, näivad olevat mõne klassikalise kirjaniku poolt peetud põlastusväärseiks. 5. sajandi eKr Ateena ajaloolane Thukydides kirjeldab neid kui "barbareid" oma teoses "Peloponnesose sõja ajalugu", nagu ka Strabon oma teoses "Geograafia". Teised kirjanikud, nagu Herodotos, Dionysios Halikarnassosest, Pausanias ja Eutropius, kirjeldavad neid kreeklastena. Samamoodi on Epeirose hõimud/riigid kantud Árgoses ja Epidauroses kreeka Thearodokoi loenditesse (pühade saadikute võõrustajad). Plutarchos mainib huvitavat osa Epeirose folklooris Achilleuse kohta: oma kuningas Pyrrhose eluloos väidab ta, et Achilleusel "oli Epeiroses jumalik staatus ja kohalikus murdes kutsuti teda Aspetos" (tähendusega Homerose kreeka keeles kirjeldamatu, kirjeldamatult suurepärane).
Cubaton
2012. aastal nimetati film New Yorgi Rahvusvahelise Latiino Filmifestivali parimaks dokumentaalfilmiks.
Epeiros
Epeiros klassikalisel ja hellenistlikul ajal
Alates aastast 370 eKr rajas molosside Aiakiidide dünastia Epeiroses tsentraliseeritud riigi ja hakkas rivaalitsevate hõimude arvelt oma võimu laiendama. Aiakiidid asusid liitu üha võimsama Makedoonia kuningriigiga, osalt illüürlaste rüüsteretkede ühise ohu vastu, ning aastal 359 eKr abiellus molosside printsess Olympias, Arybbase vennatütar, Makedoonia kuninga Philippos II-ga. Temast sai Aleksander Suure ema.
Arybbase surma järel sai troonile Aleksander I ja aastal 334 eKr Epeirose kuninga tiitli. Ta tungis Itaaliasse, kuid tapeti aastal 331 eKr Lukaanias Pandosia lahingus mitme itaalikute hõimu vastu. Aleksanderi järglane Aiakides liitus Olympiasega Kassandrose vastu, kuid tõugati aastal 313 eKr troonilt. Tema poeg Pyrrhos sai troonile aastal 295 eKr ning võitles kuus aastat Lõuna-Itaalias ja Sitsiilias roomlaste ja kartaagolaste vastu. Tema võitude kõrge hind roomlaste vastu andis Epeirosele uue, kuid lühiajalise tähtsuse, samuti püsiva panuse kreeka keelde mõistega "Pyrrhose võit". Sellegipoolest tõi Pyrrhos Epeirosele suure õitsengu, ehitades Dodone suure teatri ja uue eeslinna Ambrakia (nüüd Árta), mille ta tegi oma pealinnaks.
Aiakiidide dünastia lõppes aastal 232 eKr, kuid Epeiros jäi oluliseks võimuks, ühendatuna Epirootide Liidu egiidi all liitriigiks, millel on oma parlament ehk synedrion. Siiski seisis ta silmitsi ekspansionistliku Rooma vabariigi kasvava ohuga, mis pidas mitmeid sõdu Makedoonia vastu. Liit tüüris esimeses kahes Makedoonia sõjas rahutut neutraalset kurssi, kuid jagunes Kolmandas Makedoonia sõjas (171–168 eKr), kus molossid pooldasid makedoonlasi ning haoonid ja tesprotid pooldasid Roomat. Tulemus oli Epeirosele hukatuslik; Molossia langes aastal 167 eKr Rooma kätte ja 150 000 selle elanikku orjastati.
Epeiros kui Rooma provints
Epeirose piirkond pandi aastal 27 eKr Ahhaia senatiprovintsi, välja arvatud selle põhjapoolne osa, mis jäi Makedoonia provintsi osaks. Keiser Traianuse ajal, millalgi 103. ja 114. aasta vahel pKr, sai Epeiros eraldi provintsiks, seda juhtis procurator Augusti. Uus provints ulatus Auloni (Vlorë) lahest ja Keraunia mägedest põhjas Achelóosi jõe alamjooksuni lõunas ning hõlmas põhjapoolsed Joonia saared Korfu, Lefkáda, Ithaka, Kefalloniá ja Zákynthose.
Hilisantiikaeg
Arvatavasti Diocletianuse (valitses 284–305) provintside ümberkorraldamise ajal eraldati Makedoonia provintsi lääneosa Aadria mere rannikul Uus-Epeirose (Epeiros Nova) provintsiks. Ehkki see territoorium ei olnud traditsiooniliselt Epeirose osa, nagu antiikgeograafid seda defineerisid, ning ajalooliselt asustasid seda valdavalt illüüria hõimud, kajastab nimi fakti, et Rooma võimu all oli ala üha enam helleniseeritud ja asustatud Epeirose hõimudega lõunast.
pisi|vasakul|püsti|[[Rooma provintsid Epirus Vetus ja Epirus Nova tänapäevaste piiride suhtes]]
Kaks Epeirose provintsi said Möösia diötseesi osaks, kuni see umbes 369. aastal Makedoonia ja Daakia diötseesideks jaotati, mil need said esimese osaks. 4. sajandil oli Epeiros ikka veel paganluse kants ning keiser Julianus Apostata (valitses 361–363) ja tema pretoriaanide prefekt Claudius Mamertinus abistasid seda maksude vähendamise ja provintsi pealinna Nikopolise ülesehitamise kaudu. Jordanese sõnul rüüstasid piirkonda aastal 380 läänegoodid. Keisririigi jagamisega pärast Theodosius I surma aastal 395 sai Epeiros Ida-Rooma või Bütsantsi osaks. Aastatel 395–397 rüüstasid läänegoodid Alarichi juhtimisel Kreekat. Nad jäid Epeirosesse mõneks aastaks, aastani 401, ja taas aastatel 406–407, Alarichi liidu ajal Lääne-Rooma väejuhi Stilichoga, et kiskuda Idakeisririigi käest ära Ida-Illüüria. thumb|[[Buthrotumi varemed]]
Hieroklese Synekdèmos, koostatud umbes aastal 527/8 pKr, kuid kajastas tõenäoliselt olukorda 5. sajandi esimesel poolel, teatab 11 linnast Vana-Epeiroses (vanakreeka: Παλαιὰ Ἤπειρος, ladina: Epirus Vetus): pealinn Nikopolis, Dodone, Euroia, Hadrianopolis, Appon, Phoinike, Anchisese, Buthrotum, Photike, Korfu saar ja Ithaka saar. Uus-Epeiros pealinnaga Dyrrhachionis hõlmas 9 linna. 467. aastast alates korraldasid Joonia saartele ja Epeirose rannikule rünnakuid vandaalid, kes olid üle võtnud Põhja-Aafrika provintsid ja loonud oma kuningriigi keskusega Kartaagos. Vandaalid võtsid aastal 474 silmapaistvalt Nikopolise kui tingimiskillukese läbirääkimistel keiser Zenoga, ja rüüstasid Zákynthose, tappes palju selle elanikke ja viies teised orjusse. Epirus Nova muutus pärast aastat 479 lahinguväljaks idagootide mässudes. Aastal 517 ulatus getide või antide rüüsteretk Kreekasse, sealhulgas Epirus Vetusesse. Prokopiose väide tema "Salajases ajaloos", et Justinianus I (valitses 527–565) ajal rüüstasid barbarid igal aastal kõiki Balkani provintse, peavad tänapäevased teadlased retooriliseks hüperbooliks; aastal 548/9 on dokumenteeritud ainult üks slaavi rüüsteretk Dyrrhachioni ümbrusse. Prokopios teatab veel, et aastal 551 saatis idagoodi kuningas Totila, püüdega katkestada Gooti sõja ajal bütsantslaste ühendusliinid Itaaliaga, oma laevastiku rüüstama Epeirose rannikut. Vastuseks nendele rünnakutele ja kahe 522. aasta purustava maavärina tekitatud kahjude parandamiseks algatas Justinianus suuremahulise rekonstrueerimise ja taaskindlustamise programmi: Hadrianopolis ehitati ümber, ehkki vähendatud mahus, ja nimetati ümber Justinianopoliseks, samal ajal kui Euroia viidi kaugemale sisemaale (mida tavaliselt tähistati Ioánnina asutamisena), samas kui Prokopios väitis, et mitte vähem kui 36 väiksemat kindlust Epirus Vetuses – enamik neist ei ole enam tuvastatavad – kas ehitati ümber või ehitati uuesti.
Epeiros slaavlaste sissetungist kuni 1204. aastani
6. sajandi lõpul langes enamus Kreekast, sealhulgas Epeiros, avaaride ja nende slaavi liitlaste kontrolli alla. See on Monemvasia kroonika järgi pandud aastasse 587 ja seda kinnitavad veel tõendid selle kohta, et mitmed piiskopitoolid jäeti piiskoppide poolt aastaks 591 maha. Seega umbes aastal 590 põgenesid Euroia piiskop, kleerus ja inimesed oma linnast Kassopesse Korful, võttes kaasa nende kaitsepühaku Donatose reliikvia.
Paljudest slaavi hõimudest on nime järgi teada ainult vajunitid, esmalt tõendatud umbes aastal 615, kes andsid endi asustatud piirkonnale oma nime Vagenetia. Slaavi toponüümide tiheduse põhjal Epeiroses pidid slaavlased piirkonda asuma, kuigi selle asustuse ulatus on ebaselge. Slaavi toponüümid esinevad peamiselt sisemaa mägistel aladel ja Kórinthose lahe rannikul, mis viitab tõsiasjale, et see oli lähenemistee, mida kasutas enamik slaavlasi, kes läksid üle lahe Peloponnesosele. Tundub, et Joonia saared pole mõjutatud, välja arvatud mõned üksikud Korfu toponüümid. Toponüümide keelelisest analüüsist selgub, et need pärinevad enamasti slaavi asustuse varajasest lainest 6. ja 7. sajandi vahetusel. Tekstiliste tõendite vähesuse tõttu on ebaselge, kui palju mõjutas piirkonda 8. sajandi keskel alanud slaavi rände teine laine, mis algas Bulgaaria surve tõttu Põhja-Balkanil.
Nagu Ida-Kreekas, näib Bütsantsi võimu taastamine jätkuvat saartest, peamiselt Kefalloniást, mis oli kindlasti kindla kontrolli all umbes aastal 702, kui Filippikos sealt välja saadeti. Keisririigi võimu järkjärgulist taastamist tõendab veelgi kohalike piiskoppide osalemine Konstantinoopoli kirikukogudel: kui 680/1. ja 692. aasta oikumeenilistes kirikukogudes osales ainult Dyrrhachioni piiskop, on sajand hiljem aastal 787 tõendatud Dyrrhachioni, Nikopolise, Korfu, Kefalloniá ja Zákynthose piiskoppide osalemine Nikaia II kirikukogul. Umbes 8. sajandi keskpaigas loodi Kefalloniá teema, kuid vähemalt esialgu oli see suunatud rohkem Bütsantsi kontrolli taastamisele Joonia ja Aadria merel, võitlemisele saratseenide piraatlusega ja ühenduse tagamisele järelejäänud Bütsantsi valdustega Itaalias, selle asemel, et süstemaatiliselt pingutada Mandri-Epeirose alistamiseks. Siiski pärast moslemite Sitsiilia-vallutuse algust aastal 827 osutus Joonia araablaste rüüsteretkedele eriti kaitsetuks. thumb|[[Bütsantsi Kreeka kaart umbes aastal 900 pKr, teemad ja suured asulad]]
9. sajandil tehti siiski suuri edusamme keiserliku kontrolli taastamisel mandriosas, mida tõendab Ioánnina, Naupaktose, Hadrianopolise ja Vagenetia (ilmselgelt selleks ajaks korraldatud kui Sklavinia keiserliku võimu all) piiskoppide osavõtt oikumeenilistes kirikukogudes aastatel 869/70 ja 879/80. Bütsantsi taastumine tõi kaasa kreeklaste sissevoolu Lõuna-Itaaliast ja Väike-Aasiast Kreeka sisemaale, kui järelejäänud slaavlased ristiusustati ja helleniseeriti. Helleniseerimiskampaania edu viitab ka Kreeka algse elanikkonna jätkuvusele ja sellele, et slaavlased olid asunud elama paljude kreeklaste hulka, vastupidi piirkondadele, mis asuvad praeguses Bulgaarias ja endises Jugoslaavias põhja pool, kuna neid piirkondi ei olnud võimalik helleniseerida, kui bütsantslased 11. sajandi alguses need tagasi võtsid. Pärast admiral Nasari suurt merelist võitu aastal 880 ja Bütsantsi rünnaku algust araablaste vastu Lõuna-Itaalias 880. aastatel olukord paranes ja loodi Nikopolise teema, tõenäoliselt pärast 886. aastat. Kuna slaavlased olid Epeirose antiikpealinna kahjustanud, sai uue teema pealinnaks Naupaktos rohkem lõuna pool. Uue provintsi ulatus on ebaselge, kuid tõenäoliselt kattus see umbes samal ajal loodud Naupaktose metropoliitkonna ulatusega: Vónitsa, Aetós, Achelóos, Rogoi, Ioánnina, Hadrianopolis, Photike, Buthrotum. Vagenetia ei paista eriti enam piiskopkonnana. Nagu kommenteerivad Tabula Imperii Byzantini autorid, näib, et "Bütsantsi haldus oli toonud tugevalt slaaviasustusega alad mandril mõnevõrra oma kontrolli alla ja sisse seadnud teatud taashelleniseerimise". Põhja pool asus Dyrrhachioni piirkond kui samanimeline teema tõenäoliselt juba 9. sajandil.
10. sajandi alguses olid mõlemad teemad, Kefalloniá ja Nikopolis, peamiselt baasideks ekspeditsioonidele Lõuna-Itaalia ja Sitsiilia vastu, samas kui mardaidid mõlemast teemast on loetletud 949. aasta suures, kuid ebaõnnestunud ekspeditsioonis Kreeta emiraadi vastu. Umbes aastal 930 rüüstasid Nikopolise teemat bulgaarlased, kes isegi okupeerisid mõnda osa, kuni bütsantslaste poolt aastaid hiljem välja aeti või alistati. Vaid Epeirose äärmine põhjapoolne osa näib olevat jäänud sel ajal püsivalt Bulgaaria võimu alla, kuid tsaar Samuili ajal, kes viis Bulgaaria võimukeskuse lõuna ja lääne suunas Ohridi, oli tõenäoliselt kogu Epeiros kuni Amvrakía laheni Bulgaaria võimu all. Seda näitab tõsiasi, et Bulgaaria võimu all olnud territooriumid moodustasid pärast Bütsantsi Bulgaaria-vallutust keiser Basileios II poolt aastal 1018 osa autokefaalsest Ohridi peapiiskopkonnast: seega Epeiroses läksid Chimara, Hadrianopolise, Bela, Buthrotumi, Ioánnina, Kozyle ja Rogoi piiskopitoolid Ohridi alluvusalasse, samas kui Naupaktose metropoliitkonnale jäid vaid Bonditza, Aetose ja Achelóosi piiskopitoolid. Basileios II rajas piirkonnas ka uued, väiksemad teemad: Koloneia ja Dryinoupolis (Hadrianopolis).
Piirkond ühines aastal 1040 Petar Deljani ülestõusuga ja kannatas 11. sajandi lõpu Bütsantsi-Normanni sõdades: Dyrrhachion oli aastatel 1081–1084 normannide poolt okupeeritud, Ártat piirati edutult ja Ioánnina vallutati Robert Guiscardi poolt. Aromaanlaste kohalolekut Epeiroses on esimest korda mainitud 11. sajandi lõpul, samas kui juudi kogukonnad olid tõendatult kogu keskaja vältel Ártas ja Ioánninas.
Epeiros 1204. aastast Osmanite vallutuseni
thumb|[[Epeirose despootkond|Epeirose despootkonna laienemine 13. sajandi alguses]]
Aastal 1348, kasutades ära kodusõda Ioannes V Palaiologose ja Ioannes VI Kantakouzenos vahel, vallutas Serbia kuningas Stefan Uroš IV Dušan Epeirose, teda aitasid arvukad albaania palgasõdurid. Bütsantsi võimud Konstantinoopolis taastasid peagi kontrollimeetmed, muutes Epeirose despootkonna vasallriigiks, kuid vahepeal ründasid Albaania klannid, hõivasid enamuse piirkonnast ning asutasid Losha ja Zenebishi klannide poolt kaks kohalikku lühiealist üksust keskustega vastavalt Ártas (1358–1416) ja Gjirokastëris (1386–1411). Ainult Ioánnina linn jäi sel ajal Kreeka kontrolli alla. Kuigi Albaania klannid saavutasid aastateks 1366–1367 kontrolli enamiku Epeirose piirkonna üle, ei järgnenud piirkonnas mingitki Kreeka või Serbia keskvõimu, vaid see jäid klannideks jagatuks. Ioánnina sai Kreeka vastupanu keskuseks ja Ioánnina kreeklased pakkusid sel ajal võimu kolmele võõrvalitsejale, esiteks Thomas Preljubović (1367–1384), siis Esaù de' Buondelmonti (1385–1411) ja lõpuks Carlo I Tocco (1411–1429). Viimasel õnnestus lõpuks lõpetada Albaania klannide võim ja Epeiros ühendada. Kuid sisemine erimeelsus kergendas Osmanite vallutust, mis jätkus Ioánnina vallutamisega aastal 1430, Árta vallutamisega aastal 1449, Angelókastro vallutamisega aastal 1460, Riniassa ja selle sõltlasala tänapäeva Prévezas vallutamisega aastal 1463 ning lõpuks Vónitsa vallutamisega aastal 1479. Peale mitme Veneetsia rannikuvalduse oli see frankide võimu lõpp Mandri-Kreekas.
Osmanite võim
thumb|Keeleline (suur) ja usuline (väike) Epeirose piirkonna kaart, 1878. Saksa kartograaf H. Kiepert; info andis kreeka õpetlane P. Aravandinos.
Osmanid valitsesid Epeirost peaaegu 500 aastat. Osmanite valitsemine Epeiroses osutus eriti kahjulikuks; piirkonnas tehti raadamist ja ülemäärast viljelemist, mis kahjustas pinnast ja ajas paljud epiroodid välja rändama, et pääseda piirkonda valdavast vaesusest. Sellegipoolest ei saanud Osmanid Epeirose üle täielikku kontrolli. Himara ja Zagóri piirkonnad suutsid Osmanite valitsusele edukalt vastu seista ja säilitasid kogu selle aja jooksul teatava iseseisvuse. Osmanid ajasid veneetslased 15. sajandi lõpul peaaegu kogu alalt minema.
16. ja 19. sajandi vahel saavutas Ioánnina linn suure õitsengu ja sai Kreeka valgustusaja peamiseks keskuseks. Asutati arvukalt koole, nagu Balaneios, Maroutsios, Kaplaneios ja Zosimaia, õppeaineid nagu kirjandus, filosoofia, matemaatika ja loodusteadused. 18. sajandil, kui Osmanite riigi võim vähenes, muutus Epeiros de facto sõltumatuks piirkonnaks albaanlasest moslemiröövli Ali paša despootliku võimu all, kes tõusis 1788. aastal Ioánnina provintsi kuberneriks. Oma võimu tipul kontrollis ta kogu Epeirost ja enamikku Peloponnesosest, Kesk-Kreekast ja osi Lääne-Makedooniast. Ali paša kampaania Soúli asulate konföderatsiooni alistamiseks kohtas mägise ala võitlejate raevukat vastupanu. Pärast arvukaid nurjunud katseid neid võita suutsid tema väed aastal 1803 piirkonna vallutada. Teisest küljest kinnitas Ali, kes kasutas ametliku keelena kreeka keelt, Kreeka kultuurilise tegevuse kasvu mitme haridusasutuse rajamisega.
Kui puhkes Kreeka vabadussõda, andsid Epeiros elanikud suure panuse. Kaks Filiki Eteria (Kreeka revolutsionääride salaühing) asutajaliiget, Nikolaos Skoufas ja Athanasios Tsakalov, tulid vastavalt Árta piirkonnast ja Ioánnina linnast. Kreeka esimene põhiseaduslik peaminister (1844–1847) Ioannis Kolettis oli pärit Syrrako kõlast Epeiroses ja oli Ali paša endine ihuarst. Ali paša üritas kasutada sõda võimalusena muuta end täielikult iseseisvaks valitsejaks, kuid mõrvati Osmanite agentide poolt aastal 1822. Kui Kreeka aastal 1830 iseseisvaks sai, jäi Epeiros siiski Osmanite võimu alla. Aastal 1854, Krimmi sõja ajal, puhkes suur kohalik mäss. Ehkki äsjaloodud Kreeka riik üritas seda vaikival viisil toetada, suruti mäss Osmanite vägede poolt mõne kuuga maha. Teine kohalike kreeklaste nurjunud mäss puhkes aastal 1878. Sel perioodil õnnestus Konstantinoopoli Oikumeenilisel Patriarhaadil mõned Albaania koolid sulgeda, pidades albaania keeles õpetamist teguriks, mis vähendaks selle mõju ja põhjustaks eraldi Albaania kiriku loomise, samas kui albaaniakeelsed publikatsioonid olid Osmanite riigi poolt keelatud. 19. sajandi lõpul avas Itaalia kuningriik Ioánnina ja Préveza piirkondades koole, et mõjutada kohalikku elanikkonda. Need koolid hakkasid meelitama kreekakeelsete koolide õpilasi, kuid pärast Konstantinoopoli Oikumeenilise Patriarhaadi sekkumist ja ahistamist need lõpuks suleti. Kogu Osmanite valitsemise hilise perioodi (alates 18. sajandist) kannatas piirkonna kreeka ja aromaani rahvastik albaanlastest röövlite käes, mis jätkusid juhuslikult ka pärast Ali paša surma aastani 1912–1913.
20. sajandi Epeiros
Kui Berliini lepinguga (1878) määrati Kreekale suur osa Epeirost, siis Osmanite ja Prizreni liiga vastuseisust tulenevalt loovutati aastal 1881 Kreekale ainult Árta piirkond. Alles pärast Esimest Balkani sõda (1912–1913) ja Londoni lepingut liideti ülejäänud Lõuna-Epeiros, sealhulgas Ioánnina, Kreekaga. Kreeka hõivas Balkani sõdade ajal ka Põhja-Epeirose, kuid Bukaresti rahu, mis lõpetas Teise Balkani sõja, andis Põhja-Epeirose Albaaniale.
left|thumb|Relvastatud Epeirose naiste väesalk [[Põhja-Epeirose autonoomne vabariik|Põhja-Epeirose autonoomses vabariigis]]
See tulemus oli kohalike kreeklaste seas ebapopulaarne, kuna Albaania poolel piiri oli suur kreeka elanikkond. Kreeklaste seas oli Põhja-Epeiros edaspidi terra irredenta. Kohalikud kreeklased Põhja-Epeiroses mässasid, kuulutasid veebruaris 1914 välja oma iseseisvuse ja Põhja-Epeirose autonoomse vabariigi. Pärast raevukat sissisõda õnnestus neil Albaania ja Põhja-Epeirose esindajate poolt sõlmitud ning suurriikide poolt heaks kiidetud Korfu protokolli tingimuste kohaselt saada täielik autonoomia. Protokolli allkirjastamine tagas piirkonnale oma halduse, tunnistas kohalike kreeklaste õigusi ja andis omavalitsuse Albaania nominaalse suveräänsuse all. Vabariik oli siiski lühiealine, sest kui puhkes esimene maailmasõda, varises Albaania kokku ning Põhja-Epeiros oli vaheldumisi Kreeka, Itaalia ja Prantsusmaa kontrolli all. Kuigi lühiealine, suutis see riik jätta maha mitmeid ajaloolisi dokumente oma olemasolu kohta, sealhulgas oma postmargid; vaata Põhja-Epeirose postmargid ja postiajalugu.