cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kalana linnamägi
Kalana linnus asub umbes 200 m pikkusel Otissaare mäel, mida varem ümbritses soine heinamaa. Linnus rajati loodusliku künka põhjapoolsele kõrgemale otsale nii, et ida ja põhja poolt kaitsesid linnust 7–8 m kõrgused, kohati üsna järsud nõlvad. Lõuna poolt oli linnus eraldatud madalamast lauge nõlvaga künkaosast kuni 2 m kõrguse ida–läänesuunalise muldvalliga. Täiendavalt kaitses linnust künka lõunaosast risti läbikaevatud 28 m pikkune ja 1–3 m sügavune kraav.
Laskesuusatamise olümpiamedalivõitjate loetelu
Esimesed laskesuusatamise olümpiamedalid anti välja 1960. aasta taliolümpiamängudel Squaw Valley´s. Seejuures võisteldi meeste 20 km individuaalvõistluses. Kaheksa aastat hiljem korraldati Grenoble'is 1968. aasta olümpiamängudel esimest korda meeste 4 × 7,5 km teatevõistlus. 1980. aastal olümpiamängudel Lake Placidis arvati meeste sprint esimest korda taliolümpiamängude programmi. Albertville'i 1992. aasta olümpiamängude programmi lisati ka naiste laskesuusatamise võistlused. Naised võistlesid seal laskesuusatamise esimestele olümpiamedalitele - 15 km individuaalsõidus, 7,5 sprindis ja teatevõistluses. Albertville'is viidi naiste teatevõistlus läbi 3 × 7,5 km formaadis, kolmedel järgmistel mängudel võisteldi 4 × 7,5 km teatevõistluses ning alates Torinost 2006. aasta olümpiamängudest peetakse naiste teatevõistlus 4 × 6 km formaadis. Alates 2002. aasta olümpiamängudest Salt Lake Citys on olümpiamedaleid jagatud jälitussõitudes, järgnevatest 2006. aasta taliolümpiamängudest ühisstardist võistlustel ja 2014. aasta olümpiamängudelt Sotšis segateatevõistlustel.
Olümpiamängude edukaim laskesuusataja on norralane Ole Einar Bjørndalen, kes võitis aastatel 1998–2014 13 medalit: 8 kulda, 4 hõbedat ja 1 pronksi. Meeste hulgas hõivab individuaalses arvestuses teise koha prantslane Martin Fourcade, aastatel 2010–2018 võidetud medaliga (5 kulda ja 2 hõbedat). Ricco Gross, Emil Hegle Svendsen ja Sven Fischer võitsid kõik kaheksa medalit. Naistest on enim kuldmedaleid võitnud valgevenelane Darja Domratševa, kes saavutas kokku 6 medali (4 kulda, 1 hõbe ja 1 pronks) aastatel 2010–2018. Uschi Disl (2 kulda, 4 hõbedat ja 3 pronksi) ja Kati Wilhelm (3 kulda, 3 hõbedat ja 1 pronksi) võitsid rohkem olümpiamedaleid kui Domratševa, kuid vähemväärtuslikke medaleid.
Kalana linnamägi
Linnuse 1900–2000 m2 suurune hooviala on jäänud ebatasaseks ja kultuurikihti seal enamasti pole.
Ötzi
pisi|Mälestusmärk Ötzi leiukohas Hauslabjochi mees (tuntud Ötzi nime all) on 19. septembril 1991 Ötztali Alpidest leitud 5300 aastat tagasi hukkunud mehe mumifitseerunud surnukeha. Kuni aastani 2007 arvati, et "jäämees" suri liustikul nälja ja külma kätte. Siis aga avastasid muumiat kompuutertomograafiga uurinud teadlased mehe seljast nooleotsa, mis oli tekitanud arteri seina 13-millimeetrise rebendi. Jäämees suri üsna pea pärast nooletabamust.
Kalana linnamägi
Kalana linnus rajati 11. sajandil. Kindlustuse rajamine võis osutuda vajalikuks seoses 1030. aastal toimunud Tartu linnuse vallutamisega. Kiievi vürsti Jaroslav Targa juhtimisel ette võetud sõjaretkede oht võis olla ajend ka Kalanas kindlustise püstitamisele. Linnus võis püsida kasutusel kuni muistse vabadusvõitluse sündmusteni 13. sajandi alguses. Võimalik, Kalana linnus häviski 1212. aasta varatalvel, kui ristisõdijate röövretk läbis ka Mõhu alasid.
Ötzi
Ötzi on vanim Euroopas leitud muumia. Teda hoitakse praegu Bolzanos Lõuna-Tirooli arheoloogiamuuseumis.
Laskesuusatamise olümpiamedalivõitjate loetelu
Laskesuusatamises on võitnud kõige rohkem olümpiamedalid Saksamaa sportlased (52 medalit: 19 kulda, 21 hõbedat ja 12 pronksi). Norra on kõigi aegade edetabelis teisel kohal (41 medalit: 16 kulda, 15 hõbedat ja 10 pronksi) ning Venemaa kolmas (22 medalit: 10 kulda, 4 hõbedat ja 8 pronksi).
Ötzi
Ötzi leiti 1991. aasta septembris Ötztali Alpidest Similauni mäe ja Hauslabjochi lähistel Austria ja Itaalia piiril. Sellepärast on ka tema hüüdnimeks "Ötzi".
Surma põhjus
Esialgu usuti, et Ötzi suri talvise tormi käes külma tõttu. Hiljem spekuleeriti, et Ötzi võis olla hukatud rituaalse ohverdamise käigus ja ta võis olla pealik. See seletus oli inspireeritud teooriatest, mida arendati seoses rabadest leitud I aastatuhandest eKr pärit laipadega nagu Tollundi mees või Lindow' mees (vt rabalaibad).
Laskesuusatamise olümpiamedalivõitjate loetelu
2x6+2x7,5 km segateatesõit
Alates Sotši taliolümpiamängudest on toimunud ka segateatesõit (2 × 6 km naistele ja 2 × 7,5 km meestele).
Medalid riigiti
Märge
Mehed
Allpool on loetletud kümme parimat laskesuusatajat, kes võitsid taliolümpiamängudel rohkem kuldmedaleid. Rasvaselt tähistab aktiivseid laskesuusatajaid ja suurimat medaliarvu kõigi sportlaste (sealhulgas nende hulgas, keda need tabelid ei sisaldanud) seas inimese kohta.
Ötzi
Ötzi avastamine
Ötzi leidsid 19. septembril 1991 kaks Saksa turisti: Helmut ja Erika Simon. Keha oli torsoni jää sees. Nad arvasid, et olid leidnud hiljuti surnud mägironija laiba. Järgmisel päeval püüdsid kohalik mäesandarm ja lähedal asuva Similaunhütte omanik keha jääst eemaldada. Nad kasutasid pneumaatilist puuri ja jääkirveid, kuid pidid halva ilma tõttu toimingu katkestama. Järgmisel päeval külastasid sündmuspaika veel kaheksa turismigruppi. Ühes neist juhtusid olema kuulsad mägironijad Hans Kammerlander ja Reinhold Messner. Keha võeti jää seest välja 22. septembril ja kuulutati ametlikult päästetuks järgmisel päeval. See transporditi Innsbrucki Ülikooli, kus leid tunnistati eelajalooliseks.
Teaduslik analüüs
Surnukeha on põhjalikult uuritud, mõõdetud, tehtud röntgen ja määratud elamisaeg. Ötzi kudesid, soolestikku ja ka esemeid, mis kehaga koos leiti, on mikroskoopiliselt uuritud.
Keha
pisi| Kunstistuudios [[Kennis & Kennis 2011. aastal rekonstrueeritud Ötzi (Bolzano arheoloogiamuuseum)]] Praeguste hinnangute järgi oli Ötzi surres 1,65 meetri pikkune, kaalus umbes 50 kilogrammi ja oli umbes 45-aastane. 3D-tehnoloogia abil on Itaalias Bolzano linnas asuvas Lõuna-Tirooli arheoloogiamuuseumis loodud Ötzi näo rekonstruktsioon, millest selgub, et Ötzi nägi oma vanuse kohta välja üsna vana, tal olid olnud sissevajunud pruunid silmad, habe, kortsud ja lohkus põsed.
Ötzi seedeelundite uuringud näitasid märke kahest söögikorrast, millest viimase oli mees tarbinud umbes kaheksa tundi enne surma. Ötzi oli söönud mägikitse- ja punahirveliha koos nisuga, mis oli tarbitud ilmselt leivana, juurikate ja puuviljadega.
Ötzi juustest leiti vase- ja arseeniosakesi; pealegi oli Ötzil vasest kirvetera, mis koosnes 99,7% ulatuses vasest. Nende tõikade põhjal oletavad teadlased, et Ötzi tegeles vasesulatamisega.
Teadlane Christopher Ruff on uurinud Ötzi sääre-, reie- ja vaagnaluu osi ning teinud kindlaks, et Ötzil tuli oma eluajal palju mägisel maastikul kõndida. Ruff pakub, et Ötzi võis olla mägikarjus.
Tervislik seisund
Ötzil puudus leidmisel marrasknahk, selle kadumine on jääs mumifitseerumise protsessi osa.
Ötzil oli palju hambaauke, mis võisid olla seotud tema toitumisharjumustega – tema toit koosnes suuresti teraviljast ja sisaldas palju süsivesikuid.
2012. aasta veebruaris tehtud DNA-analüüsist selgus, et Ötzil oli laktoositalumatus.
Riietus
Ötzi kandis rohust punutud keepi ja mantlit, sääriseid, niudevööd ja nahast jalanõusid. Lisaks oli tal karunahast peakate. Ötzi jalatsid olid veekindlad ja suured, ilmselt olid need mõeldud lumel kõndimiseks.
Varustus
Ötzi juurest leiti ka vasest kirves, mille vars oli tehtud jugapuust; kiviteraga nuga ja 14 noolega nooletupp. Kahel noolel oli kivist ots, 12 ülejäänut olid veel pooleli.
Leiti ka 1,82 meetri pikkune pooleliolev jugapuust vibu.
Lisaks kandis Ötzi kaasas marju, kahte kasetohust punutud korvi ja kahte liiki puuseeni, millest oli nahast nöör läbi pandud. Üks seeneliik – kasekäsn (Piptoporus betulinus) on antibakteriaalse toimega ning teisel – tuletaelal (Fomes fomentarius) oli oluline roll tuletegemiskomplektis.
Õiguslik vaidlus
Itaalia määras Helmut ja Erika Simonile, turistidele, kes Ötzi leidsid, leiutasu 25% Ötzi väärtusest. 1994. aastal pakkus võim neile 10 miljoni Itaalia liiri (5200 euro) suuruse "sümboolse" autasu, millest Simonid keeldusid.
2003. aastal palusid Simonid Bolzano kohtus, et nende osa Ötzi leidmisel paremini väärtustataks ning et nad määrataks Ötzi ametlikeks leidjateks. Kohus nõustus sellega. Simonid nõudsid leiutasuks 300 000 dollarit. Omavalitsus kaebas otsuse edasi.
Veel kaks inimest on väitnud, et nad olid samas mägironijate seltskonnas, kes Ötzi avastasid.
Ötzi needus
Nagu paljude muumiate kohta, on ka Ötzi kohta väidetud, et temal lasub needus. See väide põhineb omakorda väitel, et mitmed Ötzi avastamise, taastamise ja põhjaliku uurimisega seotud inimesed on saladuslikult surnud. Nende seas on Ötzi kaasavastaja Helmut Simon ja Konrad Spindler, kes muumiat esimesena uuris. Tänaseks on erinevate õnnetuste tagajärjel surnud seitse inimest ja nende surma põhjus omistatakse väidetavale needusele. Tegelikult on Ötzi taastamisega olnud seotud sajad inimesed, kes tänini leidu uurivad. Tõsiasi, et neist seitse õnnetuse tagajärjel surid, on vähetähtis ega kinnita needuse olemasolu.
Reini Liit
Reini Liit (saksa Rheinbund, prantsuse États confédérés du Rhin ja Confédération du Rhin) oli 19. sajandil eksisteerinud riikide liit, Prantsuse esimese keisririigi protektoraat.
Reini Liidu moodustas Napoleon I algul 16 Saksa Rahvuse Püha Rooma keisririigi osastisriigist pärast seda, kui alistas kolmanda koalitsiooni sõja Austerlitzi lahingus Saksa-Rooma riigi Habsburgide-Lotringitest valitseja ja Venemaa keisririigi väed.
Pressburgi rahu viis tegeliku Reini Liidu loomiseni, mis eksisteeris aastatel 1806–1813.
Liidu liikmed olid Saksa vürstid Saksa Rahvuse Püha Rooma keisririigist. Hiljem liitus veel 19 vürsti, kes kõik koos valitsesid kokku rohkem kui 15 miljoni elaniku üle, pakkudes Prantsuse keisririigile tähtsat strateegilist eelist idarindel.
Moodustamine
Vastavalt lepingule pidid liidus toimima ühised konstitutsioonilised organid, kuid üksikud riigid (eriti suuremad) tahtsid piiramatut iseseisvust.
Liit oli ennekõike sõjaline liit: liikmed pidid andma Prantsusmaale suurel arvul sõdureid. Vastutasuks koostöö eest said mõned riigipead kõrgema staatuse: Baden, Hessen, Kleve ja Berg tehti suurhertsogkondadeks ning Württemberg ja Baieri said kuningriikideks. Riike tehti ka väikeriikide liitmisega suuremaks.
Pärast Preisimaa kaotust Prantsusmaale aastal 1806 astus Reini Liitu palju keskmise suurusega ja väikeriike. Aastal 1808 oli see suurim, sisaldades 4 kuningriiki, 5 suurhertsogkonda, 13 hertsogkonda, 17 vürstiriiki, lisaks vabad hansalinnad Hamburg, Lübeck ja Bremen.
Aastal 1810 inkorporeeriti suur osa Loode-Saksamaast kiiresti Prantsusmaaga, et paremini jälgida kaubandusembargot Ühendkuningriigi vastu (kontinentaalblokaad).
Liikmesriigid
Järgnev tabel esitab liidu liikmed, liitumisaasta, samuti vägede arvu (sulgudes). thumb|right|Reini Liidu liikmesriigid aastal 1812
Tagajärjed
Napoleoni-vastased liitlased saatsid Reini Liidu 4. novembril 1813 laiali. Pärast seda oli Saksamaa poliitilise koordineerimise ainus katse kuni Saksa Liidu loomiseni 8. juunil 1815 organ nimega administratsiooni kesknõukogu (saksa Zentralverwaltungsrat); selle president oli Heinrich Friedrich Karl Reichsfreiherr vom und zum Stein (1757–1831). See saadeti laiali 20. juunil 1815.
30. mail 1814 kuulutas Pariisi rahu Saksa riigid sõltumatuks.
Aastal 1815 joonistas Viini kongress kontinendi poliitilise kaardi ümber. Tegelikult toimusid enamusel säilinud liikmetest vaid väikesed piirimuudatused ja tekkinud Saksa Liit koosnes enam-vähem samadest liikmetest kui Reini Liit, tähtsa lisandusena kaks Saksa suurriiki Austria keisririik ja Preisimaa kuningriik.
Polümeerid
Polümeerid on kõrgmolekulaarsed ühendid, mille makromolekulid koosnevad kovalentsete sidemetega seotud korduvatest struktuuriühikutest – monomeersetest lülidest. Igal polümeeri makromolekulil on kindel keemiline struktuur, mille määravad monomeersete lülide ja neis paiknevate aatomite järjestus ja omavahelised valentssidemed. Polümeeri makromolekuli korduvate elementaarlülide arv varieerub enamasti vahemikus mõnest tuhandest kuni miljonini.
pisi|260px|[[Polüpropeeni molekuliahel, mille monomeeriks on propeen (CH2=CH-CH3)]]
Sõna "polümeer" on tuletatud kreeka keelest (πολυ (poly) 'palju' + μέρος (meros) 'osa').
Polümeeride seas on nii looduslikke (näiteks merevaik, tselluloos, tärklis) kui ka sünteetilisi (peamiselt plastid) materjale. Polümeeride hulka kuuluvad ka polükondensaadid (näiteks DNA, proteiinid), kuid nende elementaarlülid ei ole ühesugused.
Suur osa igapäevaselt kasutatavaid polümeere on orgaanilised, kuid on ka anorgaanilisi polümeere, näiteks silikoonid pole mitte süsiniku-, vaid ränipõhised polümeerid.
Polümeeride hulka kuuluvad kõik plastid, näiteks polüeteen, polüpropeen, polüvinüülkloriid jt.
Polümeeride tähtsus
Polümeere leidub kõikjal meie ümber. Ehitised, mööbel, enamik tarbeesemetest ja kogu elusloodus koosneb suuremal või väiksemal määral looduslikest või sünteetilistest polümeeridest. Ka inimese eksisteerimine on võimalik tänu polümeeridele, kuna valgud, DNA, RNA ja tärklis on polümeerid, nendeta elu poleks võimalik. Teadmiste edenedes muutuvad ka sünteetilised polümeerid n-ö intelligentsemaks, seega luuakse materjale, mis on mõeldud kitsamaks otstarbeks. Näiteks võivad materjalid sõltuvalt temperatuurist või rõhust muuta läbipaistvust, värvust, elektrijuhtivust või teisi omadusi.
Ahelpolümeerid
Kõige lihtsam variant koosneb paljudest pikkadest lineaarsete ahelatega makromolekulidest. Peaahelaks on pikim ahelalõik. Kui see koosneb ainult süsinikest, siis on tegemist süsinikahelaga, aga kui ahelas on ka muude elementide aatomeid (hapnik, väävel, lämmastik), siis on tegemist heteroahelaga. Peaahela külge võib olla seotud külgrühmi, mis pärinevad monomeeridest.
Võrestikpolümeerid
Võrestikpolümeerid on ruumilise võrkstruktuuriga polümeerid, kus kõik ahelalõigud on seotud vähemalt kahe teise ahelalõiguga, nii et polümeeris ei esine ühtegi vaba ahelat. Enamasti on võrestikpolümeerid saadud ahelpolümeeridest, mis on omavahel ühendatud põiksidemetega.
Liigitus monomeerlülide järjestuse põhjal
pisi|Monomeerlülide järjestus On olemas homopolümeerid, mis koosnevad makromolekulidest, kus on ainult üht tüüpi monomeerlülisid, ja kopolümeerid, mis koosnevad makromolekulidest, mille koostises on erinevad monomeerlülid. Kopolümeere on väga palju liike:
Looduslikud polümeerid
Looduslikke polümeere on palju liike:
Modifitseeritud looduslikud polümeerid ehk tehispolümeerid
Tehispolümeerid saadakse looduslikest polümeeridest keemilise töötlemise teel. Tehispolümeerid olid uudsed enne sünteetiliste polümeeride kasutuselevõttu. Looduslike polümeeride modifitseerimise eesmärk on nende lahustuvuse parandamine, töötlemise lihtsustamine ja materjali tugevamaks või sitkemaks muutmine. Tänu sellele on võimalik saada väga erinevate omadustega materjale. Tehispolümeerid on jäänud sünteetiliste polümeeride varju, kuid nende osakaal võib hakata suurenema, sest nad lagunevad looduses suhteliselt kiirelt.
Sünteetilised polümeerid
20. sajandi keskpaigas lisandusid looduslikele polümeeridele sünteetilised polümeerid, mida loodusest ei leia. Nende osa igapäevaelus on plahvatuslikult suurenenud ning muutunud valdavaks tarbeesemete, pakendite ja pinnakatete valmistamisel. Sünteetilised orgaanilised polümeerid võivad asendada mõningaid materjale, mille töötlemiseks kulub palju aega ja energiat, näiteks klaasi, puitu ja metalli. Sünteetiliste polümeeride tootmine on üha enam kasvanud ja kogu keemiatööstuse toodangust moodustavad nad umbes 17%. Kuna sünteetiliste polümeeride püsivus keskkonnas on väga suur ja nende tootmine kogu aeg kasvab, siis kaasnevad nendega jäätmeprobleemid. Polümeeride keemia tegelebki muuhulgas sünteetiliste polümeeride tootmise ja kasutamise loodussõbralikumate meetodite väljatöötamisega.
Polümeeride utiliseerimine ja taaskasutamine
Polümeeride utiliseerimine ja taaskasutamine on üha olulisemaks muutuv probleem, eriti arenenud riikides, kus aastas tarbitakse umbes 120 kg sünteetilisi polümeere inimese kohta. Looduslike polümeeride utiliseerimise ja taaskasutamisega pole suuri probleeme, sest need lagunevad suhteliselt kiiresti ega tekita toksilisi laguprodukte. Puitu ja paberit saab põletada ja kasutada küttena, samuti saab vanapaberit ja puuvillase riide jääke viia taaskasutusse. Keerulisem on olukord sünteetiliste polümeeridega, mida on lihtne ja suhteliselt odav naftast toota, kuid mille lagunemine looduses võib kesta mitusada aastat.
Põhilised kolm võimalust polümeermaterjalide taaskasutamiseks:
Kõige parem oleks, kui materjale saaks ümber töötada ja taaskasutada, kuid polümeeride puhul tekib siin olulisi takistusi, mis on seotud nende vananemisega. Polümeersete materjalide korduval töötlemisel muutuvad nende omadused järjest halvemaks. See tähendab, et ümbertöötamisel ei ole võimalik saada kvaliteetset toodangut. Sageli on kõige mõistlikumaks polümeerjääkide kasutamise viisiks nende põletamine kütusena, vähendades fossiilkütuste kulu, kuid tuleb kindlaks teha, kas nende põlemisel tekib mürgiseid ühendeid, ja vajaduse korral kasutada puhastusseadmeid, mis ohtlikud ühendid kahjutuks teevad.
Walrabe von Hunsbach
Walrabe von Hunsbach oli Liivi ordu maamarssal ja Saksa ordu suurkäsknik 15. sajandi alguses.
Walrabe vanemad olid oletatavasti Wigand von Hunsbach ja Jutta. Ta pärines Nassau krahvkonnast Hunsbachist Weilburgi ja Wetzlari lähedalt, kus ta suguvõsa alates 1340. aastatest tegev oli. Tema oletatav lähisugulane Friedrich von Hunsbach oli temaga samal ajal tegev Saksa ordus. Tema suguvõsa kuulus kohaliku väikeaadli hulka.
1412. aastal oli Hunsbach metsnik Schlochaus (Człuchów) Preisimaal, olles samal ajal ka kohaliku komtuuri kumpan. 1416. aastal oli ta aga linnusekomtuuriks Ragnitis (Neman), 1419. aasta paiku sama ameti peal Thornis (Toruń). Seejärel läks ta aga Liivimaale ning sai 1420. aastal Kuldīga komtuuriks ja veel samal aastal ka maamarssaliks. Sellest ametist loobus ta aga juba kahe aasta pärast järgmise Preisimaalt tulnud tegelase, Dietrich Kra kasuks, ning läks tagasi Preisimaale, kus oli aastatel 1423–1424 suurkomtuur ja 1424–1428 ordu kõrgeim marssal, seejärel veel aasta Oberster Spittler. Seejärel aga teated temast lõppevad.
Briti Filmi- ja Telekunsti Akadeemia
Briti Filmi- ja Telekunsti Akadeemia (ingl British Academy of Film and Television Arts; BAFTA) on heategev ühing, mis annab igal aastal välja Suurbritannia kõige tähtsamaid filmi- ja teleauhindu.
Ühing
Briti Filmi- ja Telekunsti Akadeemia asutati 1947. aastal Briti Filmiakadeemia nime all. Filmiakadeemia ühines 1958. aastal Teleprodutsentide ja -lavastajate Gildiga ning sai nimeks Filmi ja Televisiooni Selts. Praegust nime kannab ühing 1976. aastast.
Peale tunnustustöö tegeleb ühing veel haridustöö ja muude filminduse teemaliste ürituste korraldamisega. Ühingu peakorter asub Londonis Piccadilly tänaval, ning sellel on harukontorid Šotimaal (BAFTA Scotland), Walesis (BAFTA Cymru) ning Ühendriikides New Yorgis ja Los Angeleses.
Auhinnad
Peale filmikunsti ja televisiooni vallas silmapaistavatele inimeste tunnustatakse Briti Akadeemia auhinnaga igal aastal paremaid videomängude ja lastele suunatud meelelahutuse loojaid. Lisaks annab akadeemia Los Angelese haru välja Britannia auhinda ning Walesi ja Šoti harud kumbki oma auhinda.
Riikide loend rahvaarvude järjekorras
Maailma riikide loend rahvaarvu järgi hõlmab iseseisvaid riike ja sõltuvaid territooriume. Andmed pärinevad viimastest rahvaloendustest või iga riigi viimasest ametlikust hinnangust, selle puudumisel on kasutatud ÜRO viimast hinnangut. ja The World Factbook'i
'''Püsiasustuseta territooriumid
Nelipoiseluts
Nelipoiseluts ehk neljapoiseluts (Enchelyopus cimbrius) on lutslaste sugukonda (varem tursklaste sugukonda) kuuluv kalaliik.
Nelipoiselutsu on harva püütud ka Eesti rannikuvetest.
Püünisraud
pisi|Karurauad Püünisraud (ka rauad) on kahest poolkaarekujulisest riivistatud raudloogast koosnev püünis, mis paiskub vedru jõul kokku.
Püünisraud oli Euroopas tuntud juba 16. sajandist. Eestis olid 19. sajandil püünisrauad saadaval ostukaubana, aga neid valmistasid ka külasepad.
Rauast püünis on mõeldud röövloomade püüdmiseks. Looma püünisraua keskel asuvale plaadile astumisel paiskuvad rauad vedru jõul kokku ümber looma jala. Rauad seati koos söödaga üles loomade liikumisteedele. Kõige rohkem on kasutatud rebaseraudu, kuid tuntud on karu-, hundi-, ilvese-, saarma-, nugise- ja isegi kulliraudu. Tänapäeval on lubatud üksnes ulukit kohe surmav püünisraud, mis tähendab, et loom ei tohi piinelda.
Hilleste
Hilleste naaberkülad on Vahtrepa, Aruküla, Valipe, Pühalepa ja Kerema.
Nimi
Küla on esmamainitud 1564 kui Helikeste, hiljem kui Hilckste, Hillikaste, Hilliste, Hillikas ja Hilligeste. Paul Ariste arvates tuletub nimi talle nimest (ille), Leo Tiigi arvates pärineb teadmata kabelilt (saksa keeles heilig – 'püha'), Marja Kallasmaa oletusel mehenimest Hille.
Loodus
Külas asuvad Laasma allik, Hilleste paemurrurahn ja Hilleste teeäärne rahn. Sealne Hilliste paemurd on Hilliste kihistu stratotüüp.
Elanike arv
Hillestes elas 2011. aasta rahvaloenduse andmetel 14 inimest. Kõik elanikud olid eestlased.
Talud
Hilleste talud 1939
Ajalugu
Küla on ajalooliselt olnud jaotatud Pühalepa kirikumõisa ja Hiiu-Suuremõisa mõisa vahel, kuid 28. jaanuari 1825 korraldusega läks täielikult pastoraadi alla. 1725–1726 Läänemaa adramaarevisjonis oli külas 5 talu, mille peremehed olid Clemeti Hinder, Petho Claus, Esko Hinder, Peto Jüri ja Seppa Bengt. 1835 oli külas 7 talu ja vabadikud, elanikud said omale perenimeks Dampf, Daum, Ebrok, Esko, Huuk, Kassewälja, (Kasevälja), Köstre, Laasma, Lepp, Märk, Parras, Palmik, Peukel, Sirkel, Sääsk, Tommingas (Toomingas), Wiht (Viht) ja Wärraw (Värav).
Taristu
Küla lõunaosa läbib väike lõik Heltermaa–Kärdla–Luidja maanteest, küla keskosa läbib Hilleste–Hellamaa tee.
Kultuur
Hillestes asus Hilleste tuuleveski. Külast on pärit maadleja Heiki Nabi. Külas asub baptistide kabel ja kogudus.
Abitegu
Abitegu oli teoorjuse vorm, mille aeg ja maht sõltus mõisa jooksvate tööde vajadustest. Abitöödena tehti tavaliselt hooajatöid nagu sõnnikuvedu, külv, viljalõikus, rehepeks, heinategu, teeremont, mõisavoorid, lambapügamine jms. . Abiteo tegijat nimetati abiteoliseks.
Abitegu Eestis
Eestis kujunes abitegu 16. sajandil, mil teoorjus muutus mõisades valdavaks.
17. sajandil oli abiteo maht Tartumaal suurem kui mujal Liivimaal, kuna ühelt poolt oli seal nädalategu tavapärasest väiksem, teisalt asus Tartumaa põllumajandustoodangu peamistest turustuskohtadest kõige kaugemal. Enamik Tartumaa mõisate viinavoore siirdus Narva.
18. sajandi teisel poolel kippus abiteo maht mõisates seoses mõisatoodangu kasvuga ületama paljude mõisate nädalateo mahtu.
Enne 1804. aastat koostatud vakuraamatuis oli abitegu (eriti Liivimaal) sageli märgitud osaliselt või üldse märkimata. 1804. aasta talurahvaseadus vähendas abitegu järsult, suurendades kohati nädalategu.
Kuna abitegu nõuti mõisas ajal, mil tööjõudu vajas samade tööde jaoks ka talu, oli abitegu talupoegade hulgas ebapopulaarne ja põhjustas talurahva vastuhakke.
Ataste õpetajate seminar
Ataste õpetajate seminar oli Järvamaal Atastes asunud pedagoogikaõppeasutus, mis tegutses aastail 1837–1854.
Asutamine ja järelevalve
Seminari asutamine sai teoks tänu ringkonnale haridusküsimustes liberaalselt meelestatud Järvamaa mõisnikele Esna mõisaomaniku Alexander von Grünewaldti eestvedamisel ja rahvahariduse ministri loal. Õppeasutuse asupaigaks renditi Ataste mõis ning moodustati kolmeliikmeline seminari järelevalve komitee. 1844. aastal saatis Eestimaa rüütelkond seminari omal kulul 12 kasvandikku ning sai õiguse nimetada õppeasutusele omalt poolt kaks kuraatorit. Õppetöö ja järelevalve poolest allus kool riiklikele organitele, neilt aga toetust ei saanud.
Direktorid ja õpetajad
Seminari direktoriks sai Järva-Peetri kirikuõpetaja Karl Matthias Henning, kes teostas järelevalvet õppeasutuse tegevuse üle. Seminari tegelikuks juhatajaks ja õpetajaks kogu selle tegevuse vältel oli Johann Reinhold Jürgens (1798–1879), Säreverest pärit kangru poeg, kes oli oma teadmised pedagoogikast omandanud Tartu Elementaarkooliõpetajate Seminaris. Seminari abiõpetajana töötas Karl Koch (suri 1859)
Õppetöö
Õppetöö seminaris kestis kolm aastat, oli eestikeelne ja tasuta. Õppeaineteks olid usuõpetus, lugemine, laulmine ja nooditundmine, kirjutamine, aritmeetika, geograafia, ajalugu, käsitöö, viiuli- ja orelimäng, soovi korral sai õppida ka saksa keelt. Seminari tegevuse lõpus 1853. aastal lisandusid ortograafia, grammatika, kirikulugu. Seminar pidi kasvandikele andma teadmisi ka igapäevatöödes, majapidamisviisides, aiapidamises ja puutöös. Õppimise kõrval pidid seminari kasvandikud tegema tööd ka Ataste karjamõisas. Pedagoogiline praktika toimus seminari harjutuskoolis.
Õpilased
Esimesed 12 õpilast saadi peamiselt õppeasutust ülalpidavatest mõisatest, alates 1848. aastast saatis Atastesse 12 õpilast omal kulul õppima ka Eestimaa rüütelkond. Õpilasi võeti vastu iga kolme aasta tagant, kui eelmised olid lõpetanud. Kokku omandas Ataste seminaris aastail 1837–1854 koolmeistri hariduse umbkaudu 70 talupojaseisusest kasvandikku, kellest enamik asus tööle Põhja-Eesti talurahvakoolides.
Ala (Hiiumaa)
Ala (aastani 1998 Alaküla) on Hiiumaa vallas Kärdlast 5 km kagus olev küla. Kuni 2017. aasta Eesti omavalitsuste haldusreformini kuulus küla Pühalepa valda. Külast põhjas asub Lõpe), läänes Tubala, lõunas Loja ja idas Sakla küla.
Tüübilt on Ala ahelküla (ridaküla). Küla hoonestuses on valdavad väikeelamud, millest kuus on uuemad. Säilinud on külatänav, mis lõpeb karjateega koplis. Maastik on hooldatud. Osaliselt kruusastel ja liivastel nõmmedel asuvad väljad vahelduvad puisniitude ja metsasaludega. Külaasumites ja maastikus on säilinud palju kultuuripärandit, muu hulgas kolm rehielamut ja vana külatänav.
Nimi
Külanimi tuleb sõnast "ala", mis tähendab 'allpool olev'.
Elanike arv
Külas elas 2011. aasta rahvaloenduse andmetel 26 inimest. Kõik olid eestlased.
Talud
1939. aastal oli külas 10 talukohta. Taludel oli 17 hobust, 24 veist ja 17 siga. 1945. aastal oli külas 14 talukohta.
Andrušivka
Andrušivka (ukraina Андрушівка, poola Andruszówka) on linn Ukrainas Žõtomõri oblastis, Andrušivka rajooni halduskeskus. Andrušivka asub Žõtomõrist umbes 37 km kagus.
Ala (Hiiumaa)
Ajalugu
Ala küla kuulus ajalooliselt Partsi mõisa alla. Leo Tiigi järgi on küla elanikest esimestena märgitud Sepe Janus (1564), pooladrik Janus Säpe ja pooladrik Säpe Jurgen (Sakla küla all, 1565), pooladrik Alla Janus (1567, 1577), pops Alla Jürgen (1584), pooladrik Ala Micku (1599).
Andrušivka
Asulat on esmamainitud 1683. aastal, alevi staatuse sai 1859. aastal. Linnaõigused sai Andrušivka 1975. aastal.
Ukraina 2001. aasta rahvaloenduse andmetel oli Andrušivka elanikest ukrainlasi 95,37%, venelasi 2,79%, poolakaid 0,93%, valgevenelasi 0,26%, juute 0,18%, armeenlasi 0,14% ja moldaavlasi 0,12%.
Ala (Hiiumaa)
Ajalugu
Küla oli olemas 1698 ja seal oli viis talu (Ala by). 1835 võeti Ala külas perekonnanimed Alla, Alber, Herma, Juhhe, Kottus, Käbba, Lukk, Marro, Nest, Post ja Timmermann.
Eesti mullastik
Eesti mullastik on Eesti alal kujunenud ja talle omapärased mullad.
Ala (Hiiumaa)
Ajalugu
Aastail 1953–1986 asus Jürna talus kolhoosi Rahu eest kontor. 1949. aastal asutati samas Sakala väikekolhoos. Sakala kolhoosi astus 13 peret, neist 28 täiskasvanut.
Eesti mullastik
Eesti praeguste muldade areng algas pärast viimast jääaega esimeste taimede ilmumisega.
Eesti mullastik on suhteliselt mitmekesine. See on tingitud muutlikust pinnamoest, aastaaegade vaheldumisest, vee-oludest jne.
Eesti muldade lähtekivim on kohalikud aluspõhjakivimid ja pinnakattesetted. Eesti alal saab eristada viit aluspõhjakivimit. Need on Ediacara, Kambriumi, Ordoviitsiumi, Siluri ja Devoni ajastu kivimid.
Ala (Hiiumaa)
Taristu
Küla asustatud kirdepoolne külg jääb 700 meetri kaugusele Heltermaa–Kärdla maanteest. Viimasega ühendab teda Palade bussipeatuse juurest algav Palade–Tubala tee.
Ettevõtlus
Küla piiresse jääb piimafarm, kus 2013. aasta seisuga oli 136-pealine lüpsikari.
Eesti mullastik
Eesti muldade liigitamine
Nende käsitletud muldade süstemaatikast on kokkuvõtliku nimestiku (nn jätkunimestik) koostanud Rein Kask (1988). Artikli järgnevas sektsioonis antakse sellest ülevaade.
Eesti muldade jätkunimestik
Nimestik käsitleb mullatüüpe, alltüüpe ja variante. Välja toomata on väiksemad üksused – mullaliigid.
Tüüp: kamar-karbonaatmullad (looduslikud)
Ala (Hiiumaa)
Ettevõtlus
Külas asub majutusasutus Palade Retrovisiit.
Android
Android on inimesesarnane tehisintellektiga robot. Kuigi tänapäeval ei suudeta tehisintellektiga androide veel valmistada, on loodud mitmeid inimesesarnaseid roboteid, mis teatud olukordades käituvad sarnaselt inimesega.
Ala (Hiiumaa)
Haridus- ja kultuurielu
Uuendatud Andruse rehielamus töötab Palade lasteaed. Külas asus varem Palade raamatukogu.
Eesti mullastik
Eesti muldade jätkunimestik
Tüüp: kamarmullad
Tüüp: leetmullad
Tüüp: soostunud kamarmullad
Tüüp: soostunud leetmullad
Alltüüpide grupp: soostunud leedemullad
Alltüüpide grupp: soostunud kamar-leetmullad
Soostunud kamar-leetmuldade kõikide alltüüpide variandid:
Tüüpide grupp: soomullad
Tüüp: madalsoomullad
Tüüp: rabamullad
Tüüpide grupp: lammimullad ehk alluviaalmullad
Tüüp: lammi-kamarmullad ehk kamar-alluviaalmullad
Tüüp: lammi-kamar-gleimullad ehk kamar-glei-alluviaalmullad
Tüüp: turvasjad lammimullad ehk turvasjad alluviaalmullad
Tüüp: mudajad lammimullad ehk mudajad alluviaalmullad
Tüüp: lammisoomullad
Tüüpide grupp: rannavööndimullad
Tüüp: veealused mullad
Tüüp: rannamullad ehk maršimullad
Grupp: erosioonist mõjutatud mullad
B: deluviaalsed mullad
C: deluviaalmullad
Grupp: tehnogeensed mullad
Prõpjat
Prõpjat on kummituslinn Ukrainas Kiievi oblastis Prõpjatsi jõe kaldal. Prõpjat asub Tšornobõli ohutsoonis.
Prõpjati hakati rajama 4. veebruaril 1970. Esialgu taheti linn koos tuumaelektrijaamaga rajada 25 km kaugusele Kiievist, ent teadlaste soovitusel valiti lõpuks praegune asukoht 100 km kaugusel Kiievist Valgevene piiri ääres. Linn sai nime linna lähedalt mööduva Prõpjatsi jõe järgi. Linnaõigused sai Prõpjat 1979. aastal.
Linn asub umbes kolme km kaugusel Tšornobõli tuumaelektrijaamast. Seal elasid elektrijaama töötajad oma perekondadega. Pärast Tšornobõli tuumakatastroofi evakueeriti kõik linna ja ümbruskonna külade elanikud. Pärast tuumaõnnetust on asula elaniketa; 1986. aastal elas linnas 49 400 inimest. Prõpjati elanud asustati ümber paarikümne kilomeetri kaugusel asuvasse Slavutõtši linna.
Veel hiljaaegu oli Prõpjat sisuliselt hilise nõukogude aja muuseum. Kõik korterelamud, ujulad, haiglad ja teised ehitised olid maha jäetud koos kogu sisustusega kuni riiete, mänguasjade ja paberiteni. Elanikel lubati kaasa võtta ainult isiklikud dokumendid ning saastumata raamatuid ja rõivastust. Pärast õnnetust hukati mõne kuritegeliku rühmituse liikmed, kes käisid Prõpjatis väärtesemeid toomas ja müüsid neid turul. Kurjategijaid oli lihtne tabada, sest esemed olid radioaktiivselt saastunud.
Millalgi 21. sajandi algul on kuritegelikud jõugud linna täielikult rüüstanud. Linnast toodavad esemed ei ole enam radioaktiivsed ja varastatud on kõik tualetipoti istmeteni välja. Majade katused lasevad hooldamatuse tõttu vett läbi ning pole ime näha puid kasvamas majade katustel ja isegi sees. Mõnekümne aasta pärast on kogu linn eeldatavasti varemetes.
Prõpjat ja selle lähiümbrus on veel mitmesaja aasta jooksul elamiskõlbmatud. Tänapäeval moodustab praktiliselt kogu radioaktiivse kiirguse tseesium-137, millel kulub kolm sajandit, et tema tase langeks tuhandikuni praegusest.
Linna lähiümbruses elab hulgaliselt metsloomi, sealhulgas metsistunud hobuste karjad.
Truvor
Truvor oli varjaag, kes kutsuti Nestori kroonika andmetel 859. aastal idaslaavlasi (hilisemat Kiievi-Venet) valitsema.
Ta asus Irboskasse ja valitses oletatavalt valdusi praeguse Venemaa, Eesti ja Läti aladel. Truvor suri kroonika andmetel mõni aasta hiljem (umbes 862) järeltulijateta ning tema valdused päris temaga üheaegselt idaslaavlaste juurde kutsutud varjaag, Truvori sugulane Rjurik.
Võimalik, et Truvorit polnud ajaloolise isikuna olemas, vaid tema nimi oli tuletatud vanarootsikeelsest väljendist "oma sugu" (truh vaering) või "meie ustav" (trú vor), mida võidi kasutada Rjuriku kaaskonna kohta. Vene kroonikakirjutajad mungad võisid seda aga vääriti tõlgendada ja kirja panna nimena. Sama kahtlus kehtib ka teise varjaagi Sineuse kohta.
Arheoloogiliste leidude põhjal on arvatud, et Truvori residentsiks võis olla pigem Pihkva kui Irboska.
Truvori olemasolu kaheldavusest hoolimata on ta Vene ajaloolises traditsioonis saanud olulise koha ning Irboska muinaslinnust nimetatakse tihti Truvori linnuseks. Selle lähedal asuvat suurt kiviristi kutsutakse Truvori ristiks, ehkki see pärineb 14.–16. sajandist ja muinasskandinaavlasest Truvor oli pagan.
Õnnela
Õnnela on eesti naisenimi.
2020. aasta 1. jaanuari seisuga oli Eestis eesnimi Õnnela 106 naisel. Õnnela on Eestis populaarsuselt 738. naisenimi.
Õnnela oli keskmiselt 44 aasta vanune (mediaanvanus oli samuti 44). Kõige populaarsem oli eesnimi Õnnela vanuserühmas 40–44, kus neid oli 10 000 elaniku kohta 1,97 ning Järva maakonnas.
Denitrifikatsioon
Denitrifikatsioon on nitraadi (NO3-) ja nitriti (NO2-) gaasilisteks oksiidideks redutseerimise protsess, mis toimub mitmes etapis. Protsessi tulemusena tekivad lämmastikoksiid (NO) ja dilämmastikoksiid (N2O), mis võivad hiljem redutseeruda molekulaarseks lämmastikuks (N2). Selles protsessis on elektrondoonoriks orgaaniline aine.
Denitrifikatsioon toimub anoksilistes tingimustes, kus on vähe hapnikku, aga piisavalt nitraati. Selline keskkond on mulla teatud horisontides, põhjavees, märgaladel, nafta reservuaarides, aeglase veevahetusega ookeaniosades ja ookeanipõhja settekihtides.
Denitrifitseerivad bakterid
Denitrifitseerijad bakterid vajavad elamiseks hapnikuvaest keskkonda, kus ka orgaanilise süsiniku sisaldus on väike. Denitrifitseerijad on esindatud kõigis peamistes fülogeneetilistes rühmades. Üldiselt on ainult mõned bakteriliigid seotud kogu nitraadi molekulaarseks lämmastikuks redutseerimise protsessiga. Denitrifitseerivad bakterid kasutavad elektronakseptorina hapniku asemel lämmastikoksiidi. Suurem osa neist bakteritest on heterotroofid. Leidub ka autotroofe, kes kasutavad energia saamiseks vesinikku ja süsinikdioksiidi või redutseerivad väävliühendeid. On leitud ka üks fototroofne denitrifitseerivate bakterite grupp. Looduslike keskkondade kõige aktiivsemad denitrifitseerijad võivad olla Pseudomonas perekonda kuuluvad bakterid, sest neid eraldatakse kõige sagedamini nii pinnasest kui ka merelistest setetest. Samas on denitrifitseerimise võime paljudel organismidel, mistõttu pole denitrifitseerija määramine alati nii ühene ja selge. Sellele vaatamata omistatakse suurim denitrifitseerimise osatähtsus just bakteriperekondade Pseudomonas ja Alcaligenes esindajatele. Lisaks heterotroofsele denitrifikatsioonile saavad ka bakterite perekonda Nitrosomonas kuuluvad bakterid väikese hapniku kontsentratsiooniga keskkondades denitrifikatsiooni läbi viia.
Denitrifikatsiooni kontrollivad tegurid
Denitrifikatsioon saab toimuda nii merelistes kui ka maismaalistes ökosüsteemides, kui selleks esinevad sobivad tingimused.
Hapnik
Tavaliselt toimub denitrifikatsioon hapnikuvaestes tingimustes, sest hapnik on energeetiliselt parem elektronakseptor kui nitraat. Hapnik takistab lämmastikoksiidi reduktaasi isegi pärast hapniku eraldamist veel 40 minutit kuni 3 tundi. Hilisemad reduktaasid on veelgi tundlikumad hapniku kontsentratsioonile. Maapinnas ja setetes sõltub hapniku kontsentratsioon hapniku tarbimise määrast, hapniku difusiooni määrast ning difusiooni geomeetrilisest eripärast. Poorsus soodustab pinnases toimuvat denitrifikatsiooni. Osad poorid on õhuga täidetud, samas kui teised on veega täidetud. Veega täidetud poorides kujuneb enam-vähem anaeroobne keskkond. Kui aeroobne keskkond muutub anaeroobseks, muutub ka absoluutne ja suhteline denitrifikatsiooni reduktaas. Kuni 3 tundi püsib aeroobsele keskkonnale omane olukord ning põhisaadud on molekulaarne lämmastik (N2). Kolme tunni möödudes on denitrifikatsiooni põhiline saadus N2O. Paari päeva pärast N2O reduktaas kasvab ning N2 on jälle põhisaadus. Selliste ruumiliste ja ajaliste eripärade tõttu on maapinna denitrifikatsiooni väga raske uurida.
Orgaaniline süsinik
Orgaaniliselt süsinikult saadav elektronide hulk kontrollib olulisel määral heterotroofide aktiivsust. Denitrifitseerimise kiirus on seotud orgaanilise süsiniku kättesaadavusega (nii setetes kui ka maapinnas).
Lämmastikoksiid
Väike NO3- kontsentratsioon kontrollib denitrifikatsiooni protsessi. Kui süsteemi pole hiljuti NO3- lisandunud, pärsib see reduktaasi ja põhjustab N2O vähenemist.
pH
Optimaalne vahemik on 7,0–8,0. Jäätmetes võib denitrifikatsioon toimuda kuni pH 11-ni. pH 4,0 juures on peamine saadus N2O. pH 3,5 juures denitrifikatsioon peatub. Langev pH ja tõusev hapniku kontsentratsioon pärsivad denitrifikatsiooni.
Temperatuur
Enamus denitrifikatsiooni uurimusi on keskendunud pinnasele ning on märgatud temperatuuri mõju. Veesetete puhul mõjutab temperatuur denitrifikatsiooni vähe. Maapinna ja aktiivmuda puhul on denitrifikatsiooni toimumise maksimum 60–75 °C juures ning langeb temperatuuri edasisel tõusmisel järsult. Madalamal temperatuuril väheneb pinnase denitrifikatsioon märgatavalt.
Inhibiitorid
Denitrifikatsiooni reduktaasid on mitmete inhibiitorite suhtes tundlikud. Paljude inhibiitorite mehhanismid ei ole selged, eriti nende omad mis mõjutavad metabolismi. Väävel takistab NO ja N2O vähenemist ning on tõenäoliselt nende gaaside kogunemise põhjuseks teatud sulfiidsetes meresetetes.
Põllumajandus
Denitrifakatsioon on osa üldisest lämmastikuringest. See on oluline protsess, kuna eemaldab taimedele kättesaadavat lämmastikku. Ulatusliku denitrifikatsiooni tõttu kaotavad subtroopilised metsad palju lämmastikku.
Denitrifikatsiooni tulemusena väheneb lämmastikväetiste kasutamise efektiivsus, sest väetisena lisatud lämmastik muudetakse gaasilisteks ühenditeks, mis mullast lenduvad. Mullast väljalendunud lämmastik on põllumajanduse seisukohast kasutu.
Reoveepuhastus
Denitrifikatsioon vähendab nitraadi leostumist põhjavette, seega saab seda kasutada reovees ja loomsetes jäätmetes sisalduva lämmastiku hulga vähendamiseks. Ka anaeroobne ammooniumi oksüdeerimisprotsess (Anammox) aitab vabaneda soovimatutest nitraatidest : NH4+ + NO2-→ N2+ 2 H2O Tavaliselt lisatakse reovette pärast denitrifikatsiooni protsessi süsinikku, et vähendada NO3- N2 muutumist ja tagada denitrifitseerivate bakterite piisav süsinikuga varustatus. Süsiniku lisamise tõttu suureneb aga jääkmuda kogus ning süsihappegaasi emissioon.
Reaktsioonivõrrandid
Denitrifikatsioon toimub järgmiste vaheetappide kaudu: NO3-→NO2-→ NO+N2O→ N2
Denitrifikatsiooni redoksvõrrand: 2NO3-+ 10e- + 12H+→ N2 + 6 H2O
Mõju kliimamuutusele
Atmosfääri suurenev süsinikdioksiidi kontsentratsioon mõjutab globaalselt aineringet, kuid ei teata veel täpselt, mil määral ja kuidas täpselt. Maapinna ja atmosfääri vahelised keemilised reaktsioonid muutuvad muutunud atmosfääri koostise tõttu. Arvatakse, et suurenenud lämmastikväetiste kasutamise tõttu väheneb süsiniku salvestamine. Linnade ja põllumajanduse heitvesi sisaldab palju lämmastikku. Heitvee kaudu jõuab see lämmastikurikas vesi aga jõgedesse ja ojadesse. Uuringud näitavad, et märkimisväärne osa atmosfääris sisalduvast lämmastikoksiidist pärinebki just sellistest jõgedest ja ojadest. Soojal aastaajal emiteerub N2O peamiselt denitrifikatsiooni tõttu. 25 °C ja 40–50% veega täidetud pooride juures oli 53–56% emiteerunud N2O tekkinud denitrifikatsiooni tulemusena. Madalama pH juures kasvab denitrifikatsiooni käigus tekkinud N2O emissioon veelgi. N2O kiirguslik sund on 300 korda suurem kui CO2-l. Selle kontsentratsioon tõuseb 0,25% aastas. Dilämmastikoksiidi kontsentratsiooni tõusu põhjuseks on lämmastikväetiste massiline kasutamine. Atmosfääri emiteerunud naerugaas reageerib stratosfääri osooniga ning muudab osoonikihti õhemaks.
Mažoorkolmkõla
Mažoorkolmkõla ehk suur kolmkõla ehk duurkolmkõla on kolmkõla, mis koosneb tertsidest:
Pilt:Accordo8.png
Priimi ja kvindi vahe on puhas kvint.
thumb|left|300px|Mažoorkolmkõla, mažoorne [[sekstakord, mažoorne kvartsekstakord]] left|thumb|4-[[häälne kolmkõla C-duuris, viiulivõtmes sekstakord ]]
Hermann Vincke
Hermann Vincke oli Liivi ordu maamarssal aastal 1410.
Hermanni vanemad olid tõenäoliselt Albert Vincke ja Clemencia, sest teda samastatakse Johann ja Albert Vincke abiellumata venna Hermanniga, kes esineb Vestfaali allikates aastatel 1365–1373. Ta pärines tõenäoliselt Osnabrücki lähedalt Ostenwaldest.
Vincke teenistuskäik on säilinud äärmiselt lünklikult. 1391 oli ta Rakvere foogt, 1398–1399 on teda märgitud Järva foogtina ja 1410. aastal maamarssalina. Seejärel teated temast lõppevad.
NSV Liidu Ministrite Nõukogu juures asuv Riikliku Julgeoleku Komitee
Pärast 1977. aasta uue NSV Liidu Konstitutsiooni vastuvõtmist muutus ka NSV Liidu riikliku julgeolekuasutuse alluvussuhe – RJK allutati NSV Liidu Ministrite Nõukogu asemel otseselt NLKP KK Poliitbüroole, kuid ülesanded riigi- ja sisejulgeoleku tagamisel jäid samaks.
NSV Liidu MN juures asuva Riikliku Julgeoleku Komitee loomine
NSV Liidu MN j.a. RJK loomise ja NSV Liidu SM koosseisust riiklikku julgeolekt tagavate struktuuriüksuste eraldamise aluseks oli NSVL siseministri Sergei Kruglov esildis NLKP KK Presiidiumile 8. veebruaril 1954. Pärast arutelu KK Presiidiumis ning otsuse vastuvõtmist kinnitas NSV Liidu Ülemnõukogu Presiidium 13. märtsil 1954 NSV Liidu MN j.a. RJK moodustamise ukaasi ja määras esimeheks 51-aastase Nõukogude Liidu kangelase kindralpolkovnik Ivan Serovi. Riikliku Julgeoleku Komitee asutati NLKP KK Presiidiumi 8. veebruari 1954 otsusega, mille alusel eraldati Nõukogude Liidu riikliku julgeoleku "organid" NSV LIidu Siseministeeriumi koosseisust. NLKP KK Presiidiumi otsuse kinnitas ning andis juriidilise aluse asutuse loomiseks NSV Liidu Ülemnõukogu Presiidiumi määrus 13. märtsist 1954. pisi|right|300px|[[NSV Liidu Ülemnõukogu Presiidiumi esimehe Kliment Vorošilovi poolt alla kirjutatud Riikliku Julgeoleku Komitee moodustamise määrus]]
NSV Liidu MN j.a. RJK tegevuse aluseks oli NLKP KK Presiidiumi määrus N П200/18 9. jaanuarist 1959, – NSV Liidu MN j.a. RJK põhimäärus («Положение о КГБ при СМ СССР»), mis juriidiliselt jõustus pärast NSV Liidu Ministrite Nõukogu poolset formaalset kinnitamist 3. veebruaril 1959. Salastatud Riikliku Julgeoleku Komitee põhimäärus ("Положение о КГБ при СМ СССР") võeti vastu NLKP KK Presiidiumi poolt detsembril 1958 ning kinnitati NSV Liidu Ministrite Nõukogu määrusega samast päevast 1958. aastal. Põhimääruse kohaselt olid RJK ülesanneteks:
Järgnevalt läbiviidud struktuurimuudatused
Pärast 1977. aastal uue NSV Liidu Konstitutsiooni vastuvõtmist muudeti 5. juulist 1978, seni NSV Liidu Ministrite Nõukogule allunud Riikliku Julgeoleku Komitee alluvust ning järgnevalt allus NSV Liidu Riikliku Julgeoleku Komitee läbi Riikliku Julgeoleku Komitee esimehe, kes oli ka Poliitbüroo liige – NLKP KK Poliitbüroole – NSV Liidu kõrgeimale poliitilisele võimuorganile.
Tairi
Tairi on eesti naisenimi.
2020. aasta 1. jaanuari seisuga oli Eestis eesnimi Tairi 120 naisel. Tairi on Eestis populaarsuselt 689. naisenimi.
Tairi oli keskmiselt 30 aasta vanune (mediaanvanus oli 28). Kõige populaarsem oli eesnimi Tairi vanuserühmas 25–29, kus neid oli 10 000 elaniku kohta 4,27 ning Jõgeva maakonnas.
Arc de Triomf
Arc de Triomf on Kataloonias Barcelonas asuv triumfikaar. See valmis 1888. aasta maailmanäituse jaoks. Arhitekt oli Josep Vilaseca i Casanovas.
Pollak
Pollak ehk euroopa süsikas (Pollachius pollachius) on tursklaste sugukonda kuuluv kalaliik.
Eesti rannikuvetest on püütud vaid üks isend, mis 18. mail 1962 jäi Väinameres Seanina (Muhu) lähedal kalurite võrku. Pollak sarnaneb sama perekonna liigi, põhjaatlandi süsikaga, mida on samuti Eestist leitud.
Gene Vincent
Gene Vincent (õieti Vincent Eugene Craddock; 11. veebruar 1935 Norfolk, Virginia osariik – 12. oktoober 1971 New Hall, California osariik) oli USA rockabilly- ja kantrilaulja.
Tema imidži juurde kuulusid vasaku jala lonkamine ja nahkne esinemiskostüüm.
Lapsepõlv
Gene Vincent sündis 11. veebruaril 1935 Norfolkis Virginia osariigis Ezekiah Jacksoni ja Mary Louise Craddocki pojana. 1942. aastal kolis pere Muden Pointi Virginia osariigis. 1947. aastal sai Gene sõbralt kingituseks oma esimese kitarri. 1948. aastal kolis perekond tagasi Norfolki.
1952. aastal lahkus Gene koolist ja astus mereväkke. 1955. aastal saadeti ta Koreasse. Kodus puhkusel olles tegi ta mootorrattaga avarii, mille tagajärjel purunes tema vasak jalaluu kildudeks. Jalg taheti amputeerida, kuid Gene'i kindla vastuseisu tõttu jäeti jalg alles. Sellegipoolest jäi ta elu lõpuni lonkama ning jalg tegi talle pidevalt märkimisväärset valu kuni surmani. Haiglas olles veetis ta aega kitarri mängides. Seal maksis ta kaaspatsient Don Gravesile 25 dollarit tolle kirjutatud loo "Be-Bop-A-Lula" eest, mis sai hiljem Gene Vincenti kuulsaimaks hitiks. Lugu jõudis ajakirja Rolling Stone 2004. aastal koostatud 500 kõigi aegade parima laulu edetabelis 102. kohale
Haiglast välja saanult püüdis ta alustada karjääri kantrilauljana. Temast sai kohalik staar, kes esines meelelahutusüritustel ja raadiojaamades. Ta müüs loo "Be-Bop-A-Lula" kaasautorsuse 25 dollari eest oma uuele mänedžerile "Sheriff" Tex Davisele. Kokku pandi bänd The Blue Caps ning hakati lugusid salvestama.