Good_and_Evil:_An_Absolute_Conception
1 Kurjus ja tingimusteta austus
Chaim Kaplan jutustab, kuidas Łódźis sundisid natsid üht rabi toorarullile sülitama. Kui tal sülg otsa sai, täideti tema suu süljega, nii et ta sai edasi sülitada. Sellise kurjuse palge ees usuvad mõned, et nad peavad väitma, et isegi selliseid tegusid teinud inimesed on pühad, (ja mõned usuvad, et nad peavad seda eitama). Nii saavad öelda ainult usklikud, ja kui teised tahavad öelda midagi sarnast, siis nad ütlevad, et ka nemad on lõputult hinnalised, et nad on eesmärgid iseeneses või et ka nemad väärivad tingimusteta austust, kuigi nad pole austust ära teeninud, näiteks lihtsalt sellepärast, et nad on inimesed. Paljud leiavad, et see on arusaamatu, sest selleks et neid koheldaks või austataks inimestena, peavad nad inimeste kombel käituma; see tundub olevat kaine terve mõistus. Filosoofias nimetatakse selliseid näiteid rasketeks juhtumiteks, sest need valmistavad mõnele filosoofilisele teesile tõsiseid raskusi ja nende peal saab filosoofilisi teooriaid testida. Konsekventsialistid toovad näiteid aina õudsematest tagajärgedest, mille toob kaasa kurja tegemisest keeldumine, arvates, et ainult nemad tulevad nende näidetega toime. Rasketele juhtumitele saab vastata abstraktselt, kaugel tegelikest olukordadest. Võib-olla tegelikes olukordades oleksid vastused teistsugused? See erinevus on suhteliselt tähtsusetu, kui mõelda, et olukorra tegelik kogemine võimaldab paremal juhul kasutada järelemõtlemiseks andmeid, mis muidu pole kättesaadavad, või anda psühholoogilise impulsi oma moraaliprintsiipide muutmiseks. Gaita peab sellist arusaama kogemuse tunnetuslikust tähendusest sügavalt ekslikuks. Gaita ei taha öelda, et Kaplan esitas raske juhtumi, mille abil peaks eetikateooriaid testima. Mõned inimesed, kes on säärase kurjuse all kannatanud, on öelnud, et poleks ebaõiglane lasta need kurjad maha nagu hulkuvad koerad, sest nad ei vääri enam austust enda kui inimese vastu. Igaühel poleks autoriteeti neile vastupidist väita. Pole kerge öelda, mis tingimustel oleks kellelgi õigus seda teha, isegi mõttes, aga igatahes ei piisa sellest, et keegi on selles filosoofilise argumendi mõjul veendunud: tegu oleks "paljaste sõnadega", sest tema elus pole olnud midagi, mille põhjal võiks öelda, et tal "on midagi öelda" või et ta "teab, millest ta räägib". Kui moraalifilosoofid räägivad nii, nagu jutt oleks väidetest, siis nad eksivad. Moraalifilosoofia esmane aine on nende teod ja jutt, kellel on autoriteeti, ja jutu puhul tulevad arvesse need, kellel "on midagi öelda", sest nende autoriteet tuleb sellest, kuidas nad elavad. Autoriteetne väide, et kõik inimesed väärivad tingimusteta austust, väljendab autoriteetse väärtuse tunnet. On tähtis, et seda jaatataks Kaplani väljendatud tõsise kurjusetunde vastu, kuid mitte lihtsalt sellepärast, et me võime siis olla kindlad, et sõna "tingimusteta" tuleb mõista sõna-sõnalt; muidu me arvaksime, et absoluutse väärtuse väidet saab testida samamoodi nagu üldistust: asi pole selles, et vaadata, kas see kehtib ka nõudlikemates olukordades. See, et isegi nemad väärivad austust, tuleneb sellise austuse loomusest; jutt ei ole sellest, et mingi eetiline idee on viimse piirini viidud ning leitud, et ta on ikkagi kohane. Vastupidi, tunnistatakse selle idee sügavat ebaloomulikkust, salapärasust. Seda ei tee need, kelle huvi asja vastu on filosoofiline, eriti kui nad teesi testimiseks "intuitsioone" läbi vaatavad. Seda teevad need, kelle eitus on sama autoriteetne kui see jaatus, mis nende eitusele iseloomu annab. Mõned, kes tunnevad seda pinget, mille toob kaasa Kaplani kujutatud natsile kui kaasinimesele vaatamine, kuid tahavad öelda, et ta ikkagi väärib tingimusteta austust, väljendavad seda abstraktsemate mõistete (näiteks võõrandamatud õigused) abil. Häda on aga selles, et abstraktsus nõrgendab väidet radikaalselt ning võib tekitada küsimuse, kas näiteks võõrandamatud õigused on üldse olemas. Tekib kahtlus, et jutt võõrandamatutest õigustest või kaasinimesest räägib lihtsalt meie tahte piirist, kuid ei seleta tegelikult, miks me oma tahet niimoodi piirame. Aga väljend "kaasinimene" kutsub järele mõtlema nagu siis, kui me ütleme kurja kavatsevale inimesele: "Kas sa siis ei näe, mida sa teeksid?" või nagu siis, kui kurja teinud inimene ütleb: "Oh Jumal, mis ma olen teinud!" Niisuguse järelemõtlemise võimalus kuulub Gaita järgi moraali juurde.