The_Joy_of_Philosophy
1 Kirglik elu
Elu on rikas, paks võimaluste ja kirgede poolest. Filosoofia, isegi elufilosoofiad, on liiga sageli kõhn, printsiipide skeletile, reduktsionistlikele mõistetele, monomaanilistele teooriatele. Eetika on selle poolest kurikuulus. 19. ja 20. sajandil on püütud eetikat taandada üheleainsale printsiibile, kasu printsiibile või austuse printsiibile, või lükatud filosoofia äärele kui mitte päris filosoofia, pehme, puhtsubjektiivne, rangelt võttes tähenduseta. Inimelu ja kirgede rikkus on taandatud ratsionaalsusele. Aristotelese järgi on inimene mõistusega loom, ja "loom" on nüüd bioloogia ja mõistuslikkus on loogika ja keel. Solomon tahab kaitsta paksu elukäsitust ning koos sellega voorusi, mida eetikas on ignoreeritud. Ta tahab kaitsta kirglikku elu (Sam Keen). See on elu, mida määratlevad emotsioonid, kirglik pühendumine ja uskumine, suured projektid, haaravad tunded. Johann Wolfgang von Goethe "Faustis", Søren Kierkegaard, ja Friedrich Nietzsche on lisanud palavikulise, suured ambitsioonid, haiguse surmaks, olemuslikult ammendamatud eesmärgid, võimatud tunded. Solomon vastandab seda tavalisele moraalile ja hea inimene olemisele, kuigi viimasest ei tule loobuda. (Nietzsche küll jätab oma immoralistliku poosi ja sõdalasemetafooridega sellise mulje, kuigi ta nii ei mõelnud.) Mitte et kirglik elu oleks külmaverelisest ja rutiinsest kodanlikust elust üle. Aga kas lihtsalt õige elu, seaduse järgimine, utilitaristlikud mõistuspärase valiku kaalutlused, teiste inimeste õiguste ja lepingute austamine ja kindlus iseenda õigsuses ongi kogu hea elu, isegi kui mittemoraalne ruum täidetakse lubatavate naudingute ja saavutustega? Elu mõte ei ole nende pärusmaa, kes on lihtsalt head, ja nägemust elust, mis põleb säravalt läbi, mitte ei roosteta kõigutamatult, (Neil Young) ei tohiks nii kergesti kõrvale lükata. Sokrates, Benedict Spinoza, Arthur Schopenhauer, stoikud, Buddha, Kongzi ja Zhuangzi, isegi Adam Smith on kaitsnud kõrgeima hüvena meelerahu (ataraksia, apatheia, nirvaana, dao, an). Ka selle seab Solomon küsimärgi alla. Mitte et nad oleks soovitanud või kaitsnud emotsioonide täielikku puudumist (Adam Smith oli moraalitunnete kaista, ja Aasia traditsioonides on olulised mitmesugused kaastunde variandid ning isegi õndsus), kuid tugevad emotsioonid on nende järgi paremal juhul kohatud ja halvemal juhul hukatuslikud. Solomon tahab kaitsta dionüüsilist elutunnet, mida iseloomustab energia, entusiasm, karisma, isegi maania. Nende taga on sinav ala või noradrenaliin või seratoniini liig või vaev. See on ka erootiline elukäsitus nagu Homerosel, Byronil ja Allen Ginsberg, rõõmsameelne ja külluslik, aeg-ajalt maailmavaluga pikitud. Hämmastav näide on Ludwig Wittgensteini küll neurootiline, kuid imetlusväärne elu. Õnne ja valu (hea ja kurja) eristusest tulebki võib-olla loobuda. Vooruslik elu on võib-olla midagi enamat kui olla sümpaatne naaber, austatud kodanik, vastutustundlik kolleeg ja tundesombi. Solomon tahab näidata kirgede ja emotsioonide tähtsust. Vooruseetika on nüüd aktsepteeritud. Kuigi ka vooruse mõiste on mõned filosoofid õhukeseks lõiganud, on vooruseetika moraalikirjeldust ja moraalset elu rikastanud. Inimest, tema ajalugu, asjaolusid, kultuuri, üldist tähendust võetakse tervikuna. Vaieldakse küll selle üle, mida pidada ta vooruseks ning kuidas on voorus seotud iseloomuga, printsiipidega ja teoga. Solomon küsib ka, kuidas voorused ja iseloom on seotud emotsiooniga. Paljudel sageli mainitavatel voorustel on seos emotsioonidega, kuid sageli negatiivne. Näiteks julgusel on palju pistmist hirmu ületamisega. Philippa Foot on väitnud, et voorused on korrektiivid, mis hoiavad omakasu emotsioone vaos. Enamik traditsioonilisi voorusi on hästi määratletavad emotsioonide liiana (erandiks on laiskus). Liiga sageli peetakse selliste emotsioonide puudumist vooruseks (karskus, kasinus, tagasihoidlikkus). Nietzsche hoiatab verevaese inimese samastamise eest hea inimesega. Francis Hutcheson, David Hume, Shaftesbury ja Adam Smith ning Arthur Schopenhauer väitsid, et kogu eetika põhineb sellistel emotsioonidel nagu kaastunne, aga neid tundeid on sageli peetud sentimentaalseteks. (Nietzsche seostab neid üleolekutunde ja silmakirjalikkusega.) Julguse puhul voorus moduleerib emotsiooni (nagu ka heatujulisuse ja mõistlikkuse puhul). Kaastunde puhul on emotsioon motiiv. Kaastundlikkus on ise voorus, mitte ainult püsiva iseloomuseisundina, nagu Aristoteles ja enamik vooruseetikuid väidavad. Inimene võib olla muidu kõva südamega, aga otsustaval hetkel kaastundlik. Aristoteles tunnistab emotsioonide seast voorusteks näiteks uhkuse (mida ta mõistab teisiti kui meie) ning häbi kui just nagu vooruse (kellel puudub häbitunne, sellel ei saa olla ka uhkustunnet). Emotsioon võib ise olla voorus, küll kontekstipiirangutega ja intensiivsus- ning kohasuskaalutlustega. (Emotsioon võib küll olla ka pahe].) Aristoteles eeldab, et kired on põgusad. Solomon ütleb, et kired (emotsioonipuhangud) on tavaliselt püsivad ja parandamatud. Kirgedeks nimetatakse vist ainult püsivaid ja tugevaid emotsioone. Solomon pole ka nõus, et voorus on iseloomu dispositsioon tegusid valida või tagasi lükata (Bernard Williamsi sõnastus). Kired ja emotsioonid ei ole lihtsalt iseloomu dispositsioonid, kuigi need teevad ühe või teise valiku tõenäolisemaks. Aga emotsioon ei ole dispositsioon, vaid eelkõige elamus ja maailmas-olemise viis, seega episoodiline, mittedispositsiooniline. Kirg võib küll olla väga pikaajaline, isegi eluaegne, ja sisaldada hulga dispositsioone, sealhulgas dispositsioone omada teisi emotsioone. (Sellepärast on sageli väidetud, et armastus ei ole emotsioon, vaid dispositsioon omada emotsioone (näiteks O. H. Green, Emotions and Belief). Sellega ülelihtsustatakse emotsiooni omamist ja mõistetakse armastust väga valesti.) Ning kirg kui voorus võib koguni olla iseloomuga vastuolus. Iseloom võib ka muutuda, nagu näitavad armumine ja stressist ajendatud kangelaslikud teod.