Love's_Vision
Pimedus ja kiusatus
Uppuva naise juhtumi sarnased juhtumid näitavad vältimatult, et armastuse ja moraali vahel võib olla konflikt. Vaatame nüüd olukorda, kus armastuse ja moraali nõuded võivad kokku langeda. Juliet armastab oma abikaasat; tal tekib võimalus truudusetuseks. Paljud ütlevad, et armastus nõuab siin omamoodi vaigistamist; ei piisa sellest, kui Juliet otsustab abikaasat mitte petta; on tarvis, et tal poleks isegi mitte kiusatust. Eeldatakse, et ta ei hakkagi kaaluma truuduse ja truudusetuse vahel. Mõned leiavad, et McDowelli väide, et tõeliselt vooruslikul inimesel ei ole isegi mitte ebamoraalsuse kiusatust, on ebausutavalt, võib-olla isegi talumatult üllameelne. Aga esiteks, see on moraaliideaal, millele keegi ei pruugi kogu aeg vastata. Kui inimesel on väike kiusatus, siis ta ei pruugi veel olla sügavalt ebamoraalne. Teiseks, McDowelli positsioon ei tähenda praegusel juhul, nagu naine oleks nii vooruslik, et ta ei võiks truudusetust nautida. Isegi vooruslik subjekt teab väga hästi, et see tegu pakuks talle suurt naudingut. Aga kiusatuse puudumine seisneb selles, et see asjaolu ei puutu tema tegutsemise põhjenditesse. See avaldub ka emotsionaalselt: tajutav põhjend ilmneb motivatsioonilise tungina. Kolmandaks, McDowelli vaade on võib-olla kõige ebausutavam siis, kui vaadata seda seoses erapooletu moraali nõuetega niisuguste vooruste puhul nagu julgus. Kui rääkida vooruslikust sõdurist lahinguväljal, siis võib tõesti tunduda ülemäärase nõudmisena, et ta ei peaks võimalust, et ta saab surma, üldse ärajooksmise põhjendiks. See, et ta kardab surma, ei riku tema moraalset iseloomu; kui ta surma ei kardaks, siis me ei imetleks teda moraalselt, sest ta tunduks ebainimliku või maniakaalsena. Aga isiklikes suhetes tundub see vaade paljudele kohase ja usutavana: seda, kellel polegi kiusatust partnerit petta, peetakse tõelisemaks armastajaks. McDowellil on veel üks väide, mida isegi tema pooldajad peavad mõnikord ebausutavaks: kui vooruslik inimene peab ebamoraalsuse kasu oma tegevuse põhjendite seisukohast irrelevantseks, siis ta peaks ka leidma, et see kasu ei olegi kasu. Jällegi, see võib tunda ebausutav, kui jutt on sõdurist lahinguväljal; siis on võib-olla usutavam, et ta peab võimalikku kahju tõeliseks, kuigi ta ei pea seda tegutsemise põhjendiks (või isegi peab, aga paneb tahtejõuga kiusatusele vastu). Aga paljudele tundub ka, et isiklike suhete puhul on McDowelli väide palju usutavam. Võib-olla pole palju tahetud, kui nõuda, et potentsiaalne abielurikkuja ei pea truudusetusest saadavat naudingut väärtuslikuks. Osalt on asi selles, et ühel juhul on tegu lihtsalt naudinguga, teisel juhul elu endaga. Olulisem on aga see, et tegu on suhtega, ja see mõjutab hinnanguid tagajärgedele. Paljud armastusest kirjutavad, et armusuhte kujunemine nõuab muu hulgas, et armastajatel oleks omamoodi huvide ühtsus. Mõte, et romantilised armastajad sulavad kokku üheks entiteediks, läheb tagasi Immanuel Kantini, kes ütleb, et abikaasadel on tahteühtsus ja kumbki saab osa teise õnnest ja õnnetusest, rõõmust ja kurvastusest. Ühtsus tähendab, et nad mitte lihtsalt ei mõjuta teineteist, vaid armastus loob uue subjekti, nii et armastajatel on ka ühised huvid, mis ei taandu kummagi huvidele. See võib muidugi olla liialdatud, kuid teineteise huvide jagamises on midagi väga usutavat. See sobib ka hästi kokku väitega, et armastaja rakendab kasu ja kahju mõistet teistmoodi: ta lähtub "meiest". Armastus nõuab siis, et truudusetuse naudingut mõõdetaks "meie" suhtes: kas see on meile hea? Sellest vaatekohast pole sel naudingul tõesti väärtust. Armastus muudab subjekti arusaama omakasust, nii et pole konflikti omakasu ja "meiekasu" vahel. See seletab, miks kiusatuse kogemine tundub osutavat probleemile: see näitab, et armastaja pole täielikult armastuse vaatekohal ning tema ja armastatu vahel on sügav ja tõsine lõhe.