cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Must kuusk
Paljunemine ja kasv
Noored puud taluvad reeglina hästi varju, kuid kõige paremini kasvavad siiski täisvalguses. Esimese kasvuperioodi lõpuks on puud harva kõrgemad kui 2,5 cm ning nende juurestik võib ulatuda kuni 5 cm sügavusele. Kolmeaastased seemikud on tavaliselt 7–13 cm kõrgused.
Kasutamine
pisi|75px|Okastest saadud eeterlik õli pisi|Musta kuuse kultivar Musta kuuse puit on helekollase tooniga, kerge, keskmise elastsuse ning tugevusomadustega. Kanadas on musta kuuse puit kõige olulisem tooraine kõrge kvaliteediga tselluloosi valmistamisel. Puitu kasutatakse veel ehitusmaterjalina ja kasvatatakse jõulupuuna (eriti Minnesotas). Okastest saab valmistada eeterlikku õli ning musta kuuse kultivare kasvatatakse vähesel määral ka ilupuudena. Puidu füüsikalised ja mehaanilised omadused on toodud alljärgnevas tabelis:
Kasvatamine Eestis
Must kuusk toodi Euroopasse esmakordselt juba aastal 1700, Eestisse jõudis 19. sajandil. Meie kliima sobib talle üsna hästi. Ta on meil täiesti külmakindel, kannab rikkalikult käbisid ning seemnete kvaliteet on väga hea (idanevus kuni 80%). Mulla kuivust ei talu, kuid kasvab soostunud aladel, eelistab niisket õhku. Aeglasekasvulisena ta meie metskultuuri ei sobi, kuid väärib kasvatamist parkides ja haljasaladel oma ilusa sihvaka võra ja sinakasrohelise okastiku tõttu. Meil on musta kuuske rohkem hakatud kasvatama möödunud sajandil. Viljakandvaid puid võib leida Järvseljal, Luual, Tihemetsa dendraariumis, Tartus jm. Samuti on Soomes (Mustilas, Punkaharjus, Ruotsinkyläs jm) musta kuuse metsastamisel saadud häid tulemusi.
Termoluminestsents
pisi|Fluoriidi termoluminestsents Termoluminestsents on üks luminestsentsi vorme, mis on täheldatav mõne kristallilise materjali juures. See esineb siis, kui materjal on eelnevalt neelanud elektromagnetilist energiat või mõnda muud ioniseerivat kiirgust ja hiljem kuumutades eraldub see neeldunud energia valgusena.
Füüsika
Küllalt suure energiaga kiirgus suudab viia kristallilises materjalis elektronid ergastatud olekusse. Tavaliselt eraldub neelatud energia pärast kiirguse lõppu, kui elektronid taastavad oma tavapärase oleku, kuid mõnes materjalis on ergastatud olekud "lõksustatud" pikemaks ajaks, salvestades energiat. Sõltuvalt lõksude sügavusest muutub ka aeg, kui kaua elektronid seal püsivad. Mõnest lõksust saavad elektronid lahkuda varsti pärast ergastamise lõppu, aga on ka lõkse, mis on piisavalt sügavad, et talletada laeng sadadeks tuhandeteks aastateks. Lõksud tekivad lokaliseeritud defektidest võres, mis segavad normaalseid aatomite- või molekulidevahelisi interaktsioone. Kvantmehaaniliselt on need ergastatud olekud statsionaarsed seisundid, neil ei ole kindlat sõltuvust ajast, aga nad ei ole energeetiliselt stabiilsed. Kõikides looduslikes kristallilistes materjalides on ebapuhtusi, kas siis lisandioone, sisepingete nihkeid või muud, mis häirivad tavapärast aatomeid kristallstruktuuris hoidvat elektrivälja. See põhjustab kõikumisi elektrilises potentsiaalis. Nende võnkumiste tippudesse võibki vaba elektron lõksu jääda. Materjali kuumutades saavad lõksustunud olekud interakteeruda foononitega et siis kiiresti siirduda madalama energianivooga tasemele, põhjustades footonite kiirgumise.
Lihtne katse
Termoluminestsentsi saab igaüks näha vägagi lihtsasti kättesaadavate vahenditega. Ajage korralikult kuumaks toidutegemisplatvorm, näiteks elektri- või puiduküttega pliit. Pimendage tuba, kus pliit töötab (õhtusel ajal kustutage tuled, päevasel ajal tõmmake ette võimalikult paksud kardinad), et efekt paremini välja paistaks. Võtke liiva, mis on pikemat aega olnud eemal päikesevalgusest, ja visake seda pliidile. Juba mõne hetke pärast vabastab iga liivatera endas salvestunud energia, tuues endaga kaasa ilusa valgusmängu.
Esemete vanuse määramine termoluminestsentsiga
Esemete vanuse määramisel termoluminestsentsi abil mõõdetakse, kui suur summaarne kiirguse doos on kristallilisi mineraale sisaldavas materjalis jäänud lõksu alates ajast, mil tal oli viimati kokkupuude kuumuse (kivimite korral laava või keraamika korral ahjuga) või otsese päikesevalgusega (setete korral). Seega eeldab selline dateerimine nullistavat sündmust, mis tühjendaks hõivatud lõksud. Selleks nullistavaks sündmuseks on kuumutamine. Kui seda materjali uuesti kuumutada, siis kiirgab materjal termoluminestsentsi toimel nõrka valgust, mis vastab samale radiatsioonile, mis temas kahe nullistava protsessi vahel on neeldunud ja mida saab siis mõõta. Mida pikem aeg möödub, seda rohkem laenguid lõksudesse koguneb. Eri materjalide ja esemete mõõtmisel on vaja materjalid kalibreerida kindla kiirguse ja doosiga, kuna lõksude tihedused võivad olla väga varieeruvad. Selgeks tuleb teha keskmine kiirguse saamise kiirus, mida tehakse proovi ümber ja proovis sisalduva loodusliku kiirguse mõõtmisel. See protsess on enamasti kogu dateerimise kõige keerukam osa ja määrab lõpliku mõõtmise täpsuse. Termoluminestsentsi dateerimist kasutatakse siis, kus radiosüsiniku meetod ei ole võimalik (näiteks setete korral).
Veel rakendusi
Termoluminestsentsi saab kasutada tavalistes tahkefaasilistes uuringutes, kuna väikeste ebapuhtustega kristallid on kõikide tänapäevaste tahkete materjalide nurgakivideks. Termoluminestsentsi abil saab teha palju tundlikuma kiirguse indikaatori kui Geigeri loendur, mis teeb hetkelisi lühiajalisi mõõtmisi, sest termoluminestsentsil põhinev mõõtur reageerib summaarsele kiirgusele läbi aja. Et kaitsta inimesi, kes töötavad tuumareaktorite või mõne muu ohtliku radioaktiivsuse allika läheduses, kannavad nad liitiumfluoriidist märke. Inimesed, kelle käed on paljastatud ohtlikule kiirgusele, kannavad erilisi sõrmuseid. Need märgid ja sõrmused lõõmutatakse enne käikulaskmist ja hiljem saab nende termoluminestsentsi mõõtes teada, kui suure kiirgusdoosi on inimene saanud.
Popi ja Huhuu
Novelli ainetel valmis 2015. aastal Riho Undi animafilm "Isand".
TV Azteca
pisi|TV Azteca logo TV Azteca on Grupo Salinasele kuuluv Mehhiko massmeediaettevõte, mis on suuruselt teine hispaania keelt kõnelev ja Mehhiko meediaettevõte, konkureerib peamiselt Televisaga, edastab oma sisu USA-s Azteca Américail kaudu.
Donald Rayfield
pisi|Donald Rayfield (2017) Patrick Donald Rayfield (sündinud 12. veebruaril 1942 Oxfordis) on Suurbritannia kirjandusteadlane ja ajaloolane.
Donald Rayfield on Londoni Ülikooli vene ja gruusia kirjanduse professor. Ta on kirjutanud raamatuid vene ja gruusia kirjandusest, aga ka Stalinist ja tema repressiivaparaadist.
Degučiai vald (Zarasai rajoon)
Degučiai vald (leedu keeles Degučių seniūnija) on 2. järgu haldusüksus (vald) Leedus Zarasai rajooni territooriumil.
Valla pindala on 108,5 km². 2011. aasta seisuga elas seal 929 inimest. Valla keskus on Degučiai küla. Vallavanem on Jonas Šileikis.
pisi|Vallamaja pisi|Baibiai raamatukogu pisi|Rist Dunduliais pisi|Pažemys pisi|Raistiniškės pisi|Trinkuškiai pisi|Rist Ūžėniškėse külas pisi|Vajasiškise kirik pisi|Valla maastik
Lisaks küladele on vallas ka mõned huutorid
Christophe Lemaitre
Christophe Lemaitre (sündinud 11. juunil 1990 Annecys) on Prantsusmaa sprinter, neljakordne Euroopa meister.
Karjäär
Ta võitis 2008. aasta juunioride maailmameistrivõistlustel 200 meetri jooksus kuldmedali. 2009. aasta juunioride Euroopa meistrivõistlustel Novi Sadis sai ta juunioride Euroopa rekordiga 10,04 100 meetri jooksus kuldmedali.
Lemaitre'i debüüt 2009. aasta maailmameistrivõistlustel Berliinis ebaõnnestus valestardi tõttu 100 meetri eeljooksus. 4 × 100 meetri teatejooksu finaalis jooksis ta kaheksanda koha saanud Prantsusmaa koondise viimases vahetuses.
2010. aasta Prantsusmaa meistrivõistlustel jooksis Lemaitre 100 meetri jooksus Prantsusmaa rekordi 9,98. See oli esimene kord, kui valge jooksja alistas kümne sekundi piiri. Lemaitre avaldas jooksu järel arvamust, et arutelu sportlaste rassist on absurdne ning näitab halba maitset. Euroopa meistrivõistlustel Barcelonas tuli Lemaitre kolmekordseks Euroopa meistriks. Ta võitis 100 meetri jooksu ajaga 10,11, 200 meetri jooksu ajaga 20,37 ja Prantsusmaa teatemeeskonnaga 4 × 100 meetri teatejooksu ajaga 38,11. Hooaja lõpus valiti ta Euroopa aasta meeskergejõustiklaseks. Prantsuse spordileht L'Équipe nimetas ta Prantsusmaa aasta sportlaseks.
2011. aasta Euroopa sisemeistrivõistlustel Pariisis võitis ta 60 meetri jooksus ajaga 6,58 Francis Obikwelu ja Dwain Chambersi järel pronksi. 2011. aasta maailmameistrivõistlustel Daegus sai ta 100 meetri jooksus ajaga 10,19 neljanda koha ja võitis 200 meetri jooksus Prantsusmaa rekordiga 19,80 pronksi. 4 × 100 meetri teatejooksus võitis ta Prantsusmaa meeskonnaga hõbeda.
2012. aasta Euroopa meistrivõistlustel Helsingis võitis Lemaitre 100 meetri jooksus kulla ajaga 10,09 ja jooksis pronksmedali võitnud Prantsusmaa teatemeeskonnas. Londoni olümpiamängudel sai ta 200 meetri jooksus kuuenda koha. 4 × 100 meetri teatejooksus lõpetas ta koos Prantsusmaa nelikuga neljandana, kuid tõusis pärast Tyson Gay positiivset dopinguproovi ja Ameerika Ühendriikide diskvalifitseerimist pronksmedalile.
2013. aasta maailmameistrivõistlustel Moskvas oli Lemaitre 100 meetri jooksus ajaga 10,06 seitsmes. 200 meetri jooksus ega 4×100 meetri teatejooksus ta vigastuse tõttu ei osalenud.
2015. aasta maailmameistrivõistlustel Pekingis pääses ta 100 ja 200 meetri jooksudes poolfinaalidesse ning oli Prantsusmaa nelikuga teatejooksus viies.
2016. aasta Euroopa meistrivõistlustel Lemaitre vigastuse tõttu ei võistelnud. Olümpiamängudel Rio de Janeiros pääses ta 100 meetri jooksus poolfinaali ja võitis 200 meetri jooksus Usain Bolti ja Andre De Grasse'i järel pronksi ajaga 20,12.
2017. aasta maailmameistrivõistlustel Londonis pääses ta 200 meetri jooksus poolfinaali ja oli Prantsusmaa meeskonnaga teatejooksus viies.
Isiklikud rekordid
Allikas: Rahvusvaheline Kergejõustikuliit
Isiklikku
Lemaitre on õppinud Chambéry Ülikoolis elektrotehnikat ja informaatikat.
In Nacht und Eis
"Öös ja jääs", tuntud ka kui "Titanicu uppumine" (Der Untergang der Titanic) on Mime Misu poolt Saksamaal 1912. aastal loodud tummfilm.
Wilhelm Vöge
Wilhelm Vöge (16. veebruar 1868 Bremen – 1952 Ballenstedt im Harz) oli saksa kunstiteadlane.
Toomas Gross
Toomas Gross (sündinud 1. mail 1971) on eesti antropoloog.
Ta õppis Tartu Ülikoolis bioloogiat.
CyanogenMod
CyanogenMod (ka CM) on (lõpetas tegevuse 24.12.2016) avatud lähtekoodiga operatsioonisüsteem nutitelefonidele ja tahvelarvutitele, mis põhineb Androidi operatsioonisüsteemil. Seda arendatakse tasuta ja avatud lähtekoodiga tarkvarana, mis põhineb Google Androidi ametlikel väljalasetel, millele on omakorda lisatud algupärast ja kolmanda osapoole koodi.
CyanogenMod pakub võimalusi ja valikuid, mida originaaltarkvaral pole. Cyanogenmodi toetatud omadusteks on teemade loomise tugi, FLAC, Wi-Fi tugi, Bluetoothi ja USB ühendusel kohtvõrgu jagamist, keskprotsessori ülekiirendamist ning muid jõudluse suurendamise võimalusi, rakenduste õiguste korraldamist ja tühistamist ja kasutajaliidese täiendusi. Arendajate sõnul ei sisalda CyanogenMod nuhk- ega paisuvara. On väidetud, et Cyanogenmod suurendab seadmete jõudlust ja töökindlust võrreldes ametlike tarkvara väljalasetega.
Tarkvara ajalugu ja arendus
Pärast HTC Dreami (USA-s nimega "T-Mobile G1") mobiiltelefoni turuletoomist 2008. aasta septembris leiti meetod, kuidas saavutada privilegeeritud kontroll (terminiga "root access") Androidi Linuxil baseeruval alamsüsteemil. Root access koos Androidi avatud lähtekoodiga võimaldas telefoni algse tarkvara modifitseerimist ja uuesti telefonile paigaldamist.
2009. aastal olid Androidi entusiastid arendanud ja levitanud HTC Dreamile mitmeid versioone tarkvarast. Üks versioon, mida hooldas arendaja JesusFreke, sai Dreami omanike seas kiiresti populaarseks. 2009. aasta augustis lõpetas JesusFreke töö oma tarkvaraga ja soovitas kasutajatele CyanogenModi – ühte versiooni tema ROM-ist, mida oli veelgi edasi arendanud Cyanogen (Steve Kondik).
CyanogenMod saavutas kiiresti populaarsuse ja väike arendajate rühm CyanogenMod Team (mitteametlikult "Team Douche" ) panustas projekti. Mõne kuuga laienes seadmete ja võimaluste arv, mida CyanogenMod toetas, ja CyanogenMod sai kiiresti üheks populaarsemaks Androidi haruks.
Nagu paljud muudki avatud lähtekoodiga projektid, on ka CyanogenMod arendatud kasutades versioonimistarkvara, mis on ametlikult hostitud GitHub-is.[:en] Kaastöötajad annavad sisse uusi funktsioone või vigade parandusi kasutades Google'i lähtekoodi läbivaatamise süsteemi, mille nimeks Gerrit.[:en] Kaastöid võib testida ükskõik kes, üles ja alla saavad hääletada registreeritud kasutajad ning lõpuks saab neid vastu võtta põhikoodi keegi käputäiest CyanogenModi arendajatest.
Alternatiivse koduekraani rakenduse ADW.Launcheri üks versioon sai CyanogenMod 5.0.8 vaikimisi koduekraaniks. See annab lisavõimalusi, mida vaikimisi koduekraanil pole, sealhulgas rohkem kohandamisfunktsioone. Alates 9. versioonist kasutab CyanogenMod oma käivitajat "Trebuchet", mis on tarkvaraga kaasas.
CyanogenMod 7
CyanogenMod 7 püsivara aluseks on Android 2.3 Gingerbread koos CyanogenMod'i meeskonna poolt lisatud täiendava omakoodiga. Suurem osa CyanogenModist on kirjutanud Cyanogen (Steve Kondik), aga sisaldab kaastöid xda-developers[en] kogukonnalt ja tuntud vaba lähtekoodi projektidest.
CyanogenMod 7 arendus algas, kui Google avaldas Android 2.3 lähtekoodi.
CyanogenMod 8
CyanogenMod 8 oli plaanitud baseeruma Android 3.x Honeycomb koodil. Kuid Google ei avaldanud mingit Honeycombi lähtekoodi, kuni see ilmus Android 4.0 Ice Cream Sandwichi arenduspuu ajaloos (ingl k tree history). Kuna Ice Cream Sandwich asendas Honeycombi, liikus väljalaskegraafik CyanogenMod 7 versioonilt otse CyanogenMod 9 peale.
CyanogenMod 9
CyanogenMod 9 aluseks on Google Android 4.0 Ice Cream Sandwich. Steve Kondik ja tema tiim kuulutasid, et nad on alustanud tööd uue väljalaske kallal pärast seda, kui Google avaldas oma Android 4.0.1 lähtekoodi. Selle väljalaske arendamine võttis varasematest rohkem aega, sest erinevused Android 2.3 Gingerbreadi ja 4.0 Ice Cream Sandwichi vahel olid suured ja meeskond kasutas seda võimalust, et selgeks teha oma visioon püsivarale ning ümber mõelda mistahes modifikatsioonid, mida Androidi sees toimunud täienduste tõttu enam vaja polnud.
CyanogenMod 10
2012. aasta juulis kuulutas CyanogenMod'i meeskond oma Google+ kontol, et CyanogenMod 10 aluseks on Android 4.1 Jelly Bean. CyanogenMod 10 toetab mitmeid seadmeid, mida ka CyanogenMod 9. 2012. aasta septembris alustas CyanogenModi meeskond igakuiste "M-series" reliisidega. Iga kuu alguses tehakse CyanogenModi koodibaasile "pehme külmutamine"; kui tiim loeb arendusjärgu igapäevase kasutuse tarvis piisavalt stabiilseks, avaldatakse see Milestone'i (ingl k verstapost, verstakivi) ehk M-seeria nime all.
CyanogenMod 11
6. novembril 2013 hakkas CyanogenMod'i meeskond tegelema oma 11. versiooniga, mille aluseks on Android 4.4 KitKat.
Konnaluga
Taime leidub Eestis paiguti, peamiselt rannikualadel.
CyanogenMod
CyanogenMod 12
Esimene CyanogenMod 12 (põhineb Android 5.0 Lollipop'il) nightly muutus valitud seadmetele kättesaadavaks 6. jaanuaril 2015. 6.aprillil 2015 tuli valitud seadmetele esimene CyanogenMod 12.1 üleöine väljalase, mis põhineb Android 5.1 Lollipop'il.
CyanogenMod 13
CyanogenMod 13 aluseks on Google Android 6.0 Marshmallow.
CyanogenMod 14
CyanogenMod 14 aluseks on Google Android 7.0 Nougat.
Cyanogen Inc.
Cyanogen Inc. asutati 2013. aasta septembris. Seda on rahastatud "riskikapitaliga", kasutades selliseid veebilehti nagu Benchmark Capital ja Redpont Ventures.
Tulevikuplaanid
Cyanogen Inc.-i tulevikuplaan on tõusta kolme populaarsema mobiilse operatsioonisüsteemi hulka. Esimeseks sammuks on aga tarvis CyanogenMod teha võimalikult lihtsasti paigaldavaks. Siiani on paigaldamine olnud ajakulukas ja nõudnud häid Androidi-alaseid teadmisi. Firma plaanib Google Play poes kättesaadavaks teha rakenduse, mis võimaldaks kasutajal ühe vajutusega CyanogenMod'i alla laadida ja selle oma seadmele paigaldada. Selline rakendus peaks jõudma Google Play'sse mõne nädala jooksul.
Eelised võrreldes tavalise Android OS-iga
Eelkõike on CyanogenModi eeliseks see, et toetatud telefonidel on alati võimalik kasutada kõige viimast Android OS-i versiooni. Telefonitootjad kipuvad tarkvara uuendamist viimase võimaluseni edasi lükkama, sest järjest tuleb välja uuemaid mudeleid ja vanade mudelite tarkvara uuendamine pole tulus.
CyanogenModi kasutamine lisab rohkesti uusi funktsioone, mis tavalisel tarkvaral polnud võimalik.
On palju muidki võimalusi, näiteks ülekiirendamine, programmide paigaldamine SD-kaardile (mitu kuud enne originaalkoodi lisamist) jne.
TIFF
Vormingut kasutatakse laialdaselt rasterpiltide (eriti fotode) salvestamiseks ja edastamiseks tarbegraafika, kirjastamise ja polügraafia ettevõtetes, sest see toetab CMYK-värvimudelit (suurim värvisügavus kuni 32 bitti värvikomponendi kohta). Samuti on võimalik töödelda RGB-signaale (vastavalt 24 bitti).
TIFFi rakendusvaldkonda kuulub samuti dokumentide (sealhulgas ka ühevärviliste tehniliste jooniste) arhiivimine, sest nii säilivad need edaspidiseks kasutamiseks ja töötlemiseks algsel kujul.
Kuna TIFF-failid on pakkimata või ainult vähesel määral (nt neljakordselt) kadudeta tihendatud, siis on nad palju andmemahukamad kui näiteks vastavad JPEG-failid.
Am Ohmberg
Am Ohmberg on vald Saksamaal Tüüringi liidumaal Eichsfeldi kreisis. See moodustati 1. detsembril 2010 varem omaette valdade Bischofferode, Großbodungeni ja Neustadti ühendamise teel.
Morteratschi liustik
thumb|Morteratschi (paremal) ja Persi (vasakul) liustikud, 2005
Morteratschi liustik (romanši: Vadret da Morteratsch) on pindalalt suurim liustik Šveitsi Bündneri Alpide Bernina mäestikus.
See on kohe Pasterze liustiku ja Gepatschferneri järel suuruselt kolmas ja ruumalalt (1,2 km³) kõige massiivsem liustik Ida-Alpides. Morteratschi liustik on tüüpiline oruliustik, millel on ilmekas liustiku lõpp. Kogunemistsoon asub Piz Morteratschi, Piz Bernina, Crast' Agüzza, Piz Argienti, Piz Zupò ja Bellavista tippude vahel. Piz Argientist kuni liustiku lõpuni Val Morteratschis on selle horisontaalne ulatus väiksem kui 6 km, kõrguste vahe on kuni 2000 m.
Jõhvi Kristlik Kogudus Uus Põlvkond
Koguduse pastor on Vadim Jerjomenko.
Koosolekud toimuvad kolmapäeviti kell 19.00 ja pühapäeviti kell 11.00.
Morteratschi liustik
Kevaditi, olenevalt lumetingimustest, on liustikule märgitud 10 km pikkune kogenud suusatajatele ligipääsetav suusarada. See viib Diavolezza õhutrammitee lõppjaamast Morteratschi võõrastemajani ja selle kõrguste vahe 1100 m. Morteratschi raudteejaam asus varem otse liustiku lõpu ees. Liustiku lõpp on vahepeal (2016. aasta seisuga) taandunud üle 2800 m ja seda pole jaamast enam näha.
Aastaseid pikkuse muutusi on registreeritud alates 1878. aastast. Ajavahemikul kuni 1998. aastani oli üldine taandumine üle 1,8 km ja keskmine aastane taganemismäär oli ligikaudu 17,2 m aastas. See pikaajaline keskmine on viimastel aastatel märgatavalt tõusnud, taandudes aastatel 1999–2005 30 m aastas. Oluline taandumine toimus ka 2006. aastal. Viimase kümne aasta jooksul kaotas see veel 1 km.
Mõõtmiste tegemise aja jooksul on liustik vaid nelja aastaga mõne meetri võrra edasi liikunud. Kuna suured liustikud reageerivad lühiajalistele kliimamuutustele aeglaselt, ei saa neid edusamme arvestada eelmise talve kogunemistsooni sademete suurenemisega. Jäärinde vasakule ja paremale jäävatele kõrgetele moreenidele, mis on endiselt peaaegu ilma võsastumisteta, on näha tohutult palju jääd, mida "väikese jääaja" lõpus 19. sajandi keskel seal veel alla suruti.
thumb|center|500px|Vaade suusarajalt Morteratschi liustikule
2017. aastal hakkasid teadlased liustikujää kaitsmiseks välja töötama lume valmistamise süsteemi, mille eesmärk oli katta ruutkilomeetrid 13 meetri sügavuse lumega. Hinnanguliselt võib aastakümnepikkune kasutamine muuta pikkust 400–500 meetrit.
Bileća lahing
Bileća lahing peeti 1388. aasta augustis suurvojevood Vlatko Vukovići juhitud Bosnia kuningriigi vägede ja Lala Şahin Paşa juhitud Osmanite riigi vägede vahel. Osmanite armee tungis kuningriigi lõunapiirkonda Humi. Pärast päevi kestnud rüüstamisi põrkusid sissetungijad Dubrovnikist kirdes Bileća linna lähedal kokku kaitseväega. Lahing lõppes Osmanite lüüasaamisega.
Taust
Traakias asunud osmanitürklased tundusid 1380. aastatel Lääne-Balkani jaoks märkimisväärse sõjalise ja poliitilise tegurina. Olles muutnud Makedoonia erinevate riikide valitsejad oma vasallideks, alustasid Osmanid Murad I juhtimisel rünnakuid läände, Aadria mere suunas. Nad aitasid innukalt Balkani feodaalisandaid nende omavahelistes sõdades, suurendades ja ära kasutades ebakõla ning sihilikult Balkani riike nõrgestades. Bosnia kuningriiki peeti piisavalt kaugel olevaks, et olla Osmanite sissetungi eest kaitstud, ja idas kaitses seda sõltumatute riikide vöö, mis tekkis pärast Serbia tsaaririigi langemist.
Bosnia ja Osmanite Traakia vaheline kaugus ei osutunud siiski takistuseks. Kuningas Tvrtko I Kotromanići ning Zeta (üks Serbia riigikesi) valitseja ja Muradi vasalli Đurađ II Balšići vaheline vaen viis bosnialaste ja türklaste kokkupõrgeteni varem, kui oleks oodanud. Esimene Osmanite sissetung Bosniasse, millest on vähe teada, toimus 1386. aasta oktoobris. Tõenäoliselt soovitas ja võimaldas seda Đurađ ning see põhjustas naaberriigis Ragusa vabariigis paanikat. 1388. aastal võttis Đurađ ühendust Osmanite väejuhi Lala Şahin Paşaga, kes siis Epeiroses sõda pidas, lootes tähelepanu Tvrtkole suunata.
Osmanite rünnak
Osmanite rünnaku oht Bosniale ilmnes 1388. aasta augusti alguses. Osmanite valitseja Murad I saatis Lala Şahin Paşa Đurađile appi. Ragusa võimud saatsid Đurađi juurde saadiku seoses türklastega, kes olid tunginud Zahumljesse Tvrtko kuningriigi lõunaosas ja väga lähedal Ragusale endale. 15. augustil otsustasid ragusalased pakkuda oma riigis varjupaika Tvrtko alamatele, kes pealetungijate eest põgenesid, võimaldades aadlikel ja lihtrahval varjuda vastavalt Dubrovniki linna ja Pelješaci poolsaarele Stoni linna ümbrusesse. Stoni müürid valmistati kaitseks ette; 19. augustil said kõik elanikud ülesandeks kaitsta poolsaart ja järgmisel päeval saatis ka Tvrtko 1000 meest kaitsjatele appi. Samal päeval saadeti saadik ka Lala Şahin Paşa juurde, kes oli juba lähedal. Ragusalased valmistusid ähvardava kokkupõrkega silmitsi seisma ja Osmanite komandöri juurde saadetud saadik pidi tõenäoliselt nii läbirääkimisi pidama kui ka luureandmeid koguma. 22. augustil küsiti nõu ka Ungari õukonnalt.
Muradi poolt Tvrtko vastu saadetud armee suurus pole teada, kuid see pidi olema märkimisväärne, kuna sellesse kuulusid tema enda pojad. Kindlasti ei olnud see suur vallutav jõud, aga ka mitte väike ja pelgalt rüüstav jõuk. Selle eesmärk oli rüüstata ja näidata Muradi sõjalist jõudu.
Kuningas Tvrtko armee, mida juhtis tema kõige võimekam ja usaldusväärseim kindral, Bosnia suurvojevood Vlatko Vuković, lubas türklastel tungida kuni Bileća linnani. Bosnialased lõid sissetungijad Zahumlje kanjonites ja võitsid neid otsustavalt. Lala Şahin Paşa pääses vaevu eluga; vähesed tema mehed olid sama õnnelikud. Täpne kuupäev on vaidlustatud; hilisema sündmuste kroonika järgi toimus lahing 27. augustil. Kuid juba 26. augustil teatasid ragusalased tulemusest Ungari kuningale Zsigmondile ning otsustasid vabastada vangistatud zetalased ja albaanlased, kes olid olnud Osmanite armees.
Tagajärg
Osmanite rünnak ja lüüasaamine lepitas mõneti Tvrtkot ja Đurađi. Bosnia võit ei varjutanud Osmanite rüüstamiste tagajärgi. Kuigi tulevased sissetungid jäid võimalikuks, ei pidanud bosnialased pärast võitu Bilećas peaaegu aasta jooksul uuesti Osmanite armeega silmitsi seisma. 1389. aasta juunis marssis Murad aga ise läände kavatsedes võib-olla lõpuks Tvrtko vastu löögi anda. Murad võis ka kahtlustada, et Morava Serbia valitseja Lazar Hrebeljanović aitas kaasa lüüasaamisele Bileća lähedal. See sundis bosnialasi ja serblasi Kosovo lahingus tema armee vastu ühinema.
Pael
Pael (Lõuna-Eestis paal) on pikk kitsas ribakangas, harvem lõngadest punutud nöör, mida kasutatakse kaunistamiseks, tugevdamiseks, kooshoidmiseks, kokkusidumiseks jms; on ka kitsam lint ja peenem nöör. Punutud paelu valmistatakse erinevatest kiudmaterjalidest, tuntumad sidumisvahendid on näiteks saapa-, kingapaelad, juuksepaelad, põllepaelad, pakipaelad jne. Eesti etnograafias nimetati varem paelaks kitsast ja lühikest ilma koelõngata vööd, mida valmistati palmitsedes või kuni 2 cm laiust koelõngadega vööd, mida kasutati köitmiseks, kaunistamiseks, tugevdamiseks jms. Eristati erinevate kirjade ja keermetega paelu.
Kasutusel olid säärepaelad, peapaelad, pulmapaelad jm. Eesti talupojapulmas seoti paelu pulmamõõga, õllekannu ja torupilli ümber.
Tänapäeval valmistatakse Eestis villasest ja puuvillasest materjalist eri laiusega dekoratiivseid ja kaunistuspaelu, aga ka vööpaelu, nii käsitööna kui ka tekstiilitööstuse toodanguna. Kasutatakse rohkesti eesti rahvuslikke motiive, ornamente ja mustreid. Laiad vööpaelad on leidnud laialdast kasutamist kooride, tantsurühmade jm riietusse rahvusliku nüansi toomisel.
Simona Hariton
Simona Hariton (sündinud 26. juunil 1988 ) on Eesti modell.
Ta on budistliku maailmavaatega ja propageerinud taimetoitlust.
Isiklikku
Ta on modelli ja omanimelise modelliagentuuri omaniku Beatrice'i tütar esimesest abielust. Ta on olnud suhtes muusik Tom Valsbergiga, kellega tal on poeg. Koos Toomas Valsbergiga pidas ta ka rõivaäri Baraka. Praegu on tal suhe Jaan Tätte juunioriga.
Tättega on neil tütred Bibbi Zemfira ja Vivian.
Leinefelde-Worbis
Transport
Leinefelde raudteejaam asub Halle–Hann. Mündeni ja Gotha–Leinefelde raudteel.
Inimesi
Leinefeldes sündis Johann Carl Fuhlrott, Neandertali inimese avastaja.
Worbises sündisid Londoni kasutatud raamatute müüja ja kirjastaja Bernard Quaritch (1819–1899) ning Saksamaa poliitik, jurist ja tsiviilõiguse notar Barbara Saß-Viehweger (sündinud 1943).
Savoy ooper
pisi|Londoni Savoy teatri algupärane fassaad 1881 Savoy ooper on kollektiivne nimetus, millega tähistatakse helilooja Arthur Sullivani ja libretist William S. Gilberti 14 operetti. Nendest kaheksa esitati juba väljatulekul just sellise nimetuse all. Nimetus tuleneb asjaolust, et Sullivani ja Gilberti teoseid kandis alates 1881. aastast ette Londoni Savoy Theatre.
On välja kujunenud tava, et Savoy ooperite tandemile viidates kirjutatakse esimesena mitte helilooja, vaid libretisti nimi. Gilberti ja Sullivani teoste ettekandmiseks ehitas ettevõtja, produtsent ja impressaario Richard D'Oyly Carte aastatel 1880–1881 uue teatrimaja (1292 kohta) Londoni Embankmenti ja Strandi vahelisse kvartalisse, mis avati 10. oktoobril 1881 lavastusega "Patience". Teatri nimeks valiti ärimehe abikaasa ettepanekul Savoy, kuna see oli tollase Londoni kõrgema seltskonna teadvuses domineerinud populaarne lõbustus-, väljasõidu- ja meelelahutuskoht. Teatrihoone valmis vähem kui aastaga tolleaegse arhitektuuri viimase moe järgi: punasest tellisest ja Portlandi kivist.
pisi|Richard D'Oyly Carte'ile pühendatud mälestustahvel Savoy teatri seinal 1929. aastal maja interjöör rekonstrueeriti ning teater taasavati 21. oktoobril 1929 Gilberti ja Sullivani "The Gondoliersi" etendusega. 12. veebruaril 1990 hävis teatrisaal tulekahjus. Kolm aastat hiljem avas Walesi printsess Diana rekonstrueeritud saali (1158 kohta), seekord Inglise kuningliku balleti galaetendusega. Tänapäeval on Suurbritannia pealinna oma aja kuulsamaid kultuuriasutusi suhteliselt märkamatu ning tagasihoidlik, kus mängitakse peamiselt sõnalavastusi ja muusikale ning korraldatakse balletietendusi. 1997. aastal läks teatrimaja Sir Stephen Waley-Coheni juhitud meelelahutuskompanii käsutusse, kes on seal organiseerinud ka popmuusikute kontserte. Alates 2000. aastast esitab D’Oyly Carte trupp seal taas aeg-ajalt Gilberti ja Sullivani teoseid.
Eestis on Gilberti ja Sullivani Savoy ooperitest esitanud Estonia vaid kahel korral "The Mikadot" pealkirjaga "Mikaado ehk Titipu linn" (1911, 1990).
Savoy ooperi nimetust kannavad "Thespis" (1871), "Trial by Jury" (1875), "The Sorcerer" (1877), "H.M.S. Pinafore" (1878), "The Pirates of Penzance" (1880), "Patrience" (1881, esimene teos, mis Savoys ette kanti), "Iolanthe" (1882), "Princess Ida" (1884), "The Mikado" (1885), "Ruddigore" (1887), "The Yeoman of the Guard" (1888), "The Gondoliers" (1889), "Utopia Limited" (1893), "The Grande Duke" (1896).
Palü liustik
thumb|
Palü liustik (romanši: Vadret da Palü) on 3,5 km pikk liustik (2005) Piz Palü kaguküljel Bernina mäestikus. See kuulub Poschiavo orgu Graubündeni kantonis. 1973. aastal oli selle pindala 6,47 km².
Tahmpuravik (perekond)
Tahmpuravik (Porphyrellus) on puravikulaadsete seltsi puravikuliste sugukonda kuuluv seeneperekond.
Palü liustik
Liustiku põhja 2322 m kõrgusele on tekkinud järv. Liustikujärvest allpool on veel üks järv, Lago Palü. Mõlema järve juurde jõuab kergesti Bernina raudtee Alp Grümi raudteejaamast.
Thessaloníki piirkonnaüksus
Thessaloníki piirkonnaüksus (kreeka keeles Περιφερειακή ενότητα Χαλκιδικής) on Kreeka piirkonnaüksus Kesk-Makedoonia piirkonna keskosas.
Piirkonnaüksuse halduskeskus on Thessaloníki.
Haldusjaotus
pisi|Thessaloníki piirkonnaüksuse vallad
Jahifaasan
pisi|Jahifaasani luustik Jahifaasan ehk faasan (Phasianus colchicus) on kanaliste seltsi faasanlaste sugukonda kuuluv linnuliik.
Klassifikatsioon
Faasanite süstemaatika pole päris selge. Tänapäeval liigitatakse faasanid geograafilise leviku alusel 5 või 6 rühma ja alamliikideks:
Jahiulukina
Faasan on suurepärane jahiuluk, temale võib Eestis pidada nii otsi-, varitsus- kui ka hiilimisjahti, aga ka jahti jahikoeraga, 1. oktoobrist kuni 28. (29.) veebruarini.
Dotun Popoola
Dotun Popoola (sündinud 1981 Lagoses ) on tuntud Nigeeria skulptor. Ta õpetas ülikoolis ja sai doktorikraadi (PhD) kunstis. Ülikoolis hakkas Popoola töötama Wole Soyinka skulptuuri kallal. See oli tema esimene skulptuur, mis hiljem paigaldati Ile-Ifesse Wole Soyinka muuseumi.
Ülo Rannaste
Ülo Rannaste (8. märts 1930 Tartu – 25. september 2005 Lagedi) oli eesti balletitantsija ja näitleja.
1946. aastal lõpetas ta Tartu 1. Keskkoolis 8. klassi. Õppis tantsimist Vanemuise õpperühmas.
Aastatel 1946–1966 oli ta Vanemuise balletisolist, 1967–1971 sama teatri näitleja.
Sidestus
Ühenduste liigid
Moodulid võivad olla omavahel ühendatud erinevatel viisidel. Sellest, mismoodi moodulid ühendatud on, sõltub kui palju ühendus mõjutab üldist sidestust. Liidestes määratlemata moodulitevahendusi ühendusi, nagu näiteks GOTO kasutamine või olukord, kus üks moodul kasutab teise mooduli andmeid, peetakse haiguslikeks.
Saadetavate andmete liigid
Eristatakse arvutussidestust ja otsustussidestust, mis viitavad andmetele, mida üks mooduli osa teisele saadab. Arvutussidestuse puhul kasutatakse andmeid arvutusteks ja järjekordade loomiseks, ning otsustussidestuse puhul kasutatakse andmeid otsuse tegemiseks. Arvutussidestus tõstab sidestuse määra vähem, kui otsustussidestus.
The Cat and the Canary (film 1927)
"The Cat and the Canary" on 1927. aasta USA tummõudusfilm.
Sidestus
Sidestuse suund
Sidestus, mis liigub läbi sisendite allapoole, omab tugevamat mõju, kui sidestus, mis liigub läbi tagastatavate väärtuse ülespoole. Allapoole liikuva sidestuse puhul võib moodul olla vastutav asjade eest, mille tähendus suuremas pildis on ebaselge.
Irákleio piirkonnaüksus
Irákleio piirkonnaüksus (kreeka keeles Περιφερειακή ενότητα Ηρακλείου) on Kreeka piirkonnaüksus Kreeta piirkonna idaosas.
Piirkonnaüksuse halduskeskus on Irákleio.
Haldusjaotus
Irákleio piirkonnaüksus jaguneb 8 vallaks. Need on:
pisi|150px|left|Irákleio piirkonnaüksuse vallad
Tallinna Linnakantselei linna infotehnoloogia teenistus
pisi|Linna infotehnoloogia teenistus töötab [[Vabaduse väljak 7 kinnistul asuvas hoones.]] pisi|Tallinna Linnakantselei linna infotehnoloogia teenistuse põhimäärus 25.05.2017 seisuga.
Tallinna Linnakantselei linna infotehnoloogia teenistus on Tallinna Linnakantselei koosseisus moodustatud linna valdkondlik teenistus, mille ülesanne on tagada linna põhitegevuse eesmärkide saavutamine infotehnoloogiliste (IT) vahenditega ning linna IT-süsteemide edasise arengu igakülgne toetamine, järgides Eesti infoühiskonna toimimise põhimõtteid.
Linna infotehnoloogia teenistust juhib 2000. aastast linna infotehnoloogia direktor Väino Olev.
Teenistuse nimetus inglise keeles on "city information technology service" ja vene keeles городская инфотехнологическая служба.
Struktuuriüksused ja ülesanded
Tugedes oma põhimäärusele on teenistusel mitmed allüksused, täites vastavalt järgmisi ülesandeid:
Liivika Simmul
Liivika Simmul (sündinud 20. septembril 1970) on õpetaja, Püha Johannese Kooli asutaja ja direktor.
Isiklikku
Alates 1990 abielus näitleja Rain Simmuliga. Neil on kaks tütart ja kaks poega.
Gheorghe Fiat
Gheorghe Fiat (14. jaanuar 1929 Reșița, Caraș-Severini maakond – 22. august 2010) oli Rumeenia poksija.
Fiat sai kergekaalus (kuni 60 kg) 1952. aasta Helsingi olümpiamängude poksivõistlustel pronksmedali, andes poolfinaalikohtumises hilisema hõbemedalivõitja Aleksy Antkiewicziga (Poola) loobumisvõidu. Tema ja Vasile Tiță olid esimesed Rumeenia poksijad, kes on võitnud olümpiamedali.
Anton Springer
thumb|Anton Heinrich Springer Anton Heinrich Springer (13. juuli 1825 Praha – 31. mai 1891 Leipzig) on üks esimesi saksa kunstiajaloolasi 19. sajandil.
Gheorghe Fiat
Fiat osales kergekaalus (kuni 60 kg) 10. Euroopa meistrivõistlustel (Varssavi, 1953), kuid kaotas 1. ringis hilisemale pronksmedalivõitjale Aleksy Antkiewiczile (Poola) ja jäi edasisest medaliheitlusest välja ning 11. Euroopa meistrivõistlustel (Lääne-Berliin, 1955), kuid kaotas veerandfinaalis hilisemale pronksmedalivõitjale Ilija Lukićile (Jugoslaavia) ja jäi edasisest medaliheitlusest välja.
Anton Springer
Elulugu
Anton Springer õppis Prahas filosoofiat ja ajalugu ning sai doktorikraadi sealsamas. Samas täiendas ta ennast alates 1846. aastast reisidel mööda Saksamaad ja Itaaliat ning hiljem Belgias, Prantsusmaal ja Inglismaal kunstiajaloo alal. 1847. aastal kaitses ta Tübingenis oma teist doktorikraadi Georg Wilhelm Friedrich Hegeli ajalookäsitluse kohta. Vahepeal oli ta ka poliitiliselt väga aktiivne.
1848. aastal hakkas ta Praha ülikoolis pidama loenguid revolutsiooniajastuste ajaloost, aga pidi oma radikaalsete vaadete pärast Prahast lahkuma. Seejärel oli Springer 1852–1872 Bonni ülikoolis dotsent ning täitis alates 1860. aastast vastasutatud kunstiajaloo professuuri. Pärast lühikest perioodi õppejõuna Strasbourgis asus ta Leipzigi Ülikooli filosoofiateaduskonna vastavatud kunstiajaloo õppetooli keskaegse ja uuema kunsti ajaloo professoriks.
Tema õpilaste seas olid muuhulgas hilisemad tuntud kunstiteadlased Adolph Goldschmidt, Wilhelm Vöge ja Paul Clemen.
Hwang Ui-jo
Hwang Ui-jo (korea keeles 황의조; sündinud 28. jaanuaril 1992 Seongnamis) on Lõuna-Korea jalgpallur, kes mängib ründajana Lõuna-Korea kõrgliigaklubis FC Seoul ja Lõuna-Korea jalgpallikoondises.
Aastatel 2013–2017 mängis ta Lõuna-Korea klubis Seongnam FC ja 2017–2019 Jaapani kõrgliiga klubis Gamba Osaka. 2018. aastal lõi ta Jaapani kõrgliigas 16 väravat ja valiti liigahooaja sümboolsesse koosseisu.
2019. aasta juulis sõlmis ta viieaastase lepingu Prantsusmaa kõrgliigaklubiga Bordeaux' Girondins. Esimese värava lõi ta Prantsusmaa kõrgliigas 25. augustil 2019 mängus Dijon' vastu. Kuigi Gamba Osakas ja Lõuna-Korea koondises oli Hwang mänginud ründajana, pani Bordeaux' peatreener Paulo Sousa ta mängima äärel. Debüüthooajal lõi ta Prantsusmaa kõrgliigas kuus väravat ja hooajal 2020–21, kui klubi uus peatreener Jean-Louis Gasset hakkas teda kasutama ründajana, 12 väravat.
2022. aasta augustis sõlmis ta lepingu Inglismaa kõrgliigaklubiga Nottingham Forest, kuid ta saadeti seejärel kohe laenule Kreeka kõrgliigaklubisse Olympiakós. 2023. aasta veebruaris läks ta laenule FC Seouli.
Lõuna-Korea jalgpallikoondises debüteeris Hwang 3. septembril 2015 MM-i valikmängus Laose vastu. Koondisekarjääri esimese värava lõi ta sama aasta 13. oktoobril sõprusmängus Jamaica vastu. 2019. aasta Aasia meistrivõistluste alagrupiturniiril lõi ta värava Filipiinide ja Hiina vastu. 2018. aasta Aasia mängude jalgpalliturniiril võitis Hwang Lõuna-Korea võistkonnaga kuldmedali. 2020. aasta suveolümpiamängude jalgpalliturniiril tegi ta viimases alagrupimängus Hondruase vastu kübaratriki ja lõi värava ka veerandfinaalis Mehhiko vastu, kuid Mehhikole kaotati tulemusega 3:6 ja langeti välja.
515
515. aasta
Gene Weltfish
Haridustee
1925–1929 õppis Weltfish Columbia Ülikooli doktorantuuris Franz Boase juhendamisel antropoloogiat. Weltfishi doktoriväitekiri "The Interrelation of Technique and Design in North American Basketry" valmis 1929. aastal.
Välitööd
Paani välitööde kõige olulisemaks tulemiks sai "Caddoan Texts: Pawnee, South Band Dialect", mis koosnes 44 paani keeles foneetiliselt transkribeeritud etnograafilisest tekstist ühes ingliskeelsete sõnasõnaliste ja kirjanduslike tõlgetega. Suurema osa tekste kogus Weltfish vanemate inglise keelt mittevaldavate paani tseremooniameistrite käest. 1936. aastal avaldas Weltfish veel ühe teksti ("The Vision of Fox Boy") ühes morfoloogiline analüüsiga, mida võib pidada esimeseks paani keele grammatilise struktuuri kirjelduseks.
Tagasivaateliselt on Weltfishi töö paani keelega hindamatu väärtusega, sest tema kogutud paani keeleaines esindab paani keele vanemat vormi, mis hilisemate kirjelduste ajaks kadunud või oluliselt lihtustunud oli. Weltfishi välitööde materjale, millest suur osa siiani avaldamata on, säilitatakse Indiana Ülikoolis Ameerika Indiaanlaste Uurimise Instituudis.
Rööbiti paani keele kirjeldamisega ja hiljemgi jätkus Weltfishi huvi korvikunsti kohta. Ta külastas tervet rida edela- ja lõunaosariikide hõime, kus kogust ainest korvinduse kohta. 1950. aastal avaldas Weltfish osaliselt nendel välitöödel põhineva teose "The Origins of Art".
1935. aastal Weltfish naasis Pawneesse, jätkamaks oma varasema keeleteadusliku töö baasil paani ühiskondlike ja majanduslike suhete uurimist. Weltfish kavatses koostöös oma varasema keelejuhi Mark Evartsiga rekonstrueerida tüüpilise paani elukäigu ühe aasta vältel (milleks hüpoteetiliselt valiti 1867), kasutades selleks vanemate elusolevate paanide mälestusi ja kirjeldusi. See projekt päädis 30 aastat hiljem (1965) avaldatud raamatuga "The Lost Universe".
Töökohad ja poliitiline tegevus
1935. aastal naasis Weltfish Boase kutsel Columbia Ülikooli, kus ta töötas järgnenud aastatel õppejõuna antropoloogia osakonnas.
1943. aastal avaldas Weltfish koostöös Ruth Benedictiga brošüüri "The Races of Mankind", mida Ameerika Ühendriikide Sõjaministeerium ohvitseride ja instruktorite seas vastukaaluks natside ebateaduslikule rassiteooriale laialt levitas. Paraku mõne aja pärast sõjaministeerium loobus brošüürist, sest väidetavalt kujutati selles põhjaosariikide mustanahalisi lõunaosariikide valgetest intellektuaalselt arenenumatena. Selle skandaali tagajärjel sai nii Weltfishist kui Benedictist avaliku elu tegelane.
Põhimõttelise võrdõiguslikkuse pooldajana osales Weltfishi 1940. aastatel naisliikumises. 1945. aasta detsembris valiti ta Pariisis Naiste Rahvusvahelise Demokraatliku Föderatsiooni üheks asepresidendiks (teised kolm asepresidenti olid Hispaaniast, Hiinast ja Nõukogude Liidust).
1950. aastate algupoole äärmusparempoolse poliitilise hüsteeria käigus kaotas Weltfish oma õppejõukoha Columbia Ülikooli antropoloogia osakonnas, kus ta oli 17 aastat õpetanud. Järgmise kaheksa aasta jooksul pühendus Weltfish tööle oma välitööde materjalidega ja paani etnoloogiale, ajaloole ja arheoloogiale. Selle ajavahemiku lõpus valmis ka teose "The Lost Universe" lõplik käsikiri.
1961 kuni pensionile minekuni 1972 õpetas Weltfish antropoloogiat Fairleigh Dickinsoni Ülikoolis.
Heimtali mõis
pisi|Heimtali mõisasüdamiku asendiplaan Heimtali mõis, varem Kurvitsa mõis (saksa keeles Heimthal, varem Kurwitz ja Linsen) oli rüütlimõis Paistu kihelkonnas Viljandimaal. Tänapäeval jääb kunagine mõisasüda Viljandi valla Heimtali küla territooriumile. Keskajal rajatud ordumõis allus Karksi ordulinnusele. Kirjalikes allikates on mõisat esmamainitud 1528. aastal.
Ajalugu
Mõisa esialgne nimi oli Kurvitsa mõis, hiljem sai see endale oma praeguse nime. Mõisa üheks varasemaks omanikuks oli Friedrich Wilhelm von Sivers (1716–1781), kes oli baltisaksa päritolu Venemaa sõjaväe major, Liivimaa maanõunik, Pärnu kreisi maanõunik ja Pärnu maakonna kiriku ülemkirikueestseisja. Venemaa keisririigi sõjaväes teenis ta aastani 1759, mil ta läks majorina erru ja hakkas tegelema perekonnale kuuluvate mõisate majandamisega. Peale Heimtali mõisa kuulusid talle Hiitola, Õisu ja Rencēni (eestipäraselt Rantsna) mõis. Mõisate keskuseks oli Õisu mõisakeskus.
Päranduse jagamise ajal läksid mõisad Friedrich Wilhelm von Siversi ja tema teise abikaasa, Soosaare mõisa pärijanna Anna von Schulze abielust sündinud poegadele: Õisu mõis August Friedrich von Siversile (1766–1823), Heimtali mõis Peter Reinhold von Siversile (1760–1835), kellest sai Kurvitsa (hiljem Heimtali) mõisa pärushärra.
Lisaks mõisa pärushärra staatusele sai Peter Reinhold von Sivers parunitiitli ning oli oma elu jooksul Pärnu ja Viljandi kreisikohtunik, Liivimaa krediidisotsieteedi ülemdirektor ja maanõunik (1818), Püha Vladimiri ordeni IV klassi kavaler.
Hiljem sai Heimtali mõisa omanikuks August Friedrich von Siversi poeg Friedrich von Sivers (1792–1869). Peale tema oli mõisa üks omanikke hilisem Friedrich von Sivers, kes aastatel 1910–1912 rajas Turva külas asuvale tema omanduses olevale Peetri (Piitre) mõisale, mis oli Heimtali mõisa karjamõis, arhitekt Otto Wildau projekti järgi juugendstiilis peahoone.
Mõisaansambel
1858. aastaks viis Hermann Friedrich von Sivers isa tehtud kavandite alusel lõpuni häärberi ehituse. Veel valmisid kahekorruseline moonakamaja, kelder-ait-kuivati, viinaköök jne. Hoonete ehitajad värvati kohapealt. Dokumentides on kirjas, et 19. sajandi alguses oli mõisas tööl mitmeid kohalikke ehitustöölisi – müürseppi, tislereid jne.
19. sajandi keskpaigas mõisas juba üle 40 hoone, nende seas suur võlvitud keldritega ait, telliskivist ringtall ning dekoratiivse korstnaga viinavabrik. Tänaseks on väga paljud hooned hävinud. Pärast 1919. aasta maareformi läks 1789. aastast Siversite aadliperekonnale kuulunud Heimtali mõis riigile. Pärast mõisate võõrandamist oli siin riigimõis ja alates 1932. aastast on peahoones kool. Nõukogude ajal kuulusid maad ja hooned riigimajandile ning härrastemajas jätkas tööd kool.
Mõisa peahoone
Praeguseni säilinud peahoone on rajatud Peter Reinhold von Siversi poolt tema enda projekti järgi ja kuulus Siversite perekonnale kuni maareformini. Peahoonet ehitati aastatel 1855–1857, 1858. aastal oli hoone valmis. Tiibhooned ehitati põhikorpusega samaaegselt. Härrastemaja on arvukate kõrvalhoonetega klassitsistlik hoone. Selle kompositsioon lähtub pallodionistlikest eeskujudest Hoone ehitamiseks kasutati telliseid, sest mõisal oli olemas oma telliselööv ja kohapeal põletati ka lupja. Tõenäoliselt kasutati ehitamisel kohalikku tööjõudu.
Suhteliselt kõrge (osalt kahe-, osalt kolmekorruseline) keskosa on madalate galeriide abil ühendatud ühekorruseliste, kõrge kolmnurkfrontooniga tiibehitistega. Hoone kõrgemat keskosa kaunistab tagasihoidlik atika, algselt paiknes keskosa ees 1. korruse kõrgune veranda. Selle katus võis olla kasutusel rõduna. Hoone tagafassaad kordab esifassaadi motiivistikku. Keskkorpuse keskosas asub avar saal. Hoone sissepääsud asuvad galeriiosas, mis võisid kunagi asuda ka garderoobid. Lõunapoolses tiibehitises paiknesid härraste toad, põhjatiivas aga teenijateruumid ja majapidamisruumid. . Interjöörielemente on säilinud väga vähe.
Juhan Maiste kiidab oma raamatus "Eestimaa mõisad" küll Heimtali härrastemaja välimust, kuid ruumide planeeringut peab ta keeruliseks ja ebaratsionaalseks.
20. sajandi ümberehitustega on ruumijaotust mõnevõrra muudetud. Algsest sisekujundusest on säilinud tagasihoidliku stukkdekooriga saali peegellagi, saali kamin ja mõned uksed.
Viimane omanik oli Friedrich von Sivers. 10. novembril 1932 õnnistati kunagine härrastemaja koolimajaks. Praegu töötab peahoones Heimtali Põhikool. Koolimaja remonditööde ajal tulid maapõuest välja maakivist ja tellistest müürikatked, mida nüüd saab läbi klaaspõranda uudistada. Muinsuskaitsjad oletavad, et klaasverandat kasutati kunagi talveaiana ning need on eksootiliste taimede kasvualused. Heimtali Põhikooli endine õpilane Mait Allas on aga arhiivist saanud kinnitust oletusele, et kunagi oligi veranda asemel triiphoone. “Ilmselt köeti seda kerishüpokaustahjuga ning need müürid on selle küttekeha jäänused,” arvab ta. Õpetaja Imbi-Sirje Torm on õpilasega ühel nõul, vaid lisab veel: “Et keldris võis olla kerishüpokaustahi, selle tunnistuseks on ka 2004. aastal remondi käigus köögi põrandas välja tulnud kivist soojendusplaat, millest on hea foto. Mõisarahva ühe elutoa põranda all olid näha ka tellistest kanalid, võimalik, et nende kaudu liikus soe õhk.”
Mõisa peahoone ees on puudega ümbritsetud väljak, tagapool langeb maapind alla orgu. 19. sajandi II poolel kirjutati, et Heimtali mõis sarnaneb rohkem inglise villa kui tüüpilise mõisahoonega.
Park
Ettevõtlik Peter Reinhold rajas ürgoru nõlvale Inglise stiilis vaatesihtidega pargi. Tema poeg on oma mälestustes kirjeldanud kuidas isa parki rajas. “Ta ei istutanud puid juurde vaid oskas neid põlislaant harvendades õigesse kohta kasvama jätta ning sel moel hoopiski suurepärasemaid puuderühmi ja salusid kujundada, kui neid teistmoodi talitades ülisuure aja- ning rahakuluga pikkade aastakümnete jooksul oleks võinud loota.”. Vihmavarju nime kandnud paviljoni juurest viis looklev pargitee sepalehtla ja suvelehtla juurde, sealt edasi liivakivisse uuristatud grotini (kunagine koobastik).
Tagaväljak on tagasihoidlik, kitsas, neljakandiline muruplats üksikute elupuude, kaskede ja pärnadega. Kunagi oli siin ilmselt olnud barokne terrassidel asuv ehisaed.
Mõisamaja ümbritsevas pargis ja lilleaias olid pargipaviljonid, mägede vahel rippsillakesed, trepid ja kaugemal jahionnid. Jõe oru kõrgel kaldal asusid seenekujulised lusthooned, kust avanesid maalilised vaated.
Pargi suurus on 72,3 ha. Põhiosa moodustab suur vabakujuline metsailmeline puistu. Puudeks on lehtpuud – tamm, saar, jalakas, vaher.