cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Rootsi lipp
Heiskamise ja langetamise aeg
Lipu heiskamise ega langetamise aja kohta ei ole Rootsis üldisi reegleid. Eraisikud, ettevõtted ja asutused võivad lippu heisata ja langetada vastavalt oma soovile, kuid pimedal ajal peaks lipp olema valgustatud. Juhinduda võib kaitseväele kehtivatest reeglitest, mille kohaselt tohib lipp lehvida päikesetõusust päikeseloojanguni. Seda järgivad ka Rootsi ametiasutused. Märtsist oktoobrini heisatakse lipp kell 8, novembrist veebruarini kell 9. Lipp langetatakse päikeseloojangul, kuid hiljemalt kell 21. Talvel kestab aeg päikesetõusust päikeseloojanguni kogu Rootsis sageli vähem kui 12 tundi. Sel ajal tuleb järgida tegelikku valget aega. Põhja pool põhjapolaarjoont ei tõuse mõne detsembrinädala jooksul päike üldse. Üks näide toimimisest niisugustel puhkudel on Kiruna jalaväerügemendi praktika: 7. detsembrist kuni 3. jaanuarini heisatakse lipp kell 9 ja langetatakse kell 11.50. Alates 4. jaanuarist langetatakse lipp iga päev mõne minuti võrra hiljem, kuni jõutakse tavapärasesse graafikusse. Lippu soovitatakse öösel lehvida lasta ainult sõjaajal.
Kiruna vallas on ka ametlikud juhtnöörid lipu kasutamise kohta avalikel ehitistel. 1. märtsist 31. oktoobrini heisatakse lipp kell 8.00, 1. novembrist veebruari lõpuni aga kell 9.00. 7. detsembrist 3. jaanuarini langetatakse lipp kl 11.50. Muudel päevadel langetatakse lipp päikese loojumisel, kuid mitte hiljem kui kl 21.00.
Leinalipp
Leinalipp heisatakse surmapäeval või matusepäeval. Lipp heisatakse kõigepealt masti tippu, seejärel aga langetatakse lipumasti puhul umbes kahe kolmandiku masti kõrgusele, fassaadivarda puhul varda keskele.
Muud eeskirjad
Lipule ei tohi lisada tähti ega muid märke. Lippu ei tohi ilma eriloata kasutada kaubamärkidel jms. Seadus ei näe ette eeskirju sinikollase vimpli kasutamisel, kuid selle värvid peavad olema lipu värvid.
Rootsi lipu päev
pisi|[[Kroonprintsess Victoria Sundsvallis 2006 Rootsi lipu päeva tähistamas]] Alates 1916. aastast on 6. juunit tähistatud kui Rootsi lipu päeva. 1983. aastal nimetati see ametlikult Rootsi rahvuspühaks ja Rootsi lipu päevaks. Alates 2005. aastast on 6. juuni ka puhkepäev.
Varem on 6. juunit nimetatud ka Gustav Vasa päevaks. See kuupäev on seotud kahe tähtsa sündmusega Rootsi ajaloos. 1523. aastal valiti Gustav Vasa Rootsi kuningaks ning 1809. aastal võeti vastu põhiseadus. 6. juuni tähistamise algatas 1893. aastal Skanseni rajaja Artur Hazelius.
Keskaeg
Legendi järgi nägi kuningas Erik Püha 1157 Esimese Rootsi ristisõja ajal Soome jõudes kollast risti sinises taevas. Ta pidas seda Jumala märgiks ning tegi selle oma lipuks. See legend on problemaatiline esiteks sellepärast, et tolle ristisõja kohta puuduvad kaasaegsed allikad, teiseks sellepärast, et ajast enne 16. sajandi keskpaika ei ole teada sinikollase lipu kujutisi ega kirjeldusi. Samas on sinist ja kollast kaua kasutatud Rootsi värvidena, muu hulgas kuningasoo vapil, millest 1275 Magnus Aidaluku kuninglik vapp.
Konrad Adenauer
Adenauer oli hariduselt jurist.
Rootsi lipp
Keskaeg
Ajaloolane Alf Åberg on esitanud teooria, mille kohaselt Rootsi lipp tekkis vastupanulipuna Kalmari unioonile 15. sajandi keskel. Tegemist on siis aastast 1219 kasutusel Taani lipu eeskujul kujundatud muudetud värvidega lipuga. Åbergi järgi oli asja algataja Karl Knutsson Bonde. Ta kujundas 1448 Rootsi suure vapi, mis on kombinatsioon vapist, mille 1364 endale võttis Albrecht Mecklenburgist, ning Folkungite suguvõsa (Magnus Aidaluku) kuninglikust vapist aastast 1275. Vapi nelja sinist välja eraldas kollane Mantova rist, ja see võis olla lipule eeskujuks.
Konrad Adenauer
Ta oli 1917–1933 Kölni ülemlinnapea ning 1920–1933 Preisi Riiginõukogu president.
Rootsi lipp
Keskaeg
Teise teooria on esitanud ajaloolane Carl-Gustav Liljenberg. Selle teooria kohaselt võttis Erik XIV aastal 1562 (sellest aastast pärineb esimene lipu ametlik kirjeldus) Riia linna sinikollase ristivapi, et inkorporeerida Riia tähtis kaubandussüsteem Rootsi süsteemi.
Kolmandate ajaloolaste väite järgi oli Rootsi lipp enne 1420. aastat valge ristiga sinine ning rist muutus kuldseks alles kuningas Gustav I Vasa valitsemisaja alguses.
Konrad Adenauer
Pärast natsionaalsotsialistide võimuletulekut Saksamaal vabastati Adenauer kõigist ametitest ning 1934. ja 1944. aastal oli ta mõned kuud vangis.
Rootsi lipp
Keskaeg
Esimesed kujutised kollase ristiga sinisel põhjal Rootsi lipuna on Lõuna-Soome maakonnavapp 1550. aastatest ja üks Ojamaa vapp (1562). Kaks sinikollast lippu on praegugi Päris-Soome maakonnavapil, mis pärineb ajast, mil Johan III oli Turu hertsog (1556–1569). Johan sai vapi oma isalt Gustav I Vasalt 1557.
Konrad Adenauer
Maist oktoobrini 1945 oli Adenauer jälle Kölni ülemlinnapea. Ta osales Kristlik-Demokraatliku Liidu ülesehitamises Briti okupatsioonitsoonis. Aastatel 1946–1949 oli ta KDL-i tsooniesimees, 1950–1966 KDL-i üleriigiline esimees. Aastatel 1948–1949 oli ta Parlamentaarse Nõukogu liige ja esimees. Aastal 1949 valiti ta Bundestagi liikmeks ning 15. septembril Saksamaa Liitvabariigi esimeseks liidukantsleriks. Sellesse ametisse jäi ta 15. oktoobrini 1963, kui ta oli sunnitud tagasi astuma. Aastatel 1957–1961 oli KDL-il absoluutne enamus.
Rootsi lipp
Keskaeg
Rootsi rahvuslipu esimene ametlik kirjeldus leidub kuninglikus kirjas 19. aprillist 1562, kus öeldakse, et sellel peab olema "kollane ristikujuliselt jaotatuna sinisele" (gult udi korssvijs fördeelt påå blott). Paistab, et seda lippu kasutati peamiselt "kuningalipuna", "kroonilipuna" või "välimärgina merel", st sõjalipuna, ning algul olid tal kaks "keelt" ehk "tippu".
Konrad Adenauer
Adenaueri valitsuse juhtimisel jõudis Lääne-Saksamaa suveräänsuseni (Pariisi lepingud 1954) ja NATO-sse astumiseni 1955. Kindlustusid parlamentaarne demokraatia ja sotsiaalne turumajandus, milles oli tähtis osa Ludwig Erhardil. Adenauer oli tugev juht, kelle valitsemisviisi nimetati kantsleridemokraatiaks. See tõi kaasa nii suure autoriteedi kui ka tugeva vastuseisu opositsioonilises avalikus arvamuses.
Rootsi lipp
Keskaeg
Johan III avaldas 1569 soovi, et suure vapi risti kasutataks kõikidel Rootsi riigi lippudel.
Konrad Adenauer
Aastatel 1951–1955 oli ta ka välisminister. Ta rõhutas Saksamaa ja Prantsusmaa häid suhteid kui Euroopa poliitilise ühinemise alust. Samuti taotles ta häid suhteid Iisraeliga ning osales rahvusvaheliste organisatsioonide rajamises (Euroopa Söe- ja Terasekoondis 1951, Euroopa Kaitsekoondis 1952, Euroopa Majandusühendus ja Euroopa Aatomienergiakoondis 1957). Ta ignoreeris Stalini noodis 1952 tehtud ettepanekut Saksamaa taasühendada, jättes ta väljapoole sõjalisi liite: Adenauer pidas sõjalist liitu Lääne-Euroopa riikidega hädavajalikuks. Aastal 1955 saavutas ta Moskvas viimaste saksa sõjavangide tagasituleku, mille hind oli diplomaatiliste suhete sõlmimine Nõukogude Liiduga.
Rootsi lipp
Suurriigiaeg
Meresõidu arenguga kasvas vajadus laevade päritolutunnuse järele. Kaubalaevad hakkasid kandma kaubalippu. Alguses oli kaubalipuks kahe keelega lipp. Esimesed usaldusväärsed teated selle kasutamisest laevadel pärinevad kuningas Gustav II Adolfi valitsemisajast 1620. aastatel.
Konrad Adenauer
Adenaueri poliitikat kritiseerisid üha rohkem nii Saksamaa Sotsiaaldemokraatlik Partei kui ka avalikkus, samuti toodi esile tema kõrget iga. Eriti Spiegeli afäär (1962) kahandas Adenaueri populaarsust ja autoriteeti. 1961. aasta Bundestagi valimistega kaotas Kristlik-Demokraatlik Liit absoluutse enamuse ning koalitsiooniläbirääkimistel Vaba Saksa Partega oli Adenauer sunnitud lubama oma ametiaega piirata. Tema oma partei soovis kantsleriks populaarset Ludwig Erhardit. Nõnda astuski Adenauer 15. oktoobril 1963 tagasi, kuid jäi poliitiliselt aktiivseks.
Rootsi lipp
Suurriigiaeg
17. sajandil omandas sõjalipp oma praeguse (kolme keelega) kuju. 17. sajandi esimestest kümnenditest pärinevatel maalidel on sõjalaevadel kujutatud nii kolme keelega kui ka täisnurkseid lippe.
Kuninglik dekreet (plakat) 6. novembrist 1663 keelas eraisikutel kolme keelega kroonilipu kasutamise (seda võis kasutada ainult riigi- ja sõjalipuna), kuid nad võisid kasutada oma laeval mõne Rootsi linna või selle alla kuuluva provintsi värve, aga võisid ka kasutada kollase ristiga lippu, kuid ainult neljakandilist. Sarnase sisuga dekreete avaldati regulaarselt, mistõttu võib arvata, et seda keeldu sageli rikuti (kaubalaevad püüdsid jätta muljet, et laev on relvastatud). Praktikas hakati kasutama riigilipu värvides ilma keelteta lippu.
18. sajand
Aastal 1730 avaldatud Rajalini raamatus "Nödig underrättelse om skiepsbyggeriet" on kirjas (brev), et "kaubalipul on sama proportsioon mis kuningalipul, kuid tal pole tippe, vaid ta on ühtlaselt lõigatud."
Aastal 1756 keelati vimplite kasutamine eralaevadel.
Kuningliku kirjaga 18. augustist 1761 sai väikestest laevadest ja aerupaatidest koosnev armee laevastik Skärgårdsflottan helesinise kolme tipuga lipu, kuid selle laevastiku ülem võis kasutada ka purjesõjalaevastiku sinikollast lippu, kui ta seda kohaseks pidas. See helesinine lipp kadus 1813 käibelt.
pisi|[[Pilt:FIAV historical.svg|23pxRootsi ja Norra uniooni sõjalipp 1815–1844]]
Rootsi ja Norra unioon
7. märtsil 1815 määrati kindlaks Rootsi ja Norra ühine sõjalipp, mis erines seni kasutatud Rootsi sõjalipust ainult selle poolest, et ülemisse vardapoolsesse nurka paigutati punasele põhjale valge diagonaalrist. Selle lipu kavandas Norra peaminister, uniooni pooldaja Peder Anker. Valge diagonaalrist punasel põhjal sümboliseeris Norrat.
Kaubalipuna kasutati uniooniaja alguses Norras Taani lippu Norra vapiga ülemises vardapoolses nurgas. Teisel pool Fisterra neeme tuli kasutada Rootsi kaubalippu. Aastal 1818 võeti kasutusele Rootsi ja Norra ühine kaubalipp, milleks oli Rootsi sõjalipp ilma keelteta kujul. Rootsi laevadel ei olnud selle lipu kasutamine kohustuslik, küll aga Norra laevadel kaugetes vetes.
Kuninglikus teadaandes (kungörelse) 17. juulist 1821 on öeldud, et "kuna ühendatud Rootsi ja Norra lipp (samasugune nagu sõjalipp, kuid sirgelt lõigatud) on kõigi mereriikide poolt tuntud ja tunnustatud", siis võivad ainult need Rootsi ja Norra kaubalaevad, mis kannavad seda lippu, teisel pool Fisterra neeme arvestada Rootsi sõjalaevade kaitsega ja ühendatud riikide konsulite abiga. Laevad võisid kanda ka kummagi riigi lippu (Norra lipp pidi varsti kindlaks määratama; praegune Norra lipp võetigi kasutusele 1821).
pisi|[[Pilt:FIAV historical.svg|23pxRootsi kaubalipp unioonimärgiga (1844–1905)]] pisi|Rootsi sõjalaev [[HMS Wasa uniooni sõjaplaguga Karlskronas kevadel 1903]] pisi|[[Skandinavism: Põhjamaade lipud 19. sajandi keskel]] See olukord kestis kuni 1844. aastani, mil kumbki maa sai 20. juunil kuningliku dekreediga (brev) eraldi sõjalipu ja kaubalipu, mille seesmises ülemises nurgas oli unioonimärk, mis moodustus kummagi riigi lipu kokkupanekul. (Unioonimärk eemaldati Norra lipult 1899 ja Rootsi lipult 1905, pärast uniooni lagunemist.) Sõjalipp oli kolme keelega. Unioonimärki kasutati ka sõjalaevade plaguna ning ühiste diplomaatiliste välisesinduste lipuna. Kaubalaevad pidid kasutama oma Rootsi või Norra lippu (unioonimärgiga nurgas). Samuti võeti kasutusele kummagi riigi kuninglik lipp. Meil oli unioonimärgiga sõjalipule lisatud Rootsi ja Norra uniooni vapp risti keskel.
Norralased, kes olid uniooni algusest saadik nõudnud eraldi sõjalippu, võtsid uued unioonilipud hästi vastu. Rootsis aga oli eriti uus unioonimärk väga ebapopulaarne. Seda hakati põlglikult nimetama heeringasalatiks (rootsi keeles sillsallaten, norra keeles sildesalaten, sest see sarnanes roaga, milles soolaheeringat ümbritseb ringikujuliselt peedi- ja õunagarneering. Arvatakse, et seda nimetust kasutas esimesena C. O. Brakel Rüütlitekojas (Riddarhus) peetud kõnes 1868.
Aeg-ajalt avaldatud korralduste järgi tuli sõjalippu kasutada ka teatud laevadel ja hoonetel (lootsid, toll, post), ainult et kollase risti keskel pidi olema valge väli, kuhu kuldse või pronksivärvilisena pidi olema paigutatud: lootside puhul (1881. aastast) ankur ja täht selle kohal, tolli puhul (1844. aastast T-täht kuningakrooniga ja posti puhul (1844. aastast) postisarv kuningakrooniga. Eraisikute laevadele, millega lepingu järgi postiteenistuse arvel veeti posti, nägi kuninglik kiri (brev) 1. augustist 1838 ette kahe keelega Rootsi lipu (nn lõhestatud lipu, ilma kollase keeleta).
Kaubalaevaseltside privileegid
31. oktoobril 1786 sai Rootsi Ida-India Kompanii kanda kolme keelega sõjalippu India vetes, kui ühtki sõjalaeva kohal pole.
7. juunil 1893 sai ka Göteborgi Purjeselts (Göteborgi jahtklubi) loa kanda Rootsi sõjalippu valge ruuduga kollase risti sees ning kullatud tähti G, S ja S kullatud viieharulise tähega nende kohal valge ruudu sees.
Kõik need privileegid tühistati 1906. aasta lipuseadusega.
pisi|vasakul|Rootsi ja Norra lipud 1899 pärast unioonimärgi eemaldamist Norra kaubalipult. Ühendatud kuningriikide välisministeeriumi avaldatud tahvel, millel antakse äsjasest muudatusest teada
Uniooni lagunemine
19. sajandi lõpus kasvas Norras rahulolematus uniooniga. Muu hulgas hakati nõudma, et uuesti võetaks kasutusele 1921. aasta "puhas", ilma unioonimärgita lipp. Uniooni vastased hakkasid "puhast lippu" kasutama mitu aastat enne selle ametlikku tunnustamist. 1890. aastatel hääletas mitu järjestikust Stortingi koosseisu unioonimärgi kaotamise poolt tsiviillipul, kuid kuningas Oskar II pani sellele otsusele edasilükkava veto. Kui aga lipuseadus 1898 kolmandat korda vastu võeti, pidi kuningas selle kinnitama. 11. oktoobril 1899 eemaldati unioonimärk Norra kaubalipult ja tsiviilriigilipult. See oli nn lipuküsimuse (flaggfrågan) lahendus. Et Norra sõjalipp pidi 1814. aasta põhiseaduse kohaselt olema unioonilipp, jäi unioonilipp sõjalaevadele kuni uniooni lagunemiseni. Puhtad sõjalipud heisati kindlustele ja sõjalaevadele 9. juunil 1905.
Rootsis kadus unioonilipp alles pärast uniooni lagunemist, kui kuninglik määrus (förordning) 27. oktoobrist 1905 nägi ette, et alates sama aasta 1. novembrist tuleb nii kauba- kui ka sõjalipul kasutada unioonimärgi asemel sinist välja. Tollel päeval kell 9 hommikul heisati uus lipp suurtükisaluudi saatel kindlustele ja kastellidele. Samal ajal heisati see paljudele eralaevadele ja -hoonetele, eriti Stockholmis, kus samal ajal helisesid kirikukellad ja kõlasid Stockholms strömi aurikute ning vabrikute sireenid.
Teine riigilipp (1897)
7. mail 1897 avaldati uued sätted Rootsi lipu kasutamise kohta riigi laevadel ja hoonetel, millega muu hulgas määrati kindlaks, et sõjalipu kõrval peab olema teine, ilma kollase keeleta riigilipp, mis pidi heisatama sellistel riigi laevadel ja hoonetel, mis ei pidanud kandma sõjalippu.
1906. aasta lipuseadus
Need sätted tühistati riigilipu seadusega (Lag angående rikets flagga), mis pärast kuulamist Riigipäeval avaldati 22. juunil 1906. See seadus, mis nägi ette täpsed sätted lipu kuju, värvi jne kohta, ei sisaldanud küll sellist väljendit nagu "Rootsi rahvuslipp", kuid määras kindlaks, et Rootsi lipp on hele kesksinine (ljust mellanblå) ja ristil kuldkollane (guldgul). (Selle seadusega sätestati lipuvärviks heledam sinine kui varem.) Lipp pidi olema sirgelt lõigatud, kui eeda ei kasutata sõjalipuna; viimasel juhul pidi ta olema kolme keelega. Sõjalippu pidi kasutatama sõjalaevastiku laevadel, paatidel ja hoonetel; riigi kindlustel; armee kasarmutel, laagritel ja harjutusväljakute, samuti armeele kuuluvatel laevadel ja paatidel, kui neid juhib sõjaväelasest kapten; ja hoonetel, mis on tervikuna ette nähtud staabile, väeüksusele või sõjaväelisele õppeasutusele.
Kuningas ja tema loal kuningliku perekonna liige võis kasutada kolme keelega lippu riigivapiga või ilma selleta valgel väljal risti keskel, samuti kasutada sellist märki sirgelt lõigatud lipul.
pisi|[[Rootsi sõjalipp]]
Rootsi sõjalipp
Erandlik koht, kus kasutatakse Rootsi sõjalippu, on Stockholmi Kastelleti kindlus. 1990. aastatel andis Rootsi sõjavägi kindluse üle avalikku omandisse, ühtlasi lõppes ka sealne sõjalipu heiskamise tava. Avalikkuse nõudmisel taastati see ja nii heisatakse kindlusel iga päev just nimelt Rootsi sõjalipp.
Rootsi kuninglikud lipud
6. aprillil 1987 on avaldatud kuninglike lippude kasutamise reeglid Stockholmi kuningalossis.
Kuninga lipp
pisi|Rootsi kuninga lipp Valitseva Rootsi kuninga või kuninganna lipp on Rootsi sõjalipp, mille risti keskel on suur, sinistele väljadele ulatuv valge ruut, mille sees on suur riigivapp koos Seeravite ordeni insiigniatega (kuningas on Seeravite ordu suurmeister). Lipp on käibel 1905. aastast. See lipp lehvib Stockholmi kuningalossis, kui kuningas viibib riigis ja täidab riigipea kohustusi.
Kuninganna lipp
pisi|Rootsi kuninganna lipp Mittevalitseva Rootsi kuninganna või kuninglikku perekonda kuuluva regendi lipp on Rootsi sõjalipp, milles risti keskel on valge ruut ning selle sees väike riigivapp, mida ümbritsevad Seeravite ordeni tunnused. Lipp on käibel 1905. aastast. See lipp lehvib lossis, kui kuningas ei saa haiguse tõttu, välisreisi tõttu või muul põhjusel riigipea kohustusi täita ning teda asendab ajutise regendina mõni kuningliku perekonna liige.
Regendi lipp
pisi|Rootsi regendi lipp Kuninglikku perekonda mittekuuluva regendi lipp langeb kokku Rootsi sõjalipuga. Lipp on käibel 1905. aastast. See lipp lehvib Stockholmi kuningalossis, kui Riigipäev on määranud riigipea kohustusi täitma kuninglikku perekonda mittekuuluva isiku, sest ükski kuningliku perekonna liikmetest ei saa neid täita. Samuti lehvib ta kuningalossis, kui riigipea kohustusi samadel põhjustel täidab ajutise regendina valitsuse korraldusel Riigipäeva juhataja või tema vältimatul puudumisel üks asejuhatajatest. Kuningas Karl XVI Gustavi ajal on see lipp kuningalossis lehvinud ainult ühe korra, nimelt 2.–3. juulil, mil kuningas viibis eravisiidil Wuppertalis ning prints Bertil viibis eravisiidil Sainte-Maxime'is. Valitsus määras ajutiseks regendiks Riigipäeva juhataja Ingemund Bengtssoni.
Kuninga isiklik käsulipp
pisi|Rootsi kuninga isiklik käsulipp Kuninga isikliku käsulipu aluseks on suure riigivapi vapikilp.
16.–17. sajandi riigi- ja sõjalipp
pisi|[[Pilt:FIAV historical.svg|23px]] Umbes 1520.–1650. aastatel oli kasutusel kahe keelega lipp, mis oli kujult ja värvidelt lähedane praegusele sõjalipule ilma keskmise keeleta (pisut teistsugune kui pildil).
17.–19. sajandi riigi- ja sõjalipp
pisi|[[Pilt:FIAV historical.svg|23px]] 17. sajandi keskpaigast kuni 1815. aastani oli kasutusel kolme keelega lipp, mis oli kujult ja värvidelt lähedane praegusele sõjalipule (pisut teistsugune kui pildil).
Armee laevastiku lipp (1761–1813)
pisi|[[Pilt:FIAV historical.svg|23px]] Armee laevastikule (Skärgårdsflottan) oli 1761–1813 ette nähtud üleni sinine kolme keelega lipp. Värv oli heledam kui pildil.
Riigi- ja sõjalipp (1815–1844)
pisi|[[Pilt:FIAV historical.svg|23px]] Aastatel 1815–1844 oli riigi- ja sõjalipp kolme keelega lipp, mille ülemises vardapoolses nurgas oli punasel põhjal valge diagonaalrist, mis tähistas Norrat.
Rootsi tsiviillipp 1844. aastani
pisi|[[Pilt:FIAV historical.svg|23px]] Kuni 1844. aastani oli Rootsi tsiviillipuna kasutusel praegusele Rootsi lipule lähedane lipp. Selle värvid ja kuju olid pisut teistsugused kui pildil.
Rakvere–Luige maantee
Rakvere–Luige maantee (registrinumbriga 21) on üks Eesti tugimaanteedest. See saab alguse Rakvere linnas. Tee pikkuseks on 69,6 km, kaasa arvatud 3,4 km pikkune lõik Rakvere linnas (Rakvere linna tänavatena Tallinna tänav, Lai tänav, Ferdinand Gustav Adoffi tänav, Kastani puiestee, Karja tänav, Tartu tänav). Tee lõpeb Jõgeva–Mustvee maantee 34. kilomeetril Võtikvere külas.
Rootsi lipp
Posti vedavate eralaevade lipp (1838–1844)
pisi|[[Pilt:FIAV historical.svg|23px]] Aastatel 1838–1844 oli lepingu alusel posti vedavatele eralaevadele ette nähtud kahe keelega lipp, mille ülemises vardapoolses nurgas oli punasel põhjal valge diagonaalrist, mis tähistas Norrat.
Rakvere–Luige maantee
Sillad Rakvere–Luige maanteel
Sildade nimistu pärineb Maa-ameti andmebaasist
Rootsi lipp
Rootsi ja Norra uniooni sõjalaevade plagu (1844–1905)
pisi|[[Pilt:FIAV historical.svg|23px]] Alates 1844. aastast kuni uniooni lõpuni 1905. aastal oli kasutusel sõjalaevade plagu, mis kujutas Rootsi ja Norra lipust moodustatud märki (nn sillsallaten).
Rakvere–Luige maantee
Asulad Rakvere–Luige maanteel
Rakvere linn, Mäetaguse küla, Piira küla, Karkuse küla, Vana-Vinni küla, Vinni alevik, Pajusti alevik, Kakumäe küla, Kehala küla, Viru-Jaagupi alevik, Voore küla, Küti küla, Kulina küla, Ristiküla küla, Roela alevik, Saara küla, Rajaküla küla, Muuga küla, Alekvere küla, Paasvere küla, Arukse küla, Venevere küla, Kaasiksaare küla, Kõveriku küla, Avinurme alevik, Lepiksaare küla, Alekere küla, Adraku küla, Ulvi küla, Võtikvere küla.
Rootsi lipp
Riigi- ja sõjalipp (1844–1905)
pisi|vasakul|Lipp lehvimas 2004. aastal [[Pilt:FIAV historical.svg|23px]]
Rahvus- ja tsiviillipp (1844–1905)
pisi|[[Pilt:FIAV historical.svg|23px]] Alates 1844. aastast kuni uniooni lõpuni 1905. aastal oli kasutusel sirgelt lõigatud rahvus- ja tsiviillipp, mille ülemisel vardapoolsel väljal oli unioonimärk.
pisi|[[Pilt:FIAV historical.svg|23px]]
Rootsi lipp vanadel fotodel
19. sajandist ja 20. sajandi algusest pärinevatel mustvalgetel fotodel näeb Rootsi lipp välja musta triibuna valgel põhjal, sest tollal kasutatud ortokromaatiline emulsioon oli punase suhtes tundetu (punane, oranž ja kollane jäid näha mustana) ning sinise suhtes väga tundlik (sinine jäi näha väga heledana).
Rootsi lipp ja Rakvere lipp
Rootsi lipuga sarnaneb Rakvere lipp. 12. jaanuaril 2007 lehvis Rakvere linnuse tornis pool päeva eksikombel Rakvere lipu asemel Rootsi lipp.
Rootsi lipp ja Wilmingtoni lipp
USA Delaware'i osariigi linna Wilmingtoni lipp on kujundatud mälestuseks kunagisest Uus-Rootsi kolooniast. Rootsi lipu risti keskele on lisatud Wilmingtoni pitsat.
Hümn
Rootsi lipule on pühendatud hümn "Sveriges flagga", mille viisi autor on Hugo Alfvén ja sõnade autor Karl Gustav Ossiannilsson (1916).
Märkused
''Selle artikli kirjutamisel on kasutatud rootsi- ja saksakeelse Vikipeedia artiklit seisuga 19.10.2007. Kasutatud on ka artikleid sv:Flaggdagar i Sverige, en:Flag days in Sweden ja en:List of flags of Sweden sama seisuga. Rootsikeelne Vikipeedia on kasutanud materjali rootsikeelsest entsüklopeediast "Nordisk familjebok".''
Selenge aimakk
Selenge aimakk on 1. järgu haldusüksus Mongoolia põhjaosas.
Välislingid
🇲🇳
Nikolai Kindralstaabi Akadeemia
Nikolai Kindralstaabi Akadeemia (vene keeles Николаевская академия Генерального штаба) oli 1832. aastal asutatud Venemaa Keisririigi kõrgem sõjaväeline õppeasutus.
Nikolai Kindralstaabi Akadeemia eellane Keiserlik Sõjaväeakadeemia (Императорская военная академия) asutati 26. november 1832. aastal.
Õppetöö akadeemias toimus kaheaastase õppetsükkliga, õppima võeti ohvitsere, kelle auaste oli vähemalt porutšik ning oli teeninud vähemalt kaks aastat teeninud riviväeosades. Akadeemia valmistas ette kindralstaabi ohvitsere.
Püssinina
right|thumb|300px|Püssinina lõuna poolt
Püssinina (ka Püssina nina) on neem Muhu kirdeosas Lõetsa külas Püssina panga lähedal.
Püssininast loodes asub Kompassi madal.
Chhattisgarh
Osariik eraldati 1. novembril 2000 Madhya Pradeshist.
Haldusjaotus
Osariik jaguneb 2012. aastast 27 ringkonnaks:
pisi|tühi|250px|Chhattisgarhi ringkonnad
Välislingid
🇮🇳
Heinrich (maamarssal 1300)
Heinrich (ka Heinricus) oli Liivi ordu maamarssal aastal 1300.
Heinrich oli üks enam kui kümnest samanimelisest Liivi ordu rüütelvennast, kes 13.–14. sajandist vaid eesnime pidi teada on. Seega on võimalik, et tegelikult on Heinrichi-nimelisi orduvendi teada vähem ja maamarssalist orduvend võis varem olla ka lihtne rüütelvend või foogt, samuti on teatud võimalus, et ka ülejärgmine maamarssal, kelle nimeks oli samuti Heinrich, oli tegelikult sama isik, kes juba 1300. aastal maamarssaliks oli. Samas on kahe Heinrichi vahel maamarssalina märgitud 1306. aastal ka orduvend Kunot, mistõttu on tõenäolisem, et tegemist oli siiski erinevate isikutega.
Kutse tantsule nr 8
Tulipunased roosid / Kutse tantsule nr 8 on Mati Nuude album sarjast "Kutse tantsule", mis ilmus Aidem Poti väljaandel 1997. aastal.
Djabe
Djabe on ungari džässansambel, mis asutati 1996. aastal. Albumid "Witchi Tai To" ja "Update" on valitud Ungari aasta parimaks džässi-/maailmamuusikaalbumiteks. Djabe DVD "Sheafs are Dancing" võitis rahvusvahelise autasu Prince Award ja Surround Musicu autasu.
Heinrich (maamarssal 1316)
Heinrich (ka Heinricus) oli Liivi ordu maamarssal aastal 1316.
Peale selle, et Heinrichit mainiti 1316. aastal maamarssalina, pole temast midagi teada. On võimalik, et tema identiteet kattub 1300. aastal ametis olnud samanimelise maamarssaliga, kuid et nende vahel on teada siiski veel üks marssal, Kuno, siis tuleb seda pidada vähetõenäoliseks.
Pudisoo jõgi
Pärlijõgi ehk Pudisoo jõgi (ka Tõlde jõgi, keskjooksul ka Pärlioja) on jõgi Harju maakonnas.
Jões leidub jõeforelli. Pärlijões on teadaolevalt Eestis ainsana säilinud ebapärlikarbi asurkond.
Jõgi voolab ürgorus (Pärlijõe org), mis on arvele võetud ürglooduse objektina.
Otto Friedrich von Fölkersahm
thumb|Suguvõsavapp
Otto Friedrich von Fölkersahm (poola Otto Fryderyk Felkerzamb; 1641 – 27. november 1705) oli baltisaksa päritolu Rzeczpospolita riigitegelane ja sõjaväelane.
Perekond
Tema vanemad olid Kuramaa Nīgranda mõisnik Johann von Fölkersahm (1603–1686) ja Elisabeth von den Brincken.
Ta abiellus 1676. aastal Czorsztyni staarosti, kindralmajor Ernst Magnus von Grotthusi (Magnus Ernest Grothus) lese riigikrahvinna Catharina von Buttlariga, kes oli Kuldīgast pärit Kuramaa Laidze mõisniku, Poola kuningliku kammerhärra ja riigikrahvi (a-st 1651) Gotthard Wilhelm von Buttlari (Gotard Wilhelm Butler; 1600–1660 ) ja Konstancja Wodyńska tütar.
11. märtsil 1700 abiellus ta riigikrahvitar Catharina Elisabeth von Windischgrätziga. Abieludest tal lapsi ei olnud.
Kutse tantsule nr 5
Ilmumisaasta 1997. Väljaandja Aidem Pot.
Postojna
thumb|Vaade linnale Postojna (saksa Adelsberg, itaalia Postumia) on linn Sloveenia edelaosas Ljubljanast edelas, Postojna valla keskus.
Kutse tantsule nr 5
1 helikassett (50:33)
Postojna
Linn paikneb karstialal.
Linnast loodes on turiste ligi tõmbavad Postojna koopad.
Kutse tantsule nr 5
Kujundaja: Mart Anderson
Salvestatud 1997 märtsis Tallinna Linnahalli stuudios.
Saateansambel: Jaak Jürisson klahvpillid, Raivo Tafenau saksofon, Raul Vaigla bass, Ivo Varts trummid, Ain Varts kitarr.
Taustavokaal: Tarmo Pihlap, Priit Pihlap, Kadi-Signe Selde.
Kadrioru park
pisi|Õhuvaade Kumule ja Kadrioru pargile pisi|Kadrioru park ja [[Fahle aed kaardil]]
Kadrioru park on park Tallinnas Kadriorus. See piirneb loodes Tallinna lahe ja kagus Lasnamäe linnaosaga.
Kadrioru park koos Kadrioru lossiga rajati 18. sajandi alguses, kui Peeter I ostis 1714. aastal Drentelnide suguvõsale suvemõisa ja ligikaudu sada hektarit maad Lasnamäe nõlva all. 1718. aastal mõõtis arhitekt Niccolò Michetti koos Peeter I-ga maha lossi ja aia plaani. Michetti planeeris pargi ja lossi kolmeosalisena Itaalia villade eeskujul. Lossi juurde rajati lossi ehitajatele ja teenijaskonnale Kadrioru slobodaa, pargist edela poole oja äärde ning seal asusid majad kahes reas koos juurviljaaedadega. Pargiväravate juures lõunas (tänapäeva Weizenbergi tänava kohal) asus nii nimetatud vahimaja, põhjas aga puhkemaja. Nimi Katharinenthal (Kadriorg) võeti senise Fonnenthali asemel kasutusele alles 1740. aastatel.
18. sajandi keskel lasi keisrinna Anna Ivanovna viia lossipargist Peterhofi palee parki raidkujud ja purskkaevud ning Kadrioru loss jäi edaspidi kasutamata ja hooletusse. Kadrioru lossi ja pargi paremad päevad saabusid pärast keiser Aleksander I külaskäiku Tallinna 1804. aastal, misjärel anti Eestimaa kubernerile korraldus korrastada loss ning tänapäeva Koidula tänava äärde ehitati lossi ülevaataja elumaja, kus tänapäeval asub Eduard Vilde muuseum, kuid aja jooksul jäi loss jälle keisriperekonna tähelepanuta.
Luigetiik
pisi|left|Luigetiigi [[lehtla]] pisi|Vaade [[Russalka (monument)|"Russalkale"]] pisi|left|Must luik Luigetiigil Käidavaim koht pargis on Luigetiik ja selle ümbrus. Luigetiigi kõrval asub F. R. Kreutzwaldi monument. Koidula 12a asub A. H. Tammsaare muuseum. F. R. Kreutzwaldi monumendi taga asub Miia-Milla-Manda muuseum koos laste mänguväljakuga.
Park ja monumendid
Algul oli Luigetiigi juures teisele poole August Weizenbergi tänavat jääva tiheda kõrghaljastusega pargi asemel itaalia-prantsuse regulaarpark. Regulaarpargina oli algselt kavandatud väike osa kogu suurest pargist. Suuremas osas säilitati loodusmaastiku ilme aasade ja metsatukkadega, mida läbisid alleed. 1722. aastal istutasid sõdurid parki 550 puud. Pargi kiire kujundamise huvides praktiseeriti tollal edukalt täiskasvanud puude ümberistutamist. Osa puudest, eelkõige hobukastanid, kavatseti hiljem Peterburi aedadesse üle viia, kuid Peeter I surma järel see ununes ning hobukastanid jäidki Kadriorgu. Selles pargi osas asub mitu skulptuuri, näiteks Amandus Adamsoni monument, "Belvedere Apollo" koopia, Jaan Koorti monument. Kunagi asusid Kadrioru pargis punakaartlaste mälestussammas, Juhan Smuuli monument ja Kadrioru lossi ees J. Vares-Barbaruse mälestussammas.
Ehitismälestised
Luigetiigi kõrvalt lossi juurde viiva promenaadi äärde jäävad mitmed lossi kõrvalhooned. Kõrvuti asuvate lossi külalistemaja ja pargipaviljoni ruumides asuvad praegu Eesti Kunstimuuseumi restaureerimistöökojad. Roheline aas 3 asub 19. sajandi keskpaiku Kadrioru lossivalitsejale ehk kastellaanile ehitatud uusbarokse maja esimesel korrusel asub 20. sajandi alguse eesti kirjaniku Eduard Vilde muuseum. Maja kõrval on Peeter Mudisti skulptuur "Kodumaa".
Kadrioru lossi väravate vastas asub väike vahimajake ning sellele järgnevad lossi köögimaja ja jääkelder. Restaureeritud köögihoones on koha leidnud kunstikoguja Johannes Mikkeli kunstikollektsiooni tutvustav muuseum. Üle tee on Peeter I majamuuseum – hoone, mis tänapäeval esindab ainsana Eesti arhitektuuris 17. sajandi suvemaja ehituslaadi ning on seetõttu ehitismälestisena eriti väärtuslik.
Lilleaed
Kadrioru lossi ümbruses on kolm looduslikult mere poole langevat astangut, eri astangutel asunud ülemine ja alumine aed olid tervikliku lossiansambli lahutamatud osad. Kadrioru lossi rajamisel, rajati ka lossi taha ülemine aed ehk lilleaed. See paiknes kahel tasapinnal ja oli teineteisest nn Miraažiseinaga eraldatud. Alumisele astangule kujundati sümmeetriliselt paiknevad lilleparterid koos ümmarguste purskkaevubasseinidega. Seoses Kadrioru administratiivhoone ehitamisega aastatel 1937–1938 kujundati kahe maja vaheline Ülemine aed ümber, ajalooline Miraaži tiik täideti mullaga ja selle asemele rajati presidendi roosiaed. Aed Kadrioru lossi ja presidendikantselei hoone vahel suleti külgmüüridega. Barokkstiilis lilleaed taastati ning avati külastajatele 22. juulil 2000.
Kadrioru kontserdiaed
1936/1937. aastal ehitati Luigetiigi saarelt algava telje lõpetuseks vabaõhu kontserdiväljak, kus paiknesid purskkaevudega bassein ja uhke puidust kõlakoda (arhitekt Alar Kotli). Kahel pool trepistikku laius kiviktaimla. Kadrioru kontserdiaed tegutses Luigetiigi ääres üle kuuekümne aasta. Kohvik Kontsertaed asus praeguse Fr. R. Kreutzwaldi kuju asemel. Vabaõhulava taastati 2004. aastal, bosketi tüüpi rohelise teatrina. Astmeline kiviktaimla asendati roosidega ja seda hakati kutsuma Roosimäeks.
Roosimägi
2004.–2005. aastal rajati Kadrioru kiviktaimla asemele Roosimägi, seal kasvab 32 sordist kokku 6100 roositaime. Tegemist on Eesti suurima avaliku rosaariumiga.
Päikesekell
Park võeti kaitse alla Eesti NSV Ministrite Nõukogu 5. juuni 1959. aasta määrusega nr 218.
2006. aasta veebruarist on Kadriorus külastajatele avatud Kumu kunstimuuseum: Eesti Kunstimuuseumi uus peahoone.
Nicolae Crețulescu
pisi|Nicolae Crețulescu Nicolae Crețulescu (1. märts 1812 – 26. juuli 1900) oli Rumeenia poliitik, peaminister 6. veebruarist 1865 kuni 24. maini 1866 ja 13. märtsist 1867 kuni 26. novembrini 1867
Postojna koopad
Postojna koopad ehk Adelsbergi koobas (sloveeni Postojnska jama) on karstikoobastik Sloveenias Postojna linnast edelas.
Alfred Nobel
Alfred Bernhard Nobel ([nʊˈbɛl]; 21. oktoober 1833 Stockholm – 10. detsember 1896 Sanremo) oli rootsi keemik ja tööstur, dünamiidi leiutaja.
Postojna koopad
See kujutab endast koobaste, saalide ja galeriide labürinti. Koobastik on osaliselt turistidele avatud. Käikude kogupikkus on 20 570 meetrit.
Alfred Nobel
Alfred Nobel oli kõigest 29-aastane, kui ta esitas patenditaotluse nitroglütseriini ja nitraatide detonaatorile. Nitroglütseriin oli aine, mis plahvatas vähimagi tõuke peale. 1866. aastal avastas Nobel, et nitroglütseriin absorbeerus kiiselguuris ja moodustas segu, mis oli stabiilne ja lihtsalt käsitletav, kuid säilitas oma plahvatuslikkuse. Nii sündis dünamiit. Nobeli ettevõtteid tekkis üle terve Euroopa, nende toodang kasvas 11 tonnilt 1867. aastal kuni 66 000 tonnini 1895. aastal. Alfred Nobel sai kokku 355 patenti. Oma testamendiga asutas ta Nobeli füüsika-, keemia-, meditsiini/füsioloogia-, kirjandus- ja rahuauhinna, mis antakse neile, kes aasta jooksul suudavad inimkonnale suurimat kasu tuua. Nobeli auhind anti esimest korda välja aastal 1901.
Postojna koopad
Teadaolevalt käidi koobastikus esimest korda 1213. aastal. 2013. aastal anti välja selle sündmuse 800. aastapäeva tähistav kaheeurone mälestusmünt.
Alfred Nobel
Suguvõsa päritolu
Perekonnanime Nobelius kasutas Nobeli esivanematest esimesena aastatel 1655–1707 Skånes elanud Petter Nobelius (Petrus Olai Nobelius). Tema sünninimi oli Peter Olofsson (ladinapäraselt Petrus Olai), hiljem lisas ta sellele oma sünnikoha Nöbbelövi järgi ladinapärase Nobeliuse. Petrus Olai Nobeliuse abikaasa oli Olof Rudbecki tütar Wendela, seega on Alfred Nobel Rudbecki otsene järeltulija.
Aastal 1827 abiellus Immanuel Nobel noorem Andriette Ahlselliga. Andriette Ahlsell oli pärit jõukast haritud perekonnast. Tema isa oli raamatupidaja. Pärast abiellumist üüris perekond korteri Stockholmis. Nende esimene poeg Robert sündis 1829. aastal ja järgmine poeg Ludvig 1831. aastal. Immanuel Nobel noorem oli tunnustatud ehitusmeister, kes tööst puudust ei tundnud. Perel oli esialgu leib alati laual. Veidi hiljem aga koges Immanuel mitme ehitise juures ebaõnnestumisi. Näiteks silla ehitusel hävis kolm ehitusmaterjali transportinud praami. Ühe maja puhul selgus, et selle vundament hakkas vajuma ning Nobel pidi kogu maja tiiva uuesti ehitama. Lisaks oli Nobeli Långholmeni majas 1832. aasta vanaaastaõhtul tulekahju. Nende õnnetuste tagajärjel läks Immanuel Nobeli äri pankrotti. Pere oli sunnitud kolima tagasihoidlikku korterisse aadressil Norrlandsgatan 11. Just siis, kui pere majanduslik olukord polnud kiita, sündis 1833. aastal nende kolmas poeg. Ta sai nimeks Alfred. Pere noorim laps Emil sündis 1843. aastal Peterburis. Hiljem sünnitas Andriette veel ühe poja ja tütre, kuid mõlemad surid imikuna.
Lapsepõlv
pisi|Vennad Nobelid ülevalt päripäeva: Robert, Alfred, Ludvig ja Emil (sülelaps) Alfred Nobel sündis 21. oktoobril 1833 Stockholmis. Samal aastal oli Nobeli äri pankrotti läinud. Immanuel Nobel ei tahtnud uut ametit otsida ja püüdis leida uut elatusallikat, tutvudes muu hulgas tehnika edusammudega. Kui ta kuulis šotlase Charles Macintoshi leiutatud uuest kummimaterjalist vihmamantlite valmistamiseks, sai ta idee. Ta tahtis valmistada sõduritele veekindlaid seljakotte, mida saaks vajadusel õhku täis puhuda ja kasutada õhkpadjana veetakistuste ületamisel või ujukina pontoonsildades. Ta leidis isegi rahastaja ja tegi näidised, kuid armee ei olnud tema leiutisest huvitatud. Ka meditsiini ja tööstuse tarbeks pakutud leiutised ei äratanud tähelepanu. Ta leidis uue rakenduse elastse kummikanga kasutamiseks maamiinide juures, kuid ka see ei pakkunud Rootsi armeele huvi. Koostööst oli huvitatud aga Venemaa saadik Stockholmis, Soome päritolu Lars Gabriel von Haartman, kes kutsus Nobeli Turusse, et arendada tooteid Venemaa armee jaoks.
Kui Immanuel 1837. aastal Turusse läks, pidi tema pere ise hakkama saama. Oma esimesel tööaastal Turus suutis Immanuel perele nii palju raha saata, et Andriette sai avada väikese piima- ja juurviljapoe. Robert, Ludvig ja Alfred teenisid lisa tänaval tuletikkude müümisega. Andriette tahtis lastele hea hariduse anda ja pani nad Jacobi koguduse kooli. Alfred käis koolis ainult aasta, Ludvig kolm aastat ja Robert kolm ja pool aastat. Robert jättis 1841. aastal kooli pooleli, et meremeheks hakata. Ta võeti ühele Lõuna-Ameerikasse suunduvale laevale kapteni kajutivahi ametisse. See oli tüüpiline amet, kus heast perekonnast pärit poisid said meresõiduga esimest tutvust teha.
Pereäri algus Peterburis
pisi|Alfred Nobel noorena Aastal 1838 kolis Immanuel Nobel Turust Peterburi. Tema äri edenes hästi. Tal olid lõhkeainetega ümberkäimise kogemused juba sellest ajast, kui ta ehituse alal tegutses. Nobelil oli õnnestunud veenda Venemaa sõjaväeametnikke ja keiser Nikolai I-st maamiinide vajalikkuses. Ta sai preemiaks 3000 hõberubla ning laiendas selle abil oma maamiine tootvat katsetöökoda. Aastal 1842 otsustas ta pere Peterburi kutsuda.
Samal ajal sai Immanuel Nobel tänu hästi õnnestunud lõhkeaineesitlusele keisrilt 25 000 hõberubla suuruse preemia. Tema äri õitses. Ta oli ostnud Peterburis ühekorruselise puitmaja. Kuigi Peterburis oli palju häid välismaalastele mõeldud koole, palgati Alfredile ja Ludvigile eraõpetaja, kes õpetas neile kirjandust, filosoofiat, keeli, matemaatikat ja loodusteadusi. Nii Alfred ja Ludvig kui ka merelt tagasi tulnud Robert oskasid lisaks rootsi keelele kõnelda ja kirjutada vene, prantsuse, inglise ja saksa keeles.
1840. aastatel läks Immanuel Nobeli äril hästi. Lisaks maamiinidele tootis tema töökoda ka meremiine, relvi ja mitmesuguseid masinaid, sealhulgas aurumasinaid Volga jõe aurikute jaoks. Ka Venemaa esimesed keskkütteseadmed toodeti Nobeli tehases; esimesed neist paigaldas Nobel oma majja. Nobel ostis oma äripartneri osa välja, laiendas tegevust ja kolis äri uude kohta. Ettevõtte nimeks sai Fondieres et Atélieres Mécaniques, Nobel & Fils. Alates 1840. aastate teisest poolest töötasid pereäris ka lapsed. Igaüks neist pidi alustama kontoris, seejärel töötama tellimuste osakonnas, tootmises töödejuhatajana ja juhtkonna abilisena finantsküsimustes.
Märter
pisi|[[Albrecht Dürer, "Märtrite hukkamine", 1508, Viin, Kunsthistorisches Museum]] pisi|[[Sebastia nelikümmend märtrit kannatamas, Kristus ja märtreile saadetud kroonid nende kohal. 19. sajandi lõpu ikoon]] Märter (kreeka keeles μάρτυς mártys 'tunnistaja' sõnatüvest μάρτυρ- mártyr-), arhailisema nimetusega veretunnistaja, on oma usu või veendumuste pärast kannatanud ja hukatud inimene. Ülekantud tähenduses nimetatakse märtriks ka mingi aate eest teadlikult surma läinud isikut.
Alfred Nobel
Õpingud ja välisreisid
Rootsi keelt ja ajalugu ning kirjandust ja filosoofiat õpetas poistele rootslane Lars Santesson. Matemaatikat ja loodusteadusi õpetas muu hulgas Ivan Peterov. Alfred oli kinnine ja tagasihoidlik laps. Juba teismelisena oli ta lisaks keemiale huvitatud kirjandusklassikast ja luulest. Ta nautis eriti inglise luulet, sealhulgas George Gordon Byroni ja Percy Shelley loomingut. Muu hulgas tõlkis ta Voltaire'i teoseid rootsi keelde ja siis oma keeleoskuse testimiseks uuesti prantsuse keelde. Ta õppis pähe lehekülgede kaupa sõnaraamatuid. Ta kirjutas juba väga noorena muu hulgas 425-realise ingliskeelse luuletuse. Isale tema kirjandushuvi eriti ei meeldinud, sest tema tahtis pojast inseneri kasvatada.
Märter
Märtri mõistet ei tunta loodususundites.
Alfred Nobel
Õpingud ja välisreisid
Keemiat, füüsikat ja matemaatikat õpetasid vendadele teiste seas keemiaprofessorid Nikolai Zinin ja Juli Trapp, kes olid nende isa head tuttavad. Alfredi vaimustasid eelkõige keemiakatsed. 1850. aasta paiku läks Alfred Nobel koos Zininiga Pariisi, kus veetis aasta keemiat õppides, töötades ühe tolleaegse väljapaistvama keemiku Théophile-Jules Pelouze'i laboris. Ta tutvus ka Pariisi seltskonnaeluga. Pelouze'i juures tutvus ta itaalia keemiku Ascanio Sobreroga, kes oli kolm aastat varem glütseroolist, väävel- ja lämmastikhappest valmistanud nitroglütseriini. Et aine reageerimine temperatuuri ja rõhu muudatustele oli ettearvamatu, ei usutud tollal, et seda oleks võimalik praktiliselt rakendada.
Märter
Ikonograafia
Läänekiriku ikonograafias kujutatakse märtrit sageli koos kannatusriista ja/või palmioksaga. Idakiriku ikonograafias hoiab märter käes umbes rinna kõrgusel väikest risti, ent võib olla kujutatud ka ilma selleta, vaid märtritiitlile viitava tekstiga ikoonil.
Alfred Nobel
Õpingud ja välisreisid
Kui Alfred Nobel Peterburi tagasi jõudis, otsustas isa ta Euroopasse reisile saata, et tema maailma avardada. Alfred külastas Kesk-Euroopas ja Suurbritannias paljusid perefirma koostööpartneriteks olnud tööstusettevõtteid. Eelkõige pidi ta tutvuma uute meetoditega ja hankima värskeid ideid uute toodete leidmiseks. Lääne-Euroopast siirdus ta New Yorki. Tema reisist Ameerika Ühendriikidesse on teada, et ta külastas korduvalt rootsi leiutajat John Ericssoni. Ta võttis Peterburi kaasa Ericssonilt saadud kütteseadme joonised.
Esimesed katsed nitroglütseriiniga
pisi|Nobeli labori rekonstruktsioon [[Nobeli muuseumis Björkbornis]] Alfred Nobel pöördus Peterburi tagasi oma 21. sünnipäeval, 21. oktoobril 1854. Enne seda oli ta reisist tingitud kurnatuse tõttu olnud sunnitud mõnda aega Saksamaal ravil viibima.
Et Venemaa valmistus Krimmi sõjaks, sai Nobeli ettevõte palju tellimusi. Ettevõttes töötas üle tuhande inimese ja selle tegevus tootis kasumit. Immanuel Nobel oli keisri juures heas kirjas ning oli üks Venemaa tunnustatumaid insenere. Ta sai oma teenete eest keiserliku kuldmedali.
Krimmi sõja ajal suri Nikolai I ja keisriks sai Aleksander II. Sõda ei sujunud Venemaa jaoks edukalt. Varustuse tarnijad ei täitnud oma ülesandeid. Muu hulgas oli armeele müüdud pabertallaga jalanõusid ja jahuga segatud püssirohtu. Aleksander II vallandas armee varustajad. Kuigi Nobeli ettevõte oli oma tellimused auga täitnud, katkesid ka tema tarned, sest lepingute sõlmijad olid ametist vallandatud. Sõjast kurnatud riigis oli raske uusi kliente leida. Alfred Nobel oli selleks ajaks saanud perekonna finantsasjatundjaks. Ta saadeti Pariisi ja Londoni pankadesse laenu paluma, kuid ta tuli tühjade kätega tagasi.
Suvel 1859 otsustas Immanuel Nobel tagasi Stockholmi pöörduda. Ta jättis ettevõtte Ludvigi hoole alla. Ka Alfred ja Robert pidid venda aitama. Ludvig asutas Peterburis oma ettevõtte. Robert ja Alfred Nobel üürisid ühise korteri ning Alfred muutis korteri köögi keemialaboriks. Nitroglütseriin oli Alfred Nobeli tähelepanu köitnud ja ta oli juba koos isaga seda katsetama hakanud, et uurida, kuidas oleks võimalik plahvatusprotsessi kontrolli all hoida. Varasuvel 1862 korraldas ta vee all esimese lõhkamise. Nitroglütseriin oli kinnikorgitud klaastorus, mis omakorda oli asetatud püssirohuga täidetud suletud tsinkanumasse. Püssirohu seest ulatus välja süütenöör. Ta süütas süütenööri ja viskas anuma vette. Järgnenud talvel korraldas Nobel Neeval mitu plahvatust. Katsed äratasid ka Ludvigi huvi. Linnast kaugemal tehtud katsed õnnestusid hästi ning isa soovitusel taotles Alfred oma leiutisele patenti. Aastal 1863 kolis ta Stockholmi isa juurde ja sama aasta 14. detsembril sai ta Rootsis patendi nitroglütseriinil põhinevale lõhkeainele. Enne seda oli ta Peterburis saanud oma esimesed patendid – 1857. aastal patenteeris ta gaasi mõõteriista ning 1859. aastal vedelike mõõteriista ja uut tüüpi baromeetri.
Et Rootsis saadi harva patente lõhkeainetele, äratas Nobeli leiutis sõjaväeametnike tähelepanu. Nad palusid Immanuel ja Alfred Nobelil nitroglütseriini tutvustada. Näidislõhkamine korraldati Karlbergi lossi juures. Esitlust olid jälgima saabunud nii kaitse- kui ka tsiviilasjatundjad. Esialgu ei avaldanud plahvatused pealtvaatajaile muljet, sest plahvatuse võimsus ei olnud oluliselt suurem kui sama koguse püssirohu puhul. Alfred Nobel avastas, et plahvatuse võimsus vähenes sedamööda, kuidas nitroglütseriin püssirohu sisse imendus. Esitlust ette valmistades olid nad komponendid varakult kokku seganud ning vanemad segud plahvatasid väiksema jõuga. Demonstratsioon lõpetati vägeva plahvatusega, mille põhjustas värskelt segatud lõhkeaine. Sellest hoolimata pidid Nobelid pettuma, sest Rootsi kaitsevägi pidas lõhkeainet liiga ohtlikuks.
Lõhkeaine täiustamine
pisi|Alfred Nobel Karlbergi esitluse põhjal oli selgunud, et nitroglütseriini ja püssirohu segu ei säilita oma omadusi. Katseid tuli jätkata. Alfredi abiliseks sai tollal 20-aastane noorim vend Emil.
Katsetamise käigus leidis Alfred abinõu segu vananemise vältimiseks. Ta täitis katseklaasi püssirohuga ja pani sellesse süütenööri ning asetas katseklaasi seejärel nitroglütseriiniga täidetud anumasse. Uuendus andis oodatud tulemuse ja katselõhkamine õnnestus hästi. Tema seadeldisest sai alguse levinud detonaator, mida paljud lõhkeaineasjatundjad peavad Nobeli tähtsaimaks leiutiseks.
Alfred Nobel nimetas oma leiutise plahvatusõliks. Kevadel 1864 asus ta sellele ostjaid otsima. Peagi hakkasidki mäendusettevõtted temalt lõhkeainet ostma. Et turg kasvas kiiresti, töötati välja ka uus nitroglütseriini valmistamise meetod, mis oli küll varasemast ohtlikum.
Nobeli leiutist oli võimalik rakendada mitmes vallas, kuid ta vajas raha, et tootmist laiendada ja leiutis ka välismaal patenteerida. Noorpõlves tehtud Euroopa-reisil oli ta loonud sidemeid muu hulgas Kesk-Euroopa pankades. Ta sõitis Prantsusmaale raha hankima ning Pariisi pangalt Crédit Mobilier õnnestus tal saada 100 000 Prantsuse frangi suurune laen. Tol ajal oli see märkimisväärne summa.
Tootmise laiendamine
pisi|Alfred Nobeli mälestusmärk tema [[Sanremo suvilas]]
Alfred Nobel pöördus rahaga Stockholmi tagasi ja asus oma laboris tootmist laiendama. Tal olid abiks isa, vend Emil, noor insener C. E. Hertzman ja paar abitöölist.
3. septembril 1864 töötasid Emil Nobel ja Hertzman laboris katsete kallal ning olid arvatavasti ettevaatamatult lasknud nitroglütseriinil kuumeneda üle 180 kraadi. Toimus plahvatus, mis pani värisema kogu Stockholmi. Emil Nobel, Hertzman ja veel kolm töötajat said surma. Alfred Nobel oli kõrvalhoones ja sai purunenud klaasi kildudest vigastada. Isa oli kaugemal ja pääses terve nahaga, kuid kogetud ehmatus võis tema tervisele mõju avaldada. Umbes kuu aega hiljem sai ta halvatuse põhjustanud ajurabanduse.