cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Liane Pintsaar
Juulis 2009 Serbias Novi Sadis peetud juunioride Euroopa meistrivõistlustel võitis ta kolmikhüppes isikliku rekordiga 13,89 kuldmedali.
Klaster (muusika)
Klaster ehk kobarkooskõla (inglise keeles cluster, "kobar") on muusikas piiramatust arvust helidest koosnev akord, mille kõigi kõrvutiasetsevate helide intervall on väiksem kui väike terts.
Klastrit tähistatakse noodikirjas
Tšolponata
Tšolponata on linn Kõrgõzstanis Õsõk-Köli oblastis. Asub Õsõk-Köli põhjakaldal.
Paaduotsa
Paaduotsa on küla Rapla maakonnas Märjamaa vallas.
Cis-moll
cis-moll ehk do-diees-minoor on cis-st üles ehitatud minoorne helirida. thumb|580px|left|cis-moll [[helirida loomulikus minooris.]]
Kohtru
Kohtru on küla Rapla maakonnas Märjamaa vallas. Asub Kohtru jõe ääres.
Riuma
Riuma on küla Viljandi maakonnas Viljandi vallas. Küla lähistel voolab Riuma peakraav.
Aastatel 1991–2017 (kuni Eesti omavalitsuste haldusreformini) asus küla Tarvastu vallas.
Küla läänepiiril saab alguse Mähma oja.
Luigu
Suure osa Luigu territooriumist hõlmab Palivere raba. Küla edelanurgas voolab Luigust läbi Taebla jõgi.
Ivy League
Ivy League on kaheksa USA eraülikooli spordiklubide ühendus. Tavaliselt kasutatakse seda terminit lihtsalt nende ülikoolide ühise nimetajana. Termin tähistab ka akadeemilist kõrgemat taset, vastuvõtutingimuste valivust ja sotsiaalset elitismi.
Ülensi
Ülensi on küla Viljandi maakonnas Viljandi vallas.
Aastatel 1991–2017 (kuni Eesti omavalitsuste haldusreformini) asus küla Tarvastu vallas.
Roosilla
Roosilla on küla Viljandi maakonnas Viljandi vallas.
Aastatel 1991–2017 (kuni Eesti omavalitsuste haldusreformini) asus küla Tarvastu vallas.
Külast saab alguse Tarvastu jõkke suubuv Raudoja.
Anni Toompere
Anni Toompere (sündinud Anni Ruugla) on eesti flötist ja kammermuusik.
Anni Toompere on õppinud Türi Muusikakoolis ning Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia Mihkel Peäske flöödiklassis.
Toompere on andnud kontserte koos Eesti Filharmoonia Kammerkoori, Tallinna Kammerorkestri, Pärnu Linnaorkestri, Tallinna Muusikakeskkooli sümfooniaorkestri, Eesti Muusikaõpetajate Sümfooniaorkestri, Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia sümfooniaorkestri jt kollektiividega.
Tunnustus
2013. aastal nimetati EMTA parimaks ansambliks Anni Ruugla, Liidia Ilvese ja Silvia Ilvese trio. 2014. aastal osales Anni Toompere (tollal Ruugla) telesaates "Klassikatähed", kus pälvis Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia eripreemia.
Eda Vaigla
Eda Vaigla (sündinud 19. juulil 1930 Tartus) on eesti keeleteadlane.
Haridus
Vaigla lõpetas 1952 Tartu Töölisnoorte Keskkooli, õppis 1955–58 (kaugõppes) Tomski Riikliku Ülikoolis, lõpetas 1962 (kaugõppes) Tartu ülikooli ajaloo-keeleteaduskonna vene filoloogia alal, 1967 Tartu ülikoolis aspirantuuri, filoloogiakandidaat (1978, Moskva ülikool) väitekirjaga "Эмоциональная лексика современного русского языка и проблемы ее перевода (на русско-эстонском материале)".
Töökohad
Oli 1958–64 Vägeval õpetaja, 1967–68 Tartu ülikooli vene keele kateedri õpetaja, 1968–79 vanemõpetaja, 1979–92 dotsent, 1993–96 vene ja slaavi filoloogia osakonna dotsent, aastast 2007 emeriitdotsent. Peamised loengukursused: tänapäeva vene keel (leksikoloogia, fraseoloogia, leksikograafia, foneetika), vene-eesti kõrvutav leksikoloogia; koostanud õppevahendeid.
Uurimisvaldkonnad
Vaigla uurimisvaldkonna on vene keele leksikoloogia ja semantika, kõrvutav leksikoloogia ja fraseoloogia, tõlkeprobleemid. Vene-eesti sõnastike kaasautor ja koostajaid.
Taani jalgpallikoondis
Taani jalgpallikoondis on Taani rahvuskoondis jalgpallis.
Ajalugu
Taanil on maailma üks vanemaid jalgpalliliite, asutatud 1889. Taanlased olid sada aastat tagasi FIFA asutamise juures, 1908. aasta olümpiaturniiril Londonis sai Taani koondis siiani suurimaks jäänud võidu, alistades poolfinaalis Prantsusmaa 17:1. Sophus Nielsen lõi selles mängus kümme väravat. Finaalis jäädi siiski 0:2 alla hoopis teisest puust Inglismaale. Ajalugu kordus neli aastat hiljem 1912 Stockholmi olümpia, kui taanlased kaotasid kullamängu 2:4.
Enne Teist maailmasõda peetud MM-idel Taani finaalturniiridele ei pääsenud, 1948. aasta olümpiamängudel Londonis olid aga taanlased taas heas hoos ning said Rootsi ja Jugoslaavia järel pronksi. Medalimängus alistati Inglismaa 5:3. 1960. aastal Rooma olümpiamängudel mängisid taanlased end finaali, kus jäädi alla Jugoslaaviale 1:3.
Märkimist väärivale tasemele jõudsid taanlased jälle 1970. aastate lõpus, kui Euroopas tõusis täheks Allan Simonsen. 1977. aastal France Footballi poolt Euroopa aasta jalgpalluriks valitud Simonseni edu innustas kaasmaalasi sedavõrd, et 1984. aasta EM-il oli valdavalt võõrsil leiba teenivatest mängijatest koostatud koondis juba tegija. Tulekust anti märku juba aasta varem, mil Simonseni realiseeritud penalti Wembleyl mängus Inglismaa vastu kindlustas sakslase Sepp Pionteki juhendatud koondisele esimest korda õiguse osaleda EM-i finaalturniiril.
Lisaks Simonsenile särasid Prantsusmaal ka ründaja Preben Elkjär-Larsen, kaitsja Morten Olsen ja veel 19-aastane Michael Laudrup ning finaalipääsust jäi taanlasi lahutama vaid penaltid (Hispaania – Taani 1:1, pen. 5:4).
Kaks aastat hiljem 1986 Mehhikos debüteeris Taani ka MM-i finaalturniiril. Alagrupis võideti kõik kolm vastast (Šotimaa 1:0, Uruguay 6:1 ja Saksamaa LV 2:0), kuid pilvedest alla kukuti kaheksandikfinaalis, kui Hispaanialt saadi hävitav kaotus 1:5.
1988. aastal peetud EM-il olid taanlased küll finaalturniiril, kuid mängisid edutult, 1990. aasta MM-ile ja 1992. aasta EM-ile valikturniiri kaudu ei jõutud, küll aga pakkus UEFA taanlastele viimasel turniiril osalemisvõimalust kaheteistkümnendal tunnil pärast seda, kui valikgrupi võitja Jugoslaavia kodusõja tõttu finaalturniiri osalejate seast kustutati. Taanlased alustasid Rootsis tagasihoidlikult, kuid lõpetasid suurepäraselt, poolfinaalis alistati penaltitega Holland ja finaalis juba 90 minutiga John Jenseni ja Kim Vilforti väravatest Saksamaa 2:0. Euroopa meistriks aitas meeskonnal saada peatreener Richard Møller Nielsen.
1994. aasta MM-ile taanlased ei pääsenud ja 1996. aasta EM-il ei läinud hästi. Edukaim etteaste MM-il sai teoks 1998. aastal Prantsusmaal, kui taanlased võitsid teises ringis Nigeeria 4:1 ning kaotasid põnevas veerandfinaalis 2:3 Brasiiliale. Viimast korda mängisid sel turniiril Taani koondises vennad Michael ja Brian Laudrup.
Euro 2000 finaalturniir oli taanlastele täielik fiasko, kõik kolm alagrupimängu (Prantsusmaa, Tšehhi ja Hollandi vastu) kaotati ega löödud ainsatki väravat. 2002. aasta MM-il oli Taani A-alagrupi võitja Senegalii ees, ent kaheksandikfinaalis jäädi Inglismaale selgelt alla (0:3).
Praegune koosseis
Taani koondis 2020. aasta Euroopa meistrivõistlustel.
Liisi Ojamaa
pisi|Liisi Ojamaa esitamas oma loomingut [[Tallinna Kirjandusfestivalil Foto: Ave Maria Mõistlik, 15. mai 2009 ]] Liisi Ojamaa (üks pseudonüümidest Väike Hipi, kodanikunimega Katre-Liis Ojamaa; 26. veebruar 1972 Tallinn – 8. oktoober 2019 Tallinn) oli eesti luuletaja, tõlkija, kirjanduskriitik ja toimetaja.
Ta õppis aastatel 1979–1989 Tallinna 21. Keskkoolis ja lõpetas 1991. aastal Tallinna 1. Õhtukeskkooli. Ta õppis aastatel 1991–1993 Tartu Ülikooli filosoofiateaduskonnas inglise keelt ning alates 1993. aastast Tallinna Kunstiülikoolis kunstiajalugu.
Aastatel 1989–1991 töötas ta Eesti Rahvusraamatukogus. Ta töötas eri aegadel ajakirjanikuna Õhtulehes, tõlkijana Eesti Õigustõlke Keskuses ning toimetajana ajakirjas Maatriks.
Looming
Tuntuks sai ta debüütkoguga "Lõputu juuli", mis kuulus kogumikku "Luulekassett '90". Samas kassetis debüteerisid ka Elo Vee, Triin Soomets, (Ats) ja Ruth Jyrjo. Samuti avaldas ta ulmet varjunime all Cathleen Q. Brookland.
Tema luuletusi on viisistanud ansamblid Toojalind, Lunatic Asylum, Anarch, Taak, Tuberkuloited ja HU? ning Marko Naissoo, samuti Timur Mazitov.
Tõlkeid
Ojamaa tõlkis üle 60 raamatu, peamiselt laste- ja ulmekirjandust inglise keelest.
Esinemisi
ETV:
Isiklikku
Tema isa oli tõlkija Jüri Ojamaa ja ema toimetaja Maarja Ojamaa. Tema isapoolne vanaema oli Eesti riigiametnik ja tõlkija Lii Ojamaa. Tal oli kolm last.
Leida Sevruk
Leida Sevruk (22. aprill 1913 – 18. oktoober 2009) oli eesti rahvasportlane.
87-aastaselt tegi ta langevarjuhüppe, millega ta läks maailma vanima naislangevarjurina Guinnessi rekordite raamatusse.
Ta oli mitmekordne veteranide (oma vanuseklassi) maailmameister orienteerumises (1995, 1996, 1998, 1999).
Sevruk oli Kätlin ja Sigrid Sepa vanavanaema.
Transmissioonelektronmikroskoop
pisi|TEM pilt [[polioviirusest. Selle lastehalvatust põhjustava viiruse partiklite läbimõõt on 30 nm]] pisi|[[Mycobacterium tuberculosis]] Transmissioonielektronmikroskoop ehk läbivalgustav elektronmikroskoop ehk läbivkiirguse elektronmikroskoop (transmission electron microscope, TEM) on mikroskoop, mis võimaldab kujutise saada tänu uuritavat proovi läbivale elektronide voole. Üliõhukest lõiku läbivad elektronid interakteeruvad viimasega, tekib kujutis, mida fookustatakse ja suurendatakse ning projitseeritakse fluorestseeruvale ekraanile, fotoplaadile või digikaamera sensorile.
Lestima
Lestima on küla Rapla maakonnas Märjamaa vallas.
Dannenberg
Dannenberg on linn Saksamaal Alam-Saksi liidumaal Lüchow-Dannenbergi kreisis. Linna pindala on 76,31 km². 31. detsembril 2017 elas seal 8311 inimest. Linn asub Elbe jõe ääres, ligikaudu 30 km Salzwedelist põhjas ja 50 km Lüneburgist kagus. See on Samtgemeinde Elbtalaue keskus.
Dannenberg paikneb Saksa puitkarkassi trassil.
Transmissioonelektronmikroskoop
TEM võimaldab saavutada oluliselt tugevama suurenduse kui valgusmikroskoobid tulenevalt elektronide väikesest lainepikkusest. Tänu sellele on võimalik uurida isegi aatomite paiknemist aines, mis oleks valgusmikroskoobiga mõeldamatu. See on muutnud TEM-i üheks oluliseks analüüsivahendiks nii bioloogias kui ka materjalide uurimisega tegelevates füüsikaharudes, kuna selle pakutavate suurenduste abil on võimalik ühtviisi edukalt näha nii viirusi kui ka materjalide peenstruktuure.
Dannenberg
Dannenbergi polaabi nimed on Weidars ja Woikam.
Transmissioonelektronmikroskoop
Esimese transmissioonelektronmikroskoobi konstrueerisid Max Knoll ja Ernst Ruska 1931. aastal. 1933 ületati valgusmikroskoobiga saavutatav võimalik lahutuvus ja 1939 jõudsid nad esimese tööstuslikult tootetava TEM-i ehitamiseni.
Dannenberg
Ajalugu
Linna ajalugu algab lossi ehitamisega (seda on esmamainitud 1153. aastal) Dannenbergi krahvi Volrad I (1153–1169) valitsusajal, kellele andis ülesande territoorium asustada ja kaitsta hertsog Heinrich Lõvi.
Transmissioonelektronmikroskoop
Ajalugu
vasakul|pisi|Esimene praktiline TEM, mis paiknes algselt I. G Farben-Werkes ja mida nüüd eksponeeritakse [[Deutsches Museumis Münchenis]]
Algne arendustegevus
Ernst Abbe käis välja teooria, et mikroskoopide lahutusvõime on piiratud objekti vaatlemiseks kasutatava valguse lainepikkusega. Selle tõttu ei ole valgusmikroskoopidega võimalik saada mõnest mikromeetrist suuremat suurendust. Arengud ultraviolettkiirgust kasutavate mikroskoopide juures, mille taga seisis August Köhler, lubasid saavutada veel kuni kaks korda paremat suurendust. Samas nõudis see aga ka klaasist kallima kvartsi kasutamist, kuna UV-kiirgus klaasis neeldub. Tol ajal levis arvamus, et mikromeetrist väiksemate suurusjärkude poole püüdlemine on lainepikkuse seatud piirangute tõttu lihtsalt võimatu.
Juba 1858. aastal oli Julius Plücker kindlaks teinud, et "katoodikiirte" (elektronide) suunamiseks saab kasutada magneteid. Seda efekti oli 1897. aastal Ferdinand Braun rakendanud primitiivsete ostsilloskoopide (täpsemalt katoodkiirte ostsilloskoopide (Cathode-ray oscilloscope; CRO)) ehitamiseks.
Samuti oli juba varem kinnitust leidnud, et katoodkiiri saab magnetvälju kasutades fookustada nii, nagu läätsede abil on võimalik fookustada valgust, ning hiljem arendas seda teooriat edasi Hans Busch, kes näitas, et läätsevalmistajate kasutatav võrrand on kohandatav ka elektronidele. 1927 tõestasid Clinton Davisson ja Lester Germer eksperimentaalselt, et elektronidel on laineline iseloom ja et suurema energiaga elektronidel on lühem lainepikkus kui väiksema energiaga elektronidel.
Berliinis õppis Ruska Adolf Matthiase käe all kõrgepinge tehnoloogiaid ja nende rakendusi elektrijaamades. Kui 1928. aastal pani Berliini Tehnikaülikooli professor Adolf Matthias eesotsas Max Knolliga kokku meeskonna teadlastest, kes hakkaksid uurima ostsilloskoopide täiustamise võimalusi, siis kuulusid sellesse rühma ka mitmed doktoriõppe üliõpilased, kelle hulgas olid ka Ernst Ruska ja Bodo von Borries. Eesmärgiks välja töötada ostsilloskoope, mida saaks kasutada väga kiirete elektriliste protsesside registreerimiseks elektrijaamades ja kõrgepingeliinides. Keskenduti peamiselt elektronkiirte parema fookustamise saavutamisele – seda tänu läätsede ehituse parandamisele – ning nõnda püüti leida sobilikke parameetrid, mida optimeerides saaks luua paremaid ostsilloskoope.
Oma viimasel ülikooliaastal esitas Ruska 1929. aasta mais väitekirja, milles ta rehkendas ja testis elektronläätsede abil suurenduste saavutamist. Nõnda õnnestus tal kätte saada esimene teadaolev elektronmikroskoobi abil saadud pilt – anoodi apertuurist katoodkiirte torus. Toimiva elektronmikroskoobi ehitamiseni läks aga veel hulk aega. Valgusmikroskoobi eeskujul loodud ja kahe järjestiku paikneva elektronläätsega valmistatud mikroskoop, mis tõestas, et ka magnetväljade abil suunatud elektronidega on võimalik suurendus saada, suutis pakkuda ainult tagasihoidlikku 15-kordset suurendust. Elektronidest eralduv soojus oli aga nii tugev, et põletas läbi kõik objektid, mida uurida püüti.
Arendustööd jätkati ja 1931. aastal suutis see rühm teadlasi enda loodud mikroskoobiga edukalt kätte saada suurenduse vaskvõrgule asetatud lõigust. Ruska ja Knoll võtsid kasutusele mõiste "elektronmikroskoop" ning seda aparaati, mis kasutas elektrone ja nende fookustamiseks kahte elektromagnetilist läätse, on üldiselt on tunnustatud kui esimest transmissioonelektronmikroskoopi. Samal aastal patenteeris Siemensi teadusdirektor Reinhold Rudenberg elektronmikroskoobi elektrostaatilised läätsed.
Eraldusvõime parandamine
Tol ajal alles hakati jõudma nii kaugele, et mõista elektronide laineomadusi. 1927 avaldas Louis de Broglie oma kvantfüüsikateose, kus selgitas aineosakeste laineomadusi (Nobeli auhind 1929). Ruska rühm ei olnud sellest siiski teadlik kuni 1932. aastani, mil leiti selle põhjal, et elektronide oluliselt väiksem lainepikkus võrreldes footonitega peaks teoreetiliselt lubama kuni aatomisuuruste objektide eristamist. Sama aasta aprillis pakkus Ruska välja uue elektronmikroskoobi konstruktsiooni, mis võimaldaks proovide sisestamist mikroskoopi endasse. Uue seadmega õnnestus jagu saada difraktsioonist ja saada rahuldav suurendus alumiiniumlehest, kuid valgusmikroskoobi pakutavate suurenduste ületamisega siiski veel toime ei tuldud. Selleni jõuti alles 1933. aasta septembris, kasutades puuvillakiude, mida pildistati kiirelt enne, kui nad elektronkiirgusest püsivalt kahjustatud said.
1934 sai Ladislaus Marton esimese mikrofoto bioloogilisest objektist ning kolm aastat hiljem ka esimesed elektronmikroskoopilised kujutised bakteritest.
Kuna kõrgkooli instituudil puudusid vajalikud vahendid, et tegelda elektronmikroskoopide edasiarendamisega, läks Ruska tööle elektronoptika tööstusse. Ta töötas 1933–1937 Fernseh Ltd’s Steglitz-Zehlendorfis Berliinis, kus tegutses televisioonisignaali vastuvõtjate ja transmitterite kallal ning sekundaarse võimendusega fotoelementide väljatöötamise juures. Huvi jätkata peenlahutuslike elektronmikroskoopide väljatöötamist viis ta koostöös Bodo von Borries'ga 1936–1937 Siemens & Halskesse. 1937 seati Berliini Spandau linnaosas sisse elektronoptikalabor, kus tegeldi arendustööga kuni 1939. aastani, mil saadi valmis esimene tööstuslikult toodetava ja teaduse vajadustele vastav elektronmikroskoop (pildil). Alustati tööstuslikku tootmist ja selliseid mikroskoope hakati nimetama Siemensi supermikroskoopideks. Ernst Ruska vend meditsiinidoktor Helmut Ruska töötas samal ajal koos kolleegidega välja kasutusalasid meditsiinis ja bioloogias. Edasist tööd takistas aga Teise maailmasõja algus ja labori häving õhurünnaku tagajärjel.
Samal ajal tegelesid elektronmikroskoopide väljatöötamisega ka Albert Prebus ja James Hillier Toronto Ülikoolis ning panid 1938. aastal kokku esimese TEM-i Põhja-Ameerikas. 1940 suundus Hillier tööle ettevõttesse Radio Corporation of America (RCA), kus kõrvuti firma muude tegevusaladega asuti tegelema ka elektronmikroskoopidega ja kus aja jooksul registreeriti tema nimele üle 40 patendi.
Edasine arendustegevus
pisi|TEM Saksamaal. Pildistatud kuskil 1976–80 Pärast teist maailmasõda jätkas Ruska tööd Siemensis elektronmikroskoopide väljatöötamisel ja konstrueeris esimese sellise mikroskoobi, millega on saavutatud 100 000-kordne suurendus. Tol ajal välja kujunenud alusstruktuur elektronmikroskoobi ehituses on jäänud suures osas tänapäevani muutumatuks. Elektronmikroskoopiaalase tootmise ja arendustegevuse etteotsa tõusid Manchester Suurbritannias, Siemens Saksamaal, RCA Ameerika Ühendriikides ja Jaapan.
Esimene rahvusvaheline elektronmikroskoopiaalane konverents peeti Delftis 1942. aastal ning sellest võttis osa üle saja osavõtja. Hilisem, esimeseks ametlikuks ja rahvusvaheliseks nimetatud konverents toimus 1950 Pariisis ning järgmine 1954 Londonis.
TEM-i kõrvalt tehti tutvust ka skaneeriva transmissioonelektronmikroskoopiaga (STEM), kuid see arendati kasutuskõlbulikuks alles 1970. aastatel, kui Albert Crewe Chicago Ülikoolist ehitas valmis uudse väljaemissiooni kahuri ja tõi mängu uued kõrgekvaliteedilised objektiivid, mis võimaldasid moodsa STEM-i konstrueerimist. Selle abil demonstreeris Crewe, et nii saab pildile püüda isegi üksikuid aatomeid, kasutades rõngakujulise tumevälja kujutisi (annular dark-field imaging; ADF). Crewe töötas koos oma kaastöölistega välja külma väljaemissiooni (field emission) allika ja pani kokku STEM-i, mille abil suudeti visualiseerida üksikuid raskeid aatomeid õhukestes süsinikusubstraatides.
Taustainfo
pisi|TEM-i ehitus
Elektronid
Teoreetiliselt on valgusmikroskoobi maksimaalne võimalik lahutavus (d) määratud valgusosakeste lainepikkusega (λ) ja numbrilise apertuuriga (NA).
Ekraan
Kuna elektronide voogu ei ole võimalik otse palja silmaga vaadata, siis tekitatakse kujutis fluorestseeruvale ekraanile, mis on valmistatud 10–100 μm läbimõõduga tsinksulfaadi osakestest. Ekraani saab vaadata läbi spetsiaalse klaasiga kaetud akna, mille ees kasutatakse vaadeldavast täiendava suurenduse saavutamiseks veel ettelükatavat binokulaari. Ekraani all paikneb kas analoog- või digifotoaparaat kujutise jäädvustamiseks ja kuhu elektronkiirgus pääseb ekraani eest äratõstmisel.
Komponendid
pisi|
Vaakumsüsteem
Suurendamaks elektronide läbitava vaba tee pikkust on elektronmikroskoopides vaakum – rõhk on viidud tavaliselt nõnda madalale nagu 10−4 paskalit. Seda on vaja kahel põhjusel: esitaks aitab see ära hoida kaarlaengu katoodi ja anoodi vahel ning teiseks vähendab see võimalust, et elektronid võiksid kokku põrgata gaasi aatomitega (seda kokkupõrgete sagedust kirjeldabki mõiste elektronide vaba tee pikkus).
Kuna uuritavate proovide TEM-i lisamiseks peab objektihoidja olema eemaldatav ja vanematel TEM-idel olevad fotojäädvustussüsteemid eeldavad fotoplaatide väljavahetamist ning paratamatult vajab sellise mikroskoobi katood aeg-ajalt asendamist uuega, ei ole transmissioonelektronmikroskoobi puhul tegemist püsivalt vaakumisse suletud süsteemiga – selle külge on ühendatud pumbad ja kompressor vaakumi tekitamiseks ning hoidmiseks ja eemaldatavate osade juures paiknevad õhulukud.
Võrk ja objektihoidja
Nimetatutest odavaim on vask, mis on selliste võrkude materjalina ka kõige populaarsem. Kui aga võrgul oleks tarvis teha veel täiendavaid keemilisi reaktsioone, siis tuleks kasutada inertsemaid aluseid, nagu juba mainitud kuld ja plaatina või hoopis molübdeen või vanaadium. Odavuse tõttu leiavad kasutamist ka roostevaba teras ja nikkel, kuid need metallid tuleb eelnevat demagneetida.
Üheks võrkusid iseloomustavaks suuruseks on mesh, mis mõõtühikuna näitab silmade arvuga tolli kohta. Antud juhul on see enamasti 150–300. Seejuures varjavad suuremate silmadega võrgud vähem proovi aga väiksemasilmalised toetavad seda paremini. On kasutusel palju erinevaid võrkude tüüpe, mille materjal ja konstruktsioon sõltuvad eelkõige sellest, mida nendega uuritakse. Levinud on isegi võrgusuurused metallist alused, kus keskosa on kaetud spetsiaalse kilega (formvar, kolloodion), millele lõik toetub ja kus seega puuduvad uuritavaid struktuure varjata võivad metallosad. Seerialõikude meetodi kasutamisel on sellised alused aga lausa asendamatud.
Võrkude standardne läbimõõt on 3,05 mm, mille järgi on kohandatud ka proovide hoidmiseks kasutavad objektihoidjad. Vahel leiavad kasutust ka 2,3 mm võrgud, aga seda pigem mineraloogias, kus mineraalide uurimisel võib tarvis minna suurema kaldenurga rakendamist ning kus kasutatavad materjalid võivad olla üliharuldased.
pisi|300px
Elektronläätsed
TEM-is ei saa kasutada klaasist või kvartsist läätsi, kuna need neelaksid elektrone. Küll saab aga elektronkiirt mõjutada magnetväljaga, kuna elektronide näol on tegu laetud osakestega.
TEM-i kolonni on paigutatud mitmed elektromagnetilised läätsed ehk elektronläätsed: kondensorläätsed, objektiivlääts, vahelääts ja projektorlääts, ning nad on loodud töötama sarnasel põhimõttel nagu optilised läätsed, et nad fookustaksid paralleelsed kiired mingile kindlale punktile optilisel teljel. Seega vastavalt vajadusel nad kas koondavad või hoopis hajutavad elektronmikroskoobi kolonni läbivat elektronkiirt.
Suurem osa TEM-ides kasutatavatest elektronläätsedest koosneb elektrit läbilaskvatest keerdudest ehk poolidest, milles tekib elektri toimel magnetväli, mis paneb nad tööle kui kumerad läätsed. Tekitatav magnetväli peab olema radiaalselt sümmeetriline, kuna kõrvalekalded sellest põhjustavad aberratsioone nagu astigmatism, mis süvenevad veelgi sfäärilise ja kromaatilise aberratsiooni mõjul.
Muutes voolu parameetreid on võimalik saavutada lõplik suurendus ja lahutusvõime. Objekti teravustamine viiakse läbi voolutugevuse muutmisega objektiivläätse poolis ja suurendust saab muuta voolutugevuse muutmisega projektorläätse poolis.
Elektronläätsi valmistatakse rauast, raua-koobalti või nikli-koobalti sulamitest nagu permalloi. Need on valitud nende magnetiliste omaduste tõttu nagu magnetilise küllastumus, hüsterees ja läbitavus.
Uuritavate proovide ettevalmistamine
Uuritavate proovide ettevalmistamine transmissioonelekronmikroskoopiaks on üsna pikk ja keeruline protsess. See hõlmab nii materjali ettevalmistamist lõikamiseks, lõikamist ennast kui ka viimasele eelnevat või järgnevat kontrasteerimist (vastab valgusmikroskoopias kasutavale värvimisele), et (raku)struktuure paremini välja tuua. Sõltuvalt uuritavast materjalist ja kasutavast tehnikast tuleb valida antud momendil optimaalne töötlus.
Fikseerimine
Preparaat peab olema fikseeritud, et seda oleks üldse võimalik lõigata, ja veetustatud, et vaakumis sealt muidu aurama hakkav vesi proovi lõhki ei kisuks. Fikseerimine käib üsna sarnaselt valgusmikroskoopias kasutatavate meetoditega; selleks saab kasutada nii orgaanilisi solvente, ristsidemeid tekitavaid aineid, sisestamist parafiini kui ka külmlõikude tegemist. Viimasena mainitu on nimetatuist parim, kuna muudab uuritavaid struktuure minimaalselt, aga seab ühtlasi tingimuse, et preparaat ei tohi mingil juhul üles sulada ning seega peab TEM võimaldama preparaati vedela lämmastikuga pidevalt jahutada.
pisi|Vee peal ujuvad umbes 70 nm paksused lõigud, mis on värskelt ultramikrotoomi all lõigatud. Teemantnoa serv paikneb veepiiril. Proov on kinnitatud metallsilindri külge, mis on näha pildi üleval nurgas
Lõikamine
Kuna lõigud tulevad äärmiselt õhukesed, peab lõigatav olema spetsiaalselt ette valmistatud. Kohati on vajalik ka enne vastavaid üliõhukesi lõike tegeva ultramikrotoomi kasutamist eelnevalt nõndanimetatud poolpakse lõike (läbimõõduga 0,5–2 mm) teha, et valgusmikroskoobi abil sobiv koht üliõhukeste lõikude tegemiseks kindlaks määrata.
Ultramikrotoomi all toimub lõiketera edasilükkamine üldiselt kas soojuspaisumise või mehaaniliste meetodite abil ning seda, kui õhukesi lõike on võimalik valmistada, määrab lisaks mikrotoomile ka lõiketera kvaliteet. Parimad on teemantnoad, kuid laialdast kasutust leiavad ka klaasist valmistatud lõiketerad, mis on oluliselt odavamad ning mida saab otse laboris valmistada.
Proovi pinnale laengute tekkimise vältimiseks kaetakse neid vahel üliõhukese, vaid mõne nanomeetrise elektrit juhtiva kihiga, milleks sobib hästi näiteks süsinik. Seda saab teha nii vaakumaurustus- kui ka kihtsadestusmeetodil.
Kontrasteerimine
pisi|Lõik [[Bacillus subtilis 'est. Pildistatud Tecnai T-12 TEM-iga. Mõõtjoone pikkus on 200 nm]]
Kontrasteerimisel leiavad enim kasutust osmiumtetraoksiid (OsO4), mis suurendab sisemembraanistiku elektrontihedust ning värvib rakkudes paiknevaid lipiide. Palju kasutatakse uranüülatsetaati, mis kujutab endast atsetaatvormis uraani soola ja mis "värvib" nukleiinhappeid sisaldavaid struktuure, fosfolipiide ja taimede rakuseinu, ning pliisoolasid, mis suurendavad enamiku rakukomponentide elektrontihedust. Taimerakkude seinte esiletoomiseks leiab kasutust ruteenimpunane, mis kontrasteerib raku pinnal olevaid mukopolüsahhariide. Fosfovolframhapet saab abiks võtta, kui on tarvis kontrasteerida aluselisi valke, glükoproteiide ja polüsahhariide.
Transmissioonelektronmikroskoopiast Eestis
Tartu Ülikoolis on kaks töötavat transmissioonelektronmikroskoopi, millest vanem pärineb 1990. aastate algusest ja uuem 2010. aastatest. Uuemat kasutatakse loodus- ja tehnoloogiateaduskonnas ning vanemat arstiteaduskonnas. Varem kasutati LOTE-s 1980. aastatel Rootsist saadud TEM-i.
TEM (mudel EM-125) on olemas ka Tallinna Tehnikaülikooli materjaliuuringute keskuses.
Valgjärve telemast
pisi|Valgjärve telemast
Valgjärve telemast on telemast, mis asub Põlvamaal Kanepi vallas Pikareinu külas.
Mast valmis juunis 1988 ja oli sel ajal Baltimaade kõrgeim tipp. See on tänini merepinna suhtes kõrgeim rajatis Eestis.
Ehituslik kõrgus – 347 m
Alus merepinnast – 187 m
Koordinaadid – N58°05, E26°40
FM-saatjad – Vikerraadio, Raadio 2, Klassikaraadio, Raadio Elmar, Kuku
Televisioonisaatjad –, DTV
Lgov
Lgov on linn Venemaal Kurski oblastis, Lgovi rajooni keskus. Asub Seimi jõe ääres, 80 km Kurskist läänes.
Ajalugu
Linna on mainitud kroonikas 1152. aastal nimega Olgov. Linn hävitati mongolite poolt. Endise linna kohale rajati 1669. aastal klooster, mis tegutses 1764. aastani.
Lgovis on sündinud kirjanik Arkadi Gaidar.
Tabulatuur
pisi|Numbrilise [[vihuelatabulatuuri näide raamatust "Orphenica Lyra" (Miguel de Fuenllana, 1554). Punased numbrid märgivad lauldavat meloodiat]]
Tabulatuur (ladina keeles tabulatura) on muusikainstrumendikeskne noodikiri, mille puhul noteeritakse tavaliselt mänguvõtteid või sõrmestust.
Tabulatuur oli levinud 14.–18. sajandil (renessanss- ja barokkajastul) võrdväärse noodikirjana helikõrgusliku noodikirja kõrval. Tänapäeval kasutatakse seda enamasti rokk-, pop-, rahvamuusika, ragtime ' i ja bluusi noodistamisel. Tabulatuuri on peamiselt kasutatud soolorepertuaari jaoks.
Lautotabulatuuris on noodijoonte asemel kujutatud lauto keeled, millele märgitakse numbrite või tähtedega sõrmestus. Orelitabulatuuris kasutatakse oreli klahve tähistavaid tähti. Euroopas kasutati saksa, hispaania ja itaalia tüüpi orelitabulatuure. On mitut tüüpi okariinitabulatuure. Hispaanias ja Walesis kasutati tabulatuuri harfi mängimiseks.
Kitarri tabulatuur
Kitarri tabulatuur koosneb horisontaalsete joonte süsteemist, mis sarnaneb standardnoodikirja noodijoonestikuga, kuid kus iga joon tähistab ühte kitarrikeelt. Seega on tavalise kitarri tabulatuuril kuus joont, basskitarri tabulatuuril neli. Tabulatuuri kõige ülemine joon tähistab kõige kõrgema häälestusega keelt. Jooned võivad olla märgistatud vastavaid keeli tähistavate tähtede või numbritega (kõrgeim E-keel tähega E või numbriga 1, järgmine B-keel tähega B või numbriga 2 jne).
Joontele kirjutatud numbrid tähistavad krihve, mida kasutatakse soovitud helikõrguse saavutamiseks. Näiteks kõige ülemisele joonele kirjutatud number 3 tähendab, et mängija peab vajutama E-keelt kolmanda krihvi kohal. Number 0 tähistab sadulat – see tähendab, et mängida tuleb lahtist keelt. Akordide puhul märgib täht tabulatuuri all või kohal akordi alusnooti.
Akordid E, F ja G:
E|--0--1--3-- B|--0--1--3-- G|--1--2--0-- D|--2--3--0-- A|--2--3--2-- E|--0--1--3-- E  F   G
Alaküla (Märjamaa)
Alaküla on küla Rapla maakonnas Märjamaa vallas.
Ämmuste
Ämmuste on küla Viljandi maakonnas Viljandi vallas.
Aastatel 1991–2017 (kuni Eesti omavalitsuste haldusreformini) asus küla Tarvastu vallas.
Sidumisbatika
pisi|Sidumisbatikatehnikas värvitud pluus Sidumisbatika on tekstiilikunsti batikatehnika alaliik.
Tehnika
Kangas (üldjuhul 100% naturaalne, näiteks puuvillane või siid) või riideese seotakse nööridega ülitugevalt kokku. Sidumisel võidakse juurde panna ka kilet, puidust treitud vorme, kive ja muid esemeid. Ülikõvaks seotud "kaikaid" keedetakse potis tekstiilivärvis. Pärast loputamist, lahtisidumist ja põhjalikku pesemist võidakse protseduuri korrata, kasutades mõnda muud värvitooni või valgendit. Erinevate meetodite kombineerimise ja pideva eksperimenteerimisega saadakse nii abstraktseid kui ka kujutavaid tulemusi. Kogenumad sidumisbatika kunstnikud suudavad tulemust ülitäpselt suunata ja oma töid ka korrata.
Algaja harrastaja levinud viga on siduda nööre liiga nõrgalt. Tulemuseks on hajusad ja vähekontrastsed kujundid.
Sidumisbatika tehnikas on kõige enam värvitud riideesemeid, näiteks T-särke. On tehtud ka kardinakangaid ja isegi raamitavaid pilte.
Mart Saarma
Haridus
Ta lõpetas 1967. aastal Tartu 5. Keskkooli keemiakallakuga klassi ning 1972. aastal Tartu Riikliku Ülikooli bioloogia-geograafiateaduskonna biokeemikuna. 1975. aastal kaitses ta Artur Linnu ja Richard Villemsi juhendamisel bioloogiakandidaadi kraadi väitekirjaga "Исследование структуры и функции поверхности 80-S рибосом", milles käsitles loomarakkude valgusünteesi organelli – ribosoomi RNA struktuuri. 1987. aastal kaitses ta NSVL TA Molekulaarbioloogia Instituudis bioloogiadoktori kraadi väitekirjaga "Низкомолекулярные рРНК и их белковые комплексы эукариотической рибoсомы" (loomsete ribosoomide RNA-valgu interaktsioonidest). 1988. aastal sai professorikutse.
Mart Saarma on täiendanud end 1969. aastal Novosibirski Orgaanilise Keemia Instituudis, 1971. aastal Moskva Molekulaarbioloogia Instituudis ja 1982. aastal Friedrich Miescheri Instituudis Baselis.
Töökäik
1990. aastal valiti ta Helsingi Ülikooli vastloodud biotehnoloogia instituudi direktoriks ja professoriks. 1990–1996 oli ta ka Tartu Ülikooli raku- ja molekulaarbioloogia instituudi molekulaarbioloogia professor.
Tallinna Tehnikaülikoolis töötas Mart Saarma aastatel 1997–2015: geenitehnoloogia keskuse molekulaardiagnostika professor 1997–2002; geenitehnoloogia instituudi molekulaardiagnostika õppetooli bioeetika erakorraline professor 2002–2011; matemaatika-loodusteaduskonna geenitehnoloogia instituudi molekulaardiagnostika õppetooli bioeetika külalisprofessoriks 2011–2015.
Aastatel 2008–2009 juhatas Mart Saarma Soome Biokeskust. Alates 2010 on ta Soome Akadeemia professor ning alates 2019 Helsingi Ülikooli biotehnoloogia instituudi teadusdirektor.
1971–1972 oli ta NSVL TA Novosibirski Orgaanilise Keemia Instituudi, 1974–1976 Moskvas Molekulaarbioloogia Instituudi, 1982 Baselis Friedrich Miescheri Instituudi, 1984 Soomes Valtion Teknillinen Tutkimuskeskuse biotehnoloogia labori külalisteadur.
Eesti Teaduste Akadeemia liikmeks valiti Mart Saarma 1990. aastal molekulaarbioloogia alal. Ta kuulub akadeemia astronoomia ja füüsika osakonda.
Teadustöö
Mart Saarma peamised uurimisvaldkonnad on olnud ribosoomi madalmolekulaarsed ribonukleiinhapped ja nende valkkompleksid, taimede viirused ja viirusresistentsus (viiruste ja taimede vastastikuse mõju molekulaarsed mehhanismid), närvisüsteemi areng ja närvirakkude surma mehhanismid ning närvikasvufaktorite kasutamise võimalused neurodegeneratiivsete haiguste raviks.
Koos kaastöötajatega avastas ta 2007. aastal uue närvirakkude kasvufaktori CDNF.
Teadusorganisatsiooniline ja -administratiivne töö
Aastatel 1988–2002 oli Saarma ajakirjade Molecules and Cells, Molecular Biology, International Journal of Purine and Pyrimidine Research, International Journal of Developmental Neuroscience ja Journal of General Virology ning (aastast 2002) Annales of Neurology toimetuskolleegiumi liige. Ta on olnud paljude kodu- ja välismaiste teadusseltside ja -organisatsioonide liige, sh Eesti Biokeskuse juhatuse liige (1986–1997), Tartu Ülikooli Eesti geenivaramu nõukogu (aastast 2000), Eesti Teadus- ja Arendusnõukogu (2001–2021), Euroopa Bioloogilise Keemia Seltside Föderatsiooni juhatuse liige (1985–1990), Helsingi Biokeskuse juhatuse aseesimees (1994–2006), Heidelbergi ülikooli Neurobioloogia Keskuse nõukogu esimees (aastast 2002), Göttingeni ülikooli Neuroteaduste Keskuse rahvusvahelise nõukogu liige (aastast 2002) jm.
Mart Saarma on Tallinna Tehnikaülikooli nõukogu liige.
Tunnustus
2010. aastal sai instituudi direktori Mart Saarma juhitud töörühm Helsingi Ülikooli biotehnoloogia instituudis Hollywoodi filminäitlejalt Michael J. Foxilt Parkinsoni tõve uue ravimi väljatöötamiseks 400 000 euro suuruse annetuse.
Isiklikku
Mart Saarma vanemad olid Tartu Riikliku Ülikooli arstiteaduskonna professorid Valve Erika Saarma ja Jüri Saarma. Ta on Märt Saarma onupoeg ja Helle Simmi õepoeg.
Noorpõlves on Mart Saarma aktiivselt tegelenud korvpalliga, mängides aastaid Eesti koolinoorte meeskonnas. Hiljem on tema tegemistele vaheldust pakkunud tennisemäng, teatrikülastused ning ilukirjandus.
Tõnu Runnel
Tõnu Runnel (sündinud 26. septembril 1981) on eesti disainer ja ettevõtja, Fraktali ja Edicy looja.
Tõnu Runnel on kirjanik Hando Runneli poeg. Ta kuulub korp! Vironia liikmeskonda.
Hays plc
Hays plc (lse: HAS) on Inglismaa ettevõte, mis osutab värbamisteenust. Ettevõte on noteeritud Londoni börsil ja sisaldub ka FTSE 250 Indexis.
Ajalugu
Ettevõte asutati 1867. aastal kui kaioperaator, kes majandas ka ladusid Thamesi jõe ääres. Kuigi tegevus ise ulatub tagasi 17. sajandisse. Hays Wharf (eesti keeles: kai) eksisteerib ka tänapäeval kaubanduse ja restoranide keskusena Hay's Galleria.
Hays oli esimene ettevõte Londoni börsil 1958. aastal ja laiendas 1960ndatel oma tegevust muudele seotud aladele nagu transport ja logistika. Kuna Londoni sadama tähtsus langes, siis oli nende kai viimane, mis seal 1969. aastal suleti.
Kuveidi investeerimisfirma omandas 1975. aastal 34% firmast ning tõstis oma osaluse 100 protsendile 1980. aastal. 1981. aastal investeerisid nad toiduainete tootmisse, keemiatööstusse ja kontoriteenustesse. 1986 ostsid nad firma Career Care Group. Kuveidi investorid müüsid firma juhtkonnale 1987. aastal ja 1989 läks ta tagasi börsile. 2001 müüs ettevõte maha oma keemiatööstuseharu. 2003. aastal otsustati hakata tegelema ainult värbamisteenustega.
Tänapäeval pakub Hays värbamisteenust peamiselt teenistujate (raamatupidajate, pangateenistujate, kindlustustöötajate, juristide, haridustöötajate jpt) leidmiseks. Ettevõttes töötab 5700 värbamiskonsultanti, kes tegutsevad 391 büroos 27 riigis üle terve maailma. Peale värbamise tegeleb ettevõte ka palgauuringute, töötajate allhanke ja psühhomeetrilise hindamisega.
Andres Mähar
Andres Mähar (sündinud 2. veebruaril 1978 Tartus) on eesti näitleja.
Haridustee
Õppis Türi Keskkoolis ja laulis Türi Poistekooris. 1996. aastal astus Eesti Muusikaakadeemia Kõrgemasse Lavakunstikooli Ingo Normeti juhendatud kursusele (XIX lend), mille lõpetas 2000. aastal.
1. augustil 2000 liitus Tartu teatri Vanemuine kollektiiviga, kus esines nii sõnalavastustes kui ka muusikalides ja operettides. Aastatel 2006–2011 oli Andres Mähar Teater NO99 koosseisuline näitleja. Juunis 2011 naasis ta Vanemuise teatrisse.
Lisaks teatrirollidele on Mähar mänginud filmides ja telesarjades.
2018. aastal pälvisid Andres Mähar ja Priit Strandberg neljatärnihotelli London stipendiumi, mis võimaldas neil sõita selle toel end täiendama Euroopa teatripealinna Londonisse.
Näitlejana teatris
2000
2001
2003
2004
Batika
pisi|Vahaga valamine pisi|Batika meister Indoneesias 2020. aastal Batika ehk batik on Indoneesia päritolu tekstiilikunsti tehnika – riide värvimine selle osalise katmise abil.
Andres Mähar
Näitlejana teatris
2005
Batika
Katmismeetodeid on erinevaid. Neist levinuim on kuumvahaga ositi valamine, mille puhul vahaga kaetud alale riidevärv ligi ei pääse. Vaha baasil batika arvatakse olevat enam kui tuhat aastat vana, selle juured ulatuvad tõenäoliselt iidsesse Egiptusse ja Sumerimaale.
Andres Mähar
Näitlejana teatris
2006
2007
2008
2009
2010
Aruküla (Märjamaa)
Aruküla on küla Raplamaal Märjamaa vallas.
Andres Mähar
Isiklikku
Ta on abielus ja tal on kolm poega.
Ruslana
thumb|Ruslana thumb|Ruslana pisi|Ruslana [[Euromaidani laval Kiievi keskväljakul (29. november 2013)]] Ruslana (ukraina Русла́на Степа́нівна Лижи́чко; Ruslana Lõžõtško; sündinud 24. mail 1973 Lvivis Ukrainas) on ukraina laulja, kelle esitatud laul "Wild Dances" võitis 2004. aastal Eurovisiooni lauluvõistluse.
Ruslana osales Ukraina revolutsioonilistes sündmustes 2013. aasta novembris – 2014. aasta veebruaris, olles Euromaidani üks juhtfiguure.
Albumid
2023. aasta maikuus teadustas Ruslana, et tal on valmimisjärgus uus album "Дике серце", "Metsik süda". Selle esimene singel ("Лірниця", "Lüüramängija"), ilmus juunis.
Olemine
Olemine (vanakreeka keeles to einai, ladina keeles esse, saksa keeles Sein) oli 20nda sajandini filosoofia peamine uurimisala. Olemisega tegelev filosoofia valdkond on ontoloogia.
Olemise mõiste
Traditsiooniline loogika käsitleb olemist kõige üldisema mõistena, mis ühendab kõiki üldisuse taseme poolest madalamaid mõisteid ning on seetõttu mõistetest kõige fundamentaalsem ja tähtsam. Samas võib väita, et oma üldisuse tõttu on olemine kui mõiste kõige ebamäärasem, kuna ei määratle sisuliselt mitte midagi. Tihti käsitletaksegi olemist koopulana, mis on väites subjekti ja predikaati ühendav ollus, kuna hõlmab igal juhul neid mõlemaid.
Olemine ise
Tänapäeva kontinentaalne ontoloogia mõistab olemist kaasnevana iga asjaga, mis mingil viisil on. Seega, kui mingi asi mingil viisil on, siis peab sellel asjal olema ka olemine. Kui aga seda olemist pole võimalik kuidagi tuvastada või määratleda, siis tekib kahtlus, kas see asi, mida väidetakse olevat, ikkagi üldse on või pole ta hoopiski mitte. Kuna aga asjad ju kõigest hoolimata ikkagi on, siis ei saa käsitleda olemist üldmõistena kui kõige tühjemat ja ebamäärasemat — järelikult pole olemine üldse mõiste ning tuleb määratleda muul viisil.
Ajalugu
Keeruline on leida filosoofi, kes poleks olemisega mingis ulatuses tegelnud, olgu siis selle käsitlemise vajadust kritiseerides või õigustades.
Vooru
Vooru (ka Vuuru) on küla Viljandi maakonnas Viljandi vallas.
Mudiste – Suure-Jaani – Vändra maantee
Mudiste – Suure-Jaani – Vändra maantee (registrinumbriga 57) on üks Eesti tugimaanteedest.
See saab alguse Mudiste külas Imavere – Viljandi – Karksi-Nuia maantee 32. kilomeetril. Tee pikkus on 42,8 km. Tee lõpeb Allikõnnu külas Pärnu–Rakvere–Sõmeru maantee 43. kilomeetril.
Toktogul
Asula on nime saanud poeedi ja laulja Toktogul Satõlganovi järgi.
Vooru
Läbi küla voolab Vooru oja ning külas asub Umbjärv.
Külas on asunud Vooru mõis.
Mudiste – Suure-Jaani – Vändra maantee
Asulad Mudiste – Suure-Jaani – Vändra maanteel
Mudiste küla, Tällevere küla, Nuutre küla, Lõhavere küla, Päraküla küla, Lahmuse küla, Põhjaka küla, Vihi küla, Kootsi küla, Kaansoo küla, Veskisoo küla, Võiera küla, Tagassaare küla, Suurejõe küla, Kose küla, Säästla küla, Kirikumõisa küla, Kalmaru küla, Vändra alev, Allikõnnu küla.
1912
1912. aasta (MCMXII) oli 20. sajandi 12. aasta. See oli liigaasta.
Majlõ-Suu
Majlõ-Suu on linn Kõrgõzstanis Džalal-Abadi oblastis. Asub 100 km kaugusel oblastikeskusest Džalal-Abadist 800–900 m kõrgusel merepinnast.
Tõnu Tuvikene
Tõnu Tuvikene (28. juuni 1952 – 13. märts 2010 ) oli eesti astrofüüsik ja rakendusmatemaatik. pisi|Tõnu Tuvikene (süsi)
Ta lõpetas aastal 1970 Tartu 1. Keskkooli ja aastal 1975 Tartu Riikliku Ülikooli astrofüüsikuna.
Majlõ-Suu
Aastatel 1946–1968 tegutses linnas kaevandus- ja keemiakombinaat. Selle aja jooksul kaevandati linna lähedalt nõukogude tuumatööstuse jaoks 9100 tonni uraanimaaki. Uraanimaaki toodi sinna töötlemiseks ka Saksa DV-st, Bulgaariast ja Tšehhoslovakkiast. Linna lähedal asub üks maailma suurimaid radioaktiivsete jäätmete hoidlaid. 2006. aastal nimetas Blacksmith Institute Majluusuud ühena maailma 10 kõige reostatumast linnast.
Tõnu Tuvikene
Kuni aastani 1988 oli Tartu Observatooriumi insener ja nooremteadur tähtede füüsika uurimisel. Seejärel töötas arvutite alal (Eesti Hariduse ja Teaduse Andmesidevõrgu EENet programmeerijana).
Mälestuse jäädvustamine
Tema auks on nimetatud asteroid 11829 Tuvikene, mille avastas Henri Debehogne Belgia Kuninglikust Observatooriumist. Koos Tuvikesega sai mais 2011 omanimelise asteroidi ka kauaaegne Tõravere astronoom Izold Pustõlnik. Tegemist oli Chris Sterkeni algatusega, kellel Debehogne palus avastatud asteroididele nimed panna.
Jüri Kuum
Jüri Kuum (16. mai 1922 Tällevere, Viljandimaa – 30. juuni 2009 Tartu) oli eesti põllumajandusteadlane.
Ta töötas Eesti Põllumajanduse Akadeemias professorina 1971–1992.
Tema erialaks olid maaparanduse küsimused.
Jüri Kuuma initsiatiivil asutati 1968. aastal Ülenurmel Eesti Põllumajandusmuuseum.
Tema juhatusel pandi mälestustahvel esimese Eesti põllutöökooli asupaika Kõos.
Professor Kuum on oma töid avaldanud muu hulgas ajakirjades Eesti Põllumajandus ja Sotsialistlik Põllumajandus. Aastatel 1949–2007 ilmus teadusväljaannetes ja ajakirjanduses ligi 500 tema artiklit.
Paul Vaarask
Paul Vaarask (18. oktoober 1896 Veriora vald, Võrumaa – 4. juuni 1980 Tallinn) oli eesti keeleteadlane ja pedagoog.
Haridus
Vaarask lõpetas 1917 Tartu Õpetajate Seminari, 1925 eksternina Tallinna Reaalkooli, 1929 Londoni Ülikooli kursused inglise keele foneetika ja intonatsiooni alal, 1931 Tartu Ülikooli õigusteaduskonna, sai 1932 Tartu Ülikoolis inglise ja 1940 vene keele õpetaja kutse, oli 1948–1951 Leningradi ülikooli (kaugõppe) aspirantuuris, filoloogiakandidaat (1951, Leningradi ülikool), väitekiri "Критический очерк учений о речевой интонации и интонационно-грамматическое членение речи в английском языке в сравнительном аспекте с эстонским языком", filoloogiadoktor (1967, Gruusia Teaduste Akadeemia Keeleinstituut), väitekiri käsitles kõne intonatsioonilisi vahendeid.
Töökohad
Vaarask oli 1917–1944 mitmel pool Eestis (1918–1920 ka Venemaal) õpetaja ja koolidirektor (sh Tallinna Inglise Kolledži asutajaid 1936 ja aastani 1940 direktor), 1944–1950 Vabariikliku Õpetajate Täiendusinstituudi võõrkeelte kabineti juhataja, aastast 1945 Tallinna Pedagoogikaülikooli keelte (aastast 1946 võõrkeelte) kateedri õppejõud, sh 1947–1972 kateedri juhataja, 1953–1967 dotsent, 1967–1972 professor; koostanud inglise ja saksa keele õpikuid jm õppevahendeid, olnud nende toimetaja.
Oli Eesti NSV Haridusministeeriumi (1945–1950), Eesti NSV Kõrg- ja Keskerihariduse Ministeeriumi võõrkeelte komisjoni esimees (1960–1972) ning Eesti NSV Teaduste Akadeemia võõrkeelte eksamikomisjoni liige (1952–1976).
Uurimisvaldkonnad
Vaaraski uurimisvaldkonnad olid üld- ja võrdlev keeleteadus, kõne intonatsioonilised vahendid ning inglise keele õpetamise metoodika.
Isiklikku
Paul Vaaraski abikaasa Johanna Vaarask oli samuti pedagoog. Nende tütar Aili Vaarask oli arst (neuroloog).
Toronto Estonia segakoor
Estonia on 1976. aastal asutatud segakoor, mis tegutseb Kanadas.
Löbnitzi vald (Saksimaa)
Löbnitz on vald Saksamaal Saksimaa Põhja-Saksi kreisi põhjaosas.
Vallaosad
Valda kuuluvad Löbnitz-Roitzschjora, Sausedlitz-Reibitz.
Umbjärv (täpsustus)
Umbjärv on mitme Eesti järve nimi:
Esimene Tšetšeenia sõda
Esimene Tšetšeenia sõda oli Itškeeria Tšetšeeni Vabariigi ja Venemaa Föderatsiooni vaheline relvakonflikt, mis kestis 1994. aasta detsembrist 1996. aasta augusti lõpuni.
Tšetšeenia kuulutab end iseseisvaks
6. septembril 1991 tungisid Džohhar Dudajevi juhitud Tšetšeeni Rahvakongressi liikmed Tšetšeeni-Inguši Autonoomse Vabariigi Ülemnõukogu istungile eesmärgiga välja kuulutada iseseisvus. Intsidendis hukkus kohaliku kommunistliku partei juht Vitali Kutsenko, kes kas tõugati esimese korruse aknast alla või kukkus põgenemisel. See põhjustas Tšetšeeni-Inguši Autonoomse Vabariigi valitsuse laialisaatmise.
Järgneval kuul kuulutas Dudajev välja Tšetšeenia iseseisvuse ja ta valiti Tšetšeenia esimeseks presidendiks. Riik nimetati Itškeeria Tšetšeeni Vabariigiks ja kuulutati Venemaast täiesti sõltumatuks.
Kodusõda Tšetšeenias
Aastal 1992 kirjutasid tšetšeenide ja inguššide juhid alla kokkuleppele, millega Tšetšeeni-Inguši Autonoomse Vabariigi ala jagati kaheks, nii et Inguššia läks Venemaa koosseisu ja Tšetšeenia jäi iseseisvaks.