cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Avaliku ja erasektori koostöö
Olemus
Sulev Mäeltsemees Tallinna Tehnikaülikoolist on kirjutanud, et paljude sotsiaalmajanduslikud ülesanded Eestis on pandud kohalikule omavalitsusele ja seetõttu peavad nad leidma nende majandusharude infrastruktuuri arendamisel sobivaid lahendusi. Pealinnas Tallinnas on kujunenud avaliku ja erasektori koostöö projektidena. See teema on Eestis väga noor ja puuduvad vajalikud uurimistööd ja teaduslikud publikatsioonid. Teemakohaseid artikleid on ajakirjanduses avaldatud, aga need teenivad peamiselt poliitilisi eesmärk. (41 Sulev Mäeltsemees).
Avaliku ja erasektori partnerlus võib hõlmata infrastruktuuri rahastamist, projekteerimist, ehitamist, renoveerimist ja haldamist, mõnel juhul on aga partnerlus seotud teenuste osutamisega, mida teevad tavaliselt avalik-õiguslikud asutused.
Riigi ja kohaliku omavalitsusüksuse põhitegevus on avalike ülesannete täitmine. Avalik ülesanne ehk haldusülesanne on igasugune riigi või kohaliku omavalitsuse ülesanne, mis tuleneb otse seadusest või mis on tuletatud tõlgendamise teel vastavast õigusnormist. (Averus 1.1)
Erasektori lepinguline kaasamine
Avalikul ja erasektoril on võimalik koostööd teha eelkõige eraettevõtete kaasamises riigi ja kohalike omavalitsusüksuste ülesannete täitmisse. Võimalus on seda teha tsiviilõiguslikus vormis või halduslepingu) alusel. Lisaks on võimalik koostöö eesmärgiks luua ühine juriidiline isik.
Tähtsus
Kolm peamist põhjust, mis motiveerivad valitsusi koostööle erasektoriga:
AE-koostöö pooldajad toovad esile, et erafinantseeringuta jääksid paljud haiglad ja koolid ehitamata, sest riigil pole lihtsalt piisavalt ressursse. Nad väidavad ka, et koostöö avaliku sektori ja ettevõtjate vahel tõstab avalike teenuste kvaliteeti.
Viimase kahe aastakümne jooksul sõlmiti Euroopa Liidus rohkem kui 1400 AE-koostöö tehingut, mille hinnanguline kapitaliväärtus on 260 miljardit eurot. 2008. aastal alanud finantskriis vähendas AE-koostöö tehingute arvu ligi 40%. See on tõstnud olulist survet valitsustele, kes on harjunud toetuma partnerluslepingutele ettevõtjatega kui tähtsatele vahendile, mis aitab rajada pikaajalisi infrastruktuuriprojekte ja osutada nendega seotud teenuseid. See toimus täpselt sellisel ajal, kui investeeringuid avaliku sektori infrastruktuuri peeti tähtsaks vahendiks, et säilitada majandustegevus aktiivsena kriisi ajal. AE-koostöö tähtsuse tõttu majandustegevuse aktiviseerumises ning nende tehingute keerukuse tõttu loodi Euroopa PPP eksperdikeskus, et toetada avaliku sektori suutlikkust rakendada avaliku ja erasektori partnerlust ning jagada õigeaegselt lahendusi probleemidele, mis on tavalised kogu Euroopas avaliku ja erasektori partnerluses.
Inga Murula on kirjutanud (I. Murula…), et erasektor suudab riske paremini kontrollida. Riskide jagamine poolte vahel peaks motiveerima erasektorit teostama ja juhtima projekti võimalikult efektiivselt. Tasu makstakse erasektorile ainult juhul, kui projekt vastab seatud eesmärkidele ja standardile. Avalik sektor peaks keskenduma teenuste pakkumise planeerimisele ning teostab jälgimist. Rahvusvaheline kogemus on näidanud, et erasektori poolt PPP raames on kvaliteetsem võrreldes traditsioonilise hankelepinguga.
Vastuolud
Kriitikud süüdistavad eraettevõtteid pealiskaudsuses, et maksimeerida kasumit, ning üldiselt leitakse, et partnerlus on enamasti läbipaistmatu ja kulukam kui tavaline riigihange ehk liialt ärimehi soosiv. Ka Eestis on antud väide päevakorral, sest näiteks munitsipaalhoonete rajamisega Tallinnas said ehitusfirmad suuri kasumimarginaale.
Levinud probleem AE-koostöö projektidega on see, et erainvestorid saavad suuremat kasumit, kui seda on valitsuse võlakirjade määr, kuigi enamik või kogu tuluga seotud riskid kannab avalik sektor. Mure seisneb selles, et lõpptulemusena on maksumaksja see, kes peab finantseerima riigi võla tagasimaksmist.
Eestis on AE-koostöö projektide tõttu tekkinud tugev vastasseis rahandusministeeriumi ja Tallinna linnavalitsuse vahel. Kõneainet pakub see, kas AE-koostöö projektid tuleb arvestada linna laenukoormuse sisse või mitte ning kuna rahandusministeerium leiab, et peab, siis seega pealinn ei saa laenukoormuse ületamise tõttu enda kavandatud objekte ehitada.
Avalik sektor ei saa delegeerida riigi tuumikfunktsioone erasektorile ja need seisukohad ei ole aastate jooksul muutunud. Näiteks on Eesti raha emissiooni ainuõigus Eesti Pangal, kes korraldab raharinglust ja seisab hea vääringu stabiilsuse eest. (EV Põhiseadus § 111). Samuti on avaliku sektori ülesanded välissuhtlus, justiitsotsuste sundtäitmine ja seadusandlus.
Eestis puuduvad avalikult kaubeldavad riiklikud või omavalitsuste võlakirjad. Riiklikul tasandil puudub selleks vajadus, kuna Eestil on juurdepääs EL finantsvahenditele. Samas on omavalitsuste laenukohustused seotud eelarvetuludega, muutes munitsipaalvõlakirjad ebaotstarbekaks. Erakapitalil puudub võimalus investeerida avaliku sektori projektidesse, viiakse sageli välisturgudele
Euroopa Liidu tasand
Euroopa Liidu tasandil saab avaliku ja erasektori partnerlus tagada täiendava mõju tähtsatele projektidele, mis on suunatud ühiste poliitiliste eesmärkide saavutamisele nagu kliimamuutuste vastu võitlemine, alternatiivsed energiaallikad, taskukohased tervishoiuteenused jne.
Avaliku ja erasektori pädevuse ja raha ühendamine saab kaasa aidata majanduse elavnemisele ja turgude arenemisele.
Euroopa Liidus on avaliku ja erasektori koostöö olnud transpordivaldkonnas (maanteed, raudteed), üldkasutatavate hoonete ja sisseseadete puhul (koolid, haiglad, vanglad) ja keskkonnavaldkonnas (jäätmekäitlus, veetöötlus).
Euroopa Liidus on avaliku ja erasektori partnerlus veel väga piiratud ja moodustab väikese osa kõigist avaliku sektori investeeringutest. Tihti on huvi puuduseks piisav ärihuvi (10). Koostöö on olnud märkimisväärne traadiga ja traadita lairibaühenduse valdkonnas, et kaotada digitaalne lõhe ja edendada üleminekut kiire interneti lairiba ühenduse teenusele.
Euroopa Ühenduste komisjon tegi 2009. aastal teatise Euroopa parlamendile ja nõukogule era- ja avaliku sektori investeeringute kasutamise elavdamise ja pikaajalise struktuurimuutuste saavutamiseks. (Euroopa Ühenduste …). Finants-ja majanduskriisiga toimetulekuks koostati ambitsioonikad kavad, mis peaksid aitama kaasa majanduskasvule. Avaliku ja erasektori partnerlus on koostöövorm, mille eesmärk on moderniseerida infrastruktuuri toimimist ja strateegiliste tähtsusega avalike teenuste osutamist.
AE-koostöö Eestis
Eestis on AE-koostöö kasutus väike, kuigi mõningates omavalitsustes avaliku ja erasektori koostöö toimib ning viimastel aastatel on märgata aktiviseerumist avaliku ja erasektori koostöös. Pikaajaliste lepingute raames on erinevates piirkondades renoveeritud koolimaju, ehitatud spordihooneid ja lasteaedu. Näiteks Tallinnas on viimasel kümnendil erasektori abiga renoveeritud mitukümmend koolihoonet ning AE-koostöö mudelit on hakatud kasutama ka lasteaedade puhul. Kui varasematel aastatel renoveeriti Tallinnas linnaeelarvest maksimaalselt üks kuni kaks kooli aastas, siis aastatel 2006–2008 renoveeriti tänu koostööle erapartneritega 16 kooli. Seega on AE-koostöö mudel koolide renoveerimise protsessi kiirendamisel osutunud vägagi efektiivseks. Tallinna elamuehitusprogrammi “5000 eluaset Tallinna" raames ehitati aastatel 2003–2007 erasektori abiga 3000 eluaset, s.o 600 eluaset aastas. Nüüdseks on projektiga edasi mindud ning linnavalitsus on kinnitanud Tallinna teise elamuehitusprogrammi, mis näeb ette 1000 uue korteri ehitust Kristiinesse ja Lasnamäele aastaks 2015. Teenustest on arvatavasti kõige laiemat kõlapinda saanud M-parkimine, mis on samuti avaliku ja erasektori koostööprojekt.
Mõned näited avaliku ja erasektori koostööprojektidest Eestis: Haapsalu veekeskus, Rakvere spordihoone, Jõhvi kontserdimaja, Pärnu kergejõustikuhall.
Hiljuti anti teada, et Eesti Maanteeamet valmistab ette Eesti suurimat PPP-projekti. Täpsemalt on tegemist Tallinna–Tartu–Võru–Luhamaa maantee Kose–Mäo lõigu ehituseks ja hoolduseks kavandatav avaliku ja erasektori partnerluse (PPP) suurprojekt. See on esimene rahvusvahelistele standarditele vastav avaliku ja erasektori partnerluse (PPP) projekt Eestis, mille hinnanguline maksumus on 173 miljonit eurot (seni kalleim projekt Eestis).
Avaliku ja erasektori partnerluse projekte on võimalik osaliselt rahastada struktuurifondidest. Arvatakse, et ELi ja riiklike eeskirjade kombineeritud projektid on keerulised ning eemaletõukavad. Paljudel juhtudel võib olla avaliku ja erasektori partnerlus kõige optimaalsem lahendus projektide rakendamiseks. Siin on vajalik liikmesriikide institutsionaalse suutlikkuse suurendamine. EL on ette näinud struktuurifondide kaudu olulisi võimalusi koostööks Euroopa Investeerimispanga, pankade investeerimisfondide ja erasektori partnerlust. (Euroopa Ühenduste …)
Viited
==Kirjandus ==
Bendestorf
Bendestorf on vald Saksamaal Alam-Saksi liidumaal Harburgi kreisis.
Valla pindala on 3,88 km². 31. detsembril 2017 elas seal 2427 inimest. Vald asub umbes 30 km Hamburgist lõunas.
Bendestorfi on esmamainitud 970. aastal.
Sõjajärgsetel aastatel oli Bendestorf tuntud oma filmistuudiote poolest, kus toodetud filmides esinesid Hildegard Knef (ka Hildegard Neff) ja teised tuntud Saksa näitlejad.
PP
PP võib tähendada järgmist:
Viinahaua
Viinahaua (saksa Wiinaauja; varem Määranõmme küla) on paikkond Pärnu maakonnas Tori vallas Rätsepa küla juures.
Paikkonnas elab eesti harrastusajakirjanik ja ühiskonnategelane Hillar Kohv.
Viinahaua nimi on tulnud sellest, et kunagi hallil ajal veeti hobustega talvel üle jõe jää lodjateest viinavaate ning üks viinavaat kukkunud hobuvankrilt maha ning vajunud läbi jõe jää põhja. Kuna selles kohas on jõgi sügav nagu haud ning viinavaat kukkus hauda.
Myonycteris torquata
Myonycteris torquata on käsitiivaliste seltsi tiiburlaste sugukonda kuuluv imetaja.
Aprillis migreeruvad tiined emased metsast savannidesse ja pöörduvad metsa tagasi augustis-septembris, et sünnitada.
Myonycteris torquata on levinud Angolas, Kamerunis, Kesk-Aafrika Vabariigis, Kongo Vabariigis, Kongo Demokraatlikus Vabariigis, Elevandiluurannikul, Ekvatoriaal-Guineas, Gabonis, Ghanas, Guineas, Libeerias, Nigeerias, Rwandas, Sierra Leones, Sudaanis, Togos ja Ugandas.
Myonycteris torquata, Epomops franqueti ja vasartiiburi vereseerumist on leitud Ebola viiruse vastaseid antikehi.
Osades riikides kuuluvad nad inimeste toiduvalikusse.
Meelerahu
Meelerahu ehk samatha (sanskriti keeles śamatha; paali keeles samatha; tiibeti keeles ⽌ zhi gnas; hiina keeles zhi; jaapani keeles shi) on budismis teine olulisim meeleharjutus analüüsiva vaatluse ehk vipassana kõrval.
Rahu (śamatha) ja selge pilk ehk eristav vaatlemine (vipaśyanā) tähistavad kahte väga olulist teostusviisi: püütakse äratada endas kõigesse rahulikku suhtumist ja selge pilguga kõike eristada.
Meelerahu saavutatakse keskendamisega ühele objektile, mistõttu selle üheks sünonüümiks on ’meele ühtekoondatus’ (sanskriti keeles cittaikāgratā). Meelerahu harjutamise eesmärgiks on meele täielik rahunemine, kontrollimatu mõtetevoolu ja tunnetetulva peatamine.
Algajate meelerahu harjutustes soovitatakse keskenduda hingamisele, kuid põhimõtteliselt võib keskendumise objektiks olla ükskõik missugune sisemine või väline seadmus (mõte, pilt, ese, kuju vms). Kui meelerahu on muutunud püsivaks ja sügavaks, loob see aluse Jhānade erinevate tasemete rakendamiseks analüüsiva vaatluse harjutustes.
Mõnes budismi suunas, eriti chanis, peetakse meelerahu ja analüüsiva vaatluse harjutamist teineteisest lahutamatuks, kuna meelerahuni on võimalik jõuda ainult meelt tähelepanelikult jälgides ja uurides; teiselt poolt aga saab meelt põhjalikult uurida ja analüüsida ainult meelerahu seisundis.
Drzewica
Drzewica on linn Poolas Łódźi vojevoodkonnas Opoczno maakonnas, Drzewica valla halduskeskus. Drzewica asub Tomaszów Mazowieckist umbes 33 km idas.
Drzewica sai linnaõigused 1429. aastal, kuid kaotas need 1870. aastal. 1987. aastal sai Drzewica linnaõigused tagasi.
Linna olulisim vaatamisväärsus on 16. sajandil rajatud Drzewica lossi hästi säilinud varemed.
Visusti mõis
Visusti mõis (saksa keeles Wissust) oli rüütlimõis Äksi kihelkonnas Tartumaal. Praeguse haldusjärele asub ta Jõgeva maakonnas Jõgeva vallas
Mõisat on mainitud 15. sajandi II poolest ja tollal kuulus ta Engedesitele.
Mõisa viimane omanik enne 1919. aasta mõisate võõrandamist oli Richard Nikolai von Oettingen.
Makro
Makro on informaatikas reegel või eeskiri, mis kirjeldab, kuidas sisendandmeid teisendada väljundandmeteks, vastavalt defineeritud protseduurile.
Seekelimaa
pisi|[[Seekelid|Seekelite lipp ja vapp.]] pisi|Ajaloolised [[seekelite ajalugu|seekelite toolid tänapäeva Rumeenias.]] Seekelimaa (ungari keeles Székelyföld, rumeenia keeles Ținutul Secuiesc (või Secuimea), saksa keeles Szeklerland, ladina keeles Terra Siculorum) on ajalooline ja etnograafiline piirkond Rumeenias. Piirkonna suurim linn ja keskus on Târgu Mureș.
Seekelid on ungarlaste hõim, nad on ajalooliselt elanud Ida-Karpaadide orgudes ja küngastel, tänapäeva Rumeenia Harghita, Covasna ja Mureși maakonna aladel.
Algselt tähendas Seekelimaa Transilvaanias asunud autonoomset seekelite tooli. Seekelitel oli isevalitsus ning oma haldussüsteem, mis kestis keskajast 1870. aastateni. Seekelite ja kohalike sakside toolide privileegid kaotati ning asendati komitaatidega 1876. aastal.
Seekelimaa sai 1920. aastal Trianoni rahulepinguga koos Transilvaania ja Ungari Kuningriigi idapoolsete osadega Rumeenia Kuningriigi osaks. Augustis 1940 anti Viini diktaadi tulemusel Põhja-Transilvaania koos Seekelimaaga Natsi-Saksamaa kontrolli all olevale Ungarile. Põhja-Transilvaania läks 1944. aastal Nõukogude Liidu ja Rumeenia vägede kontrolli alla ning nimetati pärast teist maailmasõda sõlmitud Pariisi rahulepingutega Rumeenia Sotsialistliku Vabariigi koosseisu.
Madjarite autonoomse piirkonna nime all olid mõned Seekelimaa piirkonnad 8. septembrist 1952 kuni 16. veebruarini 1968 võrdlemisi autonoomsed. Liikumine autonoomia poole kestab Seekelimaal tänapäevalgi.
Juno (täpsustus)
Juno on vanarooma jumalanna.
Seda nime kannavad veel:
Tauno Pukk
Tauno Pukk (2. september 1957 – 27. september 1983 Tartu) oli eesti ajaloolane.
Ta osales organisatsiooni Noor-Tartu tegevuses.
Ta lõpetas 1983. aastal Tartu Riikliku Ülikooli ajalooteaduskonna kunstiajaloolasena (diplomitöö "Mõningaid iseloomulikke jooni vene nõukogude maalikunstis aastail 1917–1925").
Nõukogude armee üleajateenijad mõrvasid Tauno Puki Tartus 1983. aasta septembris.
Bruckneudorf
Bruckneudorf on vald (Gemeinde) Austrias Burgenlandi liidumaal Neusiedl am See ringkonnas, Bruck an der Leitha ("Leitha sild") naabruses. Selle nimi tähendab silla uut küla, samas kui ungari versioon tähendab kuninglikku silda ja kuninglik viitab kuningas Franz I-le. Ajalooliselt ja geograafiliselt esindab Bruckneudorf Austria linna Bruck an der Leitha ulatust üle Austria piiri Ungarisse. See piir, mida sümboliseeris Leitha jõgi, eraldas Austria keisririiki Ungari kuningriigist (Tsisleitaania ja Transleitaania). Selle peamine praegune riiklik tähtsus tuleneb Austria liiduarmee Bruckneudorfi sõjaväeharjutusväljakust. Praegu asub seal ka Bruck an der Leitha raudteejaam, oluline raudteejaam Ungari ja Slovakkia piiride lähedal ning kus peatuvad peaaegu kõik seda läbivad rahvusvahelised rongid.
Ajalugu
Koos ülejäänud Burgenlandiga oli vald 1920./21. aastani Ungaris (Saksa-Lääne-Ungari). 1898. aastast, kuigi suuresti saksakeelne piirkond, pidi see Budapesti valitsuse ungari keele poliitika osana võtma ungarikeelse nime Királyhida. Pärast Esimest maailmasõda anti Saksa-Lääne-Ungari Saint-Germaini ja Trianoni rahulepingutega Austriale. Rooma ajal oli see piirkond juba tihedalt asustatud ja Villa Bruckneudorf, üks tähtsamaid Rooma villasid, mis Ida-Austriast avastatud, asub paar kilomeetrit idas.
Keiserlikus pargis (Kaiserpark) on tänapäeva Austria territooriumil ainus keiser Franz Joseph I mälestusmärk, mis kirjeldab teda tema teise tiitliga Ungari kuningas.
Sellesse linna on paigutatud peatükk raamatust "Vahva sõduri Švejki juhtumised maailmasõja päevil", mis käsitleb ungari kogukonna ja teiste Austria-Ungari rahvuste vahelisi suhteid.
pisi|Vallamaja
Transport
Raudtee: Bruck an der Leitha raudteejaam on Austria Ostbahnil oluline transpordisõlm ja Bruckneudorfi jaoks väga oluline.
Harmstorf
Harmstorf on vald Saksamaal Alam-Saksi liidumaal Harburgi kreisis.
Valla pindala on 5,97 km². 31. detsembril 2017 elas seal 829 inimest.
Berliini ja Brandenburgi ühinemine
Berliini ja Brandenburgi ühinemine on pärast Saksamaa taasühinemist on olnud üheks vastuoluliseks teemaks.
Saksamaa pealinn Berliin, olles korraga linn kui ka liidumaa, on täielikult ümbritsetud Brandenburgi liidumaaga, kus on suur eeslinnarahvastik. 2020. aasta seisuga töötas üle 225 000 Brandenburgi liidumaa elaniku Berliinis, lisaks on Berliinil ja Brandenburgil ühine ajalugu, murrak ja kultuur. Liidumaad teevad palju koostööd – neil on ühine avalik-õiguslik ringhääling rbb (Rundfunk Berlin-Brandenburg), Berliin-Brandenburgi lennujaam ja ka erasektoris teevad liidumaad palju koostööd – näiteks Berliin-Brandenburgi Tesla tehas. Alates 2000. aastate algusest on mõlemal liidumaal saanud domineerivaks parteiks SPD, kuid partei liidumaade harude vahel on ka erinevusi.
Erinevalt Berliinist on Brandenburgi SPD rohkem tsentristlikum, ruraalsem ja kultuuriliselt konservatiivsem, väljendades nii liidumaa meeleolusid, eriti väljaspool Berliin-Brandenburgi aglomeratsiooni. Näiteks Brandenburgi SPD on ajalooliselt toetanud liidumaal ligniidi kaevandamist, mis aga Berliinis on vägagi ebapopulaarne.
Berliini ja Brandenburgi ühinemine erineb teistest liidumaade ühinemisprotsessidest. Tavaliselt saab Saksamaa põhiseaduse artikkel 29 alusel liidumaade territooriumi ümberkorraldamine toimuda ainult föderaalseaduse vastuvõtmise läbi, kuid 1994. aastal lisati põhiseadusesse klausel (artikkel 118a), mille kohaselt võivad Berliin ja Brandenburg ühineda ilma föderaalse nõusolekuta, tingimusel, et ühinemine kiidetakse heaks rahvahääletusel ja ratifitseeritakse mõlema liidumaa parlamentide poolt.
Pärast selle klausli lisamist põhiseadusesse alustati 1996. aastal ettevalmistusi kahe liidumaa ühinemiseks. Juba veebruaris 1991 oli Berliini Saadikutekoda (Abgeordnetenhaus) heaks kiitnud võimaliku ühinemise Brandenburgiga. Aprillis 1995 võtsid Berliini ja Brandenburgi liidumaade valitsuskabinetid vastu ühinemisleppe, mille Berliini Saadikutekoda ratifitseeris 188-42 ja Brandenburgi Maapäev 88-64. Loodav liidumaa kandnuks nime Berliin-Brandenburg, mis olnuks umbes 6 miljonise elanike arvu ja sisemajanduse kogutoodanguga umbes 180 miljardit Saksa marka liidumaade hulgas kuuendal kohal. Ühiseks pealinnaks saanuks Brandenburgi liidumaa pealinn Potsdam, liidumaa vapiks olnuks kombineeritud Berliini karu ja Brandenburgi punane kotkas.
Ühinemisreferendum toimus 5. mail 1996. Ühinemist toetasid liidumaade valitsused, peamised parteid, meedia, äriühingud, ametiühingud ja kirikud. Ühinemise vastu olid Brandenburgi PDS ja rohelised, lisaks paljud kohalikud SPD poliitikud. Referendumil esitati kaks küsimust: kas liidumaade ühinemine peaks toimuma ja kas see peaks toimuma aastal 1999 või 2002. Ootamatult aga lükati referendumil ühinemine tagasi. Berliin hääletas ligi 8 protsendiga ühinemise poolt ja täidetud oli ka vajalik kvoorum, kuid Brandenburg laitis selle aga 26 protsendiga maha ja ka poolthääled jäid napilt alla kvoorumi. Kõige tugevam toetus ühinemise poolt Brandenburgis oli jõukamates endisele Ida-Berliinile lähedasemates eeslinnakreisides, näiteks Potsdam-Mittelmarki kreisis (39.50-59.62), nõrgim Frankfurti (Oder) linnas (32.39-66.92), Potsdamis oli tulemus 34.34-65.19.
Brandenburgis oli vastu hääletamise peapõhjusteks kartus langeda Berliini tagamaaks ja idenditeedi ja föderaalabi kaotus Berliinile, lisaks hirm Berliini suure, kasvava riigivõla ees. Berliinlased aga nägid ühinemises võimalust halduskulude vähendamiseks, lisaks, kuna Berliinil ei olnud sama kuulsusrikast ajalugu nagu Hamburgi ja Bremeni vabadel hansalinnadel (mis moodustavad ka omaette liidumaad), ei tundnud paljud valijad hirmu linn-liidumaa staatuse kaotamise üle, küll aga võrdsustamismaksete (Länderfinanzausgleich) kaotamise üle, Berliin oli nende suurim saaja.
Kui ühinemine oleks heaks kiidetud, oleks see regioonile Liidunõukogus kahjuks tulnud. Berliinil ja Brandenburgil on mõlemal Liidunõukogus neli kohta (kokku seega kaheksa), kuid ühinenuna olnuks vaid viis kohta ja maksimaalselt kuus (kuue miljoni elanikuga liidumaadel on viis ja seitsme miljoni elanikuga kuus kohta, mis on suurim, mis ühel liidumaal võib olla).
Ühinemise mahalaitmine lükkas tagasi kõik lootused kiireks ühinemiseks, selle asemel otsustasid liidumaad koostööd teha teistel viisidel, olles nii ilmselt lähedasimad kui ükski teine liidumaade paar. Samas on mõlema liidumaa valitsusjuhid teatanud, et uut ühinemiskatset ei ole kavas.
Friedrich Dickel
Elulugu
Friedrich Dickel oli pärit müürsepa perekonnast. Aastatel 1928–1931 õppis ta metallivalajaks. Ent erialal töötas ta lühikest aega. Seejärel oli töötu ning tegi juhutöid. Juba 15-aastaselt astus ta Saksamaa Kommunistlikku Noorsooühingusse (Kommunistischen Jugendverband Deutschlands) ja oli Vohwinkelis 1929-1931 selle allorganisatsiooni poliitjuht. 1931. aastal astus ta Saksamaa Kommunistlikku Parteisse ja tegutses ka Rahvusvahelises Revolutsioonivõitlejate Abistamise Organisatsioonis.
Nõukogude Liidus sai ta luurealase väljaõppe. 1941–1945 täitis ta luurealaseid ülesandeid Hiinas. 1946. aasta detsembris pöördus ta Saksamaale tagasi.
1949–1953 töötas ta Torgaus ja Berliinis poliitkoolide juhatajana. 1. oktoobril 1952 sai ta kindralmajori auastme. 1953–1956 töötas Friedrich Dickel mitmetel erinevatel sõjaväelistel ametikohtadel. 1956–1957 oli ta Saksa DV kaitseministri esimene asetäitja. 1957–1959 täiendas ta ennast Moskvas Kindralstaabi Akadeemias. 7. oktoobril 1963 sai ta kindralleitnanadi auastme. Armeeteenistusest lahkus ta 30. novembril 1963.
Alates 1967. aastast oli ta Saksamaa Sotsialistliku Ühtsuspartei Keskkomitee liige.
14. novembrist 1963 kuni 18. novembrini 1989 oli ta Saksa DV siseminister.
Kurgualune rihm
Kurgualunerihm on valjaste osa.
Peale kuklarihma, otsmikurihma ja põserihmade hobusele pähe panemist kinnitatakse kurgualune rihm, mis hoiab valjaid hobusel peas, takistades kuklarihma libisemist üle hobuse kõrvade. See kinnitatakse nii lõdvalt, et rihma ja lõuapärade vahele mahuks rusikas. Kurgualunerihm valmistatakse nahast ja on mõlemalt poolt reguleeritav.
Wenzendorf
Wenzendorf on vald Saksamaal Alam-Saksi liidumaal Harburgi kreisis.
Eesti NSV Prokuratuur
Eesti NSV Prokuratuur oli aastatel 1940–1990 tegutsenud Eesti NSV valitsusasutus, mis allus NSV Liidu Prokuratuurile.
Wenzendorf
Valla pindala on 21,47 km². 31. detsembril 2017 elas seal 1434 inimest.
Eesti NSV Prokuratuur
NSV Liidu konstitutsiooni § 164 kohaselt oli NSV Liidu ja Eesti NSV Prokuratuuri, NSV Liidu peaprokuröri ja temale alluvatele prokuröride ülesandeks: "Kõrgeim järelevalve seaduste täpse ja ühetaolise täitmise üle kõigi ministeeriumide, riiklike komiteede ja keskasutuste, ettevõtete, asutuste ja organisatsioonide, kohalike rahvasaadikute nõukogude täitvate ja korraldavate organite, kolhooside, kooperatiivsete ja muude ühiskondlike organisatsioonide, ametisikute, samuti kodanike poolt".
Eesti Vabariigi Ülemnõukogu Presiidiumi 1991. aasta 27. augusti otsusega «Eesti Vabariigi Prokuratuuri lahutamise kohta NSV Liidu Prokuratuurist» moodustati Eesti Vabariigi Prokuratuur.
Wenzendorf
Valla 5 peamist küla on Wenzendorf, Wennerstorf, Klauenburg, Dierstorf ja Dierstorf-Heide.
Eesti NSV Prokuratuur
Ajalugu
Eesti NSV Prokuratuur moodustati 1940. aastal pärast Eesti Riigikohtu, Kohtukoja ja ringkonnakohtute juures olevate prokuratuuride likvideerimist 23. oktoobril 1940. Eesti NSV prokuratuuride organisatsioon jagunes 11 maakonna- ja 4 linnaprokuratuuriks, vastavalt algsele Eesti NSV haldusjaotusele. Eesti NSV prokuröriks nimetati Kaarel Paas ja tema asetäitja, Eesti NSV aseprokurör eriasjades Sergei Nikiforov.
Wenzendorf
Wenzendorf on suurim jõulupuude kasvatuspiirkond Põhja-Saksamaal.
Wenzendorfi küla asub umbes 25 km Hamburgist edelas.
Eesti NSV Prokuratuur
Ajalugu
Eesti NSV sõjaprokurör Grigorev, Eesti NSV raudteeprokurör Rudolf Sarin ja aseraudteeprokurör Valter Raudsalu.
Wenzendorf
Lennuväli
Wenzendorfi lennuväli asub umbes 2 km peamisest külast kagus.
Lennukitehas
1934. aastal hakkas Hamburger Flugzeugbau ehitama oma esimest lennukitehast Wenzendorfis ja rajas suure lennuvälja katselendudeks. Tehas hakkas tegutsema 1935. aastal, ehitades litsentsiga mudelit Dornier Do 23, millest esimene lendas 1935. aasta detsembris.
Eesti NSV Prokuratuur
Ajalugu
Tallinna linna prokurör Aleksander Lauga, aseprokurör Štšukin, Tartu linna prokurör Juhan Neumann, aseprokurör Ivan Shamorokov (Shamorikov), Narva linna prokurör August Neudov, aseprokurör Vasili Uspekhov, Pärnu linna prokurör August Juhkam.
Wenzendorf
Lennukitehas
Varsti pärast seda võttis ettevõte omale emaettevõtte nime Blohm+Voss, mille järgi seda peamiselt mäletatakse.
Eesti NSV Prokuratuur
Ajalugu
1959. aastal määrati Eesti NSV prokuröriks Valter Raudsalu ja Eesti NSV prokuröri asetäitjaks Karl Kimmel.
Wenzendorf
Lennukitehas
Wenzendorfis koostati sõja ajal suurel hulgal lennukeid, peamiselt alltöövõtune teistele tootjatele. Need olid:
Eesti NSV Prokuratuur
Ajalugu
1970. aastal määrati Eesti NSV prokuröriks Karl Kimmeli, 1987. aastal määrati Eesti NSV prokuröriks Leo Urge.
1984. aastaks oli kujunenud Eesti NSV Prokuratuuri organisatsioon: Organisatsioonilis-kontrolli osakond, Üldjärelevalve osakond, Uurimisvalitsus, Eriti tähtsate asjade uurijad, Siseasjade organite järelevalve osakond, Kriminaalkohtu osakond, Tsiviilkohtu osakond, Alaealiste järelevalve osakond, Prokuröri vanemabid, Personaliteenistus, Esimene osakond, Kantselei, Finants-majandusosakond.
Wenzendorf
Praegune kasutus
Täna on lennuväli palju väiksema suurusega. Sellel on üks 750 m pikk mururada ja seal tegutseb purilennuklubi Airbus HFB.
Eesti NSV Prokuratuur
Ajalugu
1991. aastaks oli kujunenud Eesti NSV Prokuratuuri organisatsioon: Organiseerimis- ja kontrolliosakond, Üldjärelevalveosakond: a) majandustegevuse ja looduskasutuse seaduslikkuse järelevalve osakond; b) sotsiaalsfääris ja administratiivtegevuses seaduslikkuse järelevalve osakond, Eeluurimise ja juurdluse järelevalve osakond, Uurimisosakond, Kohtutes kriminaalasjade arutamise järelevalve osakond, Kohtutes tsiviilasjade arutamise järelevalve osakond, Kaadriosakond, Kantselei, Esimene osakond, Planeerimise, finantseerimise ja materiaal-tehnilise varustuse osakond.
Wenzendorf
Praegune kasutus
Mõned vanad tehasehooned on muudetud vanadekoduks.
Eesti NSV Prokuratuur
Ajalugu
NSV Liidu territoriaalsete prokuratuuriorganite süsteem, kogu NSV Liidus oli neljalüliline.
Eesti NSV Prokuratuuri uurimisalluvus
Vastavalt Eesti NSV kriminaalprotsessi koodeksi § 105-1 Uurimisalluvusest, kuulusid Eesti NSV Prokuratuuri uurijate uurimisalluvusse Eesti NSV kriminaalkoodeksi §-des 69, 72, 75, 75-1, 78, 79, 80, 83, 98-1, 100, 101, 102, 103, 104, 105, 106, 115, 116, 117, 120, 123, 125, 126, 127, 129 lg 2, 131, 132, 133, 134, 135, 136, 137, 138, 147, 147-1, 161, 162, 163, 164, 165, 166, 167, 168, 169, 170, 171, 174, 182, 183, 1884, 184-1, 190, 191, 192, 193, 194, 201-1, 202, 206, 211, 213, 214, 215, 216, 217, 218, 219, 220, 221, 222, 223, 224, 225, 226, 227, 228, 229, 230, 231, 232, 233, 234 lg 4 ja 5, 235, 236, 237, 238, 239, 240, 241, 242, 243, 244 sedastatud ja kõigis kuritegudes, mis oli toime pandud alaealiste poolt, kuritegude eeluurimine. Eesti NSV kriminaalkoodeksi §-des 84, 85, 88, 89, 90, 91, 94 lg2, 96, 97, 98, 99, 107, 108, 109, 110, 111, 114, 118, 119, 121, 122, 124, 128, 139, 140, 141, 142, 143, 144, 145, 146, 146-1, 148 lg2, 150, 151, 152, 153, 154, 158, 159, 176, 177, 185, 186, 196, 197, 198, 199, 200, 201, 203, 204, 205, 205.1, 207, 208, 209, 210 kuriteoasjades teostasid eeluurimist ühiskondliku korra kaitse ja hiljem Eesti NSV Siseministeeriumi organite uurijad.
Lucas Piazón
Gustavo Lucas Domingues Piazón (sündinud 20. jaanuaril 1994 São Paulos) on Brasiilia jalgpallur, kes mängib äärepoolkaitsjaana Brasiilia kõrgliiga klubis Botafogo.
2011. aastal liitus ta Inglismaa klubiga Chelsea. Hooajal 2011–2012 valiti ta Chelsea aasta noormängijaks. Chelsea põhimeeskonnas mängis vaid hooajal 2012–13. Pärast seda oli laenul paljudes teistes Euroopa klubides: Hispaanias Málagas, Hollandis Vitesses, Saksamaal Eintracht Frankfurtis, Inglismaa esiliiga klubides Reading ja Fulham, Itaalia kõrgliiga klubis Chievo ning Portugali kõrgliiga klubis Rio Ave.
Kasciukovičy
left|pisi Kasciukovičy (transkribeerituna Kastsjukovitšõ, poola keeles Kościukowicze või Kostiukowicze, leedu keeles Kasciukovičai või Kosciukovičai) on linn Valgevenes Mahiloŭ oblastis, Kasciukovičy rajooni halduskeskus. Kasciukovičy asub Mahiloŭ linnast 160 kilomeetri kaugusel Žaduńka jõe kaldal, Orša ja Unetša vahelise raudtee ääres.
Haridust annavad neli keskkooli, põhikool, kunstikool ja spordikool. Linnas on laste loomingu maja ja noorte naturalistide keskus, seal asub ka rajooni kultuurikeskus. Kasciukovičys töödeldakse lina ja puitu, seal valmistatakse ka ehitusmaterjale (tsementi), leiba ja likööri ning antakse välja rajoonilehte «Голас Касьцюкоўшчыны».
Vaatamisväärsusteks on koduloomuuseum ja vanalinn. Kasciukovičy on Dietzenbachi sõpruslinn.
Ajalugu
Küla nimega Касьцюкова on kirjalikes allikates mainitud esimest korda 28. augustil 1508. Küla oli Mstsisłavi vojevoodkonna koosseisus. Aastal 1730 oli seal 35 suitsu. Aastal 1739 sai külast Minski linna kodanikule J. Ivanovskile kuuluv alev, kus asus kaks õigeusu kirikut. Poola jagamisel läks alev aastal 1772 Venemaa koosseisu, kus hakkas kuuluma Mogiljovi maakonda. Toona kuulus see Ciechanowieckitele. Aastal 1784 asus alevis frantsisklaste kloostri juures ka katoliku kirik. Aastal 1826 avati alevis maakonnakool, samuti peeti alevis hobuselaatasid. Aastal 1880 asus alevis apteek, seal tegutses seitse nahatöötlemise töökoda, alevis asusid õigeusu kirik ja sünagoog, kaks korda aastas peeti seal laata. Alevi 1869 elanikust 1196 olid juudid. Aastal 1897 asus alevis vesiveski, seal oli kolm sissesõiduhoovi ja kolm kõrtsi, alevis asus viis sepikoda.
Aastal 1924 läks Kasciukovičy Valgevene NSV koosseisu. Aastal 1931 rajati sinna linakombinaat ja trükikoda, järgmisel aastal aga õlipressimisvabrik. 27. septembril 1938 sai alevist linn. Teise maailmasõja eel elas seal 1181 juuti. Novembris 1931 hukati neist 350, hukkamised toimusid ka 3. septembril 1942 ning märtsis ja aprillis 1943.
Cērtene mõis
pisi|left|Mõis [[Johann Christoph Brotze gravüüril]] Cērtene mõis (saksa keeles Zehrten, läti keeles Cērtenes muiža) oli rüütlimõis Liivimaal Valga kreisis Smiltene kihelkonnas. Praegu asub mõisasüda Lätis Smiltene piirkonnas Branti vallas Vidzemes.
Ajalugu
See mõis kujunes mitmest erineva ajalooga maatükist. Riia peapiiskop Henning Scharpenberg läänistas aastal 1438 Smiltene piirkonnas Heinrich Walnusele või Walmesele kuus adramaad maad. Aastal 1476 müüs tema nõbu Nicolaus selle ala Johann Ninigalile. Tolle tütar Magarethe viis mõisa abielu teel Detlov von Grothuseni valdusse. Edasi päris mõisa nende poeg Wilhelm Christoph Grothusen, kellele kuulus ka Smiltene lähistel teine mõis (Abel). Aastal 1595 müüs ta oma valduse 12 000 Riia marga eest Heinrich Rosenile.
Tolle esiisa Diedrich Rosen ostis aastal 1540 Heinrich Blombergilt Cērtene ehk siis osa sellenimelisest mõisast. Veel varem oli see maa kuulunud Johann Gerstenile.
Veel ühe selle valduste osaks saanud maatüki ostis aastal 1595 Bartholomäus Patkull 12 000 marga eest Anton Ramelbergilt, müües aastal 1597 selle 14 000 marga eest edasi. Aastal 1670 sai nende valduste omanikuks George von Rosen, kes selle järgmisel aastal 3500 taalri eest Swante Bannerile müüs. Edasi kujunes Cērtene mõisast Ikšele mõisaga ühtne valdus.
Need mõisad päris krahv Moritz Wellingk, kes need siis 4000 taalri eest Johann Westhosile pantis. Aastal 1724 müüs ta mõisad 2000 taalri eest pandiomaniku tütre praostiproua Dietzi vahendusel Christian Gottfried Matthesiusele, kelle tütar oli abielus kapten von Pahleniga. Hiljem päris mõisa tema tütrepoeg Christian Gottfried von Pahlen.
Aastal 1802 vahetas ta Cērtene ja Ikšele mõisad ning Zeltiņi mõisa pandiõigused 59 000 taalri eest major Bernhard Ernst von Bergiga Palsmane mõisa ja Vizla mõisa vastu. Aastal 1805 ostis need 48 000 taalri eest Carl Woldemar Budberg, kes need aastal 1807 müüs 50 000 taalri eest Heinrich Philipp Hyronimusele. Aastal 1808 olid need taas major von Bergi omandis, kes need siis aastal 1809 George Reinhold von Lestenile pantis. Edasi omandas need 27 065 taalri ja 30 kopika eest Georg von Tiesenhausen, kes andis need aastal 1827 oma emale Charlotte Helene von Tiesenhausenile. Aastal 1830 pantis see Zeltiņi mõisa 5400 rubla eest Magnus Dorfeile. Cērtene ja Ikšele pantis ta 37 000 hõberubla eest aastal 1836 Johann Samuel Bandaule. See loovutas mõisa pandiõigused juulis 1844 sama summa eest Burchardt von Lantingule, kes sama aasta augustis ka mõisate pärisomanikuks sai. Aastal 1855 pantis too mõisad 40 000 hõberubla eest taas Johann Samuel Bandaule, aastal 1867 müüs ta aga need mõisad Johann Samuelile sama summa eest lõplikult maha. Aastal 1870 päris mõisa Johann Samueli lesk Emily Constantia, kes loovutas need siis eluaegse elamisõiguse ja ülalpidamise eest Smiltene mõisale.
Mõisa suurus
Bienenstammi andmetel oli Ikšele mõisa ja Cērtene mõisa kogusuurus 1816. aastal seitse adramaad, neile allusid 185 mees- ja 220 naishinge.
Aastal 1688 oli mõisa suurus (koos Zeltiņi mõisaga ja Ikšele mõisaga) 6 ja 5/8 adramaad, aastal 1734 kuulus mõisatele 5 ja 1/8 adramaad. Aastail 1758 oli mõisate pindala kaheksa adramaad, aastal 1823 aga 6 ja 7/17 adramaad. Aastal 1832 oli mõisatel adramaid 6 ja 7/19. Aastal 1881 kuulus Cērtene ja Ikšele mõisatele 2 ja 34/80adramaad, lisaks allus mõisatele 6 ja 2/80 adramaad mõisatele kuuluvate talude valduses.
1920. aasta agraarreformi eel kuulus Cērtene mõisale 565 hektarit maad.
Dur-Šarrukin
thumb|300px|Dur-Šarrukinist leitud inimese pea ja kotka tiibadega pull ([[lamassu) Chicago Orientalistikainstituudi muuseumis]] Dur-Šarrukin ('Sargoni kindlus'), nüüdne Khorsabad, oli Sargon II valitsusajal Assüüria pealinn. Khorsabad on assüürlaste küla Põhja-Iraagis, 15 km Mosulist kirdes. Linn ehitati aastatel 717–706 eKr, kuid jäeti sama kiiresti maha, kui pärast Sargon II ootamatut surma sai uueks pealinnaks 20 km lõunas asuv Niineve.
Ajalugu
Sargon II valitses Assüüria impeeriumi aastatel 722–705 eKr ning alustas uue linna ehitamist Tigrise ja Suure Zābi jõe liitumiskohta 717 eKr, kus tol ajal asus Maganuba küla. Assüüria õukond kolis Dur-Šarrukini 706 eKr, kuigi ehitustööd ei olnud selleks ajaks veel täielikult lõpule jõudnud. Kui Sargon II aasta hiljem kimmerlaste vastu peetud lahingus suri, hülgas tema poeg ja järeltulija Sanherib projekti ja kolis pealinna ümber 20 km lõunas asuvasse Niinivesse. Linn ei saanud kunagi lõplikult valmis ja sajand hiljem kukkus kogu Assüüria impeerium kokku.
Arhitektuur
thumb|left|Sargon II palee Dur-Šarrukinis, rekonstruktsioon Linn oli ristkülikukujulise põhiplaaniga, külgede pikkused vastavalt 1760 ja 1635 meetrit, võttes enda alla kolm ruutkilomeetrit ehk ligi 288 hektarit. Linnamüüride kogupikkus 16 280 assüüria pikkusühikut vastas Sargoni nime arvulisele väärtusele. Kindlustusel oli 157 kaitsetorni ja seitse väravat, müüriga ümbritsetud kõrgel terrassil paiknesid templid ja kuningapalee. Tähtsamad templid olid pühitsetud Nabule, Šamašile ja Sinile; Adadile, Ningalile ja Ninurtale ehitati väiksemad pühakojad. Samuti ehitati linna tsikuraat ehk astmikpüramiid, mille iga korrus oli eri värvi.
thumb|Kunstniku rekonstruktsioon [[Sargon II paleest]] Kuningapalee ise laius enam kui 10 hektari suurusel alal. Troonisaali ja mitmeid ametlikke ruume kaunistasid skulptuurid ja bareljeefid, lossi viivat teed, nagu ka linnaväravaid, ääristasid kuni 40 tonni kaaluvad tiibadega pulle kujutavad lamassu kujud. Kroonprints Sanheribi jaoks oli ehitatud eraldi palee (Palee F).
Lisaks asusid linnas või sellel lähistel kuninglik jahipark ja aed, kus leidus suurel hulgal eksootilisi taimi kogu vallutatud territooriumilt. Säilinud kirjavahetus mainib tuhandete noorte viljapuude, sealhulgas küdooniate, mandlipuude, õunapuude ja erinevate viirpuude transportimist ja ümber istutamist. Aia keskel seisis sammastega paviljon, kust avanes vaade inimkätega loodud mäele, millel ilutsesid seedripuud ja küpressid ning mis oli loodud Süürias asuvate Amanuse mägede eeskujul. Oma tasastes aedadesse ehitasid Assüüria kuningad kõik selle, mis neid oma vallutusretkede käigus erutanud ja hämmastanud oli.
Dur-Šarrukinist on itaallaste eestvõttel valminud virtuaalne 3D-rekonstruktsioon, mida saab vaadata Iraagi Virtuaalse Muuseumi kodulehel.
Arheoloogia
Dur-Šarrukini piire tähistab 24 meetrit paks linnamüür, mille lõikavad läbi 7 massiivset väravat. Linna kirdeosas asuv küngas märgib Sargon II palee asukohta.
Ala arheoloogilist väärtust märkas 1842. aastal esimesena Mosulis resideerinud Prantsuse konsul Paul-Émile Botta. Botta uskus Khorsabadi olevat tol ajal vaid piiblist tuntud Niineve. Esialgsed väljakaevamised toimusid Botta juhendamisel aastatel 1843–1844, nende hilisemas staadiumis liitus üritusega kunstnik Eugène Flandin. 1852–1854 toimusid uued väljakaevamised Victor Place'i eestvõttel.
Suur hulk prantslaste poolt Dur-Šarrukinist leitud muistiseid jäi kahe laevaõnnetuse käigus kadunuks. Aastal 1853 üritas Place suure paadi ja nelja parve abil transportida Pariisi kahte 30-tonnist kuju ja muid väiksemaid leide, ent peale kahe parve langesid kõik alused piraatide kätte. 1855 võtsid Place ja Jules Oppert ette uue katse viia väljakaevamiste käigus Dur-Šarrukinist ja mujalt, peaasjalikult Nimrudist, leitud muistised Pariisi ja Berliini, kuid pea kogu kollektsioon, kokku umber 235 kasti, läks pärast piraatide rünnakut Qurnah' lähedal Chatt-el-Arabi jõe põhja. Õnnetustest pääsenud artefaktid, umbes 80 kasti ja kaks suurt skulptuuri (illustratsioon paremal), viidi Louvre'i muuseumi Pariisis. Samuti asub eri muuseumides ja erakogudes hulk Khorsabadist 19. sajandi keskel ebaseaduslikult eemaldatud muistiseid.
Soraga di Fassa
thumb|Soraga valla paiknemine Trento provintsis thumb|left|310px|Soraga kevadel
Soraga (ladiini: Sorèga, saksa: Überwasser) on vald (comune) Trento provintsis Põhja-Itaalias, paiknedes umbes 60 km Trentost kirdes. 2004. aasta 31. detsembri seisuga elas seal 682 inimest ja valla pindala on 19,6 km².
Soraga külgneb järgmiste valdadega: Pozza di Fassa, Vigo di Fassa, Falcade ja Moena.
2001. aasta rahvaloenduse järgi kuulutas 574 inimest 673-st (85,3%) oma emakeeleks ladiini keele.
Dur-Šarrukin
Arheoloogia
20. sajandi keskel leiti Khorsabadi läbiva uue maantee ehitamisel kolm altarit, millele järgnenud päästekaevamiste käigus avastati Sibittile pühitsetud tempel.
Šisingi keel
Šisingi keel on tsjangi keel, mida räägivad šisingid Hiinas Sichuanis.
Kõnelejaid oli 2000. aastal 1800.
Arecibo raadioteleskoop
pisi|Arecibo raadioteleskoop 2019. aastal Arecibo raadioteleskoop oli Arecibo observatooriumi peamine raadioteleskoop, mis valmis 1963. aastal.
Raadioteleskoop koosnes looduslikku karstilehtrisse rajatud 305 m diameetriga taldrikust, raadiovastuvõtjast, mis oli trossidega kinnitatud 150 m kõrgusele taldriku kohale ja mitmest raadioantennist. Raadioteleskoop tegeles peamiselt raadioastronoomia, atmosfääriteaduste ja radarastronoomiaga ning vähemal määral Maa-väliste tsivilisatsioonide otsingutega. Teadlased, kes soovisid raadioteleskoopi kasutada, esitasid avalduse, mida hindas sõltumatu teadusnõukogu. Observatooriumi rahastas peamiselt riiklik teadusfond ja osaliselt NASA. Teleskoopi käitas alates selle valmimisest 1963. aastal kuni 2011. aastani Cornelli Ülikool. 2011. aastal võttis teleskoobi käitamise üle SRI International ja hiljem Kesk-Florida Ülikool.
Alates 2006. aastast vähendas riiklik teadusfond järk-järgult Arecibo observatooriumi rahastamist, mistõttu hakkasid mitmed juhtivad teadlased nõudma täiendavat rahastust, et teadustöö saaks jätkuda. 2017. aastal sai observatoorium orkaanis Maria kannatada ning seda kahjustas ka 2019. aastal toimunud maavärin. Augustis 2020 purunes üks teleskoobi tugitross ja novembris 2020 teine. Trosside purunemine kahjustas ka taldrikut, kuid vigastused plaaniti likvideerida. Riiklik teadusfond teatas 19. novembril 2020, pärast teise trossi purunemist, et teleskoobi parandamine on liiga ohtlik ja seetõttu raadioteleskoobi töö lõpetatakse.
1. detsembril 2020 purunesid üht raadiovastuvõtjat hoidnud torni trossid ning vastuvõtja kukkus alla. Varingus purunes vastuvõtja täielikult ning taldrik sai samuti tugevalt kahjustada. Varingus keegi vigastada ei saanud.
pisi|Arecibo teleskoobi kokkukukkumine filmituna juhtimistorni kaameraga. pisi|Droonivideo Arecibo teleskoobi kokkukukkumisest
Puškini Instituut
Puškini Instituut on Tallinnas asuv vene keele eraõppekeskus, aadressil Maneeži tänav 7 Tallinn. pisi|Maneeži tänav Instituut toetab muu hulgas Eestis vene keele ja vene kirjandusega seotut, valmistab ette ja viib läbi vene keele riiklikku eksamit (TORFL).
14. ekspeditsioon
14. ekspeditsioon oli Rahvusvahelise Kosmosejaama 14. alaline meeskond.
14. ekspeditsioon saabus jaama koos naiskosmoseturist Anousheh Ansariga 20. septembril 2006. Ansari viibis jaamas kaheksa päeva ja lahkus jaamast koos 13. ekspeditsiooni meeskonnaga. 14. ekspeditsiooni meeskonda kuulusid NASA astronaut Michael López-Alegría, Roskosmose kosmonaut Mihhail Tjurin ning kuni detsembrini Saksa astronaut Thomas Reiter ja alates detsembrist NASA astronaut Sunita Williams.
Detsembris 2006 külastas jaama kosmosesüstik Discovery, mis viis missiooni STS-116 raames Maale Reiteri ja tõi tema asemele Williamsi. Discovery tõi jaama ka P5 sõrestiku, mistõttu ehitati ümber jaama elektrisüsteem.
9. aprillil 2007 saabus jaama 15. ekspeditsioon ja kosmoseturist Charles Simonyi. López-Alegría ja Tjurin lahkusid koos Simonyiga jaamast 20. aprillil ning Williams liitus 15. ekspeditsiooniga.
Aleksandr Tairov
pisi| Aleksandr Tairov (1920. algusaastate paiku) pisi| Aleksandr Tairovi portree ([[maalikunstnik Aristarh Lentourov, maalitud 1919–1920)]]
Aleksandr Tairov (vene keeles Александр Яковлевич Таиров; 6. juuli (vkj 24. juuni) 1885 Romnõ, Poltaava kubermang (tänapäeval Sumõ oblast, Ukraina) – 5. september 1950 Moskva) oli juudi rahvusest lavastaja ja näitleja, üks teatrikunsti juhtivaid uuendajaid Nõukogude Venemaal. "Ma olen lavastaja, olen vormi looja ja teatriehitaja ning kõikidest teadustest huvitab mind ainult üks ja seegi veel olematu – meie teatrikunsti teadus."
Lapsepõlv
Aleksandr Tairov (sünninimega Aleksandr Jakovlevitš Korenblit) sündis 6. juulil 1885. aastal Venemaa Keisririigis Ukrainas Romnõs. Tema isa Jakov Korenblit oli Berdõtšivi põhikooli direktor. Kümneaastaselt kolis Tairov Kiievisse oma pensionile läinud näitlejast tädi juurde, kes tutvustas poisile teatrit. Too hakkas harrastusnäitlejate etendustes kaasa tegema ja võttis endale pseudonüümiks nime Tairov.
Kogemused
1904. aastal astus ta Kiievi Ülikooli õigusteaduskonda ja abiellus samal aastal oma nõo Olgaga. 1905. aastal astus Tairov vastu juutide pogrommidele Kiievis, mistõttu ta vahistati ja vangistati. Tema teine arreteerimine juhtis teda mõttele kolida Kiievist Peterburi.
Kammerteater
pisi|[[Moskvas asunud Tairovi Kammerteatri eesriie, autor teatrikunstnik Oleksandra Ekster (foto 1922)]] Tairov asutas koos Alissa Kooneniga (näitleja, kellega ta tutvus 1913. aastal Kote Mardžanišvili loodud Vabas Teatris ja abiellus samal aastal) 1914. aastal Kammerteatri, mis sai paljudele vene näitlejatele, kunstnikele, kirjanikele ja muusikutele keskseks eksperimentaalse loomingu viljelemise paigaks. Kammerteater oli “sünteetilise teatri” prototüüp. Tairov eksperimenteeris lavastajana imiteerimise, näitlemise, individuaalse ja grupiliikumisega, lava- ja kostüümikujundusega. Ta töötas iga detailiga, et välja murda traditsioonilisest teatrist. Ta saavutas Kammerteatris enese jaoks ideaalse distsipliini. Tairovi eksperimentaalne lähenemine levis lavastuse loomisel kõikidesse faasidesse, sealhulgas ka proovidesse ja praktikasse. Ta kasutas Ludwig van Beethoveni ja Frédéric Chopini muusikat, abistamaks näitlejatel jõuda erilisse vaimuseisundisse ja arendamaks stseenides vaimset ühtsust.
Pärast Teist maailmasõda rünnati Tairovi Kammerteatrit selle eest, et tal oli vähe pistmist kaasaegse nõukogude eluga. Tairov proovis repertuaari täiendada ning kutsus endale appi kirjanik Aleksandr Galitši ja noorte lavastaja Georgi Tovstonogovi, aga juba oli liiga hilja. Tairovi Kammerteatrit süüdistati "estetismis ja formaalsuses" ning hävitati Nõukogude Venemaal valitsuse otsusega. 1949. aasta mais tegi Nõukogude Kunstikomisjon ametliku korralduse teatri sulgemiseks.
Kammerteater külalisetendustega Eestis
Moskva Kammerteater oli esimene teater väljaspool Eestit, mis võttis oma repertuaari August Jakobsoni näidendi "Elu tsitadellis". Kui Kammerteatri kollektiiv käis 1948. aasta suvel Tallinnas külalisetendusi andmas, tõi ta teiste lavastuste hulgas kaasa ka Aleksandr Tairovi lavastatud "Elu tsitadellis". Teatrikriitika märkis, et Tairovi tõlgendus erines märgatavalt niihästi Estonia kui ka Vanemuise teatri omast.
Riia
1912. aastal kutsuti Tairov lavastama Riia Vene Teatris. Seal langes ta antisemitistide rünnaku ohvriks. Kohalikud võimud keelasid tal Riias elamise ja töötamise. Konflikti lahendamine võttis aega kaks nädalat. Tairov viis oma töö Riias Vene teatris lõpuni. Pärast Peterburi jõudmist hakkas ta luterlaseks.