cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Prantsuse revolutsioon
Jakobiinide võimu algus ja Jean-Paul Marat' tapmine
13. juulil 1793 tapeti üks jakobiinide peaideolooge ning terroripoliitika tuliseid toetajaid Jean-Paul Marat. Tapjaks oli noor žirondiinineiu Charlotte Corday, kes uskus, et ta tappis koletise. Selle eest läks ta mõistagi giljotiini alla ning peagi hakkasid žirondiinide massihukkamised. Pärast Marat' surma tugevnes terror veelgi, justkui püüdes iga hinna eest kätte maksta ühe oma peamise looja surma eest.
Jakobiinide poliitika terrori ajal
pisi|Marie Antoinette'i hukkamine Et terrorit tõhustada, loodi 1793. aasta teisel poolel mitmeid uusi institutsioone, neist olulisemad olid Üldise Julgeoleku Komitee, mis muutus julgeoleku(ehk repressiiv)organiks, ning Rahvapäästekomitee, millest sai tegelik valitsus. Robespierre sai viimase etteotsa, esimeses tegi aga veriseid kangelastegusid Joseph Fouché, hilisem Napoleoni siseminister.
Alates 1793. aasta lõpust muutus terror juba päris valimatuks, tapeti enam-vähem kõiki, kes olid silma paistnud enne jakobiinide võimuletulekut: kuninganna Marie Antoinette, Pariisi endine linnapea Bailly, 1794. aastal ka keemik Lavoisier ja paljud teised. Märtsis-aprillis otsustas Robespierre õiendada arved ka partei siseopositsiooniga: kõigepealt hukati "Pöörased", siis nende aatekaaslased hebertistid. Aprillis oli kord aga ka terrori lõpetamist pooldavate dantonistide käes. Giljotineeriti ka Robespierre'i endine sõber Danton.
1793–1794 suudeti saavutada ka sõjalist edu: okupeeriti kogu Belgia ning Preisi ja Austria väed pidid taganema Reini taha. Rahva seas suurenes nõnda küll toetus valitsusele, kuid samas sugenes ka üha enam protesti üha mõttetumaks muutuva terrori vastu.
left|pisi|Kõrgema Olendi püha Usupoliitikas olid jakobiinid kõigepealt katsunud rakendada ateismi, kuid Robespierre leidis peagi, et see pole õige tee ning rajas Kõrgema Olendi kultuse. See oli veider segu ratsionaalsest maailmatunnetusest, kristlusest ja antiikaegsetest sümpoosionidest, mis enamikule inimestest tundus üpris naeruväärne. Kuid Robespierre võttis seda tõsiselt, lastes end koguni kultuse ülempreestriks kinnitada. Paralleelselt sellega eksisteeris ka "Mõistuse kultus", kummardati Mõistuse, Tarkuse ja teiste analoogsete nähtuste ja omaduste personifikatsioone, Notre Dame'i (Püha Jumalaema) kirik kuulutati Mõistuse Templiks.
Jakobiinide kukutamine
pisi|Robespierre hukkamine 1794. aasta juuliks oli rahulolematus terrori ning muu senise poliitikaga tunginud Robespierre'i lähikonda, üha intensiivsemalt protesteeris tema süsteemi vastu ka konvent. Vastuseks sellele plaanis Robespierre uusi hukkamisi, et oma lähikonda ja parlamenti "puhastada". Nii ei jäänudki meeleheites saadikutel muud üle, kui 27. juulil konventi kõnet pidama tulnud Robespierre avalikult türanniks kuulutada ning ta arreteerida. Arreteeriti ka tema mitmed lähikondlased, kuid sellega polnud riigipööre veel siiski lõppenud, kuna Robespierre'ile jäi ustavaks Pariisi Kommuun. Ka paljud sõjaväeosad asusid tegutsema tema vabastamise nimel. Kuid konvendi toetuse kaotanud Robespierre mõistis ilmselt, et võitlus on juba kaotatud, ning keeldus parlamendi vastu relvajõudu kasutamast. Nii võeti ta sama päeva õhtul uuesti kinni ning hukati järgmisel, 28. juulil 1794. Jakobiinide diktatuur oli lõppenud.
Termidoorlaste poliitika kuni direktooriumi loomiseni
left|pisi|Jakobiinide klubi sulgemine 27. või 28. juulit 1794 on mõnikord peetud ka revolutsiooni lõpuks, ent kui üldse vaadelda Prantsuse revolutsiooni kui terviklikku sündmust, oleks loogilisem selle lõppdaatumiks siiski pidada 1799. aasta 18. brumääri riigipööret, mil võimule sai revolutsiooni ajal kiiret karjääri teinud kindral Napoleon Bonaparte, kes järk-järgult revolutsioonilisuse valitsusorganeist ja suures osas ka valitsusprintsiipidest kaotas. 1794. aastal ei püüdnud võimule tulnud nn termidoorlased ehk mõõdukamad jakobiinid ja "Soo" liikmed revolutsiooni otseselt lõpetada, vaid anda sellele teine eesmärk ning kehtestada teised valitsemisprintsiibid. Konventi kutsuti tagasi ellujäänud žirondiinid ja püüti moodustada laiapõhjalisemat valitsust. Parlamendi juurde loodi palju komisjone, mis pidid administreerimisega paremini toime tulema ning samas välistama selle, et ükski neist liialt mõjukaks saaks. Ka Pariisi Kommuun kui ohtlik võimuorgan kaotati, linn jagati 21 regiooniks, kusjuures igaühel neist oli oma linnapea (meer) ja valitsus. Esialgu toimusid jakobiinide ja teiste Maximilien Robespierre'i toetajate hukkamised, kuid peagi terror rauges, eelistama hakati kolooniatesse sunnitööle saatmist.
pisi|Paul Barras Et "rahvavõim" oli kukutatud ja mitmed selle ideoloogid põlu alla sattunud, tekkis Pariisi lihtrahva seas, keda enam ei eelistatud, tõsine rahulolematus ning toimus kaks katset termidoorlasi kukutada. Esimene neist toimus 1795. aasta 1. aprillil (12. žerminaalil), kui rahvahulk saabus konvendi hoone ette demonstratsioonile. Selle rahutuse surus maha kindral Jean-Charles Pichegru. Teine toimus 20. mail (1. preriaalil), kui Pariisis levis kuuldus, et linnas pole leiba. Seepeale algas stiihiline rahvamäss, nõuti leiba ja 1793. aasta konstitutsiooni. Lõpuks õnnestus konvendil rahvas lubaduste andmisega maha rahustada, kuid pärast mässuliste laialiminekut hakati rahutuste juhte arreteerima ja osad neist ka hukati.
left|pisi|Napoleon Bonaparte Pööre riigivalitsemises tekitas põhjendamatuid ootusi emigrantides ja teistes rojalistides, kes arvasid, et on soodus hetk restauratsiooniks. 1795. aastal toimuski mitu katset taastada Bourbonide võim, kuid kõik need lõppesid läbikukkumisega, kuna uus valitsus oli veelgi leppimatumalt monarhismi vastane kui ta oli jakobiine vihkav. Ka enamik Prantsusmaa rahvast ei soovinud Bourbonide võimu taastamist ning sõjavägi koos selle andekate juhtidega seisis kindlalt revolutsiooni poolel. Küll aga tekitas valitsuse üha enam iseenese egoistlikke huve silmas pidav valitsemisstiil vastuseisu lihtrahva seas, keda jakobiinid olid vähemalt sõnades eelistanud. Tõusiklikud uusrikkad koondasid eneste kätte üha suuremaid rikkusi ja võimu ning Pariisi rahvahulgad otsustasid sellele vastu hakata. 1795. aastal toimusid kaks olulist ülestõusu, žerminaalil (aprillis) ja preriaalil (juunis), kuid reaalseid muudatusi need kaasa ei toonud. Üha olulisemaks muutus aga sõjaväe roll, kuna riik oli jätkuvalt sõjas ning armee juhtkond ja valitsus pidid teineteise toetamiseks tegema üha tihedamat koostööd. Esialgu oli esiplaanil kindral Pichegru, kes oli vaadetelt parempoolne ning lõpuks monarhismi toetav, hiljem aga kindralid Pierre François Charles Augereau ja Napoleon Bonaparte.
1795. aastal võeti vastu uus põhiseadus, mis sarnanes pigem 1791. aasta kui 1793. omaga (viimast poldud aga kunagi rakendatud): taastati varanduslik tsensus ja vabaturumajandus. See oli ka esimene vabariiklik põhiseadus, mis Prantsusmaal reaalselt kehtima hakkas. Selle kohaselt muudeti valitsusasutuste struktuuri: konvendi asemel loodi Seadusandlik Korpus, mis koosnes alam- ja ülemkojast: Viiesaja Nõukogust ja Vanemate Nõukogust. Valitsevaks organiks sai direktoorium, kus oli viis võrdse võimuga direktorit. Lisaks olid ka ministrid, kuid need ei valitsenud, vaid administreerisid, täidesaatev võim koondus direktooriumi kätte. See astus ametisse 2. novembril 1795.
1795. aasta oktoobris tekkis uus oht valitsusele: Pariisis puhkes rojalistide ülestõus. Esialgu olid nad lootnud, et saavad võimule seaduslikul teel: avalik arvamus oli viimasel ajal kaldunud paremale ning rikkamaid kihte soosiv valimisseadus võis neile tagada edu. Kuid seejärel kuulutasid termidoorlased, et 2/3 konvendi liikmetest saavad automaatselt ka Viiesaja Nõukokku, mis tegi rojalistide võimulepääsu võimatuks. Nii otsustasid nad valitsuse kukutada ning seejärel amigrandid appi kutsuda. Kuid valitsus suutis nende mässu Napoleon Bonaparte'i abil siiski maha suruda.
Prantsusmaa valitsemine fruktidoori riigipöördeni 1797
Et sõda Inglismaa ja Austriaga üha venis (Preisimaaga õnnestus 1795 sõlmida separaatrahu), otsustas valitsus 1796. aastal Austria purustada. Selleks koondati kolm suurt armeed, kusjuures viimasel ajal silma paistnud noorele kindralile Bonaparte'ile anti neist kõige viletsam, samuti peeti tema tegevusvälja, Põhja-Itaaliat, strateegiliselt kõige vähem tähtsaks. Põhiedu loodeti saavutada Reini rindel.
Kuid Napoleon suutis oma vägedega kuue päeva jooksul võita kuus lahingut ning vallutada Milano, samas kui teised Prantsuse väed olid Reinil suhteliselt edutud. Järgnevalt võitis Bonaparte ka austerlaste väljapaistvaimat väejuhti Dagobert Sigismund von Wurmserit ning vallutas Mantua. 1797. aasta alguses oli Austria sunnitud rahu paluma ning prantslaste kontrolli alla langes kogu Põhja-Itaalia peale Veneetsia, mis läks kompensatsiooniks Belgia eest Austriale.
Egiptuse sõjakäik ja direktooriumi süsteemi läbikukkumine
pisi|"Püramiidide lahing" (François-Louis-Joseph Watteau) 1798. aastal otsustas direktoorium koos välisminister Talleyrandiga saata Napoleoni Egiptusse, et saada seeläbi endale oluline positsioon idamaades ning kontrollida teatud määral ka Indiasse viivaid kaubateid ning tekitada meelehärmi inglastele. Seda sõjaretke toetas aktiivselt ka Napoleon ise. Toona kuulus Egiptus Osmanite riiki, kuid oli reaalselt pigem keskvõimust sõltumatute ülikute, mamelukkide kontrolli all. Prantslased väitsidki, et nad lähevad vaeseid Egiptuse araablasi mamelukkide türanniast vabastama.
Inglased püüdsid prantslaste maabumist Egiptuses mõistagi ära hoida ning viimastel oli ka tõsiseid probleeme, kuna briti laevastik admiral Horatio Nelsoni juhtimisel oli tunduvalt kaasaegsem ja parema väljaõppega madrustega. Kuid prantslased suutsid inglasi siiski petta, jättes mulje, justkui liiguks nad Konstantinoopoli (İstanbuli) peale. Napoleoni väed maabusid Aleksandria lähistel 1. juunil, 48 tundi pärast seda, kui inglise laevastik oli sealt lahkunud. Egiptuses saavutas Napoleon mitu silmapaistvat võitu ning tungis ka Süüriasse. Seal saadeti tema vastu aga juba osmanite väed, mis suutsid teda sundida Akko piiramisest loobuma. Napoleon taandus Egiptusse, kus purustas Abukiri lahingus maabunud türklaste väed. Egiptus oli kindlalt prantslaste käes, kuid Napoleoni armee oli seal ka vangis, kuna inglased olid varem merelahingus Prantsuse laevastiku hävitanud.
Samal ajal olid Prantsusmaa väed Euroopas saavutanud mõningaid uusi võite: hõivatud oli Šveits ja loodud Helveetsia vabariik ning samuti oli tagasi löödud Napoli väed, mis ajutiselt olid prantslastelt vallutanud Rooma. Kuid 1799. aastal said prantslased mitme lüüasaamise osaliseks, kui Vene väejuht Aleksandr Suvorov koos austerlastega taas sõda alustas ning Itaalia tagasi vallutas. Prantslaste enesekindlus lõi tugevalt kõikuma, kuid siiski suutsid kindralid Jean Victor Marie Moreau ja André Masséna Suvorovi lõpuks tagasi lüüa. Kuid oht välississetungi osas jäi püsima.
left|pisi|Välisminister Talleyrand Vahepeal oli direktooriumi võim taas destabiliseerunud, kui 1798. aasta valimistel saavutasid edu vasakpoolsed. Kartes "jakobiinide vandenõud", tühistati paljude vasakpoolsete saadikute volitused. Üha ilmsemaks sai, et kitsas ja korrumpeerunud oligarhia ei suuda Prantsusmaa valitsemisega hakkama saada. Senise süsteemi muutmise vajadust tajusid ka võimukandjad ning üks silmapaistvamaid revolutsioonitegelasi ning toonane direktor Emmanuel Joseph Sieyés otsustas asja lahendada. Ta kavatses sõjaväe abil võimu enda kätte haarata ning luua Rooma traditsioone järgiva konsulaadi, kus temal kui esimesel konsulil oleks tegelik võim. Seega hakkas Prantsusmaa taas liikuma diktatuuri suunas.
18. brümääri riigipööre
1799. aastal oli ka Napoleon Egiptuses teada saanud, et Prantsusmaa olukord on pinev ning otsustas asjadesse otsustavalt sekkuda. Ta lahkus salaja koos väikese hulga meestega Egiptusest ning maabus peagi Prantsusmaal. Sieyés otsustas just teda ära kasutada, et uus valitsussüsteem kehtestada. Vandenõusse kaasati mitmed olulised riigitegelased, veel enamad olid aga sellest teadlikud. Toonane kõige mõjukam direktor Paul François Jean Nicolas Barras uskus aga, et riigipööret ei viida läbi ilma tema nõusolekuta.
Järgmisel päeval, 10. novembril (19. brümääril) 1799, läks Napoleon koos kaaslastega Viiesaja Nõukokku, et sundida seda tema riigipööret tunnustama ja rahumeelselt laiali minema. Kuid saadikud keeldusid ning püüdsid Napoleoni koguni vangistada. Seepeale ajas Napoleoni alluv, tulevane marssal Joachim Murat saadikud laiali. Hiljem koguti mõned neist kokku, et nad tunnistaksid eneste laialisaatmist ning Napoleoni isikuvõimu algust. Oli viidud läbi sõjaline riigipööre ning selle peamisel korraldajal Napoleonil polnud mingit kavatsust saadud võimu enam kellelegi loovutada. Kehtestus Konsulaat, kus tegelik võim kuulus esimesele konsulile Napoleon Bonaparte'ile. Brümääri riigipööret loetakse enamasti ka Prantsuse revolutsiooni lõpuks.
Nimest ja olemusest
left|pisi|Sankülotid Prantsuse revolutsiooni nime ja olemusega on tänapäeva uurijate arvates tõsiseid probleeme. Tihti polemiseeritakse selle üle, kas seda saab võtta ühtse sündmusena või puudus selle "osade" vahel üldse seos, veelgi enam aga algus- ja lõpudaatumite üle. Enamik Euroopa ajaloolasi on käsitlenud Prantsuse revolutsiooni kestusena aega Bastille vallutamisest 14. juulil 1789 kuni Napoleon Bonaparte'i võimuletulekuni 9. novembril 1799, üksikud ka keisririigi kehtestamiseni 1804. aastal. Kuid enamikus nõukogude ja seetõttu ka Ida-Euroopa ajalookäsitlustes tähistab revolutsiooni lõppu hoopis jakobiinide diktatuuri kukutamine 27. juulil 1794. Mõned lääne ajaloolased on ka välja pakkunud, et revolutsioon algas juba 1787. aastal notaablite kogu kokkukutsumisega, teised, et alles siis, kui kuningas kukutati. Siiski on tunnustatakse rohkem piirdaatumeid 1789–1799.
Küsitavusi on tekitanud ka, millise iseloomuga revolutsioon see ikkagi oli. Nagu lähtub selle sündmustest, käis pidev võimuvõitlus ning esile tõusid erinevad poliitilised suunad, maailmavaated ja isiksused. Seetõttu ei saa selle iseloomu ilmselt üheselt hinnata; kõige üldistavamalt võib öelda, et aastatel 1789–1794 liikus revolutsioon pidevalt radikaliseeruvas ning 1794–1799 üha mõõdukamaks muutuvas suunas. Egon Friedell on koguni väitnud, et 1799. või hiljemalt 1804. aastaks jõudsid prantslased samasse seisu, kus nad olid olnud enne 1789. aastat: absolutismi. Siiski ei olnud revolutsioon mingil juhul tähtsusetu, sest Napoleoni absolutism erines kardinaalselt Louis XVI omast ning revolutsiooni ajal tehtud muudatused jäid suurelt osalt püsima ka Louis XVIII restauratsiooni järel. Kahtlemata oli tegu sündmusega, mille olulisust Euroopa ajaloos on raske üle hinnata, kuigi selle kaalukus võib hilisemate ajaloolaste töödes olla teatud määral fabritseeritud. Märgina on Prantsuse revolutsioon Euroopa varauusaja lõpetajaks ja tõelise uusaja alguseks.
Pahkla
Pahkla on küla Rapla maakonna Kohila vallas.
Angerja-Pahkla alade asustus pärineb ilmselt juba muinasajast, 10.–12. sajandist. Pahkla küla on esmamainitud 1433. aastal nimega Pachel. Pahkla mõis rajati 17. sajandi alguses Pahkla küla asemele. 19. sajandi lõpul ja 20. sajandi algul toimunud talude päriseksostmine ning Pahkla kogukonnas olid kõik talud, arvuliselt 35, vabaks ostetud. Kool avati Pahklas 1868. aastal. Sellest ajast elavnes ka kohalik kultuurielu. 19. sajandi lõpul tegutses külas mängu- ja laulukoor. 1926. aastal loodi Pahkla haridusselts, kui koolijuhatajaks oli Roman Esko. Selts korraldas mitmesuguseid kursusi ja ühisettevõtmisi, tegutsesid segakoor ja näitering, seltsil oli oma raamatukogu. Pahkla Kool lõpetas tegevuse paar aastat pärast oma 90. aastapäeva – aastal 1962. 1960. aastate lõpus rajati Pahkla metsa enam kui 200 hektarile Nõukogude armee raketiväebaas.
1992. aastal rajati Pahkla Camphilli Küla vaimupuudega noorte elu korraldamiseks, mis on osa ülemaailmsest Camphilli liikumisest, toetudes R. Steineri antroposoofilisele õpetusele. Camphilli küla on koduks kolmekümnele vaimupuudega inimesele ja nende tugiisikutele.
Pahkla küla staatus ja piirid taastati 1999. aastal.
Külaelanike omaalgatusena moodustati 2001. aasta kevadel Angerja ja Pahkla ühine küla eestseisus ning valiti külavanem.
2002. aasta septembris taasasutati Angerja-Pahkla Haridusselts.
2010. aastal paigaldati külakeskusse Theodor Altermanni mälestuskivi.
Juhan Tõrvand
Juhan Tõrvand (24. november 1883 Laatre vald, Pärnumaa – 12. mai 1942 Vjatlag, Kirovi oblast, NSV Liit) oli Eesti sõjaväelane, auastmelt kindralmajor.
Noorus ja haridustee
Ta õppis Penuja kihelkonnakoolis ning Pärnu linnakoolis. 3. septembril 1902 alustas ta oma sõjaväeteenistust, astudes vabatahtlikuna Venemaa kesiririigi sõjaväkke. Lõpetas Vilno junkrukooli 1906. aastal, kus ta ülendati nooremleitnandiks, kooli järel teenis Viiburis.
Ta võttis koos teiste ohvitseridega osa põrandaalusest revolutsioonilisest tegevusest ning oli sellega seoses sunnitud vahetama teenistuspaika. Kuni õppima asumiseni Nikolai Kindralstaabi Akadeemias (1910) teenis ta 36. Siberi kütipolgus Vladivostokis. Akadeemias olles ülendati ta 15. oktoobril 1913 alamkapteniks.
Esimene maailmasõda
Esimese maailmasõja alguses 1914. aastal läks värskelt Nikolai Kindralstaabi Akadeemia lõpetanud Tõrvand koos oma polguga rindele. Hiljem teenis ta 9. Siberi kütidiviisi ja IV Siberi korpuse staapides.
14. juulil 1916 viidi ta üle kindralstaabi kutseliiki ning määrati 12. Siberi kütidiviisi vanemaks adjutandiks. Ühel luurekäigul 1916. aasta suvel sai ta raskesti haavata. Pärast paranemist teenis ta Edelarinde staabis operatiivosakonna ülema abina.
Revolutsiooniajajärk
1917. aasta augustis määrati ta Vilno sõjakooli taktika ja topograafia lektoriks, kellena tegutses kuni kooli sulgemiseni 1918. aasta jaanuaris. 1917. aasta sügisel ülendati ta kindralstaabi alampolkovnikuks.
Kindralstaabi kapten Juhan Tõrvandit autasustati Püha Georgi ordeni 4. järguga. VP 03.11.1916: Venemaa kodusõjast võttis Tõrvand osa algul kindral Lavr Kornilovi, hiljem kindral Anton Denikini armee staabi koosseisus. Kornilovi staabis oli ta algul side- ja hiljem operatiivosakonna ülem. Denikini staabis vanem käsundusohvitser.
Tegevus Eesti Vabariigis
Eestisse siirdumise järel teenis ta Eesti sõjaväes, 1925 ülendati kindralmajoriks, liitus Korp! Rotaliaga. Aastatel 1925 kuni 1929 oli Kindralstaabi, alates 1929 kuni 1934 Kaitsevägede Staabi ülem.
5. märtsil 1930 toimunud häire ajal sai kindral Tõrvand peast haavata. 28. jaanuaril 1934 keelas Juhan Tõrvand Lennukist ja Vambolast tehtud filmi näitamise kinodes. Laevade tehingu pärast vabastati Tõrvand staabiülema kohalt, kuid mõisteti Riigikohtu poolt õigeks.
1935. aastal saadeti vanuse tõttu erru. Seoses vapside riigipöörde protsessiga arreteeriti ka Tõrvand ning oli Keskvanglas kuni 20. detsembrini 1937, mil sai amnestia (koos kindral Andres Larkaga).
5. märtsil 1939, naastes oma rebasekasvandusest, jäi ta Ülemiste järvel jääpurjeka alla ja murdis parema jala pind- ja sääreluu.
14. juunil 1941. aastal arreteeriti ta juuniküüditamise käigus uuesti juba kommunistide poolt. Mõisteti süüdi tribunali poolt §58-13 alusel. Tõrvand suri Vjatka laagris Kirovi oblastis 12. mail 1942 kopsupõletikku.
Anton Ropi valitsus
Anton Ropi valitsus oli Sloveenia valitsus 19. detsembrist 2002 kuni 3. detsembrini 2004.
Väike sekund
thumb|Väike sekund
Väike sekund on intervall, mille astmeline suurus on 2 ja tooniline suurus ½ tooni.
Väikese sekundi enharmooniline intervall on suurendatud priim. Väike sekund on dissoneeriv intervall ja seepärast nõuab lahendust.
Väikest sekundit on võimalik ehitada:
Kõige rohkem kasutatakse väikese sekundi ehitamist minoori II-lt astmelt, mis laheneb III-sse ja I-sse astmesse.
minooris 3 III - III 2  II 1      \ I
Otto Strandman
Otto August Strandman VR III/1 (30. november 1875 Vandu küla, Undla vald, Virumaa – 5. veebruar 1941 Kadrina) oli Eesti poliitik ja diplomaat.
Elulugu
Otto Strandmani isa oli Kadrina kihelkonna Undla valla Neeruti mõisa õpetaja Hans Strandman, ema neiupõlvenimi oli Apfelbaum. Vend Andres Strandman oli Vene Keisririigi teenistuses, 1905. aastal Peterburi Krestõ vangla ülem ja 20. maist 1919 Eesti Kohtuministeeriumi Vangimajade Peavalitsuse inspektor. .Tal oli ka õde Anna.
Õppis Tallinna Aleksandri ja Peterburi V ja VII gümnaasiumis, lõpetas eksternina Tallinna kubermangugümnaasiumi. Seejärel töötas kolm aastat Vene Riigipanga Tallinna kontoris.
Õppis 1899–1901 Peterburi Ülikooli ja 1901–1903 Tartu Ülikooli õigusteaduskonnas.
Osales 1905. aasta revolutsioonis, 1905–1909 elas seetõttu pagulasena Šveitsis, Soomes ja teistes Euroopa riikides. 1905. aasta rahutuste järel põgenesid Eestist Konstantin Päts, Voldemar Päts, Jaan Teemant, Peeter Speek, Otto Strandman, Karl Ast, Mihkel Martna jt.
1918 oli Saksa okupatsioonivõimude poolt vangistatud.
Eesti Vabadussõja ajal, 1919. aasta maist novembrini oli sõjaminister.
1924. aastal võeti tema ettepanekul Eesti rahaühiku nimetusena kasutusele kroon. Oli Eesti delegaat Rahvasteliidu Assamblee 9. istungil 1928.
Strandmani saadikuajal Poolas käis novembris 1928 Varssavis eridelegatsioon eesotsas kindralite Johan Laidoneri ja Paul Lillega.
Strandman kuulus Tööerakonda. Riigivanemana käis 1930 visiidil Poolas. Eestisse naastes sõitis ta Lätist läbi seal toimunud rahvaloenduse ajal ja loeti seetõttu loendusel Läti elanikuks.
Oli kurikuulus oma kokkuhoidlikkuse poolest.
Mürgitas end 5. veebruaril 1941, kui NKVD oli saatnud talle kutse ülekuulamisele. On maetud Tallinna Vana-Kaarli kalmistule.
Mälestuse jäädvustamine
pisi|Otto Strandmani hauakivi [[Siselinna kalmistu|Tallinna Siselinna kalmistul]] Otto Strandmani mälestuseks on Tallinnas Roosikrantsi 4a majal mälestustahvel. 2008. aastal ilmus Otto Strandmani portreega Eesti Posti postmark.
Isiklikku
Tema abikaasa oli Lydia Strandman (Lydia Hindrikson, 24. august 1889 – 29. juuli 1934). Nad abiellusid 20. veebruaril 1908; neil sündis kolm last.
Temira Pachmuss
Temira Pachmuss (24. detsember 1927 Vasknarva – 1. mai 2007 Urbana, Illinois, USA) oli Eestist pärit kirjandusteadlane, slaavi filoloog.
Temira Pachmuss sündis Vasknarvas endise tsaariarmee baltisakslasest ohvitseri perekonnas.
1939. aastal põgenes perekond Saksamaale ja Temira lõpetas gümnaasiumi Maini-äärses Frankfurdis.
Aastatel 1945–1949 töötas ta kohtutõlgina USA sõjaväekohtutes Saksamaal. Seejärel siirdus ta Austraaliasse, kus ta 1954. aastal lõpetas Melbourne'i Ülikooli vene ja saksa keele ning kirjanduse erialal.
Temira Pachmuss töötas aastatel 1961–1999 Illinoisi ülikooli slaavi keelte ja kirjanduste professorina.
Letipea tuletorn
pisi|püsti|Letipea tuletorn (2008)
Letipea tuletorn on tuletorn Lääne-Viru maakonnas Viru-Nigula vallas Letipea neemel.
Tuletorni geograafilised koordinaadid on.
Valge neljatahulise betoontorni kõrgus jalamist on 15 meetrit ja tule kõrgus merepinnast on 19 meetrit.
Praegune tuletorn ehitati 1951. aastal.
Treenerite loend
''Siin on loetletud treenereid.
A
Harald Aabrekk – Aleksander Abel – Erna Abel – Herbert Abel – Viktors Adamovičs – Dick Advocaat – Viktor Agudin – Rein Ahun – Mati Alaver – Riho Aljand – Ilmar Aluvee – Carlo Ancelotti – Olle Anderberg – Vasile Andrei – Kaimo Andresson – Adolf Andruškevitš – Nikolai Anikin – Hannu Aravirta – Emili Arm – Aita Artma – Hugo-Herbert Artma – Harry Arumeel – Harry Aumere – Tarvo Avaste
B
Hans Backe – Helmuts Balderis – Aleksandr Barkov – Marco van Basten – Franz Beckenbauer – Rafael Benítez – Frank Bernhardt – Marcelo Bielsa – Slaven Bilić – Larry Bird – Oleg Blohhin – Frank de Boer – Tudor Bompa – Valeri Bondarenko – Andrei Borissov – Vicente del Bosque – Inge Bråten – Eduard Brovko – Harry Buddel – Rene Busch – Edvard Bužinskij
C
Andrew Cole – Paul Cole – Antonio Conte – Gheorghe Crețu
D
Anatoli Dalidovitš – Roberto Di Matteo – Roman Dmitrijev – Dimitǎr Dobrev – Allan Dorbek - Boriss Družinin‎‎ – Jaroslav Dudkin
E
Ernst Ehaveer – Heino Enden – Imre Erik – Uwe Erkenbrecher – Ott Ernesaks – Jarmo Eskelinen – Kati Esna
G
Louis van Gaal – Pablo Giacopelli – Jelle Goes – Aleksandr Gomelski – Avram Grant – Vadim Gri – Pep Guardiola – Ruud Gullit – Peet Gustel – Karel Gut – Viiu Gutmann – Şenol Güneş
H
Kert Haavistu – Haljand Hallismaa – Arkadi Harlampijev – Hillar Hein – Raimo Helminen – Urmas Hepner – Guus Hiddink – Nina Hoekman – Jaroslav Holík – Esa Hukkanen – Norbert Hurt – Jaan Härms – Voldemar Hünerson
I
Aleksander Illi – Piret Ilves – Kaire Indrikson – Dinibek Izbatõrov
J
Urmas Jaamul – Tatjana Jaanson – Aleksei Jagudin – Nikolai Jakovenko – Viggo Jensen – Ain Joala – Aili Jõgi – Nikolai Järveoja
K
Kaido Kaaberma – Hans Kaiva – Tiit Kaldma – Elmar Kaljot – Rein Kaljula – Martin Karis – Roman Kariste – Ramiz Karitšev – Silver Karjus – Valeri Karpin – Enno Karrisoo – Viktor Kass – Vladimir Kazatšonok – Roy Keane – Avo Keel – Alfred Keerd – Mart Keersalu – Üllar Kerde – Märt Kermon – Fritz Kerr – Ants Kiisa – Tarmo Kikerpill – Matti Killing – Oleg Kim – Priidik Kippar – Petǎr Kirov – Urmas Kirs – Rein Kirsipuu – Peeter Kirt – Tevfik Kış – Karl Kivastik – Alfred Kivisaar – Janno Kivisild – Kalle Klandorf – Romuald Klim – Vladimir Klinkov – Jürgen Klinsmann – Vladimir Klotškov – Valentin Klõšeiko – Ferenc Kocsis – Harri Koiduste – Hannes Koivunen – Ferenc Kónya – Veli Koota – Tapio Korjus – Johannes Kotkas – Alvin Kraenzlein – Heino Krevald – Anatoli Krikun – Marko Kristal – Nils Kroon – Nikolai Kruglov seenior - Ranno Krusta – Heino Kruus – Juri Kudrjašov – Fred Kudu – Ille Kukk – Ilmar Kullam – Gert Kullamäe – Urmas Kulp – Martin Kutman – Roman Kuura – Aivar Kuusmaa – Aarne Kõiv – Karl Käbi – Jüri Käen – Uno Källe – Arved Külanurm – Mait Künnap
L
Aare Laas – Viktor Laats – Risto Lall – Arne Laos – Tiina Laurisson – Toomas Leius – Marko Lelov – Mark Lenzi – Ranet Lepik – Mihkel Leppik – Allar Levandi – Anna Levandi – Jaanus Levkoi – Jaanus Liivak – Toomas Liivak – Heino Lill – Aivar Lillevere – Rein Lindmäe – Curt Lindström – Martin Linnamägi – Marcello Lippi – Valdo Lips – Jaak Lipso – Oleg Ljadov – Valeri Lobanovskõi – Erhard Loit – Meelis Loit – Johannes Looaru – Mihkel-Matteus Luik – Laos Lukas – Laur Lukin – Andres Lutsar – Joann Lõssov
M
Nigul Maatsoo – Tiit Madalvee – Erkki Mallenius – Antal Mally – Roberto Mancini – Pekka Marjamäki – Gerardo Martino – Bert van Marwijk – Walter Mazzarri – Veselin Matić – Tuuli Matinsalo – Juho Matsalu – Eve-Mai Maurer – Lembit Maurer – Tõnu Meijel – Boris Meos – Toomas Merila – Emanuel Merins – Ülle Merisalu – Marek Morozov – José Mourinho – Emilia Muhhina – Selma Multer – Aniss Murtazin – Koit Muru – Kalmer Musting – Raiko Mutle – Arvo Mõttus – Janika Mölder – Martin Müürsepp
N
Edgar Naarits – Ferenc Nagy – Andrei Nazarov – Remigija Nazarovienė – Iivo Nei – Endel Nelis – Ondrej Nepela – Richard Møller Nielsen – Viktor Nikulin – Ants Nisu – Jüri Nisumaa – Olev Nisumaa – Johannes Noormägi – Peeter Noppel
O
Verner Oamer – Silvia Oja – Heino Ojasoo – Kalju Ojaste – Gert Olesk – Villi Olumets – Alessandro Orefice – Margus Oro – Lale Orta – Hillar Otto – Rein Ottoson – Ivan O'Konnel-Bronin
P
Mart Paama – Vaike Paduri-Kaljuvee – Bob Paisley – Rein Pajur – Ando Palginõmm – Ramaz Paliani – Uno Palu – Martin Parmas – Salme Parming – Rauno Pehka – Rudolf Pehka – Magnus Pehrsson – Kalev Pensa – Momir Petković – Antonio Pettigrew – ‎Uno Piir – Olev Piirsalu – Arno Pijpers – Mehmet Akif Pirim – Martin Plaser – Õnne Pollisinski – Mart Poom – Mati Poom – Ahmed Porkveli - Renato Portaluppi – Cesare Prandelli – Larissa Preobraženskaja – Voldemar Press – Aleksander Prikk – Igor Prins – Aleksei Prokurorov – Jakob Proovel – Aleksandr Puštov – Edgar Puusepp – Heino Puuste – Aavo Põhjala – Aita Pääsuke – Tõnu Pääsuke – Eduard Pütsep – Voldemar Press – Henn Põlluste
S
Elmar Saar – Pentti Saarman – Arrigo Sacchi – Arseni Sajankin – Bernhard Salong – Jaak Salumets – Jorge Sampaoli – Gennadi Sapunov – ‎Aavo Sarap – Luiz Felipe Scolari – Evald Seepere – Arnold Selge – Heido Selmet – Raimund Felix Sepp – Rocky Seto – Bill Shankly – Alan Shearer – Alfred Shrubb – Rein Siim – Rita Sild – Mart Siliksaar – Tapio Sipilä – Helmuth Sirgemets – Viktor Skrõpnõk – Andres Skuin – Hugo Soasepp – August Sokk – Tiit Sokk – Nikolai Solovjov – Leonhard Soom – Riho Soonik – Luciano Spalletti – Gary Speed – Teófilo Stevenson – Alpo Suhonen – Gunde Svan – Andres Sõber – Aimur Säärits – Boris Sülluste
Š
Boriss Šilkov – Anatoli Šmigun
Z
Aleksandra Zabelina – Hillar Zahkna – Vladimir Zažogin – Indrek Zelinski – Therese Zenz – Zico – Ryszard Zub
T
Mati Tabur – Valdo Tali – Jaan Tamm – Aleksander Tammert – Aleksander Tammert seenior – Eeri Tammik – Ireen Tarm – Jüri Tarto – Liis Teemusk – Monica Theodorescu – Teitur Þórðarson – Jaanus Teppan – Viktor Tihhonov – Esa Tikkanen – Jukka Toijala – Gennadi Tolmatšov – Aavo Tomingas – Hans Torim – Tiina Torop – Kalmer Tramm – Giovanni Trapattoni – Väino Treiman – Tõnu Truus – Aleksander Tšikin – Svetlana Tširkova – Enn Tupp – Raimond Turja – Monika Tuvi – Rain Tölpus – Heldur Tüüts – Enn Tõnisson – Heiki Toots – Aleksander Tšutšelov – Lembit Tõemäe – Herik Tölpt
U
Roman Ubakivi – Pertti Ukkola – Frank Ullrich – Jaak Uudmäe
V
Ruth Vaar - Lembit Vahesaar – Boris Valdek – Uno Valdmets – Rein Valdru – Tiiu Valgemäe – Kalju Valgus – Ülo Valk – Francisc Vaștag – Jan Važinski – Vésteinn Hafsteinsson – Jaak Vettik – Hans-Davis Viirmaa – Tito Vilanova – André Villas-Boas – Heino Villum – Mehis Viru – Indrek Visnapuu – Ossie Vitt – Matt Vogel – Albert Vollrat – Ulvi Voog-Indrikson – Nenad Vučinić – Tõnu Võimula – Eduard Võrk – Rudi Völler
W
Ryszard Wolny
Pihali
Pihali on küla Rapla maakonna Kohila vallas.
Pihali külaga on liidetud Oru, Anijala ja Laisari. Neist vanimad on Pihali ja Oru, mida on esmamainitud 1241. aastal kui Pyol ja Orgiol.
Pihali, Adila ja Hageri ümbrus on väga rikas muististe poolest. Kui kogu maakonna arheoloogiamälestistest asub üle 40% Kohila valla piirides, siis pooled neist on siin nimetatud külade maadel. See viitab siinsele põlisele ja tihedale asustusele.
Intel 8087
thumb Intel 8087 ehk 8087 oli Inteli ujukomaplokk (matemaatikaprotsessor), mida kasutati mikroprotsessori Intel 8086 või Intel 8088 kaasprotsessorina.
Teataja
Teataja oli aastail 1901–1905 Tallinnas ilmunud sotsiaaldemokraatlik päevaleht.
1906. aastal sai ajalehe nimeks Vaatleja.
Ajalehe väljaandja oli Konstantin Päts, aastail 1901–1903 oli ta ka vastutav toimetaja, hiljem jätkas toimetajana Mihkel Pung.
Toimetusse kuulusid Eduard Vilde (asutamise algatajaid), Hans Pöögelmann (1905. aasta lõpus tegelik toimetaja), 1903. aastast Mihkel Martna, Mihkel Pung, Otto Münther, Johannes Voldemar Veski, A. H. Tammsaare jt.
Teataja põhikarikaturistid olid Voldemar Päts ja Toomas Gutmann, kuid seal ilmus ka Karl August Hindrey, Nikolai Triigi, Mart Pukitsa ja teiste kunstnike karikatuure. Allkirju karikatuuridel tavaliselt polnud, kuna pilkamine oli ohtlik töö (eriti 1905. aasta revolutsiooni eelõhtul). Tol ajal Teataja toimetuses töötanud Johannes Voldemar Veski mälestustest võib lugeda, et "...Hans Laipmann (hiljem Ants Laikmaa) oli samuti sagedane külaline toimetuses ja tegi harva ka kaastööd nii "Teatajale" kui selle „Nalja Lisale”, kuid varjunimede all..." . pisi|Konstantin Päts Teataja toimetus andis välja ka lisasid: Teataja Nalja Lisa (1901–1904) (toimetajaks Eduard Vilde), Kirjandus ja Teadus (1904–1905) ja Töö (1901–1905).
Suur septim
thumb|Suur septim
Suur septim on intervall, mille astmeline suurus on 7 ja tooniline suurus 5½ tooni.
Suure septimi enharmooniline intervall on vähendatud oktav. Suur septim on dissoneeriv intervall ja seepärast nõuab lahendust.
Suurt septimit on võimalik ehitada:
Kõige rohkem kasutatakse suure septimi ehitamist mažooris I-lt (laheneb intervalli puhas oktav) ja minooris III-lt astmelt (laheneb intervalli suur sekst).
Sürjametsad
Sürjametsad on õhukestel ja kuivadel lubjarikkail muldadel kasvavad metsad; ühtlasi metsatüpoloogilise klassifikatsiooni tüübirühm, kuuludes arumetsade tüübiklassi.
Sürjametsad kasvavad enamasti positiivsetel pinnavormidel, näiteks oosidel, mõhnadel.
Sürjametsades on tavaliselt enim mändi ja kuuski. Alustaimestu on liigirikas, sageli on võimust võtnud kuivust taluvad ja lubjalembesed liigid.
Intel 8088
pisi|Intel 8088 Intel 8088 ehk 8088 oli Inteli 16-bitiste registritega mikroprotsessor, mida esitleti 1979.
See erines 1978 kasutusele võetud protsessorist Intel 8086 ainult selle poolest, et juhtmete arvu vähendamiseks ning side võimaldamiseks 8-bitistele arvutitele mõeldud seadmetega vähendati andmesiini laiust 16 bitilt 8-le bitile ning käsuootejärjekorda (prefetch queue) lühendati 6 bitilt 4 bitile.
pisi|Intel 80C88 Nii sai kasutada arvuti ülejäänud riistvara jaoks odavamaid 8-bitiseid komponente, kuid seda kiiruse arvel. Seetõttu ei olnud 8088 traditsioonilistest 8-bitistest protsessoritest oluliselt kiirem. Siiski (või just sellepärast) valis IBM selle IBM PC keskprotsessoriks. IBM tahtis ühelt poolt oma miniarvutit reklaamida, teiselt poolt ei tahtnud ta konkureerida oma miniarvutitega. Peale selle sai üle võtta komponente 1970ndate lõpus välj töötatud, kuid turul edutuks osutunud arvutilt Data Master, mille keskprotsessoril Intel 8085 oli 8-bitine andmesiin. IBM-i otsus 8088 kasuks pani aluse protsessorite perekonnale x86, kuigi paljud asjatundjad pidasid seda protsessorit pigem nõrgaks ning kogu arhitektuuri väheperspektiivikaks.
n-MOP-transistoridega versiooni kõrval pakuti ka komplementaarsete metalloksiid-pooljuhtidega versiooni 80C88.
Välislingid
Intel 8086 y 8088
Hiiessaare tuletorn
pisi|püsti|Hiiessaare tuletorn
Tuletorni geograafilised koordinaadid on.
Valge neljatahulise betoontorni kõrgus jalamist on 17 meetrit ja tule kõrgus merepinnast on 19 meetrit.
Tuletorn moodustab sihi Paluküla kirikuga. Hiiessaare tuletorn on sihi alumine märk. Märkide vahekaugus on 2580 meetrit ja sihi asimuut on 229.6°.
Paluküla kirikuga sihi moodustanud puidust päevamärk ehitati Hiiessaare ninale 1876. aastal. 1910. aastal püstitati kivist märk, mis hävis Teises maailmasõjas. Praegune tuletorn on ehitatud 1953. aastal. Aastatel 1994–2001 tuletorni tuli ei põlenud ja torn oli kasutusel päevamärgina.
Paul Johannes Borkmann
Elukäik
Paul Johannes Borkmann sündis 15. aprillil (vana kalendri järgi 3. aprillil) 1891 Vana-Kuuste vallas. Paul Borkmann õppis Sipe ja Võnnu vallakoolis, aastatel 1902–1904 Sipe ministeeriumikoolis ja 1904–1910 Tartu reaalkoolis. Aastatel 1910–1914 õppis ta Riia Polütehnikumis kaubandust ning oli Eesti Üliõpilaste Seltsi ja hiljem korp! Vironia liige.
Esimese maailmasõja alguses 1914. aastal astus P. Borkmann viimase kursuse üliõpilasena 28. juunil 1914 vabatahtlikuna sõjaväkke. Teenis 1. Kroonlinna kindluse suurtükipolgus, sooritas eksami ja ülendati 12. mail 1915 lipnikuks.
1916. aasta jaanuarist märtsini võitles ta Venemaa keiserliku armee 5. Armee 2. Piiramise Suurtükiväe 3. Divisjoni koosseisus Jakobstadti all rindel Saksa vägede vastu. Aastatel 1916–1918 teenis ta taas Kroonlinna suurtükiväes.
Paul Borkmann vabastati sõjaväeteenistusest 28. märtsil 1918. Teenistuse jooksul Vene armees anti talle Püha Anna 4. järgu aumärk („vapruse eest rindel") ja Püha Stanislavi 3. järgu hõbeauraha lindiga rinnal kandmiseks (hoolsuse eest).
Teenistuskäik
Paul Borkmann astus 16. novembril 1918 vabatahtlikuna lipniku aukraadis Eesti rahvaväkke.
Kelt (Slovakkia õlu)
thumb
Kelt on Slovakkias Hurbanovos Heinekenile kuuluvas Zlatý Bažanti pruulikojas pruulitav hele õlu. Seda marki õlut valmistatakse aastast 2007. Õlle kuivainesisaldus on 10% ja alkoholisaldus 4,2%.
Sellel õllel pole mingit seost Staroprameni õlletehase poolt Tšehhis kuni 2009. aastani valmistatud samanimelise stout-tüüpi õllega.
Põikma
Põikma on küla Rapla maakonna Kohila vallas.
Külas asub Hageri hiiekivi.
pisi|right|Hageri hiiekivi Põikma külas
Sääretüki tuletorn
pisi|Sääretüki tuletorn
Sääretüki tuletorn (ka Sääretuka tuletorn) on tuletorn Saaremaal Sandla poolsaare lõunatipus Sääretükil. Asub Saaremaa valla territooriumil Rannakülas.
Tuletorni geograafilised koordinaadid on.
Valge neljatahulise betoontorni kõrgus jalamist on 15 meetrit ja tule kõrgus merepinnast on 19 meetrit.
Tuletorn ehitati 1954. aastal.
Rabivere
Rabivere on küla Rapla maakonna Kohila vallas.
Rabivere külaks on liidetud Rabivere asundus, Rabivere-Suurküla ja Rabivere-Krimmi. Rabivere-Suurküla asemel asus varem Kivise küla, mille kohta on esmateade 1241. aastast (Kyuizael). Rabivere mõisa on esmamainitud 1417. aastal (Rappierve, hiljem Rabbifer). Vii mane Rabivere mõisnik oli Hilmar von der Decken.
Suur terts
thumb|Suur terts
Suur terts on intervall, mille astmeline suurus on 3 ja tooniline suurus 2 tooni.
Suure tertsi enharmooniline intervall on vähendatud kvart. Suur terts on konsoneeriv intervall ja on mažoorse kolmkõla alumine terts.
Pertti Virtaranta
pisi|Pertti Virtaranta intervjueerimas oulanka murde kõnelejat Marina Takalot (1966) Erkki Pertti Ilmari Virtaranta (20. mai 1918 Karkku – 9. juuli 1997 Helsingi) oli soome keeleteadlane.
Pertti Virtaranta vanemad olid algkooliõpetajad Vihtori Arvid Virtaranta (1879–1959) ja Sigrid Josefiina Hietaranta (1881–1983). Ta lõpetas gümnaasiumi 1936. aastal ja asus õppima Helsingi Ülikoolis, kus sai filosoofiakandidaadi kraadi 1943. aastal ja doktorikraadi 1946. aastal.
1947–1955 oli Pertti Virtaranta soome keele lektor Lundi Ülikoolis.
Marko Siilak
Tema lapsepõlv möödus Muhu saarel. 1987. aastal astus ta kohaliku kooli rahvapilliorkestrisse. Ta õppis Vello Tikerpalu juhendamisel 7 aastat klarnetit, kuid mängib ka klaverit ja löökriistu.
Muusika 2003–2009
Marko Siilak on kirjutanud lauludele nii viise kui ka sõnu ning olnud produtsendiks paljudele Põhja-Euroopa artistidele ja bändidele, tehes koostööd näiteks Rootsi produtsentide Alexander Bardi ja Anders Hanssoniga. Siilak tegi kaasa popgrupi Alcazar albumi "Alcazarized" valmimisel, arranžeerides ja produtseerides trummipartii lugudele "I go shopping", "I love the DJ" ja "Funky feet". Tema leivanumbriks peetakse instrumentaalmuusika loomist reklaamidele ja telesaadetele. Muusikaliselt paneb ta suuremalt rõhku trummidele ja süntesaatorile. Aastatel 2004–2006 oli tal leping plaadifirmaga EMI Music Publishing.
Pertti Virtaranta
Pertti Virtaranta oli aastatel 1959–1981 Helsingi ülikooli soome keele professor, 1969–1975 oli ta ajaloo-keeleteaduse teaduskonna dekaan. 1955–1983 oli ta Karjala keele sõnaraamatu peatoimetaja.
Marko Siilak
Disain ja reklaam
Alates aastast 2003 on ta tegutsenud ka disaini ja reklaami alal AD-na.
Pertti Virtaranta
Alates 1990. aastast oli Pertti Virtaranta Soome Teaduste Akadeemia akadeemik.
Marko Siilak
Disain ja reklaam
Koostöös Urbania Groupi ja muude promotsiooniagentuuridega on ta loonud tele- ja välireklaame sellistele artistidele nagu Sean Kingston, Akon, Snoop Dogg, Ace of Base, Sex Pistols, Lil'Mama, Tiesto, Busta Rhymes, Nas jt.
Pertti Virtaranta
Perti Virtaranta põhilised uurimisteemad olid soome keele murded ja karjala keel.
George Creel
George Edward Creel (1. detsember 1876 – 2. oktoober 1953) oli USA ajakirjanik, poliitik, president Woodrow Wilson põhiline kaastööline propaganda alal. USA avaliku informatsiooni komitee (United States Committee on Public Information) juht Esimese maailmasõja ajal.
Iisaku
Iisaku on alevik Ida-Viru maakonnas, Alutaguse valla keskus.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal oli alevik samanimelise valla halduskeskus.
George Creel
Nn Creeli komiteel oli suuri teeneid avaliku arvamuse mõjutamisel Esimeses maailmasõjas osalemiseks ja hiljem president Wilsoni 14-punktise rahuplaani vastuvõtmiseks.
Iisaku
Elanike arv oli 847 (2009). 1. jaanuaril 2006 oli elanikke 905.
Iisakus tegutseb Iisaku Gümnaasium.
Iisakus on Alutaguse metskonna keskus.
Naši
pisi|[[Venemaa, Moskva, 15. mai 2010]]
Naši (vene keeles Наши; täieliku nimega Молодежное движение «Наши», eesti keeles 'noorteliikumine "Meie omad"') on Venemaal tegutsev ühiskondlik-poliitiline noorteliikumine.
Tegevus
Naši kuulutas välja Vassili Jakemenko 1. märtsil 2005. Liikumise asutamiskonverents toimus sama aasta 15. aprillil. Liikumise endine liider Vassili Jakemenko on deklareerinud, et Naši võitleb Venemaal pead tõstva natsismi vastu.
2008. aastal muutis organisatsioon oma ametlikku nime. Selleks on nüüd ülevenemaaline ühiskondlik organisatsioon suveräänse demokraatia toetuseks Naši (Общероссийская общественная организация содействия суверенной демократии НАШИ).
Prantsuse kirjanike loend
Siin loetletakse prantsuskeelseid kirjanikke.
Naši
Tegevus
Ühtlasi on sellest ajast organisatsioon jagunenud kolmeks pooliseseisvaks allüksuseks (ise nimetavad nad neid projektideks), millel on iseseisev sümboolika, struktuur, koduleht ja esindused Venemaa piirkondades. Need kannavad nimesid Naši 2.0 (seda sümboliseerib punane värv), Stal ('Teras'; seda sümboliseerib sinine värv) ja Vse doma ('Kõik kodus'; seda sümboliseerib roheline värv). Neist kaks esimest enam-vähem dubleerivad teineteist, kuid Stal kasutab agressiivsemaid võtteid. Projekt Vse doma on suunatud kommunaalmajanduse ja elamispinnaprobleemide lahendamisele.
Nendest kolmest projektist üks on registreerinud oma saidi Venemaa domeeniruumis (laiendiga .ru), aga kaks Nõukogude Liidu domeeniruumis (laiendiga .su).
Viimase aja tähtis ettevõtmine on "Naša pobeda" ('Meie võit'), mille käigus filmitakse vestlusi veel elus olevate Suure Isamaasõja veteranidega ja korraldatakse patriootlikke üritusi.
Naši egiidi all on korraldatud Venemaal igal suvel Seligeri noortelaagrit.
Naši suhted Eestiga
Juba enne pronkssõduri teisaldamist protestis Naši Moskvas Eesti saatkonna ees "Eestis levivate fašismiilmingute" vastu.
Pärast pronkssõduri teisaldamist piirasid našistid ümber Moskvas asuva Eesti saatkonna hoone ning takistasid sisse- ja väljapääsu saatkonda. Saatkonna juures seati sisse kõrgel tasemel korraldatud ööpäevaringne valve, mille eesmärk oli võimalikult palju segada Eesti diplomaatide tööd ja elu. Venemaa võimud vaatasid sellele läbi sõrmede. Korraga oli saatkonna juures poolsada kuni pool tuhat inimest.
2. mail 2007 tungis mitukümmend našisti ajalehe Argumentõ i faktõ toimetusse, kus toimus Eesti suursaadiku Marina Kaljuranna pressikonverents. Našistid olid valdavalt 16–19-aastased ja karjusid: "Fašism ei lähe läbi!". Üks turvameestest kasutas nende vastu pipragaasi. Pressikonverents toimus väikese hilinemisega, kuid Naši ründas sel ajal saatkonna autot, mis toimetuse ees seisis, ja rebis sellelt Eesti lipu.
Naši komissarid käisid korduvalt Eestis, et seista Tõnismäel "mäluvalves". Eesti politsei vahistas nad viivitamatult ja saatis riigist välja. Naši komissari Eestis Mark Sirõki, keda süüdistati 2007. aasta aprillirahutuste organiseerimises, mõistis kohus õigeks.
Eesti kuulutas seetõttu mõned Naši liikmed persona non grata ' ks. Sellega kaasneb sissesõidukeeld kõigisse Euroopa Liidu riikidesse.
Ümberkujunemine erakonnaks
23. mail 2012 toimus Naši kongress, millel asutati erakond Tark Venemaa. Erakonna juhiks sai Našit aastatel 2008–2010 juhtinud Nikita Borovikov. Juba 20. juunil registreeriti erakond ametlikult Venemaa justiitsministeeriumis. . Erakond ise nimetab oma maailmavaadet demokraatlikuks tehnologismiks.
Intervall (muusika)
Intervall (ladina keeles intervallum 'vahemik, kaugus') on muusikas kahe heli või helilaadi astme helikõrguslik suhe. Helide intervall esitatakse sagedussuhtena või logaritmilisel skaalal tsentides. Helilaadi astmete intervall esitatakse astmelise suurusena astmetes või toonilise suurusena tervetoonides. Intervalle liigitatakse
Intervall on üks muusikalisi parameetreid.
Intervallid suuruse järgi
Astmelise suuruse nimetused pärinevad ladinakeelsetest järgarvudest. pisi|vasakul|250px|Intervallide astmeline suurus
Intervalli tooniline suurus ehk tooniline maht on helikõrguste vahemik toonides või pooltoonides.
Intervalle priimist oktavini nimetatakse lihtintervallideks (nende astmeline suurus ei ületa oktavit). Liitintervallideks nimetatakse oktavist suuremaid intervalle.
Altereeritud intervallid
Altereeritud intervallid tekivad diatooniliste astmete altereerimise teel.
Konsoneerivad ja dissoneerivad intervallid
Konsoneerivad intervallid on kõlalt rahulikud. Intervallide helid on omavahelises tasakaalus ja nagu sulaksid ühte. Dissoneerivad intervallid aga jätavad rahutu mulje. Intervallide helid nagu poleks tasakaalus, tekitades ebakõla ja tingides edasiliikumist (lahendust). Konsonantsi moodustavad helid on omavahel lähemas suguluses, dissonantside puhul on helid teineteisele võõramad, kaugemad. See on tingitud kahe heli osahelide enamast või kaugemast kokkulangemisest. Intervallide konsoneerivus sõltub seega kokkulangevate ülemhelide arvust, nende lähedusest põhihelile ja nende suhtelisest tugevusest.
Konsoneerivad intervallid on: puhas priim, puhas kvart, puhas kvint, puhas oktav, väike terts, suur terts, väike sekst ja suur sekst.
Kui hinnata intervalli laadilist (helirealist) nähtust, siis tunduvad puhas priim, puhas kvint ja puhas oktav helirea püsivate astmetena (priim - I + I aste, oktav - I + VIII (I) aste, kvint - I + V aste). Kuna nad ei määra helirea mažoorsust (mažoorne helirida) ega minoorsust (minoorne helirida), võib neid nimetada naturaalseteks konsonantsideks. Traditsiooniline muusikateooria nimetab neid täielikeks konsonantsideks, kuna ülemhelide reas tekivad need intervallid keele niisuguste osade võnkumisest, mis on omavahel lihtsamates arvulistes suhetes (puhas priim = 1:1, puhas oktav = 1:2, puhas kvint = 2:3, puhas kvart = 3:4).
Puhtaiks on hakatud neid nimetama sellepärast, et nenede suurus ei ole varieeritav. Kui võrrelda osahelide reas tekkinud suhteid vastavate suhetega tempereeritud häälestuses, siis ei ole erinevust 1. ja 2. osahelil, mis tekitavad priimi ja oktavi. Erinevus on minimaalne 3. osahelil, mis võimaldab kvindi ja kvardi tekkimist.