cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Koerte saar (film)
Süžee
Võitluse ajal saavad Atari ja Spots raskelt vigastada. Atari ainus alles jäänud neer lakkab töötamast, kuid linnapea Kobayashi tunnistab oma vigu ja annetab poisi päästmiseks ühe oma neeru. Valimisseaduse kohaselt saab Atari linnapeaks ja annab välja määruse, mis lubab koertel ühiskonda naasta. Tracyst ja Atarist saab paar, Chief saab taas Nutmegiga kokku ja hakkab Atari ihukaitsjaks.
Kuigi tundus, et Spots sureb, paraneb ta siiski oma vigastustest ning kasvatab Kobayashi mõisas üles oma kutsikad.
Algus
2015. aasta oktoobris teatas filmi "Fantastiline härra Rebane" režissöör Wes Anderson, et kavatseb luua animafilmi koertest, kus peaosades annavad hääle Edward Norton, Bryan Cranston ja Bob Balaban. Anderson ütles, et filmi tegemisel mõjutasid teda tugevalt Akira Kurosawa filmid ning filmistuudio Rankin/Bass Productions stop-motion-animafilmid.
Linastumine
23. detsembril 2016 sai Fox Searchlight Pictures õigused filmi rahvusvaheliseks levitamiseks, plaaniga see 2018. aastal linale tuua. 21. septembril 2017 ilmus filmi treiler.
Film esilinastus 2018. aasta 11. veebruaril 68. Berliini rahvusvahelise filmifestivali avafilmina. Põhja-Ameerika esilinastus toimus sama aasta 17. märtsil Austinis Texases SXSW filmifestivali lõpufilmina. 2018. aasta märtsis hakkas Ameerika Ühendriikide filmistuudio Fox Searchlight Pictures filmi piiratud väljaandena levitama, üleriigiliselt linastus see 13. aprillil.
Kriitika
Arvustuste koondveebilehel Rotten Tomatoes hoiab film heakskiiduhinnangut 93%, mis on arvutatud 178 arvustuse põhjal, filmi keskmine hinne on 8,1 punkti 10-st. Veebilehe kriitikute konsensuses on kirjas: "Kaunilt stop-motion-stiilis animeeritud "Koerte saar" näitab Wes Andersoni detailsust parimast küljest, jutustades lapselikult rõõmsalt võluvat lugu." Sarnasel veebilehel Metacritic on filmile antud kaalutud keskmise hindena 81 punkti sajast, mis on arvutatud 52 kriitiku arvamust silmas pidades. Tulemus näitab üldist tunnustust. Leheküljel CinemaStore läbi viidud küsitluses andsid vaatajad filmile keskmise hinde "A" skaalal F kuni A+. Veebilehel PostTrak andsid vaatajad filmile üldiselt hea hinnangu 88%.
Kriitik Richard Roeper Chicago Sun-Times ajalehest andis filmile 3,5 tähte neljast. Kiituseks tõi ta välja riskide võtmise ja ütles: "See on nutikas ja teistsugune ning mõnikord ettekavatsetult kummaline ja väga naljakas – harva valjusti naerma ajavat tüüpi, rohkem aga naerata-ja-nooguta-nalja-mõistes tüüpi." Kanada muusikaajakiri Exclaim! andis filmile skoori 7/10, öeldes, et selles on olemas kõik järjekordse Wes Andersoni klassika iseloomulikud jooned.
Jaapani kultuuri kujutamine
Mõned kriitikud on väitnud, et filmis on rassilisi stereotüüpe ja kultuuri omastamist ning et ühte tegelast võib kirjeldada kui "valget päästjat". Veebilehel Junkee on Tom Clift kirjutanud kokkuvõtte erinevatest uudisteallikatest pärineva kriitika kohta, mis sisaldab ka näiteks Justin Changi arvamust ajalehest Los Angeles Times. Chang kirjutas: "Loo inimtegelaste käsitlemisel lööb režissööri tundlikkus vankuma ja nõrkus rassilise üleüldistamise järele, mis mõnikord ta tööd rikub, tuleb esile... Suur hulk filmis kuuldavast jaapani keelest on kärbitud lihtsateks ütlusteks, millest mittekõnelejad saavad aru tänu loo kontekstile või tegelaste näoilmetele." Clift tsiteerib samuti Angie Hani veebilehelt Mashable, kes nimetab filmi üht tegelast, Ameerikast tulnud vahetusõpilast Tracyt "klassikaliseks näiteks "valgest päästjast", heasoovlikust valgenahalisest kangelasest, kes saabub võõrale maale ja päästab sealsed inimesed nende endi käest". Steve Rose ajalehest The Guardian nimetab Tracy tegelaskuju samuti "valge päästja" taoliseks, kes mobiliseerib passiivsed jaapanlased, et mässata ja asjad õigeks seada". Ta märgib, et Andersoni Jaapan on kokkuvõte turistlikest klišeedest.
Ajalehes The Telegraph on Chang öelnud, et ta arvustus on kontekstist välja rebitud ja Twitteris sõjahüüuks muudetud, lisades, et ta ei solvunud ega ka tahtnud, et keegi teda solvaks. Samuti tunnistab Steve Rose, et ta ei ole filmi kultuuri omastamise juhtumiks pidanud, vaid ütleb, et poliitilised piirangud suruvad alla "võimaluse uuteks leiutisteks". Emily Yoshida ajakirjast The Vulture intervjueeris mitmeid jaapani keele sünnipäraseid kõnelejaid, et kuulda nende arvamust, ja leidis vastuse olevat vahemikus "vastastikustest tunnetest positiivseni". Üks vastaja leidis filmi olevat kui lugupidava kirjelduse jaapani kultuurist, samal ajal kui teine arvas, et filmil läheb kindlasti Jaapanis hästi, kuna see on tehtud jaapani mõistujuttude järgi ja kohalikust vaatenurgast Jaapani probleeme käsitledes. Lisaks pidid jaapanlased koeri armastama.
Piletitulu
2018. aasta 7. mai seisuga oli "Koerte saar" USA-s ja Kanadas teeninud 28,6 miljonit dollarit ja 21,9 miljonit dollarit mujal maailmas, seega rahvusvaheliselt kokku 50,5 miljonit dollarit.
Eesti Mahepõllumajanduse Sihtasutus
Eesti Mahepõllumajanduse Sihtasutus on Eesti sihtasutus, mille eesmärk on edendada Eestis mahepõllumajandusega seonduvat. Sihtasutuse tegevjuht on Airi Vetemaa.
Koerte saar (film)
Piletitulu
Esimesel nädalavahetusel piiratud väljaandena teenis film kokku 1,57 miljonit dollarit 27 kinost (keskmiselt 58 148 dollarit saali kohta). 60% publikust olid nooremad kui 30 aastat. Teisel nädalavahetusel teenis film 165 kinost 74% kasvuga 2,8 miljonit dollarit kasumit, lõpetades 11. kohal. Kolmandal nädalavahetusel jõudis film TOP 10 edetabelisse, teenides 554 kinost kokku 4,6 miljonit dollarit. Järgneval nädalal jõudis film 1939 kinno, teenis 5 miljonit dollarit ja lõpetas piletimüügi edetabelis 7. kohal.
Eesti Mahepõllumajanduse Sihtasutus
Sihtasutus loodi 2000.
Koerte saar (film)
Tunnustus
68. Berliini rahvusvahelisel filmifestivalil võitis Wes Anderson Hõbekaru auhinna parima režissööritöö eest. Samuti võitis film publiku lemmiku auhinna SXSW filmifestivalil peaesinejate kategoorias.
Eesti Mahepõllumajanduse Sihtasutus
Sihtasutus on Ülemaailmse Mahepõllumajandusorganisatsiooni (International Federation of Organic Agriculture Movements, IFOAM) liige.
Koerte saar (film)
Filmi muusika
Filmi muusika komponeeris Alexandre Desplat, kes on ka varem Andersoniga tema filmide "Fantastiline härra Rebane", "Kuutõusu kuningriik" ja "Grand Budapest Hotel" juures töötanud. Filmis kõlab ka valitud laule peamiselt Jaapanist. Mõned laulud on pärit ka klassikalistest Jaapani filmidest, näiteks Akira Kurosawa teostest "Purjus ingel" (1948) ja "Seitse samuraid"(1954). Filmi tunnusmuusika hõlmab kokku 22 laulu, neist 15 on kirjutanud Desplat.
Eesti Mahepõllumajanduse Sihtasutus
Sihtasutus haldab portaali maheklubi.ee.
Koerte saar (film)
Muusikapalade loetelu
Muusika autor on Alexandre Desplat, kui ei ole märgitud teisiti.
Viited
__SISUKORDEES__
Lähis-Ida ajalugu
Lähis-Ida ajalugu annab ülevaate piirkonna arengust alates Lähis-Ida arhailisest perioodist kuni tänapäevani. thumb|400px|Lähis-Ida reljeef ([[USGS-i andmed)]] Lähis-Ida asub Aasia ja Aafrika kokkupuutealal Euroopast vahetult idas. Lähis-Ida riigid asuvad Aasia maailmajaos, aga ajaloolis-geograafiliselt käsitletakse seda eraldi piirkonnana. Eri keeleruumides on selle mõiste määratlus üsna erinev.
Esiajalugu
Umbkaudu 9000 (vahemikus 11 000 – 7000) eKr tekkis Lähis-Idas põllumajandus ning hakkas arenema püsiv asustus. Kasvatati teravilju, kodustati loomad. Umbkaudu aastaks 7000 eKr oli leiutatud ka põletatud keraamika. Mesopotaamia, Süüria-Palestiina ja Anatoolia varajasi kõrgkultuure võib pidada maailma ajaloos esimesteks, mistõttu saab kogu piirkonda kutsuda ka tsivilisatsiooni hälliks või sünnipaigaks.
Kiilkirja tekke eelseid (u 3300–3200 eKr) tsivilisatsioone ja asulaid saab analüüsida ainult arheoloogiliste leidude põhjal, mistõttu võib kirjalikele ajalooallikatele eelnenud ajalooperioodi nimetada ka eelajalooliseks või arhailiseks perioodiks. Lähis-Ida esiajaloo etapid on saanud nimed muistsete asulakohtade järgi, kust mingile ajastule omast keraamikat või muid arheoloogilisi mälestisi on leitud.
Eelam
Eelami riik sai alguse umbes 2700 eKr. Selle võimsuse tipp oli 2. aastatuhat eKr, kuid hiljem vallutati ta Uus-Assüüria poolt ning Iraani kiltmaal alustasid eelamlastele pealetungi ka indoeurooplased: meedlased ja pärslased. Oletatavasti 539 eKr langes Eelam lõplikult pärslaste võimu alla. Selle muistne pealinn Susa oli juba varem saanud üheks Pärsia olulisematest keskustest.
Assüüria ja Babüloonia
, Assüüria
2. aastatuhandel eKr kujunes Mesopotaamia põhjaosas Tigrise jõe ülemjooksul tänapäeva Põhja-Iraagi aladel Assüüria riik, võimas akadite suurriik, mis 8. ja 7. sajandil eKr hõlmas osaliselt või täielikult muu hulgas tänapäeva Iraagi, Süüria, Liibanoni, Türgi ja Iraani ala, ulatudes Väike-Aasiast Zagrose mägedest ning Kaukasusest Pärsia lahe ja Nuubiani. Riigi pealinn oli algselt Assur, hiljem Niineve, kuhu üks riigi viimaseid valitsejaid Assurbanipal rajas umbes 20 000 savitahvliga raamatukogu.
Riik sai alguse Akadi riigi lagunemise järel, kui akadid jagunesid kahe riigi, Põhja-Mesopotaamias asunud Assüüria ja Lõuna-Mesopotaamias paiknenud Babüloonia vahel. , Babüloonia
Mitanni
Mitanni riik eksisteeris 16.–14. sajandil eKr keskusega Eufrati keskjooksul (pealinna Wašukanni asukoht on teadmata). Mitanni rahvastiku või vähemalt ülemkihi, põhiosa moodustasid tõenäoliselt hurrid. Mitannilased olid indoeuroopa rahvas, kes vallutas endistel hurrilaste aladel Väike-Aasias ja moodustasid neil valitseva klassi (hurrilased kõnelesid hurri keelt, mis ei olnud suguluses ei semi ega indoeuroopa keeltega ning moodustas koos urartu keelega hurri keelkonna). Mitanni riigi tekkimine 16. sajandil eKr viis lõpuks mitanni-hurri piirkondliku ülemvõimuni 15. sajandil eKr. u 1500 olitemast kujunes Mitanni riigist, Egiptuse kuninga Thutmosis I valitsusajal, egiptlastele arvestatav vastane. 15. sajandi keskpaiku sõdisid Mitanni kuningad Egiptuse Thutmosis III-ga. Egiptlaste vallutusretkedest hoolimata jäi Süüria kirdeosa Mitanni kuningate võimu alla. 15. sajandil eKr langes Mitanni kuninga saagiks Assüüria, Assur rüüstati ja Assüüria muudeti Mitanni vasallriigiks. Mitanni kontroll lõppes täielikult 14. sajandi eKr teisel poolell, tänu Assüüria tugevnemise ja loodest suureneva hetiitide surve koosmõjul õnnestus taastada Assüüria täielik iseseisvus. Assüüria suutis kassiitide Babüloonia, Mitanni, hurrilaste ja hetiitide arvelt kiiresti muutuda suurriigiks. U 1350 eKr võitis Hetiidi kuningas Šuppiluliuma Mitanni väge ja rüüstas nende pealinna Wašukannit. Mitanni kuningas Sattiwaza tunnistas end Hetiidi kuninga vasalliks. Seejärel Mitanni riik hääbus: lääneosa langes hetiitidele ja idaosa Assüüria võimu alla. pisi|Lähis-Ida [[9. sajand eKr|9. sajandil eKr, Ammoni riik (oranž) umbes aastal 830 eKr]]
Ammoni riik
Ammoni kuningriik, eksisteeris pronksiajal (u 1000 eKr–332 eKr) Jordanist idas, Wadi Mujibi ja Zarqa vahel, tänapäeva Jordaania aladel.
Assüüria ja Babüloonia
pisi|Uus-Assüüria suurriigi laienemine
Uus-Assüüria suurriigi alguseks peetakse üldiselt Adad-ninari III (911–892 eKr) trooniletulekut. Adad-ninari III allutas kesksele Assüüria kontrollile alad, mis seni olid olnud vaid nominaalsed vasalliriigid, alistas ja küüditas põhjas tülikaks muutunud aramealased, uushetiidid ja hurrilased, võitis Babüloonia kuningaid Šamaš-mudammiqit ja Nabu-šuma-ukinit ning võttis enda kontrolli alla Hīti ja Zanqu linna Mesopotaamia keskosas koos suure maa-alaga Diyālá jõest põhja pool. Tema järeltulija Tukulti-Ninurta II (891–884 eKr) suutis Assüüria valdusi laiendada kuni Zagrose mäestikuni, alistades äsja saabunud pärslased ja meedlased ning tungides ka Väike-Aasia keskossa.
Assurnasirpal II (883–859 eKr) oli metsik ja halastamatu valitseja, kes liikus ilma suuremat vastupanu kohtamata läbi Arami, Kaanani ja Väike-Aasia kuni Vahemereni, vallutades ja nõudes andamit teiste seas Aramilt, Foiniikialt ja Früügialt. Ta surus maha Adad-ninari II poolt allutatud meedlaste ja pärslaste mässud Zagrose mägedes. Assurnasirpal II viis Assüüria pealinna üle Kalhusse. Seal püstitatud paleed ja templid annavad tunnistust assüürlaste kasvanud jõukusest ning teaduse, arhitektuuri ja kunsti arengust. Lisaks laskis Assurnasirpal II ehitada mitu hästi kaitstud linna, sealhulgas Imgur-Enlili (Bālawāt), Tušhani, Kar-Assur-Nasirpali ja Nibarti-Assuri. Peale sõjapidamise ja ehitamise on ajalooannaalidesse talletatud ka Assur-Nasirpal II elav huvi botaanika ja zooloogia vastu.
Salmanassar III (858–823 eKr) muutis Babüloonia taas kord Assüüria vasalliriigiks ning võitis Aramit, Iisraeli, Urartut, Foiniikiat, mitut uushetiidi riiki ja araablasi, pannes kõiki neid Assüüriale andamit maksma. Aastal 853 eKr toimunud Qarqari lahingus õnnestus tal võita 12 riigi (sealhulgas Egiptuse, Iisraeli, Hamati ja Foiniikia) koalitsioonivägesid. Assüüria väed jõudsid oma lõputute sõjaretkede käigus välja Vani järve ning Kaukasuse ja Tauruse mägedeni. Salmanassar III allutas oma eelkäijate poolt vallutatud, ent seni peaasjalikult iseseisvateks jäetud alad Assüüria kontrollile, nii et oma 27. valitsemisaastaks valitses ta kogu Mesopotaamiat, Levanti, Lääne-Iraani, Iisraeli, Jordaaniat ja suurt osa Väike-Aasiast.
Ahhemeniidide riik
pisi|Pärsia suurriik 500 eKr
Ahhemeniidide riik (suurriigina ka Pärsia suurriik) oli esimene Pärsia riik. Selle valitsejad olid Ahhemeniidid, kelle järgi riiki nimetataksegi. Riik sai alguse Meedia riigi liidendamisest Vana-Pärsia valitseja Kyros II poolt 550 eKr. Ahhemeniidide valitsemisele tegi lõpu Aleksander Suure vallutus 330 eKr.
5. sajandil eKr elas Ahhemeniidide riigis ligikaudu 50 miljonit inimest ehk arvatavalt 45% maailma rahvastikust; ühegi impeeriumi elanikkonna osakaal maailma rahvastikus pole varem ega hiljem nii suur olnud.
Ahhemeniidide riik esineb Lääne ajalookirjutuses eelkõige kreeklaste vastasena aga selline vaatenurk on varju jätnud Ahhemeniidide riigi olulise osa Lähis-Ida ajaloos ning uuemate uurimuste valguses ka Vana-Kreeka arengus. Vanas Testamendis näidatakse pärslasi soodsas valguses: nad on juutide vabastajad ning nende religiooni ja kultuuri toetajad. 220 aastat kestnud Ahhemeniidide riigi tähtsus ajaloos on siiski palju suurem. Nimelt oli tegu esimese korraga ajaloos, mil kogu Lähis-Idal oli üks valitseja. Kultuurilised, teadusalased ja majanduslikud saavutused olid riigi enese seisukohast palju olulisemad kui sõjad kreeklastega ja ülestõusud provintsides.
Aleksander Suur
pisi|Aleksander Suure impeeriumi piirid [[334 eKr|334–323 eKr]]
Aleksander Suure (356 eKr–323 eKr) loodud maailmariik lagunes Diadohhide sõdades ja Makedoonia jäi laostuva riigiosa tuumikuks. Alek­sander Suure väejuhid ja järglased diadohhid (kreeka keeles diadochos, 'järglane'; tähtsamad: Antigonos, Kassandros, Ptolemaios, Seleukos, Lysimachos) võitlesid pärast Aleksandri surma (323 eKr) ülemvõimu ja seejärel riigi jagamise pärast. Makedoonia riik jagunes pärast Aleksander Suure surma Kreeka ja Makedoonia, Egiptuse, Väike-Aasia ja Aasia osaks ning kujunesid Ptolemaioste (Egiptus), Seleukiidide (Süüria ja Mesopotaamia), Antigoniidide (Make­doonia) ja Attaliidide (Pergamon) hellenistlikud riigid.
Pärast Lysimachose võitmist (281 eKr), sai Seleukos I enamiku Väike-Aasia ja Lüüdia valitsejaks.
Seleukos I järglaste, Antiochos I, Antiochos II, Seleukos II ja Seleukos III ajal võitles riik ülestõusudega Bitüünias, Pergamonis, Baktrias ja Partias ning esimeses Süüria sõjas (274–271 eKr) Ptolemaioste vastu. 223 eKr võimule tulnud Antiochos III suutis järgneva 25 aasta jooksul taastada riigis korra ning allutada Baktria ja Partia taas oma võimule. Antiochos III võitis ka 204 eKr Ptolemaios V ning Egiptus kaotas enamiku oma ülemerevaldustest (Väike-Aasia rannikualad ja selle läheduses asetsevaid saared) ning Lõuna-Süüria. Rahuleppe kohaselt pidi ta abielluma Seleukiidide dünastiasse kuuluva Antiochos III tütre Kleopatra I-ga.
Partia
Partia riigi rajas Iraani rändhõimu parmide pealik Aršak, kes 239–238 eKr hõivas Seleukiididelt Kaspiast kagus asuva Parthava (kr Parthia) maakonna (pealinnad Nisa ja Hekatompylos) ja rajas Aršakiidi ehk Aškaniidi dünastia. 232–231 eKr tunnustasid Seleukiidid kuningas Tiridates I (248–211 eKr) iseseisvust. Mithridates I (170–138 eKr) laiendas Partia valdusi Baktrias, hõivas Meedia ja Eelami, tungis Mesopotaamiasse ning võttis endale kuningate kuninga tiitli. Pealinn viidi Ekbatanasse ja hiljem Ktesiphoni. Partia purustas 129 eKr Seleukiidid ja alistas seejärel Armeenia, kus tulid võimule nn Armeenia Aršakiidid.
Karrhai lahingus 53 eKr peatati Vana-Rooma tung itta. 1.–2. sajandil hakkas Partia nõrgenema ning sai Mesopotaamias ja Armeenias Vana-Roomalt ja Kesk-Aasias rändhõimudelt mitu korda lüüa. Riik koosnes pooliseseisvaist iraani ja hellenistliku kreeka kultuuriga valdustest, tähtsad olid Siiditee ja Mesopotaamia kaubalinnad (Dura-Europos, Hatra). 224. aastal purustas Farsi valitseja Ardašir I (224–239) kuningas Artaban V (213–227) väe ja rajas Sassaniidide riigi.
Rooma Mesopotaamia
pisi|Rooma vabariigi ja Rooma riigi lainemine ajavahemikul 218 eKr kuni 117 aastani pisi|Rooma keisririigi provintsid, keiser [[Traianuse valitsusaja (98–117) lõpul]]
ehk Antiookia sõda ehk Süüria sõda (192–188 eKr).
Seleukiidide riigi ehk Süüria kuningriigi keskuseks oli Antiookia. Lagunedes tekkisid Pergamoni, Baktria, Partia jt riigid. 141 eKr loovutati eraldunud Partiale veel ka Mesopotaamia alad. muudeti piirkond Rooma impeeriumi provintsiks.
Sellega kaasnes ka Jeruusalemma vallutamine Rooma väejuhi Pompeiuse poolt. Sellega algas Iisraelis Rooma aeg. Pompeius kaotas monarhia, pani Hyrkanose ülempreestriks ning andis talle etnarhi tiitli. Aastal 57 eKr kaotas too siiski kogu poliitilise võimu Rooma prokonsulile Süürias. Too pani sõjalisteks asehalduriteks Juudamaa üle Phasaeli ja Galilea üle Herodese (Herodes Suur). Herodes tegi Hasmoneide dünastiale lõpu. Pärast Herodese surma valitsesid tema pojad tetrarhina (nelikvürstina) Galiead ning etnarhina Juudamaad (sealhulgas Samaariamaad ja Idumead).
Keskaeg
pisi|Bütsants oma suurimas ulatuses aastal 555. ([[Vasallid roosa tooniga).]] pisi|Bütsants aastal 650, selleks ajaks oli riik kaotanud kõik lõunaprovintsid välja arvatud Aafrika eksarhaat
Bütsants
Bütsants ehk Ida-Rooma riik ehk Ida-Rooma keisririik tekkis Rooma keisririigi idaosa territooriumil riigi jagunemise tagajärjel. Keisririiki on nimetatud Bütsantsiks pealinna Konstantinoopoli varasema nime (Byzantion) järgi. Bütsantsi enda ja tema naabermaade elanike jaoks oli riigi nimi Rooma keisririik.
Bütsantsi tekke eelloos on väga oluline aasta 324, mil Constantinus Suur otsustas viia riigi idaosa pealinna Väike-Aasias asunud Nikomeediast Bosporuse väina äärde Byzantiumi, mille nimeks sai Konstantinoopol, "Constantinuse linn" (alternatiivne nimi oli "Uus-Rooma"). Rooma riik jagati lõplikult aastal 395 pärast imperaator Theodosius I (valitses 379–395) surma. Bütsants saavutas suurima territoriaalse ulatuse Justinianus I valitsusajal (527–565). Riik eksisteeris 4. sajandist kuni 1453. aastani. Enamiku sellest ajast kuulus Bütsants oma majanduse, kultuuri ja sõjaväelise tugevuse poolest Euroopa mõjukamate riikide hulka, seda vaatamata ebaedule ja territooriumite kaotusele Rooma-Pärsia ja Bütsantsi-Araabia sõdade käigus. Impeerium taastus tagasilöökidest Makedoonia dünastia valitsemise ajal aastatel 867–1056 ning muutus 10. sajandi lõpus uuesti silmapaistvaks suurvõimuks Vahemere idakaldal, konkureerides ülemvõimu pärast Fatimiidide kalifaadiga.
Pärast 1071. aastat kaotas Bütsants suurema osa oma Väike-Aasia territooriumist Seldžukkide dünastiale. Komnenoste dünastia ajal suutis riik 12. sajandil mõneks ajaks oma domineeriva positsiooni tagasi võita, kuid pärast Andronikos I Komnenose surma 1185. aastal sai alguse impeeriumi uus allakäik. Riigile sai saatuslikuks Neljas ristisõda, mille käigus Konstantinoopol vallutati ja Bütsants jagati mitmeks väikeriigiks. Kodusõjad 14. sajandil muutsid Bütsantsi nõrgaks ning enamik järelejäänud territooriumidest kaotati Bütsantsi-Osmanite sõdade käigus, mis kulmineerusid Konstantinoopoli langemisega 1453. aastal ja ülejäänud alade vallutamisega Osmanite riigi poolt.
Kalifaat
(Umaijaadide kalifaat (Damaskuse kalifaat), Abbassiidide kalifaat (Bagdadi kalifaat)) , arabiseerunud Türgi dünastia, kes valitses (868–905) Egiptuses (Kairo), Süürias ja Palestiinas (vt. Levant) , šiiididest iraani dünastia, kes valitses (945–1055) Iraani ja Iraagi alasid
Aijubiidide riik
(1171–1260),
Seldžukid
, kes olid türgi dünastia, valitses Afganistanis, Pärsias, Anatoolias, Iraagis, Süürias ja Araabia poolsaarel (1077–1307), Seldžukkide riik
Ristisõjad
pisi|Lähis-Ida aastal 1135, ristisõdijate riigid on märgitud punaste ristidega
Aastal 1071 kaotas Bütsantsi armee muslimitest seldžukkidele Manzikerti lahingu, mille tulemusel kaotas Bütsants enamiku Väike-Aasiast. Olukord kujutas kristlikule Bütsantsi keisririigile tõsist eksistentsiaalset ohtu. Keiser saatis Rooma paavstile palve anda sõjalist abi eesmärgiga taastada endised kristlikud alad kristliku võimu alla. Tulemuseks oli seeria Lääne-Euroopa sõjalisi kampaaniaid Vahemere idaosas, mida tuntakse ristisõdadena. Bütsantslaste kahjuks ei vandunud ristisõdijad Bütsantsi keisrile truudust ja asutasid vallutatud aladele oma riigid, sealhulgas Bütsantsi keisririigi südames. (1096–1099), Teine ristisõda (1147–1149), Kolmas ristisõda (1189–1192)
pealinnaga Konstantinoopolis (1204–1261) pealinnaga Nikaias (1204–1261) pisi|Ladina keisririik ja tema vasallid ning Kreeka järglasriigid u. aastal 1204
Aijubiidid
Ṣalāḥ ad-Dīn Yūsuf ibn Ayyūbi (u 1138–1193) võimuletõus algas Seldžukkide sultanaadi sunniitidest Zengidi dünastia konfliktist šiiitidest Fatiimide dünastia valitsetud Fatimiidide kalifaadiga Egiptuses, mis lõppes Egiptuse ja Süüria alade ühendamisega Saladini onu Shirkuhi poolt, kes juhtis Seldžukkide vägesid. Shirkuhi surma järel 1169 haaras võimu Egiptuses Saladin. Nur ad-Din surma järel vallutas ja hõivas Saladin 1174. aastal Damaskuse, 1183. aastal Aleppo ja 1186. aastaks kõik Süüria alad.
Frederick W. Lander
Frederick William Lander (17. detsember 1821 – 2. märts 1862) oli Ameerika maadeuurija, Uniooni armee kindral Ameerika kodusõjas ja viljakas luuletaja.
Lähis-Ida ajalugu
Aijubiidid
1174. aastal kuulutas Ṣalāḥ ad-Dīn Yūsuf ibn Ayyūbi end Aijubiidide valitseja Zengidide sultani Nur ad-Dini surma järel Egiptuse sultaniks. Aijubiidid laiendasid järgmisel kümnendil vallutussõdadega oma mõjuvõimu ja 1183. aastaks hõlmasid nende alad Egiptuse, Süüria, Põhja-Mesopotaamia, Hidžazi, Jeemeni ja Põhja-Aafrika ranniku kuni tänapäevase Tuneesia piirideni. Aijubiidid dünastia valitses 12.–13. sajandil suuremat osa Lähis-Idast, valitsuse tuumikala asus Egiptuses.
Frederick W. Lander
Mälestuse jäädvustamine
Landeri järgi on saanud nime: left|pisi|[[The Rocky Mountains, Lander's Peak|"Landeri mäetipp Kaljumäestikus", Albert Bierstadti maal (1863)]]<br style="clear:left;" />
Lähis-Ida ajalugu
Aijubiidid
Suhteliselt lühikese valitsusaja jooksul tõid Aijubiidid valitsetud aladele majandusliku õitsengu ja islami maailmas hakati taas tegelema intellektuaalsete tegevustega. Sel perioodil suurenes jõuliselt sunniitide ülekaal piirkonnas. Pärast Saladini surma võitlesid tema pojad kontrolli üle riigis, kuid Saladini vend Al-Adil I kuulutas end 1200. aastal lõpuks sultaniks. Aastatel 1217–1221 tõrjuti Viies ristisõda ja 1228–1229 Kuues ristisõda.
1230. aastatel üritasid Aijubiidide valitsejad Süürias Egiptusest iseseisvuda ja riik püsis kahe osana kuni sultan As-Salih 1247. aastal riigi taasühendas, kuid Jeemeni, Hidžazi ja Mesopotaamia alad eraldusid.
As-Salihi surma järel 1249. aastal tõusis Egiptuses troonile Turan Šahh, kuid veidi aega hiljem võtsid trooni üle aga mamelukid, kes olid edukalt tõrjunud ristisõdijate sissetungi (1248–1254) Niiluse deltasse. 1260. aastal rüüstasid Aleppot mongolid ja kaotasid Aijubiidid kontrolli allesjäänud aladel. Mamelukid, kes tõrjusid mongolid välja, säilitasid Aijubiidide valitsemise Hamas kuni selle viimase valitseja troonist tõukamiseni 1341. aastal.
Mamlukkide sultanaat
pisi|Mamlukkide sultanaat, 1317 1250–1517, Egiptuse ja Süüria sultan (1260–1277) Baibars I
Mongoli vallutused
Mongolite suurkhaan Möngke-khaan jätkas oma eelkäija Tšingis-khaani poliitikat ehk vallutamist. Ta andis oma vennale Hulagule, Tšingis-khaani pojapojale, valitseda Pärsia alad tänapäeva Iraanis, Iraagis, Türgis jm. Ainuke probleem nende aladega oli, et need tuli alles vallutada. Hulagu asuski seda tegema. 1256. aastal jõudis ta Iraani. Enamus alasid alistus mongolitele ilma võitluseta, hirm nende ees oli niivõrd suur. Tõsisemat vastupanu ei osutanud isegi assasiinid, keda moslemid ometigi pidasid võitmatuteks – nende kindlused vallutati vähem kui aastaga. 1258. aastal vallutati ka Bagdad ja Kalifaat lakkas olemast. Bagdadis resideerivat kaliifi alguses tappa ei kavatsetud, vaid taheti ta ellu jätta tingimusel, et ta khaanile allub. Viimase ülbuse ja ignorantsuse tõttu seda tehti aga siiski.
Ainsad, kes osutasid Hulagule tõsisemat vastupanu, olid mamelukid, kes olid Egiptuses võimule tulnud 1250. aastal. Ain Jaluti lahingus 1260. aastal purustasid nad mongolite väe.
Timuri vallutused
1369. aastal haaras Tšagatai khaaniriigis Samarkandis võimu Timur. Aastate jooksul vallutas ta Hiiva ja Buhhaara ning alistas kogu Lääne-Turkestani. Siis tungis ta Pärsiasse, mis oli toona killustunud väikesteks riikideks, ja sundis seal peale oma võimu. Edasi võitles ta Armeenias, Kurdistanis ja Iraagis.
1389. aastal asus Osmanite riigis troonile Türgi sultan Bayezid I, kes võitis korduvalt Bütsantsi riiki. Edasi lõi ta liidu Egiptuse sultaniga, et anda hoop Timurile. Timur, kes oli Indiast vaenlaste plaani nurjaajamiseks tagasi tõtanud, lõi esiteks Egiptuse väe Süürias puruks ja siis verises lahingus Ankara juures 1402. aastal ka Osmanite oma. Peale teiste langes vangi ka sultan Bayezid I. Kogu Lääne-Aasia tunnustas nüüd Timuri valitsust ja isegi Egiptus võttis tema ülemvalitsuse vastu.
Nii oli „lombak“ Timur (Timur-lenk) uuesti ühendanud mongoli maailmariigi kolm läänepoolset põhiosa, nimelt Tšagatai, Kuldhordi ja Ilkhanaadi, ja nende piire veel laiendanud. Edasi kavatses ta teha mongolid uuesti valitsejaks ka Hiinas. Samarkandi kurultail 1404. aastal teatas ta, et talle jääb veel üks suur ettevõtmine: Hiina riigi vallutamine. Juba oli ta ajanud kokku 200 000-mehelise sõjaväe, juba oli ta sellega jõudnud Otrar'ini (Sõr-Darja ääres), kui surm tegi tema kavatsustele lõpu (1405).
Osmanite riik
pisi|Osmanite impeerium, aastail 1481–1683. [[Türgi sultanite (1481–1512) Bayezid II, (1512–1520) Selim I Julma, (1520–1566) Süleyman I Toreda, (1566–1574) Selim II, (1574–1595) Murat III, (1595–1603) Mehmet III, (1603–1617) Ahmet I, (1617–1617) Mustafa I, (1617–1622) Osman II, (1622–1623) Mustafa I, (1623–1640) Murat IV, (1640–1648) Ibrahim, (1648–1687) Mehmet IV valitsusajal]] Sultan Selim I valitsusajal (1512–1520) vallutasid Osmanid, 1514. aastal Safaviidide käest Mesopotaamia ja Kurdistani ning 1517. aastal Mamelukkide riigi Süüria ja Egiptuse alad ja Jeruusalemma ning Suleiman sai endale võtta ka kaliifi tiitli. Mongolite invasiooniga, mis hävitas 1258. aastaks kalifaadi põgenesid kaliifid Egiptusse, kus nad olid pelgalt usujuhid mamelukkide sultanivõimu all kuni 1517. aastani. Egiptuse vallutamise järel Selim I Sünge poolt viidi kaliifi Istanbuli. Pärast mõningast resideerimist Türgi pealinnas lasi Selim kaliifi korruptsiooni tõttu vangi heita ning omastas tema tiitli. Selimi poeg Syleiman Tore lasi kaliifi küll vangist välja, ent sundis teda vandega kõigist kaliifi õigustest loobuma. Seejärel oli kaliifi tiitel Türgi sultanite käes kuni 20. sajandi alguseni.
Safaviidide riik
Safaviidide Iraani šahhidünastia (1502–1736), rajas šahh (1502–24) Ismail I, kes ühendas Iraani ja naaberalade väikeriigid tugeva keskvõimu alla. Safaviididest alates on šiiism olnud Iraani riigiusund. Safaviidide riigi pealinn oli algul Tabrīz, seejärel Qazvīn ja aastast 1598 Eşfahān.
Ismail võitis 1500. aastal Şirvani šahhi väge ja hõivas Bakuu, haaras 1501. aastal võimu ka Lõuna-Aserbaidžaani aladel (kuulutas Tabrīzi pealinnaks), järgmisel aastal võitis Ak Koyunlu väge ja kuulutas end Iraani šahhiks. Aastatel 1503–1510 taasühendas ta kogu Iraani, Aserbaidžaani ja Lõuna-Dagestani, liidendas Armeenia ja Iraagi, hõivas Bagdadi ning usbekkidega sõdides osa Kesk-Aasiat (Horasani). Ismaili katse tungida Osmanite riiki, lõppes 1514. aastal lüüasaamisega Çaldırani lahingus Türgi sultani (1512–1520) Selim I vastu.
Safaviidide riik saavutas suurima ulatuse ja võimsuse ‘Abbās I Suure ajal (1587–1629), kes reformis relvajõud ning pidas sõdu Osmanite riigi ja Šeibaniidide usbeki riigiga. Safaviidide dünastia valitsetud Iraanil tekkisid tihedad sidemed nii Euroopa (nt Adam Oleariuse saatkonna reis) kui ka Ida riikidega, poliitikas hakkasid suuremat osa mängima pärslased. Tema järglaste ajal hakkas keskvõim nõrgenema, toimusid rahvaülestõusud, 1722. aastal hõivasid suure osa maast afgaanid, 1722–1732 loovutas Iraan Kaspia mere äärseid alasid Venemaa keisririigile. Iraani šahh (1736–1747) Nadir oli 1726 väepea­likuna šahh (1722–1732) Tahmasp II teenistuses. Nadir tõr­jus 1729. aastal Iraanist sinna tunginud afgaanid, taastas Osmanite riigiga peetud sõjas (1730–1736) Iraani võimu Mesopotaamias, Armeenias, Gruusias, Aserbaidžaanis ja Dagestanis. Nadir kõrvaldas 1732. aastal võimult Tahmasp II ja hakkas valitsema tema poja ‘Abbās III regendina. 1736. aastal valisid hõimupealikud uueks valitsejaks Nadir-šahhi (1688–1747). Järgnevalt vallutas Nadir-šahh 1737–1738 Af­ganistani ja 1738–1739 Loode-India, rüüstas 1739 Delhi, hõivas 1740 Buhhaara ja Hiiva. Nadir-šahhi suurriik lagunes pärast tema tapmist.
Iseseisvate riikide sünd
1948. aastal loodi Iisrael ja 1950. aastatel Lääne võõrvõimud taandusid. Nii Iisraeli riigi loomist kui ka võõrvägede lahkumist mõjutasid Ameerika Ühendriigid. Võtmesündmuseks oli Suessi kriis, mis oli sõjaväeline rünnak Egiptusele Suurbritannia, Prantsusmaa ja Iisraeli poolt.
20. sajandil avastatud naftavarud tõstsid piirkonna majanduslikku ja strateegilist tähtsust oluliselt. 1945. aastal alustasid Saudi Araabia, Iraan, Kuveit, Iraak ja Araabia Ühendemiraadid nafta tootmist ja eksportimist.
Višķi
Višķi (latgali keeles Vyški) on küla (vidējciems) Lätis Augšdaugava piirkonnas Višķi vallas.
19. sajandil oli alev, seal oli suur juudi kogukond. Ühe versiooni kohaselt on Višķis sündinud Venemaa Keisririigi valitsejanna Katariina I. Aastatel 2009–2021 jäi asula Daugavpilsi piirkonda.
Asulas on katoliiklaste kirik.
Leole (ajaleht)
Leole on Põhja-Sakala valla leht.
Suure-Jaani linn, Suure-Jaani ja Olustvere vald andsid alates 2000. aasta aprillist ühiselt välja ajalehte Leole. 2005. aasta oktoobris ühinesid Suure-Jaani linn ja Suure-Jaani, Olustvere ja Vastemõisa vald üheks omavalitsuseks, mis kannab nime Suure-Jaani vald.
Leht kajastab Suure-Jaani volikogu ja valitsuse tegemisi, õnnitletakse sünnipäevalapsi, antakse teada sündidest ja surmadest ning piirkonnas toimuvast. Põhirõhk on kohalike inimeste tegemiste tutvustamisel. Leole ilmub üks kord kuus ja jõuab inimestele koju tasuta.
Alates 2001. aasta juulist saab Leolet lugeda ka veebiversioonis (samas on olemas ka lehe trükieelsed pdf-failid).
Giraltovce
Giraltovce (ungari keeles Girált, russiini keeles Ґіралтівцї) on linn Slovakkias Prešovi maakonnas Svidníki ringkonnas.
Geograafiline asend
Giraltovce asub Madal-Beskiidide nõlvadel Topľa jõe ääres, Prešovist ligi 24 km kirdes.
Ajalugu
Giraltovcet on esmamainitud 1383. aastal. Teistel andmetel on Giraltovcet esmakordselt maininitud 1341. aastal.
Rahvastik
Slovakkia 2021. aasta rahvaloenduse andmetel oli Giraltovce elanikest slovakke 86,78%, mustlasi 2,05%, russiine 0,3%, tšehhe 0,17% ja ungarlasi 0,15%. Rahvus oli teadmata 10,17%-l elanikest.
Reuters
pisi|Ettevõtte logo Reuters on rahvusvaheline uudisteagentuur. Selle peakontor asub Londonis.
Uudiseid edastab Reuters inglise, prantsuse, araabia, hispaania, saksa, itaalia, vene, hiina, jaapani ja portugali keeles.
Reuters kuulub alates 2008. aastast Thomson Reutersi kontserni. Varem kuulus Reutersi uudisteagentuur sõltumatule ettevõttele Reuters Group plc, mille 2008. aastal omandas Kanada päritolu Thomson Corporation.
Valli (eesnimi)
Valli on naisenimi.
2018. aasta seisuga oli see Eestis esinemissageduselt 393. naisenimi. 1. jaanuari 2018 seisuga oli Eestis eesnimi Valli 314 naisel.
2020. aasta 1. jaanuari seisuga oli eesnimi Valli 295 naisel ja esinemissageduselt oli see Eestis 414. naisenimi. Noorim Valli oli vanuserühmas 30–34. Kõige populaarsem oli eesnimi Valli vanuserühmas 75–79, kus neid on 10 000 elaniku kohta 9,76.
Ameerika Ühendriikide maaväe jalaväekool
Ameerika Ühendriikide maaväe jalaväekool (inglise keeles United States Army Infantry School) on Ameerika Ühendriikide maaväe jalaväe oskuste õpetamisele spetsialiseerunud õppeasutus.
Väljaõpe
pisi|Rangeri kuruse lõpetanu käiseembleem
Lustratsioon Ukrainas
pisi|Ukraina Lustratsioonikomitee logo Lustratsioon Ukrainas on Ukrainas pärast 2014. aasta Ukraina revolutsiooni alanud protsess, mille eesmärk oli tõrjuda riigiametitest ja omavalitsustest Viktor Janukovõtši ajal kõrgemate ametnikena töötanud isikud.
Ajalugu
2014. aasta septembris võttis Ukraina Ülemraada vastu võimu puhastamise seaduse (ukraina keeles Закон України "Про очищення влади"), millega keelustati nimetada ametisse isikuid, kes töötasid kõrgetel juhtivatel kohtadel ajavahemikus 25. veebruar 2010 kuni 22. veebruar 2014 ehk president Viktor Janukovõtši ametisoleku ajal. Kolmandal hääletusel hääletas lustratsiooniseaduse poolt 231 saadikut registreeritud 246-st.
Parika Väikejärv
Väikejärv (ka Parika Väikejärv) on kaitsealune looduslik rabajärv Viljandi maakonnas Põhja-Sakala vallas Kuhjavere külas, Parika raba lääneosas.
Looduskaitse
Järv kuulub Parika looduskaitseala koosseisu.
Viia (eesnimi)
Viia on naisenimi.
2018. aasta seisuga oli see Eestis esinemissageduselt 635. naisenimi. 1. jaanuari 2018 seisuga oli Eestis eesnimi Viia 141 naisel.
Uluste
Uluste on küla Pärnu maakonnas Lääneranna vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Lääne maakonda Lihula valda.
10. jaanuarini 2014 oli osa Võhma külast.
Péter Biros
Péter Biros (sündinud 5. aprillil 1976 Miskolcis) on Ungari veepallur, kolmekordne olümpiavõitja.
Ta võitis oma esimene tiitlivõistluste medali 1999. aasta FINA Maailma Karikavõistlustel (kuld). Aasta hiljem võitis ta oma esimese kolmest olümpiakullast 2000. aasta suveolümpiamängudel Sydneys. Pekingi olümpiamängudel võitis Biros oma kolmanda olümpiakulla kannatades tsüsti all, selletõttu sai ta fair play auhinna.
2012. aasta suveolümpiamängude avatseremoonial oli Biros Ungari lipukandja. Biros saavutas nendel olümpiamängudel Ungari võistkonnaga 5. koha.
Varje
Varje on varjav keskkond, koht või vahend. Sõna on kasutusel ka terminina:
Bremen-Verden
Bremen-Verden, vormiliselt Bremeni ja Verdeni hertsogkonnad (saksa Herzogtümer Bremen und Verden), olid kaks territooriumi ja Saksa-Rooma riigi otsesed vasallid, mis tekkisid ja saavutasid vahetult keisrile alluvuse aastal 1180. Esialgse põhiseaduse järgi olid need vürstlikud Bremeni peapiiskopkond ja Verdeni piiskopkond.
Aastal 1648 mõlemad vürstlikud piiskopkonnad ilmalikustati, mis tähendab, et nad muudeti põhiseaduslikult pärilikeks monarhiateks ja sealt alates valitseti nii Bremeni hertsogkonda kui ka Verdeni hertsogkonda alati personaalunioonis, esialgu Rootsi kuningate (Vasad ja (Pfalzi) Wittelsbachid) ning hiljem Hannoveri kuningate poolt.
Saksa-Rooma riigi lõpetamisega aastal 1806 kadus Bremen-Verdeni vahetult keisrile alluva lääni staatus; kuna need olid personaalunioonis naabruses asuva Hannoveri kuningriigiga, liidendati nad sinna.
Territoorium ja võimutunnused
Bremeni ja Verdeni hertsogkondadele kuulunud territoorium kattis Põhjamere kaldal jämedalt kolmnurkse ala Elbe ja Weseri jõesuude, tänapäeva Saksamaa Hamburgi ja Bremeni liidumaade vahel (Elbe-Weseri kolmnurk). Sellele alale mahub enamus tänapäeva kreise (saksa Kreis): Cuxhaven (lõunas), Osterholz, Rotenburg, Stade ja Verden Alam-Saksimaal ning Bremeni liidumaa eksklaav Bremerhaven. Bremeni ja Cuxhaveni linnad (Hamburgi eksklaav) ei kuulunud Bremen-Verdenisse. Saksi-Lauenburgi eksklaav Land Hadeln Otterndorfi ümbruses ei olnud Bremen-Verdeni osa aastani 1731. Stade oli pealinn.
Bremen-Verdeni vapp kombineeriti vürstliku Verdeni piiskopkonna (must rist valgel taustal) ja vürstliku Bremeni peapiiskopkonna (Bremeni kaitsepühaku Püha Peetruse sümbol kaks ristatud võtit) vappidest.
Indrek Näkk
Ta lõpetas aastal 1990 Pärnu 1. Keskkooli ja aastal 1996 Eesti Kunstiakadeemia arhitektuuri ja linnaplaneerimise osakonna arhitektina.
Bremen-Verden
Ajalugu
Kolmekümneaastase sõja alguses säilitas valdavalt luterlik vürstlik Bremeni peapiiskopkond erapooletuse, nagu ka enamus protestantlikke territooriume Alam-Saksi ringkonnas, Saksa-Rooma riigi rahalises ja sõjalises alljaotuses. Naabruses asuv vürstlik Verdeni piiskopkond püüdis ka säilitada erapooletust, kuid olles Alam-Reini-Vestfaali ringkonna osa, mis oli hädas vastasseisuga kalvinistlike, katoliiklike ja luterlike valitsejate ja nende territooriumide vahel, oli Verden varsti sõtta kistud.
Aastal 1626 okupeerisid Tilly ja tema Katoliikliku Liiga väed Verdeni, põhjustades luterliku vaimulikkonna põgenemise. Tilly nõudis, et Bremeni kapiitel lubaks tal siseneda vürstlikku peapiiskopkonda ja kuna kapiitel kuulutas ustavust keisrile, viivitas see vastusega, väites, et peab konsulteerima Maapäeval seisustega, mis on pikk protseduur.
Aastal 1627 taandus Christian IV vürstlikust Bremeni peapiiskopkonnast, et võidelda Wallensteini sissetungi vastu oma Holsteini hertsogkonnas. Tilly tungis siis Bremenisse ja vallutas selle lõunaosa. Bremeni linn sulges oma väravad ja rajas nende ette paremad kindlustused. Aastal 1628 piiras Tilly Stadet, mille garnisonis oli 3500 Taani ja Inglise sõdurit. 5. mail 1628 lubas Tilly neil vabalt kodumaale lahkuda ja kogu piiskoplik Bremen oli tema käes. Nüüd suundus Tilly Bremeni linna poole, mis maksis talle 10 000 riigitaalrit lunaraha, et vältida piiramist. Linn jäi okupeerimata.
Mõlema vürstliku piiskopkonna elanikkond allutati Vastureformatsiooni ulatuses taaskatolitseerimisele, luterlikud teenistused keelati ja luterlikud pastorid saadeti välja. Juulis 1630 aeti Tilly ja enamus katoliiklikke okupante välja, kuna 26. juunil randus Gustav II Adolf 15 000 sõduriga Peenemündes, avades Kolmekümneaastases sõjas uue rinde. Prantsuse diplomaatia võitis ta ühinema uue keisrivastase koalitsiooniga, millega varsti ühines ka Hollandi Vabariik.
Veebruaris 1631 pidas Bremeni ja Lübecki vürstlike peapiiskopkondade pagulusesolev luterlik administraator Johann Friedrich Leipzigis nõu Gustav II Adolfi ja mitme Alam-Saksi vürstiga, kes kõik olid hädas Habsburgide kasvava mõjuga ebaausa Restitutsiooniedikti tõttu mitmes Põhja-Saksamaa luterlikus vürstlikus piiskopkonnas. Johann Friedrich spekuleeris vürstliku Bremeni peapiiskopkonna tagasisaamisest ja asus seetõttu juunis/juulis 1631 ametlikult liitu Rootsiga. Sõjas olles nõustus Johann Friedrich Rootsi ülemjuhatusega, samas Gustav II Adolf lubas taastada vürstliku Bremeni peapiiskopkonna selle pagulusesolevale valitud administraatorile.
Oktoobris alustas Johann Friedrichi poolt äsjavärvatud armee vürstliku Bremeni peapiiskopkonna tagasivallutamist ja Rootsi vägede toetusel naabruses asuva vürstliku Verdeni piiskopkonna vallutamist, kukutades de facto Verdeni ajutise katoliikliku vürstliku piiskopu Franz Wilhelm von Wartenbergi, kes valitses 1630–1631, ja põhjustades juba saabunud katoliikliku vaimulikkonna põgenemise. Vürstlik Verdeni piiskopkond allutati Rootsi sõjaväehaldusele.
Pärast Johann Friedrichi surma aastal 1634 pidasid kapiitel ja seisused Taani printsi Frederiki koadjuutoriametist tagandamist keiser Ferdinand II poolt Restitutsiooniedikti alusel ebaseaduslikuks. Kuid Rootsi okupante tuli esmalt veenda, et nad nõustuksid prints Frederiki järglusega. Nii valitsesid kapiitel ja seisused vürstlikku peapiiskopkonda läbirääkimiste lõppemiseni Rootsiga. Aastal 1635 sai temast luterlik administraator Frederik II Bremeni ja Verdeni piiskopitoolidel. Kuid ta pidi vanduma truudust alaealisele kuninganna Kristiinale.
Aastatel 1635–1636 nõustusid seisused ja Frederik II Rootsiga vürstlike piiskopkondade erapooletuse osas. Kuid see ei kestnud kaua, kuna Taani-Rootsi Torstensoni sõjas (1643–1645) hõivasid rootslased de facto võimu mõlemas vürstlikus piiskopkonnas. Taani ja Norra kuningas Christian IV pidi 13. augustil 1645 sõlmima Brömsebro rahu ja mitmed Taani territooriumid, sealhulgas kaks Rootsi okupeeritud vürstlikku piiskopkonda, loovutati Rootsile. Nii tagandati Frederik II administraatori kohalt mõlemas vürstlikus piiskopkonnas. Ta järgnes aastal 1648 oma isale Taani troonil kui Frederik III.
Vürstliku Bremeni peapiiskopkonna eelseisva läänistusega sõjalisele suurvõimule Rootsiile, mis oli Vestfaali rahu läbirääkimiste osaks, kartis Bremeni linn langeda samuti Rootsi võimu alla. Seetõttu palus linn keiserlikku kinnitust oma staatusele kui vahetult keisrile alluv aastast 1186 (Gelnhauser Privileg). Aastal 1646 andis keiser Ferdinand III Bremenile nõutud kinnituse (Linzer Diplom).
Vürstlike piiskopkondade muutmine Bremen-Verdeniks aastal 1648
Poliitilised üksused vürstlik Bremeni peapiiskopkond ja vürstlik Verdeni piiskopkond muudeti Vestfaali rahuga aastal 1648 Bremeni hertsogkonnaks ja Verdeni vürstkonnaks, kõnekeeles siiski Bremeni ja Verdeni hertsogkondadeks, muutmata territooriumide staatust vahetult keisrile alluv ja keisririigi osariik. Iga keiserlik osariik, nagu Bremen ja Verden eraldi olid, olid esindatud Saksa-Rooma riigi Riigipäeval (saksa Reichstag). Varem vaba riigilinn Verden mediatiseeriti Vestfaali rahuga ja liideti Verdeni hertsogkonnaga.
Kahte naaberterritooriumi ei ühendatud reaaluniooni ilma keisri ja enamiku osariikide toetuseta, mida kunagi ei juhtunud. Need olid kahe ringkonna osad. Aastast 1500 kuulus vürstlik Bremeni peapiiskopkond ja seega ka selle järglane Bremeni hertsogkond Saksi ringkonda (hiljem Alam-Saksi ringkonda; saksa Sächsischer või hiljem Niedersächsischer Kreis), mis oli keisririigi rahaline ja sõjaline allüksus. Vürstlik Verdeni piiskopkond ja seega ka selle järglane Verdeni hertsogkond kuulus aga Alam-Reini-Vestfaali ringkonda (saksa Niederrheinisch-Westfälischer Kreis, kõnekeeles Vestfaali ringkond).
Saksa-Rooma riigi maksud koguti ning armeed värvati ja rahastati ringkonniti. Bremen ja Verden saatsid oma esindajad vastava ringkonna Ringkonnapäevale (Kreistag). Ringkonnapäev otsustas, kuidas jagada maksukoormust, mis võeti liikmesterritooriumidelt. Seega olid Bremen ja Verden kohati konfliktis – s.o kes maksab kuhu – mida ei lahendatud, kuigi kahte lääni valitseti Rootsi poolt personaalunioonis.
Keiser Ferdinand III läänistas hertsogkonnad alguses valitsevale kuningannale Kristiinale ja tema seaduslikele pärijatele, kui Rootsi saak osalemisest Kolmekümneaastases sõjas. Bremen-Verden andis Rootsile strateegilise eelise, kuna see võis osaleda nendega armeede värbamises ja rahastamises kahes keisririigi ringkonnas, mis katsid kogu Saksa-Rooma riigi põhja- ja loodeosa, lisaks Rootsi Pommeri, osa Ülem-Saksi ringkonnast, kattes keisririigi kirdeosa.
Personaalunioon Rootsiga (1648–1712) ja Taani okupatsioon (1712–1715)
Rootslased rajasid uue võimkonna, Bremen-Verdeni kindralkubermangu (saksa Brem- und verdensches Generalgouvernement), ja valisid Stade uueks pealinnaks, kui Bremervörde oli endine Bremeni pealinn ja Rotenburg oli endine Verdeni pealinn.
Lisaks oma uuele läänile, Bremeni hertsogkonnale, tahtis valitsev kuninganna Kristiina (valitses aastatel 1644–1654), aastast 1648 samaaegselt ka Bremeni ja Verdeni hertsoginna, annekteerida vaba riigilinna Bremeni, kuna see oli tähtis maksumaksja. Varem oli Bremeni linn osalenud de facto vürstliku Bremeni peapiiskopkonna Maapäevadel. Hilisem järglasriik Rootsi Bremeni hertsogkond tahtis omandada linna, viidates Vestfaali rahule, kus Bremeni linna nimetatakse loodud hertsogkonna osana.
Bremeni ja Verdeni hertsoginnana tegi Kristiina oma residentsiks endise Zeveni kloostri. Ta kaotas nõiapõletamise Bremen-Verdenis. Aastal 1650 tuli Pfalz-Zweibrückeni hertsog Karl Gustav, aastal 1649 väljakuulutatud ja aastal 1650 tunnustatud pärija Rootsi troonile ja seega ka samaaegselt Bremen-Verdeni hertsogkondadele, Stadesse teadmata sisuga kõnelustele. Aastal 1650 allutati luterlik vaimulikkond konsistooriumile, uuele juhtorganile, kui ei olnud enam vürstlikku peapiiskoppi või vürstlikku piiskoppi.
Väikese katoliikliku diasporaa hingehoolduseks Bremen-Verdenis rajas Püha Tool apostellikud vikariaadid (Põhjamisjonite vikariaat, pädev Verdenis ja Bremenis vastavalt aastast 1669 ja 1670, aastani 1721, ja taas vahemikus 1780–1824, Ülem- ja Alam-Saksi vikariaat, vastutav vahemikus 1721–1780).
pisi|vasakul|Bederkesa loss, aastast 1381 Bremeni linna valduste kindlus Bremen-Verdenis, aastal 1654 loovutati viimasele
Ferdinand III käskis kuninganna Kristiinal, kes oli hertsoginnana tema vasall, hüvitada linnale põhjustatud purustused ja Lehe tagasi anda. Kui märtsis 1654 hakkas linn Bederkesa alalt sõdureid värbama, et seista vastu Rootsi Bremen-Verdeni edasisele omavolile, alustas viimase kindralkuberner Hans Christoph von Königsmarck Esimest Bremeni sõda (märtsist juulini 1654), väites tegutsevat enesekaitseks. Bremeni vaba riigilinn kutsus vahepeal Ferdinand III appi. Juulis 1654 käskis keiser oma vasallil hertsogil, Karl X Gustavil, kes sai Kristiina järglaseks pärast tema tagasiastumist, konflikt lõpetada, tulemuseks oli Stade leping novembris 1654. See leping jättis põhilise, Bremeni linna tunnistamise vahetult keisrile alluvaks, lahenduseta. Kuid linn nõustus Rootsi Bremen-Verdenile maksma andamit ja makse ning loovutama oma Bederkesa ja Lehe valdused.