cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
A Model of the Universe
2 Aja suund ja voolamine
Eddingtoni aja noole kujund väljendab, et aja kahel suunal on erinev struktuur. Asi on füüsikalistes protsessides, mis toimuvad minevikust tulevikku, kuid mitte (õigemini peaaegu mitte kunagi) ümberpöördult. Aga kuigi pöördumatute protsesside olemasolu eristab üht aja suunda teisest, ei näita see, kumb suund on aja suund. Füüsikaliste protsesside ajalisest asümmeetriast tuleneb aja anisotroopia, kuid mitte eelistatud suund. Seda märkis esimesena Adolf Grünbaum, kuigi Eddington jõudis sellele päris lähedale. Pole selge, kas aja suund on noole saba poolt otsa poole või ümberpöördult. John Earmanil on kaks olulist märkust. Esiteks, kui Universum ei ole ajaliselt orienteeritav (rööplükkega on võimalik vektori ajalist suunda vahetada), siis ajasarnaseid vektoreid ei saa jagada tulevikku suunatud ja minevikku suunatud vektoriteks ning aja suunda pole võimalik leida. Earman esitab eelnevusprintsiibi, millega Grünbaum ei nõustu: eeldusel, et aegruum on ajaliselt orienteeritav, eelneb pidev ajasarnane lüke igale aja suuna määramise füüsikalisele meetodile: kui entroopiameetodiga fikseeritud aja suunad kahes aegruumi piirkonnas ei ole kooskõlas, kui neid võrrelda lükke abil, mis on pidev ja hoiab ajasarnased vektorid ajasarnastena, siis üks suund on õige ja teine vale. Earmanil on õigus öelda, et teatud protsendil juhtudest peab entroopiameetod andma vale aja suuna. Grünbaumi vastus, et me saame ainsa aja suuna, kui me peame vaadeldavaid sündmuste käike kogu universumile tüüpilisteks, põhineb eeldusel, et need tõesti on tüüpilised, ja see eeldus on küsitav. Aga Earmanil ei ole õigus, et vektorite pidev ajasarnane lüke annab parema meetodi aja suuna kindlakstegemiseks. Nagu Grünbaum märgib, ei anna see üldse meetodit. Parimal juhul on ajaline orienteeritavus globaalse ajalise anisotroopia tarvilik tingimus. Tühi aegruum ei ole anisotroopne. Ainult füüsikalised protsessid saavad aja suundadele anda struktuurse erinevuse. Ja ka sel juhul, kumb suund on siis aja suund? Praegu paistab, et Grünbaumil on õigus, et ühe suuna valimine aja suunaks on konventsiooni asi.
Aga kui vaadata aja suuna probleemi hargneva universumi mudeli valguses, siis on olukord teine. Puumudelis kulub aja suundade erinevus mudeli topoloogiasse. Minevik on ainus ja tulevik hargnev. Nii et see mudel annab aja suuna probleemile vastuse: aja suund on hargnemata mineviku poolt hargneva tuleviku poole. See on ka suund, milles aeg liigub.
Kas on olemas aja möödumine? Milles see seisneb? Kui kiiresti aeg voolab? Kuidas aja voolamine erineb paigalolekust? Selles asjas pole üksmeelt. Charlie Dunbar Broad räägib absoluutsest saamisest, mis teadvusega olendi kogemuses ilmneb faaside pidevas asendumises ja mis paistab eristavat ajalist järgnevust kõigist teistest ühemõõtmelise järjestuse juhtudest. Broadi vaade paistab olevat kooskõlas absoluutse aja kontseptsiooniga klassikalises mehaanikas. Tänapäeva teadusliku mõttelaadiga filosoofid peavad aga aja möödumist üldiselt subjektiivseks illusiooniks. Meeltekogemuse mööduvuse tõttu me omistame maailmale aja möödumise, aga maailmas endas liikuvat oleviku ei ole. Kui teadvusega olendeid ei oleks, poleks mineviku, oleviku ja tuleviku mõiste (erinevalt mõistetest "varem" ja "hiljem") rakendatavad (Bertrand Russell). Seda vaadet on nimetatud aja saamise vaimust sõltuvuse teooriaks. Vaadet, mille järgi aja möödumine on umbes nagu sekundaarne kvaliteet John Locke'i järgi, on veenvalt esitanud Grünbaum. Minkowski universumipildis ongi Grünbaumi argumendid ümberlükkamatud, teine asi, kui universumipilti vahetada.
Grünbaum ütleb, et füüsikaline anisotroopia eristab aja suundi kõiges peale nime ning teadvusega vaatleja roll on anda ühele neist nimi "varasemalt hilisemale". Selles mõttes on hoolimata Russelli väitest, et "varem" ja "hiljem" sõltuvad ainult objektidevahelistest, mitte objekti ja subjekti suhetest, isegi nendes mõistetes vaimust sõltuv tegur. Samasuguse valikuelemendi leiab Grünbaum aja möödumise ning mineviku, oleviku ja tuleviku mõistest. Selleks, et mingi kindel hetk oleks olevik, peab olema teadvusega olend, kes seda olevikuks nimetab. Asi on isegi hullem kui aja suuna puhul, sest seal on vähemalt aja suundade erinevus objektiivne. Aga Minkowski maailmas lihtsalt ei ole objektiivset olevikku. Grünbaumi kriitikud on keskendunud ajavormidega keele taandamatusele ajavormideta keelele, aga Grünbaum ei räägi mitte keelest, vaid maailmast. See puudutab keelt ainult selles suhtes, et kui keegi arvab, et ta sõnaga "praegu" tähistab midagi objektiivset, siis ta eksib. Quentin Smith ("The Mind-Independence of Temporal Becoming") on esitanud järgmise argumendi. Universumi ajaloo praeguses ajastus on midagi erilist. Nimelt, Universumi Hubble'i vanus T (ajavahemik Suurest Paugust praeguse ajani) ei oleks saanud olla palju suurem ega palju väiksem, kui ta on. Kui see oleks väiksem, poleks eluks vajalikud rasked elemendid jõudnud tekkida, ja kui see oleks suurem, siis oleks soojade planeedisüsteemidega tähed jõudnud oma kütuse ära põletada ja lakanud eksisteerimast (antroopsusprintsiibi variant). Seega ei ole praeguse kosmilise ajastu valimine olevikuks päris suvaline. Ükski teine ajastu ei saaks olla olevik, sest sellel ei oleks teadvusega olendeid. Tegelikult ei anna see Robert Dicke'i argument olevikule objektiivset staatust. Maailm on ikkagi mitteantropotsentriline. Arukate olendite olemasolu ei seo olevikku konkreetse ajaga. Praeguse aja teeb eriliseks ainult arukate olendite olemasolu, ja seda Grünbaum väidabki. Olevikulisus on vaimust sõltuv.
Minkowski mudeli asendamine hargneva aja mudeliga võimaldab aja voolamisel ning jagunemisel minevikuks, olevikuks ja tulevikuks olla maailma objektiivsed omadused. Olevik on esimene harupunkt, mille aega mõõdetakse sobivalt valitud taustsüsteemi ajateljel. Minevik on universumi tüvi allpool esimest harupunkti ja tulevik on sellest kõrgemal olevate harude komplekt. Aja möödumise moodustab harude äralangemine. Kõik need maailma omadused on täiesti objektiivsed. Universumi dünaamilisus on objektiivne.
Peter Kroes märgib artiklis "Objective versus mind-dependent theories of time flow", et just voolamise või aja möödumise mõiste jääbki hargneva universumi mudelist välja, kui võtta seda Smarti kombel universumi hetkepiltide, seisundikirjelduste kogumina. Hargnev mudel ei ole hetkepiltide kogum nagu film, vaid muutuv dünaamiline asi, mida pildid kujutavad.
Tuleb kõrvaldada kahtlustus, et aja objektiivse voolamise mõiste on vastuolus erirelatiivsusteooriaga, mis eitab sündmuste privilegeeritud üheaegsusklassi olemasolu, nii et võidakse arvata, et see teeb võimatuks vaatlejast sõltumatu saamise sidusa mõiste. Mida tähendab, et sündmus leiab aset? Eddingtoni ja Weyli järgi see tähendab, et sündmus ujub mõne vaatleja absoluutsesse minevikku. Aga kui vaatlejaid ei ole? Vaatame, mis saab, kui võtame aluseks Minkowski maailma. Lisame sinna tulukese, mis süttib iga kord, kui mõni sündmus leiab aset. Igal aegruumi punktil on oma tuluke, ja see süttib täpselt üks kord. Sellel, kas tuluke süttib, ei ole vaatleja kohalolekuga mingit pistmist. Kas see saaks anda aja objektiivse möödumise? Ei. Juhuslik või ebasidus sündmuste valgustamise muster ei kujutaks aja voolamist. Aktsepteeritav oleks ainult juhtumiste korrastatud järgnemine muutkonnas. Aga selleks peaksid sündmused paiknema üheaegsusklassides, ja nende moodustamiseks ei paku erirelatiivsusteooria privilegeeritud viisil. Hargnevas mudelis lahendatakse probleem sellega, et universumi iga hetkeseisund või -pilt tehakse taustsüsteemi suhtes suhteliseks. Taustsüsteem ja aeg koos määravad ajateljega ortogonaalse ruumisarnase hüpertasandi, struktuuri esimese harupunkti. Saamist kujutab mudelis harude kulumine igas taustsüsteemist sõltuvas või hüpertasandist sõltuvas hargnevas struktuuris. See ei tee saamist vaatlejast sõltuvaks, küll aga taustsüsteemist sõltuvaks.
Hilary Putnamil on argument, mille põhjal ta väidab, et erirelatiivsusteooria toob kaasa saamise trivialiseerumise, sest saamine ei ole mitte ainult olevikus, vaid ka tulevikus. Oletame, et me ei tea, kas homme toimub kosmoselahing. Aegruumi piirkond, millest on jutt, on absoluutses tulevikus, mistõttu see, kas kosmoselahing toimub, on meie jaoks lahtine. Aga oletame, et meist kaugel ruumisarnase intervalli taga paiknev vaatleja V liigub meie suhtes ning tema koordinaadistikus toimub kosmoselahing praegu. Kui meie jaoks on V olemasolu määratud ehk reaalne ja V jaoks on kosmoselahing määratud ehk reaalne, siis see, kas kosmoselahing homme toimub, on ainult näiliselt lahtine. Et, nagu märkis Howard Stein, on aegruumi iga kahe punkti a ja b korral olemas punkt c, mis on mõlemaga ruumisarnases suhtes, siis saab alati väita, et sündmused punktis b on a suhtes määratud. Nii tuleb välja, et erirelatiivsusteoorias on kõik sündmused üksteise suhtes määratud. Kas need argumendid näitavad, et hargnev mudel on erirelatiivsusteooriaga vastuolus? Ei. Ruumisarnase hüpertasandi AB suhtes on kosmoselahingu toimumine homme lahtine: kosmoselahing leidub harupunktist AB algava hüpertasandist sõltuva mudeli mõnedes harudes. Aga V olevikuks oleva hüpertasandi CD suhtes on kosmoselahingu toimumine määratud. Hargnevas maailmapildis ei ole siin vastuolu, sest iga hargnev mudel on hüpertasandist sõltuv ja sündmus, mis ühes mudelis on tüve osa, paikneb teises mudelis mõnes harus. Kui "tegelik" käib objektide ja sündmuste kohta, mis on hargneva mudeli olevikus või minevikus, siis see, mis on tegelik, sõltub hüpertasandi valikust. Erinevalt Minkowski aegruumist ei saa sündmuste kirjeldust ühes koordinaadistikus teisendada samade sündmuste kirjelduseks teises koordinaadistikus. Maailma kirjeldust ühe hüpertasandi suhtes ei saa teisendada kirjelduseks teise hüpertasandi suhtes. Ainus "teisendus" universumipildilt hüpertasandil H hilisemale pildile hüpertasandil H', mis on ortogonaalne sama ajateljega, on ootamine ja vaatamine. Lahtisus kuulub hargneva mudeli juurde, ja selle eemaldab järk-järgult (kuigi ei ammenda) relativistliku harude kulumise protsess, aja voolamine.
Nicholas Maxwell väidab, et "probabilism", vaade, et tulevik on lahtine paljude ontoloogiliselt reaalsete võimalustega, on erirelatiivsusteooriaga vastuolus. Erirelatiivsusteooria väidab, et kõik inertsiaalsed taustsüsteemid on võrdväärsed, eitades absoluutset olevikku, mis Maxwelli arvates on vajalik, et oleks mõtet rääkida lahtisest tulevikust probabilismi mõttes. Kui üheainsa fikseeritud mineviku ja paljuse lahtise tuleviku vastandus tõesti nõuaks mitterelativistlikku olevikku, siis Maxwellil oleks õigus. Aga mineviku ja tuleviku vastandus sõltub taustsüsteemist või õigemini hüpertasandist.
Horwichi jaoks ei ole mineviku ja tuleviku vahel metafüüsilist, ontoloogilist erinevust. Sellegipoolest on palju ajaliselt asümmeetrilisi nähtusi. Nende asümmeetria seletamiseks postuleerib ta universumi alguses järgmised tingimused: energia ebaühtlane jaotus, mis moodustab suure makroskoopilise korrastatuse, ja suurim võimalik makroskoopiline korrastamatus, mis on selle korrastatusega ühitatav. Horwich väidab, et nendest tingimustest tulevadki kõik ajalised asümmeetriad, sealhulgas entroopia kasv ning see, et me teame mineviku kohta rohkem kui tuleviku kohta. Aga jutt oleks palju selgem, kui saaks väita, et need asümmeetriad tulevad aegruumi enese topoloogia asümmeetriast.
Konnarohi (perekond)
Konnarohi (Alisma L.) on taimede perekond konnarohuliste sugukonnast.
A Model of the Universe
2 Aja suund ja voolamine
Muutusi, mis asjadega toimuvad, kui nad liiguvad tulevikust olevikku ja minevikku ja veel kaugemale minevikku, nimetatakse mõnikord põlastavalt Cambridge'i muutusteks. Mõiste võttis kasutusele Peter Geach 1979. aasta raamatus McTaggarti filosoofia kohta. Asjade ja sündmuste Cambridge'i muutus ajas on igasuguse muu muutuse tarvilik tingimus. Hargneva mudelis tuleneb see muutustest, mis ei ole lihtsalt Cambridge'i muutused. 20. sajandi alguses oli Cambridge'i Ülikooli filosoofidel, sealhulgas Russellil ja McTaggartil, niisugune muutuseteooria: objektiga O toimub muutus siis ja ainult siis, kui on olemas kaks propositsiooni O kohta, mis erinevad ainult selle poolest, et üks mainib O-d varasemal ajal ja teine hilisemal ajal ning üks on tõene ja teine väär. Siis kui ka näiteks Inglismaa rannas liivaloss kokku variseb, toimub Cheopsi püramiidiga muutus, ja isegi arvuga 2 toimub muutus, kui keegi saab kolmanda lapse. Ja iga kord kui keegi Aristotelest loeb, toimub Aristotelesega Cambridge'i muutus, rääkimata sellest, et tema sündimise päev nihkub iga hetkega kaugemale minevikku. Kuigi reaalne muutus tundub tõelisem kui mittereaalne Cambridge'i muutus, pole meil Geachi järgi muud selget muutuse mõistet kui Cambridge'i muutus. Keegi ei tea, kuidas defineerida reaalset muutust. Võib tunduda, et Cambridge'i muutused on puhtrelatsioonilised. Oletame, et hetkel 1 ei ole Theaitetos Sokratesest pikem, aga hetkel 2 on. See, kas muutus on puhtrelatsiooniline, oleneb sellest, kas Theaitetos kasvas või Sokrates jäi lühemaks. Kui Jack saab kuulsaks või 40-aastaseks, kas see on reaalne muutus? Ainuüksi selle kirjelduse järgi ei saa otsustada. Hugh Mellor pakkus lahenduseks, et reaalsetel muutustel peavad olema põhjused ja tagajärjed, mis on ajalises ja ruumilises naabruses. Aga aatomi radioaktiivne lagunemine on reaalne muutus, millel pole põhjust, ja Sokratese surmal, mis on reaalne muutus, võib olla kauge mõju Xanthippe perekonnaseisule. (Autor pakub lahenduse hargneva universumi mudeli abil.)
Konnarohi (perekond)
Eestis on levinud kaks liiki:
A Model of the Universe
2 Aja suund ja voolamine
Pole raske kujutleda kedagi, näiteks jumalust, kes võib kontempleerida kogu ruumi, olemata ruumis. Aga kas jumalus saaks kontempleerida kogu aega, olemata ajas? Kas saab olla universumi täielikku kirjeldust, mis pole suhestatud konkreetse ajaga. Peter Geachi järgi Aquino Thomas pidas seda võimalikuks. Geachi meelest see pole võimalik. Geachi ja Michael Dummetti jaoks on probleemiks see, et erirelatiivsusteoorias pole absoluutset praegut. Lahenduseks on hargneva universumi mudel.
Tundub ilmne, et hargneva maailmaga toimub reaalne muutus, mille moodustab harude kulumine.
Tint (täpsustus)
"Tint" on mitmetähenduslik sõna:
Geograafia
pisi|[[Atlas (kartograafia)|Atlast on sageli kasutatud geograafia sümbolina]] Geograafia ehk maateadus (kreeka keeles 'γεωγραφία', "Maa kirjeldus") on teadus, mis uurib looduslike ja kultuuriliste nähtuste jaotust ning nendevahelisi ruumilisi seoseid Maal.
Määratlus
Geograafia on väga ähmaste piirjoontega teadus, seepärast on tema määratlemine küllaltki keerukas ülesanne. Naljatamisi on öeldud, et geograafia on kõik see, millega geograafid tegelevad. Allpool on esitatud eri aegadel välja pakutud määratlusi ja arvamusi geograafia kohta.
Inim- ja loodusgeograafia sarnasused ja erinevused
Inim- ja loodusgeograafia on aja jooksul üksteisest väga erinevaks kujunenud. 19. sajandi lõpus hakati neid pidama ühe ja sama teaduse eri harudeks. 20. sajandi keskel on selgunud siiski, et need on kaks üpris erinevat teadust. Ülikoolis ja ka koolis õpetatakse neid siiani koos eeskätt ajaloolistel põhjustel ja seepärast, et mõlema teadusharu nimetuses on sõna "geograafia". Sarnaseks teeb nad mõlemale omane ruumimõiste olulisus ning mõistagi ühendab neid ühine ajalugu. Nii inim- kui ka loodusgeograafile on väga oluline töövahend kaart. Kaarte kasutatakse teaduses ja argielus laialdaselt, kuid kusagil mujal pole kaart nii oluline kui geograafias. Geograafi töö lõpptulemus ongi tihti kaart. Raske on pidada teost geograafiat käsitlevaks, kui seal ei ole ühtki kaarti. Loodus- ja inimgeograafiat seob ka seik, et loodust ei saa vastandada inimesele. Inimene on samuti osa loodusest. Täiesti selge on, et looduse ja inimese vahel on suur vastasmõju.
Erinevused ei oleks nii teravad, kui geograafias lepitaks ainult nähtuste kirjeldamisega. Probleem tekib siis, kui üritada selgitada teatud nähtuste paiknemist ja vastasmõju ruumis. Loodusgeograafia on loodusteadus: nähtuste seletamisel tuginetakse loodusseadustele ehk peamiselt füüsikale ja keemiale. Inimgeograafia on aga ühiskonnateadus ehk nn humanitaarteadus, kus kehtivad hoopis teised reeglid ja seaduspärasused, mis pole kaugeltki nii absoluutsed. Seega on keset geograafiat klassikaline konflikt humanitaar- ja loodusteaduste vahel.
Paljud inimesed arvavadki siiani, et geograafia on üksnes kirjeldav teadus. Nii see muidugi ei ole. Jah, kirjeldusel on geograafias tähtis osa, eriti ajaloolisel, kuid geograafiat ei saaks nimetada teaduseks, kui ta siiani tegeleks vaid kirjeldamisega. Tänapäeval otsivad geograafid ennekõike vastust küsimustele miks? ja kuidas? Üks erinevusi on nt uurimisobjekt. Loodusgeograafia uurimisobjekt on Maa, mõnikord tervenisti, kuid enamasti siiski mõni osa sellest. Inimgeograafia, nagu nimestki nähtub, uurimisobjekt on inimesed. Siiski ei ole see midagi anatoomia- või psühholoogiasarnast, sest inimgeograafe ei huvita üksik inimene, vaid inimeste grupid ja nende paiknemine ning liikumine ruumis, selle põhjused ja tagajärjed. Loodus- ja inimgeograafia põhiline erinevus on siiski see, et loodusgeograafe huvitab ennekõike eri loodusnähtuste vastasmõju nende ruumilise paigutuse alusel, inimgeograafe aga ühe nähtuse korraldus ja levik ruumis.
Loodusgeograafia
Loodusgeograafia on geograafia haru, mille sisu sarnaneb maateaduse omaga. Selle eesmärk on uurida litosfääri, hüdrosfääri, atmosfääri, pedosfääri füüsikat ning maailma taimestikku ja loomastikku jaotust Maal (biosfääri). Loodusgeograafia saab jagada järgmisteks allharudeks:
Inimgeograafia
Inimgeograafia on geograafia haru, mis käsitleb ühiskonna ja keskkonna vastastikul mõjul tekkivaid nähtusi ja protsesse. See hõlmab humanitaarseid, poliitilisi, kultuurilisi, sotsiaalseid ja majanduslikke aspekte.
Inimgeograafia saab jagada järgmisteks harudeks (täielik loetelu on esitatud artiklis "Inimgeograafia"):
Baieri mets
pisi|Baieri metsa vaade Baieri mets (saksa , tšehhi Bavorský les) on mäestik Saksamaal Baieri liidumaal. Asub Doonau vasakul kaldal Regensburgist allavoolu. Mäestik on loode-kagusuunaline, kõrgus kuni 1456 meetrit.
Beetalagunemine
Beetalagunemine on protsess, mille käigus neutron muutub prootoniks või prooton neutroniks, kiirates beetaosakese (β) ja elektronneutriino (νe). Beetalagunemine võib toimuda nii aatomituuma sees kui ka vaba elementaarosakesega.
Beetalagunemise tagajärjel tekib beetakiirgus, mis koosneb beetaosakestest (elektronidest või positronidest). Sõltuvalt laguneva tuuma energiast võib beetakiirguse energia olla väga erinev. Eriti tugeva beetakiirguse puhul võib beetaosakeste kiirus läheneda valguse kiirusele.
Teatakse kolme liiki beetalagunemist: β+-lagunemine, β--lagunemine ja elektronhaare. Beetalagunemine on üks nõrga vastastikmõju ilmingutest.
β–-lagunemine
β–-lagunemine toimub juhul, kui neutron (n0) muutub prootoniks (p+), kiirates elektroni (e–) ja antielektronneutriino. Näiteks vaba neutron muutub alati prootoniks, sest ta on prootonist raskem. Tuumas toimub β–-lagunemine ainult siis, kui seal on rohkem neutroneid, kui stabiilse (energeetiliselt kõige madalamal tasemel asuva) tuuma jaoks vaja. Lagunemise tulemusena suureneb tuuma aatomnumber ühe võrra, kuid massiarv jääb samaks. β–-lagunemise valem on:
Võrrandi vasakul ja paremal poolel peavad kehtima järgmised kvantarvude jäävused:
Lagunemisprotsessis on jääv ka energia. Elektron ja antielektronneutriino kannavad ära üleliigse energia, mis tekkis neutroni massi vähenemise tulemusena.
Elementaarosakeste tasemel toimub β–-lagunemine läbi W-bosoni. Neutroni üks d-kvark kiirgab virtuaalse W-bosoni (W-), muutudes u-kvargiks. Kiiratud W-boson laguneb aga elektroniks ja antielektronneutriinoks.
β+-lagunemine
β+-lagunemine toimub siis, kui prooton (p+) muutub neutroniks (n0), kiirates positroni (e+) ja elektronneutriino (ν). β+-lagunemine vajab lisaenergiat, seetõttu võib see toimuda ainult tuuma sees, kasutades ära tuuma seoseenergiat. β+-lagunemine toimub tuumades, milles on neutrone vähem kui stabiilse tuuma jaoks vaja. Lagunemise tulemusena väheneb tuuma aatomnumber ühe võrra, kuid massiarv jääb samaks. β+-lagunemise valem on:
Võrrandi vasakul ja paremal poolel peavad kehtima järgmised kvantarvude jäävused:
Lagunemisprotsessis on jääv ka energia. Prooton saab lagunemiseks vajaliku lisaenergia tuuma seoseenergiast.
Elementaarosakeste tasemel toimub β+-lagunemine läbi W-bosoni. Prootoni üks u-kvark kiirgab virtuaalse W-bosoni (W+), muutudes d-kvargiks. Kiiratud W-boson laguneb aga positroniks ja elektronneutriinoks.
Elektronhaare
Elektronhaare on tuumareaktsioon, mille puhul prooton (p+) neelab elektroni e–, muutudes neutroniks (n0) ja kiirates elektronneutriino (ν). Raskemaks osakeseks muutumiseks vajaliku lisaenergia saab prooton neelatud elektronilt.
Kõikides olukordades, kus saab toimuda β+-lagunemine, saab toimuda ka elektronhaare. Kui aatomituuma ebastabiilse ja stabiilse seisundi energeetiline vahe on väiksem kui 2mec2 (kahe elektroni mass korda valguse kiirus ruudus), siis on elektronhaare aatomi ainus võimalus minna kõrgemalt energiatasemelt madalamale. Elektronhaarde puhul beetakiirgust ei teki.
Beetakiirgus
Beetakiirgus koosneb beetaosakestest (suure energiaga elektronidest ja/või positronidest). Beetakiirgus on ioniseeriv radioaktiivne kiirgus, mille läbimisvõime on alfakiirgusest suurem, kuid gammakiirgusest oluliselt väiksem. Beetakiirguse peatamiseks piisab näiteks õhukesest metalllehest.
Läbides ainet, võivad beetaosakesed tekitada teisest radioaktiivset kiirgust, kui kiiresti liikuv elektron "pidurdub" aatomi elektronkattes ilma neeldumata. Sellisel juhul antakse osa elektroni kineetilisest energiast üle teda pidurdanud aatomile (aatom ergastatakse). Aatom läheb ergastatud olekust tagasi oma põhiolekusse, kiirates gammakvandi. Sellisel moel tekkinud gammakiirgus on beetakiirguse teisene kiirgus.
Kui beetakiirgus koosneb positronidest, siis need annihileeruvad kiiresti, kohtudes elektroniga.
Aristarch Sinkel
Aristarch Sinkel (13. detsember 1912 Virtsu – 25. september 1988 Pärnu) oli eesti jurist ja kirjanik.
Elulugu
Aristarch Sinkel sündis Virtsus rannaasulas postiteenija perekonnas. Alg- ja keskhariduse omandas ta Võru linnas aastatel 1921–1930 ning jätkas õpinguid Tartu Ülikooli õigusteaduskonnas (1930–1935). Akadeemiliselt kuulus ta ÜS-i Raimla.
Pärast ülikooli lõpetamist oli ta pikemat aega töötu, siis kohtuametnik Rakveres ja Pärnus, 1941 rahvakohtunikuna Hiiumaal, 1942–1944 sekretär Pärnu maa-ametis. 1944–1980 töötas Sinkel tööstusliku planeerimise alal mitmes Pärnu tööstusettevõttes ja juriskonsuldina Pärnu kaubandusvalitsuses.
Kirjanduslikku tegevust alustas ta aastal 1949, osaledes Rahva Hääle jutuvõistlusel. Võistlusel hinnatud juttude kogumikus ilmus tema "Piusa täht". Esimesele suleproovile järgnesid perioodikas lühijutud ja -näidendid ning humoreskid. Joonistas ka karikatuure, mida avaldati 1950. aastatel Pärnu ajalehes Töörahva Hääl.
Pikkliin
Pikkliin on kahest rööpsest voolujuhist moodustatud elektriliin, mille geomeetriline pikkus on suurem liinis leviva elektromagnetlaine pikkusest. Pikkliin kujutab endast hajuparameetritega elektriahelat, sest liini takistus, juhtivus, induktiivsus ja mahtuvus on hajutatud piki liini.
Karksi valla vapp
thumb|Karksi valla vapp.
Pikkliin
Pikkliini tähtsad näitajad on lainetakistus ja laine levimistegur, mis iseloomustavad energia sumbumist ja faasinihet liinis. Nende parameetrite väärtuse määravad järgmised suurused:
Karksi valla vapp
Karksi valla vapp on Viljandi maakonnas asunud Eesti haldusüksuse Karksi valla vapp, aastatel 1995–1999 oli see vapp kasutusel Karksi-Nuia linna vapina.
Aristarch Sinkel
Elulugu
1956. aastal ilmus tema sulest ajaloolise romaanitriloogia esimene osa, Jüriöö ülestõusu käsitlev "Musta risti ikke all", 1959. aastal järgnes Põhjasõja aega kujutav "Mõõgaga mõõdetud maa". 1967. aastal valminud, Eesti elu ristisõdalaste maaletulekust Põhjasõjani kujutav "Lembitu" jäi esialgu käsikirja, kuni see ilmus kirjaniku tütre Astra Jõgeva toel 2008. aastal.
Pikkliin
Pikkliinis leviva laine ülekande parameetrid on parimad, kui RC = GL. Selle tingimuse täitmiseks suurendatakse telefoni, telemeetria ja andmeside liinide induktiivsust ehk pupiniseeritakse liini.
Karksi valla vapp
Vapp kinnitati 7. juulil 1995 Karksi-Nuia linna vapina. Peale Karksi-Nuia linna ja Karksi valla ühinemist ühtseks Karksi vallaks 8. juunil 1999 võeti valla vapina muutmata kujul kasutusele Karksi-Nuia linna vapp.
Aristarch Sinkel
Elulugu
Ta kuulub autorite hulka, kellele kirjandusloos on jäetud põhjendamatult tagasihoidlik koht. Vähe on kodumaises kirjanduses Sinkeliga võrdseid kirjamehi, kellel panna välja niivõrd mastaapne ajalooline triloogia nagu temal.
Karksi valla vapp
Vapi kirjeldus
Kuldsel kilbil on vapi allservast tõusev must, rohelise varrega hundinui. Varre kummalgi küljel on kaks hundinuia lehte.
Ondes Martenot
thumb|Ondes Martenot
Karksi valla vapp
Põhjendus
Vapikujund viitab ka sellele, et kauni loodusega Karksi-Nuia linn paikneb järve ja seal kasvavate hundinuiadega Karksi-Halliste ürgoru veerul. Hundinui on võrdkujuks kohalike inimeste ärksale vaimule ning raskusi trotsivale visadusele ja töökusele, mis on toonud neile läbi aegade vaimuvara ning jõukust, mida tähistab vapikilbi kuld.
Ondes Martenot
Ondes Martenot [oo(n)d martön'oo] (prantsuse keeles "Martenot' lained"; tuntud ka kui ondium Martenot, Martenot ja ondes musicales) on 1928. aastal Maurice Martenot' leiutatud varajane elektrooniline pill.
Helipildi poolest sarnaneb ondes Martenot väga tereminiga, kuid erinevalt tereminist puudutatakse seda pilli mängimisel.
Ondes Martenot ' le on muusikat kirjutanud paljud heliloojad. Eriti on selle poolest tuntud Olivier Messiaen. Neist teostest esimene ilmus 1937. Enamik ondes Martenot ' le muusikat kirjutanutest on prantslased, kuid seda on teinud ka näiteks Frank Zappa.
Maurice Martenot' noorem õde Ginette Martenot oli tuntud ondes Martenot ' mängija.
Hiljem on ondes Martenot ' d kasutatud paljudes tuntud filmides, mille hulka kuuluvad "Araabia Lawrence" (1962), "Tondipüüdjad" (1984), "Must pada" (1985) ja "Amélie" (2001).
Maurice Martenot suri 1980 ja 1988 lõpetati ondes Martenot ' de tootmine. Sellegipoolest õpetatakse seda muusikariista mitmes Prantsusmaa konservatooriumis tänapäevani.
1997 hakati analoogilise muusikariista tootmist uuesti kavandama. Martenot' nimi oli kaubamärk, mistõttu seda ei saanud kasutada. Uue pilli nimeks sai Ondéa, kuid selle tööpõhimõte ja mängimisviis olid analoogilised ondes Martenot ' le. Ondéa valmis ja seda kasutati esimest korda kontserdil 2001 ning alates 2005 on see seeriatootmises.
Mihhail Murnikov
Mihhail Murnikov (27. november 1928 Tartu, Eesti – 9. oktoober 2009 Tallinn, Eesti) oli Nõukogude riigiametnik ja EKP Keskkomitee välissidemete osakonna juhataja.
Mihhail Murnikov lõpetas 1953. aastal Leningradi Mäeinstituudi ja töötas ametlikel andmetel aastatel 1953–1958 "geoloogina".
1958. aastal astus NLKP liikmeks; aastatel 1958–1959 õppis Moskva Ülikooli Idakeelte Instituudis.
Aastatel 1985–1990 oli M. Murnikov Eesti NSV Ülemnõukogu XI koosseisu saadik.
Pärast Eesti iseseisvumist töötas Mihhail Murnikov eraettevõtluses.
Mihhail Murnikov suri 9. oktoobril 2009 ja ta maeti 13. oktoobril 2009 Tallinna Aleksander Nevski kalmistule
Pandži jõgi
thumb|Pandži jõgi [[Kevroni lähedal, Tadžikistani ja Afganistani piiril]] Pandž (tadžiki Панҷ) on jõgi Aasias. Algab Pamiiris Vākhāni (Vahhandarja) ja Pomiri jõe ühinedes.
Ülemjooksul voolab läände, keskjooksul põhja, alamjooksul edelasse. On valdavalt mägijõgi ja voolab kuristikes. Alamjooksul laskub tasandikule ja ühineb Vahši jõega, moodustades Amudarja.
Karl Popper
Sir Karl Raimund Popper (28. juuli 1902 Viin – 17. september 1994 London, East Croydon) oli Austria juudi päritolu Briti filosoof.
Ta oli üks mõjukamaid 20. sajandi teadusfilosoofe, kes kirjutas palju ka sotsiaal- ja poliitikafilosoofia teemadel. Popperit tuntakse kõige rohkem selle järgi, et ta lükkas tagasi klassikalise induktsionistliku arusaama teadusest, esitas teaduse ja mitteteaduse eristamiseks (demarkatsiooniprobleemi lahendusena) väidete ja teooriate empiirilise falsifitseeritavuse kriteeriumi ning kaitses liberaalset demokraatiat ja ühiskonnakriitika põhimõtteid, mis tema arvates teevad võimalikuks eduka "avatud ühiskonna".
Elulugu
Popper sündis Austria-Ungari pealinnas Viinis jõukas ja haritud juudi keskklassi perekonnas. Tema vanemad olid advokaat Simon Siegmund Carl Popper (Viini liberaalse linnapea Raimund Grübli lähedane kaastööline) ja Jenny Popper (sündinud Schiff). Simon Siegmund oli pärit Prahast, tema ema esivanemad pärinesid Sileesiast ja Ungarist. Schiffide suguvõsast olid pärit paljud 19. ja 20. sajandi teadlased, sealhulgas dirigent Bruno Walter. Isa huvitus antiigist ja filosoofiast ning pani aluse Karli huvile ühiskondlike ja poliitiliste probleemide vastu. Ema süstis pojasse nii suure muusikahuvi, et ta vahepeal kaalus elukutseliseks muusikuks hakkamist. Hiljem inspireeris muusikaarmastus tema mõtlemist ja ilmnes dogmaatilise ja kriitilise mõtlemise vahekorra tõlgenduses, arusaamas objektiivsuse ja subjektiivsuse erinevusest ning vaenulikkuses historitsismi vastu, sealhulgas muusika progressiivsuse kontseptsiooni vastu .Kodust õhkkonda on Popper nimetanud otsustavalt raamatulikuks (decidedly bookish).
Karl õppis reaalgümnaasiumis, kus ta ei olnud õpetamisega rahul. Pärast mitu kuud kestnud haigust, mille tõttu ta ei saanud koolis käia, tuli ta koolist ära ja hakkas 1918 õppima Viini ülikoolis, sinna formaalselt astumata. Vastava eksami tegi ta alles nelja aasta pärast. Tol ajal domineeris poliitiline vasakpoolsus: see oli "punase Viini" õitseaeg. Popperit huvitasid algul eelkõige pedagoogika küsimused. Aastal 1919 astus ta sotsialistliku kooli üliõpilaste assotsiatsiooni ja temast sai mõneks ajaks marksist. Lühikest aega oli ta isegi ametlikult kommunist. Ta pettus marksismis selle doktrinäärsuse tõttu. Varsti ta küll eemaldus sotsialistlikust liikumisest, kuid lävis selliste inimestega nagu Ruth Fischer, Hanns Eisler, Paul Lazarsfeld, Oskar Kokoschka, Adolf Loos, Arnold Schönberg ja Rudolf Serkin. Aastal 1919 avastas ta Sigmund Freudi ja Alfred Adleri teooriad (ta oli 1920ndatel lühikest aega Adleri kliinikus vabatahtlik sotsiaaltöötaja, kes tegeles hüljatud lastega). Aastal 1919 kuulas ta võlutuna Albert Einsteini loengut relatiivsusteooriast Viinis. Popper eelistas Einsteini Marxile, Freudile ja Adlerile, sest ta leidis ainult Einsteinil kriitilise vaimu, mille tõttu tema teooriatel olid testitavad järeldused.
Aastal 1928 sai ta filosoofiadoktori kraadi. Väitekirja teema oli matemaatiline, tema juhendaja oli psühholoog ja keeleteoreetik Karl Bühler. Doktorieksami teiseks aineks valis ta algselt muusikaajaloo. Aastal 1929 sai ta õiguse põhikoolis matemaatikat ja füüsikat õpetada. Aastatel 1930–1936 töötas ta õpetajana.
Popper võttis ühendust Viini ringiga. Et ta oli selle ringi paljude põhimõtete suhtes kriitiline, oli suhtlemine selle esindajatega algul raske. Igatahes olid nood sunnitud tema õigustatud etteheidetele vastama. Popperit ei kutsutud kunagi Viini ringi seminarile ning Otto Neurath nimetas teda naljatamisi ringi ametlikuks opositsiooniks. Lõpuks ilmus Viini ringi toimetisena Popperi teadusfilosoofiline peateos "Logik der Forschung". Raamat tegeleb Viini ringi huvitavate teemadega (induktsioon, demarkatsiooniprobleem, tõenäosus, kinnitus, kvantmehaanika kontseptuaalsed probleemid jne), kuid läheneb nendele hoopis teisiti. Popper kritiseeris Viini ringi kõige põhilisemaid filosoofilisi vaateid ja esitas omaenda sügavalt erinevad filosoofilised seisukohad. Siiski oli Popper mõnes asjas ka Viini ringiga ühel meelel. Näiteks kaitses ta Richard von Misese frekventismi tõenäosuse tõlgendamisel, mida jagasid ka Hans Reichenbach ja paljud ringi liikmed. Samuti jagas ta Viini ringi vaimustust Albert Einsteinist ja Bertrand Russellist. Viimane oli Popperi meelest suurim filosoof pärast Immanuel Kanti.
Aastal 1937 emigreerus Popper natsismi eest ja Anschluss 'i kartuses Uus-Meremaale, kus ta sai Christchurchis Uus-Meremaa ülikooli Canterbury University College'i filosoofialektoriks. USA-sse ega Suurbritanniasse ei õnnestunud tal pääseda. Haige ema ja teised sugulased jäid Viini. Natsid tapsid 16 Popperi lähedast sugulast.
Uus-Meremaal tundis Popper end üksildasena ja maailmast äralõigatuna. Sellegipoolest jätkas ta oma uurimistulemuste avaldamist. Üks tema tolleaegne teos on "What is Dialectic" (Mis on dialektika), milles ta kritiseerib Marxi ja Hegeli dialektikat. Teos "Historitsismi viletsus" ("The Poverty of Historicism"), mis ilmus raamatuna alles 1957, ründab jälle eelkõige Marxi ja Hegeli meetodit. Avalikkuses tuntuim Popperi teos on paljutõlgitud "Avatud ühiskond ja selle vaenlased" (1945). Selles õiendab ta üksikasjalikult arved Platoni ja Hegeli mõttemallidega, mis on tema meelest totalitaristlikud. Ta kritiseerib selles raamatus leebemalt ka Marxi. Enamiku asjatundjate arvates teeb Popper Platonit 20. sajandi vaatevinklist kritiseerides talle liiga. Hegeli-kriitikale heidetakse ette Hegeli loomingu pealiskaudset tundmist ja erapoolikut esitamist. Popperil ongi see mõeldud põhiliselt ettevalmistusena Marxi-kriitikale. Marxi peab Popper väljapaistvaks majandusteadlaseks ja sotsioloogiks. Ta möönab, et Marx ei välistanud näiteks, et kommunismini on võimalik jõuda ka mitterevolutsioonilisel teel. Seevastu kritiseerib ta ägedalt Marxi dialektilist meetodit, mille too Hegelilt üle võttis: see viib lõpuks suletud maailmapildini. Teose põhiline tähtsus seisneb siiski selles, et tegemist oli poliitilise signaaliga. Raamatus sisaldus informeeritud rünnak suletud mõttestruktuuridele ja ideoloogiakonstruktsioonidele. Popper visandas pluralistliku avatud ühiskonna mudeli. Progress leiab niisuguses ühiskonnas aset samm-sammult.
Aastal 1946 asus ta elama Inglismaale, saades õppeasutuse London School of Economics and Political Science juures loogika ja teadusliku meetodi lektori (reader) koha (aastal 1949 sai Popper samas professoriks). Selle koha sai ta põhiliselt Friedrich Hayeki protektsiooni tõttu. Kuigi Popperi metodoloogia on Hayeki omale lähedane ning Popper võttis Hayekilt üle mitmeid põhjapanevaid mõisteid, sealhulgas spontaanse korra mõiste, oli Popper puhaste turumehhanismide vastu umbusklik, sest ta oli noorpõlves näinud palju vaesust ja viletsust. Ta propageeris sotsiaalse orientatsiooniga reformipoliitikat.
Inglismaa filosoofilises õhustikus oli Popper üksildane, sest seal domineeris Ludwig Wittgensteinist mõjutatud tavakeelefilosoofia, mille tähtsamad esindajad olid J. L. Austin ja Gilbert Ryle. Popper oli üks väheseid mõjukaid filosoofe Suurbritannias, kes selle koolkonnaga opositsioonis oli. Tal oli oma väike koolkond Londonis ja ta mõjutas teadusfilosoofia arengut kogu maailmas. Suurbritannias oli tal palju pooldajaid teadlaste seas.
26. oktoobril 1946 leidis aset Popperi legendaarne kohtumine Ludwig Wittgensteiniga. Cambridge'is tegutsev Moral Sciences Club kutsus Popperi esinema. Popper valis oma ettekande teemaks "Kas on olemas filosoofilised probleemid?". Popper valis selle teema meelega, sest ta tahtis esitada väljakutse Wittgensteini seisukohale, et filosoofilised probleemid on pseudoprobleemid, mis tulenevad keele vääritimõistmisest. Ettekande ajal King's College'is Richard Braithwaite'i ruumides istus Wittgenstein kamina juures ja mängis roobiga. Ta lükkas Popperi poolt näiteks toodud filosoofilised probleemid kõrvale, väites, et ühegi näite puhul pole tegemist tõelise filosoofilise probleemiga. Popperi jutustuse järgi kasutas ta roopi mõnikord dirigendikepina, et oma väidetele suuremat kaalu anda. Edasi jutustab Popper, et kui Wittgenstein ütles: "Tooge näide moraalireeglist!", vastas ta: "Mitte ähvardada külalislektoreid roobiga." Selle peale olevat Wittgenstein vihasena roobi maha visanud ja ust paugutades ruumist välja tormanud. Braithwaite'i väitel Wittgenstein lihtsalt rookis ägedalt tuld.
Aastal 1969 tõmbus Popper akadeemilisest elust tagasi, kuid jäi kuni surmani intellektuaalselt aktiivseks.
Popperi filosoofia
Popper nimetas oma filosoofiat kriitiliseks ratsionalismiks. See nimetus viitab lahtiütlemisele klassikalisest empirismist ja induktsionismist. Popper ründas viimast ägedalt, osutades sellele, et teaduslikud teooriad on loomult universaalsed ning neid saab kontrollida ainult kaudselt, nendest tulenevate järelduste kaudu. Samuti pidas ta teaduslikke teooriaid ja inimteadmisi üldse oletuslikeks ja hüpoteetilisteks. Need pärinevad loovast kujutlusvõimest, mille abil inimesed lahendavad konkreetsetes ajaloolistes ja kultuurilistes tingimustes tekkinud probleeme. Ükskõik kui suur arv katsetulemusi ei saa teooriat kinnitada, kuid üksainus vastunäide on otsustav, näidates, et teooria, millest järeldus, mille vastunäide kummutab, saadi, on väär. Popperi teadusfilosoofia rõhutab põhimõttelist erinevust verifikatsiooni ja falsifikatsiooni vahel. Lahenduseks demarkatsiooniprobleemile pidas ta väidete ja teooriate teaduslikkuse kriteeriumiks nende falsifitseeritavust. Näiteks psühhoanalüüs ja kaasaegne marksism (millest Popper nooruses innustus) ei ole selle kriteeriumi järgi teaduslikud, sest nad pole falsifitseeritavad. Popperit mõjutas Albert Einsteini relatiivsusteooria.
Popper väitis, et on lahendanud David Hume'i induktsiooniprobleemi. Hume väitis, et ainuüksi sellest, et päike on iidsest ajast iga päev tõusnud, ei saa ratsionaalselt järeldada, et päike tõuseb ka homme. Ei saa ratsionaalselt tõestada, et asjad kulgevad ka edaspidi sama mustri kohaselt nagu seni. Popper väitis, et kuigi pole võimalik tõestada, et homme päike tõuseb, on meil vaba voli säärane teooria esitada. Kui päike ei peaks tõusma, siis on tõestatud, et see teooria on väär, kuid seni pole see teooria vääraks osutunud.
Iga katse induktsiooni empiiriliselt tõestada lõpeb lõputu regressi või vigase ringiga. Teadusliku teooria tõesust ei ole võimalik tõestada ega empiiriliselt kontrollida.
Raamatutes "Avatud ühiskond ja selle vaenlased" ja "Historitsismi viletsus" kritiseeris Popper "historitsismi" ja propageeris "avatud ühiskonda", liberaalset demokraatiat. Historitsism on Popperi järgi seisukoht, mille kohaselt ajalugu areneb kõrvalekaldumatu paratamatusega vastavalt tunnetatavatele üldistele seadustele kindla eesmärgi poole. Popper väitis, et sellisel seisukohal põhineb enamik autoritarismi ja totalitarismi vorme. Historitsism rajaneb ekslikel eeldustel teaduslike seaduste ja teaduslike ennustuste loomusest. Et inimteadmiste kasv on inimajaloo arengu üks põhjuslikest teguritest ning "ükski ühiskond ei saa oma tulevasi teadmisteseisundeid teaduslikult ennustada", siis ei saa olla inimajaloo ennustuslikku teadmist. Metafüüsiline ja ajalooline indeterminism käivad Popperil käsikäes.
Induktsionismi kriitika
Induktsionismi järgi toimib teadus nii, et kõigepealt kogutakse vaatlusandmeid, millest siis induktsiooni teel järeldatakse seadusi ja ennustusi.
Popper väitis vastu, et ilma teooriata pole võimalik vaatlusi teha. Vaatlus on alati selektiivne. Ta peab lähtuma mingist probleemist, vaatenurgast, huvist või ülesandest, tal peab olema kindel objekt. Peale selle eeldab kirjeldus mingit kirjelduskeelt, mis põhineb teatud klassifikatsioonil, mis omakorda on läbi viidud lähtudes teatud probleemidest, vaatenurkadest ja huvidest. Popper näeb siin analoogiat teaduse tekkimisega ja inimese ontogeneesiga. Vana-Kreekas tekkis teadus mütoloogilise maailmapildi kriitikana. Vastsündinul on kaasasündinud ootused (teooriate analoog).
Teiseks esitas Popper vastuväite induktsiooniprintsiibile, mis mõningate induktsionistide arvates õigustab induktiivset järeldamist. Kuidas aga õigustada induktsiooniprintsiipi ennast? Kui püüda õigustada seda induktiivselt, toetudes kogemusele, tekib vigane ring, sest niisugune õigustamine peaks toetuma induktsiooniprintsiibile. Kui aga tuua sisse kõrgemat järku induktsiooniprintsiip, siis oleks selle õigustamiseks tarvis veel kõrgemat järku induktsiooniprintsiipi jne, nii et tekib lõputu regress. Kui aga induktsiooniprintsiibi õigustus ei rajane kogemusele, vaid on aprioorne, siis on induktsiooniprintsiibi aluseks pime usk. Popper järeldas, et induktsiooniprintsiipi ei saa rahuldavalt õigustada. Analoogsete argumentidega kritiseeris ta ka looduse ühetaolisuse printsiipi. Erinevalt Bertrand Russellist leidis Popper, et teadus ei vaja induktsiooniprintsiipi, vaid toimib oletuste ja ümberlükkamiste printsiibil.
Oletused ja ümberlükkamised
Sellel põhineb Popperi falsifikatsionistlik teadusekäsitus. Teadus ei alusta mitte vaatlustest, nagu induktsionist väidab, vaid oletustest. Teadlased püüavad oletusi kriitika ja kontrollimise (vaatluste ja katsete) abil ümber lükata. Kui oletus on põhjalikule tõsisele kontrollimisele vastu pidanud, võib selle oletuse esialgselt omaks võtta, kuid ta jääb siiski ainult oletuseks. Teadusliku teooria, seaduse või üldistuse kindel teadmine ei ole võimalik. Juba järgmisel hetkel võib see kontrollimisel vääraks osutuda. Popper armastas näiteks tuua Newtoni mehaanikat, mis pidas 1687. aastast, mil see avaldati, kuni umbes 1900. aastani kontrollimisele hästi vastu. Aastatel 1900–1920 aga leiti, et see on ebatäpne, ning seda korrigeeriti relatiivsusteooriale toetudes.
Erinevalt Francis Baconist, kes teoses "Novum Organum" laitis teadlasi, kes teevad rutakaid ja enneaegseid "ennetusi", pidas Popper selliseid ennetusi (julgeid põhjendamata oletusi) vältimatuteks. Sealjuures aga ei tule püüda neid kaitsta, vaid ümber lükata, et asendada need uute oletustega.
Oletused on täiesti õigustamata ja õigustamatud ning pole võimalik kindlaks teha nende tõesust ega isegi mitte tõenäosust.
Falsifitseeritavus kui demarkatsiooniprobleeemi lahendus
Popperi falsifikatsionistliku vaate järgi saab teadust demarkeerida pseudoteadusest ja metafüüsikast selle järgi, et teaduslik teooria on falsifitseeritav: "et väiteid või väidete süsteeme saaks pidada teaduslikeks, peavad nad saama olla konfliktis võimalike või mõeldavate vaatlustega". See võimaldab tema arvates eristada kogemusteaduse väiteid "kõigist teistest väidetest – olgu nad siis religioosse või metafüüsilise iseloomuga või lihtsalt pseudoteaduslikud".
Popperi kriteerium on leitud olevat liiga tugev, sest hea teadus ei pruugi seda rahuldada ja seda võivad rahuldada pseudoteadused. Pseudoteadused võivad vabalt esitada väiteid, mida saab falsifitseerida. Näiteks astroloogiat ja psühhoanalüüsi on falsifitseeritud.
Popperi kaitsjad osutavad sellele, et Popperi jaoks ei olnud falsifitseeritavus teaduslikkuse piisav kriteerium : ta nõudis ka energilisi katseid teooriat proovile panna ja negatiivsete tulemuste aktsepteerimist.
Popper väitis hiljem, et falsifitseeritavus on teaduslikkuse tarvilik ja piisav kriteerium: "Lause (või teooria) on kogemusteaduslik siis ja ainult siis, kui ta on falsifitseeritav." Falsifitseeritavus puutub siin ainult lausete ja lauseklasside loogilisse struktuurisse. Teoreetiline lause on falsifitseeritav siis ja ainult siis, kui ta on loogilises vastuolus mõne empiirilise lausega, mis kirjeldab loogiliselt võimalikku sündmust, mida oleks loogiliselt võimalik vaadelda. Seega ei nõua falsifitseeritavus tegeliku falsifitseerimise võimalikkust.
Popper oli mõnda aega seisukohal, et loodusliku valiku teooria ei ole teaduslik teooria, sest ta väidab midagi lähedast väitele "Ellujääjad jäävad ellu". "Darvinism ei ole testitav teaduslik teooria, vaid metafüüsiline uurimisprogramm." Seda vaadet kritiseerisid evolutsioonibioloogid, osutades sellele, et loodusliku valiku teoorial on olnud palju testidele vastu pidanud ennustusi. Aastal 1977 Darwin College'is peetud loengus ütles ta sellest seisukohast lahti, mööndes, et loodusliku teooria on testitav, kuigi raskesti testitav.
Thomas Kuhni meelest iseloomustas Popper teadust nii, nagu kogu teadus oleks revolutsiooniline, nagu kogu aeg oleks kaalul kogu teooria. Teadusele iseloomulik aga on hoopis normaalteadus, milles teadlase tegevus ei seisne mitte fundamentaalsete teooriate proovilepanemises, vaid mõistatuste lahendamises. Demarkatsioon peab lähtuma normaalteadusest. Kuhni demarkatsioonikriteerium on võime lahendada mõistatusi. Näiteks astronoomia on vanaajast peale (ennustuste mittetäitumisest ajendatud) mõistatusi lahendanud, astroloogias aga seda pole olnud: ebaõnnestumised ei ole ajendanud püüdeid astroloogia traditsiooni revideerida. Astronoomia on olnud vanaajast saadik teadus, astroloogia aga pole seda kunagi olnud.
Popper ei nõustunud selle kriteeriumiga. Tema meelest lahendavad astroloogid mõistatusi (Popper määratles mõistatused väheoluliste probleemidena, mis rutiini ei mõjuta.) Popperi meelest asendab Kuhn ratsionaalse kriteeriumi sotsioloogilisega.
Imre Lakatos leidis, et Popperi demarkatsioonikriteerium on "üpris hämmastav. Teooria võib olla teaduslik isegi juhul, kui tema kasuks ei ole põrmugi tõendeid, ja võib olla pseudoteaduslik isegi juhul, kui kõik kättesaadavad tõendid on tema vastu." .
Avastuskontekst ja õigustuskontekst
Popper eristas teadusliku teooria arengus kaht etappi. Teooria konstrueerimine ei nõua loogilist analüüsi. Loogika seisukohast pole tähtis, kuidas teooriani jõutakse. Loogikat hakkab teooria huvitama alles siis, kui ta on juba konstrueeritud. Nüüd võib küsida, kas see teooria on õigustatav ja kuidas seda saab õigustada, kas ta on kontrollitav, kas ta on loogiliselt sõltuv teistest teooriatest, kas ta räägib ehk teistele teooriatele vastu.
Teoreetilises avastuses kätkeb alati loominguline, irratsionaalne alge, mille poolest teadus sarnaneb kunstiga. Teadusfilosoofial pole mõtet otsida uue teooriani jõudmise loogikat; saab olla üksnes teooria kontrollimise loogika. Siit tulebki avastuskonteksti ja õigustuskonteksti erinevus.
Popperi mõju
Suuresti tänu Popperile sai teadusfilosoofiast omaette distsipliin analüütilise filosoofia raames. Ta aitas sellele kaasa nii omaenda kui ka oma mõjukate õpilaste, eriti Imre Lakatosi ja Paul Feyerabendi tööde kaudu. Lakatos küll revideeris Popperi positsiooni ja Feyerabend heitis selle täiesti kõrvale, kuid mõlema looming oli Popperist sügavalt mõjutatud.