cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vjatšeslav Bajuk
Kuritegu
Esimene ohver, julmalt läbi pekstud Eesti Meteoroloogia ja Hüdroloogia Instituudi meteoroloog Krista Odakivi suri 25. novembri õhtul Põhja-Eesti Regionaalhaiglas. Teine ohver pääses eluga, sest kannatanul õnnestus inimeste juurde joosta. Kurjategija põgenes sündmuskohalt, jättes kurika maha. Kriminaalmenetluse käigus 2010. aastal tunnistas Vjatšeslav Bajuk uurijale, et kuriteole viis teda "üldine viha naiste vastu".
Uurimine ja kriminaalasja menetlus
Kuriteost Vjatšeslav Bajuki vahistamiseni kulus üheksa kuud. Uurimise käigus võeti sadakonnalt isikult DNA-proove, Raul Koppelmaa juhitav Põhja politseiprefektuuri mõrvarühm analüüsis 1200 tundi valvekaamerate videoid ja 2,75 miljonit telefonikõnet.
27. augustil 2010 vahistati Bajuk Harju maakohtu loaga, süüdistatuna naisterahva vägistamises Tallinna–Klooga maanteel 1. jaanuaril 2010. Mõlemat kuritegu ühendasid leitud DNA-proovid.
Lisaks süüdistati meest mootorsõiduki Audi A6 alkoholijoobes juhtimises Tallinnas Raua tänaval 4. juunil 2010.
Kriminaalasja menetlesid kohtueelselt Põhja ringkonnaprokuratuur ja Põhja Politseiprefektuur.
Strass im Zillertal
Strass im Zillertal on vald (Gemeinde) Austrias Tirooli liidumaal Schwazi ringkonnas. Vald asub 523 m kõrgusel merepinnast. Valla pindala on 5,96 km², 1. jaanuaril 2016 elas seal 829 inimest.
473 eKr
Aasta 473 enne Kristuse sündi ehk meie ajaarvamist. Vana-Roomas oli see CCLXXXI (281.) aasta ab urbe condita.
Maksim Borovikov
Maksim Borovikov (sündinud 13. veebruaril 1992 Kohtla-Järvel) on Eesti jäähokimängija.
Klubikarjäär
Ta on mänginud Eesti jäähokimeeskonnas.
Rudolf Avasalu
Rudolf Vladimir Avasalu (aastani 1935 Rudolf Vladimir Avesson; 24. aprill 1915 – 25. veebruar 1949 Haunstetten) oli eesti viiuldaja.
Ta lõpetas aastal 1934 Jakob Westholmi Gümnaasiumi. Ta õppis aastatel 1928–1935 Tallinna Konservatooriumis (Alfred Papmehli klassis). Aastal 1935 astus ta Tartu Ülikooli, õppides lühikest aega tehnikateaduskonnas (ehitusinseneriks), kuid siis läks üle usuteaduskonda, kus õppis aastani 1940 (teaduskonna likvideerimiseni nõukogude võimu poolt). Aastatel 1940–1941 õppis ta Tartu Ülikooli filosoofiateaduskonnas. Ta oli EÜS Põhjala liige.
Õpingute ajal töötas ta teatris Vanemuine orkestrandina ja sõja ajal kontsertmeistrina, laga ka viiuliõpetajana Tartu Kõrgemas Muusikakoolis.
Aastal 1944 põgenes ta Saksamaale. Aastast 1945 elas ta Augsburg-Haunstetteni pagulaslaagris, kus esines nii solistina kui ka ansamblites. Koos endise vanemuislase Jüri Mandrega esitas Augsburg-Pfersee Drei Könige teatris täissaalidele mitmeid kavu Eesti kammermuusikast, kusjuures osa töid kõlas esiettekandes (näiteks Jüri Mandre "Vabadus võidab"). Ta andis samas kontserte klaveritrios koos Peeter Paul Lüdigi ja Aleksei Köhleriga. Aastast 1948 esines ta solistina teisteski pagulaslaagrites (viimane kontsert oli 24. veebruaril 1949 Hochfeldis).
Isiklikku
Tema õde Elsa Avesson (1911–1986) oli pianist ja muusikapedagoog, vend Lembit Avesson (1925–2008) oli helilooja ja organist.
Osmanite sõjad Euroopas
thumb|270px|Osmanite armee piirab [[Viini, Frans Geffels]]
Osmanite sõjad Euroopas olid rida relvakonflikte Osmanite riigi ja erinevate Euroopa riikide vahel alates hiliskeskajast kuni 20. sajandi alguseni. Varaseimad konfliktid said alguse Bütsantsi-Osmanite sõdade ajal, mis toimusid Anatoolias 13. sajandi lõpul, enne kui 14. sajandi keskel Bulgaaria-Osmanite sõdadega Euroopasse siseneti. 15. sajandi keskpaigas pidasid Serbia ja Albaania Osmani türklaste vastu vastavalt Serbia-Osmanite sõdu ja Albaania-Türgi sõdu. Suurt osa sellest perioodist iseloomustas Osmanite laienemine Balkanile. Osmanite riik tungis Kesk-Euroopasse 15. ja 16. sajandil, mis kulmineerus Osmanite territoriaalsete nõuete haripunktiga Euroopas.
Osmanite-Veneetsia sõjad kestsid neli sajandit, alates 1423. aastast kuni 1718. aastani. Sellel perioodil toimusid Negroponte langemine 1470. aastal, Famagusta langemine (Küpros) 1571. aastal, Osmanite laevastiku kaotus Lepanto merelahingus 1571. aastal (sel ajal ajaloo suurim merelahing), Candia langemine (Kreeta) 1669. aastal, Veneetsia Morea (Peloponnesos) tagasivallutus 1680. aastatel ja selle taaskaotus 1715. aastal. Korfu saar Veneetsia võimu all jäi ainsaks Kreeka saareks, mida Osmanid ei vallutanud.
17. sajandi lõpus hakkasid Euroopa võimud Osmanite vastu koonduma ja moodustasid Püha Liiga, võttes tagasi arvukalt Osmanite maavallutusi Suure Türgi sõja ajal (1683–99). Sellest hoolimata suutsid Osmanite armeed end oma Euroopa rivaalide vastu 18. sajandi teise pooleni kaitsta.
Bütsants
thumb|190px|[[Konstantinoopoli piiramine (1453)|Konstantinoopoli vallutamine sultan Mehmed II poolt 1453. aastal]]
Pärast lööki nõrgenenud Bütsantsile 1356. aastal (või 1358. aastal – vaieldav Bütsantsi kalendri muutuse tõttu) (vaata Süleyman Paşa), mis andis Gallipoli operatsioonidebaasiks Euroopas, hakkas Osmanite riik 14. sajandi keskpaigas lääne suunas Euroopa mandrile laienema.
Konstantinoopol langes 1453. aastal pärast Varna lahingut (1444) ja Teist Kosovo lahingut (1448).
Bulgaaria tsaaririik
14. sajandi teises pooles suundus Osmanite riik Balkanil põhja ja läände, allutades pärast Maritsa lahingut 1371. aastal täielikult Traakia ja enamiku Makedooniast. Sofia langes 1382. aastal, millele järgnes Teise Bulgaaria tsaaririigi pealinn Veliko Tărnovo 1393. aastal ja riigi loodeosa pärast Nikopoli lahingut 1396. aastal.
Serbia tsaaririik
Olulist Osmanite vastast, noort Serbia tsaaririiki, kurnasid mitmed sõjakäigud, eriti Kosovo lahing 1389. aastal, milles mõlema armee juhid tapeti, ja mis omandas Serbia folklooris keskse rolli kui eepiline lahing ja kui keskaegse Serbia lõpu algus. Suur osa Serbiast langes 1459. aastaks Osmanite kätte, Ungari kuningriik tegi 1480. aastal osalise tagasivallutuse, kuid see langes taas 1499. aastaks. Serbia tsaaririigi territooriumid jagati Osmanite riigi, Veneetsia vabariigi ja Ungari kuningriigi vahel, ülejäänud territooriumid olid kuni Ungari vallutamiseni mingis selle vasalli staatuses.
Kasv (1453–1683)
Lüüasaamine 1456. aastal Belgradi piiramisel pidurdas Osmanite laienemist katoliiklikusse Euroopasse 70 aastaks, kuigi üheks aastaks (1480–1481) vallutati Itaalia sadam Otranto ja 1493. aastal ründas Osmanite armee edukalt Horvaatiat ja Steiermarki.
Sõjad Albaanias ja Itaalias
thumb|Albaania rünnak Türgi laagrile 1457. aastal
Osmanid vallutasid 1385. aasta Savra lahinguga suure osa Albaaniat. 1444. aasta taastas Lezhë liiga korraks ühe osa Albaaniast, kuni Osmanid vallutasid pärast Shkodëri vallutamist 1479. aastal ja Durrësi vallutamist 1501. aastal kogu Albaania territooriumi.
Osmanid seisid silmitsi albaanlaste vastupanuga, kes kogunesid oma juhi, feodaalse Albaania aadliku Gjon Kastrioti (võitles Osmanite vastu Gjergj Arianiti juhitud Albaania mässus (1432–1436)) poja Skanderbegi ümber. Skanderbegil õnnestus enam kui 25 aastat tõrjuda Osmanite rünnakuid, mis lõppesid Shkodëri piiramisega aastatel 1478–79. Sel perioodil saavutati palju Albaania võite, nagu Torviolli lahing, Otonetë lahing, Krujë piiramine, Pologi lahing, Ohridi lahing, Mokra lahing, 1456. aasta Oraniki lahing ja palju muid lahinguid, mis kulmineerusid Albulena lahinguga 1457. aastal, kus Skanderbegi juhitud Albaania armee võttis Osmanite üle otsustava võidu. 1465. aastal toimus Skanderbegi vastu Ballabani kampaania. Selle eesmärk oli purustada Albaania vastupanu, kuid see ei olnud edukas ja lõppes Albaania võiduga. Skanderbegi surmaga 17. jaanuaril 1468 hakkas Albaania vastupanu vaibuma. Pärast Skanderbegi surma juhtis aastatel 1468–1479 Albaania vastupanu Lekë Dukagjini, kuid see ei saavutanud sama edu kui varem. Vaid kaks aastat pärast Albaania vastupanu kokkuvarisemist 1479. aastal alustas sultan Mehmed II Itaalia kampaaniat, mis ebaõnnestus tänu Otranto tagasivõitmisele kristlaste poolt ja sultani surmale 1481. aastal.
Bosnia vallutamine
Osmanite riik jõudis Bosniasse esimest korda 1388. aastal, kus nad said Bileća lahingus Bosnia vägedelt lüüa ja olid sunnitud taganema. Pärast Serbia langemist 1389. aastal Kosovo lahingus, kus bosnialased osalesid Vlatko Vukovići kaudu, alustasid türklased erinevaid rünnakuid Bosnia kuningriigi vastu. Bosnialased kaitsesid end, kuid ilma suurema eduta. Bosnialased hakkasid tugevalt vastu Bosnia kuningalossis Jajces (Jajce piiramine), kus viimane Bosnia kuningas Stjepan Tomašević üritas türklasi tõrjuda. Osmanite armee vallutas Jajce mõne kuu pärast 1463. aastal ja hukkas viimase Bosnia kuninga, lõpetades keskaegse Bosnia.
Horvaatia
right|thumb|[[Horvaadid|Horvaatia kapten Petar Kružić juhtis Klisi kindluse kaitset Türgi sissetungi ja piiramise vastu, mis kestis üle kahe ja poole aastakümne. Selle kaitsmise käigus moodustati Horvaatia sõjaline eliitklikk uskokid.]]
Pärast Bosnia kuningriigi Osmanite kätte langemist 1463. aastal jäid kaitseta Horvaatia kuningriigi lõuna- ja keskosad, mille kaitsmine jäi Horvaatia alamaadli hooleks, kes hoidis omal kulul kindlustatud piirialadel väiksemaid vägesid. Osmanid jõudsid vahepeal Neretva jõeni ja olles 1482. aastal vallutanud Hertsegoviina (Rama), tungisid nad Horvaatiasse, vältides oskuslikult kindlustatud piirilinnu. Osmanite otsustav võit Krbava lahingus raputas kogu Horvaatiat. Kuid see ei heidutanud horvaate tegemast järjekindlaid katseid kaitsta end Osmanite ülekaalukate vägede rünnakute eest. Pärast peaaegu 200 aastat Horvaatia vastupanu Osmanite riigile tähistas võit Sisaki lahingus Osmanite võimu ja Saja-aastase Horvaatia-Osmanite sõja lõppu. Asekuninga armee, jälitades 1595. aastal Petrinjas põgenevaid armee jäänuseid, pitseeris võidu.
Ungari kuningriigi keskosa vallutamine
thumb|190px|right|[[Mohácsi lahing 1526. aastal, Osmanite miniatuur]]
Ungari kuningriiki, mis sel ajal hõlmas ala Horvaatiast läänes Transilvaaniani idas, ohustas Osmanite edenemine samuti tõsiselt. Sellise allakäigu põhjuseks võib pidada valitseva Árpádi dünastia langemist ning selle asendamist Anjou ja Jagelloonide kuningatega. Pärast mitmeid selge võitjata sõdu 176 aasta jooksul lagunes kuningriik lõpuks 1526. aasta Mohácsi lahingus, misjärel suurem osa sellest kas vallutati või võeti Osmanite ülemvõimu alla. (150 aastat Türgi võimu, nagu seda Ungaris nimetatakse, kestis 17. sajandi lõpuni, kuid osa Ungari kuningriigist oli Osmanite võimu all aastatel 1421–1718.)
Serbia vallutamine
Osmanite poolt 1371. aastal Maritsa lahingus tekitatud suurte kaotuste tagajärjel lagunes Serbia tsaaririik mitmeks vürstiriigiks. 1389. aasta Kosovo lahingus löödi Serbia väed taas puruks. Läbi kogu 15. ja 16. sajandi toimusid erinevate Serbia kuningriikide ja Osmanite riigi vahel pidevad võitlused. Pöördepunktiks oli Konstantinoopoli langemine türklaste kätte. 1459. aastal langes pärast piiramist ajutine Serbia pealinn Smederevo. Zeta vallutati 1499. aastal. Belgrad oli viimane suur Balkani linn, mis Osmanite vägedele vastu pidas. Serblased, ungarlased ja Euroopa ristisõdijad võitsid Türgi armeed 1456. aasta Belgradi piiramisel. Pärast Osmanite rünnakute tõrjumist enam kui 70 aasta jooksul langes Belgrad lõpuks 1521. aastal ja seda koos suurema osa Ungari kuningriigiga. Serbia väejuhi Jovan Nenadi mäss aastatel 1526–1528 viis Teise Serbia tsaaririigi väljakuulutamiseni tänapäeva Serbia Vojvodina provintsis, mis oli viimaste Serbia territooriumite hulgas, kes Osmanitele vastu hakkasid. Serbia despootkond langes 1459. aastal, tähistades seega kaks sajandit kestnud Serbia vürstiriikide vallutamist Osmanite poolt.
1463–1503: sõjad Veneetsiaga
thumb|200px|Osmanite edusammud viisid mõned vangistatud kristlased sügavale Türgi territooriumile
Sõjad Veneetsia vabariigiga algasid 1463. aastal. Soodne rahuleping sõlmiti 1479. aastal pärast pikka Shkodëri piiramist (1478–79). 1480. aastal, mil Veneetsia laevastik seda enam ei takistanud, piirasid Osmanid Rhodost ja vallutasid Otranto. Sõda Veneetsiaga jätkus aastatel 1499–1503. 1500. aastal vallutas Hispaania-Veneetsia armee Gonzalo Fernández de Córdoba juhtimisel Kefalloniá, peatades ajutiselt Osmanite pealetungi Veneetsia idaterritooriumitele. Pealetung jätkus pärast Osmanite võitu Prévezas (1538), kus võitlesid Hayreddin Barbarossa juhitud Osmanite laevastik ja paavst Paulus III kokkupandud kristlik liit.
1462–1483: Valahhia ja Moldova kampaaniad
1462. aastal lõi Valahhia vürst Vlad Dracula öises rünnakus Târgoviştele tagasi Mehmed II. Kuid Ungari kuningas Mátyás I vangistas viimase. See tekitas pahameelt paljude mõjukate Ungari tegelaste ja Vladi edu lahingus Osmanite riigi vastu (ja ähvarduse varajases äratundmises tema poolt) lääne imetlejate, sealhulgas kõrgete Vatikani liikmete seas. Seetõttu andis Mátyás talle auväärse vangi staatuse. Lõpuks vabastati Dracula 1475. aasta lõpus ning saadeti koos Ungari ja Serbia sõdurite armeega Bosniat Osmanitelt tagasi võtma. Seal alistas ta esmakordselt Osmanite väed. Selle võidu järel sisenesid Osmanite väed 1476. aastal Mehmed II juhtimisel Valahhiasse. Vlad tapeti ja mõne allika kohaselt saadeti tema pea Konstantinoopolisse, et teisi mässulisi heidutada. (Bosnia liideti täielikult Osmanite maadega 1482. aastal.)
Türgi edasiliikumine peatus ajutiselt, kui Moldova Ștefan cel Mare võitis 1475. aastal Osmanite sultani Mehmed II armeesid Vaslui lahingus, mis oli Osmanite riigi üks suurimaid lüüasaamisi kuni selle ajani. Ștefan sai järgmisel aastal Războienis (Valea Albă lahing) lüüa, kuid Osmanid pidid taganema, kuna nad ei suutnud vallutada ühtegi märkimisväärset linnust (vaata Neamți tsitadelli piiramine), sest Osmanite armees hakkas levima katk. Ștefani Euroopa abiotsingud türklaste vastu ei andnud suurt edu, kuigi ta oli "pagana parema käe ära lõiganud", nagu ta ühes kirjas ütles.
1526–1566: Ungari kuningriigi vallutamine
thumb|200px|Osmanite sõdurid tänapäeva Ungari territooriumil thumb|200px|Osmanite kampaania Ungaris 1566. aastal, Krimmi tatarlased esirinnas
Vahepeal tungis Osmanite riik 1538. aastal Moldova vürstiriiki. 1541. aastal võeti teise Ungari kampaaniaga Buda ja Pest (mis täna moodustavad koos Ungari pealinna Budapesti) suuresti veretu trikiga: pärast rahukõneluste kokkuleppega lõpetamist tungisid väed öösel läbi Buda avatud väravate. Kättemaksuks Austria ebaõnnestunud vasturünnaku eest 1542. aastal lõpetati Kesk-Ungari lääneosa vallutamine 1543. aasta kampaaniaga, millega haarati nii endine kuningalinn Székesfehérvár kui ka kardinali endine asukoht Esztergom. 35–40 000-mehelisest armeest aga ei piisanud, et Suleiman I saaks Viinile järjekordse rünnaku korraldada. 1547. aastal sõlmiti Habsburgide ja Osmanite vahel ajutine vaherahu, mida Habsburgid peagi eirasid.
1552. aasta suure, kuid mõõdukalt eduka kampaania käigus vallutasid kaks armeed Kesk-Ungari idaosa, surudes Osmanite riigi piiri põhjapoolsete végváride (piirilinnused) teisele (sisemisele) liinile, mille Ungari ehitas algselt kaitseks eeldatava teise mongoli sissetungi vastu — järelikult muutusid piirid sellel rindel vähe. Ungarlastele oli 1552. aasta kampaania rida traagilisi kaotusi ja mõni kangelaslik (kuid Pyrrhose) võit, mis jõudsid folkloori — eriti Drégely langemine (väike kants, mida kaitses viimase meheni vaid 146 meest) ja Egeri piiramine. Viimane oli suur végvár rohkem kui 2000 mehega, ilma välise abita. Nende vastas oli kaks Osmanite armeed, kes üllatuslikult ei suutnud viie nädala jooksul linnust võtta. (Linnus võeti hiljem 1596. aastal.) Lõpuks tagas 1556. aasta kampaania Osmanite mõjuvõimu Transilvaania üle (mis oli mõneks ajaks Habsburgide kontrolli alla langenud), kuid ei suutnud läänerindel enam võitu saada, olles seotud Ungari edelapoolse piirilinnuse Szigetvári teise (pärast 1555. aastat) edutu piiramisega.
Osmanite riik pidas aastatel 1566–1568 veel ühe suure sõja Habsburgide ja nende Ungari alade vastu. 1566. aasta Szigetvári piiramine, kolmas piiramine, millega kants viimaks vallutati, kuid eakas sultan suri, hoides ära sellel aastal Viini poole tungimise.
1522–1573: Rhodos, Malta ja Püha Liiga
thumb|left|Malta piiramine – Türgi laevastiku saabumine, [[Matteo Pérez]]
Osmanite väed tungisid pärast kahte eelmist ebaõnnestunud katset 1522. aastal Rhodose saare ja vallutasid selle (vaata Rhodose piiramine (1522)). Johanniidid pagendati Maltale, mida omakorda piirati 1565. aastal.
Pärast kolmekuulist piiramist ei suutnud Osmanite armee kõiki Malta kantse kontrollida. Osmanite viivitus halbade ilmastikutingimuste ja Sitsiilia abivägede saabumiseni sundis Osmanite komandöri Kızılahmedli Mustafa Pashat piiramisest loobuma. U. 22 000-48 000 Osmanite sõdurit 6000–8500 Malta sõduri vastu, Osmanid ei suutnud Maltat vallutada, kandes kaotusi üle 25 000 mehe, sealhulgas tolle aja ühe suurima moslemikorsaari kindrali Turgut Reisi, ning nad löödi tagasi. Kui Malta oleks langenud, oleks Sitsiilia ja Mandri-Itaalia võinud sattuda Osmanite sissetungiohu alla. Malta võit selle sündmuse ajal, mida tänapäeval nimetatakse Malta piiramiseks, kallutas suunda ning andis Euroopale lootusi ja motivatsiooni. See tähistas ka Johanniitide tähtsust ja nende kohalolekut Maltal, et aidata kaitsta ristiusumaailma moslemite vallutusretke vastu.
Osmanite laevastiku võidud sel perioodil olid Préveza merelahing (1538) ja Djerba merelahing (1560).
thumb|190px|Lepanto merelahing 7. oktoobril 1571
Vahemere kampaania, mis toimus aastatel 1570–1573, viis Küprose vallutamiseni Osmanite poolt. Veneetsia, Paavstiriigi, Hispaania, Johanniitide (Maltal) ja esialgu Portugali Püha Liiga Osmanite riigi vastu moodustati sel perioodil. Liiga võit Lepanto merelahingus (1571) peatas lühikeseks ajaks Osmanite domineerimise merel.
1570–1571: Küprose vallutamine
1570. aasta suvel andsid türklased uuesti löögi, kuid seekord pigem täiemahulise sissetungi kui rüüsteretkega. U. 60 000 sõdurit, sealhulgas ratsavägi ja suurtükivägi, maabus 2. juulil 1570 Lala Mustafa Paşa juhtimisel vastupanuta Limassoli lähedal ja asus Nikosiat piirama. Võiduorgial päeval, mil linn langes – 9. septembril – rüüstati kõik avalikud hooned ja paleed. Sõna Osmanite suurest arvust levis ja mõni päev hiljem vallutas Mustafa Kyrenia ilma tulistamata. Famagusta aga avaldas vastupanu ja asus kaitsele, mis kestis septembrist 1570 augustini 1571.
Famagusta langemine tähistas Osmanite perioodi algust Küprosel. Kaks kuud hiljem võitis peamiselt Veneetsia, Hispaania ja paavsti laevadest koosnev Püha Liiga merevägi Juan de Austria juhtimisel Osmanite laevastikku Lepanto merelahingus, ühes maailma ajaloo otsustavas lahingus. Võit türklaste üle tuli aga Küprose abistamiseks liiga hilja ja saar jäi järgmiseks kolmeks sajandiks Osmanite võimu alla.
1570. aastal vallutas Osmanite riik esmakordselt Küprose ja Lala Mustafa Paşast sai esimene Osmanite kuberner Küprosel, kes vaidlustas Veneetsia nõuded. Samal ajal moodustas paavst Paavstiriigi, Malta, Hispaania, Veneetsia ja mitme muu Itaalia riigi koalitsiooni, ilma tegeliku tulemuseta. 1573. aastal veneetslased lahkusid, kaotades katoliku kiriku mõju.
1620–1621: Poola-Leedu
Sõjad peeti Moldova vürstiriigi pärast. Poola armee tungis Moldova vürstiriiki ja sai Ţuţora lahingus lüüa. Järgmisel aastal tõrjusid poolakad Türgi sissetungi Hotõni lahingus. Teine konflikt sai alguse 1633. aastal, kuid see lahenes peagi.
1657–1683 Sõdade lõpetamine Habsburgidega
Transilvaania, endise Ungari kuningriigi idaosa, saavutas pooliseseisvuse 1526. aastal, makstes andamit Osmanite riigile. 1657. aastal tundis Transilvaania end piisavalt tugevana, et rünnata idas asuvaid tatarlasi (Osmanite vasallid) ja hiljem tatarlaste kaitseks tulnud Osmanite riiki ennast. Sõda kestis 1662. aastani, lõppedes ungarlaste lüüasaamisega. Ungari kuningriigi lääneosa (Partium) annekteeriti ja läks Osmanite otsese kontrolli alla. Samal ajal toimus aastatel 1663–1664 veel üks kampaania Austria vastu. Hoolimata sellest, et 1. augustil 1664 saadi Saint Gotthardi lahingus Raimondo Montecuccolilt lüüa, saavutasid Osmanid Nové Zámky vallutamisele tunnustuse Vasvári rahus Austriaga, mis tähistas Osmanite võimu suurimat territoriaalset ulatust endises Ungari kuningriigis.
1672–1676: Poola-Leedu
Poola-Türgi sõda (1672–1676) lõppes Žuravno rahuga, millega Poola-Leedu loovutas kontrolli enamiku Ukraina territooriumite üle Osmanite riigile. Sõda näitas Poola-Leedu kasvavat nõrkust ja korratust, mis 17. sajandi teiseks pooleks oli alustanud järkjärgulist allakäiku, mis kulmineerus sajand Poola jagamisega.
1683–1699: Suur Türgi sõda – Ungari ja Morea kaotamine
thumb|[[Viini lahing 12. septembril 1683, Gonzales Franciscus Casteels]]
Suur Türgi sõda algas 1683. aastal, kui Viini suunas marssis suur 140 000 meheline invasioonivägi, mida toetasid Habsburgide võimu vastu mässavad protestantlikud Ungari aadlikud. Sissetungi peatamiseks moodustati veel üks Püha Liiga, mis koosnes Austriast ja Poolast (eriti Viini lahingus), veneetslastest ja Venemaa Keisririigist. Osmanite riik piiras Viini kaks kuud. Lahing oli esimene kord, kui Poola-Leedu ja Saksa-Rooma riik tegid sõjalist koostööd Osmanite vastu, ning seda peetakse sageli ajaloo pöördepunktiks, mille järel "Osmanite türklased lakkasid kristlikule maailmale ohtu kujutamast". Sellele järgnenud sõjas, mis kestis 1699. aastani, kaotasid Osmanid peaaegu kogu Ungari Saksa-Rooma keiser Leopold I-le.
Pärast Viini lahingu võitmist saavutas Püha Liiga ülekaalu ja vallutas tagasi Ungari (Buda ja Pest võeti tagasi 1686. aastal, esimene oli Šveitsis sündinud islamiusku pöördunud juhi alluvuses). Samal ajal alustasid veneetslased sõjakäiku Kreekasse, millega vallutati Peloponnesos. 1687. aasta Veneetsia rünnaku ajal Ateenale (Osmanite poolt vallutatud) muutsid Osmanid iidse Parthenoni laskemoonalaoks. Veneetsia mortiir tabas Parthenoni, lõhates seal hoitud Osmanite püssirohu, hävitades selle osaliselt.
Sõda lõppes 1699. aastal Karlowitzi rahuga. Savoia prints Eugene paistis esmakordselt silma 1683. aastal ja jäi Austria tähtsaimaks komandöriks kuni 1718. aastani.
18. sajand
thumb|Austria vallutatud Belgrad: 1717. aastal [[Savoia prints Eugene poolt, Austria-Türgi sõja (1716–1718) ajal]]
Teine Vene-Türgi sõda toimus aastatel 1710–1711 Pruti lähedal. Selle õhutas Karl XII pärast lüüasaamist Poltava lahingus, et siduda Venemaa Osmanite riigiga ja saada hingamisruumi üha ebaõnnestunumas Põhjasõjas. Venelased said rängalt peksa, kuid neid ei hävitatud ning pärast Pruti rahu sõlmimist Osmanite riik loobus, võimaldades Venemaal suunata oma energia Rootsi alistamisele.
Osmanite-Veneetsia sõda algas 1714. aastal. See kattus Austria-Türgi sõjaga (1716–1718), milles Austria vallutas ülejäänud endise Ungari kuningriigi alad, lõppes Passarowitzi rahuga 1718. aastal.
Veel üks sõda Venemaaga algas 1735. aastal. Austerlased ühinesid 1737. aastal; sõda lõppes 1739. aastal Belgradi rahuga (Austriaga) ja Niši rahuga (Venemaaga).
Neljas Vene-Türgi sõda algas 1768. aastal ja lõppes 1774. aastal Küçük Kaynarca rahuga.
Veel üks sõda Venemaaga algas 1787. aastal ja samaaegne sõda Austriaga järgnes 1788. aastal; Austria sõda lõppes 1791. aasta Sistova rahuga ja Venemaa sõda lõppes 1792. aasta Iaşi rahulepinguga.
Prantsusmaa Napoleoni sissetung Egiptusesse ja Süüriasse toimus aastatel 1798–99, kuid lõppes Briti sekkumise tõttu.
Napoleoni Malta-vallutamine oma teel Egiptusesse viis Venemaa ja Osmanite ebatavalise liiduni, mille tulemuseks oli ühine mereretk Joonia saartele. Saarte edukas vallutamine viis Seitsme Saare Vabariigi loomiseni.
19. sajand
thumb|[[Kreeka Vabadussõda]]
Kuues Vene-Türgi sõda algas 1806. aastal ja lõppes 1812. aasta mais, vaid 13 päeva enne Napoleoni sissetungi Venemaale.
Kreeka Vabadussõda toimus aastatel 1821–1832, millesse sekkusid 1827. aastast suurriigid, sealhulgas Venemaa (Seitsmes Vene-Türgi sõda, 1828–1829), Kreeka saavutas iseseisvuse; Adrianoopoli rahu lõpetas sõja.
Osmanite langus (1828–1908)
thumb|right|Osmanite kapitulatsioon [[Nikopol (Bulgaria)|Nikopolis, 1877]]
Osmanite riigi allakäik hõlmas järgmisi konflikte:
Bosnia mässud 1831–1836, 1836–1837, 1841.
Albaania mässud 1820–1822, 1830–1835, 1847.
Sõda Montenegroga 1852–1853.
Kaheksas Vene-Türgi sõda 1853–1856, Krimmi sõda, kus Ühendkuningriik ja Prantsusmaa ühinesid sõjaga Osmanite riigi poolel. See lõppes Pariisi rahulepinguga.
Teine sõda Montenegroga 1858–1859.
Kreeta ülestõus 1866. aastal.
Bulgaaria mäss 1876. aastal.
Üheksas ja viimane Vene-Türgi sõda algas 1877. aastal, samal aastal, kui Osmanid lahkusid Konstantinoopoli konverentsilt. Seejärel kuulutas Rumeenia välja oma iseseisvuse ja alustas sõda Türgiga, millega liitusid serblased ja bulgaarlased ning viimaks venelased. Austria okupeeris Bosnia 1878. aastal. Venelased ja Osmanid sõlmisid San Stefano lepingu 1878. aasta alguses. Pärast arutelusid Berliini kongressil, millest võtsid osa kõik tolleaegsed suurriigid, tunnustati Berliini lepinguga (1878) mitmeid territoriaalseid muudatusi.
Ida-Rumeelia sai 1878. aastal teatava autonoomia, kuid seejärel mässas ja ühines Bulgaariaga 1885. aastal. Tessaalia piirkond loovutati 1881. aastal Kreekale, kuid pärast seda, kui Kreeka ründas Osmanite riiki, et aidata Kreeta teist ülestõusu 1897. aastal, sai Kreeka Tessaalias lüüa. Kreeta saavutas autonoomia 1898. aastal pärast Kreeta mässu (1897–1898).
Lagunemine (1908–22)
thumb|Avalik meeleavaldus Konstantinoopoli Sultanahmeti linnaosas, 1908
Itaalia-Türgi sõda
1911. aastal tungis Itaalia Osmanite Tripolitaaniasse (Aafrika koloniseerimise ajal sai Tripolitaaniast Liibüa), mida kontrollis Osmanite riik. Sõda lõppes Itaalia poolt Tripolitaania annekteerimisega.
Ilinden-Preobraženie ülestõus
Bulgaaria ülestõus aastast 1903. Vaata Ilinden-Preobraženie ülestõus.
1912–13: Balkani sõjad
thumb|right|[[Ioánnina loovutamine Esat Paşa poolt Kreeka kroonprints Konstantínosele Esimese Balkani sõja ajal]]
Esimene maailmasõda
Esimene maailmasõda (1914–1918) sai Osmanite riigi kokkuvarisemise lõplikuks põhjuseks. Riik lõpetas ametlikult eksisteerimise 1922. aastal. Kuid sõja ajal takistas Osmanite riik Briti laevastikul Konstantinoopolisse jõuda, peatades Antandi sissetungi Gallipoli lahingus (1915–1916). Sellegipoolest langes Osmanite riik lõpuks Lausanne'i lepingu (1923) sätete kohaselt.
Viimane koolikell
pisi|Viimane lõpukell (mai 2016) pisi|Viimane koolikell [[Jekaterinburg|Sverdlovski koolis (umbes 1970)]] Viimane koolikell (vene keeles последний звонок) on abiturientide sündmus, mida enamasti peetakse 25. mail. Sündmus on levinud Venemaa ja teiste Ida-Euroopa riikide keskkoolides. Sündmus toimub pärast õppetöö lõppu ja enne lõpueksameid.
Lepikson
Statistika
2023. aasta 1. jaanuari seisuga oli Eestis perekonnanimi Lepikson 31 inimesel: 16 mehel ja 15 naisel. Perekonnanimede levikult oli Lepikson meeste puhul 7973. kohal ja naiste puhul 9247. kohal. Kõige levinum oli perekonnanimi Lepikson vanuserühmas 5–9, kus neid on 10 000 elaniku kohta 0,82. Nimi oli kõige sagedasem Viljandi maakonnas, kus sellist nime kandis maakonna 10 000 elaniku kohta 1,53 inimest.
19. sajandi algul pandi pärisorjusest vabastamise käigus talupoegadele Pärnumaal Saarde kihelkonnas Saarde, Kärsu ja Voltveti mõisavaldades ning Tartumaal Laiuse kihelkonnas Laiuse mõisvallas neljal korral nimeks Leppikson ja Lepikson.
Eduard Viiralti tänav
Eduard Viiralti tänav on tänav Tallinnas Kesklinna linnaosas Kompassi asumis.
474 eKr
Aasta 474 enne Kristuse sündi ehk meie ajaarvamist. Vana-Roomas oli see CCLXXX (280.) aasta ab urbe condita.
Eduard Viiralti tänav
Tänav algab Tartu maanteelt ja lõppeb Pronksi tänavaga ristudes. Tänava pikkus on 169 m.
Praeguse nime sai Eduard Viiralti tänav 25. septembril 1959. Enne seda oli tänava nimi Jannseni tänav.
Soometsa kraav
Soometsa kraav on kraav Pärnu maakonnas. Kraavi pikkus on 4,3 km. Kraavi valgla suurus on 17,3 km².
William Herschel
Friedrich Wilhelm Herschel (inglispäraselt Sir Frederick William Herschel) (15. november 1738 – 25. august 1822) oli saksa päritolu Briti astronoom, tehnikaekspert ja helilooja.
Wilhelm sündis Hannoveris. Tema isa Issak Herschel (1707–1767) oli muusik sõjaväeorkestris. Wilhelmist sai samuti muusik (oboemängija) ning ta mängis sõjaväeorkestris koos isa ja vend Jacobiga. Pärast Hannoveri lüüasaamist 1757. aastal Hastenbecki lahingus otsustas isa saata pojad 1759. aastal Inglismaale. Wilhelm oli siis 19-aastane. Jacob naasis pärast kahte võõrsil veedetud aastat kodumaale, kuid Wilhelm (keda Inglismaal kutsuti Williamiks) jäigi sinna.
1773. aastal hakkas William huvi tundma astronoomia vastu. Samuti pakkusid talle huvi teleskoobid ning temast sai tuntud teleskoobivalmistaja. 13. märtsil 1781 märkas Hershel taevakeha, mida ta pidas algselt komeediks. Hiljem selgus, et see on tegelikult planeet, mis sai nimeks Uraan. Tunnustades seda avastust, võeti Herschel 1781. aastal Londoni Kuningliku Seltsi liikmeks ning kuningas George III tasustas teda aastastipendiumiga, mis omakorda võimaldas Herschelil loobuda muusikukarjäärist ja pühenduda täielikult astronoomiale. 1787. aastal avastas Hershel kaks Uraani kaaslast – Titania ja Oberoni.
8. mail 1788 abiellus William Mary Pittiga. Abielupaaril sündis vaid üks laps: John Herschel (1792–1871), kellest sai samuti tuntud astronoom. Aastal 1800 uuris W. Herschel prisma abil spektriks lahutatud erinevate valguslainete temperatuure. Ta avastas, et punasest valgusest on veel kõrgema temperatuuriga nähtamatu kiirgus. Seda loetakse infrapunakiirguse avastuseks.
Tunnustus
Friedrich Wilhelm Herschel valiti 1785. aastal Ameerika Filosoofiaseltsi välisliikmeks.
Try
"Try" on Ameerika laulja-laulukirjutaja ja muusiku Pinki (stiliseeritult P!nk) esitatud laul, mis anti välja nii singli kui ka muusikavideona.
"Try" on avaldatud 2012. tema kuuendal stuudioplaadil "The Truth About Love".
Laul saavutas esikoha Hispaania ning see kerkis kümne parima hulka Austraalia, Austria, Kanada, Saksa, Itaalia, Uus-Meremaa, Poola, Šveitsi, Inglismaa ja USA edetabelites. "Try" laulu kaveri esitas Tanja Mihhailova telesaates "Su nägu kõlab tuttavalt", tehes seda suhteliselt sarnaselt laulu originaalvideos esitatuga.
Videod
Selles artiklis on kasutatud ingliskeelset artiklit en:Try (Pink song) seisuga 8.04.2015.
Aleksandr Kuznetsov
Aleksandr Kuznetsov (sündinud 29. jaanuaril 1985 Narvas) on Eesti jäähokimängija.
Klubikarjäär
Ta on mänginud Eesti jäähokimeeskonnas.
Ohver
pisi|Kultuskivi rahaga Ohver ehk ohvriand on miski või keegi, mida või keda annetatakse (ohverdatakse) üleloomulikele või kõrgematele jõududele (jumalatele, haldjatele, vaimudele vms) nende soosingu saavutamiseks või tänuks millegi eest.
Ohvriks võib olla toit-jook, esemed (nt ehted, raha), loomad, ajalooliselt isegi inimene. Loomade ja inimeste puhul toimub ohverdamine rituaalse hukkamise kaudu.
Ohver jäetakse pühasse paika.
Maksim Ivanov (jäähokimängija)
Maksim Ivanov (sündinud 5. juunil 1979) on Eesti jäähokimängija.
Aastast 2012 mängib ta klubis Tallinn Viiking Sport.
Ta on mänginud Eesti jäähokimeeskonnas.
Ökosüsteemi terviklikkus
Ökosüsteemi terviklikkust (inglise ecosystem integrity, ecological integrity) iseloomustab ökosüsteemi seisundi looduslikkus, vastavus piirkonnale iseloomulikele ja inimmõjust puutumata keskkonnatingimustele, funktsionaalsus ning ökoloogilise suhete loomulikkus.
Iain Banks
pisi|Iain Banks 2009. aastal Iain Menzies Banks (16. veebruar 1954 Dunfermline, Fife, Šotimaa – 9. juuni 2013) oli šoti kirjanik. Banks avaldas oma teosed kahe pseudonüümi all: ulmekirjandust Iain M. Banksina ning muud Iain Banksina. Ulmes on tuntud eelkõige tema kujutatud utoopiline anarhistlik kosmosetsivilisatsioon Kultuur.
Iain Banksi esimene tunnustatud romaan oli "Herilase vabrik" ("The Wasp Factory", 1984), mille järel Banks hakkas elukutseliseks kirjanikuks. Tema esimene ulmeromaan "Mõtle Phlebasest" ("Consider Phlebas") ilmus 1987. aastal; sellele järgnes terve sari romaane, milles ta kirjeldab Kultuuri.
Tema teoste põhjal on loodud teatrilavastusi, kuuldemänge ja filme. 2008. aastal nimetas ajaleht The Times Banksi oma nimekirjas 50 suurimast Briti kirjanikust pärast 1945. aastat. 2013. aastal teatas Banks, et tal on ravimatu vähk ning et ta ei ela üle aasta. Ta suri 9. juunil 2013, olles lõpetanud romaani "Karjäär" ("The Quarry").
Poliitilistelt vaadetelt oli Iain Banks vasakpoolne ning toetas Šotimaa iseseisvust.
Meelis Peitre
Koondisekarjäär
A-koondise debüüdi tegi Tenno 19. juunil 2011 sõpruskohtumises Tšiili vastu. Samas mängus tegid oma debüüdi veel Mikk Reintam, Henri Anier, Joonas Tamm, Siim Tenno, Joel Indermitte, Albert Prosa ja Andrei Veis.
Iain Banks
Eesti keeles
Banksi surma ajaks 2013. aastal oli eesti keeles ilmunud viis Banksi teost: "Herilase vabrik" (tõlkinud Siiri Sau) ja "Äri" (tõlkinud Maria Drevs) ning tema kolm esimest ulmeromaani "Mõtle Phlebasest", "Mängur" ja "Relvade kasutus" (kõik kolm on tõlkinud Rein Turu).
Sissejuhatused
Banks kirjutas vahel sissejuhatusi teiste autorite teostele, näiteks:
Meelis Peitre
Klubi
''Uuendatud seisuga 29. november 2017''
Mumford & Sons
Mumford & Sons on Inglise folkrokiansambel.
Iain Banks
Mälestuse jäädvustamine
23. jaanuaril 2015 pani SpaceX-i tegevjuht ja peadisainer Elon Musk ühele ettevõtte droonlaevale nimeks Just Read The Instructions ja teisele Of Course I Still Love You; nimed pärinevad Banksi romaanist "Mängur" ("The Player of Games").
Mumford & Sons
Ansambli liikmed on Marcus Mumford (laul, kitarr, löökpillid, mandoliin), Ben Lovett (laul, klahvpillid, akordion, löökpillid), Winston Marshall (laul, bandžo, kitarr, resonaatorkitarr) ja Ted Dwane (vokaal, basskitarr, löökpillid, kitarr). Ansambel sai alguse detsembris 2007 Lääne-Londonis – samal ajal, kui folkrokipüünele tõusid ka näiteks Laura Marling, Johnny Flynn ja Noah and the Whale.
Olles lindistanud EP "Love Your Ground", esines Mumford & Sons esialgu väiksemates Inglismaa ja USA klubides, püüdes rahva tähelepanu. Nende debüütalbum "Sigh No More" ilmus Euroopas oktoobris 2009 ning USA turul veebruaris 2010. Album jõudis edetabelite tippu Iirimaal, Austraalias ja Uus-Meremaal, Suurbritannia albumiedetabelis ning Billboard 200 edetabelis USA-s jäi laeks teine koht.
Septembris 2013 teatas bänd, et teeb pikema pausi. Bändi bassimees Ted Dwane mainis siiski ajakirjale Communion Music antud intervjuus, et veebruaris 2014 plaanitakse uuesti kokku saada ning uut materjali kirjutama hakata.
2013. aasta Kidali enesetapurünnak
Kidali enesetapurünnak leidis aset 12. aprillil 2013 Malis Kidalis. Selles hukkus neli Tšaadi sõdurit, viis tsiviilisikut ning kaks rünnaku läbiviijat.
Rünnak
Samal päeval arreteerisid Tšaadi väed Sidi Amar Ould Algor, kellel oli Azawadi Rahvuslikus Vabastusliikumises (MNLA) koloneli auaste. Ta tunnistas, et auto, millega terroristid turule liikusid, kuulub talle. Algori vahistamine suurendas pingeid veelgi, MNLA teatas, et pole Tšaadile enda võitleja kinni pidamiseks luba andnud.
Järelmõju
Varem samal päeval oli Sévarést 50 kilomeetrit kirdes alla kukkunud Tšaadi õhuväe kopter (tõenäoliselt Mil Mi-17), kõik viis pardalolnud hukkusid, nende seas ka üks vanemohvitser.
Kaks päeva pärast rünnakut teatas Tšaadi president Idriss Déby, et viib väed Malist välja. Põhjuseks tõi ta mässuliste partisanitaktikale.
Meie Elu (ajakiri, 1907)
Ajakiri ilmus 3 korda nädalas - igal teisipäeval, neljapäeval ja laupäeval.
Toimetus asus Narvas, Malmi tn 5. Väljaannet trükiti Narvas Reinhold Põder'i (1907–1908 nr. 57); E. L. Skrõglovetsk'i (1908 nr. 58–60); G. Pihlaka's (1908 nr. 61 – 1911, 1913–1917); K. Anvelt'i (1918) trükikodades.
Ajakirjal oli lisaks mitmeid lisasid :
Orzełi juhtum
pisi|Allveelaev Orzel 1940. a algul thumb|250px|Mälestustahvel Tallinnas Orzeli juhtum oli Poola allveelaeva Orzeli saabumine Tallinna, interneerimine ja seejärel põgenemine 18. septembril 1939 Tallinna sõjasadamast.
Juhtumi tulemuseks olid toona olulised välispoliitilised tagajärjed ning seda kasutati ühe ettekäändena Nõukogude Liidu poolt Eesti Vabariigi survestamisel.
Laeva saabumine ja interneerimine
1939. a 14. septembri öösel saabus sõjas oleva Poola allveelaev Orzel ootamatult Tallinna reidile ja soovis kasutada neutraalses riigis abi. Komandör (Henryk Kłoczkowski) olnud haige ja laeval rike. Laev lubati küll eskordi saatel Sõjasadamasse ja komandör jäeti pärast läbivaatust kergete haigusnähtudega haiglasse, kuid riket ei avastatud. Nii otsustati allveelaev Poolakate meelehärmiks hoopis interneerida.
Eesti merejõududest pandi laeva valvama 2 madrust, kellest 1 kaile ja teine juhtruumi. Lisaks pidi laeva valvama torpeedopaat Sulev. Laevalt võeti maha merekaardid ja väidetavalt ka väärtuslikum alkoholitagavara, kuid ei suudetud õigeaegselt maha võtta torpeedosid ega välja pumbata kütust (sellega jäi ühtlasi täitmata sõjavägede juhataja kindral Johan Laidoneri käsk). Poolakatel lubati kohtuda diplomaatidega ja lisaks veeta ka veel üks öö oma laeval. Praktiliselt kuulus tegelikult eestlaste sümpaatia toona poolakatele, kes olid langenud Saksamaa rünnaku ohvriteks. See võis nõrgendada tähelepanu.
Laeva põgenemine
Kui NSV Liit 17. septembril Poolale kallale tungis, põgenes Orzeł järgmisel päeval (Jan Grudziński juhtimisel) Tallinnast. Selleks võtsid poolakad Eesti vahimehed vangi ja väljusid pärast mõningasi manööverdamise viperusi sadamast. "Orzełi põgenemine käis väga lihtsalt," on meenutanud madrus Boris Kivik, " - elektri-telefoniliin lõigati läbi ja kail olnud valvur Boris Mahlstein meelitati laeva, kus ta uimaseks löödi, ning laev asuski kai äärest eemalduma."
Kui Orzeli oli juba merel, avati tema suunas tuli merekindlustest ja tulistati 14 lasku, kuid laev sukeldus. Allveelaeva saadeti merele otsima 4 Eesti sõjalaeva: torpeedopaat Sulev, vahilaev Laine, miiniveeskajad-traalerid Ristna ja Suurop. Otsingud Eesti vetes tulemusi ei andnud. Küll põrkas torpeedopaat Sulev merel kokku piirivalvepaadiga, mis uppus. Tuvastamata nõukogude allveelaev teostas aga ebaõnnestunud torpeedorünnaku miiniveeskajale Suurop. pisi|Artikkel Poola allveelaevast ja Eesti mereväelastest ajalehes [[Uus Eesti septembris 1939]] Allveelaev ilmus korraks välja Gotlandi lähistel 21. septembril ning saatis kaks kaasavõetud Eesti meremeest toiduainete ja kojusõidurahaga kummipaadis maale.
Järellugu
Interneeritud laeva põgenemine andis NSV Liidule ettekäände süüdistada Eestit Nõukogude Liiduga sõjas oleva riigi abistamises. Nõukogude sõjalaevad asusid demonstratiivselt ristlema Eesti territoriaalvete lähedal, otsimaks põgenenud allveelaeva. Hiljem mõeldi survestamiseks veel välja propagandalugusid nagu vene aurulaeva Metallist uputamine Narva lahes "tundmatu allveelaeva" poolt.
24. septembril nõudis NSV Liit Eestilt ultimatiivselt vastastikuse abistamise pakti allakirjutamist, ähvardades keeldumise korral sõjaga. Eesti alistus ja 28. septembril kirjutati lepingule alla.
Merejõududes viidi seoses juhtumiga läbi ka juurdlus ja karistati süüdlasi. Merejõudude juhataja Valev Mere vabastati ametist.
Alatornio
thumb|Alatornio vapp thumb|Alatornio asukoht Soome kaardil Alatornio (rootsi keeles Nedertorneå) oli vald Soomes Lapi maakonnas.
Algselt oli Alatornio osa suurest Põhjalahest Jäämereni ulatuvast pirkkalaste maa-alast. 17. sajandi alguses otsustati valdade jaotus nii, et allpool Tornio jõe orgu asuv Alatornio moodustas omaette valla. Alatorniost eraldati 1621. aastal Tornio linn. Karunki vald eraldati Alatorniost 1745. aastal. Hamina rahu järel 1809. aastal jäi kolmandik tollasest Alatorni vallast Rootsi poolele. Seda osa kutsuti ka Alatornioks (Nedertorneå) ja hiljem 20. sajandi algul Haparannaks seal asuva linna järgi.
Giovanni Poleni
1709. aastal avaldas ta teoses "Miscellanea" oma esimesed uurimused baromeetrite, termomeetrite, mehaaniliste arvutusmasinate ja päikesekellade teemal. 25-aastaselt määrati ta Padua Ülikoolis astronoomia ja meteoroloogia professoriks. 1715. aastal määrati ta füüsikaprofessoriks ning 1719. aastal päris ta Nicholas II Bernoullilt matemaatikaprofessuuri. Neil aastail uuris ta kalendrit ja navigatsiooni. 1725. aastal alustas ta meteoroloogilisi vaatlusi ja mõõtmisi, mida jätkasid hiljem tema poeg Francesco, Giovanni Battista Morgagni ja abee Giuseppe Toaldo.
Hüdraulikast ja arhitektuurist huvitudes süüvis ta Vitruviuse teostesse ning avaldas 1739. aastal raamatu "Exercitaxiones Vitruviane". Hüdraulikaasjatundjana sai ta Veneetsia senatilt ülesandeks hoolitseda Alam-Lombardia veekogude eest ning korraldada vajalikke ehitustöid, et vältida üleujutusi. Korduvalt pidi ta ka lahendama vaidlusi suveräänide vahel, kelle valdused piirnesid veega. 1739. aastal anti Polenile Padua Ülikoolis üks Euroopa esimesi eksperimentaalfüüsika professuure, 1740 rajas ta Itaalia ülikoolide esimese füüsikalabori (Téatro di filosofia sperimentale). Kuni oma surmani arendas ta sealset katse- ja õppeseadmete kollektsiooni, nii et see kasvas ligi 400 aparaadini, olles Euroopa suurim. Viimase ametikohana pälvis ta 1755. aastal mereteaduse ja laevaehituse professuuri.
Cenchris
Cenchris on maoperekondade taksonoomiline sünonüüm:
Giovanni Poleni
1709. aastal ehitas Poleni esimese mehaanilise arvutusmasina, mis kasutas reguleeritava hammaste arvuga hammasrattaid, puust nn "arvutuskella". Ta lõhkus aga oma leiutise, kui kuulis, et Antonius Braun oli teeninud 10 000 Reini kuldnat sellega, et pühendas oma analoogse masina keiser Karl VI-le. Poleni kirjeldas masinat oma teoses "Miscellanea" 1709. aastal, kuid seda kirjeldas ka Jacob Leupold raamatus "Theatrum Machinarum Generale" ("Masinate üldteooria"), mis ilmus 1727. aastal. 1729 ehitas ta ka joonistusseadme, millega sai joonistada logaritmiliste funktsioonide graafikuid.
Giovanni Poleni katsed langevate kehadega viisid vaidluseni Samuel Clarke'i ja teiste njutoniaanidega, millest arenes klassikalise mehaanika ajaloos tuntud "elujõu" (vis viva) diskussioon.
Poleni arhitektuuriteadmiste tõttu kutsus Benedictus XIV ta 1748. aastal (teistel andmetel juba 1743) Rooma, uurima Püha Peetruse basiilika kiirelt lagunevat kuplit, mida 1742. aastal olid uurinud 1742 Thomas Le Seur, Rugjer Josip Bošković ja François Jacquier. Poleni kuulutas kohe, et kuppel vajab remonti. Ta kirjutas ka rea muinsuste teemalisi dissertatsioone. 30. novembril 1710 valiti ta Londoni Kuningliku Seltsi liikmeks, 1715. aastal võeti ta Leibnizi algatusel Berliini Teaduste Akadeemiasse. 1739. aastal võttis ta liikmeks Prantsuse Teaduste Akadeemia ning hiljem tegid sama Berliini ja Peterburi teaduslikud seltsid. Padua linn valis ta magistraadiks ning pärast Poleni surma telliti skulptor Antonio Canovalt tema kuju. Veneetsia vermis Poleni auks medali.
Giovanni Poleni pidas kirjavahetust Leonhard Euleri, Pierre Louis Moreau de Maupertuis' ja vendade Bernoullidega.
Poleni oli ka innukas muusikasõber ja Guiseppe Tartini patroon.
Giovanni Poleni abiellus Orsola Robertiga Bassano del Grappast.
Poleni järgi on saanud nime Poleni valem ülevooluhulga arvutamiseks.
Bluusinoot
Bluusinoot (inglise keeles blue note) on afroameerika muusika kirjeldamiseks 20. sajandi alguses kasutusele võetud termin, millega džässmuusikud tähistasid lääne muusika võrdtempereeritud helisüsteemis helidest erineva helikõrgusega helisid.
Juba 1920ndatel pandi tähele, et džässlauljad ja -instrumentalistid esitasid mažoorse diatoonilise helirea tertsi, septimit ja vahel ka kvinti veerandtoonilise kõikumisega poole tooni võrra madalamalt. Bluusilauljad kasutasid glissandosid ja melisme sisaldavaid meloodiaid, mis olid intonatsioonilt sõltumatud standardses häälestuses saatepillide tonaalsest harmooniast.
Termini blue note algne päritolu pole teada. Džässmuusikat kirjeldavas tekstis kasutas seda 1925. aastal esimest korda Abbe Niles ajakirjas The New Republic. Erinevalt lääne muusika perspektiivist kasutasid Ameerika lõunaosariikidest pärit bluusilauljad bluusinoodi tähenduses pigem sõnu "muretsev" (worrying) või "väänatud" (bending) noot.
Ohver (kannatanu)
Ohver on millegi või kellegi (õnnetuse, kuriteo vm ebasoodsa olukorra) tõttu kannatanu, kahjustatu või hukkunu.
Maksim Semjonov
Maksim Semjonov (sündinud 21. septembril 1985 Kohtla-Järvel) on Eesti jäähokimängija.
Klubikarjäär
Ta on mänginud Eesti jäähokimeeskonnas.
Rubin Teitelbaum
1927–1933 tuli ta kergekaalus (kuni 67,5 kg) 7 korda Eesti meistriks.
Ta tapeti Saksa okupatsiooni ajal.
Isiklikku
Tema õde oli kergejõustiklane, võrk- ja korvpallur Sara Teitelbaum.
Kolm õde
"Kolme õe" peategelased on Prozorovide perekonna kolm õde Olga, Maša ja Irina ning nende vend Andrei. Õed on üles kasvanud Moskvas, kuid pidanud veetma viimased üksteist aastat provintsilinnas. Näidendi keskne sümbol on Moskva kui õnneseisund, kuhu õed igatsevad naasta, ent mis neist üha kaugemale libiseb. Laiemas plaanis kujutab realistlik näidend Vene kõrgklassi allakäiku ja tähenduseotsingut moodsas maailmas.
Kolme õe prototüüpideks on peetud õdesid Brontesid (Charlotte, Emily ja Anne), kuid tõenäolisemalt on neiks Permis elanud õed Zimmermannid.
Haptiline tehnoloogia
Taktiilset tagasisidet kasutatakse näiteks sõidukite pedaalide ja rooli puhul. Taktiilne tagasiside võimaldab sõidukijuhil paremini tunnetada sõiduki reaktsiooni tema poolt antud juhtsignaalidele.
Johann III (Werle)
Johann III (hüüdnimega van Ruoden; enne 1300 - 1. aprilli ja 28. augusti vahel 1352) oli Werle-Goldbergi isand 1316. aastast kuni oma surmani. Ta oli Nikolaus II ja tolle naise Richizaga poeg.