cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Omadussõna
Omadussõna ja nimisõna
Keele väljendusvõimalused rikastuvad selle arvel, et algselt ühte sõnaliiki kuuluvat sõna hakatakse kasutama teise funktsioonis. Selliste nihete kõige iseloomulikumad näited on omadussõna kasutamisest nimisõna funktsioonis: ainurakne, haige, hakkaja, punane, armas, blond, tumm. Võimalik on ka vastupidine protsess, s.t nimisõna kasutamine omadussõna funktsioonis, nt siga inimene, koer poiss, pull lugu, sant värk, jama etendus.
Sõnaliigi määratlemisel võivad probleeme tekitada nn käändumatud e vaegomadussõnad. Need on omadussõnad, mis väljendavad omadust ja esinevad lauses täiendina, kuid millel pole morfoloogilisi vorme ja seetõttu ei ühildu need põhisõnaga nagu tavalised omadussõnad. Need on enamjaolt kas mingid omadust väljendavad kivinenud sõnakujud (katoliku usk, kulla mees) või pärisnime omastava käände vormid, mida on hakatud kokkuleppeliselt (alates 1919. aastast) väikese tähega kirjutama (prantsuse kirjandus). Praegune soovituslik suund on kohanimede puhul eelistada taas suurtähelist kuju (v.a keelte ja rahvuste või hõimude nimetused), nt soome keel, Rootsi hokimeeskond, Kuuba sigar, Hiina restoran, luteri usk jt. Suurtähelised kujud tuleks lugeda nimisõnaks, väiketäheliste puhul võimalik kahetine tõlgendus (omadussõna/nimisõna).
Omadussõna ja määrsõna
Käändumatute omadussõnade puhul tekib piiritlemise küsimus määrsõnadega. Vahetegemine sõltub ennekõike konkreetsest kontekstist, vrd töö tehti tipp-topp (kuidas?), tipp-topp töö (missugune?). Vrd ka lauseid Valgus heitis isemoodi helke (isemoodi = omadussõna) ja Ta teeb kõike isemoodi (isemoodi = määrsõna). Selline vahetegemine sõltub sõna positsioonist lauses ja tema lauseliikmelisusest. Täiendi ja öeldistäitena esineb enamasti omadussõna, kui aga sõna esineb lauses määrusena, on tegemist määrsõnaga.
Probleemsed on ka tugevaastmelise seesütlevaga sõnad – loppis, rikkis, lontis, längus, turris jt. Nt Auto on rikkis (küsimustada saab seda missugune?, mitte kuidas? või kus? küsimuse abil, sest vastavat käändsõna pole enam keeles olemas). Kui seda tüüpi seisundisõnad esinevad täiendi või öeldistäitena, siis võiks need lugeda omadussõnadeks, nt lokkis juuksed, sompus ilm, kissis silmad. Kui need laiendavad aga tegusõna, tuleks need lugeda määrsõnadeks, nt vrd Ta nägu püsis kogu päeva loppis (adv). Ta loppis (adj) nägu tõmbas kogu päeva tähelepanu. Need on sõnad, mis on täiendifraasides kaotanud oma kunagise adverbilisuse ehk verbi juurde kuulumise.
Probleeme võivad põhjustada ka liitsõnad, mille põhisõnaks on -karva, -ohtu, -väärt, -võitu, -värki. Neid ei saa käänata ega võrrelda, seega puuduvad neil prototüüpsed adjektiivide morfoloogilised omadused, ent samal ajal on nad siiski omadussõnad, mis on peaaegu kaotanud oma esialgse leksikaalse tähenduse.
Omadussõna ja tegusõna
Probleeme on oleviku ja mineviku kesksõnadega (v-, tav-, nud- ja tud-). Mõlemat tüüpi kesksõnu kasutatakse täiendina, kuigi tundub, et -nud ja -tud on tegusõnalisuse rohkem säilitanud kui oleviku kesksõnad, nt lugev (missugune?) laps, loetav (missugune?) raamat. Sama ka mata-vormiga, nt tegemata töödest, lugemata raamat. Need kuuluvad verbivormistikus käändeliste vormide hulka. Oleviku kesksõna on ühtaegu nii verbi käändeline vorm kui ka omadussõna, millel on olemas omadussõna omadused: ta käändub, tal on olemas võrdlusastmed ja ta esineb lauses täiendi või öeldistäite rollis (loetav raamat, loetavat raamatut, loetavasse raamatusse; loetavaim raamat). Nt samalaadne ka haukuja koer, kus haukuja on omadussõna. Verbi kasuks räägib kesksõnade puhul see, et neid saab laiendada adverbidega, mis verbi laienditena on säilitanud esialgse seose, nt kiiresti jooksev poiss. Samas on mõeldav ka omadussõnadeks analüüsimine, kui arvestada nende sõnade funktsiooni lauses.
Omadussõna ja hüüdsõna
Piirialal paiknevad juhtumid, kus traditsiooniline hüüdsõna (=muutumatu sõna) saab lauses omadussõnalise kasutuse, nt liivale jäid liipa-lääpa jäljed või uih-aih mõtted.
Omadussõna ja asesõna
Vastandus puudutab eelkõige üksiksõnu, nt sõna eri peetakse adjektiiviks, kogu, terve aga pronoomeniteks (määratlevad, viidates nimisõnale, mida tahetakse esile tõsta. Nt Ta on sõber kogu eluks. Sain hea tuju terveks päevaks.). Näiteks võiks tuua ka oma, mis tavaliselt on asesõna, ent tähenduses ‘tuttav, omane; iseloomulik; isiklik’ esineb omadussõnana. Näiteks: ''Ta oli juba oma inimene. Iga asi tuleb omal ajal. Kas sul oma arvamust polegi?'' Ka asesõnal ise võib tähenduses ‘erinev, teistsugune’ olla adjektiivne kasutussfäär. Nt Ta räägib iga kord ise juttu. sugune-lõpulised sõnad loetakse omadussõnadeks, sest -ne on omadussõnaliide.
Omadussõna ja arvsõna
Omadussõnadeks tuleks lugeda arvsõnadest ne-liite abil tuletatud sõnad, nt seitsmene, kahene, tuhandene. Omadussõnana võib esineda ka sõna "teine" tähenduses ‘teistsugune’, nt Kõik oli siis teine.
Ally
Ally võib tähendada mitut asja.
Heaolukapitalism
Heaolukapitalism on sotsiaalhoolekannet hõlmav kapitalismi vorm. Heaolukapitalismiks nimetatakse ka ettevõtete tava oma töötajatele sotsiaalhoolekande teenuseid pakkuda. Heaolukapitalismina käsitletakse ka tööstuslikku paternalismi, mis keskendus oskustööjõudu rakendanud tööstusharudele ja mille tippaeg oli 20. sajandi keskpaigas.
Tänapäeval seostatakse heaolukapitalismi kõige sagedamini Kesk- ja Põhja-Euroopas esinevate kapitalismimudelitega, näiteks Põhjamaade mudel, sotsiaalne turumajandus ja Reini kapitalism. Mõnel juhul on heaolukapitalismi käsitletud ka segamajanduse raames, kuid heaoluriigid võivad eksisteerida (ja eksisteerivadki) ilma, et sõltuksid segamajandusele omasest poliitikast, näiteks riigi sekkumisest ja ulatuslikust reguleerimisest.
Nimetus
"Heaolukapitalism" või "heaolukorporatism" on üldjoontes neutraalne termin selle kohta, mida teistes kontekstides võidaks sõnastada kui "tööstuslik paternalism", "tööstusküla", "ettevõttele kuuluv linn", "esindusplaan", "tööstuslik parendamine" või "ettevõttesisene ametiühing".
Ajalugu
19. sajandil hakkasid mõned ettevõtted (peamiselt tootmisettevõtted) oma töötajatele uusi hüvesid pakkuma. See sai alguse 19. sajandi alguse Suurbritannias ja seda esines ka teistes Euroopa riikides, sealhulgas Prantsusmaal ja Saksamaal. Need ettevõtted toetasid spordivõistkondi, rajasid seltskondlike tegevuste klubisid ning pakkusid töötajatele hariduslikke ja kultuurilisi tegevusi. Peale selle pakkusid mõned ettevõtted töölistele eluaset. Ameerika Ühendriikides kujunes heaolukorporatism välja vahemikus 1880–1900, mil oli intensiivne tööstusrevolutsioon koos töövaidluste ja streikidega (ka vägivaldsetega)
Kooperatiivid ja näidiskülad
pisi|[[Robert Owen oli 19. sajandi alguse utopistlik sotsialist, kes kehtestas oma New Lanarkis asunud puuvillaveski töötajate jaoks ühe esimestest heategeva hoolekande erasüsteemidest. Samuti alustas ta Ameerika Ühendriikide Indiana osariigis New Harmony linnas plaaniga, mille eesmärk oli luua näidiskooperatiiv nimega New Moral World (pildil). Ovenistid põletasid selle ehitamiseks telliseid, kuid ehitamiseni ei jõutud]]
Üks esimesi katseid pakkuda töötajatele heategevat hoolekannet toimus Šotimaal New Lanarki veskites. Selle algatas sotsiaalne reformaator Robert Owen, kellest sai aastal 1810 veskite juhataja ja kaasomanik. Olles saanud innustust edust Manchesteris asunud puuvillaveskite juhatamisel, lootis ta juhtida New Lanarki veskit üllamate põhimõtete alusel ja keskenduda vähem ärikasumile. Sealsete inimeste üldine seisukord ei olnud rahuldav – paljud töötajad varastasid ja jõid ning muudki pahed olid väga levinud. Haridus ja hügieen olid tähelepanuta jäetud ning enamik peredest elas koos ühes toas. Lugupeetumad maainimesed keeldusid allumast veskite pikkadele töötundidele ja demoraliseerivale tööorjusele. Paljud tööandjad maksid töötasu natuuras ja töötajad said palga kas osaliselt või täielikult raha asendavates rahamärkides. Neil aga oli väärtus ainult poes, mida veskiomanik ise käitas. Seeläbi said omanikud varustada poodi ebakvaliteetse kaubaga ja küsida selle eest kõrget hinda. Selle kuritarvitamise lõpetasid vahemikus 1831–1887 vastu võetud seadused, mis muutsid kuriteoks töötajatele palga maksmise muul viisil kui riigi tavapärases valuutas.
Owen avas poe, kust inimesed said osta hea kvaliteediga kaupasid hinnaga, mis ületas hulgihinda minimaalselt, ning pani alkoholi müügi range järelevalve alla. Ta müüs kvaliteetset kaupa ja kasutas kaupade hulgi ostmisest saadud sääste töötajate heaks (samadel põhimõtetel tegutsevad ka praegu Suurbritannia ühistupoed). Et Oweni projektid tõid kaasa arvestatava kulu, ei meeldinud see tema partneritele. Olles väsinud nende seatud tegevuspiirangutest, ostis Owen aastal 1813 nende osad välja. Peagi hakati New Lanarki ülistama üle Euroopa ning veskeid külastasid paljud juhtivad kuningakodade liikmed, riigimehed ja reformaatorid. Nad olid hämmastunud, kui leidsid ühte liidetuna eest puhta ja terve tööstuskeskkonna koos rahulolevate ja aktiivsete tööliste ning eduka ja elujõulise ärilise ettevõtmisega. Oweni filosoofia vastandus küll selleaegsele mõtteviisile, kuid ta suutis näidata, et kasumlik olemiseks ei olnud tööstusettevõttel vaja töötajaid halvasti kohelda. Owen tutvustas külastajatele ka küla suurepäraseid majutustingimusi ja mugavusi ning veski kasumlikkust näitavaid äriraamatuid.
Owenit ja prantslasest sotsialisti Henri de Saint-Simoni peetakse utopistliku sotsialismi liikumise isadeks. Nad uskusid, et tööstuslike töösuhete hädasid on võimalik kõrvaldada väikeste kooperatiivsete kogukondade rajamisega. Sel eesmärgil rajati töötajate majutamiseks tehaste lähedale pansionaadid. Neid niinimetatud näidiskülasid nähti kui tehasetöötajate iseseisvaid kogukondi. Kuigi külad asusid tööstusettevõtete lähedal, olid need tavaliselt siiski füüsiliselt eraldatud ja koosnesid suhteliselt kvaliteetsetest majadest, kus olid ühiskondlikud mugavused ja nõutud elukeskkond.
Pučurga mõis
Pučurga mõis (saksa keeles Galandfeld, läti keeles Pučurgas muiža) oli rüütlimõis Liivimaal Volmari kreisis Matīši kihelkonnas. Tänapäeval jääb see Valmiera piirkonda ja Matīši valda Pučurga külla.
Ajalugu
Mõisa maad allusid varem Asti ordulinnusele. Anna Ivanovna andis selle mõisa 29. septembril 1736 krahv Löwenwolde valdusse, ent aastal 1742 sai sellest taas riigimõis.
Mõisa suurus
Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal 15 ja 1/2 adramaad, sellele allus 275 mees- ja 293 naishinge. Aastal 1757 oli adramaid 15 ja 1/8, sama suur oli mõis ka aastal 1688. Aastal 1832 oli mõisal adramaid 9 ja 2/5, aastal 1881 aga 4 ja 6/80, lisaks veel 10 ja 60/80 adramaad maad mõisale alluvate talude koosseisus.
Karjamõisad
1816. aastal kuulus mõisale üks karjamõis: Jurrat.
Heaolukapitalism
Kooperatiivid ja näidiskülad
Esimesed sellised külad ehitati 18. sajandi lõpus ja nende hulk kasvas Inglismaal 19. sajandi alguses märgatavalt. Näiteks kuulusid selliste külade hulka 1805. aastal rajatud Trowse Norfolkis ja 1811. aastal rajatud Blaise Hamlet Bristolis. Ameerika Ühendriikides rajati 1820. aastatel pansionaate tekstiilitöölistele Massachusettsi osariigis Lowelli linnas. Selliste elamistingimuste pakkumise motiivid olid paternalistlikud – omanikud hoolitsesid tööliste eest viisidel, mida nad ise nende jaoks heaks pidasid. Ent need programmid ei tegelenud sel perioodil töölisi vaevanud probleemidega (pikad töötunnid, ohtlikud tingimused ja teenistuse ebakindlus). Tööandjad, kes pakkusid elamisvõimalusi ettevõtte enda linnades (tööandjate rajatud kogukonnad, kus poode ja elamispindasid haldasid ettevõtted), puutusid sageli kokku tööliste kriitikaga, sest viimastele ei meeldinud kontroll, mis omanikel nende elamistingimuste ja kaubanduslike võimaluste üle oli. See rahulolematus väljendus kõige tugevamalt Pullmani linnas (tänapäeva Chicago osa), kus toimus 1894. aastal streik, mis linna hävitas. Neil aastatel muutusid tööandjate ja töötajate vahelised vaidlused sageli vägivaldseks ning viisid valitsuse sekkumiseni.
Suurbritannia
pisi|[[Cadbury tehases Bournville'i külas töötasid töölised selle aja kohta väga heades tingimustes (pilt umbes 1903. aastast)]] 20. sajandi esimestel aastatel hakkasid ettevõtete juhid teistsugust meetodit kasutama. Aastal 1879 rajas Cadbury perekond, kuhu kuulus palju filantroope ja ettevõtjaid, Inglismaal Bournville'is oma šokolaadivabriku jaoks näidisküla. Lojaalseid ja rasket tööd tegevaid töölisi koheldi suure austusega ning neil olid suhteliselt kõrged palgad ja head töötingimused. Cadbury vabrikus astuti samme pensioniplaanide väljatöötamiseks, tööandjate ja töötajate ühiste komiteede loomiseks ning meditsiiniteenuste osutamiseks. Aastaks 1900 oli ettevõtte maaomandil 313 "Arts and Crafts Movement" stiilis kunstkäsitööna valminud maja. Majade kujundus oli küll traditsiooniline, kuid neil olid suured aiad ja nüüdisaegsed interjöörid. Majad kujundas sealne püsiarhitekt William Alexander Harvey.
Cadburyd tundsid muret ka tööliste tervise ja vormisoleku pärast, mistõttu lisati Bournville'i küla plaanidesse park ja puhkealad ning julgustati töölisi ujuma, kõndima ja kõiki muid õues sportimise vorme harrastama. 1920. aastate alguses avati ulatuslikud jalgpalli- ja hokiväljakud ning murule rajatud jooksurajad. Rowheath Pavilioni nime kandev maja toimis küla klubimaja ja riietusruumidena ning selle juures leidus aakrite kaupa spordiväljakuid, mitu keegliväljakut, järv kalastamiseks ja välibassein, mille tervislik vesi pärines looduslikust mineraalveeallikast. Kogu piirkond oli loodud Cadbury vabriku tööliste ja nende perede heaolu nimel ilma, et need pidanuks ühegi spordirajatise kasutamise eest tasu maksma.
pisi|Näide töölistele ehitatud majadest: [[Port Sunlight Merseyside'is Inglismaal, mille lasi ehitada ettevõte Lever Brothers 1888. aastal|alt=]] Inglismaal Wirrali poolsaarel asuva Port Sunlighti rajas ettevõte Lever Brothers 1888. aastal seebivabriku tööliste majutamiseks. Aastaks 1914 mahutas näidisküla juba 3500 elanikku. Sealses aedkülas oli kunstigalerii, väike haigla, koole, kontserdisaal, vabaõhubassein, kirik ja karskusliikumise hotell. Lever võttis kasutusele tööliste sotsiaalse heaoluga seotud plaanid ja hoolitses oma tööliste hariduse ning meelelahutuse eest, innustades vaba aja veetmist ja kunsti, kirjandust, teadust või muusikat populariseerivaid organisatsioone.
Leveri eesmärk oli "ärisuhteid sotsialiseerida ja kristianiseerida ning naasta käsitsitöö vanadel headel aegadel eksisteerinud lähedase perekondliku vennaskonna juurde". Ettevõtte omanik Lever väitis, et Port Sunlight oli katse kasumit töötajate vahel jaotada – ent selle asemel, et kasumit otse jagada, investeeriti see külasse. Veel väitis ta: "Sellest ei tõuseks teile eriti palju tulu, kui te selle pudelitäite viski, kotitäite maiustuste või jõulude ajal nuumhanede kujul enda kõrist alla saadaksite. Teisalt, kui te raha minu hoole alla jätate, kasutan ma seda selleks, et pakkuda teile kõike seda, mis elu meeldivaks teeb: kenad majad, mugavad kodud ja tervislik vaba aja veetmine."
Ameerika Ühendriigid
pisi|1887. aastal arhitekt [[Warren R. Briggsi kavandatud Seaside Institute, mis oli mõeldud Ameerika ettevõtte Warner Brothers Corset Company naistööliste heaolu parandamiseks]] 20. sajandi alguse Ameerika Ühendriikides hakkasid ärimehed George F. Johnson ja Henry B. Endicott oma töölistega uusi suhteid otsima, pakkudes neile palgaga seotud stiimuleid ja muid hüvesid. Selle eesmärk oli parandada töötajate silmis enda väärtust ja suurendada seeläbi tootlikkust. Kui Henry Ford võttis aastal 1914 kasutusele palgamäära 5 dollarit päevas (samal ajal kui enamik töölistest teenis 11 dollarit nädalas), oli tema eesmärk vähendada kaadri voolavust ja tekitada suurema tootlikkusega pikaaegne lojaalne tööjõud. Vahemikus 1910–1919 oli kaadri voolavuse suurus Ameerika Ühendriikide tootmisettevõtetes keskmiselt 100%. Palgaga seotud stiimulite ja ettevõttesisese edutamise võimaluste eesmärk oli innustada tööl käimist ja lojaalsust. Sellega vähendati kaadri voolavust ja suurendati tootlikkust. Kõrge palga, suure tõhususe ja odavate tarbekaupade kombinatsiooni tunti nimega fordism ning see pakkus laialdast kõneainet üle kogu maailma.
Ettevõtted osutatsid töötajatele suurt hulka teenuseid: tasustatavad puhkused, tavalisest paremini kättesaadav arstiabi, pensionid, vaba aja veetmise rajatised, seksuaalharidus jne. Selliste teenuste pakkumise eesotsas olid raudtee-ettevõtted ja suurimad tööstusettevõtted, näiteks Pullman Car Company, Standard Oil, International Harvester, Ford Motor Company ja United States Steel. Selleks et pakkuda ringi reisivatele rongitöötajatele kohti puhkamiseks, toetasid raudtee-ettevõtted NMKÜ hotelle ja rajasid raudtee-NMKÜ-sid. Seaside Institute on näide naistöötajate heaolu silmas pidades rajatud ühiskondlikust klubist. Enamik sarnaseid programme levis rohkem pärast I maailmasõda 1920. aastatel.
1930. aastatel tõi suur depressioon kaasa paljude selliste programmide peatamise. Kuna ettevõtted püüdsid neis oludes oma maksevõimet säilitada, kärpisid nad kulutusi kultuuriliste tegevuste arvelt ja peatasid vaba aja veetmise rajatiste ehitamise. Paljud sarnased programmid tulid uuesti kasutusele alles pärast II maailmasõda, mil need laienesid järjest rohkematele füüsilise töö tegijatele. Alates sellest ajast on Ameerika Ühendriikides paljusid programme, näiteks ettevõtte kohapealset lapsehoiuteenust ja võõrutusravi kord rohkem kasutatud, kord vähem, kuid muud heaolukapitalismi komponendid on püsima jäänud. Ameerika Ühendriikides on tervishoiusüsteem rajatud suuresti ettevõtete sponsitavate plaanide ümber.
Zabłotnia
Zabłotnia on küla Poolas Masoovia vojevoodkonnas Grodzisk Mazowiecki maakonnas Grodzisk Mazowiecki vallas. Zabłotnia asub Grodzisk Mazowieckist umbes 6 km loodes ja Varssavi kesklinnast ligikaudu 32 km lääneedelas.
Heaolukapitalism
Ameerika Ühendriigid
19. sajandi lõpus ja 20. sajandi alguses lõid Saksamaa ja Suurbritannia kodanikele turvavõrgud, mis muu hulgas hõlmasid kodanike heaolu ja töötuskindlustust. Tänapäeval kasutatakse terminit "heaolukapitalism" tavaliselt just selliste riiklikult korraldatud hoolekandesüsteemide mõistes.
Tänapäevane heaolukapitalism
19. sajandil tegutsenud Saksamaa majandusteadlase Gustav von Schmolleri arvates oli heaolukapitalism see, kui valitsus korraldab tööliste ja avalikkuse heaolu sotsiaalkindlustusega seotud õigusaktide kaudu. Lääne-Euroopas, Skandinaavias, Kanadas ja Australaasias leidub piirkondi, mis on tuntud heaoluriiklike korralduste poolest, kuigi ka teistes riikides on riiklikult rahastatud tervishoiuprogramme või muid heaoluriikidele omaseid elemente.
Taani sotsioloog Gøsta Esping-Andersen tõstis 1990. aastal ilmunud raamatus "The Three Worlds of Welfare Capitalism" esile kolm sotsiaalhoolekandega seotud traditsiooni: sotsiaaldemokraatia, kristlik demokraatia (konservatism) ja liberalism. Olgugi et seda jaotust järjest enam kritiseeritakse, kasutatakse seda tänapäevaste heaoluriikide tüüpide eristamisel kõige sagedamini, ja see annab selleteemalisele analüüsile hea lähtepunkti. On ka väidetud, et need tüpoloogiad jäävad heaoluriike uurivate teadlaste jaoks peamiseks heuristiliseks tööriistaks – seda isegi nende jaoks, kes väidavad, et eri sotsiaalpoliitiliste korralduste keerukuse tabamiseks sobib rohkem üksikjuhtumi süvaanalüüs. Need tüpoloogiad saavad pakkuda võrdlust ja võimaldavad üksikjuhtumi võrdlevasse perspektiivi paigutada.
Ideaalne sotsiaaldemokraatlik heaoluriik põhineb universaalsuse põhimõttel, tagades ligipääsu hüvitistele ja teenustele kodakondsuse alusel. On väidetud, et selline heaoluriik annab isikule suhteliselt suure autonoomsuse, piirates sõltuvust perekonnast ja turust. Selles kontekstis nähakse sotsiaalpoliitikat kui "poliitikat turu vastu" (Esping-Andersen 1985). Kristlikul demokraatial põhinevates heaoluriikides toetutakse subsidiaarsuse põhimõttele ja sotsiaalkindlustusskeemide domineerivusele, pakkudes keskmisel tasemel lahtikaubastamist (mis tähendab, et sotsiaalteenused tagab riik) ja suurt sotsiaalset stratifikatsiooni. Liberaalne kord põhineb ettekujutusel turu domineerivusest ja vabatahtlikul pensionisüsteemil; ideaalsel juhul sekkub riik ainult selleks, et vaesusega seonduvat paremaks muuta ja põhivajaduste eest hoolt kanda (enamasti konkreetse isiku olukorrast sõltuvalt). Seega eeldatakse, et liberaalsetes riikides on riiklike hüvitiste lahtikaubastamise potentsiaal väike ja sotsiaalne stratifikatsioon suur.
Esping-Andersen on jaganud 18 OECD liikmesriiki lahtikaubastamise indeksi järgi järgmistesse režiimidesse (Esping-Andersen 1990: 71):
Need 18 riiki on võimalik paigutada ka kontiinumile alates puhtaimast sotsiaaldemokraatlikust riigist, mis on Rootsi, kuni kõige liberaalsema riigini, mis on Ameerika Ühendriigid.
Euroopas
pisi|[[Volkswageni tehas Wolfsburgis]] Euroopas toetavad heaolukapitalismi tüüpiliselt kristlikud demokraadid ja sotsiaaldemokraadid. Vastupidi teistes tööstusriikides (eriti kapitalismi anglosaksi mudelit rakendavates riikides) leiduvatele sotsiaalhoolekande tingimustele pakuvad Euroopa heaoluriigid universaalseid teenuseid, millest saavad kasu kõik kodanikud (sotsiaaldemokraatlik heaoluriik). Seevastu minimalistliku mudeli korral kantakse hoolt vaid vaeste vajaduste eest.
Põhja-Euroopa riikides on heaolukapitalism sageli ühendatud sotsiaalse korporatismi ja riiklikul tasandil kollektiivläbirääkimiste korraldustega, mille eesmärk on tasakaalustada töötajate ja ettevõtete vahelist jõudu. Selle süsteemi tuntuim näide on Põhjamaade mudel, mida iseloomustavad piiratud reguleeritusega vabad ja avatud turud, eraomanduses oleva tööstuse suur osakaal ja maksudest rahastatavad universaalsed sotsiaalkindlustuse hüved kõigile kodanikele.
Mandri-Euroopa riikides on levinud teistsugune heaoluühiskonna mudel, mida tuntakse kui sotsiaalset turumajandust või Saksa mudelit. Seda iseloomustab valitsuse suurem sekkumine makromajandusse. Põhjamaadega võrreldes ei ole sealne heaoluühiskond nii helde.
Prantsusmaal on heaoluriik kõrvuti dirigistliku segamajandusega.
Ameerika Ühendriikides
Ameerika Ühendriikide puhul viitab "heaolukapitalism" selliste suurte ettevõtete töösuhete poliitikale, mis on tööliste jaoks loonud ettevõttesisesed sotsiaalkindlustussüsteemid. Tavaliselt ei ole need ettevõtted seotud ametiühingutega.
Heaolukapitalism hakkas Ameerika Ühendriikides arenema 1880. aastatel ja muutus laiemalt tuntuks 1920. aastatel. Ettevõtete juhid edendasid heaolukapitalismi ajastul, mida sümboliseerisid majanduslik ebakindlus, sotsiaalreformidega seotud aktivism ja tööliste rahutused. See põhines ideel, et ameeriklased ei peaks vaatama mitte valitsuse või ametiühingute poole, vaid et nad peaksid kaitseks turumajanduse kõikumise vastu saama töökohaga seotud hüvitisi just erasektori tööandjatelt. Ettevõtted rakendasid sotsiaalkindlustuspoliitikat selleks, et õhutada tagant töötajate lojaalsust, tootlikkust ja pühendumist. Ettevõtete omanikud arvasid, et valitsuse sekkumine progressiivsel ajastul ja 1917–1919 tööliste ülestõusud, sealhulgas streigid heatahtlike tööandjate vastu, näitasid paternalistlike püüdluste piiratust. Ettevõtete omanike jaoks oli korporatsioon kõige vastutustundlikum ühiskondlik institutsioon ja nende meelest sobis see valitsusest paremini töötajate heaolu edendama. Heaolukapitalism oli nende viis tõkestada radikalismi ja reguleerimist.
Heaolukapitalismist lähtuvate tööandjate pakutavad hüved ei olnud sageli järjepidevad ja erinesid ettevõtetes palju. Need sisaldasid nii minimaalseid hüvesid (näiteks ettevõtte sponsitavaid spordivõistkondi, lõunasöögiruume ja ettevõtte uudiskirju/ajakirju) kui ka laiemaid plaane seoses pensioni ja tervishoiuga, aga ka kasumi jaotamisega töötajate vahel. Heaolukapitalismi on muu hulgas rakendanud sellised ettevõtted nagu Kodak, Sears ja IBM. Nende ettevõtete tööhõivesüsteem sisaldas püsivaid töökohti, ettevõttesiseseid tööturgusid, laialdasi tagatisi ja lisahüvesid, põhjalikke suhtluskanaleid ning töötajate kaasamist.
Ametiühinguvastasus Ameerika Ühendriikides
Ettevõtete heaolukapitalismiga takistati turgude reguleerimist valitsuse poolt, sõltumatute ametiühingute moodustamist ja heaoluriigi tekkimist. Heaolukapitalistid nägid palju vaeva, et seista vastu sõltumatute ametiühingute moodustamisele, streikidele ja muudele tööliste kollektiivsuse ilmingutele. Selleks surusid ettevõtted streike vägivaldselt maha, rakendasid töötajate vastu sanktsioone ja pakkusid neile lojaalsuse eest hüvesid. Lisaks seoti töölised ettevõtte eduga (ja ka juhtimisega), luues programmid, mille raames said töötajad ettevõtte aktsiaid omandada. Ka töötajatest said seeläbi koos omanike ja kapitalistidega tegelikud partnerid. Omanike jaoks oli selliste programmide eesmärk tõrjuda bolševismiohtu ja nõrgestada ühingute külgetõmbejõudu.
Tõhusus
Palgastiimulid (tulemustega seotud palgatõusud ja boonused) tõid tehaste liinitööl sageli kaasa tootmise kiirenemise. Kuigi nende programmide eesmärk oli suurendada lojaalsust ettevõttele, kahjustasid seda pingutust sageli püsivad koondamised ja töötajate frustratsioon töötingimuste üle. Erinevalt töötajate kaasamise plaanidest ja kultuuritegevustest suhtusid töötajad innukalt võimalustesse saada hea töö eest suuremat tasu ja selliseid hüvesid nagu arstiabi. Niisugused programmid tekitasid tööandjate suhtes uusi ootusi. Sageli olid töötajad plaanide elluviimises pettunud, kuid toetasid tööandjate eesmärke.
Pärast II maailmasõda laiendati neid programme kõigile töötajatele ja tänapäeval on sarnased hüved mitmes riigis endiselt osa töösuhetest. Viimasel ajal on kerkinud esile trend liikuda heaolukapitalismist eemale, sest korporatsioonid on kärpinud tervishoiuga seotud kompensatsiooni ja liikunud kindlaksmääratud pensionitelt töötaja rahastatud panustamisplaanide suunas.
Aleksander Transtok
Aleksander Transtok (26. jaanuar 1925 Kuressaare – 16. november 2014 Kohtla-Järve) oli eesti kergejõustiklane ja sporditegelane.
Haridus
1950 lõpetas Kuressaare Ehitustehnikumi.
Muu
2010 korraldati Kohtla-Järvel I Aleksander Transtoki auhinnavõistlused
XL
XL (inglise väljendist extra large 'ekstra suur') on rahvusvaheline rõivasuurus, millele vastavad järgmised mõõdud ja suurused:
Lombardia köök
pisi|Traditsiooniline [[Cotoletta|cotoletta alla milanese]] Lombardia köök põhineb suuresti maisil, riisil, veiselihal, sealihal, võil ja pekil. Olgugi et tegemist on Itaalia köögi ühe osaga, kipub Lombardia toidul olema vähe ühist Kesk- või Lõuna-Itaalia roogadega, kuna paljudest neist puuduvad sellised koostisained nagu tomat ja oliiviõli. Lisaks on Lombardia köögi näol tegemist rohkem liha ja võid sisaldavate roogadega. Mitmest aspektist on sealsel köögil üldiselt rohkem sarnasusi Austria ja Kesk-Euroopa köögiga.
Ülevaade
Sarnaselt teiste Itaalia piirkondade köökidega on Lombardia köök mitmekesine ning igas linnas ja piirkonnas pakutakse oma eripäraseid roogi. Lombardiale iseloomulik roog on risoto, mille sealne kuulsaim vorm on safranit sisaldav risotto alla milanese. Riisiroad on aga tavapärased üle kogu piirkonna. Sarnaselt risotoga on piirkondliku köögi tavapäraseks osaks ka maisitoidud, nagu näiteks polenta. Kuulsamate Lombardia roogade hulka kuuluvad cotoletta, cassoeula ja ossobuco. Piirkonnas pakutakse ka delikatesse ja magustoite, mille hulka kuuluvad sellised tuntud toidud nagu mostarda ja panettone.
Piirkondlikud juustusordid on Robiola, Crescenza, Taleggio, Gorgonzola juust ja Grana Padano (Lombardia kesk- ja lõunaosa tasandikud võimaldavad intensiivset karjakasvatust). Lisaks on ka Lombardia provintsidel omad juustusordid.
Milano
Lombardia pealinn Milano on ka paljude kulinaarsete eriroogade kodu. Üks tuntumaid on safraniga maitsestatud risotto alla milanese, mida tavaliselt serveeritakse koos paljude tüüpiliste Milano pearoogadega, nagu näiteks ossobuco alla milanese (risti lõigatud vasikalihalõigud, mida on hautatud juurviljade, valge veini ja puljongiga) või cotoletta alla milanese (Viini šnitsli sarnane praetud karbonaad, mis on aga praetud koos kondiga).
Teised sealsed omapärased road on cassoeula (kapsa ja sealihaga valmistatav tüüpiline talvine toit) ja kuulus jõulukook panettone (magus sai, mis sisaldab suhkrustatud apelsini, sidrunit ja sidrunikoort ning kuivalt, mitte leotatuna, lisatud rosinaid). pisi|Ossobuco pisi|Vasikaliha pisi|Cassoeula pott
Bergamo
Bergamo kööki iseloomustavad toidud, milles on kasutatud palju loomseid rasvu: võid ja pekki. Tüüpilised road on polenta e uccelli (polenta laululindudega), casoncelli (täidetud pastaroog), polenta taragna, cuore di vitello alla bergamasca (Bergamo moodi küpsetatud vasikasüda).
Brescia
Bresciale omapärased road on riso alla pitocca, brofadei, gnocarei e mariconde (supp), casoncelli, polenta pasticciata, polenta e uccelli, frittata di rane, anguilla ai ferri, oca ai ferri, spiedo alla bresciana ja verzata.
Como
Como kööki mõjutab aga olulisel määral linna lähedal olev Como järv. Tüüpilised on kalatoidud, nagu näiteks missultin, soolatud ja päikese käes kuivatatud agoni või siig ja haug. Comost leiab ka oma polenta variatsiooni: väga nõudlik ja igas mõttes külluslik toch, mis on valmistatud võrdses osas maisijahust, võist ja juustust. Mõned Como järve ümber asuvad külad ja orud, nagu näiteks Oliveto Lario, on ühed vähestest Põhja-Itaalia osadest, kus on ajalooliselt kasvatatud oliivipuid. Neid piirkondi kutsutakse seetõttu nimega zoca de l'oil ('õliorg').
Cremona
Cremona mostarda ' t (suhkrustatud puuviljad sinepimaitselises siirupis) tuntakse üle kogu Itaalia. Sama on lugu provintsi tüüpilise magustoidu torrone ' ga.
Mantua
Mantua köök on tähelepanuväärne oma keskaegse algupäraga roogade ja magusate ning hapude maitsete poolest. Tortelli di zucca (kõrvitsatäidisega ravioli), mille kõrvale pakutakse sulavõid ja millele järgneb kanaliha või teiste hautatud lihadega täidetud kalkun, on üks selle piirkonna tuntumaid roogasid.
Pavia
Pavia provints jaguneb kaheks: mägine osa Oltrepo Pavese, mis üks Lombardia peamisi veinipiirkondi, ning põhjapoolsem tasandike ala Lomellina, kus kasvatatakse riisi. Ei ole üllatav, et kohaliku eripäraga toidud on valmistatud riisist: risotto alla certosina ja ris e ran (konnalihaga risoto) Paviast ja risotto coi peperoni ja ris in cagnon (riis ragù lihakastmega) Voghera linnast.
Traditsioonilised Oltrepo Pavese veinid on Bonarda, Barbera ja Pinot Noir. Paljudel sealsetel veinidel on veidrad nimed nagu Buttafuoco, Sangue di Giuda ja Barbacarlo. Valgeid veine valmistatakse aga Malvasia, Moscato ja Cortese viinamarjadest ning Oltrepo on saamaks kuulsaks oma vahuveinide poolest, eriti Spumante ja Cruase poolest.
Vogheras valmistatakse ravioolisarnast rooga agnolotti – see sisaldab veiselihatäidist (agnolotti di stufato di voghera) ja seda serveeritakse tüüpiliselt asciutti (ehk kuivalt, mitte supi kujul) koos lihakastmega (ragù). Legendi järgi mõeldi sealkandis välja supp zuppa alla pavese, toitmaks Pavia lahingu tulemusena 1525. aastal vangi langenud Prantsusmaa kuningat François I. Torta del paradiso on Pavia päritolu kook, mis on tuntud ka lihavõtete aegu söödava tuvikujulise koogina colomba pasquale.
Vogherat tuntakse ka supi zuppa di voghera, kohvi ja koorega tordi ning gelato jäätise variatsioon stracchino di voghera poolest. Bollito misto con salsa verde on piirkonnale omapärane toit, mis on tuntud ka Piemonte ja Emilia Romagna köögis. Oltrepo Pavese piirkonna tillukesest Staghiglione külast pärineb kõvade sõõrikute sort Brasade, mis on väga populaarne just hommikusöögina. Lapsed söövad suupisteks väga lihtsaid pannkooke, schita 'sid. Oltrepo Paveses asuv Varzi küla on tuntud oma salaami poolest ning tilluke Pometo küla on piirkonnas kuulus suurepärase leiva poolest.
Sondrio
Valtellina oru köögi eripäradeks on bresaola (kuivatatud soolatud veiseliha) ja pizzoccheri – aedviljade ja kartulikuubikutega küpsetatud 80% ulatuses tatrajahust ja 20% ulatuses nisujahust valmistatud lame lintpasta, mille vahele on kihiti laotud valtellina casera juustu tükke. Sfursat on kohalik DOCG-staatusega vein.
Kroņmuiža (Dzelzava vald)
Kroņmuiža on küla (mazciems) Lätis Madona piirkonnas Dzelzava vallas.
Kroņmuiža asub valla lõunaosas Liede jõe kaldal. Külla jääb Kroņamuiža bussipeatus.
Aastal 2007 oli külas 15 elanikku.
Kristliku Noorsootöö Sekretariaat
Kristliku Noorsootöö Sekretariaat oli Eesti EELK noorte usuorganisatsioon.
Organisatsioonil oli 1930ndate teisel poolel 5000 liiget.
Messier 23
Messier 23 (ka M23 ja NGC 6494) on hajusparv, mis asub lõunataevas Amburi tähtkujus.
Parve avastas 20. juunil 1764 Charles Messier, kes lisas selle oma kataloogi.
Messier 23 asub Maast umbes 2150 valgusaasta kaugusel. Parv sisaldab vähemalt 176 tähte. Parve vanus on umbes 330 miljonit aastat.
Aleksandr Parõgin
Ta võitis Kasahstani esindajana kuldmedali 1996. aasta suveolümpiamängudel Atlantas.
2004. aasta olümpiamängudel Ateenas kuulus ta juba Austraalia koondisse. Ta elab Melbourne'is.
Alos
lisaks kasutab nime Alos-Sibas-Abense'i vald Pyrénées-Atlantiques'u departemangus
Viljandi Maakohus
Viljandi Maakohus oli Eesti Vabariigi esimese astme kohus aadressil Viljandi, Posti tänav 22.
1. jaanuaril 2006 liideti Viljandi Maakohus Tartu Maakohtuga.
Hansa Liidu Novgorodi kaubakontor
pisi|Hansa Liidu kaubaringid Hansa Liidu Novgorodi kaubakontor (ladina keeles curia sancti Petri) oli üks Hansa Liidu kaubakontoritest, mis asus Novgorodis. See oli liidu kontoritest kõige idapoolsem.
Gribažas (Dzelzava vald)
Gribažas asub valla loodeosas. Seal asuv Gribažase linnamägi on muinsusmälestisena riikliku kaitse all.
Balge
Ajalugu
1. märtsil 1974 ühendati Balge, Blenhorst, Bötenberg, Buchhorst, Holzbalge, Mehlbergen ja Sebbenhausen, et moodustada uus Blenhorsti vald. 23. jaanuaril 1976 sai ametlikuks nimeks Balge.
Marouane Fellaini
Marouane Fellaini-Bakkioui (sündinud 22. novembril 1987 Etterbeekis), on Belgia jalgpallur, poolkaitsja. Alates 2019. aastast mängib ta Hiina kõrgliiga klubis Shandong Luneng Taishan.
Fellaini on Maroko päritolu. Ta alustas klubikarjääri kodumaa klubis Standard Liège. 2008. aastal liitus ta Inglismaa kõrgliiga klubiga Everton. Hooajal 2008–2009 valiti ta Evertoni aasta noormängijaks. 2013. aastal suundus ta 27,5 miljoni naela eest Manchester Unitedi.
Koondisekarjäär
Debüüdi Belgia rahvuskoondises tegi Fellaini 7. veebruaril 2007 mängus Tšehhi vastu. Esimese värava lõi ta rahvuskoondises 2. juunil 2007 EM-i valikmängus Portugali vastu.
2008. aasta suveolümpiamängude jalgpalliturniiril kuulus ta Belgia koondisse. Belgia sai turniiril neljanda koha.
jalgpalli maailmameistrivõistluste esimeses alagrupimängus lõi ta värava Alžeeria vastu.
Fellaini kuulus Belgia koondisse ka 2016. aasta Euroopa meistrivõistlustel.
2018. aasta maailmameistrivõistluste kaheksandikfinaalis lõi ta värava Jaapani vastu.
Jürgen Fogel
Jürgen Fogel (sündinud 10. juunil 1979 Pärnus ) on eesti teleajakirjanik. Ta on tuntud saatejuht-reporterina Kanal 2 uudistesaatest "Reporter", kus töötas 2005 –2022.
Fogel on olnud raadio Star FM hommikuprogrammi uudistediktor.
2007. aastal sai Jürgen Fogel tuntuks kui ainus telereporter, kes Tallinnas lahvatanud pronksiöö ajal märatsenud kampade keskel reportaaži tegi.
Jürgen Fogel oli uudistesaate "Reporter" saatejuht ja reporter kuni juulini 2022, mil ta esitas lahkumisavalduse pärast Postimehe 165. sünnipäeva peol toimunud skandaali. Pärast seda asus ta tööle Tallinna linnameedia päevatoimetajana.
Ukraina nimi
Nime Ukraina (ukraina keeles Україна, latiniseeritult Ukraina, Вкраїна, latiniseerituna: Vkraina) kasutati esimest korda Kiievi-Vene territooriumi osa kohta 12. sajandil. Seda nime on kasutatud mitmel moel alates 12. sajandist, viidates arvukatele maadele Poola ja Kiievi-Vene või selle järglasriikide piiril ning alates 16. sajandist konkreetselt ukrainlastega asustatud maade kohta. Ukraina valitsus ja paljud ingliskeelsed meediaväljaanded on sõna "the Ukraine" kasutamise ametlikult tauninud.
Ukraina on riigi ametlik täisnimi, nagu on märgitud iseseisvusdeklaratsioonis ja põhiseaduses; ametlikku alternatiivset pikka nime pole. Aastatel 1922–1991 oli Ukraina Nõukogude Liidu koosseisus asuva Ukraina NSV mitteametlik nimi (Saksamaa annekteerituna aastatel 1941–1944 Ukraina Riigikomissariaat). Pärast Vene revolutsiooni aastatel 1917–1921 olid seal lühiajaline Ukraina Rahvavabariik ja Ukraina riik, mida 1918. aasta alguses tunnistati koosnevana üheksast endise Venemaa Keisririigi kubermangust (ilma Tauria kubermangu Krimmi poolsaareta), lisaks Chełmi ja Venemaa lõunaosa Hrodna kubermang.
Ajalugu
Sõna ukraina vanim mainimine pärineb aastast 1187. Seoses Kiievi lõunapoolseks kaitsekilbiks metsikute väljade vastu olnud Perejaslavli vürstiriigi valitseja Volodõmõr Hlibovõtš surmaga ütleb Ipatijev Letopis: "Ukraina oigas tema jaoks", ѡ нем же Оукраина много постона (o nem že Ukraina mnogo postona). Järgnevatel aastakümnetel ja sajanditel kasutati seda terminit Venemaa erinevate vürstiriikide kindlustatud piirialade kohta ilma konkreetse geograafilise fikseerimiseta: Galiitsia-Volõõnia, Pihkva, Rjazan jne.
Pärast seda, kui endise Vene edelamaad 1569. aastal Poola kroonile allutati, sai territoorium Ida-Podiljast Zaporižžajani mitteametliku nime Ukraina, kuna see oli piirifunktsioon lõunas asuva rändtatari maailmaga. Poola kroonik Samuel Grądzki, kes kirjutas 1660. aastal Hmelnõtskõi ülestõusust, selgitas sõna Ukraina kui maad, mis asub Poola kuningriigi serval. Nii sai Ukrainast 16.–18. sajandi jooksul konkreetne piirkondlik nimi teiste ajalooliste piirkondade seas nagu Podilja, Siverskimaa või Volõõnia. Seda kasutati Dnepri jõe keskosa kasakate kontrolli all oleva territooriumi nimetamiseks. Ukraina elanikke kutsuti ukrainlasteks (українці, українники). Hiljem kasutati terminit Ukraina Hetmanaadi maade kohta mõlemal pool Dneprit, kuigi sellest ei saanud riigi ametlikku nimetust.
Alates 18. sajandist sai Ukraina Vene impeeriumis tuntuks geograafilise nimetusega Väike-Venemaa. 1830. aastatel hakkasid Mõkola Kostomarov ning tema Kiievis asuv Pühakute Kyrillose ja Methodiose vennaskond kasutama ukrainlaste nime. Selle võtsid kasutusele ka Volodõmõr Antonovitš ja Hlopomanstvo ("talupojaarmastajad"), endine Poola aadel Ida-Ukrainas ning hiljem Galiitsia ukrainofiilid, sealhulgas Ivan Franko. Tähenduse areng tuli eriti selgelt esile 19. sajandi lõpus. Seda terminit mainib ka ukraina päritolu vene teadlane ja rändur Nikolai Mikluhho-Maklai (1846–1888). 20. sajandi vahetusel muutus Ukraina mõiste iseseisvaks, tõrjudes kõrvale piirkondlikud enesemääratlused. Väikevene ja ukraina identiteedi vahelise poliitilise võitluse käigus vaidlustas see traditsioonilise termini. Väike-Venemaa (vene keeles: Малороссия) ja alistas selle 1920. aastatel bolševike Korenizatsija ja ukrainiseerimise poliitika käigus.
Tõlgendus kui "piirkond" või "territoorium"
Oukrainat (Оукраина) mainiti Ipatijev Letopisis esialgu umbes 1187. aastal, viidates Perejaslavli vürstiriigi territooriumi nimele. Letopis on kirjutatud kirikuslaavi keele idaslaavi versioonis.
Sellest ajast alates ja peaaegu kuni 18. sajandini kasutati seda sõna kirjalikes allikates "piirimaade" tähenduses, viitamata ühelegi konkreetsele selgete piiridega piirkonnale, sealhulgas kaugele tänapäeva Ukraina territooriumist kaugemale. Sõna üldiselt "aktsepteeritud" ja sageli kasutatavale tähendusele "piirimaa" on üha enam väljakutseid seatud revideerimine, mille ajendiks on identiteedi enesekehtestamine.
16. sajandil oli ainsaks konkreetseks Ukrainaks, mida poola ja Vanavalgevene tekstides väga sageli mainiti, Kiievi ümbruse kagupiirkond ja seega sai ukraina sünonüümiks Kiievi vojevoodkonnale ja hiljem Kiievi ümbrusele. nimi võeti riigi nimeks.
Sõna Ukraina etümoloogiat nähakse nii kõigis peavoolu etümoloogiasõnaraamatutes, vt nt. Max Vasmeri vene keele etümoloogiline sõnaraamat; vt ka Orest Subtelnõi, Paul Magocsi, Omeljan Pritsak, Mõhhailo Hruševskõi, Ivan Ohijenko, Petro Tolotško jt. Seda toetavad Jaroslav Rudnyckyj Ukraina entsüklopeedias ja ukraina keele etümoloogiline sõnaraamat (toetudes Vasmerile).
Tõlgendus kui "piirkond, riik"
Ukraina teadlased on alates 1930. aastatest tõlgendanud terminit ukraina tähenduses "piirkond, vürstiriik, riik", "provints" või "maa ümber" või "maa, mis kuulub antud keskusele."
Lingvist Hrõhori Pivtorak (2001) väidab, et kahe termini Ukraina україна "territoorium" ja окраїна okraina "piirimaa" vahel on erinevus. Mõlemad on tuletatud sõnast krai "jaotus, piir, maatükk, territoorium", kuid eessõna erinevusega, U (оu)) tähendab "sees" vs o (о) tähendab "umbes, ümber"; *ukrai ja *ukraina tähendaksid siis "eraldatud maatükki, eraldiseisvat osa hõimu territooriumist". Leedu Suurvürstiriigi osaks saanud maid (Tšernihivi vürstiriik, Siverski vürstiriik, Kiievi vürstiriik, Perejaslavli vürstiriik ja suurem osa Volõõnia vürstiriigist) nimetati mõnikord Leedu Ukrainaks, Poola osaks saanud maid (Galiitsia vürstiriik ja osa Volõõnia vürstiriigist) kutsuti Poola Ukrainaks. Pivtorak väidab, et Ukrainat kasutasid Zaporižžja Sitši Ukraina kasakad oma territooriumi tähistamiseks alates 16. sajandist ning segadus okraina "piirialadega" oli tsaari-Venemaa looming. millele on vastust andnud teised Venemaa ajalooallikad.
Ametlikud nimed
Allpool on toodud Ukraina riikide nimed kogu 20. sajandi jooksul:
Ingliskeelne määrav artikkel
Ukraina on üks väheseid ingliskeelseid riiginimesid, mida traditsiooniliselt kasutatakse koos määrava artikliga. Artikli kasutamine oli tavaline enne Ukraina iseseisvumist, kuid alates 1990. aastatest on see vähenenud. Näiteks Associated Press loobus artiklist "the" 3. detsembril 1991. Määrava artikli kasutamist kritiseeriti, kuna see viitab mittesuveräänsele territooriumile, umbes nagu "the Lebanon" (Liibanon) viitas piirkonnale enne selle iseseisvumist, või nagu võiks viidata "the Midwest" (Kesk-lääs), Ameerika Ühendriikide piirkonnale.
1993. aastal nõudis Ukraina valitsus selgesõnaliselt, et keelekokkulepetes riikide, mitte piirkondadega kasutataks на, na, asemel venekeelset eessõna в, v, ja 2012. aastal jätkas Ukraina saatkond Londonis, et on poliitiliselt ja grammatiliselt ebakorrektne kasutada määravat artiklit Ukrainaga. Ukraina kasutamine ilma määrava artiklita on muutunud ajakirjanduses ja diplomaatias tavapäraseks (näiteks The Guardiani ja The Timesi stiilijuhised).
Eessõna kasutus slaavi keeles
Ukraina keeles on kasutatud nii v Ukrajini (eessõnaga v - "sees") kui ka na Ukrajini (eessõnaga na - "peal"), kuigi ametlikult kasutatakse eessõna v ja see on igapäevases kõnes sagedasem. Kaasaegne keeleline ettekirjutus vene keeles dikteerib na kasutamist, samas kui varasemas ametlikus vene keeles on mõnikord kasutatud v-d, just nagu vene rahvusliku identiteedi aluseks olevad autorid. Sarnaselt määrava artikli probleemiga inglise keeles on na, mitte v kasutamist peetud mittesuveräänsusele viitavaks. Kui v väljendab "sees" konnotatsiooniga "sisse, sisemusse", siis na väljendab "peal" konnotatsiooniga "peale, piirile" (Pivtorak tsiteerib v misti "linnas" vs. na seli "külas", mida loetakse "linnast väljas"). Pivtorak märgib, et nii ukraina kirjanduses kui ka rahvalaulus kasutatakse mõlemat eessõna koos nimega Ukraina (na Ukraini ja v Ukrajini), kuid 1991. aastal loodud suveräänsele riigile viidates tuleks kasutada ainult v Ukrajini. V nõudmine näib olevat kaasaegne tundlikkus, sest isegi ukraina rahvuslikule identiteedile tuginevad autorid kasutasid mõlemat eessõna vaheldumisi, nt. T. Ševtšenko üksikluuletuse V Kazemati (1847) raames.
Eessõna na on jätkuvalt kasutusel koos Ukrainaga lääneslaavi keeltes (poola, tšehhi, slovaki), samas kui lõunaslaavi keeltes (bulgaaria, serbohorvaadi, sloveenia) kasutatakse ainult v.
Foneetika ja ortograafia
Lääne-Euroopa keelte hulgas on Ukraina ai foneetilises vokaalikvaliteedis ja kirjalikus väljenduses keeltevahelist varieeruvust (ja mõnikord isegi keelesiseseid variatsioone).
Ukraina keeles endas on luules ja muusikas mõnikord kasutatav "eufooniareegel", mis muudab sõna alguses oleva tähe У (U) täheks В (V), kui eelnev sõna lõpeb täishääliku või diftongiga. Kasutades nime Україна (Ukraina), võib see anda vormi Вкраїна (Vkrajina), nagu laulusõnades Най Вкраїна вся радіє (Nai Vkraina vsia radiie, "Rõõmustagem kogu Ukraina!").
Derg
Derg (amhara keeles ደርግ, otsetõlkes nõukogu; ka Dergue, ametlikult Ajutine Sõjaväe Haldusnõukogu, algselt Relvajõudude, Politsei ja Territoriaalarmee Koordineerimisnõukogu) oli tänapäeva Etioopia ja Eritrea aladel aastatel 1974–1987 võimul olnud sõjaväehunta. Aastatel 1987–1991 oli hunta endiselt võimul, kuid vormiliselt tsiviilkujul.
Dergi asutasid 1974. aasta juunis Etioopia sõjaväe ja politsei ohvitserid, selle esimeseks esimeheks sai Mengistu Haile Mariam. Septembris 1974 kukutas Derg pärast mitu päeva kestnud rahvameeleavaldusi Etioopia Keisririigi viimase keisri Haile Selassie I valitsuse ning kolm päeva hiljem nimetati ennast Ajutiseks Sõjaväe Haldusnõukoguks. Järgmise aasta märtsis lõpetas Derg Etioopia monarhia ning kehtestas üheparteisüsteemi. Eesmärkideks võeti feodalismi kaotamine, kirjaoskuse suurendamine, varade riigistamine ja maade ümberjagamine, sealhulgas Etioopia mägismaa elanike ümberasustamine. Aastal 1977 laskis Derg käiku punase terrori kampaania, millega kõrvaldati dissidente, kümneid tuhandeid mõisteti kohtuta vangi ja surma.
Bastien ja Bastienne
Bastien ja Bastienne (originaalis Bastien und Bastienne) on Wolfgang Amadeus Mozarti laulumäng (Singspiel, KV 50) ühes vaatuses Friedrich Wilhelm Weiskerni, Johann Andreas Schachtneri ja Johan H. F. Mülleri libretole Marie-Justine-Benoite Favart’i, Charles-Simon Favart’i ja Henry de Guerville’i koomilise ooperi Les amours de Bastien et Bastienne (Bastieni ja Bastienne'i armastused, 1753) järgi. Esmaettekanne toimus 7. detsembril 1768 väidetavalt Viinis arsti ja hüpnotisti Franz Anton Mesmeri Rothmühle lossis Schwechatis Viini lähedal. Rollide esitajad pole teada.
Ajalugu
Väidetavalt tellis selle saksakeelse teose Viini arst  Franz Anton Mesmer või tema nõbu, Püha Stephani Toomkiriku rahvakooli rektor Joseph Conrad Mesmer. Mozart oli komponeerides 12-aastane. Teost on hinnatud muusikaliselt küpseks ja veenvaks. Dokumentaalselt tõestamata on ka veel üks ettekandmine 1774. aastal Salzburgis. Seejärel teos unustati. Järgmine ja esimene kontrollitav ettekanne toimus 2. oktoobril 1890. aastal Berliinis arhitektide majas. Leopold Mozart nimetas oma poja teost operetiks. Libretist, Viini näitleja  Friedrich Wilhelm Weiskerni jaoks oli see „prantsuse ooperikoomika". See  žanr, nagu ka  lamburi teema,  oli sel ajal moes ja paljudes ooperites kasutusel.
Mozarti originaalpartituur asus endises  Preisi Riigiraamatukogus Berliinis, kuid läks pärast  Teist maailmasõda  kaduma. See leiti hiljem  Krakówi Jagiełło ülikooli raamatukogust. Kantakse tänapäeval sageli ette, vahel ka lastest osatäitjatega.
Mozarti esimene lavateos oli Estonias ettekandmisel 1981. aastal.