cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Montgomery busside boikott
1. detsembril 1955 kella 18 ajal sisenes Montgomery kesklinnas ühte bussi 42-aastane Rosa Parks, kes istus esimesse vaheistekohtade ritta. Kolm peatust hiljem tulid bussi peale mitu valgenahalist sõitjat, kui bussijuht James F. Blake märkas, et kaks-kolm valgenahalist sõitjat seisid ja eespoolsed istekohad oolid täidetud, liigutas ta "Colored" sildi Rosa Parksi selja taha, käskides Parksil ja teisel kolmel mustanahalisel oma istekohad valgetele loovutada. Irooniliselt oli Parks 1943. aastal bussi peale läinud ja maksnud sõidu eest, mispeale aga käskinud täpselt sama bussijuht - James F. Blake - tal bussist väljuda ning linnaseadust järgides siseneda seejärel tagauksest. Blake aga sõitis ilma temata minema ja jättis ta vihma kätte. Parks ei olnud bussi sisenedes märganud, et bussijuht oli sama. Kolm mustanahalist, kes istusid Parksiga samas reas, vabatasid oma kohad, kuid Parks keeldus, mispeale ta vahistati.
4. detsembril kuulutasid Montgomery mustanahaliste kirikud busside boikoti plaani, sellest näägiti ka ajalehes Montgomery Advertiser. 5. detsembril mõisteti Parks 30 minutit kestnud kohtuprotsessil süüdi korrarikkumises, talle määrati 10-dollarine rahatrahv (lisaks veel 4 dollarit kohtukulud). Protsessiga samal päeval jagas Naiste Poliitnõukogu (Women's Political Council) välja 35 000 lendlehte, millest kutsuti mustanahalisi Montgomery elanikke bussidega mitte sõitma. Paljud boikoteerijad alustasid ka autode jagamist, nad kas laenasid oma autod välja või sõidutasid nendega ise. Mustanahalised taksojuhid küsisid sõidu eest 10 senti, sama hind mis bussipiletil. Seepeale andis Montgomery linnanõukogu 8. detsembril välja käsu arreteerida taksojuhid, kes küsisid sõitjatelt sõidu eest vähem kui 45 senti.
5. juunil 1956 otsustas föderaalse apellatsioonikohtu Alabama keskosa ringkonnakohus, et rassiline segregatsioon bussides oli põhiseadusevastane, kuna Alabama osariik otsuse vaidlustas, siis boikott jätkus ning juhtumit hakkas uurima USA ülemkohus, kes 13. novembril jättis ringkonnakohtu otsuse jõusse. Boikott lõppes 20. detsembril 1956.
Vana-Tallinna tänav
Vana-Tallinna tänav on tänav Pärnus Kesklinna linnaosas.
Lõunast põhja kulgev tänav saab alguse Tallinna värav juures Õhtu ja Kuninga tänava ristmikult, ristub seejärel Rüütli tänavaga ja lõpeb Õhtu põigus.
Vana-Tallinna tänav on ligikaudu 144 m pikkune.
Nimi
Tallinna tänavaks (ajalooliselt saksa keeles Revaler Straße) nimetati seda juba Rootsi-aegsetel Pärnu kaartidel. 1935. aastal nimetati senine Jänesselja tee Tallinna maanteeks ja Tallinna tänav nimetati Vana-Tallinna tänavaks. Seos rummilikööriga "Vana Tallinn" puudub, kuna viimast hakati tootma alles 1960. aastal.
Phoenixi lainemurdja
pisi|Phoenixi lainemurdjate paar Castletownis pisi|[[Mulberry sadama jäänused Normandias.]] Phoenixi lainemurdja (inglise keeles Phoenix breakwater) oli teisaldatava sadama ehk Mulberry sadama osa, mis projekteeriti 1944. aastal liitlaste maabumiseks Normandias D-päeval. Phoenixi lainemurdja oli monoliitsest raudbetoonist võimas kessoonehitis paljude tühjade kambritega. Kui vesi lasti kambritesse, hakkas kessoon vajuma, ja vastupidi: kui kambritest pumbati vesi välja, siis kessoon hakkas tõusma.
Kessooni peale võidi paigaldada ka õhutõrjerelvad.
Phoenixi lainemurdja projekteerisid tsiviilinsenerid. Neid hakati tootma Suurbritannia rannikul Kentis Dungenessis ja Sussexis Selseys. Seejärel pukseeriti nad üle La Manche'i ja lasti merepõhja. Sama 1944. aasta sügisel toodi neid veelgi juurde, sest ajutisi sadamaid otsustati kasutada kauem kui esialgu plaanis oli.
Phoenixi lainemurdjad tänapäeval
Suurbritannias kasutatakse mitut Phoenixi lainemurdjat tänapäevani. Portlandi sadama lähedal väikeses Castletowni sadamas on kaks Phoenixi lainemurdjat ja Sussexis Paghamis samuti kaks. Langstone Harbouri nimelise saare lähedal on Phoenixi lainemurdja vrakk.
Pärast katastroofilist 1953. aasta Põhjamere üleujutust kasutati Hollandis nelja Phoenixi lainemurdjat Schouwen-Duivelandi saarel Ouwerkerkis purunenud tammi parandamiseks. Tänapäeval on need neli lainemurdjat muudetud üleujutuse muuseumiks ja külastajad saavad jalutada läbi kõigi nelja kessooni.
Deensen
Deensen on vald Saksamaal Alam-Saksi liidumaal Holzmindeni kreisis. Valla pindala on 11,02 km². 31. detsembril 2017 elas seal 1381 inimest.
Seal on sündinud rahvusvaheliselt tuntud skulptor Ursula von Rydingsvard.
Õhutakistus
Õhutakistuse all mõeldakse keha liikumise pidurdumist keha pinna ja õhu vastastikmõjust põhjustatud jõudude tõttu. Õhutakistusest tulenev jõud on alati keha liikumise suunale vastupidine ning sõltub oluliselt liikuva keha kiirusest ja kujust.
Õhutakistuse valem
Õhus liikuvale kehale mõjuv takistusjõud on arvutatav valemiga
,
kus
C on takistustegur (õhutakistuse koefitsient), mis sõltub keha kujust,
A on keha ristlõike pindala,
See võrrand kehtib juhul kui vool on turbulentne. Laminaarse voolu jaoks on valem teistsugune.
Takistustegur
Takistustegur sisaldub õhutakistuse valemis ning see väljendab õhutakistuse mõju kehale sõltuvalt keha kujust.
Mida väiksem on takistustegur, seda aerodünaamilisem on keha. Takistusteguri väärtus on enamasti vahemikus 0,4–1, aga eridisainiga on võimalik seda vähendada kuni väärtuseni 0,04 (lennukitiib). Sellised väärtused kehtivad turbulentse voolamise korral (Reynoldsi arv suurusjärgus 10 000). Transpordivahendite konstrueerimisel on oluline vähendada takistustegurit, muutes neid voolujooneliseks.
Lõppkiirus
Gravitatsiooniväljas paigal olevale kehale mõjub ainult gravitatsioonijõud, sest sellega vastassuunaline kiirusest sõltuv takistusjõud on null. Langema hakkamisel ja kiiruse kasvamisel jääb gravitatsioonijõud samaks, kuid takistusjõud kasvab vastavalt õhutakistuse valemile. Keha kiirus suureneb kuni hetkeni, mil takistusjõud on võrdne kehale mõjuva raskusjõuga. Sellest hetkest alates liigub keha konstantse kiirusega.
Lõppkiiruse valemi saab tuletada takistusjõu valemist eeldusel, et takistusjõud on gravitatsioonijõuga võrdne.
Lõppkiiruse valem:
,
kus
v_t on lõppkiirus,
F_g on kehale mõjuv raskusjõud.
Ülejäänud sümbolid pärinevad õhutakistuse valemist.
Valemist järeldub, et lõppkiirus sõltub oluliselt langeva keha kujust ja massist. Näiteks langeva inimese lõppkiirus on 30–60 m/s (olenevalt asendist ja inimesest), aga keeglikuulil 69 m/s, samas avatud langevarjuga inimesel vaid 5 m/s ja vihmapiisal 7 m/s.
Võimsus
Õhutakistuse ületamiseks seisvas õhus vajalik võimsus on arvutatav järgmise valemiga:
,
ehk võimsus suureneb võrdeliselt kiiruse kuubiga. Näiteks kui auto (takistusteguriga 0,3) sõidab kiirusel 80 km/h, siis on kiiruse säilitamiseks vajalik võimsus 7,5 kW, samas kui kiirusel 160 km/h läheb kiiruse säilitamiseks vaja võimsust 60 kW.
Kui õhk liigub lisaks ka maa suhtes (näiteks vastutuul), siis arvutame võimsust järgmise valemiga:
kus
v_o on objekti kiirus (maa suhtes),
v_w on tuule kiirus (maa suhtes).
Ajalugu
Idee, et gaasiline ja vedel keskkond aeglustab keha liikumist, on pärit Aristotelese aegadest. Galileo Galilei leidis, et õhutakistus on ainus tegur, mis muudab objekti langemise kiirust ehk vaakumis langeksid kõik objektid samal kiirusel.
Lennuki leiutamise eelduseks oli põhjalik arusaamine takistustegurist. Vennad Wrightid ehitasid esimese eduka tiibade ja mootoriga lennumasina. Nemad uurisid põhjalikult linnu lendamist ja konstrueerisid selle eeskujul esimese lennuki tiiva. Sobiva kujuga tiiva disainimine osutuski kriitiliseks teguriks, mis võimaldas toona selle lennuki õhkutõusu. 1922. aastal kirjutas Louis Charles Breguet esimese teadusliku uurimistöö voolujoonelisuse kohta ning suutis realiseerida oma ideed mitmeteks lennuki kiiruse rekorditeks. Alates tema töödest on mõistetud voolujoonelisuse tähtsust liikuvatel objektidel. Nendele avastustele tuginedes täiendati põhjalikult ka auto disaini. Algselt kastikujulist auto tagaosa hakati muutma üha kumeramaks. Samuti on ka rongide kuju läbi aegade palju muudetud.
Värav
pisi|150px|[[Babüloni Ištari värav. Pergamoni muuseum, Berliin]]
Praostkond
Praostkond on kiriklik struktuuriüksus, mille vaimulikuks juhiks on praost.
Värav
Värav on suletav läbipääs seinas või piirdes. Väravaid kasutatakse üldjuhul piiramaks teatavale territooriumile pääsemist, kuid väravad võivad olla ehitatud ka dekoratiivsel eesmärgil.
Praostkond
Praostkond on teataval maa-alal asetsevate koguduste koondis kiriku alaosana, mille vaimulikuks juhiks on praost, kelle ülesandeid täidab täiendavalt üks praostkonna pastoritest.
Värav
Dekoratiivväravatel pole tavaliselt suluseid ja need on eraldiseisvad ehitised.
Tugevdatud väravad on kindlustusehitise lahutamatu osa. Selline värav võib olla linnamüürivärav (linnavärav), samuti kindluse-, linnuse- või lossivärav. Vahel ehitati värava kohale torn.
Vanim säilinud linnavärav on Ištari värav Babülonis, mis on tänapäeval eksponeeritud Pergamoni muuseumis Berliinis.
Praostkond
E.E.L.K. praostkonnad
E.E.L.K.-s olid järgmised praostkonnad:
Maksim Bakijev
Maksim Bakijev (sündinud 1977 Samaras) on 2010. aastal kukutatud Kõrgõzstani presidendi Kurmanbek Bakijevi noorem poeg, ärimees, väidetavalt üks Kõrgõzstani rikkamaid inimesi.
Praostkond
Luteri kiriku praostkonnad Rootsi kuningriigis
Esimesed pärast reformatsiooni moodustatud Luteri usutunnistuse alusel moodustatud praostkonnad ja praostid Eestimaal nimetas ametisse 1627. aastal piiskop Johannes Rudbeckius:
Liivimaal moodustas superintendent Hermann Samson 1636. aastal samuti kuus praostkonda, millest Eesti alal asusid Pärnu ja Tartu praostkonnad. Praostkonnad jaotati (Tartu) jaotamisest kahe praosti vahel 1637. aastal ja Pärnu moodustati teine praostkond 1671. aastal.
Maksim Bakijev
2006. aastal asutas Bakijev koos Valeri Belokoniga Lätis valdusfirma Maval Aktivi. Belokoni ja Bakijevi ühised äriprojektid olid seotud panganduse, mäetööstuse, kinnisvaraäri, nafta ja gaasiga. Bakijev on Maval Aktivi juhatuse liige ja Belokoni kontrollitava õlletehase Kimmels Riga nõukogu esimehe asetäitja.
Praostkond
Luteri kiriku praostkonnad Rootsi kuningriigis
Saaremaa allutati kiriklikult Eestimaa piiskopile 1646. aastal ja 1647. aastal moodustati Saaremaa praostkond.
Harjumaa jagati 1650. aastal kaheks praostkonnaks:
Maksim Bakijev
2009. aastal oli Maksim Bakijev isa valimisstaabi juht presidendivalimistel.
Praostkond
Luteri kiriku praostkonnad Rootsi kuningriigis
Vastavalt 1686. aasta kirikuseadusele kinnitas praostid ametisse piiskop/ülemsuperintendent, kuid kohalikud kirikuõpetajad (luterliku pastori (õpetaja, preester) mitteametlik nimetus) võisid esitada rnda eelistatud kandidaate. Praostidel oli kohustus külastada igal aastal oma praostkonna kogudusi ning kogunema kahel korral aastas korraldatavale piiskoplikule sinodile, et arutada kirikuprobleeme, eksamineerida õpetajaameti-kandidaate ja pühitseda neid ametisse.
Luteri kiriku praostkonnad Venemaa keisririigis
1710. aastal liideti Eesti- ja Liivimaa Põhjasõja tulemusena Venemaa keisririigi koosseisu ning kuna tsaar Peeter I kinnitas talle alistunud Eesti ja Liivimaa rüütelkonna eriõigused (nn Balti erikord), mis säilitas ka piirkondadele senikehtinud valitseva luteri usutunnistuse monopoolse seisundi erinevalt Venemaa sisekubermangudes kehtinud kohustuslikust Vene õigeusust.
Maksim Bakijev
Sama aasta oktoobris sai Maksim Bakijevist Kõrgõzstani Arengu, Investeeringute ja Innovatsiooni Keskagentuuri direktor. Opositsiooni sõnul andis see positsioon talle valitsusjuhist suurema võimu.
Kaapkübar
Kaapkübar (Saaremaal lakk) on endisaegne kõrge rummuga ja vildist tehtud peakate. Kaapkübarat kandsid mehed pidulikel sündmustel.
Maksim Bakijev
Kurmanbek Bakijevi kukutamiseni viinud sündmuste ajal viibis Maksim Bakijev Ameerika Ühendriikides ja siirdus seejärel Lätisse. Interpol kuulutas ta võimu võtnud Kõrgõzstani ajutise valitsuse palvel rahvusvaheliselt tagaotsitavaks. Teda süüdistatakse kelmuses ja riigi raha ebasihipärases kasutamises.
Kaapkübar
Eestist on teateid kaapkübarast alates 17. sajandist.
Praostkond
Luteri kiriku praostkonnad Venemaa keisririigis
Virumaa idaosast moodustati 1772. aastal Alutaguse praostkond (Jõhvi, Lüganuse, Viru-Nigula ja Vaivara kihelkond).
Maksim Bakijev
13. juunil võeti Bakijev Suurbritannias vahi alla ja taotles poliitilist varjupaika.
Praostkond
Asehalduskorra aegsed muudatused, 1784–1796
Keisrinna Katariina II poolt sisseviidud asehalduskorra ajal moodustati igas kreisis eraldi praostkond. Eestimaal säilis kaheksa ja Liivimaal neli praostkonda, kuid nende piirid muutusid vastavalt uutele kreisipiiridele.
Maksim Bakijev
Süüdistused
Vastased nimetasid Maksim Bakijevit riigi rikkaimaks inimeseks ja isikuks, kelle isikliku nõusolekuta ei saanud riigis läbi viia ühtegi suuremat äriprojekti.
Maksimi seadmises arenguagentuuri juhiks nägid vastased kavatsust teha temast Kurmanbek Bakijevi "troonipärija". Sellistele järeldustele andis hoogu Kurmanbek Bakijevi algatus põhiseaduse muutmiseks, mille kohaselt saanuks presidendi kohustused valimisteta üle anda "ajutisele presidendile". 2010. aasta veebruaris andis konstitutsioonikohus ajutise presidendi nimetamise õiguse Riiginõukogule.
Maksim Bakijevit seostatakse valdusfirmaga MGN Group, mis omandas suure osaluse mitmetes riigi tähtsamates ettevõtetes (Manasi lennuväli, Kõrgõztelekom, Severelektro, Kõrgõzgaz). Ajakirjandus pidas valdusfirma peadirektorit, USA kodanikku Jevgeni Gurevitšit (Eugene Gourevitchit), Maksim Bakijevi lähedaseks äripartneriks.
Praostkond
Asehalduskorra aegsed muudatused, 1784–1796
20. märtsil 1785 kehtestati Eestimaa kubermangus järgmine jaotuskava:
Maksim Bakijev
Süüdistused
2010. aasta märtsis vallandus Venemaa ajakirjanduses rünnak Bakijevite vastu. Maksim Bakijevit süüdistati muuhulgas selles, et ta suunas Venemaa krediidi oma eraäridesse ja müüs Venemaalt soodustingimustel ostetud lennukikütust vaheltkasu eest Manasi lennuväebaasile. Kütuseäri Maksim Bakijeviga varjatult seotud vahendajatega oli spekulatsioonide kohaselt üks põhjusi, miks Kurmanbek Bakijev võimaldas Ühendriikidel Manasi lennuväebaasi kasutamist jätkata. Kahtlustuste kohaselt jättis Bakijev kütuseärilt riigile tasumata makse ligi 80 miljoni dollari ulatuses.
Praostkond
Asehalduskorra aegsed muudatused, 1784–1796
Aseahalduskorralduseaegsed muudatused annulleeris keiser Paul I 26. veebruaril 1797 ja seejärel taastati asehalduskorra-eelne halduskord. See tähendas ka endisaegsete praostkondade süsteemi taastamist.
19. sajandi algus
1804. aastal jagati Põhja-Liivimaal asuvate praostkondade piirid ümber ning taastati iseseisvad Viljandi ja Võru praostkond.
Maksim Bakijev
Süüdistused
Ajakirjandus avaldas muuhulgas, et Bakijevitega lähedat seotud Jevgeni Gurevitš kuulutati Itaalias tagaotsitavaks süüdistatuna sidemetes maffiaga ja petuskeemiga 2,7 miljardi dollari kõrvaldamiseks.
Praostkond
19. sajandi algus
Võru praostkonda kuulusid tolleaegsesse Lõunaeesti keelemurdelisted kihelkonnad: Antsla, Hargla, Kambja, Kanepi, Karula, Nõo, Otepää, Puhja, Põlva, Rannu, Rõngu, Rõuge, Räpina, Sangaste, Vastseliina, Võnnu ja Võru kihelkond;
Tartu praostkonda kuulusid: Kodavere, Kursi, Laiuse, Maarja-Magdaleena, Palamuse, Torma-Lohusuu ja Äksi kihelkond.
Maksim Bakijev
Süüdistused
Aprillis Kurmanbek Bakijev kukutati.
Praostkond
19. sajandi algus
Pärnu praostkonda kuulusid: Audru, Halliste ja Karksi, Mihkli, Pärnu-Jaagupi, Saarde, Tori, Tõstamaa ja Vändra kihelkond.
Viljandi praostkonda kuulusid Helme, Kolga-Jaani, Paistu, Pilistvere, Põltsamaa, Suure-Jaani, Tarvastu ja Viljandi kihelkond.
Maksim Bakijev
Süüdistused
Kõrgõzstani ajutine valitsus on Maksim Bakijevit seostanud 2010. aasta kevadel ja suvel Kõrgõzstani lõunaosas lahvatanud, sadade või tuhandete inimeste hukkumiseni viinud rahutuste organiseerimisega.
Isiklikku
Maksim Bakijevi ema on Kurmanbek Bakijevi venelannast abikaasa Tatjana Petrova.
Maksim Bakijev on abielus endise Biškeki linnapea tütre Aižana Kenenbajevaga. 2009. aastal sündis neil tütar.
Praostkond
1832. aasta kirikuseadus
Saaremaa konsistoorium suleti 1890. aastal ja selle asemele loodi Saaremaa praostkond.
Praostkonnad 1917. aastal
Pärast 1917. aasta veebruarirevolutsiooni toimunud riigivalitsuses ja haldusterritooriumite muudatustega ühendati senised eestlastega asustatud Põhja-Eesti ja Lõuna-Eesti alad 30. märtsil 1917 administratiivselt Eestimaa kubermanguga ning 31. maist kuni 1. juunini 1917 Tartus toimunud I kirikukongressil võeti vastu otsus kiriku korraldamise kohta vaba rahvakirikuna.
Praostkonnad Eesti Vabariigis
18. veebruaril 1918 ühendati Eestimaa kirikuorganisatsiooniga ka Liivimaal asunud praostkonnad ja Eesti alad ning 18. veebruaril 1919 kinnitas Eesti Ajutise Valitsus määruse, mille põhjal allutati Eestimaa konsistooriumile kõik luteriusu kogudused Eestis.
10. ja 11. septembril 1919 Tallinnas toimunud II kirikukongressil võeti vastu Eesti Evangeeliumi Luteriusu Kiriku (EELK) põhikiri, mis muutis ka praostide määramise korda – põhikirja järgi valis praosti praostkonna sinod.
1920. aastate alguses liideti Ranna-Lääne ja Maa-Lääne praostkond Lääne praostkonnaks ja moodustati Tallinna praostkond, kuhu liideti kuni 1890. aastani Tallinna linnakonsistooriumile ja edaspidi otse Eestimaa konsistooriumile allunud Tallinna all-linna eesti kogudused.
Lähtudes Rahvusvähemuste kultuurautonoomia seadusest, mis võeti Riigikogus vastu 1925. aastal, võimaldati usyvabadus rahvusvähemustele: sakslastele, venelastele ja rootslastele ning kõigile teistele rahvusgruppidele, kelle arv ületas 3000 piiri, ning saksa ja rootsi vähemusrahvusele loodi eraldi praostkonnad.
Saksa praostkonda kuulus Narva Johannese, Nõmme Saksa Lunastaja, Paide Saksa Püha Risti, Peetrimõisa, Pärnu Niguliste, Rakvere Saksa, Tallinna Diakonisside asutuse, Tallinna Niguliste, Tallinna Oleviste, Tallinna Toompea Saksa ja Tartu Jaani kogudus.
Võru praostkond jaotati 1925. aasta Kirikupäeva otsuse kohaselt kaheks:
1935. aastal tehti muudatused praostkondade prasotide määramise korras, praosti kinnitas ametisse konsistoorium ja praost võis olla ametis niikaua, kui ta täitis vastavas praostkonnas pastori kohustusi, kui 1939. aastal taastati endine kord, mille kohaselt oli sinodite õigus valida praost, ent viimase volitused kestsid ainult viis aastat.
1939. aastal oli Eestis 16 praostkonda, kuid pärast 1939. aastat alanud baltisakslaste ja eestirootslaste ümberasumist ajaloolisele kodumaale saksa ja rootsi praostkonnad likvideeriti.
Praostkonnad Eesti NSV-s ja eksiilis
Narva-Alutaguse praostkond liideti 1951. aastal Viru praostkonnaga ning Saaremaa praostkonnast ja Saarte-Lääne praostkonna Hiiumaa kogudustest moodustati Saarte praostkond.
Emigreerunud väliseestlastest moodustunud ja eksiilis asunud E.E.L.K. koguduste liitumine praostkondadeks algas 1953. aastal, lõplikult kujunes neist enne taasühinemist 58 kogudust, mis jagunesid kuue praostkonna vahel ja tegutsevad Välis-Eesti piiskopkonnna juhtimisel.
Jüri Kork (1897–1980)
Jüri Kork VR II/3 (3/15. oktoober 1897 Rohe küla, Vaimastvere vald, Tartumaa – 9. juuni 1980 Tartu oli Eesti sõjaväelane (kapral, 1920; lipnik, 1978?).
Osales vabatahtlikuna Scouts pataljoni koosseisus, jaoülem, II liigi 3. järgu Vabadusrist 1. septembril 1920 (hinnates vahvust, mis Teie ülesnäitanud lahingus 25 aprillil 1919 a. Rossolva külas).
Karistati 1921. aastal hobusevarguse eest 1½-aastase vangistusega, põgenes 14. aprillil 1921 Valga vanglast ja läks Nõukogude Liitu. Abiellus 1926. aastal eestlanna Maria Ivaskiga (1902–1950), elas Luuga linnas. 1935. aastal põgenes Eestisse, oli eeluurimisvanglas, sai 1936. aastal kodakondsuse, klaverihäälestaja.
Mulberry sadam
pisi|Säilinud osa Mulberry sadamast (2010) pisi|Säilinud osa Mulberry sadamast (2010) Mulberry sadam (inglise keeles Mulberry Harbour) oli Teises maailmasõjas Suurbritannia ajutise sadama tüüp.
Mulberry sadamad olid kunstlikud sadamad, mis olid projekteeritud liitlaste maabumiseks Normandias pärast Normandia dessanti 1944. Kõige olulisem Mulberry sadamate juures oli see, et laevade lossimisel olid sadamasillad ujuvad. Seetõttu sai maha laadida nii tõusu kui ka mõõna ajal.
Vahetult pärast dessanti toimetati Prantsusmaa rannikule kümnete kaupa mahakantud või mahakandmisele kuuluvaid laevu, millest mõned sõitsid sinna omal jõul ja mõned pukseeriti. Need uputati, et vähendada rannikul lainetust. Niimoodi valmistati ette viis piirkonda, mida nimetati Gooseberry sadamateks. Neid oli viis: Utah Beach, Omaha Beach, Gold Beach, Juno Beach ja Sword Beach. Nendesse Gooseberry sadamatesse uputati vastavalt 10, 14, 15, 11 ja 9 laeva.
Kõigest kolm päeva pärast D-päeva, 9. juunil valiti Gooseberry sadamatest välja kaks, nimelt Omaha ja Gold Beach, ning neid täiendati, kujundades nad ümber Mulberry-tüüpi sadamateks. Neile anti koodnimed Mulberry A ja B, aga põhiliselt hakati neid kutsuma nimedega Port Omaha ja Port Winston. Neid sadamaid kasutasid peamiselt vastavalt USA ja Suurbritannia väed. Mulberry sadamatele lisati Phoenixi lainemurdjad ja ujuvkaid.
Mulberry A asus tänapäeva Saint-Laurent-sur-Meri vallas. Sadamat kaitsvad uputatud laevad ja ujuvkaid ei olnud kindlalt merepõhja kinnitatud ning kui 19. juunil tabas seda piirkonda torm, lõhkus see sadamaehitised. Otsustati, et seda sadamat ei ole otstarbekas taastada.
Mulberry B asus tänapäeva Arromanchesi vallas. Kuna Mulberry A langes kasutusest välja märksa varem kui esialgu plaanis, jäi brittide Port Winston pikaks ajaks ainsaks Mulberry sadamaks ja just sellele sadamale viitavad artikli juures olevad geograafilised koordinaadid. Ehkki Port Winston oli kavandatud üksnes 3 kuuks, kasutati teda täies mahus 8 kuud ja üleüldse 10 kuud, kuni lõpuks oli kontrolli alla võetud Antwerpen, mille kaudu sõjaväe varustamist jätkati. Port Winstoni kaudu toimetati Prantsusmaale 3½ miljonit inimest, ½ miljonit sõidukit ja 4 miljonit tonni varustust. Selleks, et sadamat nii kaua kasutada saaks, täiendati sadamas olevat Phoenixi lainemurdjat eriliselt tugevdatud kessooniga.
Sõjaväeinsenerid järjest täiustasid Port Winstonit. Sadamale kulutati 600 tuhat tonni betooni. Lõpuks oli sadamas 33 sadamasilda ja nende vahel oli 15 km ujuvteid, mida mööda inimesi ja sõidukeid maale toimetati. Port Winston on pioneeriteenistuse saavutuste kohta üks parimaid näiteid läbi ajaloo.
Kaks nädalat pärast D-päeva saatis USA Normandia rannikule oma variarmee, et see ehitaks võltsi Mulberry sadama. Variarmee oli spetsialiseerunud kõiksugustele sõjaväega seotud võltsitud objektide rajamisele, mis ülalt vaadates pidid ehtsatena tunduma. Nende tegevus oli edukas ja libasadam tõmbas sakslaste tuld õigelt sadamalt ära.
Port Winstoni jäänused on Arromanchesis tänapäevani näha. See on valla peamine vaatamisväärsus. Vallas on Normandia lahingule pühendatud muuseum ja sõjaväekalmistu.
Islamism
Islamism on poliitiline teooria ja ideoloogia, mille eesmärk on islami õiguse ehk šariaadi ülemaailmne kehtestamine. Islamism on nähtus, mille kohaselt islam ei ole ainult usk, vaid ka poliitiline süsteem, mis peab olema ühiskonnakorralduse aluseks. Rahvusvahelises kirjanduses nimetatakse islamismi ka usulise terrori ideoloogiaks.
Järelliite -ism kasutamine sõnas islamism viitab selle nähtuse ideoloogilisele sisule. Islamism on kaitsemehhanism ehk reaktsioon, meie ajastu äärmuslike utoopiliste ideede nüüdisversioon, mille eelkäijad on marksism-leninism ja fašism. Islamismi peamine tekkejõud on ideoloogilise relvana kasutatav religioon.
Islamism on lai mõiste, mis hõlmab erinevaid ususuundi ja -organisatsioone. Uus ideoloogia põhineb tahtel luua uus kindel kord – ülemaailmne šariaadi seaduste järgi elav totalitaarne ühiskond, kus ei oleks kohta individualismil, pluralismil ega demokraatial.
Äärmusliku sõjaka ideoloogiana on islamism islamiühiskonna sekulariseerimise ja reformeerimise suuna kõrval kolmas reageering islami rolli hääbumisele maailmas, mida omakorda iseloomustavad kolm peamist erisust:
Turnhout
Turnhout on hollandikeelne linn ja vald Belgias Flandria piirkonnas Antwerpeni provintsis Turnhouti haldusringkonnas.
Islamism
a) šariaadi äärmusliku tõlgenduse kasutamine ja sellest kinnipidamine,
Turnhout
Turnhouti asulale andis 1212. aastal linnaõigused Brabanti hertsog Hendrik I.
Islamism
c) religiooni muutumine ideoloogiaks.
Islamism kui religioosne ideoloogia tugevnes 20. sajandi kahel viimasel aastakümnel, pärast 1979. aastat. Siis toimus Iraani islamirevolutsioon, mis aktiviseeris poliitiliselt šiiitliku kogukonna, ja Nõukogude Liidu sissetung Afganistani, mis ühendas sunniitliku kogukonna.
Sunniitliku islamismi põhimõtted on 1928. aastal Egiptuse haritlaste loodud Muslimi Vennaskonna juhtlauses: "Jumal on meie eesmärk; Koraan on meie õigus; Prohvet on meie juht; Džihaad on meie tee; ja surm Jumala eest on meie ülim taotlus."
Islamismi agressiivne pealetung kahele mõõdukamale islamiühiskonna moderniseerimise suunale (sekulariseerimine ja reformeerimine) tähendab ka islamimaailma sisest kodusõda, sest peamised rünnakuobjektid on esmalt läänelike ideede kandjad, valitsused ja sümbolid islami maailmas ja alles siis Läänes.
Egiptuses, Türgis ja Saudi Araabias on islamism poliitiline opositsioon, Pakistanis, Liibanonis, Malaisias ja Indoneesias aga pigem mõjuvõimas, kuid nähtamatu jõud. Iraanis, Sudaanis ja Afganistanis (kuni USA ja liitlaste läbi viidud eduka sõjalise operatsioonini Enduring Freedom, mis Talibani režiimi Afganistanis kukutas) võimule saanud islamistid on muutnud terrorismi rahvusvahelistes suhetes vahendiks oma eesmärkide saavutamisel.
Islamistlikud organisatsioonid on loonud sidemed teiste terroriorganisatsioonide, organiseeritud kuritegevuse, narko- ja inimkaubitsejatega. Säärased võrgustikud on hästi organiseeritud, neil on moodsad side- ja krüpteerimisseadmed, uuema põlvkonna relvad ja suur suitsiiditerroristide inimvaru.
Islamismi peasuuna kandjad Lähis-Idas on Hamas, Hizbollah ja Muslimi Vennaskond. Vägivalla kasutamine ning selleks valmistumine on mõeldud vastuhakuna välisohule, mida oodatakse põhiliselt Iisraelist. Nad on rünnanud ka valitsevaid režiime Alžeerias, Süürias ja Egiptuses.
Edsilia Rombley
pisi|Edsilia Rombley Edsilia Francisca Rombley (sündinud 13. veebruaril 1978 Amsterdamis) on Hollandi laulja.
1998. aasta Eurovisiooni lauluvõistlusel esindas ta Hollandit lauluga "Hemel en aarde", millega saavutas 4. koha.
2007. aasta Eurovisiooni lauluvõistlusel esindas ta Hollandit lauluga "On Top Of The World", millega saavutas 21. koha.
Ta oli 2021. aasta Eurovisiooni lauluvõistluse õhtujuht ning oli ka 2020. aastal ärajäänud Eurovisiooni lauluvõistluse asemel korraldatud telesaate üks saatejuhtidest.
Perino Modello 1908
Perino Modello 1908 on varajane Itaalia kuulipilduja, mille konstrueeris 1901. aastal insener Giuseppe Perino. Perino 1901. aasta kuulipilduja oli Itaalia esimene omalaadne, relv kaalus 27 kilogrammi, mis tegi selle lahinguväljal sisuliselt kasutuks ning seda kasutati vaid kindlustustes. Aastal 1910 valmis kergem, 15 kilogrammine variant. Perino M1918 võeti kuninglikus armees kasutusele ning seda kasutati koos kuulipildujatega Fiat-Revelli M1914 ja Maxim. Perino kuulipildujal on unikaalne söötur – lindi asemel on relva küljele kinnitatud avatud salv, millesse mahub kuni viis 20-lasulist padruniklambrit. See võimaldas kuulipilduri abil relva pidevalt maksimaalselt täidetud hoida, nii ei pidanud laadimiseks laskmist katkestama.
P300
Ajulainet elektroentsefalograafia (EEG) abil mõõtes tekib positiivne (P) kõrvalekalle umbes 250 kuni 500 ms pärast stiimuli esitamist. Muutus EEG-s kerkib harilikult kõige paremini esile parietaalsagara elektroodide puhul. Ei ole täpselt teada, mis ajuraku tasandil P300 ajulainet esile kutsub, kuid ajulainet on sarnastes tingimustes tekitatud korduvalt erinevate teadlaste poolt. Sellel põhjusel kasutatakse P300 lainet paljudes psühholoogilistes katsetes.
Daichi Kamada
Daichi Kamada (jaapani keeles 鎌田 大地 Kamada Daichi; sündinud 5. augustil 1996 Ehimes) on Jaapani jalgpallur, kes mängib poolkaitsjana Itaalia kõrgliiga klubis Rooma Lazio ja Jaapani jalgpallikoondises.
2015. aastal debüteeris ta Jaapani kõrgliiga klubis Sagan Tosu.
Suvel 2023 liitus ta Rooma Lazioga.
Jaapani jalgpallikoondises tegi Kamada debüüdi 22. märtsil 2019 sõprusmängus Colombia vastu. Koondisekarjääri esimese värava lõi ta sama aasta 10. oktoobril MM-i valikmängus Mongoolia vastu.
Layvin Kurzawa
pisi|Layvin Kurzawa (2019) Layvin Marc Kurzawa (sündinud 4. septembril 1992 Fréjusis) on Prantsusmaa jalgpallur, kes mängib vasakkaitsjana Inglismaa kõrgliigaklubis Fulahm ja Prantsusmaa jalgpallikoondises.
Ta alustas klubikarjääri Monacos, mille noorteakadeemiaga liitus ta 2007. aastal. Klubi põhimeeskonnas debüteeris ta 2010. aastal. Monaco põhikoosseisu liikmeks sai ta hooajal 2013–14. Samal hooajal lõi ta Prantsusmaa kõrgliigas viis väravat ja valiti liiga hooaja sümboolsesse koosseisu.
2015. aasta augustis siirdus Kurzawa 23 miljoni euro eest Prantsusmaa suurklubisse Paris Saint-Germain. Ta on tulnud klubiga Prantsusmaa meistriks neli korda. UEFA Meistrite Liiga hooaja 2017–18 alagrupimängus 31. oktoobril tegi ta RSC Anderlechti vastu kübaratriki.
2022. aasta septembris läks ta üheks hooajaks laenule Fulhami.
Prantsusmaa jalgpallikoondises tegi Kurzawa debüüdi 14. novembril 2014 sõprusmängus Albaania vastu. Koondisekarjääri esimese värava lõi ta oma kolmandas koondisemängus 1. septembril 2016 sõprusmängus Itaalia vastu.
Tema isa on pärit Guadeloupe'is ja ema on Poola päritolu.
Kadri Jaanits
pisi|Kadri Jaanits 8. mail 2014 [[kirjandusfestival Prima Vista raames Viru keskuse Rahva Raamatus]] Kadri Jaanits (sündinud 19. augustil 1976 ) on eesti tõlkija.
Ta on lõpetanud 1994. aastal Kolga Keskkooli. Ta on lõpetanud Tartu Ülikooli eesti ja soome-ugri keeleteaduse erialal 2000. aastal.
Ta tõlgib peamiselt soome keelest.
Betly
Betly (originaalis Betly, ossia La capanna svizzera 'Betly ehk Šveitsi onn') on Gaetano Donizetti koomiline ooper (dramma giocoso), originaalis ühes, hiljem kahes vaatuses, helilooja libretole Eugène Scribe’i ja Mélesville’i Adolphe Adamile kirjutatud libreto "Le châlet" (1834) järgi, mis omakorda põhineb Goethe Singspieli "Jery und Bätely" (1780) ainetel. Esmaettekanne toimus 21. augustil 1836 Napoli Teatro Nuovos. Rollide esmaesitajad olid Adelaide Toldi (Betly), Lorenzo Salvi (Daniele) ja Giuseppe Fioravanti (Max). Muudetud versioon esitati 29. septembril 1837 Napoli Teatro del Fondos. Dirigeeris Gaetano Donizetti.
Ajalugu
Aeg-ajalt vajasid tollased teatrid ühevaatuselisi farss-oopereid, et esitata ühel õhtul 2–3 kergesisulist teos. Donizetti komponeeris tavaliselt neid teoseid perioodidel kui mõnda suuremat tööd parajasti tellitud polnud. Betly on üks tema meeldivamaid hea muusikaga lugu, mis algvariandis kestis umbes tund aega ja hiljem 2-vaatuselisena 1,5 tundi. Algvariant valmis napilt kahe nädalaga ning muusikalugusid sidusid Napoli dialektis kõnedialoogid. Teos oli väga edukas. See ajendas Donizettil järgmisel aastal venitada partituur kahevaatuseliseks. Ta lisas uue sissejuhatuse ja finaali ning II vaatuse tertsetti. Kõnedialoogid vahetati secco retsitatiivide vastu. Betly oli mõne teise Donizetti lühiooperiga koos esitamisel paljudes Itaalia teatrites, kuid 19. sajandi keskel oli teos unustatud.
Betly taaselustati 1949. aastal Roomas. Ooperit mängitakse tänapäeval harva. Tuntuim üksikpala on Betly eriti lummav sissetuleku kavatiin joodeldamisega (tyrolienne) „In questo semplice modesto asilo”. Seda on kaasajal eriti meisterlikult esitanud sopranid Margherita Carosio (1959), Joan Sutherland (1986), Eva Mei (1997) ja Simone Kermes (2013). 17. novembril 2015 esitati Berliini Konzerthaus am Gendarmenmarktis kaasajal esimest korda Betly  kahevaatuselist versiooni. 2021. aasta suvel 17. rahvusvahelisel Chopini festivalil toimus Betly kontsertettekanne.
Helisalvestused 1949, 1990, 2013
Süžee
Tegevus toimub 18. sajandil Šveitsis Appenzelli alpimajakeses. Kohalikud naljahambad saadavad Betly nimel naiivsevõitu Danielele kirja, milles teatavad, et tüdruk on nõus abieluettepanekuga. Kui Daniele kohale saabub, tõrjub Betly tema lähenemiskatsed, teatades, et ta ei tea kirjast midagi ning soovib olla sõltumatu. Tüdruku vend kapral Max jõuab koju tagasi inkognito pärast pikki aastaid armeeteenistust. Ta otsustab Daniele’i aidata, korraldades asjad nii, et noormees saab näidata tüdrukule oma vaprust. Seejärel on Betly nõus noormehega abielluma.
Edward Kendall
Edward Calvin Kendall (8. märts 1886 – 4. mai 1972) oli Ameerika Ühendriikide keemik.
Erl
Erl on vald (Gemeinde) Austrias Tirooli liidumaal Kufsteini ringkonnas. Vald asub 476 m kõrgusel merepinnast. Valla pindala on 27,0 km², 1. jaanuaril 2016 elas seal 1497 inimest. Vald asub 15 km Kufsteinist põhjas, piiril Baieriga (Saksamaal).
Edward Kendall
Kendall õppis Columbia Ülikoolis, kust sai 1910. aastal doktorikraadi keemias. 1914. aastal asus ta tööle Mayo kliinikusse.
Erl
Asustus sai alguse 3. sajandil; Erli on kirjalikult mainitud aastal 788. Külas toimub 1613. aastast alates igal kuuendal aastal passioon, samuti palju hiljem asutatud suvine ja talvine Tirooli festival, selle asutas Gustl Kuhn ja see on pühendatud klassikalisele muusikale ja ooperile.
Edward Kendall
1950. aastal sai Kendall koos Tadeusz Reichsteini ja Philip Henchiga Nobeli meditsiiniauhinna neerupealise koore hormoonidega tehtud töö eest. Kendall ei uurinud ainult neerupealist, vaid andis olulise panuse türoksiini avastamisse ning osales glutatiooni ja selle keemilise struktuuri uurimisel.
Erl
pisi|püsti|tühi|Kihelkonnakirik ja [[Kranzhorn]]
Edward Kendall
1951. aastast surmani töötas Kendall Princetoni Ülikoolis.
Çingiz Mustafayev
Çingiz Mustafayev (sündinud 11. märtsil 1991) on aserbaidžaani laulja ja laulukirjutaja. Ta esindas 2019. aasta Eurovisiooni lauluvõistlusel Aserbaidžaani lauluga "Truth", mis saavutas finaalis 302 punktiga 8. koha.
Ta võitis 2007. aastal (16-aastaselt) väga populaarse aserbaidžaani talendisaate ning sai sealt tuule tiibadesse. 2013. aastal esindas ta Aserbaidžaani Uue Laine lauluvõistlusel. Kokkuvõttes sai ta 11. koha ja võimaluse laulda duetti Polina Gagarinaga. 2016. aastal osales ta Ukraina talendisaate "Голос країни" 6. hooajal, kuid kukkus ruttu välja. 2012. aastast on ta aserbaidžaani ansambli Palmas liige.
Gutensteini Alpid
thumb|Kleinzell Hinteralm Reisalpe põhjaküljel thumb|Männi- ja kuusemetsad Almeskogelil (1061 m); taustal Unterberg
Topograafia
Gutensteini Alpe eraldavad põhjas Wienerwaldist Gölseni ja Triestingi orud. Idas laskuvad nad Viini nõkku. Nende piiri lõunasasuva Rax-Schneebergi rühmaga moodustab Sierningbachi org Ternitzi ja Puchberg am Schneebergi vahel, sadul Mamauwiese lähedal ning Voisbachi ja Schwarza orud. Läänes, alates Seebachi ojast Sankt Aegyd am Neuwalde lähedal, kulgeb piir Türnitzi Alpidega piki Unrecht Traisenit ja Traisenit.
Gutensteini Alpide kõrgeimad kõrgused läänest itta on:
Ebenwaldi lähedal Kleinzelli vallas asub Alpide põhjapoolseim tuhandeline: Sengenebenberg (1104 m).
Gutensteini Alpide idaosa poolitab Piestingi jõe org. Teised olulised jõed on Traisen mäestikust läänes, Gölsen ja Triesting põhjas ning Schwarza lõunas.
Geoloogia
Suurem osa Gutensteini Alpidest koosneb Ida-Alpide kihistu (Decke) lubjakividest, eriti gutensteini lubjakivist ning alam- ja kesk-triiase dolokivist. Need suhteliselt jämedateralised kivimid viitavad peaaegu alati olulisele kihistumisele (Bankung) ja mitmetele värvilistele kihtidele. Kagus ja loodes leidub kriidiajast pärit konglomeraatkivimit.
Lubjakivikaljus leidub arvukalt koopaid. Neist Ükssarvikukoobas Dreistettenis ja Eisensteini koobas Brunn an der Schneebergbahnis on näitusekoopad, mis on avalikkusele juurdepääsetavad.
Maastik ja asustus
Peale Piestingi oru (Gutensteini, Pernitzi, Markt Piestingi vallad) ja Puchbergi nõo on tihedalt asustatud ainult Gutensteini Alpide servaorud ja idaserva tasandikud. Olulised kohad põhjas on Traisen, Hainfeld ja Berndorf, idas Wöllersdorf, Neunkirchen ja Ternitz ning läänes Sankt Aegyd am Neuwalde ja Lilienfeld.
Suurem osa Gutensteini Alpidest on kaetud tiheda metsaga ja seda kasutatakse metsanduses. Kõrgematel kohtadel domineerivad kuusk ja lehis. Madalamal on domineeriv liik pöök, koos männiga kuivematel aladel. Lilienfeldi ringkonnas, mis hõlmab Gutensteini Alpide loodeosa, on Austria kõigist piirkondadest suurim metsade osakaal.
Turism
Gutensteini Alpid on Viini, Wiener Neustadti ja Sankt Pölteni linnapiirkondade elanike jaoks oluline puhkeala. Eelkõige on idas asuvale Hohe Wandile juurdepääs erinevaid radu ja tõuse pidi ning seal on arvukalt mägikõrtse ja -hütte. Eriti populaarsed on Myra kosk ja Steinwandklammi kuristik (Pernitzi ja Furthi vahel). Lilienfeldi lähedal Muckenkogeli piirkonnas ja Unterbergi kaguosas on suusanõlvad.
Andrea Guarneri
Andrea Guarneri (kas 1623 või 1626 Cremona – 7. detsember 1698 Cremona) oli Itaalia viiulimeister, Guarneri viiulimeistrite dünastia esimene liige.
Elulugu
Andrea Guarneri sünniaja kohta on erinevaid andmeid. John Dilworth väidab sünniaastaks 1623 ja sünnikohaks Casalbuttano küla Cremonast põhjas.
1641. aastal võttis katku järel üksi jäänud Nicola Amati ta oma töökotta abiks ja õpilaseks. Ilmselt oli Andrea töötanud Amati juures juba varem, sest esimene tema tunnusmärgiga viiul pärineb aastast 1638. Koos Amatiga töötas Andrea kokku seitse aastat.
1652. aastal abiellus Andrea vaeslaps Anna Maria Orcelliga, kellel oli viiuldajast nõbu ja vahendeid, et aidata Andreal rajada oma töökoda. Ühest Anna Maria ja Andrea pojast sai samuti kutseline muusik.
1650. aastatel töötas Andrea palju. Ta valmistas suure hulga viiuleid ning ka vioolasid ja tšellosid. Pärast Nicola Amati surma 1684. aastal lootis Andrea Guarneri esiviiulimeistri positsiooni Cremonas, kuid jäi alla 1680. aastal Cremonas tema lähedal maja ostnud ja Nicola Amati surmani Amatiga töötanud Antonio Stradivarile. Guarneri viiulite kvaliteet ei olnud nii ühtlane kui Amati ja Stradivari pillidel.
Andrea vanem poeg Pietro lahkus Cremonast, isale jäi toeks noorem poeg Giuseppe. Andrea suri 1698. aastal, kui sündis tema lapselaps Bartolomeo Giuseppe. Teada on umbes 250 Andrea Guarneri töökojas valminud viiulite perekonda kuuluvat keelpilli; enamik neist on viiulid, kui on ka neli vioolat ja neliteist tšellot.
Villem Vaher
Villem Vaher (21. jaanuar 1873 Otepää – 1944) oli eesti pedagoog ja esperantist; Eesti esperantoliikumise tegelasi.
Laura Maasik
Laura Maasik (sündinud 5. oktoobril 1993) on Eesti kergejõustiklane.
Laura Maasik lõpetas 2012. aastal Tallinna Reaalkooli ja 2015. aastal Tallinna Tehnikaülikooli majandusteaduskonna cum laude.
Dielmissen
Dielmissen on vald Saksamaal Alam-Saksi liidumaal Holzmindeni kreisis. Valla pindala on 7,47 km². 31. detsembril 2017 elas seal 768 inimest.
Laura Maasik
Sportima hakkas Laura Maasik kergejõustiklastest vanemate Epp Maasiku ja Erik Maasiku õhutusel Nõmme KJK-s ema treeningurühmas. Ta on võitnud 2008–2021 Eesti meistrivõistlustel eri vanuseklassides 49 medalit, sh 15 kulda. Täiskasvanute klassis on ta võitnud Eesti meistrivõistlustel 16 medalit, sh 5 kulla. Esindas Eestit 2013 suveuniversiaadil Kaasanis, kus saavutas kaugushüppes 21. koha. Osales 2012. aastal Euroopa klubide juunioride kergejõustiku karikavõistlustel A-grupis, kus saavutas kolmikhüppes 2. koha ja 400 m tõkkejooksus 3. koha. 2021. aasta Euroopa võistkondlikel meistrivõistlustel saavutas esiliigas 8. koha 3000 m takistusjooksus.
Püstitas 2021. aastal 2000 m takistusjooksus Eesti rekordi ajaga 6.32.96.
Võite rahvajooksudelt: Südasuve Maraton 21 km 2016, Ümber Harku järve jooks 2018, Haapsalu maanteejooks 2019, Saaremaa kolme päeva jooks 2020.
Ta oli Guinnessi rekordina kinnitatud 2018 suvel programmi "Eesti Vabariik 100" raames korraldatud 100 x 10 km teatejooksu võistkonna liige.
Haridus- ja teadusministeeriumi korraldatud üliõpilaste teadustööde riiklikul konkursil tunnustati Laura Maasikut bakalaureusetöö "Seotud kliendigruppi iseloomustavate näitajate seos ettevõtete maksejõuetuks muutumisega" eest teise preemiaga ühiskonnateaduste ja kultuuri valdkonnas.
Metsasoomlased
pisi|Metsasoomlased Puralas, [[Östmark|Östmarkis sügishooajal 1931]] pisi|Metsasoomlaste lipp Metsasoomlased (soome k. metsäsuomalaiset, kaskisuomalaset, rootsi k. skogsfinnar, svedjefinnar) olid Rootsis ja Norras elanud soomlased, kes asusid sinna elama alates 1580. aastatest Savo ja Pohjois-Häme maakonnast. Sisserändajad paiknesid laialdasel maa-alal alates Lõuna-Rootsi Tivedenist kuni Rootsi Lapimaani ja Botnia lahe läänerannikult Gästriklandist kuni Norra Telemargini välja.
Selles piirkonnas on veel säilinud ehitisi, mille on püstitanud metsasoomlased, ja kohanimesid, mis viitavad soome päritolule. Seal on ka külasid ja metsi, mida hüütakse tänapäevani soome küladeks ja metsadeks.
Ümberasumine üle Põhjalahe
Ajaloolased ei ole leidnud kindlat põhjust, miks savolased 16. sajandi lõpus uutesse elupaikadesse siirdusid. Arvatakse, et üheks põhjuseks olid tolleaegsed sõjad, kuid rändelaine võis tingida ka savolaste asustusala laienemine ka Soome pinnal. Juba varasemast ajast on teada, et soomlased käisid üle Põhjalahe tööretkedel.
Ühe metsasoomlaste rände põhjuse leiame aastast 1579, kui Gustav Vasa noorim poeg Karl (hilisem kuningas Karl IX) päris Kesk-Rootsi kõnnumaad oma hertsogkonnaks. Jõgede äärsed alad olid juba rootslaste poolt asustatud, kuid metsaalad olid veel inimtühjad. Selleks, et oma hertsogkonna tulubaasi arendada, lubas Karl igale uusasunikule seitse esimest aastat maksuvabastust. On siiski küsitav, miks selline hulk ääremaade inimesi ilma sunnita oma elupaigad maha jätsid.
Aastatel 1596–1597 toimunud nuiasõda ja järgmise sajandi alguse näljahäda sundis üha enam soomlasi ümber asuma Rootsi metsadesse. Soome asundused tekkisid ligi sajaviiekümnesse Kesk-Skandinaavia valda (rootsi k. Finnmarker), peamiselt Värmlandi, Dalarnasse, Hälsinglandi ja Södermanlandi ning sealt kuni Oslo idapoolse piirialani. Juba ainult Värmlandis paiknesid soomlased 40 valda, Dalarnas 29, Hälsinglandis 16 ja Södermanlandis 12 valda. Norras asusid soomlased elama kitsale 150 kilomeetrisele piirialale Oslost põhja pool.
Sisserändajate probleemid
1630. aastate alguses muutus jõeäärsete alade talupidajate suhtumine sisserännanud soomlastesse. Rootslased pidasid põllumaade taguseid metsi omaks ja neile ei meeldinud, et soomlased seal jahti pidasid. Metsasoomlaste aladel leitud maavarad elavdasid rootslaste kaevandustegevust. Kuigi ka soomlased olid suurepärased kaevurid, tekitas konkurents soomlaste ja rootslaste vahel lisapingeid. pisi|230x230px|Aletegemine, [[Eero Järnefelti maal]] Kõige enam mõjutas Skandinaavia metsasoomlaste olukorda asjaolu, et kõikjal Rootsis keelati neil alepõllundus ja metsaalade asustamine. Oma maa ja elamise võisid oma kasutusse jätta ainult need soomlased, kellele kuningavõim vastava loa välja kirjutas. Alates aastast 1639 muutusid need omandiõiguse paberid eriti oluliseks. Siis kehtestas valitsus kuninganna Kristiina nimel seaduse, mis käskis vahistada kõik ilma loata metsas elanud soomlased. Hiljem välja antud korralduste järgi tuli ilma loata metsades elavate soomlaste hooned ja põllud hävitada.
Aastal 1646 kuulutati Rootsimaal lindpriiks iga soomlane, kes ei tahtnud õppida rootsi keelt ning nende elamine oli lubatud maha põletada. Soome keeles rääkimine keelati, samuti soomekeelsete raamatute lugemine, mis mõnel juhul tõi kaasa vanglakaristuse veel 1700. aastatel.
Osa metsasoomlasi hakkas postijaama pidama. Selline elatusallikas tulenes 1649. aasta määrusest, mis kehtestas nõude, et avalike maanteede äärde tuli iga kahe penikoorma tagant majutuskoht asutada. Majutuskohtade pidajad said maksusoodustusi ja eriti naised taotlesid luba, et postijaama asutada.
Omaette rühm olid kindla elukohata soomlased, rootsi keeles hüüti neid Lösfinnar. Nad ei tahtnud talu pidada, vaid olid liikuva eluviisiga. Valitsusele ei meeldinud selline rahvakiht, kes ei olnud nende kontrolli all ja nad kehtestasid seaduse, mis keelas sellise rahva majutamise ja tööjõuna kasutamise. Seaduse rikkumine tõi kaasa trahvi.
Peamiselt moodustusid sellised hulkurite rühmad meestest, kuid nende hulgas oli ka noori naisi. Paljud neist naistest tegid meestetöid, püüdsid kala ja põletasid alet.
Kultuuride segunemine
Enamik metsasoomlastest soovis siiski talupidamist jätkata, kuid nende aletegemine jäi kohaliku omavalitsuse range kontrolli alla. Tulemuseks oli alepõllunduse väljasuremine. 17. sajandi lõpuks olid metsasoomlased Norrlandi ja Svealandi metsaaladel rajanud üle 900 talu. Rauamaagi kaevandamine ja terasetootmine muutsid soomlaste elukeskkonda Dalarnas ja Värmlandis, kuid Norrlandis ja Svealandis jätsid metsasoomlased püsiva jälje piirkonna asustusse ja sulandusid osalt sealsesse kultuuri.
Sisserändajatena Põhja-Ameerikas
Alates 1641 vahistati arvukalt metsasoomlasi ja paljud neist saadeti asumisele Uus-Rootsi kolooniasse Delaware'i jõe suudmealal Põhja-Ameerikas. Aastal 1643 Nya-Korsholmis resideerinud Uus-Rootsi kuberner Johan Printz asustas mitmed Pohjanmaa talunikud Delaware'i aladele. Rootslastest sisserändajad koondusid peamiselt asumaa keskuse Fort Kristina ümber, kuid soomlased elasid hajutatuna ümbruskonna metsades, tihedas kontaktis lenape hõimu indiaanlastega. Ameerika teadlased Terry G. Jordan ja Matti E. Kaups väidavad oma raamatus The American Backwoods Frontier, et esimesed ristpalkmajade ehitajad Uues Maailmas olid just Uus-Rootsi soomlastest kolonistid.
Unustatud rahvakillu uurija
pisi|Carl Axel Gottlund, 1796–1875 Hiljem metsasoomlased unustati, kuni keeleteadlane Carl Axel Gottlund hakkas seda rahvakildu uurima. Ta sooritas aastatel 1817–1821 mitmeid uurimisretki Dalarna, Hälsinglandi, Värmlandi ja Norra piirkondadesse, kus metsasoomlased tol ajal veel elasid. Metsasoomlaste elutingimused šokeerisid Gottlundi niivõrd, et ta hakkas järjekindlalt tegelema nende elutingimuste parandamisega. Gottlund pani kirja märkmeid soome metsaelanike keele, perekonnanimede ja pärimuste kohta.
1800. alguses oli metsasoomlasi hinnanguliselt umbes 40 000, kellest 14 000 elas Värmlandis. Gottlund asutas neile kolm soome kogudust: Juvanniemi, Lautasalmi (Lekvattnet) ja Kirveskangas (Norra Finnskoga). Tal oli ka plaan moodustada metsasoome kihelkond Solöri ja Värmlandi piirialal, mille nimeks pakkus ta Fennia.