cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Corine Besson
Lahtine tulevik, bivalents ja väitmine
On väga intuitiivne, et tulevik on praegu lahtine ja minevik kinnine. Neid intuitsioone vallandavad tavaliselt teatud tüüpi kontingentsed tulevikuväited (mitte näiteks "Kunagi ma suren"). On vaieldud, kas sellised tulevikuväited on ei tõesed ega väärad (bivalentsi seadus nende korral ei kehti). Lahtise tuleviku kompatibilism on vaade, et tuleviku lahtisus on ühitatav kontingentsete tulevikulausete bivalentsiga; lahtise tuleviku inkompatibilism on vaade, et ei ole ühitatav. Autorid näitavad, et lahtise tuleviku inkompatibilism teeb väärasid ennustusi meie pragmaatiliste otsustuste kohta kontingentsete tulevikuväidete väitmise õigsuse ja ebaõigsuse kohta, ja lahtise tuleviku kompatibilism seletab andmeid paremini. Et pragmaatilised otsustused peegeldavad teooriaeelset semantilist intuitsiooni, siis ainult vaade, et kontingentsed tulevikuväited on bivalentsed, on ühitatavad meie teooriaeelse otsustusega, et tulevik on lahtine.
Mailane
Viited
Besseya
Corine Besson
Lahtine tulevik, bivalents ja väitmine
Miks arvata, et lahtise tuleviku intuitsioon eeldab, et kontingentsed tulevikuväited on mittebivalentsed? Kui väide, et homme Londonis päike paistab, on tõene (väär), siis see on täna tõene (väär), järelikult tulevik ei ole lahtine. Järelikult see väide ei ole tõene (väär). Siin kasutatakse eeldust, et see, mis on tuleviku kohta täna tõene (väär), ei ole täna lahtine. See aga ongi samaväärne lahtise tuleviku inkompatibilismi teesiga.
Mõned filosoofid on pakkunud, et "lahtine" tähendabki "mittebivalentne". Selline stipuleerimine ei anna aga alust, miks see stipuleering vastab teooriaeelsele intuitsioonile. Pealegi väldib stipuleerimine argumenteerimist lahtise tuleviku kompatibilismi vastu.
Selleks lähtekohaks võtame pragmaatilised andmed: meie intuitiivsed otsustused relevantsete tulevikuväidete väitmise õigsuse ja mitteõigsuse kohta. Need andmed ei eelda ei lahtise tuleviku inkompatibilismi ega kompatibilismi. Koos ortodoksse väitmisteooriaga näitavad need, et meil on intuitiivne lahtise tuleviku kompatibilismi sidumus. Seega peab lahtise tuleviku inkompatibilist omaks võtma mittestandardse väitmisteooria või leidma mõne muu viisi meie intuitsioonid olematuks seletada.
Ortodoksse väitmisteooria järgi nõuab õige väitmine vähemalt tõesust. Väitmise norm on seega tõesusnorm (või tugevam norm, millest järeldub tõesusnorm). See väitmise norm mängib kommunikatsioonis seletavat rolli: keele kõnelejad teevad konventsionaalse eelduse, et propositsiooni väitmine on õige parajasti siis, kui propositsioon, mida väidetakse, on tõene. Tõesusnormile viidatakse sageli ka teooriates selle kohta, mida lausungitega kommunitseeritakse. Mõnikord kui me teeme otsustuse, et mingi väitmine oleks sõnasõnalise tõlgenduse puhul ebaõige, siis me hoopis omistame väidetud lausele tõese propositsiooni, et säilitada väitmise õigsust. Seda seost pragmaatiliste ja semantiliste otsustuste vahel saab kasutada meie semantiliste otsustuste kohta info saamiseks: me hindame väitmised õigeks ainult juhul, kui me peame neid tõesteks.
Lahtise tuleviku inkompatibilismi järgi me peame vähemalt mõnedel juhtudel, mil me intuitiivselt peame tulevikku lahtiseks, kontingentseid väiteid tuleviku kohta ei tõesteks ega vääradeks, järelikult mitte tõesteks. Tõesusnormi (või tugevama normi) eeldusel ennustab see vaade, et me hindame kontingentsete tulevikuväidete väitmisi ebaõigeteks, vähemalt neil juhtudel, mil me peame tulevikku vastavas suhtes lahtiseks. Seda järeldust toetavad teised juhtumid, mil me peame väitmisi ebaõigeteks, sest nad väljendavad propositsioone, mis pole tõesed ega väärad, või ei väljenda üldse propositsioone. Näiteks kui öeldakse "See elevant on roosa," siis enamik inimesi peaks seda ebaõigeks väitmiseks, eeldatavasti sellepärast, et see ei väljenda propositsiooni. Nii et lahtise tuleviku inkompatibilism koos ortodokssete väitmisteooriatega ennustab, et me hindame kontingentsete tulevikuväidete väitmised ebaõigeteks. Aga enamasti me oleme valmis hindama siiraid reservatsioonideta kontingentsete tulevikuväidete väitmisi ebaõigeteks. Esiteks, oletame, et Addy on valmis jooksma minema, aga ta ootab lapsehoidjat, kes peab kümne minuti pärast saabuma. Lapsehoidja pole kunagi hilinenud. Addyl pole konkreetset alust arvata, et midagi tuleb vahele. Addy ütleb: "Ma lähen kümne minuti pärast jooksma." Teiseks, oletame et sünoptik Barbara teatab tele-eetris: "Homme Madridis päike paistab." Tundub loomulik pidada väiteid neis kahes näites õigeteks. Aga me ei arva, nagu poleks lahtine, kas Addy läheb kümne minuti pärast jooksma või kas homme Madridis päike paistab. Kui me hindame nende kontingentsete tulevikuväidete väitmisi õigeteks ja kui me eeldame, et väitmist konstitueerib tõesusnorm, siis järelikult me peame nendes väitmistega väidetud väiteid tõesteks. Aga kui me peame ka tulevikku neis asjus lahtiseks, siis järelikult me üldiselt ei arva, et tuleviku lahtisus eeldaks, et kontingentsed tulevikuväited ei ole tõesed. Nii et lahtise tuleviku inkompatibilist ennustab valesti.
Paistab, et ortodoksse väitmisteooria eeldusel ei saa lahtise tuleviku inkompatibilist seletada andmeid väitmiste õigsuse ja ebaõigsuse kohta ning vastuväiteid nendele. Autorite arvates seletab neid andmeid kõige paremini see, et peale selle, et väitmisnormist peab järelduma tõesusnorm, peab väitmisnorm sisaldama ka episteemiline komponent. Nähtavasti peab õige väitmisnorm olema kas teadmisnorm (väida, et p, ainult juhul, kui sa tead, et p) või õigustatud tõese uskumuse norm (sa peaksid väitma, et p, ainult juhul kui p on tõene ja sa usud õigustatavalt, et p). Mõlemast normist järeldub tõesusnorm ja mõlema abil saab andmeid seletada.
Kumb neist normidest annab parema väitmisteooria. Autorite arvates teadmisnorm. Võidakse vastu väita, et kontingentseid tulevikuväiteid ei olegi võimalik teada, ning sellepärast pidada sobivamaks nõrgemat normi õigustatud tõese uskumuse kaudu. Aga teadmisnorm ei pruugi nii nõudlik olla. Näiteks kontekstualisti järgi sõltub see, kas S teab, et p, silmatorkava konteksti iseloomust. Tavakontekstides on teadmise jaoks tarvis suhteliselt vähe tõendeid ehk välistada tuleb suhteliselt vähesed alternatiivid. Kontekstualist ütleks, et nii Addy kui ka Barbara teavad seda, mida nad väidavad. Subjektitundliku invariantisti jaoks sõltuvad teadmise jaoks vajalikud tõendid sellest, kui palju on kaalul. Ka selle teooria järgi Addy ja Barbara teavad seda, mida nad väidavad. Näiteks meie intuitsioone loterii puhul seletab teadmisnorm paremini kui õigustatud tõese uskumuse norm. Kui Paulal on loteriipilet, siis me leiaksime, et pole õige väita, et Paula pilet ei võida.
Seega meie intuitiivne vaade, et tulevik on lahtine, ei tekita meile sidumust, kontingentsed tulevikuväited ei ole bivalentsed. Meie pragmaatilised otsustused näitavad, et me sageli peame kontingentseid väiteid tuleviku kohta tõesteks. Ja kui me ei pea kontingentsete tulevikuväidete väitmisi õigeteks, siis sellepärast, et me leiame, et kõneleja on nende väidete suhtes halvas episteemilises positsioonis. Nii et paistab, et iga lahtise tuleviku teooria, millest järeldub mittebivalents, peab juurde võtma veateooria paljude pragmaatiliste ja semantiliste intuitsioonide kohta.
Vastuseks võib lahtise tuleviku inkompatibilist loobuda ortodokssest vaatest, et väitmist reguleerib tõesusnorm või norm, millest järeldub tõesusnorm. Ta võib näiteks arvata, et väitmist reguleerib mõni nõrgem norm, näiteks uskumisnorm (sa peaksid väitma, et p, ainult juhul, kui sa usud, et p). Siis saab Addy ja Barbara väitmiste õigsust seletada sellega, et kõnelejad usuvad seda, mida nad väidavad, isegi kui see pole tõene ega väär. Üks raskus on see, et kõneleja võib uskuda ka väiteid, mis ei tundu õigesti väidetavad. Teine raskus on see, et kui lahtise tuleviku inkompatibilist aktsepteerib, et mõned kontingentsete tulevikuväidete väitmised on korrektsed, siis tal pole sellest vastuväitest kasu. Tõepoolest, oletame, et Barbara väidab õigesti, et homme Londonis päike paistab. Siis ta peab uskuma seda, mida ta väidab, aga kui ta oleks lahtise tuleviku inkompatibilist, siis tal oleks irratsionaalne seda uskuda. Aga ei tundu, et tal oleks sellepärast irratsionaalne seda uskuda, et ta usub, et tulevik on lahtine. Siin ilmneb üks lahtise tuleviku inkompatibilistide üldine raskus: kui me oleksime intuitiivsed lahtise tuleviku inkompatibilistid, siis meil oleks irratsionaalne üldse uskuda väiteid tuleviku kohta, mis on intuitiivselt lahtised. Aga me usume mõnda neist ning usume ka, et need uskumused on ratsionaalsed. See on veel üks tõend selle kohta, et meie intuitiivne arusaam tuleviku lahtisusest ei too kaasa mittebivalentsi sidumust.
Lahtise tuleviku inkompatibilist võiks omaks võtta teooria, mille järgi väitmine on teatud laadi kohustuse võtmine. Näiteks: väitja on nõudmise korral kohustatud tooma õigustuse, st andma adekvaatsed alused arvamiseks, et lause on tõene (vastavalt lausumiskontekstile ja väitja hindamiskontekstile). Siis oleks vastuväide niisugune. Kui keegi väidab, et homme Londonis päike paistab, ning talle näidatakse, et on lahtine, mis ilm homme tuleb, siis ta peaks oma väite tagasi võtma. Kui väljakutse on nõrgem ja ta suudab sellele vastata, siis väide jääb kehtima. Paistab, nagu selle teooria järgi väitmise korrektsus ei sõltuks väite tõesusest. Aga kui me otsustame, et mingis kontekstis on õige väita, et S, siis jutumärgitustamise printsiibi on seal ka õige väita, et S on tõene, ja ebaõige väita, et S ei ole tõene. Nii et kuna me sageli peame kontingentse tulevikuväite väitmist õigeks, siis me peame ka selle tõesuse jaatust õigeks ja bivalentsi eitusi ebaõigeks. Ja osutub ka, et selle teooria järgi on lahtise tuleviku inkompatibilist kontingentset tulevikupropositsiooni väites ebasiiras, sest ta on nagu advokaat, kes peab kaitsma kliendi süütuse väidet, mida ta ei usu. Aga on intuitsioonivastane, et me kontingentsete tulevikuväidete tõesust kunagi ei usu, ja on intuitsioonivastane, et selliseid väiteid väites oleme kas irratsionaalsed või ebasiirad.
Lahtise tuleviku inkompatibilist võib öelda, et kuigi väitmist reguleerib norm, millest järeldub tõesusnorm, kaldume me kontingentsete tulevikuväidete väitmist kuuldes tõlgendama need ümber millekski nõrgemaks, näiteks "Ma lähen kümne minuti pärast jooksma" väiteks "Tõenäoliselt ma lähen kümne minuti pärast jooksma." Aga vaatame kaudseod teateid. Kui Cathy helistab San Diegost Inglismaale ja teatab: "Sajab," siis kõne vastuvõtja annaks seda edasi nii: "Cathy ütles, et San Diegos sajab." Kui osutub, et kaudne teade paistab ilmselt ebaõige, siis ta ei anna algset teadet täpselt edasi. Kui nõrgemaks ümbertõlgendamise hüpotees oleks tõene, siis võiksid kaudsed teated olla niisugused: "Addy ütles, et tõenäoliselt läheb ta kümne minuti pärast jooksma" ja "Alice ütles, et homme Londonis päike paistab". Need ei tundu täpsed edasiandmised. See teooria ei tööta ka loterii juhtumil, sest väitmist, et Paula pilet ei võida, mis pole õige, pole õige ümber tõlgendada väitmiseks,et tõenäoliselt Paula pilet ei võida, mis on õige.
Teise teooria järgi ei ole kontingentsete tulevikuväidete väitmised väitmised, vaid mingid muud kõneaktid, mida reguleerivad nõrgemad normid. Ütleme, et need on ennustused, mida reguleerib ennustusnorm: sa peaksid ennustama, et p, ainult juhul, kui on väga tõenäoline, et p. Aga sel teoorial on mõned ühised raskused teooriaga, mille järgi kontingentsete tulevikuväidete lausungid on fiktsionaalsed väitmised (nagu mõne kirjandusteose maailma kohta), mis on kvaasiväitmised. Fiktsionaalne maailm oleks see, mida me peame väga tõenäoliseks. Ennustuste ja kvaasiväitmiste õigsus võib-olla ei sõltu tõesusest või väärusest. Aga see ei saa nii olla, sest kontingentseid tulevikulauseid saab panna olevikulausetega kokku: "Praegu tuli Ana, ta parandab toru ära." Kas see on väitmine? Kui on, siis õigsuse korral on mõlemad konjunktid tõesed. Aga kui see on kvaasiväitmine või ennustus, siis "Praegu tuli Ana" allub tõesusnormile. Aga siis on kontekste, milles konjunktsiooni lausumist peetaks õigeks, esimese konjunkti lausumist aga ebaõigeks. Näiteks oletame, et pole tõsi, et praegu tuli Ana, ning on tõenäoline, et Ana parandab toru ära. Oletame, et Gailil on piisavad tõendid, et uskuda, et tõenäoliselt praegu tuli Ana, kuid pole piisavaid tõendeid, et uskuda, et see on tõsi. Kui kogu lausungit reguleerib ennustusnorm, siis Gaili suus oleks kogu lausung õige. See on intuitsioonivastane. (Analoogiliselt kvaasiväitmise teooria puhul.)
Lahtise tuleviku inkompatibilismi ei saa päästa.
Molekulaarbioloogia, geneetika ja biokeemia mõisteid
Molekulaarbioloogia ja geneetika mõistete loend koondab molekulaarbioloogia, geneetika ja biokeemia mõisteid.
Horki
Horki (transkribeerituna Gorki, poola keeles Horki, vanasti ka Hory-Horki, leedu keeles Horkai) on linn Valgevenes Mahiloŭ oblastis, Horki rajooni halduskeskus. Horki asub Mahiloŭ linnast 86 kilomeetri kaugusel Pronja jõe kaldal. Linna läbib Orša ja Kryčaŭ vaheline raudtee, selle ääres asub Pahodzina raudteejaam.
Haridust annavad viis keskkooli, spordikool ja kunstikool. Linnas asub ka Valgevene Riiklik Põllumajandusakadeemia. Horkis on kolm raamatukogu, kino «Крыніца» ja kultuurimaja. Seal antakse välja ajalehti «Горацкі веснік» ja «УзГорак» ning ülikooli ajalehte «Савецкі студэнт». Linnas tegutseb ka raadiojaam «Голас Горацкага краю». Tööstusest on linnas on toiduainetetööstus (piimakombinaat, leivatehas), seal valmistatakse ka ehitusmaterjale ja töödeldakse lina.
Linnas asuvad koduloomuuseum, Valgevene Põllumajandusakadeemia muuseum, ülikooli juures asuvad ka botaanikaaed ja dendropark. Vaatamisväärsusteks on veel vanalinn, ülikooli klassitsistlik hoonetekompleks ja õigeusu kirik aastast 1850.
Ajalugu
Horkit on esimest korda kirjalikult mainitud aastal 1514. Seoses territoriaal-administratiivse reformiga hakkas see kuuluma Viciebski vojevoodkonda ja Orša maakonda. Aastal 1584 läks Horki Sapiehade valdusse. Aastal 1619 sai asulast linn.
Aastal 1643 tekkis Horkisse juutide kogukond. Uputuse ajal laastasid linna Moskva väed, märtsis 1659 avaldasid kohalikud elanikud linna ümbruse küngastel rüüstajatele pikka aega vastupanu. Põhjasõja ajal peatusid seal Vene väed aastail 1708 ja 1717. XVII–XIX sajandil kandis asula nime Hory-Horki.
Poola jagamisel läks linn aastal 1772 Venemaa koosseisu, kus selle staatus muudeti aleviks. XVIII sajandi lõpus hakkas alev kuuluma Sołłohubidele. 1812. aasta Vene-Prantsuse sõda põhjustas üle 2000 kohaliku elaniku hukkumise. Kuna kohalik valitseja L. Sołłohub ei varustanud Kutuzovi sõjaväge piisavas koguses toidumoonaga, konfiskeeriti talt aastal 1828 Horki.
Aastal 1840 avati alevi juures põllumajanduskool, millest aastal 1848 sai kõrgkool. 26. detsembril 1861 sai Horkist taas linn ja kohaliku maakonna keskus. Aastal 1862 tekkisid sealse ülikooli juurde põrandaalused üliõpilasorganisatsioonid, mis toetasid Kastuś Kalinoŭski ülestõusu. Aastal 1863 hõivasid ülestõusnud mõneks ajaks linna ja seetõttu viidi kool järgmisel aastal üle Peterburi linna.
Aastal 1888 oli linnas elanikke 6331, neist juute 3326. Aastast 1904 on teada, et linnas oli neli õigeusu kirikut ja et selle tänavaid valgustas 45 tänavalampi. Aastal 1919 avati Horkis taas põllumajanduslik kõrgkool. Aastal 1924 läks linn Valgevene NSV koosseisu. Aastal 1925 sai alevist taas linn.
Teise maailmasõja ajal hõivasid Saksa väed linna 12. juulil 1941. Sama aasta 7. oktoobril lasid okupatsiooniväed maha üle 2500 kohaliku juudi. Nõukogude väed vallutasid linna tagasi 26. juunil 1944.
5. augustil 1959 avati linnas lennujaam, kust alustati lende Minskisse (tänapäevaks on see suletud).
Tuntud elanikke
pisi|Kazimierz Leon Sapieha rajas Horki Słabada eeslinna pisi|Vladimir Bõtškov
Irakli Okruašvili
pisi|Irakli Okruašvili Irakli Okruašvili (ირაკლი ოქრუაშვილი; sündinud 6. novembril 1973 Tshinvalis Lõuna-Osseedi autonoomses oblastis) on Gruusia poliitik ja poliitpagulane. Okruašvili jõudis Mihheil Saakašvili esimese presidendiaja jooksul teenida mitmel võimupostil. 2004–2006 oli Okruašvili Gruusia kaitseminister.
Valitsuses
2000–2001 oli Okruašvili Gruusia asejustiitsminister. Liitunud Saakašvili Ühinenud Rahvusliku Liikumisega, valiti ta 2002. aastal Tbilisi kohalikku omavalitsusse. Rooside revolutsiooni järel 2003. aasta novembris määrati Okruašvili Gruusia presidendi esindajaks Šida Kharthlis.
2003. aasta lõpust 2004. aasta maini pidas Okruašvili peaprokuröri ametit. Maikuus nimetati ta siseministriks, detsembris kaitseministriks. Kaitseministrina paistis Okruašvili silma sõjaliste aktsioonide toetajana Lõuna-Osseetia separatistide vastu. 2006. aasta novembris määrati Okruašvili majandusarengu ministri kohale, millest ta nädal hiljem loobus.
Opositsiooniline tegevus
2007. aasta septembris teatas Okruašvili uue opositsioonijõu (Liikumine Ühtse Gruusia Eest) moodustamisest ning süüdistas Saakašvilit korruptsioonis, ebakompetentsuses ja inimõiguste rikkumises. Aga ka mõjuka ärimehe Badri Patarkatsišvili tapmise kavades. Okruašvili vihjas ka ekspeaminister Zurab Žvania surma hämaratele asjaoludele.
27. septembril Okruašvili arreteeriti süüdistatuna korruptsioonis, rahapesus ning ametipositsiooni kuritarvitamises.
8. oktoobril avaldas peaprokuratuur Gruusia telekanalites Okruašvili videotunnistuse, milles ta võttis omaks esitatud süüdistused ning taganes Saakašvilile esitatutest, teatades, et tema eesmärk oli presidenti diskrediteerida ning hankida poliitilisi dividende endale ja Badri Patarkatsišvilile.
Pärast tunnistust vabastati Okruašvili 10 miljoni larise kautsjoni vastu. Okruašvili süüdistuste toel üles köetud opositsiooni tänavaprotestide taustal lubati Okruašvilil väidetavalt tervislikel põhjustel Euroopasse siirduda. Okruašvili esines Münchenis ajakirjanikele teadaandega, et prokuratuuri avaldatud videosalvestises esitatud tunnistused olid antud surve all ja kordas oma süüdistusi president Saakašvili aadressil. Kaks päeva hiljem, 7. novembril, ajas politsei jõuga laiali opositsiooni tänavameeleavaldused, mis olid selleks ajaks kestnud juba nädala. President kuulutas riigis välja erakorralise seisukorra, sulgedes opositsioonilised meediakanalid.
Gruusia võimude esitatud väljaandmistaotlusele reageerides vahistasid Saksa võimud detsembris Okruašvili, andes ta peagi viisa väljastanud Prantsusmaa käsutusse. 2008. aasta märtsi lõpus mõisteti Okruašvili tagaselja väljapressimissüüdistustega 11 aastaks vangi. Aprillis rahuldas Prantsusmaa Okruašvili poliitilise varjupaiga taotluse.
2010. aasta lõpul osales Okruašvili koos Levan Gatšetšiladze ja teistega Gruusia Partei asutamises.
20. novembril 2012 võeti ta väljapressimises süüdistatuna vahi alla.
1438
1438. aasta
Sajandid: 14. sajand - 15. sajand - 16. sajand
Aastakümned: 1380. aastad 1390. aastad 1400. aastad 1410. aastad 1420. aastad - 1430. aastad - 1440. aastad 1450. aastad 1460. aastad 1470. aastad 1480. aastad
Aastad: 1433 1434 1435 1436 1437 - 1438 - 1439 1440 1441 1442 1443
1439
1439. aasta
Sajandid: 14. sajand - 15. sajand - 16. sajand
Aastakümned: 1380. aastad 1390. aastad 1400. aastad 1410. aastad 1420. aastad - 1430. aastad - 1440. aastad 1450. aastad 1460. aastad 1470. aastad 1480. aastad
Aastad: 1434 1435 1436 1437 1438 - 1439 - 1440 1441 1442 1443 1444
Lindude loend
Lindude loend loetleb linde.
Selles nimekirjas on lindude liigid ja teised taksonid. Muud zooloogia mõisted on loetletud loendites zooloogia mõisteid ja anatoomia mõisteid. Kogu bioloogias käibel olevad mõisted on loetletud loendis Bioloogia mõisteid.
Kui taksonil on eestikeelne nimetus, siis see on paigutatud loendisse vastavalt oma kohale tähestikus. Taksoninimetuse järel on sulgudes ladinakeelne nimetus kursiivis. Edasi tulevad lühiandmed sugukondliku kuuluvuse (sgk) ja levila kohta, samuti esinemise kohta Eestis:
Berliini lennujaam
Berliini lennujaam võib tähendada:
Avangard
Avangard ehk eelvägi (prantsuse keeles avant-garde) on edasiliikuvate peajõudude ees liikuv väeosa või väeosade grupp, kes julgestab peajõudude edasiliikumist ja takistab vaenlasel peajõude rünnata. Avangardis kasutatakse tavaliselt väeosade luureüksuseid või suuremaid väeosi, mille tegevust koordineerivad luureüksused.
Lõuna-Georgia ja Lõuna-Sandwichi saarte lipp
250px|thumb|Lõuna-Georgia ja Lõuna-Sandwichi saarte lipp
Lipu põhivärv on sinine. Lipu vardapoolses ülanurgas on Suurbritannia lipp, lehvil aga territooriumi vapp. Lipu eripäraks on see, et lipu mõlemal küljel olevad vapid on teineteise suhtes peegelpildis. Praegune lipp võeti kasutusele 1999. aastal ja selle proportsioonid on 1:2.
Saarte eelmine lipp, mis oli kasutusel aastatel 1992–1999, sarnanes praeguse lipuga, kuid vapp oli paigutatud valgele sõõrile. Aastatel 1985–1992 oli lehvil ainult vapilt pärit vapikilp.
Tysfjordi vapp
thumb|120px|Tysfjordi vapp Tysfjordi vapp on Norra Nordlandi maakonna endise Tysfjordi valla vapp.
Vapp kinnitati 31. juulil 1987.
Hõbedasel kilbil on kujutatud musta homaari, mis sümboliseerib asjaolu, et tegu on Norra põhjapoolseima homaaride asualaga.
Stockholmi lennujaam (täpsustus)
Stockholmi lennujaama nime kannab mitu lennujaama:
Marcellinus
pisi Marcellinus oli paavst 296–304. Ta oli 29. paavst.
Marcellinus oli "Liber Pontificalise" järgi pärit Roomast ja ta oli Projectuse poeg. Nime sarnasuse tõttu on teda seostatud järgmise paavsti Marcellus I-ga.
Tegevus paavstina
Arheoloog Giovanni Battista de Rossi avastatud epitaafi järgi kohustas Marcellinus diakon Severust rajama katakombidesse uusi matmiskambreid. Ta ordineeris 4 presbüterit, 2 diakonit ja 5 piiskoppi. Tema ajal võeti 301. aastal Armeenias vastu kristlus.
Diocletianuse kristlaste tagakiusamine
Rooma keiser Diocletianus andis 23. veebruaril 303 välja edikti, mille alusel kästi hävitada kirikud, konfiskeeriti katakombid ja kohustati kristlasi üle andma pühakirjade tekste. Marcellinuse edasine saatus on vastukäivate andmete tõttu segane. Kirikuajaloolase Eusebiose järgi mõjutas tagakiusamine teda, kuid ei Eusebios ega teised tolleaegsed kirikuajaloolased ei seosta Marcellinust usust taganemisega.
Donatistide järgi oli Marcellinus taganenud usust, kutsunud üles suitsutama viirukit ebajumalatele ja nõustunud pühakirjade tekstide üleandmisega võimudele. Kirikuajaloolase J. N. D. Kelly järgi pidi see sündmus toimuma mais 303. Pühakirjade üleandmisega olid donatistide järgi seotud ka presbüterid Marcellus, Miltiades ja Silvester. 6. sajandil ringles Marcellinuse tegevuse kohta nii apokrüüfilisi kui võltsitud dokumente. Teda seostati 303 aset leidnud Sinuessa sinodiga, mis kutsuti kokku tema tegevuse uurimiseks, kuid selle sinodi toimumist peetakse ajalooliselt kaheldavaks. Sellel sinodil oli kotiriides kohale saabunud Marcellinus esimesel kahel päeval eitanud oma süüd, kuid kolmandal päeval võtnud ta süü omaks. Teda ei mõistetud sinodil karmidele süüdistustele vaatamata hukka, kuid ta läks pärast sinodit Diocletianuse juurde, kus ta tunnistas oma usku, mille järel Marcellinus hukati koos mitmete piiskoppidega. Samas oli hiljem teada vaid kaks Rooma diakonit, keda süüdistati ususttaganemises. Juhul kui Marcellinus taganes usust, ei tunnustatud teda enam koguduse juhina, mistõttu ta võis loobuda oma ametist või tagandati ja seega jättis ta tagakiusamise ajal kiriku ametliku juhita.
Preester Marcellus mattis Marcellinuse "Liber Pontificalise" järgi 26 päeva (1602. aasta väljaande järgi 36 päeva) pärast oma surma 26. aprillil 304 Santa Priscilla katakombi. "Liberiuse kataloogi" järgi suri ta 25. oktoobril 304. Marcellinust austatakse katoliku kirikus ja õigeusu kirikus märtri ja pühakuna. Tema mälestuspäev oli katoliku kirikus varem 26. aprill, kuid nüüd peetakse seda 2. juunil. Õigeusu kirikus on tema mälestuspäev 7. juunil.
Hiiu-Rahu kalmistu
thumb|Kalmistu sissepääspisi| pisi| Hiiu-Rahu kalmistu (ka Hiiu kalmistu) on Tallinna väikseimaid kalmistuid (veel väiksem on Pirita kalmistu), mis asub Hiiul Vääna tänava alguse ja Leina tänava vahel (Hiiu-Suurtüki tänav 1). Kalmistu pindala on 2,2 hektarit. Jaguneb Nõmme Rahu Koguduse ja õigeusu Tallinna Nõmme Ristija Johannese koguduse pooleks, eraldi osad on ka Nõmme Baptistikoguduse kalmistu ning Nõmme Tuletõrjeühingu kalmistu.
Ajalugu
Hiiu-Rahu kalmistu asutati Nõmme alevivolikogu otsusega 1919. aastal Nikolai von Glehni 1918. aastal Nõmme omavalitsusele kingitud maale. Kalmistu õnnistamiseni jõuti alles 12. augustil 1923. Kalmistu plaani valmistas arhitekt Karl Burman. Kabel koos kellatorniga (täna kontorihoone) sai katuse alla aga linnaarhitekt Friedrich Wendachi projekti järgi alles 1934. aastal. Praeguseni on säilinud 1931. aastal rajatud piirdeaed ja raudvärav.
Nimi
Kalmistu esimene nimi oli Nõmme kalmistu, ka Nõmme Luteri koguduse surnuaed. Järgnevalt kandis Nõmme-Rahu või Nõmme-Rahukoguduse kalmistu nime. Pärast Nõmme linna ühendamist Tallinnaga 1940. aastal nimetati kalmistu lähima raudteejaama järgi ümber Hiiu-Rahu kalmistuks.
Planeering
Korrapärase planeeringuga ristkülikukujulist kalmistut läbib sirge ida-läänesuunaline peatee, millega ristuvad teerajad, mis jagavad kalmistu korrapärasteks matmiskvartaliteks. Kalmistu on tunnistatud ajaloomälestiseks 1995. aasta kultuuri- ja haridusministri määrusega nr 19/2.
Kultuurimälestisi
pisi|püsti|Olaf Karro hauasammas pisi|püsti|Jaan Kiige hauasammas
Kazõmi sõda
Kazõmi sõda (vene keeles Казымское восстание, inglise keeles Kazym rebellion) oli ühelt poolt Nõukogude võimude ning teiselt poolt hantide ja neenetsite konflikt 1933–1934. See sai alguse Nõukogude Liidu hoolimatust poliitikast põlisrahvaste suhtes.
Juba varem olid tekkinud pinged: rajati koole, kus alates 2. klassist õpetati ainult vene keeles, ning lapsed võeti vanemate käest ära ja pandi elama internaatidesse. Samuti hakati taga kiusama kogukonnaliidreid, nimetades neid "kulaklik-šamaanlikuks rahvavaenulikuks elemendiks". Lõpuks paisusid vastuolud nii suureks, et handid viisid Kazõmi kultuurbaasis asuvast internaatkoolist oma lapsed ära ning keeldusid võimudega suhtlemast. Kuid nõukogulased tegid asja veelgi hullemaks sellega, et otsustasid Num-To järve äärde, mis on nii hantidele kui ka neenetsitele püha, rajada kalastussovhoosi. Seepeale võtsid põliselanikud sovhoosnikud kinni ning kui nende juurde saabus kommunistide läbirääkimisgrupp, kellest üks naine käis pühal saarel, kus võisid käia vaid meessoost šamaanid, siis tapeti läbirääkijad rituaalselt, ohverdades nad jumalatele. See juhtus ilmselt 1933. aasta detsembri lõpus.
Järgmise aasta algul suundusid tundrasse nõukogude karistussalgad, mis valimatult inimesi represseerisid. Paljud pered jäeti ilma meestest ja varast, seega nälga surema. Enamik vangistatuist ei saanud enam kunagi kodukohta naasta. Num-To järvele rajati sovhoos ning šamaanlus sisuliselt hävitati. Kazõmi sõja järel kindlustus Nõukogude võim Põhja-Siberis lõplikult.
Rooside revolutsioon
Rooside revolutsioon oli Gruusias 2003. aasta sügisel aset leidnud veretu revolutsioon, mis kukutas president Eduard Ševardnadze.
Revolutsiooni ajendiks said 2. novembril toimunud parlamendivalimised, mille tulemusi rahvusvaheliste vaatlejate sõnul võltsiti presidendimeelsete kasuks. Lävepakuküsitlused osutasid opositsiooni edule. Opositsiooniliider Mihheil Saakašvili kutsus rahvast rahumeelsele kodanikuallumatusele. Ühinenud opositsioon nõudis Ševardnadze lahkumist ja uusi parlamendivalimisi.
22. novembril üritas Ševardnadze avada uue parlamendi istungit. Meeleavaldajad tungisid hoonesse, roosid käes, katkestasid presidendi kõne ja ajasid ta põgenema. President kuulutas välja erakorralise olukorra, kuid sõjaväeüksused keeldusid valitsust toetamast. 23. novembril kohtus Ševardnadze Saakašvili ja Zurab Žvaniaga ning teatas seejärel tagasiastumisest.
Järgnenud erakorralistel presidendivalimistel 4. jaanuaril 2004 saavutas ülekaaluka võidu Saakašvili. Saakašvili toetajad said ülekaaluka enamuse ka parlamendis.
Karl Mantzius
pisi|Karl Mantzius Karl Mantzius (20. veebruar 1860 Kopenhaagen – 17. mai 1921 Frederiksberg) oli taani teatri- ja filmilavastaja, näitleja ja ooperilaulja.
Karl Mantzius sündis Kopenhaagenis näitleja Kristian Mantziuse peres.
Lavadebüüdi suurel laval tegi 1. septembril 1883 Taani Kuninglikus Teatris. Tema esimene roll oli Jerome Ludvig Holbergi näidendis "Erasmus Montanus".
1914. aastal sai temast filmiettevõtte Nordisk Film direktor. Ta lavastas kolm mängufilmi ja osales neis ka näitlejana:
1919. aastal mängis ta peaosa Rootsi mängufilmis "Hans nåds testamente".
Agitatsioon
Agitatsioon (ladina agitatio 'ärgitus') on agitaatorite tegevus; ühiskondliku ideoloogia või liikumise tuline toetamine eeskätt selliste poliitiliste vahendite ja sütitavate üritustega, nagu loosungid, üleskutsed, kõned, ässitustöö ja muu ägedam kihutustöö ehk propaganda, mille eesmärk ei piirdu agitaatori ideedele poolehoidjate leidmisega, vaid eeldab ka poolehoidjate tegevussekaasamist ja inimrühma/de toimimapanekut just agitaatorile vajalikul moel.
Muinasajal nimetati agitaatoriteks sõjavankrite juhte. Uuel ajal, eriti 17. sajandi Suurbritannias nimetati agitaatoriteks sõdurite eestkõnelejaid.
Vasakäärmuslikud liikumised käsitlesid agitatsiooni alati käsikäes propagandaga (agitprop).
Kommunistid eesotsas Vladimir Uljanoviga hakkasid 20. sajandi algul agitaatorit propagandistist eristama tegevuse kvaliteedi ja kvantiteedi järgi: agitaator levitas rahvamassile ainult üht ideed, kuna propagandist külvas neid hulgi (ideoloogiline töö massidega). Seda küsimust põhjalikumalt käsitlevas raamatus "Mida teha?" (1902) arutles Uljanov üksikasjalikult revolutsionääride hästi korraldatud grupeeringu väljavaateid võimu haaramiseks infiltratsioonitaktika ja legaalse strateegia kombineerimise abil.
Hilisemate tõlgitsuste järgi käsitatakse agitatsiooni sageli lihtviisiliselt kui propaganda räigemat, vastupanu ja mässu õhutavat vormi.
Pärnu Eliisabeti kirik
Pärnu Eliisabeti kirik on kirik Pärnu linnas Nikolai tänav 22, mida kasutab EELK Pärnu Eliisabeti kogudus.
Kirik kuulub "Teeliste kirikute" nimekirja.
Eellugu
1251. aastal valmis Pärnu esimene suur kirik praeguse Vana-Pärnu kalmistu kohal: püha Tooma nime kandev toomkirik, mis hävis sõjas. Keskajast peale kõrgus Pärnu jõe kaldal siinsetest seni kõige pikema ajalooga Nikolai (Niguliste, meremeeste kaitsepühaku Nikolause) kirik.
Jäänud sõdade tulemusel 16. sajandiks ainsaks, sai sellest peakirik. 1526–1582 peeti siin luterlikke jumalateenistusi. Vastureformatsiooni käigus anti kirik katoliiklastele.
Eliisabeti kiriku saamislugu
pisi|Vaade kirikule [[Kuninga tänav (Pärnu)|Kuninga tänavalt]] pisi|Vaade kirikule [[Kuninga tänav (Pärnu)|Kuninga tänavalt. Sissepääs kirikusse on Nikolai tänavalt]] 1741. aastal andis Vene keisrinna Jelizaveta Petrovna käsu eraldada riigikassast 8000 rubla uue luterliku kiriku ehitamiseks Pärnusse. Valitsejannalt päris senine eesti Jaani kogudus endale ja pühakojale uue piiblinime – Eliisabet. 25. juunil 1744 pandi nurgakivi, ehitajaks oli Riia meister Heinrich Güterbock. Torni ehitajaks peetakse Wülberni, kes oli samuti Riiast pärit.
Nupp ja vaskne kukk seati maakivist kiriku tornitippu 27. märtsil 1747. Sama aasta 11. septembril võttis raad meistrilt töö vastu. Neid sündmusi märgib peaukse kohal seisev dateering "Anno 1747". Sisetööd kestsid veel edasi ja kirik pühitseti sisse 29. märtsil 1750.
100 aastat hiljem, 10. septembril 1850 tähistati uue suure siseremondi lõppemist. Kirikusse paigaldati uus altar ja kantsel. Septembris 1854 pandi üles altarimaal, mille autor on hollandlane van der Kann.
1893. aasta kevadest sügiseni valmis G. Darmeri juhtimisel uus telliskividest tiibhoone. Ühtlasi remonditi vana osa, põrand, muretseti uued pingid, ehitati ümber rõdud. Nii-öelda uus kirik pühitseti 19. oktoobril 1893.
Orelirõdu sai oma tänapäevase kuju 1928. aastal seoses uue oreli ehitamisega. Kirikut valgustavad ajaloolised lühtrid. Uues tiivas kannavad need aastaarve 1674 (rippunud juba Jaani kirikus) ja 1750 (kingitus pühitsemise päevaks), peakäigus 1893 – kõik kolm kingiti juurdeehitise valmimise auks, kaks väiksemat Nikolai koguduse ja suur lauluselts "Endla" poolt.
Altari kõrvale seina on müüritud Wilhelm Gabriel Wagneri hauaplaat. Hingekarjane suri 1757. aastal ja maeti altari alla. Tekst ütleb: "Õiged tulevad oma Õnnistegija juurde".
Tornikelladest on üks valatud Peterburis 1824., teine 1857. aastal.
Teises maailmasõjas kannatada saanud kiriku katus vahetati 1991. aastal. 1992. aastal sai kirik tagasi algsed värvid: rootsipunane ja ookerkollane.
19. oktoobril 1993 pandi nurgakivi kiriku abihoonele. Hoone projekteeris arhitekt Ra Luhse ja ehitas AS Tekso. Abihoone valmis ja pühitseti 1995. aastal. Sama aasta sügisel lõppes ka ligi aasta kestnud suur siseremont. Parandati kiriku lagi ja värviti kirikusaal. Värvilahenduse kujundas Teddy Böckler. 1997. aastal vahetati välja elektrisüsteem ja paigaldati elektriküte.
Orelid
Esimese oreli ehitas kirikusse Paide meister Thal aastal 1845. Orelil oli 1 manuaal, pedaal ja 11 registrit. Pill teenis 83 aastat, elas üle 6 õpetajat ja 7 köstrit. Viimast korda mängis orel organist E. Soodla käe all 9. septembril 1928. Lahkumiskoraaliks oli "Üks kindel linn ja varjupaik". Uuest orelist oli puudust tuntud aastakümneid, iseäranis pärast kiriku suure juurdeehitise valmimist 1893. 1927. aastal selgus, et kiriku küttesüsteemi ehitamisest jääb raha üle. Koguduse üldkoosolek otsustas tellida uue oreli. Õpetaja August Grünbergi eestvedamisel ja paljude annetajate toetusel saadi kokku 24 000 krooni. Uue oreli ehitas firma Kolbe & Durejs (Dury) Riiast. Orelimeister Herbert Kolbet tunti Pärnus tema isa kaudu, kes oli olnud Pärnu Nikolai kiriku õpetaja. Tellimuse täitmisele kulus veidi üle aasta. Uus orel pühitseti surnute mälestuspühal, 25. novembril 1928. Sama päeva pärastlõunal mängis orelikunstnik Paul Presnikoff (Indra) Tallinnast esimese orelikontserdi.
Oreli dispositsiooni ehk registrite valiku koostas tollane Tartu Ülikooli kiriku organist Otto Freymuth, järgides 20. sajandi alguses mõjule pääsenud oreliuuendusliikumise põhimõtteid. Tegemist on kompromissoreliga: klassikaline dispositsioon ja pneumaatiline traktuur, mis eeldati rahuldavat nii vana kui uue muusika nõudmisi. Orelil on kolm manuaali ja pedaal, registreid on 47 (3 transmissioonregistrit), vilesid 3021, minimaalselt keelpillikõlalisi labiaalregistreid. Manuaalidel on kõlaline isikupära (I – printsipiaalid, II – flöödid, III – alivoodid), tuulesurve mõõdukas, mensuurid laiad. Et muusikale ja kõlale veel suuremat tähelepanu juhtida, on prospekt ilma igasuguste kaunistusteta ja ainsaks kujunduselemendiks on tavalised oreliviled. Orel on tehniliselt laitmatu ja üks paremaid kontsertpille Eestis. 2001. aastal toimus oreli kapitaalremont ja orel pühitseti uuesti sisse 25. novembril 2001.
Mitteühinemisliikumine
Organisatsioon asutati 1955. aastal alternatiivina NATO-le ja VLO-le. Initsiaatorite seas olid Jugoslaavia, India ja Egiptus.
2011. aasta seisuga on organisatsioonil 120 liiget.
Endised liikmesriigid
Üks organisatsiooni eestvedajatest, Jugoslaavia, lagunes 1991. aastal. Riigi järglasriikidest on Sloveenia ja Horvaatia liitunud NATO ja Euroopa Liiduga, Montenegro ja Põhja-Makedoonia on liitunud NATOga, kuid Bosnia ja Hertsegoviinal ja Serbial on organisatsioonis vaatlejaliikme staatus.
Küpros liitus mitteühinemisliikumisega 1961. ja Malta 1973. aastal, kuid peale EL liikmeks saamist 2004. aastal lahkusid mõlemad organisatsioonist.
Argentina liitus organisatsiooniga 1973. aastal, kuid 1991. aastal, peale Nõukogude Liidu ja kommunismi lagunemist ei näinud president Carlos Menem liikumisel enam tarvidust ja Argentina lahkus.
Paulius Pultinevičius
pisi|Paulius Pultinevičius (2021) Paulius Pultinevičius (sündinud 24. novembril 2001 Marijampolės) on leedu maletaja, rahvusvaheline suurmeister (2019).
Pultinevičius sai 2016. aastal Hantõ-Mansiiskis noorte maailmameistrivõistlustel U16-vanuseastmes 15. koha. Suurmeistriks sai ta 18-aastaselt 2019. aastal. Kaks aastat varem oli ta FIDE-lt saanud rahvusvahelise meistri nimetuse.
Pultinevičius on esinenud Leedu võistkonna koosseisus kahel maleolümpial (2016, 2018). 2016. aastal tegi ta kaasa varumängijana, 2018. aastal mängis meeskonna teisel laual (esimesel laual mängis Šarūnas Šulskis).
1440
1440. aasta
Sajandid: 14. sajand - 15. sajand - 16. sajand
Aastakümned: 1390. aastad 1400. aastad 1410. aastad 1420. aastad 1430. aastad - 1440. aastad - 1450. aastad 1460. aastad 1470. aastad 1480. aastad 1490. aastad
Aastad: 1435 1436 1437 1438 1439 - 1440 - 1441 1442 1443 1444 1445
Eric Lemming
Eric Otto Valdemar Lemming (mõnikord kirjutatakse Erik Lemming; 22. veebruar 1880 Göteborg – 5. juuni 1930 Göteborg) oli Rootsi odaviskaja.
USB-jaotur
pisi|USB-jaotur USB-jaotur (inglise keeles USB hub) on seade, mis jaotab USB-signaali mitmesse väljundisse, et suurendada kasutada olevate USB-portide (väljundpesade) arvu. USB-jaotur ühendatakse tavaliselt arvuti USB-pessa ning selle külge saab siis omakorda ühendada mitu USB-seadet. Tavaliste A-tüüpi pesade kõrval võib jaoturil olla näiteks ka väike USB 3.1 või USB-C tüüpi pesa. On kasutusel ka liitjaotureid, millel on peale USB-portide ka muid porte, näiteks FireWire (IEEE 1394). On ka Qi-funktsiooniga jaotureid, mida saab kasutada mobiiltelefoni juhtmevaba laadimise alusena.
Eric Lemming
Tema arvel oli esimene odaviske üldtunnustatud maailmarekord (62.32, visatud 29. septembril 1912 Stockholmis).
1908. aasta suveolümpiamängudel Londonis võitis ta odaviske nii klassikalises kui ka ungari stiilis.
Ta oli tippsportlasena 190 cm pikk ja kaalus 90 kg.
USB-jaotur
Jaoturid on kas siinitoitega (bus-powered) või võrgutoitega (self-powered). Järjestiksiinist saavad pordid toitevoolu kokku kuni 500 mA. Kui  summaarne voolutarve on suurem, tuleb kasutada USB-jaoturit, mida toidetakse eraldi toiteplokist. Sel juhul võib juba iga port tarbida kuni 500 mA.
Kuigi USB-jaoturi all mõeldakse harilikult eraldi seadet (enamasti kuni seitsme väljundiga), võib arvutites, klaviatuurides, kuvarites või printerites olla sisseehitatud USB-jaoturid. USB-võrgustikus võib ühest universaalsest järjestiksiinist lähtuda maksimaalselt 127 USB-porti.
Bundesliga
Bundesliga (saksa Fußball-Bundesliga) on Saksamaa kõrgeim jalgpalliliiga. 1963. aastal asutatud Bundesligas mängib 18 meeskonda, kes selgitavad riigi meistri ja õiguse osaleda Euroopa klubide sarjades. Hooaja lõppedes langeb kaks vähim punkte kogunud meeskonda 2. Bundesligasse, mille kaks parimat omakorda astme võrra ülespoole kerkivad. Hooajast 2008/2009 peavad Bundesliga 16. ja 2. Bundesliga kolmas meeskond üleminekumänge.
Ülevaade
Bundesliga 34-vooruline hooaeg kestab reeglina augustist maini. Meeskonnad mängivad omavahel kaks korda läbi, kohtudes korra kummagi koduväljakul. Alates hooajast 1986/87 eraldab sügis- ja kevadringi talvevaheaeg. Viimastel aastatel on liiga puhanud talviti reeglina kuus nädalat detsembris ja jaanuaris. Enamik mänge toimub laupäeviti kell 15:30 (Saksa aja järgi).
Meistriks tuleb hooaja lõppedes kõige rohkem punkte kogunud meeskond. Lõpptabeli alusel jagatakse ka pääsmed Euroopa klubisarjadesse: UEFA-koefitsiendi järgi annavad meistritiitel ja 2. koht õiguse osaleda UEFA Meistrite Liiga põhiturniiril ja 3. koht selle eelvoorus, 4. ja 5. koht UEFA karikas (kuhu pääseb ka Saksamaa karika võitja) ning 6. koht UEFA Intertoto karika sarja. Peale selle viib UEFA karikasse kõrge sportliku mängu näitaja, mille eest lunastas 2005. aastal europileti 1. FSV Mainz.
Bundesliga järjestus selgitatakse esmalt kogutud punktide alusel: võit annab kolm ja viik ühe punkti, kaotaja jääb punktita. Võrdsete punktide korral määrab järjestuse parem väravatevahe ja seejärel löödud väravate arv. Jätkuva patiseisu lahendavad tähtsuse järjekorras: omavaheliste mängude tulemus, omavahelistes mängudes löödud väravate arv, omavahelistes mängudes võõrsil löödud väravate arv, kõigis mängudes võõrsil löödud väravate arv. Täieliku statistilise võrdsuse korral peetakse neutraalsel väljakul lisamäng, mida aga pole seni vaja läinud.
Bundesliga ja 1974. aastal käivitunud 2. Bundesliga on ametlikult elukutselised sarjad, mille tegevust juhivad 2001. aastast saadik ühiselt Saksa Jalgpalliliit (Deutscher Fussball-Bund, DFB) ja 36 Bundesliga klubi huviühendus (Die Liga – Fußballverband e. V.).
Kolmandast tugevusastmest madalamal on ametlikult tegemist amatöörliigadega. Hooajal 2008/09 alustas DFB juhtimisel tegevust üleriigiline 3. Liga, millest sai samuti elukutseline sari. Püramiidi senine kolmas aste Regionalliga taandus neljandaks liigaks, jagunedes seejuures kolmeks piirkondlikuks haruks.
Eellugu
Üleriigilise liiga mõte kogus samal ajal hoogu ka Saksamaa lääneosas. Seda toetas kõige häälekamalt toonane 1. FC Kölni president Franz Kremer, kellest sai 1948. aastal Bundesliga huviühenduse (Interessengemeinschaft Bundesliga und Berufs-Fußball) esimees. Samas jäid piirkondlikud alaliidud endiselt tõrjuvale seisukohale, peale selle kahtles ka DFB üleriigilise liiga majanduslikus otstarbekuses. 1958. aastal tehti esimene Bundesliga moodustamise katse, kuid see nurjus.
Ent Saksa klubid hakkasid 1950. ja 1960. aastatel Itaalia, Hispaania või Inglismaa klubidest maha jääma. Piirkondlikes Oberligades mängivate tippmeeskondade ja ülejäänute tasemevahe oli märgatav. Seetõttu seiskus ka paremate mängijate areng, mistõttu Euroopa karikasarjades andsid tooni Itaalia või Hispaania klubid. Ühtlasema üleriigilise sarja abil lootsid sakslased tõsta oma rahvusvahelist konkurentsivõimet. Bundesliga-ideed hakkasid toetama ka koondise peatreener Sepp Herberger ja DFB president Hermann Neuberger. Neuberger suutiski kahtlejad ümber veenda ja 28. juuli 1962 otsustasid Dortmundisse kogunenud piirkondlikud esindajad häältega 103-26 käivitada hooajast 1963/64 üleriigiline Bundesliga.
Uude liigasse pidi kava kohaselt kuuluma 16 meeskonda. Sinna kandideeris 74-st Oberliga meeskonnast 46. Pärast vastuolulist valimiskadalippu selgusid 16 asutajaliiget:
Algusaastad (1963–1968)
Bundesliga avakohtumise pidasid 24. augustil 1963 Dortmundi Borussia ja Bremeni Werder. Vastloodud liiga esimeseks meistriks krooniti juba toona profiklubina tegutsenud 1. FC Köln, kes edestas lõpptabelis lähimat konkurenti kuue punktiga. Kuid juba järgmisel hooajal kimbutasid Bundesligat esimesed raskused. Hertha BSC kaotas liigkõrgete palgalepete tõttu oma litsentsi ja oli sunnitud astme võrra madalamale langema. DFB otsustas jätta viimaseks jäänud meeskonnad liigasse ning suurendada osalejate arvu 18 klubile. Hertha BSC karistamise järel vabanenud koha pälvis poliitilistel kaalutlusel üks teine Berliini klubi. Väljavalituks osutunud SC Tasmania 1900 Berlin tegi järgmisel hooajal (1965/66) ajalugu, püsides tänini läbi aegade viletsaima Bundesliga meeskonnana.
Liiga algaastaid iseloomustas sportlik tasavägisus. Esimese seitsme hooaja jooksul tuli meistriks seitse eri klubi. Seni ainulaadne juhtus 1969. aastal, kui toonane tiitlikaitsja 1. FC Nürnberg jäi eelviimaseks ning pidi astma võrra madalamale langema.
Eurosarjades ei paranenud uuest liigast hoolimata Saksa klubide käekäik. Kui varasematest võitjatest jõudis vähemalt üks Meistrite karika finaali (Eintracht Frankfurt 1960) ja kaks poolfinaali (Hamburger SV 1961 ja Borussia Dortmund/1964), siis 1960. aastate teisel poolel polnud ühelgi asja veerandfinaalist kaugemale. Paremini läks sakslastel karikavõitjate karikas, mis võideti kahel korral (Borussia Dortmund 1966 ja Bayern München 1967). UEFA karika eelkäijavõistlustel pääsesid sakslased kahel korral poolfinaali (1. FC Köln 1964 ja Eintracht Frankfurt 1967).
Bayerni ja Borussia kahevõitlus (1969–1978)
1971. aastal raputas Bundesligat pistiseskandaal. Uurimise käigus selgus, et Arminia Bielefeld ja Rot-Weiß Oberhausen olid väljalangemise vältimiseks manipuleerinud 18 kohtumist. Klubid jäid seetõttu ilma litsentsist, DFB karistas veel 52 mängijat, kaht treenerit ja kuut ametiisikut. Järgmistel hooaegadel langes liiga vaadatavus, mida parandas alles Saksa koondise võit 1974. aasta maailmameistrivõistlustel, klubide edu eurosarjades ja uued või ümberehitatud staadionid.
Pallimurul valitsesid 1970. aastatel Müncheni Bayern ja Mönchengladbachi Borussia, kes 1969–1977 kahe peale kõik meistritiitlid omavahel ära jagasid. Kumbki suutis seejuures võita kolm korda järjest (Bayern 1972–1974, Borussia 1975–1977). Samal ajajärgul saavutasid gladbachlased Bundesliga ajaloo suurima võidu, alistada 1978. aastal Dortmundi Borussia tulemusega 12:0. Kümnendi lõpus suutis aga oma ülekaalu kindlustada vaid Bayern, samas kui majanduslikult hapramale pinnale toetanud Mönchengladbachile on 1977. aasta meistritiitel jäänud viimaseks.
1970. aastad olid Saksa klubidele rahvusvaheliselt läbi aegade edukaimad: kolm meistrite karikat (Bayern München 1974, 1975 ja 1976), üks karikavõitjate karikas (Hamburger SV 1977) ja kolm UEFA karikat (Borussia Mönchengladbach 1975 ja 1979, Eintracht Frankfurt 1980). UEFA karika 1980. aasta poolfinaalis hõivasid sakslased kõik neli kohta.
Põhja-Saksa klubide heitlus Bayerniga (1979–1990)
1980. aastatel rauges jalgpallipubliku huvi Bundesliga vastu. Selle tingisid mitme Saksa tippmängija siirdumine välismaale, koondise vähenenud populaarsus ja Boris Beckeri ning Steffi Grafi edust tuult tiibadesse saanud huvi tennise vastu.
Uue jõuna kehtestas end liigas Hamburger SV, mis tuli meistriks 1979., 1982. ja 1983. aastal. Viimasel kahel korral treenis hamburglasi austerlane Ernst Happel, kes on Bundesliga edukaim välismaalasest treener. 1985. aastast taaskehtestas oma ülemvõimu põlvkondadevahetuse läbi teinud Müncheni Bayern, tulles kuue hooaja jooksul viiel korral meistriks. Bayernist sai enim Saksa meistri tiitleid võitnud klubi (senine rekord kuulus 1. FC Nürnbergile). Neil aastatel kerkis münchenlaste pearivaaliks Bremeni Werder, mis 1988. aastal Otto Rehhageli juhendamisel tiitlivõitu tähistas.