cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Love's Vision
Kiindumus, moraalne teadmine ja usaldus
Erinevalt Kellerist, kes rõhutab väärtuste erinevust, kaldub Stroud pigem arvame, et kõik subjekti põhjendid peaksid näitama ühte suunda, mistõttu tuleks kaaluda episteemiliste standardite muutmist, et vähemalt mingil määral arvestada ka armastuse nõuetega. Siin on autor mingil määral Kelleri poolel. Pole põhjendit, et ette eeldada, et kõik põhjendid peavad moodustama ühtse komplekti. Maailm on keeruline ja mitmekesine, ja küllap see kajastub ka põhjendites. Loomulik oleks ka arvata, et mõnikord tuleb valida, millist põhjendit või väärtust teise kasuks eelistada, pidamata alternatiivi mittelegitiimseks või illusoorseks. See kehtib ka episteemiliste nõuete ja armastuse nõuete konflikti puhul. Autori meelest Keller siiski ülehindab sellise konflikti sagedust. Vähemalt paljudel juhtudel on hea sõber või armastaja olemine ka viis, kuidas olla hea tõeotsija.
Armastatu nägemine ilusana
Üks vastuväide armastuse nägemisteooriale ütleb, et armastus võib tekitada armastajal väära uskumuse, et armastatul on teatud laadi väärtus, mis on armastusest sõltumatu, ning armastaja armastus on mõistuspärane reaktsioon sellele väärtusele. Asi ole siin mitte selles, nagu armastatu tegelikult ei oleks nii väärtuslik, vaid et ta ei ole sel moel väärtuslik, nagu armastaja arvab: see väärtus on subjektiivne, see on armastuse tagajärg, ja armastus paneb armastajat pidama seda väärtust objektiivseks. See vastuväide toetab Harry Frankfurti jt antiratsionalistide vaadet, mille järgi näiteks lapsi ei armastata mitte sellepärast, et on märgatud nende väärtust, vaid neid nähakse väärtuslikena armastuse tõttu. Sellel vaatel on aga pinge tervemõistusliku vaatega, sest niisugust väärtuse omistamist lihtsalt ei kogeta. (Oletame, et vanemad saavad surma, kas siis lapsed ei ole enam väärtuslikud?) Kui antiratsionalistide vaade on õige, siis armastuse fenomenoloogia on eksitav ja meie tavaarvamus armastuse kohta on väär.
Kui episteemiline erapoolikus tähendaks, et teatud asju armastatu väärtuse kohta usutakse kõigi tõendite kiuste ning armastatut võetaks väärtuslikuna hoolimata mis tahes faktidest, siis oleks põhjust öelda, et väärtus on projektsioonil, mitte armastatul. Aga episteemiline erapoolikus ei ole väärtuste loomine eimillestki ja armastatule projitseerimine, vaid väärtuste otsimine; armastaja on eriti valmis armastatust väärtusi leidma ja neid tunnustama (ja ühtlasi pidama puudusi vähetähtsateks). Selles seisnebki armastaja pühendumus näha armastatut positiivses ja suuremeelses valguses. Armastus ei pea olema pime armastatu kõigi puuduste suhtes ega nägema armastatut puudustest vabana. Eric ei pea Rebecca luulet tingimata imetlema või positiivselt hindama. Armastus ei nõua reaalsusele täielikku silmade sulgemist. Sõpradelt oodataksegi mõnikord, et nad puudusi näeksid ja võib-olla aitaksid neid ületada. Ometi on peaaegu kindel, et kui Eric ja Rebecca on sõbrad, siis on parem, kui Ericul on Rebeccas midagi imetleda või heaks kiita. Veel enam, on parem, kui Eric leiaks, et Rebeccal on rohkem positiivseid kui negatiivseid omadusi.
Ühelt poolt peaks sõber puudused andestama, ebatäiuslikkus ei tohiks sõbra puhul palju lugeda. Teiselt poolt aga põhineb ka see valmisolek andestada tunnistamisel et sõbral on mingi voorus, millega võrreldes puudused on tühised. Nii et sõprus siiski ei tee kõiki puudusi tähtsusetuteks. Õigem oleks öelda, et tõelise sõpruse puhul ollakse inimesse kiindunud heade omaduste tõttu, mis teevad tähtsusetuteks või vähemalt vähem tähtsateks puudused, mis muidu oleksid problemaatilised. Vähemalt tundub sõber tavaliselt vähemalt mõnes olulises suhtes ligitõmbav ja imetlusväärne.
Võib-olla on tõelise armunud olemise tarvilik osa see, et armastatut nähakse nii ilusana, nii ihaldusväärsena, nii imelisena, et vaevalt saab kujutleda, et teda ei armastata. Siiski ei arvata, et igaüks, kes teda näeb, peaks teda armastama. Pigem mõeldakse nii: kui teda nähtaks nii, nagu armastaja teda näeb, siis teda armastataks.
Autor ei taha öelda, nagu kellegi nägemine teatud moel olekski tema armastamine. Armastus hõlmab ka näiteks tahtesidumusi. Aga nägemine on esmane, sidumused tulenevad sellest sellepärast, et kui maailma teatud valguses nähakse, siis on loomulik, nauditav ja kohane teatud moel reageerida ning me ei saa sellest hoiduda. Armastus on suuresti nägemisviis, mis suunab intellektuaalset arusaama maailmast ja praktilisi reaktsioone selle olukordadele ja nõudmistele.
Autor ei mõtle nägemise all mitte ainult intellektuaalset nägemist, vaid ka füüsilist nägemist, mis määrab, millisena armastatu minu silmale paistab. Alexander Nehamas ütleb, et mitte keegi ei saa pidada oma sõpra inetuks: nad leiavad temas alati midagi ligitõmbavat. Sellepärast on armastus, nii romantiline armastus kui ka armastus sõprade vastu, tihedalt seotud iluga, sageli nähakse armastust ja ilu lahutamatult seotutena. Ilu julgustab armastama (ainult ilust küll ei piisa), armastus julgustab armastatut ilusana nägema. Kui me õpime tundma ja hindama ka väga inetu inimese hinge, hakkame nägema teda ilusana. Sõber olemine tähendab ka sidumus leida sõbra midagi ligitõmbavat. Mõte, et armastus toob kaasa sidumuse näha kedagi ilusana, on ühitatav mõttega, et kellegi nägemine ilusana ei seisne mitte ilu loomises ja projitseerimises kellelegi, vaid juba olemasoleva ilu leidmises ja avastamises. John Armstrong ütleb, et armastaja tähelepanu võimaldab näha ja tunnustada vähem ilmseid ligitõmbavaid omadusi. See ei tähenda, et me näeksime neid omadusi valesti, vaid pigem vastupidi. Armastus annab inimesele võimaluse neid raskesti märgatavaid väärtuslikke omadusi kõigist teistest paremini tunnustada. Armastus on reaktsioon, mis on väärtuse tunnustamise ja väärtuse andmise vahepealne. See on tunnustamine, sest see on reaktsioon juba olemasolevatele väärtustele. Aga nende väärtuste märkamine ja tunnustamine on mõnikord raske, sellepärast on sel reaktsioonil ka väärtuse andmise omadusi. Ei anta aga mitte väärtust ennast, vaid lähedast, suuremeelset ja kujutlusvõimelist tähelepanu, mis võimaldab neil omadustel täielikult ilmneda.
Kokkuvõte
Armastuse episteemilistel kriitikutel on põhimõtteliselt õigus, et armastuse juurde kuuluvad teatud uskumuse kujundamise, hindamise ja aktsepteerimise meetodid, nii et armastusel võivad olla oma episteemilised nõudmised, mis vähemalt mõnikord viivad ebausaldatavate episteemiliste protseduuride ja väärate uskumusteni. Need praktikad osalt isegi konstitueerivad armastust: ilma nende nõuete mõjuta ei saa armastust olla. Aga armastus ei ole ainult episteemiline oht. Armastus ei ole tavaliselt episteemilise ratsionaalsusega vastuolus. Armastus on mõistusest suunatud reaktsioon maailmale, sealhulgas tunnustav reaktsioon reaalsetele väärtustele. Armastust või sõprust ei tohi reservatsioonideta omaks võtta. Aga pole ühtki väärtust ega sidumust, mida tuleks reservatsioonideta omaks võtta. Mis tahes väärtus saab vähemalt põhimõtteliselt teiste tõeliste väärtustega laiduväärselt vastuollu minna. Pühendumus sõbrale võib tõepoolest minna episteemilise ratsionaalsuse ja erapooletu moraaliga vastuollu. Pühendumus sõbrale võib vastuollu minna pühendumusega teisele sõbrale. Maailm on keeruline ega taga, et asjad, mis tõesti korda lähevad, oleksid omavahel kooskõlas ja moodustaksid vastuoludeta terviku.
Et erinevad episteemilised praktikad on kohased eri olukordades ja puudub täiesti usaldatav neutraalne meetod kindlakstegemiseks, milline praktika on parajasti kõige kohasem, on igal võimalikul episteemiliste praktikate komplektil risk anda episteemiliselt halvem tulemus kui mõni alternatiivne praktikate komplekt. Ei ole põhjust arvata, et episteemiline lähenemine, mis lubab teatud indiviidide privilegeerimist, oleks tavaolukorras eriti halb. Maailmas, kus pole aega ega muid ressursse enamiku inimeste sügavaks mõistmiseks, võimaldab avatus ja keskendumine vähestele indiviididele taipamisi ja mõistmisi, mida muidu poleks. See, mida Iris Murdoch nimetab individuaalsele reaalsusele suunatud armastavaks pilguks, võib viia maailma palju sügavamale mõistmisele kui neutraalne vaatekoht.
Sissejuhatus: kaks tülikat ideed ratsionaalsusest
William James on öelnud, et parimad inimesed peavad olema paljude asjade suhtes naeruväärselt ja veidralt tundetud. Voorusega kaasneb tundetus näiteks amoraalsusest saadava võimaliku kasu suhtes. Ka armastusega kaasneb tundetus teatud väärtuste suhtes: keeldutakse tema häid omadusi teiste inimeste omadega teiste omadega võrdlemast. Armastajatel ei ole teiste suhtes peale armastatu emotsionaalseid reaktsioone, sest need vaigistatakse.
Tundub aga, et mõne arusaama järgi ratsionaalsusest ei saa armastajad oma väärtususkumusi ratsionaalselt lahutada emotsionaalsetest reaktsioonidest. Kaks arusaama on selles suhtes eriti tülikad. Esiteks, et ratsionaalne subjekt peab igale legitiimsele väärtusele täielikult reageerima. Seega pole erinevust selle vahel, kas midagi väärtustatakse või tehakse otsustus, et see on väärtuslik; teiste sõnadega, paljas otsustus ilma tegeliku väärtustamisega ei ole ideaalne reaktsioon. Nimetame selle täieliku reaktsiooni nõudeks. "Pidusöögi" Sokrates nähtavasti aktsepteerib seda nõuet Diotima eeskujul. Teiseks, et kui subjekt valib, millisele väärtusele täielikult reageerida, siis ta peab tegema kõik võimaliku, et valida mingi objektiivse standardi järgi kõige paremad väärtused. Selle idee nimetame maksimeerimisnõudeks. Subjekt peab siis oma armastatt kogu aeg teistega võrdlema ning küsima, kas ta tõesti valis kõige parema armastatu. See on armastuse vaimu vastane, kuigi teatud määral on võrdlemine kohane, eriti romantilise armastuse alguses. Kui aga suhe on juba kadunud, siis me ootame, et võrdlemine tunduvalt väheneks ja võib-olla kaoks sootuks. Teatud laadi vaigistamine ei lase armastajal teha otsustust, et teised on ihaldusväärsemad, või kui see otsustus on vältimatu, ei lase sellele tähtsust omistada. Muidu pole armastus tõeline. Maksimeerimisnõue lähtub erapooletust objektiveerivast hoiakust. Igasugune ratsionaalne hindamine ei pea sellest lähtuma. On väärtustamisviise, millel pole sellise neutraalse võrdlusega pistmist, ja neil ei jää sellepärast ratsionaalsusest puudu. Kõikides kontekstides ei ole objektiivse väärtustaja hoiak mõistlik.
Kõikehõlmava võrdleva ülevaate teooria
Neid kaht ideed kohtab hindava mõtlemise laiemas teoorias sageli. Mitte et hindav mõtlemine kunagi selle "kõikehõlmava võrdleva ülevaate teooria" järgi kunagi ei käiks. Lihtsalt adekvaatne hindav mõtlemine ei käi alati nii, ja mõnes kontekstis ei tohikski käia. See teooria sobib võib-olla hästi sotsiaal- ja majanduspoliitika valimise kohta, armastaja hindava mõtlemise kohta aga mitte.
René Descartes ütleb, et mõistuse ülesanne elus, on alternatiivide väärtust kiretult kaaluda, nii et me saaksime alati valida paremad asjad, kui juba kõike korraga ei saa. Siit tuleb välja mitu omadust, mis õigele hindavale mõtlemisele sageli omistatakse. Esiteks, eeldatakse, et tegu on põhimõtteliselt võrdlemisega ja seda tehakse erapooletult ja emotsionaalse distantsiga, kusjuures alternatiive nähakse ja võrreldavate ja ühismõõdulistena ning püütakse jõuda selgusele, milline alternatiiv on parim. Ei hinnata mitte väärtuste kandjaid, vaid väärtusi, õigemini väärtuste astmeid. Ja hindamine peab arvestama kõike saadaolevat, ja valik peab viima tegudeni. Teooria elemendid on järgmised:
Need nõuded koos esitavad teatud teooria hindava mõtlemise loomuse kohta. Jutt ei ole sellest, kui paljud filosoofid on kogu seda teooriat toetanud, vaid selle teooria hiilivas mõjus paljudele filosoofidele, ka neile, kes end mingil juhul selle toetajaks ei tunnistaks. On tavaline, et peetakse ilmseks ja vaieldamatuks, et mõtlemine peab niimoodi töötama ning selleks et põhjenditel oleks õigustavat jõudu, peavad neil olema teatud omadused. Nii tuli Simon Kelleril välja, et kui Eric ei oleks sõprusest mõjutatud, siis ta oleks lugenud Rebecca luulet nagu võõra oma, kriitiliselt ja kiretult, võrreldes seda muu luulega, ja kogu asi on õiglase hinnangu andmises luule kvaliteedile, ja see vastab episteemilisele ideaalile.
Selline "informeeritud ratsionaalse ostleja" lähenemine ei sobi väärtuste puhul, millel on pistmist individuaalsete projektidega, idiosünkraatiliste eesmärkide ja sidumustega ning isiklike suhetega teiste indiviididega.
Võrreldamatus, neutraalsus ja väärtuste konflikt
Niivõrd kui hinnangud tulevad kogemusest, mõjub hinnangu tulemusele kaasa see, et kogemused on järjestikused ja sageli üksteist välistavad. See võib küll heade otsuste tegemist takistada, kuid liialdus oleks järeldada, et neis asjus ei jõuta kunagi tõeni või et me põhimõtteliselt ei suuda selliseid otsustusi teha. Tähtis on hoopis loobuda müüdist, et on olemas täielik ja kõikehõlmav väärtuste paremusjärjekord, mille iga inimene olenemata oma olukorrast võib kindlaks teha ja internaliseerida, ja müüdi, et realistlik suhtumine väärtustesse ja intelligentne hindav mõtlemine nõuab sellist väärtuste järjestamist.
Aukartus ja kontempleerimine
Mõned hüved nõuavad, et neid tunnustataks vaatekohast, mis ei ole neutraalne ja kõikehõlmav, ja vajavad reaktsiooni, mis ei ole neutraalne ja rehkendav. Inimesed on seda laadi väärtuskandjad, ja osalt sellepärast armastus ongi niisugune, nagu ta on. Sellised on ka mõned asjad, nagu näiteks Pariisi Jumalaema kirik. Sellele ei tule reageerida väärtuse maksimeerimisega. Kuidas see maksimeerimine võiks käia, kas tuleks rajada mujale koopiaid, või kirikut suuremaks ehitada? See hoopis odavdaks või vähendaks väärtust. Reaktsioon ei ole otseselt seotud tegevusega. Ja adekvaatne reaktsioon ei lähtu erapooletust vaatekohast, näiteks täpsest võrdlusest Salisbury katedraaliga. Niisugused võivad olla ka looduse objektid, ja mõnda, näiteks ookeani ja "tähistaevast meie pea kohal" polegi millegagi võrrelda. Ja kui olekski, oleks see ikkagi kohatu. Aukartus ei sisalda mõtet, et asi on millestki teisest parem. Ja asi ei pea olema ainukordne: näiteks ühe puu nägemist nagu kunstiteosena ei pruugi takistada see, et kõrval on teisi puid. Aukartust äratavad asjad näitavad end sellistena, et neil on objektiivne ja sõltumatu ning seesmine väärtus, nad on hüved iseeneses. Aukartust äratavad tavaliselt asjad, mis on meist üle ja meist suuremad ning sageli ka salapärased.
Louise Glück märgib, et kui me oleme geeniuse teoste kütkes, siis me ei kujuta ette, kuidas saaks üldse teisiti luua (nagu depressiooni kütkes olles on võimatu kujutleda, et millalgi võiks oluliselt parem hakata). Ja ometi tunneme sama tunnet paljude kunstnike puhul, liikudes ühest esteetilisest vaatekohast teise. Siiski ei saa olla kahes vaatekohas korraga, kui kummalgi on oma väärtustused ja oma viis maailma näha. See on vaigistamine.
Kõikehõlmava võrdleva ülevaate teooria järgi tuleb väärtusi võrdlevalt hinnata, et teada, kuidas füüsiliselt tegutseda. Ja teada ei ole tarvis mitte erinevuste loomust, vaid paremusjärjestust. Need vaated on John Broome'i mõttes teleoloogilised: teleoloogia on vaade, mille kohaselt selle, kuidas peaks tegutsema, määrab täielikult ära võimalike variantide headus. Järelikult ka kui väärtused on võrdväärsed, siis ei saa olla tähtsust sellel, milline variant valitakse. (Täiesti) võrdväärne headus tähendabki seda, et on ükskõik, mis valida. Aga esteetiline mõtlemine ja mis tahes mõtlemises, kus on tegu aukartust vms äratavate objektidega, on näida, mis seab need eeldused küsimärgi alla. Need objektid nõuavad aktiivset tähelepanu, mis ei ole orienteeritud järgnevale tegevusele.
Tõsi küll, võib võtta sellise lihtsa mudeli, kus kunstiteost hinnatakse praktilise väljundiga: näiteks kas minna filmi vaatama või mitte? Kuid nagu Nehamas märgib, on see ainult väike osa kriitikast, rääkimata hindavast mõtlemisest üldiselt. "Hamletit" ja selle kriitikat ei loeta mitte selleks, et kindlaks teha, kui hea see näidend on, vaid selleks et aru saada, mis sellel on meile anda, ja selleks me peame aru saama, mida see ütleb. See võib küll olla suurepärane asi, kuid me ei loe selleks, et jõuda sell hinnanguni. Kriitika põhieesmärk ei ole kunstiteose väärtust kindlaks teha, ja sellega kriitika ei lõpe.
Kontemplatsiooni kui mõtlemisviisi põhihuvi ei ole paremusjärjestus, ta ei ole oma loomult praktiline. Nagu ütleb Iris Murdoch, õpetab suur kunst, kuidas tegelikke asju saab vaadata ja armastada, ilma et neid haarataks ja kasutataks, ilma et mina ahne organism neid omastaks. Mõeldakse mõtlemise enda ja objekti pärast, millega püütakse olla adekvaatne ning mida püütakse valgustada, rikastada ja ilmutada. See, et kontemplatsioon ei pruugi viia nähtava tegevuseni, ei tähenda, et see oleks ebatäielik, rääkimata sellest, et see oleks ebaõnnestunud. Niivõrd kui väärtustav mõtlemine sisaldab kontemplatsiooni, üksikasjalikku kirjeldust ja püüdu mõista, on see tunnetustegevus, mis püüab võtta väärtusi üksteisele taandumatutena ning sageli ka lepitamatutena üheainsa järjestuse või kvantitatiivse iseloomustusega. Väärtused ongi huvitavad suuresti sellepärast, et nad ei taandu üksteisele; vähemalt esteetikas köidab objekt eelkõige just sellepärast, et tal on väärtus, mida teistel ei ole.
Nii et pole tõsi, et väärtustava mõtlemise otstarve on ammenduda praktilise otsusega. Suur osa väärtustavast mõtlemisest pole üldse praktilise suunitlusega, ja kui ongi, siis pole nii, et samavõrd heade alternatiivide puhul on ükskõik, milline valida. See ei ole tautoloogia, see lihtsalt pole tõsi. Võib ehk nõustuda, et kui on valida kahe ühevõrra hea alternatiivi vahel, siis kumbki valik võib olla õigustatud ja mõistlik. Aga see ei tähenda, et pole tähtsust, kumb valitakse. On suur vahe, kas jäädakse elama New Yorki või Napa orgu, kuigi kumbki pole selgelt parem. On vahe, kas alustatakse päeva Wolfgang Amadeus Mozarti või ansambli The Flaming Lips muusikaga, kuigi kumbki ei tee õnnelikumaks ega edukamaks kui teine. Nii et kõikehõlmava võrdleva ülevaate teooria annab liiga kitsa pildi võrdlemisest.
Ja mõnes kontekstis väärtustav mõtlemine üldse ei võrdlegi. On väärtusi, mille tunnustamise parim ja võib-olla ainus viis on pühendumine. Püüd vaadata erapooletult kõrvalt ei rikastaks kogemust, vaid ohustaks seda. Mõned väärtused ja väärtusekandjad ei luba objektiivset vaatekohta. Inimesed lähenevad paljudele väärtuslikele objektidele vältimatult sügavalt mitteneutraalsest vaatekohast.
Teatud kontekstides, kus eesmärgid on juba määratletud, alternatiivide skaala ja see, mille poolest neid võrrelda, on piiratud, on mõistlik väärtustav mõtlemine, mis järgib kõikehõlmava võrdleva ülevaate mudelit. Ent seda ei saa võtta väärtustava mõtlemise ideaaliks. Muidu me ei mõista suurt osa inimkogemusest, sealhulgas armastust.
Armastus kui eetiliselt ideaalne suhe
Indiviidid lihtsalt pole sellised objektid, millele ideaalis peaks erapooletu distantsiga vaatama. Nagu ülevad maastikud ja suured kunstiteosed, nõuavad nad austust ja aukartust. Vahest sellepärast, et neid on nii palju ja nad ümbritsevad meid suurema osa ajast, me ei märka seda, aga inimesed on kõigest muust üsna erinevad, ja ilma nendeta oleks maailm võrreldamatult vaesem. Inimestel on midagi erakordset, mida pole ka kõige muljetavaldavam maastikul või kunstiteosel, nimelt mina, siseelu. Nendega saab suhelda, saab huvi tunda nende mõtete vastu ja küsida, kas nende maailmataju on nagu meie oma või ehk köitvalt teistsugune. Nendega me saame end samastada. Inimesel on vaatekoht, millest ta maailma kogeb, nii et tal on metafüüsiliselt ainukordne maailm. George Berkeley leidis, et maailm eksisteerib ainult siis, kui keegi seda tajub. Seda võib pidada liialduseks, aga on arusaadav, et maailm, mida ei tajuta, ei eksisteeri täielikult, nii nagu langev puu, mida keegi ei kuule, ei tekita tegelikult heli. Selles mõttes loob iga inimene enda suhtes maailma, mille tema surm hävitab.
Sellepärast pole ime, et me peame tähtsaks, et meid armastataks, kui kellegi armastamine on tema paigutamine oma maailma keskmesse. See on tema reaalsuse ja individuaalsuse tõeline ja täielik tunnustamine. Ainult armastaja vaatab nii lähedalt, hoolikalt ja suuremeelselt. Mitte armastatud olemise suur õudus on see, et mul ei ole tähtsust, minu siseelu ei ole välismaailma osa. Kui mind ei armastata, siis mind just nagu poleks olemas. Armastus on tähtis, sest see on inimese ja tema tähtsuse täielik tunnustamine maailmas, kus on nii palju inimesi, et üks võib kergesti silmist kaduda. Piisab sellest, kui kas või üks inimene sind armastab.
Armastus tekitab eetiliselt ideaalse suhte, milles ühte inimest koheldakse nii, nagu ideaalis peaks kohtlema igaühte, ning seda ei riku kohustused teiste vastu. Kui ma tahan, et mind armastatakse, siis ma tahan, et mind nähtaks tõeliselt tähtsana hoolimata sellest, kui palju on teisi inimesi ja kui väike on minu elu maailmaga võrreldes ja kui paljud muud maailma asjad võistlevad tähelepanu pärast. Selline nägemisviis ei ole ühitatav erapooletu distantsiga, millest iga inimese nõudmisi tuleks neutraalselt tasakaalustada kõikide teiste omadega ning juba inimeste suure arvu tõttu ei saaks ühe inimese nõudmistel olla kuigi suurt seesmist tähtsust. Oleks õudne, kui see oleks ainuke vaatekoht. Armastust ei õigusta mitte see, et armastatu on teistega võrreldes eriti väärtuslik, vaid see, et iga inimene väärib erilist väärtustamist. See on reaktsioon tema väärtusele, kuid seda ei õigusta teiste väärtusega võrdlemine, vaid see reaktsioon õigustab keeldumist väärtuse võrdlemisest. Armastatud inimene väärib, et teda ei võrreldaks, ja see määrabki selle väärtustamise iseloomu.
Oletame, et armastatu või sõbra reetmise eest pakutakse suurt rahasummat. Paljud leiavad, et vastata tuleks nii: ükski rahasumma ei vääri minu sõpra, ma ei kauple temaga, ja ükski tõeline sõber nii ei teeks. Kui sõber üldse kaalukski seda, siis ta poleks tõeline sõber. Siis oleks sõprus teiste väärtustega ühe pulga peal.
Kokkuvõte
Tuleb mõista, kuidas väärtused tekitavad valikupõhjendeid, mis ei tee konkreetset valikut kohustuslikuks. Midagi võib pidada väärtuslikuks, ilma et seda ise väärtustataks.
Sissejuhatus
Kuidas väärtuslikud omadused tekitavad põhjendeid (tegutsemiseks, emotsionaalseteks ja muudeks reaktsioonideks)?
Praktiline elu seisneb suuresti selles, et valitakse paljude võrreldamatute väärtuste seast mõned välja, nii et tekib sidus ja kooskõlaline identiteet. Teised väärtused vaigistatakse. See tähendab, et neid ei nähta enda jaoks põhjenditena. Võidakse küll näha nende väärtuste kehtivust ja seda, et teiste jaoks on need sama motiveerivad nagu tema väärtused tema jaoks, ja mõnikord isegi seda, et teistel asjaoludel oleks ta ise võinud hakata neid väärtustama ja armastama.
Zoolaatria
Zoolaatria ehk loomakummardamine (kr zōon 'loom' + latreia 'kummardamine, kultus') on loomade jumalustamine ja austamine.
Love's Vision
Sissejuhatus
Väärtustamine hõlmab peale uskumuse (ilma väärtuslikuks pidamiseta on väärtustamine vähemasti ebaharilik) ka teisi motivatsioonilisi ja emotsionaalseid nähtusi. Sageli jäävad need ära vaigistamise tõttu. Et kõik väärtused ja isegi nende erapooletu kaalumine ei mahu ühte ellu ära, ongi vaigistamine loomulik. Üks väärtusvaatekoht teeb teist laadi väärtuste tunnustamise võimatuks, siis vaigistamine on mingil määral vältimatu. Mõnel juhul aga ei ole vaigistamine niivõrd vältimatu kui soovitav. Täiuslikult vooruslik subjekt võiks küll põhimõtteliselt tunnustada nende kaalutluste jõudu, mis püüavad teda tõugata amoraalsele teole. Kui ta on tõeliselt vooruslik, siis tal on see tunnustamine võib-olla raske, aga vaevalt on tegu intellektuaalse võimetusega, mis teeb selle võimatuks. Kiusatust tekitavad hüved on ikkagi hüved, ja neid peaks vooruslik inimene hästi tunnustada oskama. Aga kui ta on tõeliselt vooruslik ja kui ta vooruslik olemist väärtustab (mis küllap on vooruslikkuse osa), siis ta ei taha teha end väärtuslikuks ja sellepärast ei taha muutuda selliseks, et ta tunneks amoraalsuse tõmmet.
Kui mõne väärtuse täielik tunnustamine nõuab lojaalsust või truudust, siis subjekt ei taha olla võistlevatest väärtustest tugevalt teadlik. Väärtused, mis nõuavad aukartust ja imetlust, kalduvad täitma meelt, välistades teised tähelepanu tõmbajad. Aga enda täielik köita laskmine on tavaliselt valitud. Inimeste tähelepanu hajub kergesti, ja kui puudub teadlik pühendumus, siis on vaigistamine vaevalt täielik.
Siin tuleb juttu väärtuse kogemuse loomusest ja eriti "spontaansest" motivatsioonist, mis tuleb väärtuse otsesest tajust ja kogemisest. Kuidas tullakse toime motivatsiooni fluktuatsioonide ja ärakukkumistega?
Zoolaatria
Egiptuse usundis olid zoolaatria objektideks nt krokodill, kass, härg Apis.
Love's Vision
Väärtus, põhjendid ja teod
Nii et erinevus millegi väärtuslikuks pidamise ja väärtustamise vahel ei ole ainult ühes mõõtmes.
Väärtusele reageerimine: tunnustamine versus hindamine
Üks võimalus mõista mingile väärtusele võimaliku reageerimise kogu võimalikku skaalat on alustada "täieliku" reaktsiooni kirjeldamisest, püüdes välja tuua selle elemendid, ja siis vaadata, mis juhtub, kui mõni neist ära jääb. Täielik reaktsioon on väärtuse otsene ja takistamatu kogemine reaalse ja sundivana.
Zoolaatria
Erinevalt totemismist esineb zoolaatria polüteistlikes jumalausundeis.
Love's Vision
Väärtusele reageerimine: tunnustamine versus hindamine
Oletame, et subjekt reageerib mingile väärtusele niisugusel paradigmaatilisel viisil, näiteks armunu armastatud vaadates või muusikasõber lemmiksalvestust kuulates või keegi, kes vaimustub tähistaevast meie pea kohal või moraaliseadusest meie sees, või siis naudib šokolaadikooki. Tema tähelepanu on jagamatu ning reaktsioon väärtusele pärssimatu. (Analoogne lugu on tegelikult ka negatiivsete väärtustega?) Mis tema peas toimub? Võib olla mälestusi, kujutlusi, spekulatsioone, lootusi, kartusi, jne. Fenomenoloogia on nähtavasti keeruline ning varieerub isikuti ja puhuti. Aga tarvilikud on vähemalt neli elementi.
See väärtustamise analüüs analüüs ei taanda väärtustamist ühele hoiakule või vaimuaktile: see ei ole võimalik. Väärtustamist pole võimalik analüüsida lihtsalt soovi mõiste abil, kuigi väärtustamise juurde käib sageli soovimine. Siinne teooria, mille järgi elemendid on vähemalt mingil määral üksteisest sõltumatud, aitab seletada, miks on raske tõmmata selget piiri väärtustamise ja mitteväärtustamise vahele. Kuigi teooria eristab elemente, ei tähenda see, et subjekt kogeb neid eraldi. Väärtuste otsene taju, nagu taju üldse, on tavaliselt holistlik, elementide lahutamine on mõisteline, mitte psühholoogiline. Paradigmaatiline reaktsioon on tavaliselt ühtne. Mõnel juhul, sealhulgas mitte täiesti ratsionaalse reaktsiooni puhul, on elemendid eraldi: näiteks on esimene ja teine, kuid pole kolmandat ja neljandat, ja ümberpöördult.
On palju tuttavaid ja filosoofias käsitletud juhtumite liike, mille puhul need elemendid on lahus. Oletame, et Sam on depressiooni tõttu tundetu, ega tunne midagi, nähes Andread uppumas. Tavaline motivatsiooniallikas ei tööta. Ometi on võimalik, et ta kuidagi motiveerib end vette hüppama, sest kaks esimest elementi on olemas. Ta võib ka olla piisavalt eneseteadlik, et aru saada, miks tal pole spontaanset tungi naist päästa ning aru saada, et motivatsiooni puudumine ei näita põhjendi puudumist. Tal on esiteks põhjend, et Andrea on süütu inimene ega taha surra, ja teiseks eriti tugeb põhjend, et Andrea on tema naine ja ta armastab teda. See, et need ei tekita praegu motivatsiooni, ei tähenda, et neil poleks tugevat normatiivset jõudu. Kui Sam on küllalt ratsionaalne, et seda tunnistada, siis ta peaks leidma mittespontaanse motivatsiooni.
Taustad ja raamistikud
Südamelaiskus ja hajameelsus, mis takistavad täielikku reaktsiooni väärtusele, on tavalised, samuti kiusatused. Mida teha, kui ollakse ebatäielikult ratsionaalne subjekt? Võib kujutleda subjekti, kelle jaoks küsimust ei tekigi, sest ta usaldab oma vahetuid väärtusekogemusi, võttes neid eksimatute tegevusjuhistena. Kogedes suurt tõmmet, ei hakka ta mõtlema, kas selle järgi tegutsemine sobib kokku tema pikaajalisemate plaanide ja soovidega, ega küsi endalt, kui kaua see tõmme tõenäoliselt kestab, millest see võib tulla, kuidas ta võib end tunda, kui ta sellele järele annab või siis vastu paneb, üldse, kui usaldusväärne see tegevusjuhisena on. Ta lihtsalt tegutseb vastavalt tungile (või kui tal tungi pole, jätab tegutsemata, kuigi ratsionaalne subjekt leiaks, et tegutsemiseks on põhjend). Ta on naiivne, usaldab vahetuid väärtuskogemusi liiga palju. Ta usub ekslikult (või tegutseb nii, nagu usuks), et kui ta kogeb midagi väga ligitõmbava või soovitavana, siis see on tema tähelepanu, püüdluse ja, kui võimalik, omamise vääriline objekt ning tal on põhjend niimoodi tegutseda. Ta näib ka uskuvat, et see, et ta kogeb väärtuskandjat väärtuslikuna, näitab, et see väärtus on praegu tema otsuste ja tegude suhtes relevantne.
Enamik subjekte ei ole sellised. Nad teavad, et inimesed mõnikord soovivad väga asju, mis pole neile head ja mida nad mõnes mõttes ei tahagi, ja mõnikord neid ei motiveeri asjad, mida nad väga väärtustavad. Akraasia, südamelaiskus ja tahtenõrkus esinevad siis, kui subjekti vahetud kalduvused ja väärtuskogemused ei vasta tema põhjendatud otsustustele selle kohta, millised väärtused on reaalsed ja tema olukorras relevantsed.
Tavalised subjektid hindavad pärast algset reaktsiooni väärtusele seda reaktsiooni ja alles siis otsustavad, mis on põhjendid ja kuidas tegutseda. See on võrreldav tajuga: mõistlik subjekt hindab oma tajukogemuse usaldusväärsust, enne kui ta usaldab otsustust, millele vahetu kogemus teda kallutab.
Olukorrad, kus reaktsioon väärtusele on vastuoluline, ei ole äärmuslikud ega ebatavalised. Keegi ei suuda oma tegudele põhjendeid andvaid väärtusi alati täielikult tajuda ja hinnata. Kõigil on tarvis välist motivatsiooni. Ma ostan poest šokolaadikoogi, kuigi ma ei kujuta praegu üldse ette, kuidas see maitseb, vaid lihtsalt tean, et ma hiljem seda naudin.
Mõned põhjendid või väärtused võivad lihtsalt meelest ära minna, kui nendega piisavalt sageli kokku ei puututa. Sellepärast tuletavad eneseabiõpikud meelde: võta iseenda jaoks aega, tee midagi vahvat, ütle oma lähedastele, et armastad neid.
Pessimist võib teha järelduse, et väärtusotsustuste mehhanism on vigane, nii et väärtustel ja väärtuskogemustel puudub sügav seos. Aga tõendid seda ei kinnita. Tavalise inimese väärtuskogemused lähtuvad enamasti ikka tegelikest väärtustest, isegi kui kogemused pole omavahel kooskõlas. Parem seletud on see, et väärtused ise ei ole omavahel kooskõlas, või vähemalt on pluralistlikud. Kõiki väärtusi, või vähemalt kõiki väärtuskandjaid, ei saa täielikult tunnustada ja ühte ellu hõlmata. Kui keegi reageerib järjest kõigile väärtustele, mis ette satuvad, riskib ta ebasidususega ja võib-olla isegi mõistetamatusega. Selline käitumine on küll mõistetav selles mõttes, et see juhindub väärtustest. Aga kui me ei oska ennustada, millised väärtused on tema jaoks sundivad, siis me ei oska tema käitumist ennustada (ja ka ta ise ei oska). Ja kuigi iga konkreetne tegu on mõistetav, ei moodustu tegudest mõttekat mustrit, mis võimaldaks öelda, kes see inimene on. Me ei saaks öelda midagi konkreetsemat, kui et ta on väärtuste taotleja. Inimesed väldivad säärast mõistetamatust ja loovad endale identiteedid, pühendudes teatud väärtustele, mis sellega saavad neile tähtsaks. Näiteks pühendumine teatud inimesele tähendab ühtlasi seda, et tema õnnel, heaolul, huvidel jne lastakse tekitada sundivad põhjendid, teiste puhul mitte. Sõpruse või romantilise armastuse konstitueerib suuresti partnerite pühendumus teineteisele selles mõttes: siia ei kuulu ainult intellektuaalne otsustus ja tahteline otsus, vaid ka kohased emotsioonid ja tajumused, vähemalt suurema osa ajast. Sellised pühendumused aitavad inimese elule kuju anda. Need annavad kuju ka inimese tajumustele. Tahte pühendumus kujundab praktilises mõtlemises relevantsete tajumuste kuju viisil, mis on seotud vaigistamisega.
See ei tähenda, et pühendunud inimene märkaks kõiki kaalutlusi, mis on tema olukorras relevantsed. Kõik kaalutlused ei tööta ühtemoodi. Mõned töötavad kõige otsesemalt, lihtsalt tekitades põhjendeid mingi teo või reaktsiooni kasuks. Jonathan Dancy nimetab neid soosijateks. Teised töötavad teistmoodi. Näiteks võimaldaja on tingimus, mis ei tekita subjektile tegutsemise põhjendit, vaid võimaldab mingil teisel tingimusel olla soosijaks. Dancy toob niisuguse näite: usutav on arvata, et oma lubadusi peaks pidama, kuid ainult juhul, kui see, mida lubati, on õiglane. Ent asjaolu, et see, mida juhtumisi lubati teha, on õiglane, ei ole ise põhjend selleks, et lubadust pidada, (ega ka mitte põhjendi allikas); põhjend on see, et lubati. See asjaolu on võimaldaja. Võimendaja on taustatingimus, mis teeb soosiva põhjendi tugevamaks, kui see muidu oleks. Soosiv põhjend ei vaja oma olemasoluks võimendajat, küll aga selleks, et ta oleks nii tugev, nagu ta on. Sageli on usutav näha isiklikke suhteid mitte põhjendite tekitajatena, vaid võimaldajatena või võimendajatena. Sami tegutsemise põhjend on see, et Andrea on uppumas. Seda, et asjaolu, et Andrea on uppumas, on tema jaoks eriti oluline ning tekitab eriti tugeva ja sundiva tegutsemispõhjendi, seletavad asjaolud, et see on tema abikaasa, ta armastab teda, neil on teatud ajalugu jne. Need on olukorras relevantsed taustafaktid, kuid mitte põhjendid ja mitte faktid, mis peaksid tal peast läbi jooksma.
Teine võimalus olukorda kirjeldada oleks rakendada Michael Bratmani ideed, et teatud kaalutlused on küll tekitavad põhjendid, kuid nad ei tekita mitte tavalisi põhjendeid, vaid taustpõhjendeid. Kas kavatsused annavad tegutsemispõhjendeid? Ühelt poolt, sidusus- ja kooskõlalisusnõuete kaudu annavad kavatsused kaalutlusi, mis on otseselt relevantsed, kui asi on tuleneva kavatsuse ja teo ratsionaalsuse kaalumises. Teiselt poolt, kavatsused ei anna põhjendeid, mida oleks tarvis kaaluda lisaks soovi ja uskumuse põhjenditele ühe alternatiivi eelistamiseks teisele. Kavatsused annavad erilist liiki põhjendid, nimelt taustapõhjendid, mille roll on aidata määrata eri alternatiivide relevantsust ja lubatavust. Need põhjendid ei võistle soovi ja uskumuse põhjenditega, vaid struktureerivad nende põhjendite kaalumist. Suhteid või suhtele pühendumisi võib näha üsna samamoodi töötavatena. Nagu kavatsuselgi, on isikliku suhte üks põhirolle määrata mitte ainult alternatiivide, vaid ka nende alternatiivide seast valimist mõjutavate potentsiaalselt põhjendeid tekitavate kaalutluste relevantsust ja lubatavust. Et Sam armastab Andreat, on Andrea ohus olemine tema olukorras relevantne nii, nagu Danieli ohus olemine ei ole. Ja kindlasti võib öelda, et kavatsused ja pühendumised töötavad selle kaudu, et nad annavad põhjendeid, kuigi mitte põhjendeid ühe teo eelistamiseks teisele, vaid põhjendeid ühtede, kuid mitte teiste kaalutluste pidamiseks nende põhjendite tekitamiseks, mis räägivad teatud tegude poolt või vastu.
Pole suurt vahet, kas eitada, et isiklikud suhted tekitavad põhjendeid, ning pidada neid võimaldajateks või võimendajateks, või pidada neid küll põhjenditeks, kuid ainult taustapõhjenditeks, mitte tavalisteks soosivateks põhjenditeks. Tähtis on see, et isiklike suhete põhiline praktiline roll ei seisne mitte tegusid soosivate või ebasoosivate põhjendite tekitamises (muidu ei saaks seletada vaigistamist), vaid need on osa taustast, millel leiab aset praktiline mõtlemine, sealhulgas oma põhjendite taju. Taustal on muidugi muudki.
Kleopatra ilu võib olla Antoniusele põhjendiks Kleopatrat armastada, kui selle võimet põhjendit tekitada võimaldab taustatingimus, mis samal ajal ei võimalda teiste naiste ilul samamoodi põhjendeid tekitada. On palju võimalusi, mis see võimaldaja võib olla, aga võib-olla kõige ilmsem kandidaat on Antoniuse vastuvõtlikkus teatud laadi ilule või asjaolu, et ta nägi Kleopatrat hetkel, kui ta juhtus olema ilu suhtes eriti vastuvõtlik. (Hiljem on võimaldajaks armastus, kui on tõsi, et armastus on suuresti pühendumus näha kedagi teatud moel.) See, et Kleopatra on Antoniuse meelest teistest naistest ilusam, ei tule sellest, et Kleopatra ongi kõige ilusam, vaid sellest, kuidas ta teda näeb. Aga see ei tähenda, et Antoniuse tajumus Kleopatra ilust oleks illusoorne või pelk projektsioon. Ja see ei tähenda ka, et Kleopatra ilu ei võiks Antoniusele olla üks tema armastamise põhjendeid.
Pühendumused ja tähtsus
Vähemalt mõnikord valitakse pühendumine ise. Alati aga pole asi subjekti kontrolli all. Mõnikord tõmbab mõni väärtuskandja nii tugevalt, et ta ei saa teisiti kui pühendub. Võib olla ka nii, et pühendumine küll valitakse, kuid emotsionaalset reaktsiooni ei kogeta. Kui mittevastavus on väike, tullakse toime kunstliku, välise motivatsiooni abil. See, kui palju subjekt on valmis pingutama, sõltub nii tema intellektuaalsetest otsustustest selle pühendumise tähtsuse kohta tema jaoks, pühendumisest ja tema tajumustest väärtuse kohta ning motivatsioonidest, mida need tekitavad või ei tekita. Ilma loomuliku motivatsiooniga on asi pikas perspektiivis raske, võib-olla isegi võimatu.
Paradigmaatilise väärtusreaktsiooni teine element, subjekti määramine, et see väärtus on talle relevantne, ei ole otsustus. Oletame, et subjektil, kellel juba on pühendumused, tuleb määrata, kas see pühendumus ikka on seda väärt, näiteks tuleb naisel otsustada, kas oma abikaasa maha jätta. Määrata tuleb muu hulgas seda, mille tegemiseks on varasemate pühendumuste valguses põhjend, ja see on tõesti otsustuse asi. Aga on veel midagi eelnevat, nimelt kas säilitada need varasemad pühendumused ja kas järgnevad põhjendid tuleb määrata nende valguses. Kui jätta kõrvale ebaharilikud juhtumid, mida Harry Frankfurt nimetab tahte paratamatusteks, on peaaegu alati üks võimalus oma pühendumised peatada või isegi üldse hüljata. Pühendumused ega miski muu ei sunni neid säilitama, kuigi enamasti on nende säilitamine loomulik. Ka siin on otsustusi: kohustuste kohta eeldatavate lubaduse valguses, ennustused pühendumuste säilitamise või hülgamise võimalike tagajärgede kohta jne. Ent see määramine ei koosne täielikult otsustustest. Kui subjekt otsustab, kas üks või teine pühendumus või väärtus on talle tähtis, siis tegu ei ole lihtsalt objektiivse ega psühholoogilise fakti kindlakstegemisega. Millised kalduvused tal ka poleks olnud või praegu poleks, on tal võimalus psühholoogilisele antusele vastu astuda ja valida midagi muud. Subjekt, kes on silmitsi paljude väärtustega, teeb endale tähtsaks ühed, mitte teised väärtused just pühendudes nende väärtustamisele. See ei ole ainult otsustus, vaid ainult tahteakt, vaid need kaks koos. Kui subjekt otsustab olemasolevat pühendumist jätkata, on see nii tahe kui ka otsustus. Neid valikuid toetab muidugi ka inerts: kui juba nii kaugele on jõutud, milleks siis peatuda? Aga mõnikord on peatumiseks põhjendeid. Masenduses võidakse mõelda: kui olen juba siin, milleks edasi minna? Ja tüdinuna võidakse mõelda: olen juba nii kaugel, aitab küll.
Pole siis ime, et sageli tuntakse, et armastus kätkeb tahte aktiivsust, mis läheb otsustusest kaugemale. Inimest armastades määratakse, et temaga seotud kaalutlused (väärtuslikud ja ligitõmbavad omadused, millele vastatakse hindava ja helde tähelepanuga, ning vajadused, huvid ja soovid, mida peetakse iseenda elus ja otsustes keskseks) on endale relevantsed niisugusel moel, nagu peaaegu ükski muu kaalutlus ei ole. Ja ükski otsustus ei saa subjektil käskida seda teha ega tea eest otsustada, millise inimese külgetõmmetel ja huvidel tema jaoks see roll on. Oleks aga viga võtta sellepärast omaks antiratsionalistlik armastuseteooria. Armastajal ei ole tõesti otsustavaid põhjendeid konkreetse armastatu valimiseks, vähemalt mitte ratsionaalset kohustust, ükskõik millised kaalutlused ka mängus oleks. Aga see ei tähenda, nagu inimese armastamine ei oleks reaktsioon tema loomusele ja omadustele. Ainult ebarealistlik pilt sellest, mida põhjend peab kätkema, nõuaks eitamist, et armastus on selles mõttes mõistuslik.
Kokkuvõte: pühendumused, tähtsus ja vastastikkus
Praktilise subjekti suhetel, nagu ka teistel tõsistel pühendumistel, on keskne roll tema tegemisel isikuks, kes ta on. Osalt määratleb teda aga ka see, kuidas ta oma pühendumusi, kavatsusi ja suhteid võtab, kui kerge on panna teda uuesti kaaluma, kui need viivad ettenägematute tagajärgede või kuludeni või kui ilmneb, et spontaanset motivatsiooni ei tekigi. Nagu Michael Bratman märgib, võib subjektil siin olla mitmesuguseid hoiakuid. Ühes äärmuses on inimene, kes kaalub oma eelnevad plaanid iga kord uuesti läbi, kui ta saab vähimatki uut infot. Siis ta hakkab otsast peale, ja kavandamisest on vähe kasu. Teises äärmuses on jäik kavandaja, kes peaaegu kunagi ümber ei mõtle, isegi kui ta saab tähtsat infot. Instrumentaalselt ratsionaalsel kavandajal on ümberkavandamise mehhanismid ja strateegiad, mis mõnikord takistavad ümbermõtlemist ajutise eelistusemuutuse tõttu. Kus sellel skaalal asetseb armastaja? Nähtavasti lähemal ülemäära jäigale kavandajale kui sellel, kes oma plaane alati tõsiselt uuesti kaalub. See ei tähenda, et armastaja ei võiks mitte kunagi oma pühendumuste üle järele mõelda: ilmselt pole tõsi, et armastusele pühendumusest ei võiks kunagi loobuda või seda mõttekalt ümber kaaluda. Aga kui armastust liiga tihti küsimärgi alla seada, siis vaevalt ta sellele vastu peab. (Igaüks, kes on olnud pikaajalises armastussuhtes, teab, et pühendumuse tõsine ümberkaalumine, eriti kui seda tehakse partneri ees avalikult, kaldub olema häiriv, kui mitte traumaatiline.) Et armastatut ei valita algselt neutraalselt ja ebaisikuliselt, pole armastatul kunagi kohustust püüda asuda sellisele vaatekohale, et oma pühendumust taaskinnitada. Ja ta ei pea ka Bratmani instrumentaalselt ratsionaalse kavandaja kombel pidama armastust mõne muu väärtuse (isegi mitte omaenda õnne) maksimeerimise ega mõne sõltumatu eesmärgi saavutamise vahendiks, vaid suhe armastatuga on ise üks tema tähtsamaid eesmärke. Armastamine ei ole praktiliste kaalutluste sisend, vaid annab praktilisele mõtlemisele kuju, määrates, mida pidada lubatavaks sisendiks ja mida pidada eduks. Armastatuid peetakse lõppeesmärkideks, ja Harry Frankfurti järgi on neid tähtis nii võtta just sellepärast, et inimesele on tähtis, et tal oleks lõppeesmärgid. Ta väidab, et lõppeesmärgid on tähtsad selle pärast, et tänu nendele on subjekti jaoks miski tähtis; ja on tähtis, et elus oleks miski tähtis, sest muidu oleks elu kibedalt puudulik, oldaks masendunud või surmani tüdinud ja ta poleks üldse tõeline agent, sest miski poleks tema jaoks põhjend. Elu, milles ei nähta põhjendit, oleks tõesti kurb. Ka autor leiab, et kuna armastus teeb asjad subjekti jaoks tähtsaks, annab see elule praktilise taustastruktuuri, millel asju saab põhjenditeks pidada.
Ratsionaalsus ilma promiskuiteedita: armastuse nägemisteooria kaitseks
Armastus ei ole täiesti mõistusevaba, põhjenditeta, ega ka lihtsalt mõistuse asi, vaid silmade avamine armastatule (ja pühendumus sellele avatusele), nõnda et hinnatakse tema omadusi ja samastutakse temaga kui subjektiga. Universaalsuse probleem, promiskuiteedi probleem ja väljavahetamise probleem ei tekita armastuse nägemisteooriale ületamatuid raskusi, sest Dante ei pea olema kõikehõlmavalt võrdlev ülevaataja, kes võrdleb Beatrice ihaldatavaid omadusi võimalikult erapooletult teiste naiste omadega. Kui ta Beatricet tõesti armastab, siis ta nagunii üldse näeb kedagi temast ilusamana. Ta võib küll teha otsustuse, et keegi on objektiivselt võttes ilus, ja see võib teda mingil määral motiveerida, kuid mitte sel erilisel moel nagu armastatu ilu. See, kellel on armastuse vaatekoht, muidugi teab, et kõik inimesed on väga olulises mõttes võrdsed. Ta teab seda umbes nii, nagu ta teab, et päike on tohutu suur, kuigi ta paistab rusikast väiksemana. Armastaja tunnistab, et tema armastus on õigustatav, kuid otsustades pühenduda just selle inimese väärtustele ei pea ta ebaisikulist või üldse neutraalset õigustust tähtsaks. Ta pühendus inimesele, kellel on tema silmis väärtuslikud omadused, kuid ta teadis väga hästi, et maailmas on teisigi nende omadustega inimesi ning peaaegu kindlasti neid, kellel on need omadused veel suuremal määral. Kõige tähtsam omadus on see, et armastatu on subjekt, kelle jaoks maailm on olemas. See on nii fundamentaalne, et seda peetakse enesestmõistetavaks. Aga otsustava tähtsusega on see, et armastamise õigustus ei ole mitte soosija, vaid võimaldaja. Soosijateks on konkreetsemad isiklikud omadused, mis armastaja pilgu jaoks armastatud teiste seast esile tõstavad. Need etendavad armastuse seletamises küll sisulisemat ja üksikasjalikumat osa, kuid ei näita, et ta peab teda armastama, ei muuda seda ratsionaalseks kohustuseks. Õigustamiseks on tarvis näidata, et põhjendid on piisavalt tugevad, st et väärtused, millele armastaja reageerib, on reaalsed, relevantsed ja piisavalt olemas. Pole aga tarvis näidata, et tema armastatud armastamine on kõigile kohustuslik.
Omaduste armastamine või isikute armastamine?
Armastuse nägemisteooria järgi konstitueerib armastuse suuresti positiivne hindav reaktsioon inimesele tema väärtuslike või ligitõmbavate omaduste tõttu.
Aga miks arvata, et inimese väärtustamise ja tema omaduste armastamise vahel on nii sügav pinge? Küsimus pole mitte selles, kas siin võib konflikt olla, vaid selles, kas peab olema. Inimest võidakse tõesti väärtustada valede omaduste pärast, mis ei ole inimese identiteedi seisukohast olemuslikud ega fundamentaalsed, nii et armastus ei keskendugi isikule. Märk sellest, et nii on juhtunud, on armastaja valmidus aktsepteerida armastatu asendamisega teise sobivate omadustega inimestega, keda ta peaks sama heaks. Christopher Grau toob tõsielulise näite koera Missy omanikest, kes pärast lemmiku surma kulutasid suure summa, et saada tema klooni. Grau kujutleb, kuidas Missy heidab ette, et armastatud pole mitte teda, vaid tema omadusi. Teda kui indiviidi pole hinnatud, teda on koheldud nagu praeahju. Asi pole mitte selles, et väärtustati tema omadusi, vaid selles, et väärtustati ainult tema omadusi, mitte teda ennast: tema koopia oleks sama hea, aga armastuse puhul nii ei ole. Omaduste väärtustamine iseenesest ei ole laiduväärne. Viga peab olema kas selles, et väärtustati vale laadi omadusi, et omadusi väärtustati ainult instrumentaalselt või et armastaja leppis liiga kergesti asendusega.