cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Nikomachose eetika
Tõlge
küll mõeldakse [sõnaga] αὐτοέκαστον ['iga [asi] ise'], kui nii inimeses endas [αὐτοανθρώπῳ]
1096b1
kui ka inimeses on üks ja seesama inimese logos. Selles, et [see on] inimene, need ju ei erine; ja kui nii, siis ka mitte selles, et [see on] hea. Aga [asi] ei ole ju sellepärast rohkem hea, et ta on igavene, sest pikaajaline [asi] ei ole valgem kui
1096b5
ühe päeva kestev. Usutavam tundub see, mida [hüve] kohta ütlevad pütaagorlased, kes paigutavad hüvede tabelisse ühe; paistab, et neid järgis ka Speusippos.
Aga olgu selle kohta teine arutlus; öeldule võidakse vastu väita, et nende arutlused ei käinud mitte igasuguse hüve kohta,
1096b10 vaid [hüvedeks] ühe eidose järgi nimetasid nad neid, mille poole püüeldakse ja mida hinnatakse nende endi pärast, poieetilisi hüvesid aga, mis neid kas hoiavad või vastupidist ära hoiavad, sellepärast ka nimetatakse teistmoodi. Niisiis on selge, et heaks nimetatakse kaheti, [ühtesid] nende endi pärast ja teisi nende pärast. Eristades
1096b15 niisiis kasulikest neid, mis on nende endi pärast, vaatame, kas [viimaseid] nimetatakse [hüvedeks] ühe idee järgi. Missuguseid [asju] arvata [hüvedeks] nende endi pärast? Kas niisuguseid, mille poole püüeldakse ka siis, kui need on eraldi, nagu näiteks arusaamine ja nägemine ning mõned naudingud ja aud? Sest isegi kui me püüdleme nende poole millegi muu pärast, arvataks need ikkagi headeks nende endi pärast. Või mitte midagi
1096b20
muud peale idee? Eidos oleks siis asjatu. Aga kui need [teised asjad] on [head] nende endi pärast, siis peab Hüve logos ilmnema kõigis neis samana, nii nagu valgesuse logos lumes ja valges tinas. Aga au, praktilise tarkuse ja naudingu kui hüvede logosed on erinevad ja erisugused.
1096b25 Niisiis ei ole mingit ühist hüve ühe idee järgi.
Aga kuidas siis [asju] [heaks] nimetatakse? Need ei näe ju välja nagu juhuslikult ühenimelised. Kas siis sellepärast, et need [pärinevad] ühest [hüvest], või sellepärast, et need kõik aitavad kaasa ühele [hüvele], või pigem analoogia järgi? Sest nii nagu kehas [on hüve] nägemine, on hinges [hüve] aru, ja muu muus.
Aga võib-olla tuleb see praegu kõrvale jätta, sest selle üksikasjad oleksid kohasemad teises filosoofias. Sama lugu on ka idee puhul; sest isegi kui on mingi üks [kategooriatele] ühiselt [τὸ κοινῇ] preditseeritav hüve või mingi eraldi ise iseeneses [καθ᾽ αὑτό] [olev] [hüve], on selge, et see ei saa olla tegutsemisega saavutatav [πρακτὸν] ega inimesele kättesaadav; aga me otsime midagi niisugust.
1096b35
Võib-olla keegi arvab, et seda on parem tunda
1097a1
kättesaadavate ja tegutsemisega saavutatavate hüvede jaoks, sest kui meil on niisugune näidis, siis me teame paremini ka hüvesid meie jaoks, ja kui me neid teame, siis me saavutame need. [Sellel] arutlusel on küll mingi usutavus, aga paistab, et ta räägib teadustele vastu:
1097a5
sest kõigil [neil] on eesmärgiks mingi hüve ja [need] püüavad [sellest] puudujäävat tasa teha, [kuid] jätavad kõrvale selle [eraldi hüve] tunnetamise. Pealegi, pole tõenäoline [εὔλογον], et nii suur abi oleks kõigile käsitöölistele teadmata ja nad ei otsiks seda. Raske on ka taibata, mis kasu on kangrul või puusepal oma kunsti jaoks sellest, et ta teab selle hüve ennast,
1097a10 või kuidas see, kes on vaadanud ideed ennast, on parem arst või väejuht. Tundub ju, et arst ei mõtle mitte niivõrd tervisele kui inimese [tervisele], pigem aga võib-olla selle [inimese tervisele], sest ta arstib igaühte. Ja sellest olgu niisuguste asjade kohta küllalt.
Lahutatud hüve uurimise paremus ja vastumeelsus
Lahutatud hüve, milles platonistide väitel seisneb inimeste õnn, nimetati üldiseks hüveks. Kõiki asju nimetatakse heaks selles osalemise poolest. Võib-olla on parem põhjalikult uurida selle üldise hüve olemasolu üle ja uurida, mis on selle loomus, kui arutada ülalmainitud hüvesid. Hüve uurimine on filosoofilisem ja kuulub sobivamalt tõelise hüve arutamise juurde kui iseeneses võetud arvamused. Kui aga neid võtta ülalmainitud kavatsuse järgi uurida arvamusi, tundub see meie kavaga paremini kooskõlas olevat. Siin ta ütleb "võib-olla", väljendades kahtlust. Seda ta uurib vastumeelselt, sest selle arvamuse tõid sisse tema sõbrad platonistid. Aristoteles oli ise Platoni õpilane ning selle arvamuse tagasilükkamine tähendaks õpetaja kahjustamist. Ta tõstatab selle küsimuse siin, mitte teistes töödes, kus ta samuti lükkab Platoni arvamuse tagasi, sest sõbra arvamuse tagasilükkamine ei ole tõe vastu, tõde aga on spekulatiivsete teaduste põhiobjekt. Küll aga on see heade kommete vastu, mida selles raamatus arutatakse. See kaalutlus ei heiduta teda. Tundub parem, st auväärsem ja kombekohasem ning isegi kohustuslik, et inimene ei kõhkleks tõe nimel oma sõpradele vastu seismast. See on heade kommete jaoks nii vajalik, et muidu voorus ei säili. Kui inimene ei eelista tõde sõpradele, teeb ta väära otsustuse ja annab valetunnistust nende kaitseks. See on vooruse vastane. Mõistus kirjutab ette, et kõik eelistaksid tõde sõpradele; eriti puudutab see filosoofe, kelle kutsumus on uurida tarkust, mis on tõe teadmine. Seda, et tõde tuleb eelistada sõpradele, tõestab ta nii. Suurem sõber on see, kellele me võlgneme suurema arvestamise. Kuigi me peaksime olema nii tõe kui ka kaasinimeste sõbrad, peaksime armastama pigem tõde, sest kaasinimest peaksime armastama tõe ja vooruse pärast (8. raamat). Tõde on parim sõber, keda tuleb austada. Tõde on jumalik asi, sest see leidub esmaselt ja peamiselt Jumalas. Ta järeldab sellepärast, et on vooruslik austada tõde rohkem kui sõpru. Peripateetik Andronikos ütleb, et vagadus teeb inimesed Jumala asjadele ustavaks ja kuulekaks. Ka Platon, kes lükkab tagasi oma õpetaja Sokratese arvamuse, ütleb, et tõest tuleks hoolida rohkem kui millestki muust. Mujal ütleb ta, et kuigi Sokrates on tema sõber, kuid tõde on suurem sõber. Ta ütleb ka, et Sokratese vaadetest tuleb hoolida, aga tõest rohkem.
Lahutatud hüve loomus on sama mis igal hüvel
Aristoteles näitas juba, et ei ole kõigi hüvede ühist ideed. Et aga platonistid ei nimeta lahutatud hüve mitte ainult hüve vormiks, vaid ka absoluutseks hüveks, tahab ta siin uurida, kas seda nimetatakse kohaselt selle nimega. Ta näitab esiteks, et lahutatud hüve ei nimetata kohaselt absoluutseks hüveks. Teiseks ta näitab, et lahutatud hüve postuleerimine absoluutseks on vastuolus ütlusega, et see on kõigi hüvede ühine idee. Esimese puhul ta näitab, et lahutatud hüve ei nimetata kohaselt absoluutseks hüveks (hüveks iseenesest). Teiseks ta välistab ühe vastuväite, kolmandaks ta võrdleb seda õpetust Pythagorase vaatega. Esimese puhul tuleb arvestada, et lahutatud hüve, kõigi hüvede põhjus, tuleks paigutada kõrgemale headuse astmele kui head asjad meie ümber, sest lahutatud hüve on kõige viimne eesmärk. Paistab aga, et selle õpetuse järgi ei ole see kõrgem headuse aste kui teised astmed. See on näha sellest, et platonistid nimetasid iga lahutatud asja absoluutseks ehk iseeneses olevaks, nagu inimeseks iseeneses ja isegi hobuseks iseeneses. On selge, et üks ja seesama loomus kuulub inimesele, kes elab meie seas, ja inimesele iseeneses, ideaalsele inimesele. Seda ta tõestab tõigaga, et ideaalne inimene ja mateeriasse rüütatud inimene ei ole inimesena erinevad, küll aga erinevad mõnes muus suhtes, näiteks sellel üksikul inimesel on mateeria. Eluka ja inimese mõiste ei erine loomsuse poolest, vaid inimese mõistusliku printsiibi poolest, mis tal on lisaks loomsusele. Nõndasamuti paistab, et ideaalne inimene ei erine sellest üksikust inimesest inimese loomuse poolest, vaid selle poolest, et sel üksikul inimesel on peale selle, et ta on inimene, ka mateeria. Samal põhjusel ei ole hüve, mida nimetatakse absoluutseks, hüve, mis erineks loomuse poolest sellest üksikust hüvest, kuigi erinevus on mingis teises suhtes.
Igavese hüve loomus on sama mis mööduval hüvel
Keegi võib öelda, et hüve iseeneses on parem, sest ta on igavene, siinsed hüved aga on mööduvad. Tõepoolest, kauem kestev asi tundub parem ja soovitavam. Et seda välistada, märgib ta, et see, et hüve iseeneses on igavene, ei tähenda, et ta on parem. Igavene erineb mitteigavesest kestuse poolest, ja kestuse erinevus on väljaspool liigi loomust, sest ühe päeva kestev elu ja kestev elu ei erine elu logose poolest, vaid ainult kestuse poolest. Kui hüve võtta liigina, siis selle kestus on väljaspool hüve loomust. Pikem kestus ei tee elu paremaks. Kui mitte arvata platonistide kombel, et on üks hüve liik või idee, vaid hüve, nagu olemist, preditseeritakse igas soos, siis kestus ise on aja hüve. See lisaks midagi headusele. Sellepärast kestev oleks parem. Aga seda ei saa öelda, kui hüve on liik iseenesest.
Pütaagorlaste seletus
Ta võrdleb seda arvamust pütaagorlaste arvamusega. Platonistide järgi ühe ja hüve loomus on sama, sellepärast nad samastasid ühte iseeneses ja hüve iseeneses. Sellepärast nad olid sunnitud postuleerima ühte esimest hüve. Pütaagorlased aga panid ühe hüvede nimekirja, kuhu nad paigutasid: valguse (vastandlik pahe: pimedus), ühtsuse (paljus), teadmise (arvamus), paigalseisu (liikumine), sirge (kõver), meessoo (naissugu), parema (vasak), piiritletu (piiramatu), võrdse (ebavõrdne), ruudu (ristkülik). Ta ütleb, et selles punktis andsid pütaagorlased tõenäolisema seletuse kui platonistid, sest pütaagorlased ei olnud sunnitud pidama hüveks ühte loomust. Isegi Speusippos, kes oli Platoni õepoeg ja tema järglane Akadeemias, ei järginud selles punktis Platonit, vaid Pythagorast. Ta lisab, et asja arutatakse edasi "Metafüüsikas" (I 5, 986a13–b9).
Lahutatud hüve ei ole absoluutne hüve
Väide, et lahutatud hüve on absoluutne hüve või hüve iseeneses, on vastuolus platonistide vaatega, on olemas üksainus kõikide hüvede vorm. Aristoteles näitab kõigepealt, et absoluutne hüve ei saa olla kõikidele hüvedele ühine idee, seejärel, et ei saa olla kõikidele hüveks iseeneses nimetatavatele asjadele ühist ideed. Paistab, et platonistid eristavad hüvesid, mille poole püüeldakse ning mida valitakse ja soovitakse nende endi pärast, neid, mis on head esimeste pärast, ja neid, mis on head sellepärast, et nad hoiavad ära vastandliku pahe. Nii et hüve preditseeritakse kaheti. Esmased hüved on head iseeneses ja nende poole püüeldakse nende endi pärast. Nii hüve tekitavaid ja säilitavaid kui ka vastandlikku pahet piiravaid hüvesid nimetatakse headeks iseeneses heade asjade suhtes. Sellepärast on ilmne, et absoluutse hüve logos ei sobi kõigile hüvedele. Edasi näitab Aristoteles, et absoluutse hüve idee ei saa kuuluda kõigile hüvedele iseeneses. Asju, mis tekitavad või hoiavad hüvesid iseeneses või piiravad vastandeid, nimetatakse heaks sellepärast, et nad on kasulikud, ja absoluutse hüve loomus ei kuulu pelgalt kasulikule. Lahutame neist kasulikest asjadest asjad, mis on iseenesest head, ja vaatame, kas neid saab nimetada heaks ühe vormi järgi, mida nimetatakse absoluutseks hüveks. Mis liiki asju tuleb pidada heaks iseeneses? Kas absoluutseks tuleb nimetada mis tahes hüvesid, mille poole püüeldake nende endi pärast, nagu näiteks nägemine ning teatud liiki nauding ja aud? Nende poole püüeldakse küll mõnikord millegi muu pärast, milleks nad on kasulikud, aga nad on niigi head ja iseeneses soovitavad. Kas on mõni muu absoluutne hüve peale idee enese? Aristoteles jõuab järeldusele, et kui miski muu peale idee ei oleks hüve iseeneses, siis idee oleks eeskuju, mis on kasutu, sest ta ei oleks millelegi eeskujuks. Kui kõik eelmainitud asjad oleks head iseeneses, saades osa ideest, mis on ise hea, siis kõigis neis peaks esinema seesama headuse loomus, nii nagu lumes ja valges tinas on seesama valgesuse loomus, sest nad saavad osa ühest vormist. Aga ilmselt see ei ole tõsi. Au, elutarkus ja nauding on erineva loomusega, st au kui au loomus erineb elutarkuse kui elutarkuse loomusest. Pealegi, au kui hüve loomus erineb elutarkuse kui hüve loomusest. Sellepärast ei ole ühte headuse loomust kõigis heades asjades ja kõik nad ei ole soovitavad sama aspekti all. Nii et see, mida nimetatakse absoluutseks hüveks, ei ole midagi ühist kui kõigile hüvedele ühine üks idee.
Kuidas siis asju heaks nimetatakse?
Eri logoste järgi preditseeritakse esimesel viisil tähenduste järgi, mis on ilma suhteta mingi ühe asjaga. Need on puhtalt ekvivooksed, sest juhtumisi kasutab sama sõna üks inimene ühe asja kohta ning siis keegi teine täiesti teistsuguse asja kohta, nagu on ilmne, kui eri inimestel on sama nimi. Teisel viisil kasutatakse ühte sõna mitme asja kohta, mille tähendused ei ole täiesti erinevad, vaid millel on mingi sarnasus. Mõnikord need viitavad ühele printsiibile, näiteks mingit asja nimetatakse sõjaliseks kas sellepärast, et ta on sõjamehe relv, või sellepärast, et ta on sõjamehe rõivas, või sellepärast, et ta on sõjamehe liiklusvahend. Mõnikord need viitavad ühele eesmärgile: rohtu nimetatakse tervislikuks, sest ta tekitab tervist, toitu nimetatakse tervislikuks, sest ta säilitab tervist, ja kust nimetatakse tervislikuks, sest ta on tervise märk. Mõnikord on need erinevas proportsioonis sama subjektiga, nii nagu kvaliteeti nimetatakse olevaks sellepärast, et ta on iseeneses oleva (substantsi) dispositsioon, kvantiteeti sellepärast, et ta on substantsi mõõt, ja nii edasi. Või on üks proportsioon erinevate subjektidega, näiteks nägemisel on kehaga sama proportsioon nagu arul hingega. Nii et nii nagu nägemine on kehalise elundi vägi, on aru hinge vägi keha osaluseta. Head preditseeritakse paljude asjade kohta mitte täiesti erinevate tähendustega nagu täiesti ekvivooksete asjade korral, vaid analoogia ehk sama proportsiooni järgi, kuivõrd kõik hüved olenevad headuse esmaprintsiibist, olles järjestatud ühe eesmärgi poole. Aristoteles ei pidanud lahutatud hüve mitte kõigi hüvede ideeks ja logoseks, vaid nende printsiibiks ja eesmärgiks. Kõiki asju nimetatakse heaks analoogia ehk sama proportsiooni järgi, nii nagu nägemine on keha hüve ja aru on hinge hüve. Aristoteles eelistab seda kolmandat viisi, sest seda mõistetakse asjades inhereeriva headuse järgi, esimesed kaks viisi aga omistatakse lahutatud headusele, mille järgi asja nii õigesti ei nimetata.
Lahutatud hüvest ei ole kasu
Isegi kui ühine hüve idee oleks olemas, ei peaks õnne poole püüdlema selle idee järgi.
See, kuidas preditseerida hüve ühe või teise logose järgi, tuleb nüüd kõrvale jätta, sest selle täpsem uurimine kuulub metafüüsikasse. Ka hüve idee vaatlemine ei kuulu siia. Tõepoolest, kui oleks üks hüve, mida kõige kohta univookselt preditseeritakse, või isegi kui oleks olemas lahutatud hüve iseeneses, siis see ilmselt ei oleks asi, mida inimene tekitab või omab, kuid me otsime just niisugust asja. Me otsime õnne, mis on inimese tegude eesmärk. Aga inimese õnn on kas miski, mida ta teeb, või midagi välist. See saab olla inimese eesmärk, sest seda kas tekitatakse, nii nagu maja on ehitamise eesmärk, või seda omatakse nagu asja, mida kasutatakse. On aga selge, et lahutatud hüve ei saa olla inimese tegevus ega inimese tekitatu. See ei tundu ka olevat midagi, mida inimene omaks, nii nagu ta omab asju, mida ta selles elus kasutab. Nii et ühine ehk lahutatud hüve ei ole see hüve, mida me uurime.
Võidakse aga öelda, et lahutatud hüve on siiski igasuguse tekitava ja omatava hüve eeskuju. Kes tahab koopiatest aru saada, peab tundma eeskuju. Siis tuleb välja, et tekitatavate ja omatavate hüvede pärast tuleb tunda lahutatud hüve. Asi on selles, et kui lahutatud hüve on eeskujuks, siis meil on võimalik paremini tunda ning järelikult paremini omandada asju, mis on meile head, nii nagu kunstnik, kes vaatab eeskuju, oskab paremini sarnast pilti maalida. Aga esiteks, see argument pole kooskõlas sellega, mida me täheldame teiste teaduste puhul. Kõik teadused ja kunstid püüdlevad mingi hüve poole, ning eesmärgi saavutamiseks kasutab igaüks neist endale vajalikku. Ent ükski neist ei kasuta selle lahutatud hüve teadmist. Kui sellest neile midagi kasu oleks, poleks see mõistlik. Järelikult pole lahutatud hüve teadmisest tekitatavale ja omatavatele hüvedele kasu. Teiseks, lahutatud hüvest ei ole kasu ei teaduste ja kunstide harrastamisele, sest tema tundmine ei aita kudumisele ega puusepatööle kaasa, ega nende omandamisele. Hüve lahutatud idee uurimine ei tee kedagi paremaks arstiks ega paremaks sõjameheks. Asi on selles, et eeskuju peab olema vastavuses tehtava tööga. Aga kunst ei tekita ühist ega abstraktset hüve, vaid konkreetset ja üksikut hüve. Arst ei pea silmas abstraktset hüve, vaid konkreetset hüve, selle inimese tervist. Ta ei anna rohtu inimkonnale üldiselt, vaid sellelr inimesele. Nii et üldise ja lahutatud hüve teadmisest pole kasu ei teaduste omandamiseks ega nende harrastamiseks.
Tõlge
1097a15
Aga tuleme tagasi otsitava hüve juurde: mis see võiks olla? See paistab ju olevat eri tegevuste ja kunstide puhul erinev: see on ju erinev arstikunsti puhul ja väejuhikunsti puhul ja samamoodi ülejäänute puhul. Mis on siis iga [kunsti] puhul hüve? See, mille pärast kõike muud tehakse? See on arstikunsti puhul tervis, väejuhikunsti puhul
1097a20
võit, majaehituskunsti puhul maja, muu puhul muu, ja iga tegevuse ja valimise puhul eesmärk, sest selle pärast tehakse kõike muud. Nii et kui miski on kõigi tegude eesmärk, siis see ongi hüve, mida saab teha, ja kui neid on mitu, siis need.
Nõnda on arutlus samasse kohta välja jõudnud; seda
1097a25
tuleb nüüd katsuda veel selgemaks teha. Et eesmärke paistab olevat rohkem, siis me valime mõne nendest muu pärast, nagu näiteks rikkuse, aulose ja üldse riistad, siis on selge, et kõik eesmärgid ei ole lõplikud, aga parim eesmärk paistab olevat midagi lõplikku. Nii et kui on mingi üks ja ainus lõplik eesmärk, siis see ongi otsitav,
1097a30
kui aga rohkem, siis kõige täielikum neist. Ja täielikumaks me nimetame seda, mis on püüdlemisväärne selle enese pärast, sellest, mis on püüdlemisväärne millegi muu pärast, ja seda, mis ei ole kunagi valimisväärne millegi muu pärast, sellest, mis on valimisväärne selle enda pärast ja millegi muu pärast, ja lihtsalt täielikuks seda, mis on alati valimisväärne selle enda pärast ja mitte kunagi millegi muu pärast. Niisuguseks aga peetakse kõige rohkem õnne. 1097b1
Seda me ju valime alati selle enda pärast ja mitte kunagi millegi muu pärast, aga au ja naudingut ja aru ja kõiki voorusi me valime nii nende endi pärast (sest me valiksime kõiki neid ka siis, kui neist mitte midagi ei tuleneks) kui ka õnne pärast,
1097b5
eeldades, et need teevad meie elu õnnelikuks. Õnne aga ei vali keegi nende pärast ega üldse millegi muu pärast. Paistab aga, et see tuleb välja ka eneseküllasusest, sest täielikku hüve peetakse eneseküllaseks. Aga me ei nimeta eneseküllaseks mitte seda, kes on omaette ja elab üksildast elu, vaid seda, kellel on ka vanemad
1097b10
1097b15
teeb elu valimisväärseks ja niisuguseks, et midagi pole puudu; niisuguseks me peame aga õnne, ja peale selle kõige valimisväärsemaks, mitte lihtsalt üheks teiste seas [συναριθμουμένην]: kui ta oleks üks teiste seast, siis oleks selge, et kõige väiksemagi hüve lisamine teeks ta valimisväärsemaks, sest hüvede lisandumine suurendab hüve, suurem hüve on aga alati valimisväärsem.
1097b20 Paistab seega, et õnn on midagi täielikku ja eneseküllast, olles tehtava eesmärk.
Aga võib-olla õnne nimetamine parimaks paistab millegi niigi selgena [ὁμολογούμενόν] ning tahetakse, et öeldaks selgemalt, mis see ikkagi on. Võib-olla see saavutatakse siis, kui taibatakse, mis on inimese [iseloomulik] toiming [ἔργον].
1097b25
Sest nii nagu aulosemängija ja kujuri ja igasuguse käsitöölise puhul ning üldse nende puhul, kellel on mingi toiming ja tegu, peetakse Hüve ja hästi olemist kätkevat tema [iseloomulikus] toimingus, on oletatavasti ka inimese puhul, kui tal üldse on [iseloomulik] toiming. Kas siis puusepal ja nahaõmblejal on mingid [iseloomulikud] toimingud ja tegevused, aga inimesel
1098a1
Seega tuleb kõrvale jätta toitumis- ja kasvamiselu. Edasi tuleks tajumiselu, ja ka see paistab olevat ühine nii hobusega, veisega kui iga loomaga. Jääb üle logose omaja mingi teoline elu; osalt on tal logos kui logosele kuuletujal, osalt aga kui
1098a5
logose omajal ja sellega mõtlejal. Et aga ka seda [teolist elu] öeldakse kaheti, tuleb seda võtta toimimise [ἐνέργειαν], [, mitte tulemuse] järgi, sest tundub, et nii öeldakse ["elu"] kohasemalt. Kui nüüd inimese [iseloomulik] toiming on hinge toimimine logose järgi või mitte ilma logoseta, ja me ütleme, et kellegi toiming ja suurepärase kellegi toiming on sama liiki, nagu näiteks kitaramängija ja suurepärase
1098a10 kitaramängija toiming ja samamoodi absoluutselt igal juhtumil. Et suurepärasus vooruse poolest lisandub [iseloomulikule] toimingule (sest kitaramängija [iseloomulik] toiming on kitaramängimine, suurepärase kitaramängija [iseloomulik] toiming aga kitara hästi mängimine), siis kui see on nõnda ja me võtame inimese [iseloomulikuks] toiminguks mingi elu, nimelt hinge toimimise ja teod logose järgi, suurepärase mehe [iseloomulikuks toiminguks] aga selle [tegemise] hästi
1098a15
ja kaunilt, ja igaüht neist hästi [tehtuks], kui see viiakse lõpule sobiva vooruse järgi, siis kui see on nõnda, siis osutub inimesele omane [ἀνθρώπινον] hüve hinge toimimiseks vooruse järgi, ja kui voorusi on mitu, siis kõige parema ja kõige täielikuma vooruse järgi.
Peale selle täielikus elus. Sest üks pääsuke ei tee kevadet, ega üks päev; nõnda ei tee õndsaks ja õnnelikuks
1098a20
üks päev ega lühike aeg.
1098a25
kunstide edusammud, sest igaüks võib puuduoleva lisada. Ja tuleb meenutada eelpool öeldut ja mitte otsida kõiges ühesugust täpsust, vaid igas asjas vastavalt uurimisainele ja niivõrd kui uurimiskäigule kohane. Puusepp ja geomeeter uurivad [ἐπιζητοῦσι] täisnurka erinevalt:
1098a30 esimene niivõrd, kui see on tööks [ἔργον] vajalik, teine aga uurib, mis see on või missugune see on, sest ta tahab näha tõde. Samamoodi tuleb teha ka kõigil teistel juhtudel, et kõrvalised asjad ei jätaks varju ülesandeid [ἔργων].
1098b1
Ka põhjust ei tule otsida kõikidel juhtudel ühtemoodi, vaid mõnel juhul piisab, kui näidata hästi [καλῶς], "et", nagu näiteks esmaalgete puhul: "et" ongi esmane ja alge. Mõnda algetest nähakse induktsiooni teel, mõnda taju abil, mõnda mingi harjumise teel ja teisi teistmoodi. Tuleb püüda läheneda
1098b5
igaühele neist vastavalt selle loomusele ja püüda hoolega neid võimalikult õigesti [καλῶς] määratleda, sest järgneva jaoks on need suure kaaluga. Arvatakse ju, et esmaalge on üle poole tervikust ning toob selgust paljusse uuritavast.
Kommentaar
Hüve on eri toimingutes ja kunstides erinev. Asjana, mida otsitakse igas tegevuses, on hüve eesmärk, mille pärast teisi asju tehakse: tervis arstikunstis, võit sõjas, hoone arhitektuuris jne. Igas tegevuses ja valimises on eesmärk, tegija teeb kõike selle pärast. Nii et kui on kõige tehtava eesmärk, siis see on silmaspeetav hüve. Kui eesmärke on mitu, on hüvesid mitu, ja siis läheb arutlus ülima hüve juurde. Viimse eesmärgi esimene tingimus on see, et ta oleks täiuslik eesmärk. Ilmselt on palju eesmärke, mida valitakse millegi muu pärast, nii et kõik eesmärgid pole täiuslikud. Viimne eesmärk aga paistab olevat täiuslik. Kui selliseid on ainult üks, siis see ongi otsitav. Kui on mitu hüve, siis see on kõige täiuslikum neist. Asja, mida soovitatakse selle enda pärast, nimetatakse täiuslikumaks kui asja, mida soovitatakse millegi muu pärast. See, mida kunagi ei soovita millegi muu pärast, on täiuslikum kui asjad, mida soovitakse nende endi pärast ja millegi muu pärast. Kui asi on lihtsalt täiuslik, siis ta on alati soovitav tema enda pärast ja mitte kunagi millegi muu pärast. Eriti õnn tundub niisugune. Au, naudingut, teadmist ja voorusi me valime küll nende endi pärast, sest me valiksime igaüht neist, kui ka neist mingit kasu poleks. Kuid me valime neid ka õnne pärast, õnne aga ei valita nende ega millegi muu pärast. Viimse eesmärgi teine tingimus on eneseküllasus. Täiuslik hüve on nähtavasti eneseküllane. Eneseküllaseks nimetatakse seda, mis omaette võetuna teeb elu soovitavaks ja niisuguseks, et midagi ei puudu. Pealegi, õnn on ilma igasuguse lisanduseta kõige soovitavam asi. Eri tegevuste ja kunstide puhul on taotletav hüve erinev. Hüve on see, mille pärast kõiki teisi asju tehakse. Seda hüve nimetatakse eesmärgiks. Kui on eesmärk, mille poole kõik kunstide saadused on suunatud, siis on see lihtsalt hüve, mida kõik toimingud silmas peavad. Mõistus peab paljude hüvede tagant otsima ühte. Inimloomuse ühtsuse tõttu peab inimesel kui inimesel olema üks viimne eesmärk, nii nagu arstil kui arstil on arstikunsti ühtsuse tõttu üks eesmärk. Inimese viimset eesmärki nimetatakse õnneks. See peab olema täiuslik asi ja eneseküllane asi. Viimne eesmärk on soovi loomuliku kalduvuse viimne termin. Selleks on tarvis esiteks, et asjal oleks aktuaalselt liik. Näiteks tule tekkimine ei lõpe vormi dispositsiooniga, vaid vormi endaga. Asi, millel on vorm, on täiuslik, aga asi, millel on ainult vormi dispositsioon, ei ole täiuslik. Asi, mis on viimne eesmärk, peab olema täiuslik hüve. Teiseks, loomuliku kalduvuse termin peab olema terviklik.
Tõlge
Esmaalget ei tule vaadelda mitte ainult lähtudes arutluse järeldusest
1098b10
ja eeldustest, vaid ka lähtudes sellest, mida tema kohta öeldakse, sest tõega on kõik tõsiasjad kooskõlas, valega aga läheb tõde varsti ebakõlla. Hüved on jaotatud kolmeks – räägitakse välistest, hingelistest ja kehalistest [hüvedest], hingelisi me nimetame kõige õigemas mõttes hüvedeks ja
1098b15
1098b20
mitte väliseks hüveks. [Meie] arutlusega on kooskõlas ka see, et õnnelik elab hästi ja tegutseb hästi, sest me enam-vähem ütlemegi, et [õnn on] mingi hea elu ja hea tegutsemine. Ja paistab, et kõik see, mida inimesed õnnest otsivad, on meie jutus sees: mõned peavad õnne vooruseks, mõned elutarkuseks, mõned mingisuguseks tarkuseks,
1098b25
mõnede meelest on [õnn] kõik see või midagi sellest koos naudinguga või mitte ilma naudinguta. Mõned lisavad ka välise õitsengu. Neist vaadetest on mõned levinud ja vanad, mõned on ainult vähestel ja auväärsetel meestel; kummalgi juhul pole tõenäoline, et täielikult eksitakse, vaid et neil on mõnes asjas või isegi enamikus asjades õigus.
1098b30
Nendega, kelle meelest [õnn on] voorus või mingi voorus, on [meie] arutlus kooskõlas, sest [õnn] on toimimine vooruse järgi. On võib-olla siiski mitte väike vahe, kas eeldada, et parim seisneb omamises või kasutamises, seisundis [ἕξει] või toimimises. Sest seisund võib olemas olla ilma häid tagajärgi andmata,
1099a1
nagu näiteks magajal või muidu olesklejal, toimimine aga mitte, sest toimija tahes-tahtmata tegutseb, ja tegutseb hästi. Nii nagu olümpiamängudel ei pärjata mitte kõige ilusamaid ja kõige tugevamaid, vaid
1099a5
neid, kes võistlevad (sest võitjad tulevad nende seast), saavutavad ka elus kauni ja hea need, kes tegutsevad õigesti.
Nende elu on ka iseenesest nauditav. Sest nautimine on hingeline, ja igaühele on nauditav see, mille armastajaks teda nimetatakse, nagu näiteks hobune hobusearmastajale, vaatemäng vaatemänguarmastajale;
1099a10
samamoodi [on] õiglased [teod nauditavad] õiglusearmastajale ja üldse voorusekohased [teod] voorusearmastajale. Paljude jaoks nauditavad [asjad] käivad üksteisele vastu, sest need ei ole loomu poolest nauditavad, iluarmastajatele aga on nauditav see, mis on loomu poolest nauditav; niisugused on aga voorusekohased teod, nii et need on nauditavad nii nendele kui ka
1099a15 iseenesest. Nende elu ei vaja lisaks naudingut nagu mingit amuletti, vaid sel on nauding iseendas. Sest lisaks öeldule, mitte keegi ei ole hea, kui ta ei tee kauneid tegusid rõõmuga; sest mitte keegi ei nimetaks õiglaseks seda, kes ei tee õiglasi tegusid rõõmuga, ega heldeks seda,
1099a20 kes ei tee heldeid tegusid rõõmuga; samamoodi ka teiste [vooruste] puhul. Ja kui see on nõnda, siis on vooruslikud teod iseenesest nauditavad. Aga ka head ja ka kaunid, ja mõlemat ülimalt, kui õigesti otsustab nende üle suurepärane inimene; ja ta otsustab nii, nagu me ütlesime. Kõige parem ja kõige kaunim ja kõige nauditavam on
1099a25
niisiis õnn, ja Delose raidkirja järgi ei ole need lahutatavad: "kõige kaunim on kõige õiglasem, ja kõige parem on olla terve; kõige nauditavam on saada osaks seda, mida ihaldatakse." Sest parimatel toimimistel on olemas kõik see; ja me ütleme, et
1099a30
õnn on need või üks neist, kõige parem. Aga ikkagi paistab, et lisaks on [õnneks] tarvis ka väliseid hüvesid, nagu ütlesime; sest on võimatu või mitte kerge teha kauneid tegusid ilma abivahenditeta. Sest paljusid asju tehakse
1099b1
just nagu tööriistadega, sõprade ja rikkuse ja võimu abiga; ja mõnede [hüvede] puudumine rikub õndsuse, need on näiteks hea päritolu, lasteõnn, ilu; sest vaevalt on õnnelik see, kellel on väga inetu välimus või kes on madala päritoluga või üksik või lastetu,
1099b5 ja võib-olla veel vähem, kui tal on lapsed või sõbrad, kes on väga halvad või on küll head, aga surnud. Nii et nagu öeldud, paistab, et on lisaks tarvis ka niisuguseid soodsaid asjaolusid [εὐημερίας]; sellepärast samastavadki [τάττουσιν] mõned õnne hea õnnega, teised jälle voorusega.
Siit tekib nüüd küsimus, kas [õnnelikuks] õpitakse või harjutakse või ka
1099b10
treenitakse kuidagi teisiti, või jõutakse [õnneni] mingi jumaliku saatuse läbi või ka juhuse läbi. Kui on üldse miski, mis on jumalate and inimestele, siis on tõenäoline, et ka õnn on jumalatest antud, ja seda enam, et see on inimeste hüvedest niivõrd kõige parem. Aga kuigi see [küsimus] on võib-olla kohasem teises uurimuses, paistab siiski, et isegi kui
1099b15
see ei ole jumalatest saadetud, vaid selleni jõutakse vooruse ja mingi õppimise ja treenimise abiga, on see üks kõige jumalikumaid asju. Sest vooruse auhind ja eesmärk paistab olevat kõige parem ja midagi jumalikku ja õnnis.
[Õnn] oleks ka paljudele ühine, sest kõigil, kes ei ole vooruseks võimetud, on selleks võimalus mingi õppimise
1099b20
ja pingutuse abiga. Ja kui on parem olla õnnelik nõnda kui juhuse läbi, siis võib oletada, et õnnelikuks saadaksegi nõnda, kui loomusele vastav on loomu poolest nii kaunis kui võimalik, ja samamoodi ka selle puhul, mis on vastav kunstile ja igasugusele põhjusele, ja kõige rohkem selle puhul, mis on vastav parimale põhjusele. Jätta kõige suurem ja kõige kaunim juhuse hoolde oleks suur viga [λίαν πλημμελὲς].
Otsitav on selge ka meie arutlusest: ütlesime, et [õnn] on hinge mingisugune vooruslik toimimine. Ülejäänud hüvedest peavad mõned tingimata olema, ja teised on loomu poolest vahendina abiks ja kasuks. Ja see on kooskõlas alguses öelduga: poliitikakunsti eesmärgiks
1099b30 võtsime kõige parema, ja poliitikakunst pöörab kõige rohkem tähelepanu sellele, et tekitada niisuguseid kodanikke, kes on head ja kalduvad kauneid tegusid tegema.
Nii et on mõistlik, et me ei nimeta härga ega hobust ega mingit muud looma õnnelikuks.
1100a1
Ükski neist ei saa ju niisugustes toimimistes osaleda. Samal põhjusel ei ole ka laps õnnelik, sest ea tõttu ei saa ta neis osaleda; õndsateks nimetatakse neid lootuse tõttu. Sest nagu ütlesime, on tarvis ka täielikku voorust
1100a5
ja täielikku elu. Sest elus toimub palju muutusi ja juhtub igasuguseid juhuslikke asju, ja kõige õilmitsevatelgi võib vanas eas juhtuda suuri õnnetusi, nagu jutustatakse Priamose kohta Trooja aegadel; seda, kellele saavad osaks niisugused õnnetused ja kes lõpetab nii halvasti, ei nimeta keegi õnnelikuks.
1100a10
Kas me ei tohi siis ka ühtegi teist inimest õnnelikuks pidada, niikaua kui ta elab, ja tuleb Soloni järgi vaadata lõppu? Ja kui tõesti seda eeldada, kas ta on siis õnnelik, kui ta on surnud? See on väga imelik, eriti meie jaoks, kes me ütleme, et õnn on mingi tegevus. Aga kui me ei ütle,
1100a15
et surnu on õnnelik, ja Solon ei pea seda silmas, vaid et sel juhul saab inimest julgelt õndsaks nimetada, sest ta on juba teispool kurja ja õnnetust, on selleski midagi vaieldavat; sest tundub, et surnulgi on midagi halba ja head, kui ka elaval võib seda olla, ilma
1100a20
et ta seda tajuks, nagu näiteks au ja häbi ning laste ja üldse järeltulijate heakäekäik [εὐπραξίαι] ja ebaõnn. Aga ka see viib ummikusse: sest ka sellel, kes on õndsalt elanud kõrge eani ja vastavalt surnud, võib järglastel juhtuda palju muutusi, millest mõned
on head ja saavad teenitult osaks, teised aga vastupidised; ja on selge, et need võivad olla kui tahes kauged järeltulijad. Oleks aga imelik, kui ka surnud muutuksid kaasa ning saaksid kord õnnelikuks, kord õnnetuks; imelik oleks ka see, kui järglaste [käekäik] eellasi üldse ei mõjutaks, isegi mitte mõnda aega.
Aga tuleb tagasi tulla ennistise ummiku juurde: sest võib-olla see toob selgust ka sellesse, mida me praegu otsime. Ja kui tuleb vaadata lõppu ning kedagi õndsaks nimetada mitte kui seda, kes on õnnis, vaid sellepärast, et ta enne oli [õnnis], siis kuidas pole imelik, kui seda, et ta on õnnelik, ei saa tema kohta tõeselt öelda siis, kui see on juba käes,
1100b
sest elavaid ei taheta nimetada õnnelikuks muutuste pärast, ja sellepärast, et arvatakse, et õnn on midagi püsivat ja üldse mitte muudetavat, kuigi õnn teeb inimese peal sageli täisringi? Sest on selge, et kui meil tuleb järgida saatust, siis me nimetame sageli üht ja seda inimest kord õnnelikuks, kord õnnetuks, näidates õnnelikku inimest mingi kameeleonina ja ebakindlal alusel olevana.
Või ei ole saatuse järgimine üldse õige? Sest hea ja halb käekäik ei seisne selles, vaid inimese elu vajab seda lisaks, nagu ütlesime, aga voorusekohased tegevused toovad õnne ja vastupidised vastupidist.
Aga sellest definitsioonist annab tunnistust ka see, mis meid äsja nõutuks tegi. Sest ühelegi inimese otstarvetest ei kuulu püsivus nii nagu voorusekohastele tegevustele: sest need tunduvad olevat püsivamad teadustestki; ja nende seast kõige austatavamad on püsivamad, sest õndsad elavad nendes kõige rohkem ja kõige pidevamalt edasi; sest nähtavasti me sellepärast neid tegevusi ei unustagi.
Juhuse tõttu juhtub palju ning suuruse ja väiksuse poolest erinevaid asju ning on selge, et väikestel soodsatel ja samamoodi ka ebasoodsatel asjadel ei ole elule otsustavat mõju, aga suured ja rohked head sündmused teevad elu õndsamaks (sest nad teevad ise elu ilusamaks ja neid ka kasutatakse kaunilt ja suurepäraselt), seevastu aga halvad sündmused rõhuvad ja rikuvad õndsust: sest nad toovad valu ja ka takistavad paljusid tegevusi. Siiski paistab suurepärasus läbi ka nendes, kui keegi talub rahulikult rohkeid ja suuri õnnetusi, mitte tundetuse tõttu, vaid üllana ja suuremeelsena. Ja kui elu määravad tegevused, nagu me ütlesime, siis mitte keegi õndsatest ei saa õnnetuks: sest ta ei tee mitte kunagi vihkamisväärseid ja halbu asju.
1101a
Sest me arvame, et tõeliselt hea ja mõistlik inimene talub igasugust saatust üllalt ja teeb sellest, mis olemas on, alati kõige parema, nii nagu ka hea väejuht kasutab olemasolevaid vägesid kõige oskuslikumalt ja kingsepp teeb talle antud nahast kõige suurepärasema sandaali, ja samamoodi ka kõigi teiste käsitööliste puhul. Ja kui nii, siis ei saa õnnelik inimene iialgi õnnetuks, kuigi ta ei ole õnnis, kui talle saab osaks Priamose saatus. Kindlasti ei ole ta muutlik ja kergesti muudetav: ja ta ei nihku kergesti õnnest õnnetute juhuste tõttu, vaid suurte ja sagedaste õnnetuste tõttu, ega saa pärast neid jälle õnnelikuks lühikese ajaga, vaid kui üldse, siis pärast pikka aega, mille jooksul ta saavutab suuri ja kauneid asju.
Mis siis keelab nimetada õnnelikuks seda, kes tegutseb täieliku vooruse kohaselt ja väliselt piisavalt hüvedega varustatud mitte juhusliku aja, vaid kogu elu? Või tuleb lisada, et tal tuleb niimoodi elada ja vastavalt ka surra? Sest tulevik on meie eest varjatud, aga õnne me peame lõpuleviimiseks ja igati täielikuks. Kui nii, siis õndsateks nimetame elavate seas neid, kellele öeldu kuulub jääb kuuluma, aga õndsateks inimestena.
Ja selle kohta piirdume nii paljuga.
See, et järeltulijate ja üldse sõprade saatus [surnute õnne] ei mõjuta, tundub olevat väga ebasõbralik ja arvamustevastane [õpetus]; et aga sündmusi on palju ja mitmesuguseid ning ühed mõjutavad rohkem, teised vähem, tundub igaühest eraldi rääkimine suur ja lõputu [ülesanne], ja vahest piisab üldisest ülevaatest. Kui nii, siis nii nagu enda õnnetustest on ühtedel mingi kaal ja mõju elule, teised aga tunduvad kergemad, nii ka kõikide sõprade [õnnetuste] puhul, aga on vahe sees, kas üks või teine sündmus toimub elava või surnuga, palju rohkem kui see, kas seadusevastased ja hirmsad asjad tragöödiates on varem toimunud või neid tehakse, niisiis tuleb seda erinevust ka järeldada, ja võib-olla veel rohkem kahtlust selles, kas surnud saavad osa mingist hüvest või vastupidistest asjadest.
1101b
Sest selle põhjal tundub, et isegi kui nendeni midagi jõuab, olgu siis hea või vastupidine, on see, midagi nõrka ja väikest kas lihtsalt või nende jaoks, ja kui mitte, siis mitte nii suur ja niisugune, et see teeks õnnelikuks need, kes seda ei ole, või võtaks õndsuse ära nendelt, kes seda on.
Tundub niisiis, et sõprade hea käekäik ning samamoodi ka halb käekäik mõjutavad surnuid mingil määral, kuid mitte niimoodi ja nii palju, et see teeks õnnelikud mitteõnnelikuks või ümberpöördult.
Kui nüüd see on selgeks tehtud, siis vaatame, kas õnn on midagi kiiduväärset või midagi austusväärset; sest on ilmne, et see ei ole mingi võimalikkus. Paistab, et iga kiiduväärset asja kiidetakse selle poolest, et ta on mingisugune ja tal on millegagi mingisuguses suhtes; sest me kiidame õiglast ja vaprat ja üldse head [inimest] ja voorust tegevuste ja tulemuste pärast, ja tugevat ja kiiret ja igat muud selle poolest, et nad on loomu poolest mingisugused ja on mingis suhtes hea ja suurepärasega. See on ilmne ka kiitustest jumalate kohta;
Inglise vabariik
Inglise vabariik (inglise keeles Commonwealth of England) oli 1649–1660 Briti saartel eksisteerinud vabariik, millesse kuulus algul Inglismaa (koos Walesiga) ning hiljem ka Iirimaa ja Šotimaa. Aastatel 1653–1659 nimetati seda Inglismaa, Šotimaa ja Iirimaa Vabariigiks (Commonwealth of England, Scotland and Ireland).
Pärast Inglise kodusõda ja Inglismaa kuninga Charles I hukkamist kuulutas Päraparlament 19. mail 1649 välja vabariigi "Seadusega, mis kuulutab Inglismaa vabariigiks" ("An Act declaring England to be a Commonwealth"). Täidesaatev võim oli juba varem antud Inglismaa riiginõukogule. Aastatel 1653–1659 kehtinud valitsusvormi korrektne nimetus on protektoraat; sellal valitses isiklikult ja otseselt lordprotektor Oliver Cromwell ja pärast tema surma ta poeg Richard Cromwell. Terminit vabariik (commonwealth) kasutatakse siiski laiemas tähenduses valitsemissüsteemi kohta 1649–1660, mil Inglismaa oli de facto ja mõnedel hinnangutel ka de jure vabariik (monarhistide seisukohalt oli see periood Inglise interregnum).
Päraparlament
Päraparlament sündis pärast Pride'i puhastust neist Pika parlamendi liikmetest, kes ei toetanud Uue Musterarmee (New Model Army) grandide (maaomanikest väikeaadlist pärinevate vanemohvitseride) poliitilisi seisukohti. Vahetult enne ja pärast kuningas Charles I hukkamist 30. jaanuaril 1649 võttis Päraparlament vastu rea seadusi, mis kehtestasid vabariigi õiguslikud alused. Kui kaotati monarhia, Inglismaa salanõukogu ja Lordide koda, jäi Päraparlamendile piiramatu seadusandlik ja ka täidesaatev võim. Inglismaa riiginõukogu, mis vahetas välja salanõukogu, võttis üle mitmed monarhi täidesaatvad ülesanded. Riiginõukogu liikmed valis Päraparlament ning enamik neist olidki parlamendisaadikud. Lõpuks sõltus Päraparlament siiski armee toetusest; tal olid armeega väga pingelised suhted.
Koosseis
Pride'i puhastuse käigus olid võimult kõrvaldatud kõik parlamendiliikmed, kes ei tunnistanud vajadust tuua kuningas kohtu ette (sealhulgas enamik poliitilisi presbüterlasi). Nii jäi Päraparlamendi liikmete arv alati alla kahesaja (vähem kui pool algse Pika parlamendi alamkoja liikmete arvust). Nende seas olid: independentide toetajad, kes ei tahtnud ametlikku kirikut ja kellest mõned pooldasid levellere; presbüterlased, kes nõustusid kuninga kohtuprotsessi ja hukkamisega; hiljem liitunud, näiteks varem välja jäetud parlamendiliikmed, kes ütlesid lahti Newporti lepingu läbirääkimistest kuningaga.
Enamik Päraparlamendi liikmeist pärines maa-aadlist (gentry), ehkki sellesse kuulus rohkem väikeaadlit ja juriste kui varasematesse parlamendikoosseisudesse. Vähem kui veerand neist olid kuningatapjad (kuninga surmaotsusele allakirjutanud). Nii oli Päraparlament sisuliselt konservatiivne organ, mille liikmete huvitatus senisest maaomandusest ja õigussüsteemist muutsid reformid neis valdkondades vähetõenäolisteks.
Raskused ja saavutused
Vabariigi kahe esimese aasta jooksul seisis Päraparlament silmitsi majandussurutise ning Šotimaalt ja Iirimaalt lähtuva sissetungiohuga. 1653. aastaks suutsid Cromwell ja armee need ohud suuresti kõrvaldada.
Parlamendi fraktsioonide vahel oli arvukalt lahkhelisid. Mõned soovisid vabariiki, teised tahtsid monarhia mingil kujul säilitada. Enamik Inglismaa traditsiooniliste valitsevate klasside liikmeist pidas Päraparlamenti ebaseaduslikuks võimuorganiks, mis koosnes kuningatapjaist ning tõusikutest. Samas teadsid nad siiski, et Päraparlament võis olla ainus takistus otsese sõjaväelise diktatuuri kehtestamise teel. Maa-aadel vihkas kõrgeid makse, mis kulusid peamiselt sõjaväe palkadeks. Piiratud ulatusele vaatamata suutsid reformid tekitada vastuolu valitseva klassiga, ehkki ei rahuldanud radikaale.
Päraparlament oli küll ebapopulaarne, kuid ta oli vana põhikorra jäänuk, mis aitas oma ajaloo suurimad muutused läbi elanud Inglismaale stabiilsust ja julgeolekut tuua. 1653. aastaks olid Inglismaa uut võimu tunnustanud nii Prantsusmaa kui ka Hispaania.
Reformid
Ehkki Inglismaa Kirik säilis, kaotati piiskoplik kirikukorraldus ning 1650. aastal tühistati 1559. aastal vastu võetud ühtsusseadus ("Act of Uniformity"). Peamiselt armee nõudmisel oli lubatud mitme sõltumatu kiriku olemasolu, ehkki kümnis riigikirikule oli endiselt kohustuslik.
Kohtumenetluses tehti väiksemaid muudatusi. Näiteks toimusid kõik kohtuistungid nüüd inglise, mitte kohtuprantsuse (Law French) ega ladina keeles. Anglosaksi tavaõigust ulatuslikult ei reformitud, kuna see oleks ärritanud maa-aadlit, kelle meelest toetas tavaõigus nende staatust ja omandiõigusi.
Päraparlament kehtestas mitmeid piiranguid, mis pidid inimesi suunama moraalselt käituma, näiteks sulges teatrid ja nõudis pühapäeva ranget pühitsemist. See ärritas suuremat osa maa-aadlist.
Laialisaatmine
Thomas Harrisoni abiga saatis Cromwell Päraparlamendi 20. aprillil 1653 teadmata põhjusel jõuga laiali. On oletatud, et ta kartis parlamendi katset oma valitsusvõimu põlistada või et parlament valmistas ette valimisi, mis oleks võinud võimule tuua vabariigivastased. Paljud endised Päraparlamendi liikmed pidasid end ka edaspidi Inglismaa ainsaks seaduslikuks konstitutsiooniliseks võimuks. Parlament ei nõustunud enda laialisaatmisega ning kodusõjale vahetult eelnenud seadus Pika parlamendi laialisaatmise vastu 11. maist 1641 andis nende seisukohale õigusliku aluse. pisi|280px|1653. aasta kuldmünt [[Unite (münt)|unite]]
Peep Rausberg
Peep Rausberg (sündinud 21. novembril 1961 Tallinnas) on eesti keemik.
Elulugu
Lõpetas 1980 Tallinna 2. Keskkooli ja 1985 TÜ keemikuna; MSc (rohumaaviljelus ja söödatootmine) (1994, EPMÜ), väitekiri "Keemiliste konservantide mõju rohusilo kvaliteedile ja proteiini koostisele". Olnud 1985–92 Eesti Maaviljeluse ja Maaparanduse Teadusliku Uurimise Instituudi (EMMI) nooremteadur, 1992–2001 keemialabori juhataja, 2001– Kohtuekspertiisi ja Kriminalistika Keskuse keemia- ja bioloogiaosakonna peaekspert.
Inglise vabariik
Barebone'i parlament juulist detsembrini 1653
Endised Päraparlamendi liikmed kritiseerisid Barebone'i parlamenti ning paljud maa-aadli esindajad naeruvääristasid seda kui "madalate" (inferior) inimeste kogu. Enam kui 110 selle 140 liikmest olid siiski väikeaadlikud või veel kõrgema staatusega. (Üks erandeist oli Praise-God Barbon, baptistist kaupmees, kelle järgi parlament oma pilkenime sai.) Paljudel oli korralik haridus.
Peep Rausberg
Teadustöö
Uurimisvaldkonnad: väetamise ja viljelusviisi mõju aia- ja põllukultuuride saagile ning kvaliteedile; keemiliste konservantide mõju silo söödaväärtusele ja kvaliteedile.
Küllastunud ja küllastumata ühendid
Keemias nimetatakse küllastunud ühenditeks neid orgaanilisi ühendeid, mille molekulis on süsiniku aatomid omavahel seotud üksiksidemetega. Näiteks alkaanid ja tsükloalkaanid.
Küllastumata ühendid on need orgaanilised ühendid, mille molekulis esineb süsinik–süsinik-kaksikside või süsinik–süsinik-kolmikside või mitu kordset sidet. Näiteks alkeenid, alküünid ja dieenid. Orgaanilise materjali küllastumatust näitab joodarv.
Nii küllastunud kui ka küllastumata ühendid võivad sisaldada funktsionaalrühmi. Näiteks küllastunud alküülalkoholid või küllastumata allüülalkoholid. Rasvhapped jagatakse küllastunud ja küllastumata rasvhapeteks.
Formaalselt kuuluvad küllastumata ühendite hulka ka areenid. Kuna aga nende ühendite molekuli ehitus ja keemilised omadused on oluliselt erinevad eelnimetatud küllastumata ühenditega võrreldes, siis tavaliselt aromaatseid ühendeid vaadeldakse omaette ainete klassina.