cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Enesetapp
Enesetapu mõiste
Kui hakata enesetappu puhtkirjeldavalt defineerima, siis ei piisa sellest, kui öelda, et enesetapp on iseenda põhjustatud surm: näiteks kui inimene sureb suitsetamise tagajärjel tekkinud haigusse või võtab kogemata surmavat mürki, siis see pole enesetapp. Samas näiteks vabatahtliku eutanaasia puhul inimene ei põhjusta vahetult oma surma, kuid me peame seda enesetapuks, sest me peame teda oma surma eest moraalselt vastutavaks, kuna ta algatas sündmuste ahela, mis tema kavatsuse järgi pidi viima tema surmani. Sama lugu on enesetapuvormiga, mille puhul provotseeritakse politseinikku tulistama. Võib-olla võib enesetapuks nimetada ka enesetapukatset, sest käitumise poolest see enesetapust ei erine. Sellepärast oleks parem defineerida suitsiidset käitumist. Nii et enesetapjaliku käitumise ja surma seos peab olema mittejuhuslik ning inimene peab valima surma. Enesetapp peab põhinema inimese kavatsustel (inimesel peavad olema ka uskumused ja soovid oma teo kohta).
Kavatsuspõhise definitsiooni järgi on inimese käitumine enesetapjalik, kui
a) ta usub, et see või mõni selle tagajärg teeb tema surma vähemalt väga tõenäoliseks ja
b) ta kavatseb selle läbi surra.
Julius von Cube
Julius Gustav von Cube (vene Юлиус Густав (Юлий Леонтьевич) фон Кубе; 13. august 1815 Riia – 6. september 1888 Baden-Baden) oli baltisaksa päritolu Venemaa keisririigi riigitegelane.
Ta oli keiser Aleksander II aegne tõeline riiginõunik, Kuramaa asekuberner 28. detsembrist 1857 kuni 13. maini 1858 ja Liivimaa asekuberner 13. maist 1858 kuni 11. veebruarini 1872.
Perekond
Tema vanemad olid Liivimaa asekuberneri ametit pidanud (1821–1852) tõeline riiginõunik Ludwig von Cube (1788–1855) ja Hummuli mõisa omanik Amalie Wilhelmine Weitzenbreyer (1790–1858), kelle isa oli Pärnu kreisi arst Karl Gotthard (Carl Gotthelf) Weitzenbreyer (1762–1812). Ta abiellus 1856 Alexandrine Natalie Wilpertiga (1838–1916).
Parsek
Parsek (tähis pc) on SI-süsteemi mittekuuluv pikkusühik: kaugus, kust vaadates 1 astronoomiline ühik katab 1 kaaresekundi, ehk niisuguse ringjoone raadius, millel üks astronoomiline ühik moodustab ühesekundise kaare.
Ühiku nimetus tuleb sõnadest parallaks ja kaaresekund.
Parsek on peamiselt kasutusel Päikesesüsteemi-väliste kauguste mõõtmisel. Näiteks lähim täht on Päikesesüsteemist 1,31 pc kaugusel.
Megaparsek ja gigaparsek
Ühe miljoni parseki pikkust vahemaad tähistatakse tavaliselt megaparsekiga (Mpc).
Astronoomid kasutavad tavaliselt megaparsekeid kui kirjeldavad galaktikate või galaktikaparvede vahelisi kaugusi. Galaktilisi vahemaid antakse mõnikord ühikuga Mpc/h (näiteks "50/h Mpc"; kirjutatakse ka kujul "50 Mpc h−1"; h on siin parameeter vahemikus 0,5 <h <0,75).
1 gigaparsek (Gpc) on üks miljard parsekit. 1 gigaparsek on umbes 3,26 miljardit valgusaastat.
Banana Pi
Banana Pi on ühe plaadiga väikearvuti, mille disainis on lähtutud Raspberry Pi ülesehitusest. See on loodud olema väike, odav ja paindlik arvuti igapäevaseks kasutuseks. Banana Pi arenduse eesmärgiks on Raspberry Pi sarnaste arvutite riistvaralise poole edasiarendamine.
Arendajad on keskendunud projektis kolmele punktile :
Banana Pi-l pole otseseid seoseid Raspberry Pi Foundationiga, kuigi seadmed võivad välisel vaatlusel üsna sarnased olla. Tarkvara, mis on loodud Raspberry Pi-le, saab üldjuhul käitada ka Banana Pi peal, kuid mõningatel juhtudel on vaja tarkvara enne modifitseerida.
Tarkvara
Banana Pi-l saab käitada mitut operatsioonisüsteemi, näiteks Android, Lubuntu, Ubuntu, Debian ja Raspbian. Banana Pi M1, M1+, Banana Pro ja Banana Pi M2 on eelinstallitud Bananian Linuxi operatsioonisüsteem, mis on üles ehitatud Debianile ning optimeeritud töötama Banana Pi seadmetel.
Süsteem
Banana Pi kasutab Allwinner Dual-Core A20 kiibistikku, milles on 1 GHz ARM Cortex-A7 Dual-Core protsessor ja ARM Mali400MP2 graafikakiirendi. Süsteem kasutab 1 GB DDR3 dünaamilist muutmälu.
Andmete hoiustamiseks on võimalik kasutada SD mälukaarti läbi mälukaardipesa või kõvaketast läbi SATA liidese.
Raspberry Pi-ga sarnase ehituse tõttu on võimalik Banana Pi-l kasutada ka mitmeid Raspberry Pi-le loodud arendusplaate ja laiendusplaate, nagu Pi Jumper ja Adafruit Prototyping Plate.
Sisendid-väljundid
Video väljunditeks on HDMI ja liitvideo. Lisaks on plaadil olemas madalpingelise diferentsiaal-signaaliedastuse pistikupesa. Plaadil on olemas ka kaamera pistikupesa.
Heli väljunditeks on HDMI, 3,5 mm stereopistikupesa ja sisendiks plaadil olev mikrofonisisend.
Seadmel on kaks USB 2.0 porti, üks OTG micro-USB-port ja üks micro-USB-port süsteemi toiteks.
Sisend-väljundviigud
Banana Pi M1-l on 26 sisend-väljundviiku, millest neli on vaid pinge väljastamiseks ja neli maanduseks. Ülejäänud viikudel on erinevad funktsioonid. Kümnel viigul on võimalik teostada suhtlusi välisseadmetega erinevatel protokollidel nagu SPI, I2C ja UART. Tavalisi sisend-väljundviike on kokku seitse.
Alates Banana Pi M1+-st on kõigil seadmetel kokku 40 sisend-väljundviiku.
GAZ-61
GAZ-61 oli Nõukogude Liidus Gorki autotehases toodetud auto.
Liiga keerulist ja ebarahuldava läbivusega GAZ-M21 asendama mõeldud sõiduki konstrueeris Vitali Gratšov. Autot demonstreeriti 1938. aastal, kuid tootmine algas alles 1940. Auto valmistamiseks asetati GAZ-M2 kere neljarattaveoga veermikule. GAZ-61 suutis üles ronida kuni 38-kraadistest kallakutest ja läbida 78 cm sügavusi veetakistusi.
Auto esimest mudelit toodeti aastatel 1940–1941. See oli viieistmeline nelja uksega faeton. Mootor oli 3,485-liitrine kuuesilindriline ja võimsusega 63 kW (85 hj). Maksimaalne kiirus oli 100 km/h.
Modifikatsiooni GAZ-61-73 hakati tootma 1941. aastal. See oli viieistmeline nelja uksega sedaan. Mootor jäi samaks, kuid maksimaalne kiirus kasvas 107 kilomeetrini tunnis. See oli maailma esimene neljarattaveoga täielikult suletud kabiiniga sedaan.
1941. aasta lõpul hakati tootma kerget suurtükivedukit GAZ-61-417. See komplekteeriti juba tehases 57-millimeetrise tankitõrjesuurtükiga, mis asus eeskärul, ja saadeti kohe Moskva lahingusse. Niimoodi loodi kiire ja manööverdamisvõimeline tankihävitaja ning ainuüksi väike tootmise maht ei võimaldanud nendel autodel oma võimeid täiel määral näidata. Vedukite tootmine lõpetati 1942, kui kuuesilindrilised mootorid ja mõned kasti detailid otsa lõppesid.
Kokku toodeti 238 autot GAZ-61, neist 6 faetonit GAZ-61-40, 194 sedaani GAZ-61-73, 2 pikapit GAZ-61-415 ja 36 vedukit GAZ-61-417.
Mädapea
Mädapea on Lääne-Virumaal Rakvere vallas asuv küla.
Külas on Mädapea tammik, mis võeti 1958 kaitse alla. Kaitseala suurus on tänapäeval 48 ha.
Mädapea põlisküla esmamainiti 1241 kujul Metapœ, 1281 kujul Methepe, 1545 kujul Mettempe ja 1732 kujul Mettapä. Mädapea küla ja võib-olla ka mõis kuulusid Kärkna kloostrile. 15. sajandil läks Mädapea mõis erakätesse. Mõisa saksakeelseks nimeks kujunes Mettapäh. Mädapea mõis kuulus Rakvere kihelkonda. 18. sajandil esialgne küla hävis. 1920-ndail rajati Mädapea uuesti asundusena, mis 1977 nimetati külaks. Samal aastal liideti Mädapeaga Kurgvere küla.
Mädapea nimi võis lähtuda isikunimest. Ent sõna "mädapead" võib tähendada ka küpseid maasikaid või rabamurakaid. Nime hilisemates kirjapanekutes on täheldatud sõna "mätas" mõju.
Vaksali (Tartu)
278px|pisi|[[Tartu raudteejaama veetorn paistab kaugele]] Vaksali linnaosa asub Tartus. Linnaosa piirideks on Näituse tänav – Kastani tänav – Riia tänav – Filosoofi tänav – Võru tänav – sadama raudtee – Tartu–Valga raudtee – Tervishoiu tänav – L. Puusepa tänav. Vaksali linnaosa piirneb Tähtvere, Kesklinna, Karlova, Ropka, Tammelinna ja Veeriku linnaosaga.
Linnaosa pindala on 76 ha ja elanike arv 1. jaanuaril 2012 oli rahvastikuregistri andmeil 3202. Rahvastikutiheduselt (4218 in/km²) on see linnaosa teisel kohal Annelinna järel.
Linnaosa on nime saanud vaksali ehk Tartu raudteejaama järgi. Üheks piiriks ongi linna läbiv raudtee. Vaksali ees on kolmnurkne Vaksali park, kus on graniitskulptuur "Karu" ja lastekaitsepäeval 2012 avatud laste mänguväljak.
Vaksali linnaosas on Miina Härma gümnaasium, puudub aga lasteaed. Kooli ees on Miina Härma monument (Juta Eskel, 1984). Tiigi ja Kastani tänava nurgal paikneb Tartu Lastekunstikool. Tiigi 78/80 on Tartu ülikooli ajaloolised hooned, Näituse 21 õigusteaduskonna õppehoone Iuridicum. Kastani 1 hoones tegutseb Tartu Saksa Kultuuri Instituut.
Riigiasutustest asub linnaosas Eesti Töötukassa Tartumaa osakond Vaksali 17a ja Põllumajandusamet Kooli 13. Viimase kõrval on Mart Saare monument (Aime Kuulbusch-Mölder, 1982).
Eesti Üliõpilaste Seltsi maja J. Tõnissoni 1 ees on Soome Vabariigi ja Nõukogude Venemaa rahulepingu mälestusmärk (A. Seppet, 1990).
Vaksali tänavas asub kaks nõustamiskeskust: majas 14 nõustamis- ja kriisiabikeskus ning majas 17 noorte nõustamiskeskus. Viimases on teisigi tervishoiuasutusi, esimeses aga linnavalitsuse sotsiaalabi osakonna piirkonnakeskus.
Majutust pakuvad Vaksali linnaosas mitu hostelit, kodumajutust ja külalistemaja.
Suur Pauk
pisi|[[WMAPi ülesvõte kosmilisest mikrolaine-taustkiirgusest ehk reliktkiirgusest]]
Suur Pauk (inglise keeles Big Bang) oli hüpoteetiline sündmus umbes 13,8 miljardit aastat tagasi: Universum hakkas kujuteldamatult tihedast olekust plahvatuslikult paisuma. Seda loetakse kosmoloogia standardmudelis Universumi alguseks.
Suure Paugu teooria käsitleb peale Suure Paugu ka universumi varajast arengut pärast Suurt Pauku.
Suur Pauk ei olnud plahvatus olemasolevas ruumis, vähemalt mitte selle tänapäevases mõistes, vaid mateeria, ruumi ja aja ühine tekkimine algsest singulaarsusest.
Suurest Paugust umbes 300 000 aasta võrra hilisemast seisundist annab tunnistust kosmiline mikrolaine-taustkiirgus ehk reliktkiirgus: tol ajal omandasid mikrolainetaustkiirguse footonid absoluutselt mustale kehale omase kiirgusspektri.
Suure Paugu teooria on tänapäeva teaduslikus kosmoloogias valdav teooria Universumi varajasest arengust. Ta põhineb sellel, et vaadeldavat galaktikate üksteisest eemaldumist, ehk siis universumi paisumist, saab üldrelatiivsusteooria abil ekstrapoleerida ajas tagasi universumi varajase oleku suunas. Selgub, et mida kaugemale ajas tagasi minna, seda kuumemaks ja tihedamaks universum osutub.
Suure Paugu teooria kohaselt on universumi praegune seisund erinev tema kunagisest ja tulevasest seisundist. Kunagi oli aine universumis nii kuum ja tihe, et valgus ei saanud kosmoses vabalt levida. Juba 1940. aastatel esitati teoorial põhinev oletus, et see on tekitanud mikrolainetausta. 1960. aastatel see nähtus avastatigi, mis tõi kaasa Suure Pauguga konkureeriva statsionaarseisundi teooria populaarsuse järsu languse.
Kui tänapäeva füüsikateooriaid kasutades universumi Hubble'i paisumisest tagasi ekstrapoleerida, jõutakse gravitatsioonilise singulaarsuseni, kus kõik kaugused muutuvad nulliks ning kõik temperatuurid ja rõhud muutuvad lõpmatuks. Mis on selle füüsikaline mõte, see pole selge. Paljude füüsikute arvates on asi selles, et meie arusaamine füüsikaseadustest on puudulik, eriti annab tunda kvantgravitatsiooni teooria puudumine.
Väljendi "Suur Pauk" võttis kasutusele Fred Hoyle, kes tahtis näidata Suure Paugu teooria usutamatust.
Ülevaade
pisi|Universumi kolm võimalikku arengusuunda Et Suurest Paugust sai peale mateeria alguse ka aegruum, siis ei saa Suurt Pauku ennast seni tuntud füüsikateooriate abil kirjeldada.
Astronoomiliste vaatluste põhjal hinnatakse universumi vanuseks 13,798±0,037 miljardit aastat.
Galaktikate vaadeldava üksteisest eemaldumise ekstrapoleerimisel ajas tagasi saadakse hetk, mil nende aine oli koondunud väga väiksesse ruumi. Sel ajal pidi temperatuur olema väga kõrge ning kõikide objektide omavaheline kaugus väga väike.
Suure Paugu teooria seletab järgmisi vaatlusandmeid:
Suure Paugu koht teoreetilises füüsikas
Universumi arengut kirjeldavad Friedmanni võrrandid, mis tuginevad Albert Einsteini üldrelatiivsusteooriale. Nende võrrandite lahendamisel lähtutakse Universumi praegusest seisundist ning jälgitakse arengut ajas tagasi. Täpne lahend sõltub Hubble'i konstandi mõõdetud väärtustest ja tihedusparameetritest. Tulemuseks saadakse, et Universum oli varem väiksem (Universumi paisumine), kuumem ja tihedam. Formaalselt viib lahend hetkeni, mil skaalateguri väärtuseks saab null, st hetkeni, mil Universumil ei olnud mõõtmeid ning temperatuur ja tihedus olid lõpmata suured. Seda hetke nimetatakse Suureks Pauguks. Tegemist on Friedmanni võrrandite formaalse singulaarsusega. See aga ei ütle midagi säärase algsingulaarsuse füüsikalise reaalsuse kohta, sest klassikalise füüsika võrrandite kehtivusvaldkond on piiratud ning nad pole kasutatavad juhtudel, mil etendavad olulist osa kvantefektid, nagu see ongi varajases kuumas ja tihedas Universumis. Universumi väga varajase arengu kirjeldamiseks on tarvis kvantgravitatsiooni teooriat.
Universumi varajane ajalugu
Et teadaolevad füüsikateooriad ei ole Suurele Paugule lähedase aja kohta rakendatavad, puudub Suure Paugu üldtunnustatud teooria. Erinevaid ajajärke pärast Suurt Pauku vaadeldakse universumi omaette perioodide või ajastutena. Kui rakendada teadaolevaid füüsikaseadusi olukorrale vahetult pärast Suurt Pauku, tuleb välja, et Universum pidi paisumise esimeste sekundi murdosade jooksul läbima mitu ülilühikest faasi. Et tollastel osakestel olid väga suured kiirused ning nende omavahelised kaugused olid väga väikesed, sai nendes toimuda hilisemate faasidega võrreldaval hulgal sündmusi. Tinglik jaotus ajastuteks on järgmine:
Plancki aeg ning Suure Ühenduse perioodi algus
Universum algas seisundiga, mille kirjeldamisel pole teadaolevaid füüsikaseadusi võimalik rakendada. Väga elementaarsetest kaalutlustest tuleneb siiski, et tihedus pidi alguses olema ligikaudu 1094 g·cm−3 ja temperatuur ligikaudu 1032 K (vaata Plancki skaala). Tuleb eeldada, et ajal "enne" Plancki aega (enne 5,39121·10−44 s, lihtsuse mõttes võetakse selle väärtuseks enamasti 10−43 s) puudusid kontiinuumi omadused, nii et väited ajavahemiku kohta 0...10−43 s on mõttetud. Selles mõttes puudus Plancki ajal kestus. Sarnased lood on ka ruumiga. Kui vahemaa on 0...1,61624·10−35 m (Plancki kaugus; lihtsuse mõttes võetakse selle väärtuseks enamasti 10−35 m), puuduvad ruumil kontiinuumi omadused. Seetõttu on väited ulatuvuse kohta vahemaade 0...10−35 m korral mõttetud. Seetõttu ei saa Plancki aja puhul Universumi ruumala täpset väärtust anda.
Ühendväljateooriate (supergravitatsiooni teooria) järgi olid esimesel hetkel kõik neli teadaolevat looduse põhijõudu (vastasmõju)
ühendatud üheksainsaks algjõuks. Paisumise alguse ning ühtlasi Plancki aja lõpuga eraldus gravitatsioon kui omaette jõud. Kolm ülejäänud vastasmõju moodustasid ühendmudeli ehk Suure Ühenduse. Enamik osakesi, mis ühendmudeli ajastul eksisteerisid, olid teadmata loomuga. Hiljem leidis aset veel kaks vastasmõjude eraldumist seoses sümmeetria rikkumistega.
Kõrge temperatuuri tõttu leidis aset osakeste ning kiirguse kujul eksisteeriva energia vastastikune muundumine relatiivsusteooria valemi E=mc² järgi. Sealjuures ei olnud aine ja kiirgus alati soojuslikus tasakaalus.
Tulenevalt ühendmudeli vastasmõju seni täielikult seletamata asümmeetriast aine ja antiaine suhtes tekkis aine väike liig antiaine suhtes (nn barüogenees). Võib-olla tegigi see ainult miljardikuline liig võimalikuks praegu kosmoses leiduva aine ning meie olemasolu. pisi|Universumi paisumine pärast Suurt Pauku
Inflatsiooniline universum
Universumi vanuses 10−36 s langes temperatuur umbes 1027 kelvinile. Ühendmudeli põhjal oletatakse, et sellel temperatuuril eraldus tugev vastasmõju ühendmudeli ühtsest vastasmõjust.
Vabanev energia tõi kaasa kiire paisumise faasi (nn inflatsiooniline universum), kusjuures ajavahemikus 10−35...10−33 s leidis aset laienemine umbes 1050 korda. See valguse kiirust ületav Universumi paisumine ei ole relatiivsusteooriaga vastuolus, sest viimane keelab ainult valguse kiirust ületavat liikumist ruumis, mitte ruumi enda paisumist, mis valguse kiirust ületab. Praegu vaadeldavale universumile vastav piirkond pidi sealjuures teooria kohaselt paisuma prootoni diameetrist palju väiksemalt diameetrilt umbes kreeka pähkli läbimõõduni. Aeg, millal see sündmus pidi aset leidma, ning laienemistegur on konstrueeritud nii, et kosmoloogiline tervikpilt klapiks. Neil arvudel puudub sõltumatu kinnitus.
Inflatsiooniline faas on seletuseks mitmele kosmoloogilisele vaatlusele, millel muud seletust pole, nimelt
Kvarkide periood
Pärast 10−33 s langes temperatuur 1025 kelvinile. Moodustusid tänapäeva raskete osakeste ehituskivid kvargid ja antikvargid. Temperatuur oli aga nii kõrge ning osakestevaheliste kokkupõrgete vahelised ajavahemikud nii väikesed, et ei moodustunud veel stabiilseid prootoneid ega neutroneid, vaid ligikaudu vabadest osakestest koosnev kvark-gluuonplasma. Raskemad osakesed, nagu näiteks X-bosonid, surid välja, sest nad olid ebastabiilsed ning nende taastekkeks kiirgusest oli temperatuur juba liiga madal.
Topofaas
Pärast 10−15 s tõusis temperatuur mõningate autorite arvates lühikeseks ajaks nii kõrgele, et kiirgusest sai veel kord tekkida raskeid osakesi. Et aga temperatuur üsna ruttu jälle langes, lagunesid ka need osakesed jälle.
Neli vastasmõju
Pärast 10−12 s oli universum jahtunud 1016 kelvinile. Elektronõrk vastasmõju lagunes nõrgaks ja elektromagnetiliseks vastasmõjuks. Sellega oli algse vastasmõju lagunemine neljaks tuntud fundamentaalseks vastasmõjuks lõpule jõudnud.
Hadronite perioodi algus
Pärast 10−6 s oli temperatuur 1013 K. Kvargid ei saanud enam vabade osakestena eksisteerida, vaid ühinesid hadroniteks. Temperatuuri langedes raskemad hadronid lagunesid ning lõpuks jäid üle prootonid ja neutronid ning nende antiosakesed. Prootonite ja neutronite vastastikusel muundumisel tekkis ka suur hulk neutriinosid.
Leptonite perioodi algus
Pärast 10−4 s oli temperatuur langenud 1012 kelvinile. Enamik prootoneid ja neutroneid annihileerus kokkupõrgetel oma antiosakestega; järele jäi vaid ülalmainitud miljardikune liig. Need prootonid ja neutronid moodustavadki suurema osa tänapäeval tuntud ainest. Prootoni ja neutroni massi väikese erinevuse tõttu kujunes sealjuures prootonite ja neutronite arvuline vahekord 6:1, mis etendas tähtsat osa hilisemas heeliumi osatähtsuses kosmoses. Temperatuurist jätkus nüüd vaid selleks, et moodustada leptonite paare (nagu näiteks elektron ja selle antiosake positron). Neist sai nüüd domineeriv aineosakeste liik. Tihedus langes 1013 g·cm−3-le, mis oli ikka veel tohutu suur. Neutriinod aga ei olnud selle tiheduse juures enam soojuslikus tasakaalus teiste osakestega. Neutriinode vastasmõju muu ainega on sellest ajast alates nii nõrk, et nad liiguvad Universumis vabalt, ilma neeldumata siiamaani.
Tuumasünteesi algus
Pärast 10 sekundit, temperatuuridel alla 109 K, ühinesid prootonid ja neutronid tuumasünteesis esimesteks aatomituumadeks. Seda protsessi nimetatakse ürgseks tuumasünteesiks. Sealjuures moodustus 25% heelium-4 (4He) ja 0,001% deuteeriumi ning heelium-3 (3He), liitiumi ja berülliumi. Ülejäänud 75% moodustasid prootonid, hilisemad vesiniku aatomi tuumad. Vanimatel tähtedel kosmoses on veel praegugi just niisugune koostis. 5 minuti pärast oli aine niipalju hõrenenud, et tuumasüntees vaibus. Järelejäänud vabad neutronid ei olnud stabiilsed ning järgmiste minutite jooksul lagunesid nad prootoniteks ja elektronideks.
Kõik raskemad keemilised elemendid tekkisid alles hiljem tähtede sisemuses. Temperatuur oli ikka veel nii kõrge, et aine eksisteeris plasma kujul – seguna vabadest aatomituumadest, prootonitest ja elektronidest röntgenikiirguse (temperatuurikiirguse) käes.
Kiirguseajastu lõpp ja aineajastu algus
Seni moodustas elektromagnetkiirgus põhiosa kosmose energiatihedusest. Ent paisumisega seotud temperatuuri alanemisel see aina vähenes. Aine energiatihedus vähenes seisumassi tõttu tunduvalt aeglasemalt. Umbes 200 000 aasta pärast ületas aine osatähtsus Universumi koguenergias kiirguse oma.
Taustkiirguse vabanemine
pisi|[[WMAP on NASA kosmosesond kosmilise mikrolaine-taustkiirguse uurimiseks, mille abil püüti kontrollida Universumi kosmoloogilisi teooriaid]] Algfaasis oli kiirgus pidevas vastastikuses toimes vabade laengutega. Universum oli seetõttu läbipaistmatu. Umbes 300 000 aasta pärast oli temperatuur langenud umbes 3600 kelvinile. Selle väärtuse juures moodustasid aatomituumad ja elektronid stabiilseid aatomeid (rekombinatsioon). Footonite vastastikune toime neutraalsete aatomitega muutus väikeseks, nii et valgus sai nüüd hakata üha enam takistamatult levima. Universum muutus läbipaistvaks.
Edasise paisumise käigus vabanenud taustkiirguse (kosmiline mikrolaine-taustkiirgus) lainepikkus ruumi laienemise tõttu suurenes. Seda on näha selle spektri punanihkest. See taustkiirgus on mõõdetav. Ta vastab absoluutselt musta keha temperatuurile 2,73 K.
Suuremastaabiliste struktuuride moodustumise algus
Pärast kiirguse vabanemist sattus aine gravitatsiooni tugevama mõju alla. Lähtudes tiheduse kõikumistest, mis võisid tekkida juba inflatsioonilise paisumise ajal kvantfluktuatsioonide tõttu, moodustusid miljoni aasta pärast kosmoses suuremastaabilised struktuurid. Suurema massitihedusega ruumipiirkondades hakkas aine gravitatsioonilise ebastabiilsuse tõttu kollabeeruma ning moodustama massikogumeid. Sealjuures hakkasid kõigepealt tekkima varjatud ainest nn halod. Need toimisid "gravitatsiooninõgudena", kuhu hiljem kogunes meile nähtav aine.
Et kindlaks teha, mis see varjatud aine täpselt on, on püütud struktuuride moodustumise protsessi arvutisimulatsioonidega imiteerida. Mängiti läbi mitmesugused stsenaariumid, millest mõned välistati kui täiesti ebarealistlikud. Kõige realistlikumatena tunduvad tänapäeval nn ΛCDM-mudelid (\Lambda on Einsteini väljavõrrandite kosmoloogiline konstant, CDM on külm varjatud aine (cold dark matter)). Varjatud aine olemus on tänini teadmata.
Galaktikate ja tähtede tekkimine
Kollabeeruvad gaasipilved olid nüüd nii tihedaks muutunud, et moodustusid tähed ja kerasparved. Tähtedes moodustusid nüüd tuumasünteesi teel kõik raskemad keemilised elemendid kuni rauani. Raskemad tähed plahvatasid juba mõne miljoni aasta pärast supernoovadena. Plahvatustega sattusid tähtedevahelisse ruumi rauast raskemad elemendid. Need tekkisid plahvatuse ajal neutronihaarde tagajärjel.
Päikesesüsteemi tekkimine
9 miljardit aastat pärast Suurt Pauku kollabeerus meie Galaktika serval gaasist ja tolmust koosnev pilv, mis sisaldas supernoova plahvatusest järele jäänud materjali. Sellest tekkis meie Päikesesüsteem oma planeetidega. Umbes 4,5 miljardit aastat hiljem (täpsemalt umbes 0,004 miljardit aastat tagasi) tekkis inimene.
SI (täpsustus)
SI on lühend, mis võib tähendada:
Si võib tähendada järgmist:
Lõhkekuul
Kuul on saanud nime Indias Kolkata eeslinnas asunud Dum Dumi arsenali järgi, kus neid Briti armee tarbeks valmistati.
Lõhkekuulide kasutamine rahvusvahelistes konfliktides keelustati 1899. aasta Haagi konventsiooni III deklaratsiooniga.
Paatna
Paatna on küla Lääne-Viru maakonnas Rakvere vallas.
Giovanni Pierluigi da Palestrina
pisi|Giovanni Pierluigi da Palestrina pisi|Giovanni Pierluigi da Palestrina Giovanni Pierluigi da Palestrina (3. veebruar 1525 või 2. veebruar 1526 – 2. veebruar 1594) oli itaalia renessansihelilooja, Rooma koolkonna kõige silmapaistvam esindaja. Tema loomingut peetakse renessansi polüfoonilise muusika kulminatsiooniks.
Elukäik
Palestrina sündis 1525. (mõnedel andmetel 1526.) aastal väikeses Itaalia asulas Palestrinas, mis asub Rooma lähedal.
Kirjalikud tõendid näitavad, et alates 1537. aastast laulis ta Roomas Santa Maria Maggiore basiilika kooris. Ta õppis koos Robin Mallaperti ja Firmin Lebeliga. 19-aastaselt sai ta samas kirikus organistiks ja koorijuhiks. Tema muusikukarjääri mõjutas Põhja-Euroopa polüfooniline stiil, mille olid Itaaliasse toonud esmajoones kaks franko-flaami koolkonna heliloojat, Guillaume Dufay ja Josquin des Prez.
1544–1551 töötas ta organistina St. Agapito kirikus, seejärel sai temast Rooma Peetri kiriku koori kapellmeister. Tema esimesed avaldatud teosed (missade kogu) avaldasid paavst Julius III-le muljet ning Palestrina nimetati koori muusikadirektoriks. See oli esimene itaallasest autori missade kogu, selle ajani olid Itaalias kasutatava sakraalmuusika autorid pärit Madalmaadest, Prantsusmaalt, Portugalist ja Hispaaniast.
Järgnenud kümnendil töötas ta Rooma kirikutes, näiteks Püha Johannese kirikus (1555–1560) ja Santa Maria Maggiore basiilikas (1561–1566). 1571. aastal naasis ta Peetri kiriku juurde ja töötas seal kogu ülejäänud elu.
1570. aastad olid tema jaoks rasked. Pärast oma venna, naise ja laste surma kolmes katkupuhangus (1572, 1575, 1580) oli ta valmis astuma vaimulikuseisusse, kuid siiski abiellus uuesti. Ta tegutses ka ärimehena, millega ta finantseeris oma loomingu väljaandmist. Ta oli pidevalt väikestes konfliktides kirikuga, mis tegelikult oli tema loomingu tellijaks.
Ta suri Roomas 1594. aastal rinnakelmepõletikku. Vastavalt selle aja kombele maeti ta surmapäeval ja lihtsas kirstus. Matustel laulsid kolm koori viiehäälset psalmi.
Palestrina muusika stiil
Palestrina muusika stiili võib vaadelda Madalmaade koolkonna kompositsioonitehnilise kokkuvõttena.
Kui 16. sajandi esimesel poolel hakati vanu kompositsioonireegleid käsitlema üldiselt järjest julgemalt ja vabamalt, siis Palestrina muusikat iseloomustab kõigi tehniliste vahendite äärmine tasakaal ja korrastatus. Seetõttu mõjub tema muusika kaasaegse muu heliloomingu taustal tihti konservatiivsena.
Palestrina stiilile on iseloomulik
Palestrina muusika on saanud kogu kompositsioonitehnilise lõpetatuse omamoodi võrdkujuks. See on mõjutanud paljude kirikumuusika heliloojate loomingut läbi sajandite ja on tänaseni akadeemiliseks eeskujuks kontrapunkti õppimisel. Palestrina muusika stiili nimetatakse vahel ka kirikustiiliks (stile ecclesiastico) või vanaks stiiliks (stile antico).
Looming
Palestrina valdavalt vaimulikku loomingusse kuulub umbes 100 missat, 300 motetti, 35 Magnificat'i, vaimulikke hümne, offertooriume, litaaniad, lamentatsioone ja vaimulikke madrigale. Enamik Palestrina missasid on kirjutatud paroodiatehnikas, sest nende muusikalise materjalina on kasutatud varasemat polüfoonlist teost.
Palestrina tuntuim heliteos on paavst Marcellus II-le pühendatud "Missa Papae Marcelli".
Merja linnamägi
pisi|Merja linnamägi Merja linnamägi asub Järva maakonnas Järva vallas Merja külas Linnamäe talu maal.
Kirjeldus
Linnamägi on lamedanõlvaline 7–8 m kõrgune küngas, mille 30 m pikkune ja 10 m laiune keskosa tõuseb 1–1,5 m kõrguse astanguna ülejäänud künkast kõrgemale. Selgemad jäljed kaitseehitiste olemasolust puuduvad. Kuna linnamägi on maastikuliselt eristatav ning sealt on avastatud arheoloogiline kultuurikiht, on Merja linnamägi tunnistatud arheoloogiamälestiseks.
Rahvapärimus
Rahvapärimus linnamäe kohta on puudulik. 1929. aastal kogutud pärimuse järgi olevat sealt liivakaevamistel leitud terve inimese luukere lamavas olekus, kuid ilma igasuguste eheteta. Samuti olevat kaevamisel leitud kimp suuri vanu võtmeid. Ühtede informantide ütluse järgi olnud seal vanasti kirik, teiste arvamiste kohaselt olnud aga mäe otsas vanasti linn, mis suurte sõdade ajal ära lõhutud.
Päide
Päide on küla Lääne-Viru maakonnas Rakvere vallas.
Merja linnamägi
Rahvapärimus
16. oktoobril 2010 avati Merja linnamäel 12 m kõrgune vaatetorn, mis oli samas paigas omataoline. Esimene, triangulatsioonitorn, püstitati linnamäele iseseisvuse ajal esimese ja teise maailmasõja vahel. Teise, 18 m kõrguse torni püstitasid 1950. aastatel Nõukogude sõjaväelased.
Kepsleva Poni kõrts
Kepsleva Poni kõrts on paik J. R. R. Tolkieni triloogias "Sõrmuste Isand".
Kepsleva poni kõrts asub Voore külas olulise maanteede ristumispaigas. See kõrts on seisnud seal väga kaua ja sealset kõrtsmiku Barliman Butterburi peeti tähtsaks isikuks. Just kõrts oli see paik kus rännuteilt tulnutelt kohalik rahvas uudiseid kuulis, seal puhati ja söödi, joodi.
Kepsleva Poni kõrtsi suunduvad ka kääbikud oma teekonnal ning saavad sealt öömaja ja kehakosutust. Samuti leiab seal aset väke aps mille käigus Sõrmus Frodole sõrme sattub ja tema nähtamatuks teeb, tõmmates sellega nende rännuseltskonnale liialt palju tähelepanu. Samuti kohtuvad kääbikud Kepselva Poni kõrtsis Rühkijaga, kes osutub Aragorniks. Ja just sealse kõrtsmiku kätte on jätnud Gandalf Frodole kirja lootuses, et kõrtsmik Barliman selle ära saadab- mida ta aga kahjuks unustab teha. Saanud kirjast teada, et nad on niigi oma lahkumisega paar kuud hiljaks jäänud otsustab seltskond kõrtsist kohe hommikul lahkuda. Lisaks on neile Mustad Ratsanikud e. Sõrmustevaimud juba kannule jõudnud ning Kepselva Poni kõrtsi öömajas kääbiku tubades kõik laiali puistanud neid otsides.
Polaaralad
Kliima
Polaaraladele omane kliima on Põhja-Jäämerel, Gröönimaal ja Antarktikas. Need alad kuuluvad polaarsesse kliimavöötmesse, millele on omane kohati väga madal temperatuur. Talved on väga külmad, pimedad ja lühikeste päevadega. Suved on soojemad kui talved ja päevad on pikemad. Aasta kõige soojemal kuul on keskmine temperatuur polaaraladel alla 10 °C ja kõige külmematel kuudel võib temperatuur olla isegi –80 °C. Viimaste aastate jooksul on kliimamuutuse tulemusel hakanud polaaraladel jää sulama. Lisaks jää sulamisele on kliimamuutusel ka mõju loomadele, kes on harjunud madala temperatuuriga. Polaarkliima on tavaliselt kuiv, kuna laskuv õhk on külm ja selles puudub märkimisväärne niiskus, mis välistab pilvede ja lumesadu tekkimise. Sademete hulk on 100–200 mm aastas. Aasta läbi puhuvad nende alade poolsest piirkonnast lähtuvad kirdetuuled. Esineb ka polaaröö ja polaarpäev. Polaaröö ajal püsib päike horisondist madalamal ja polaarpäeva ajal horisondist kõrgemal. pisi|Arktika pisi|Sinivaal
Loomastik
Kuigi polaaraladel on võrdlemisi sama kliima, on neil täiesti erinev loomastik. Seal on eluks kõige kehvemad tingimused, aga paljud loomad on külmaga kohanenud ja on võimelised seal elama. Selleks, et seal elada on neil kas paks karva-, sule- või rasvakiht, mis neid külma ja tuule eest kaitseb. Ühed kõige suuremad loomad nendel aladel on jääkarud ja vaalad. Seal on ka muid väiksemaid loomi, nagu näiteks: polaarhunt, põhjapõder, valgejänes, polaarrebane jne. Kuna polaarloomad elavad aladel, kus on aastaringi jäine, siis on üheks nende kohastumusteks valge kaitsevärvus (osadel muutub karv talvel valgeks ja teisted on aastaringi). Lisaks jääpealsetele loomadele on polaaraladel ka kalu ja muid elusolendeid. Suure külma tõttu on Antarktikas vähe loomi, aga üks sealseid liike on hüljes. Antarktikas on veel kümmekond linnuliiki, neist keiserpingviin pesitseb talvel. Erinevalt Antarktikast on Arktikas palju liike, näiteks polaarrebased, vaalad, polaarhundid ja jääkarud. Jääkaru on tuntud maailma suurima kiskjana.
Taimestik
Polaaraladel kasvab erinevaid taimi, aga on ka suured alad, mis on jääga kaetud ja kus taimi ei kasva. Neid alasid nimetatakse jääväljadeks. Arktikas ja Antarktikas on ka külmakõrbed, mis on enamus aastast lumest ja jääst vabad. Kuna neid alasid ei kata jää- ega lumekiht, siis on seal ka taimi, aga väga vähesel määral. Need taimed, mis kasvavad nendel aladel on kindlate kohastumustega, mis võimaldavad neil sellistes oludes kasvada (kliima, valguse puudumine, tuul) kasvada. Üheks neist on maadligi kasvamine, mis kaitseb põhiliselt tuule eest. Selle pärast kasvavad seal samblad, ja üksikud õistaimed ja puuduvad põõsad ja puud. Mulda on seal ka vähe, mis teeb taimede kasvu veel keerulisemaks. Vees kasvab väga palju vetikaid ja samblikud asuvad rannikul. Kuna suurel osal polaaraladest ei kasva taimi, mida oleks võimalik süüa või nende pealt elada, on seal hõre loomastik ja inimesi seal püsivalt ei ela. pisi|Põhja ja lõuna polaaralasid katva lume ja jää visualisatsioon
Cittàslow
Cittàslow ('aeglane linn') on 1999. aasta oktoobris Itaalias algatatud liikumine, mille eesmärgiks on elukvaliteedi parandamine linnades vastustades kiiret elutempot, amerikaniseerumist ja homogeenset maailma.
Cittàslow liikumise liikmeks võivad saada linnad, mille elanike arv ei ületa 50 000.
Jörn Rüsen
pisi|Jörn Rüsen [[2008. aastal]]
Jörn Rüsen (sündinud 19. oktoobril 1938 Duisburgis) on saksa ajaloolane ja kultuuriteoreetik.
Rüsen õppis Kölni ülikoolis ajalugu, filosoofiat, kirjandusteadust ja pedagoogikat. Aastatel 1974–1996 oli ta mitme Saksamaa ülikooli õppejõud, seejärel Witten/Herdecke ülikooli üldajaloo ja ajalookultuuri professor kuni emeriteerumiseni 2009. aastal.
Aastatel 1997–2007 oli Rüsen Kultuuriteaduste Instituudi (Kulturwissenschaftliches Institut) president. Alates 2004. aastast on ta Kultuuriteaduste Sihtasutuse (Stiftung für Kulturwissenschaften) esinduse eesistuja. Aastatel 2007–2009 oli ta projekti "Humanism globaliseerumisajastul – kultuuridevaheline dialoog kultuuri, inimlikkuse ja väärtuste üle" ("Der Humanismus in der Epoche der Globalisierung – Ein interkultureller Dialog über Kultur, Menschheit und Werte") juhataja.
Eesti Naine
Eesti Naine on Eesti vanim praegu ilmuv naisteajakiri, kuid see pole esimene, mis Eestis ilmuma hakkas.
1112
1112. aasta
Sajandid: 11. sajand - 12. sajand - 13. sajand
Eesti Naine
1911. aastast ilmus Ajakiri Naiste Töö ja Elu, mille tegevtoimetaja oli Helmi Mäelo, hilisem esimene Eesti Naise peatoimetaja. Eesti esimese naisteajakirja au on aastatel 1887–1905 ilmunud Linda käes. Esimene ajakirja Eesti Naine number ilmus mais 1924.
Ilmumises tekkis paus aastatel 1940–1945. Seejärel ilmus ajakiri veel nimega Eesti Naine, alates 1952. aastast aga nimega Nõukogude Naine, mis oli Nõukogude ajal ainus naisteajakiri. Ajakirja rekordtiraaž 225 000 eksemplari ilmus 1989. aastal. Ajakirja algne nimi Eesti Naine taastati 1989. aastal.
1112
Aastakümned: 1060. aastad 1070. aastad 1080. aastad 1090. aastad 1100. aastad - 1110. aastad  - 1120. aastad 1130. aastad 1140. aastad 1150. aastad 1160. aastad
Aastad: 1107 1108 1109 1110 1111 - 1112 - 1113 1114 1115 1116 1117
Taaravainu
Taaravainu on küla Lääne-Viru maakonnas Rakvere vallas.
Eesti Naine
Ajakirja annab välja AS Delfi Meedia.
Esimene iseseisvusaeg
1923. aastal oli loodud Soome eeskujul Eesti Naiste Karskusliit (NKL), mille juhatajaks sai Helmi Põld ja peasekretäriks Helmi Mäelo. Suuresti just üleriigilist emadepäeva 1923. aastal korraldades leidsid karskusliidu naised, et nad vajavad oma häälekandjat.
Eesti Naise 16-leheküljeline avanumber jõudis lugejateni 1924. aasta mais. Uus ajakiri teatas: "Eesti naised, teadke seda, et rahva arenemises tähtsamat osa etendab naise arenemine. Esimene nõu siin on ajaga kaasa sammumine. "Eesti Naine" tahab seda oma lugejatele pakkuda ja sellepärast levitage lehte oma sõprade ja tuttavate keskele." Juhtkirjas lubatakse, et uue ajakirja ilmuma hakkamine "lööb teatava märgi meie rahva arenemispäevaraamatusse". Esimene number on pühendatud emadepäevale, mida tol ajal tähistati maikuu kolmandal pühapäeval. Teisel leheküljel ilmus mõtisklus emast ja Juhan Liivi luuletus "Üks suu". Ajakirjas saab imetleda kauneid moode, leiab ideid näputööks. Majapidamise vallas antakse nõu aiateede rajamiseks, plekkide eemaldamiseks ja teeküpsiste küpsetamiseks. Karskusteemat esindab dr Elsa Sapase artikkel "Laps ja alkohol". Alguse sai läbi kahe aasta jooksev järjejutt – soome kirjaniku Hilja Haahti "Valgenev tee".
Uue ajakirja toimetuse kutsus kokku Helmi Põld, kes tänapäeva mõistes oli vastutav väljaandja. Toimetuse töö juhtimine ja ajakirja koostamine ehk peatoimetaja töö oli Helmi Mäelo õlul. Toimetusse kuulus veel käsitöö- ja majandusosa toimetaja Eleanore Kutsar (Elli Aaslava). Ta tõlkis ajakirja saksa ja vene keelest ilukirjandust ning "kodukasvatamise" lugusid. Tema ülesandeks oli ka korrektuur. "Kõige selle eest sain 60 krooni kuus," on ta meenutanud.
Audit
Audit ehk auditeering ehk auditeerimine on süstemaatiline, dokumenteeritud ja objektiivne tõendusmaterjali kogumine ja hindamine, mille käigus uuritakse organisatsiooni, projekti, isikut, ettevõtet või toodet. Auditi eesmärk on teha kindlaks uuritava objekti vastavus nõutavatele kriteeriumidele. Auditi tegijat nimetatakse audiitoriks.
Eesti Naine
Esimene iseseisvusaeg
Toimetus asus Tartus karskusliidu majas Jakobi 8. Hiljem oli ajakirja koduks sel samal tänaval, Jakobi 12 kaks väikest ruumi. Elli Aaslava meenutab: "Meil oli kaks väikest ruumi. Üks oli Mäelo kabinet, teine toimetuse tuba. Enamik töötas kodus, ainult Helmi Mäelo toimetuses. Käis tõsine töötegemine, ainult sünnipäevadel sooviti õnne." Naiskaastöölisi oli kuni 1930. aastani vähemalt 22. Ehk pea pooled sel perioodil eri ajakirjandusväljaannetele kaastööd teinud naised olid seotud Eesti Naisega.
Kuigi majanduslikult oli varemgi ajakirjal raske olnud, anti 1937. aasta jõulunumbris teada, et vähendatakse lehekülgede arvu. Ära jäid lastelisa Väikeste Sõber ning mustri- ja lõikeleht. 1938. aasta augustis tuli teada, et ajakiri hakkab ilmuma vaid 10 korda aastas. Pärast 1940. aasta suvepuhkust Eesti Naine enam ei ilmunud.
Nõukogude Naine
Kui ajakiri Eesti Naise nime all 1945. aasta märtsis jälle ilmuma hakkas, ei leidnud sealt sõnagi vahepealsest viieaastasest pausist. Esimest sõjajärgset ajakirja trükiti tiraažis 20 000. Nende aastate kangelane oli töö – rekordid, plaaniületused, eesrindlikud naistöötajad tehastes, tööpinkide, õmblusmasinate taga, fotod sõnnikuveolt, kevadkülvilt.
1947. aastal anti toimetusele ruumid Tallinna vanalinnas praeguse Maiasmoka kohviku kohale teisele korrusele. 1952. aastast sai ajakirja nimeks Nõukogude Naine ning samal aastal koliti Rataskaevu 2 ruumidesse. 1960. aastal sai uueks aadressiks Pikk 73.
1950. aastatel kuulusid toimetuse kolleegiumisse Aino Bach, Debora Vaarandi, Viivi Härmaste, H. Johanson, I. Jürna, Olga Lauristin. Tiraaž kasvas 40 000 – 50 000ni.
1972. aastal valmis Tallinnas Pärnu maanteel Ajakirjandusmaja, kus Eesti Naise toimetus sai oma käsutusse kuus ruumi. Igas kabinetis oli üks sein maast laeni mustade vineerustega seinakappide päralt. Peatoimetaja kabineti kappides seisid ajakirja ilmunud aastakäikude köited. Puudu oli sõjaeelne periood, mida püüti antikvariaatidest kokku osta. 1989. aasta jaanuarist kannab ajakiri jälle Eesti Naise nime.
Taasiseseisvumine
1994. aastal müüs Eesti Erastamisagentuur ajakirja Eesti Naine mitmevoorulise pakkumise kaudu aktsiaseltsile Eesti Päevaleht. 1997. aastal kolis toimetus Ajakirjandusmajast Tartu maanteele eestiaegsesse renoveeritud kortermajja. 2000. aastal koliti Maakri 23 vastvalminud büroomajja, sealt 2013. aastal suvel Kalamajja Niine 13 ning 2018. aasta detsembris Narva maantee 13 Ekspress Meedia majja. Alates 1. septembrist 2022 kannab Ekspress Meedia Delfi Meedia AS nime. Lisaks igakuisele ajakirjale, mida saab tellida siit: https://lehed.delfi.ee/products/eesti-naine-paberajakiri on ajakiri aktiivne ka veebis: www.eestinaine.ee ning seal ilmub mitu taskuhäälingut, mida saate kuulata siit: https://eestinaine.delfi.ee/kategooria/91617031/podcastid
Universum
pisi|[[Hubble'i kosmoseteleskoop|Hubble'i teleskoobi süvavälja (HUDF) foto kaugetest galaktikatest]] pisi|[[Linnutee galaktika ]] Universum ehk maailmakõiksus hõlmab kogu aegruumi ja selles olevat. Universum koosneb planeetidest, tähtedest, galaktikatest, galaktikate vahelisest hõredast ainest, tühikutest, elementaarosakestest, mateeriast ja energiast. Vaadeldava universumi läbimõõduks on hinnatud 28 miljardit parsekit (umbes 93 miljardit valgusaastat). Võrdlusena võib tuua meie kohaliku galaktika, Linnutee galaktika, mille läbimõõt on 30 tuhat parsekit ehk umbes 100 tuhat valgusaastat ja Päikesesüsteemi kuuluva Pluuto orbiidi läbimõõt on üks tuhandik valgusaastat. Kogu universumi suurus ei ole teada ning see võib olla lõpmatu.
Universum on kosmoloogia teadusharu uurimisobjektiks. Kosmoloogid uurivad universumi ehitust ja arengut selle tekkest alates kuni tänapäevani ja püüavad ennustada universumi tulevikku. Tänapäeva kosmoloogia tugineb simulatsioonidel ja arvutimudelitel, mis töötavad üldrelatiivsusteooria võrrandite järgi, kuid universumi täielikuks kirjeldamiseks on vaja üldrelatiivsusteooria kvantfüüsikaga ühendada, mida pole veel seni suudetud teha ja seetõttu tuleb praeguseid tulemusi võtta kui esialgseid lähendeid. Tänapäeval on suur osa kosmoloogidest ühel meelel, et kõige paremini kirjeldab meie universumit Suure paugu mudel (täpsemalt ΛCDM-mudel), mille järgi on universumil selgelt määratletav algus, millele järgnes väga kiire paisumine ehk inflatsioon. Selle mudeli ja praegu teadaolevate kosmoloogiliste parameetrite järgi on universumi vanuseks 13,799 ± 0,021 miljardit (109) aastat.
Universumi uurimise ajalugu
pisi|[[Flammarioni gravüür, Pariis 1888]]
Universumi teket ja arengut on püütud kirjeldada juba tuhandeid aastaid tagasi näiteks Antiik-Kreeka ja Skandinaavia mütoloogias. Juba siis osati tähevaatluste põhjal mitmesuguseid järeldusi teha. Esimesed suuremad läbimurded kosmose mõistmisel tulid uusajal, kui õpiti matemaatiliselt kirjeldama planeetide liikumist ja konstrueeriti esimesed teleskoobid, mille abil saadi paremat infot ümbritseva kohta. Veel enne teleskoopide leiutamist alustas Tycho Brahe, keda peetakse esimeseks tegelikuks vaatlusliku astronoomiaga tegelejaks, esimeste süstemaatiliste taevavaatlustega. Ta koostas ulatusliku kataloogi oma vaatlustest, kuhu kuulus ka 1572. aasta supernoova vaatlus (SN 1572), mille kohta Brahe kirjutas raamatu "De nova stella", kust tuleb ka eksitav nimetus "noova", mis otsetõlkes tähendab uut, aga tegelikult on noova just tähe elu lõppfaas.
16. sajandi lõpus väitis Giordano Bruno, et universum on homogeenne ja isotroopne. Tänapäeval tuntakse neid omadusi kosmoloogilise printsiibi nime all. Lisaks toetas Bruno sel ajal vastandlikku arvamust, et nii maapealne kui ka taevane materjal on sama. Need väited koos igavese ja lõpmatu universumi väitega moodustavad niinimetatud LIHIM (lõputu, igavene, homogeenne, isotroopne ja materiaalselt ühtlane) universumi mudeli, mida peeti õigeks kuni selle ajani, kui sadakond aastat tagasi toimusid kosmoloogias uued läbimurded.
Järgmine suurem edasiminek toimus 20. sajandil. Teooria poolelt avaldas Albert Einstein üldrelatiivsusteooria, mis sobis hästi kokku seniste tulemustega. Ka oli läbimurdeid vaatluslikus kosmoloogias. 1929. aastal avaldas Edwin Hubble oma mõõtmised galaktikate punanihete kohta ja võrdles neid galaktikate kaugustega, tõestades, et universum paisub. Universumi paisumine tähendab seda, et minnes piisavalt palju ajas tagasi, siis mingil hetkel asuvad kõik objektid ühes punktis ehk universum ei saa olla igavene. Arno Allan Penzias ja Robert Woodrow Wilson avastasid 1964. aastal kosmilise reliktkiirguse, mis andis infot selle kohta, et universum on tõesti homogeenne. Mõõdetud kiirguse energia järgi leiti universumi kui musta keha temperatuur, milleks on 2,7 K. 20. sajandi lõpul on Hubble'i kosmoseteleskoop oluliselt avardanud inimeste silmaringi universumi kohta. Lisaks on see täpsustanud ka Edwin Hubble'i mõõtmisi.
Tänapäeval on palju teleskoope nii Maa peal kui ka kosmoses, mis koguvad infot universumi kohta üle kogu elektromagnetlainete spektri, alustades raadiolainetest ning lõpetades gammakiirgusega. Vaatlusandmetega on võimalik kinnitada või ümber lükata teooriaid ja mudeleid, mida teoreetikud on esitanud.
Pimeda öötaeva paradoks
pisi|Illustratsioon pimeda öötaeva paradoksist
Fotomeetriast on teada, et valgusallika pindheledus ei sõltu valgusallika kaugusest, sest liigutades valgusallikat kaugemale, väheneb selle koguheledus liigutatud kauguse ruudu võrra, aga samuti väheneb ka selle valgusallika pindala kauguse ruudu võrra ehk pindheledus jääb konstantseks. Sama kehtib ka tähtede puhul, sest ei tehtud mingeid eeldusi valgusallika kohta. Suurendades raadiust, väheneb tähtede näiv heledus võrdeliselt raadiuse ruuduga, aga tähtede arv selles ruumalas suureneb võrdeliselt raadiuse kuubiga ehk näiv koguheledus suureneb võrdeliselt raadiusega. Näiteks kui raadiust suurendada kaks korda, siis suureneb tähtede näiv koguheledus kaks korda. Kui raadiust lõpmatuseni niimoodi kahekordistada, siis peaks tähed katma kogu taevalaotuse, kuid ometigi see nii ei ole. Kunagine Tartu Tähetorni direktor Johann Heinrich von Mädler pakkus välja, et see valgus neeldub tähtedevahelises keskkonnas, kuid mõistes, et see, mis neelab valgust, kuumeneb ja hakkab ka ise kiirgama, võttis ta omaks tänapäevasema vaate, et "Valguse kiirus on lõplik; lõplik on ka aeg, mis on möödunud loomisest meie päevini ja järelikult me näeme üksnes objekte, mille kaugus on selline, et valgus on jõudnud meieni selle lõpliku aja jooksul."
Universumi soojussurm
Selleks, et universumis midagi huvipakkuvat toimuks, on vaja temperatuuride vahet. Näiteks elu Maa peal on võimalik tänu sellele, et meil on kuum Päike, külm maailmaruum ja töötav keha Maa. Kui temperatuur muutuks igal pool ühtlaseks, saabuks universumi soojussurm. Termodünaamika järgi läheb energia alati soojemalt kehalt külmemale ehk soojemad kehad jahtuvad ja külmemad soojenevad, kuni tekib tasakaal. Igaviku jooksul ühtlustuvad kõik temperatuurid. See tähendab, et igavese universumi korral peaks soojussurm olema juba saabunud, aga nii see ei ole. Kui eeldada, et universum paisub, siis see paradoks kaob, sest pidev paisumine jahutab ja tasakaalu ei teki.
Gravitatsiooniline paradoks
Kui vaadelda objekti, mis asub väljaspool homogeenset sfääri, siis gravitatsioonilise vastastikmõju leidmisel võib kera asendada punktmassiga, mis asub sfääri keskpunktis ja mille mass on võrdne kera massiga. Vaadeldes objekti, mis asub homogeense sfääri sees, nähtub, et seinte gravitatsioonijõud tasakaalustavad üksteist ja summaarne mõju on null igas sfääri sisepunktis.
Kui suurtel skaaladel (vähemalt 300 Mpc, kosmoloogiline printsiip ) jagada universum mõtteliselt sellisteks sfäärideks, mille ühine keskpunkt oleks Maa, siis ei mõjutaks Maad ükski sfäär. Kui aga sarnase universumi jaotuse järgi jääks planeet Maa ühest sellisest mõttelisest sfäärist välja ja teiste sisse, siis see üks mõjutaks Maad gravitatsiooniliselt ja teised mitte. Niimoodi on võimalik ette kujutada kõikvõimalikke konfiguratsioone ja seega ei ole võimalik määrata gravitatsioonijõu suurust ega suunda, millega universum meid mõjutab. Paradoksi aitab lahendada üldrelatiivsusteooria, mille võrrandid annavad ühese lahenduse selle kohta, millised jõud objektide vahel mõjuvad ja seega määramatust ei teki. Põhimõtteliselt on need võimalik välja arvutada, aga praktiliselt ei ole see teostatav.