cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Zinovi Zinik
Tema proosatekste on korduvalt ilmunud ka ajakirjas Vikerkaar.
Anton Kuuspalu
Anton Kuuspalu (kuni 1935. aastani Kronk; 15. jaanuar 1902 Atsalama, Virumaa – 11. mai 1945 Leningrad, NSV Liit) oli Eesti sõjaväelane (kapten).
Elulugu
Lõpetas Narva kommertskoolis 9 klassi ning asus 1923. aastal Sõjakoolis õppima, lõpetas selle jalaväe kursuse ning 1926 määrati 1. Jalaväerügementi 5. kompanii rühmaülemaks.
1928. aastal asus Lennukoolis lendurvaatlejaks õppima, lõpetas 1930. aastal ning kinnitati lendurvaatleja kutses. Alustas teenistust ÜLD nr. 1 III salga lendurvaatlejana. 1932. aastal määrati divisjoni relvurohvitseri kohusetäitjaks, 1933. aastal kinnitati relvurohvitseriks.
1940. aastal Eesti sõjaväe likvideerimisel viidi Anton Kuuspalu üle 22. territoriaalkorpuse eskadrilli. Sõja puhkedes põgenes Venemaale evakueerumise asemel koos paljude teiste lennuväelastega metsa.
Sitsiilia keel
Sitsiilia keel (sitsiilia keeles sicilianu) on itaalia-romaani päritolu indoeuroopa keel, mis on laialt levinud Sitsiilias, sealhulgas väiksematel saartel ja Lõuna-Calaabrias.
Ain Eenmaa
Ain Eenmaa (aastani 1935 Aleksander Eberling; 17. oktoober 1909 Tartu – 26. veebruar 2001) oli eesti vaimulik.
Ta sündis Tartus, kuid kasvas üles Valgas. Seal sai ta alghariduse ja lõpetas aastal 1931 Valga Poeglaste Gümnaasiumi. Gümnaasiumi kõrval oli ta tegev skaudiliikumises. Aastast 1932 oli ta tegev Taagepera Jaani koguduse organistina. Samuti oli ta aastatel 1934–1940 Tartu Ülikooli usuteaduskonna üliõpilane. Ta oli Korporatsioon Revelia liige. Usuteaduskond suleti enne kui ta õpingutega ühele poolele sai. Siiski sai ta teenistusi pidada: nimelt kutsuti ta aastal 1944 sõjaväepastoriks ja Krivasoo lahingus sai ta ka haavata. Pärast sõda oli ta lisaks vaimulikuametile veel kohaliku algkooli juhataja. ta määrati Valka koolijuhatajaks. Ent novembris 1945 Ain Eenmaa arreteeriti küll teise mehe pähe, ent leiti tallegi süüdistus ja vajalik olevat ümberkasvatus Vorkuta sunnitöölaagris. Aastal 1955 jõudis ta koju tagasi, kuid kõigepealt Tartusse arstide hoole alla, selga ravima. Samuti sooritas ta Usuteaduse Instituudis puuduvad eksamid ja 15. detsembril 1955 ordineeriti ta õpetajaks.
Ta oli aastatel 1955–1964 Häädemeeste, Tahkuranna ja Treimani koguduse õpetaja. Neil aastatel remonditi põhjalikult Häädemeeste kiriku torni. Aastatel 1964–1974 oli ta Juuru Mihkli koguduse õpetaja. Kuna aastal 1964 oli hävinud välgu tagajärjel Juuru kiriku tornikiiver, hankis hea suhtlejana Ain Eenmaa raudmasti ja nii sai Juuru kiriku torn raudsõrestiku (mis taastati ühe aastaga). Aastatel 1974–1993 oli ta Simuna Siimona ja Juuda koguduse õpetaja. Samuti taastati tema ettevõtmisel Simuna kiriku torn.
Neveli rajoon
Neveli rajoon on 2. järgu haldusüksus Venemaal Pihkva oblasti lõunaosas. Piirneb Valgevenega.
Halduslikult jaguneb rajoon on alates 2015. aastast Neveli linnaks ja viieks külaasunduseks (vallaks).
Ugli
Ugli on tangeriini ja greibi või tangeriini ja pomeli ristand, mis avastati Jamaical aastal 1924 ja kasvab siiamaani valdavalt seal.
Ugli on värske ja intensiivse maitsega, kergesti kooritav ning mahlase ja pehme viljalihaga tsitrusvili. Viljaliha on mahedam ja mahlasem kui greibil, kergelt happeline, värvuselt helekollakas või oranž, enamasti ilma seemneteta. Oma kollakasrohelise ja ebaühtlaselt poorilise koore tõttu on ugli, just nagu seda näitab ka tema nimi, oma väljanägemiselt „kole”. Ugli mahlasisaldus on väga suur. Sobib söömiseks nagu greip – pooleks või viiludeks lõigatuna.
Uglipuu (Citrus × tangelo, Citrus reticulata × Citrus paradisi) annab vilju hooajaliselt detsembrist kuni aprillini. Uglid on 10–15 cm läbimõõduga. Uglit ostes väldi vilju, mis on viljarao lähedalt kuivanud. Säilitada 4–6 ˚C juures.
Tali (tööriist)
pisi|Kett-tali ja hoob-tali tööpõhimõte Tali (kutsutakse ka polüspast, liitplokk, käsitelfer; inglise keeles differential pulley, chain hoist, lever hoist) on tööriist, mida kasutatakse raskete esemete, näiteks automootorite, käsitsi tõstmiseks.
Kasutamine ja tööpõhimõte
Tali kasutatakse tööstuses, ehitusobjektidel ja remondi töökodades. Tali abil saab liigutada suuri raskuseid, seade ise on kompaktne, lihtne paigaldada ja transportida. Enimlevinud on kett-tali ja hoob-tali ehk kangtali, esimese puhul liigutatakse esemeid ketiga, teise puhul hoovaga.
Tööpõhimõttelt on tali lihtne seade. Tali koosneb kahest fikseeritud erineva suurusega ülekannetest, mis on üksteise külge kinnitatud ja liiguvad koos. Ümber ülekannete on paigaldatud tross, kett või köis, mille abil liigutatakse tõstekonksu. Ülekannete omavaheline suhe määrab, kui palju jõudu on vaja kindla raskuse liigutamiseks.
Ajalugu
pisi|Rullkett Kett-tali leiutas 1854. aastal Thomas Aldridge Weston Inglismaalt.
Weston'i talisid valmistati koostöös Richard, James ja George Tangye'ga. Richard Tangye autobiograafia kohaselt oli Westoni lahendus eelkäijaks Hiina hoob-tali. Westons oli esimene, kes kasutas rullketti lüliketi asemel. Seda eksponeeriti 1862. aasta rahvusvahelisel näitusel, Londonis, viies suuruses – 510 kg kuni 3000kg – ja sai medali "originaalse rakenduse, praktilise kasulikkuse ja edu eest".
Yale Lock Company omandas patendiõigused 1876. aastal.
Rudolf Bultmann
pisi|Rudolf Bultmann Rudolf Bultmann (20. august 1884 Wiefelstede – 30. juuli 1976 Marburg) oli saksa teoloog ja Uue Testamendi professor, kes tõlgendas kristliku usundit eksistentsialistlikku filosoofiaga. Ta sai tuntuks Uue Testamendi demütologiseerimise programmi kasutusele võtmisega. Tema vaated võeti kasutusele süstemaatilises usuteaduses ja filosoofias.
Demütologiseerimise mõiste tähendab kristluse vabastamist üleloomulikest "müütidest". Alates 1940. aastast keskendusid Bultmanni teoloogilised tööd oma Piibli eksistentsiaalse tõlgenduse arusaadavaks muutmisele laiale lugejaskonnale. Selle eesmärgi täitmiseks sõnastas ta kirjas Neues Testament und Mythologie (1941) Uue Testamendi sõnumi demütologiseerimise vajaduse. Ta väidab, et Uues Testamendis on mütoloogiline maailmapilt, mis vajaks asendamist teadusliku maailmavaatega:
Marburgis teoloogiat õppides olid R. Bultmanni õpetajad Wilhelm Herrmann, Johannes Wess ja Wilhelm Heitmüller religiooniloolisest koolkonnast. Alates aastast 1922 kuulus ta "dialektiliste" teoloogide ringi, kes pärinesid alates 1918. aastast liberaalteoloogide hulgast. Marburgis kohtus ta ka eksistentsiaalfilosoof Martin Heideggeriga. Ta oli professor Breslau (1916–1920), Gießeni (1920–1921) ja Marburgi (1921–1951) ülikoolides.
Põletada pärast lugemist
"Põletada pärast lugemist" (inglise keeles "Burn After Reading") on 2008. aasta spiooni- ja komöödiafilm, mille režissöörid, stsenaristid, monteerijad ja produtsendid olid Joel ja Ethan Coen.
Kriitikud hindasid filmi üldiselt positiivselt. Rotten Tomatoes andis 250 arvustuse pealt filmile 78%-lise heakskiidu ja keskmiseks hindeks 6,90/10. Film nomineeriti muu hulgas Kuldgloobusele ja BAFTA filmiauhindadele.
Sejatas
Sejatas on küla (skrajciems ehk hajaküla) Lätis Gulbene piirkonnas Ranka vallas.
Mniów
Mniów on küla Poolas Święty Krzyżi vojevoodkonnas Kielce maakonnas, Mniówi valla halduskeskus. Mniów asub Kielce kesklinnast ligi 20 km põhjakirdes.
Sejatas
Küla asub valla põhjaosas Koiva jõe kaldal. Külla jäävad osaliselt looduskaitsealused Rutkaviņase allikad. Sejatase muinaskalmed ehk Krakaliņš on muinsusmälestisena riikliku kaitse all.
pisi|tühi|Küla idaserva asuvad Rutkaviņase allikad
Enese ja teise asümmeetria
Enese ja teise asümmeetria (inglise keeles self-other asymmetry, self/other asymmetry) on tavamoraalis ehk tervemõistuslikus moraalis esinev samalaadsete tegude või tegematajätmiste erinev moraalne staatus olenevalt sellest, kas tegu on suunatud enesele või kellelegi teisele.
Mõiste võttis kasutusele Michael Slote (1984). Tavamoraali järgi on muude asjaolude võrdsuse korral
Enese ja teise asümmeetria on vastuolus teokonsekventsialismiga. Seetõttu, kui enese ja teise asümmeetria on õigustatav (kas moraaliintuitsiooniga või muul moel), sunnib see teokonsekventsialismi modifitseerima. Teisest küljest, teokonsekventsialism võib olla nii usutav, et see põhjendab tavamoraali revideerimist.
Enese ja teise asümmeetria rikub tavamoraali üldist printsiipi, et mida lähedasem on inimene mulle, seda suuremad kohustused mul tema ees on.
Enese ja teise asümmeetriat on raske seletada.
On väidetud, et põhjus, miks mul on lubatud ennast kahjustada või mingit kasu vältida, kuna aga pole lubatud teist inimest kahjustada või takistada tal sarnase kasu saamist, on endale tehtavates tegudes kätkevas implitsiitses nõusolekus. Siis võib nimetatud asju ka teistele teha, kui nad on sellega nõus. Ent niisugune seletus ei ole piisav. Kui keegi irratsionaalselt palub mul teda tappa, siis on mul väär teda tappa, igatahes vääram kui irratsionaalselt ennast tappa, kuigi nõusoleku koha pealt vahet pole. (Võidakse öelda, et teise nõusolekut ei võeta nii tõsiselt või sõna-sõnalt kui enda oma, aga see on enese ja teise asümmeetria teisel kujul.) Kui ma saan vältida kas enda pikaajalist valu või sinu lühiajalist valu, siis võime olla mõlemad nõus, et minust oleks rumal vältida sinu valu; sa võid mitte nõustuda sellega, et ma võtan enda peale pikaajalise valu, et vältida sin lühiajalist valu, kuigi selles ei ole terve mõistuse seisukohast midagi moraalselt väära. Ja kui ma võin vältida kas enda lühiajalist valu või sinu pikaajalist valu, siis on moraalselt õige, et ma teeksin viimast, ja eeldatavasti sa ei oleks nõus, et ma teeksin esimest, ja see oleks väär. Nii et paistab, et õigsuse ja vääruse vaheline erinevus ei tule nõusolekust või mittenõusolekust.
M-Sport World Rally Team
M-Sport Ford World Rally Team (eelmised nimed M-Sport World Rally Team, Qatar M-Sport World Rally Team and Stobart M-Sport Ford Rally Team) on eraomanduses olev WRC meeskond, mida juhib Rich Millener.
Debüüt (2006)
Stobart tegi debüüdi Monte Carlos aastal 2006, sõitjateks Matthew Wilson ja Pieter Tsjoen. Wilson tegi kaasa kõik 16 etappi. Veel pääsesid Stobarti rooli Luís Pérez Companc, kes tegi kaasa kaheksal rallil, Kosti Katajamäki – viiel rallil, Jari-Matti Latvala – neljal rallil, Juan Pablo Raies Küprose rallil ja Andreas Mikkelsen Walesi rallil.
Meeskonna parimateks tulemusteks jäid Latvala 4. koht Walesi rallil, Katajamäki 5. koht Türgi rallil ja 6. koht Rootsi rallil. Meeskondlikus arvestuses saavutati 44 punktiga viies koht Peugeot' ja Red Bulli Škoda meeskondade vahel.
2007
Latvala ja Wilsoni kõrvale palgati meeskonda Henning Solberg, need kolm tegid kaasa kõik 16 etappi. Latvala ja Solberg teenisid punkte meeskondlikus arvestuses. Mikkelsen ja Gareth Jones tegid kaasa vastavalt kolmel ja viiel etapil.
Meeskondlikult kõrgeimad punktid teeniti Norras, kui Solberg jõudis poodiumi kolmandale astmele ja Latvale lõpetas viiendana. Solberg ja Latvala jõudsid poodiumile (3. koht) veel Jaapani ja Iiri rallidel. Meeskondlikus arvestuses käis tihe rebimine Stobarti ja Subaru vahel, kuid Latvala tehniline rike hooaja viimasel etapil Walesis jättis Stobarti 81 punktiga neljandale kohale. Meeskond teenis punkte igalt etapilt.
2008
Latvala edutati BP Ford World Rally Teami. Tema asendajaks Stobartis sai Gigi Galli. Wilson, Solberg ja Galli osalesid kõigil 15 etapil,sõiduvahendiks Ford FocusRS WRC 07. Mõnel etapil kasutas Solbergi autot sõsartiim Munchi's Ford World Rally Team. 2008. aasta avaetapil Monte Carlos oli meeskonna kiireimaks sõitjaks belglane François Duval, sõites Stobarti neljanda autoga. Tulemuseks neljas koht. Galli lõpetas kolmandana Rootsis. Duval naasis meeskonda Saksamaa ralliks ja lõpetas kolmandana. Samal rallil tegi Galli avarii ja vigastus hoidis teda rallist eemal hooaja lõpuni. Duval asendas teda Uus-Meremaa rallil. Emafirma Ford otsustas vahetada Latvala Duvali vastu kaheks asfaldiralliks, Kataloonias ja Korsikal, lootuses kindlustada meeskondlik meistritiitel. Sõitjad naasid oma "õigetesse" meeskondadesse viimaseks kaheks etapiks. Walesi rallil osales Stobarti roolis ka MotoGP legend Valentino Rossi.
2010
Wilson ja Solberg jätkavad meeskonnas. Avaetapil Rootsis maksis soome ettevõtja Mattias Therman Stobartile, et võistkond osaleks rallil kahe lisaautoga, ühe roolis tema ise ja teise roolis eksmaailmameister Marcus Grönholm. Grönholmi tabasid mitmed probleemid ja ta lõpetas ralli alles 21. kohal. Wilsoni ja Solbergi kõrval osalesid rallidel veel Per-Gunnar Andersson Bulgaaris, Duval Saksamaal, Juha Kankkunen Soomes, Ken Block Prantsusmaal ja Hispaanias, Liu Chao Dong Walesis. Erinevatel rallidel sõitsid Solberg, Dennis Kuipers ja Mads Østberg uue Ford Fiesta S2000-ga. Jällegi saavutati meeskondlikus arvestuses kolmas koht.
2011
Wilsoni ja Solbergi kõrvale liitusid meeskonnaga Mads Østberg ja Jevgeni Novikov. Parimateks kohtadeks jäid kaks teist kohta – Rootsis ja Walesis. Need olid ka meeskonna parimad kohad siiamaani. Nagu ka eelmistel hooaegadel lõpetati meeskondlikus arvestuses Fordi ja Citroëni järel kolmandana.
2012
Stobart lõpetas meeskonna toetamise. Loodi uus meeskond, M-Sport Ford World Rally Team. Novikov jätkas meeskonnas, tema kõrvale tuli Ott Tänak. Østberg, Wilson ja Solberg lahkusid.
2013
Fordi tehasetoe lõppemisega, sõlmiti uus sponsorleping Qatariga. Meeskonnaga taasliitusid Mads Østberg ja Evgeny Novikov. Qatar World Rally Teami toetas ka M-Sport, kelle sõitjateks olid Al-Attiyah ja Thierry Neuville. Kokkuvõttes jälle kolmas koht meeskondlikus arvestuses.
2014
Qatari sponsorleping lõppes 2013. aasta lõpus. Mikko Hirvonen ja Elfyn Evans tõid punkte meeskondlikus arvestuses, erasõitjana oli meeskonnas Robert Kubica (RK M-Sport World Rally Team). Hirvonen lõpetas oma viimase hooaja WRC-s neljanda kohaga. Meeskondlikult oldi jälle kolmandad.
2015
Elfyn Evans jätkas meeskonnas, naasis Ott Tänak, kes asendas Hirvoneni. Poodiumile jõuti kolmel korral. Meeskondlikus arvestuses kukuti neljandale kohale, koht Hyundaist tagapool.
2016
Tänak lahkus DMACK WRT meeskonda, Evans osales WRC2-s. Meeskond Mads Østbergi ja Eric Camilliga lõpetas hooaja neljanda kohaga.
2018
Ford naasis toetajate ringi. Meeskond taasnimetati M-Sport Ford World Rally Teamiks. Tänak lahkus meeskonnast ja liitus Toyotaga.
2019
Malcolm Wilson astus tagasi meeskonna juhi rollist, tema ameti võttis üle Rich Millener.
Välislingid
•
Geferson
Geferson Cerqueira Teles (sündinud 13. mail 1994 Lauro de Freitases) on Brasiilia jalgpallur, kes mängib keskkaitsja või kaitsva poolkaitsjana Bulgaaria kõrgliiga klubis Sofia CSKA.
Aastatel 2002–2010 kuulus ta Brasiilia klubi Vitória noorteakadeemiasse. 2011. aastal liitus ta Internacionaliga. Brasiilia kõrgliigas debüteeris ta Internacionali meeskonnas 2015. aastal. 2017. aastal oli ta laenul Vitórias.
2018. aasta jaanuaris sõlmis ta lepingu Sofia CSKA-ga.
Geferson kuulus Brasiilia jalgpallikoondisse 2015. aasta Copa Américal. Ta nimetati koondisse pärast seda, kui Marcelo jäi vigastuse tõttu turniirilt eemale. Geferson ei pääsenud turniiril üheski kohtumises väljakule ja hiljem ei ole teada koondisse enam kutsutud.
Khuddaka-nikāya
Khuddaka-nikāya (paali keeles ‘lühikeste õpetussõnade kogu’), lühendatult KN, on theravaada traditsioonis paali kaanonisse ehk Tipitakasse kuuluva Sutta Piṭaka viies kogumik, koosneb 15 alajaotusest.
Khuddaka-nikāyat peetakse paali kaanoni kõige huvitavamaks ja mitmekesisemaks osaks, kus leidub nii Buddhale omistatud õpetussõnu kui ka hilisemate, enamasti anonüümsete autorite teoseid.
Salem Saleh
pisi|Saleh Salem (2019)
Salem Abdulrahman Mohamed Saleh (araabia keeles سالم صالح; sündinud 4. jaanuaril 1993 Ash-Shāriqahis) on Araabia Ühendemiraatide maletaja, rahvusvaheline suurmeister (2009).
Ta on neljakordne Araabia Ühendemiraatide (2008, 2011, 2012, 2017) ja kolmekordne Araabia maade malemeister (2008, 2014, 2018).
Jaanuaris 2015 mängis Saleh Wijk aan Zees Tata Steeli B-grupi turniiril (13. kategooria), kus tuli viiendaks, edestades Euroopa eksmeistrit Vladimir Potkinit.
Augustis 2015 tuli ta Abu Dhabi emiraadis Al Ainis Aasia malemeistriks.
2017. aastal pääses Saleh korraldaja nominatsooni kaudu mängima FIDE Grand Prix' sarja. Osavõtjaid oli 24. Veebruaris 2017 Ash-Shāriqahi turniiril jäi ta 15-ks 18 osavõtja seas, mais Moskva turniiril 16-ks (18-st osavõtjast) ja juulis Genfi turniiril viimaseks (18-ks). Sarja üldarvestuses sai Saleh viimase, so 24. koha.
Kolmel korral on Saleh mänginud maailma karikaturniiril (2011, 2013, 2015), kuid avaringist edasi ei pääsenud.
Saleh on esindanud Araabia Ühendemiraate viiel maleolümpial (2008–2016; kõigil kordadel mängis ta esimesel laual).
Khuddaka-nikāya
Eesti keeles on Linnart Mälli tõlkes ilmunud «Dhammapada» (1977, 2004, 2005) ja «Lühikesed lugemised» (2004).
Antikangelane
Antikangelane on klassikalise kangelastüübi vastand, negatiivne kangelane või kangelase paroodia.
Ülemnõukogu
Ülemnõukogu on mingi riigi kõrgeim võimuorgan.
Ülemnõukogu oli nt NSV Liidus (NSV Liidu Ülemnõukogu), sh selle liiduvabariikides (nt Eesti NSV Ülemnõukogu); oli ka Eesti Vabariigi Ülemnõukogu.
Stratijivka
Stratijivka (ukraina keeles Стратіївка) on küla Ukrainas Vinnõtsja oblastis Tšetšelnõki rajoonis. Elanike arv on 1403. Pindala on 4,2 km².
Lavastusprotsess
pisi|379x379px|Vaade Endla teatri suure saali lavalt (2020) Foto: A-M Pink
Lavastusprotsess on loomise protsess, mis põhineb loomingulise, tehnilise ja korraldusliku meeskonna koostööl ja mille tulemusel valmib lavastuslik teos. Algusajaks võib lugeda teatri sünni algust 6. sajandit eKr ehk täpsemalt aastat 534 eKr, mil eeldatavalt Antiik-Kreekas tragöödiakirjanik Thespis esitas esimese tragöödia, eraldades koorist näitleja ja lisades kõneosa, mille tulemusena tekkis dialoog.
Ajalugu
Esimesed märgid lavastuslikust protsessist pärinevad juba Antiikajast, kui Kreekas ja hiljem ka Roomas pandi alus Euroopa teatrikultuurile. Antiikteatris seisnes lavastusprotsess põhiliselt koori ja näitlejate töö koordineerimises. Lavastamisprotsessi juhtis näitekirjanik ehk autor, kes oli lisaks üheaegselt nii muusikaline kujundaja, koreograaf kui ka näitleja. Algselt koosnes näitemäng ühe näitleja ja koori vahelisest dialoogist, hiljem lisati näitlejaid veel juurde. Kuna näitlejad kandsid nii maske kui ka kostüüme ning koor ainult kostüüme, siis oli vaja organiseerida ka nende valmistamist ja hankimist. Kooriliikmete kostüümid hangiti rikaste linnakodanike kulul, kes rahastasid ka kooriproove. Rooma teatri hilisemal perioodil saatsid etendust koori asemel muusikud. Antiikteatris kasutati ka algelist lavatehnikat ning rekvisiite, mis eeldas, et olid inimesed, kes vastutasid nende valmistamise, hankimise, olemasolu ja käsitlemise eest.
Keskajal teatrikultuuri ja lavastusprotsessi arenemise kohta on säilinud vähe informatsiooni. Teada on, et peamiselt olid levinud kirikutes ja nende sisehoovides etendatavad liturgilised draamad, linnaruumis etendati liikuvatel vankritel ja muudes paikades müütilise sisuga müsteeriumeid ja jämekoomilisi lavastusi. Kasutusel oli eri tüüpi lavasid (vankerlavad, simultaanlavad jms) ja kasutusele tuli rohkem ja keerukamaid dekoratsioone, kostüüme ning rekvisiite, mis eeldas, et olemas olid inimesed, kes neid valmistasid ja kes korraldasid seda osa lavastusprotsessist.
Renessansiajal, 15. sajandi lõpul tõusid teatri ja draama arengus esile Itaalia, Hispaania ja Inglismaa. Itaalia oli esimene maa, kus tekkis uut tüüpi teater ja ehitati esimesed teatrisaalid. Seal tekkisid 16. sajandi algul esimesed kutselised näitetrupid, tekkis näitleja kutse. Lavastusprotsess oli siiski veel algeline. Terviklikke kirjapandud näidendeid polnud, etendust organiseeriti vaid visandlikust süžeest ehk nn stsenaariumist (Scenario) lähtudes. Selleks olid näitlejatele mõeldud töömärkmed ja põhisündmuste visand.
Shakespeare'i-aegsel Inglismaal, 16. sajandi lõpul suurenes lavastusprotsessis osalevate isikute hulk ja protsess ise muutus organisatoorsemaks. Edukasse näitetruppi võis kuuluda 8 osanikku: riietaja, raamatuvaht (vastutas tekstiraamatute eest), õpipoisid kes mängisid naiste rolle; lisaks statistid, muusikud, lavatöölised, kassapidajad, sekretärid jne Teatrid moodustasid aktsiaselts ning näitlejatest aktsionärid ostsid näidendeid, palkasid lisakoosseise ja pidasid läbirääkimisi võimukandjatega.
Hispaania kuldajastu teatris kujunes välja kindel trupi hierarhia. Peaosades astusid tavaliselt üles trupijuht ja tema naine. Kõrvalosadesse palgati näitlejaid tavaliselt aastaks. Trupis pidid kindlasti olema muusikud ja eraldi ametina olid palgal ka lavatöölised (neid kutsuti metemuertos ehk laibaliigutajad). Etenduse eest vastutas endiselt autor, kes samal ajal ka mängis ja lavastas. Tekstid olid peamiselt tellitud ja näitejuhi poolt mugandatud.
Louis XIV aegsel Prantsusmaal toimus üleminek keskaegse teatri korraldamata ja anarhilistelt jäänukitelt ülimalt organiseeritud ja tsentraliseeritud riiklikule teatrile. Olulise suunana kujunesid 17. sajandil välja eraldiseisvad muusika- ja tantsuteatrid, menukateks said ooper ja ballett. [2] Nende uute etendusvormide teke eeldas senisest põhjalikumat lavastusprotsessi ja suuremat meeskonda.
18. sajandiil, teatri populaarsuse ja nõudluse kasvades, kiirenes lavastusprotsess ja prooviperioodiks jäi väga vähe aega. Näitlejad märkisid üles vaid peamised sisse ja välja tulemised ning sageli ei jõudnud isegi teksti pähe õppida. Kogu esinemine sõltus suuresti etteütlejast või improvisatsioonist. Erandina paistis silma Goethe, kes lavastas oma näidendeid suure hoolega, alustades teksti hoolikast läbilugemisest ja pärast repliikide selgeksõppimist lavastama hakates pööras erilist tähelepanu teksti ettekandmisele ja lavapildi üldmuljele.
Alles 19. sajandi lõpul tekkis lavastaja elukutse tänapäevases mõistes. [3] Kuni umbes 1880. aastateni jõudis näidend lavale ilma lavastaja abita. Inglismaal ja Ameerikas juhendas näidendiproovi teatrijuht või juhtiv näitleja (sageli sama isik), juhiabi, inspitsient või nende kooslus. Euroopas olid üldised lugemisproovid; juhtkond oli suurtes teatrites arvukam ning teatrijuhid pöörasid enam tähelepanu visuaalse külje korraldamisele: väljumistele ja sisemistele, seade proovile, mööbli paigutusele laval, valgustusele ja vahel kõne selgusele. Parimates teatrites oli kogu lavastamisprotsess väga kõrgel tasemel ja sageli ühe ainsa võimsa isiku juhtida. Lavastajal puudus veel ülesanne abistada näitlejaid tegelaskuju väljaarendamisel, rollilahenduse leidmisel ning näidendi tõlgendamisel. Lõpuks arendati välja uuele keerulisele dramaturgiale kohane proovisüsteem. Üha keerulisemaks muutuvad lavastusvahendid, eriti elektrivalguse loodud uued võimalused lisasid kaalu tsentraliseeritud kunstilisele juhtimisele ning vajadusele luua ametikohad valguskujundajale, stsenograafile ja kostüümikunstnikule. Sel ajal sai ka lavastajapoolne tegelaskujude ning näidendi tõlgendamine oluliseks ja õigupoolest kõige tähtsamaks.
Novorževi rajoon
Novorževi rajoon on 2. järgu haldusüksus Venemaal Pihkva oblasti keskosas.
Lavastusprotsess
Ajalugu
19. sajandi alguses saadi lavastusprotsessi tänu valgustusvõimaluste arengule. Küünlavalgusele lisandusid gaasivalgus ja õlilambid ning kasutusele tuli esimene suunatav valgustehnika. Viimane võimaldas rambi- ehk drummondi valguse tekitamist. Uuenenud tehnika vajas ka vastavate kogemustega valguskujundaja ja -tehniku olemasolu. Lavalisele tegevusele kauni ja mõjuva visuaalse keskkonna loomisel omandas lavastusmeeskonna liikmena suurema tähtsuse dekoratsioonimaalija roll. Kujunduste loomiseks ühendati dekoratsioonimaalijate oskused puuseppade, lavamasinistide ja gaasilampe suunavate valgustajate omadega. Lisaks hakati saali pimendama, tekkis orkestriauk ning parem akustika. 19. sajandi teises pooles hakati taotlema üha enam realismi ning liiguti lavastajakeskse teatri suunas, jõudes Stanislavski süsteemi ja neljanda seina kehtestamiseni välja.
Novorževi rajoon
Rajoonis on Novorževi linn ja 3 külaasundust. Külaasundustes on 437 küla, neist suuremad on Orša, Võbor ja Makarovo.
Lavastusprotsess
Ajalugu
20. sajandil täiustus lavastusprotsess veelgi, kui järk-järgult lisandusid teatri tehniliste vahendite hulka edasiarenenud valguskujundus ja lisaks ka video ning filmi kasutamise võimalused. Tänapäeva teatris saab võimsa arvutite abil juhitava valguspargi ja videotehnikaga muuta hetkega tegevuskohta, aega, lavastuse rütmi, värvida meeleolusid, tekitada udu, välke jms ning fokuseerida vaataja tähelepanu.
See eeldab vastava väljaõppega spetsialistide kaasamist lavastusprotsessi, samas aga muudab lavakujunduse loomise efektiivsemaks ning võib asendada keerukate ja suuremahuliste dekoratsioonide valmistamist. Tänu täiustunud tehnilistele võimalustele saab vähendada materjalide ja aja kulu.
Dubovskoje rajoon
Dubovskoje rajoon (algselt Dubovskoi rajoon; vene keeles Дубовский район on 2. järgu haldusüksus (munitsipaalrajoon) Venemaal Rostovi oblasti idaosas. Rajooni keskus on Dubovskoje küla.
Lavastusprotsess
Ajalugu
Kõigi nende uute kaasaegsete võimalustega peab lavastusprotsessi juures arvestama. Lavastus sünnib seega autori, dramaturgi, lavastaja, näitleja, muusikalise kujundaja, kunstniku, valgus-, video- ja kostüümikunstniku ning paljude teiste koostöö tulemusena.
Dubovskoje rajoon
Rajooni pindala on 3997,09 km². Elanike arv oli 2012. aastal 22 656, 2009. aastal 22 482 ja 2002. aastal 24 051.
Dubovskoje rajoonis on 50 asulat ja nad kuuluvad kolmeteistkümne külaasunduse koosseisu.
Kaktusekakk
Kaktusekakk (Micrathene whitneyi) on kaklaste sugukonda kaktusekaku perekonda kuuluv linnuliik.
Ta elab Põhja-Ameerikas Ameerika Ühendriikide edelaosas ja Mehhikos. Kaktusekakk on üks väiksemaid kakulisi. Ta kaalub keskmiselt 40 grammi ja on kõige kergem kakk. Linnu pikkus on 12,5–14,5 cm ja tiibade siruulatus umbes 27 cm.
Urbanus III
Urbanus III (Uberto Crivelli, ka Uberto Crivello, Oberto Crivelli või Lamberys Crivelli; 1120 ? – 19. oktoober või 20. oktoober 1187) oli paavst 1185–1187. Ta oli 172. paavst.
Uberto Crivelli sündis Milano lähistel Cuggionos aadlik Guala Crivelli viielapselises peres. Tema pere liikmed oli gvelfid, mistõttu nad sattusid märtsis 1162 rünnakute ohvriks, kui Saksa-Rooma keiser Friedrich I Barbarossa rüüstas Milanot.
Kaktusekakk
Kaktusekakk elab tavaliselt taime põhjaküljel asuvates mahajäetud rähnipesades. Tema elupaigaks on tihti saguaaro-karneegiakaktuse, plaatani või papli õõs.
Urbanus III
Crivelli õppis Bologna ülikoolis ja pärast õpinguid tehti talle tonsuur. Milano rüüstamise järel siirdus ta eksiili Prantsusmaale, kus temast sai Bourges'i kapiitli ülemdiakon ning seejärel määrati ta Milano kapiitli kanoonikuks ja ülemdiakoniks. Crivelli rajas 1170 San Pietro all'Olmo kloostri.
Paavst Aleksander III pühitses ta septembris 1173 kardinalpreestriks, Lucius III määras ta augustis 1182 San Lorenzo kardinalpreestriks, 1182 Vercelli piiskopiks ja 9. jaanuaril (kirikuloolase J. N. D. Kelly andmetel) või 9. mail 1185 Milano peapiiskopiks, jäädes sellesse ametisse oma surmani.
Kaktusekakk
Kaktusekakk toitub peamiselt putukatest.
Urbanus III
Kardinal Crivelli osales 2 paavsti valimistel 1181–1185.
Suhted Saksamaaga
Urbanus III oli esmalt valmis tunnustama Trieri peapiiskopi ametikohal Saksa-Rooma keisri Friedrich I Barbarossa määratud kandidaati Rudolfit, kuid 1. juunil 1186 pühitses paavst uueks peapiiskopiks tema vastaskandidaadi Folmar von Kardeni.
Paavst saatis legaadid 27. jaanuaril 1186 (Catholic Encyclopedia järgi 4. jaanuaril) toimunud Friedrich I poja Heinrichi pulmapeole, kuid keeldus Heinrichit kaaskeisriks kroonimast. Kui Aquila patriarh Goffredo di Hohenstaufen oli Heinrichi krooninud keisriks, ekskommunitseeris paavst patriarhi.
Heinrich tungis Itaaliasse ja paavst määras olukorra lahendamiseks legaadiks Saksamaale Kölni peapiiskopi Philip von Heinsbergi. Gelnhauseni riigipäeva järel kutsus paavst keisri Veronasse, kuid määras peatselt tüli vahendajaks Magdeburgi peapiiskopi Wichmann von Seeburgi, tagandas Trieri peapiiskopi ametist Folmari ja tunnustas keisri ettepanekut Trieri uue peapiiskopi valimise osas.
Suhted Inglismaaga
Urbanus III püüdis saavutada rahu Inglismaa ja Prantsusmaa vahel. Paavsti legaadid suutsid 23. juunil 1187 viia kahe riigi valitsejad Châteauroux' lähistel 2-aastase rahulepingu sõlmimiseni.
Urbanus III määras Canterbury peapiiskopi Baldwini apostellikuks legaadiks. Kui legaadil puhkes vaidlus munkadega, toetas paavst munki ja oli tüliga seoses kirjavahetuses Battle'i abti Odoga.
Sisepoliitika
Roomas puhkenud rahutuste tõttu viibis Urbanus III valdava osa oma valitsemisajast Veronas, kuid pidi 1187 sealt linnavõimude survel lahkuma ja siirduma Ferrarasse.
Suhted ordudega
Urbanus III andis privileege Malta ordule.
Ta tunnustas abt Giacomo tööd.
Urbanus III kultuuriloos
Urbanus III pühitses 13. septembril 1187 Verona katedraali.
Surm
Urbanus III haigestus teel Ferrarasse, kus ta suri ööl vastu 20. oktoobrit 1187 ja maeti Ferraras San Giorgio katedraalis. Kroonik Peterborough' Benedictus eeldas, et tema surma kiirendasid kuuldused ristisõdijate kaotusest Hattini lahingus.
Kalju Põder
Kalju Põder (10. aprill 1932 Tuhalaane vald, Viljandimaa – 6. aprill 1984 Tartu) oli eesti arstiteadlane ja kirurg.
Elulugu
Kalju Põder oli talupidaja poeg ja Heinu Pödra vend.
Lõpetas 1951 Viljandi 2. Keskkooli, 1957 Tartu Riikliku Ülikooli arstiteaduskonna, meditsiinikandidaat (1963, TÜ), väitekiri "Mitmesugustel meetoditel konserveeritud perifeersete arterite homotransplantatsiooni tulemustest. Eksperimentaalne uurimus", meditsiinidoktor (1972, TÜ), väitekiri "Восстановительные операции на сосудах аортно-подвздошной области. Клинико-экспериментальное исследование". Oli 1957–1960 Tartu Linna Kliinilise Haigla haavaosakonna kirurg, 1960–1963 TÜ meditsiinilise kesklabori kudede konserveerimise osakonna juhataja, 1963–1967 teaduskonnakirurgia kateedri assistent, 1968–1974 dotsent, 1974–1984 professor, 1967–1969 ka Tartu Linna Kliinilise Haigla veresoontekirurgia osakonna juhataja.
Teadustöö
Uurimisvaldkond: veresoontekirurgia, kudede konserveerimine, veresoonte siirdamine. Veresoontekirurgia rajajaid Eestis (koos ja ). Uurimusi veresoontekirurgia, üldkirurgia, onkoloogia, kudede konserveerimise ja siirdamise alalt. Eesti Kirurgide Seltsi liige, Tartu Kirurgide Seltsi esimees (aastast 1975). Eesti NSV riiklik preemia (1982, kollektiivis). 170 teadustrükist.
Epitaaf (kirjandus)
Epitaaf (kreeka keele sõnast epitaphios 'matusekõne' või 'matuse-') on lühike tekst surnud isiku kohta, enamasti on see kirjutatud tema hauatähisele.
Epitaaf võib olla nii proosa- kui ka luulevormis, mõnikord võib selle enne surma kirjutatud teksti autor olla mälestatav isik ise, näiteks William Shakespeare'i neljarealine epitaaf on kirjaniku enda kirjutatud just hauakirjaks, samuti kirjutasid endale epitaafi Sylvia Plath, Oscar Wilde ja John Keats. Epitaafina võidakse kasutada ka kirjaniku mõnd teksti või osa sellest, mis pole kirjutatud spetsiaalselt hauakirjaks: Juhan Liivi hauasammast ehib epitaafina tema luuletus "Kui tume veel kauaks ka sinu maa".
Ajaloost
Antiikajal oli epitaaf algselt pidulik leinakõne isamaa eest langenuile, mida esitas selleks määratud auväärne kodanik igal sõja-aastal Ateenas. Kõnes meenutati langenute elu polises ja ülistati nende tegusid; kõne lõpul lohutati leinajaid ja paluti võtta langenuist eeskuju. Teada olevaist leinakõnedest on tuntumad Periklese leinakõne, mis on kirjas Thukydidese "Ajaloos" ja Sokratese leinakõne, mis on Platoni "Menexenoses".
Hiljem hakati epitaafideks nimetama hauasammastele lahkunu auks raiutud epigrammi vormis hauakirju, mis olid sageli märkimisväärse kirjandusliku ambitsiooniga, tundelised ja sügavamõttelised, andes edasi laia emotsioonide skaalat. Tavaliselt olid need eleegilises distihhonis, kuid hilisantiigis leidus ka proosas kirjutatud epitaafe. Epitaafid on näiteks ka Simonidese epigrammid Termopüülide kangelastele.
Rooma epitaafid on vastupidi Kreeka omadele lühikesed ja üldsõnalisemad, näiteks laused, mis soovisid muldasängitatule rahulikku puhkamist. Neis võis sisalduda hoiatus hauarahu häirimast. Keskaegsed epitaafid hauaplaatidel sisaldavad sageli vaid nime ja tiitlit, mis järgnevad sõnadele "Hic iacet" ('siin puhkab').
16. sajandi lõpul ja alates 17. sajandist elas epitaaf kirjandusžanrina läbi uue tõusu. Kaasaegne tuntud näitekirjanik, luuletaja ja satiirik Thomas Nashe kirjutas, et värssepitaafide kirjutamine on muutunud äriks. Enamik selle aja epitaafe olid pigem kirjanduslikud mälestusmärgid, lahkunu mälestuseks kirjutatud luule, ja ei olnud tingimata mõeldud hauakivi kirjaks - nende autorite seas olid tuntud kirjanikud nagu William Browne, Ben Jonson, Robert Herrick, John Milton, Robert Louis Stevenson. Inglismaal ja Ameerika Ühendriikides muutus 18. sajandil tavaliseks vaimuka hauakirja tüüp (witty epitaph), mis sisaldas akrostihhone, palindroome, mõistatusi või sõnamänge lahkunu nime või ameti ainetel.
Eesti kirjanduses
Epitaafideks on nimetatud Mats Traadi pika aja jooksul valminud "Harala elulugude" luuleportreid inimestest, kes on maetud Harala kalmistule.
Lugemistüüp
Lugemistüüp on teksti lugemise viis. Lugemistüübi valik sõltub sellest, milline on lugeja eesmärk. Eristatakse kolme peamist lugemistüüpi, mida saab kasutada globaalsel ja lokaalsel tasandil. Lokaalne tasand tähendab, et lugemistüüpi rakendatakse tekstiosale, globaalse tasandi korral rakendatakse lugemistüüpi tekstile tervikuna.
Valiklugemine (ka silmav lugemine, otsiv lugemine, ülelibisev lugemine)
Valiklugemist kasutatakse, kui otsitakse tekstist kindlat infot. Kui kindel teave leitakse, kirjutatakse see üles või jäetakse meelde. Tekstist loetakse ainult mingit kindlat osa, et leida autori põhiidee, mõtted. Valiklugemise käigus otsustatakse, millistele tekstiosadele pööratakse edaspidi tähelepanu ja millistele mitte. Seda lugemistüüpi kasutades ei loeta tervet teksti, vaid eelkõige vaadatakse vahepealkirju ja paksemas kirjas märksõnu. Valiklugemist kasutatakse, kui loetakse teabetekste, nagu sõnaraamatud, entsüklopeediad, käsiraamatud, teatmikud. Nii lokaalsel kui ka globaalsel tasandil tähendab valiklugemine teatud info otsimist tekstist.
Üldlugemine
Üldlugemist rakendatakse, kui teksti loetakse meelelahutuseks või tekstist ülevaate saamiseks. Üldlugemist kasutades jäetakse meelde vaid kõige olulisem, ei süveneta detailidesse. Ilukirjandustekste lugedes luuakse üldlugemist rakendades sageli loetust kujutluspilte, arutletakse loetu põhjal ja tehakse loetust suuliselt või kirjalikult kokkuvõte. Sellist lugemistüüpi rakendatakse näiteks pikemaid proosateoseid, ajalehti ja ajakirju lugedes. Lokaalsel tasandil üldlugemist rakendades on eesmärgiks mõista tekstiosa põhisisu, globaalsel tasandil teksti kui terviku põhisisu.
Süvalugemine (ka detailne lugemine)
Süvalugemist kasutatakse, kui soovitakse teksti meelde jätta ja saada põhjalikke teadmisi. Süvalugemist rakendades süvenetakse teksti lugedes detailidesse. Seda lugemistüüpi kasutatakse ka siis, kui loetakse pikema teksti mõnda keerulisemat osa. Süvalugemise ajal tehakse sageli märkmeid, joonitakse olulisemad kohad tekstis alla. Teksti loetakse sageli korduvalt, et sellest paremini aru saada või selleks, et see meelde jääks. Süvalugemist rakendatakse luuletusi lugedes, aga ka õpetusi, kasutusjuhendeid, õpiku- ja seadusetekste lugedes. Lokaalsel tasandil tähendab süvalugemine lause mõistmist, globaalsel tasandil tekstist peamõtte leidmist.
Sol-Iletsk
Sol-Iletsk on linn Venemaal Orenburgi oblastis, Sol-Iletski rajooni keskus. Linn asub Ileki jõe lähedal, 58 km Orenburgist lõuna pool.
Asula rajasid kasakad 17. sajandil keedusoolakaevanduse juurde. Linnaõigused sai 1865. aastal. 1926. aastani oli linna nimi Iletsk, seejärel 1935. aastani Iletskoje ja 1945. aastani Iletskaja Zaštšita.
Linnas asub Musta Delfiini nimeline range režiimiga koloonia.
Sol-Iletsk on kuurortlinn. Linna lõunaservas asub Razvali soolajärv.
Leóni kuningriik
Leóni kuningriik oli riik Pürenee poolsaare loodeosas.
Leóni kuningriik loodi 910. aastal, kui kuningas Alfonso III jagas Astuuria kuningriigi oma kolme poja vahel. pisi|vasakul|[[Ibeeria poolsaar Cordoba emiraat, Leóni kuningriik, Navarra kuningriik ja Barcelona krahvkond, 910]] pisi|vasakul|[[Ibeeria poolsaar Leóni kuningriik, Navarra kuningriik ja Barcelona krahvkond, 1037]] pisi|vasakul|[[Ibeeria poolsaar Kastiilia ja Leóni kuningriik, Portugali kuningriik, Navarra kuningriik ja Aragóni kuningriik, 1150]] pisi|vasakul|[[Ibeeria poolsaar Kastiilia ja Leóni kuningriik, Portugali kuningriik, Navarra kuningriik, Aragóni kuningriik ja Granada kuningriik 1360]] Leóni alad päris tema vanim poeg García, kes valitses aastatel 910–914. Leóni kuningriigiks hakati seda nimetama tema venna Ordoño valitsusajal (914–924), mil kuningriigi pealinn viidi üle Leóni linna. pisi|[[Ibeeria poolsaar 1212–1492]] Aastal 924 Leóni kuningriik, Galicia kuningriik ja Astuuria kuningriik taasühendati. Nüüd hakati seda pealinna Leóni järgi nimetama Leóni kuningriigiks.
1085. aastal vallutas Kastiilia ja Leóni kuningas Alfonso IV moslemitelt Toledo, mis sai aastateks 1087–1561 Kastiilia ja Leóni kuningate residentsiks.
1086. aasta Sagrajase lahingu kaotas Kastiilia ja Leóni kuningas Alfonso IV moslemi Almoraviidide kaliifi Youssef ibn Tachfine vägedele ning rekonkista edenemine pidurdus. Berberi Almoraviidide dünastia, valitses Marokos, Mauritaanias, Lääne-Alžeerias ja Hispaanias (al-Andalus).
1095. aastal moodustati kuningriigi koosseisus Portugali krahvkond Ibeeria poolsaare läänerannikul, mis alates 12. sajandi algusest valitses ennast sisuliselt Leóni kuningatest sõltumatult ja eraldus 1139. aastal ametlikult Portugali kuningriigina.
1195. aastal kaotas Alfonso VIII Alarcose lahingu Almohaadide kaliifi Abu Yusuf Yaqub al-Mansuri vägedele.
1212. aastal võitsid Kastiilia, Leóni, Aragóni kuningriigi, Navarra kuningriigi väed Alfonso VIII juhtimisel Las Navas de Tolosa lahingus Almohaadide vägesid.
Leóni kuningriigi iseseisva eksistentsi lõpuks loetakse 1230. aastat, mil kuningriigi vallutas Kastiilia kuningas Fernando III ja liitis selle oma kroonivaldustega. Ametlikult kahte riiki ei ühendatud ja León moodustas Kastiiliaga personaaluniooni, kuid võimukeskuseks kujunes Kastiilia.
Karl Eduard Hefftler
Karl (ka Carl) Eduard Hefftler (8. mai (vkj. 26. aprill) Reval 1853 – 5. november 1918 Petrograd ) oli baltisaksa maalikunstnik ja arhitekt.
Karl Hefftler omandas Peterburi Kunstide Akadeemias arhitektikutse ning keskendus seejärel vabadele kunstidele, tema lemmikuks oli akvarellmaal. Projekteeris Leuchtenbergi hertsogile tehase, kortermaju, villasid ja palee. Lõpuks pühendus ta siiski kunstile. Enamus tema teoseid, mis kujutavad peamiselt maastikke, rannikuid, linnavaateid ja sadamaid, on loodud Põhja- ja Läänemere ümbruses (Gdansk, Stettin, Kiel, Flensburg, Hamburg, Altona, Bremen aga ka Rügen, Fehmarn, Sylt, Norderney, Borkumi saared). Veel on ta maalinud Itaalias (Firenze, Verona, Veneetsia, Pisa, Pompei, Capri jne), Prantsusmaal, Belgias, Hollandis ja Venemaal (Moskva, Kaukaasia, Krimm). Hefftler tegeles ka luule, kullassepakunsti, teatridekoratsiooni ning keraamika ja freskomaaliga.
Tõrksus
Tõrksus on vastumeelsust väljendav käitumine ja iseloomujoon. Tõrges inimene meelsasti ei allu ega kuuletu, ta on raskesti juhitav, kangekaelne.
Aktioni lahing
Aktioni lahing (ladinapäraselt Actiumi lahing) oli merelahing, mis toimus 2. septembril 31 eKr Octavianuse ja Marcus Antoniuse vägede vahel Kreeka lääneranniku lähedal.
Octavianuse laevastikku juhtis Marcus Vipsanius Agrippa. Antoniust toetas Kleopatra VII. Lahing lõppes Antoniuse tagasitõmbumisega ning koos Kleopatraga Egiptusse suundumisega.
Trammiliiklus Szczecinis
pisi|Tramm [[Konstal 102Na liinil nr. 8, 1975]] pisi|Pogodno trammidepoo Poola linnas Szczecinis on 12 trammiliini. Trammiteede kogupikkus on ligikaudu 64 km, liinide pikkus 112,77 km. Trammiliine teenindab kaks depood. Liinidel on 98 peatust ja liine teenindab 199 vagunit. Rööpmelaiuseks on standardne 1435 mm. Trammiliiklus algas Szczecinis 1879. aastal.
Saksa-Balti Erakond
Saksa-Balti Erakond oli 1918–1935 Eestis tegutsenud baltisaksa vähemusrahvuse erakond.
Trammiliiklus Szczecinis
Trammiliiklust Szczecinis korraldab ühistranspordifirma Tramwaje Szczecińskie.
Saksa-Balti Erakond
Erakonna loomine
Esimene baltisakslaste partei rajati 1905. aastal ja kandis nime Eestimaa Konstitutsioonilise Partei. Erakonna eesmärk oli Balti erikorra kindlustamine ja ühtlasi taotles see Baltikumi autonoomiat. Erakonna mõju vähenes Esimese maailmasõja ajal seoses baltisakslaste poliitilise ja majandusliku tegevusvabaduse piiramisega. Partei tegevus lõpetati pärast Veebruarirevolutsiooni.
Trammiliiklus Szczecinis
Liinid
2016. aasta seisuga on käigus järgmised liinid :
Édifice Price
pisi|Édifice Price Édifice Price on 18-korruseline art déco stiilis kõrghoone Québecis, mida tarindati aastatel 1930–1931.
Remontnoje rajoon
Remontnoje rajoon (vene keeles Ремонтненский район on 2. järgu haldusüksus (munitsipaalrajoon) Venemaal Rostovi oblasti idaosas. Rajooni keskus on Remontnoje küla.
Saksa-Balti Erakond
Erakonna loomine
1918. aasta novembris koostatud partei programmis pooldati konstitutsioonilise monarhiaga ühtset Balti riiki kahekojalise rahvaesindusega. 1918. aasta 23. detsembris asutati Saksa Erakond Eestimaal (saksa keeles Deutsche Partei in Estland), nimetati 1919. aasta sügisel ümber Saksa-Balti Erakonnaks Eestis (Deutsch-baltische Partei in Estland). Juhatuse koosolekul 14.12.1918. aastal sai esimeheks Christoph von Mickwitz, aseesimeesteks Hermann Koch, parun Georg Rudolf von Stackelberg-Kurküll ja August Spindler, sekretäriks Eugen Wilde. Erakond registreeriti Tallinn-Haapsalu Rahukogus 1919. aasta augustis. Registreeriti ka ametlikult osakonnad Rakveres (Rakvere-Paide Rahukogus 1920. aasta oktoobris), Võrus (Tartu-Võru Rahukogus 1923. aasta novembris) ja Valgas (Tallinna-Haapsalu Rahukogus 1924. aasta veebruaris).
Kohvik Tuljak
Kohvik Tuljak on Lillepaviljoni juurdeehitis aadressil Pirita tee 26e. Valve Pormeistri projekteeritud hoone ehitati 1964–1966. Interjööri kujundasid sisearhitektid Vello Asi ja Väino Tamm.
1990. aastatel muudeti kohvik ümber restoraniks Carina (sisearhitekt Rein Laur). 2015. aastal hoone restaureeriti ning seal tegutseb restoran Tuljak, mis kuulub OKO restoranid OÜ-le. 1997. aastal tunnistati kultuurimälestiseks.
Kukk
Kukk ehk kikas on täiskasvanud isane kodukana. Kukeks võidakse nimetada ka teiste kanaliste täiskasvanud isaslindu.
Remontnoje rajoon
Rajooni pindala on 3777,50 km². Elanike arv oli 2012. aastal 18 799, 2009. aastal 20 554 ja 2002. aastal 21 497.
Saksa-Balti Erakond
Maailmavaade
Saksa-Balti erakond hoidis rahvuslikku konservatiivset joont, mille põhiseisukohtade hulka kuulusid näiteks kõigi Eestis elavate rahvaste keelte võrdõiguslik kasutamine riigiasutustes, sakslaste esindatus valitsuses, Eestis elavate rahvaste lepitamine, president riigipeana jne. Põhieesmärk 1920. aastate esimesel poolel oli laialdase kultuurautonoomia saavutamine. Samuti taotles erakond vähemusrahvuste õigust korraldada iseseisvalt oma kirikuasju.
Remontnoje rajoon
Remontnoje rajoonis on 19 asulat ja nad kuuluvad kümne külaasunduse koosseisu.
Saksa-Balti Erakond
Huvirühmad
Saksa-Balti Erakonda rahastasid peamiselt töösturid, pankurid ja kaupmehed, mis suurendas oluliselt nende mõjuvõimu partei ladvikus.
Ideoloogiliselt jagunes Saksa-Balti Erakond kaheks: vanabaltlasteks (Alt-Balten) ja väikesakslasteks (Klein-Deutsche). Vanabaltlased esindasid konservatiivsemat suunda ja pidasid võimalikuks otsida toetajaid ka maailmavaateliselt lähedaste eestlaste hulgast. Nende hulka kuulusid endised aadlikud, kaupmehed ja literaadid. Väikesakslased pooldasid rahvuslikku parteid ja koostööd välissakslastega mujal Euroopas. Nende hulka kuulusid muuhulgas Venemaalt saabunud sakslased, aga ka riigi- ja kadakasakslased, samuti käsitöölised. Väikesakslastel puudusid arvestatavad liidrid ning olles passiivsemad kui konservatiivid, jäid nad parteis esialgu tagaplaanile.
Teise jaotuse järgi oli erakonna sees neli huvirühma: riigi suhtes opositsiooniliselt meelestatud põlisaadel, suurtöösturid ja -kaupmehed, traditsiooniline intelligents ja „demokraadid“. Partei juhtimine oli intelligentsi käes, hästi esindatud oli ka suurtöösturite ja -kaupmeeste hääl. Parteisisest ühtsust aitas 1920. aastate esimesel poolel säilitada võitlus kultuurautonoomia saavutamise nimel.
Asutavas Kogus
Asutava Kogu valimistel 1919. aastal kandideerisid: Hermann Koch, Max Bock, Johannes Meyer, parun Georg Stackelberg, Werner Hasselblatt, parun Ernest Rosen, Georg Rossmann, Alvil Hirschfeldt, Berend Wetter-Rosenthal, Friedrich Berncke, Woldemar Hartmann, parun Charles Stackelberg, Harry Koch, Alfred Walter, Hermann Ammende, Edgar Hoeppener, Max von Hafner, Paul Kroll, Edward von Sivers, Heinrich Badendick, Konrad Koch, parun Hans Wrangell, Wilhelm Reinartz, Hans von Brevern, Robert Weltz, Martin Luther, Ernst Sporleder, Hermann Stolzmann, August Spinbier. Saksa Erakonnast Eestis nimekirjast valiti Asutavasse Kogusse jurist Hermann Koch, 1917. aasta Eesti Maapäeva saadik Max Bock ja Tartu günekoloog Johannes Meyer. Viimane vahetati 27. jaanuaril 1920 Georg Rudolf von Stackelbergi vastu.
Erakond kogus valimistel 2,5% häältest.
Czarna Woda
Czarna Woda (saksa Schwarzwasser) on linn Poolas Pomorze vojevoodkonnas Starogard Gdański maakonnas, Czarna Woda valla halduskeskus.
Saksa-Balti Erakond
Tegevuse lõpetamine
Saksa-Balti Erakond Eestimaal kaotati koos kõigi teiste poliitiliste erakondade ja nende liitudega Ühingute ja nende liitude seaduse jõustumisel 6. mail 1938 ning likvideeriti selle seaduse alusel koos oma Võru ja Rakvere osakonnaga 1939. aastal.
Czarna Woda
Czarna Woda sai linnaõigused 1993. aastal.
Kukk
Kuni 30-päevane isane tibu on kukktibu.
Vabapaaritus
Vaatamata maailmas laialdaselt ehitatud töönduslikele linnukasvatusfarmidele, leidub ka kohti, kus kukkesid peetakse koos sugukanadega karjana, ka vabapaarituse eesmärgil.
Kuse-suguelundkond
Neil on paarilised neerud ja kusejuha, kuid puuduvad kusiti ja kusepõis.
Kuke suguelund koosneb munanditest, munandimanustest ning paaritust sugutuselundist. Valminud seemnerakud liiguvad seemnejuhades kloaagini. Kukkedel on esileulatumatu suguti (phallus nonprotrudens), st. neil peaaegu puudub kopulatsiooniks väljasopistuv suguti, mis ulatuks paaritumisel emaslinnu kloaaki. Teadlaste meelest on kukkedel suguti puudumine seotud ühe teatud geeniga - Bmp4.
Kukkedel täitub suguti erektsiooni korral lümfiga.
Ejakulaat
Kukkede spermat kasutatakse ka tõuaretuses, selleks kogutakse kukkedelt sperma, neile spetsiaalset massaaži tehes. Kukelt saadakse korraga 0,4-1,6 ml ejakulaati. Saadud spermat kasutatakse emaslindude kunstlikuks seemenduseks.
Eesti folklooris
Eesti rahvausundis on kuke kujul ilmumist märgitud kuradi ja katku puhul. Punane kukk on pärimuses olnud tuledeemoni kehastus ja ka tänapäeval räägitakse "punasest kukest" siis, kui mõni hoone põleb.