cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sergei Polunin
Muud ettevõtmised
Näitlemist õppima Polunin pärast Moskvast lahkumist küll ei läinud, kuid ta alustas 2014. aastal koostööd ameerika fotograafi ja muusikalavastaja David LaChapelle'iga. Nende koostöös valmis 2015. aasta alguses avaldatud tantsuvideo Hozieri loole "Take Me to Church", mis levis laialdaselt interneti vahendusel ja tõi Poluninile senisest suurema tuntuse väljaspool balletimaailma. Nelja päeva jooksul vaatas seda internetis 3,5 miljonit inimest. Hiljem on nende koostöös valminud näiteks veebruaris 2017 avaldatud Dieseli kevad-suvise moekollektsiooni poliitilise alatooniga reklaamvideo "Make Love Not Walls", mis sisaldab kriitikat Ameerika Ühendriikide presidendi Donald Trumpi immigratsioonipoliitika suhtes.
2016. aastal valmis Steven Cantori dokumentaalfilm "Tantsija", mis on biograafiline sissevaade Polunini senisesse ellu ja karjääri. Filmi idee pakkus Cantorile välje produtsent Gabrielle Tana, kes tutvus Poluniniga pärast viimase lahkumist Royal Ballet'st ja oli kaalunud tema kaasamist peaosatäitjana Rudolf Nurejevist rääkivasse filmi. Nurejevi mängimine on olnud üks Polunini unistusi, kuid Tana arvates ta rolli ei sobinud.
2017. aastal peaks linastuma kaks filmi, kus Polunin astub esimest korda üles filminäitlejana – režissöör Francis Lawrence'i põnevusfilm "Red Sparrow" ja režissöör Kenneth Branagh' põnevusfilm "Murder on the Orient Express".
Ajakirjanduses on Polunin rääkinud plaanidest avada Serbia pealinnas Belgradis tantsustuudio ja asutada Londonis sihtasutus The Polunin Project, mis võimaldaks noortel tantsijatel realiseerida ennast vabana suurte, hierarhiliste teatrite kehtestatud tingimustest. Sihtasutuses peaks kaasa lööma produtsendina ka Gabrielle Tana.
Repertuaar
thumb|Sergei Polunin skulptor Richard MacDonaldi stuudios (2011)
Allpool on esitatud valik Sergei Polunini tuntumaid rolle teatrites ja mitmesugustes teatrivälistes tantsuprojektides:
Isiklikku
Polunin elab alaliselt Londonis, kuigi töö tõttu reisib tihti.
Ta armastab tätoveeringuid ja pälvis juba Royal Ballet's tantsides tähelepanu oma tätoveeritud kehaga. Aastate jooksul on ta jätkanud keha katmist piltide ja tekstidega. Muuhulgas on tema kehale tätoveeritud Mickey Rourke'i nimi, David LaChappelle'i nimetähed, karu käpajäljed, õigeusu kirik ja Jokkeri rollis olnud Heath Ledgeri portree. Pärast Royal Ballet'st lahkumist oli ta kaasosanik ühes Londonis tegutsenud tätoveerimissalongis, mille teine osanik oli tema sõber Anthony Lammin.
Igoumenítsa
Igoumenítsa on linn Kreeka lääneosas, Ípeirose piirkonna halduskeskus.
400px|pisi|tühi|Igoumenítsa
Mihkel Piigert
Mihkel Piigert (3. detsember 1891 Tuhalaane vald, Viljandimaa – 25. aprill 1945 Ostseebad Niehagen, Saksamaa) oli Eesti sõjaväelane ja sporditegelane (kaptenmajor).
Lõpetas 1913. aastal Riia merekooli. Sõitis madrusena (sh Kihnu Jõnni laeval) ja kaptenina kaubalaevadel. Võttis mereväelasena osa I maailmasõjast ja Vabadussõjast. Oli Eesti mereväe sideülem, auastmelt kaptenmajor (1938). Läks 1939 Saksamaale.
Võistles edukalt sõudmises ja purjespordis (oma purjejahil Irvin).
Balassagyarmat
Balassagyarmat (varem Balassa-Gyarmath, slovaki Balašske Ďarmoty, saksa Jahrmarkt) on linn Ungaris Nógrádi komitaadis, Balassagyarmati kreisi halduskeskus.
Linna asub riigi põhjaosas, Slovakkia piiri lähedal Ipolyi jõe vasakkaldal.
Dunántúl
Dunántúl hõlmab Győr-Moson-Soproni komitaadi, Komárom-Esztergomi komitaadi, Fejéri komitaadi, Veszprémi komitaadi, Vasi komitaadi, Zala komitaadi, Somogyi komitaadi, Tolna komitaadi ja Baranya komitaadi ning Pesti komitaadi osa, mis jääb Doonaust lääne poole, (varakeskaegne Pilisi komitaat).
Heiki Tammoja
Heiki Tammoja (24. jaanuar 1947 Tallinn – 13. oktoober 2021) oli eesti tehnikateadlane, Tallinna Tehnikaülikooli professor.
Haridus
Lõpetas Tallinna 21. Keskkooli 1965, TPI elektrijaamade eriala cum laude 1970 ; aspirantuur TPI]s [[1972–1975.
Tehnikateaduste kandidaat (Aktiivkoormuste jaotuse optimeerimine soojuselektrijaama agregaatide vahel arvestades juhuslikke faktoreid (vene keeles, juh Eeli Tiigimägi, Mati Valdma,), Novosibirski Elektrotehnika Instituut 1980; vanemteadur 1987; dotsent 1989; professor 2005.
Töökäik
Elering OÜ nõukogu liige (Eesti Põhivõrk) 2006–2015; TTÜs 1970–…: elektrisüsteemide kateedri assistent (0,5 koormusega), kõrgepingetehnika laboratooriumi juhataja 1970–1972; assistent 1976–1985, vanemõpetaja 1985–1989, dotsent 1989–1992; elektroenergeetika instituudi elektrijaamade dotsent 1992–2005; elektroenergeetika instituudi direktor 2004–2014, õppetooli hoidja 2004–2005; professor ja energiasüsteemide õppetooli juhataja 2005–2015; energeetikateaduskonna emeriitprofessor 2015–2016; elektroenergeetika instituudi energiasüsteemide õppetooli vanemteadur 2015–2016; inseneriteaduskonna elektroenergeetika ja mehhatroonika instituudi vanemteadur (0,5 koormus) 2017–2020; inseneriteaduskonna emeriitprofessor 2017–… ,
Teadustöö põhisuunad
Loodusteadused ja tehnika. Energeetikaalased uuringud. Energeetika. Energiasüsteemide optimaalne juhtimine. Elektrotehnika ja elektroonika. Avaldanud üle 70 teaduspublikatsiooni. Tema juhendamisel on kaitstud 32 magistri- ja 6 doktoritööd.
Teadusorganisatoorne ja -administratiivne tegevus
TTÜ raamatukogu teadusnõukogu liige 2006–....; OÜ Põhivõrk nõukogu liige 2006– 2015; Elektroenergeetika kutsekomisjoni liige 2008–....; TTÜ nõukogu liige 2008–2010; TTÜ energiasüsteemide õppetooli juhataja 2006–2014; TTÜ elektroenergeetika instituudi nõukogu esimees ja liige 2006–2014; TTÜ elektroenergeetika instituudi direktor 2006–2014.
Harrastused
Noorpõlves kergejõustik, võrkpall ja mägimatkamine, hiljem koduaiandus ja ajalugu.
Alfrēds Kalniņš
pisi|Alfrēds Kalniņš Alfrēds Kalniņš (23. august 1879 Cēsis – 23. detsember 1951 Riia) oli läti helilooja, organist ja dirigent; esimese läti ooperi "Baņuta" autor.
Hariduskäik
1888. aastani õppis ta Cēsises progümnaasiumis (kus õppis ka klaverit ja viiulit). 1892. aastani õppis ta Cēsise lähedal asuvas Bērzaine Maagümnaasiumis (Livländisches Landesgymnasium zu Birkenruh bei Wenden). Seejärel õppis ta Milleri reaalkoolis.
Õppis aastatel 1886–1894 klaverit ja viiulit Cēsise progümnaasiumis, Bērzaine Maagümnaasiumis (Livländisches Landesgymnasium zu Birkenruh bei Wenden) ja Milleri reaalkoolis. Peamiseks muusikaõpetajaks oli helilooja R. Štarke. Kümneaastaselt hakkas harjutama orelimängu Cēsise Jaani kirikus. Jätkas 1897–1901 õpinguid Peterburi konservatooriumis Friedrich Homiliuse (orel) ja Anatoli Lja­­­­dovi (kompositsioon) juhendamisel.
Töö Eestis ja Lätis
1903. aastal asus elama Pärnusse, kus töötas Nikolai kirikus organistina ning koorijuhi ja muusikaõpetajana Pärnu Poeglaste Gümnaasiumis. Naastes Lätisse, asus tööle organistina Liepaja St. Anna kirikus ning juhendas Liepaja laulu- ja muusikaseltsi koori. 1920. aastal sai Riias Haridusministeeriumi muusikaosakonna juhataja ja muusikanõukogu esimehe koha. Töötas samal ajal ka organistina St. Jakobi kirikus ning tegutses muusikakriitikuna. Oli Läti Ülikooli üliõpilaskoori Dziesmuvara dirigent.
Kalniņš oli üks Läti Rahvus­ooperi asutajaid. 1920. aastatel ooperi dirigent ja selle direktoraadi liige. 1926. aastal oli Läti VI üldlaulupeo peadirigent. 1927–1933 töö­tas New Yorgis, kus paistis silma konstruktivistliku koori- ja orkestrimuusika komponistina. Töötas seal organistina, andis eratunde, komponeeris ja esines kontsertidel. Kodumaale naastes töötas Riia toomkirikus organistina, Läti konservatooriumi professor ja 1944–1948 konservatooriumi rektor.
Looming
Kalniņšit peetakse läti rahvuslike ooperiheliloojate koolkonna rajajaks.
Komponeeris esimese läti rah­vus­liku ooperi "Baņuta" (Riia, 1920). Ajaloolis-müto­loogilisel ainestikul põhinev teos on tugeva rahvusliku koloriidiga, lüüriline ja selgete Wagneri mõjutustega.
1920. aastate alguses hakkas komponeerima ooperit Jānis Rainise tragöödia "Indulis un Ārija" ainetel, mis kujutab endast lätlaste Romeo ja Julia lugu. Valmis ooperi esimene vaatus. Tutvustas seda Rainisele, kuid teos jäi lõpetamata.
Muusikaline draama "Salinieki" (Riia, 1926) käsitleb rahva ennastohverdavat vabadusvõitlust rõhu­jatega.
Kirjutas ka üle 100 romantilises stiilis koorilaulu, balletimuusikat, oreli- ja orkestrikompositsioone ning arranžeeris üle 120 rahvalaulu häälele ja klaverile.
Tartu Ülikooli kirik
1948. aastal võeti kirik koguduselt ära õppehooneks ja sisustus demonteeriti. Osa sisustust – altar, kantsel, pingid ja tornikellad – viidi taastamisel olevasse Põltsamaa Niguliste kirikusse, kus need on praeguseni kasutusel. Riia meistri Herbert Kolbe töökojas 1926. aastal valminud orel viidi aga taastatud Estonia kontserdisaali.
1956. aastal muudeti kirikusaal raamatukoguks ja jagati raudbetoonist vahelagedega neljaks korruseks. Hoonet kasutati Tartu Riikliku Ülikooli õpperaamatukoguna, mis kandis hüüdnime Tuubikum.
Ulvi Voog-Indrikson
Ulvi Indrikson (kuni 1960 Ulvi Voog; sündinud 18. veebruaril 1937 Tallinnas) on eesti ujuja, allveesportlane ja ujumistreener.
Sportlikud saavutused
Ta tuli ujumises 26 korda Eesti NSV meistriks. Parandas pikas ja lühikeses ujulas individuaaldistantsil 42 ja teateujumises 12 korda Eesti NSV rekordit. Kuulus ujumises 1953–1967 Eesti NSV koondisse.
Rooma olümpiamängudel 1960 sai ta Nõukogude Liidu koondvõistkonnas võisteldes 100 m vabalt ujumises 19. koha ja 4×100 m vabastiilis teateujumises 8. koha.
Ta sai Nõukogude Liidu meistrivõistlustel ujumises kokku 11 kuld-, 5 hõbe ja 5 pronksmedalit. Püstitas 50 m ujulas vabaujumises kümme Nõukogude Liidu rekordit, oli viiel korral teateujumises Nõukogude Liidu rekordi püstitanud naiskonnas. Kuulus ujumises 1955–1960 Nõukogude Liidu koondisse.
Allveespordis tuli ta kahel korral Nõukogude Liidu (1968) ja ühel korral Eesti NSV (1969) meistriks.
1969. aastal tuli neljakordseks Euroopa meistriks: meremiilis, individuaalselt ja võistkondlikult 6200 m ujumises ning 3×100 m lestaujumises.
Püstitas meremiili ujumises maailmarekordi 21.54,36 (1969).
Kuulus allveespordis 1968–1970 Eesti NSV ja 1968–1969 Nõukogude Liidu koondisse.
Treener
Töötanud 1967–1992 Tallinna Dünamo ujumiskoolis treenerina, olnud ka Nõukogude Liidu koondise treener.
Isiklikku
Ulvi Voog-Indriksoni abikaasa oli Viktor Indrikson. Ta on Kaire ja Kaja Indriksoni ema ning Sten Indriksoni, Berit, Triin ja Martti Aljandi vanaema.
Dorogomilovo
Dorogomilovo on rajoon (munitsipaalringkond) Moskvas, mis kuulub Lääne haldusringkonda.
Veteranipäev
Veteranipäev (ka veteranide päev) on Eestis 23. aprillil ehk jüripäeval tähistatav päev, mille eesmärk on tunnustada armeeteenistuse veterane ja nende lähedasi. Esimene veteranipäev oli 2013. Veteranipäeva olulisim üritus on kontsert "Veteranirock".
Fritz Schlumpf
Federico Filippo Augustino Schlumpf (24. veebruar 1906 Omegna – 18. aprill 1992 Basel) oli Šveitsi päritolu Prantsuse tekstiilitööstur ja autokollektsionäär.
Veteranipäev
Eestis on 2016. aasta seisuga umbes 2700 veterani.
Saaremaa Malev
Saaremaa Malev on Eesti jalgpalliklubi, mis tegutseb Kuressaares.
Aida tänav (Tartu)
Aida tänav (saksa keeles Speicherstraße) on tänav Tartus Kesklinna ja Karlova linnaosa piiril.
Tänav algab Kalevi tänavalt, kulgeb kirdesse, ristub Aleksandri tänavaga ja lõpeb Turu tänaval. Teisel pool Turu tänavat algab Aida tänava vastast Väike-Turu tänav.
Aida tänava pikkus on 260 meetrit.
Audion-vastuvõtja
pisi|Audion-vastuvõtja põhiskeem pisi|Regeneratiivvastuvõtja põhimõtteskeem Audion-vastuvõtja (ladina k sõnast audio kuulen) on raadiovastuvõtja skeemilahendus, mille patenteeris 1906. aastal USA elektriinsener ja leiutaja Lee de Forest (1873‒1961). . Koos skeemiga patenteeris ta ka selle realiseerimiseks vajaliku lamptrioodi (audion tube), seega siis esimese kolme elektroodiga elektronlambi. See lamp võimendas vastuvõtja sisendvõnkeringiga väljaselekteeritud kõrgsagedusvõnkumisi ja toimis ühtlasi detektorina, eraldades amplituudmoduleeritud kõrgsagedusvõnkumisest helisagedussignaali.
Audoni skeemis on oluline osa sidestuskondensaatorist ja võretakistist koosneval võrekomplektil, mis tekitab võrel väikese negatiivse eelpinge. Seetõttu toimib elektronlambi võre ja katoodi vahemik demodulaatorina (detektorina).
Alates 1913. a lisati skeemile tundlikkuse ja eraldusvõime parandamiseks positiivse tagasiside ahel. Niisuguses regeneratiivvastuvõtjas suunati osa võimendatud kõrgsagedussignaalist tagasi sisendvõnkeringi edasiseks võimendamiseks. Edaspidi hakati trioodi asemel kasutama tundlikumaid lisavõre[de]ga elektronlampe ‒ tetroodi (nelja elektroodiga) ja pentoodi (viie elektroodiga).
Audion-vastuvõtja oli detektorraadiost oluliselt tundlikum ning seda toodeti ringhäälingusaadete vastuvõtmiseks kahelambilisena (audioni lambile järgneva helisagedusvõimenduse lambiga) ja kolmelambilisena (eelneva kõrgsagedusastmega), kuni 1930. aastatel tuli laialdaselt kasutusele täiuslikum superheterodüünvastuvõtja.
Audionskeemiga vastuvõtja, milles detekteerimine toimub vastuvõetava signaali sagedusel, oli pärast sagedusmuundusega raadiovastuvõtja  – superheterodüünvastuvõtja – kasutusevõttu tuntud otsevastuvõtja nimetuse all.
Kíssamos
Kíssamos (kreeka keeles Κίσσαμος) on sadamalinn Kreekas Kreeta saare lääneosas.
pisi|Kíssamos
Panga luht
Panga luht (ka Panga tarn, Panga laht) on järv Saaremaa vallas Karala külas. Veekogu pindala on 8,6 ha. Veekogu kaldajoone pikkus on 2400 m.
Paul Tamkivi
Paul Tamkivi (18. aprill 1927 Ruhve – 24. mai 2012) oli eesti elektrotehnikateadlane.
Ta lõpetas 1945. aastal Saaremaa Keskkooli ja 1952. aastal elektriinsenerina Tallinna Polütehnilise Instituudi. 1988. aastal kaitses tehnikadoktori väitekirja.
Ta töötas aastatel 1951–1952 tehases Volta. Aastatel 1952–1998 töötas ta Eesti TA Termofüüsika ja Elektrofüüsika Instituudis, sh aastatel 1957–1961 oli ta elektrotehnika ja elektrimasinate sektori juhataja, 1961–1989 instituudi teadusdirektor, 1989–1994 instituudi direktor ning 1994–1998 juhtivteadur.
Ta on uurinud elektrimasinate, elektriliste silumisfiltrite ja plasmageneraatorite toiteseadmeid ning tegelenud teaduse ajalooga.
Isiklikku
Tema poeg Raivo Tamkivi (1953–2012) oli füüsik ja teadusparkide rajaja, pojapoeg Sten Tamkivi on infotehnoloog, vennapoeg Jaanus Tamkivi on poliitik.
4x4 reisid
4x4 reisid on Eesti reisisaade ja selle saate automatkajate seltskonna nimi. Automatkajatest tuntuimad on Rait ja Kai Paimets. Reisisaadet näidati kanalitel ETV, ETV2 ja TV3.
2016 pälvis seltskond aasta matkaja aunimetuse.
==Seriaalid=
Eetika ja filosoofia piirid
"Eetika ja filosoofia piirid" ("Ethics and the Limits of Philosophy") on Bernard Williamsi filosoofiline raamat, mida peetakse tema peateoseks. Selle avaldas originaalis 1985. aastal Londoni kirjastus Fontana. Eesti keeles on raamatu esimene peatükk ilmunud ajakirja Akadeemia 2000. aasta 5. numbris.
Eessõna
Autor esitab pildi kaasaegsest moraalifilosoofiast koos kriitikaga ning küsimusega, kui palju saab filosoofiast eetilise elu taasloomisel abi olla (millele ta vastab, et see võib vähemalt aidata seda mõista), ning esitab ideid mõtlemiseks, milline võiks moraalifilosoofia olla. Tänapäeva maailma nõuded moraalifilosoofiale on pretsedenditud, ja suurem osa tänapäeva moraalifilosoofiast neid ei täida, antiikaja moraalifilosoofiast on aga võimalik kujundada midagi, mis neid täidaks. Autor ütleb, et ta kasutab analüütilise filosoofia stiili, mis tugineb argumentidele ja eristustele, ning pruugib selget keelt, võttes küll vajaduse korral appi tehnilised keerukused.
1. Sokratese küsimus
Autor ütleb, et Platon, nagu tema Sokrateski, arvas, et filosoofia (üldine ja abstraktne, ratsionaalselt reflektiivne, tunnetuse võimalustest ja piiridest teadlik arusaamine) saab vastata küsimusele, kuidas tuleks elada. Moraalifilosoofia eesmärgid ja lootused tõsiseltvõetavusele on seotud selle Sokratese küsimuse saatusega, isegi kui filosoofial pole lootust sellele vastata. Eetikul, kes arvab, et tal on selles asjas midagi öelda, on suur pretensioon, isegi kui ta ei püüa sellele küsimusele otseselt vastata. Ja lugejal on raske uskuda, et eetikul talle selles asjas midagi öelda on, kui just lugeja ei tunnista, et on saanud vastuse, mille ka tema ise oleks võinud anda. Aga kuidas see võiks juhtuda ja kuidas see on seotud moraalifilosoofiaga? Sokrates vestles sõpradega selges keeles, keerulise moraalifilosoofia rajas alles Platon, ja Aristotelese ajal olid selle kohta juba traktaadid. Mõned filosoofid tahaksid vahepealse taaga maha panna ning tulla tagasi terve mõistuse küsimärgi alla panemise ja eluliste moraaliküsimuste juurde. Kuigi selles on oma iva, on alusetu arvata, et tuleks ja saaks moraalifilosoofia praktikast vabaneda. Filosoofilisus seisneb reflektiivses üldisuses ja mõistuspäraselt veenda püüdvates argumentides. Rumal oleks varasemate filosoofide saavutusi eirata. Ka näiteks loogikal, tähendusteoorial ja vaimufilosoofial on midagi pakkuda. Peale selle, erinevalt Sokratese ja Platoni ajast on reflektiivsus, hoiakute määratlemine ja kritiseerimine, levinud ka väljaspool filosoofiat, näiteks juuras, mis aina enam teadvustab end ühiskonna saadusena, meditsiinis, mis mõistab end ühtaegu hoolitsemise, äri ja rakendusteadusena, rääkimata ilukirjandusest, mis peab teadvustama oma fiktsionaalsust. Filosoofia eripära võib olla ainult selles, kuidas ta reflektiivsust kasutab.
Autor ütleb, et raamat on filosoofia võimaluste ja moraali suhtes tavapärasest skeptilisem. Mis eesmärk moraalifilosoofial peaks olema, see sõltub moraalifilosoofia tulemustest. Ta peaks ütlema, kuidas tuleks Sokratese küsimusele vastamisele läheneda: millist osa võib etendada teaduste teadmine, kui kaugele puhtmõistusliku uurimisega saab jõuda, kui palju vastus oleneb konkreetsest ühiskonnast ning kui palju tuleks jätta igaühe enda otsustada. Tuleb ka mõelda, mis koht on selles kõiges filosoofial endal, kuigi see võib tunduda tsirkulaarsena. Williams näeb siin siiski edasiminekut: filosoofia alustab küsimusest, kui palju on meil lootust teada saada, kuidas on kõige parem elada; selle käigus hakkab ta nägema, kui palju ta ise saab aidata oma diskursiivsete analüüsi- ja argumendimeetoditega, kriitilise rahulolematusega ning võimaluste kujutlusvõimelise võrdlusega. Sokratese küsimus ongi alustuseks parem kui küsimused, mis on meie kohus, kuidas olla hea ja isegi kuidas olla õnnelik. Need viimased küsimused võtavad liiga palju enesestmõistetavana. Näiteks õnne küsimust võidakse pidada valest kohast alustavaks, ignoreerides moraali probleeme, või jälle liiga optimistlikuks. Siiski võtab ka Sokratese küsimus midagi enesestmõistetavana. Mida see küsimus sisaldab ja mida me eeldame, arvates, et seda saab kasulikul moel küsida?
Küsimus "Kuidas tuleks elada?" on sõnastatud üldiselt, eeldades, et saab anda üldise vastuse ning et see küsimus viib oma minast kaugemale. Teiseks, see küsimus käib elu kohta tervikuna, lõpust vaadatuna. Sokrates otsis ühena esimestest mõistuspärast elukava, mis viiks vedamise osatähtsuse miinimumini. See viimane kaalutlus on moraalifilosoofias hiljemgi tähtis olnud. Me ei pruugi küll elu lõppu nii palju tähtsustada kui Sokrates, aga ometi paneb see küsimus mõtlema elule kui tervikule ja arvestama kõiki aspekte. See küsimus ei kirjuta ka ette, mida tuleks vastamisel arvestada. Küsimus ei eelda, et tuleb arvestada tingimata moraalseid kaalutlusi. See võib olla sama, mis hea elu või elamisväärse elu küsimus. Võib osutuda, et hea elu on ühtlasi hea inimese elu, nagu Sokrates uskus ja enamik inimesi loodab, kuid esialgu pole see teada. Mõned filosoofid on leidnud, et selline küsimus on liiga ebamäärane, sest pole selge, kas mõeldakse moraalset või mittemoraalset tähendust. Williams leiab, et tähenduse analüüs ei pea tingimata käima "moraalse" ja "mittemoraalse" kaudu. Muidugi on üks võimalus läheneda asjale eetilisest vaatenurgast, nagu ka majanduslikust või poliitilisest või perekondlikust vaatenurgast, aga lõpuks tuleb ikkagi küsida: "mida ma peaksin tegema, kui kõike arvesse võtta?"
Moraal rõhutab teatud eetikamõisteid ning on välja kujundanud erilise kohustusemõiste. Williamsi järgi tuleb moraalisse suhtuda skeptiliselt. Eetiliste kaalutluste mõiste on ebamäärane; moraal nõuab endale selgeid piire. Üks asi, mis eetikavalda kuulub, on kohustuse mõiste. Kohustus võib olla näiteks lubadusega endale võetud kohustus või siis kohus või ülesannete jaotusest tulenevad kohustused, või rollist, positsioonist või suhtest tulenevad kohustused. Enamik kohustusi ei ole võetud vabatahtlikult. Immanuel Kanti järgi põhinevad kõik tõeliselt moraalsed kohustused (mitte psühholoogilisest sunnist ega ühiskondlikest või juriidilistest sanktsioonidest tulenevad) lõppkokkuvõttes kohustuste subjekti tahtel; moraalne tegu on autonoomne ega ole ühiskondliku surve tagajärg. Siin avalduvad mõned moraalile omased kaalutlused. On ka niisugune eetiline mõtlemine, mille järgi kohustused tulevad sellest, kes ollakse, ja ühiskondlikest suhetest. Läänes ei taha tänapäeval mõned selliseid kaalutlusi aktsepteerida, kuid varem aktsepteerisid neid peaaegu kõik, ning nõue, et neist tuleb mõistuse kaalutlustel vabaneda või muuta need vabatahtlikeks kohustusteks, ei ole paratamatu. Nagu teisedki moraali eripärad, on need tihedas seoses moderniseerumisega: see vastab eetikas sellele, mida Henry James Sumner Maine nimetas üleminekuks staatuselt lepingule. Kohustus ja kohus hakkasid vaatama tagasi (või vähemalt kõrvale): lubatule, ülesandeks võetule, omandatud positsioonile. Teistsugused eetilised kaalutlused vaatavad ettepoole, minu tegude tagajärgedele, sellele, mis oleks parim. Ühes variandis, eriti utilitarismi filosoofias, võetakse mõõdupuuks see, mil määral inimesed saavad seda, mida nad tahavad. G. E. Moore võttis heade tagajärgede hulka peale rahulduse ka näiteks sõpruse ja ilu kogemise; Bloomsbury rühmale oli see sümpaatne, sest see oli väljapääs nii kohuse umbsusest kui ka utilitarismi vulgaarsusest. Teistsugused eetilised kaalutlused omistavad eetilist tähtsust tegude iseloomule; keelduda võidakse näiteks mõrvast, petvast või autust teost või kellegi hättajätmisest; neil kirjeldustel võivad olla ka tasandid, näiteks võib tegu olla autu sellepärast, et ta on pettev. Nendega on tihedas seoses voorused – iseloomu eetiliselt imetletavad kalduvused tegusid nende iseloomu põhjal valida või nendest keelduda. Vooruste piir ei ole ega pea olema selge. Näiteks seksuaalne ligitõmbavus ei ole voorus, samuti lihtsalt oskused, sest voorustega käivad kaasas teatud soovi ja motivatsiooni mustrid. Võib olla hea pianist ilma soovita mängida, kuid suuremeelsus ja ausameelsus aitavad ise määrata, mida teha tahetakse. Voorusi võidakse mõnikord siiski ka kuritarvitada, nagu näiteks julgust ja enesevalitsemist, millega ei seostu omaette eesmärke, kuid mis iseloomujoontena on siiski voorused. Sokratese järgi ei saa voorusi kuritarvitada ja ükski voorus ei saa kunagi heale toimimisele kahjuks tulla; sellepärast ta uskus, et lõppkokkuvõttes on ainult üks voorus – õige otsustuse tegemise võime. Selles ei ole tarvis teda järgida, ega millegi igas olukorras hea otsingus. Sääraseid otsinguid on tänapäevalgi.
Kui kellelgi on mingi voorus, siis see mõjutab seda, kuidas ta arutleb. Tuleb aga aru saada, kuidas see võib toimuda. Selle vooruse termin ise tavaliselt kaalutluses ei figureeri. Lihtsalt tehakse ühtede kirjelduste alla käivaid tegusid ja välditakse teiste alla langevaid. Nii inimest kui ka tegusid kirjeldatakse vooruse kaudu: õiglane või julge inimene teeb õiglasi või julgeid tegusid. Aga tegija ei vali tavaliselt tegusid vooruse terminites (üks väheseid erandeid on õiglus): julge inimene ei vali tavaliselt tegusid kui julgeid ja tagasihoidlik kui tagasihoidlikke. Hea, lahke inimene valib tegusid, mida ta kirjeldab näiteks "ta vajab seda", "see rõõmustab teda", "see võtab valu ära". Teatud vooruse mõju kaalutlustele ei seisne tavaliselt teatud eetilise mõiste kasutamises, vaid see muudab teatud laadi tõsiasjad eetilisteks kaalutlusteks. Teekond voorusliku inimese jaoks kaalukatelt eetilistelt kaalutlustelt vooruse kirjelduseni on vaevaline, seda määratleb ja ühtlasi rikub eneseteadvuse mõju; küllap see ongi teinud voorused eetiliste mõistetena ebapopulaarseteks. Kuigi kasvatus sisaldab vooruste kultiveerimist kasvatatavate juures, on vooruste kultiveerimisel iseenda juures upsakuse või enesepettuse maik man. Asi pole lihtsalt selles, et nii mõeldakse iseendast, mitte maailmast ja teistest inimestest; seda ongi näiteks enesekriitika puhul tarvis. On rõhutatud, et praktilise teadvuse ja eetilise refleksiooni seisukohast on tähtis, et meil on teist järku soovid; kaalutlused nende rahuldamiseks on tahes-tahtmata suuresti enesele suunatud. Vooruste iseenda juures kultiveerimise puhul on häda hoopis selles, et ei mõelda piisavalt enesele suunatult (oma tegudest ja nende kirjeldustest enda jaoks), vaid sellest, kuidas teised võivad minu tegusid kirjeldada või kommenteerida. Voorused on sellegipoolest tähtis eetiline mõiste, kuid selle tähtsus ei pruugi seisneda selles, et tegija vooruse mõistet oma kaalutlustes kasutab.
Me vastandame eetilisi ja egoistlikke kaalutlusi, aga võib ju juhtuda, et keegi soovib kellegi teise õnne; siis ju see, et ma taotlen seda, mida ma tahan, langeb kokku kellegi teise õnne eest hoolitsemisega, mida peetakse eetiliseks kaalutluseks. Aga see pakub tõsist huvi ainult juhul, kui see kokkulangemine on üldisem ja süstemaatilisem. Sellest selgub, et eetilisusel on siiski mingi sisu. Üks illustratsioon on nii-öelda eetikavastased kaalutlused; sellistest motiividest on tuntuim pahatahtlikkus, mida seostatakse subjekti lõbuga, mida tavaliselt peetakse pahatahtlikkuse loomulikuks seisundiks; on siiski ka puhas ja isetu pahatahtlikkus. On veel õiglusevastasus, mis tugevasti parasiteerib õiglusel, sest see vajab kõigepealt õigluse kindlakstegemist. Pahatahtlikkuse puhul on teistmoodi: pahatahtlikkusel ja heatahtlikkusel on lähtekohaks samad tajumused, kuid need liiguvad eri suundades. (Friedrich Nietzsche märkis, et julmus peab olema sama tundlik kui kaastunne, brutaalsus mitte.) Mõned eetikavastased motiivid ei parasiteeri mitte eetilisel järeldusel, vaid selle mainel või emotsionaalsel enesepildil. See võib puudutada eriti voorusi. Subjekt peab harva teo argpükslikkust kaalutluseks selle kasuks, kuid tal võib olla häbi masohhism.
On veel väga tähtis küsimus, kui kaugele enesest väljapoole tuleb vaadata. Kas piisab oma perekonna või oma rahvuse huvide ja vajaduste arvestamisest? Sellised kohalikud lojaalsused on moodustanud inimeste elu koe ja eetilise elu foorumi. Tundub aga, et mõned eetilised nõuded puudutavad vältimatult kogu inimkonda ja võib-olla ulatuvad kaugemalegi. Neid kaalutlusi kultiveerib eriti moraal, nii et sageli arvatakse, et ilma niisuguse universaalsuseta ei ole ükski kaalutlus tõeliselt moraalne; lojaalsust väiksemale rühmale tuleks õigustada väljastpoolt sissepoole, näidates, milleks see hea on. Kust läheb eetilise ja omakasu piir, see sõltub sellest, kui suure rühmaga end samastatakse.
Sokratese küsimus on ambitsioonikas. Kõige vahetum ja lihtsam isiklik praktiline küsimus on "Mida teha?" Vastamisel loevad mitmesugused eetilised ja mitte-eetilised kaalutlused. Vastus on kujul: "Teen seda," ja see on kavatsuse väljendus, kavatsus kujunes kaalutlemise tulemusena. Tegutsemise hetkel võib see tegemata jääda, sest võib-olla ma unustan selle, miski tuleb vahele, ma mõtlen ümber või selgub, et ma polegi seda tegelikult kavatsenud (võib olla see polegi kaalutluse tulemus või polnudki tegelikult tegu kaalutlemisega). Kui tegutseda tuleb kohe, siis on vähem võimalusi alternatiivideks, nii et tegemata jätmine niisuguse põhjendusega on paradoksaalne. Kui aga küsimus on: "Mida ma peaksin tegema?" siis on mitu mõistetavat viisi lisada vastusele: "Peaksin tegema seda," et "Ma ei tee seda." Tähelepanu on eetilistel või prudentsiaalsetel põhjenditel, mis mingit tegu teiste jaoks õigustaksid, mis ei ole aga minu jaoks praegu kõige tugevamad, sest tugevaim põhjus on, et ma tahan väga teha midagi muud (soov midagi teha on põhjend selle tegemiseks). (Ka see soov võib tegu teiste jaoks õigustada, aga eriti õigluse seisukohast sellest ei piisa.) Sellisel juhtumil on see, mida mul enda meelest on kõike arvesse võttes kõige rohkem alust teha, see, mida ma väga teha tahan, ja kui "peaksin" käib selle kohta, mida mul on kõige rohkem alust teha, siis seda ma peaksingi tegema. (Edasi, kas ma saan kavatsuslikult ja ilma sunnita jätta tegemata isegi selle, mida mul on kõige rohkem alust teha, (akraasia probleem)?) Sokratese küsimus tähendab siis: "Kuidas elada on kõige rohkem alust?" Siin ei eelistata algselt üht laadi põhjendeid teistele, ka mitte eetilisi. See on üldine ja ajatu küsimus, mistõttu see on reflektiivne küsimus. See ei määra vastust, kuid mõjutab seda. Siin ei mõju kaasa, mida ma parajasti soovin. Vastata tuleb üldisemast, pikemaajalisest perspektiivist, aga see ei tähenda, et peaksin lähtuma pikaajalisest prudentsiaalsusest: võib-olla on vastus, et ma peaksin igal hetkel tegema seda, mida ma parajasti kõige rohkem soovin. See on ka igaühe küsimus, kuigi igaüks peaks vastama iseenda eest. Aga järelemõtlemine selle küsimuse üle arvestab igal juhul seda, et seda küsimust saab esitada igaühele. Siis jõutakse loomulikul kombel küsimuselt "Kuidas ma peaksin elama?" küsimuseni "Kuidas peaks elama?" Siin tundub olevat küsimus põhjendites, mis on meile kõigile ühised; inimeste hea elu või õige elu tingimustes üldse. Vastus võib olla mitteprudentsiaalne või egoistlik, aga viimasel juhtumil on see üldine egoism, mille järgi kõik peavad oma huvidest lähtuma. Kui parem on selline elu, siis peab mingis ebaisikulises või inimestevahelises mõttes olema parem, kui inimesed niimoodi elaksid. Nüüd tuleb võib-olla tagasi vaadata ja lähtekohta revideerida, sest kui ebaisikulisest vaatekohast ei ole parem, siis võib-olla peab ikkagi andma Sokratese küsimusele mitteegoistliku vastuse. Kui see arutlus kehtib, siis viib juba Sokratese küsimuse küsimine eetikamaailma sisse. Aga kas kehtib?
Isegi kui mitte, viib see järelemõtlemine ikka kuskile. Tundub, et järelemõtlemisega käib kaasas mingi sidumus, ja filosoofial on kindlasti järelemõtlemise sidumus. Kui kaugele järelemõtlemine meid seob ja miks meil peaks olema järelemõtlemise sidumus? Sokrates pidas oma järelemõtlemist möödapääsmatuks. Ta ei pidanud silmas, et igaüks mõtleb järele, ega seda, et igaühel, kes hakkab oma elu üle järele mõtlema, on sisemine sund jätkata, vaid et osa hea elu headusest on järelemõtlemine, järelekatsumata elu ei ole väärt elamist. See nõuab Sokratese elule väga erilist vastust, mis tema jaoks üldse õigustab selle küsimuse püstitamist. Kui sel raamatul on sidumus küsimust püstitada, kas tal on siis sidumus niiviisi vastata? Kas igasugune eetika aine ja hea elu uurimine nõuab, et osa vastusest oleks filosoofia väärtus ja reflektiivne filosoofiline hoiak?
2. Archimedese toetuspunkt
Mõned autorid ütlevad, et kui filosoofia ei saa eetilist elu või moraali õigustada, siis on relativismile, amoralismile ja korratusele tee lahti, sest siis puudub moraali õigustus. Aga kui ongi õigustus, miks amoralist peaks sellest hoolima? Kallikles Platoni dialoogis "Gorgias" küll kuulab Sokratest, aga põlgab filosoofiat. Võidakse vastata, et asi on selles, kas argument peaks teda veenma. Kui aga argumendist loodetakse jõudu, siis ta peab reaalselt veenma. Kas see, et Kallikles peaks end veenda laskma, tähendab, et on hea, kui ta laseb end veenda? Kas see on tema enda tegelikes huvides? Või räägib ta muidu endale vastu? Ja kui räägibki endale vastu, mis tal sellest?
Eetilise elu õigustuselt tuleks küsida, kellele see on suunatud, kust see tuleb ja mille vastu see on. Mis on alternatiiv? Filosoofiline skeptitsism võib puudutada igasuguseid asju, mida inimesed väidavad teadvat, kuid väga erineval moel ja väga erinevate tagajärgedega. Välismaailmaskeptitsismi puhul on küsimus selles, kas me teame, et välismaailma kohta väidetav on tõene, ja kui palju me teame. Elus ei ole sellistele uskumustele alternatiivi. Teiste vaimude probleemiga on enam-vähem sama lugu, aga siin on küsimus rohkem selles, kui palju me teiste tunnetest teame, ja sellel on rohkem praktilisi järelmeid kui küsimusel, kust me teame. Eetikaskeptitsism on välismaailmaskeptitsismist veel erinevam: siin ei ole kahtlust, mis võiks lõppeda sellega, et pretensioonid teadmisele või isegi mõistlikule kahtlusele tunnistataks alusetuks. Ent inimesele tundub, et eetiliste kaalutluste aktsepteerimisele on alternatiiv: mitte-eetiline elu. Sellisele skeptitsismile ei saa läheneda samamoodi nagu välismaailmaskeptitsismile. Ei saa George Edward Moore'i kombel võtta sellist skeptikut sõna-sõnalt ja näidata talle materiaalseid esemeid. Võib ju olla, et kui eetilised tõed on olemas, saab mõnda neist näidata kindlana: näiteks et kui on valida, siis ei tohiks last ilma valuvaigistita opereerida. Ent eetikaskeptikule see ei mõjuks nagu Moore'i käe näitamine. Ainult see, kes juba tunnistab eetilist, peaks seda näiteks eetilise kohta. Tarvis oleks kaalutluste võrgustikku; ei piisa sellest, et tunne ütleb, mida teatud juhtumil tegema peaks. Eetikaskeptikul võiks olla elu, mis ignoreerib eetilisi kaalutlusi. Eetikaskeptik ei pruugi olla eetikateadmises kahtleja. Williams nimetab eetikaskeptikuks seda, kes on skeptiline eetiliste kaalutluste jõu suhtes. Võidakse möönda nende jõudu (seega mitte olla skeptik), kuid ikkagi mitte arvata, et need moodustavad teadmise (kui ei arvata, et asi on selles, et need on teadmine). Kui ka pidada skeptiliseks niisugust seisukohta, siis pole põhjust eeldada, et skeptik elab elu, mis käib eetiliste kaalutluste vastu; ta lihtsalt jätab sellisele elule ruumi. Vaevalt suudab eetikaskeptik küll kasutada eetikasõnavara (näiteks rääkida lubaduste andmisest), kuid igas eetikaküsimuses otsustusest hoiduda. Pealegi peab ta ka tegutsema, ja kui ta eetikajutu maailmas üldse osaleb, siis tahes-tahtmata peetakse tema tegusid tema mõtete väljenduseks selles maailmas. Kui ta räägib tegude eetilise õigsuse terminites, siis võetakse seda nii, et kui ta midagi heameelega teeb, siis ta peab seda lubatavaks. Nii et see langeb eetikaskeptiku jaoks ära. Aga ta võiks eetikasõnavara kasutamisest üldse hoiduda, kui ta just petta ei taha, ning näidata end eetilistest kaalutlustest mittehoolivana. Nii et alternatiiv on olemas. Ja näiteks selle vastu võiksidki eetikaväited õigustust otsida. Ometi ei saa pidada eetikaskeptitsismi loomulikuks seisundiks, mida me eelistaksime, kui selguks, et eetilisele elule ei ole õigustust. Moraalifilosoof, kes nii arvab, ülehindab vajadust õigustuse järele ja õigustuse mõju.
Kellele õigustus on suunatud? Inimestele, kes suuresti juba on eetikamaailmas, et neid kosutada, julgustada ja õpetada. Platon ei pidanud enesestmõistetavaks, et eetilise elu õigustus on jõud. Ta pidas eetilise väge mõistuse väeks, mis tuleb jõuks muuta. See on poliitika probleem. Platon pidas õigustust intellektuaalseks ja väga raskeks ning uskus, et igaühel on loomulik kalduvus eetilist korda rikkuda; see kalduvus ilmneb pidevalt enamikul inimestel, kes ei valda õigustust, mistõttu ka ei valitse ennast. Ühiskond peab mõistuspärast õigustust autoritaarselt kehastama. Kui aga õigustus on suunatud kogukonnale, mis on juba eetiline, siis eesmärk on aidata kogukonda pidevalt luua.
Williams eeldas seni enamasti, et kui me kellegagi mõistuspäraselt argumenteerime, siis oleme mõlemad mingis eetilises elus (kuigi mitte tingimata samas): inimesed, kes eetilises elus ei ole, hakkavad vaevalt meiega argumenteerima, ja kui hakkavad, siis meil pole erilist põhjust neid usaldada. Aga see ei pruugi nii olla. Ühine vajadus (äärmisel juhul ühine hirm õnnetuse ees) võib panna kokku leppima piiratud koostöös või vähemalt mittekallaletungis. Ilma välise sanktsioonita on need kokkulepped ebastabiilsed. Vähemalt ei tulene neist veel ühist eetilist arusaama. Enamasti siiski on mõistuspärane arutelu ilma ühise eetilise süsteemita võimatu, sest pooltel on tarvis midagi, mis vestlust koos hoiab. Ja kui see pole eriline suhe, mis eetiliseni ei küüni, ega Kalliklese üleolev hoiak, siis on seal vähemalt kübeke eetilist teadvust. Kõik kogukonna liikmed ei saa elada väljaspool eetilist teadvust, küll aga üks inimene. See viib esimese isiku vormis küsimuseni, kas saab eetilisi kaalutlusi algusest peale õigustada. Kas saab jõuda eetilise elu põhjendini, lähtudes mõnest minimaalsest teo, soovi või uskumuse struktuurist? See miinimum peab küsijal juba olema: ta ei pea olema väljaspool eetikamaailma, püüdes aru saada, kas sinna saab siseneda. Parem on, kui ta seal juba on ja otsib põhjendeid seal olemisele.
3. Alused: hea elu
Sokrates esitab oma küsimuse "Riigis", diskuteerides Thrasymachosega, kes nähtavasti kehastab sofistide mõningaid jämedamaid eeldusi. Thrasymachos möönab, et tal on sageli alust arvestada ka teiste inimeste huvidega, kuid üksnes sellepärast, et tema võim on piiratud teiste suurema võimuga. Inimeste loomuses on Thrasymachose järgi taotleda võimu ja naudingut, kuigi mõnikord on mõistlik end teiste võimu tõttu piirata. Inimene võib ka mõistusevastaselt arvata, et teiste inimeste huvidega arvestamine on õige või õilis, kuid siis viivad teda eksiteele ühiskonna reeglid. Tavaliselt on tegu pettusega nende poolt, kellel on rohkem võimu. Õiglus on Thrasymachose järgi tugevate tööriist nõrkade ärakasutamiseks. Aga tekib küsimus, mis teeb need tugevad tugevaks. Võim on ju ka konventsiooni asi. "Riigis" tuleb kohe mängu teine seisukoht, mille järgi õiglus tuleneb konventsioonist või lepingust, mille rühm inimesi on loonud enda kaitsmiseks. See on nõrkade vahend enda tugevaks muutmiseks. Esmapilgul tundub see positsioon esimese vastandina, kuid neil kahel on palju ühist: õiglus on vahend loomupäraste isekate soovide rahuldamiseks sõltumatult igasugusest eetilisest vaatest. Õiglust ei sooviks keegi järgida, kui ei oleks tarvis. Platoni jaoks oli see fundamentaalne nõrkus. Ta leidis, et eetilise elu teooria saaks Sokratese küsimusele vastata ja skeptitsismist võitu saada ainult juhul, kui see näitab, et õiglane olemine on mis tahes asjaoludel mõistuspärane. Aga lepinguteooria järgi poleks inimesel mõistuspärane olla õiglane, kui tal on võimu ja mõistust ning hea positsioon ühiskonnas. Just sellisele inimesele tulebki Platoni järgi näidata õigluse ja eetilise elu mõistuspärasust. Selleks ei sobi teooria, mis peab eetiliselt fundamentaalseks soovitavat või kasulikku praktikat, mitte midagi soovitavat subjektis. Kui eetiliselt primaarne on mõni reegel, instants või institutsioon väljaspool hinge, siis on võimalik, et mõne inimese sügavaimad vajadused ja hinge seisund on niisugused, et tal pole mõistuspärane toimida kooskõlas selle reegli või institutsiooniga. Nõue näidata igale inimesele, et õiglus on talle mõistuspärane, tähendab, et vastus peab põhinema teoorial selle kohta, mis laadi inimene on mõistuspärane olla. Tänapäeval peetakse Platoni ja Aristotelese eetikat mõnikord egoistlikuks, moraali fundamentaalse iseloomuga vastuolus olevaks, kreeklased polevat jõudnud moraaliteadvuse küpse mõistmiseni. Tõsi, nad ei pannud rõhku moraalisüsteemile, mis rõhutab kohustust. Kuid nad ei pidanud eetilist elu iseka rahulduse rohkendamise vahendiks. Nad küll eeldasid, et igale inimesele tuleb näidata, et tal on alust elada eetiliselt, ja mõistus peab talle näitama, kuidas ja mis ta on, kui ta on seesuguse iseloomuga inimene. Ei püütud näidata, kuidas eetiline elu sobib tema mina ja selle rahuldustega, vaid näidata mina, millega selline elu sobib.
Kõige jämedam religioosne moraaliteooria, mis kujutab eetilisi kaalutlusi Jumala tõotatud karistuse või tasuga sanktsioneeritud seaduste või käskudena, on egoistlikum. Ent ka sellist teooriat ei tohiks tagasi lükata selle põhjendusega, et egoistlik motiiv, millele see apelleerib, ei saa arvesse tulla, või et me ei saa tuletada moraalset olemapidamist Jumala võimust, vaid ainult tema headusest. Selle teooria üldisel kujul pole viga midagi: see seletab, miks oleks alust elada seesugust elu, mis austab teiste huvisid. Asi on hoopis selles, et me teame, et see ei saa tõsi olla. On loomulik öelda, et see teooria on jäme, mitte sellepärast, et see on religioosne, vaid et see on jäme religioon. Vähem jäme religioosne eetika ei jäta religioosseks elemendiks ainult välist sanktsiooni, vaid esitab inimloomuse teooria, mis seletab nii eetilisi eesmärke kui ka suhet Jumalaga. Ent kui religioon käib lõppkokkuvõttes selle kohta, missugune maailm on, siis miks ei võiks maailm ollagi nii jäme? Miks peaks religiooni üle otsustatama lähtuvalt ilmalikest eetilistest arusaamadest? Vastus oleks nähtavasti see, et algne jäme idee Jumalast kui kõikvõimsast seaduste jõustajast on pärit jämedast eetilisest arusaamast. Aga kui nii, siis viiks eetilise arusaama areng ning see, et religioon hakkab oma arengut mõistma suhtes sellega, selleni et religioon hakkab end mõistma inimliku konstruktsioonina ja variseb kokku. Eetilise teadvuse areng tähendab küll religiooni kokkuvarisemist, kuid mitte sellepärast, et jämegi religioosne eetika ei võiks olla eetiline. Asi on hoopis selles, et selleks et religiooni enesemõistmine ei jääks eetilisest teadvusest maha, peab ta liikuma suunas, mis religiooni hävitab. Asi pole mitte niivõrd puhtloogilistes küsimustes. Loogilised või strukturaalsed küsimused religioosse eetika kohta, nagu paljud küsimused Jumala kohta, on huvitavad ainult juhul, kui Jumalasse uskuda. Kui Jumal on olemas, siis käivad argumendid tema kohta kosmose kohta ja on kosmilise tähtsusega, aga kui Jumalat ei ole, siis need ei käi millegi kohta. Sel juhul käivad tähtsad küsimused Jumala kohta ja selle kohta, miks nad näiteks on üldse uskunud, et Jumal on olemas. Religioosse eetika probleemid käivad inimlike ajede kohta, mis on selles väljendunud, ja nii neid tuleks võtta. Nende jaoks, kes religioossesse eetikasse ei usu, on selle struktuuri üle arutamine kõrvalehiilimine tähtsast küsimusest, mida sellised vaated inimkonna kohta ütlevad. Friedrich Nietzsche ütlus "Jumal on surnud" tähendab, et me peame tema pärandi investeerima ning püüdma kirjutada tema ausa biograafia.
Platon püüdis anda pildi niisugusest minast, et kui inimesed saaksid tõesti aru, mis nad on, siis nad näeksid, et õiglane elu ei ole mitte minaväline elu, vaid eesmärk, mille poole on mõistuspärane püüelda. Kui on mõistuspärane püüelda teatud laadi elu poole, püüelda või püüda olla teatud laadi inimene, siis seda tuleb teha eudaimonia nimel. See pole sama mis õnn tänapäeva mõttes. Esiteks, eudaimonia käib elu kohta tervikuna. Sokrates selgitas seda teadmise ning diskursiivse mõistuse võimete kaudu. Hea elu on hinge soovitav elu; ma olengi tegelikult hävimatu ja mittemateriaalne hing. Head inimest ei saa kahjustada, sest tema hinge ei saa kahjustada. Niisuguse vaatega on see raskus, et omaenda huvisid nähakse väga spirituaalselt, aga eetika ei luba teiste inimeste huvisid nii spirituaalselt võtta.
Vastus seisneb selles, et Aristotelese teooria paigutab mina sisusse olulised eetilised dispositsioonid. Küpse mõtiskluse ajal olen ma see, milleks ma olen saanud, ja kuigi ma mõtisklen oma dispositsioonidest, peab mu mõtisklus neid ka väljendama. Ma mõtlen eetilistest ja teistest hüvedest eetilisest vaatepunktist, mille ma olen juba omandanud ja mis on osa sellest, mis ma olen. Subjekt mõtleb hüvedest viisil, mis neid omavahel suhestab, ja tähtsustab eriti eetilisi hüvesid. Väljastpoolt vaadates on sellisel inimesel eetilised dispositsioonid sügavamal kui teised soovid ja eelistused. Seesmise ja välise vaate erinevus näitab, et see, et kogu eetiline väärtus seisneb mina dispositsioonides, ei ole ja on tõsi. Seesmisest vaatekohast ei ole väärtuslikud mitte ainult subjekti enda ja teiste inimeste dispositsioonid, vaid ka näiteks teiste inimeste heaolu ning õigluse nõuded. Väljastpoolt vaadates aga võime küsida, mis peab maailmas olema, et oleks eetiline vaatekoht, ja vastus on "inimeste dispositsioonid". Teatud mõttes on need eetilise väärtuse alustoed. Eetilise väärtuse säilitamine seisneb eetiliste dispositsioonide taastootmises. Väline vaade on subjektile endale kättesaadav. Aga kui ta püüab neist dispositsioonidest abstraheeruda ning mõelda endast ja maailmast nii, nagu tal neid poleks, siis pole ime, et ta ei saa mitte millegi, ka mitte oma dispositsioonide väärtusest adekvaatset pilti. Need dispositsioonid kuuluvad tema tegeliku mina sisusse. Ja kui ta mõtiskleb oma dispositsioonidest distantseerudes, siis on tähtis, kas välises vaates on midagi, mis on seesmise vaatega vastuolus. Aristotelese järgi vooruslikul subjektil sellist vastuolu ei oleks. Ta saaks aru, et dispositsioonid, mis andsid talle eetilise maailmavaate, on inimese potentsiaalsuse õige või täielik arendus. Vähemalt parim võimalik teooria inimkonnast ja selle kohast maailmas annaks niisuguse tulemuse. See täius saaks olla harmoonias teiste inimese suurepärasuse vormidega. Aristotelese teooria tähendab, et isegi kõiki oma vajadusi ja võimeid väljastpoolt vaadates ei leia subjekt vastuolu oma eetiliste dispositsioonidega. Tänapäevane arusaam ei anna alust oodata, et eetilisi dispositsioone saaks täielikult harmoniseerida teiste kultuuriliste ja isiklike püüdlustega, millel on võrdväärne pretensioon inimese arengut esindada. Isegi kui jätta uks lahti psühholoogiale, mis läheb Aristotelese suunas, on raske uskuda, et mõni inimloomuse teooria, mis pole juba ise eetiline teooria, viib adekvaatselt mind üht laadi eetilise elu eelistamisele. Siis aga võib tekkida seesmise ja välise vaate vahele lõhe. Subjekt saab aru, et tema vaatekoht on ainult üks paljudest, mis on inimloomusega ühevõrra ühitatavad, ning kõik need võivad minna vastuollu omavahel ja teiste kultuuriliste eesmärkidega. Nüüd ei piisa väitest, et subjekti dispositsioonid on eetilise väärtuse alustoed. Williams usub, et see on tõsi ning eetilise mina kirjeldus antiikautorite eeskujul on üldjoontes õige. Ent Aristotelese eeldused, mis panevad seesmise ja välise vaate kokku sobima, ei pea vett. Ent keegi pole leidnud head viisi, kuidas ilma nendeta läbi saada.
Bärenstein
Bärenstein on mitme haldusüksuse ning asula nimi: