cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Gondor
Gondori ajalugu
Põhjast põgenev Nõidkuningas jõudis Mordorisse ja kogus seal kokku teised sõrmusevaimud ning 2000. aastal tulid nad välja ja asusid Minas Ithilit piirama. Nad vallutasid selle 2002. aastal ja võtsid oma valdusse palantiri. Nazgulid jäid Minas Ithilisse Kolmanda ajastu lõpuni ja see kants nimetati ümber Minas Morguliks. Earnur oli vägeva võitlusvaimuga mees, ent tal oli vähe huvi muude asjade jaoks ja tal polnud naist. Kui Earnur 2043 aastal krooni päris, kutsus Minas Morguli Kuningas ta kahevõitlusele. Kojaülem Mardil laitis selle nõu kuninga ees maha, ent 7 aastat hiljem kutse ja pilked kordusid ning Earnur läks väikese kaaskonnaga Minas Morguli väravale. Mitte kellestki, kes sinna sõitsid, polnud hiljem enam midagi kuulda ja inimesed uskusid (üsna põhjendatult), et nende kuningas püüti lõksu ja on surnud piinades Minas Morguli kantsis. Kuna aga polnud kindlat tõendit, valitses Mardil palju aastaid kuninga nimel. Ja troonile ei olnud ühtegi puhtaverelist nõudlejat ning kõik pelgasid taas kodusõtta sattumist ja nii jäidki valitsusohjad Kojaülemate kanda. Kojaülemateni lugedes oli Gondoril 33 kuningat.
Kojaülemate koda hüüti Húrini kojaks, nad olid Kuningas Minardili Kojaülema Emyn Arneni Húrini järglased ja pärast Pelenduri valitsusaega muutus Kojaülema amet samal moel päritavaks kui kuninga oma. Ja kojaülema vanne sisaldas sõnu "hoida saua ja valitseda kuni kuningas tagasi tuleb", kuigi sellele ei pööratud enam erilist tähelepanu, sest Kojaülemate käes oli täielik kuningavõim. Siiski ei istunud nad muistsel troonil ega kandnud krooni ega hoidnud spektrit. Ametimärgiks oli valge sau ja nende lipp oli puhas valge, ent kuninga lipp oli olnud must, sellel õitses valge puu seitsme tähe all.
Kokku oli Valitsevaid Kojaülemaid 26, neist esimene Mardil Voronwe. Algul valitsesid nad Valvsa Rahu tingimustes ja elu oli küllalt vaikne, kuid Denethor I päevist peale jäi rahu napiks. 2475 tulid Mordorist esimest korda urukid ja vallutasid Osgiliathi. Boromir, Denethori poeg, võttis Ithilieni tagasi, ent linn hävitati täielikult ja suur kivisild purustati. Pärast Boromiri kuhtumist ses sõjas saadud morguli haava tagajärjel 12 aastat pärast oma isa surma, sai Kojaülemaks Cirion, kellel oli hoolimata valvsusest raske hoida Anduini piiri ja rahu oma rannikul, sest Rhovanioni maadel elasid metsikud inimesed balchothid Dol Gulduri mõju all ja Umbari mereröövlid rüüstasid randu.
Cirion saatis Põhja abi järele, ent sel aastal (2510) tulid balchothid üle Anduini, Gondori vägi lõigati ära ja neid ründasid mägedest tulnud orkid, kes surusid nad Anduini äärde. Siis kuuldi esimest korde Rohirrimite sarvi ja ootamatult tuli abi põhjast – Eorl Noor oma ratsanikega, kes kihutasid vaenlase minema. Cirion kinkis Eorlile selle maa elupaigaks ja too andis Cirionile Eorli vande, tõotades vajaduse või kutse korral Gondori Isandatele sõprust.
Üheksateistkümnenda Kojaülema Bereni ajal tuli kolm hästi ette valmistatud laevastikku Umbarist ja Haradist ja ründas Gondori rannikut, rohirrimeid rünnati idast ja sel, 2758. aastal, tuli suurte külmadega Pikk Talv, mis kestis ligi viis kuud. Rohani Helm ja tema mõlemad pojad hukkusid selles sõjas. Gondoris polnud asi siiski nii hull ja Beregond Bereni poeg sai kevade tulekuks sissetungijaist jagu ja saatis kohe ka Rohanile abi. Rohani rahvas oli siiski palju oma jõust kaotanud ja Beren pakkus Orthanci võtmeid Sarumanile, kes sellest ajast (2759) elas Raudlinnas. Koos Belethor II surmaga suri ka Valge Puu Minas Tirithis, ent see jäeti seisma "kuni kuningas tagasi tuleb", sest uut seemet polnud kuskilt võtta.
Túrin II päevil hakkasid vaenlased taas liikuma. Ithilienist lahkusid kõik elanikud peale kõige vapramate, sest maa kubises Mordori orkidest. Túrin lasi oma sõdalaste kaitseks Ithilieni salajased varjupaigad ehitada (nt Henneth Annun), kindlustas Cair Androse saare, ent suurim oht tuli lõunast haradrimide poolt, kes olid vallutanud Lõuna-Gondori. Kui Ithilieni suure väega sisse tungiti, täitis Rohani kuningas Folcwine Eorli vande, saates palju mehi Gondorisse. Túrin saavutas nende abiga Porose jõel võidu, kuid Folcwine mõlemad pojad langesid lahingus. 2951 tõusis Sauron jälle ja andis endast avalikult teada, ta läks tagasi Mordorisse ja Turmamägi purskus leekidesse, viimsed Ithilieni elanikud lahkusid. 2953 võttis Saruman Raudlinna päriselt endale ja kindlustas selle.
Ecthelion II ajal, kes oli ettenägelik ja arukas mees, oli Gondori väepealikuks mõnd aega teadmata päritoluga mees, kes oli saabunud Rohani kuninga Thengeli juurest, ent kust ta sinna oli saabunud, ei teadnud keegi. Gondoris hüüti teda Thorongiliks ning alles hilisematel aegadel saadi teada, et see oli Aragorn II, tulevane Kuningas Elessar. Thorongil sai Kojaülemalt vastava loa ning ründas väikese laevastikuga ootamatult Umbari sadamaid, enamik Mereröövlite laevu süüdati ning Thorongil tappis Sadama Kapteni. Ent pärast seda ei naasnud ta pealinna vaid lahkus Varjumägede suunas oma sihti avaldamata.
Echtelioni poeg oli Denethor, kes sel ajal, mil Thorongil tema isa teenistuses oli, jäi nii rahva kui oma isa ees teisele kohale, kuigi ta oli vapper ning suurte teadmistega mees. Aastal 2976 abiellus ta Findulaisega Dol Amrothist, kes sünnitas talle kaks poega, ent suri peatselt veel noores eas. Need kaks poega olid Boromir ja Faramir. Boromir oli isa südames esikohal, ent vendade vahel valitses armastus ja sõprus ja polnud mingit võistlust.
2984 sai Denethorist Kojaülem ning ta ilmutas end võimuka mehena, kes hoiab kõigi asjade juhtimist oma käes, on sünge (eriti pärast abikaasa surma) ning vähese jutuga. Salaja avalikkuse eest tegi Denethor seda, mida polnud teinud keegi pärast Minas Ithili palantiri langemist vaenlase kätte (sest need kaks kivi olid omavahel väga tihedas kooskõlas) – ta kasutas Minas Tiri thi palantiri, mis andis talle laialdasi teadmisi, ent võitlus Kivis Sauroni tahtega tegi ta enneaegu vanaks. Ja tema uhkus kasvas käsikäes meeleheitega kuni ta nägi kõigis tolle aja tegudes võitlust Valge Kantsi isanda ja Barad-dúri isanda vahel ja umbusaldas kõiki teisi, kes Sauronile vastu astusid. Eriti vähe tundis ta armastust Gandalfi vastu, keda Thorongil oli soovitanud tema isal usaldada.
Aastal 3018 tuli Faramirile korduvalt unenägu, mis käskis otsida vastuseid Ilmadrises, ja üks kord tuli see ka Boromirile. Nii läks Boromir teele ning jõudis Rivendelli, kus ta arvati Sõrmuse vennaskonda ning koos tema ja ülejäänud kaaslastega asus teele ka Aragorn, Arathorni poeg, Isilduri pärija piki katkematut meesliini ja seega pretendent Gondori kroonile. Teel sai Boromir hukka, kaitstes kaht kääbikut ja hoidudes varju eest oma südames, ning Faramir nägi tema matusepaati ja leiti ka kaheks tükiks löödud Gondori Sarv, mida traditsiooniliselt kandis Kojaülema vanim poeg. Denethori lein poja pärast oli sügav ning ta ei võtnud meeleldi vastu Gandalfi, Halli Ränduri ehk selleks ajaks Gandalf Valge nõuandeid, kui too saabus. Samuti ei kiitnud ta heaks oma poja Faramiri otsuseid, mis olid kooskõlas Gandalfi mõtete ja plaanidega.
Kui 3019 märtsikuus Sauron oma väed Nõidkuninga juhtimise all Minas Tirithi peale saatis, sai Faramir Osgiliathist ülekaaluka vastase eest taganedes raskelt haavata ning Denethor vaatas taas palantiri. Pelennori väljadel toimus lahing, orkid ja inimesed Sauroni käsu all piirasid kantsi ja olid juba sisse tungimas, kui Rohanist tuli abivägi, pal ju mehi, keda juhtis kuningas Théoden ise. Lahingukäik muutus ja kuninga vennatütar Éowyn tappis Nõidkuninga, Théoden ise langes ja jättis krooni vennapoeg Éomerile, kes samuti Pelennori väljadel võitlemas oli. Ometi oleks linna ja rohirrimite vaprus olnud asjatu, kui Aragorn poleks Koolnutest sõjaväega ajanud mereröövleid, kes lõid Lebennini inimestega Linhiris lahingut, Pelargiri ja purustanud seal Umbari mereröövlite väe täielikult, parajasti kui nood olid suure laevastikuga mööda Anduini Minas Tirithi poole teele asumas. Nende laevu kasutades viis Aragorn rannikult omalt poolt abiväge Gondori poolele, Lamedoni ja Lebennini mehi, ja lahing Pelennori väljadel võideti.
Kuid kui lahing alles käis ja Denethor oli palantiri vaadanud, tuli ta alla oma tornist ja oli meeleheitele alla andnud. Veendunud oma poja peatses surmas, lasi ta Faramiri viia Kojaülemate Hauakambrisse, et ta seal koos endaga põletada. Siiski jõudis Gandalf sinna enne, kui meeleheite kuri mõte oli teoks saanud ja päästis Faramiri, ent Denethor läks leekide läbi vabasurma ja nägemiskivi hoidis ta sellal oma käte vahel, millega seoses näitas kivi edaspidi vaid kaht eakat kätt aegamisi tules kõrbemas. Ja kokku oli 26 (27 kui Faramir kaasa arvata) valitsevat Kojaülemat ja Denethor II oli nende seas viimane, kes kogu valitseja võimutäiust maitsta sai.
Pärandesemed ja Gondori suured tööd
Sarv, mida Gondori Kojaülemad sajandeid andsid isalt vanimale pojale ja mille hääl legendi järgi – ning ilmselt ka tegelikkuses – ei jäänud kunagi kuulmata, kui seda puhuti Gondori vanade laiade piiride sees. Kui Boromir II langes, raiusid orkid sarve kaheks ning see pandi koos Boromiri kehaga matusepaati. Hiljem uhtus jõgi tükid kaldale, kus need leiti Gondori sõdurite poolt ja toimetati Denethor II kätte.
Gondori kuningakrooni (tunneme küll ainult seda krooni, mille jättis endast maha Earnur, pole võimatu, et kunagi oli mõni teistsugune, kuid läks mingil põhjusel kaotsi või katki, ning asendati) oli kõrge, mithirilis t valmistatud ning kiivri kujuga. Selle külgedel olid kalliskividest ja hõbedast valmistatud merelinnu (ilmselt luige) tiivad, üle Mere tulnud kuningate tunnusmärk, võru peal oli seitse teemanti ja tipus üksainus kalliskivi. Linnavalvurite kiivrid olid samuti sepistatud mithrilist ning analoogilise kujuga, kuigi madalamad kui kroon.
Valge Puu oli kingitus Tol Eressea haldjatelt, see oli selle puu (Galathilioni), mis oli loodud Telperioni, valarite hõbedase valguse Puu järgi haldjatele lohutuseks, järglane. Kui Númenori päevad olid juba otsakorrral ning Sauroni võim Kuningas Ar-Pharazoni üle suur, tegi Isildur Elendili poeg vapra teo, ta hiilis üksinda valve all oleva Puu juurde (mis tõesti peagi pärast seda Sauroni nõu järgi põletati), võttis sellelt ühe vilja ning pages sellega koos, kuigi valvurid tungisid talle kallale ja ta pidi end nende sealt välja raiuma ja sai palju haavu. Sellest viljast pärit võsu jõudiski Isilduri laevaga Keskmaale ja sellest pärineski Gondori Valge Puu.
Suur sild, mis ühendas kaht Anduini kallast. Sellel asusid kivist majad ja tornid (ilmselt sõjalise olemusega), tõenäoliselt ka Osgiliathi Kuppel (kus asus palatir, mis pärast Kupli purustamist "kadus vette". On arvatud, et oluline osa linnasüdamest asus samuti sillal. Sild lõhuti lõplikult 2475.
Võimas ja kõrge torn Angrenosti ringis, mis oli ehitatud "purunematust kivist" ilmselt enne aastat 913 Kolmandal Ajastul, võimalik, et ka enne Gondori loomist ja Númenori langust.
Kivi on 3–6-meetrise läbimõõduga (erinevad allikad), musta värvi ja kerakujuline. Selle tõi oma laeval Númenorist kaasa Islidur. Kivi seati paika Erechi künka tipus ning mille ta sidus oma needusega vandemurdjatele. (Mägedehõimud ja nende kuningas, kes lubasid võidelda Viimse Liiduga koos Sauroni vastu, kuid jätsid siiski tulemata ja pidid seetõttu Isilduri Pärija kutseni ebasurnutena oma mägedes olelema). Omal ajal kutsus Aragorn vandemurdjad sinna ning nõudis neilt Sauroni vastu võitlemist, nad võitlesid ja said rahu. Miks see kivi Númenorist kaasa toodi, pole teada, mõned oletavad, et tegu oli palantiriga, mis mingil põhjusel kustus.
Morannoni Värav ehitati Kolmanda ajastu alguses Mordori valvamiseks (Viimse Liidu sõja käigus purustatud Sauroni ehitatud väravate asemele). See sulges Cirith Gorgori raskete rauast väravatega, millel oli kaks kaitsetorni – Carchost (Kihvatorn) ja Narchost (Tulihammas), mida tunti ka kui Mordori Hambaid. Hiljem muutis Sauron need osaks oma kindlustustest.
Viited
Regionen und Orte in Tolkiens Welt
Peeter Kaljumäe
pisi|Peeter Kaljumäe ja [[Peeter Kaber, ansambel Talong 1989. aastal Foto: Jaan Künnap ]] Peeter Kaljumäe (sündinud 20. mail 1966 Pärnus) on eesti näitleja ja laulja.
Peeter Kaljumäe on lõpetanud Pärnu 6. Keskkooli. Aastatel 1984–1991 õppis klassikalist laulu ja koorijuhtimist Georg Otsa nimelises Tallinna Muusikakoolis.
Aastatel 1991–1992 Pärnu Raadio toimetaja, aastatel 1992–1998 oli Endla ja 1998–2001 Vanalinnastuudio näitleja. Hiljem on ta tegutsenud vabakutselisena, osaledes muu hulgas Variuse teatri ja Vana Baskini Teatri lavastustes.
Rolle
Mänginud viies eri lavastuses Paul Pinnat (sealhulgas Ludvig Holbergi "Miks Jeppe joob" – Endla, 1993, Pinna/Hindrey/Sarapuu/Kaljumäe „Paul Pinnat otsimas“ – Varius, 2002 ja Heidi Sarapuu "Lõbusad estoonlased" – Varius, 2011), Eduard Vildet (Heidi Sarapuu „Tervist, härra Vilde“ – Varius, 2001, „Rida on raha“ – Varius, 2009 ja "Viis kuud Vildega" - Varius, 2013), Olaf Kopvillemit (Juhan Saare/Olaf Kopvillemi „Toronto-Vilsandi, nõudmiseni“ – Endla, 1993 ja Heidi Sarapuu „Üle vee“ – Varius, 2003), Bernhard Lindet (Heidi Sarapuu/Elem Treieri "See ei ole Tammsaare" ja Heidi Sarapuu "Kui me elasime raamatukogus"), Artur Rinnet (Heidi Sarapuu "His Masters Voice" - Varius, 2008 ja Heidi Sarapuu "Suurem kui saatus" - Varius, 2015).
Lisaks: Leopold Brandtmeyer (Ralph Benatzky operett “Valge Hobu“ võõrastemaja“ – Endla, 1993), BB (George Bernard Shaw „Doktori dilemma“ – Endla, 1997), Lövenborg (Selma Lagerlöf/Ülev Aaloe „Gösta Berlingi saaga“ – Endla, 1994), Manny Weinstock (Terrence McNally „Maria Callase meistrikursus“ – Endla, 1997) jne. Kokku laval ligi 50 osatäitmist.
Muu tegevus
Kaasa teinud teleseriaalides „Õnne 13“, "Vanad ja kobedad", "Ohtlik lend", "Kelgukoerad", "Saladused", "Kälimehed", "Ühikarotid", "Eesti Krimilood" osalenud mängufilmides „Pluss veel üks“ (Ungari TV, 1979), „Minu Leninid“ (Faama Film, 1997), põnevusseriaalis „Issajev“ (Mosfilm, 2009), mängufilmis "Elavad pildid" (Exitfilm, 2012). Laulis kupleeansambli Talong (1987–1993) koosseisus. Salvestanud Olaf Kopvillemi laule (DVD ja CD Vindilised viisid). Koos dirigent Endel Nõgenega asutanud peamiselt operetti esitava Ferenc Lehári Orkestri ja esinenud sellega korduvalt mitmel pool Eestis. Tegutsenud ka konferansjee ja õhtujuhina.
Gustaf Otto Stenbock
pisi|Gustaf Otto Stenbock. [[David Klöcker Ehrenstrahli (1628–1698) maal]] Krahv Gustaf Otto Stenbock (7. september 1614 Torpa, Småland – 24. september 1685 Stockholm) oli Rootsi admiral, väejuht ja riigimees. pisi|Gustaf Otto Stenbock. [[Johann Christoph Brotze kogu]]
Perekond
22. juulil 1645 abiellus krahv Stenbock Stockholmis Brita Horn af Åminnega (suri 1653), kes oli riiginõuniku ja Åminne vabahärra Klas Kristersson Horn (1587–1651) ja vabaproua Sigrid Oxenstierna (1590–1644) tütar, Krister Horni (1622–1692) ja Bengt Horni (1623–1678) õde, Bengt Oxenstierna (1591–1643) õetütar ja Gabriel Oxenstierna (1586–1656) poolõe tütar. Abielust sündisid:
11. juunil 1658 abiellus Gustaf Otto Göteborgis feldmarssal Jakob De la Gardie (1583–1652) tütre Christina Catharina De la Gardiega (1632–1704), kes oli Kolga (Kolck), Kiiu (Kida), Kõnnu (Könda) ja Loo (Neuenhof) mõisa pärija ja 1656. aastal lesestunud abielust Gustaf Adolf Lewenhauptiga.
Abielu tulemusena omandasid Stenbockid Kolga mõisa.
Abielust sündisid:
Omakaitse
pisi|Mõniste Omakaitse rühm algpäevil. Teises reas vasakult 4. metsavendade grupi juht ja kohaliku omakaitse esimene ülemus nooremseersant Johannes Lepp. Omakaitse (lühend OK; okupatsioonivõimude kasutatud saksakeelne termin Selbstschutz) oli vabatahtlik relvastatud organisatsioon, mis tegutses Saksa okupatsiooni eel ja ajal 1941–1944.
Omakaitse Suvesõjas 1941. aastal
Nõukogude vägede taganemise ajal võttis Omakaitse Lõuna-Eestis paljudes kohtades võimu enda kätte. 10. juulil kontrollis Otepää Omakaitse Otepääd ja vabastati Lõuna-Tartumaa. Pärast 29. juuli 1941 Tartu paraadi tuli sakslaste korraldus ära anda trofeerelvad, Lõuna-Eesti omakaitseüksused saadeti laiali. Omakaitse asemele oli sakslastel kavas luua abipolitsei üksusi.
Maakondades formeeriti igas omavalitsusüksuses (linn, alev, vald) abipolitsei salk, mille suurus ei tohtinud ületada 1% rahvaarvust. Komplekteerimisel tehti koostööd kohapealsete politseijuhtidega. Seejärel läksid abipolitsei salgad kohalikkude politseijuhtide alluvusse, ümberformeerimine lõpetati 1. augustil kell 18.
15. septembril 1941 nimetas väegrupi Nord tagala ülemjuhataja Franz von Roques ametisse Eesti Omavalitsuse ning tegi Omavalitsusele ülesandeks teostada ülemjuhataja nimel tsiviilvalitsemist Eesti Vabariigis valitsenud seaduste kohaselt. Omakaitseüksused jäid Eesti territooriumile paigutatud 207. julgestusdiviisi alluvusse.
Süüdistused sõjakuritegudes 1941. aastal
Juba enne 6. juulit alustasid Omakaitse liikmed Lõuna-Eestis (Võrumaa, Valgamaa, Tartumaa, Viljandimaa ja Pärnumaa) kommunistide, Nõukogude võimuorganite liikmete, nõukogude aktivistide ja Nõukogude võimu ajal 1940–1941 elanikkonna suhtes repressioone korraldanud tegelaste kinnipidamist, neid kohati ka omakohtu korras hukates. Saksa vägede pealetungi jätkudes Põhja-Eestisse allutati Omakaitseüksused Saksa Wehrmachti tagalajulgestusega tegelenud 207. julgestusdiviisile.
Nõukogude ajaloolased on süüdistanud juutide ja mustlaste sihilikus tapmises Läänemaa Omakaitse staabi operatiivosakonna ülemat Aleksander Laaki ja tema adjutanti Ralf Gerretsit.
Osa Omakaitse liikmeid osales tõepoolest juutide tapmises. Ajaloolase Meelis Maripuu järgi: "Pärnus algasid juutide mahalaskmised juba viis päeva pärast sakslaste tulekut 13. juulil 1941. 10. septembriks oli 46 juudi mehest tapetud 44. Naised lasti maha Rae metsas 2. novembril, kõik lapsed hukati samal ajal sünagoogis. Ligi tuhandest Eestisse jäänud juudist pääses vähem kui tosin inimest. Hukkamisi korraldas Eesti poliitiline politsei."
Juhtimine ja organisatsioon
22. septembril 1941 nimetas Eesti Omavalitsuse sisedirektor Oskar Angelus politsei ja omakaitse juhatajaks Johannes Soodla ja 28. septembrist juhtis J. Soodla nende ametkondade koordineerimiseks loodud Eesti Omavalitsuse Sisedirektooriumi Politsei ja Omakaitse Valitsuse tööd. Omakaitse maakonnaorganisatsioonid jagunesid pataljonideks (ringkondadeks) ja kompaniideks (valdadeks), süsteemi aluseks võeti Kaitseliidu struktuur. 1941. aasta septembris loodi lisaks territoriaalüksustele peamiselt linnades kasarmeeritud üksusi, mis täitsid, politseilisi ja valveteenistuse ülesandeid.
Eesti Politseivalitsuse Omakaitse peaosakonna ülem oli kolonel Arnold Sinka (1943–1944) ja peavalitsuse ülema abi oli kolonel Jaan Maide. Omakaitse tegevuse juhtorganiks oli Omakaitse Peastaap, mille staabiülemaks oli: Valfried Gutmann.
Eesti Omakaitse jagunes territoriaalselt: Tallinna, Harju, Järva, Viru, Narva, Tartumaa, Võrumaa, Valgamaa, Petserimaa, Pärnumaa, Sakalamaa, Saaremaa ja Lääne malevateks. Omakaitse malevat juhtis malevaülem. Malevaülemad asusid: Tallinna malevaülem Tallinnas, Harju Tallinnas, Järva Paides, Viru Rakveres, Narva Narvas, Tartumaa Tartus, Võrumaa Võru, Valgamaa Valgas, Petserimaa Petseris, Pärnumaa Pärnus, Sakalamaa Viljandis, Saaremaa Kuressaares, Lääne Haapsalus. Omakaitsemalevate ülemad aga allutati Eesti Politseivalitsuse piirkondlikele prefektidele: Tallinna Maleva ülem – Tallinna prefektile, Harju- ja Järva Malevate ülemad – Harju-Järva prefektile, Viru- ja Narva Malevate ülemad – Viru prefektile, Tartumaa Maleva ülem – Tartu prefektile, Võrumaa ja Valgamaa Malevate ülemad – Võru-Valga prefektile, Pärnumaa ja Sakalamaa Malevate ülemad – Pärnu-Viljandi prefektile, Petserimaa Maleva ülem – Petseri prefektile ja Saaremaa ning Lääne Malevate ülemad – Saare-Lääne prefektile. Prefektil oli kaks abi, neist üks politsei ja teine omakaitse alal, välja arvatud Petseri prefekt, kellel abi Omakaitse alal ei olnud. Prefekti abi politsei alal kandis ametinimetust „abiprefekt“ ja Omakaitse alal „abi Omakaitse alal“. 5. augustil 1942 nimetati kohalikud omakaitsed omakaitse malevateks.
1. oktoober 1942 allutati Omakaitse territoriaalsed üksused otse Saksa sõjaväe tagalajulgestusüksustele (Saksa 207., 281., 285. julgestusdiviisile) ja omakaitse kasarmeeritud üksused Saksa Korrapolitseile.
1. märtsil 1943 loodi eraldi Eesti Omavalitsuse Sisedirektooriumi Eesti Omakaitse Peavalitsus, Eesti Omakaitse direktori juhtimisel. Omakaitse Peavalitsusel oli kolm osakonda, millest esimene tegeles operatiivtöö ja väljaõppe, teine majandus- ja varustusküsimuste ning kolmas koosseisudega. 1943. aasta 21. juunist muudeti Omakaitsega liitumine kohustuslikuks kõigile 17-45-aastasetele meestele 29. jaanuarist 1944. aastal tõsteti vanusepiiri 60 aastale.
1944. aasta veebruaris moodustati seoses rinde lähenemisega Eestile Eesti sõjaväeringkondade peastaap, sõjaväeringkonna ülemaks määrati Eesti SS-Leegioni peainspektor Johannes Soodla. Maakondades moodustatud sõjaväeringkondade ülemateks said peamiselt Omakaitse malevate juhid.
1941. aastal oli Omakaitse Wehrmachti, pärast Eesti ala andmist Eesti kindralkomissariaadi Saksa tsiviilvalitsuse alluvuses aga alates 1942. aasta jaanuarist Saksa Korrapolitsei alluvuses. 1942. aasta oktoobris sõlmitud kokkuleppega jäid Omakaitse palgalised, kasarmeeritud üksused vahipataljonid – korrapolitsei alluvusse ja reorganiseeriti politseivahipataljonideks, vabatahtlik Omakaitse aga viidi tagasi Wehrmachti, s.o väegrupi Nord tagalapiirkonna juhataja alluvusse.
Omakaitse aastail 1942–1943
14. jaanuaril 1942 toimus Estonia teatris prefektide ja Omakaitse juhatajate koosolek, kus Saksa Korrapolitsei komandör andis Omakaitsele edaspidiseks tegevuseks juhiseid, mille kohaselt moodustatud uue koosseisu kohaselt olid Omakaitse malevates kasarmeeritud ehk kindlapalgalised üksused ning territoriaal- ehk kindla palgata üksused. Alates 1942. aasta juunist oli piirkonna omakaitse pataljonide kompaniide nimetusena kasutuses paralleelselt asukoha nimetusega numbriline nimetus.
Olenevalt piirkonna Omakaitsel lasuvaist rakendusülesandeist oli kindlaks määratud maakondlikus Omakaitses kasarmeeritud üksuste arv. Kasarmeeritud üksused asusid peamiselt linnades ja tähtsamate valveesemete läheduses, kus oli vajadus alalise meeskonna tegevusvalmis hoidmiseks. Suuremate kasarmeeritud üksustena olid Narva, Tartu ja Petseri Omakaitse üksikpataljonid. Tallinnas oli 12 kasarmeeritud sadakonda, kuna seal territoriaalüksusi alguses ei formeeritud. Teistes maakondades oli vajaduse järgi 1–3 kasarmeeritud kompaniid ja üksikrühmi. Kasarmeeritud Omakaitse koosseisus oli augustiks 1942. aastal oli 2 pataljoni, 27 üksikkompaniid ja 16 üksikrühma. 1942. aasta detsembris 1942. aastal koondati väiksemad kasarmeeritud Omakaitse üksused, seitsmeks Kaitsepataljoniks, millised said numbrid 287.–293. 1943. aasta veebruaris saadeti kaitsepataljonid 291. ja 292. laiali ning nende pataljonide isikkoosseis anti täienduseks Venemaal tõsiseid kaotusi kandnud ja tagasi kodumaale toodud Politseipataljonidele nr. 29-33 ning antud politseipataljonisid hakkasid Eestis täitma Omakaitse Kaitsepataljonidega sarnaseid ülesandeid.
Tallinna ja Harjumaa omakaitsemalevate juhtorganid koosnesid: pataljonikomandörist ja kolmest jaoskonnast koosnevast staabist (operatiivjaoskond ehk juhtimine ja väljaõpe; haldus- ja majandusjaoskond), Harju malevas oli ka staabiülem. 11 maakonna omakaitsejuhtorganid olid minimaalsed: pataljoniülem, jaoskonnaülem, adjutant ja majandusülem, relvameister, laekur jne. Balti saarte komandandi, kindralmajor Walter Mylo korraldusel formeeriti 8. jaanuaril 1942 Saksa Korrapolitsei alluvuses Saaremaa Kaitsepataljon (Oeselschen Schutzmannschaften). Pataljoni komandöriks sai kapten Eduard Anari ja pataljoni tugevuseks 4 kompaniid: "1."W" Kompanie in Orissaare" leitnant Herman Koppel, ; "2."W" Kompanie in Leisi" korvetikapten Alfred Pupp; "3."W" Kompanie in Arensburg" leitnant Valentin Härm ja "4. "O" Kompanie in Arensburg" leitnant Erik Meisner.
Rannakaitse
23. juulil 1942 oli Omakaitses 43 347 inimest, kellest 38 890 olid maakondlikes üksustes ja 4457 kasarmuolukorras. Mais-juunis 1943 oli Omakaitses ligi 38 000 inimest (282 kompaniid).
Territoriaalmalevad
1944. aastal allus Eesti Omakaitse Peavalitsusele 12 Omakaitse territoriaalmalevat, milles oli kooku 63 territoriaalpataljoni. Omakaitse allus kindralinspektor Johannes Soodlale ja Eesti Omakaitse Peavalitsus allus 207. julgestusdiviisile, mis korraldas Eestis territoriaalvalvet. Maakondades allusid Omakaitseüksused kohalikule politseiprefektile ning omakaitseülem oli ka prefekti asetäitja.
Omakaitse territoriaalpataljonide arvelt toimus hiljem Omakaitse lahingpataljonide formeerimine.
Lahingupataljonid
Väegrupi Nord tagala ülemjuhataja 12. augusti 1944. aasta korralduse ja Eesti Omakaitse Peavalitsuse poolt 13. augustil välja antud operatiivkäsu alusel moodustati seitsme omakaitse territoriaalmaleva baasil omakaitse lahingupataljonid. Operatiivkäsu põhjal tuli 14. augustiks moodustada 15 lahingupataljoni: Pärnumaa maleval 3, Sakala maleval 2, Lääne maleval 2, Tartumaa maleval 5, Võrumaa maleval 2 ja Valga maleval 1. Juunist septembrini 1944 moodustati 9–10 Omakaitse lahingupataljoni, mis koondati 4 Omakaitse lahingurügementi. Pataljoni suuruseks määrati 1000 meest, lahingpataljon koosnes neljast kompaniist. Omakaitse rügemendid ja pataljonid võitlesid pealetungiva Punaarmee vastu 1944. aastal. Samuti osales kaitselahingutes Valgamaa maleva kaitsepataljon, ülem kapten Arthur Nolk. 23.8.1944 asus pataljon Valga piirkonnas.
Tuletõrjuja
thumb Tuletõrjuja ehk päästja on inimene, kelle elukutse on vara ja keskkonna päästmine ja/või kaitsmine häda- ja kriisiolukordades. Tuletõrjuja töötab päästeteenistuses.
Eestis saab tuletõrjujaks õppida Sisekaitseakadeemia päästekolledžis või selle päästekoolis Väike-Maarjas.
Markku Alén
pisi|Kaardilugeja Ilkka Kivimäki ja Markku Alén (1976) Markku Allan Alén (sündinud 15. veebruaril 1951 Helsingis) on Soome endine rallisõitja ja autosportlane.
Ta on autoralli maailmameistrivõistlustel sõitnud Fiati, Lancia, Subaru ja Toyota meeskonnas. 2011. aastani oli tema nimel enim maailmameistrivõistluste kiiruskatsevõite.
Kuigi Alén ei ole võitnud ühtki MM-tiitlit, hoidis ta mõnda aega enim etappe võitnud rallisõitja rekordit. Sealhulgas on ta kuus korda võitnud Soome ralli. Siiski võitis ta 1978. aasta rallihooajal FIA sõitjate karika, mis oli autoralli MM-i eelkäijaks. 1986. aasta hooajal oli Alén 11 päeva maailmameister, kuid kaotas tiitli Juha Kankkusele, kui Rahvusvaheline Autoliit (FIA) tühistas San Remo etapi tulemused.
Varajane
Markku Alén sai huvi rallispordi vastu oma isalt Eero Alénilt, kes tuli 1963. aastal Soome meistriks jäärajasõidus. Isa eeskujul alustas Alén oma rallikarjääri jäärajasõidust, tulles Hankirallil Soome juunioride meistriks ja jäärajal Soome meistriks. Oma rallidebüüdi tegi Alén 18-aastaselt, kui saavutas Renault 8 Gordiniga 1000 järve rallil üheksanda koha. Pärast seda, kui ta oli sõlminud lepingu Volvoga ja saanud Volvo 142 juhiks, saavutas ta 1000 järve rallil kahel järjestikusel aastal (1971 ja 1972) teise koha.
Fiat (1974–81)
thumb|left|Aléni [[Fiat 131 Abarth]] Aléni esinemised Soome rallil köitsid Fiati ja Fordi tähelepanu. Tema reputatsiooni kindlustas kolmas koht RAC rallil, kus ta ajas esimesel päeval auto üle katuse ja platseerus 178. kohale. Siiski sõlmis Alén Fiatiga lepingu, mis võimaldas talle suurt palka. Alén oli ka esimene rallisõitja, kes tegeles personaalse fitnessiprogrammiga.
1974. ja 1975. aasta hooajal sõitis Alén Fiat 124-ga. Ta saavutas mitmeid poodiumikohti ning võitis 1975. aastal Portugalis oma esimese ralli. 1976. aasta hooajal sõitis ta uue Fiat 131-ga, mis osutus suureks edasiminekuks võrreldes eelkäijaga. Alén võitis 1976. aasta 1000 järve ralli ning 1977. aasta Portugali ralli ning aitas Fiatil võita nende esimese konstruktorite karika 1977. aastal.
thumb|Aléni 1978. aasta San Remo ralli võitnud [[Lancia Stratos HF]] 1978. aasta hooajal võitis ta Fiatiga kaks sõitu ning tuli viis korda järjest poodiumile. San Remo rallil ta debüteeris Alitalia Fiati Lancia Stratosega ning võitis sellega oma kolmanda ralli sel hooajal. Need esitused tõid Alénile FIA sõitjate karika ning viisid Fiati teist korda järjest konstruktorite karika võitjaks. Alén jätkas sõitmist Fiatil 1981. aasta hooaja lõpuni, võites vähemalt ühe osavõistluse igal hooajal. 1980. aastal tuli Fiat kolmandat korda konstruktorite võitjaks. Aléni parimaks saavutuseks jäi aga kolmas koht MM-i kokkuvõttes 1979. aastal.
Lancia (1982–89)
Pärast seda, kui Fiat loobus osalemast MM-võistlustel, liikus Alén Lancia võistkonda. 1982. aasta MM-il debüteeris ta Lancia esimese B-rühma autoga, Lancia 037-ga, mis tänu oma tagaveole oli kiire eelkõige asfaldirallidel. Aléni kolm etapivõitu 1983. aasta hooajal aitasid Lancial konstruktorite arvestuses napilt alistada nelikveoline Audi Quattro ning võita konstruktorite karikas. Alén individuaalarvestuses saavutas 1983. aasta hooajal kolmanda koha. 1984. aastal saavutas Lancia vaid ühe võidu, mille tõi Alén Korsika rallil. Ühtlasi oli see Lancia 037 viimane etapivõit. 1985. aasta hooaja lõpul vahetati Lancia 037 nelikveolise Lancia Delta S4 vastu välja. Debüüt RAC rallil uue Deltaga tõi Alénile teise koha.
thumb|left|Alén Lancia Delta HF 4WD roolis 1987. aasta RAC rallil 1986. aasta Korsika rallil sai surma Aléni tiimikaaslane Henri Toivonen. Pärast seda sai Alénist selgelt tiimi liider. Alén kaotas 1986. aasta MM-i sõitjate arvestuses Juha Kankkunenile, kuigi oli 11 päeva olnud maailmameister. Nimelt võitis Alén San Remo ralli, kus Peugeot, mille sõitja Kankkunen oli, jäeti korraldajate poolt kõrvale. Peugeot vaidlustas otsuse ning San Remo ralli tulemused tühistati, tagades MM-tiitli seega Kankkunenile.
Alén jätkas Lanciaga peale B-rühma likvideerimist 1986. aastal ning kohanes edukalt A-rühma autoga. Ta võitis kolm etappi Lancia Delta HF 4WD-ga 1987. aasta hooajal, kuid kaotas võimaluse saavutada teine koht 1987. aasta RAC rallil, kui ta sõitis autoga üle katuse. Ta võitis veel kolm etappi 1988. aasta MM-il, sealhulgas esimese RAC rallil. Alén saavutas maailmameistrivõistlustel kokkuvõttes teise koha. 1988. aasta RAC ralli võit jäi Aléni viimaseks võiduks MM-il.
Hiline karjäär
1992. aasta hooajaks liitus Alén Toyota tiimiga, kus ta mängis teise sõitja rolli Carlos Sainzi kõrval. Hooaeg Toyotaga tõi Alénile kolmanda koha 1000 järve rallil ning viienda koha MM-i kokkuvõttes.
Giuseppe
Giuseppe [džuz'eppe] on itaalia mehenimi, mis vastab eesti nimele Joosep.
Markku Alén
Hiline karjäär
1993. aasta hooajal oli Alén lepinguta, mistõttu sõitis erinevatel autodel. Hooaja hakul sõitis ta Toyota ja Subaruga, saavutades vastavalt Toyotaga teise koha Safari rallil ning Subaruga neljanda koha Portugali rallil. Alén sõitis ka Subaru Imprezaga selle debüüdil 1993. aasta Soome rallil, mis lõppes Aléni jaoks katkestamisega. See sõit lõpetas Aléni karjääri tipprallisõitjana.
Giuseppe
Tänapäeval on see Itaalias kõige levinum mehenimi. Levinuim ees- ja perekonnanime kombinatsioon on Giuseppe Russo.
Markku Alén
Hiline karjäär
thumb|Alén [[Ford Focus WRC|Ford Focus WRC-ga 2001. aasta Soome rallil]] 1995. aastal sõitis Alén Alfa Romeoga kaks sõitu (ITC) ja DTM sarjas, kus ta parimaks jäi 10. koht Helsingi osavõistlusel. 1996. ja 1997. aastal sõitis Alén Androse jäärajavõistluste auhinnasarjas.
Giuseppe
Päritolu
Nimi pärineb ladinapärase nime Iosephus (Josephus) rahvapärasest kujust Ioseppus.
Markku Alén
Hiline karjäär
Tähistamaks oma 50. sünnipäeva 2001. aastal, osales Alén Soome rallil, kus saavutas Ford Focus WRC-ga 16. koha. Ta on osalenud kaks korda Pariis-Dakari rallil veoautode klassis.
Giuseppe
Variandid ja tuletised
Nime variandid: Giuseppino, Giusepe, Geppino, Beppe, Beppino, Peppe, Peppo, Peppino, Pepino, Peppinetto, Peppuccio, Pino, Pinello, Pinetto, Pinuccio, Peppone, Pippo.
Markku Alén
Hiline karjäär
Markku Aléni poeg Anton Alén võitis 2006. aasta Soome rallil N-grupis.
Giuseppe
Variandid ja tuletised
Murdevormid on U'seppe (Sitsiilia), Seppud (Apuulia) Scepp (Trebisacce Calabrias).
Nimest tuletatud naisenimed on Giuseppina, Giuseppa, Geppina, Beppa, Beppina, Peppa, Peppina, Pina, Pinella, Pinuccia, Pinetta, Giusi, Giusy.
Eesnime kandjaid
Nime Giuseppe tuntumate kandjate seas on olnud:
Fantaasia (laev)
Fantaasia (ehitatud 1979. aastal Turus Soomes) on aastaid Tallinkile kuulunud Eesti parvlaev. Alates 2010. aastast kannab Panama lippu ja nime Regina della Pace. Praegu sõidab laev Vahemerel.
Ajalugu
1988. aastal sai laeva omanikuks Stena Line ja laevale pandi nimeks Stena Nordica. Laev siirdus liinile Göteborg–Frederikshavn–Moss, hiljem Göteborg–Kiel.
1996. aastal, kui moodustati Stena Line'i tütarfirma Lion Ferry ja laev selle alla läks, sai nimeks Lion King, mis asus liiklusse liinil Halmstad–Grenå, siis Karlskrona–Gdynia.
1997. aastal ostis laeva Hansatee Grupp (praegu Tallink) ning laskis BLRT laevatehases reisijaruumide ümberehitusi teha. Ühtlasi sai laev Hansatee uue sinipunavalge väliskujunduse. Nimeks sai Fantaasia ning laev asus 1998. aastal Tallinn–Helsingi liinile.
2002. aastal hakkas Fantaasia sõitma liinil Tallinn–Stockholm.
2004. aastal sõitis laev Tallinn–Peterburi–Helsingi liinil, enne sellele liinile asumist värviti laevakere valgeks.
2005. aasta algul renditi Fantaasia Algerie Ferries´ele ning sõitis Vahemere-liinidel, kuid naasis aasta lõpuks Tallinna.
2006. aastal sõitis Fantaasia liinil Riia–Stockholm, kuid renditi siis Vahemerele COMANAVile.
2007. aasta oktoobris renditi Fantaasia Norra laevakompaniile Kystlink ning laev saadeti Göteborgi remonti.
2007. aasta novembri keskel algas Rootsi ajakirjanduses artikliseeria, milles püüti Rootsi mereadministratsiooni ühe laevainspektori sõnadele toetudes tõestada, et Tallinki laev Fantaasia on meresõidukõlbmatu ja lausa eluohtlik. Veeteede Amet ja Tallink väitsid vastuseks, et sadamakontrolli ajal oli laev remondis. Kuu aega pärast esimest kontrolli vormistati tagantjärele laeva kinnipidamine 14 päevaks remondi ajal. Veeteede Ameti palvel palus rahvusvaheline laevakontrolli organisatsioon Pariisi Memorandum selle kinnipidamise Rootsi mereadministratsioonil tühistada. Et vältida süüdistusi ebaobjektiivsuses, oli Rootsi mereadministratsioon lubanud hakata kontrollima kõiki Rootsi-liinidel sõitvaid parvlaevu. Viking Line kaebas Rootsi mereadministratsiooni rahvusvahelise konventsiooni väära tõlgenduse pärast kohtusse ja võitis selle protsessi.
2008. aastal müüs Tallink laeva Nye Kustlinkile ning Fantaasia sai nime Kongshavn. See firma on laeva edasi müünud.
2010. aastal ostis laeva Horvaatia laevakompanii Blue Line International, et panna see liinile Ancona-Split. Laeva uus nimi on Regina della Pace ja see kannab Panama lippu.
2017. aastal sai laev Kreeka laevakompanii Nobel Maritime Inc-Pan valduses Küprose lipu ja nime Rigel III. Sõidab Bari-Durrësi liinil.
Smbat Lputjan
pisi| Smbat Lputjan (2007)
Smbat Lputjan (armeenia keeles Սմբատ Լպուտյան; sündinud 14. veebruaril 1958 Jerevanis) on armeenia maletaja, maletreener ja malefunktsionäär, rahvusvaheline suurmeister (1984), FIDE vanemtreener (2004).
Lputjan on alates 2008. aastast Armeenia Maleföderatsiooni esimene asepresident. Enne seda oli üks asepresidentidest (2004–2008). Ühtlasi on ta 2002. aastast Armeenia Maleakadeemia president. Tegutseb ka treenerina.
Maletajana sai Lputjan 1982. aastal FIDE-lt rahvusvahelise meistri nimetuse. Suurmeistriks sai ta 26-aastaselt 1984. aastal. Armeenia malemeistriks on ta tulnud neljal korral (1978, 1980, 1998, 2001).
Aastavahetusel 1986/1987 tuli Lputjan kaasvõtjaks Hastingsi turniiril. 1999. aastal võitis ta Hoogovensi B-turniiri (11. kategooria turniir).
Juulis 1993 Bielis peetud FIDE MM-i tsoonidevaheliselt turniirilt (74 osavõtjat) kvalifitseerus FIDE pretendentide turniirile 10 paremat. Lputjan sai sel turniiril 12. koha. 2000. aastal pääses mängima New Delhis peetud FIDE MM-turniirile nokautsüsteemis, kus võitis teises ringis Sergei Rublevski, kuid kaotas kolmandas ringis Viswanathan Anandile.
Võistkondlik esinemine
Lputjan on mänginud Armeenia võistkonna koosseisus 8 maleolümpial (1992–2006), võitnud võistkonnaga kuldmedali (2006) ja kolm pronksmedalit (1992, 2002, 2004). Võistkondlikel maailmameistrivõistlustel on ta võitnud kaks pronksmedalit (1997, 2001) ning Euroopa võistkondlikel meistrivõistlustel kuld- (1999), hõbe- (2007) ja pronksmedali (1997).
Mayday
"Mayday" on rahvusvaheline hädasignaal, mida kasutatakse vastavalt Rahvusvahelisele laevakokkupõrgete vältimise konventsioonile COLREG siis, kui hädateate edastamiseks kasutatakse raadiotelefoni.
Hädasignaali öeldakse raadiotelefonis tavaliselt kolm korda järjest ("Mayday Mayday Mayday"), et välistada selle segamini ajamine mõne teise sõnaga.
Mayday hädasignaali, samuti kui teiste hädasignaalide kasutamine muul otstarbel, kui hädaolukorrast ja abivajadusest teadaandmiseks, on COLREG-konventsiooni kohaselt keelatud ja paljudes riikides karistatav.
Hangzhou
Hangzhou on linn Hiinas, Zhejiangi provintsi ja Hangzhou Shi keskus. Asub Qiantangi jõe suudmes, Hangzhou lahe kaldal.
Hangzhou on üks hiina tsivilisatsiooni hälle. Seal tekkis 4700 aastat tagasi Liangzu kultuur.
CQD
CQD oli hädasignaal (Morsekoodis  — · — ·   — — · —    — · · ), mis oli hädasignaali SOS eelkäija, oli kasutuses aastast 1904.
Castiglione a Casauria
Castiglione a Casauria on vald Itaalias Abruzzo maakonnas Pescara provintsis.
Seitsme sõjakäik Teeba vastu
Sõja põhjused
Teeba kuningas oli pime Oidipus. Pimedana ei saanud ta riiki korralikult valitseda ja seda ta ei tahtnudki. Tema eest valitses tema onu ja naisevend Kreon, sest Oidipuse pojad olid veel alaealised.
Mõne aasta pärast otsustasid teebalased Oidipuse pagendada. Oidipus oli sellega nõus. Tema pojad olid selleks ajaks täisealised ega vajanud regenti. Oidipuse soovil pidid nad hakkama kahekesi kordamööda riiki valitsema, ühel aastal üks, teisel teine.
Alustas noorem vend Eteokles, ent pärast aasta möödumist keeldus ta vennale trooni loovutamast. Vanem vend Polyneikes rändas oma äia, Argose kuninga Adrastose juurde, ja palus abi. Adrastos moodustas sõjaväe ja marssis Teeba peale.
Sõjas osalejad
Argose sõjaväge juhatas Euripidese järgi Argose kuningas Adrastos, Aischylose ja Sophoklese järgi Polyneikes. Üldse juhatas Argose väge seitse sõjapealikku, kelle järgi sõda ongi nime saanud: pisi|300px|Seitse sõjapealikku annavad vande
Lähtudes sellest, et Polyneikes ja Tydeus olid sünnilt välismaalased, ei ole mõned autorid neid seitsme sõjapealiku hulka arvanud ja nimetavad nendena Eteoklest (keda ei tohi ära segada Teeba kuningaga) ja Adrastose venda Mekistost. Polyneikes ja Tydeus olevat sõjas osalenud vähem tähtsal positsioonil. Tõenäolisemalt oli olukord vastupidine. Ka Eteokles ja Mekistos said surma.
Teeba kaitset juhatasid
Veel teebalasi:
Sõja käik
Ennustustarga Teiresiase sõnul võis Teebat päästa ainult see, kui sõjas langeb Kreoni noorem poeg Menoikeus. Kreon oli selle vastu. Esialgu ei pidanud Menoikeus üldse sõdima, sest oli veel liiga noor. Kreon keelitas Menoikeust linnast põgenema ja lubas riigikassast talle raha tuua. Niisugune teguviis oli Menoikeusele vastuvõetamatu; ta tormas lahingusse ja kuna oli relvade käsitsemises kogenematu, sai kohe surma.
Esimeste langejate seas oli ka Megareos.
pisi|300px|Surnud Eteokles ja Polyneikes kantakse ära Nähes, et sõda venib pikale, otsustati, et sõja saatuse määrab Eteoklese ja Polyneikese kahevõitlus. Vennad said selles mõlemad surma. Juba surmavalt haavatuna palus Polyneikes vennalt andeks ja soovis leppida, ent Eteokles ei suutnud enam seda palvet vastu võtta.
Sõda jätkus. Melanippos haavas surmavalt Tydeust, kuid Amphiaraos omakorda tappis Melanippose. Periklymenos tappis Parthenopaiose. Kapaneus ronis linnamüürile ja hüüdis, et isegi Zeus ei suuda takistada tal linna tungimast; seepeale lõi Zeus Kapaneuse välguga maha. Üks viimaseid langenuid oli Hippomedon.
Sõjaõnn kaldus Teeba poolele. Argose vägi hävitati. Adrastos pääses ainult seetõttu, et tal oli maailma kiireim hobune Areion; keegi ei jõudnud talle järele.
Kreon laskis langenud teebalased suurte auavaldustega matta, ent surnud argoslasi, kaasa arvatud Polyneikest keelas surma ähvardusel matmast. Oidipuse tütar Antigone mattis oma venna ja Kreon mõistis ta selle eest surma, ehkki Antigone oli tema enese poja Haimoniga kihlatud. Kokkupõrkes isaga sai ka Haimon surma.
Adrastos põgenes Ateenasse ja palus Theseuselt abi. Theseus käskis Kreonil surnud matta, ähvardades teda sõjaga. Kreon keeldus. Siis marssis Theseus Atika vägedega Teeba alla. Teeba ei suutnud teist sellist sõda enam üle elada ja alistus lahinguta. Theseus laskis surnud kombekohaselt matta ja läks sõjaväega koju tagasi.
Sõja tagajärjed
Eteoklese järel sai Teeba kuningaks Kreon. Ent temagi pojad olid surnud. Oidipuse surmaga lõppes Teeba kuningasoo pealiin ja Kreoni surmaga kõrvalliin.
Vastavalt Amphiaraose soovile tappis tema poeg Alkmaion oma ema Eriphyle selle eest, et too oli oma mehe surma saatnud. Ema needis oma poja ära.
10 aastat hiljem korraldasid Argose mehed, kelle isad olid langenud sõjas Seitse Teeba vastu, niinimetatud epigoonide sõjaretke. Selles Teeba vallutati ja rüüstati, linnamüür lammutati.
Kirjandus
Seitsme sõjakäiku Teeba vastu käsitlevad Aischylose tragöödia "Seitse Teeba vastu", Euripidese "Foiniiklannad" ja "Palujannad" ning Sophoklese "Oidipus Kolonoses" ja "Antigone". Seda puudutab ka Apollodorose "Raamatukogu".
Enrico
Enrico [enr'iiko] on itaalia mehenimi. See vastab nimele Heinrich.
Päritolu
Nimi pärineb vanaülemsaksa nimest Heimrich 'kodus rikas'. Samast nimest pärinevad ka itaalia nimed Arrigo ja Amerigo.
Variandid ja tuletised
Nime variandid on Errico, Errigo, Anrico ja Enrichetto ning lühendid Rico ja Richetto. Nimest on tuletatud naisenimi Enrica, mille variandid on Enrichetta ja Errichetta ning lühend Rica.
Levik
Ameerika Ühendriikides on see nimi ajavahemikul 1911–1973 kuulunud 13 aastal 1000 populaarseima poisinime hulka, varem ja hiljem aga mitte. Kõrgeim koht oli 1921. aasta 659. koht.
Eestis oli 2017. aasta 1. jaanuari seisuga eesnimi Enrico 178 mehel. Enrico oli populaarsuselt 453. mehenimi.
Nimepäev
Enrico nimepäev on 13. juuli, mis on Saksa-Rooma keisri Heinrich II Püha mälestuspäev.
Eesnime kandjaid
Selle nime tuntud kandjaid:
Mary-Louise Parker
pisi|Mary-Louise Parker (2008) Mary-Louise Parker (sündinud 2. augustil 1964 Fort Jacksonis Lõuna-Carolina osariigis) on Emmy ja Tony auhinna ning Kuldgloobusega pärjatud USA filminäitleja.
Tema tuntumate rollide hulka kuuluvad osatäitmised filmides "Fried Green Tomatoes", "Boys on the Side", seriaalides "Presidendi meeskond" ja "Weeds" ning minisarjas "Ameerika inglid".
Parker oli pere neljast lapsest noorim. Tema ema oli Caroline Louise (sündinud Morell) ja isa oli John Morgan Parker, USA jalaväes teeninud kohtunik. Isa töö tõttu elas ta koos perega Tennessees, Texases, Tais, Saksamaal ja Prantsusmaal.
Parker nimetas oma lapsepõlve läbinisti õnnetuks. Ta kirjeldas seda: «Minu vanemad tegid kõik, mis suutsid. Mul olid raamatud, riided, kodu ja soe voodi, aga ma polnud kunagi õnnelik.» Ta lõpetas keskkooli Arizona osariigis Tempes ja Põhja-Carolina kunstiülikooli näitlejana.
Parkeri näitlejakarjäär algas pisirolliga seebiooperis "Ryani lootus". 1990. aastal sai ta esimese peaosa Craig Lucase ulmenäidendis "Eelmäng suudlusele" ja nimetati selle eest Tony kandidaadiks, aga ei võitnud. Kuid tema talent lõi õitsele alles järgmisel kümnendil.
1996. aastast 2003. aasta novembrini oli Parker suhtes näitleja Billy Crudupiga, kes jättis ta maha, kui Parker oli seitsmendat kuud rase, ja läks 15 aastat noorema Claire Danesi juurde. Parkeri poja William Atticuse ristiema on Susan Sarandon.
Alates 2006. aasta detsembrist oli Parker suhtes näitleja Jeffrey Dean Morganiga. 2007. aasta septembris lapsendas Parker tüdruku Etioopiast Caroline Aberash Parkeri. 12. veebruaril 2008 teatasid Parker ja Morgan oma kihlusest, aga 2009. aasta aprillis läksid lahku.
2013. aastal autasustati Parkerit tema töö eest organisatsioonis Hope North, mis tegeleb Uganda kodusõja noorte ohvrite ravi ja haridusega.
Alates 2007. aastast on ta avaldanud artikleid ajakirjas Esquire. 2015. aasta novembris avaldas ta memuaarid kirjades raamatuna "Kallis hr. Sina".
Auhinnad
Kuldgloobus
Satellite Awards
Emmy auhind
Tony auhind
Röykkä
Röykkä on küla Soomes Lõuna-Soome läänis Uusimaa maakonnas Nurmijärvi vallas, 40 km kaugusel Helsingist.
Sohland am Rotstein
Sohland am Rotstein on vallaosa ja endine vald Saksamaal Saksimaa liidumaal Görlitzi kreisis.
Röykkä
Elanike arv on 2000.
Sohland am Rotstein
Kuni 2008. aastani kuulus vald Alam-Sileesia Oberlausitzi kreisi.
Endised vallaosad
Obersohland, Mittelsohland ja Niedersohland.
Põrnikas Herbie: pedaal põrandasse
"Põrnikas Herbie: Pedaal põrandasse" (originaalpealkiri "Herbie: Fully Loaded") on Disney filmistuudio 2005. aasta koguperefilm, mis räägib legendaarsest Volkswageni Põrnikast.
Vltava
thumb|right|400px|Vltava jõgi [[Prahas, tagaplaanil Karli sild, Malá Strana ning Hradčany.]]
Vltava [v'ltava] (saksa Moldau) on jõgi Kesk-Euroopas.
Jõe lähe asub Šumavas. Voolab algul kagusse, siis aga põhja läbi Tšehhimaa. Läbib palju kärestikke kuni Prahani. Prahast alates on jõgi laevatatav ja suubub Mělníkis vasakult Elbesse (Tšehhis Labe).
Suurust arvestades on Elbe küll Vltava lisajõgi, ent kuna Saksamaal kutsutakse seda jõge Elbeks, siis peetakse Vltavat Elbe lisajõeks.
Vltava on Tšehhi pikim jõgi (430 km). Vltava valgla katab 28 000 km².
Meryl Streep
Ta on nimetatud Oscari kandidaadiks 21 korda, rohkem kui keegi teine, ja võitnud neist 3.
Kuldgloobuse kandidaadiks on ta nimetatud 31 korda ja neist on ta võitnud 8, rohkem kui keegi teine.
Loominguline elulugu
pisi|Meryl Streep (1989)
pisi|Meryl Streep (2004)
Isiklikku
Meryl abiellus 1978. aastal skulptor Don Gummeriga. Neil on neli last: Henry Wolfe Gummer, Mary Willa (Mamie) Gummer, Grace Jane Gummer ja Louisa Jacobson Gummer.
Hara tee
thumb|right|Hara tee paarsada meetrit pärast Kuusalu–Leesi maanteega ristumist (vaade Hara poole) Hara tee (registrinumbriga 11271) on kõrvalmaantee Kuusalu vallas. Tee pikkus on 5,9 km.