cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Richard Price
Eetika
Price'i järgi on moraalikriteerium paratamatul ja intuitiivsel moel omandatud tegude kontempleerimise teel. Selles lahkneb ta Cudworthist.
Omakasupüüdmatut tegu (III peatükk) mõistab ta samamoodi nagu Butler.
Õnn on Jumala ettehoolde ainus meile mõistetav eesmärk, kuid see õnn on kõlbelisest kindlameelsusest. Voorus on alati suunatud õnnele ning peab lõppude lõpuks viima kõige täiuslikuma õnneni.
Bayesi uurimuse avaldamine
pisi|"Observations on reversionary payments", [[1772]] Aastal 1763 ilmus ajakirjas Philosophical Transactions of the Royal Society of London postuumselt Thomas Bayesi uurimus "Essay Towards Solving a Problem in the Doctrine of Chances" ('Essee ühe šanssideõpetuse ülesande lahendamise poole'), millele kirjutas sissejuhatava kirja tema sõber Richard Price.
Price arvas, et David Hume'i püstitatud induktsiooniprobleemi on võimalik lahendada Bayesi meetodite abil. Price leidis, et kuigi vaatlustel põhinevad tõendid ei saa kunagi muuta mingit ennustust või üldistust kindlaks, võib ta ehk teha ennustuse, üldistuse või mõlemad tõenäoliseks. Tõenäosusteooria abil saaks ehk välja arvutada, millise tõenäosuse tõendid mingile ennustusele või üldistusele annavad. Bayesiaanlik koolkond ongi välja töötanud selliste arvutuste meetodid.
Banaan
pisi|Banaanitaim koos viljakobaraga pisi|Maailmas kõige populaarsema kultivari [[Cavendish viljad]]
Banaan on banaani perekonda (Musa) kuuluvate liikide vili.
Banaane kandvad rohttaimed pärinevad Kagu-Aasia troopilistest piirkondadest. Tänapäeval kasvatatakse neid troopikapiirkondades üle kogu maailma. Banaanid ei ole hooajakaup. Küpseid banaane saab igal aastaajal.
Rohttaim
Banaani peetakse sageli ekslikult puuviljaks, kuid tegelikult kannavad banaane maailma suurimad rohttaimed, mille kõrgus võib küündida 6–7,6 või teistel andmetel 15 meetrini ja läbimõõt 1 meetrini . Banaanilehe pindala on umbes ruutmeeter.
Vilja moodustumine
Banaani perekonda kuuluvate rohttaimede emasõitest arenevad 3–20-realised kobarad, kus igas reas on kuni 20 vilja. Kobara mass võib olla 30–50 kg ja ühe banaani mass on keskmiselt 125 g. Viljakesta osa vilja massist on 36%. Looduslike banaaniliikide viljad sisaldavad suuri ja kõva kestaga seemneid. Ekspordiks kasvatatavate sortide viljad seemneid tavaliselt ei sisalda, sest need arenevad viljastamata sigimikust (partenokarpsed viljad). Sõltuvalt liigist ja kultivarist võib valminud banaani värvus olla roheline, kollane, pruunikas, oranž või kirju. Pärast viljade valmimist taime maapealsed osad kuivavad, kuid mitmeaastastest maa-alustest võsudest ehk risoomidest kasvavad uued ebavarred.
Radioaktiivsus
Banaanid on vähesel määral radioaktiivsed, kuna vili sisaldab suurel määral kaaliumi, mille aatomitest 0,01% moodustab radioaktiivne isotoop 40K. Madala radiatsiooni tõttu ei peeta banaane tervisele ohtlikuks. Tuumaenergia pooldajad kasutavad mõistet banaaniekvivalent, et võrrelda mitmesuguseid radiatsioonitasemeid sellega, mille saab 1 tingbanaani söömisest. 1 banaaniekvivalent on 520 pikoküriid, kui arvestada keskmise banaani kaaluks 150 g. See, kes sööb iga päev ühe banaani, saab aasta jooksul kiirgusdoosi 36 mikrosiivertit. Kuna looduslik foon, mille iga inimene niikuinii saab, on ligi sada korda suurem (2,4 millisiivertit aastas), siis peetakse banaanide söömist täiesti ohutuks.
Ajalugu
Banaanide levik Lähis-Idas langeb ajaliselt enam-vähem kokku islami levikuga. On olemas kirjalikke tõendeid, et prohvet Muhamed oli banaanidega kokku puutunud. Banaan levis kiiresti Põhja-Aafrikas ja Hispaaniasse – Hispaanias kasvanud banaane peeti araabia maades kõige paremateks. Araabia maades suureneb banaanide tarbimine tänapäevani paastukuu ramadaani ajal märgatavalt.
Esimest korda kirjeldas banaani teaduslikult Carl von Linné 1750. Kust pärineb taime teaduslik nimi Musa, ei ole teada. On oletatud, et ta kasutas selleks keiser Augustuse ihuarsti Antonius Musa nime, samuti on arvatud, et ta mugandas banaanide araabiakeelset nimetust mauz.
Linné jagas kõik banaanid kahte liiki tarbimise põhjal: M. sapientum, mille vilju süüakse paljalt, ja M. paradisiaca, mida enne söömist küpsetatakse. Niisugune jaotus osutus peatselt ebaadekvaatseks, aga parema puudumisel kasutati seda liigitust mitmete täiendustega paarsada aastat. Alles 1955 võeti ametlikult kasutusele Norman Simmondsi ja Ken Shepherdi väljapakutud nomenklatuur, mis Linné pakutud kaht liiki enam ei sisaldanud. Sellegipoolest tunnistavad mõned bioloogid veel tänapäevalgi Linné termineid, mis tekitab segadust.
Banaanide laiem tarbimine algas 19. sajandi teisel poolel, kui banaane hakati transportima suurte vahemaade taha. 1850. aastal alustati Panamast regulaarset banaanitransporti USA-sse, 1875 Inglismaale ja Portugali ning 1892 jõudsid esimesed banaanilaadungid Saksamaale. Suure ekspordimahuga Kesk-Ameerika riike hakati nimetama banaanivabariikideks, sellel sõnal on aga tänapäeval mõnevõrra muutunud tähendus.
Veel 19. sajandi keskel olid banaanid Euroopa avalikkusele üsna tundmatud. Banaanide propageerimisel oli tähtis koht Jules Verne'i romaanil "80 päevaga ümber maailma", milles banaane üksikasjalikult kirjeldati.
Banaanide tootmine, transport ja säilitamine
2012. aastal toodeti maailmas 102 miljonit tonni banaane. Banaaniistandike alla jääva maa pindala oli 4,95 miljonit hektarit. Viimase 45 aasta jooksul on tootmismahud tõusnud natuke üle kolme korra.
Eksporditavad banaanid korjatakse pooltooretena, kui nad on veel rohelised. Transport võib kesta 3–4 nädalat ning sel ajal hoitakse vilju kliimaseadmete abil 13 °C juures. Madalamatel temperatuuridel banaanikoore rakuseinad purunevad ja viljad tõmbuvad tumedaks. Sihtpunkti jõudnud viljad hoiustatakse õhukindlas ruumis, kuhu lastakse etüleeni. Mõne päeva pärast viljad valmivad ja saadetakse jaemüüki. Peale küpsete banaanide on kaubandusvõrgus aeg-ajalt saadaval ka rohelised pooltoored banaanid, mida kasutatakse toitude valmistamisel. Kodustes tingimustes säilivad küpsed banaanid vaid mõne päeva. Eriti kiiresti tõmbuvad banaanid mustaks külmkapis, kus õhutemperatuur on 4 °C.
Kasutamine
Meie kaubandusvõrgus on saadaval eelkõige magusad dessertbanaanid, mida tarbitakse peamiselt lihtsalt süües. Troopikas kasutatakse toidu valmistamisel laialdaselt tärkliserikkaid jahubanaane. Toidu valmistamisel banaane praetakse, keedetakse koos koorega, aurutatakse koos riisiga, neist saab valmistada džemmi, banaaniõli jms. Samuti tarbitakse kuivatatud banaanilaaste. India elanikud on banaanikoori tarbinud aastakümneid. Banaanikoortes on palju B6- ja B12-vitamiine, kaaliumi ja magneesiumi. Vähem leidub valke ja kiudaineid. Banaanikoorte söömine vähendab ökoloogilist jalajälge. Banaanikoor on paks, kiuline ja maitseb veidi mõrult. Selle kuumutamine pehmendab koort. Banaanide küpsetamisel erituv looduslik taimehormoon etüleen õhendab ja muudab banaanikoored magusaks. Etüleen lagundab banaanikoortes kiudainet pektiini, mis muudab koored jäigemaks. Banaanikoori leotatakse vees, et kastmisvesi oleks toitainerikkam. Lisaks tehakse sellest banaaniäädikat. Liha praadimine banaanikoortel muudab liha mahlasemaks ja pehmemaks. Banaan sisaldab 12% päevas vajalikest kiudainetest, 17% päevas vajalikust C-vitamiinist, 20% päevas vajalikust B6-vitamiinist, 12% päevas vajalikust kaaliumist ja 8% päevas vajalikust magneesiumist.
Eesti Maaülikool
Eesti Maaülikool (lühend EMÜ; ametlik ingliskeelne nimi Estonian University of Life Sciences) on Tartus asuv avalik-õiguslik ülikool.
Ülikool oli QS World University Rankingsi põhjal põllumajanduse ja metsanduse valdkonnas maailma 100 parema ülikooli hulgas, 2020. aasta andmete põhjal tõusnud 48. kohale. Maaülikool kuulub taime- ja loomateaduste ning keskkonna ja ökoloogia valdkonnas maailmas 1% enim viidatud teadusasutuste hulka.
Ülikooli eripära
Maaülikooli keskseks uurimisvaldkonnaks on eesti ökosüsteemid – nende talitlus ja majandamine, koosseis, kujundamine ja kaitse. Maaülikool on Eesti peamiseks uurimisasutuseks mahemajanduse alal. Tähtsad õppe- ja teadustöö suunad on agroökosüsteemide ökoloogia ja majandamine, metsandus, Eesti elukooslused (Eesti taimestik ja Eesti loomastik), maamajandus ja ökonoomika, veterinaaria, loodusturism, maamajandustehnika ja mahetehnoloogiad jm.
Roheline ülikool
Roheline ülikool on 2008. aastal loodud kõiki Eesti Maaülikooli töötajaid ja üliõpilasi haarav algatus, mille eesmärk on tagada, et ülikool oleks avatud uutele ideedele ning keskenduks enam uute keskkonnasäästlike lahenduste väljatöötamisele ja rakendamisele oma igapäevases tegevuses.
Roheline ülikool ei ole Eesti Maaülikoolis eraldiseisev struktuuriüksus, vaid arengusuund, mille terve ülikool on võtnud.
Protsent
right|60px Protsent (lad pro centum, saja kohta) on ühik, mis väljendab arvulist suhet üks sajandikosa tervikust. Protsendi tähis ehk märk on %.
Eesti Maaülikool
Struktuur
2022. aastast on akadeemilise struktuuri põhiüksusteks kolm instituuti :
Protsent
Protsentidega esitatakse suhtelist suurust sajandikosade arvuna. Näiteks 55% ehk 55 sajandikosa on väärtuselt võrdne suhtega 55/100 (kümnendmurruga 0,55).
Eesti Maaülikool
Struktuur
Aastatel 2005–2022 oli EMÜ akadeemilise struktuuri põhiüksusteks viis instituuti:
Instituudivälised üksused:
Protsent
Ajalugu
Vana-Roomas, juba ammu enne kümnendsüsteemi olemasolu, tehti arvutusi sageli murdarvudes, mis jagati 1/100-ga. Näiteks maksustas Augustus enampakkumisel centesima rerum venalium tuntud kaupadel maksu 1/100. Nende fraktsioonidega arvutamine oli samaväärne protsentide arvutamisega. Kuna keskajal kasvas raha nimiväärtus, muutus arvutusnimetaja 100ga standardimine ja 15. sajandi lõpust kuni 16. sajandi alguseni muutus tavaliseks, et aritmeetikatekstid sisaldasid selliseid arvutusi. Paljud neist tekstidest kasutasid neid meetodeid kasumi, kahjumi, intressimäärade ja kolme reegli suhtes. 17. sajandiks oli tavapärane, et intressimäärasid hinnati sajandikutes
Rollagi vald
Rollagi vald on vald Norras Vikeni maakonnas. Valla halduskeskus on Rollag.
Eesti Maaülikool
Professuur
Tuntumate maaülikooli professorite sekka kuuluvad Ivar Etverk, Toomas Frey, Osvald Hallik, Elmar Haller, Ants Ilus, Mari Ivask, Ülle Jaakma, Andres Koppel, Tiiu Kull, Jüri Kuum, Hans Küüts, Endel Laas, Jaan Lepajõe, Anne Luik, Lembit Nei, Ülo Niinemets, Ingmar Ott, Tiit Paaver, Karl Peterson, Aarne Pung, Kalju Põldvere, Loit Reintam, Vassil Ridala, Gerhard Rägo, Kalev Sepp, Urmas Tartes, Julius Tehver, Rein Teinberg.
Meelis Friedenthal
pisi|Meelis Friedenthal oma kodus [[Supilinnas 2012. aastal. Foto: Lauri Kulpsoo]] pisi|Meelis Friedenthal 2021. aasta Arvamusfestivali teadusalal Meelis Friedenthal (sündinud 24. oktoobril 1973) on eesti kirjanik ja teoloog. Tema romaan "Kuldne aeg" võitis 2004. aasta romaanivõistlusel III koha.
Rollagi vald
Rollagi vald loodi 1. jaanuaril 1838.
Meelis Friedenthal
Aastatel 2002–2008 töötas Meelis Friedenthal Tartu Ülikooli usuteaduskonnas õppejõuna (lektori ja erakorralise teadurina). Alates 2008. aastast on ta Tartu Ülikooli Raamatukogu erakorraline vanemteadur.
Eesti Maaülikool
Sport
Ülikooli juures asub Maaülikooli spordihoone ja spordiklubi EMÜ SK.
Rollagi vald
2019. aastani kuulus vald Buskerudi maakonda.
Eesti Maaülikool
Ajalugu
Eesti Maaülikooli ajalugu ulatub aastasse 1848, mil loodi Tartu veterinaariakool. 1873. aastal muudeti veterinaariakool Tartu veterinaariainstituudiks.
Meelis Friedenthal
Aastal 2008 kaitses ta ühtlasi Tartu Ülikooli usuteaduskonnas doktorikraadi (dr. theol). Tema väitekiri kandis pealkirja "Tallinna Linnaarhiivi Tractatus moralis de oculo" ja see käsitles 13. sajandi teoloogi Petrus Limoges'ist käsikirja "Tractatus moralis de oculo". Töö juhendajaks oli Urmas Petti.
Eesti Maaülikool
Tartu Ülikooli põllumajandusteaduskond
1919. aastal ühendati Tartu veterinaariinstituut Tartu Ülikooliga ja nimetati loomaarstiteaduskonnaks. Samal aastal rajati Tartu Ülikoolis ka põllumajandusteaduskond, mis 1920. aastal jagati metsa- ja agronoomiaosakonnaks, kusjuures viimane osakond hõlmas lisaks taimekasvatusele ka loomakasvatust. 1946. aastal loodi metsaosakonna baasil metsandusteaduskond ja 1950. aastal nimetati loomaarstiteaduskond ümber veterinaariateaduskonnaks.
Meelis Friedenthal
Meelis Friedenthal on võrguajakirja Algernon toimetuse liige.
Eesti Maaülikool
Eesti Põllumajanduse Akadeemia
pisi|Endine [[Eesti Põllumajanduse Akadeemia peahoone, Riia tänav 12. Aastatel 1938–1940 ehitatud Kaitseliidu Tartumaa maleva staabi hoone]] 1951. aastal loodi Tartu Riikliku Ülikooli põllumajandus-, metsandus- ja veterinaariateaduskonna baasil Eesti Põllumajanduse Akadeemia (EPA). Lisaks EPA veterinaaria- ja metsandusteaduskonnale moodustati põllumajandusteaduskonnast agronoomia- ja zootehnikateaduskond, Tallinna Polütehnilisest Instituudist toodi üle põllumajanduse mehhaniseerimise teaduskond ja avati hüdromelioratsiooni teaduskond. Kokku oli EPA-s seitse teaduskonda. 1955. aastal asutati EPA kaugõppeteaduskond ja Tartu Riikliku Ülikooli haldusalast toodi üle Järvselja õppekatsemajand ja Raadi katsejaamad. EPA-st kujunes keskseks põllumajanduslikku, metsanduslikku ja veterinaarharidust andvaks õppeasutuseks Eestis. 1958. aastal ühendati EPA metsamajanduse ning maakorralduse ja hüdromelioratsiooni teaduskond metsmajanduse ja hüdromelioratsiooni teaduskonnaks, 1963. aastal nimetati teaduskond metsanduse ja maaparanduse teaduskonnaks. 1969. aastal loodi EPA põllumajanduse ökonoomika, majandusmatemaatika, raamatupidamise, matemaatika ja poliitilise ökonoomia kateedri baasil majandusteaduskond.
1960. aastatel hakati Tartu linna piirile Tähtvere mõisa naabrusse rajama Eesti Põllumajanduse Akadeemia uut hoonete kompleksi: 1976. aastal kavandas arhitekt Valve Pormeister EPA metsamajanduse ja maaparanduse teaduskonna õppehoone ning hoone valmis 1983. aastal.
1988. aastal toimus esimene demokraatlik rektorivalimine, alustati üleminekut ainesüsteemile, loodi üliõpilaste omavalitsus ja üliõpilaste esindusorgan. Maaparandusosakonna baasil moodustati maainseneriteaduskond. 1990. aastal suleti EPA sõjanduskateeder ja ühiskonnateaduste, keelte ja kehakultuurikateedri baasil moodustati humanitaarinstituut. 1991. aastal nimetati suured õppeinstituudid teaduskondadeks, mis jagunesid instituutideks, need aga õppetoolideks.
Eesti Põllumajandusülikool
Eesti Vabariigi Ülemnõukogu Presiidiumi 26. septembri 1991 otsusega nimetati Eesti Põllumajanduse Akadeemia ümber Eesti Põllumajandusülikooliks (EPMÜ) ja ülikool kandis aastatel 1991–2005 Eesti Põllumajandusülikooli (EPMÜ) nime. 1997. aastal liideti ülikooliga Eesti keskne bioloogiline teadusasutus Zooloogia ja Botaanika Instituut, mis andis aluse ülikooli muutumisel peamiseks Eesti ökosüsteeme paljudest tahkudest uurivaks ja õpetavaks ülikooliks.
2005. aastal jõustus ülikooliseaduse muudatus, millega Eesti Põllumajandusülikool nimetati ümber Eesti Maaülikooliks.
Bayesiaanlus
Bayesiaanlus on filosoofias seisukoht, mille kohaselt matemaatiline tõenäosusteooria on rakendatav väidete usutavuse astme suhtes või astme suhtes, millel ratsionaalsed toimijad usuvad väidete tõesusse. Kui bayesiaan kasutab väite tõenäosuse määramiseks Bayesi teoreemi, tekib Bayesi järeldamine. Bayesiaanluse vastased ei eita Bayesi teoreemi kehtivust, küll aga Bayesi teoreemi bayesiaanlikku rakendamist.
Bayesiaanlus vastandub frekventismile, mille kohaselt matemaatiline tõenäosusemõiste ei ole rakendatav uskumise astmele, vaid üksnes juhuslikele sündmustele lähtudes nende esinemise sagedusest.
Bayesiaanlik tõenäosusetõlgendus lubab rakendada tõenäosusemõistet nii juhuslikele sündmustele kui ka väidetele.
Nii frekventist kui ka bayesiaan võivad omistada tõenäosuse sündmusele, et kulli ja kirja viskamisel tuleb kull. Seevastu võib ainult bayesiaan omistada tõenäosuse 1/1000 kellegi uskumisele, et Marsil oli miljard aastat tagasi elu. Ta ei seosta seda mingi suhtelise sagedusega.
Ajalugu
Bayesiaanlus on nimetatud Thomas Bayesi järgi, kes tõestas praegu Bayesi teoreemi all tuntud teoreemi ühe erijuhu. Bayesiaanlusest ja tõenäosuse bayesiaanlikust tõlgendusest hakati rääkima alles 1950. aasta paiku. Pole selge, kas Bayes ise oleks bayesiaanlust pooldanud.
Pierre Simon de Laplace tõestas Bayesist sõltumatult Bayesi teoreemi üldisema versiooni ning kasutas seda edukalt taevamehhaanika, meditsiinistatistika ning väidetavalt isegi õigusteaduse probleemide lahendamisel. Näiteks hindas Laplace Saturni massi, toetudes vaatlusandmetele planeedi orbiidi kohta.
Bayesiaanid olid ka Leonard Jimmie Savage, Frank P. Ramsey, John Maynard Keynes ja B. O. Koopman.
Mitmed 20. sajandi esimese poole mõjukad statistikud, sealhulgas Ronald Fisher, Egon Pearson ja Jerzy Neyman, olid frekventistid. Bayesiaanlus jäi mitmeks aastakümneks unarusse.
Alates umbes 1950. aastast on tänu Savage'i, Koopmani, Abraham Waldi ja teiste töödele hakatud bayesiaanlust laiemalt tunnustama.
Subjektiivne tõenäosus
Subjektiivse tõenäosuse mõiste võttis 1926 avaldatud töös "Truth and Probability" kasutusele Ramsey alternatiivina Keynesi loogilise tõenäosuse mõistele. Sõltumatult võttis selle kasutusele Bruno Finetti.
Subjektiivse tõenäosuse all mõistetakse astet, millel isik usub mingit mittekindlat propositsiooni.
Loogiline tõenäosus
Loogilise tõenäosuse mõiste võttis kasutusele Keynes raamatus "A Treatise on Probability" (1921). Ta sai tõenäosusloogika ehk induktiivse loogika, milles ta nägi Bertrand Russelli ja Alfred North Whiteheadi raamatus teoses "Principia Mathematica" esitatud deduktiivse loogika laiendust.
Loogilise tõenäosuse pooldajad (sealhulgas Harold Jeffreys, Richard Threlkeld Cox ja Edwin Thompson Jaynes) loodavad kodifitseerida tehnikad, mis võimaldaksid mis tahes kahel isikul, kes valdavad üht ja sama mingi mittekindla propositsiooni tõesuse või vääruse seisukohalt olulist informatsiooni, jõuda arvutuste teel teineteisest sõltumatult välja sama tõenäosuseni. Kui mitte arvestada lihtsaid juhtumeid, on väljapakutud meetodid vaieldavad.
Bayesiaanlus ja frekventism
Bayesiaanlikule lähenemisele vastandub sagedustõenäosuse mõiste, mille puhul eeldatakse, et tõenäosus tuletatakse vaadeldavatest või kujutletavatest sagedusjaotustest. Sellest erinevusest tulenevad erinevused statistika meetodites ja järelduste väljendamise viisis. Kahe hüpoteesi võrdlemisel mingi informatsiooni taustal annavad frekventistlikud meetodid tavaliselt tulemuseks algse hüpoteesi hülgamise või mittehülgamise teataval usaldusnivool, bayesiaanlikud meetodid aga annavad tulemuseks, et üks hüpotees on teisest tõenäolisem või et ühe hüpoteesiga seotud oodatav kaotus on väiksem kui teise hüpoteesiga seotud oodatav kaotus.
Selleks et ajakohastada antud väite usutavust uute tõendite valguses, kasutatakse sageli Bayesi teoreemi. Näiteks Laplace hindas Saturni massi just sel kombel. Sagedustõenäosuse kontseptsiooni järgi aga ei ole tõenäosusteooria seadused selle ülesande puhul rakendatavad. Asi on selles, et Saturni mass on konstant, mitte juhuslik muutuja, mistõttu tal sagedusjaotust ei ole, nii et tõenäosusteooriat rakendada ei saa.
Bayesiaanliku tõenäosusetõlgenduse rakendused
Tänapäeval on mitmed isikliku tõenäosuse mõiste rakendused laialt tunnustatud. Mõned koolkonnad peavad bayesiaanluse nurgakivideks Coxi teoreemi ja Jaynesi maksimaalse entroopia printsiipi. Teised väidavad, et Bayesi meetodid on üldisemad ning annavad praktikas paremaid tulemusi kui sagedustõenäosuse mõistel põhinevad meetodid.
Bayesi järeldamine on esitatud teadusliku meetodi mudelina: tõenäosuste ajakohastamine Bayesi teoreemi abil sarnaneb teadusliku meetodiga, mille puhul alustatakse algsest uskumuste komplektist erinevate hüpoteeside suhtelise usutavuse kohta, kogutakse uut informatsiooni (näiteks katseid tehes) ning kohandatakse algset uskumuste komplekti uue informatsiooni valguses, et saada erinevate hüpoteeside usutavuse kohta käivate uskumuste rafineeritum komplekt. Samamoodi on Ockhami habemenoa õigustamiseks välja pakutud Bayesi tegurite kasutamine.
Bayesi tehnikaid (Bayesi filtreid) on hiljuti edukalt kasutatud e-postli rämpskirjade väljafiltreerimiseks. Kui filter on saanud valiku rämpsukriteeriume, kasutab ta rämpsu ja soovitud e-kirjade eristamiseks teatud sõnade esinemist e-kirjades.
Bayesiaanlus ja induktsionism
Bayesiaanlust samastatakse mõnikord induktsionismiga, kuid need mõisted ei kattu. Näiteks Francis Bacon oli induktsionist, kuid mitte bayesiaan. Seevastu Rudolf Carnap oli hilisemal perioodil küll bayesiaan, kuid mitte induktsionist. Raamatus "Logical Foundations of Probability" (1950) ta pooldas küll ennustuste ja üldistuste tõenäosuste arvutamist etteantud tõendite valgusel, kuid pidas võimatuks üldistuste ja ennustusteni jõudmist induktsiooni teel.
Siiski käivad induktsionism ja bayesiaanlus sageli koos, nagu näiteks Bertrand Russelli ja Cambridge'i koolkonna puhul. Teisest küljest, näiteks Karl Popper hülgas mõlemad.
Induktsionismi ja bayesianismi vahekord sarnaneb avastuskonteksti ja õigustuskonteksti vahekorrale. Bayesianism teadusfilosoofias ei ole avastamise, vaid õigustamise teooria. Bayesiaanid püüavad teaduslikke üldistusi ja ennustusi õigustada sellega, et kuigi need ei ole kindlad, on nad neid toetavaid tõendeid arvestades tõenäolised. Sellepärast ongi võimalik Carnapi kombel bayesiaanina pidada üldistusi ja ennustusi õigustatavateks, eitades samal ajal nendeni jõudmist induktsiooni teel, nii nagu induktsionistid seda esitavad. Ei ole kindlaid reegleid, mis võimaldaksid automaatselt jõuda vaatlustulemustelt hea teooriani. Teiste sõnadega, pole võimalik konstrueerida induktsioonimasinat. (Midagi taolist on püüdnud saavutada tehisintellekt haru masinõpe.)
Mõõkkala
Mõõkkala ehk atlandi mõõkkala (Xiphias gladius) on ahvenaliste seltsi mõõkkalalaste sugukonda kuuluv kala, selle sugukonna ainuke esindaja.
Mõõkkala on levinud troopilistetest kuni mõõdukalt soojade meredeni, kasvab 4,3 meetri pikkuseks kaaludes seejuures 650 kilogrammi, tavaliselt jäävad mõõdud siiski 2–3 meetri vahele. Põhjapoolkera meredes täheldatakse rändamist talvel lõunapoolsematesse ja soojematesse vetesse, suvel toimub vastupidine ränne põhja poole. Eluviisilt on nad kiired ja aktiivsed avamere röövkalad, kes toituvad peamiselt pisemates parvekalades.
Mõõkkalad on ühed kiiremad kalad, arendavad vees kiirust kuni 100 km/h.
Läänemerre satub eksikülalisena. Eestist on mõõkkala leitud väga harva. Augusti alguses 1998 leiti Karala rannast mõõkkala, kes kaalus 81 kg ning oli 246 cm pikkune. Sellest kalast tehti Saaremaa muuseumile topis. Muuseumis on ka 1894. aastast pärinev mõõkkala pea. thumb|left|Mõõkkala skelett
Mõõkkala tarvitatakse toiduks. Eestis pakutakse mõõkkalast valmistatud rooga Tallinna restoranis Mõõkkala. pisi|Mõõkkala Essaouira sadamas Marokos
Johannes XXII
Johannes XXII, ladinapäraselt Ioannes XXII (Jacques d'Euse, ka Jacques Duèse, Jacques Duèze, Jacques Deuse, Jacques d'Eusa, Jacques d'Ueza, Jacques d'Ossa, Jacques Dossa või Jacques Deuza; 1244, 1245 või 1249 – 4. detsember 1334) oli paavst 1316–1334. Ta oli 196. paavst ja teine Avignoni vangipõlve paavst.
Jacques d'Euse sündis Prantsusmaal Cahorsis kaupmehe ning Saint-Félix en Quercy senjööri Arnaud d'Eusse (Arnaud Duèse) ja tema abikaasa Helena de Bérail' 5-lapselises peres vanima lapsena. Tema nime algkuju oli Salvador Miranda andmetel Duèse, kuid vend muutis selle hiljem d'Euse'ks.
D'Euse omandas esmalt alghariduse Cahorsis dominiiklaste juures. Ta õppis hiljem Montpellier' ülikoolis õigusteadust, omandades doktorikraadid nii kanoonilise kui tsiviilõiguse alal. Ta asus Pariisi Ülikoolis õppima teoloogiat, kuid see eriala jäi tal lõpetamata.
D'Euse õpetas Toulouse'is ja Cahorsis kanoonilist õigust. Ta sai Orléansi ülikooli, Saint-Front de Périgueux' ja Albi kanoonikuks, seejärel Sarlati ülemdiakoniks, Montpellier' ülikooli õigusteaduste professoriks ja 31. jaanuarist 1300 Le Puy katedraali dekaaniks.
D'Euse määrati 4. veebruaril 1300 Fréjusi piiskopiks. Ta oli 1308–1310 Napoli kuninga kantsler, sai 18. märtsil 1310 Avignoni piiskopiks, 23. detsembril 1312 San Vitale kardinalpreestriks ja 22. mail 1313 Porto kardinalpiiskopiks. Ta osales Vienne'i kirikukogul.
1314–1316 konklaav
pisi|Johannes XXII vapp Johannes XXII valiti paavstiks 7. augustil 1316 Lyoni dominiiklaste konvendis ja pühitseti ametisse 5. septembril Lyonis kardinal Napoleone Orsini poolt.
1. maist 1314 7. augustini 1316 toimunud konklaavil osales 24 kardinali. See oli pikim konklaav ajaloos, veel kauem valiti paavsti pärast Clemens IV surma, kuid seda mitte konklaavil. Konklaav kogunes esmalt Carpentras' piiskopipalees. Konklaavil tekkis 3 fraktsiooni: Itaalia, Gascogne'i ja Provence'i kardinalid. Itaallased soovisid paavsti tagasipöördumist Rooma, Gascogne'i omad tema jäämist Avignoni, kolmas fraktsioon balansseeris nende arvamuste vahel. Itaallaste põhisoosikuks oli esmalt kardinal Guillaume de Mandagot.
24. juulil 1314 lahkusid kardinalid arvatavasti Clemens V sugulaste intriigide tõttu konklaavilt. Carpentras's puhkesid rahutused, mille käigus põletasid gaskoonlased suurema osa linnast maha. Itaallased soovisid konklaavi toimumist Roomas, kuid Prantsusmaa kuningas Philippe IV nõudis kardinalidelt Bérenger Frédolilt ja Arnaud de Pellegrue'lt, et nad valiksid konklaavi toimumiskohaks mõne Prantsusmaa linna. Kuningas nõudis kardinalidelt ka 3-liikmelise valimiskomitee määramist.
Kuus Itaalia kardinali kogunes 10. septembril 1314 Valence's, kus nad kirjutasid Inglismaa kuningale Edward II-le, Aragóni kuningale Jaime II-le ja tsistertslastele avaliku kirja. Edward II nõudis 4. detsembril 1314 ja Jaime II omakorda jaanuaris 1315 kardinalidelt, et nad valiksid paavsti kiiremini. 10. veebruaril 1315 teatas kardinal Giacomo Colonna Jaime II-le, et kardinalid teevad paavsti valimiseks kõik endast oleneva. Kardinal Arnaud de Pellegrue teatas omakorda Jaime II-le, et itaallastele pakuti konklaavil patiseisu lõpetamiseks välja 10 nime, samuti tehti neile ettepanek viia konklaav läbi neile sobivas piirkonnas Prantsusmaal, kuid Itaalia kardinalid soovisid konklaavi toimumist kas Saksa-Rooma keisririigi territooriumil või Itaalias.
Konklaavil osalenud kardinalid
Rahanduspoliitika
Johannes XXII-l oli vaja ülal pidada kuuriat ja rahastada sõjategevust Itaalias. Ta kehtestas 1316 või 1319 annaadid ja nõudis 2 või 3 aasta jooksul endale vakantsetelt benefiitsidelt saadavaid tulusid.
Avignoni vangipõlv
Johannes XXII valiti paavstiks Lyonis, kuid ta oli lubanud paavstina siirduda Rooma. Ta lahkus septembris 1316 Lyonist ja saabus 2. oktoobril Avignoni, kuhu ta lasi rajada paavstipalee.
Suhted Prantsusmaa kuningaga
Paavst saatis 1318 dominiiklase Petrus Paludanuse legaadina Flandriasse, et vahendada rahuläbirääkimisi Prantsusmaa kuninga Philippe V ja Flandria krahvi Robert III vahel. Paavst tunnustas 1325 Charles IV abielu Jeanne d'Évreux'ga.
Suhted Saksamaaga ja skisma
Ludwig IV määras peatselt Itaaliasse keiserliku vikaari. Samuti toetas kuningas paavsti tauninud Milano valitsejat Galeazzo Viscontit ja võttis hiljem oma õukonda Prantsusmaalt põgenenud frantsiskaani spiritualistid.
Paavst kuulutas 1317, et vakantsiperioodil määrab keisririigis vikaare paavst. Ta alustas 8. oktoobril 1323 kuninga vastu kanoonilist protsessi, kuna Friedrichi alistanud Ludwig oli Saksa kuninga tiitli omandanud paavsti loata. Ludwig IV saatis paavsti juurde saadikud, kuid kuulutas 18. detsembril 1323 Nürnbergis, et ta ei tunnusta paavsti otsustusõigust Saksa kuninga valimistel. Kuningas süüdistas paavsti ketserluses ja nõudis oikumeenilise kirikukogu kokku kutsumist.
Johannes XXII ekskommunitseeris 23. märtsil 1324 Ludwig IV, kes 22. mail 1324 kuulutas omakorda paavsti ketseriks. Paavst ekskommunitseeris 11. juulil 1324 Ludwigi toetajad. Kuningas apelleeris paavsti otsuse vastu oikumeenilisele kirikukogule, soovides selle kokku kutsumist ja süüdistades paavsti ketserluses. Paavst tunnustas omakorda Prantsusmaa ja Austria vahelist liitu, et sõdida Saksamaaga. Paavst peatas 3. aprillil 1327 kõik Ludwigi õigused Saksamaa ja Baieri troonile ning nõudis, et kuningas ilmuks 6 kuu jooksul paavsti juurde oma tegevusest aru andma.
Ludwig IV siirdus selle asemel Rooma ja lasi end 17. jaanuaril 1328 kroonida Saksa-Rooma keisriks, olles 1327 kroonitud langobardide kuningaks. Keiser kuulutas paavsti 18. aprillil 1328 ketseriks ja lasi ta ametist tagandada näidisprotsessil, mille käigus riietati õlgnukk paavstirüüsse ja seejärel põletati. Keisri nõudel valisid Rooma vaimulikud 12. mail 1328 vastupaavstiks frantsiskaani spiritualisti Nicolaus V, kelle keiser isiklikult 15. mail kroonis. Paavst kuulutas omakorda keisri vastu välja ristisõja ja ekskommunitseeris vastupaavsti. Nicolaus V pidas aga 19. veebruaril 1329 Pisas sinodi, kus viidi taas läbi näidisprotsess, kus kohtupinki pandi paavsti kujutav õlgnukk.
Ludwig IV rakendas Itaalias radikaalset maksupoliitikat, mistõttu paljud linnad asusid tasapisi toetama paavsti. Kui Ludwig siirdus Saksamaale, põgenes Nicolaus V Donoratico krahvi Bonifacio juurde. Paavst nõudis 10. mail 1330 krahvilt vastupaavsti loovutamist. Alanud läbirääkimiste käigus loobus vastupaavst 25. juulil 1330 ametist ja ilmus 24. augustil 1330 Avignoni, kus ta palus paavstilt andestust. Paavst määras talle pensioni, kuid keelas linnast lahkuda.
Ludwig alustas Böömi kuninga Jani, Austria hertsogi Otto ja Trieri peapiiskopi vahendusel paavstiga läbirääkimisi kirikuvande tühistamiseks. Paavst nõudis, et Ludwig loobuks nõudlustest keisritiitlile, kuid Ludwig keeldus sellest.
Paavst ei tunnustanud ka 1328 Mainzi peapiiskopiks valitud Balduin von Luxemburgi, kes toetas Ludwigit. Paavst määras peapiiskopiks Heinrich von Virneburgi.
Suhted Leeduga
Mais 1323 teatas Leedu suurvürst Gediminas paavstile oma soovist astuda katoliku kirikusse, kuid palus, et Saksa ordu liikmed ei tuleks Leedusse katoliiklust levitama. Johannes XXII teavitas 7. novembril 1323 Gediminase kavatsusest Prantsusmaa kuningat Charles IV-t. Paavst avaldas 1. juunil 1324 oma heameelt Gediminase otsuse üle ning määras Leedusse ja Venemaale legaatideks Alet' piiskopi Barthélemy ja abti Bernhardi. Paavst manitses ka Saksa ordut, et see ei tülitaks Leedu valitsejat.
Paavst rajas Kiievi piiskopkonna, kinnitas 31. augustil 1324 Liivimaa maahärrade ja Leedu vahel sõlmitud rahuleppe ja nõudis 12. novembril 1324 Saksimaa frantsisklastelt, et nad läheksid Leedusse misjonitööle.
Suhted Itaalia riikidega
Johannes XXII kinnitas Napoli kuninga Roberto keiserlikuks vikaariks Itaalias, kuid kuningas sai sõjas Saksa kuningalt Ludwig IV-lt lüüa. Paavst saatis 1331 Napolisse legaadiks frantsisklaste orduülema Gerardus Odonise.
Paavst määras kardinal Bertrand du Pouget legaadiks Milanosse, kus paavstivastased Viscontid oli haaranud võimu. Ta määras 15. märtsil 1318 Bartolomeo da Lucca Torcello piiskopiks.
Suhted maaisandatega
Johannes XXII tühistas 21. detsembril ja 23. detsembril 1317 Saksa ordu, Riia toomkapiitli ja peapiiskopi vasallide vahel 23. aprillil 1316 sõlmitud Sigulda kolmikliidu.
Paavst nõudis 23. veebruaril 1318 Saksa ordu kõrgmeistrilt Karl von Trierilt ning Viljandi, Võnnu ja Dünamünde komtuuridelt, et nad ilmuksid 6 kuu jooksul paavsti juurde. Samuti pidid Saare-Lääne piiskop ja teised Liivimaa prelaadid saatma oma esindajad paavsti juurde, kes taunis olukorda Liivimaal ning Preisimaal, kuna paljud neist, kes tahtsid kristlaseks saada, pöördusid taas paganlike kommete juurde.
Paavst nõudis 1322 Saksamaa dominiiklaste provintsiaalpriorilt ristisõja jutluste pidamist Saksa ordu toetuseks Liivimaal ja Preisimaal. Ta andis Saksa ordule volituse vabastada ristisõdijad kirikuvandest.
Paavst taunis 10. veebruaril 1324 avaldatud bullas "Iuxta sollicitudinis apostolicae" Saksa ordut, mis ei lase oma valdustes kuulutada kristlust paganaile ja uskmatuile.
Ta andis 5. juunil 1324 Avignonist Riiga reisinud peapiiskop Friedrich von Pernsteinile turbekirja. Paavst nõudis 14. jaanuaril 1333 Riia peapiiskopilt Dubrovniki kloostri visiteerimist.
Ta kinnitas 31. augustil 1324 Liivimaa maahärrade ja Leedu vahel sõlmitud rahuleppe.
Ta nõudis 11. juulil 1329 Saare-Lääne, Tartu ja Padova piiskoppidelt, et Saksa ordu heastaks Riia peapiiskopkonnale tekitatud kahju. Ta volitas Saare-Lääne piiskoppi Jakobit otsustama Anteni küla osas. Ta avaldas 13. juulil 1332 esialgse otsuse Riia peapiiskopi ja Saksa ordu vahelises tülis. Paavsti nõudel langetasid 15. aprillil 1334 Santa Prisca kardinalpreester Jacques Fournier (hilisem paavst Benedictus XII) ja Santa Maria Aquiro kardinaldiakon Bertrand de Montfavez selles tülis otsuse.
Privileegid
Paavst andis 30. aprillil 1332 Saare-Lääne piiskopile Jakobile privileege ja vabastas ta 6. veebruaril 1333 pühapaikade külastamise kohustusest.
Ta andis 25. juunil 1332 Riia peapiiskopile Friedrich von Pernsteinile privileegi hoida tema käsutuses olevaid raamatuid oma surmatunnini.
Muud otsused
Ta nõudis 11. augustil 1316 Tartu dekaanilt, et see mõistaks kohut Sigulda komtuuri ja Ido de Haijo vahelises kohtuasjas.
Paavst andis märtsis 1318, 24. septembril 1318 ja 25. juulil 1319 otsuseid Dünamünde kloostri osas.
Ta määras 19. detsembril 1323 Tartu piiskopkonna toomhärraks ja skolastikuks Johannes Lasi.
Paavst andis 10. septembril 1332 aadlik Engelbert von Tisenhausenile dispensatsiooni.
Piiskoppide määramised
Paavst määras 3. märtsil 1322 Tartu skolastiku Jakobi Saare-Lääne piiskopiks.
Ta määras 5. märtsil 1322 Kuramaa piiskopiks Pauli.
Ta kinnitas 23. detsembril 1323 Tallinna piiskopiks Olav von Roskilde ja Tallinna toomhärra Otto Chełmno piiskopiks.
Vandenõu paavsti vastu
Cahorsi piiskop Hugues Géraud kavandas 1317 paavsti vastu vandenõud, mille käigus taheti paavsti mürgitada. Johannes XXII lasi piiskopi tagandada ja tuleriidale saata.
Suhted kiriku institutsioonidega
Johannes XXII andis oma ametiajal välja 60 000 erinevat dokumenti. Ta avaldas 19. novembril 1317 bulla "Execrabilise", millega ta keelustas ühel vaimulikul samaaegselt rohkem kui ühe piiskopiameti pidamise. Ta püüdis kärpida kapiitlite võimu, piirates nende volitusi piiskoppide valimisel.
Augustiinlased
Ta määras 1331 augustiinlased-eremiidid Augustinuse haua valvuriteks.
Frantsisklased
pisi|[[Frantsisklased|Frantsiskaani munk. Johannes XXII polnud frantsisklastega ühel meelel vaesuse küsimustes. Rembrandti maal, 1655]] Paavstil puhkes frantsisklastega vaidlus vaesuse privileegi rakendamise üle, kuna frantsisklased propageerisid vaateid, mille alusel ei omanud Jeesus Kristus ega apostlid eraomandit. Frantsisklaste ordumeister Michele da Cesena avaldas 21. augustil 1316 traktaadi "Gravi qua premor". Johannes XXII käskis 7. oktoobril 1317 avaldatud bullas "Quorumdam exigit" frantsiskaani spiritualiste kuuletuda oma ordu ülematele. Paavst taunis ka teisi spiritualistide rühmitusi, ekskommunitseeris 30. detsembril 1317 avaldatud bullas "Sancta Romana" ühe fraticelli liikumise liidri Angelo da Clareno ja saatis laiali frantsiskaani tsölestiinid.
23. jaanuaril 1318 avaldatud bullas "Gloriosam ecclesiam" kuulutas paavst frantsisklaste radikaalsed vaated vaesusest eksituseks, mõistes ka hukka Toscana spiritualistid. Paavsti väitel tahtsid spiritualistid kuulutada end ainsateks tõelisteks evangeeliumi järgijateks, taunisid pattu teinud vaimulike osalust sakramentide andmisel, eirasid paavsti jurisdiktsiooni ja pidasid Rooma kirikut korruptiivseks. Paavst nõudis Sitsiilia kuningalt Federico III-lt, et see rakendaks spiritualistide vastu karmimaid meetmeid. Mitmed radikaalsemad kerjusmungad anti inkvisitsiooni kätte ja 7. mail 1318 saadeti Marseilles neli neist tuleriidale.
1321 toimunud Narbonne'i dispuudil kaitses frantsisklaste vaateid Bérenger Talon, kuid kohalik inkvisiitor kuulutas need väited ketserlikeks. Talon soovis selles küsimuses paavsti otsust, kes lubas aga 26. märtsil 1322 bullas "Quia nonnunquami" ekskommunitseerida igaühe, kes tõlgendab tema 1317 bullat valesti.
1. juunil 1322 kogunes Perugias frantsisklaste ordu üldkapiitel, millel rõhutati 4. juunil, et Kristus ega apostlid ei omanud eraomandit. Paavst taunis 1. augustil 1322 spiritualiste, tühistas 8. detsembril 1322 avaldatud bullaga "Ad conditorem canonum" Perugia üldkapiitli otsused ja kuulutas väite, mille alusel ei omanud apostlid eraomandit, 12. novembril 1323 avaldatud bullas "Cum inter nonnullos" ketserlikuks.
Paavsti otsuse järel kuulutasid mõned radikaalsemad frantsisklased paavsti ketseriks. 1324 teatas paavst, et need, kes on tema otsuse vastu, on ketserid ja katoliku kiriku vaenlased. Paavst nõudis 10. mail 1325 radikaalsete frantsisklaste vangistamist, mistõttu suvel 1325 lõid osad frantsisklased katoliku kirikust lahku ja nii andis paavst 16. septembril 1325 tsiviilvõimudele korralduse üks liidreid Ubertino da Casale kinni võtta. Paavst kutsus ordu juhi Cesena Avignoni, et ta annaks oma tegevusest aru. Cesena nõustus minema, kuid paavst keelas tal linnast lahkuda. Kui Cesena põgenes Avignonist, siis paavst tagandas ta 6. juunil 1328 ametist, korrates oma otsust 12. detsembril 1328 ning ekskommunitseeris aprillis 1329 Cesena ja William Ockhami. Paavst määras frantsisklaste generaalvikaariks kardinal Bertrand de la Touri.
Paavst nõudis 5. septembril 1328 ja 18. augustil 1331 Milano peapiiskopilt Cesena vikaaride kinni võtmist. Ta hoiatas 16. novembril 1329 avaldatud bullas "Quia vir reprobus" usklikke Cesena eest. Cesena omakorda süüdistas paavsti ketserluses. 1331 toimunud Perpignani kapiitlil heideti Cesena frantsisklaste ordust välja. Paavst nõudis 21. veebruaril 1334 Ara Cæli kloostri ülemalt fraticellide liidri Angelo da Clareno vangistamist.
1328 vastupaavstiks määratud Nicolaus V oli samuti frantsiskaani spiritualist ja paavst ekskommunitseeris ta.
Paavst andis 21. detsembril 1328 absolutsiooni Toscana frantsisklaste provintsiaalile Minusele. Paavst määras 23. juulil 1334 frantsisklaste kardinal-protektoriks kardinal Giacomo Caetani Stefaneschi. Sitsiilia kuninga Federico III naise vend Filippo soovis 1328 paavstilt saada luba frantsisklaste vaesusreeglite järgimiseks, kuid ei tahtnud sõltuda ordumeistrist. Paavst keeldus talle vastavat luba andmast.
Paavst nõudis 12. novembril 1324 Saksimaa frantsisklastelt, et nad läheksid Leedusse misjonitööle.
Fonte Avellana kongregatsioon
Ta rajas 1325 Fonte-Avellana kloostri.
Grandmontini ordu
Ta reorganiseeris 1317 avaldatud bullaga "Exigente debito" grandmontini ordu.
Kristuse Rüütlite rüütliordu
Ta tunnustas 1319 Kristuse Rüütlite rüütliordu rajamist.
Olivetaanid
Ta kohtus Bernardo Tolomeoga ja andis tema rajatud olivetaanide ordule privileege.
Saksa ordu
Paavst kinnitas 11. augustil 1316 Saksa ordu privileegid. Ta tühistas 21. detsembril ja 23. detsembril 1317 Saksa ordu, Riia toomkapiitli ja Riia peapiiskopi vasallide vahel sõlmitud Sigulda kolmikliidu. Ta nõudis 23. veebruaril 1318 Saksa ordu kõrgmeistrilt Karl von Trierilt, et ta ilmuks 6 kuu jooksul paavsti juurde. Paavst nõudis 1322 Saksamaa dominiiklaste provintsiaalpriorilt ristisõja jutluste pidamist Saksa ordu toetuseks Liivimaal ja Preisimaal. Ta andis Saksa ordule volituse vabastada ristisõdijad kirikuvandest.
Ta määras 12. juulil 1319 Saksa ordu liikmed Salzburgi peapiiskopiks ning Augsburgi ja Trento piiskopiks.
Paavst taunis 10. veebruaril 1324 avaldatud bullas "Iuxta sollicitudinis apostolicae" Saksa ordut, mis ei lase oma valdustes vabalt kuulutada kristlust paganaile ja uskmatuile.
Ta avaldas 13. juulil 1332 esialgse otsuse Riia peapiiskopi ja Saksa ordu vahelises tülis.
Liturgilised otsused
Johannes XXII andis 3. märtsil 1322 avaldatud bullas "Sacratissimo uti culmine" karmeliitidele sabatiini privileegi.
Ta sätestas, et Pühima Kolmainu suurpüha tuleb pidada esimesel pühapäeval pärast nelipühi.
Ta andis indulgentse neile, kes lisavad Ave Maria palvesse Jeesuse nime.
Teda peetakse Anima Christi palve autoriks.
Teoloogilised vaidlused
pisi|[[Paradiis. Giovanni di Paolo maal, 15. sajand]] Johannes XXII pidas 1. novembril 1331, 15. detsembril 1331 ja 5. jaanuaril 1332 kokku neli jutlust, milles ta väitis, et paradiisi pääsenud hinged ei näe Jumalat enne Viimset kohtupäeva. Tolleaegsed teoloogid, nagu dominiiklased Giovanni da Napoli, Guillaume Durand de Saint-Pourçain ja Thomas Waley, taunisid paavsti väiteid, mistõttu paavst katsus end novembris 1333 Prantsusmaa kuningale õigustada. Kuningas Philippe VI määras Petrus Paludanuse prelaatide komisjoni etteotsa, mille ülesandeks oli uurida paavsti väiteid. Pariisi Ülikool mõistis paavsti väited detsembris 1333 hukka. Paavst määras omakorda ametisse komisjoni, et uurida apostlite kirjutisi ja tunnistas 3. jaanuaril 1334, et ei kavatsenud õpetada midagi Pühakirja vastast. Ta korrigeeris surivoodil oma vaateid.
Paavstil puhkes frantsisklastega vaidlus vaesuse privileegi rakendamise üle, kuna frantsisklased propageerisid vaateid, mille alusel ei omanud Jeesus Kristus ega apostlid eraomandit. Paavst kuulutas väite, mille alusel ei omanud apostlid eraomandit, 12. novembril 1323 avaldatud bullas "Cum inter nonnullos" ketserlikuks
Ta taunis 1317 agareenlasi. Ta mõistis 1318 hukka apostoolikud. Ta kuulutas 1325 ristisõja Bosnia bogomoliitide vastu.
Ta mõistis 27. märtsil 1329 avaldatud bullas "Dolentes referimus" ketserlikena hukka 17 Meister Eckharti sententsi, taunides veel 11 sententsi.
Kanooniline õigus
Johannes XXII avaldas 25. oktoobril 1317 avaldatud bullaga "Quoniam nulla" kanoonilise õiguse kogumiku "Clementinæ" ("Liber Septimus").
Misjon
Johannes XXII edendas misjonit Anatoolias, Armeenias, Indias, Leedus ja Pärsias.
Ta saatis Bartholomeus Parvuse Armeeniasse misjoneerima ja määras ta Maraghehi piiskopiks.
Suhted juutidega
Johannes XXII taunis 12. augustil 1317 avaldatud bullaga "Ex parte vestra" katoliiklusesse pöördunud juutide tagasipöördumist judaismi. Ta sätestas 19. juunil 1320 avaldatud bullas "Cum sit absurdum", et ristiusku pöördunud juutide vastu ei tohi pogromme korraldada. Paavsti korraldusel aeti juudid 1321 Roomast minema.
Suhted muhameedlastega
Johannes XXII keelas ekskommunikatsiooni ähvardusel 1320 ja 1326 katoliiklastel muhameedlastega kaubelda.
Kanoniseerimised
Johannes XXII kanoniseeris 3 pühakut.
Uued kardinalid
Johannes XXII määras 28 kardinali 6 konsistooriumil. Tema ajal sai kardinaliks hilisem paavst Benedictus XII. Kardinal Pierre de Mortemart tutvustas paavstile hilisemat paavsti Clemens VI-t.
Johannes XXII kultuuriloos
pisi|Johannes XXII alustas [[Avignoni paavstipalee ehitamist]] Johannes XXII ajal rajati Avignoni paavstipalee, mille ehitamiseks andis ta 13. detsembril 1316 korralduse. Ta rajas Avignonis paavstliku raamatukogu.
Ta rajas 1331 Cahorsi ülikooli. Ta andis 1. augustil 1318 ja 18. veebruaril 1321 privileege Perugia ülikoolile.
Paavsti pihiisa oli ajaloolane Bartolomeo da Lucca.
Ta taunis 1317 avaldatud bullas "Spondent quas non exhibent" alkeemiat.
Ta kutsus Avignoni teoloogi ja filosoofi Guillame Durand de Saint-Pourçaini.
Ta sätestas, et valeraha tegemine on karistatav ekskommunikatsiooniga.
Avignoni paavstipalees asub kunstnik Henri Séguri portree paavstist.
1972 ekraniseeritud Prantsuse miniseriaalis "Les rois maudits", kehastas kardinal Duezet näitleja Henri Virlojeux, 2005 ekraniseeritud samanimelises miniseriaalis aga näitleja Claude Rich.
Surm
Johannes XXII haigestus 2. novembril 1334 ja suri 4. detsembril 1334 Prantsusmaal Avignonis. Ta maeti 5. detsembril Avignoni katedraali. 9. märtsil 1759 maeti tema säilmed ümber. Prantsuse revolutsiooni käigus rüüstati 1793 tema haud ja säilmed visati Rhône'i jõkke.
2010. aasta Euroopa meistrivõistlused kergejõustikus
100 m
thumb|150px|[[Christophe Lemaitre ]] Finaal: 28. juuli Osavõtjaid: 36 Maailmarekord: 9,58 Usain Bolt, Jamaica (16. august 2009 Berliin) Euroopa rekord: 9,86 Francis Obikwelu, Portugal (22. august 2004 Ateena) EM rekord: 9,99 Francis Obikwelu, Portugal (8. august 2006 Göteborg) Euroopa meister 2006: 9,99 Francis Obikwelu, Portugal (8. august 2006 Göteborg) Ametlikud tulemused: Eeljooksud – Poolfinaal – Finaal
200 m
Finaal: 30. juuli Osavõtjaid: 32 Maailmarekord: 19,19 Usain Bolt, Jamaica (20. august 2009 Berliin) Euroopa rekord: 19,72 Pietro Mennea, Itaalia (12. september 1979 Mexico) EM rekord: 19,85 Konstantínos Kentéris, Kreeka (9. august 2002 München) Euroopa meister 2006: 20,01 Francis Obikwelu, Portugal (10. august 2006 Göteborg) Ametlikud tulemused: Eeljooksud – Poolfinaal – Finaal
400 m
Finaal: 30. juuli Osavõtjaid: 33 Maailmarekord: 43.18 Michael Johnson, USA (26. august 1999 Sevilla) Euroopa rekord: 44.33 Thomas Schönlebe, Saksa DV (3. september 1987 Rooma) EM rekord: 44.52 Iwan Thomas, Suurbritannia (21. august 1998 Budapest) Euroopa meister 2006: 45,02 Marc Raquil, Prantsusmaa (10. august 2006 Göteborg) Ametlikud tulemused: Eeljooksud – Poolfinaal – Finaal
800 m
thumb|150px|[[Marcin Lewandowski]] Finaal: 31. juuli Osavõtjaid: 32 Maailmarekord: 1.41,11 Wilson Kipketer, Taani (24. august 1997 Köln) Euroopa rekord: 1.41,11 Wilson Kipketer, Taani (24. august 1997 Köln) EM rekord: 1.43,84 Olaf Beyer, Saksa DV (31. august 1978 Praha) Euroopa meister 2006: 1.46,56 Bram Som, Holland (13. august 2006 Göteborg) Ametlikud tulemused: Eeljooksud – Poolfinaal – Finaal
1500 m
Finaal: 30. juuli Osavõtjaid: 27 Maailmarekord: 3.26,00 Hicham El Guerrouj, Maroko (14. juuli 1998 Rooma) Euroopa rekord: 3.28,95 Fermín Cacho, Hispaania (13 August 1997 Zürich) EM rekord: 3.35,27 Fermín Cacho, Hispaania (9. august 1994 Helsingi) Euroopa meister 2006: 3.39,02 Mehdi Baala, Prantsusmaa (9. august 2006 Göteborg) Ametlikud tulemused: Eeljooksud – Finaal