cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Per Aabel
Lapsepõlv ja õpingud
Ühe aasta õppis ta gümnaasiumis Hallingi koolis. Seal sai ta eluks ajaks sõbraks kroonprints Olaviga.
Pärast seda õppis ta kunstiõppeasutuses Statens Håndverks- og Kunstindustriskole ning käis Augusta Johannesseni juures balletikoolis.
Ta debüteeris tantsijana 1921 Mayolis balletiga "Carneval". Aastal 1922 rajas ta koos Lillebil Ibseniga oma balletikooli, kus õppis ka Sonja Henie. Koreograafina debüteeris ta 1924 teatris Den Nationale Scene ühe Sverre Hagerup Bulli laulumänguga. Kevadel 1924 tuli välja tema esimene oma koreograafiaga tantsuetendus Casino Teateris; tema partneriks oli Ruth Brünings-Sandvik.
Aastatel 1924–1925 õppis ta Pariisi õppeasutuses École des Beaux Arts.
Aastal 1925 oli ta koreograaf, kostüümikunstnik ja stsenograaf Chat Noiri revüüs "Ikke mas – alle faar".
Aastal 1926 debüteeris ta Rahvusteatris lavastajana Barbra Ringi näidendiga "Prinsessen og spillemanden".
Ta õppis Max Reinhardti juures ning mängis tema pantomiimis "Miraakel" Viinis, Prahas ja Budapestis.
Töö Norra teatrites ja televisioonis
Ta oli 1933–1938 Oslo Carl Johan Teatreti direktor, juhtides seda koos Thorleif Reissiga. Seal mängiti komöödiaid, operette, laulumänge ja kabaree-etendusi. Ta esines sageli koos Wenche Fossiga. Aastal 1937 esines ta külalisena Det Nye Teateris Victor Bernau revüüs "I godt selskap" koos Lillebil Ibseni ja Norma Baleaniga.
Aastatel 1938–1940 töötas ta Centralteatretis. Ta mängis karakterkoomikuna bulvarikomöödiates ja farssides ning esines revüü- ja kabaree-etendustel. Kevadel 1939 mängis ta Holbergi näidendis Jean de France'i. Aastal 1940 mängis ta Det Nye Teateris Finn Bø "Peer Gynti" töötluses "Hele byen takker for sist" Solveigi. Selles lavastuses oli üks sõjavastane laul, milles Saksa okupatsioonivõimud mõne rea ära keelasid. Siis laulis Aabel: "Her har dem tatt fra meg poenget, et så fint poeng har jeg ikke hatt på lenge!" ('Siin nad võtsid mult puändi ära, nii vahvat puänti pole mul ammu olnud!')
Aastal 1952 mängis ta keeruka psühholoogilise rolli Hans Christian Branneri näidendis "Søskende", mis laiendas tema ampluaad. Aastal 1964 mängis ta Hjalmar Ekdali rolli Henrik Ibseni "Metspardis". Tema teiste tõsiste rollide seas on Figaro "Figaro pulmas", Arthur Hans Christian Branneri näidendis "Søsken", Clark Neil Simoni "Päikesepoistes", samuti telelavastustes Harry osas David Storey osas näidendis "Home" (1972).
Alates 1972. aastast tegutses ta vabakutselise näitlejana. Ta mängis muu hulgas arsti osa Aleksei Arbuzovi näidendi "Päikesetõus Riias" telelavastuses (1980).
1984. aastal käis ta ringreisil oma Holbergi-lavastusega Riksteatreti egiidi all. Seda näidati ka televisioonis.
Viimast korda astus ta laval ja televisioonis üles seoses Norra Rahvusteatri 100. aastapäevaga 1999. aastal.
Per Aabelile korraldati riiklikud matused, kus viibis kohal kuninglik perekond ja mis kanti üle televisioonis.
Film
Per Aabel oli ka filminäitleja. Ta debüteeris Rootsi muusikalkomöödias "Ombyte fornöjer" (1938), kus tema partneriks oli Tutta Rolf; samal ajal mängis ta samas muusikalis Centralteatretis koos Lillebil Ibseniga. Ta mängis peaosi komöödiafilmides "Den farlige leken" (1942), "En herre med bart" (1942) ja "Et spøkelse forelsker seg" (1946). Samuti mängis ta nimiosa Rootsi telesarjas "Skipsrederen" (1979).
Ta lavastas 1933 koos Harry Ivarsoniga Holbergi "Mäeküla Jeppe" järgi filmi "Jeppe på bjerget", kus nimiosa mängis tema isa Hauk Aabel.
Ettelugeja
Ta oli ka hinnatud ettelugeja. Teise maailmasõja ajal alustas ta ettelugemisturneesid, lugedes muu hulgas Hans Christian Anderseni, Johan Herman Wesseli ja Ludvig Holbergi loomingut. Temast sai Norra hinnatuim muinasjuttude esitaja. Ta esines ka televisioonis ja heliplaatidel.
Portreed
Oslos Rahvusteatri ees asub Nina Sundbye loodud Per Aabeli mälestussammas. 2001. aastal ilmus Per Aabeli portreega postmark, mille olid kujundanud Ulf Aas ja Madeleine Mortensen.
Heliplaadid
Tema esimene plaat ilmus 1943. Väga menukas oli tema kabareeviiside plaat "Karl Johan" (1952).
Isiklikku
Per Aabel jäi vallaliseks. Lavastaja ja teatrijuht Hauk Aabel oli tema isa, näitleja Svanhild Johannessen oli tema ema, Andreas Aabel oli tema vend.
Marie Laurencin
Marie Laurencin (31. oktoober 1883 Pariis – 8. juuni 1956 Pariis) oli prantsuse maalikunstnik ja graafik. Ta kuulus kubistina Section d'Origa seotud Pariisi avangardistide hulka.
Elukäik
Laurencin sündis Pariisis, kus elas enamiku oma elust. 18-aastaselt õppis ta Sèvres'is portselanimaali, naasis seejärel Pariisi ja jätkas kunstiõpinguid Académie Humbertis, kus keskendus õlimaalile.
20. sajandi alguses oli Laurencin Pariisi avangardi tähtis kuju. Ta kuulus nii Pablo Picasso ringi kui ka Section d'Origa seotud kubistide (Jean Metzinger, Albert Gleizes, Robert Delaunay, Henri le Fauconnier ja Francis Picabia) hulka, osaledes viimaste näitustel.
Laurencinil oli lähisuhe Guillaume Apollinaire'iga, kelle muusaks naist sageli on peetud. Tal olid ka sidemed USA päritolu kirjaniku Natalie Clifford Barney kirjandusliku salongiga. Tal oli nii hetero- kui ka homoseksuaalseid suhteid.
Esimese maailmasõja ajal suundus Laurencin koos oma toonase abikaasa, Saksamaal sündinud parun Otto von Waëtjeniga eksiili Hispaaniasse, kuna abielu kaudu oli ta kaotanud Prantsusmaa kodakondsuse. Hiljem elas paar lühikest aega Düsseldorfis. Pärast lahutust 1929. aastal naasis Laurencin Pariisi, kus saavutas kunstnikuna materiaalse edu, mis kestis kuni 1930. aastate majanduslanguseni. 1930. aastail töötas ta erakoolis kunstiõpetajana.
Looming
Laurencini loomingu hulka kuuluvad õlimaalid, akvarellid, joonistused ja graafilised lehed. Ta on üks väheseid tuntud naissoost kubiste Sonia Delaunay, Marie Vorobieffi ja Franciska Clauseni kõrval. Tema loomingule on mõju avaldanud Pablo Picasso ja Georges Braque, ent Laurencini iseloomustab isikupärane abstraktne stiil, mis ei mahu täiesti kubismi reeglite alla. Enamasti kujutab ta naiste gruppe ja portreid, kasutades pastelseid värve ja kumeraid vorme.
1983. aastal avati Laurencini 100. sünniaastapäeva tähistamiseks Jaapanis Nagano prefektuuris Marie Laurencini muuseum, kus on hoiul kunstniku arhiiv ja üle 500 tema teose.
Andres Larka
Andres Larka VR I/1 (5. märts 1879 Pilistvere, Kabala vald, Viljandimaa – 8. jaanuar 1943 Malmõž, Kirovi oblast, Nõukogude Liit) oli Eesti sõjaväelane ja poliitik, Eesti Vabadussõjalaste Liidu esimees ja riigivanema kandidaat 1934. aastal.
Toitumissuhted
Toitumissuhted ehk troofilised suhted on ökosüsteemis liikide vahel esinevad püsivad seosed toitumise objekti alusel.
Toitumissuhted moodustavad toitumissuhete võrgu. Selle võrgu osadeks on toitumisahelad. Ökosüsteemi võib vaadelda ka tsükli ehk ringena. Selle tsükli kolm põhilist osa on orgaanilise aine esmased sünteesijad, tootjad (produtsendid), tarbijad (konsumendid) ja lagundajad (destruendid). Loodus on jätkusuutlik just tänu sellise sünteesi ja lagundamise pidevale teineteist täiendavale, tasakaalustavale protsessile, aine ringkäigule. Lagundajad moodustavad laguahela, mille lõpuks on orgaaniline aine täiesti lagunenud, muutunud anorgaaniliseks. See on siis jällegi tootjate, autotroofide poolt taaskasutatav. Põhjaliku lagundamise tulemusena pole looduslikus ringkäigus kasutult kogunevat prügi. Ökosüsteemi reostumine ja saastumine on üksnes inimeste tegevusest tulenev.
Andres Larka
Noorpõlv ja haridus
Andres Larka venepärane nimi oli Andrei Larko (Андрей Ларко); seda kandis ta Vene Keiserliku armee teenistuse aja jooksul.
Larka sündis 6. märtsil (21. veebruaril vana kalendri järgi) 1879 Viljandimaal Pilistvere kihelkonnas Kabala vallas, Laeva külas mölder Jaan Larka ja tema abikaasa Mari Tedderi pojana. Haridusteed alustas ta 1889. aastal Laeva vallakoolis, sellele järgnes Pilistvere kihelkonnakool ja Põltsamaa Eesti Aleksandri linnakool, mille lõpetamise järel astus II. järgu vabatahtlikuna Vene Armeesse. 1899 alustas ta teenistust Pihkva kadetikorpuses.
1900–1902 õppis Larka Vilno sõjakoolis ("junkrukoolis"), mille lõpetas 22. oktoobril 1902 esimese järgu diplomiga. Sõjakooli lõpetamisel anti talle nooremleitnandi ("alamleitnandi") auaste ja ta asus teenima 113. Starorusski jalaväerügemendis. Sõjaväeteenistuse kõrvalt kuulus ta Eesti Kirjanduse Seltsi.
Vene-Jaapani sõda ja Esimene maailmasõda
Pärast Esimese maailmasõja algust anti Larkale kapteni auaste ja ta määrati 40. jalaväediviisi staabi vanemadjutandiks. Staabiohvitserina osales ta 1914–1915 lahingutes Saksa armeega Ida-Preisimaal ja Poolas.
1916 ülendati ta alampolkovnikuks ja määrati 5. Siberi korpuse staabiohvitseriks. Samal aastal viidi ta üle 159. jalaväediviisi staabiülemaks, kellena võttis osa lahingutest Galiitsias ja Rumeenias. Sellele ametikohale jäi ta detsembrini 1917.
Kui bolševike võimule pääsemisel 1917. aasta viimasel veerandil Vene Sõjavägi lagunema hakkas ja üleüldine korralagedus Venemaal maad võttis, tuli A. Larka kodumaale, kus end Maanõukogu 28. novembril 1917. ainukeseks kõrgemaks võimuks oli kuulutanud, ja hakkas energiliselt Eesti rahvuslike väeosade organiseerimisest osa võtma.
Teenistus Eesti rahvuslikes väeosades
Eestis sai Andres Larka ülesande asuda moodustama Eesti rahvusväeosade 1. Eesti jalaväediviisi 1. Eesti Suurtükiväebrigaadi. 3. jaanuaril vkj 1918 alustas ta sellega Haapsalus, kus kuu aja jooksul õnnestus moodustada 5 suurtükipatareid. 16. veebruaril kutsuti ta Tallinna, kus pidi üle võtma 1. Eesti diviisi staabiülema koha. Kui ta Tallinna jõudis, olid seal juba võimu haaranud bolševikud ja Larkal tuli diviisi juhtimise asemel ennast hoopis uute võimude eest varjata.
Vabadussõda
Kui 24. veebruaril 1918 kuulutati välja Eesti Vabariik, siis nimetati Andres Larka Eesti Ajutise Valitsuse esimeseks sõjaministriks. Kui 25. veebruaril vallutasid Tallinna Saksa väed, lubasid nad Eesti rahvusväeosadel tegevust jätkata ja tema ülesandeks jäi nende koordineerimine. 20. märtsil 1918 saatsid aga sakslased pärast rahu sõlmimist Nõukogude Venemaaga Eesti rahvusdiviisi laiali. Seda otsust ei õnnestunud Larkal muuta, kuigi ta pidas läbirääkimisi nii Saksa väejuhatuse kui ka Eestimaa rüütelkonnaga.
Eesti sõjaväes nimetas Andres Larka end algul kindralstaabi ooberstiks, kuigi tema ametlik auaste Vene sõjaväes oli olnud alampolkovnik. 8. märtsil 1918 ülendati ta kindralmajoriks. 1934. aastal üritasid oponendid teda presidendivalimiste poliitilise võitluse käigus väidetavate valeandmete esitamise pärast vastutusele võtta, asi oleks Larka maakaitseväest väljaarvamise tõttu allunud tsiviilprokurörile.
Edaspidi osales Andres Larka koos kindral Ernst Põdderiga Kaitseliidu loomisel, mis viis augustis 1918 kindral Põdderi arreteerimiseni Saksa okupatsioonivõimude poolt. Kindralmajor Larkal õnnestus koos kindral Aleksander Tõnissoniga septembris 1918 Soome põgeneda. Oktoobris külastas ta Stockholmi ja Kopenhaagenit, kus kohtus Eesti välisesindusega. 13. novembril 1918 õnnestus tal Tallinna naasta. Sõjaministrina langes tema õlule kohustus Eesti rahvusüksused taastada.
26. novembril 1918 kujundati Ajutise Valitsuse koosseis ümber ja Konstantin Päts asus ise sõjaministri ametikohale. Samast päevast, 26. novembril 1918 nimetati kindralmajor Larka Sõjaväe Peastaabi ülemaks, ühtlasi ka veebruarist oktoobrini 1919 Tagavaravägede ülemaks. 28. novembril alanud Punaarmee pealetungi ajal koordineeris ta sõjategevust Narva rindel. 1. veebruarist 1919 kuni 1. jaanuarini 1925 oli ta Eesti Vabariigi sõjaministri abi. Sellel ametikohal vastutas ta kuni Vabadussõja lõpuni ühtlasi mobilisatsiooni ja reservvägede tegevuse eest. 1919. aasta maist kuni märtsini 1920 oli ta ka Tallinna Garnisoni ülem.
Vabadussõja järel oli tema ülesandeks väeosade demobilisatsiooni korraldamine. Ta haigestus kurgutuberkuloosi, tunnistati 12. septembril 1924 töövõimetuks ja oli sunnitud 1. jaanuaril 1925 erru minema. 1930. aastal oli ta kõrgeimat pensioni saav Eesti kaitseväelane (48 100 senti kuus). Teenete eest sõjaväe juhtimisel autasustati teda Vabadusristi I liigi 1. järguga ja Kotkaristi I klassi teenetemärgiga (mõõkadega). Andres Larkale annetati 125-hektarine Voore mõisasüda, mille ta müüs suurtööstur Oskar Kilgasele.
Poliitiline tegevus
Pärast teenistusest lahkumist ravis Andres Larka ennast edukalt Šveitsis. Kuna ravikulude katteks oli ta pidanud maha müüma talle teenete eest annetatud maa ja maja, siis tagasi pöördudes ostis ta endale Harjumaal Jõgisool väikese talukoha koos vesiveskiga ja asus sinna elama.
Poliitikasse otsustas erukindral minna 1928. aastal, mil ta liitus vabadussõjalaste liikumisega. Eesti Vabadussõjalaste Keskliidu (EVKL) esimesel kongressil 26. jaanuaril 1930 valiti Andres Larka EVKL-i juhatuse esimeheks, ta jäi mainitud ametikohale organisatsiooni likvideerimiseni aastal 1933. Larkast kujunes EVKL-is pigem esindusisik kui tegevjuht, EVKL-i poliitilist tegevust suunas peamiselt advokaat Artur Sirk.
10. novembril 1932 esitas Vabadussõjalaste Keskliit eesotsas Andres Larkaga Riigikogule omapoolse põhiseaduse muutmise kavandi, mille kohaselt pidi rahvaesindajate arvu vähendatama 50 inimesele, loodama suure võimutäiusega riigipea ametikoht ja asendatama proportsionaalne valimissüsteem isikuvalimistega. Riigikogu aga jättis vabadussõjalaste eelnõu menetlemata ja alustas ise uue põhiseaduse muutmise eelnõu välja töötamist.
Riigikogu eelnõu kukkus juunis 1933 toimunud rahvahääletusel teist korda läbi. Süvenenud poliitilise ja majandusliku kriisi tingimustes sulges Jaan Tõnissoni valitsus 11. augustil 1933 mitu poliitilist organisatsiooni, sealhulgas Vabadussõjalaste Keskliidu. See ei vähendanud poliitilisi pingeid ja kui oktoobris 1933 vabadussõjalaste põhiseaduse eelnõu lõpuks rahvahääletusele pandi, kiitis rahvas selle ülekaalukalt heaks. See tõi kaasa valitsuse tagasiastumise ja vabadussõjalaste legaalse tegevuse taastamise 30. oktoobril 1933 Eesti Vabadussõjalaste Liidu nime all. 17. detsembril 1933 valiti Andres Larka liidu nõukogu ja keskjuhatuse esimeheks.
Jaanuaris 1934 toimunud kohalikel valimistel saavutasid vabadussõjalased Tallinna ja Tartu linnavolikogus absoluutse enamuse, mida peetakse tänapäeval ka üleriigiliseks valimisvõiduks, samas enamikus omavalitsustes (eriti valdades) enamust ei saavutatud. 24. jaanuaril 1934 hakkas kehtima vabadussõjalaste põhiseadus ja 24. veebruaril 1934 seati üles kandidaadid uue, laiendatud volitustega riigivanema valimisteks. Vabadussõjalaste Liidu kandidaadiks oli Andres Larka, tema esindajaks Valimiste Peakomitees olid Theodor Rõuk ja viimase asetäitjaks Paul Telg. Tema vastaskandidaadid olid Konstantin Päts, Johan Laidoner ja August Rei. Larka kogus 21. märtsiks 62 270 toetusallkirja, mis oli peaaegu kaks korda rohkem kui teistel kandidaatidel kokku.
Veebruaris 1934 levitati Petserimaa vene külades ja Petseris vapside propagandabrošüüre, mille esilehele oli kleebitud Nikolai II pilt. Pildi alla oli kirjutatud: "Põhiseaduse lahingu juht. Vabadussõjalaste poolt Eesti rahvale esitatud kandidaat riigivanema kohale ."
2. märtsil 1934 Andres Larka minestas halva tervise tõttu Kuressaares kõnereisil olles. Tal oli alati kaasas 2–10-liikmeline saatjaskond (valvurid, ihukaitsjad ja kaaskõnelejad). Tal lasti kõnelda 15 minutit, misjärel viidi ta ära, jätmata teda minutikski üksinda. .
Terava poliitilise võitluse tingimustes korraldasid Konstantin Päts ja Johan Laidoner riigipöörde. Riigivanem Konstantin Päts kehtestas 12. märtsil 1934 6-kuulise üleriikliku kaitseseisukorra ja nimetas Johan Laidoneri kaitsevägede ülemjuhatajaks. Suleti Eesti Vabadussõjalaste Liit, selle väljaanded ja Eesti Isamaaline Ühing. 200 juhtivat vapsi arreteeriti. Andres Larka viibis sel ajal Keilas, kust ta viivitamatult sõitis Tallinna ; ta ise jäeti arreteerimata, kuna oli presidendikandidaat. Ta seletas tuttavatele, et on poliitikast tagasi tõmbunud ja et tal varemgi selleks tungi pole olnud, kuid teda olevat sinna tassitud vägisi. 1934. aasta mais käis Andres Larka igal hommikul poseerimas Jaan Koorti valmistatava kuju jaoks.
Mais 1934 kaebas Andres Larka Päevalehe kohtusse, kuna leidis, et tema au on lehes riivatud. Tunnistajate seletusist ilmnes, et Larka ei organiseerinud põrandaalust kaitseliitu ega juhatanud Vabadussõja esimesi lahinguid. Tunnistajate ja dokumentide varal selgus veel, et Andres Larkal puudus õigus endale oobersti aukraadi anda ja end kindralmajori aukraadi saamiseks esitada. Veel selgus, et Andres Larka oli nimetanud end Andrei Larkoks ja tema esimene naine oli venelanna, mitte eestlanna, nagu väideti vapside propagandakirjanduses. Tallinna-Haapsalu Rahukogu mõistis Andres Larka kaebuse tühjaks.
12. juunil 1935 sõjaringkonnakohtus alanud protsessil vabadussõjalaste üle määrati neile tingimisi karistused. Kuigi vapside organisatsioon oli keelustatud, alustasid nad peatselt taas poliitilist tegevust ja esitasid sama aasta 20. septembril uue põhiseaduse muutmise eelnõu, millega soovisid nüüd piirata riigivanema volitusi. Konstantin Pätsi juhitav valitsus ei nõustunud siiski eelnõud rahvahääletusele panema.
Väidetavalt asusid vabadussõjalased seejärel ette valmistama riigipöörde katset, mille käigus pidi 8. detsembril 1935 arreteeritama Isamaaliidu kongressil Eesti riigijuhid eesotsas Konstantin Pätsi ja Johan Laidoneriga. Vabadussõjalaste endise juhina olevat riigipöörde ettevalmistamisel osalenud ka erukindral Larka. Seetõttu arreteeris 7. detsembril Poliitiline Politsei vabadussõjalaste juhid teist korda ja mais 1936 toimunud teisel vabadussõjalaste protsessil mõisteti nende juhtidele juba pikemad karistused.
Andres Larka vabanes vanglast 20. detsembril 1937 ja edaspidi puudus tal võimalus poliitikas osaleda. Ta elas oma kodus Jõgisool kuni Nõukogude okupatsioonini 1940. aastal. Erukindral Larka arreteeriti 23. juulil 1940, pärast Eesti NSV väljakuulutamist ja sõjatribunali otsusega mõisteti talle 8 aastat vangilaagrit ja 3 aastat asumist kogu vara konfiskeerimisega. Tunnistajate sõnul nähti teda hiljem Vjatka vangilaagris Kirovi oblastis, kus ta ka ametlike andmete kohaselt 8. jaanuaril 1943 suri Kirovi oblastis Malmõži vanglas. Matmispaik on teadmata.
Isiklikku
Larka perekonna varasem nimi oli Lärka, mis hiljem muudeti Larkaks.
Kazimierz I
Kazimierz Karol I Odnowiciel, Mnich [kaziimierž odnoviitsjel mnihh] (25. juuli 1016 (või 1015) – 28. november 1058) oli vürst Piastide dünastiast, Poola monarh 1039–1058. Aastatel 1034–1039 ta tõenäoliselt ei suutnud võimu võtta, ta pagendati ning Poola riiklus oli kriisis.
Kazimierz I lisanimi tähendab 'taastaja'. Tema teine lisanimi tähendab 'munk'.
Kazimierz I abiellus Kiievi-Vene suurvürsti (980–1015) Vladimir Suure tütre Dobronega Mariaga. Nende pojad olid Poola kuningas Bolesław II ja Poola hertsog Władysław I Herman. Kazimierzil oli veel kaks poega ja tütar Świętosława, kellest sai Tšehhi kuninga Vratislav II abikaasa.
Pärast Mieszko II surma tahtis nähtavasti valitsemisohjad haarata Richenza (poolapäraselt Rycheza), kes oli olnud abikaasaga tülis. Tõenäoliselt allus Kazimierz auahne ema tahtele. Tõenäoliselt viis ema ise Bezprymi valitsemisajal krooni Poolast välja, mida tavaliselt tõlgendatakse hoolitsusena poja õiguse eest troonile. Ent Kazimierzi kroonimist takistasid sise- ja välisraskused (Saksa-Rooma keisririigi vastuseis).
Suur-Poolas oli magnaatide ja kiriku vastane rahvaülestõus; pöörduti massiliselt paganausku. Masoovias tekkis eraldi riik, mida valitses Miecław. Pommeris võttis võimu kohalik dünastia. 1038 ründas Poolat Tšehhi vürst Břetislav I. Ta rüüstas Suur-Poola ning hõivas Sileesia ja Väike-Poola. Laastatud Gnieznost viis ta ära Praha püha Adalberti (püha Wojciechi reliikviad ning linn kaotas peapiiskopkonna keskuse staatuse.
Kazimierz, kes oli seni viibinud Ungaris, läks Saksamaale, kus uus Saksa-Rooma keiser Heinrich III andis 1039 talle sõjalist tuge, sest kartis Břetislavi ülemäärast tugevnemist. Kazimierzit toetas ka Kiievi-Vene suurvürst (1019–1054) Jaroslav Tark; Kazimierz võttis naiseks tema õe (või tütre) Dobronega Maria. 1041 loobus Břetislav Regensburgi rahuga kõikidest maadest Sileesia taga. Purustamata jäänud Krakówist sai Poola riigi uus pealinn.
1047 ründas Kazimierz Jaroslavi kaasabil Masooviat ja sai Miecławi üle võidu. Ta ühendas oma riigiga Masoovia ning nähtavasti ka Väike-Pommeri, sest ta võitis lahingus ka Pommeri vürste, kes olid Miecławi liitlased. 1050 hõivas Kazimierz keisri tahte vastaselt Tšehhi Sileesia. Vaidluse lahendas 1054. aastal Saksa-Rooma keiser  Quedlinburgis: Sileesia jäi Poolale iga-aastase andami eest suuruses 500 grivnat hõbedat ja 30 kuldraha.
Kazimierzil ei õnnestunud rajada kirikumetropooliat Poolas, kuigi ta tegi selleks märgatavaid jõupingutusi. Alalise sõjaväe pidamise asemel pani ta alguse tavale anda rüütlitele sõjaväes teenimise eest maad. Pingutused Poola taastamiseks pärast kriisi kandsid vilja ning Kazimierz sai lisanime Taastaja.
Kazimierzile järgnes Poola troonil tema poeg Bolesław II.
Ahjuvare oja
Ahjuvare oja on oja Raplamaal Märjamaa vallas Päärdu ja Tiduvere külas.
Oja lähtest umbes 600 m idas kulgeb Tallinna–Pärnu–Ikla maantee. Oja suubub Tiduvere külas vasakult Vigala jõkke (20,2 km suudmest). Suudmealal on Konuvere hoiuala.
Oja on mitteavalik veekogu, mille piiranguvöönd on 50 m.
Ahjuvare oja keskkonnaregistri kood on VEE1112300.
Homer Simpson
Homer Jay Simpson (armastusnimi Homie) (sündinud 19. aprillil 1956) on joonissarja "Simpsonid" peategelane. pisi|Homer ja [[Marge Simpson|Marge]] Homeri abikaasa on Marge Simpson, lapsed Bart Simpson, Lisa Simpson ja Maggie Simpson, isa Abraham Simpson ja ema Mona Simpson. Homer töötab Springfieldi tuumaelektrijaamas, mille omanik on Montgomery Burns.
Homer on saanud nime Matt Groeningi isa Homer Groeningu järgi.
Homeri teksti loeb näitleja Dan Castellaneta.
Kui Homer teeb midagi valesti või vigastab end, siis ta ütleb "D'oh!"
Donje Luge
Donje Luge on asula Montenegros Berane vallas.
Massachusetts
Massachusetts on Ameerika Ühendriikide osariik riigi idaosas, Uus-Inglismaa regioonis Atlandi ookeani rannikul. Massachusetts piirneb New Hampshire'i, Vermonti, New Yorgi, Connecticuti ja Rhode Islandi osariikidega.
1776. aastal oli Massachusetts üks 13 kolooniast, kes kirjutas alla Ameerika Ühendriikide iseseisvusdeklaratsioonile. Massachusetts oli esimene osariik, kus keelustati orjapidamine (1780).
Massachusettsi Tehnoloogiainstituut (MIT) on üks maailma tuntumaid ülikoole.
Budimlja
Budimlja on asula Montenegros Berane vallas.
Johann Michael Graff
Johann Michael Graff (Johans Michaels Grafs, Johann Michael Graaf, Johann Michael Graaff, Johann Michael Graf või Johann Michael Kraff) oli 18. sajandi Saksa skulptor ja stukimeister. Tema kõige tunnustatumad tööd on näha Schönhauseni lossis Saksamaal ja Rundāle lossis Lätis.
Lapsepõlv ja haridus
Johann Michael Graff pärines põlisest stukimeistrite perest Baierimaalt Wessobrunnist. Arvatavasti siirdus kunstnik oma varastel õpinguaastatel Brandenburgi, sest tema loomingus puuduvad kodukoha mõjutused. Esile tuleb hoopis Berliinis ja selle lähiümbruses moes olnud dekoratiivne stiil. 23-aastaselt suundus Graff Berliini õppima ja omandas seal oma hilisemates teostes avaldunud silmapaistva õukonnaelegantsi. Meistrile pakkusid silmarõõmu mitmed ehitised: Rheinberg, Sanssouci, Charlottenburg, Potsdami linnapalee. Hilisemas töös Rundāle lossis võib märgata ka Potsdami uue palee jahisaali lahendusest saadud inspiratsiooni. Graffi stiililiseks aluseks on Georg Wenzeslaus von Knobelsdorffi loodud nn Friedrichi rokokoo. Samuti on talle omane rokokoo ja klassika eristamatu kokkusulatamine. Rangete arhitektuurivormide kõrval võib näha õrnu kapriise ja lilleornamente. Graff oli kiire õppija ning sai oma haridusteel inspiratsiooni ka vendade Christian ja Johann Michael Hoppenhaupti trükigraafikast. Tema loomingus on nii rahutust, sümmeetriat, minevikukogemuste kokkuvõtet kui ka ajastule iseloomulikku vabaduse poole pürgimist.
Töö
pisi|Rundāle lossi valge saal (1765–68)|alt= Esimesed teated Graffi Berliini töödest pärinevad 1760. aastate algusest. Kindlalt on teada tema osalemine Preisi kuninga Friedrich II abikaasale Elisabeth Christinele kuulunud Schönhauseni lossi rajamisel (1763–64). Lossis on näha mitmeid meistrile omaseid detaile: putofiguurid, daamibüstid ja lilleõied. Nende kordumist võib hiljem näha ka Rundāle lossis. Graffil oli imeline võime tabada ajastu maitset ja stiili. Arvatavasti viis Graff Schönhauseni lossis kasutatud valuvormid ka Rundālesse. Kõigist 42 lilleõiest on Kuramaal vaid mõni selline, mida Schönhausenis pole. Graffi loomingut võib ära tunda Berliini esindushoonetest ka prints Heinrichi majas stukimeistrile iseloomulike daamipeade ja putofiguuride järgi. Aknaid, uksi ja seinaorvasid kaunistavad kunstnikule omased palmitüved. Ka endise Kuramaa hertsogite palee sisekujunduses on näha Graffi dekoori, mis aga tema teiste teostega võrreldes on volüümikam ja raskepärasem. Graff töötas Schönhausenis ka marmoriga, mis andis talle hiljem Kuramaal tiitli Herr Marmorist Graff. pisi|Rundāle lossi kuldse saali dekoor (1767) 1765. aastal sõlmis Graff lepingu Kuramaa hertsogi Peteriga. See viis Graffi koos abikaasa, vend Josephi ning abiliste Virgilius Baumanni ja Lanziga Baltimaadesse. Graff oli Rundāles kohustatud kaunistama 29 ruumi, sealhulgas kolm suurt saali. Samuti kuulusid meistri tööde hulka suur trepihall ja lossi kabel. Lossi saale kaunistav stukkdekoor nagu putopead, torsod, kipsist käed ja jalad toodi kaasa ja monteeriti kokku kohapeal. Aknaorvadesse paigutatud kartuššidel olevad naisepead on kõik valatud ühe vormiga, putopeade tüüpe on aga kokku viis ja torsosid kaks varianti. Üks uhkemaid ruume on kuldne saal, kus Graffi stukkornamendid loovad kahevärvilise stukkmarmori taustal elegantse ja kuningliku mulje. Valge saal, mis oli algselt mõeldud kabeliks, tehti ümber ballisaaliks. Seintel olev dekoor kujutab erinevaid pastoraalseid stseene, aga ka nelja aastaaega ja nelja maailma elementi.
Peale Rundāle on meister tegev olnud ka hertsogi Würzau residentslossis ja Schwethofi lossi ovaalsaali dekoreerimisel. Samuti võttis Graff osa Academia Petrina fassaadide ja siseruumide kaunistamisest.
Põltsamaa loss
Pärast seitsmeaastast teenistust Kuramaal saabus kunstnik Põltsamaale. Seal oli võrreldes eelmiste paikadega märksa väiksem tööpõld ning rahastus. Mõisniku Johann Woldemar von Lauw' ja Graffi vahel 19. märtsil 1772 sõlmitud lepingus oli märgitud, et Graffi ülesanne oli teha kips-, marmor- ja stukktööd kahe aasta vältel. Samuti pidi Graff osa materjale ise muretsema, sealjuures pidid need olema võimalikult odavad. Graffil olid töödel abilised, kuid nende täpset arvu pole teada. Kindlat stukiga kaetud tubade arvu pole samuti enam teada. Teada on, et neid oli vähemalt seitse, nende seas marmorsaal, medaljonituba, trepiruum beletaaži nurgatoas ja kaks ruumi alumisel korrusel. pisi|Põltsamaa lossi marmorsaal (19. ja 20. sajandi vahetusel) Kõige silmapaistvamaks teoseks on lossi peasaal. Graff on saali optiliselt kõrgendanud, lisades seintele peegleid, lae ja seinte vaheline peegelvõlv on kaetud rohke stukkdekooriga. Akantused ja orvandid on laenatud Hoppenhauptidelt, lillegirlandid, putofiguurid ja daamipead Schönhausenist ja Rundālest. Lilled, konnakarbid ja rosetid koonduvad peeglite, akende ja uste juurde. Kõiki detaile on vastavalt ruumi suurusele vähendatud ning kasutatud on ajastu moevärvi – roosakasvioletset. Veel on Graff kaunistanud lossi trepihalli, mis on küll ebakindlam, kuid mille motiivivalik viitab Graffi Berliini päevadele. Näha võib spiraalrosette, orvandeid, vaasides olevaid palmipuid jms. Loodusmotiivid on Graffi loomingus väga tähtsad – lillevanikud, väätornamendid ja palmisarnased puud olid kõik kesksel kohal. Samuti võis näha karbimotiive ning väikseid linnukesi. Medaljonitoa lae keskosas võib näiteks näha kurge valmistumas poegi nokaga toitma. Veel on ornamentidest näha maske, vaasimotiive ja trofeekimpe. Graffi loomingus on seinad väga korrapäraselt jaotatud ning kaetud maalilise dekooriga, mille puhul polnud ülesanne katta tervet seinapinda, vaid koondada kaunistused ansamblitesse. Graffi teosed on tüüpilised Friedrich Suure stiilinäited, kuid on eristatavad siiski omapärase käekirja tõttu.
Tähtsus
Johann Michael Graff oli andekas ja tunnustatud stukimeister ja skulptor. Pärast Saksamaal töötamist aitas Graff elegantsel barokkstiilis dekooril jõuda ka Baltimaade mõisatesse ning jättis oma jälje Eestis Põltsamaa lossi.
Saba (täpsustus)
Sõnal "saba" ja nimel "Saba" on mitu tähendust.
Kelmikülä
Kelmikülä on paikkond Põlvamaal Karilatsi külas.
Koroonapandeemia Horvaatias
Esimene nakatumisjuhtum Horvaatias tuvastati 25. veebruaril 2020.
Kronoloogia
<br style="clear:left;" />
Tuvastatud nakatunuid Horvaatias, allikas: https://www.koronavirus.hr/] <br style="clear:left;" />
Karilatsi (Põlva)
Karilatsi on küla Põlva maakonnas Põlva vallas. Jääb Vastse-Kuuste alevikust lõunasse.
Aastatel 1990–2017 oli küla Vastse-Kuuste valla koosseisus.
Külast voolab läbi Leevi jõgi.
Sideaine
Sideaine on aine, mis liidab kaks või enam materjali kokku.
Sideained on mineraalsed ehk ehitussideained (lubi, kips, savi, tsement) või orgaanilised (bituumen, tõrv, vaik, liim, värnits).
Mineraalsideaine
Mineraalsideaine on aine, mis muutub vee või tainataolisest olekust kivi taoliseks.
Õhksideaine
Õhksideaine on sideaine, mis kivistub ainult õhus ja kaotab oma tugevuse õhuniiskuse käes (lubi, kips, savi).
Hüdrauliline sideaine
Hüdrauliline sideaine ehk vesisideaine on aine, mis kivistub nii õhus kui ka vees ega kaota oma tugevust niiskuse käes (tsement, vesiklaas).
Z
Z (z) ehk zett on ladina tähestiku viimane (26. täht).
Eesti tähestikus on see 21. täht š- ja ž-tähe vahel. Tähe z (ts-hääliku märkimiseks) võttis eesti keeles kasutusele Carl Robert Jakobson oma 1868. aastal ilmunud geograafiaõpikus. „Eesti keele õigekirjutuse-sõnaraamatu“ ilmumisega 1918. aastal hakkas muutuma z-tähe hääldus, senise saksapärase ts-häälduse asemele tuli aegamööda arusaam, et see täht esindab võõrkeelte helilist s-häälikut (vene з), mis eesti häälduses esineb küll helituna.
Inglise keeles (eelkõige koomiksites) võib ühe- või mitmekordne z-täht tähistada magamist või norskamist.
Keemias ja füüsikas tähistatakse tähega Z aatomnumbrit ehk laenguarvu (prootonite arvu aatomituumas).
Matemaatikas tähistab \mathbb{Z} või Z täisarvude hulka.
2022. aasta Venemaa sissetungi ajal Ukrainasse muutus Z Venemaa sissetungi pooldajate sümboliks.
Kosovo
Kosovo on osaliselt tunnustatud riik Euroopas Balkani poolsaare lääneosas. See asetseb Balkani poolsaare keskosas ja hõivab 10 909 km² ala, piirneb läänes Montenegroga, põhjas ja idas Serbiaga, lõunas Põhja-Makedooniaga ja edelas Albaaniaga. Kosovo kuulutas end ühepoolselt Serbiast sõltumatuks 17. veebruaril 2008. Kosovol puudub merepiir ning riigipiiri kogupikkus on 602 km.
Serbia ei tunnusta Kosovo iseseisvust ning peab seda Serbia koosseisu kuuluvaks Kosovo ja Metohija autonoomseks piirkonnaks (serbia Аутономна Покрајина Косово и Метохија / Autonomna Pokrajina Kosovo i Metohija; albaania Qarku Autonom i Kosovës dhe Metohisë). Kosovo iseseisvust on tunnustanud 97 ÜRO liikmesriiki 193st, sealhulgas koos Eestiga 22 Euroopa Liidu liikmesriiki 27st.
Nimi
Nimi "Kosovo" (serbia keeles Косово/Kosovo, albaania keeles Kosovë, Kosova) pärineb nähtavasti slaavi sõnast kos ('musträstas'). See kohanimi on slaavi maades levinud. Seda nime esineb muuhulgas Valgevenes, Bosnias, Bulgaarias, Horvaatias ja Venemaal. Mõned albaania uurijad väidavad, et tegemist on serbiapärase vormiga vanast albaania kohanimest, mis tähendab kõrgtasandikku.
"Metohia" või "Metohija" tuleb kreeka sõnast μετόχια (metokhia). See sõna tähendab maad, mis on antud õigeusu kirikule. Kirikumõisad asusid rohkem Lääne-Kosovos. "Metohija" ei ole praegu mingi haldusüksus.
Rahvastik
2007. aastal oli Kosovos kohaliku statistikaameti andmeil 2 126 708 elanikku. Rahvastiku tihedus oli 195,34 in/km².
2011. aastal korraldatud rahvaloenduse esialgsete andmete põhjal oli Kosovos 1 733 872 elanikku ja rahvastiku tihedus 220 in/km². Reutersi teatel oli mehi Kosovos 50,4% ja perekonna keskmine suurus 5,9 inimest. Loenduses keeldus osalemast 60 000 Kosovo serblast, kes ei tunnusta Kosovo iseseisvumist Serbiast.
6. detsembril 2021 oli Kosovo rahvaarv 1 768 869 elanikku.
Suur osa Kosovo albaanlastest elab välismaal, mistõttu on rahvaloendus ebakorrektne: hinnanguliselt on neid kodanikke 700 000 – 850 000.
Kosovo suurimad linnad on Kosovo Vabariigi pealinn Priština (162 000 elanikku) ja Prizren (95 000) Kosovo edelaosas.
Rahvuslik koosseis
2007. aastal moodustasid albaanlased Kosovo rahvastikust 92%, serblased 5,3% ja teised rahvused 2,7%.
Linnad
pisi|Kosovo suurimate linnade kaart
Rahvusvaheline staatus
pisi|püsti|Kosovo kaart 2008. aastast pisi|püsti|Kosovo kaart 1992. aastast Kosovo vabariigi alasid haldab ÜRO ilma Serbia osaluseta vastavalt ÜRO Julgeolekunõukogu 10. juuni 1999 resolutsioonile nr 1244. 2001. aasta novembris valiti parlament ja 2002. aasta märtsis valiti presidendiks Ibrahim Rugova, kuid julgeolek, õigusemõistmine ja välisasjad on endiselt ÜRO kontrolli all.
Pärast 1999. aastat on paljud serblased provintsist lahkunud ning kohalikud albaanlased ei soovi Serbia võimu taastamist Kosovos. Teisalt ei ole Serbia valmis tunnustama Kosovo iseseisvust, ning Kosovo iseseisvaks kuulutamine ilma Serbia nõusolekuta rikuks territoriaalse terviklikkuse ja siseasjadesse mittesekkumise printsiipi. Seetõttu jätkub praegune olukord tõenäoliselt kaua.
20. veebruaril 2006 algasid Viinis läbirääkimised Kosovo tulevase staatuse üle. Läbirääkimisi juhtis ÜRO erisaadik Kosovos Martti Ahtisaari. 2007. aasta veebruaris tõdes Ahtisaari, et läbirääkimised on ebaõnnestunud. Oli küll valminud ÜRO julgeolekunõukogu resolutsiooni eelnõu, mille järgi oleks Kosovo saanud Euroopa Liidu järelevalve all piiratud riikluse, kuid sellega ei olnud nõus kumbki pool. Venemaa lubas resolutsiooni vetostada. Ban Ki-moon seadis kokkuleppele jõudmise lõpptähtajaks 10. detsembri 2007.
17. veebruaril 2008 kuulutas Kosovo end iseseisvaks. Juba esimestel päevadel tunnustas seda mitu riiki, nende hulgas kolm vetoõigusega ÜRO Julgeolekunõukogu riiki: Ameerika Ühendriigid, Prantsusmaa ja Suurbritannia. Eesti tunnustas Kosovot iseseisva riigina sama aasta 24. aprillil. 2020 seisuga tunnustas Kosovo iseseisvust 97 ÜRO riiki ja Hiina Vabariik (Taiwan). Kosovo lähinaabritest tunnustavad selle iseseisvust kõik peale Serbia (Montenegro, Albaania ja Põhja-Makedoonia).
Seevastu muud maailma riigid, sealhulgas kaks ÜRO Julgeolekunõukogu vetoõigusega riiki (Venemaa ja Hiina Rahvavabariik) ei ole tunnustanud Kosovo iseseisvust ja on pidanud seda Serbia haldusalasse kuuluvaks Kosovo ja Metohija provintsiks.
Euroopa Liidu liikmesriikidest oli 2013. aasta juuli seisuga tunnustanud Kosovo iseseisvust 22 ning ei olnud tunnustanud viis riiki.
NATO riikidest on tunnustanud Kosovo iseseisvust 24 riiki ja ei ole tunnustanud neli riiki.
Praeguse seisuga ei tunnusta EL, NATO ega ÜRO organisatsioonidena Kosovo iseseisvust ja tegutsevad seal jätkuvalt ÜRO Julgeolekunõukogu resolutsiooni 1244 alusel.
2008. aasta detsembrist on tegutsenud Kosovos Euroopa Liidu õigusriigi missioon (EULEX). Missiooni eesmärk on toetada Kosovo võimude pingutusi õigusriigi saavutamisel, eelkõige politsei, õiguse ja tolli alal. EULEX toimib ÜRO Julgeolekunõukogu resolutsiooni 1244 raamistikus ja on Kosovo staatuse suhtes neutraalne.
Serbia nõudis iseseisvusdeklaratsioonile Rahvusvahelise Kohtu mittesiduvat hinnangut. 30. septembril 2008 rahuldas ÜRO Peaassamblee Serbia nõude resolutsiooniga 63/3; häältega 77 poolt ja 6 vastu, 74 ei osalenud hääletusel. 22. juulil 2010 tegi Rahvusvaheline Kohus mittesiduva kohtuotsuse, mille järgi Kosovo ühepoolne iseseisvusdeklaratsioon ei ole vastuolus rahvusvahelise õigusega.
Haldusjaotus
2007. aastani jagunes Kosovo 30 vallaks. Kosovo seaduste kohaselt on Kosovos praegu 38 valda, millest kümnes on enamuses serblased (kokku ligi 90% Kosovo serblastest). Vallad tegutsevad Kosovo seaduste järgi. Serbia ei tunnusta seadusi, mida Kosovo parlament on välja andnud pärast Kosovo iseseisvuse väljakuulutamist, seega ka mitte uute serblaste enamusega valdade seaduslikkust.
Vallad
Vald (albaania keeles komuna, serbia keeles opština (општина)) on Kosovo väikseim haldusüksus. Esimene nimi on albaania, teine serbia keeles. Tärniga tähistatud vallad on moodustatud või laienenud pärast 2008. aastat, kui iseseisvus kuulutati välja; Serbia ei tunnusta neid.
pisi|Kosovo vallad. Numbrid on järjekorranumbrid loendis
Stari Bar
Stari Bar on linn Montenegros Bari vallas.
Kosovo
Ajalugu
Kosovo varajane ajalugu on vaidlusalune küsimus. pisi|Osmanite riigi laienemine sultan [[Murad I (1362–1389) valitsemisajal]] Serblaste esivanemad rändasid Kosovo aladele kirdest 7. sajandi algul pKr. Keskajal oli Kosovo Serbia kuningriigi keskus. 1389. aastal võitsid Murat I väed serblasi ja bosnialasi Priština lähistel aset leidnud Kosovo lahingus. Piirkond läks pooleks tuhandeks aastaks Osmanite riigi koosseisu.
Stari Bar
pisi|tühi|Stari Bar
Kosovo
Ajalugu
Serbia ajaloolaste väitel kujunes Kosovo praegune albaanlastest elanikkond põhiliselt edelast, Albaania praeguselt territooriumilt sisserännanutest. See migratsioon toimus Türgi võimu ajal, eriti alates 17. sajandist, kui enamik albaanlasi võttis vastu islami.
Albaanlased väidavad, et nemad on Kosovo algasukad, sest nad on illüürlaste järeltulijad. Albaania ajaloolaste väitel tõrjuti illüürlased 6. sajandi paiku sisserännanud slaavlaste, serblaste esivanemate poolt lõuna poole praeguse Albaania territooriumile.
pisi pisi 1870. aastatel asutasid albaanlased Türgi võimule vastupanuks Prizreni liiga ja 1881 moodustati ajutine valitsus. 1912 oli Kosovo lühikest aega vastiseseisvunud Albaania riigi koosseisus. Ent 1913 sundisid suurriigid (Suurbritannia, Ameerika Ühendriigid, Prantsusmaa ja teised) loovutama piirkonna Serbiale, sest sel ajal olid umbes 60% piirkonna elanikest serblased (vaata Kosovo rahvaarvu dünaamika). Aastal 1918 sai Kosovost vastmoodustatud Jugoslaavia osa.
1941–1945 oli Kosovo Itaalia okupatsiooni ajal moodustatud Suur-Albaania koosseisus. Pärast sõja lõppu sai Kosovo Josip Broz Tito poolt juhitud Jugoslaavias 1946 Serbia liiduvabariigi autonoomse piirkonna ja 1963 autonoomse provintsi staatuse.
1974 võeti vastu Jugoslaavia uus põhiseadus, mis andis Kosovole peaaegu täieliku omavalitsuse peamiselt albaanlastest parteijuhtide juhtimisel. Näiteks oli koolides sama õppekava ja õpikud mis Albaanias Enver Hoxha võimu ajal. Need säilisid isegi pärast seda, kui Albaanias oli neist loobutud.
1980. aastatel albaania ja serbia kogukonna vahelised pinged provintsis kasvasid. Albaanlased pooldasid Kosovo suveräänsust, serblased seevastu pooldasid tihedamaid sidemeid ülejäänud Serbiaga.
Serblaste politiseeritud ja tõestamata väidete kohaselt albaanlased diskrimineerisid Kosovos elavaid serblasi. Tegelikult olid need väited Jugoslaavia keskvõimu julgeolekutöötajate välja mõeldud ja levitatud selleks, et suurendada Kosovos Jugoslaavia keskvõimu ja Serbia haaret. Augustis 1987, Jugoslaavia kommunistide juhitud režiimi nõrgenemise ajal külastas Kosovot Slobodan Milošević, kes oli tollal tõusev täht poliitikataevas. Oma karjääri edendamiseks apelleeris ta serbia natsionalismile. Kõneldes rahvahulkadele, ütles ta: "Mitte keegi ei tohi söandada teid peksta," ning sai kohe Kosovo serblaste kangelaseks. 1987. aasta lõpuks hoidis Milošević Serbia valitsust enda kontrolli all.
1989 toimus üleserbialine referendum, mis kiitis heaks Serbia uue põhiseaduse, sest see oli demokraatlikum, kuna ta võimaldas mitmeparteisüsteemi, kehtestas tegeliku sõnavabaduse ja nägi ette inimõiguste austamise.
Uus konstitutsioon kärpis provintside õigusi, jättes ka Kosovo autonoomiast ilma. Ka seda tajusid serblased demokraatliku sammuna. Kosovo albaanlased aga protesteerisid selle vastu, keeldudes referendumil osalemast. Albaanlaste boikott ei mõjutanud siiski referendumi tulemust, sest nende osatähtsus kogu Serbias oli liiga väike.
Ent uue konstitutsiooni pidi ratifitseerima Kosovo esinduskogu. Kui see kogu märtsis 1989 kogunes, et ettepanekuid arutada, ümbritsesid hoonet tankid ja soomusautod, sundides esinduskogu konstitutsiooniparandusi vastu võtma. Põhiseaduse muudatustega läks kontroll Kosovo politsei, kohtusüsteemi, majanduse, haridussüsteemi ja keelepoliitika üle Serbia valitsuse kätte.
Uue konstitutsiooni järgi ei olnud provintsidel enam oma ametlikku ajakirjandust ning kogu ametlik ajakirjandus integreeriti Serbia ametliku ajakirjanduse alla. Kosovo albaaniakeelne ajakirjandus suruti alla. Albaaniakeelset ajakirjandust enam ei finantseeritud, ja kuigi eraajakirjandus oli teoreetiliselt lubatud, tegid spetsiaalselt kõrgeks aetud rendid ning seadused selle levitamise keeruliseks, nii et albaaniakeelne eraajakirjandus oli suhteliselt toimimisvõimetu. Ka albaaniakeelne televisioon ja raadio Kosovos keelustati.
Ka kontroll riigiettevõtete üle (tol ajal ja praegugi olid enamik ettevõtteid riiklikud ning de iure on seda praegugi) läks Serbia valitsuse kätte. Septembris 1990 vallandati kuni 123 000 albaanlastest riigiametnikku, ajakirjanikku, õpetajat, arsti ja riigiettevõtete töötajat. See kutsus esile üldstreigi ja massilised rahutused.
Ka albaaniakeelset haridust kärbiti. Pärast Kosovo autonoomia kaotamist standardiseeris Serbia valitsus õppekava kogu Serbias. Koolides lõppes albaaniakeelne õpe (algkoolides see taastati 1994) ning seda kärbiti ka Priština ülikoolis. Ka albaania õpetajaid vallandati massiliselt. Albaanlased hakkasid riigikoole boikoteerima ning püüdsid sisse seada "paralleelse" albaaniakeelse hariduse.
Pärast albaanlaste massilisi rahutusi kuulutati veebruaris 1990 välja erakorraline seisukord ning rahutuste mahasurumiseks suurendati tunduvalt Jugoslaavia armee ja politsei kohalolekut provintsis.
1992 peeti sanktsioneerimata valimised, millel valiti ülekaalukalt presidendiks Ibrahim Rugova, kuid neid valimisi ei tunnustanud ei Serbia valitsus ega ühegi välisriigi valitsus. 1995 asusid Kosovosse elama tuhanded serbia põgenikud Horvaatiast, mis halvendas veegi kahe kogukonna vahelisi suhteid.
Albaanlaste vastuseis Jugoslaavia ja eriti Serbia ülemvõimule oli varem (1968 ja märts 1981) viinud märatsemiseni Kosovo halduskeskuses Prištinas. Ibrahim Rugova pooldas vägivallatut vastupanu, kuid hiljem sai ilmseks, et see ei toimi, ning vastupanu võttis alates 1996. aastast separatistliku agitatsiooni ja Kosovo Vabastusarmee (Ushtria Çlirimtare e Kosovës; UÇK) relvastatud aktsioonide vormi. Serbia politsei ja UÇK aktsioonid olid 1998. aastaks tekitanud väheintensiivse sõjategevuse seisundi, milles enne 1999. aasta Kosovo sõda hukkus üle 2000 inimese.
UÇK ründas korduvalt Serbia politseid. Märtsis 1998 hakkasid UÇK separatistidega võitlema ka Jugoslaavia armee üksused. Järgnevatel kuudel tapeti sadu inimesi ja üle 200 000 inimese põgenes kodudest. Rahvusvahelise ajakirjanduse teatel sunniti inimesi relva ähvardusel kodudest lahkuma. ÜRO hinnangul põgenes märtsist 1998 aprillini 1999 kodudest umbes 640 000 albaanlast. Enamik põgenikke läks Albaaniasse, Põhja-Makedooniasse ja Montenegrosse. Lääne ajakirjanduses on teatatud juhtumitest, et Serbia ametnikud on hävitanud albaania perekondade isikut tõendavaid dokumente piiripunktides.
ÜRO on süüdistanud Slobodan Miloševići ja teisi kõrgeid Serbia ametiisikuid Serbia vägede toime pandud sõjakuritegudes Kosovos. NATO ja UÇK ametiisikuid ei ole ÜRO sõjakuritegudes süüdistanud.
17. novembril 2007 peetud parlamendi- ja kohalike omavalitsuste valimistel võitis Kosovo Demokraatlik Partei, mis lubas provintsi iseseisvaks kuulutada. Enamik serblasi boikoteeris valimisi. Kosovo kuulutas end iseseisvaks 17. veebruaril 2008.
Välissuhted
2013. aasta 11. juuni seisuga on Kosovo iseseisvust tunnustanud 101 ÜRO riiki ja Taiwan. 19 riigil on Kosovos välisesindus.
Kosovo on IMFi ja Maailmapanga liige 10. juulist 2008. 17. detsembrist 2012 on Kosovo ka Euroopa Rekonstruktsiooni- ja Arengupanga liige.
Loodus
Kosovo läänepiirile Albaaniaga Dinaari mägedesse jääb endise Jugoslaavia kõrgeim tipp Daravica (2656 m/ GPSi järgi 2667 m). Oma kõrgemaks tipuks peab seda seni ka Serbia, kuigi tema "laeks" jääb nüüd 500 meetrit madalam Midžor idapiiril Bulgaariaga (2169 m, Stara planina aheliku lääneotsas). Albaanias on nende keeles Gjeravicast 100 m kõrgem vaid Korab. Hoolimata mägedest piiril on Kosovo lääneosa Metohija siiski kõige madalam ala (400–600 m), mida läbib riigi suurim jõgi Valge Drin. Maa idaosa on jällegi kõrgem ja künklikum, ulatudes põhja- ja idapiiril 1500–2000 meetrini (Kopaonik). Ka Kosovo lõunapiirile jääv Šar Planina massiiv ulatub siin 2640 meetrini, kuigi mägiala kõrgeim tipp Titov Vrv (2748 m) jääb pisut lõuna poole (Põhja-Makedooniasse). Samas Šari mägedes asub ka riigi ainus rahvuspark.
Kogu Kosovo alal on tugevate maavärinate oht. Samas on tektooniline aktiivsus loonud maale rikkalikud maavarad – leidub paljusid metallimaake, sh hõbedat ja haruldasi metalle.
Lasteraamatukogundus
pisi|Lapsed raamatukogus Malmös 1949 Lasteraamatukogundus on raamatukogunduse haru, mille tegevus on suunatud lastele.
Lugejateeninduse eesmärgiks lasteraamatukogudes on igakülgselt teenindada eeskätt koolieelikuid, põhikooliõpilasi ja kõiki teisi, kellele lastekirjandus huvi pakub. Kuigi avaldatavate lasteraamatute nimetuste arv ei ole vähenenud, on 2000. aastatel laste huvi lugemise ja raamatute vastu hakanud rekordilise kiirusega vähenema.
Lasteraamatukogusid hakati looma 1950. aastatel seniste raamatukogude lasteosakondade baasil. 1951 andis ministrite nõukogu korralduse luua Eestis 26 iseseisvat lasteraamatukogu. Seoses raamatukogusüsteemi tsentraliseerimisega said 1974. aastal iseseisvatest lasteraamatukogudest taas lasteosakonnad.
Oskused, mis laps omandab raamatukogus, panevad aluse elukestva õppimise harjumusele. Tänapäeva õpilased ei pea ainult teadma, kuidas infot leida, vaid peavad oskama seda ka käsitleda. Uuringud on näidanud, et raamatukogu- ja infooskuste õpetamine mõjutab positiivselt õpilaste saavutusi ja üldist arengut. Infootsingu abil õppimisele on omased avastamine ja riskimine, uudishimu ja motivatsioon, läbi eluliste situatsioonide omandab õpilane kriitilise ja loova mõtlemise. Raamatukoguoskuste õpetamisel on positiivne mõju lugemisoskuse arendamisele, sõnavara laiendamisele ja suulisele väljendusoskusele, probleemi lahendamise oskusele ja üldistele teaduslikele saavutustele (Eisenberg, Brown 1992).