cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lasteraamatukogundus
Raamatukoguoskuste õpetamiseks mitmeid võimalusi, meetodeid ja teemasid. Traditsiooniliselt on välja kujunenud I klassile korraldatav raamatukoguekskursioon. Paljudele lastele on see esimene kokkupuude raamatukoguga. Räägitakse raamatust ja raamatu hoidmisest. Tunni jätkuks õpetatakse raamatule paberi ümberpanemist.
Leidlikkus
Leidlikkus on võime lahendada probleeme loova intellekti abil.
Bodeni järv
pisi|Bodeni järv [[satelliidifotol]] pisi|Vaade Bodeni järvele Bregenzis Bodeni järv ehk Boden (saksa keeles Bodensee, mitteametlikult ka Schwäbisches Meer) on järv Saksamaa, Šveitsi ja Austria piiril. Prantsuse ja inglise keeles kasutatakse nime (Lac de/Lake) Constance. Läbi järve voolab Reini jõgi.
Leidlikkus
Leidlikkuse roll teaduslike teooriate loomisel
Francis Bacon (vaata Induktsioon) ja tema järel teisedki teadusfilosoofid on leidnud, et teaduslik meetod peab olema vaba leidlikkusest ja kujutlusvõimest. Ometi näitab teaduse ajalugu, et loodusteaduse suuremad teoreetilised saavutused on saadud andmetest palju kaugemale minevate julgete hüpoteeside väljamõtlemise teel.
Leidliku meele virgutamine
Bodeni järv
Järve pindala on 538 ruutkilomeetrit, millega ta on Kesk-Euroopas kolmas Balatoni ja Genfi järve järel.
Leidlikkus
Leidlikkuse roll teaduslike teooriate loomisel
Üldise vaimse ärksuse suurendamine. Arvesse tulevad nii füüsilised harjutused kui keskendumisrituaalid, häälestava muusika kuulamine, virgutavad joogid vms. Kurnatule ja tööst tüdinule oleks vaimse erksuse tagasivõitmise kindlaim viis korralik puhkus või värskendav uinak. Meele häälestamine loomingulisele lainele. tähendab teadlikku suundumist ühele või teisele loometöö alale, näiteks uute ideede otsingule või mõttelennu virgutamisele. Uute mõtteseoste leidmine. Eri teabeühikute vahel tulemuslike seoste loomine on uue ja edasiviiva mõttetöö kindlamaid mooduseid. Nii selle kui enamiku teiste allpool kirjeldatud võtete omandamiseks saab kasutada paljusid sellekohaseid võtteid ning selle raamatu järgnevas osas tutvustamegi neist mõnda. Kujundeis mõtlemine – võime luua kujundlikku ning väljendada oma mõtteid ja tundeid kujundite keeles. Mängulust – oskus saada rahuldust ja naudingut tegevusest endast ning mängida mõttes mitmesuguste ideede ja võimalustega; ümbritsevate nähtuste, ideede, vormide ja suhetega mängimise võime. Struktuuride kujundamine  –  segase ja kaootilise teabe korrastamine ehk selles esmase struktuuri loomine on abiks niihästi õppimisel kui mittestandardsete probleemide lahendamisel. Romantiline eluhoiak – põneva, seiklusliku, emotsionaalse, salapärase otsing elus näib otsingulisele aktiivsusele olevat kindlaks toeks. Tegevuses keskendumine – võime kontsentreeritud tähelepanuga kestvalt pühenduda käsilevõetud tegevusele. Ideede visandamine – uute ideede algvariantide kiire paberilepanek nende edasiseks läbitöötamiseks. Mõttekäigu juhtimine uutele radadele – probleemi senisest käsitusviisist lahtiütlemine ning selle põhimõtteliselt uute analüüsimis- ja lahendamisvõimaluste otsing. Sensoorsete stiimulite kasutamine. Loomingulisel tööl võib juhuslikult kuuldud meloodia, vaatepilt, lõhnaaisting või mingi muu tajupilt anda otsese tõuke värske idee leidmiseks või probleemi uudsel viisil lahendamiseks. Probleemi võtmine väljakutsena - raskustega rinnutsi asumine aitab leida endas ülesande lahendamiseks tarvilikud varuvõimed. Puuduste varjatud eeliste nägemine. Asjad pole elus üheselt head ega halvad ning nii mõnelgi elualal kätkeb millegi häiriv puudumine eduka tegutsemise varjatud võimalusi: kriis on arengu lähtepunkt; majanduslik surutis õpetab säästlikumalt tarbima; kerge terviserike sunnib loobuma väärast eluviisist; pikne värskendab õhku; kaoses peituvad juba korra esmased märgid; hääbuv annab teed uuele jne. Edasimõtlemise harrastamine on suunatud leitud lahendi jätkuvale täiendamisele ja viimistlemisele. Sellised tuntud loova otsingu tehnikad nagu ajurünnak, mõttetalgud ja sünektika õpetavad uute probleemide lahendamisel kunstlikult pikendama ideede genereerimise järku. Ilumeel – soov saada esteetilisi elamusi, püüd kauni loomisele ja harmoonia taotlus. (A. Kidroni raamatust LEIDLIK MEEL)
Bodeni järv
Järve kaheks osaks jagava väina ääres asub Konstanzi linn.
Järve pind on 395 m merepinnast kõrgemal. Suurim sügavus on 252 m idaosa (Obersee) keskel. Ta maht on umbes 55 km³.
Rein voolab läbi Obersee, Konstanzi linna ja Obersee ning väljub järvest linna juures, mille nimi on Stein am Rhein.
Bodeni järve tekitas jääaegadel Reini liustik.
Rein, Bregenzer Ach ja Dornbirner Ach toovad Alpidest järve palju setteid, nii et järve põhi kagus tõuseb.
Romanshorni ja Friedrichshafeni ning Konstanzi ja Meersburgi vahet käivad praamid.
Saksamaa
Alates Reini suudmest põhjakaldal (paremal kaldal):
Nedakusi
Nedakusi on asula Montenegros Bijelo Polje vallas.
Laitse mõis
pisi|Laitse mõisa peahoone pisi|Laitse mõisa peahoone pisi|Mõisa park
Laitse mõis oli rüütlimõis Harjumaal Nissi kihelkonnas. Tänapäeval jääb mõisaansambel Harju maakonna Saue valla Laitse küla maadele.
Ajalugu
Hiljem asusid seal Laitse alaealiste parandusasutus, hiljem raadiojaama kontor ja korterid. Raadiojaam (Eesti Raadio ja Eesti Televisiooni saatekeskuse üks filiaal) tegutses mõisa kõrval asuval territooriumil 1949–1998. Oli kaks võimsat kesklainesaatjat (sh Eesti Raadio I programm) ja hulganisti lühilainesaatjaid.
Laitse mõisas asusid kuni nõukogude aja lõpuni postkontor, raamatukogu, arstipunkt, kinosaal, kohalik automaat-telefonijaam, sovhoosi söökla ja väike pagaritöökoda.
Aastatel 1994–1995 jäi mõis praktiliselt tühjaks, seisis paar aastat kütmata ning kippus pisut lagunema.
Tiduvere oja
Tiduvere oja (ka Uustalu oja) on oja Raplamaal Märjamaa vallas Tiduvere külas.
Oja lähtest itta jääb Illaste raba. Oja suubub vasakult Vigala jõkke (18,6 km suudmest). Oja suudmest umbes 500 m edelasse jääb Hirvepargi–Tiduvere tee.
Oja on mitteavalik veekogu, mille piiranguvöönd on 50 m.
Tiduvere oja keskkonnaregistri kood on VEE1112400.
Dvina
thumb Dvina ehk Põhja-Dvina (varem eesti keeles Põhja-Dvinaa; vene Северная Двина) on jõgi Euroopa-Venemaa põhjaosas. thumb|Dvina [[Arhangelski juures]] Dvina algab Suhhona ja Jugi jõe ühinemisel Veliki Ustjugi linnas. Kuni Kotlase linnani, kus Dvinasse voolab paremalt veerohke Võtšegda jõgi, kannab ta nime Väike Põhja-Dvina. Edasi voolab jõgi loodesse. Viimane suurem lisajõgi on Pinega jõgi. Dvina suubub Valge mere Dvina lahte. Suudme lähedal on ta loodete mõju all ja hargneb (delta umbes 900 km²). Keskmine vooluhulk suudmes on 3490 m³/s.
Coriolisi efekti tõttu on jõe paremkallas, eriti alamjooksul, kõrge, vasak aga lauge.
Jõge kasutatakse nii laevaliikluseks kui ka palgiparvetuseks. Jõe suudme peaharude suur sügavus võimaldab ookeanilaevade sisenemist nendesse.
Jõe pikkus on 744 km.
Zomini looduskaitseala
Zomini looduskaitseala (varem ka venepäraselt Zaamini looduskaitseala) on looduskaitseala Usbekistanis Jizzaxi vilajetis Zomini rajoonis Turkestani aheliku lääneosa põhjanõlvadel Kulsai, Guralaši, Baikunguri ja Aldašmansai jõe orgudes.
Zomini looduskaitseala on Usbekistanis pikima traditsiooniga. See loodi 1959 ning selle sisse arvati ka 1926–1929 ja 1934–1951 eksisteerinud Guralaši looduskaitseala territoorium. Alates 1978. aastast kuulub ta Usbekistani rahvuspargi (praegu Zomini rahvuspargi) looduskaitsealusesse tsooni.
Looduskaitseala pindala on 10 560 hektarit (aastani 1983 oli ta poolteist korda väiksem).
Tähtsaimad kaitseobjektid on kohalikud mägede kadakaliigid (nn artšad: zarafšoni kadakas, turkestani kadakas, tömbiviljane kadakas). Mägedes kasvavad kõrged ja pikaealised kadakad on sellel looduskaitsealal kõige paremini säilinud. Maastike seas on ka kõrgmäestikustepid, alpiaasad, kanjonid jm. Taimi on ligi 700 liiki, sealhulgas pihlakas, kuslapuu, kibuvits, kukerpuu, karuputk, naistepuna, rohtlaliiliad, siisimünt, pune, siilirohi, laugud, kõrrelised.
Looduskaitsealal on vaatamisväärseid kanjoneid, kaljusid ja puid.
Aastal 1972 rajati looduskaitsealale Šaraf Rašidovi otsusega vabariikliku tähtsusega sanatoorium, mis tegutseb tänini.
Kopsteod
Kopsteod ehk pulmonaadid (Pulmonata) on tigude selts. Kopstigudel nagu nimetuski ütleb on arenenud kopsud, vastandina lõpustega tigudele. Traditsiooniliselt on kopstigusid käsitletud alamklassina.
Enamik kopstigusid elab kas maismaal või magevees, üksikud rühmad ka meres.
Paljudel kopstigudel on arenenud koda, kuid näiteks nälkjatel see puudub.
Kopsteod on enamikus fütofaagid, vähemikus röövloomad.
Eestis elavad kopstigudest näiteks maismaal harilik viinamäetigu (Helix pomatia) ja seatigu (Limax), magevees mudakukk ehk mudatigu (Lymnaea stagnalis).
Rahvusvahelised veed
pisi|400px|Rahvusvahelised veed (tumesinisega) Rahvusvahelised veed (ka eksterritoriaalveed, välisveed) on rahvusvahelise mereõiguse kohaselt veealad, mis jäävad väljapoole rannikuriikide jurisdiktsioonile alluvaid territoriaalvesi.
Avamerel seilavate laevade üle on jurisdiktsioon lipuriigil. Erandina saavad piraatluse ja orjakaubanduse puhul kõik riigid nende laevade üle jurisdiktsiooni teostada.
Ferdinand von Saar
Ferdinand Ludwig Adam von Saar (30. september 1833 Viin – 24. juuli 1906 Viin (Döbling)) oli Austria realistlik kirjanik.
Karl V
Tema ajal jõudis Habsburgide dünastia oma võimsuse tippu. Et tema võimu alla kuulusid ka Hispaania asumaad Lõuna-Ameerikas, siis väideti Karl V impeeriumi kohta õigusega, et selle kohal ei looju päike kunagi. Teda peetakse ka valitsejaks, kes jõudis universaalmonarhia idee elluviimisele kõige lähemale. Oma elu jooksul sai ta tuntuks katoliikluse kindlameelse kaitsja, osava sõjamehe, diplomaadi ning (nagu ka tema paljud esivanemad) pidevas rahanappuses oleva valitsejana. Tema peamised rivaalid olid Prantsusmaa kuningas François I, Inglismaa kuningas Henry VIII ja Türgi sultan Suleiman Tore.
Karli isiklikuks deviisiks oli Plus ultra (veel kaugemale). Teda peetakse ka esimeseks monarhiks, kes võttis kasutusele tiitli Tema Majesteet või Tema keiserlik Majesteet. Tema isiksuse omaduste üle on palju vaieldud, kuid senini pole saavutatud konsensust selle osas, kas ta oli pigem maailmavalitsemist ihkav katoliiklik fanaatik, usutülidest lõhkikistud Euroopat lepitada püüdev vagamees, pragmaatiline kõike enda jaoks ära kasutada püüdev reaalpoliitik või hoopis keegi teine.
Elulugu
pisi|Noor Karl von Habsburg
Lapsepõlv ja perekond
Karl von Habsburg sündis Madalmaades Genti linnas Burgundia hertsogi Philipp Ilusa ja Kastiilia printsessi Juana pojana. Tema isapoolne vanaisa oli Saksa-Rooma keiser Maximilian I. Vanaema, Burgundia pärijanna Maria, oli juba surnud. Emapoolne vanaisa oli Aragóni kuningas Fernando II, vanaema aga Kastiilia kuninganna Isabel I. Karlil oli vend Ferdinand ning õed Eleonore, Isabella, Maria ja Katharina.
Karl kasvas üles Madalmaades ning sai pärast oma isa ootamatut surma 1506. aastal Burgundia hertsogiks, mis tähendas toona Madalmaade ja Burgundia vabakrahvkonna, hilisema Franche-Comté valitsejaks saamist. Teoreetiliselt oli tal õigus saada ka Kastiilia kuningaks (ta isa oli Felipe I nime all selle valitseja olnud 1504–1506), kuid tema võimukas vanaisa Aragóni Fernando püüdis seda igati takistada, mistõttu riigi formaalseks valitsejaks sai Karli nõdrameelne ema Juana, tegelikult aga läks võim Fernando kätte. Fernandole lemmikuks oli Karli vend Ferdinand, kelle ta võttis oma õukonda. Ometi läks nõnda, et Aragóni ja Kastiilia valitsejaks sai ikkagi Karl ning Ferdinandist sai hiljem Saksa kuningas, hiljem ka keiser. Karl jäi elama Madalmaadesse ning tema olulisim õpetaja oli Utrechti Adriaan, kellest sai hiljem paavst Hadrianus VI.
Karl sai hea hariduse ning rääkis vähemalt viit keelt: emakeelena prantsuse, lisaks itaalia, saksa, hispaania ning ladina keelt. Võimalik, et ta rääkis ka flaami keelt. Karli rahvust on raske määratleda, lapsepõlves kasvatati teda ehk kõige enam hispaanlasena, kuigi dünastia tõttu peetakse teda enamasti sakslaseks. Otto von Habsburg on vältinud otsest rahvuslikku määratlust ja nimetanud teda burgundlaseks.
pisi|vasakul|Karli vapp enne keisriks kroonimist
Karli esimesed valitsusaastad
pisi|Karl V koeraga
1516. aastal suri Aragóni kuningas Fernando ning Karlist sai Carlos I nime all riigi valitseja. Ta kuulutas end ka oma ema kaasvalitsejaks Kastiilias, ühendades nõnda tänapäevase Hispaania ala esmakordselt pärast Rooma aega ühe valitseja võimu alla. Ent sellega polnud rahul paljud Kastiilia väikeaadlikud ja kodanlased, kes arvasid, et Karli vaimuhaige ema Juana on võimeline valitsema. Neile oli vastumeelt ka Karli välismaine päritolu. Pärast mõneaastast käärimist puhkes 1520. aastal Comuneroste ülestõus, mis järgmiseks aastaks siiski maha suruti.
Aastal 1519 suri Karli teine vanaisa, keiser Maximilian I. Karl päris temalt küll probleemideta Habsburgide Austria-valdused, kuid keisritroonile tekkis mitu pretendenti. Põhikonkurentideks osutusid Karl ja François I. Tänu Hispaaniast, Madalmaade pankuritelt Fuggeritelt ja Saksa pankuritelt saadud rahale ning autoriteetse Saksi kuurvürsti (1486–1525) Friedrich Targa toetusele õnnestus Karlil valimised võita ning temast sai keiser Karl V, François'st aga tema eluaegne vihavaenlane. 23. oktoobril 1520 krooniti ta Aachenis ametlikult Saksa kuningaks. Kolm päeva hiljem andis Saksamaa priimas (kirikupea), Mainzi kuurvürst Albrecht teada, et paavst on Karli nimetanud ka valitud keisriks. Kuni ametliku paavstipoolse keisriks kroonimiseni 1530. aastal kasutaski Karl V tiitlit "valitud keiser".
1520. ja 1530. aastatel laienes Karli impeerium oluliselt, sest seikleja Hernando Cortés alistas Kesk-Ameerikas asteekide riigi. Peagi laienes Hispaania koloniaalimpeerium ka Lõuna-Ameerikasse, kus Francisco Pizarro vallutas inkade riigi Peruus.
Karl sattus aga ägedasse võitlusse läänes (vt Itaalia sõda (1521–1526) ja Itaalia sõjad), sest François I püüdis endale haarata Põhja-Itaaliat, eriti Milano hertsogkonda, ning Karli käes olevaid Burgundia hertsogiriigi alasid: Madalmaid ja Burgundia vabakrahvkonda (France-Comté't). Karli ja François' vaheline esimene sõda kulmineerus 24. veebruaril 1525 Pavia lahinguga Karli 25. sünnipäeval, milles Prantsuse väed täielikult lüüa said ning kuningas keisri kätte vangi langes. Karl ja tema nõunikud olid ootamatust edust täiesti šokeeritud ning Hispaanias viibinud keiser keelas igasugused võiduparaadid, selle asemel pidas ta patukahetseja riietes tänumissa. Pärast François' ligi aastast vangistust sõlmiti Karlile soodne Madridi rahu, millega koguni Burgundia hertsogkond oleks taastatud, ent Prantsuse kuningas murdis oma lubadusi ning vangist vabanedes keeldus ta rahulepingut täitmast, sest see olnud talle ebaõiglaselt peale surutud. Nii puhkes Karli ja François' vahel peagi uus sõda (vt Cognaci liiga sõda (1526–1530)).
Probleemid Lutheri ja paavstiga
pisi|Martin Luther [[1522. aastal]] pisi|Karl V 1520
1517. aastal oli munk Martin Luther enese teadmata alustanud reformatsiooni, ehkki esialgu oli ta toetajaskond marginaalne ning reformaator ise püüdis pigem uuendada katoliku kirikut kui sellest lahku lüüa. Karl V nägi Lutheri tegevuses aga ketserlust, seda enam tema radikaalsemate järgijate tegudes. Seetõttu asus ta Lutheri ja ta mõttekaaslaste suhtes eitavale positsioonile ning ehkki ta aktsepteeris mõningaid Lutheri nõudmisi (eriti paavstluse mõju ja korruptsiooni ning lodeva elu vähendamise osas kirikus), ei nõustunud ta üldiselt Lutheri visioonidega, sest arvas neid minevat vastuollu kristlusega. Karl oli kahtlemata traditsionalist ning küllap ka suures osas romantik (ta unistas Burgundia hertsogiriigi taastamisest, plaanitses ristisõdu Konstantinoopoli vabastamiseks, omas kindlaid džentelmenlikke põhimõtteid ja käitus erinevalt oma rivaalidest, kes lähtusid enam renessanslikest põhimõtetest), ennekõike aga võimsaim katoliiklik monarh ning seega ei saanud ta kirikut õõnestavat Lutheri tegevust heaks kiita. Nii pani Karl Lutheri 1521. aastal Wormsi riigipäeval, kus too oli keeldunud oma vaadetest loobumast, riigivande alla (mis tähendas sisuliselt tema lindpriiks kuulutamist) ning too pidi otsima varjupaika Saksi kuurvürsti Friedrich Targa juures. Et Saksamaal oli rahulolematus paavsti ja teiste kirikujuhtide toretseva ja pillava eluviisiga suur, renessansi ideed polnud veel kuigivõrd levinud ning Lutheri novaatorlik vaatenurk kristlusele tundus paljudele õigem, siis polnud mässulise munga lindpriiks kuulutamisest erilist kasu. Pealegi ei soovinud Karl korrata keiser Sigismundi viga, kelle ajal põhjustas tšehhi usu-uuendaja Jan Husi ketserina hukkamine Böömimaal hussiitide sõjad ja 16. sajandissegi ulatuva vaenu Böömimaal.
Lõpuks selgus aga, et sõda tuli ilma Lutheri hukkamisetagi. Kõigepealt puhkes riigirüütlite sõda ehk Sickingeni vaenus (1522–1523), kus usu-uuendamisega kaasa läinud riigirüütel Franz von Sickingen püüdis vägivaldsete vahendite abil Trieri peapiiskoppi kukutada ja tema valduseid sekulariseerida. Tema tegevus oli seotud ka riigirüütlite mõju tuntava vähenemisega, mis oli vürstivõimu tugevnemise paratamatu tagajärg. Ehkki Karli ennast toona Saksamaal ei olnud, võitsid tema väed Lääne-Saksa vürstide, eriti Hesseni Philippi kaasabil, Sickingeni. Veelgi tõsisem konflikt puhkes aga 1524. aasta lõpul. Talupojad, kes Lutheri ja tema järel tulnud veelgi radikaalsemate usureformaatorite seisukohti tõlgendasid selliselt, et kõik inimesed peaksid igas mõttes võrdsed olema juba ilmalikus elus, alustasid rahutusi, millest kasvas välja Saksa talurahvasõda (1524–1525). Sellisest anarhistlikust ja ekstremistlikust puhangust ehmunud Luther asus aga aadlike poolele ning suutis niimoodi sõlmida ka teatud vaherahu Karliga, ehkki Saksa-Rooma riigi valitseja ei aktsepteerinud jätkuvalt enamikku tema seisukohtadest. Ometigi ühendas harrast katoliiklast Karl V ja sügavalt usklikku usu-uuendajat Martin Lutherit üks asi: nad mõlemad olid vastu paavsti poliitikale. Luterlusest sai aga Saksa riigivürstide tööriist nende keisrivõimust sõltumatuse suurendamisel.
Paavstidega olid Karli suhted enamasti halvad, sest tema ilmalik võim oli nende jaoks liiga suur. Renessansiaegsed paavstid olid üldiselt pigem ilmalikud valitsejad kui vagad vaimulikud kirikupead ning enamasti oli nende sooviks muuta Kirikuriik võimsaimaks riigiks Itaalias. Sõdalasest paavstil Julius II-l (paavst 1503–1513) oli see ka peaaegu õnnestunud, kuid tema järglane Leo X (paavst 1513–1521) andus rohkem hedonismile ning toetas kunsti ja arhitektuuri, valitsejana polnud aga kuigi võimekas. Seetõttu hakkasid paavstluse positsioonid nõrgenema ning nii otsustas katoliku kiriku pea mitte lasta tugevneda Habsburgidel, vaid vastukaaluks neile toetada Prantsusmaad ja selle kuningat François'd või hoopis Friedrich Tarka. Siiski ei õnnestunud tal Karli keisriks valimist väärata ning see liitis teda veelgi enam prantslastega. Asjaolud muutusid teatud määral 1522. aastal, mil paavstiks sai Karli endine õpetaja Hadrianus VI nime all, kuid et ta suri juba järgmisel aastal, siis polnud tema tegevusel kuigi suurt mõju. Järgmine paavst Clemens VII (paavst 1523–1534, Leo X sarnaselt Medicite suguvõsa esindaja) oli selgelt Prantsusmaa-meelne ega soovinud katoliku kirikus midagi muuta (ehk siis lasta tekkida võimalusel, et tema võim väheneb), mistõttu protestantlus leidis üha laiemat kõlapinda ning Euroopa katoliiklik ühtsus kadus lõplikult. Karlil kui katoliikluse kaitsjal oli seetõttu väga raske tegutseda, sest tema soovis pigem olla kahe poole lepitaja kui armutu paavstluse eest võitleja, seda enam, et üleüldine meelestatus Saksamaal oli paavstluse suhtes negatiivne.
Teine sõda Prantsuse kuningaga ja keisriks kroonimine
pisi|350px|Habsburgide impeerium enne 1526. aastat. Lilla (Kastiilia), punase (Aragón) ja tumekollasega (Burgundia) on tähistatud Karl V võimuala, kollasega (Austria) Ferdinand I valdused pisi|Karl V vapp keisrina
1527. aastal puhkes sõda Prantsusmaa kuninga (1515–1547) François I ja Karli vahel uuesti. Prantsusmaad toetas mitu Itaalia linnriiki, kes kartsid Habsburgide võimu kasvamist, samuti paavst. Itaalia vastu saadeti Georg von Frundsbergi juhitud palgasõdurite armee, millele palga maksmisega tekkisid aga probleemid. Paavst oli juba valmis alla andma, kuid saamahimulised palgasõdurid sundisid oma ülemusi rünnakut Roomale jätkama, mille tulemuseks oli Karli prestiižile väga halvasti mõjunud Sacco di Roma. Rooma rüüstati ja paavst põgenes linnast. Üldiselt ei suutnud aga kumbki pool otsustavat edu saavutada ning peagi hakati otsima rahu, seda suuresti ka põhjusel, et türklased sultan Suleiman Toreda isiklikul juhtimisel piirasid Viini.
Ferdinandi nimetas Karl 1531. aastal aga Saksa kuningaks ehk oma järglaseks Saksa-Rooma troonil. Tema enda vanim poeg Philipp (tulevane Felipe II) oli veel liialt noor ja pealegi olid vennad juba sisuliselt kokku leppinud Habsburgide impeeriumi jagamises. 1526. aastal oli Ferdinand pärinud ka Böömimaa ja Ungari troonid ning seega Habsburgide võimubaasi veelgi laiendanud.
Esimesed vastuolud protestantlike vürstidega
pisi|Karl V kodanlasemiljöös [[Tiziani maalil]]
1526. aastal olid Saksa protestantlikud vürstid, kasutades ära Karli viibimist Itaalias, kuulutanud esimesel Speyeri riigipäeval välja aadelliku usuvabaduse ehk alamad pidid järgima seda usku, mida tunnistas nende valitseja. 1529. aastal korraldas Ferdinand Karli nõudmisel teise Speyeri riigipäeva, kus püüti Wormsi edikti reaalselt ellu rakendada ehk luterlust illegaalseks muuta. Seepeale esitasid luterlikud vürstid protesti ning teenisid nõnda protestantide nimetuse. Kompromissi püüti leida 1530. aastal Augsburgi riigipäeval, kus Philipp Melanchthon esitas Augsburgi usutunnistuse. Karl sellega ei leppinud ning nõudis protestantide "tõelisse" kirikusse tagasipöördumist. Ta oli valmis ka mõningaid vürstide nõudmisi kaaluma, et lülitada neid kirikureformi, kuid protestandid jäid kangekaelselt endale kindlaks ning ka paavst polnud nõus järele andma. See põhjustaski esimese tõsise konflikti keisri ja protestantide vahel: viimased lõid 1531. aastal oma usu kaitseks Schmalkaldeni liiga. Kuid et Karlil oli soov minna pühasse sõtta türklaste vastu, siis oli ta sunnitud ajutiselt protestantidega leppima. 1530. aasta Augsburgi riigipäev oli lõppenud sisuliselt kompromissiga, luterlikud vürstid võisid kuni kirikukoguni uue usu juurde jääda. Siiski ei rahuldanud see kokkulepe kedagi ja protestandid muutusid keisri suhtes üha jultunumaks ning seda enam, mida kaugemal Karl oli. Kohati hakkasid nad rüüstama katoliiklaste alasid ning nood vastasid samaga. Nii tekkisid sisekonfliktid, kuid ametlikku sõda keisri ja protestantide vahel ei tulnud veel 15 aasta jooksul.
Võitlus Türgi ekspansiooni vastu
Habsburgid olid Türgi-vastase võitlusega seotud juba ammu, alates Albrecht II-st, kes suri 1439. aastal Osmanite riigi vastasel sõjaretkel. Keiser Friedrich III-ki oli proovinud nende kasvava võimsuse vastu võidelda, kuid tulutult. Türgi sultani võim ja valdused kasvasid üha ning Balkani toonane suurim riik Ungari sattus üha suurema löögi alla. Asjad halvenesid kristlaste jaoks veelgi 1520. aastal, mil Türgi sultaniks sai Suleiman Tore, kes pööras oma põhitähelepanu just Ungari alistamisele. Aastal 1526 võitsid tema juhitud ülekaalukad väed Mohácsi lahingus ungarlasi ning seejärel langes enamik riigist Suleimani kätte. Allesjäänud osade valitsejaks sai varasema leppe järgi Karli vend Ferdinand, ehkki talle tekkis võistleja, kohalikku päritolu János Zápolya. Too toetus oma nõudlustes Türgile ning lõpuks saigi nende poolt okupeeritud Ungari kuningaks, tema dünastia valitses mõnda aega ka Transilvaaniat. Kahe troonipretendendi võimuvõitlus hõlbustas Türgil Ungari alade enda kätte haaramist.
Aastal 1529 tungisid türklased Viini alla, piirates selle sisse. Karli väed olid parajasti seotud võitluses Prantsusmaaga ning Ferdinandi käsutuses olevad jõud olid väikesed. Habsburgide pealinna päästis halb ilm, mis sundis türklased piiramise lõpetama. Kuid oli selge, et õige pea võib situatsioon korduda, ning nii asus Karl ette valmistama vastulööki.
Kolmas ja neljas sõda François'ga
pisi|Karl V ja [[François I kohtumine 1540. aastal]]
1534. aastal kuulutas Prantsusmaa keisrile taas sõja, ent tõsiseks sõjategevuseks läks alles 1536, kui Karl Prantsusmaa vastu isiklikult tegutsema hakkas. Ta ei saavutanud aga erilist edu ning prantslased okupeerisid Savoia. 1538. aastal sõlmiti Nizza rahu, kusjuures Karl ja François isiklikult kohtusid. Ehkki oli selge, et kumbki valitseja polnud sõja tulemustega rahul (François oli püüdnud tagasi saada oma unistuste linna Milanot ja Karl soovinud Prantsusmaad otsustavalt lüüa, võimalik, et koguni luua maasilda tema Hispaania ja Itaalia valduste vahel), siis esialgu tundus kahe rivaali mingisugune leppimine võimalikuna. 1539. aastal korraldati koguni Karli reis läbi Prantsusmaa Hispaaniast Madalmaadesse; esimest korda viibis ta pärast keisriks saamist François' maadel rahumeelsetel põhjustel.
pisi|Karl V Mühlbergi lahingus
Ususõjad Saksamaal ja nende tagajärjed
1540. aastatel halvenesid protestantide ja katoliiklaste suhted Saksa-Rooma riigis tunduvalt ning ekspansiivne ja agressiivne luterlus asus mitmest kandist vana usku välja suruma. See toimus kohalike vürstide (eriti Hesseni Philippi ja Saksi Johann Friedrichi) nõusolekul ja isegi juhtimisel. Selle vastu ei suutnud Karl V tükk aega suurt midagi teha, kuni protestandid läksid lõpuks liiale ning provotseerisid avaliku sõja. Keiser asus oma armee etteotsa ning läks protestante maha suruma, kuna nood olid juba keisri enda aladel katoliiklasi taga kiusanud ning linnu vallutanud. Avalik sõda, mida on nimetatud Schmalkaldeni sõjaks, puhkes 1546. aastal, mõni kuu pärast Lutheri surma.
1547. aastal toimus Karli ja protestantide Schmalkaldeni liiga vahel otsustav Mühlbergi lahing, milles keiser saavutas täieliku võidu. Tema triumf oli sedavõrd võimas, et korraks näis olevat võimalik koguni protestante katoliikluse rüppe tagasi tuua: protestantlike vürstide liidrid Hesseni Philipp ja Saksi Johann Friedrich olid tema käes vangis ning ka protestantide mõjukaim teoloog Philipp Melanchthon oli valmis keisri ja paavstiga lepitust otsima. Kuid reaalne situatsioon ei jätnud selleks siiski kuigivõrd võimalusi: enamik protestantluse ideolooge olid Lutherist tunduvalt radikaalsemad, ka paavst oli leppimatu ning reformatsioonilised sektid olid end juba liiga sügavalt sisse seadnud. Pealegi oli keisri võitki saavutatud suurelt osalt temameelsete protestantide toel, kellest silmapaistvaim oli Saksi uus kuurvürst Moritz. Mingisugune katse olukorda lahendada küll tehti, lubades Trento kirikukogule ka protestandid, kuid see oli pigem sümboolne žest: kumbki pool ei kavatsenudki järgi anda. 1548. aastal kehtestas Karl luterlastele "vaheusundi" (Augsburgi interim), mis püüdis nende ja katoliiklaste liturgiat ühitada (näiteks lubati neile armulauda mõlemal kujul ja vaimulike abielusid, kuid nõuti ka missade pidamist ja mitmeid teisi katoliiklikke kombetalitusi). Selline lahendus ei rahuldanud tegelikult kumbagi poolt ja riigilinnad Magdeburg ning Bremen lükkasid keisri pakutu täielikult tagasi. 1550–1551 toimus esimese piiramine, mille ajal keisrimeelsete protestantide vastuolud keisriga üha süvenesid.
Peagi sai selgeks, et ka relva jõul pole võimalik protestantlust maha suruda. 1551. aasta lõpus algas protestantlike vürstide uus vastuhakk keisrile, mida juhtis Saksi Moritz. Nad sõlmisid liidu Prantsusmaaga ja nende vägi marssis 1552. aasta alguses Tirooli. Keiser pääses vaid üle noatera vangi langemisest, põgenedes üle mägede Villachisse. Sama aasta augustis pidi ta Moritzi ja teiste protestantidega sõlmima Passau lepingu, millega protestantlus sisuliselt legaliseeriti. Keiser pidas seda lahendit siiski veel ajutiseks ja tegi ettevalmistusi uueks konfliktiks. Kuid tema sõda Prantsusmaaga kulges ebaedukalt ja ka Saksa-Rooma riigis jätkusid siserahutused, mida juhtis Kulmbachi markkrahv Albrecht Alkibiades ja mille ohvrina langes ka Saksi Moritz. Uueks tõsiseks jõukatsumiseks protestantidega polnud keisril enam vahendeid ega tahet. 1555. aastal lasi ta vend Ferdinandil sõlmida Augsburgi usurahu, mis põlistas Saksamaa konfessionaalse killustatuse. See sündmus oli ilmselt ka viimaseks piisaks keisri kannatuste karikasse ning ta otsustas vana, haige, murtud ja pettunud mehena oma ilmalikust aujärjest loobuda. Teda oli juba aastaid vaevanud podagra, mis vahetevahel peaaegu teovõimetuks muutis, samuti oli äärmiselt intensiivne eluviis ta ilmselt lihtsalt läbi kulutanud.
Keisri Skandinaavia-poliitika
Karl V oli otseselt seotud Taani kuningakojaga, sest tema õde Austria Isabella abiellus 1515. aastal Taani kuninga Christian II-ga. Kui kuningas 1523. aastal kukutati, pages abielupaar Madalmaadesse. Keiser luges oma õemeest ka edaspidi Taani seaduslikuks kuningaks, seda enam, et järgnevad Taani valitsejad Frederik I ja Christian III olid protestandid. Christian II avantüristlikke plaane oma valduste tagasivõitmiseks keiser siiski ei toetanud, kuid jäi ka pärast viimase vangilangemist 1531. aastal tema seaduslikku trooniõigust toetama. Ise ei olnud tal aga huvi ega vahendeid Christiani võimu taastada, ehkki seda Läänemere-äärsetes riikides vastavalt poliitilisele meelsusele kas oodati või kardeti. 1542. aastal sõlmis keiser viimaks Christian III-ga lepingu, millega tunnustas teda Taani seadusliku valitsejana, see-eest pidi Taani kuningas aga hoiduma sekkumisest Põhja-Saksamaa ja Vana-Liivimaa asjadesse. Kuningas kohustus ka vabastama Christian II, kuid ometi ei teinud seda.
Rootsiga Karl V-l otseseid kontakte polnud, kuid et Gustav I oli Christian II vaenlane, siis olid suhted temaga pigem vaenulikud. Rootsi sõdis pealegi ka mitmel korral keiserliku vabalinna, hansalinn Lübeckiga.
Karl V ja Vana-Liivimaa
Keisril oli mitmeid kokkupuuteid ka Vana-Liivimaa poliitikaga. Juba 1521. aastal kinnitas ta Liivimaa piiskopkondade privileegid ning määras nende kaitsjateks Taani kuninga, Leedu suurvürsti, Mecklenburgi hertsogid, Brandenburgi kuurvürsti, Saksa ordu kõrgmeistri Preisimaal ja Lübecki. Mõni aasta hiljem pidi ta lahendama Preisimaa sekulariseerimise järel tekkinud kõrgmeistrikoha täitmise küsimuse, otsustades 1527. aastal Liivi ordumeister Wolter von Plettenbergi asemel anda see Saksa meistrile. Samas kinnitas ta juba aasta varem Plettenbergi saamise riigivürstiks ning läänistas talle 1530. aastal Augsburgi riigipäeval pidulikult Liivimaa orduvaldused. Karl kohtus ka mõnede Liivimaa valitsejate saadikute, näiteks Georg von Ungerniga, kellele ta annetas Ungurpilsi (Pürkeln) vabahärra tiitli.
1540. aastate lõpust alates pöördusid liivimaalased tihti keisri poole palvega aidata neid suureneva Vene ohu vastu. Nii tühistaski Karl 1548. aastal Hans Schlittele antud loa saata Venemaale suur sõjandusekspertide ekspeditsioon ja ka liivimaalaste kohustused Türgi sõjaks makse maksta, kuid reaalset abi ta neile anda ei suutnud. Karli valitsusaja lõpus puhkes Liivimaal koadjuutorivaenus, mis ähvardas kujuneda Poola-Liivimaa sõjaks. Selle vältimiseks saatis keiser sinna oma komissarid, kes suutsid pärast Taani saadikute ebaedu konflikti siiski rahumeelselt vahendada. Tüli lahendamise ajaks oli keiser aga avalikust elust juba tagasi tõmbunud.
pisi|Karl V 1520. aastal
Viimased eluaastad
Karl oli võimust loobumist alustanud juba 1554. aastal, kui ta andis poeg Philippile Milano. Järgmisel aastal loobus ta tema kasuks ka Burgundia hertsogi tiitlist ehk Madalmaadest, 1556. aasta alguses ka Hispaania (Aragóni ja Kastiilia) kuninga kohast. Sama aasta augustis loovutas ta vend Ferdinandile ka Saksa-Rooma valitseja koha, mida riigiseisused tunnustasid küll alles 1558. aasta märtsis. 1556. aasta lõpus asus Karl elama San Jerónimo de Yuste kloostrisse Hispaanias.
Eksiilis ei elanud Karl ülikasinat mungaelu, vaid tema käsutuses oli luksuslikult sisustatud maja, kus ta sai nii kunsti nautida kui ka tegeleda aiatööde ja mõtisklemisega. Samuti hakkas ta koguma kelli (mehaanilised kellad said populaarseks just sel ajal). Nii tema poeg Felipe II kui ka vend Ferdinand palusid tal mitu korda poliitikasse sekkuda, sest tema autoriteet ja kogemused võisid nende arvates olukorda nende kasuks kallutada, ent Karl ei loobunud eksiilist.
Aastal 1558 korraldas ta mälestusjumalateenistuse oma isa ja vanaisa hingede auks, mida on sageli valesti tõlgendatud leinamissa-müsteeriumina tema enese mälestuseks. Varsti pärast seda ta tervis halvenes (võimalik, et ta sai rabanduse) ning ta suri sama aasta sügisel 58-aastaselt. Esialgu maeti ta kloostri juurde, kuid tema pojapoeg Felipe III lasi ta Madridi lähedale ümber matta.
Järglased
Karl oli 1526–1539 abielus Portugali kuninga Manuel I tütre Isabellaga, kellega ta sai viis last. Rohkem Karl ei abiellunud, kuid tal oli ka abieluväliseid suhteid ning nendest sündinud lapsi.
Karli ainus täisikka jõudnud seaduslik poeg oli Philipp (1527–1598), kellest sai Hispaania kuningas ja Madalamaade valitseja Felipe II.
Karli teised seaduslikud lapsed olid
Peale selle oli tal kaks ebaseaduslikku last. Neist kuulsaim oli Austria don Juan (don Juan de Austria; 1547–1578), kellest sai Hispaania armee ülemjuhataja ja võiduka Lepanto merelahingu juht. Tema vanem poolõde Parma Margarethe (1522–1586) mängis aga olulist rolli Madalmaade vabadusvõitluse esimeses faasis, olles Habsburgide Madalmaade asehaldur.
Välislingid
Eelnev: Maximilian I Saksa kuningas 1519–1531 Järgnev: Ferdinand I Saksa-Rooma keiser 1520/1530–1556 Austria ertshertsog 1519–1521 Eelnev: Fernando II Aragóni, Sitsiilia ja Napoli kuningas 1516–1556 Järgnev: Felipe II Eelnev: Juana Kastiilia kuningas 1516/1555–1556, kuni 1555 ametlikult koos Juanaga Eelnev: Philipp Ilus Burgundia hertsog 1506–1555 Eelnev: Francesco II Sforza Milano hertsog 1535–1554
Wellington
Wellington on Uus-Meremaa pealinn. Ta asub Põhjasaare lõunakaldal Cooki väina ääres. Wellington on maailma kõige lõunapoolsem pealinn.
Elanike arvult on Wellington Aucklandi järel Uus-Meremaal teine linn. 2010. aastal elas Wellingtonis 389 700 inimest.
Kliima
Wellingtonis on mereline paraskliima. Kõrgeim mõõdetud õhutemperatuur on +31,1 °C, madalaim -1,9 °C. Talvel puhuvad vahel lõunatuuled, mis suurendavad külmatunnet. Mäenõlvul asuvais eeslinnades esineb talvel aeg-ajalt öökülma, 17. juulil 1995 sadas Wellingtonis isegi lund.
Aasta keskmine sademete hulk on 1249 mm. Kõige sajusemad kuud on juuni (147 mm) ja juuli (136 mm), kõige kuivemad veebruar (62 mm) ja jaanuar (72 mm).
Päikesepaiste keskmine kestus aastas on 2065 tundi. Kõige päikesepaistelisemad kuud on jaanuar (246 tundi) ja detsember (226 tundi), kõige vähem paistab päikest juunis (98 tundi) ja juulis (117 tundi).
Ajalugu
Enne eurooplaste sisserännet elasid piirkonnas maoorid, kes kutsusid piirkonda Te Upoko o te Ika a Maui. Eurooplaste asustus algas 1839. Linn nimetati Waterloo lahingu võitja Arthur Wellesley järgi, kes oli tuntud kui Wellingtoni hertsog. 1865 sai Wellington Uus-Meremaa pealinnaks. 1907 sai Wellingtonist Uus-Meremaa dominiooni pealinn.
Wellington asub isegi Uus-Meremaa mõistes seismiliselt aktiivses paigas. Suur geoloogiline rike jookseb otse linna keskelt läbi ja just rikete ääres on maavärinad kõige tugevamad. Linlased, eriti kõrghoonete elanikud, täheldavad enamasti igal aastal mitut maavärinat.
Majandus
2006. aastal oli Wellingtoni elaniku keskmine sissetulek 32 500 Uus-Meremaa dollarit.
Turism on Wellingtoni majanduse tähtis osa. Siseturiste Uus-Meremaalt käib aastas ligikaudu 3,6 miljonit. Välisturiste käib Wellingtonis aastas umbes 540 000 ja nad kulutavad seal 436 miljonit USA dollarit. Kõige rohkem välisturiste tuleb Austraaliast.
Transport
thumb|Vaade Wellingtoni rahvusvahelisele lennujaamale [[Mount Victorialt]] Wellingtoni rahvusvaheline lennujaam teenindas 2008. aastal 5 021 000 reisijat.
Wellingtonil on praamiühendus Lõunasaarega. Neid laevareise korraldavad nii riiklik ettevõte Interislander kui ka eraettevõte Bluebridge.
Wellingtonil on rongiühendus Aucklandi ja paljude teiste Põhjasaare linnadega. Viimaseil aastail on kaalutud rongiliikluse lõpetamist, sest reisijaid on nii vähe, et see ei tasu end ära.
Wellingtonis tehakse ühistranspordiga aastas umbes 35 miljonit reisi ehk enam kui 70 reisi ühe elaniku kohta. Wellingtonil on raudteevõrk, mida teenindab 147 rongi, ja bussiliiklus, mida teenindab 470 bussi 108 liinil.
Wellingtonis on 9 trollibussiliini. Wellington on kogu Okeaania ainus linn, kus on trolliliiklus säilinud.
Lippe
thumb Lippe on jõgi Euroopas, Reini lisajõgi. Jõe pikkus on 255 km ja valgla 4881,8 km². Keskjooksul Hammi lähedal on jõe vooluhulk 23 m³/s.
Lippe ääres asuvad lähtest suudme poole Paderborn, Lippstadt, Hamm, Waltrop, Marl ja Wesel, samuti hulk väiksemaid asulaid.
Lippel sõitsid laevadega juba vanad roomlased. 1826 avati Lippel laevaliin. Lippstadtist Hammini nägi sõiduplaan ette 1 päeva, sealt Weselini veel 4, kokku 5. Laevaliin suleti, kui raudteeliiklus kiiremaks ja odavamaks sai.
Henrik Normann
pisi|Henrik Normann 2000. aastal Henrik Normann (sündinud 1. juulil 1971) on eesti meelelahutustegelane ja näitleja.
Ta on ansambli All Stars liige.
Haridus
1989. aastal lõpetas Tallinna Nõmme Gümnaasiumi.
1993. aastal lõpetas Tallinna Pedagoogilise Instituudi näitejuhtimise eriala.
Töökohad
Töötanud 1993-1996 Makarov Music Managementis.
Veel on töötanud ETV-s, Top Raadios, raadios B3, Tipp Televisioonis ja Sky Plus-is.
Ta töötas 2009. aasta oktoobrist kuni märtsini 2010 Tallinna Munitsipaalpolitsei Ameti peaspetsialistina.
Poliitika
Ta on alates aprillist 2009 Keskerakonna liige.
Isiklikku
Ta oli 2008-2011 abielus Katre Kütiga.
2018. aastast on Normann suhtes Kristina Pauga.
Tema isa on endine muusikaõpetaja ja endine Tallinna Muusikakooli direktor Toots Normann.
Oder
pisi|Illustratsioon pisi|[[Kaherealine oder|Kahe- (Hordeum distichon) ja kuuerealine oder (Hordeum vulgare var. hexastichon)]] pisi|Odrapõld pisi|Odrast ja kaerast valmistatud toidud Oder ehk harilik oder ehk kesv (Hordeum vulgare) on kõrreliste sugukonda odra perekonda kuuluv teravili. pisi|Rammututid odra põllus Harilik oder on kultuurtaim, mis on külvipinnalt (541 tuhat km²) maailmas nisu, maisi ja riisi järel neljandal kohal.
Kirjeldus
Narmasjuurestik areneb 4–8 idujuurest. Teiste teraviljadega võrreldes on hariliku odra juurestik mõnevõrra väiksem. 85% juuremassist paikneb 20–25 cm sügavusel. Püstine kõrs on õõnes ja selle pikkus on tavaliselt teistest teraviljadest mõnevõrra väiksem (50–80 cm ). Leht on rööproodne ja keelekesega. Lehtede alusel asetsevad suured teravad kõrvakesed. Õisikul on pea, lüliline peatelg ja üheõielised 3-kaupa asetsevad pähikud, mille alusel paiknevad 2 liblet. Õiel on 2 emakat ja 3 tolmukat ning seda ümbritsevad välis- ja sisesõkal. Viljaks on sõkaldega kaetud teris.
Ajalugu
Harilik oder (Hordeum vulgare) arenes välja metsikust odrast (Hordeum spontaneum), mis kasvab looduslikult Lähis-Idas. Metsiku odra ja loodusliku kaheteranisu (Triticum dicoccoides) teriseid on inimesed toiduks tarvitanud juba ligi 19 000 aastat tagasi. Selle perioodi arheoloogiline leiukoht asub Kinnereti järve lõunakaldal. Veel on metsiku odra teriseid leitud 10–12 tuhande aasta tagusest perioodist Süüriast Tell Abu Hurreyra linna lähedalt. Seda perioodi loetakse ka odra kultiveerimise alguseks. Alates 8000 eKr pärinevate Lähis-Ida leiukohtade arv suureneb märgatavalt, mis viitab teraviljade üha laiemale kultiveerimisele Viljaka poolkuu regioonis. Esialgu kultiveeriti peamiselt kahetahulist kestjat otra, kuid neljandal aastatuhandel eKr ületas kuuetahulise odra kasvatamine kõiki teisi kultiveeritavaid teraviljasorte. Viiendal aastatuhandel eKr kultiveeriti otra Niiluse deltas (levides sealt Etioopia mägismaale), Taga-Kaukaasias, Kaukaasias ja Hindustani poolsaare mäepiirkondades. Neljandal aastatuhandel eKr levis oder Vahemere maade lääneossa ja kolmandal aastatuhandel Kesk- ja Põhja-Euroopasse.
Kõige kauem tuntakse kuuerealist otra. Seda kasvatasid egiptlased, indialased, juudid ja kreeklased. Vana-Kreekas viljeldi ka kahe- ja kolmerealist otra. Roomlased kasvatasid peamiselt kuuerealist otra, sest see valmis kõige varem.
Vanaajal tarvitati otra peamiselt loomasöödaks, vähem tehti temast leiba. Nii Vana-Egiptuses kui Vana-Kreekas pruuliti odrast õlut. Roomlaste meelistoiduks oli odratangudest valmistatud polenta.
Odra kasvatamine
Oder on tähtis kultiveeritav teravili Põhja-Aafrika mitmes piirkonnas, Kesk-Aasia mägipiirkondades, Aafrika Sarvel, Andides ja Ida-Euroopas. Otra kasvatatakse peamiselt piirkondades, kus kliima ei sobi teiste teraviljade kultiveerimiseks või kus kasvatustingimused pole soodsad sooldunud pinnase tõttu. Oder talub hästi vähest sademete hulka (alla 300 mm) ja mäestikukliimat. Odra viljelemise põhjapiiriks on 70° põhjalaiust ning mägedes (Himaalaja ja Andid) kasvatatakse otra kohati kuni 4700 m kõrgusel.
Oder kasvab kõige paremini parasniisketel neutraalse reaktsiooniga viljakatel muldadel. Taim talub hästi põuda ning idandid taluvad negatiivseid õhutemperatuure kuni −7 °C.
2012. aastal toodeti maailmas 133,5 miljonit tonni otra ja odrapõldude kogupindala oli 49,5 miljonit hektarit. Viimase 40 aastaga pole tootmine palju suurenenud peamiselt urbaniseerumise ja nisu eelistamise tõttu.
Oder on teiste teraviljadega võrreldes üsna lühikese kasvuajaga. Sordist ja kasvukoha kliimast sõltvalt on odra kasvuperiood 60–115 ööpäeva. Neljatahuline oder kasvab Eestis ligi 80 ööpäeva. Otra eristatakse selle järgi, mitu tera on odrapeas ridamisi. Vastavalt sellele eristatakse kahe-, nelja- ja kuuetahulist otra. Odratera võib olla kas kestaga või ilma. On nii tali- kui ka suviodra sorte. Taliotra kasvatatakse eelkõige Lääne- ja Kesk-Euroopas, Ukrainas ja Venemaa lõunaosas. Külmakartliku taimena pole taliodra kasvatamine Eestis kuigi hästi õnnestunud.
Kasvatamine Eestis
Eestis on odrakasvatuse kohta vanimad andmed Asva linnusasulast esimese aastatuhande algusest eKr.
2010. aastal toodeti Eestis 252 700 tonni otra. Odratoodang moodustas teraviljatoodangust 39,7%. Otra edestas 338 500 tonniga nisu ning järgnesid 61 300 tonniga kaer ja 29 500 tonniga rukis. Odrapõldude kogupindala oli 1218 km² ja keskmine saagikus oli 248,6 kg/ha. Viimastel aastatel on odrakasvatamine järk-järgult kasvanud, 1991. aastal oli odrapõldude kogupindala 28,48 km².
Kasutamine
Odrateradest valmistatakse tavaliselt tangusid, kruupe ja jahu. Jahust valmistatakse omakorda pagaritooteid ning tangust ja kruupidest peamiselt putru. Jahust saab valmistada Eesti rahvustoiduks peetavat odrakaraskit. Enne kohviubade laiemat levikut valmistati sageli odrast viljakohvi. Lisaks on läbi aegade otra kasutatud tangu- ja verivorstide ning kama valmistamisel. Odrajahu lisatakse pagaritoodete tainasse. Leivaküpsetuseks on väärtuslikumad tärkliserikkad odrasordid. Lisaks valmistatakse odrast odrahelbeid, odralinnaseid, linnaseekstrakti, õlut jm. Umbes 75–80% maailma odratoodangust läheb loomasöödaks, peamiselt sigadele.
Toiteväärtus ja biokeemiline koostis
Keedetud odrakruupide (lisanditeta) toiteväärtus ja biokeemiline koostis on toodud järgmistes tabelites.
Mikojan-Gurevitš MiG-23
Mikojan-Gurevitš MiG-23 (vene keeles МиГ-23; NATO koodnimega Flogger) on Nõukogude Liidus Mikojan-Gurevitši konstrueerimisbüroos aastatel 1964–1966 projekteeritud ülehelikiirusel lendav hävituslennuk, millega hakati välja vahetama vananevaid MiG-21-sid.
Aastal 1967 tegi MiG-23 prototüüp esmalennu, esimesed sarjana ehitatud MiG-23-d jõudsid väeosadesse 1973. aastal. Nõukogude Liidus ehitati kokku üle 4000 seda tüüpi lennuki (eri versioonides, sh MiG-27) ning eri riikides litsentsi alusel ehitatutega kokku ligikaudu 11 000 lennukit. Nõukogude Liidus valmistati viimased lennukid (MiG-23UB) 1985. aastal.
Tähtsaim MiG-23 uuendus oli võimalus ka lennu ajal muuta tiiva noolsust, suurema kiiruse saavutamiseks sai tiiva noolsust muuta vahemikus 16–72 nurgakraadini. Tiiva noolsuse vähendamisel 16 nurgakraadini lühenes õhkutõusmiseks ja maandumiseks vajalik teepikkus oluliselt. MiG-23 sai täiesti uue mootori ja ajakohasema avioonika, radari ja infrapunaandurid.
MiG-23MLD on väljas ka Eesti Lennundusmuuseumis.
MiG-23 kasutajad
Ameerika Ühendriikide õhujõudude eriüksuses kasutatakse väheseid MiG-23, tähisega YF-113, "agressori" rollis.
Lennukiehitusfirma MiG-MAPO pakub tänapäevani nende lennukite moderniseerimis- ja täiustamisprogramme.
Tehnilised andmed
400px|pisi
Smailagića Polje
Smailagića Polje on asula Montenegros Kolašini vallas.
Ameerika Ühendriikide ministeeriumide loend
Ministeeriumid on valitsusasutused, mille juhid kuuluvad valitsuskabineti koosseisu.
З
З märgib tavaliselt helilist alveolaarset frikatiivi.
Automarkide loend
''Siin on loetletud automarke ja -mudeleid.
R
Roewe
Karlsruue mõis
Karlsruue mõis (saksa keeles Karlsruh või Carlsruh) oli poolmõis Koeru kihelkonnas Järvamaal.
Kinnor
Kinnor oli muusikainstrument antiikajal.
See on kantav 5–9 keelega lüüra, mida mängiti näppides ja kasutati saatepillina templiteenistustel. Kinnorit peetakse Piibli legendaarseimaks pilliks, seda seostatakse eelkõige kuningas Taavetiga. Seepärast kutsutakse seda pilli ka Taaveti harfiks. Kinnorit on peetud Iisraeli rahvapilliks.
Kumbor
thumb|Kumbor
Kumbor on asula Montenegros Herceg Novi vallas.
Hybrid Theory
"Hybrid Theory" on ansambli Linkin Park esimene album. See ilmus 2000. aasta oktoobris.
Vahu mõis
Vahu mõis (saksa keeles Wöhho) oli poolmõis Koeru kihelkonnas Järvamaal.
Mõis rajati 1823 Preedi mõisast eraldatud alast.
Pedaniku mõis
Pedaniku mõis (saksa keeles Peddanik) oli Aruküla mõisa kõrvalmõis Koeru kihelkonnas Järvamaal.
Viievõistlus (kergejõustik)
Kergejõustiku viievõistlus oli kergejõustiku võistlusala. Olümpiamängude ajaloos oli see esimest korda kavas 1912. aasta suveolümpiamängudel (nagu ka kümnevõistlus). Viievõistlus peeti veel ka 1920. ja 1924. aastal, kui kahekordseks olümpiavõitjaks tõusis soomlane Eero Lehtonen.
Viievõistlus koosnes kaugushüppest, odaviskest, 200 meetri jooksust, kettaheitest ja 1500 meetri jooksust.
Punkte arvestati kohapunktide järgi. Ühesuguste tulemuste korral jagati punkte võrdselt (näiteks kui teisele kohale vastava tulemuse saavutasid neli sportlast, said nad kõik 2 punkti). Kui võistleja katkestas, võeti temalt punktid ära ja toimus ümberarvestus. 26 võistlejast 12 pääses osalema neljandale alale kettaheitele. Kuus paremat (ja võrdsete punktide korral ka koha jagajad) lubati 1500 m distantsile.
Aasia ja Aafrika Maade Nõukogude Solidaarsuskomitee
See asutati 1956.
Solidaarsuskomitee esindas Nõukogude Liitu 1957. aastal loodud Aafrika ja Aasia Rahvaste Solidaarsuse Organisatsioonis.
Apocalypto
"Apocalypto" on Oscarile nomineeritud 2006. aastal linastunud Ameerika Ühendriikide eepiline seiklusfilm, mille lavastas Mel Gibson.