cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Madridi Real
Jalgpall tõusuteel
Esimese kümnendi jooksul võitis klubi oma esimesed suurvõistluste võidud võistlustel, mis tekkisid tänu spordiala arengule ja tänu Agrupación Madrileña de Clubs de Foot-balli (Madridi jalgpalliklubide ühendus) tõukele, mida juhtis Carles Padrós kuni ajani, mil ta võttis üle "valgete" presidentuuri. Tema ajal saavutatud võidud Campeonato de Madridil, rohkem tuntud kui Campeonato Regional, andsid talle õiguse osaleda Campeonato de Españal (Concurso Madridi järelkäija) ja esindada sellel Madridi autonoomset piirkonda. Kahel esimesel aastal saadi seda võistlust lähedalt näha, kuid järgmisel neljal aastal (1905–1908) viidi võidud kaasa ja nendest said esimesed tiitlivõidud üleriigilisel võistlusel, ainsal sel ajal nii suurel võistlusel – Copa del Reyl ehk Campeonato de Españal. Selle saavutuse eest sai Madrid CF võistluse jaoks loodud esimese auhinna, sest esimese klubina tuldi turniiril võitjaks kolm korda järjest. Pärast nii häid tulemusi ja sooviga suurendada klubi populaarusust ja suursugusust korraldas Carles Padrós 23. oktoobril 1905 esimese rahvusvahelise matši prantsuse presidendi Émile Loubet Hispaania visiidi puhul. Gallia Sport Paris ja Madrid FC mängisid Madridi hipodroomil 1:1 viiki. Järgnevatel aastatel ja seoses küpsusega, milleni jalgpall hakkas jõudma, hakkasid suuremat tähtsust omandama ka mänguaegne taktikaline osa, mistõttu klubi otsustas palgata esimeseks treeneriks Arthur Johnsoni, klubi endise mängija, ja kelle ülesanne oli seda täiustada. Alates 1912. aastast viidi neid täiendusi sisse uuel jalgpallistaadionil, O'Donnelli staadionil, sest klubi kiire kasvu ja selle järgijate arvu suurenemine muutis vajalikuks suurema mahutavusega staadionile kolimise, kui seda oli tolleaegne hipodroom. Nõnda sündiski klubi esimene staadion, mis oli võimalik tänu hispaania-prantsuse päritolu endisele jalgpallurile ja hilisemale klubi presidendile don Pedro Paragesile, kes võttis enda kanda enamiku kuludest. Kahtlemata on don Pedro Parages Carles Padrósi kõrval üks tähtsamaid võtmeisikuid klubi ajaloos.
Kuninglik klubi
pisi|Klubi logo pärast 1920nda aasta läkitust, mida kasutati kuni 1931. aastani
Sel ajal sai klubi nimi kuju Real Madrid Foot-ball Club, mida hoitakse alal praeguseni, ja ühtlasi ka õiguse lisada oma logole Hispaania kuninglik kroon. Pedro Parages saatis vastu tänuavalduse hiljutise nimetamise eest, kuid lisaks tänusõnade edasiandmisele paluti Tema Majesteedilt audientsi, misjärel pälviti monarh aupresidendi kohaga.
"Valgete" uue treeneri Juan de Cárceri juhtimisel oldi 1920. aastatel võidukad piirkondlikel võistlustel, mida ei saa väita Hispaania karikavõistluste kohta, sest klubi ei võitnud ühtki riigi suuremat jalgpalliturniiri. Siiski, olles domineerivaim klubi Madridis, võeti ette mitu suurt turneed Euroopas, kus mindi vastamisi meeskondadega Portugalist, Itaaliast, Inglismaalt, Taanist ja Prantsusmaalt. Niisamuti mindi esimest korda Ameerikasse, et saavutada tuntust ka mujal maailmas.
Esimene kuldne ajastu
pisi|Alfredo di Stéfano 6. märtsil 1952 korraldasid merengue 'd mitmeid üritusi, tähistamaks klubi 50. aastapäeva, millest tähelepanuväärseim on üks rahvusvaheline jalgpalliturniir, aga ka üks korvpallivõistlus. Külalisteks olid rootsi IFK Norrköping ja Colombia meister Los Millionarios, mille mängijate seast paistis silma üks argentina pallur nimega Alfredo di Stéfano, kelle sooritused Real Madridi vastu peetud mängu ajal meeldisid Santiago Bernabéule niivõrd, et viimane ei puhanud enne, kui oli suutnud di Stéfano valgete klubisse üle tuua. See sai teoks 1953. aastal pärast väga keerulisi läbirääkimisi tänu FIFA ja Hispaania kuningliku jalgpalliliidu sekkumisele ning ühes argentiinlasest palluriga palgati veel ka Francisco Gento, hüüdnimega Paco, kes tuli Racing de Santanderist. Korvpallist aga olid spordiklubi presidendil kasinad teadmised, mistõttu otsustas ta otsida abi Hispaania korvpalliliidult. Nõnda jõudiski klubisse noor Raimundo Saporta, kes korraldas täiusliku korvpalliturniiri, milles osalesid Paris Basket Racing, Puerto Rico koondis ja ameeriklastest sõdurite ühendus, kes olid määratud teenistusse Lakenheathi baasi Inglismaal. Bernabéu otsustas Saporta palgata vaatamata tolle vähestele teadmistele jalgpallist. Nii sai alguse koostöö, mis viis spordiklubi jalgpalli- ja korvpalli osad rahvusvahelisse tippu.
Ewald Moldt
pisi|Ewald Moldt (1987) Ewald Moldt (22. aprill 1927 Greifswald – 17. oktoober 2019) oli Saksa DV diplomaat ja riigitegelane.
Madridi Real
Esimene kuldne ajastu
Olles rajanud klubile kindla aluse, hakkas jalgpallimeeskond tasapisi edu saavutama Joseito, Molowny, di Stéfano ja Gento abiga, kes tegid klubist liiga meistri pärast 21 aastat. Sel hooajal, mis oli ühtlasi ka tema esimene aasta Madridi klubis, pälvis Hispaania-Argentina juurtega pallur suurima väravaküti tiitli, mis anti talle veel neljal korral, kui ta Real Madridi ridades mängis. Edu, mis saatis spordiklubi korvpallis (võideti Copa Latina, Copa de España ja liiga tiitlid), võrkpallis (saavutati mitmed karikavõidud) ja pesapallis (liiga meistriks tuldi veel mitu kordad) vaid kinnitavad seda, kui heal järjel klubi oli. See pani aluse ka uute spordialade edendamisele klubis nagu seda olid tennis, poks, bolo palma, pelota, käsipall, võimlemine, tõstmine, sõudmine ja male.
Hispaanlasest treeneri José Villalonga eestvedamisel ja meeskonna abiga, mis koosnes jalgpalluritest nagu Juan Alonso, Marquitos, Rafael Lesmes, Miguel Muñoz, José María Zárraga, Joseito, Di Stéfano, Héctor Rial ja Francisco Gento, võitis Real Madrid 1954/55 ja 1956/57 liigad ning Copa Latina aastatel 1955 ja 1956. Viimane neist oli prestiižne turniir, mille eesmärk oli viia vastamisi parimad Lõuna-Euroopa klubid. Santiago Bernabéust sai asepresident ja kaastööline prantsuse ajalehe L'Équipe ning Gabriel Habot' algatuses, mille eesmärk oli luua Euroopa karikas. Sellealane kokkutulek toimus ühes Pariisi hotellis ja see leidis aset UEFA heakskiidul. Loodava turniiri mõte seisnes erinevate Euroopa liigade meeskondade vastandamises ja võitlemises tiitli nimel, mis antakse kontinendi parimale meeskonnale. Kuninglik klubi võitis kaks esimest tolleaegse suurima klubidevahelise turniiri karikat, kui tulemusega 4-3 alistati Pariisis Stade de Reims, ja kui tulemusega 2-0 võeti tiitlivõit ACF Fiorentina vastu Santiago Bernabéul toimunud finaalmängus. Villalonga asendati Luis Carnigliaga ja meeskonda toodi Raymond Kopa (juba aasta varem), José Santamaría ning särav mängija Ferenc Puskás, kes kuulus Ungari koondisse (tuntud kui "maagilised madjarid"). Ungarlaste tiim oli Euroopas kuulsaks saanud tänu Helsingi Olümpiamängude võidule 1952. aastal ja Jalgpalli maailmameistrivõistluste teisele kohale 1954. aastal. Real Madrid aga võitis liiga hooajal 1957/58 ning sai ka kolm Euroopa karikat, kui alistas Brüsselis AC Milani tulemusega 3-2, uuesti Stade de Reimsi tulemusega 2-0 ja Frankfurdi Eintrachti tlemusega 7-3 Glasgow's peetud kohtumisel, mida jälgis 135 miljonit vaatajat. Pärast seda viimast finaalmängu nimetas inglise ajaleht The Times valged viikingiteks:
Ewald Moldt
Ewald Moldt oli pärit puusepa perekonnast. 1944. aastal mobiliseeriti ta Wehrmachti. 1945. aasta mais sai ta haavata. 1945–1947 töötas ta raudteelasena. 1945. aastal astus ta Saksamaa Sotsiaaldemokraatlikku Parteisse, millest 1946. aastal Kommunistliku Parteiga sundliitmisel tulemusel sai Saksamaa Sotsialistlik Ühtsuspartei. 1947–1950 oli ta Greifswaldi Noorsooameti juhataja. 1950–1952 õppis ta Saksa DV Riigi ja Õigusteaduste Akadeemias. Alates 1952. aastast töötas ta Saksa DV Välisministeeriumis, kus oli aastatel 1953–1958 välisminister Lothar Bolzi isiklik referent. 1958–1959 oli ta esimene sekretär saatkonnas Rumeenias. 1959–1963 oli Moldt saatkonnanõunik saatkonnas Poolas. 1963–1965 oli ta Saksa DV Välisministeeriumi pressiameti juhataja. 1965–1970 oli ta saadik Rumeenias. 1970–1978 töötas ta Saksa DV välisministri asetäitjana. 1978–1988 oli ta Saksa DV alalise esinduse juhataja Saksamaa Liitvabariigis. 1988. aastast kuni 1990. aasta märtsini oli ta Saksa DV välisministri asetäitja. Alates 1981. aastast oli ta Saksamaa Sotsialistliku Ühtsuspartei Keskkomitee liikmekandidaat ja aastatel 1986–1989 liige.
Mandžuuria tasandik
Mandžuuria tasandik (Sunliao), abreviatuur jõgede Songhua (mandžu keeles Sunggari ula ja Liao nimedest; samuti Kirdetasandik) on suur tasandik Hiina kirdeosas.
Madridi Real
Esimene kuldne ajastu
Di Stéfano juhitud Real Madrid tõusis rahvusvahelise jalgpalli kõrgustesse saavutades tunnustuse nii meedialt, klubi toetajatelt kui ka konkureerivatelt meeskondadelt. Veidi rohkem kui kümne aastaga võitis Real Madrid lausa 19 suurvõistlust. Samal ajastul said meeskonna mängijad ülemaailmse tunnustuse osaliseks, kui mitmeid neist pälviti prantsuse ajalehe L'Équipe'i loodud Ballon d'Or, tiitliga, mille annab välja ekspertidest koosnev žürii maailma parimale jalgpallurile. Tiitli loomisele järgnenud esimestel aastatel auhinnati sellega kahel korral Alfredo di Stéfanot ja ühel korral Raymond Kopat.
Mandžuuria tasandik
Selle pindala on umbes 300 000 km², kõrgus merepinnast 200–300 m, edelaosas alla 100 m.
Madridi Real
Esimene kuldne ajastu
Järgmisel aastal põhjustas klubi võistluselt väljalangemise FC Barcelona, mis aastate jooksul muutus valgete üheks peamiseks konkurendiks. Madridis mängiti küll 2-2 viiki, kuid 1960/61 hooaja korduskohtumisel olid katalaanid edukad saavutades 2-1 võidu, ja nii langes võistluselt esimest korda selle ajaloo jooksul välja valgete meeskond. Sellegipoolest suudeti järgmisel aastal finaali jõuda, kuid tiitel jäi siiski kättesaamatuks. Amsterdamis peetud finaalmängus võitis SL Benfica tulemusega 5-3. Portugallased viis kahe väravaga juhtima Eusébio da Silva, Lissaboni klubi tähtmängija ja kellest FIFA ning IFFHSi järgi kujunes üks jalgpalliajaloo parimaid pallureid. Valged jõudsid veelkord finaali ja ka seekord jäädi tiitlit ilma, kui Viinis kaotati Milano Internazionalele 3-1, mille ridades mängisid nii Luis Suárez, Helenio Herrera, kui ka Sandro Mazzola. Real Madrid, mis oli Euroopas väga hinnatud, hakkas oma jõudu kaotama, ja samas leidis aset ka generatsioonide vahetus. Alates 1966/67 hooajast algas Concha Espina tänava klubis uus ajastu. pisi|Francisco "Paco" Gento Endine klubi jalgpallur Miguel Muñoz asendas ammused klubi iidolid uue noortest hispaanlastest koosneva meeskonnaga, millesse kuulusid José Araquistáin, Pachín, Pedro de Felipe, Manuel Sanchís, Pirri, Ignacio Zoco, Francisco Serena, Amancio Amaro, Ramón Grosso ja Manuel Velázquez ning mille kapteniks sai veteran Francisco Gento. Vaatamata suurtele saavutustele jätsid oma pleki kaks asjaolu, esiteks on pesapalli, käsipali ja rugbi meeskondade kaotamine ning teiseks inimrööv, mille ohvriks langes di Stéfano Caracases, kui ta võtsid vangi Venezuela natsionalistliku vabastamisliikumise (Frente de Liberación Nacional de Venezuela) kaks liiget. Real Madrid osales Venezuelas jalgpalliturniiril, kui kaks väidetavat politseinikku saabusid hotelli, kus meeskond peatus, ja viisid Alfredo di Stéfano jaoskonda kaasa süüdistades teda narkoveos. Autos viibides öeldi talle:"See on inimrööv. Teiega ei juhtu midagi. Me oleme revolutsionäärid, kes ei ole rahul meie riigis valitseva korraga. Me laseme teid õige pea lahti".
Alles siis, kui Alfredo di Stéfano oli puutsad varna riputanud, suutsid valged võita 1966. aastal taas Euroopa karika, kui finaalis purustati Belgradi FK Partizan tulemusega 2-1. Enne seda jäädi kahel korral, aastatel 1962 ja 1964, teisele kohale. Seda koosseisu kutsuti rahva suus kui El Madrid de los Yé-Yé ("jee jeede Madrid"). Tol ajal oli juba väga populaarne ansambel The Beatles ning Real Madridi mängijad panid omale pähe biitleid jäljendavad parukad ja poseerisid fotograafile. Ühtlasi oli see ka "Paco" Gento kuues Euroopa karikas ja temast sai sellel turniiril enim tiitleid võitnud mängija (6 karikat) ja ta püstitas rekordi, mis püsib tänapäevani.
Mandžuuria tasandik
Tasandikul viljeldakse põllumajandust: kasvatatakse nisu, maisi, aeduba, sojauba, riisi, suhkrupeeti, päevalille. On levinud märgalad ja ulatuslikud sood. Mitmes piirkonnas esineb üleujutusi. Tasandikult voolavad läbi Nen Jiang, Songhua ja Liao jõgi.
Mandžuuria tasandikul paiknevad linnad Harbin, Changchun, Qiqihar, Shenyang, Fushun ja Jilin.
Tasandiku põhjapoolne pikendus on Songneni tasandik.
Madridi Real
Esimene kuldne ajastu
Selleks ajaks oli Raimundo Saportast saanud klubi asepresident (astus ametisse 1962. aastal) ja tema teod vaid aitasid kaasa klubi kiirele ja kindlale kasvule. Klubi suursugusust näitas ka president Bernabéu ja Saporta enda poolt läbi viidud heatahtlik tegu eelmise aasta jõuludel. László Kubala, FC Barcelona treener, kes alles mõned kuud varem oli olnud üks suurimaid mängijaid, polnud näinud oma perekonda juba 13 aastat poliitilise konflikti tõttu, mille ühel poolel olid kommunistliku režiimiga riigid (ka tema kodumaa Ungari) ja teisel poolel Hispaania, kus valitses parempoole natsionalistlik diktatuur ehk frankism. Hispaaniasse ei võinud siseneda ükski isik, kes pärines kommunistlikest maadest.
Ühel spordialasel koosviibimisel Budapestis, kus osalejad palusid Bernabéul esitada ühe soovi, mida ungarlased saaksid tema auks teha, mõtles valgete president mõne sekundi ja vastas:
Juba mõni päev hiljem sõitis ema, kellele anti spetsiaalne viisa, Hispaaniasse ja veetis seal jõulud koos oma poja ja lastelastega.
Seetõttu aga pidi spordiklubi majanduslikel põhjustel lõpetama vähem väljavaateid omavate spordialadega tegelemise. 1970. aastate alguses kaotati maadluse osakond ja jalgpallimeeskond Agrupación Deportiva Plus Ultra, mille tegevus lõpetati majanduslikel ja sportlikel põhjustel. Selleks, et seda vältida, ostis Bernabéu meeskonna õigused, ja Plus Ultrast sai tütarklubi Castilla Club de Fútbol. Real Madridi teistel võistkondadel läks aga paremini, sest jalgpallis võideti viis La Ligat ja kolm Copa del Reyd; korvpallis saadi kaks Euroopa karikat, kolm Kontinentidevahelist karikat, kuus liiga ja karika topeltvõitu ja lisaks üks liigavõit; võrkpallis võeti viis liiga- ja karikatiitlit. Lisaks nendele pälviti tiitleid ka teistel spordialadel ja tehti algust vibuspordi, jäähoki, iluuisutamise, saalijalgpalli ja vehklemisega.
Real Madrid muutus üha edukamaks ja peagi jõudis kätte klubi 75.aastapäev, kuid vaid aasta hiljem leidis aset väga kurb sündmus, kui Argentina 1978. aasta Jalgpalli maailmameistrivõistluste ajal suri don Santiago Bernabéu. Madridista 'd olid kaotanud klubi ajaloo kõige parema ja karismaatilisema presidendi, kes oli ühtlasi klubi suurim edendaja.
"Buitre põlvkond" ja teine kuldne ajastu
pisi|Dražen Petrović on üks maailma parimaid korvpallureid 1980. aastate esimesel poolel algas klubi uus hiilgeaeg. Korvpallis olid valged lähedal ideaalse hooaja tegemisele. Meeskond võitis liiga ja karikasarja, alistades mõlemas Joventuti korvpalliklubi, ning tuli meistriks äsja loodud Supercopa de Españal, kui võeti mugav võit CAI Zaragoza üle (101–61), ja samuti jõudsid valged 1985. aastal Euroliiga finaali. Euroliigas kohtuti KK Cibonaga, mille üheks eestvedajaks oli Euroopa üks tolleaegseid parimaid mängijaid Dražen Petrović, ja kelle valged tõid oma ritta neli aastat hiljem. Kõik see kordus uuel hooajal: uus topeltvõit ja uuesti oli see KK Cibona eesotsas geniaalse mängijaga, kes lülitasid valged Euroliigast välja ja seekord juba poolfinaalis. KK Cibona võitis turniiri teist aastat järjest alistades finaalis Kaunase Žalgirise, mille tähtmängija oli noor Arvydas Sabonis.
1980. aastate lõpupoole saatis edu lisaks korvpallile ka jalgpalli. Korvpalliklubi juurde naasid Pedro Ferrándiz, Lolo Sáinz, Fernando ja Antonio Martín, kes aitasid meeskonnal võita ainsa klubi vitriinidest puuduva auhinna – Koraci karika. Selle tiitlivõiduga sai Sainzist esimene treener, kes on suutnud võita kolm Euroopa tiitlivõistlust korvpallis, ja samuti on tema teene Petrovići palkamine, mis osutus eriti õnnestunud tehinguks, sest juba järgmisel aastal võideti klubi ajaloo teine Euroopa karikavõitjate karikas (1990) mängus, mis väga paljude korvpallisõprade meelest oli üks parimaid korvpallimatše. Suurepärases heitluses horvaadi ja Juvecaserta Basketi Óscar Schmidti vahel jäi peale madridista, kes tõi meeskonnale ei vähem ega rohkem kui 64 punkti brasiillase 44 vastu. Mängu lõppseisuks vormistati 117-113.
Jalgpallis hakkas umbes samal ajal Real Madridi madalamates kategooriates kuju võtma jalgpallurite generatsioon, mis on saanud tuntuks kui "Buitre põlvkond" (hispaania keeles La quinta del Buitre). Enne kui selle põlvkonna mängijad suunusid Castilla CF-ist esindusmeeskonda, suudeti kinni panna Segunda División (1984). Järgmisel aastal viidi mängijad ükshaaval üle kõrgeimasse liigasse tänu Alfredo di Stéfanole, tolleaegsele Real Madridi treenerile, ja Amancio Amarole, harumeeskonna treenerile. Oma esimesel aastal valgete treenerina suutis di Stéfano viia meeskonna viie finaalmänguni, kuid sellegipoolest ei suudetud võita ühtegi tiitlit.
Nende noorte jalgpalluritega esindusmeeskonnas, kelle liidriks oli Emilio Butragueño ja kelle nimest on tuletatud kamba nimi, võideti liiga viiel aastal järjest (1986–1990), millega ühtlasi korrati 1960. aastatel sündinud di Stéfano rekordit. Need on kaks ainsat korda, mil mõni meeskond on võitnud liigatiitli järjest viiel hooajal. "Buitre põlvkond" võitis veel ühe Copa del Rey (1989), kui alistati Real Valladolid CF, ja kaks UEFA Meistrite liigat aastatel 1985 ja 1986, kui võideti Videoton SC ja 1. FC Colonia tulemustega 1–3 ja 5-3. Võõrsil mängides pidid vastased alistuma lausa tulemustega 3-0 ja 5-1. Nende kahe euroopa tiitlivõiduga on jäädvustunud ka mitmed ajaloolised võidukad sooritused, mis aitasid valgete meeskonnal finaali jõuda, ja uus tähendus mõistele "lavahirm", mida Santiago Bernabéu staadion rivaalides tekitas. Sellele mõistele pani aluse esimene hea sooritus Euroopa tasandil, kui oldi teel oma esimese UEFA Meistrite liiga tiitlini. Real Madrid võitis RSC Anderlechti hirmuäratava tulemusega 6-1, kuid kellelt võõrsil mängus oli tulnud vastu võtta 3-0 kaotus. Poolfinaalis, kohe pärast San Sirol toimunud mängu lõppu ja olles kaotanud Internazionalele tulemusega 2-0, ütles madridista 'de "Juanito" itaallasest kaitsemängija Graziano Binile kuulsa lause, mis on ajalukku jäädvustunud:
Järgmises mängus alistas Real Madrid itaallasi tulemusega 3-0 ja sillutas teed finaali poole. Järgmisena kohtuti Mönchengladbachi Borussiaga. Võõrsil alistati sakslased 5-1 ja koduses Madridis tulemusega 4-0. Poolfinaalis kohtuti taas Milano Internazionalega. Valged kaotasid võõrsil mängu 3-1. Itaallased tähistasid selle matši võitu justkui olnuks see finaalmäng. Kaks nädalat hiljem pidasid nad korduskohtumise Madridis, kus lisaajale minnes oli seis tablool 3-1, kuid mängu lõppseisuks vormistati 5-1, mis tagas valgetele edasipääsu finaali.
Lisaks neljale "põlvkonda" kuuluvale mängijale (Míchel, Manolo Sanchís, Rafael Martín Vázquez ja Miguel Pardeza, viimane neist ei tõusnud esimesse liigasse) loetakse nende hulka kuuluvaks ka mehhiklasest väravakütt Hugo Sánchez, kes tuli Reali üle Madridi Atléticost ja kellest sai klubi ajaloo üks parimaid väravalööjaid. Lisaks "põlvkonnale" mängisid tol ajal klubis ka Rafael Gordillo, Francisco Buyo, Juanito, Fernando Hierro ja Bernd Schuster. Üheskoos loodi peaaegu võitmatu meeskond, mis purustas liiga hooajal löödud väravate rekordi (kokku 107) ja mis püsis muutumatuna kuni 2011/12 hooajani, mil Real Madrid tõstis lati 121 väravani. Luis de Carlos, klubi president juba teist ametiaega, lahkus enne ametlikku lõpukuupäeva kõrge vanuse tõttu, ja temajärglaseks sai Ramón Mendoza (1985–1995). Vaatamata suurepäraste jalgpallurite põlvkonnale, kes sel ajastul domineerisid Hispaania jalgpalli, jäi UEFA Meistrite liiga tiitel kättesaamatuks, kuigi 1988. aastal oli Real Madrid finaalist vaid ühe sammu kaugusel. Meeskond langes võistlusest välja poolfinaalis võõrsil löödud väravate reegli tõttu, kui mängiti selle hooaja tulevase tiitlivõitja PSV Eindhoveni vastu. See sündmus hakkas kandma nime "Eindhoveni must öö" (hispaania keeles Noche negra de Eindhoven). Nii purunes unistus võita mandri kõige ihaldatum tiitel, mis oli jäänud klubile kättesaamatuks juba 20 aastat. pisi|vasakul|Raúl Real Madridis (2009)
See põlvkond, mis väga paljude toetajate meelest on andnud parima klubi kasvandikest koosseisu, lõpetas pika ja eduka perioodi, millele järgnes ajastu, mil klubi võim nõrgenes ja aset leidsid Hispaania jalgpalli ühed tulisemad vaidlused.
Meeskonnavaim sai selle tõttu jäädavalt kahjustada ja see miski, mis oli klubil aidanud Hispaania jalgpalli tipus püsida, hakkas kaduma. Meeskonnal oli kaks head võimalust napsata liigatiitel, kuid mängija Johan Cruyffi juhitud FC Barcelona oli oma parimas vormis ja Realist maas vaid mõne punktiga. Juhuse tahtel kaotasid valged kahe liigahooaja (1992 ja 1993) viimase mängu ühe ja sama meeskonna, CD Tenerife, vastu ja meistriks krooniti Kataloonia meeskond. Need seigad on läinud ajalukku "Tenerife liigade" (hispaania keeles Las Ligas de Tenerife) nime all. Sellegipoolest võitsid valged Copa del Rey 1992/93 hooajal, kuid seejärel algas pikk tiitlitevaene periood, mis kestis peaaegu kaks kümnendit.
Pärast sportlikke ümberstruktureerimisi võitis kuninglik klubi 1994/95 hooajal uuesti liigatiitli ja seda eriti tänu Michael Laudrupi, José Emilio Amavisca ja Fernando Redondo (tuli CD Tenerifest) ostmisele. Väljapaistvaks mängijaks osutus ka osav ründaja Iván Zamorano, kes oli liigahooaja suurim väravalööja 28 väravaga. Tšiillasest ründaja sooritas ühes kohtumises, mis võideti lõpptulemusega 5-0, kübaratriki FC Barcelona vastu.
Zidane'id ja Pavónid
pisi|Zinedine Zidane 16. juulil 2000 korraldati uued presidendivalimised. Sanz tahtis tagasi valitud saada, kuid jäi alla Florentino Pérezele, kellest sai Real Madridi neljateistkümnes president. Ta lubas lõpetada klubi suure võla ja palgata FC Barcelona staarmängija ja kapteni Luis Figo. Portugallasest pallur, kelle eest maksti 60 miljonit eurot (tol ajal ajaloo kalleim üleminek), toodi klubisse ühes Flávio Conceição, Claude Makélélé ja Albert Celadesega. Meeskond võitis La Liga hooajal 2000/01 ja Raúl pälviti Primera Divisióni suurima väravalööja tiitliga (24 väravat).
Pärast keerulisi läbirääkimisi 2001. aasta suvel jõuti kokkuleppele prantslasest keskvälja mängija Zinedine Zidane'i palkamises. Üleminekutasuks kujunes 73,5 miljonit eurot, mis ületas Figo palkamiseks kulunud summa. Tekkis los cuatro galácticos ehk neli galaktilist mängijat: Figo, Zidane, Ronaldo (liitus 2002. aastal) ja David Beckham (2003. aastal). Nende palkamine rajas aluse ja aitas Real Madridil saada taas üheks maailma kõige mainekamaks klubiks, millele aitas suuresti kaasa uute klubi kasvandike sirgumine, ja mis viis väljendi "Zidane'id ja Pavónid" (hispaania keeles Zidanes y Pavones) tekkele. Väljendi tegi kuulsaks Florentino Pérez, kes ütles: "Ajaloo vältel on klubis alati tegutsenud maailma parimad mängijad koos klubi kasvandikest mängijatega – Zidane'id ja Pavónid (vihje Francisco Pavónile, klubi kasvandikule)."
Suur töö ja vaev tasus end ära, kui meeskond võitis kaks La Liga tiitlit (2000/01 ja 2002/03) ja oma üheksanda UEFA Meistrite liiga karika 2002. aastal – klubi sajanda aastapäeva aastal –, kui purustati Bayer Leverkusen tulemusega 2-1 tänu Zidane'i löödud imetlusväärsele väravale matši viimastel minutitel ja Casillase heale väravavahitööle mängu otsustavatel hetkedel. Juba poolfinaalis lülitas Real Madrid Barça võistlusest välja. Võõrsil võideti Kataloonia klubi tulemusega 0–2 Camp Nou staadionil jaanipäeval toimunud mängus. Kodumängus jäädi 1-1 viiki.
Võideti UEFA Meistrite liiga karikas, mistõttu pidasid nad maha nii Euroopa superkarika kui ka Kontinentidevahelise karika finaalmängud, milles klubi osutus edukaks. Superkarikal võideti Feyenoordi tulemusega 3-1 ja seega sai Real Madrid lõpuks ainsa puuduva Euroopa võistluste auhinna (mäletatavasti UEFA karikavõitjate karikat ei peeta enam alates aastast 1999). Kolmas Kontinentidevaheline karikas võideti 3. detsembril Yokohama staadionil, kui alistati Club Olimpia tulemusega 2-0.
2003. aasta suvel, kui galaktilisi juhtis uus treener Carlos Queiroz (asendas del Bosquet, sest salamancalasest treeneri lepingut ei pikendatud), võideti Supercopa de España alistades Mallorca lõpptulemusega 4-2. Pärast seda võidukat ajajärku algas kolme aasta pikkune suurvõitudeta periood. Sellegipoolest jääb see ajastu meelde pigem unustamist väärivate rekorditega nagu seda on liiga hooajal 2003/04 aset leidnud olukord, kui merengue 'de meeskond kaotas järjest viis mängu. Hooaja lõppedes lasti Queiroz lahti ja tema ameti võttis üle José Antonio Camacho. Tollel suvel toodi valgete meeskonda Michael Owen (2001. aasta Ballon d'Ori võitja). Murciast pärit treener juhendas meeskonda vaid kolmes La Liga ja ühes Meistrite liiga ringis, sest jättis ameti juba septembris. Tema asendajaks sai Mariano García Remón, kuid kes lasti lahti juba sama aasta 30. detsembril, ja kelle kohale asus Vanderlei Luxemburgo. 18 kuu jooksul oli Real Madridist läbi käinud neli treenerit, mis näitas meeskonda tekkinud ebastabiilsust. Uuel läheneval hooajal (2005/06) jätkas Luxemburgo meeskonna eesotsas ja klubisse tuli tähtmängija Robinho, aga ka Sevilla FC pallur Sergio Ramos. Veebruaris langes kuninglik klubi (eesotsas López Caroga, kes asendas detsembris lahti lastud Luxemburgot) Copa del Rey võistlussarjast välja poolfinaalis, kui kaotati Zaragozale, ja kui Meistrite liiga väljalangemisringis vannuti alla Arsenalile ja võeti vastu 0–1 kaotus. Järgmisel päeval, 27. veebruaril 2006, kui oldi alla jäädud Mallorcale tulemusega 2:1 (kuigi Baleaaride meeskond polnud nelja kuu jooksul kodus ühtegi mängu võitnud), andis Florentino Pérez sisse lahkumisavalduse ja ühtlasi sulges sellega klubi viimase kuldse ajastu.
Ebakindlus jalgpalliklubis
Ramón Calderóni presidendiks saamine poleemilistel valimistel, milles väidetavasti võltsiti valimistulemusi, oli liiast institutsionaalsest kriisist haaratud spordiklubile, mis muutis organisatsiooni veelgi ebastabiilsemaks. Neid asjaolusi hajutasid kaks liigavõitu (2006/07 ja 2007/08) ja üks Supercopa de España (2008) võit, mis saavutati kahe peatreeneri abiga (Fabio Capello ja Bernd Schuster).
Need kaks hooaega pakkusid mälestusväärseid hetki nii madridista 'dele kui klubi ajalukku jäädvustamiseks. 2006/07 hooaeg jääb meelde kui la liga del clavo ardiendo (mängu päästmine viimasel hetkel) või Liga Cesarini (liiga, mille otsustasid viimaste minutite Zona Cesarinid), kui Real Madrid võistles Sevilla FC ja FC Barcelonaga. Valged olid üldkokkuvõttes kaotusseisus, kuid näidates vastastele oma ajalooliselt tugevat meeskonda ja ilma enesesse usku kaotamata alustati seekord võitlust turniiril, mida iseloomustasid mängu viimastel minutitel kaotusseisust väljatulekud, nn Zona Cesarinid. Samuti aitas liiga meistriks tulemisele suuresti kaasa Ruud van Nistelrooij täpne jalg (hooaja edukaim väravakütt 24 väravaga).
Järgnenud hooaeg jääb meelde selle päeva poolest, mil FC Barcelona tuli Santiago Bernabéu staadionile, et pidada maha liigakohtumine, kui Real Madrid oli punktide arvu poolest juba võitjaks tulnud, ja valgete suurim rivaal võttis meistreid staadionil vastu austusavaldusega.
Hooajal 2008/09 puhkes skandaal, kui 2008. aasta detsembris ühinesid klubi assambleega väidetavad meeskonna radikaalsed pooldajad. See tõik, aga ka poleemika võidetud valimiste ümber ja mõned teised asjaolud sundisid Calderóni presidendi ametist tagasi astuma 2009. aasta jaanuaris. Calderóni asendajaks sai Vicente Boluda, kes oli selles ametis tegev kuni Florentino Péreze naasmiseni (ühtlasi oli ta valimistel ainus kandidaat). Madridista 'de ringkond soosis Pérezt ja teda nähti kui ainsat isikut, kes suudaks klubi käekäiku muuta.
Nüüdisaeg
pisi|Cristiano Ronaldo Florentino Pérez naasis hooajal 2009/10 olles klubi presidendi valimistel ainus kandidaat. Seejärel ostis klubi Cristiano Ronaldo (96 miljoni euro eest, mis on ühtlasi klubi ajaloo kalleim ost), Kaká, Karim Benzema, Xabi Alonso, Ezequiel Garay ja Raúl Albiol ning uus võimalus anti ka Álvaro Arbeloale ja Esteban Granerole. Treeneriks palgati Manuel Pellegrini. Nii pandi alus uuele paremate eeldustega perioodile. Kõigele vaatamata polnud see piisav ning Real Madrid ei võitnud 2010. aastal ühtegi suurvõitu, kuigi La Ligas koguti rekordilised 96 punkti, mida ületasid vaid meistri 99 punkti. Hea liigahooaeg vastandub varajasele väljalangemisele Copa del Reyst ja UEFA Meistrite liigast, milles kuuendat korda järjest langeti välja kaheksandikfinaalis. Pellegrini lasti treeneri ametikohalt lahti ning tema asemele tuli José Mourinho. Samuti lahkusid klubist kaks suurt mängijat, Raúl ja Guti, kes olid viimased klubi kasvandikest tähed ühes Iker Casillasega.
Samal hooajal paneb oma eduloole alguse FC Barcelona, ajaloo üks paremaid klubisid, ning peab maha tähtsaimad ja võitluslikumad kohtumised Real Madridi vastu, millesse valgete võistkond paneb kogu tahtejõu, et tõugata troonilt Hispaania jalgpalli valitsev katalaani meeskond. Midagi sellist polnud toimunud alates Hispaania jalgpalli algusaastatest. Mõlemad meeskonnad näitasid oma suurt võimu omandades Hispaanias seninägematuid mõõtmeid ning need kaks klubi väljusid riigi teiste tiimide ulatusest, mille tõttu hakati rääkima "kaheparteilisusest" ja "Šoti liigast". Võrdlus viimasega on tingitud sellest, et ka Šoti liiga tippu valitsevad vaid kaks meeskonda.
Töötades selle nimel, et taastada oma ülemvõim Hispaanias ja Euroopa tunnustus, mis oli viimastel aastatel vähenenud, tegi klubi suuri jõupingutusi loomaks aluspõhja uuele pikaajalisele projektile, mille jooksul toodi meeskonda mitmeid uusi mängijaid nagu Ángel Di María, Mesut Özil, Sergio Canales, Sami Khedira, Ricardo Carvalho ja José Callejón. Nii moodustati järgnevateks aastateks tugev ja võitlusvalmis meeskond ning nõnda suudeti pärast 18-aastast pausi võita taas Copa del Rey tiitel 2010/11 hooajal, kui Mestallal peetud finaalis alistati 0–1 tulemusega FC Barcelona. Värava lõi üleaja esimesel poolel Cristiano Ronaldo. See oli Florentino Péreze teisel ametiajal saadud esimene tiitel ja samuti ka José Mourinho esimene võit, mille ta sai Real Madridi peatreenerina.
2011/12 hooajal purustas klubi kaks ajaloolist jalgpallirekordit: liigahooajal ja terve hooaja vältel löödud väravate koguarvu, vastavalt 109 ja 162 väravat, ületades nii eelmise rekordi 107 ja 157 väravat, mille samuti oli püstitanud kuninglik klubi. Klubi võis selle hooajaga rahule jääda. UEFA Meistrite liigas jõuti teist aastat järjest poolfinaali pärast seda, kui kuuel eelmisel aastal langeti välja kaheksandikfinaalis. Samale tasemele jõuti ka Copa del Rey turniiril. FC Barcelona, suurim rivaal koduses liigas, ja Müncheni Bayern Euroopa tasandil, said klubile siiski hukatuslikuks. Sellele vaatamata tuldi 32. korda liiga meistriks. Selle võiduga püstitati ka uued rekordid: suurima punktiarvu saavutanu (100), rohkeima väravatearvuga liigavõitja (121) ning koduväljakul kõige rohkem mänge võitnud meeskonna rekord (16).
2012/13 hooajal pikendas valgete klubi peatreener Mourinho lepingut kuni aastani 2016 ning osteti Luka Modric ja laenule võeti Michael Essien. Lisaks võideti üheksas Supercopa de España, kui alistati FC Barcelona.
Hooaja 2015/16 teises pooles asus Reali peatreeneriks Zinedine Zidane. Samal hooajal tuldi UEFA Meistrite Liiga võitjaks.
Hooajal 2016/17 tuldi pärast viieaastast pausi Hispaania meistriks. Esimest korda UEFA Meistrite Liiga ajaloos võitis Real sellel hooajal tiitli teist korda järjest.
Logo
400px|pisi|Läkitus, milles anti meeskonnale kuninglik (Real) tiitel
Madrid Foot-ball Clubi esimesel logol oli väga lihtne kujundus, milles lõimusid nime kolm initsiaali (M, F ja C) ja mis trükiti valgele särgile. Klubi pidi tolleaegsete nõuete kohaselt oma esimese logo ühendama Villa de Madridi vapiga ja selle logo kasutamine ametlikel mängudel teiste võistkondade vastu oli kohustuslik. Mõlemad klubi logod paiknevad särgi rinnal vasakul pool ja neid kasutati vaheldumisi vastavalt mängule. Nõnda toimus see kuni 1931. aastani, mil klubi primaarne logo muutus ainsaks, mis edaspidi särke kaunistas.
Esimene variant logost ulatub tagasi aastasse 1908, kui ühte põimunud tähed said esteetilisema kuju ja kirjutati ringi sisse. See kestis 1920. aastani, mis leidis aset järgmine uuendus ja kuningas Alfonso XIII de Borbón andis klubile kuningliku (Real) tiitli. Lisaks eelnimetatud tiitlile lisati meeskonna logole ka Kuninglik Kroon. Klubi nime initsiaalid said uue esteetilise lihvi ning uueks nimeks sai Real Madrid Foot-ball Club. Endiselt kehtivate nõuete kohaselt ja seoses ametlike mängudega lisati meeskonna logole ka linna vapp koos Borbónide krooniga ning äärt ümbritses loorberitest kroon.
Seoses Hispaania II Vabariigi loomisega 1931. aastal võeti kasutuselt kõik kuninglikud sümbolid, mistõttu klubi kaotas krooni, millega neid aastaid tagasi pälviti. Selle asemel lisati logole lillakas lint, mis läbistas logo diagonaalselt, ja mis viitas Kastiilia regioonile omasele sümbolile.
1941. aastal, paar aastat pärast Hispaania kodusõja lõppu, leidsid aset uued muutused – taastati Kuninglik Kroon, kuid säilitati violetne triip. Lisaks muudeti värve ja lillast sai peamine värv ning klubi uueks nimeks sai hispaania keele pärasem Real Madrid Club de Fútbol. Selline nimede hispaniseerimine leidis aset kõikides spordiühingutes. Just selle logo all pälvis klubi maailmas oma suurimad loorberid ja seda logo kasutati kuni 1990ndate lõpuni. Viimane muutus leidis aset aastal 2001, et anda logole moodsam välimus, mis mõjuks hästi müüdavusele, kuid samas kadus üks kõige traditsioonilisemaid klubi identiteedi sümboleid, kui risti paiknev lillakas triip muudeti tumesiniseks. See tõik on klubi ajaloos küll ebaoluline, kuid siiski elimineeriti Kastiiliale omane ja oluline ajalooline violetne värv.
Hümn
Real Madridi hümn, mida laulab José de Aguilar, sai oma kuju rongis, mis sõitis liinil Aranjuez-Madrid. Rongis kohtusid Marino García ja tema abikaasa, Antonio Villena Sánchez ja maestro Cisneros. Ühele La Rana Verde ('roheline konn') restorani paberist salvrätile kirjutati esimesed märkmed ja akordid, millest hiljem loodi klubi hümn.
Hümn salvestati Discos Columbia stuudios Cisnerose juhtimise all. Isegi klubi president don Santiago Bernabéu oli salvestusel isiklikult kohal. Loometöös osalesid ka José de Aguilar; 32 tolleaegset esmaklassilist muusikut, kes olid lõpetanud konservatooriumi; ja viimaks paljud Hispaania Rahvusorkestri liikmed. Lindistusel viibis ka viiuldaja Enrique García, kes on orkestri praeguse dirigendi Enrique García Asensio isa.
Riietus
Mängija riietus
Treeninguriietus
Real Madridi riietus on alati olnud üleni valge, kui arvata välja mõned erivärvilised lisadetailid, mida võis mõnedel aastatel näha.
Praegusse riietusse kuuluvad valge pluus, püksid ja kedrad, millel on Adidasele omased kolm paralleelset triipu ja klubi peamise toetaja Air Emiratesi logo. Üks uuendusi on valgele särgile lisavärvi – tumesinise – lisamine, seda täiustab veidi heledam sinine. Ühtlasti muudeti ka numbrite stiili, mis sai klassikalise ilme.
Teine ja kolmas riietus muutuvad vastavalt sellele, kas tegemist on riigisisese või rahvusvahelise võistlusega. Teise vormi särk, püksid ja kedrad on tumesinised ning neil on erkrohelised detailid. Kolmas vorm, nagu ka eelmisel hooajal, on uudset ja silmatorkavat rohelist värvi ning särgi, pükste ja kedrade detailid valget värvi. Spekuleeritakse jällegi sellise värvivaliku üle, sest kolmanda vormi disainimisel on viimastel aastatel aset leidnud kõige suuremad ja riskantsemad muutused, mis on arvatavasti toimunud seoses sponsorluse ja kaubanduslikkusega.
Samuti on särkidele lisatud peetavate võistluste eritunnused. Liigamängudel on särgi paremal varrukal LFP logo. Euroopa mängudel võib paremal varrukal näha UEFA Champions League'i logo ja vasakul varrukal embleemi, mis tunnustab Real Madridi kui üheksakordset Euroopa meistrit. Lisaks on uuendusena käimasoleval hooajal lisatud vasakule varrukale riba, mis mälestab klubi hiljutist 110-aastaseks saamist.
Staadionid
Madridi Reali kodustaadionid läbi aegade:
Esimesed väljakud (1902–1912)
Klubi esimestel aastatel ei olnud meeskonnal oma staadioni selle tõttu, et neid polnud tol ajal Hispaanias peaaegu üldse ja seepärast pidi Real Madrid mänge pidama erinevatel Madridi autonoomse piirkonna väljakutel: Desmontes de Moncloa, Solar de Estrada, Härjavõitlusareeni esplanaadil, aga eelkõige Madridi hipodroomil, mille andis klubile kasutamiseks Hispaania arenguselts Cría Caballar.
Staadion O'Donnell (1912–1923)
1912. aastate lõpul avatakse ametlikult Madrid CF-i uus staadion, mille eesmärk on oli suurendada vaatajaskonda ja kuhu mahtus 5000 meeskonna toetajat. Staadion asus Narváezi ja O'Donnelli tänavate vahel ja maatüki üür, millele see rajatud oli, läks klubile maksma tuhat peseetat aastas. Sellele vaatamata vajas see korrastamist. Tasandustöödele ja prahist puhastamisele tulid appi sajad entusiastlikud Madridi toetajad, nende seas ka üks noormees nimega Santiago Bernabéu, kes mängis noortetiimis.
Don Pedro Parages tegi ettepaneku ümbritseda mänguväljak puidust piirdega, mis eraldaks publiku platsist, ja ei kõhelnud puidu maksumust käendada. Tema riskantset ettevõtmist kopeerisid peagi kõik Hispaania klubid. Lõpphinnaks kujunes peaaegu 6000 peseetat, mis saadi kokku tänu partnerite panustamisele; Paragesi, Pardósi ja Revuelto annetustele ning staadionilt kogutule. Selleks ajaks oli Madridil juba 450 partnerit, kes tulid meeskonnale pealinnas peetavatele mängudele kaasa elama ja täitsid ühtlasi mänguväljaku tribüünid, mille mõõtmed olid 115x85 meetrit.
Ciudad Lineali velodroom (1923–1924)
O'Donnelli väljak hakkas juba väikses jääma klubi toetajate hulga tõttu, kes liitusid Real Madridiga, ja seetõttu jäi klubi direktiivile silma Madridi linna uus velodroom, mis suutnuks mahutada uue väljaku ja ühtlasi saanuks kasutada ka maa-ala, mis jäi raja keskele. See idee viidi täide ja uus mänguväljak sai ühena esimestest väljakutest Hispaanias lõpuks murukatte, mille mõõtmed olid 108x68 meetrit. Staadion mahutas 8000 vaatajat, mis oli selle aja kohta suur number, mistõttu Madridi linnavalitsus tegi klubiga koostööd ning kahekordistas trammide arvu mängude päeval, mis väljusid Plaza de Cibeleselt või Glorieta de Cuatro Caminoselt suunaga staadionile.
Uus staadion avati pidulikult 29. aprillil 1923 mänguga Real Madridi ja Real Unión Club de Irúni vahel. Nagu Real Madridile, andis Hispaania monarh ka sellele klubile kuningliku (Real) tiitli. Mängu külastas Tema Kuninglik Kõrgus don Alfonso XIII de Borbón koos abikaasa donja Victoria Eugenia de Battenbergi ja pojaga, infant don Juan de Borbóniga, Barcelona krahviga.
Chamartíni staadion (1924–1947)
Pärast väga lühikest aega Ciudad Lineali velodroomil sai Real Madrid oma omandusse mõned maatükid Chamartín de la Rosasse, et ehitada uus staadion, mis oleks klubi ainuomand. Maatükid, mis olid tuntud Villa Rosa nime all, piirnesid Chamartín de la Rosa maantee, Maudese tee ja Alfredo Calderóni tänavaga ning asusid Madridi lähistel.
Santiago Bernabéu staadion (1947–...)
pisi|200px|Mängueelne vaade Santiago Bernabéu staadionile Praegu on Real Madridi kodustaadioniks Santiago Bernabéu staadion, mida kuni 1955. aastani kutsuti Uueks Chamartíni staadioniks, et eristada seda endisaegsest Chamartíni staadionist. Bernabéu asub Chamartíni linnajaos ja hõlmab kvartali, mis piirneb Paseo de la Castellana ning tänavatega Concha Espina, Padre Damián ja Rafael Salgado. Koht, kus praegu asub Madridi Reali kodustaadion, õnnistati sisse 27. oktoobril 1944 ja kohe alustati ka ehitust. Kuu aega varem oli klubi presidendiks valitud Reali enda kasvandik ja tähtmängija Santiago Bernabéu.
Staadion avati 14. detsembril 1947, mille puhul peeti maha mäng C.F. Os Belenensesi vastu. Staadioni avamatš Belenensesi vastu andis võidu Realile 3:1. Rahvusvaheline press andis uuele rajatisele ühese hinnangu: parim Euroopas (1954. aasta laienduse järel ka suurim). Staadion mahutas sel ajal 75 000 pealtvaatajat, mis suurenes veelgi pärast korduvaid ümberehitusi kuni 120 000 pealtvaatajani. 1955. aastal pandi staadionile endise presidendi auks nimeks Santiago Bernabéu staadion.
Staadion, mis oli üks Euroopa suuremaid, vähendati 85 454 pealtvaatajani UEFA turvanõuete tõttu, mille kohaselt pidi igal pealtvaatajal olema oma istekoht ja seega tuli eemaldada seisukohad, mis asusid alumistes ridades ja kolmandas sektoris (el tercer anfiteatro) ning mida üldiselt kutsuti suure lärmi tõttu "kanalaks" (gallinero).
Sellele vaatamata oli staadion jätkuvalt üks suurima mahutavusega ja parim jalgpalliväljak, mistõttu andis 2007. aastal sellele oma tunnustuse UEFA ja täitis sellega kadunud Santiago Bernabéu unistuse omada üht maailma parimat staadioni. Staadionil on toimunud palju suursündmusi, näiteks Euroopa meistrite karika finaal (1957), maailmameistrivõistluste finaal (1982) ja paavst Johannes Paulus II kokkusaamine Hispaania noortega (1982).
Spordilinnak
Spordikompleksis, ametliku nimega Ciudad Real Madrid, asuvad mängijate kodud ja erinevate jalgpalli kategooriate treeninguväljakud, aga ka klubi raadio- ja telejaama kontorid. Linnak asub Madridi põhjaosas Valdebebase pargis, väga lähedal Madrid-Barajase lennujaamale. Uus linnak avati 2005. aastal Real Madridi endise spordilinnaku asemel, mis asus Paseo de la Castellanal, Santiago Bernabéu staadioni lähistel ning leidis aset pärast seda, kui klubi hindas ümber ühes Madridi linnavalitsusega klubile kuuluvad maa-alad.
Linnaku pindala on 1 200 000 m², millest siiani on välja arendatud 300 000 m². Esimene faas koosneb tervise- ja treenimisrajatiste ehitamisest esindus- ja noortemeeskonna tarvis, kuid selle alla kuuluvad veel 12 mänguväljaku rajamine, mille seas on ka Alfredo di Stéfano staadion ja millel peab oma mänge klubi duubelmeeskond Real Madrid Castilla. Järgmine ettevõtmine, mida plaanitakse, on elamute rajamine nendele mängijatele, kes liituvad klubiga, kuid tulevad väljastpoolt Madridi. Ette on nähtud, et selle ehitus peaks valmima 2013/14 hooaja alguseks.
Real Madridi muuseum
pisi|198px|Di Stéfano vormid enne Real Madridiga liitumist Klubi muuseumis, mis asub Santiago Bernabéu staadionil, ei ole ainult auhindade näitusesaal, vaid näha saab ka dokumente, mis räägivad klubi ajaloost (need on küll kättesaadavad vaid klubi korraldatud näitustel ja üritustel), nagu näiteks kirjalikud ja graafilised allikad ning audiovisuaalsed materjalid või Real Madridile esinduslikud esemed nagu vimplid, plakatid, riietus ja liikmepiletid. Kõike seda on võimalik näha võttes osa ekskursioonist Tour Bernabéu, mida pakub staadion, ja mis kulgeb läbi peamiste ruumide, ja viib külastajad läbi "valge ajaloo".
Külastus sisaldab ringkäiku staadioni tähtsamates osades (sh tribüünidel) ning staadioni all paiknevas riietusruumide osas. Külastus lõpeb Näitustesaalis, kus võib näha klubi 110-aastase ajaloo jooksul võidetud auhindu. Nende kõrval võib näha ka pilte ajalooliste matšidest; mängijavorme ja ajalukku läinud jalgpalluride botaseid; pilte mängijatest, kes on kuulunud esindusmeeskonda; ja mitmeid teisi esemeid, millest mõned on annetanud toetajad, kes on olnud seotud klubi ajalooga.
Ajalooline arhiivifond asub Ajaloopärandikeskuses (Centro de Patrimonio Histórico), mille haldamisega tegeleb Real Madridi Fond (Fundación Real Madrid).
Ajaloopärandikeskuse ülesannete hulka kuulub ka dokumenteeritud ajaloolise pärandi otsimine, milles kajastub klubi ajalugu (näiteks mängude protokollid, ametlikud teadaanded, artiklid, uudised, jms); annetatud ajalooliste esemete vastuvõtt, milles kajastuks meenutusi klubist; klubiga seotud ürituste ja näituste abistamine ning organiseerimine; ja informatsiooni andmine klubi meediumitele.
2012. aastal sõlmitud lepe klubi presidendi Florentino Péreze ja šeik Saud bin Saqr al-Qassimi vahel näeb ette, et 2015. aastal avatakse klubi teine muuseum, mis asub tulevasel Real Madrid Resort Islandil – temaatiline lõbustuspark ja puhkekeskus, mis asub kunstlikult loodud saarel Araabia Ühendemiraatide Ras al-Khaima emiraadis.
Peamised rivaalid
pisi|Real Madrid vs. Athletic Club, esiplaanil näitab oma oskusi Sergio Ramos Tihti on klubide taust seotud nende peamiste rivaalide omaga. Real Madrid on saanud võidud ja vastu võtnud kaotused peamiselt viielt klubilt.
Jalgpalli algusaastatel oli Real Madridi suurim konkurent Hispaanias Athletic Club, sel ajal olemasolevatest klubidest olid need kaks parimat, ning mitmel korral kohtuti Copa del Rey finaalis. Tänapäeval on üheks suurimaks rivaaliks kujunenud FC Barcelona ja selle mõju ulatub isegi väljapoole riigipiire. Derbi madrileño aga on kahe Madridi klubi, Real Madrid Club de Fútboli ja Club Atlético de Madridi, vaheline kohtumine, mis ajalooliselt on suurim rivaalide vaheline heitlus.
Euroopa tasemel on Real Madridi üheks peamiseks rivaaliks Müncheni Bayern. See vastasseis on kasvanud alates 1970ndatest tuliste kohtumiste tõttu Euroopa karikal, tänapäevases UEFA Meistrite liigas, mis on pälvinud nimed El loco del Bernabéu ("Hull Bernabéul") või El pisotón de Juanito a Matthäus ehk kui Juanito Matthäusi jumalt jalgadega lõi. AC Milani ja Real Madridi vahel aga säilib sportlik rivaalitsemine Meistrite liiga kui suurvõistluse trooni pärast, milleni pürgimine on olnud edukas just valgetele.
Teised hiljutisemad, kuid vähem kajastatud rivaalitsemised toimuvad näiteks klubiga Real Sporting de Gijón, mis algasid 1970. aastail peetud mängudel, mis pidid otsustama viimaste tõusmise järgmisse liigasse. 1980. aastal aset leidnud konflikti tõttu El Molinóni staadionil peetud mängul loodi lauluke "Así, así, así gana el Madrid" ("Vaid nii, nii, nii võidab Real Madrid"), milles viidati väidetavale kohtunike abile, kuid mille madridistadest toetajad võtsid hiljem üle kui ülistuslaulu oma klubile, ja mida lauldi kooris hea mängu või väravate löömise puhul. Club Atlético de Osasunaga ollakse rivaalid alates 1980. aastatest, mil pamplonalased viskasid väljakule seapea, millele oli n-ö selga pandud Real Madridi palluri, mängijanimega Juanito, mängijasärk. Paar aastat hiljem võtsid punasärklased kasutusele ilutulestiku raketid, millest üks tabas Paco Buyot. See veidi keeruline olukord Pamplona ja Madridi klubi vahel on nüüdseks normaliseerunud. Pinged Valencia CF-iga said alguse 1990. aastate lõpul, kui Real Madrid palkas valencialaste tähtmängija Predrag Mijatovići. Valencias peeti mängija käitumist reeturlikuks. Tüli ulatus läbi mitme liiga ja isegi Euroopa karikasarjani, mille raames toimus esimene finaalmäng, kus osalesid kaks sama riigi klubi, milleks olid Real Madrid ja Valencia CF.