cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ujumine (spordiala)
Ujumisstiilid
Kuigi vees on võimalik edasi liikuda mitmel viisil, nende hulgas on näiteks koeraujumine ja küliliujumine, toimuvad ametlikud võistlused neljas ujumisviisis ja neid kombineerivas kompleksis.
Liblikujumine sai eraldi ujumisviisiks rinnuli ujumisest 1952. aastal Helsingis toimunud FINA kongressil. Liblikujumises kasutati pikka aega rinnuli ujumise krooliujumisele lähenevat käte tööd paaristõmmetena koos rinnuli ujumise kitsama jalalöögiga ja hingamisega iga tsükli järel. Selline ujumisviis oli tunduvalt kiirem rinnuli ujumisest.
Juba 1953. aastal jõustusid uued liblikujumise määrused. Uute määruste alusel on lubatud jalgade vertikaalsuunalised üles-allaliigutused, mis võimaldasidki delfiinilöögi rakendamise liblikujumise tehnikas ning avasid liblikujumise arengule uue etapi. 1957. aastal lubati võistlusmäärustes kasutada üks või rohkem jalalööke stardil, pöördel kui ka distantsil. Seda nimetati ka delfiiniujumiseks pikka aega ja tänapäeval jälle liblikujumiseks. Kasutatakse 1- ja 2-löögilist liblikujumist. Nii rinnuli- kui ka liblikujumises tuli pöördeid sooritada kahe käega üheaegselt pöördeseina puudutades üle külje pöörates rinnuli asendis.
"Delfiin" ja "konn" on nimetused vastavalt liblik- ja rinnuliujumise jalgade tööle, kuid neid nimetusi kasutatakse kõnekeeles tihti ka ujumisstiilide kohta.
Ujumine mujal maailmas aegade algusest
Ujumise algust ei ole võimalik täpselt määrata, kuid kindlasti pole see palju noorem kui inimkonna enda vanus. See periood, mis mind huvitab, sai alguse juba 2052 e.m.a, kui Egiptuses õpetati aadlikele ujumist. Sellest ajast pärineb ka nii öelda esimene ujumist õpetav kirjatükk, mis pandi kirja ühe üliku poolt. Ujumist ja kaubitsemist õpetasid lastele nende isad. Suurem osa ujumisest kujunes välja vanas Roomas, kus ehitati uhkete saunade kõrvale ka "basseinid". Üks suuremaid oli "Caracalla term", mille basseini mõõtmed olid 20x55 meetrit, kuid hilisemast ajast pärinev "Diocletianuse term" trumpas selle üle mõõtmetega 100x50 meetrit. Ujumise kiirele arengule pani aga käe ette ristiusk, mis ei soosinud enda pesemist ja vees olemist, seega ka ujumist. Alles 1315. aastast on teateid sportlikust ujumisest, kui Veneetsias peeti sõudevõistlusega koos ka ujumisvõistlus. Umbes 18. sajandil levisid laialdaselt supelmajad, mis olid peamiselt levinud küll pesemiseks, kuid ka seal harrastati ujumist. Sellest ajast pärinevad ka põhjalikumad ujumisõpetused näiteks ajakirjas "Ökonoomiline kuukiri" ja "L`uomo gallegiante osia l`arte ragionata del nuoto", kus räägiti staatilisest ujumisest, harjutustest ja üleminekust staatiliselt ujumiselt dünaamilisele. Ujumine ei jäänud puutumata ka suurtest leiutajatest nagu Leonardo da Vinci, kes leiutas lestad ja ka ujumiskindad, mille abil vees kiiremini edasi liikuda.
Kuigi Uppsala ujumisklubi väidab ennast olevat maailma vanim ujumisklubi, tuues loomisaastaks 1796, sai sportlik ujumine alguse Inglismaalt. Algul võisteldi peamiselt rinnuliujumises, et vältida pritsmeid. 1837. aastal toimus Londonis esimene ujujate demonstratsioonesinemine. 1869. aastal moodustati esimene ujujate organisatsioon London Swimming Association, mis korraldas 1877. aastal esimesed riigi meistrivõistlused. Ujumine oli esimeste nüüdisaegsete olümpiamängude kavas. 1902. aastal tutvustas Richard Cavill läänemaailmale krooliujumist, liblikujumine arenes välja konnast ning seda hakati eraldi stiilina tunnustama 1952. aastal. 1908. aastal loodi Rahvusvaheline ujumisliit, Fédération Internationale de Natation (FINA). 2010. aastal tähistas Eesti ujumisliit 100. aastapäeva, kuna 1910 toimusid Pirita jõel esimesed ujumisvõistlused Eestis.
Võistlusujumine
Võistlusujumine sai alguse Inglismaalt, kui 1878. aastal toimusid riigi meistrivõistlused, kus võisteldi 100 jardi ujumises (umbes 91 meetrit) ning võitjaks tuli J. Moore ajaga 1.16 minutit. Tol ajal enim kasutatud ujumisviis oli, konnaujumine", mille asemele tuli vaikselt trudgen, mis sarnaneb tänapäeva krooliga.
Kindlasti asendamatul kohal olid olümpiamängud. 1896. aastal tuli Ateenas ujumisvõistlusele kohale ainult 5 riiki: Ungari, Rootsi, Taani, USA ja Austria, Kreeka ise oli samuti esindatud. Võistlus leidis aset Zea lahel, kus oli suur lainetus ja soolane vesi. Ujula asemel olid seinteks laevad ja praamid ning kuna enamik võistlejaid polnud selliste oludega harjunud kannatasid seetõttu ka tulemused selle pärast. Võisteldi 100, 500 ja 1200 meetri vabalt ujumises. Esimesed olümpiamängud ujumise kohapealt võis lugeda natuke läbi kukkunuks.
Sillamäe kultuurikeskus
Sillamäe kultuurikeskus on kultuurikeskus Ida-Viru maakonnas Sillamäel.
Ujumine (spordiala)
Võistlusujumine
Ujumise juhtiv organisatsioon FINA loodi 1908. aastal Londoni olümpiamängude eel, eesmärgiga, et pandaks kirja ühised reeglid ning maailmarekordid. Naised said olümpial esimest korda osaleda 1912. aastal Stockholmis, peale ujumise olid kavas ka tennis ja vettehüpped.
Bassein
Ujumisvõistlused toimuvad kas 25-meetrises "lühikeses" basseinis või 50-meetrises "pikas" ehk olümpiabasseinis. Ameerika Ühendriikides toimuvad võistlused ka 25-jardistes basseinides.
Ühes ujumisvahetuses on kaheksa ujujat, kes kõik peavad ujuma neile määratud rajal. Olümpiabasseinis peab olema 10 rada, mõlemas basseini ääres on tühjad rajad (rajad 0 ja 9), et vältida külgseintest tagasipõrkuvat lainetust. Pöördeseinast 2 meetri kaugusel basseinipõhjas asuvad pöörderistid.
Mõlemast otsaseinast 5 meetri kaugusel asuvad selilipöörde lipud, mille järgi saavad seliliujujad ajastada oma pööret või finišit. Stardiseinast 15 meetri kaugusel asuvad lipud, mille järgi kohtunikud veenduvad, et võistlejad ei ületa vee all ujumiseks lubatud 15 meetrit.
Võistlustulemuste ametlikeks lugemiseks peavad need olema mõõdetud elektroonilise ajavõtu süsteemiga või olema kolme käsitsivõetud tulemuse keskmised. Elektroonilised finišiseinad, mis kujutavad endast õhukesi puutetundlike plaate, asetsevad ainult ühes finišiseinas. Seetõttu peab 50-meetristes basseinides 50-meetriste distantside puhul erinevalt teistest distantsidest startima vastasseinast, mistõttu on 50-meetristes basseinides stardipukid mõlemas basseini otsas.
Reeglistik
pisi|[[Soome ujuja Hanna-Maria Seppälä selilistardis. Nüüdseks on selliste "kummitrikoode" kasutamine keelatud. (Michiel Jelijsi foto)]] Lisaks vastava ujumisviisi tehnika jälgimisele on sätestatud reeglites järgmised punktid: Iga raja mõlemas seinas on pöördekohtunik, lisaks sellele on võistlustel starter ja peakohtunik.
Ujumine Eestis
1960. aastal Roomas võistles NSV Liit 23 ujujaga, nende seas eestlased Ulvi Voog 100 vab.1.06,7 19. koht, Eve Maurer 200 rinnuli 3.03,1 – 21. koht. Ilusat seliliujumist Rooma olümpial näitas Veiko Siimar. Tema parima eestlase 8.koht olümpia finaalis ajaga 1.04,6 oli suureks innustuseks meie ujumise järelkasvule ja tema eakaaslastele. Eesti – Soome maavõistlus ujumises oli väheseid spordialasid, kus sidemed veel toimisid. Tasavägise X maavõistluse Elva järvel võitsid soomlased 1 punktiga.
Eesti NSV ujumises kolme olümpialase selja taga tõusis esile rida andekaid noori, võideti medaleid ja kõrgeid kohti NSV Liidu meistrivõistlustelt. Noormeestest Oto Männa, Mati Eliste, Robert Mets, Pekka Raudsepp, Alar Tarmo, Rein Üts ja paljud teised.
Eve Maurer tuli NSV Liidu meistriks 100 m rinnuli ujumises ajaga 1.21,8 nüüdseks juba 55 aastat tagasi. Koos Ulvi Voogi, Anne Tippeli ja Remida Prangeliga olid nad meie naisujumise tuumik, kelle selja taga arenesid Krista Rüter, Viive Aalak, Ester Sillaste, Tiina Laigo, Eha Lilienthal, Ene Võsu, Reet Usar ja palju teisi tüdrukuid.
Eesti ujulad
1960. aastal ujuti Tallinnas 2 rajaga 25 m Aia tänava ujulas ja Balti Laevastiku ujulas ja SK ujulas 25 × 9 m. Tartus treeniti Emajõe sauna ujulas. Nõmmel oli 50 meetrine välisujula mis oli ehitatud 1936 ja nüüdseks uuendatud. Järvakandis valmis 1950 50 m eelsoojendusega väliujula ja see oli Eesti NSV meistrivõistluste pidamise kohaks. Basseinid olid halvas seisundis, sest ei olnud veepuhastussüsteeme ning kloori kallati üle ääre vette.
Cataharry komma
Cataharry komma (inglise keeles cataharry comma) on muusikas kahe heli intervall sagedussuhtega 19683 / 19600 ehk 7,316 tsenti.
Eesti Demokraatlik Tööerakond
1990 moodustati Eesti Demokraatliku Tööerakonna, Eesti Sotsiaaldemokraatliku Iseseisvuspartei, Vene Sotsiaaldemokraatliku Partei Eestis ja Eesti Sotsialistliku Partei Välismaa Koondise liitumisel uus erakond: Eesti Sotsiaaldemokraatlik Partei.
Thomas R. Marshall
pisi|Thomas R. Marshall Thomas Riley Marshall (14. märts 1854 North Manchester, Indiana – 1. juuni 1925 Washington) oli Ameerika Ühendriikide 28. asepresident. Ta oli ametis aastail 1913–1921. Ta oli Demokraatliku Partei liige.
Thomas R. Marshall oli hariduselt jurist. 1875 alustas ta advokaadipraksist Columbia Citys. 1909–1913 oli ta Indiana osariigi kuberner.
Havanna sündroom
Havanna sündroom on teadmata põhjusega meditsiiniliste sümptomite kogum, mida kogevad peamiselt Ameerika Ühendriikide diplomaadid, valitsusametnikud ja sõjaväelased välismaal. Sümptomid ulatuvad valust ja kohinast kõrvades kuni kognitiivsete häireteni. Esimest korda teatasid neist 2016. aastal Ameerika Ühendriikide ja Kanada saatkonna töötajad Havannas. 2017. aastast alates on üha rohkem inimesi, sealhulgas luureametnike ja sõjaväelaste perekonnaliikmed, teatanud neist sümptomitest väljaspool Kuubat, näiteks Lõuna-Ameerikas, Hiinas, Euroopas ja Washingtonis.
Ameerika Ühendriikide välisministeerium on neid juhtumeid nimetanud "seletamatuteks terviseintsidentideks" (ingl. unexplained health incidents), Luure Keskagentuuri direktor William Burns aga rünnakuteks. Leitud on tõendeid selle kohta, et kannatavatel diplomaatidel on aju neuropildis olulisi erinevusi võrreldes tervete kontrollrühma liikmetega. Täheldatud erinevuste põhjust ei ole kindlaks tehtud. Kuigi sündroomi tekke osas puudub ekspertide üksmeel, jõudis riiklike teadus-, tehnika- ja meditsiiniakadeemiate ekspertkomisjon 2020. aasta detsembris järeldusele, et mikrolainete energia (suunatud pulseerivad raadiosagedused) näib olevat kõige usutavam mehhanism nende juhtumite selgitamiseks. Iga võimalik põhjus jääb siiski spekulatiivseks. Muude välja pakutud sümptomite võimalike põhjuste või soodustavate tegurite hulka kuuluvad ultraheli, pestitsiidid või massipsühhogeensed haigused.
Ameerika Ühendriikide luureteenistused ei ole Havanna sündroomi põhjuse osas üksmeelele ega ametlikule kindlaksmääramisele jõudnud, kuigi luure- ja valitsusametnikud on avaldanud ajakirjandusele kahtlust, et süüdi on Venemaa Föderatsiooni sõjaväeluure. Venemaa eitab oma seotust sündroomiga. 2022. aastal teatas Luure Keskagentuur, et pole leitud tõendeid, nagu oleks tervisekahjustuste põhjustajaks Venemaa või mõni muu välisriik.
Kassipoeg
Kassipoeg on noor kass. Vastsündinud kassipojad on abitud ja sõltuvad täielikult emast. Nad suudavad vaid vaikselt häälitseda, andes emale märku, et on näljased. Pärast kahte nädalat hakkavad kassipojad kiiresti kasvama ja arenema ning alustavad ka maailma avastamist. Kassipoegade areng on kõige intensiivsem esimesed kaheksa elukuud, pärast seda kasv aeglustub ning kassid jõuavad täiskasvanuikka. Ilusti kasvatatud ja kodustatud kassid on sotsiaalsed lemmikloomad ning üldjuhul naudivad inimeste seltsi.
Areng
Kaslaste pesakond koosneb tavaliselt kahest kuni viiest kassipojast, kuid esineb ka rohkem kui kümne kassipojaga pesakondi. Kassipojad sünnivad pärast 64–67 päeva kestnud tiinust, keskmine tiinuse pikkus kassidel on 66 päeva. Esimestel nädalatel pole kassipojad võimelised iseseisvalt urineerima ega roojama, selleks peab neid ema oma keelega stimuleerima. Samuti ei suuda kassipojad esimesed kolm nädalat oma kehatemperatuuri reguleerida. Seega, kui nende ema neid soojas ei hoia, siis võivad kassipojad, kelle kehatemperatuur sündimisel on alla 27 °C, surra hüpotermiasse. Ema piim on kassipoegade normaalse arengu ja toitainete saamiseks väga oluline. Ternespiim kannab antikehad vastsündinud kassipoegade kehasse, mis kaitseb kassipoegi infektsioonhaiguste eest. Kassipojad avavad oma silmad tavaliselt seitse kuni kümme päeva pärast sündimist. Alguses on nende reetina nõrgalt arenenud ning nende nägemine on selle tõttu halb. Selle tõttu tuleb hoida neid ereda valguse eest. Kassipoegade silmad on sündides sinist värvi ning hakkavad muutuma kolmandal nädalal, millal avanevad ka kassipoegade kõrvad. Kolm nädalat pärast sündimist hakkavad kassipojad liikuma. Esialgu on nad kohmakad, kuid nädalaga suudavad nad oma tasakaalu paremini hoidma õppida. Sellel ajal hakkavad kassipojad vaikselt ka iseseisvalt roojama ja urineerima. See on õige aeg, millal kassipojale tutvustada liivakasti. Viiendal nädalal võib kassipoegadele pakkuda ka tahket toitu, kuid on normaalne, kui kassipoeg siiski ema piima tarbib. Kui kassipojad on edukalt emast võõrutatud ja saavad iseseisvalt hästi hakkama ning on sotsiaalsed, siis võib neid steriliseerida ning hakata neile uut kodu otsima.
Toitumine
Kassipoja ellujäämisinstinktid käivituvad kiiresti. Kohe pärast sündi püüavad vastsündinud leida ema ternespiimavarusid, mis toetab nende immuunsüsteemi. Esimese paari nädala jooksul toitub kassipoeg neli kuni kuus korda päevas. Kolmandal ja neljandal nädalal toitumisvajadused muutuvad. Emasloom hakkab tootma vähem piima ja poegade võime laktoosi taluda väheneb. Viiendast ja kuuendast elunädalast hakkavad kassipojal kasvama piimahambad ning ta hakkab lisaks nõudma tahket toitu. Alates teisest elukuust toitub kassipoeg ainult tahkest toidust ning on emapiimast täielikult loobunud.
Valgud
Soovitatud valgutasemed on kindlaks määratud toitumisekspertide poolt ning avaldatud NRC-dena (toitainete võrdlusdiagrammid). Diagrammid on kokku pandud rahuldades looma vajadusi asendamatute aminohapete järele ning järgides lämmastiku tasakaalu. 26% kassipoja toidust peaks moodustama proteiin. Optimaalse jõudluse tagamiseks peaks noor kass enda toidust kätte saama 30% histidiini ja 15% trüptofaani.
Süsivesikud
Kassidel ei ole süljes amülaasi, mis aitaks alustada süsivesikute seedimist. Lisaks toodab nende kõhunääre madalat pankrease ensüümide taset. Siiski on neil peensooles isomaltaas, maltaas ja sahharoos, mis aitavad kaasa süsivesikute seedimisele. Kassipoeg on kasvav organism, mistõttu vajab ta ellujäämiseks suures koguses energiat. Süsivesikud on kerge energiaallikas, ja kuigi täiskasvanud loomad enda igapäevasesse toitu palju süsivesikuid ei vaja, siis kassipojale on need ellujäämiseks olulised. Süsivesikute ainevahetus tekitab kehale soojust ja annab ehitusplokke teistele toitainetele, nagu C-vitamiin, asendamatud aminohapped ja paljud teised.
Rasvad
Rasvad (tuntud ka kui lipiidid) annavad asendamatuid rasvhappeid, mis on keha funktsioonide jaoks üliolulised. Need toimivad  transpordimolekulidena ja aitavad läbi viia närviimpulsse. Asendamatud oomega-3- ja oomega-6-rasvhapped on olulised ka naha ja karvkatte tervisele, haavade paranemisele ja põletikele. AAFCO rasva miinimum kõigis kassitoitudes on 9% kuivaine baasil. Oluliselt kõrgem rasvasisaldus võib sobida kassidele, kes on väga aktiivsed või kellel on raskusi oma kehakaalu säilitamisega. Kehakaalu langetamiseks mõeldud dieedid sisaldavad tavaliselt vähem rasva võrreldes täiskasvanute kassitoitudega.
Vesi
Vesi moodustab suurema osa kassi kehast ja on oluline peaaegu iga metaboolse funktsiooni jaoks. Kodukassid on arenenud nii, et nad saavad suurema osa oma veest toidust, mitte veekausist. Terved kassid vajavad üldiselt umbes 52-65 milliliitrit vett ühe kilogrammi kehakaalu kohta, kuid see hõlmab nii seda, mida nad saavad toidust kui ka veekausist. Kassid, kes söövad ainult konservitoitu, võivad vajada väga vähe lisavett.
Terviseprobleemid
Kassipojad on erinevatele haigustele ja parasiitidele rohkem vastuvõtlikud, kui täiskasvanud kassid, kuna nende immuunsussüsteem ei ole veel nii tugev. Levinuimad ja kõige rohkem probleeme tekitavad terviseprobleemid, mille suhtes tuleks oma kassipoja puhul kindlasti silmad lahti hoida, on siseparasiidid, kirbud, ülemiste hingamisteede haigused, panleukopeenia ja Fading Kitten-i sündroom. Siseparasiidid ja kirbud on tavalised ning kergesti ravitavad, kuid just kassipoegade puhul võivad teha palju rohkem kahju, kui arvatakse. Ülemiste hingamisteede haigused on kasside seas tavalised ja põhilised surmade põhjustajad paari nädalaste kassipoegade seas. Panleukopeenia on raske haigus ka täiskasvanud kassile, mis tähendab, et kassipoegadele on sellesse viirusesse nakatumine eriti ohtlik ja tuleks varakult haiguse vastu vaktsineerida. Fading Kitten-i sündroom esineb vaid noortel kassipoegadel ja on tihti eluohtlik, mistõttu on oluline teada võimalikke tekkivaid sümptomeid, mida oma kassipoja puhul jälgida.
Siseparasiidid
Kassipoja immuunsussüsteem ei ole nii tugev kui täiskasvanud kassil, mis tähendab, et neil on suurem võimalus saada siseparasiidid. Kõige tavalisemad parasiidid on kidaussid, ümarussid ja paelussid.
Tavalised sümptomid on söögiisu kadumine, krooniline oksendamine, köhimine, kõhulahtisus, tuhm karvastik, jõuetus, aneemia, veepuudus ja kõhu turse.
Ümarussid on kõige tavalisemad siseparasiidid kassidel ja peaaegu iga kass saab need mingil hetkel oma elus, tavaliselt kassipojaeas. Kassipojad võivad isegi saada ussid oma emalt imetamise käigus. Kidaussid on teist tüüpi siseparasiidid, mis kinnituvad kassi soolestiku seintele, toituvad kassi verest ja levitavad oma mune kassi roojaga. Nad võivad kassipoegadel põhjustada aneemiat, kõhulahtisust ja kaalukaotust. Suur hulk neid usse võib olla surmav. Kassipojad peaks saama ussirohtu veterinaari pandud plaani järgi, tavaliselt iga kahe nädala tagant 2-8 kuuselt.
Kirbud
Kirbud on üsna tavalised ja kergesti ravitavad. Kassipoeg võib saada kirbud väliskeskkonnast ja kirbud on väga kannatlikud oodates mitu kuud peremeesorganismi. Suur kirpude koloonia võib kassipoegade puhul viia potentsiaalselt surmava aneemiani. Karvas on võimalik näha kirpe või kirpude mustust – musti täpikesi, mis näeb välja nagu pipar. Kui kirpe purustada, muutuvad nad punaseks, kuna on nende sees on seeditud veri.
Sügelemine ja karva kaotus on tihe nähtus kirpudega kasside puhul, tavaliselt tagakeha piirkonnas.
Ennetada aitab igapäevane kassipoja ülevaatus kirbukammiga, kindlasti anda kõigile kodus elavatele loomadele kirburohtu, tolmuimejaga koristada kõik põrandad ja mööbel ning regulaarselt pesta voodipesu kuuma veega.
Kirpudega kassidele on nii retseptiravimeid kui ka käsimüügi ravimeid. Kinldasti ei tohi kassipoja puhul kasutada koerte ravimeid, kuna see võib kassidel viia haigushooni, mis võib olla surmav. Lisaks tuleks hoolikalt lugeda ravimi juhiseid ja neid täpselt järgida. Näiteks on juhisel kirjas, mis vanuses kassipojale võib antud ravimit anda.
Dimcomp komma
Dimcomp komma (inglise keeles dimcomp comma) on muusikas kahe heli intervall sagedussuhtega 390625 / 388962 ehk 7,386 tsenti.
Kassipoeg
Ülemiste hingamisteede haigused
Aevastamine on üks peamisi sümptomeid kasside ülemiste hingamisteede haiguste puhul. Vahest voolab kassipoegade silmadest ja ninast ka kollakat viskoosset eritist. Kui kassipojal on raske hingata või ta keeldub söömast on olukord tõsisem.
Sümptomite korral tuleb kassipoeg viia loomaarsti juurde. Kui kassipoeg sööb, joob ja tunneb ennast mugavalt, võib oodata ka järgmise päevani, kuid muul juhul on olukord erakorraline. Ülemiste hingamisteede haigusi on kassidel väga raske ravida, eriti viiruste põhjustatuid, kuna tõhusaid ravimeid viiruste tõrjeks ei ole.
Pärast viit kuni seitset päeva põdemist hakkavad kassidel ülemiste hingamisteede haigused vähenema, kuigi mõned võivad kauemaks jääda. Kasside herpesviirus võib lausa jääda kassi kehasse pidama ja hilisemas elus uuesti avalduda.
Panleukopeenia (kassikatk)
Panleukopeenia on väga nakkav parvoviiruse põhjustatud haigus. See on üsna haruldane, aga väga ebameeldiv ja võib olla surmav. See viirus ründab kassipoja immuunsussüsteemi, kuni sellest ei jää enam midagi alles, mis tähendab, et see haigus on peaaegu ravimatu. Panleukopeenia mõjutab nii luuüdi rakke kui ka rakke soolestikus, mis võivad viia oksendamise, kõhulahtisuse, veepuuduse ja veremürgituseni. Panleukopeenia vaktsiin on ohutu, efektiivne ja regulaarselt antav. Panleukopeenia levib fekaal-oraalsel teel ja isegi mikroskoopilised kogused saastunud väljaheidet võivad seda haigust edasi kanda.
Panleukopeeniaga kassipojad on tavaliselt eluohtlikult haiged, kannatades oksendamise, puuduva söögiisu ja kohutava limase valge kõhulahtisuse käes.
Kassipojad, kes põevad panleukopeeniat, peavad olema kliinikus ja isoleeritud, et nad ei levitaks viirust. Veterinaarid tihti annavad neile antibiootikume sekundaarsete infektsioonide ennetuseks ja palju vedelikku. Kahjuks kassipojad, kes põevad panleukopeeniat, tihti eutaneeritakse.
Fading Kitten 'i sündroom
Fading Kitteni sündroom ilmneb kassipoegadel, kelle tervis hakkab halvenema elu esimese paari nädala jooksul. See periood tavaliselt kestab umbes neli kuni viis nädalat, mille kestel on kassipojad haigustele kõige vastuvõtlikumad. Kassipoeg, kellel on Fading Kitteni sündroom võib järsku jääda haigeks, muutuda torpiidseks või surra, isegi kui varasemaid märke haigusest polnud ilmnenud.
Kindlat põhjustajat Fading Kitteni sündroomile pole tihti võimalik leida. Tegelikult umbes 80% juhtudest jääb diagnoosimata ja veterinaarid ei saa kindlalt öelda, miks mõned kassipojad jäävad haigeks ja surevad ning mõned mitte. Fading Kitteni sündroom on pigem grupp ohutunnuseid, mis võivad ilmneda vastsüdinud ja enneaegsetel kassipoegadel, kui üks haigus. Sündroomiga võivad kaasneda mitmed haigused, millest paljud lõppevad kiire terviseseisundi halvenemise või isegi surmaga, kui kassipoeg ei saa viivitamatult ravi.
Fading Kitteni sündroomi sümptomid on alguses leebed. Kassipoegade kaal peaks kasvama umbes 10 grammi päevas, seega kui kassipoja kaal ei kasva, kahaneb või jääb teiste peaskonna poegade kasvust maha, võib see viidata Fading Kitteni sündroomile. Pesakonnal tuleks ka silma peal hoida. Kui on märgata apaatset kassipoega, kes ei söö või kes jääb välja tegevustest (nagu pesakonnakaaslastega mängimine või ema imetamine ja magab eraldi teistest pesakonna kassipoegadest), võib ka see viidata Fading Kitten sündroomile. Teised sümptomid on veel: nõrkus ja jõuetus, tuhm karvastik, apaatsus, alajahtumine, pingutatud hingamine, üleliigne või puudulik häälitsemine.
Kassipojad selle haigusega võivad surra väga kiiresti (paari tunniga) või aeglasemalt paari päeva või nädala jooksul. Enamus kassipoegi, kellel ilmneb see sündroom paari esimese elunädala jooksul, ei jää ellu. Tavaliselt umbes 75–95% Fading Kitteni sündroomiga kassipoegadest elavad kaheksa nädalaseks ja nendest 20-40% surevad enne 12 nädalaseks saamist.
Parim, mida teha saab on hoida silma peal, kui tihti kassipojad söövad ja kui palju päevas kaalus juurde võtavad. Fading Kitteni sündroom ei ole täiesti ennetatav, aga regulaarsete loomaarsti visiitidega ja piisava hoolitsusega saab varakult märgata haigusemärke ja teha kindlaks, et kassipoeg saab sobiva ravi.
Heaolu
Kassipoja füüsiliste ja psüühiliste vajaduste rahuldamisel on olulised mitmed tegurid. Toit, mis vastaks kassipoja toitainevajadustele, on vajalik tema normaalseks arenguks. “Keha seisundile hinde andmine” (BCS - Body Condition Scoring) on meetod, mida kasutatakse hindamaks, kas loom saab piisavalt vajalikke toitaineid. Tähelepanu tuleb pöörata ka õigetele toidukogustele. Normaalkaalu hoidmiseks peab olema kassipojal võimalik kulutada energiat füüsilise tegevuse käigus ning tagatud täisväärtuslik toit. Füüsiline aktiivsus on oluline ka psüühiliste vajaduste seisukohalt. Kuigi uni on kassipoegadele oluline, pakub mängimine ja liikumine ajule stimulatsiooni. Mängimine oma pesakonnakaaslaste või emaga on tähtis kassipojale vältimaks arengulisi puudujääke.
Lisaks peab olema neil võimalus näidata liigile omaseid käitumismustreid, näiteks kraapimine/küüniste teritamine. See aitab neil eemaldada küünise välimist ümbrist, treenida eesjäsemete ja seljalihaseid. Küüniste teritamise teel toimub ka omavaheline suhtlus lõhnade ja feromoonide abil. Kui kassil pole võimalik loomuomast käitumist väljendada, tekib kassil stress ning probleemid tervise ja käitumisega.
Kassipoja heaolus mängib rolli ka haiguste eest kaitsemine. Vaktsineerimine on oluline, et pakkuda seda kaitset. Alla 6-kuused kassid on eriti vastuvõtlikud erinevatele nakkushaigusetele. Kassipojale kanduvad emapiimast esmased antikehad, mis kaitsevad haiguste eest mingil määral. Peamised haigused, mille vastu kasse immuniseeritakse, on viiruslik rinotrahheiit, kalitsiviirus, kassikatk ja marutaud. Vaktsineerimisel üldiselt pole mingeid kõrvaltoimeid, kuigi võib esineda näiteks väsimust, kerget palavikku, valulikkust süstekohas.
Faktor 4
Faktor 4 (inglise factor 4) on ökotõhususe mõõtmise vahend, mis juhib tähelepanu Maa loodusvarade piiratusele.
Tenor (partii)
Tenor (ladina keeles tenere, hoidma) on keskaja ja renessanssmuusikas polüfoonilise faktuuri nö kandev partii, millega suhtes loodi muud partiid.
Faktor 4
Faktor 4 autorite järgi on materjali- ja energiakasutust globaalselt poole võrra vähendades võimalik heaolu kaks korda suurendada. Selle põhimõtte rakendus sõltub riikide tarbimise ja elukvaliteedi tasemest. Arengumaades on eesmärk loodusvarade kasutuse taseme säilitamine, tõstes heaolu neljakordseks. Arenenud maades on taotlus heaolu säilitada, vähendades loodusvarade kasutust neli korda.
Tenor (partii)
Kuna umbes 1300. aastal kirjeldas Johannes de Grocheio tenorit kui polüfoonia põhihäält, mis ei olnud laenatud gregooriuse koraalist, annab see põhjust arvata, et enne 1300. aastat nimetati partiid tenoriks ainult siis, kui see ei olnud pärit gerogooriuse koraalist või kui gregooriuse koraal ei olnud teada.
Seevastu 14. sajandi allikates märgiti iga kandev hääl tenoriks, kui see liikus pikemates helivältustes ning selle helide helikõrgused olid laenatud varasemast gregooriuse koraalist, mida nimetati ka cantus firmus'eks. 15. sajandil oli selline arusaam muutunud üldlevinuks.
Kuna keskaja- ja renessansspolüfoonias enne aastat 1400 ja sageli ka pärast seda loodi kontrapunkt kõigis teistes häältes tavaliselt struktuurselt fundamentaalse tenori suhtes, siis kõik oma aja kontrapunkti käsitlevad tekstid puudutasid eelkõige diskantuse (discantus) suhet tenoriga. 15. sajandil säilitas peaaegu kogu polüfoonia diskantuse ja tenori kindlalt "lahutatud" suhte isegi siis, kui faktuur sisaldas juba mitmeid teisi tenorist nii kõrgemaid kui ka madalamaid partiisid.
Kuigi 16. sajandil tenor-diskantus kontrapunktilise paari hegemoonia lagunes, sest täielikult imitatsioonline polüfoonia arendas välja oma nõuded ja reeglid, jäid paljud vanad reeglid siiski kehtima ja endiselt jätkus traditsioon anda nimetus "tenor" igale cantus firmust esitavale häälele.
Tänapäeval on kahtluse alla seatud varasem kauaaegne oletus, et 13. sajandi muusikud nimetasid polüfoonilise faktuuri alumist partiid "tenoriks", kuna see justkui "hoidis" juba olemasolevat gregooriuse koraali. Selline arusaam põhines lõigul Johannes de Garlandia 13. sajandi teisel ​​veerandil loodud teosest "De mensurabili musica", kus viites kahele polüfoonilisele partiile, primus cantus ja secundus cantus öeldakse, et "tenori" partii on see, mida nimetatakse primus cantus (a parte tenoris, qui dicitur primus cantus). Tõenäoliselt on antud lause tegelik tähendus selles, et esimest rida, mille helilooja polüfoonilises faktuuris kirjutas, nimetati tenoriks, kuna see "hoidis" või "toetas" kontrapunkti harmoonilist struktuuri. Sellise tähenduse annavad ka kaks hilisemat traktaati, Kölni Franco "Ars cantus mensurabilis" (ca 1250) ja umbes 30 aastat hiljem ilmunud anonüümne traktaat St Emmeramist. Viimane võrdsustab mõiste tenor aluse ehk fundamentumi mõistega. Arvestades asjaolu, et peaaegu kõik varajase polüfoonia häälte nimetused tulenevad tegelikult muusika loomeprotsessist, vrd. näiteks 14. sajandi alguses kasutsele tulnud kontratenor kui tenori vastupartii või 15. sajandi lõpu basis-tenor ehk tenor, mis toimib alusena, on sõna 'tenor' algse tähenduse selgitus täiesti usutav.
14. sajandi lõpus ja 15. sajandi alguses seostati polüfoonias iga tenoripartii peaaegu alati kontratenori partiiga. Need kaks liini, mis tessituuriliselt tihti kattuvad, jagasid nii harmoonilise vundamendi kui ka ühtlustava partii funktsioone. Kontratenorit nimetati vahel ka sõnaga concordans, mis prantsuse keeles püsis veel kuni 19. sajandini baritonipartii nimetusena.
14. sajandi lõpus ja 15. sajandil kasutati prantsuse sõna tenoriste või tenoristre ja itaalia tenorista kõrgelt kvalifitseeritud laulja kohta, kes oli võimeline esitama nii polüfoonilises faktuuris nii kontratenori kui ka tenorist allapoole jäävaid partiisid. Sõna 'tenor' kippus aegamööda kinnistuma nimetusena silmapaistvamatele lauljatele, kellest mõned näivad olevat tegutsenud ka koorijuhina. 15. sajandi lõpus, kui neljahäälne polüfoonia muutus normiks, anti mõnele lauljale sellised tiitlid nagu tenorista basso, controriste, contro alto või lihtsalt contro. Sellest terminoloogilisest segadusest tekkis aga järk-järgult sõna tenore, mis kinnistus tenoriparii mõiste nimetusena selgelt koos partiiraamatute ilmumisega.
Muusikaline kuulmine
Muusikaline kuulmine on inimese võime ja oskus tajuda helide vältus-, kõrgus-, valjus- ja tämbrisuhteid.
Helikõrguste tajumisel eristatakse suhtelist ja absoluutset kuulmist.
Muusikalist kuulmist uuritakse eelkõige kui kognitiivset taju, võimet pidada heli objektiivseks füüsikaliseks nähtuseks ja uurides selle muutumist närviimpulssideks. Kognitiivse lähenemise korral uuritakse, kuidas närviimpulsse konstrueeritakse helikeskkonna representatsioonina.
Muusikalise kuulmise puhul tuleb arvestada, millist tähelepanu kuulaja helidele pöörab, sest kuulaja valib välja muusikalise struktuuri elemendid, mis talle tunduvad muusikasse kuuluvat, jättes tähelepanuta ümbritsevad mürad ja muud helid, millel tema mõttelise konstruktsiooni kohaselt muusikaline tähendus puudub. Näiteks võib laulu kuulaja jätta tähelepanuta sõnade tähenduse, kuid mitte nende prosoodia, alliteratsiooni või rütmi, sest need osalevad muusikas.
Muusikalist kuulmisega on tegeldud nii filosoofias (Diderot, Husserl), muusikateaduses kui ka kognitiivteadustes.
Muusikapedagoogikas tegeldakse muusikalise kuulmise arendamisega, kuulates tähelepanelikult helisalvestisi, harjutadades õpilasi eristama muusikalisi struktuure.
Eesti kalurikolhooside loend
Siin on loetletud ENSV tegutsenud kalurikolhoose
Sirje Virkus
Sirje Virkus (neiupõlvenimega Lehtla; sündinud 15. detsembril 1956 Pärnus) on eesti infoteadlane.
Haridus
Ta on lõpetanud 1975. aastal Pärnu 1. Keskkooli ja 1979. aastal Tallinna Pedagoogilise Instituudi ning kaitsnud 1996. aastal magistritöö infoteaduses Tallinna Pedagoogikaülikoolis ja 2011. aastal doktoriväitekirja info- ja kommunikatsiooniteadustes Manchesteri Metropoli Ülikoolis Ühendkuningriigis.
Töö
Aastatel 1978–1985 töötas ta Eesti Teadus- ja Tehnikainformatsiooni ning Majandusuuringute Instituudis. Alates 1985. aasta augustist töötab Tallinna Ülikoolis, aastatel oli 1999–2002 ja 2005-2007 infoteaduste osakonna juhataja, 1999–2000 sotsiaalteaduskonna teadus- ja välissuhete prodekaan, 2015. aastast on infoteaduste akadeemilise suuna juht. Alates 2012. aastast on ta Tallinna Ülikooli infoteaduse professor.
Teadustöö
Virkuse teadustegevus on seotud infopädevuse, infokultuuri ning info- ja raamatukogundusliku hariduse uurimisega. ETISe andmetel on tal ilmunud 274 teaduspublikatsiooni. Tema juhendamisel on kaitstud 38 magistritööd ja kaks doktoritööd.
Erialane tegevus
Ajakirja Infofoorum asutaja ja peatoimetaja (1996–2005), ajakirjade Library Review, Global Knowledge, Memory and Communication, Journal of Integrated Information Management,Qualitative and Quantitative Methods in Libraries,Nordic Journal of Information Literacy in Higher Education, Education for Information, Information Research ja teaduskogumike seeria Knowledge & Information: Studies in Information Science toimetuskolleegiumi liige. European Association of Distance Teaching Universities juhatuse liige (2003–2016) ja täidesaatva komitee liige (2009–2011), Library and Learning Support Academic Network of European Assocition of Distance Teaching Universities liige (1998. aastast; aseesimees 1998–1999, esimees 1999–2002). Euroopa Raamatukogu- ja Infoalase Hariduse ja Uuringute Assotsiatsiooni (European Association for Library and Information Education and Research/EUCLID) juhatuse liige (2018–).
Virkus on kõrgkooliõpiku "Infoteadused teoorias ja praktikas" autor ja toimetaja. Tallinna Ülikooli Kirjastus, Tallinn 2017, 726 lk; ISBN 978-9985-58-836-9
John Grisham
John Grisham (sündinud 8. veebruaril 1955 Jonesboros Arkansase osariigis) on Ameerika Ühendriikide kirjanik.
1980. aastatel õppis Mississippi Ülikoolis raamatupidamist ja õigusteadust. Pärast ülikooli lõpetamist töötas advokaadibüroos.
Tema esimene romaan "Aeg antud tappa", mis on inspireeritud ühest kohtuprotsessist, ilmus juunis 1989. Aastal 1991 ilmunud põnevik "Firma" (mida müüdi üle seitsme miljoni eksemplari) ja selle ekraniseering saavutasid suure publikumenu.
Elmar Karu
Elmar Johannes Karu (5. märts 1903 Helme vald – 25. juuni 1996 Tartu) oli eesti psühhiaater, Tartu Ülikooli professor.
Ta sündis Helme mõisa aedniku pojana. Ta lõpetas aastal 1924 Tallinna Kolledži. Aastatel 1925–1932 õppis ta Tartu Ülikooli arstiteaduskonnas, mille lõpetas cum laude. Aastal 1938 täiendas ta end Rootsis Lundi Ülikoolis professor Erik Widmarki laboris vere alkoholisisalduse määramise alal; ta kaitses aastal 1939 väitekirjaga "Widmarki alkoholi määramise mikromeetodi rakendamise alustest Eestis ja kroonilise alkoholismi diagnoosimise võimalustest selle abil" meditsiinidoktori kraadi. Ta õppis vabatahtlikuna 1921–1922 Sõjakoolis (lahkus enda soovil), teenis 1922 5. Jalaväepolgu Kalevi pataljonis, 10. Jalaväepolgus (reamees), 1922–1925 (alates 1923 üleajateenija) Tallinna sõjaväe haigemajas (reamees, II järgu velsker), 1925–1929 üleajateenijana 2. Diviisi Suurtükiväe 3. suurtükiväegrupis (reamees, II järgu velsker). Võetud eriteadlasena (arst) tagavaraväelaste nimekirja 1936. Aastatel 1931–1934 ja 1938–1944 oli ta Tartu Ülikooli vaimu- ja närvihaiguste kliiniku assistent, aastatel 1934–1936 oli ta Tartu Ülikooli kohtuarstiteaduse instituudi assistent, aastatel 1936–1938 oli ta Tartus kohtuarst. Aastatel 1941 ja 1944–1975 oli ta Tartu Ülikooli psühhiaatriakateedri juhataja ja aastast 1944 professor, aastast 1993 emeriitprofessor. Lisaks oli ta aastatel 1944–1949 arstiteaduskonna prodekaan ja aastatel 1949–1950 arstiteaduskonna dekaan; aastatel 1945–1964 oli ta ühtlasi Vabariikliku Tartu Psühhoneuroloogiahaigla peaarst ja aastatel 1945–1968 Eesti NSV peapsühhiaater.
Eesti Sotsiaaldemokraatlik Iseseisvuspartei
Eesti Sotsiaaldemokraatlik Iseseisvuspartei oli Eesti registreerimata erakond, mis eksisteeris 1990.
1990 moodustati Eesti Demokraatliku Tööerakonna, Eesti Sotsiaaldemokraatliku Iseseisvuspartei, Vene Sotsiaaldemokraatliku Partei Eestis ja Eesti Sotsialistliku Partei Välismaa Koondise liitumisel uus erakond: Eesti Sotsiaaldemokraatlik Partei.
Elmar Karu
Tema uurimused käsitlevad organismis toimuvat alkoholi oksüdatsiooni, alkoholijoobe määramist ja alkoholismi ravi, skisofreenia patogeneesi ja ravi, depressiivseid seisundeid ja nendega kaasnevate haiguslike muutuste diagnoosimist ning kohtupsühhiaatria ajalugu. Ta on juhendanud 9 aspiranti, tal oli üle 120 teadustrükise.
Isiklikku
Tema vanem poeg on arstiteadlane ja spordiarst Toomas Karu, keskmine poeg oli arstiteadlane, teadusorganisaator ja poliitik Laur Karu (1942–1996), noorem poeg on majandusteadlane Jaak Karu ning tütar endine suusataja ja taastusravi arst Ann Tamm.
Göbekli Tepe
right|thumb|300px|Asukoht Türgis Göbekli Tepe on arheoloogiamälestis Türgi kaguosas Şanlıurfast 15 km põhja pool. Sealsed leiud ulatuvad varaneoliitikumi (vähemalt umbes 8000 eKr) või isegi mesoliitikumi.
Göbekli Tepe on ligi 15 m kõrgune ja umbes 300 m läbimõõduga vähemalt osaliselt kunstlik küngas. Ala pindala on umbes 300–500 m².
Nimi
Göbekli Tepe tähendab türgi keeles 'vatsaga või nabaga mägi'.
Kurdi keeles on mäe nimi Girê Navokê ja armeenia keeles Portasar ('Nabamägi').
Asukoht
Göbekli Tepe paikneb Türgi kaguosas Süüria piiri lähedal endises Lääne-Armeenias Şanliurfat 15 km kaugusel põhja või kirde pool paikneva mäe mäeharja kõrgeimal osal.
Künkalt on võimalik saada ülevaade ümbruskonnast. Põhjas ja idas on näha Tauruse mäestikku ja Karacadaği mäge, lõunas Süüria poole laienevat Harrani orgu. Ainult vaade läände on piiratud ümbritsevate mägedega.
Päritolu
Göbekli Tepe ümbruses elasid umbes 14 000 – 10 000 eKr kütid-korilased.
Arvatakse, et Göbekli Tepe rajasid kütid-korilased mesoliitikumis või varaneoliitikumis. Kui tegu on pühamuga, on see maailma vanim teadaolev templikompleks.
Ajalugu
Asuala võeti küttide-korilaste poolt kasutusele u 10. aastatuhandel eKr (u 11 500 aastat tagasi) enne üleminekut paiksele eluviisile ja põllundusele. Hüljati ja kaeti seejärel juba lõplikult u 8000 eKr paiku pinnasega. Seejärel oli see küngas pikka aega mingist ajast alates kasutusel põllupidamiseks. Vähemalt 9,5 tuhandeks aastaks jäigi olukord samaks. Göbekli Tepet märgati esimest korda 1964. aasta USA arheoloogide uurimistöö käigus, mis tuvastas, et mägi ei saa olla täiesti looduslik. Ameerika arheoloog Peter Benedict oletas, et selle all on Bütsantsi kalmistu. Praegu toimuvaid 1994. aastal alustatud saksa ja türgi arheoloogide (Saksa Arheoloogia Instituudi (Deutsche Archäologische Institut, DAI) Istanbuli haru koostöö Şanlıurfa muuseumiga). Väljakaevamisi on juhtinud saksa arheoloog Klaus Schmidt (1995–2000: Heidelbergi Ülikool; alates 2001: Saksa Arheoloogiline Instituut).
Üleminek neoliitikumi
Göbekli Tepe näitab eelkõige seda, et inimkonnal oli korraga piisavalt vahendeid ja ideid, et luua pühakoda. Sel ajajärgul võidi looduslikku teravilja kasutada enese ülalpidamiseks intensiivsemalt kui enne ja võib-olla hakata seda isegi teadlikult harima. Hiljutised kodustatud nisu võrdlevad DNA analüüsid loodusliku nisuga viitavad, et selle DNA ehituse kõige lähedasemat looduslikku nisu on leida Karaca Dagi mäelt 20 kilomeetri kauguselt Göbekli Tepest. See võib osutada sellele, et on tegemist kohaga, kus on asutud nüüdisaegse nisu eellast esmakordselt intensiivselt, järjepidevalt ja paikselt kasutama ning seejärel ka kodustama.
Klaus Schmidt eeldab, et vajaliku ühiskondliku organisatsiooni loomine megaliitsete komplekside ehitamiseks toimus käsikäes organiseeritud looduslike kultuuride kasutamisega. Seni on leitud kaabitsaid ja nooleotsi, loomade luid (gasellid, jänesed ), looduslikke seemneid ja söestunud puitu. Ta oletab, et asukoht on mänginud võtmerolli üleminekul põllumajandusele, eeldades et ühiskondlikku organisatsiooni looma ajendas organiseeritud loodusliku nisu kasutamine. Liikuvad inimrühmad olid sunnitud tegema omavahel koostööd, et kaitsta varajasi paremaid looduslikke teravilja kasvualasid metsloomade (gasellide karjad ja looduslikud eeslid) eest. See võis juba varakult viia eri rühmade vahel Göbekli Tepes väljendunud sotsiaalse organisatsiooni tekkeni. Seega ei alanud vastavalt Schmidtile neoliitikum väikest viisi, läbi taimede aias kasvatamise üksikjuhtudega, vaid hakkas kohe laiaulatusliku ühiskondliku organisatsiooniga ("täismõõduline revolutsioon" ). Kokkuvõtteks saab öelda et Viljaka Poolkuu nime all tuntud piirkonna keskel asuv Göbekli Tepe võis olla lähtekohaks üleminekule nisu kultiveerimisele. Kuigi asuala kuulub formaalselt võttes oma hilisemal ajajärgul ka varaseimasse neoliitikumi (PPN A), pole sealt veel siiani leitud ühtegi jälge kodustatud taimedest ega loomadest. Elanikud olid kütid ja korilased, kes elasid vähemalt osa aastast külades. Ometigi on ilmne, et loomade ja teised kujutised on rahumeelse iseloomuga ning ei anna kuidagi märku organiseeritud vägivallast (jahist).
1775. aasta Tartu tulekahju
1775. aasta Tartu tulekahju toimus 6. juulil (vkj 25. juunil) 1775. Selle käigus hävis suurem osa Tartu kesklinnast.
Kuna Põhjasõjas suur osa Tartust rüüstati ja lasti õhku, eeslinnad põletati ning linnakodanikud küüditati Venemaale, käis sõjas hävitatud kivimajade taastamine linnarahval üle jõu, nende asemele ehitati arvukalt tuleohtlikke õlg- või laudkatustega puumaju. Nii kimbutasidki 18. sajandi teisel poolel Tartu linna tulekahjud, suuremad neist leidsid aset 1755., 1763. ja 1775. aastal. Seetõttu pole suurem osa Tartu vanast puitarhitektuurist säilinud, vanim puumaja on osalt 1720. aasta paiku valminud Uppsala maja Jaani tänaval. Samuti pääses 1740. aastail valminud elumaja samal tänaval, milles tänapäeval tegutseb 19. sajandi Tartu linnakodaniku muuseum.
Tagajärjed
Tulekahjul olid Tartu linna arengule kaugeleulatuvad tagajärjed. Pärast 1775. aasta tulekahju ehitati Tartu südalinn üles uusklassitsistlikus stiilis, mistõttu moodustab Tartu kesklinn tänapäeval suuresti ühtse ansambli. Tulekahju järel kehtestati määrus, mis lubas ehitada linna ainult kuni kolmekorruselisi kivikatusega kivimaju. Tartu linn sai Vene riigilt hävinud hoonete taastamiseks protsendita laenu, uue linnaplaani kinnitas Vene keisrinna Katariina II.
Tulekahju tõmbas muuhulgas kriipsu kavale rajada uus kivisild Laia tänava otsa, praeguse Vabadussilla kohale. Selle asemel ehitati aastatel 1779–1784 Liivimaa kindralkuberneri George Browne'i algatusel ja Katariina II käsul Kivisild, mis jäi Tartu üheks sümboliks kuni hävimiseni 1941. aastal.
Pärast 1775. aasta tulekahju otsustati Tartu linn kindlustatud linnade nimekirjast välja arvata, ehkki seni oli püütud kindlustustöödega jõudumööda tegelda – 18. sajandil rajati Toomemäe nõlva varju suur püssirohukelder.
Tiigrihüpe
pisi|Arvutiklass Eestis 1996. aastal "Tiigrihüpe" oli Eesti riiklik projekt, mille raames suunati suured investeeringud arvutusvõimsuste suurendamisele ja andmesideühenduste arendamisele, rõhuga hariduse infrastruktuuri parandamisel. Projekti algatasid 1996. aastal Eesti toonane saadik USAs Toomas Hendrik Ilves ja tollane haridusminister Jaak Aaviksoo. Ametliku käigu andis projektile 21. veebruaril 1996 Eesti president Lennart Meri. Esimene rahaeraldis nähti ette 1997. aasta riigieelarves.
Üks projekti tähtsamaid tulemusi oli kõigi Eesti koolide ühendamine internetti, mille käigus rajati enamikku koolidest arvutiklass ning lõpetati UUCP-tehnoloogia kasutamine. Nõukogude Liidu informaatikaõppe programmi raames 1990ndatel koolidesse jõudnud, tehnoloogiliselt vananenud ja töötamast lakanud Jukud asendati peamiselt IBM PCdega 1990. aastate teisel poolel.
Ajalugu
pisi|Arvutiklass 1996. aastal Tiigrihüppe sildi sai koolide infotehnoloogiaga varustamine Toomas Hendrik Ilvese ettepanekust 14. veebruaril 1995 ajalehes Rahva Hääl, kus ta pakkus välja, et koolide varustamiseks piisab 17 000 arvutist ja see võiks aidata Eestil "hüpata kahe jalaga 21. sajandisse". Algselt nimetati seda ettepanekut nii selle avalikustaja nime järgi "ilvesehüppeks" kui ka "tiigrihüppeks", käibele jäi viimane.
Koolide infotehnoloogiaga varustamine sai süstemaatilise kuju 1985. aastatel, mil Nõukogude Liidu akadeemik ja arvutiteadlane Andrei Jeršov hakkas programmeerimise kui "teise kirjaoskuse" sildi all eestvedama informaatikaõpet üldhariduskoolides. Sellega dialoogis algatati Eestis kooliarvutite projekt, esialgu loodeti kooliarvuti Juku saada masstootmisse 1986. aasta suvel, kuid viibis kuni 1989. aastani ning tehnoloogiliselt vananenud 2500 arvutit jõudsid koolidesse 1990. alguseks. Tehnosiirde uurija Laur Kangeri hinnangul tagasid Jukud sellest hoolimata kümnete tuhandetele õpilastele esmakokkupuute arvutitega standardiseeritud õppeprogrammi raames, mis muidu oleks olnud võimatu, ja ning Nõukogude Liidu kooliarvutina loodud Juku projekt oli Tiigrihüppe aluseks.
Tiigrihüppele eelnevalt oli haridusministeeriumi juures Peeter Lorentsi veetud töörühm, mis tegeles Juku baasil arvutimajanduse ja -õppe juurutamisega üldhariduskoolides, 1990. aastate esimeses pooles avati samas vaid kolm uut IBM PC arvutiklassi, kuigi 1995. aasta alguse seisuga oli Internetti ühendatud kuni 1500 kooliarvutit. Akadeemik Enn Tõugu hinnangul oli Tiigrihüppe aluseks Eesti arvutikogukondade koondumine ja sellega kaasnev "Ränioru efekt", mis on jälgitav juba 1960. aastatest ja mille käigus kujunes Tallinn Nõukogude Liidu üheks juhtivaks arvutiteaduse keskuseks Moskva, Leningradi, Kiievi ja Novosibirski kõrval.
Tiigrihüpe toimus 1997. aastast Tiigrihüppe Sihtasutuse eestvedamisel. 2013. aastal sai Tiigrihüppe Sihtasutus Hariduse Infotehnoloogia Sihtasutuse (HITSA) struktuuriüksuseks. HITSA struktuuriüksusena kandis see nime HITSA innovatsioonikeskus. 1. augustil 2020 likvideeriti Hariduse Infotehnoloogia Sihtasutus ja kõik selle tegevused ja teenused võttis üle vastloodud Haridus- ja Noorteamet.
Pärast massilisi küberrünnakuid Eesti arvutivõrkudele 2007. aastal (mida on seostatud Vene salateenistustega) lisandus Eesti kaitsedoktriini e-turvalisus. Osalt just selle edendamiseks rajati Tallinna NATO kooperatiivse küberkaitse kompetentsikeskus (NATO Cooperative Cyber Defence Centre of Excellence). Analoogselt "Tiigrihüppega" on selle projekti nimi "Tiigrikaitse".
Tehnoloogiaharidusega tegeleb ProgeTiiger.
Vene-Jaapani sõda
Vene-Jaapani sõda (8. veebruar 1904 – 5. september 1905) oli relvakonflikt Venemaa Keisririigi ning Jaapani vahel.
Sõja alguseks peetakse Jaapani rünnakut Venemaa keisririigi laevastikku Port Arthuris. Kolm tundi hiljem teatas Jaapan ametlikult sõjategevusest Venemaa Keisririigi suhtes. Port Artur langes 23. detsembril 1904 (vkj) / 2. jaanuaril 1905. aastal (ukj).
Sõjaeelne Jaapan
Peale üle kahe ja poole sajandi suletust avab Jaapan 1854. aastal end välismaailmale. Kommodoor Perry sõlmib oma laevastiku survel Tokyo all USA kasuks Kanagawa lepingu, mis näeb ette kontsessioone kahele sadamale. Šogunaadi autoriteet langeb, tänu millele 1867 aastal viimane šogun Keiki loobub võimust. Peale šogunite võimu langemist hakkab Jaapani keiser Meiji Tenno riigis läbi viima reforme, et Euroopa riikidega sammu pidada. Seda ajaperioodi nimetatakse Meiji restauratsiooniks.
Rahvastiku kiire juurdekasvu tõttu industrialiseerub Jaapan kiiresti. Tööstustust, kaubandust ja panku kontrollivad perekondlikud trustid. Mereväge ja armeed kontrollivad erinevad klannid, kes vaidlevad valitsuses Jaapani imperialistlike sihtide üle. 1894. aastal sekkuvad nii Jaapani kui ka Hiina väed Korea Tonghak’i ülestõusu, mis lõpuks vallandab esimese Hiina-Jaapani sõja. Võitjaks osutus Jaapan ning 1895.aastal sõlmiti Shimoseki rahu. Venemaa sundis Prantsusmaa ja Saksamaa toel 1896. aastal Jaapanit Hiina-Jaapani sõjast võidetud Liadongi poolsaarest loobuma.
Sõjaeelne Venemaa
1892-1903. aastal soodustab rahandusminister krahv Witte Venemaal kapitalismi kasvu. Suurettevõtetesse koonduv rasketööstus areneb peamiselt Prantsuse kapitali toel. Madal ostujõud ja riigivõlad sunnivad toodangut välja vedama ning hoolimata näljahädast 1891. aastal eksporditakse ka vilja.