cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vahelihas
Vahelihase äärmine osa on lihaseline, keskosa kõõluseline. Kõõluseline osa on lihaselise osa jätk ning koosneb omavahel põimuvatest kõõluskiududest.
Vahelihast läbivad järgnevad elundid:
Vahelihas muudab võimalikuks hingamise: selle pinguldumisel liigub diafragma külgmine osa aalapoole, suureneb rindkere ruumala (selles suurenemises osalevad ka välimised roidevahelihased) ning kopsudesse voolab õhk. Selle käigus surutakse kõhuõõne elundid allapoole ning kõht kummub väljapoole. Vahelihase lõdvestumisel liigub see kõhulihaste suurenenud toonuse mõjul üles, rindkere maht väheneb ning õhk surutakse kopsudest välja. Väljahingamisel osalevad ka sisemised roidevahelihased.
Vahelihasel on oma roll ka oksendamise, defekatsiooni ja urineerimise korral, avaldades kõhusiseselt survet vastavatele elunditele.
Niinsoni looduskaitseala
Niinsoni looduskaitseala on looduskaitseala Harju maakonnas Anija vallas. Selle suurus on 111 hektarit.
Kaitseala loodi 2000. aastal, kaitsmaks eeskätt I kategooriasse kuuluvat must-toonekurge ja tema elupaika ning sealset loodusmetsa.
Mäe-Kõoküla
Mäe-Kõoküla on küla Võru maakonnas Võru vallas.
Aastatel 1991–2017 (kuni Eesti omavalitsuste haldusreformini) asus küla Vastseliina vallas.
Carl Sigismund Walther
Paul Carl Sigismund Walther (ka Carl Siegmund Walther; 25. juuli 1783 Dresden – 1. november 1867 Kaiu mõis) oli baltisaksa päritolu Eesti maalikunstnik ja graafik.
Elulugu
Tema poeg Carl Friedrich Sigismund Walther (1824–1870) oli Viru-Jaakobi koguduse õpetaja. Lapselaps Lilly Walther (1866–1946) oli maalikunstnik ja restauraator.
Looming
pisi|(Koopia Otto Friedrich Moelleri samanimelisest maalist) "Suudlus" (1866), 57,6 x 71,5 cm, õli lõuendil, Eesti Kunstimuuseumi kogu Carl Sigismund Walther oli väga viljakas portreekunstnik, oma elu jooksul maalis ta neid üle 100. Lisaks portreedele maalis ta ligikaugu 25 altarimaali, mis asuvad peamiselt Põhja-Eesti kirikutes. Waltherit eelistastati altarimaalide valmistamisel teistele kunstnikele, kuna tema tellimused valmisid kiiresti ja odavalt ning lihtsad ja värvilised pildid olid arusaadavad kõikidele kogukonna liikmetele.
Lisaks võib tema maale leida Rapla, Hageri, Kuusalu, Simuna ja Kambja kirikutest. Walther on töötanud ka Venemaal, pärast Otto Ignatiuse surma 1824. aastal, lõpetasid Walther ja Hippius Tsarskoe Selo kiriku keisrilooži poolelioleva laefresko, mis tänaseks on hävinud.
Tema looming on väga omane klassikalisele baltisaksa kunstnikule, ta kujutas tihti religioosseid stseene, pea alti oli selleks ristilöödud Kristus, keda ümbritsesid leinajad. Kui erinevalt teistest kaasaegsetest kunstnikest, Walther ei käsitlenud estica-teemasid, milleks olid mütoloogilised stseenid ning portreed, kus kujutati eestlasi.
Grand-Fort-Philippe
Grand-Fort-Philippe (hollandi: Groot-Filipsfort) on vald Põhja-Prantsusmaal Nordi departemangus Grande-Synthe'i kantonis.
Tiit Kaldma
Tiit Kaldma (9. oktoober 1943 Tallinn – 12. august 1986 Tallinn) oli eesti näitleja ja käsipallur.
Elulugu
Kaldma lõpetas 1961. aastal Tallinna 20. Keskkooli ning õppis 1963.–1966. aastani Tallinna Pedagoogilises Instituudis saksa keelt. Aastal 1971 lõpetas ta Eesti Draamateatri õppestuudio.
1961. aastast alates tegeles ta paralleelselt käsipalliga. 1961. aastal hakkas mängima Tallinna Vineeri- ja Mööblikombinaadi (VMK) meeskonnas Aleksander Šaraga juhendamisel. Järgmise kümmekonna aasta jooksul tuli ta neljal korral Tallinna VMK ja Kirovi-nimelise näidiskalurikolhoosi meeskonna Eesti meistriks ning võitis ka Eesti karika.
Kümnekroonine meenemünt (2006)
2006. aastal hõbedast vermitud 10-kroonine meenemünt on pühendatud XX taliolümpiamängudele Torinos.
Tiit Kaldma
Elulugu
Aastatel 1961–1971 töötaski ta käsipallitreenerina, aastatel 1971–1977 aga paralleelselt näitlejana Ugalas ja 1977–1980 näitlejana Noorsooteatris.
Kümnekroonine meenemünt (2006)
Münti müüdi Eesti Panga muuseumis, ühe mündi hind oli 500 krooni. Iga münt on plastkapslis, mis omakorda on spetsiaalses karbis, ning iga mündiga on kaasas sertifikaat, millel on mündi number.
Mündi on verminud Soome Rahapaja (Mint of Finland Ltd) proof-kvaliteediga, ning see oli esimene Eesti münt, millel on kuldaplikatsioon.
Revillagigedo saar
Revillagigedo saar (inglise Revillagigedo Island) on saar Põhja-Ameerika läänerannikul Aleksandri saarestikus.
Kümnekroonine meenemünt (2006)
Kujundus
Mati Karmini kujundatud hõbedane münt kaalub 28,28 grammi, läbimõõt on 3,861 sentimeetrit ning selle serv on rihveldatud. Mündil on 19 × 18 mm pindalaga kuldaplikatsioon (kulla sisaldus 99,9%) mille paksus on 50 nm (0,05 μm).
Avers
Mündi esiküljel on Eesti suur riigivapp, mille kohal on sõnad "EESTI VABARIIK" ja all vermimise aasta "2006".
Revers
Mündi tagaküljel on kullakihiga kaetud suusataja kujutis, mille kohal on nimiväärtus "10 krooni" ning all on Eesti Olümpiakomitee logo ja Rooma number XX.
Möldri (Võru)
Möldri on küla Võru maakonnas Võru vallas.
Kümnekroonine meenemünt (2006)
Sertifikaat
Iga mündiga käib kaasas sertifikaat, mille ühel küljel on mündi spetsifikatsioon ja teisel küljel Eesti Panga presidendi Andres Lipstoki pühendus eesti ja inglise keeles. Pühenduse eestikeelne tekst on järgmine: Taliolümpiamängudele pühendatud meenemündiga jätkab Eesti Pank olümpiateemaliste müntide väljaandmist. Hõbemündil kujutatud suusataja nii sümboliseerib Eesti sportlaste edukat esinemist taliolümpiamängudel läbi aegade kui ka jäädvustab suusaspordi ning taliolümpia üha laienevat populaarsust maailmas. Esmakordselt osales Eesti taliolümpiamängudel 1928. aastal. Taasiseseisvunud riigina võtab Eesti taliolümpiamängudest osa alates 1992. aastast.
Revillagigedo saar
2000. aasta rahvaloenduse ajal elas saarel 13 950 inimest. Saarel on kaks linna: Ketchikan ja Saxman.
Benedict Witte
Benedict Witte (25. aprill/6. mai 1768 Tallinn – 17. oktoober/29. oktoober 1822 Moskva) oli Eesti vaimulik.
Witte immatrikuleeriti 23. septembril 1785 Jena ülikooli, oli kohal veel aastal 1788. Ordineeriti õpetajaks 2. oktoobril/13. oktoobril 1799.
Ta oli aastatel 1799–1813 (kutsuti 17. augustil/28. augustil 1799) Ambla Maarja koguduse õpetaja. Lahkus ametist mais 1813.
Isiklikku
Tema isa Benedict Witte vanem oli Tallinna Püha Vaimu koguduse abiõpetaja. Tema äi Johannes Heinrich Felicius vanem ja naisevend Johannes Heinrich Felicius olid Harju-Jaani Ristija Johannese koguduse õpetajad. Tema kälimees Georg Friedrich Harten oli Mustjala Anna koguduse õpetaja. Tema õemees Peter Friedrich Bornwasser oli Rõuge ja Karula koguduse õpetaja.
Marta Pärna
pisi|Marta Pärna vahakuju Valga Linnamuuseumis Marta Pärna (1. detsember 1867 (ukj) Rannu – 16. august 1939 Tartu) oli Eesti naisliikumis- ja haridustegelane.
Marta Pärnat on nimetatud Valga esimeseks haritud naiseks ja inimeseks, kes pühendas kogu oma elu isikliku elu asemel oma elukutsele.
Alghariduse sai Marta Pärna Rannus. Seejärel õppis ta kaheksa aastat Tallinna Kõrgemas Linna-Tütarlastekoolis, mille lõpetas 1887. aastal kodukooliõpetaja kutsega, samal ajal täiendas ta end ka ülikooli ajaloo-keeleteaduskonna kava ulatuses.
Aastatel 1889–1903 töötas ta koduõpetajana Venemaal, Kaukaasias ja Ukrainas, Krimmis, Vjatkas ja Bakuus. Täiendas end Prantsusmaal Cannesis 1902–1903 kirjandusloo ja arheoloogia alal ning Itaalias Milanos ja Firenzes 1908 kunstiajaloos. 1903–1908 oli Tsarskoje Selos E. S. Levitskaja ühisreaalgümnaasiumis saksa keele õpetaja ja hiljem juhataja abi. 1908. aastal kutsuti Marta Pärna kodumaale, Valgasse asutatava naisgümnaasiumi juhatajaks.
Koduõpetajana rikaste lapsi õpetades õppis ta omal käel kirjandust, kunsti ja ajalugu ning kunstiajalugu. Oma töökohad valis Marta Pärna selle järgi, et oleks silmale ilu ning võimalus täiendada teadmisi kunstigaleriides ja arhiivides. Kohavalikul sai määravaks võimalus enesetäiendamiseks ja uue õppimiseks. Ta reisis Lääne-Euroopas, elas Pariisis, Firenzes, Nice'is, Veneetsias ja Monte Carlos. Ta oskas inglise, prantsuse, itaalia, saksa ja vene keelt, huvitus luulest ning uuris Moubliesse'is trubaduuride luulet. Nooruses unistas ta näitlejakarjäärist, kujutles end laval heroiliste naiste osades. Pedagoogitöö kõrval tõlkis eesti keelde maailma kirjandusklassikat.
Valga tütarlastegümnaasiumi juhataja
Aastatel 1908–1932 oli ta Valgas tütarlastegümnaasiumi juhataja. Koolis anti lastele ka emakeeletunde. Marta Pärna rõhutas nii eestlastest kui ka lätlastest õpilaste rahvustunde kasvatamise vajalikkust. Algusaastad olid keerulised. Riia kuraator ei tahtnud eestlast ja veel naisterahvast kahe aasta vältel kohale kinnitada. Valga pastori mälestuste järgi oli opositsioon gümnaasiumile suur, vaid mõned saatsid oma lapsed sinna õppima, sest Valgas tegutses ka saksapärane erakool, kus õppis Valga kõrgema seltskonna järeltulev sugu. Pikkamööda sulasid ka kõige tulisemad vastased. Kool, kus venestamise tingimustes anti ühena esimestest õpilastele emakeeletunde, hakkas arenema. Kooli taheti evakueerida Venemaale. Sakslased omakorda sulgesid kooli, Marta Pärna keeldus talle pakutavast direktrissi kohast saksa gümnaasiumis.
Valga Eesti Gümnaasiumi ja Valga Tütarlaste Gümnaasiumi juhataja
1919. aastal võtsid Valgas võimu enamlased ja seetõttu osutus võimalikuks panna alus Valga segakeskkoolile. 10. jaanuaril 1919 toimunud esimesel õppenõukogu koosolekul Valga Rahvahariduse Seltsi esimehe Ernst Enno eesistumisel määrati segakooli juhatajaks Marta Pärna. 300 õpilasega segakool – Valga Eesti Gümnaasium – asutati 11. jaanuaril 1919. Tegemist oli esimese eesti õppekeelega haridusasutusega Valgas. Valga Eesti Gümnaasium sai töötada ainult 1919. aasta jaanuari lõpuni. Pärast Paju lahingu võitu ja Valga linna vabastamist 1. veebruaril 1919 otsustas koolikomisjon 10. veebruaril 1919 segakeskkooli sulgeda ja asutada selle asemele kaks keskkooli, ühe poeglastele ja teise tütarlastele. Mõlema kooli avaaktused toimusid 25. veebruaril 1919. Valga Tütarlaste Gümnaasium alustas tööd Vabaduse tänaval asuvas koolihoones, millel on tänapäeval Marta Pärna auks mälestustahvel. Õpilaskonna moodustasid Valga ja Valgamaa tütarlapsed, tulijaid oli ka kaugemalt. Kokku alustas koolis õppimist 212 tütarlast. Kooli juhatajaks määrati Marta Pärna, kes töötas sel ametikohal kuni kooli reorganiseerimiseni Valga Ühisgümnaasiumiks 1932. aastal.
1922. aastal viis Marta Pärna Valga Tütarlaste Gümnaasiumi juures läbi pedagoogikakursuseid.
Paljudest Marta Pärna kunagistest kasvandikest võrsus haritud jõude mitmel alal ja silmapaistvaid tegelasi. Teiste hulgas õppis Esimese maailmasõja aastail Valga Tütarlaste Gümnaasiumis nimekas läti kirjanik Elīna Zālīte, kes hiljem tõlkis läti keelde "Kalevipoja" ja A. H. Tammsaare "Tõe ja õiguse".
Õpilaste isetegevus Marta Pärna ajal Valga tütarlaste gümnaasiumis
Marta Pärna juhendamisel pandi isetegevusele koolis väga suurt rõhku. Koolipidu aastapäeva tähistamisena 23. veebruaril oli kogu kooliperele olulise tähendusega. Sellest olid haaratud nii õpilased kui ka õpetajad. Tolleaegses Sädemes kogunes aga suur hulk kooli endisi õpilasi. Eesti gaidluse algaastaks loetakse 1920. aastat. Kodutütarde tekkides suleti paljudes koolides gaidide rühmad. Marta Pärna koolis see nii ei olnud.
Lahkumine Valgast
1930. aastad tõid kaasa majandusraskusi. Kohalike arvates ei olnud vaja kasvatada aristokraate. Seetõttu ei valitud Marta Pärnat reorganiseeritud ühisgümnaasiumi direktoriks. Marta Pärna elas väga raskelt üle linnavolikogus vastuhääle saamist. Koolid liideti ning Marta Pärna koondati ja saadeti pensionipõlve pidama. "Ju seda tehti siis taktitundetult, sest Marta Pärna kinkis oma tuttavatele ära oma kleidid, kindad, kübarad ja lahkus kedagi näha soovimata Valgast Tartusse elama. Tema kaitseks astusid välja õpilased, kes saatsid haridusministeeriumisse allkirju," kirjutas Marta Pärna lahkumist Valga vaksalis nägema juhtunud ajalehe Lõuna-Eesti ajakirjanik 1932. aasta numbris.
1932. aastal kolis Marta Pärna koos õe perega Tartusse Tammelinna. Ainus saatja oli kooliteenija.. Tartus ta luges palju ja tõlkis kirjandust.
Marta Pärna suri 1939. aastal ja maeti Kurgja talu kalmistule, kuhu on maetud ka Carl Robert Jakobson. 20 aastat hiljem paigaldati talle mälestustahvel motoga "Töö on elu".
Ühiskondlik tegevus
Marta Pärna oli tegev Valga Õpetajate Seltsis, Valga Naisseltsis, Valga Lastekaitse Ühingus ja Punase Risti Seltsis. Marta Pärna tööd nimetati kadumatuks ja tunnustusväärseks ning tema nõuanded olid hinnatud ka koolivälistel koosviibimistel.
Tõlked ja muu looming
Marta Pärna tõlkis ilukirjandust ja populaarteaduslikku kirjandust.
Kaukaasia-perioodil ilmus novellikogu "Rohulaane pildid" (1892).
Isiklikku
Marta Pärna ema Natalie Johanson-Pärna oli Carl Robert Jakobsoni õde. Jakobsoni ja peretuttav Lilli Suburgi eeskuju ja vaimsus mõjutasid Marta Pärna perekonda: Marta ema Natalie Johanson-Pärna avas Tallinnas naiskäsitöökooli ja Marta innustus Cimze seminaris pedagoogikahariduse saanud onu Carl Robert Jakobsoni ideaalidest ja püüdlustest. Marta Pärna kaksikvennad Nikolai Pärna ja Elmar Pärna olid tunnustatud teadlased. Marta Pärna vend Herbert suri aasta pärast sündi 1878 peaajupõletikku ja isa kuu aega hiljem kopsuhaigusse.
Rudolf Kenkmaa
pisi|Riigiarhiivi direktor Rudolf Kenkmaa vankriga Lilleküla juurviljamaalt juurvilju toomas. Rudolf Kenkmaa (1935. aastani Rudolf Kenkmann; 5. veebruar 1898 Hummuli vald, Helme kihelkond, Viljandimaa – 26. aprill 1975 Tallinn) oli eesti ajaloolane ja arhivaar.
Ta osales Vabadussõjas.
1929 lõpetas ta Tartu ülikooli filosoofiateaduskonna.
1928–1944 töötas ta Tallinna Linnaarhiivis, sealjuures 1939–1944 selle juhatajana. 1945–1947 oli ta Eesti NSV Riikliku Keskarhiivi ülem.
1957–1963 oli ta Eesti NSV TA Ajaloo Instituudi vanemteadur.
Ta oli Tallinna Ajaloo Seltsi asutajaid.
Luusika looduskaitseala
Looduskaitsealal kasvab muu hulgas vanu loodusmetsi ning eriti liigirikkaid salu- ja laanemetsi. Avifaunast on seal kohatud I kategooriasse kuuluvat must-toonekurge ja III kategooriasse kuuluvat tetre.
Jussi järved
thumb|[[Jussi Väinjärv|Väinjärv]] thumb|[[Jussi Linajärv|Linajärv]]
Jussi järved (ka Jussi-Paukjärve järved) on järvestik Harjumaal Kuusalu vallas. Järved jäävad Põhja-Kõrvemaa maastikukaitseala territooriumile. Järvede kogupindala on umbes 0,47 km2.
Ökoloogiliselt kuuluvad need vähe- ja poolhuumustoiteliste järvede hulka.
Järvedest on leitud mitmeid kaitsealuseid taimeliike, näiteks järv-lahnarohtu.
Jussi järvestik koosneb kuuest järvest: Kõverjärv, Linajärv, Mustjärv, Pikkjärv, Suurjärv ja Väinjärv.
Eesti pagulaskirjandus
pisi|[[Eesti Kirjanike Kooperatiivi märk]]
Oma iseloomult on pagulaskirjandus 1940. aastani Eestis loodud ja väljaantud kirjanduse jätk. Pagulaskirjandus sai alguse Saksa põgenikelaagris. Teise maailmasõja lõppedes sai keskuseks Rootsi. 1960ndateni oli pagulaskirjandus elujõulisem Eesti NSV kirjandusest, säilitades sõnavabaduse eelise ka hiljem.
Aastatel 1944–1990 anti paguluses välja 267 romaani ja 181 luulekogu 75 autorilt, palju kirjutati ka memuaarkirjandust – 90 autorilt ilmus ligi 155 teost. 1950ndatel hakkas osa pagulaskirjanikke kirjutama teoseid asukohamaa keeles.
Tuntuimad pagulaskirjanikud on Gustav Suits, Marie Under, Bernard Kangro, Karl Ristikivi, August Gailit, August Mälk, Artur Adson, Henrik Visnapuu, Ivar Ivask, Ain Kalmus, Helga Nõu, Enn Nõu, Valev Uibopuu, Johannes Aavik, Arno Vihalemm, Kalju Lepik, Ivar Grünthal, Hellar Grabbi, Ilmar Laaban, Arved Viirlaid, Liidia Tuulse, Salme Ekbaum, Gert Helbemäe, Arvo Mägi, Harri Asi, Raimond Kolk ja Albert Kivikas. Enamik neist oli olnud juba 1940. aastal tuntud kirjanikud, kelle loomingu avaldamine ja isegi omamine oli Eesti NSVs keelatud.
Rudolf Kalm
Rudolf Kalm (sündinud 16. detsembril 1943) on eesti näitleja, insener ja meremees.
Tema isa Theodor Kalm oli Vabadussõja veteran ning pidas kodukülas Ilplas riigilt saadud talus poodi.
1951. aastal läks Rudolf Kalm Kuressaarde kooli. Seal alustas ta sportimist ja näitemängu. Pärast 7. klassi lõpetamist läks ta Tallinna polütehnikumi.
Ta oli kolmekordne Eesti meister kergejõustikus. Ta tegeles ka võrkpalli, maadluse ja poksiga.
1960. aastal võeti Kalm vastloodud Tallinnfilmi õppestuudiosse, mille lõpetas 1963. aastal.
Aastatel 1965–1967 töötas ta Ugalas näitlejana. Hiljem oli ta näitleja ka Tallinnas Draamateatris. Ta mängis ka filmides.
Teatri kõrvalt käis Kalm madrusekursustel ning 1970. aastal hakkas tööle kalurikolhoosis Saare Kalur.
Kuni 1986. aastani lõi ta kaasa rahvateatris.
Ta on töötanud mitmes asutuses ehitusinsenerina.
Enne pensionile jäämist 2008. aastal töötas ta kümme aastat Saaremaa Muuseumis.
Isiklikku
Tal on seitse last.
Rollid Ugalas
1965–1966 1966–1967
Corinne Niogret
Olümpiamängud
1992. aasta taliolümpiamängudel Albertville'is oli ta 7,5 km sõidus 17., teatesõidus 1. ja 15 km sõidus 7.
1998. aasta taliolümpiamängudel Naganos oli ta 7,5 km sõidus 25., teatesõidus 8. ja 15 km sõidus 16.
2002. aasta taliolümpiamängudel Salt Lake Citys oli ta 7,5 km sõidus ja teatesõidus 9., jälitussõidus 27. ning 15 km sõidus 21.
Maailmameistrivõistlused
1991 Soomes Lahtis oli ta 7,5 km sõidus 25. ja teatesõidus 4.
1993 Bulgaarias Borovečis oli ta 7,5 naiskondlikult 1., 7,5 km sõidus 61., teatesõidus 2. ja 15 km sõidus 14.
1995 Itaalias Anterselvas oli ta 7,5 km sõidus 3. ja 15 km sõidus 1.
1996 saksamaal Ruhpoldingis oli ta naiskondlikult 3., 7,5 km sõidus 5., teatesõidus 2. ja 15 km sõidus 17.
1997 Slovakkias Osrblies oli ta 7,5 km sõidus 17., jälitussõidus 8. ja 15 km sõidus 4.
1999 Soomes Kontiolahtis oli ta 7,5 km sõidus 35., teatesõidus 3. ja jälitussõidus 32.
2000 Norras Holmenkollenis oli ta 7,5 km sõidus 12., teatesõidus 4., jälitussõidus 13., ühisstardis 3. ja 15 km sõidus 1.
2001 Sloveenias Pokljukas oli ta 7,5 km sõidus 5., jälitussõidus 2., ühisstardis 16. ja 15 km sõidus 19.
Maailma karikasari
Maailma karikasarja etappidel on ta 17. märtsi 2002 seisuga olnud 125 korda 25 parema seas. Ta on 8 etappi võitnud (neist 7 individuaalselt), olnud 14 korda teine (neist 12 individuaalselt) ja 20 korda kolmas (neist 14 individuaalselt).
Tabavus lamades 83% ja püsti 84%.
Isiklikku
Kasv 160 cm, kaal 52 kg (2002). Lõpetanud ärikooli ja töötab tolliametnikuna. Elab Petit Abergementis. Vallaline. Hobidena on nimetanud reisimist ja muusikat. Räägib inglise keelt. Laskesuusatamisega tegeleb alates 1988. aastast. Hüüdnimi Colo.
Sumba
thumb|400px|Sumba on üks lõunapoolseimaid Indoneesia saari. thumb|Sumba füüsiline kaart Sumba on üks Väikestest Sunda saartest. Saar piirneb lõunas India ookeaniga ja idas Vaiksesse ookeani kuuluva Sawu merega.
Diane Kruger
Elulugu
Diane Heidkrüger sündis ja kasvas Saksamaal. Ta tahtis lapsest peale saada baleriiniks ja läks Londonisse Kuningliku Balletikooli juurde balletti õppima. Balletiõpingud katkesid 13-aastaselt tüdruku põlvevigastuse tõttu.
Sumba
Sumba väin eraldab Sumbat saarest põhjas asuvast Floresest ja loodes asuvast Sumbawast. Sumbast itta jäävad Sawu saared. Otse lõunarannikul asub tilluke Lahalura saar.
Diane Kruger
Elulugu
Diane naasis Saksamaale, kuid talle pakuti modellitööd Pariisis ja ta hakkas koolivaheaegadel Pariisis käima. 1992 jõudis ta modelliagentuuri Elite võistluse "Look of the Year" finaali, saades auhinnaks ihaldatud motorolleri Vespa. Diane jättis kooli pooleli ja töötas Pariisis põhiliselt fotomodellina, sest ta oli poodiumil esinemiseks liiga lühike. Giorgio Armani valis ta parfüümi Acqua di Gio reklaamikampaania modelliks. Diane töötas Dolce & Gabbanale, Christian Diorile ja Chanelile. Aastal 2000 poseeris ta Vanessa von Zitzewitzi aktifotol. Tema mõõdud olid 80-55-85. Temast sai üks Pariisi tuntumaid fotomodelle. Ta töötas New Yorgis ning poseeris muuhulgas ajakirjade Elle, Vogue ja Cosmopolitan esikaanel. Modellitööst loobus ta 2000.
Sumba
Saare pindala on 11 200 km². Saar on loode-kagu suunas välja venitatud. Tema äärmuslikud punktid on Karosso neem läänes, Sasare neem põhjas, Undu neem idas ja Ngunju neem lõunas. Ta on maailmas pindalalt 73. saar. 2009. aasta seisuga elas seal 611 954 inimest.
Diane Kruger
Elulugu
Diane Kruger tuli Luc Bessoni soovitusel Pariisi. Ta õppis modellitööga kogutud rahaga New Yorgist naastes kaks aastat Pariisis klassikalist näitlemist näitekunstikoolis École Florent ning lõpetas selle 2002 klassi parimana.
Sumba
Saar on mägine, kõrgus kuni 1225 meetrit (lõunarannikul asuv Wanggameti mägi). Kuid maastikul pole valdavad vulkaanid nagu paljudel Indoneesia saartel, vaid lubjakivikõrgendikud. Saare lääneosa on viljakam ja tihedamini asustatud kui idaosa.
Diane Kruger
Elulugu
Filmis "Trooja" näitlemiseks pidi Diane, kes tuhandete kandidaatide (sealhulgas Julia Roberts, Gwyneth Paltrow ja Charlize Theron) seast Helena rolli valiti, pärast 10 proovi (sealhulgas kostüümiproove) enne lõplikku otsust režissööri Wolfgang Peterseni soovil 15 päevaga oma 49 kilole 6–7 kg juurde võtma. Nüüd on ta jälle kõhnemaks jäänud. Rolli valimise ajal kestsid veel filmi "Wicker Park" võtted.
Sumba
Saarel valitseb lähisekvatoriaalne kliima. Saarel on kaks aastaaega: kuiv (maist novembrini) ja vihmane (detsembrist aprillini).
Sumba kuulub Indoneesiale Ida-Nusa-Tenggara provintsi. Halduslikult jaguneb ta neljaks piirkonnaks: Lääne-Sumba, Edela-Sumba, Kesk-Sumba ja Ida-Sumba.
Diane Kruger
Isiklikku
Ema Maria-Theresia töötas hoiukassas, isa Hans oli trükkal. Vend Stefan oli kaks aastat noorem. Kui Diane oli 13- või 14-aastane, läksid vanemad lahku. Diane katkestas suhted isaga.
Sumba
Sumba suurim asula on kirderannikul asuv Waingapu. Sealt saab maanteed mööda sõita lääne poole Waikabubaki kaudu looderannikul asuvasse Waitabulasse ja ida poole mööda rannikut kuni kagurannikul asuvasse Baingisse.
Diane Kruger
Isiklikku
Tema silmad on asuursinised ja tal on "roosilehejume". Tema kasv on 1,73.
Sumba
Sumbalased on osalt malai ja osalt melaneesia päritolu. Nad räägivad üksteisele lähedasi austroneesia keeli.
Diane Kruger
Isiklikku
Lisaks oma emakeelele, saksa keelele, räägib Diane vabalt ka prantsuse ja inglise keelt.
Sumba
Juba enne koloniseerimist elas Sumbal mitu väikerahvast, kellest mõni maksis andamit Majapahiti impeeriumile. Esimesed eurooplased saabusid saarele 1522. Alates 1866 kuulus Sumba Hollandi Ida-India koosseisu, aga sisuliselt võttis Holland saare oma kontrolli alla alles 20. sajandi alguses.
Diane Kruger
Isiklikku
Enne 20-aastaseks saamist ei joonud Diane kordagi alkoholi, sest nägi selle kahjulikku mõju oma isa peal.
Sumba
Sumbalaste kultuuri kõige silmatorkavam tunnus on inimeste matmine megaliitide alla. Niisugused matused olid levinud mitmel pool maailmas kiviajal ja pronksiajal.
Diane Kruger
Isiklikku
Diane Kruger oli 1. septembrist 2001 abielus prantsuse filminäitleja ja stsenaristi Guillaume Canet'ga. Nad elasid väikeses majas Pariisi lähedal maal. 2006. aastal nad lahutasid. Krugeril on samast aastast suhe Joshua Jacksoniga.
Sumba
Veerand kuni kolmandik saarlastest järgib animistlikku marapu religiooni. Ülejäänud on põhiliselt kristlased, enamjaolt kalvinistid (selle religiooni tõid saarele hollandlastest kolonisaatorid), vähemjaolt katoliiklased. Rannikul elab sunniite.
Diane Kruger
Tunnustus
2003. aasta Cannes'i filmifestivalil sai ta parima debütandi Chopardi auhinna.
Filmi "Rahvuslik aare" (2004) eest nimetati ta parima ulmefilmi auhinna Saturn kandidaadiks naiskõrvalosa kategoorias. Ta ei võitnud seda auhinda.
Filmi "Rahvuslik aare: Saladuste raamat" (2007) eest nimetati ta Teismeliste valiku auhinna kandidaadiks seisklusfilminäitlejanna kategoorias. Ta ei võitnud seda auhinda.
Ernst Idla
Ernst Voldemar Idla (8. aprill 1901 Oisu mõis, Türi-Alliku vald, Järvamaa – 5. detsember 1980 Stockholm) oli eesti võimlemispedagoog.
Vitali Klõtško
Sport
Vitali Klõtško on kolmekordne Ukraina meister poksis. Ta on tegelenud veel mitmesuguste võitlusspordialadega ning on kikkpoksi eri liikides kokku kahekordne harrastajate ja neljakordne elukutseliste maailmameister. Sealjuures oli ta esimene profipoksi maailmameister, kel on ka filosoofiadoktori kraad (2000. aastal kaitses ta PhD kehakultuuris Kiievi Kehakultuuri- ja Spordiülikoolis). Sportlasena on ta elanud aastaid Saksamaal, kuid on deklareerinud, et on endiselt ukrainlane.
Ernst Idla
Rahvusvaheliselt tunnustatud eesti võimlemispedagoog Ernst Idla sündis Oisu mõisas Särevere vallas Türi kihelkonnas Järvamaal Emilie Rosalie Idla ja Hans Idla esimese pojana. Isa oli aednik. Peale Ernsti sündis veel neli last.
Vitali Klõtško
Sport
Klõtško sai üliraskekaalus (üle 91 kg) 8. maailmameistrivõistlustel (Berliin, 1995) hõbemedali, kaotades finaalis kuldmedalivõitjale ja maailmameistrile Aleksei Lezinile (Venemaa).
Ernst Idla
Haridus
Hariduse sai Ernst Idla Tallinnas Wagneri erakoolis, Tallinna Peetri Reaalkoolis ja Tallinna Õhtukoolis. Reaalkooli turnimisõpetaja Anton Õunapuu osa Ernsti elukutse valikul oli eriti määrav. Õunapuu meetod oli vastandiks vanale staatilisele saksa turnimisele ja tugines suurele liikuvusele. 1920. aastal lõpetas Ernst Idla Sõjakooli 2. kursuse ja ülendati lipnikuks.
Vitali Klõtško
Sport
Klõtško teatas 2005. aastal profispordist loobumistest, kuid naasis siiski 2007. aastal poksiringi ja tuli uuesti WBC-sarja maailmameistriks. Ta oli 2012. aasta septembri alguseks pidanud 47 kohtumist, millest oli võitnud 45 (neist 41 nokaudiga) ja kaotanud 2 kohtumist. Ta teatas 2013. aasta detsembri keskpaigas, et loobub spordist ning keskendub Ukraina 2015. aasta presidendivalimistele. Ametlikult selgub uus WBC-sarja maailmameister 10. mail 2014. aastal, kui Los Angeleses kohtuvad omavahel Bermane Stiverne (Kanada) ja Chris Arreola (USA).
Sportlaskarjääri vältel tunti Klõtškot jõuliste löökide ja vastupidava lõualuu poolest. Ta lõpetas 87,23% matšidest nokaudiga, jõudes selle protsendi poolest raskekaalu poksitšempionite seas kogu ajaloos teisele kohale (pärast Rocky Marcianot, kelle nokaudiprotsent oli 87,76%). Maailmameistritiitli kestuselt oli ta maailmas 8. kohal. Elukutseliste matšides ei löödud teda kunagi nokdauni. Kaks kaotust sai ta õlavigastuse ja sügava haava järel silma kohal, nii et need läksid kirja TKO-kaotusena, ehkki ta juhtis punktidena. Jõulisus ja doktorikraad teenisid talle hüüdnime "Dr. Raudrusikas" (inglise keeles "Dr. Ironfist").
Ernst Idla
Isiklikku
1922 abiellus Idla Leida Klarissa Rebasega (19. jaanuar 1900 Tartu – 29. aprill 1981 Daneryd), kellest kujunes talle asendamatu abiline muusikasaatjana võimlemistundides ja esinemistel. Nende tütred Daisy (sündis 1924) ja Ingrid (1929) jätkasid ka oma isa elutööd.
Vitali Klõtško
Poliitika
2004. aasta Ukraina presidendivalimiste ajal ning neile järgnenud Oranži revolutsiooni ajal toetasid vennad Klõtškod avalikult Viktor Juštšenkot. 2005. aastal määrati Vitali Klõtško president Juštšenko ajutiseks ning 2006. aasta oktoobris alaliseks nõunikuks.
Ernst Idla
Eestis
Aastal 1922 lahkus Ernst Idla sõjaväeteenistusest ja läks Tallinna, kus töötas võimlemisõpetajana mitmes algkoolis. Koolitöö kõrvalt tegutses Idla ka Eesti Spordi Seltsis Kalev, kust lähetati ta ka seltsi esimehe Leopold Tõnsoni soovitusel seltsi kulul Berliini Kehalise Kasvatuse Ülikooli.
Vitali Klõtško
Poliitika
Peatselt pärast spordist loobumist 2005. aastal alustas Klõtško kampaaniat Kiievi linnapeakandidaadina. 2006. aasta Ukraina kohalike omavalitsuste valimised kaotas ta Leonid Tšernovetsile, kuid pälvis 26%-ga häältest teisele kohale, jättes selja taha senise linnapea Oleksandr Omeltšenko. Klitško esines korruptsioonivastaste loosungitega, analüütikute hinnangul kaotas ta hääli peamiselt hilise kampaania tõttu. Siiski valiti ta Kiievi linnavolikogu saadikuks, tema juhitud blokk võitis 14 kohta.
2008. aasta kohalikel valimistel jäi ta kolmandaks, kogudes 18% häältest. Ühtlasi juhtis ta Vitali Klõtško Blokki, mis sai 10,61% häältest ja 15 kohta, jätkates pärast valimisi taas linnavolikogu liikmena. Tema kampaaniat nõustas endine New Yorgi linnapea Rudy Giuliani. 2008. aastal määrati Klõtško ka Ukraina delegatsiooni Euroopa Nõukogu kongressil.
Ernst Idla
Eestis
Naasnud 1925. aastal Berliinist, lülitus Ernst Tallinnas vabariigi kooli- ja spordiellu, milles 1920. aastate II poolel võib eristada kolme tahku: võimlemisõpetaja üldhariduskoolides, inspektor Kehakultuuri Sihtkapitali Valitsuses ja võimlemisjuht spordiseltsis Kalev.
Vitali Klõtško
Poliitika
2010. aasta aprillis asus Klõtško juhtima omaenda parteid täisnimega Ukraina Demokraatlik Allianss Vitali Klõtško Reformide Toetuseks (Український демократичний альянс за реформи Віталія Кличка, lühendina UDAR ehk "löök"). 2010. aasta kohalikel valimistel sai partei esindused Ukraina omavalitsustes ja oblastite volikogudes.
Ernst Idla
Eestis
Aastad 1930–1940 olid Ernst Idla tegevuse kõrgperiood kodumaal, mille tegevus sõlmpuntideks võib nimetada järgneva:
Vitali Klõtško
Poliitika
2011. aasta oktoobris lubas Klõtško, et kandideerib 2012. aastal taas Kiievi linnapeaks.
Ernst Idla
Eestis
22. september 1944 jäi Ernst Idlale viimaseks päevaks kodumaa pinnal, ta põgenes koos perega Rootsi.
Vitali Klõtško
Poliitika
2012. aasta Ukraina parlamendivalimistel valiti Klõtško UDARi nimekirja esinumbrina Ukraina parlamenti; tema partei võitis 40 kohta. Klõtško juhtis partei fraktsiooni Ülemraadas.
Ernst Idla
Rootsis
1945. aastal alustas "Idla-võimlemise rühm" Stockholmis, mis koondas juba Eestis Idla-rühmades võimelnud naisi, aga sellega liitus ka noori. Ernst Idla sai peatselt Rootsis tuntuks ja talle usaldati juba 1949. aastal Stockholmi staadionil valguspeo, Lingiaadi juubeli korraldamine, selles osales umbes 500 eesti päritolu võimlejat. Seda üritust korrati Stockholmi 700. aastapäeva tähistamisel suvel 1953.
Vitali Klõtško
Poliitika
24. oktoobril 2013 teatas ta, et kandideerib 2015. aasta Ukraina presidendivalimistel. Juristide hinnangul ei ole siiski selge, kas ta saab kandideerida, kuna seaduste järgi peab kandidaat olema elanud Ukrainas viimased kümme aastat, Klõtško on aga elanud ühtlasi ka Saksamaal, kus tal on elamisluba.
Ernst Idla
Rootsis
Pärast Ernst Idla lahkumist jätkasid ta tegevust tütred. Lisaks sellele viis Ernst Idla endini õpilane Leida Leesment Idla-võimlemise Malmösse, kus see on tänaseni tuntud "Malmö tüdrukute" (Malmöflickorna) nime all. Stockholmis asutati rootslaste juhitud Idla-ühing Föreningen Idla, milles on palju vanuserühmi väikelastest nende vanemateni. 17. mail 2015 tähistati Stockholmis Eriksdali hallis Idla-võimlemise 70. aastapäeva Rootsis.
Vitali Klõtško
Poliitika
Oli Euromaidani protestide käigus üks juhtfiguure. Sel ajal loobus ta uuesti ka poksimisest.
Isiklikku
Ka Vitali Klõtško noorem vend Volodõmõr on tuntud Ukraina poksija. Nende isa Volodõmõr Rodionovõtš Klõtško (1947–2011) oli Nõukogude lennuväe kindralmajor, kes kuulus 1986. aastal Tšornobõli katastroofi tagajärgede likvideerijate hulka ning haigestus vähki.
1996. aastast on Vitali Klõtško abielus endise sportlase ja modelli Natalja Jegorovaga. Neil on kolm last: Jegor-Daniel, Jelizaveta-Viktoria ja Max.
Mõlemad vennad Klõtškod on innukad maletajad.
Viljandi raudteejaam
Viljandi raudteejaam (saksa keeles Fellin) on raudteejaam Viljandimaal Viljandis Kantreküla linnaosas.
Jaam asub laiarööpmelise Tallinna–Viljandi raudtee lõunapoolses lõpp-punktis 150,6 km kaugusel Balti jaamast.
Viljandi raudteejaamas on üks täispikk 550 mm kõrgune perroon. Tallinnast Viljandisse ja Viljandist Tallinna sõidab neli reisirongi päevas. Reisirong sõidab Balti jaamast Viljandisse umbes 2 tundi ja 10 minutit, ekspressrong aga alla 2 tunni. Jaamas asub seitse raudteeharu, lisaks suundub tööstusaladele veel mitu haruteed. Jaamas võib toimuda ka kaupade rongidele ning neilt maha laadimine.
Sébastien Buemi
thumb|Sébastien Buemi (2008) Sébastien Buemi (sündinud 31. oktoobril 1988) on Šveitsi vormelisõitja.
Viljandi raudteejaam
Ajalugu
Ühes raudteejaamaga rajati ka veduridepoo ja veetorn.
Viljandile eelneva Sürgavere peatuste vahel asus liini algaastatel Pärsti raudteepeatus.
Sébastien Buemi
Tema nõbu Natacha Gachnang on samuti vormelisõitja. Neil on ühine treener, Natacha isa.
Enne Vormel 1
Buemi alustas kardisõitjana. Seejärel lülitus ta Vormel BMW sarja. 2004 ei võitnud ta 20 sõidust küll ühtki, kuid võitis 2 kvalifikatsiooni ja sõitis 2 etapil kiireima ringi ning oli kokkuvõttes 3. 2005 võitis ta 7 etappi 20-st, oli 6 korda teine ja 3 korda kolmas. Veel enne viimast etappi oli ta Nico Hülkenbergi ees liider, kuid jäi viimases sõidus kolmandaks, Hülkenberg võitis ja tuli Vormel BMW meistriks. Natacha Gachnang oli 6.
2006 sõitis Buemi Vormel 3 eurosarjas. 20 etapist sai Buemi esimese, teise, kolmanda, neljanda ja viienda koha, kuid muud tuli sinna kõrvale vähe ning kokku jäi Buemi 31 punktiga 12. kohale (2. Sebastian Vettel, 8. Kamui Kobayashi ilma etapivõiduta ja 13. Romain Grosjean). Buemi jäi alla ka oma meeskonnakaaslasele Jonathan Summertonile, kes oli 9. Meeskondlikult saavutati 4. koht. Kuid midagi Buemis oli: ta sõitis 6 korda kiireima ringi, rohkem kui keegi teine (Vettel 5, Kobayashi 1 kord). Natacha Gachnangi parimaks kohaks etapilt jäi 10. ja lõppkohaks hooajal 24.
Samal aastal sõitis Buemi Vormel Renault' Põhja-Euroopa karikavõistlustel, osaledes küll 16 etapist ainult pooltel, kuid sõites muljetavaldavalt: 2 etapivõitu, 3 teist ja 1 kolmas koht, 1 kvalifikatsioonivõit ja 1 kiireim ring. Kokkuvõttes 7. koht (Sten Pentus oli 30.).
Veel osales ta sel aastal Vormel Renault' 2.0 sarjas 6 etapil 14-st. 1 etapi ta katkestas, kõigil ülejäänutel sai punktikohale 10 hulka, 1 etapi isegi võitis. Kokkuvõttes 11. koht. Tema meeskonnakaaslane Filipe Albuquerque sai napi võidu, kuid meeskondlikult tuli leppida 3. kohaga. Jaime Alguersuari sõitis kõik etapid, aga oli Buemi selja taga 12.
2006.–2007. aastal osales Buemi A1 Grand Prix sarjas, kus iga riiki esindab igal etapil 1 sportlane. Šveitsi esindas 22 etapist 12-l Buemi ja tegi seda stabiilselt: esikolmikusse ei tulnud, kuid halvim koht oli 10. 6 etapil sõitis Šveitsi eest Neel Jani, kes ühel etapil võitis nii kvalifikatsiooni kui põhisõidu. Kokku oli Šveits 8., kusjuures 5. koht jäi käeulatusse: 2 etapil ei sõitnud Jani ega Buemi ja sealt jäid punktid tulemata. Nico Hülkenberg tõi Saksamaale kindla võidu.
2007. aasta Vormel 3 eurosari kulges Buemile paremini kui eelmisel aastal. 3 etapivõitu, 5 teist ja 4 kolmandat kohta andsid 2 kvalifikatsioonivõidu ja 4 kiireima ringi juures teise koha Romain Grosjeani järel ning Nico Hülkenbergi ja Kamui Kobayashi ees. Buemi meeskonnakaaslane oli alles 15., mistõttu meeskondlikult jäädi 3. kohale. Kiireimate ringide arvestuses polnud Buemi enam parim, vaid jagas teist kohta, Grosjean sõitis 7 kiireimat ringi.
Sel aastal sõitis Buemi kaasa ka pool GP2 sarja: 11 etappi 21-st. Sealjuures õnnestus jälle 2 korda sõita kiireim ring, ehkki need etapid lõpetas ta vastavalt 17. ja 20. kohaga. Parimateks kohtadeks jäid kaks 7. kohta, hooaja kokkuvõttes oli ta 21. Sarja võitis Timo Glock Lucas di Grassi ja Giorgio Pantano ees, Bruno Senna oli 8. ja Vitali Petrov 13. Buemi ei suutnud oma meeskonnakaaslasele di Grassile palju tuge pakkuda, kuid meeskondlik 2. koht saadi.
thumb|[[2008. aasta Jaapani Grand Prix'l juhtis Buemi kiirabiautot.]] 2008 sõitis Buemi GP2 Aasia sarjas. 10 etapist võitis ta 1 ja sõitis korra kiireima ringi ning lisas sinna 4 teist kohta 4 viimaselt etapilt. Tegelikult lõpetas Buemi ka võidetud sõidu teisena, kuid hiljem võitja diskvalifitseeriti valede rehvide kasutamise tõttu. Buemi sai sarjas teise koha, sest Grosjean oli 4 etapivõidu ja 4 kiireima ringiga kõigist üle, lisaks võitis ta kõik kvalifikatsioonid peale ühe. Vitali Petrov oli 3., Bruno Senna 5. ja Kamui Kobayashi 6. Meeskondlikult sai Buemi samuti teise koha.
Sel aastal osales ta GP2 põhisarjas kõigil etappidel. 20 etapist tuli 2 võitu, 1 teine ja 2 kolmandat kohta, 1 kiireim ring ja kokku 6. koht. Sarja võitis Giorgio Pantano Bruno Senna, Lucas di Grassi ja Romain Grosjeani ees. Petrov oli 7. ja Kobatashi 16. (mõlemale jätkus ka etapivõite), aga Marko Asmer ei suutnud ainsalgi etapil esikümnesse sõita. Meeskonnakaaslastest polnud Buemil palju abi, mistõttu ka meeskondlikult jäi ta 6. kohale.
Viljandi raudteejaam
Ajalugu
NSV Liidu raudteede ehitamise plaani järgi lõpetas kitsarööpmeline raudtee 1972. aasta aprillis tegevuse. Viljandi jaamas asuvad selle meenutuseks kitsarööpmelise raudtee mälestuskivi ja kitsarööpmeline tupik.
Kuni 1973. aastani läks Viljandist edasi lõunasuunas Mõisaküla–Viljandi raudtee, millel järgmine peatus oli Sinialliku (pooljaam).
1960. aastate lõpus alustati Tallinna–Viljandi kitsarööpmelise raudtee asendamist laiarööpmelise raudteega (rööpmelaius 1520 mm). Viljandist sai sellega tupikjaam.
Kui varem toimus Viljandi jaamas ka intensiivne kaubaliiklus, siis praeguseks on senisest hiilgusest säilinud minimaalne osa. 2007. aasta seisuga olid suurimad raudteed kasutavad Viljandi ettevõtted: Farm Plant, Hansa Candle ja Kuusakoski.
2011. aastal avati Viljandis uus 550 mm kõrgune täispikk ooteplatvorm, mis asub erinevalt vanast otse jaamahoone ees.
Türi–Viljandi vahelisele raudteelõigule tehti aastal 2011 kapitaalremont, tänu millele kasvas kiirus sellel lõigul 120 km/h-ni. Türi–Viljandi lõik avati uuesti pidulikult 30. detsembril 2011 ja regulaarne reisiliiklus taastus seal 1. jaanuarist 2012. Raudtee remont lühendas Tallinna–Viljandi reisirongide sõiduaega 15 minuti võrra.
Jaamahoone
Koos jaama avamisega ehitati ka jaamahoone. 20. sajandi esimesel kümnendil ehitati jaamahoone külge varikatus.
Aastatel 1926–1927 ehitati Viljandi jaamahoone põhjalikult ümber. Lisati teine korrus ja ehitati ümber varikatus. Teises maailmasõjas (aastal 1944) hoone hävis. Selle asemele rajati pärast sõda stalinistlikus stiilis tüüpprojekti järgi ehitatud kivihoone (analoogne Kohtla jaamahoonega), mida iseloomustab hoone keskosas paikneva ootesaali kõrgem katus ja keskteljel paiknev klaasitud kaarava, mida raamib profileeritud sillus lukukiviga. Hoone on renoveeritud ja praegu ettevõtte Edelaraudtee Infrastruktuuri AS kasutada. Hoones tegutseb lisaks Jaama Söögisaal.
Sébastien Buemi
Vormel 1
thumb|[[2009. aasta Jaapani Grand Prix'l oli Buemi juba võistleja.]] Sébastien Buemi liitus Vormel 1 sarjaga 2009. aasta hooajal ja sõitis hooaja Toro Rosso meeskonnas. Toro Rosso endine liider Sebastian Vettel oli läinud paremasse meeskonda Red Bull ja meeskonna senise teise sõitja Sébastien Bourdais' kõrvale palgati Buemi. Kohe oma elu esimesel Vormel 1 etapil saavutas ta 7. kohaga 2 punkti (Bourdais oli 8.).
Pärast 9 etappi oli Buemi toonud Toro Rossole 3 ja Bourdais 2 punkti, kuid üldiselt olid Bourdais' tulemused paremad, sest Buemi paremuselt kolmas tulemus oli 15. koht ja sellest oli Bourdais alati paremini sõitnud, kui vaid lõpetas. Sellepärast tuli lepingu lõpetamine Bourdais'ga üllatusena. Bourdais ei sõitnud halvasti ka eelmise hooajaga võrreldes (siis 4 punkti). Tema asemele palgati Jaime Alguersuari, kes aga katkestas enam kui pooled sõidud ja kelle parimaks tulemuseks jäi 14. koht. Nii oli Buemi ootamatult saanud meeskonna liidriks, ta sõitis hooaja lõpus veel kaks korda punktikohale ja tuli hooaja kokkuvõttes 6 punktiga 16. kohale. Meeskondlikult oli Toro Rosso viimane, 10.
2010. aasta hooajal sõidavad Toro Rossos Buemi ja Alguersuari.
Vanakreeka kirjandus
Vanakreeka kirjandus on antiikaja kreekakeelne kirjandus. Tegu on Euroopa vanima kirjandusega.
Vanakreeka kirjandusloo võib jagada neljaks põhiliseks ajajärguks:
Arhailine ajajärk
Arhailine ajajärk hõlmab varase Kreeka kirjandust sugukondliku korra lagunemise ja orjanduslikule riigile ülemineku ajal. Arhailise ajajärgu raamides eristatakse kolme perioodi:
Kirjanduseelne periood
Kirjanduseelne periood hõlmab suulist loomingut, kreeka folkloori – müüdid, muinasjutud, loitsud, laulud, vanasõnad, mõistatused.
Jablonovõi ahelik
thumb|Jablonovõi aheliku asend Jablonovõi ahelik [j'ablonovõi] (vene Яблоновый хребет, burjaadi Яаблан шэлэ) on mäeahelik Aasias Taga-Baikalimaa keskosas põhiliselt Taga-Baikali krai territooriumil, Baikali järvest 400...500 km kaugusel kagus.
Vanakreeka kirjandus
Kirjanduseelne periood
Kreeka folkloori žanritest on meile paremini tuntud mitmesugused laululiigid. Antiikaja allikad kõnelevad lauludest, mida esitati viljalõikusel, viinamarjade pressimisel, ketramisel jne. Iga tähtsa toimingu eel saatis laul ka vastavate riituste täitmist. Nii töölaule kui ka rituaalseid laule esitati kooris.
On ka teateid sõdurite marsilauludest, lembe- ja lastelauludest, pulmalauludest ja treenidest ehk nutulauludest.
Jablonovõi ahelik
Kulgeb edela-kirde suunas Hiloki lisajõest Ungost Malhanski aheliku juurest kuni Oljokma lisajõe Njukža suudmeni. Hargneb kirdes on Dõrõndinski ja Lõuna-Dõrõndinski ahelikuks. Jablonovõi ahelikust kagusse jääb Tšerski ahelik.
Aheliku pikkus on ligikaudu 650 km. Ta ulatub kirdes Stanovoi mäestikuni. Põhja poole jääb ka Vitimi kiltmaa.
Inglis- ja saksakeelses kirjanduses on Jablonovõi aheliku alla arvatud ka teisi ahelikke (Malhanski ahelik, Tšikokonski ahelik).
Mööda Jablonovõi ahelikku kulgeb veelahe Vaikse ookeani ja Põhja-Jäämere basseini vahel. See on osa Suurest veelahkmest. Mogoitui rajooni Kussotši küla geograafiaõpetaja Timur Žalsarain juhtis esimesena tähelepanu sellele, et Jablonovõi ahelikus asub Amuuri, Leena ja Jenissei basseini kokkupuutepunkt. See on ainuke kolme suure jõe basseini kokkupuutepunkt maailmas. Aastal 1982 tegi Tšita kodu-uurijate ekspeditsioon kindlaks täpse koha, kus see asub. Sellele mäele pandi algul nimeks Vodorazdelnaja mägi 'Veelahkmemägi'. Selle nime all kanti ta esimest korda kaardile 1997. aastal ilmunud Tšita oblasti atlases. Nüüd kannab see Peter Simon Pallase järgi Pallase mäe (гора Палласа) nime. Pallas oli 1772. aastal ekspeditsioonil Taga-Baikalimaal ning ületas Jablonovõi aheliku praeguse Domno-Kljutši küla lähedal. Ta pööras esimesena tähelepanu sellele, et Jablonovõi ahelik on tähtis looduslik piir. Mäetipu kõrgus merepinnast on 1236 m.
Ahelik ei ole eriti kõrge, kuid on pikk ja kitsas. Kõrgus ulatub eri andmetel 1706, 1702, 1680 või 1678 meetrini (kõrgeim tipp Kontalakski Golets). Teistel andmetel on kõrgeim tipp Tšingikan (1644 m). Tšitast 75 km kaugusel on Saranakani mägi (голец Саранакан; 1578 m).
Jablonovõi ahelik koosneb graniitidest, kristallilistest kiltadest ja liivakividest. On näha jäätumise jälgi.
Mäenõlvadel on taiga. Põhjanõlvadel kasvavad lehis, kuusk ja seedermänd, lõunanõlvadel mänd. 1200...1400 m kõrguselt algab mägitundra.
Aheliku ümbrus on isoleeritud ja väheasustatud. Peamine asustus on kaevanduste juures. Piirkond on eriti rikas tina poolest. Suurim linn ümbruskonnas on Tšita.
Siberi raudtee kulgeb rööbiti ahelikuga ning läbib viimase tunneli kaudu, jõudes Ingoda orust Hiloki orgu. Raudtee jõudis sinna 19. ja 20. sajand vahetusel. Aheliku harjal Turgutui jaama juures oleva tunneli läänepoolse sissepääsu juurde raiuti kiri "Suure ookeani poole", idapoolse sissepääsu juurde "Atlandi ookeani poole". See on Siberi raudtee kõrgeim punkt.
Üle aheliku viiva maantee kõrgeimasse punkti on püstitatud rist.
Arahlei järve ääres toimub igal aastal autorilaulufestival "Veliki istok" ('suur läte').
Pjotr Beketov ja Afanassi Paškov on kirjeldanud kasakate avastusretke Ingoda ja Hiloki jõe vahelisel mittelaevatataval alal Иргенский волок. Samasse jõudis ka ülempreester Avvakum 1656 pärast viis aastat kestnud teekonda ülesvoolu.
Aastal 1643 ületas Jablonovõi aheliku maadeavastaja Vassili Pojarkov. Aastal 1650 ületas aheliku Ivan Galkin.
Tšita lähedale umbes 1000 m kõrgusele rajatakse talipuhkepiirkonda nimega Võssokogorje ('Kõrgmäed'). Seal püsib kaua lumikate. Sarnane olukord on Arei järvel.
Ingoda jõel Uleta külast allpool kärestike piirkonnas on tekkimas veeturismipiirkond Šum 'Kohin'.
Vanakreeka kirjandus
Kirjanduseelne periood
Kõige laialdasemalt levis mütoloogilise sisuga eepiline laul, milles jutustatakse jumalatest ja heerostest. Eepiline laul oli kirjanduseelsel perioodil kõige enam arenenud liik ja selle areng rajas teed suurte poeemide (ka Homerose eeposte) ilmumisele.
Kirjanduseelsesse perioodi kuulub ka mitmesuguste kultuslaulude tekkimine. Neid nimetati vastavalt jumalale, kelle poole pöörduti (paiaan Apolloni kultuses, ditüramb Dionysose kultuses), või koori koosseisu järgi (parteenion – tütarlastekoori laul).
Peale laulude olid levinud ka genealoogiad – värsivormis perekonnalood, mida õpiti pähe. Samuti esinesid värsivormis mitmesugused kataloogid, eriti jumalate ja heeroste loetelud.
Homerose eeposed
Antiikkirjanduse esimesteks meie ajani säilinud mälestisteks on eeposed "Ilias" ja "Odüsseia". Nende loojaks peetakse pimedat laulikut Homerost. Mõlema eepose süžeed on võetud Trooja sõda käsitlevatest heroilistest muistenditest ning seetõttu oli eeposte sündmustik kaasaegsetele laialt teada.
Hesiodose looming
Heroilise eepose kõrvale kerkis ka didaktiline ehk õpetlik eepos. Didaktilist eepost esindab vanim Mandri-Kreekas nimepidi tuntud luuletaja Hesiodos. Hesiodoselt on säilinud 2 poeemi: küpses eas loodud "Tööd ja päevad" (828 värssi) ja varasem "Theogonia" ("Jumalate põlvnemine", 1022 värssi).
Antiikaja orjandusliku ühiskonna ja riigi tekkimise perioodi kirjandus
Erinevalt eepostest on lüürikas kuulda ka luuletaja enese häält, kes tunnetab maailma ja selgitab oma suhteid sellega. Žanriliselt jaguneb lüürika kolmeks: eleegia (Tyrtaios, Solon, Theognis, Mimnermos), jambograafia (Archilochos, Semonides) ja meelika. Vastavalt selle järgi, kuidas laule ette kanti, jaguneb meelika omakorda monoodiliseks lüürikaks (esitajaks üksiklaulja; tuntumad autorid on Alkaios ja Sappho) ja koorilüürikaks (Alkman, Stesichoros, Ibykos, Anakreon, Pindaros, Bakchylides).
Atika ajajärk
Atika ajajärgul elas Kreeka ühiskond läbi oma suurima õitsengu. Kreeka kunsti- ja hiljem ka filosoofiakeskuseks kujunes Ateena, kelle kultuurilise hegemoonia all kulges Kreeka ajalugu 5. ja 4. sajandil kuni Kreeka vallutamiseni Makedoonia poolt. Seepärast nimetatakse ka vanakreeka kirjanduse vastavat perioodi atika ajajärguks – Atika maakonna järgi, mille pealinn oli Ateena.
Sel perioodil muutus juhtivaks kirjandusliigiks draama. Atika draama arenes välja viljakusjumal Dionysosele pühendatud pidustustest ehk dionüüsiatest, kus korraldati suurejoonelisi rongkäike, joodi ohtralt veini, söödi ja lõbutseti.