cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Zarafšon
Algab Turkestani ahelikult. Ülemjooksul on mägijõgi, voolab sügavas orus läände. Keskjooksul laskub tasandikule, voolates edasi läände. Alamjooksul pöördub edelasse.
Kaob Amudarja paremkalda lähedal kõrbeliiva.
Austraalia lahtiste tennisemeistrivõistluste naiste üksikmängu võitjate nimekiri
Ajalugu
Naiste üksikmäng on pärast esimest võistlust teinud mitmeid muudatusi. See võistlus on mängitud karikaturniiri formaadis ja kõik matšid on peetud kolme parema seast. Alates 1922. aastast on kõik geimid otsustatud eeliste vormingus, võidab mängija, kes on võitnud vähemalt kuus mängu vastasega kahe mängu eelisega. Kiire lõppmäng kehtestati 1971. aastal. Naised mängivad kaks või kolm setti (kahe setivõiduni).
Pärast 1988. aastal Flindersi parki kolimist kasutati muruväljaku (1922–1987) asemel kõvakattega väljakut. Ükski tennisist pole seda võistlust murul ja Rebound Ace'i väljakul võitnud, kuid Serena Williams on ainus mängija, kes on turniiri võitnud mõlemal kattega väljakul, saades oma kolm esimest turniirivõitu Rebound Ace'i ja neli viimast Plexicushionil.
Meister saab Daphne Akhursti mälestuskarika miniatuurse koopia, mis on saanud nime viiekordse meistri järgi. Meister sai selle esmakordselt 1934. aastal. 2010. aastal sai võitja auhinnaraha 2 100 000 dollarit.
Austraallaste meistrivõistlustel on Margaret Molesworth (1922–1923) ja Daphne Akhurst (1925–1926) enim ja järjest võite kogunud mängijat.
Austraalia meistrivõistlustel on Margaret Court (1960–1966) kogunud kõige rohkem turniirivõite ja järjestikuseid võite (1960–1966), kokku seitse.
Austraalia lahtistel meistrivõistlustel on kõige rohkem võite saanud Serena Williams (2003, 2005, 2007, 2009–2010, 2015, 2017), seitse. Kolmel aastal järjest (see on rekord) on turniiri võitnud Margaret Court (1969–1971), Evonne Goolagong (1974–1976), Steffi Graf (1988–1990), Monica Seles (1991–1993) ja Martina Hingis (1997–1999).
Meistrivõistluste ajaloos on kõige rohkem turniirivõite kogunud Margaret Court (1960–1973) – üksteist.
Austraalia lahtised meistrivõistlused
thumb|right|upright|150px|alt=A blonde haired woman in a white polo shirt|[[Steffi Graf on neljakordne meister ja võitis kolm korda järjest]] thumb|right|upright|150px|alt=A brown haired woman, in black pants and blue shirt with a microphone in hand|[[Monica Seles on neljakordne meister ja võitis kolm korda järjest]]
Vaata ka
Austraalia lahtiste tennisemeistrivõistluste muud võistlused
Max Payne
"Max Payne" on kolmanda vaate tulistamise tüüpi arvutimäng, mille töötas välja Soome firma Remedy Entertainment, produtseeris 3D Realms ja avaldas Gathering of Developers 2001. aasta juulis. Mängu versioonid Microsoft Xboxi ja Sony PlayStation 2 jaoks avaldas Rockstar Games. Macintoshi versiooni avaldas aastal 2002 MacSoft Põhja-Ameerikas ja Feral Interactive mujal maailmas.
Populaarsele mängule järgnes 2003. aastal "Max Payne 2: The Fall of Max Payne".
Kensico kalmistu
pisi|Kensico kalmistu Kensico kalmistu asub Valhalla linnas Westchesteri maakonnas New Yorgi osariigis Ameerika Ühendriikides, New Yorgi linnast 50 km põhja pool.
Kalmistu asutati 1889. aastal, kui paljud New Yorgi linna kalmistud olid maetud täis. Algul oli selle pindala 250 aakrit (1,0 km²), seejärel laiendati seda 600 aakrile (2,4 km²). 1905. aastal vähenes territoorium uuesti 461 aakrile (1,9 km²), 1912. aastal läks osa ala naabruses asuvale Taevavärava kalmistule.
Sinna on maetud paljud 20. sajandi kultuuritegelased. Kalmistul on eraldi osa Ameerika Näitlejate Fondi ja National Vaudeville Associationi liikmetele, kellest mõned surid täielikus vaesuses.
1953. aastal rajatud Sharon Gardens (76 aakrit ehk 31 hektarit) on juudi kalmistu.
2010. aasta Eesti Muusikaauhinnad
2010. aasta Eesti Muusikaauhinnad (A. Le Coq Live Eesti Muusikaauhinnad 2010) oli 12. galakontsert, kus Eesti Fonogrammitootjate Ühing jagas iga-aastaseid Eesti muusikaauhindu. Tunnustuse osaliseks said need Eesti muusikud, kellel ilmus 2009. aasta jooksul album. Üritus toimus 25. veebruaril 2010 Nokia kontserdimajas.
Žüriisse kuulus 131 inimest. Auhinnad jagati välja 15 kategoorias, kontserdi otseülekande tegi TV3.
Aasta suursoosikud olid Popidiot, kes võitis viiest nominatsioonist neli, ning Röövel Ööbik, kes sai neljast nominatsioonist kaks auhinda. Publiku lemmikuks hääletati ansambel Shanon.
Eesti Muusikaauhindade galakontserdile järgnenud pidu peeti 19. märtsil Tallinna klubis Stereo.
Kurioosiumid
Hardi Volmerilt auhinna vastu võtnud Raul Saaremets (Röövel Ööbiku trummar) saatis tänukõnes kõik v***u.
Karbonaadid
Karbonaadid on süsihappe soolad.
Nad koosnevad katioonist ja karbonaatioonist (CO32–), mille vahel on iooniline side.
Olmes on tuntud süsihappe sool naatriumkarbonaat (Na2CO3) ehk pesusooda ehk sooda ja naatriumvesinikkarbonaat (NaHCO3) ehk söögisooda, aga ka kaaliumkarbonaat (K2CO3) ehk potas.
Lähtehape
Karbonaatide lähtehape on süsihape (H2CO3). See nõrk hape laguneb kergesti süsihappegaasiks ja veeks.
Näide
Kaltsiumkarbonaat (CaCO3) on vees lahustumatu sool, mis laguneb hapete mõjul. Ta on tähtsa ehitusmaterjali lubjakivi peamine komponent.
Arumetsa paisjärv
Arumetsa paisjärv on Häädemeeste vallas Pärnu maakonnas asuv paisjärv.
FireWire
pisi|Kuue ja nelja [[kontaktiga FireWire 400 pesad]] pisi|FireWire 400 pistikud: nelja kontaktiga vasakul ja kuue kontaktiga paremal
FireWire on IEEE standardil 1394 põhinev isokroonne andmesideliides, mis töötab jadasiini põhimõttel ja võimaldab andmete kiiret edastamist reaalajas. FireWire on kasutusel eelkõige audio- ja videoseadmete ühendamiseks arvutiga, kuid ka mõnedes autonduse ja lennunduse rakendustes.
FireWire on Apple'i kaubamärk, Sonyl on sama liidese nimi i.LINK. Kui FireWire konnektor (pistik, pesa) on kuuekontaktiline (nn alfakonnektor), siis Sony i.LINK kasutab väiksemat, nelja kontaktiga konnektorit; sellel puuduvad toitevoolukontaktid, kuna Sony otsustas eraldiseisva voolupistiku kasuks.
Tehnilised andmed
FireWire võimaldab süsteemi külge ühendada kuni 63 välisseadet. Samuti lubab FireWire partnervõrguna seadmete omavahelist suhtlemist, nagu näiteks skanneri ja printeri vahel, ilma arvuti mälu või protsessorit kasutamata. FireWire toetab ka mitmeid hoste siini kohta, samuti Plug and Playd ja käigultvahetust (hot swap). Vasksoontega kaabel, mida FireWire kasutab, võib olla kuni 4,5 meetrit pikk ja on peenem kui SCSI kaabel. FireWire-liidese voolukontaktidelt on võimalik saada 45 vatti võimsust ja kuni 30 volti pinget, seega väikese võimsustarbega seadmed ei vaja eraldi toiteallikat.
Ajalugu ja versioonid
FireWire algatajaks oli Apple (1986. aastal) ja arendajaks IEEE P1394 Working Group. Suurimaks panustajaks arendusse oli Apple, kuigi oma panuse andsid ka insenerid firmadest Texas Instruments, Sony, IBM jt.
FireWire sihtotstarve Apple'i jaoks oli SCSI paralleelliidese asendamine, samas ühenduse tagamine digitaalsete audio- ja videoseadmetega. FireWire arendustöö algas 1980. aastate lõpus, selle tulemused esitati IEEE-le ja liides sai lõplikult valmis 1995. aastal.
Varasemad standardid ja nende kolm avaldatud muudatust on ühendatud ühtseks asendavaks standardiks IEEE 1394–2008, mis annab hea ülevaate arendusteekonnast.
FireWire 400 (IEEE 1394-1995)
Esimene IEEE 1394-1995 väljalase täpsustas FireWire 400 parameetreid. FireWire 400 suudab andmeid edastada seadmete vahel kiirustel 100, 200 või 400 Mbit/s poolduplekssüsteemina. (Tegelikud edastuskiirused on 98 304, 196 168, ja 393 216 Mbit/s ja vastavalt siis 12 288, 24 576 ja 49 152 MB/s). Neid andmeedastuskiirusi nimetatakse harilikult S100, S200 ja S400.
pisi|FireWire 400 kuue kontaktiga pistik
FireWire 400 puhul on kaabli pikkus piiratud 4,5 meetriga, kuid kasutades järgureid või jaotureid saab pärgühendusena omavahel liita kuni 16 kaablit, seega S400 standardi puhul on maksimaalne omavahel ühendatud kaablite pikkus, ükskõik millist konfiguratsiooni kasutades kuni 72 meetrit. Lauaarvutitel on kuuekontaktiline konnektor, mis suudab ühendatud seadet varustada ka vooluga. Selline nn alfakonnektor annab ühendatud välisseadmetele ka toitevoolu. Seadmed saavad kasutada umbes 7–8-vatist võimsust, kuid eri seadmete puhul varieerub pinge suuresti. Toitepinge on stabiliseerimata, olenevalt koormusest vahemikus 24–30 volti. Apple'i sülearvutite puhul sõltub pinge tihti akust ja võib olla vaid kõigest 9 volti.
IEEE 1394a-2000
1394a standardiseeris ka neljakontaktilise alfakonnektori, mille arendajaks oli Sony. Neljakontaktiline konnektor on laialt levinud sellistel tarbeelektroonika seadmetel nagu videokaamerad, sülearvutid, personaalarvutid ja teised väiksemad FireWire-seadmed. Andmeedastuse poolest on see ühilduv kuuekontaktilise konnektoriga.
FireWire 800 (IEEE 1394b-2002)
IEEE 1394b-2002 tutvustas liidest FireWire 800 (Apple'i nimi üheksakontaktilisele versioonile IEEE1394b standardist). Selle standardi spetsifikatsioon lubab andmeedastuskiirust 800 Mbit/s (tegelikult 786 432 Mbit/s) täisduplekssüsteemis. FireWire 800 on tagasiühilduv aeglasemate kiirustega ja kuuekontaktiliste FireWire 400 konnektoritega. Kui IEEE 1394a ja IEEE 1394b on ühilduvad, siis FireWire 800 ja FireWire 400 konnektorid erinevad teineteisest. Seega FireWire puhul kasutatav legacy cable on ühildumatu. 2003. aastal oli Apple esimene, kes tõi turule uuendatud konnektoriga tooteid.
IEEE 1394b standardi spetsifikatsioon toetab andmeedastuskiirusi kuni 3200 Mbit/s. 1394 ja 1394b kasutasid data/strobo kodeerimissüsteemi. 1394b lisas aga 8B/10B kodeerimisüsteemi nimega beta mode'. pisi|1394c puhul kasutav [[Etherneti lahendus]]
FireWire S800T (IEEE 1394c-2006)
Standard IEEE 1394c-2006 avaldati 8. juunil 2008, mis tõi kaasa olulise tehnilise uuenduse: Ethernet RJ-45 konnektori ja Cat5 kaabli, samuti võimaluse pordil suhelda kas IEEE 1394 või IEEE 802.3 Etherneti kihiga.
S1600 ja S3200
Standardit S1600 ja S3200 kasutavad tooted muutusid kättesaadavaks 2008. aastal. Andmekiirustega 1.6 Gbit/s ja 3.2 Gbit/s liidesed kasutavad üheksakontaktilist nn beetakonnektorit nagu FireWire 800 ja on ühilduvad S400 ja S800 seadmetega. See standard on mõeldud võistlema USB 3.0-ga.
Projekt IEEE P1394d
9. märtsil 2009 alustas IEEE projekti IEEE P1394d, mis nägi muuhulgas ette FireWire kiiruse tõusmist 6,4 Gbit/s peale, kuid selle projektiga tegelemine lõpetati 2013. aastal.
Võrdlus USB-ga
Kuigi USB 2.0 (esitleti 2001. aastal) teoreetiline kiirus on suurem (480 Mbit/s) kui FireWire 400 (esitleti 1995. aastal) puhul (400 Mbit/s), siis tegelikkuses ületab testides tavaliselt S400 FireWire liides kiiruselt USB 2.0 liidest. USB PC hostid suudavad harva säilitada 280 Mbit/s kiirust andmete edastamisel, tüüpilisem on 240 Mbit/s. See tuleneb tõenäoliselt sellest, et USB sõltub paljuski hosti protsessorist, et hallata madalatasemelist USB protokolli, samas kui FireWire annab samad ülesanded edasi liidese riistvarale ja sellepoolne protsessorikasutus väheneb või puudub täiesti. Näiteks FireWire hostliides toetab mälujaotusega seadmeid, mis lubavad kõrgetasemelistel protokollidel toimida ilma peremees-protsessorit koormamata.
Peale läbilaskevõime on erinevusi veelgi. FireWire kasutab lihtsamat siinivõrgustikku, koormab vähem protsessorit ja on andmesides töökindlam. Lisaks saavad FireWire-seadmed omavahel sidet pidada, kuid USB vajab siinihaldurit arvuti näol.
Kasutamine
FireWire on peamiselt mõeldud kasutamiseks digitaalsete audio- ja videoseadmete ühendamisel eriti Apple'i ja Sony arvutiga. Kõige rohkem kasutatakse IEEE 1394 liidest tava- ja kõrglahutusega digitaalsetes videokaamerates. Enamik digitaalseid videokaameraid on varustatud neljakontaktilise FireWire-liidesega. Odavamatest videokaameratest hakkab FireWire-liides kaduma, kuid kõrgkvaliteediliste audio- ja videoseadmete puhul on FireWire siiski peamine andmesideliides. Alates 2003. aastast on paljudel personaalarvutitel FireWire/i.Linki pordid sisse ehitatud.
FireWire't kasutatakse tavapäraselt väliste andmekandjate ühendamiseks, kuid on kasutusel ka tööstuslikes süsteemides ja professionaalsetes helisüsteemides. FireWire kasutab kõiki SCSI võimalusi ja omab suurt stabiilset andmeedastuskiirust, mis on tähtis heli- ja ka videomontaaži puhul. Jõudlustestid näitavad, et Firewire andmeedastuskiirused on suuremad kui USB 2.0 puhul, kuid väiksemad kui USB 3.0 (viimasel kuni 5 Gbit/s).
Autonduses
IDB-1394 Customer Convenience Port (CCP) on autotööstuse versioon 1394-standardist.
Tuuleenergia
1394 võrku kasutatakse helivibratsioonide seireks jõuülekande puhul, mis toimub tuulegeneraatorite elektriturbiinides.
Võrgundus üle FireWire
FireWire on olnud kasutusel ad hoc -arvutivõrkudes. 2004. aastal teatas Microsoft, et lõpetab FireWire-võrgu toe kõikidel tulevastel Microsoft Windowsi versioonidel. Unibrain pakub tasuta FireWire-võrgu draivereid Windowsile, mida kutsutakse ubCore'iks. See toetab Windows Vistat ja uuemaid versioone.
PlayStation 2-l oli i.LINK-i 1394 liides, mida kasutati võrgu jaoks kuni Etherneti adapteri väljalaskeni konsooli hilisematel eluaastatel. Seda võimalust kasutas aga vaid mõni üksik tarkvara.
Oberscharführer
Oberscharführer oli Relva-SS-i (Waffen-SS) ja Allgemeine-SS-i kolmas allohvitseri auaste, mis vastas Truppführer ' i auastmele Sturmabteilungis (SA), Feldwebel ' i auastmele Wehrmachtis või Polizei-Meister ' i auastmele Saksa politseis.
Eesti kaitseväes vastab see veebli auastmele.
Rothesay hertsog
thumb|260px| Rothesay hertsog on tiitel, mida kannab Suurbritannia troonipärimisjärjekorras esimesel kohal olev troonipärija, praegu William, Walesi prints. Tema abikaasa Catherine, Walesi printsess on ühtlasi Rothesay hertsoginna.
Seda tiitlit kasutatakse Šotimaal ka troonipärija kõnetamiseks, samas kui mujal pöördutakse tema poole Tema kuninglik kõrgus Walesi prints ja/või Cornwalli hertsog. Enne 1707. aastat kandis Rothesay hertsogi tiitlit Šotimaa kuningriigi troonipärija.
Tiitel liigub meesliinipidi automaatselt järjekorras esimesele meessoost troonipärijale.
Tiitel on nime saanud samanimelise linna järgi Bute'i saarel. Rothesay hertsogi tiitliga ei kaasne erinevalt Cornwalli hertsogi tiitlist tänapäeval maaomandit. Rothesay tegelik valitseja on tänapäeval Bute'i markii.
Esmakordselt kandis seda tiitlit Šotimaa kuninga Robert III poeg David Stewart 1398. aastast. Pärast ta surma enne võimuletulekut päris tiitli tema vend, tulevane Šotimaa kuningas James I.
Hüpermobiilsus
Liigeste hüpermobiilsuse sündroom (ehk LHS) ehk liigeste üliliikuvus on konditsioon, mille puhul liigesed liiguvad kergesti üle normaalse liikumisulatuse.
Mõiste „liigeste hüpermobiilsuse sündroom“ võtsid kasutusele 1967. aastal teadlased J. H. Kirk, M. Ansell ja E. G. L. Bywaters. Nad iseloomustasid selle terminiga patsientide skeleti-lihassüsteemi probleeme, kui puudusid teised süsteemse reumaatilise haiguse nähud. Teadlased on leidnud, et vaatamata avaldatud teaduskirjandusele, on LHS aladiagnoositud seisund ning sellest tulenevalt on ka vähe kõrgharitud spetsialiste, kes antud diagnoosiga patsientidega tegeleks. Samuti peavad teadlased oluliseks eristada mõisteid hüpermobiilsus ja LHS. Hüpermobiilne liiges ületab inimese vanusele, soole ja rassile vastavat normipärast liikumisulatust. Enamasti hüpermobiilsete liigestega inimestel kaebused puuduvad või kaebused kestavad lühiajaliselt. Samas hüpermobiilsus võib progresseeruda LHS-iks juhul, kui liigeste üleliikumisest tekivad patsientidel pikaajalised kaebused, mis kuuluvad LHS sümptomite hulka. Laste kehad painduvad üldiselt paremini kui täiskasvanute kehad, hüpermobiilseid liigeseid esineb hinnanguliselt 10-20% lastest.
Mis seda põhjustab?
LHS on geneetiliselt pärilik sidekoe kahjustus, mis avaldub sidekoe valkude kollageeni kodeerimishäirena. Geneetilised häired mõjutavad sidekoe maatriksivalke, nagu näiteks kollageeni, elastiini, fibrilliini ja tenastsiini. Geneetilised moonutused muudavad nende skleroproteiinide biokeemilist struktuuri, mis omakorda vähendab kudede tõmbetugevust, mille tulemusel suureneb liikuvusulatus liigestes ning pehmete kudede vigastusteoht. Arvatakse, et LHS-i diagnoosiga inimeste sidekoes leiduv kollageeni esimene tüüp on ülielastne ning seetõttu on LHS-i esmaseks väljenduseks liigeste üleliikuvus. LHS-i klassifitseeritakse pärilike sidekoe häirete kergemakujuliseks ja kõige sagedamaks alaliigiks. Raskemad vormid on Marfani sündroom, Ehlers-Danlosi sündroom ja osteogenesis imperfecta.
Sümptomid ja tunnused
LHS-iga saab siduda palju skeleti-lihassüsteemi vaevusi ning muutusi liigessüsteemis ja liigesvälistes kudedes. Olugigi, et kahjutoovaid probleeme võib olla palju, peetakse LHS-i healoomuliseks ning ravile hästi alluvaks seisundiks.
Liigeste ja luudega seonduvad probleemid:
Võivad tekkida ägedad liigeste ja liigesümbriste traumad, näiteks sünoviit, tenosünoviit, bursiit ning liigeskapsli, sidemete või lihaste rebestused, mis on eriti sagedased LHS-iga sportlaste hulgas.
Lisaks skeleti-lihassüsteemi sümptomitele võivad esineda ka paresteesiad, väsimustunne, gripilaadsed sümptomid, üldine nõrkus ja halb enesetunne, unehäired, kohmakus ning koordinatsiooniraskused. Pehmete kudede vigastuste paranemine on aeglane ning kuna armkude sisaldab samuti kollageeni, võib paranemine olla mittetäielik. LHS-i diagnoosiga inimestel võib lisaks esineda kuseteede häireid.
Ravi
Pole leitud täielikku üksmeelt LHS-i diagnoosimisel, kuna LHS-il puudub üks või mitu kliiniliselt äratuntavat omadust. Praeguseks hetkeks ei ole välja töötatud ühtegi laboratoorset testi hindamaks LHS-i olemasolu. LHS-i korral puuduvad inimese organismis põletiku või immunoloogilise reaktiivsuse muutuse näitajad. Lisaks taastusravile on võimalik valuvaigistite või mittesteroidsete põletikuvastaste ravimite kasutamine valu leevendamiseks. Füsioteraapiat peetakse siiski peamiseks sekkumismeetodiks LHS-i diagnoosiga inimeste ravis.
Enamasti väheneb liigeste hüpermobiilsus ajaga, kuna inimese keha muutub vananedes vähem paindlikuks.
Keenia mägi
thumb|Keenia mäe kõrgeimad tipud: [[Batian (5199 m) ja Nelion (5188 m)]]
Keenia (inglise, suahiili Kenya, suahiili Kirinyaga) on vulkaan Aafrikas, Keenia kõrgeim mägi. Kõrgus 5199 meetrit.
Osmanite riik
Osmanite riik (osmanitürgi keeles دولت عليه عثمانیه Devlet-i ‘Alīye-yi ‘O s mānīye, 1876. aastast ametlikult عثمانلى دولتى ‘O s mānlı Devleti, 'Osmanite Riik') oli paljurahvuseline riik, mis sai nime Osmanite dünastia järgi. Teiste Euroopa keelte eeskujul on eesti keeles varem kasutatud ka nimekujusid Otomani/Ottomani/Ottomanide impeerium/riik jts (araabiakeelsest kujust عثمان ‘Uthmān), kuid praeguses kirjakeele normis neid õigeteks ei peeta.
Riigi järgi on nimetatud ka türklasi (teistest turgi hõimudest eristamiseks) osmaniteks või osmanitürklasteks.
Kujunemislugu
Osmanite riigi pealinnaks sai Kostantiniyye (endine Konstantinoopol, tänane İstanbul), mille Osmanid vallutasid 1453. aastal.
Riigivalitsemine
Osmanite riigi valitsejad kandsid 1383. aastast sultani tiitlit, Osmanite riigi esimesed valitsejad kandsid bei tiitlit. Esimesena kuulutas end sultaniks Murad I. 1922. aastal lõppes sultanite võim ja Türgi iseseisvussõja järel kuulutati 1923. aastal välja praegune Türgi Vabariik.
Teine võimas institutsioon Osmanite riigivalitsemises oli haarem. Haaremit valitses sultani ema, kes sekkus ka riigi poliitikasse. Tema järel tähtsuselt teine oli sultani naine või ta esmasündinud poja ema, ja nende järel tulid sultani ülejäänud neli naist.
Anatoolia vallutamine
14. sajandiks oli Bütsantsi ehk Ida-Rooma riik nõrgenenud ja pärast keiser (1328–1341 Andronikos III surma haaras Bütsantsi riiki laastav kodusõda, mis kestis kuus aastat (1341–1347). 14. sajandi lõpus alustasid Osmanid vallutusi Balkani poolsaarel. pisi|vasakul|Osmanite riigi laienemine, sultan Murad I (1361–1389) valitsemisajal
Serbia tsaaririigi vallutamine
Serbia tsaari Stefan Uroš V (1355–1371) lagunev Serbia tsaaririik osutas võimsatele Osmanitele vähest vastupanu. Killustatud riigi vägesid võitsid Osmanid aastal 1371 Maritsa lahingus, tehes vasallideks lõunapoolsed kubernerid, ja varsti pärast seda tsaar suri. Kuna Uroš oli lastetu ja aadel ei suutnud kokku leppida õiguspärases pärijas, jätkasid tsaaririigi valitsemist poolsõltumatud provintsiisandad, kes olid sageli üksteisega vaenujalal. Kõige võimsam neist, Lazar, praeguse Kesk-Serbia hertsog (mis ei olnud veel Osmanite võimu all), seisis aastal 1389 Osmanitele vastu Kosovo lahingus ja sellele järgnes Serbia langus. pisi|vasakul|Saksa kaart 19. sajandist, mis näitab [[Teine Bulgaaria tsaaririik|Bulgaariat Serbia vasallina]] Lazari poeg Stefan Lazarević järgnes Morava Serbia valitsejana, kuid aastaks 1394 muutus Osmanite vasalliks. Aastal 1402 ütles ta lahti Osmanite ülemvõimust ja hakkas Ungari liitlaseks; järgnevaid aastaid iseloomustas Osmanite ja Ungari võimuvõitlus Serbia territooriumi üle. Aastal 1453 vallutasid Osmanid Konstantinoopoli ja aastal 1459 Serbia annekteeriti.
Bulgaaria tsaaririigi vallutamine
pisi|[[Teine Bulgaaria tsaaririik, tsaar Ivan Aleksanderi valitsemisajal (1331–1371)]] Teise Bulgaaria tsaaririigi tsaari Ivan Aleksanderi katsed tõrjuda osmaneid 1340. aastate lõpul ja 1350. aastate alguses nurjusid pärast kahte kaotust, milles tema vanem poeg ja järglane Mihhail Asen IV ja tema teine poeg Ivan Asen IV võib-olla tapeti.
1371. aastal võitsid osmanid suurt kristlikku armeed Tšernomeni lahingus, nad pöördusid kohe Bulgaariasse ja vallutasid Põhja-Traakia, Rodope mäed, Kostenetsi, Ihtimani ja Samokovi, piirates Ivan Šišmani võimu maadega Balkani mägedest põhjas ja Sofia orus. Suutmata vastu panna, oli Bulgaaria monarh sunnitud saama osmanite vasalliks. Osmanite retked taastusid 1380. aastate algul ja kulmineerusid Sofia langemisega. Samaaegselt oli Ivan Šišman aastast 1384 hõivatud sõjaga Valahhia vastu. Kaks venda ei teinud osmanite sissetungi tõrjumiseks koostööd. Vaatamata tugevale vastupanule hõivasid osmanid aastal 1388 arvukalt tähtsaid linnu ja kindlusi ning viis aastat hiljem vallutasid pärast kolmekuulist piiramist Tǎrnovo. 1395. aastal võtsid Bayezid I juhitud osmanid viimase kindluse Nikopoli. Aastal 1396 ühines Ivan Sratsimir Ungari kuninga Sigismundi Nikopoli ristisõjaga, kuid pärast kristliku armee (Ungari, Horvaatia, Bulgaaria, Valahhia, Prantsusmaa, Inglismaa, Burgundia, Saksa, Johanniitide ordu) lüüasaamist Nikopoli lahingus marssisid osmanid kohe Vidini peale ja hõivasid selle, lõpetades keskaegse Bulgaaria riigi. Aastatel 1395–1396 jõudsid Osmanite väed Ungari aladeni ja olid vallutanud Põhja-Bulgaaria, Dobrudža ja Vidini.
Vallutuste algusaega langeb ka Osmanite vägede kergratsaväe šipahhide kõrval kuulsaima sõjajõu jalaväe (janitšaride) väeosade loomine 1365. aastal, sultan Murad I poolt. Janitšaride väeosad komplekteeriti järgnevalt osmanite poolt alistatud maade – Bulgaaria, Serbia, Ukraina, Albaania, Armeenia, Kreeka, Gruusia, Bosnia aladelt sundkorras andamina nõutud noorukitest.
Nikopoli ristisõda
pisi|[[Nikopoli lahingu kaart]]
Moslemitest Osmanite vallutuste piiramiseks Kesk-Euroopas ja 1394. aastast osmanite valdustest piiratud Konstantinoopoli toetamiseks kavandasid Lääne-Euroopa kristlikud valitsejad ristisõda, mille põhijõud koosnesid Prantsusmaa, Inglismaa, Burgundia, Saksa ning Ungari aladelt Ungari ja Horvaatia kuninga Sigismundi, Burgundia hertsogi ja Neversi krahvi Jean Kartmatu, Reini pfaltskrahvi Ruperti ja Katzenelnbogeni krahvi Eberhardi juhtimisel. Ristisõdijaid toetasid merele Venezia, Genova ja Johanniitide ordu laevastik Mustalt merelt Doonau suudmes.
Ristisõdijate sõjakäik algas Vidini ja Rahova vallutamisega, kuid sultan Bayezid I tugevdas kaitset Traakiast toodud vägedega ning asus kaitsele hästi kindlustatud Nikopoli kindluse juures ning linna kaitsvate osmani vägede piiramine ei olnud edukas. Bayezid I väed saabusid linna lähedale 25. septembril. Lahingus arvuliselt võrdsete osapoolte vahel sai otsustavaks ristisõdijate poolt ühise juhtimise puudumine ning ristisõdijate väed purustati, neid langes ligi 10 000. Hulk nimekaid Prantsuse ja Burgundia ülikuid langes vangi (sh Jean Kartmatu) ning vabastati hiljem suure lunaraha vastu.
Timuri vallutus
pisi|vasakul|Timuri sõjakäik [[Anatooliasse, 1400]] pisi|Timuri impeerium 1405. aastal 14. sajandi lõpus põrkusid Osmanite laienemisplaanid killustunud Mongolite riigi Tšagatai riigi osas 1369. aastal võimu haaranud Turkestani valitseja Timuriga (1336–1405), kes oli vallutanud Delhi sultanaadi ja pööras seejärel tähelepanu läände. Osmanid olid Il-Khaani nõrkust kasutades 1300. aasta paiku alistanud kogu Väike-Aasia, endised Mongolite riigi alad. 1389. aastal asus troonile Bayezid I, kelle juhitud väed võitsid korduvalt Bütsantsi. Edasi lõi ta liidu Egiptuse sultaniga, et anda hoop Timurile. Timur aga lõi esiteks Egiptuse väe Süürias puruks ja seejärel verises Ankara lahingus 1402. aastal ka Osmanite ja nende Serbia vasallide väe. Peale teiste langes vangi ka sultan Bayezid I. Kogu Lääne-Aasia tunnustas Timuri valitsust ja isegi Egiptus võttis tema ülemvalitsuse vastu.
Sultan Bayezid I surma järel 1403. aastal algas tema poegade vahel võimuvõitlus (nn Osmanite interreegnum, 1402 või 1403–1413). Esialgu olid võitluses edukaimad Süleyman ja İsa, kes said oma võimu alla Osmanite valdused vastavalt Euroopas (pealinnaga Edirnes) ja Aasias (pealinnaga Bursas). Tulevase Mehmed I võimu all olid esialgu vaid mõningad alad Kesk-Anatoolias, kuid tema positsioon paranes pärast Timuri surma 1405. aastal, misjärel tal õnnestus mitmed naaberemiraadid Anatoolias oma vasallideks teha. Samal aastal võitis ta ka İsa ja sai kõigi Osmanite Aasia-valduste valitsejaks. Järgnevatel aastatel toetas ta venna Musa võitlust Süleymani vastu Euroopas, kuni too 1411. aastal Süleymani võitis ja Edirne valitsejaks sai. Seejärel puhkes võimuvõitlus Musa ja Mehmedi vahel, milles viimane osutus edukamaks: 1413. aasta 5. juulil toimunud Çamurlu lahingus praeguse Bulgaaria aladel võitis ta Musat ja sai seejärel kõigi Osmanite valduste isandaks. Mehmedi võidule aitas olulisel määral kaasa see, et ta sõlmis liidu Bütsantsi keisri Manuel II-ga, kellega Musa oli konflikti sattunud ja isegi Konstantinoopolit piiranud.
Varna ristisõda
1430. aastal naasid osmanid oma endise kõigi Doonaust lõuna pool asuvate alade kontrolli all hoidmist hõlmava poliitika juurde ja aastal 1432 hakkas sultan Murad II korraldama rüüsteretki Transilvaaniasse. Rünnakud intensiivistusid pärast seda, kui Saksa-Rooma keiser Sigismund 1437. aastal suri. 1439. aasta lõpus kapituleerus serblaste pealinn Smederevo ja sultanil õnnestus teha Serbia despootkonnast Osmanite riigi provints. 1440. aastal piiras Murad II Ungari peamist piirikindlust Belgradi.
Rooma paavst Eugenius IV kuulutas 1443. aastal välja ristisõja moslemite Osmanite riigi vastu. 10. novembril 1444 Varna lahingus purustasid Türgi väed sultan Murad II juhtimisel Poola ja Ungari ühendväe, mida juhtisid Władysław III ja János Hunyadi. Lahingus olid kristlikud väed kolmekordses arvulises vähemuses ning kaotusele aitas kaasa asjaolu, et Veneetsia ja Kirikuriigi laevastik ei blokeerinud Dardanelle, nagu nad olid lubanud.
Kreeka vallutamise algus
Kauge asukoha tõttu ei ohustanud Osmanite riik tol perioodil eriti Moreat, samuti oli hääbumas Ahhaia vürstiriigi võim, mille arvelt Morea laiendas oma territooriumi peaaegu kogu Peloponnesoseni. 1416. aasta sõjakäigul vallutas Theodoros suure osa Ahhaia vürstiriigi jäänustest, mis 1407. aastast oli Veneetsia protektoraat. 1423. aastal tabas Peloponnesost osmanite sõjakäik.
Konstantinoopoli vallutamine
vasakul|150px|pisi|Maal [[Konstantinoopoli piiramine (1453)|Konstantinoopoli piiramisest (1453)]] Mehmed I valitsusajal tugevnes Osmanite riik oluliselt: ta vallutas osa Albaaniast ja allutas mitu Anatoolia piirkonda Osmanite ülemvõimule. Osmanite väed vallutasid aga järgemööda Bütsantsi riigi viimaseid alasid. 1453. aasta 2. aprillil piiras Mehmed II 80 000 sõduri ja suure hulga abivägedega Konstantinoopoli sisse. Ligi kahekuulise (2. aprill – 29. mai) piiramise järel langes Konstantinoopol türklaste kätte. Bütsantsi viimane keiser Konstantinos XI hukkus käsitsivõitluses, kui türklased olid linna müürid vallutanud.
Kreeka vallutamine
pisi|Vahemere idaosa enne Konstantinoopoli langemist Konstantinoopoli langemise järel jäi Bütsantsi viimaseks valduseks Morea despootkond (1349–1460), mis hõlmas peaaegu kogu Peloponnesose poolsaare (kutsuti keskajal Moreaks), mida valitsesid keisri vennad (despoodid). 1446. aastal sooritas Türgi sultan Murad II Osmani vägedega Moreasse sõjakäigu. Kreeklased suutsid suurte kaotuste hinnaga (laastatud maa ja 60 000 orjusse viidud inimest) pealetungile vastu seista, kuid olid sunnitud leppima vasallriigi staatusega ja pidid igal aastal sultanile suurt andamit maksma. Ebakompetentne riigijuhtimine viis talupoegade mässuni (1453–1454), mille mahasurumiseks kasutati türklaste abi. Saamatu juhtimine seejärel jätkus, mistõttu ei suudetud enam Osmanite riigile andamit maksta. Mehmed II lahendas invasiooniga mässumeelse despootkonna probleemi aastal 1460, misjärel sai Moreast Osmanite riigi provints.
Morava Serbia
pisi|Morava Serbia, 1373–1403
1381. aastal toimus türklaste rüüsteretk Morava Serbiasse. See löödi puruks Paraćini linna lähistel võideldud Dubravica lahingus. Aastal 1386 juhtis Osmanite sultan Murad I ise palju suuremat väge. Lazar Hrebeljanović tõrjus Muradi Pločniki juures tagasi. Pärast Ungari kuningas Lajos I surma aastal 1382 puhkes Ungari kuningriigis kodusõda.
15. juunil 1389 võideldud Kosovo lahingus juhtis Lazar armeed, mis astus vastu Osmanite riigi tohutule sissetungiarmeele, mida juhtis sultan Murad I. Vürst Lazar, kui ka sultan Murad kaotasid lahingus oma elud. Kuigi lahing oli taktikaliselt viik, olid vastastikused rasked kaotused laastavad vaid serblastele. Lazari järglane oli tema vanem poeg Stefan Lazarević. Viis kuud pärast lahingut ründasid teda põhjast Ungari kuninga (1387–1437) Sigismundi väed. Kui türklaste vägi, mis Ungari suunas liikus, 1390. aasta suvel Morava Serbia piirile jõudis, nõustus Milica Osmanite süseräniteediga.
Horvaatia sõjad
pisi|Osmanite impeerium aastail 1481–1683. [[Türgi sultanite (1481–1512) Bayezid II, (1512–1520) Selim I Julma, (1520–1566) Süleyman I Toreda, (1566–1574) Selim II, (1574–1595) Murat III, (1595–1603) Mehmet III, (1603–1617) Ahmet I, (1617–1617) Mustafa I, (1617–1622) Osman II, (1622–1623) Mustafa I, (1623–1640) Murat IV, (1640–1648) Ibrahim, (1648–1687) Mehmet IV valitsusajal]]
Krimmi khaaniriik
1475. aastaks oli Krimmi khaaniriik, mis oli moodustunud pärast Kuldhordi lagunemist, vasallisõltuvuses Osmanite riigist. Aja jooksul (1502) allutas Krimmi khaan ka Kuldhordi viimased jäänused, Suurhordi alad.
Safaviidide dünastiast šahh (1502–1524) Ismail I, ühendas Iraani ja naaberalade väikeriigid tugeva keskvõimu alla. Ismail võitis 1500. aastal Şirvani šahi väge ja hõivas Bakuu, haaras 1501. aastal võimu ka Lõuna-Aserbaidžaani aladel. Aastatel 1503–1510 taasühendas ta kogu Iraani, Aserbaidžaani ja Lõuna-Dagestani, liidendas Armeenia ja Iraagi, hõivas Bagdadi ning usbekkidega sõdides osa Kesk-Aasiat (Horasani). Ismaili katse tungida Osmanite riiki, lõppes 1514. aastal lüüasaamisega Çaldırani lahingus Türgi sultani (1512–1520) Selim I vastu ning Osmanid vallutasid Safaviidide käest Mesopotaamia ja Kurdistani.
Sõjad Safaviidide riigiga
Sultan Selim I valitsusajal (1512–1520) vallutasid Osmanid, 1514. aastal Safaviidide käest Mesopotaamia ja Kurdistani, kui Ismail I tegi katse tungida Osmanite riiki, mis lõppes 1514. aastal lüüasaamisega Çaldırani lahingus.
pisi|vasakul|Safaviidide riik oma suurimas ulatuses, šahh [[‘Abbās I Suure ajal (1587–1629)]] 1554. aastal aga vallutasid Safaviidid Gruusia ning 1555. aastal lõppes Türgi-Pärsia sõja Amasya rahuga, millega Aserbaidžaan läks Safaviidide ja Iraak Osmanite valdusse ja jagas Gruusia mõjusfäärideks. Imerethi läks Osmanitele ning Kharthli-Kahhethi pärslastele. 1578. taasalanud sõjategevuses vallutasid Osmanid Safaviididelt Gruusia ja Kurdistani. Järgnevates Türgi-Pärsia sõdades oli kaalukauss kord ühe, kord teise poole kasuks, kuid 17. sajandi alguses, järjekordse sõja käigus, suutsid Safaviidid kehtestada oma võimu peaaegu kogu Gruusias.
Egiptuse vallutamine
Selim I valitsusajal (1512–1520) vallutasid Osmanid 1514. aastal Safaviidide käest Mesopotaamia ja Kurdistani ning 1517. aastal Mamelukkide riigi Süüria ja Egiptuse alad ja Jeruusalemma ning Suleiman sai endale võtta ka kaliifi tiitli. Mongolite invasiooniga, mis hävitas 1258. aastaks kalifaadi põgenesid kaliifid Egiptusse, kus nad olid pelgalt usujuhid mamelukkide sultanivõimu all kuni 1517. aastani. Egiptuse vallutamise järel Selim I Sünge poolt viidi kaliif Kostantiniyyeisse. Pärast mõningast resideerimist Türgi pealinnas lasi Selim kaliifi korruptsiooni tõttu vangi heita ning omastas tema tiitli. Selimi poeg Syleiman Tore lasi kaliifi küll vangist välja, ent sundis teda vandega kõigist kaliifi õigustest loobuma. Seejärel oli kaliifi tiitel Türgi sultanite käes kuni 20. sajandi alguseni. Kaliifi all mõeldakse tavaliselt sunniitide ülemaailmse usujuhi tiitlit.
Ungari alade vallutamine
Suleiman I Tore pööras ta peatähelepanu Euroopale, alustades kohe pärast võimule saamist sõda Ungariga. 1521. aastal vallutas ta ungarlaste piirikindluseks olnud Belgradi ning 1526. aastal purustasid türklased Ungari väe Mohacsi lahingus täielikult, kuningas Lajos II langes ning riik jagunes türklaste ja Habsburgide vahel. Suleiman jätkas aga ka sõda Habsburgidega ning 1529. aastal piirasid ta väed Viini. Halbade sügisilmade tõttu see siiski ebaõnnestus. Pärast Viini sõjaretke läbikukkumist pööras Suleiman rohkem tähelepanu Aasiale, eriti võitlustele Pärsiaga, kuid kuni oma valitsusaja lõpuni tegeles ta pidevalt ka Habsburgidele läinud Ungariga, haarates seda järk-järgult enda kätte. Ka surm tabas sultanit siis, kui ta oli parajasti sõjaretkel Ungaris.
Vahemeresaarte vallutamine ja Püha Liiga sõda
1551. aastal ründasid osmanid arvukate jõududega Maltat, ent ei suutnud vallutada Malta orduvägede poolt kaitstud saart, kuid vallutasid Tripoli linna Põhja-Aafrikas. 1565. aasta kevadel ründas kolmekümnetuhandeline osmanite armee kuutsada Maltal asuvat rüütlit, kellel olid abiks veel seitse tuhat muud sõdurit. Malta ordut toetas merelt Aragoni ja Kastiilia kuninga Felipe II Hispaania laevastik. Suve lõpuks pidid osmanid edutult taganema. Malta ordu laevastik arenes Euroopa merekilbiks, kindlustades Euroopa kristlaste alustele kaitse ja rünnates vaenlaste laevu – 17. sajandi esimesel poolel saavutasid ordurüütlid kaheksateist suurt võitu vaenlaste üle, ordu laevastikku peeti parimaks Vahemerel. pisi|[[Lepanto merelahing]] 1571. aastal vallutasid Selim II Osmanite väed Veneetsia Stato da Mare osa Küprose, mille Veneetsia garnison Küprosel Famagustas alistus 15. augustil. Juulis-augustis 1571 kogunesid Sitsiilias Messina esisel kristlaste Püha Liiga merevägi - koondades Hispaania, Veneetsia, Kirikuriigi, Genova, Savoia ja Malta sõjalaevastikke. Kreeka Pátrase lahest itta sõudes põrkus nende laevastik endast märksa suurema Osmanite laevastikuga Lepanto (praeguse Nafpaktose) juures. Püha Liiga laevastik koosnes kokku 206 galeerist ja kuuest galeassist (kahurigaleerist), Osmanite laevastikku kuulus 230 galeeri ja 56 väiksemat galiotti. Neljatunnise merelahinguga 7. oktoobril 1571 löödi osmanite laevastikku. Püha Liiga kaotas lahinguga 50 galeeri, Osmanite laevastik kaotas aga kokku 210 laeva, neist 130 langes vastaste kätte. Osmanite laevastik, ehitati küll mõne aastaga jälle üles, aga nüüd polnud enam piisavalt mehi, et laevu mehitada, ning laevastik keskendus pigem Istanbuli kaitsmisele.
Suur Türgi sõda
pisi|Poliitiline olukord aastal 1699 (pärast Karlowitzi rahu sõlmimist). [[Habsburgide monarhia alad on tähistatud helesinise, helehalli ja oranžiga ning Osmanite riigi valdused on tähistatud roosa, helerohelise ja tumehalliga]]
Püha Liiga ja Osmanite riigi vahelise Suure Türgi sõja lõpetanud Karlowitzi rahu tähistas Osmanite riigi valitsemise lõppemist suuremas osas Kesk-Euroopas ja nende impeeriumi languse algust. Pärast sajanditepikkust laienemist oli tegemist esimeste territoriaalsete kaotustega Osmanite riigi jaoks. Habsburgid said Osmanite riigilt Egiri ejaleti, Varadi ejaleti, suure osa Budini ejaletist, Timişvari ejaleti põhjapoolse osa ja osa Bosnia ejaletist. Need alad vastasid suurele osale Ungari, Bosnia ja Hertsegoviina, Horvaatia ja Slavoonia aladele. Transilvaania vürstkond jäi nimeliselt küll sõltumatuks, kuid oli siiski Austria kuberneride otsese valitsemise all. Poola sai tagasi Podoolia. Veneetsia sai suurema osa Dalmaatsiast koos Moreaga ehk Peloponnesose poolsaarega.
Osmanite kätte jäid nii Belgrad ja Temesvári banaat (tänane Timișoara) kui ka süseräänsus Valahhia ja Moldova vürstiriigi üle. Karlowitzis kokku lepitud vaherahu alusel kestsid läbirääkimised Moskooviaga veel aasta ja kulmineerusid 1700. aasta Konstantinoopoli rahuga, millega sultan loovutas Peeter I-le Azovi piirkonna. Moskoovia oli aga 11 aastat hiljem sunnitud need alad pärast ebaõnnestunud Pruti jõe sõjakäiku sõlmitud Pruti rahu Osmanite riigile tagasi andma.
Vene-Türgi sõjad
Osmani impeerium, mis oli 15.–16. sajandil vallutanud Balkani poolsaare ja Musta mere ümbruse pidas 17., 18. ja 19. sajandil korduvalt sõdu Vene tsaari- ja Vene keisririigiga.
Põhjasõda
Põhja-Euroopas toimunud Põhjasõjas oli Osmani impeerium Rootsi kuninga Karl XII liitlane, kuid ei osalenud aktiivselt sõjategevuses. Alles Poltava lahingu kaotuse järel 1709. aastal, kui Karl XII ja Ivan Mazepa põgenesid Türgi valdustesse, saatis Vene tsaar Peeter I oma saadiku Kostantiniyyesse ning nõudis Karli väljaandmist. Ahmed III laskis saadiku vangikongi heita. Seepeale tungis Peeter oma väega Osmanite riiki. Türklased piirasid Pruti ääres asuvas Huşis Vene väed ümber. Ent nad ei kasutanud oma üleolekut ning võimaldasid Peetril auga taganeda. Pruti rahuga kohustus Peeter loovutama Azovi kindluse ning tõmbuma tagasi kasakate aladelt. pisi|300px|Osmanite riik 1730. aastal
Vene-Türgi sõjad
Vene-Türgi sõja (1787–1792) lõpetanud Iaşi rahulepinguga tunnistas Osmanite riik eelmise Vene-Türgi sõja (1768–1774) lõpetanud Küçuk Kaynarca rahulepingut ja Krimmi ühendamist Venemaaga. Türgile jäid Moldova ja Valahhia ning venelased tagastasid neile ka Izmaili kindluse Doonaul ning Anapa kindluse Musta mere ääres. Vene-Türgi piiriks määrati Dnestri ja Kubani jõgi.
Napoleoni sõjad
pisi|Osmanite riik 1812. aastal Aastatel 1797–1801 toimunud Napoleoni sõdade Teise koalitsiooni sõjas osales Osmanite impeerium koos Austria keisririigi, Suurbritannia kuningriigi, Hispaania, Napoli ja Venemaa keisririigiga Prantsusmaa ja Napoleoni vastases sõjategevuses.
1798. aastal tungisid Egiptusse Prantsuse väed, mille eesotsas oli Napoleon Bonaparte. Napoleon seilas Toulonist Aleksandriasse, vallutades tee peal Malta ja randudes juunis. Marssides Kairo peale, saavutas ta suure võidu Püramiidide lahingus; siiski hävitati tema laevastik Nelsoni poolt Abukiri lahingus, jättes ta nii Egiptusse. Prantslaste ülemvõimu periood jäi lühikeseks, nad olid sunnitud 1801. aastal Inglise-Osmanite ühendväele alistuma.
Egiptuse eraldumine
Prantsuse vägede lahkumine tekitas Osmanite riigi Egiptuse provintsis võimuvaakumi. Mamelukkide ja Osmanite väed alustasid võimuvõitlust. Sellel perioodil (1801–1805) toetas albaanlasest Osmanite väejuht Muḩammad `Alī endale lojaalsete Albaania väeüksustega kord üht, kord teist vaenupoolt. Oskuslikult vangerdades kasvatas `Alī kohalike seas prestiiži ja mõjuvõimu. Suutmata olukorda kontrolli alla saada, nimetas 1805. aastal İstanbulis resideeriv sultan Muḩammad `Alī Egiptuse asevalitsejaks, millega lõppes Osmanite riigi ülemvõim Egiptuses.
Balkani maade eraldumine
pisi|Osmanite riik [[Väike-Aasias ja Lähis-Idas 1835. aastal]] 1821. aastal puhkes ülestõus Doonau vürstiriikides ja sündmused põhjas kannustasid Peloponnesose kreeklasi ning 17. märtsil 1821 kuulutasid maniotid Osmanite riigile sõja. Ülestõus levis üle kogu Peloponnesose, Kreetal, Makedoonias ja Kesk-Kreekas, mis küll maha suruti. Egiptuse asevalitseja Muḩammad `Alīga, kes saatis väed oma poja Ibrahim Paša juhtimisel Kreekasse ülestõusu maha suruma. Ibrahim maabus Peloponnesosel 1825. aasta veebruaris ja aasta lõpuks oli suurem osa Peloponnesose poolsaarest Egiptuse vägede kontrolli all.
Pärast aastatepikkusi läbirääkimisi otsustasid Venemaa, Suurbritannia ja Prantsusmaa sekkuda konflikti ja iga riik saatis Kreekasse oma laevastiku. Navarino lahes aset leidnud lahingus hävitati Türgi-Egiptuse laevastik. Prantsuse sõjavägi sisenes Kreekasse, et tagada Egiptuse vägede lahkumine. Kreeklased vabastasid 1828. aastaks ka Kesk-Kreeka. Kreeka riiki tunnustati 1830. aastal Londoni protokolli alusel.
pisi|Osmanite riik [[Väike-Aasias ja Lähis-Idas 1856. aastal]] Serbia revolutsiooni tulemusel vabastati Serbia osmanite valitsemisest. Osmanite riik tunnistas riiki aastal 1830 hartaga Hatt-i Sharif ja Miloš Obrenovićist sai Serbia vürstkonna pärilik vürst. Algul hõlmas vürstkond vaid endise Smederevo sandžaki territooriumi, kuid aastatel 1831–1833 laienes see itta, lõunasse ja läände. Aastal 1867 aeti Osmanite armee ja kõik muslimid vürstkonnast välja, tagades selle de facto sõltumatuse. 1869. aasta uus põhiseadus määratles Serbia iseseisvaks riigiks. Serbia laienes aastal 1878 edasi lõunasse-itta, kui tema sõltumatus Osmanite riigist saavutas täieliku rahvusvahelise tunnustuse Berliini lepinguga.
1859. aastal ühendas Alexandru Ioan Cuza Moldova kui ka Valahhia vürstina Osmanite riigi nimelise süseräniteedi all alad ühe valitseja alla. 1862. aastal ühendati kaks vürstiriiki ametlikult Rumeenia vürstiriigiks. Pärast Vene-Türgi sõda (1877–1878) tunnustati Rumeeniat Berliini rahuga sõltumatu Rumeenia Kuningriigina.
Esimene maailmasõda
Noortürklaste valitsus sõlmis 1914. aasta augustis salaja Otomani-Saksa liidu, mis oli suunatud ühise vaenlase Venemaa vastu. Samal aastal astus Osmanite riik sõtta, rünnates Venemaale kuuluvat Sevastopolit. Sõjas osales Osmanite riik Keskriikide poolel.
Sõja esimestel aastatel saavutas Türgi Suurbritannia üle mitu olulist võitu (Gallipoli lahing, Al-Kūti piiramine), kuid näiteks sõda Venemaaga Taga-Kaukaasias kulges halvasti ja Venemaa vallutas Kirde-Türgis suuri alasid. USA ei kuulutanudki Türgile sõda.
1915. aastal jätkas Venemaa sõjavägi pealetungi Kirde-Türgis. Selles toetasid teda Armeenia vabatahtlike üksused ja ka mõned Osmanite riigis elavad armeenlased. Seetõttu võttis Türgi valitsus, kes kartis, et kohalikud armeenlased lähevad massiliselt Venemaa poolele üle, vastu Tehciri seaduse armeenlaste deporteerimiseks rindelähedastelt aladelt. Ehkki seaduses polnud armeenlasi mainitud, algas selle põhjal armeenlaste genotsiid. Ühtlasi käskis siseminister Mehmed Talat vahistada ja hukata armeenlaste kogukonna juhid mujal Türgis. Surmamarsside ja tapatalgude tulemusena aeti armeenlased oma ajalooliselt kodumaalt Ida-Türgis välja ning hävitati suures osas füüsiliselt. Genotsiidi tulemusel hukkus 1–1,5 miljonit armeenlast.
1916 puhkes Araabia poolsaarel Suurbritannia toetatud araablaste ülestõus. Araablaste eesmärk oli luua oma riik, mis ulatuks Aleppost tänapäeva Süürias kuni Jeemenis oleva Adenini. See soov küll ei täitunud, kuid siiski kaotas Türgi ülestõusu tulemusel kogu kirjeldatud piirkonna. 1918. aasta 12. ja 13. novembril hõivasid Mudrose vaherahulepingu alusel Suurbritannia ja Prantsuse väed Konstantinoopoli, 7. veebruaril 1919 maabusid ka Itaalia väed. Suurbritannia ja Prantsuse, Itaalia okupatsioon Konstantinoopolis ja selle lähiümbruses kestis viis aastat, kuni 1923. aasta sügiseni. 1920. aasta Suurbritannia, Prantsusmaa, Itaalia ja Jaapani poolt plaaniti Sevresi lepinguga Türgi jagamine – selle lääneosa pidi saama Kreekale, suur idaosa kuni Vani järveni ja kaugemalegi Armeeniale ja edelaosa Antalya ümbruses Itaaliale. Sévres'i rahuleping jäi Türgi poolt ratifitseerimata. Sévresi lepingu asendamiseks sõlmiti 24. juulil 1923 Entente'i riikide ja Türgi vahel Lausanne´i rahuleping, sellega pandi alus Türgi rahvusriigile.
Türgi Bosporuse ja Dardanellide väinad demilitariseeriti, võimaldati vaba läbisõit kõigi maade kauba- ja sõjalaevadele. Türgi pidi ära andma mittetürklastega asustatud alad. Kreekale tuli loovutada Egeuse mere saared (välja arvatud Imbros ja Tenedos). Itaalia sai Dodekaneesi saared, Suurbritannia Küprose. Türgi sai Ida-Traakia. Seal elavad kreeklased repatrieerusid Kreekasse, Kreekas elavad türklased Türgimaale. Lausanne´i rahu lõpetas ka 1919-1922 aastatel kestnud Kreeka-Türgi sõja.
Osmanite riigi lõpp
30. oktoobril 1918 sõlmiti Mudrose vaherahu, mis lõpetas Esimese maailmasõja Lähis-Idas. 10. augustil 1920 sõlmiti Sèvres'i rahu, mis seadustas Türgi jagamise võitjariikide poolt. Osmanite riik ei ratifitseerinud Sèvres'i rahu kunagi.
Sultanaat keelustati Türgis 1. novembril 1922. Viimane sultan Mehmet VI lahkus riigist 17. novembril 1922. Kalifaat likvideeriti ametlikult 3. märtsil 1924. Sultan ja tema perekond kuulutati Türgis ebasoovitavateks isikuteks ning pagendati.
Hundissaare järv
Hundissaare järv (ka Hundisaare järv, Riisa järv, Kikepera järv) on järv Pärnumaal Tori vallas Kikepera rabas.
Aeroflot
Aeroflot (vene keeles ОАО «Аэрофлот - Российские авиалинии») on Venemaa suurim lennundusettevõte, endine NSV Liidu ainus lennundusettevõte, ning rohkem kui poole sajandi vältel maailma suurim lennundusettevõte, mille kodulennujaamaks on Šeremetjevo rahvusvaheline lennujaam. Lennufirmat võib nimetada ka Venemaa rahvuslikuks lennufirmaks, sest 51% Aerofloti aktsiatest kuulub Venemaa Föderatsioonile.
Aerofloti direktorite nõukogu esimees on transpordiminister Igor Levitin, peadirektor on Vitali Saveljev.
Rahandusminister Aleksei Kudrin teatas 2010. aasta oktoobris, et Aeroflot on plaanis lähiajal erastada.
Aeroflot on maailma ohvriterohkeim lennufirma. 20. mai 2010 seisuga on selle lennufirmaga hukkunud 8231 reisijat.
Pingus
Pinguseks nimetatakse tugevusõpetuses mingis punktis esinevate pingete koguhulka, mis esineb seda punkti läbivatel pindadel nende kõikvõimalikes asendites. Pingus näitab keha pingestatust mingis punktis.
Pingus on määratud kolmel suvalisel risttasapinnal mõjuvate pingetega.
Aeroflot
Ajalugu
1. mail 1922 algasid lennud liinil Moskva–Königsberg–Berliin. 15. juulil 1923 avati esimene sisemaine regulaarlennuliin Moskva – Nižni Novgorod.