cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Safaripark
pisi|[[Inglismaa. Lääne-Midlandsi safaripark, 2006]] Safaripark on äri eesmärgil tegutsev loomaaia sarnane turismiatraktsioon, kus külastajad saavad sõita oma või pargist laenutatavate sõidukitega ja vaadata vabalt ringi liikuvaid loomi. Peamise vaatamisväärsuse moodustavad sageli suured Saharast lõuna pool asuvatest Aafrika riikidest pärit loomad nagu kaelkirjakud, lõvid, ninasarvikud, elevandid, sebrad ja antiloobid.
Isamu Akasaki
Isamu Akasaki (jaapani keeles 赤崎 勇 Akasaki Isamu; 30. jaanuar 1929 – 1. aprill 2021) oli jaapani füüsik.
Safaripark
Safaripark on suurem kui loomaaed ja väiksem kui kaitsealad. Näiteks African Lion Safari Cambridge'i lähedal Ontarios Kanadas on 3 km² suurune. Võrdluseks, Lake Nakuru rahvuspark Great Rift Valleys Keenias hõlmab 168 km² ja Tsavo Easti rahvuspark, tüüpiline suur loomade kaitseala, mis asub samuti Keenias, on 11 747 km² suurune.
Isamu Akasaki
2014. aastal anti talle, Hiroshi Amanole ja Shuji Nakamurale Nobeli füüsikaauhind tõhusate sinise valgusega dioodide leiutamise eest.
Safaripark
Safaripargis leidub sageli ka muud meelelahutust, näiteks golfirajad, karussellid, kohvikud/restoranid, miniraudteed, suveniiripoed.
Isamu Akasaki
Akasaki lõpetas 1952. aastal Kyōto ülikooli ning sai doktorikraadi elektroonikas pärast väitekirja kaitsmist Nagoya ülikoolis 1964. aastal. pisi|left
Safaripark
Ajalugu
Safariparkide eelkäija on Africa U.S.A. Park (1953–1961) Floridas.
David Rundblad
2009. aastal valis St. Louis Blues ta NHL-i draft'is 17. valikuna. NHL-i debüteeris ta hooajal 2011–12 Ottawa Senatorsi meeskonnas. 2011. aasta detsembris liitus ta Phoenix Coyotesiga. NHL-is on ta mänginud veel ka Chicago Blackhawksi meeskonnas, kellega võitis 2015. aastal Stanley karika.
Ciconio
Ciconio on vald Itaalias Piemonte maakonnas città metropolitana di Torinos.
Safaripark
Ajalugu
Esimene lõviaia läbisõidu-ekspositsioon avati 1963. aastal Tama loomaaias Tokyos. Külastajad said topeltklaasidega bussis teha reisi läbi ühehektarilise aia, kus elas 12 lõvi.
Ciconio
Ciconio kõrgus merepinnast on 273 meetrit. Asustustihedus on keskmiselt inimest ruutkilomeetri kohta.
Safaripark
Ajalugu
Esimene väljaspool Aafrikat asuv läbisõidu safaripark avati 1966. aastal Longleatis Wiltshire'is Inglismaal. Longleat, Windsor, Woburn ja väidetavalt kogu safaripargi kontseptsioon oli Chipperfieldi tsirkuse ühe endise direktori Jimmy Chipperfieldi (1912–1990) idee. Longleati Bathi markii soostus Chipperfieldi ettepanekuga tarastada 40 hektarit tema Wiltshire'i valdustest, et asustada sinna 50 lõvi. Knowsley, väljaspool Liverpooli asuva Derby valduse krahv, ja Bedfordshire'is asuva Bedfordi Woburni valduse hertsog asutasid mõlemad koostöös Chiperfieldiga oma isikliku safaripargi. Veel üks tsirkuseperekond, Smart Brothers, ühines samuti safaripargi ettevõtmisega, avades Windsoris pargi, mis oli mõeldud külastajatele Londonist. Endine Windsori safaripark asus Berkshire'is Inglismaal, aga suleti 1992. aastal ning selle asemele rajati Legoland. Lisaks on olemas Chipperfieldi "Scotland Safari Park" ('Šotimaa safaripark'), mis on asutatud baronet Sir John Muiri valdustesse Blair Drummondis Stirlingi lähedal, ja Ameerikast inspireeritud "West Midland Safari and Leisure Park" ('Kesk-Lääne safari- ja puhkepark') Birminghami lähedal. Varem tegutsenud veel üks Chipperfieldi park Lambton Castle'is Kirde-Inglismaal on suletud.
Aastatel 1967–1974 avas Lion Country Safari, Inc. kuus loomaparki järgmiste Ameerika linnade lähedal: West Palm Beach Florida osariigis, Los Angeles Californias; Grand Prairie Texases; Atlanta Georgias; Cincinnati Ohios ja Richmond Virginias. Neist esimene on ainuke, mis endiselt tegutseb.
Ciconio
Ciconio piirneb järgmiste omavalitsusüksustega: Lusigliè, Ozegna, Rivarolo Canavese, San Giorgio Canavese.
Safaripark
Ajalugu
Burgersi loomaaed Arnhemis Hollandis avas 1968. aastal safaripargi traditsioonilise loomaaia sees. 1995. aastal muudeti see "kõndimise safariks" 250-meetrise laudteega. Lisaks asub Hollandis Beekse Bergeni safaripark.
Enamik safariparke on asutatud aastatel 1966–1975.
David Rundblad
Hooajal 2016–17	mängis ta Šveitsi kõrgliiga klubis ZSC Lions, kus ta oli juba eelmine hooaega mõnda aega laenul mänginud. 2017. aasta mais liitus ta Peterburi SKA-ga. Hooaja 2019–20 teises pooles siirdus ta HK Sotšisse, kus mängis kuni 2022. aastani.
2022. aasta juunis sõlmis ta üheaastase lepingu Kärpätega.
2011. aasta maailmameistrivõistlustel võitis ta Rootsi jäähokikoondise koosseisus hõbemedali.
Venemaa Kunstide Akadeemia
pisi|240px|[[Moskvas asuv endine Morozovi härrastemaja, tänapäeval Venemaa Kunstide Akadeemia peakorter]] pisi|240px|[[Olev Subbi, akadeemia välisliige 1991. aastast]] pisi|240px|[[Ivo Lill, akadeemia välisliige 2013. aastast]]
Venemaa Kunstide Akadeemia (vene keeles Российская академия художеств, akronüüm RAH) on Venemaa Föderatsiooni riiklik teadusakadeemia, ka juhtiv kultuuriasutus kujutava kunsti valdkonnas. NSV Liidu Kunstide Akadeemia õigusjärglane.
Alates 1997 aastast on Venemaa Kunstide Akadeemia president Zurab Tsereteli. RAH-i kõrgeim organ on akadeemia tegevliikmete ja korrespondentliikmete üldkogu.
Liikmeskond
Akadeemia liikmeskonda kuuluvad tegevliikmed (akadeemikud), korrespondentliikmed, auliikmed ja välisliikmed. Liikmeid valitakse akadeemia üldkogul.
Auliikmeid
Andrei Bitov, Andrei Filatov (2015), Juri Grigorovitš (2004), Rüstəm İbrahimbəyov, Kirsan Iljumžinov (2010), Anatoli Karpov (2011), Juri Ljubimov, Valentina Matvijenko, (2007), Vladimir Medinski (2013), Nikita Mihhalkov (2007), Jevgeni Primakov, Irina Prohhorova (2013), Vladimir Putin (2002), Edvard Radzinski (2007), Konstantin Remtšugov, Jevgeni Roizman (2007), Valentina Tereškova (2013), Juri Tšaika (2013), Vladimir Vassiljev (2021).
Antoine-Augustin Parmentier
Mitmed kartulipõhised road Prantsusmaal on nimetatud Parmentier järgi.
Ta on maetud Père-Lachaise'i kalmistule ja tema hauaplatsi ääres on kasvatatud tema mälestuseks kartuleid.
Organ²/ASLSP
pisi|Halberstadti kiriku orel 2005. aastal "Organ²/ASLSP" (ingl As SLow aS Possible 'nii aeglaselt kui võimalik') on John Cage'i oreliteos. Teose noot koosneb kaheksast leheküljest.
Cage kirjutas selle 1987. aastal oma varasema klaveriteose "ASLSP" põhjal. 1985. aastal valminud klaveriteos kestab olenevalt ettekandmisel valitud tempost tavaliselt 20 kuni 70 minutit. Cage jättis selgitamata, kui aeglaselt täpselt teost esitada tuleb.
Halberstadti ettekanne
1997. aastal arutasid muusikud ja filosoofid, mida Cage ikkagi oli mõelnud instruktsiooni "nii aeglaselt kui võimalik" all, sest hästi hooldatud orelil on võimalik tekitada katkematut ja praktiliselt igavesti kostvat heli. Esimene dokumenteeritud oreli paigaldamine kirikusse toimus 1361. aastal Halberstadtis, seega otsustati, et Cage'i teost kantakse ette just sealse kiriku orelil. Ettekande alguseks määrati aasta 2000 ja kestuseks 639 aastat (nii palju aastaid jäi aastate 1361 ja 2000 vahele). Ettekanne algas siiski 2001. aastal ning on seega plaanitud kestma kuni aastani 2640.
Teost esitav orel valmistati spetsiaalselt selleks otstarbeks. Kuna orel kõlab lakkamatult, on selle ümber heli levimise vähendamiseks klaaskast. Masin varustab orelit konstantse õhuvooluga.
Teose esitamist alustati 5. septembril 2001 (Cage'i 89. sünniaastapäev) pausiga, mis kestis 5. veebruarini 2003. Siis vajutati orelil alla esimene akord. Sellest ajast on orelil kõlavaid noote mitmeid kordi muudetud, 2008. aastal lisati neljale orelivilele veel kaks uute nootide mängimiseks.
Telkmantel
pisi|Nelinurksest telkmantlist nööride abil valmistatud käepärane varjualune
Telkmantel on pontšolaadne sõjaväelase mitmeotstarbeline individuaalse varustuse element.
Kirjeldus
Telkmantlit on reeglina võimalik kasutada kaitse-pealisriietusena või ülekattena sademete eest, väikese käepärase varjualuse püstitamiseks või transpordi abivahendina välioludes. Ühtlasi on telkmantlid valmistatud nii, et neid oleks võimalik servi pidi omavahel hõlpsalt ühendada, rajades nii mantlite omanikele ühise telgi. Enamasti on telkmantlid standardiseerimise ja omavahelise ühendamise huvides sõltuvalt vastava riigi sõjaväe arusaamast kas nelinurksed-ruudukujulised (tänapäeval enamasti), võrdhaarse kolmnurga kujuga või rombikujulised. Mõistagi valmistatakse sõjaliseks kasutuseks mõeldud telkmantlid maastikuvärvi ehk kamuflaažtoonides.
Ajalugu
Telkmantlite eelkäijaks on Ameerikas põlisrahvaste kasutatud vihmakindel pontšo. Telkmantleid tunti mõningates sõjavägedes juba 19. sajandi lõpuks, kuid laiemalt võeti need kasutusele enne II maailmasõda. Ühtlasi hakati telkmantleid valmistama alati omavahel ühendatavatena.
Veneetsia rahu
Tagamaad
Rahuleping järgnes aasta varem, 1176. aasta 29. mail, toimunud Legnano lahingule, mille keiser Friedrich I Barbarossa väed kaotasid. Keiser saatis peale kaotust kiiresti saadikud paavst Aleksander III juurde Anagni linna, soovides paavsti ja Friedrichi vastupaavsti Calixtus III vahelise kirikulõhe lõpetamist.
Lepingu sõlmimine
Peale seda kui esialgne kokkulepe oli saavutatud, kavandati suurem nõupidamine 1177. aasta juulikuusse. Vahepealsel ajal sekkus Friedrich Veneetsia sisemistesse võitlustesse, lootes kindlustada paavstiga vastamisi seismise ajaks võimu keisririigi toetajatele.
24. juulil saatis paavst Püha Markuse basiilikast teele kardinalide delegatsiooni Veneta laguuni suudmes oleval Lido di Venezia saarel viibiva keisri juurde. Keiser tunnustas ametlikult Aleksandrit paavstina ja hülgas oma vastupaavsti. Seepeale võtsid kardinalid ka keisrilt kirikuvande, mille alla Friedrich I oli pandud.
Seejärel eskortisid Veneetsia doodž Sebastian Ziani ja Aquileia patriarh Ulrich II von Treven keisri Veneetsiasse. Sitsiilia kuninga saadikutena olid kohal Salerno peapiiskop ning kroonik Romualdo, kes sündmuse pealtnägijana kirja pani, ja krahv Andria Roger.
Sõlmitud lepinguga tunnustas keiser küll paavstide ilmalikke õigusi Rooma linnale, kuid linn ise ei alistunud paavstile ja viimane sunniti sealt 1179. aastal lahkuma.
Keiser Friedrich I ja Sitsiilia kuninga Wilhelm II vahel sõlmiti 15-aastane rahu, mis sillutas teed Sitsiilia kuldsetele rahu- ja õitsenguaastatele. Samamoodi sõlmiti Lombardia Liigaga kuueaastane rahu, ent need läbirääkimised jätkusid hiljem ja keiser tunnustas Lombardia linnade sõltumatust lõpuks 1183. aasta Konstanzi rahuga.
Viita puisniit
pisi|Viita puisniit 2011. a juulis Viita puisniit on puisniit Lääne maakonnas Lääneranna vallas Kirikukülas.
Puisniidu läheduses asub väike parkla ja Penijõe matkarada.
Väike Vera
"Väike Vera" on 1988. aastal valminud Nõukogude Liidu mängufilm.
Süžee
Filmi tegevus toimub mereäärses tööstuslinnas, kus elu on provintslik ja küllalt masendav. Töölisperekonnast pärit Vera Marinina on lõpetanud keskkooli ja kavatseb edasi õppida tehnikumis. Tema ema ja isa on huvitatud ainult argielust ja olmest. Vera veedab aega diskodel, veinipudeli taga ja sõbrannadega lobisedes. Vera jaoks kujuneb oluliseks sündmuseks tutvumine üliõpilase Sergeiga. Sergei on pärit teistsugusest keskkonnast, ta mõtleb iseseisvalt, tal on teistsugused väärtushinnangud. Noortel on raske teineteist mõista ning Sergeil tekivad konfliktid Vera vanematega.
Varia
Nõukogude Liidu kinodes kogus film 56 miljonit vaatajat.
Jaseņeci
Jaseņeci (vanadel kaartidel ka Jasenets) on küla (mazciems) Lätis Alūksne piirkonnas Pededze vallas.
Külast läheb läbi maantee V402. Jaseņecis asuvad Jaseņica muinaskalmed on võetud muinsusmälestisena riikliku kaitse alla.
Helju Jüssi
Helju Jüssi (sünninimi Helju Martins; 15. juuli 1935 Päinurme küla, Koigi vald – 28. mai 2006) oli eesti ajakirjanik, tõlkija ja toimetaja.
Kalnapededze
Kalnapededze (ka Kalnpededze või Kalna Pededze) on küla (skrajciems ehk hajaküla) Lätis Alūksne piirkonnas Pededze vallas.
Aígio
Aígio on linn Lääne-Kreekas Ahhaia piirkonnaüksuses, Aigiáleia valla keskus.
Kalnapededze
Kalnapededze asub valla loodeosas. Küla jääb valla keskusest Pededzest 8, piirkonna keskusest Alūksnest 27 ja Riiast 228 km kaugusele. Seal asuvad Senatnese ja Kalnapededze bussipeatus.
Aígio
pisi|vasakul
Kalnapededze
Külast läheb läbi maantee V392.
2015. aastal oli külas 24 elanikku.
Christian Pierre Mathiesen
Christian Pierre Mathiesen (14. aprill 1870 Christiania–1953) oli Norra mõisnik ja poliitik.
Helju Jüssi
Ta lõpetas 1959. aastal Tartu Riikliku Ülikooli eesti filoloogia ja ajakirjanduse alal. Aastatel 1959–1993 töötas ta Eesti Raadio kultuuritoimetajana.
Pere
Ta oli Fred Jüssi abikaasa. Tema lapsed on Mari Jüssi, Ivar Jüssi ja Mart Jüssi.
Hetitoloogia
Hetitoloogia on teadusharu, mis uurib hetiitide keelt, kultuuri ja ajalugu. Üks assürioloogia harusid.
Lümfotsüütide aktivatsiooni signaalmolekul
Lümfotsüütide aktivatsiooni signaalmolekul  ehk SLAM ehk CD150 on looduslikult valk mis toimib aktiveeritud T- ja B-rakkude pinnal retseptorina.
SLAM on tuvastatud naiivsetel tümotsüütidel, aktiveeritud lümfotsüütidel, makrofaagidel ja dendriitrakkudel. Retseptor reguleerib interleukiin-4 ja interleukiin-13 komplekteerimist CD4-lümfotsüütide (ehk T-abistajarakk) ja ka interleukiin-12, tuumornekroosifaktor alfa (TNFα) ja lämmastikosiidi komplekteerimist makrofaagide poolt.
SLAMi seostatakse ka metsiku leetriviiruse H valguga (hemagglutinin glycoprotein) ja arvatakse, et seondudes sellega saab viirus rakumembraani läbida ja rakku siseneda.
Veronika Triisa
Veronika Triisa (enne 1984 Minina; sündinud 29. juunil 1955 Viljandis) on Eesti endine kergejõustiklane, kuulitõukaja.
Ta lõpetas aastal 1973 Viljandi 2. Keskkooli ja aastal 1976 juuksurina Tallinna 19. tehnikakooli.
Victor Nelsson
Victor Enok Nelsson (sündinud 14. oktoobril 1998 Hornbækis) on Taani jalgpallur, kes mängib keskkaitsjana Türgi kõrgliigaklubis Galatasaray ja Taani jalgpallikoondises.
Veronika Triisa
1980. aastal püstitas ta Soomes Nokias kuulitõukes Eesti rekordi tulemusega 18.03. See rekord on siiani tema nimel.
Victor Nelsson
Ta alustas klubikarjääri FC Nordsjællandis. Taani kõrgliigas tegi ta debüüdi 2016. aasta septembris.
Veronika Triisa
Isiklikku
Tema poeg Toomas Triisa on motosportlane.
Victor Nelsson
Aastatel 2019–2021 mängis ta Taani kõrgliigaklubis København.
Taani jalgpallikoondises debüteeris Nelsson 11. novembril 2020 sõprusmängus Rootsi vastu.
Mikkeli piirkond
Mikkeli piirkond on majanduspiirkond Soomes Lõuna-Savo maakonnas.
Sinna kuuluvad Hirvensalmi vald, Kangasniemi vald, Mikkeli linn, Mäntyharju vald, Pertunmaa vald ja Puumala vald.
Cole Porter
pisi|right|upright=1|Cole Porter 1930. aastatel Cole Albert Porter (9. juuni 1891 Peru, Indiana – 15. oktoober 1964 Santa Monica, California) oli Ameerika Ühendriikide helilooja.
Ta on kirjutanud muusikale, mis etendusid Broadwayl. Tema muusikalidest tuntuim ja edukaim on "Suudle mind, Kate", mis 1949. aastal võitis parima muusikali Tony auhinna. Ta on kirjutanud ka laule ja laulusõnu.
1946. aastal valmis osaliselt tema eluloo põhjal film "Night and Day" (1946), kus peaosas mängib Cary Grant. 2004. aastal linastunud eluloofilmis "De-Lovely: Cole Porteri lugu" ("De-Lovely"; 2004) oli peaosas Kevin Kline; see film käsitleb muu hulgas Porteri homoseksuaalsust.
Tal on Hollywoodi kuulsuste alleel omanimeline täht.
Afrikanda lennuväebaas
Afrikanda lennuväebaas on sõjaväelennuväli Venemaal Murmanski oblastis Afrikanda küla põhjaserval.
1978. aastal osales lennuväljalt startinud Suhhoi Su-15 Korea reisilennuki Boeing 707 sunniviisilisel maandamisel Korpijärvi jääle.
Võimalik, et Afrikanda lennuväebaas on alates umbes aastast 2001 eelarvekärbete tõttu suletud.
Ozegna
Ozegna on vald Itaalias Piemonte maakonnas città metropolitana di Torinos.
Ozegna kõrgus merepinnast on 300 meetrit. Asustus­tihedus on keskmiselt inimest ruutkilomeetri kohta.
Ozegna piirneb järgmiste omavalitsus­üksustega: Agliè, Bairo, Castellamonte, Ciconio, Rivarolo Canavese, San Giorgio Canavese.
Aju kõvakest
Aju kõvakest ehk peaaju kõvakest ehk peaaju-kõvakest (dura mater encephali) on paljude kesknärvisüsteemiga selgroogsete peaaju ümbritsev ajukest, mis liibub vastu ajukolju sisepinda.
Kõvakesta areng, anatoomia, füsioloogia, morfoloogia, histoloogia ja patoloogia võivad erineda nii liigiti kui ka indiviiditi.
Kõvakestas paiknevad ajuveenid.
Aju kõvakesta piiritlus pole seni selge. Laiemas tähenduses võidakse terminit vahel kasutada ka peaaju ja seljaajukõvakesta koondnimetusena. Sel juhul ümbritseb aju kõvakest nii peaaju kui ka seljaaju ja kõvakesta ülesandeks on tserebrospinaalvedeliku depoona toimimine ja ämblikuvõrkkesta katmine.
Seljaaju kõvakest ei liibu lülisambakanali seinte pinnale, nende vahel paikneb epiduraalruum, milles on rasvkude ja veenipõimikud.
Inimestel
Inimestel toimub aju kõvakesta verega varustamine mitmete piirkonnas paiknevate arterite kaudu.
Venoosne vereringe (osaline)
Peaajus ringlev venoosne veri voolab ajuveenide kaudu kõvakestaurgetesse ja edasi pea ning kaela veenidesse.
Oumuamua
Oumuamua on 2017. aastal avastatud päikesesüsteemi läbiv interstellaarne objekt, mille kataloogitunnus on 1I/2017 U1. Selle avastas Kanada astronoom Robert Weryk Hawaii Haleakalā observatooriumi vaatlusandmeid töödeldes 19. oktoobril 2017. Oumuamua oli seniks juba läbinud oma trajektoori periheeli ja eemaldus Päikesest. Oumuamua on mitmes mõttes iseäralik taevakeha. Selle vanus ja päritolu on teadmata. Sellele, kuidas tekib niisugune objekt ja saavutab nii suure kiiruse, mis viib ta oma tekke planeedisüsteemist välja, puudub seletus. pisi|Oumuamua teekond päikesesüsteemis.
Aju kõvakest
Patoloogia
Ajukelmepõletik on meningiit, mida võivad tekitada viirused (sh HI-viirus, mumpsiviirus, tsütomegaloviirus, puukentsefaliit), bakterid (nt meningokokk, haemofilus influenzae), seened ja algloomad.
Oumuamua
Oumuamua sisenes päikesesüsteemi Veega suunalt kiirusega umbes 26 km/s ja läbis periheeli 9. septembril. Selle taevakeha trajektoor on tugevalt hüperboolne ja orbiidi ekstsess 1.20, mis välistab, et see võiks olla pärit päikesesüsteemist. Päikese gravitatsiooniline tõmme kasvatas Oumuamua kiiruse 87.7 kilomeetrini sekundis ja muutis lennusuunda rohkem kui 90 kraadi. Oumuamua lahkub päikeseüsteemist Pegasuse tähtkuju suunas. Päikesele lähim kaugus oli 0.255 astronoomilist ühikut. Trajektoori periheelis oli Oumuamua Päikesele lähemal kui ükski päikesesüsteemi planeet. Eemaldudes jõudis Oumuamua Jupiteri orbiidini 2018. aasta mais, Saturni orbiidini jaanuaris 2019 ja Neptuuni orbiidini 2022. aastal.
Kuigi Oumuamua möödus Päikesest väga lähedalt, ei olnud sellel komeedile omast helendavat saba. Selle taevakeha liikumiskiiruse muutused ei ole seletatavad ainult gravitatsiooniga, täiendavat mõju avaldas kas kiirgusrõhk või mittehelenduv gaasi väljavool või need mõlemad.
Oumuamua oli vaadeldav 80 päeva. Avastamise ajal oli selle heledus umbes 23 tähesuurust ja detesembri keskpaigaks kahanes heledus nii väikeseks, et see polnud enam vaadeldav ka kõige võimsamate maapealsete teleskoopidega.
Oumuamua on piklik või kettakujuline punakas tahke keha pikkuse ja läbimõõdu suhtega rohkem kui 5:1, mis pöörleb umbes 8-ööpäevase perioodiga, aga pöörlemistelg ei ühti ühegi selle keha põhiteljega. Oumuamua pikkus (ketta läbimööt?) on vahemikus 100 kuni 1000 m ja läbimööt (ketta paksus?) 35 kuni 167 meetrit. Peegeldusomadustelt sarnaneb see päikesesüsteemi asteroididele.
Oumuamua on esimene teadaolev tähtedevahelisest ruumist saabunud ja siis uuesti lahkunud taevakeha.
Alwin Wieck
Friedrich Alwin Feodor Wieck (27. august 1821 Leipzig – 21. oktoober 1885 Dresden) oli saksa viiuldaja ja klaveriõpetaja, pianisti ja helilooja Clara Schumanni vend.
Elukäik
Alwin Wiecki isa oli Friedrich Wieck ja ema Mariane Wieck (neiupõlvenimi Tromlitz). Isa oli hariduselt teoloog, kuid kirest muusika vastu tegutses ta klaveriõpetajana. Samuti asutas ta klaverivabriku ja muusikaraamatukogu. Alwini ema oli laulja ja pianist, andis samuti klaveritunde. Alwini emapoolne vanaisa oli flötist Johann George Tromlitz. Alwini õde Clara andis talle alates 1831. aastast klaveritunde, olles ise 12-aastane.
Alwin õppis isa juhendamisel klaverit ja Ferdinand Davidi juhendamisel viiulit. 1843. aastal kolis ta Tallinna. Kui Clara ja Robert Schumann 1844. aasta Venemaa-reisil Tartut külastasid, pidid nad külastama ka Tallinna. Alwin Wieck oli publikut selleks juba ette valmistanud ja avaldanud 1844. aasta jaanuaris vastavad ajaleheteated. Schumannid siiski Roberti halvenenud tervisliku seisundi tõttu Tallinna ei jõudnud, sest Robert oli kõik Tartu-päevad “närvipalavikus”, nagu diagnoosisid kolm Tartu arsti, ning Schumannid kiirustasid Peterburi.
1849–1859 oli Alwin Peterburis Itaalia ooperiorkestri liige ja abiellus seal Paulina Henrika Elisabeth Steiniga (sündinud 7. oktoobril 1830). 1861. aastal pöördus Alwin Saksamaale tagasi ning elas ja töötas kuni surmani Dresdenis.
Pärast esimese abielu lahutamist abiellus ta Emmaga (kelle isikust pole teada muud, kui et ta suri varakult).
1872. aastal abiellus ta Coburgist pärit Therese Lucilie Hartmanniga, kes elas temast kauem.
Ta püüdis levitada oma isa õpetusi, mis viis hiljem konfliktini poolõe Mariega, kes uskus, et ainult tema suudab Friedrich Wiecki õpetamismeetodeid autentselt edasi anda. Mõlemad viisid klaveritunde läbi Wiecki meetodi järgi. Vahetult enne Alwini surma leppisid õde-venda Clara palvel siiski ära.
Viimati elas Alwin Wieck Dresdeni Inglise kvartalis Liege tänav 16 (tänapäeval Hans-Dankner-Straße), kus ta 64aastaselt suri. Ta on maetud Trinitatise kalmistule perekonna hauakambrisse, mis on tänapäevalgi säilinud.
John Singer Sargent
John Singer Sargent (12. jaanuar 1856 Firenze – 14. aprill 1925 London) oli Ameerika Ühendriikide kunstnik, kes elas nii Itaalias, Prantsusmaal kui ka Inglismaal.
Sargent lõi oma loomingu kõrgajal umbes 900 õlimaali ja rohkem kui 2000 akvarelli, rääkimata lugematust hulgast visanditest ja söejoonistustest. Meisterlikult teostatud portreed tõid talle tiitli "oma ajastu Van Dyck". Tema tuntumate teoste hulka kuuluvad "Madame X", "Edward Darley Boiti tütred", "Thomas E. McKelleri portree", "Nelk, liilia, liilia, roos".
Ameerika Ühendriigid
Sargentide perekonna juured ulatuvad Uus-Inglismaale. Tema vanaisa Winthrop Sargent IV pärines ühest vanimast koloniaalperest, kes pärast kaubaveoäriga põrumist kolis koos perega Massachusettsist Philadelphiasse. Seal sai tema pojast Fitzwilliam Sargentist arst, kes 1850. aastal abiellus eduka kaupmehe tütre Mary Newbold Singeriga. 1854. aasta hilissuvel kolis paar Philadelphiast Euroopasse, lootes leida paremat kliimat ja ka lohutust oma esimese lapse surmast aasta tagasi. Kuigi kolimine Euroopasse pidi olema ajutine, võtsid nad peatselt väljarännanute staatuse. Nende poeg John Singer Sargent sündis 1856. aastal.
Itaalia
Itaalias jagas Sargentide perekond oma aega Firenze, Rooma, Nizza ja Alpide vahel. Kooli asemel õpetati Sargenti kodus ning ajaks, mil poiss sai 11-aastaseks, rääkis ta vabalt prantsuse ja itaalia keelt. Nii tema kui ka ta kaks õde õppsid klaverimängu ning käisid tantsutundides. Sellal kui Sargenti isa lootis, et pojast saab Ameerika mereväelane, mõistis ema, et pojast saab kunstnik. Sargenti esimene kokkupuude ametliku kunstiharidusega oli 1873.–1874. aasta talvel Firenze Accademia di Belle Artis.
Prantsusmaa
1874. aastal kolis Sargentide pere Pariisi, kus John asus õppima Charles Auguste Émile Carolus-Durani ateljees. Carolus-Durani eeskujul õppis Sargent maalima ilma eelnevalt lõuendile visandit tegemata. Rõhk oli valguse jäädvustamisel, selle murdumiste, väreluse ja pidevate muutuste otsimine, mitte selgepiiriliste värvimassiivide maalimisel. Ateljees seati eeskujudeks Frans Halsi, Rembrandti, Anthonis van Dycki ja Velazqueze maalilaad. 1879. aasta sügisest ei osalenud Sargent enam regulaarselt õppetöös ning alustas reisiperioodi, mil tutvus vanade meistrite teostega ning kogus ideid uute maalide jaoks. Reisidega ilmusid tema portreede sekka ka olustikumaalid, mille päikeseküllased maalipinnad kõnelesid Claude Monet' mõjust, kellega Sargent oli kohtunud impressionistide teise näituse ajal. Vahemikus 1877–1882 osales Sargent mitmetel Pariisi Salongi näitustel ning teenis oma teostega palju kiitust ja tähelepanu. Tema kuulsaim maal "Madame X", tuntud ka kui "Madame Gautreau", valmis konkreetse tellimuseta. Hoolimata maali uudsusest oli see 1884. aastal Salongi esitatud teos succès de scandale, kutsudes esile kriitika Sargenti ükskõiksuse tõttu traditsiooniliste pooside, ruumilise modelleerimise ja käsitluse suhtes. See teos, mis tõi endaga kaasa pigem kurikuulsust kui kuulsust, sai otsustavaks tõukeks Sargenti Inglismaale kolimisel.
Inglismaa
1886. aasta kevadel kolis Sargent Londonisse, kuhu jäi oma elu lõpuni. Kartes Sargenti stiili, mida samastati "Madame X-iga", polnud inglise patroonid kohe varmad tellimusi esitama. Sargenti üks ambitsioonikamaid teoseid "Nelk, liilia, liilia, roos" purustas aga 1887. aastal inglise kriitikute kahtlused ning selle suureformaadilise maali, mis kujutas kahte noort tüdrukut Inglise aias laternaid süütamas, ostis kohe Tate'i muuseum. Sajandivahetusele järgnenud aastatel väsis Sargent tellimustöödest ning täitis oma aega akvarellimaaliga, milles saavutas veel enne oma surma tuntuse. Teine pool tema ajast kulus Bostoni Raamatukokku loodavale seinamaalingute sarjale, mille pealkirjaks sai "Religiooni triumf". Samuti tegeles ta Harvardi ülikoolis paiknevasse Harry Elkins Wideneri Memoriaalraamatukogusse loodava sarja lõpetamisega.
Isiklik elu
Kuigi Sargent oli väga kinnine, levivad jutud tema kirevast eraelust Pariisis ja Veneetsias. Ka on tõstatatud küsimus tema seksuaalse sättumuse kohta, milleks annab põhjust tema lähedane suhe prints Edmond de Polignaci ja krahv Robert de Montesquiouga. Sargenti sõpruskonda kuulusid ka mitmed kunstnikud, nagu Dennis Miller Bunker, Carroll Beckwith, Edwin Austin Abbey, kellega Sargent töötas Bostoni raamatukogu seinamaalide kallal, Francis David Millet, Wilfrid de Glehn, Jane Emmet de Glehn ja Claude Monet. Sargentil kujunes Pariisis elukestev sõprus Paul César Helleuga, keda ta koos tema abikaasaga mitu korda maalis. pisi|"Albert de Belleroche'i portree", 1883, Sargenti isiklik kogu |alt= Eriliseks võib pidada Sargenti sõprust temast kaheksa aastat noorema Albert de Belleroche'iga, kes samuti Carolus-Durani käe all õppis. Pärast kohtumist 1882. aastal said nad kohe sõpradeks ning nende vahel kujunes romantiline sõprus – sügavalt emotsionaalne, ent vooruslik suhe, mis oli 19. sajandil üsnagi tavaline. Oma südamlikes kirjades kutsus Sargent Belleroche'i kullakeseks. Sargent maalis Belleroche'i mitu korda ning üks mehe portree rippus tema Londoni kodu söögitoa seinal.
Looming
Ajal, mil ülejäänud kunstimaailm tegeles impressionismi, fovismi ja kubismiga, jäi Sargent kindlaks omapärasele realismile. Tema loomingus leiab inglise suurtele portretistidele Thomas Gainsborough'le, Joshua Reynoldsile ja Thomas Lawrence'ile omast elegantsi ja vormikindlust, mille kaudu edasi anda luksuslikku ja hiilgavat liikumist. Tema joone- ja värvikäsitlus tõstis esile modellide individuaalsust, samas jättes modellid ebatäiuslikuks. Just sel põhjusel võrreldakse Sargenti tema eeskuju Velazquezega. Kahe kunstniku sarnasust on eriti tunda 1882. aastal valminud maalil "Edward Darley Boiti tütred", mis sarnaneb Velazqueze "Las Meninasega".
Sargenti stiili iseloomustab maalitavate subjektide läheduse ja kauguse paradoksaalne suhe. Tema eluküllaseid teoseid saadab õrn eemalolek ja eraldatus, mida rõhutab teatraalsete kostüümide ja pooside valik. Sargenti portreed kannavad endas nii selgust kui ka mõistatust, tema kujutatud subjektid peidavad endas varjatud siseelu ja kaugust. Selline poosi ja ilme, siseelu, vaoshoituse ja lõtvuse vastandumisel põhinev maalilaad annab Sargenti parimatele portreedele dramaatilise jõu ja värskuse. Teistel puhkudel saadab tema teoseid aga kummaline tuimus, justkui asuks Sargenti maailm meie omast eraldi. Sellisel juhul mõjuvad teosed pigem vahendina raha teenimiseks või lihtsalt tellimuse täitmisena. Kuigi Sargenti maalidel kujutatud naised on kaunilt riietatud ja suurepärase elutunnetusega, on see elu poseeritud, Sargenti poolt lavastatud. Naised Sargenti maalidel võivad mõjuda seksuaalselt, kuid ka see on kummaliselt kunstlik. Samas iseloomustab Sargenti mehi seksuaalsuse täielik puudumine, need üleolevad kujud oleksid kui ülikondades sündinud, silmis eemalolev pilk, võim libisemas sõrmede vahelt. Sellisele meeste kujutamise viisile vastanduvad Sargenti loodud visandilehed meestest. Need aktid kujutavad mehi veidrate nurkade alt, mõne poos sarnaneb kunstiajaloolase Bram Dijkstra "murtud selgadega nümfide" kirjeldusega, mida Dijakstra kasutas 19. sajandil maalitud vuajeristlike naismaalide kohta. Visanditel kujutatud mehed on üleslükatud vaagnate ja nõgusate selgadega, pea kuklasse heidetud.
1880. aastatel olid mitmed Sargenti teosed väljas ka Salongis. Need olid maalid, mis enamjaolt kujutasid täispikkuses naisi: "Madame Edouard Pailleron", 1880; "Madame Ramón Subercaseaux", 1881 ja "Naine roosiga", 1882. Sargenti loomingu hulka kuulub ka sari Robert Louis Stevensonist, millest teine "Robert Louis Stevensoni ja abikaasa portree", 1885, on üks tema tuntumaid maale. Samuti on ta maalinud Ameerika Ühendriikide presidente Theodore Roosevelti ja Woodrow Wilsonit.
Oma loomingu kõrgajal lõi Sargent umbes 900 õlimaali ja rohkem kui 2000 akvarelli, rääkimata lugematust hulgast visanditest ja söejoonistustest. 1907. aastast alates loobus ta portreede maalimisest ning keskendus maastikele. Loomingu hilisemal perioodil tegeles ta ka skulptuuriga. Sageli kujutab ta reisidel kohatud maastikke, mis on maalitud lustliku voolavusega.
Meisterlikult teostatud portreed tõid talle tiitli "oma ajastu van Dyck". Vaimustust Sargenti teoste suhtes ei jaganud siiski kõik, näiteks avaldas kunstnik Walter Sickert temast satiiriteose "Sargentolatry".
"Thomas E. McKelleri akt"
"Thomas E. McKelleri akt" valmis 1917.–1920. aasta paiku ning kujutab lihtsat hotelli liftioperaatorit. Avaliku erootilisuse poolest sarnaneb see teos visandatud meesaktidega. Töös paljastub keerukas ja läbimõeldud tunnetuslaad, mida kunstnik mehe füüsise ja sensuaalsuse kujutamisel kasutas. Sarnaselt meesaktidega polnud ka see teos mõeldud avalikkuse silmadele ning kerkis esile alles 1955. aastal.
"Religiooni võit"
1890. aastatel telliti Sargentilt Bostoni uue raamatukogu (arhitektid Charles Follen McKim ja Stanford White) seinamaalingute sari. Selle loomisega ta järgmised 30 aastat tegeleski. Seinamaalid olid ette nähtud suurele kolmanda korruse võlvitud galeriile, mis asus raamatukogu peatreppide lõpus. Tööga soovis ta demonstreerida oma renessanss-stiilis maalimise oskusi ning valis oma sarja teemaks religiooni võiduloo. See kujutas Lääne tsivilisatsiooni evolutsiooni läbi religiooni – antiikaja paganatest kuni kristluse saabumiseni. Töö jäi lõpetamata.
"Nelk, liilia, liilia, roos"
See teos üks väheseid Sargenti välitingimustes loodud impressionistlikus laadis maale. Inspiratsiooni maali loomiseks sai Sargent paadiga mööda Thamesi jõge sõites, kui nägi Hiina laternaid puude ja liiliate vahel rippumas. Maali pealkiri tuleneb helilooja Joseph Mazzinghi laulust "Pärg", milles küsitakse: "Kas oled näinud mu Florat siit möödumas?" ja vastatakse: "Nelk, liilia, liilia, roos."
"Edward Darley Boiti tütred"
Teos esitati Salongi näitusele 1883. aastal. Selle kompositsiooni on kritiseeritud teoses valitseva tühjuse tõttu – lage tuba, kus asuvatel lastel puudub omavaheline suhe, neid ühendavaks elemendiks on vaid maal ise. Sellest hoolimata on see teos suure kiituse osaliseks saanud. Boiti tütarde maali puhul tuuakse sageli välja Velazqueze mõju Sargentile: sügavus, tumedad toonid, kauguses paiknev valgusallikas.
Madis Kari
Madis Kari (20. juuni 1971 Haapsalu – 10. oktoober 2020) oli eesti klarnetist.
Ta õppis aastatel 1980–1986 Haapsalu Lastemuusikakoolis (õpetajateks Rain Poolen ja Aarne Õunapuu). Aastatel 1986–1990 õppis ta Georg Otsa nimelises Tallinna Muusikakoolis (Olev Pikknurme klassis). Aastatel 1990–1993 õppis ta Eesti Muusikaakadeemias Hannes Altrovi klassis. Ta täiendas end Londonis: aastatel 1993–1995 muusikakolledžis (London College of Music, David Campbelli klassis), 1995–1996 Guildhalli koolis (Guildhall School of Music and Drama, Julian Farrelli klassis) ja 1996–1996 kuninglikus kolledžis (Royal College of Music, Colin Courtney klassis).
Aastatel 1997–2002 töötas ta kammerorkestri Richmond Chamber Symphony klarnetirühma kontsertmeistrina ja ühtlasi mitmes Londoni koolis õpetajana.
2002. aastast elas ta jälle Eestis. Ta töötas klarnetistina ERSOs, seejuures aastast 2006 klarnetirühma abikontsertmeistrina. Ta tegi kaasa ka Tallinna Kammerorkestris ja NYYD Ensemble’is, oli kammermuusik ja klarnetisolist ning töötas õpetajana Tallinna Muusikakeskkoolis.
Bail Organa
pisi|Üks tegelase kostüümidest Bail Organa on tegelane George Lucase "Star Warsi" ulmemaailmas. Ta on Naboo senaator ning Leia Organa ja Luke Skywalkeri kasuisa.
Filmides mängis teda näitleja Jimmy Smits.
Vladimir Kukk (sportlane)
Vladimir Kukk (1. mai 1911 Riia – 11. jaanuar 1990 Luzern, Šveits) oli Eesti laskesportlane.
1939. aasta laskmise maailmameistrivõistlustel sai ta alalt sõjapüssist 3×20 lasku meeskondlikult pronksmedali.
Aastatel 1953–1973 oli ta Šveitsi Eesti Seltsi esimees.
Barnim VI (Pommeri)
thumb|Skulptuur epitaafilt Kenzis
Barnim VI (u. 1365 - 22. september 1405) oli Pommeri-Wolgasti hertsog aastatel 1394-1405. Ta oli Pommeri-Wolgasti Wartislaw VI poeg.
Barnim on tuntud piraatlusega tegelemise poolest. Sel eesmärgil püstitas ta Ahrenshoopi linnuse ja sadama, mille Rostock 1395. aastal purustas. Ta lubas Läänemerel Hansa Liidu laevu ründavatel Vitaalivendadel Peene jõge talvise varjupaigana ja Greifswaldi lahte baasina kasutada. 1398. aastal sõlmis ta Saksa orduga lepingu Vitaalivendi enam mitte toetada, kuid jätkas ise piraatlust. Ühel oma ekspeditsioonil püüdis Hansa Liit ta Kopenhaageni sadamas kinni. Aastatel 1400-1403 aitas ta Mecklenburg-Werle hertsogeid nende kampaaniates Lübecki vastu. Barnim ise sai korra Lübecki väravate ees haavata.
1405. aastal suri Barnim Musta surma tagajärjel. Selle saatuse vältimiseks läks ta palverännakule Kenzi Barthi lähedal, kuid suri 23. septembril 1405 teel olles Pütnitzis (nüüd Ribnitz-Damgarteni osa). Ta maeti Kenzi, kuhu tehti suur puust Barnimit meenutav kuju.
Abielu ja lapsed
Ta abiellus krahv Friedrich V tütre Veronikaga ja nad said vähemalt kaks poega:
Klaškina
Klaškina (ka Kloskinava) on küla (mazciems) Lätis Alūksne piirkonnas Pededze vallas.
Klaškina asub valla lääneosas. Küla jääb valla keskusest Pededzest 5, piirkonna keskusest Alūksnest 23 ja Riiast 224 km kaugusele. Seal asub Klaškina bussipeatus.
Külast läheb läbi maantee P40.
Aastal 2015 oli külas 12 elanikku.
IBBY Eesti osakond
Rahvusvaheline Noorsookirjanduse Nõukogu Eesti osakond ehk IBBY Eesti osakond on Rahvusvahelise Noorsookirjanduse Nõukogu osakond Eestis, mis tegeleb laste- ja noorsookirjanduse tutvustamise, kirjastamise ja levitamisega nii Eestis kui ka välismaal.
IBBY Eesti osakond annab 2004. aastast välja Paabeli Torni auhinda, mille eesmärk on tõsta esile head tõlkelastekirjandust ning väärtustada tõlkijate ja kirjastuste tööd.
Pieksämäki piirkond
Pieksämäki piirkond on majanduspiirkond Soomes Lõuna-Savo maakonnas.
Sinna kuuluvad Juva vald ja Pieksämäki linn.
2011. aastast läks Rantasalmi vald üle Savonlinna piirkonda ning 2021. aastal läks Joroineni vald üle Varkause piirkonda.
Bartolomeo d'Alviano
260px|pisi|right| Oletatav Bartolomeo d'Alviano portree, [[Giovanni Bellini]] Bartolomeo d'Alviano (1455 Todi – 1515 Ghedi) oli Itaalia kondotjeer ja kapten, kes paistis silma Veneetsia kaitsmisel Saksa–Rooma keisri Maximilian I rünnakute eest. Suri Itaalia sõdade käigus Brescia piiramisel. Maetud Püha Stefani (itaalia keeles: Santo Stefano) kirikusse Veneetsias.
Soong Mei-ling
pisi|Soong Mei-ling (1945) Soong Mei-ling, ka Soong May-ling (hiina keeles 宋美齡; 5. märts 1898 – 23. oktoober 2003), tuntud ka kui Madame Chiang Kai-shek või Madame Chiang oli Hiina poliitikategelane, Hiina Vabariigi esimene leedi, president Jiang Jieshi (Chiang Kai-Sheki) abikaasa.
Tema õemees oli Hiina Vabariigi rajaja ja juht Sun Zhongshan (Sun Yat-sen). Soong mängis Hiina Vabariigi poliitikas olulist rolli ning tal oli mitmeid olulisi rolle, nende seas Fu Jeni katoliikliku ülikooli esinaine. Teise Hiina-Jaapani sõja ajal kutsus ta inimesi üles Jaapani sissetungile vastu astuma. Pärast seda kui Chiang Kai-Sheki juhitud valitsus Hiina kodusõjas 1949. aastal lüüa sai, kolis abielupaar Taiwanile. Mei-lingi õde Soong Ching-ling jäi Mandri-Hiinasse ja asus kommunistide poolele. Pärast abikaasa surma 1975. aastal kolis ta Ameerika Ühendriikidesse New Yorgi osariiki.
Abraham Ortelius
pisi|Abraham Ortelius. [[Peter Paul Rubens]] Abraham Ortelius (14. aprill 1527 – 28. juuni 1598) oli flaami kartograaf ja geograaf, keda peetakse esimese kaasaegse atlase "Theatrum Orbis Terrarum" koostajaks. Abraham Orteliust loetakse ka esimeseks isikuks, kes kujutas kaartidel mandreid nende tänapäevases asendis.
Yorktown
1781. aastal toimus Virginias Ameerika iseseisvussõja raames Yorktowni piiramine.
Mitu USA mereväe laeva on kandnud nime Yorktown:
Anisogaamia
Anisogaamia on sugulise sigimise vorm, mis põhineb talitluselt või ehituselt (morfoloogialt) erinevate sugurakkude (gameetide) ühinemisel.
Anisogaamia on levinud mitmerakulistel organismidel ja see arvatakse olevat arenenud isogaamiast.
Gameetide düsmorfismi puhul on üks gameet suurem kui teine, seega emane investeerib reeglina oma sugurakkudesse rohkem kui isane, emased investeerivad rohkem järeltulijatesse kui isased ja seega on isased praktiliselt alati paaritumiseks saadaval, samas kui emased peavad pidama rohkem hoolt oma munarakkude saadavaloleku pärast.
Koorküla Valgjärve järveasula
Koorküla Valgjärve järveasula on kunagine asulakoht Koorküla Valgjärves. Seal alates 1958. aastast läbi viidud Eesti esimesed allveearheoloogilised uuringud on tuvastanud kolm inimtegevuse perioodi nooremal kiviajal, eelrooma rauaajal ja 1. aastatuhande teisel poolel. Viimasel perioodil Valgjärves olnud rajatisi peetakse Eesti ainsaks teadaolevaks muinasaegseks vaiasulaks ja seda kaldaga ühendanud sillaks.
Muistendid
Valga maakonnas Koorkülast 3 km lõunasse Läti piiri lähedale jääva Koorküla Valgjärve (nagu paljude teistegi peamiselt Lõuna-Eesti järvede) teket seletavad muistendid venna ja õe omavahelise laulatuse tagajärjega. August Wilhelm Hupeli teatel kirjutas Valgjärve kohta käiva loo juba 1489. aastal üles Riia munk Siegbert, kelle kohaselt algas mõisniku ja tema õe laulatuse õhtul torm, pulmamaja vajus maa alla ning selle asemele tekkis järv. Hilisemad allikad kordavad veidi erinevates versioonides sarnast järve tekkelugu. Räägiti ka, et läbi jääaugu oli pärast järves veel uputatud hoonete (palkmajade, mõisa või lossitornide) jäänused näha olnud. Koorküla Valgjärve kohta käivad muistendid olid 19. sajandi kirjutistes (nii saksa kui eestikeelsetes) populaarne teema. Muistendeid arvatakse olevat inspireerinud järves lebavad palgijäänused. Vaikse ilmaga on järve keskel oleval madalikul lebav puitmaterjal selgelt nähtav.
Varased uurimiskatsed
Sellised muistendid omakorda inspireerisid ja mõjutasid järve uurimist. Rahvajutu kohaselt kutsunud 1640. aastal Koorküla mõisnik Wolfgang Heinrich von Anrep Venemaalt tuukrid järve uurima ja uputatud mõisa otsima. Nad olevatki mõisahooneid näinud ning tinast, vasest ja puust majapidamisesemeid välja toonud, kuid pärast üht väärtuslikku leidu koos sellega salaja lahkunud, mõne versiooni kohaselt koos otsingutest osa võtnud kohalikega. Sukeldumiste kohta on teateid ka 18. ja 19. sajandist ning 20. sajandi algusest. 1869. aastal käis üliõpilasena järvel sukeldumas Hugo Treffner, kes teatas, et lossi seal ei asu, aga ta avastas mutta vajunud puuehitise jäänused, mille laepalkide vahelt ta pääses ka hoone sisemusse, kus leidis alt kõva põranda, palju savinõude kilde ja sütt. Ta pakkus välja, et hoone sattus vee alla siis, kui kõrgemal asuv järv suure vihmasaju tõttu üle kallaste tõusis ja madalamale kohale uue järve tekitas.
1880. aastal tutvus Valgjärvega Tartu Ülikooli mineraloogiaprofessor ja arheoloog Constantin Grewingk, kes ütles, et nägi seal põhjas väikese mõisa hooneid. Esimene eestlasest harrastusarheoloog Jaan Jung väitis 1898. aastal, et kunagi ammusel ajal elasid inimesed Valgjärves parve peal ja nüüd põhjas lebavad palgid on selle jäänused. 1920. aastate arutlustes räägiti lisaks uppunud mõisale ka võimalusest, et järves on peidus terve linn, mis maavärina või maakoore õõnsuse sisselangemise tõttu vee alla jäi. 1921. aastal järvega tutvunud Matthias Johann Eisen arvas, et veealune ehitis võis olla ka lihtsalt põhja vajunud palgiparv. Arutlustes Valgjärve üle kõlasid kõige sagedamini siiski seisukohad, et vee all on kas mõisa varemed või lihtsa konstruktsiooniga vaiasula. Eesti professionaalsed arheoloogid Valgjärve küsimusega ei tegelenud.
Teaduslik uurimine
Järves olevaid ehitisi hakati teaduslikult uurima Jüri Seliranna eestvedamisel 1958. aastal. Ühtlasi oli tegu Eesti esimese allveearheoloogilise ettevõtmisega. Abiks olid Pirita vetelpäästejaama tuukrid. Seliranna juhtimisel korraldati ekspeditsioone Valgjärvele veel aastatel 1960, 1984 ja 1989. Järvemuistist on uurinud ka Vello Lõugas (1980), rahvusvaheline uurimisrühm (1988), Vello Mäss (1990–1991) ja Kalle Virtanen (1998–1999, 2001–2004, 2006, 2015). Uuringud on olnud sagedased, kuid väikesemahulised ja 2014. aasta seisuga polnud asula veel täielikult dokumenteeritud. Leide on saadud suhteliselt vähe, mis osalt tuleneb vähesest arheoloogilisest kaevamisest ja enne teadusliku uurimise alustamist paiga sajandeid kestnud rüüstamisest. Veealusel objektil on olnud keeruline uuringuid läbi viia ja Selirand on korduvalt avaldanud seisukohta, et tõsisemaks arheoloogiliseks uurimiseks on vaja järve veetaset alandada. See oleks aga kulukas ettevõtmine, samuti on Valgjärv looduskaitse all. Kristin Ilvese hinnangul oleks siiski võimalik olnud objekti ka allveearheoloogia korras paremini uurida, kuid Jüri Seliranna kui kohalike arheoloogide seas autoriteetse isiku usu puudumine sellise meetodi tõhususse on takistanud Eesti allveearheoloogia arengut. Alates 1998./1999. aastast ongi uuringuid läbi viinud Soome allveearheoloogid Kalle Virtaneni eestvedamisel. Veealuseid ehitisi võib puudutamisel kergesti kahjustada ja nende kui arheoloogiamälestise juurde tohib sukelduda vaid Muinsuskaitseameti eriloaga ning koos juhendajaga.
Kirjeldus
Leidude põhjal kujunes pilt Valgjärves läbi aja toimunud kolmest inimtegevuse etapist.
Kiviaegne asulakoht
Noorema kiviaja inimtegevust Valgjärvel näitavad 1984. aastal veealuste ehitiste lääneosast leitud 27 savinõukildu, mis võisid kõik pärineda ühest anumast, ja 1989. aastal neist 15–20 m kirde pool avastatud puitpostid. Savinõukillud, mille lähimad analoogid on teada Tamula asulakohast, esindavad hilise kammkeraamika stiili, mis Eesti alal levis ajajärgul 3650–2000/1900 eKr. Nende ornament ja koostis osutab pigem perioodi hilisemale osale. Puiduproovide radiosüsiniku mõõtmine dateeris need vahemikku umbes (3500) 3300 – 3200 (3100) eKr ja dendrokronoloogiline analüüs vahemikku 3380–3221 eKr. Postide nii pikaajaline säilimine osutab, et need pidid juba kasutusajal olema liigniiskes keskkonnas või ujutas vesi nad pärast asula mahajätmist kiiresti üle. Jüri Seliranna arvates oli veetase toona madalam ja kiviaegsed asukad elasid järve ulatuval poolsaarel. Teised autorid on pidanud võimalikuks ka leidude tõlgendamist vaiehitisena – neid on kiviajast teada umbes 300 km kaugusel Loode-Venemaal ja Leedus ning ka Tamula asulas oli vaiu kasutatud. Leitud keraamika ja vaiade vanuse võimalik erinevus võib osutada erinevatele kiviaegsetele ehitusjärkudele.
Eelrooma rauaaja inimtegevus
Eelrooma rauaaja inimtegevusega on seotud esimesena avastatud ehitistest 40 m kirde pool 1988. aastal leitud vaiade rühm. Need esinevad seal 25 × 25 m suurusel alal ning hõredamalt ka ehitistest põhja ja ida pool, ulatudes 10–20 cm ulatuses mudast välja. Samas kohas nähti ka suurt hulka rusikasuurusi kive. Järgmisel aastal võetud puiduproovide radiosüsiniku analüüsi järgi pärinesid nad 4.–2. sajandist eKr, dendrokronoloogilise analüüsi järgi vahemikust 313–246 eKr. Seda paika on aga harva uuritud ja dateeringuid kinnitavaid esemeleide pole. Vello Mäss on välja pakkunud, et tegu võib olla kaitsetara jäänustega.
1. aastatuhande II poole vaiasula
1. aastatuhande II poolest on pärit 1958. aastal esimesena avastatud ehitised, mis paiknevad järve läänekalda poolsaare jätkuks oleval veealusel seljandikul enam-vähem nelinurksel 737 ruutmeetrisel alal 1 kuni 3–4 m sügavusel. Sealt avastati peaaegu 9 m pikkuseid ja kuni 30 cm läbimõõduga töötlemis- ja põlemisjälgedega okaspuupalke ning nende vahel põhjasetetes pooldiagonaalselt paiknevaid ja altpoolt kirvega teritatud kuni 20 cm läbimõõduga poste ja vaiu. Palkide vahel olid mõnes kohas peasuurused kivid. Struktuuri kirdeosa kitsas palkidega kaetud tipus asus põletusjälgedega kivide 1 m diameetriga ümar hunnik, mida on tõlgendatud koldena. Ala kultuurikihi paksuseks mõõdeti erinevatel teadetel 1–2 cm või 20 cm. Ehitist peetakse ainsaks Eestist teadaolevaks vaiasulaks. See oli arvatavasti ehitatud pinnasesse rammitud postidele tehtud platvormile ja paiknes kunagisel saarel või poolsaarel või siis otse vee peal.
1989. aastal avastati 2,5 m sügavusel kaks paralleelset teineteisest 1,5 m kaugusel olevat 15–30 cm läbimõõduga postide 70–80 m pikkust rida järve läänekaldalt kuni ehitiste loodeosani. Postide vahekaugus reas oli 4–5 m. Ühe välja tõmmatud kuusepuust posti pikkus oli 3 m, diameeter 21 cm ja see oli kirvega alt kahelt poolt teravaks tehtud. Postiridade vahelt leiti kisklaudu ja lõhestatud prusse. Arvatavasti on tegu asulat ja kallast ühendanud silla jäänustega. 2014. aasta seisuga oli see ainus Eesti alalt teada olev muinasaegne sild.
Uurimiskohast leiti üle 300 potikillu, mille sarnaseid on leitud mitmest Lõuna-Eesti linnuses ja asulas, kus taoline, nn Rõuge tüüpi keraamika on dateeritud 1. aastatuhande viimasesse veerandisse. Ka Valgjärve edelatipu juurest leitud odaotsad kuuluvad keraamikaga samasse ajastusse. Ainus järveehitisest leitud puitese on konks, mille otsas on auk ja soon nööri kinnitamiseks. Samasugune konks tuli välja ka Āraiši järvelinnuse kaevamistel, kus seda etnograafiliste vastete alusel peeti kuuluvaks varustusse, mida tarvitati puu otsa mesilasperede juurde pääsemiseks. Ka Valgjärve konksu on peetud metsmesindusega seotuks, kuid teisalt on seda hinnatud ka liiga nõrgaks, et täiskasvanud inimest kanda, ja nii peetud pigem näiteks kaelkoogu osaks, kuhu sai veeämbri riputada.