Johannes_Duns_Scotus
Teisesed intentsioonid
Konkreetsed teisesed intentsioonid omistatakse asjadele kui arusaadutele, näiteks "inimene on liik". Teisesed intentsioonid on siin arusaamise viisid. Keskaja autorid peavad selliseid predikatsioone nagu "inimene on üldine" ja "inimene on liik" tavaliselt korrektseteks. Neid saab aga analüüsida kahel moel olenevalt intentsioonide teooriast, mis on omaks võetud. Brito ei pea neid erinevateks tavalistest predikatsioonidest, nagu näiteks "inimene on elukas". Mõlemad laused väljendavad esimest järku predikatsioone, ainult et eluka mõiste esindab inimese pärisomast olemisviisi, üldine ja liik aga oma subjektide ühist olemisviisi. Scotus aga väidab, et teisesed intentsioonid ei representeeri mitte vaimuväliste asjade olemise viise, vaid nendest vaimuvälistest asjadest arusaamise viise. Järelikult on need kaks laused radikaalselt erinevad. Nii Brito kui ka Scotuse järgi preditseeritakse teiseseid intentsioone vaimuväliste asjade kohta sattumuslikult, sest teisesed intentsioonid ei representeeri subjektiterminitega tähistatud asjade olemuslikke omadusi. Põhjendid on neil aga erinevad. Brito järgi on predikatsioon "inimene on üldine" sattumuslik sellepärast, et predikaat representeerib omadust, mis kuulub asjale, mida vaadeldakse teiste asjadega suhtes olevana; üldine olemine on inimese omadus, kui inimest vaadeldakse üksikute inimestega suhtes olevana. See omadus põhineb aga vaadeldava asja reaalsel olemisviisil. Scotuse järgi on see predikatsioon sattumuslik sellepärast, et predikaat representeerib asja kui arusaadu omadust. Asja ja aru vaheline suhe on sattumuslik sellepärast, et vaimuvälise asja olemusse ei kuulu, et aru temast aru saab. Järelikult ei ütle "inimene on üldine" midagi inimese kui vaimuvälise olemuse kohta, vaid representeerib sattumuslikku suhet selle olemuse ja meie aru vahel. Selle predikatsiooniga ei pea me silmas mitte seda, et inimesel võrreldes üksikute inimestega on üldine olemisviis, vaid et meie aru saab inimesest aru kui üldisest: "Teise küsimuse kohta peab ütlema, et ["inimene on üldine"] on tõene nii, nagu praegu öeldud, nimelt et aktsidents on asjas, sest niimoodi on intentsiooni definitsioon asjas." Scotus vaatleb ka vastuväidet, mis vastab Brito positsioonile. (Brito ütleb: "... need teisesed intentsioonid ei denomineeri asja mitte kui oma subjekti, vaid kui toimivpõhjust, näiteks kui öelda "elukas on sugu", siis see denominatsioon on oma põhjuse tagajärg. ... "inimest tunnetatakse kui leitavat paljudest arvuliselt erinevatest", nii ka "inimene on liik" on denominatiivne, sest seda teisest intentsiooni põhjustab objekt hinges. See, mida mõned ütlevad selle kaalutluse kohta, mööndes esimest eeldust, on tõene. Ja kuna öeldakse, et teisene intentsioon denomineerib asja, kuivõrd peab ütlema "inimene on liik", siis nad ütlevad, et inimene on liik, kuivõrd ta on arus. Aga nad ütlevad halvasti, sest inimene, niivõrd kui ta on arus, ei ole mitte midagi muud kui inimese speetsies või tunnetus. Aga inimese tunnetus ei ole inimene; see on ju väär: "inimese tunnetus on inimene" ... Ja sellepärast ei ole see, mida nad ütlevad, tõene: kui öeldakse "inimene on liik", siis seda, et inimest tunnetatakse, preditseeritakse inimese kohta denominatiivselt, nii nagu, kui öeldakse "nähakse seina", denomineerib nägemine seina, ja ometi ei ole nägemine seinas kui subjektis, vaid ikka silmas, aga denomineerib seina kui objekti ja põhjust, mis põhjustab silmas nägemise.") Võidakse vastu väita, et liigi mõistet preditseeritakse inimese kohta sellepärast, et inimese mõistet öeldakse paljude asjade kohta, aga seda sellepärast, et iga üksik inimene sisaldab reaalselt inimese loomust. See on inimloomuse kohta tõene tema materjali seisukohast, mitte tema tunnetatud olemise seisukohast. Nii et liiki preditseeritakse asja kohta sellepärast, et sel asjal on teatud olemisviis, mitte sellepärast, nagu see asi omandaks mingid omadused ainult arusaaduna. Sellepärast on predikatsioon "inimene on üldine" tõene, kui seda, mida termin "inimene" tähistab, ei vaadelda mitte nii, nagu see on arus, vaid nii, nagu see on vaimuvälises maailmas oma materiaalse olemuse poolest: "Selle vastu: liik on inimeses selle poolest, mida öeldakse paljude kohta jne. Aga seda öeldakse nende kohta ainult selle poolest, et see neis on, ja see on materiaalse olemise poolest. Järelikult on propositsioon tõene esimesel viisil [materiaalse olemise poolest]." Vastuseks näitab Scotus, et vastuväitjal on predikatsioonist väärarusaam. Selleks viitab ta erinevusele sooritatud predikatiooni (praedicatio exercita) ja ettenähtud predikatsiooni (praedicatio signata) vahel. Sooritatud predikatsioon on reaalselt sooritatud esimest järku predikatsioon. Ettenähtud predikatsioon on sooritatud predikatsiooni teist järku kirjeldus ega ole reaalne predikatsioon, vaid selle märk ja nimi. Näiteks sõna "eitama" on metakeele märk selle kohta, mida "ei" teeb esimest järku keeles, ja sõna "preditseerima" on metakeele märk selle kohta, mida koopula "olema" teeb keeles. Näiteks predikatsioon "sugu preditseeritakse liigi kohta" ei ole esimest järku predikatsioon, mis midagi vaimuväliste asjade kohta väidaks, vaid selliste predikatsioonide nagu "inimene on elukas" märk või kirjeldus. See oli üldtunnustatud. Scotus lisab aga, et sooritatud predikatsioonis on predikaat esmane intentsioon, nimelt vaimuvälist asja representeeriv mõiste, ettenähtud predikatsioonis aga on predikaat teisene intentsioon, mis tähistab asja ainult teatud viisil arusaaduna: "Peab teadma, et "olema" sooritab esmase intentsiooni asjades seda, mida "preditseerima" teisestes intentsioonides ette näeb." Vastuväitja ütleb, et liik on inimeses sellepärast, et "inimest preditseeritakse üksikute inimeste kohta" on tõene predikatsioon, aga see predikatsioon ei ole mitte sooritatud, vaid ette nähtud. Esimest järku predikatsioonide märgina on see tõene, aga kui seda võtta esimest järku predikatsioonina maailma kohta, siis see on väär, sest ta saab tõene olla ainult juhul, kui "inimene" ei käi mitte Sokratese, Platoni jne kohta, vaid üldmõiste kohta. Sellepärast ei võeta "inimest" selles predikatsioonis materiaalse olemise poolest ja tegu on teist järku predikatsiooniga, selliste predikatsioonide nagu "Sokrates on inimene" ja "Platon on inimene" märgiga. Scotus möönab, et selleks et "liik on inimeses" oleks tõene, peab "inimest preditseeritakse üksikute inimeste kohta" olema tõene, aga selleks et viimane oleks tõene, ei tarvitse olla üksikute inimeste olemisviisi, tänu millele saab neile inimest omistada. Selle predikatsiooni tõesus ei sõltu vahetult sellest, kuidas asjad maailmas on, vaid sellest, kuidas aru asjadest aru saab: "Selle kohta ütlen, et liik on inimeses selle poolest, kuidas "inimest" indiviidide kohta preditseeritakse, rääkides ettenähtud predikatsioonist, mitte sooritatud predikatsioonist, st mitte selle poolest, et ta on suposiitidega sama, ja see on eristuse esimene liige." Predikatsioonidest, kus preditseeritakse teiseseid intentsioone, ei saa teha järeldusi selle kohta, mis on maailmas, vaid ainult maailmast arusaamise viiside kohta. Teisesed intentsioonid on Scotuse järgi isegi konkreetselt vaadelduna mõistete, mitte asjade mõisted; Scotus oponeerib Genti Hendrikule, Favershami Simonile ja Radulphus Britole. Scotus märgib, et Hendriku järgi tähistab "liik" lauses "Liik on see, mida preditseeritakse arvuliselt erinevate asjade kohta" arusaadud asja, sest arvuliselt erinevate asjade kohta ei preditseerita mitte teisest intentsiooni, vaid arusaadud asja ehk esmase intentsiooni mõistet: "Põhjendatult öeldakse siiski, et teisesest intentsioonist võidakse aru saada abstraktselt või konkreetselt: Esimesel viisil ei asenda see esmase intentsiooni asja ja seda ei preditseerita esmase intentsiooni asja kohta; seetõttu ei öelda tõeselt, et üldisus toimib või et elukas on üldisus. Kui aga seda võetakse teisel viisil, konkreetselt, saab see küll asendada esmase intentsiooni asja ja seda saab preditseerida esmase intentsiooni asja kohta; seetõttu on tõene, et "elukas on üldine". Ja nõnda defineeritakse üldine, mis on liik, öeldes, et "liik on see, mida preditseeritakse paljude erinevate kohta" jne; sest "liiki" ei preditseerita sellele teisesele intentsioonile, vaid sellele asjale, mille kohta ta käib." Vastuväiteks nendib Scotus, et predikatsioon "liik on see, mida preditseeritakse arvuliselt erinevate asjade kohta" ei ole sooritatud, vaid ettenähtud predikatsioon, nii et see ei väida midagi maailma kohta, nagu Hendrik eeldab, vaid kirjeldab, kuidas me maailmast aru saame ja kuidas me asjadele mõisteid omistame. "Liik" ei käi siin mitte esmase intentsiooni asja, vaid puhta mõiste kohta: "See, mida ka öeldakse liigi kohta, mida defineeritakse, ei ole nende kohta, sest on sooritatud predikatsioon ja ettenähtud predikatsioon: seal aga ei defineerita liiki mitte sooritatud, vaid ettenähtud predikatsiooni kaudu; ja sellepärast käib see teisese intentsiooni kohta, nii nagu ka preditseeritud olemine on ette nähtud." Scotus lükkab seega tagas Hendriku järelduse, et teisese intentsiooni terminid konkreetsena võetuna tähistavad vaimuväliseid asju.