cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ringkonna õigustega linn
Levik
Enamik provintse koosneb täielikult või peaaegu täielikult ringkonna õigustega linnadest. Hiina 22 provintsist ja 5 autonoomsest piirkonnast on ainult 3 provintsis (Yunnan, Guizhou, Qinghai) ja 2 autonoomses piirkonnas (Xinjiang, Tiibeti autonoomne piirkond) üle kolme 2. järgu haldusüksuse, mis ei ole ringkonna õigustega linnad.
Kõige suuremad ringkonna õigustega linnad on Baoding (Hebei provints), Zhoukou (Henan), Nanyang (Henan) ja Linyi (Shandong). igaühes neist on rohkem elanikke kui keskalluvusega linnas Tianjinis.
Võrdlus ringkondade ja aimakkidega
Ringkonnad ja aimakid on "provintside vahevõimud": erinevalt ringkonnaõigustega linnadest ei ole neil rahvakongresse (人大), Hiina rahva poliitilist konsultatiivkonverentsi (政协) ega rahvavalitsust (人民政府). Viimase asemel on neil haldusamet 行政公署. Ringkondade ja aimakkide muutmine ringkonna õigustega linnadeks tähendab kesktasandi tugevnemist, sest ringkonna õigustega linnadel on täielik haldussüsteem (kahe parlamendikojaga, valitsusega ja "valimistega").
Sarnased mõisted
15 suurele ringkonna õigustega linnale on antud allprovintsilinna staatus, mis annab neile palju suurema autonoomia.
Allringkonna õigustega linn on maakonna õigustega linn, mille võimupiirid lähenevad ringkonna õigustega linnade omadele.
Zygmunt II August
Leedu suurvürstina
pisi|vasakul|Rzeczpospolita (1569), [[Lublini uniooni järel]]
Poola kuninga ja Leedu suurvürstina
Pärast isa, Zygmunt I Vana surma 1548 tuli Zygmunt August troonile Zygmunt II Augustina ning salajane, Leedus sõlmitud abielu Barbara Radziwiłłównaga sai teatavaks ning šlahta kuulutas selle mesalliansiks. Mässulisele šlahtale, kes oli juba hakanud magnaadiperekondi võimupositsioonidelt välja tõrjuma, oli see ainult ettekäändeks. Asja taga olid nähtavasti ka Austria Habsburgide õukond ning Zygmunt II Augusti enda ema, kuninganna Bona. Zygmunt II esimese maapäeva (31. oktoober 1548) delegaadid ähvardasid loobuda riigitruudusest, kui kuningas Barbarast viivitamatult lahti ei ütle. seda kuningas keeldus tegemast, ning moraalne julgus ja tähelepanuväärne poliitiline osavus tõid talle võidu. Teisel maapäeval 1550 kutsus ta kokku teise maapäeva, mille marssal Kmita noomis maapäeva liikmeid, süüdistades neid krooni seadusandliku prerogatiivi kallale kippumises. 7. detsembril 1550 krooniti Barbara kuningannaks, kuid viis päeva hiljem ta suri, süüfilisesse, ta maeti Vilniusse. Tekkis tõendamata kahtlus, et ta mürgitati kuninganna Bona poolt, kes sundis Zygmunt II Augustit sõlmima 1553. aastal kolmanda, puhtpoliitilise abielu Austria ertshertsogitar Katharinaga, Zygmunt II Augusti esimese abikaasa Elisabethi noorema tütrega. Bona aga, kes oli pojaga ja õukonnaga tülli läinud, asus elama Itaalia linna Barisse, kust ta pärit oli, ning suri seal 1557. aastal. Zygmunt II Augusti kolmas abikaasa, Habsburgide soost Austria ertshertsogitar Katharina oli haiglane (epilepsiahaige) ja ebasümpaatne, ja varsti kaotas Zygmunt lootuse temalt järglasi saada, nii et ta oli Jagelloonide dünastia pealiinis viimane meessoost liige ja Jagelloonide dünastia ähvardas välja surra.
Sisepoliitika
Zygmunt II Augusti aegne Poola-Leedu riik oli veel üsna ususalliv, 16. sajandi teisel poolel teravnesid konfessioonide (katoliiklased, luterlased ja kalvinistid) vahelised pinged ühes vastureformatsiooni hoogustumisega kogu Euroopas. Alles 16. sajandi lõpukümnenditel, kuningate Stefan Bathory ja Sigismund III valitsusajal, saavutas Poolas mõjuka positsiooni rekatoliseerimise põhijõudusid, jesuiitide ordu. Oma võimsuse tippu jõudnud Poola-Leedu suurriigis haaras rooma-katoliku kirik üha kesksema rolli keskvõimu kindlustamisel ja laiendamisel.
Välispoliitika
, Liivimaa hertsogkond , Grodno unioon, Lublini unioon, Rzeczpospolita
Troonipärimine
Zygmunt II August püüdis troonipärija puudumise parandamiseks saada abieluväliseid järglasi kaunitaride Barbara Gizanka ja Anna Zajanczkowskaga ning maapäev oli koguni valmis tunnistama tema võimaliku poja ühega neist seaduslikuks järglaseks, kuid ometi ta suri lastetuna. Rzeczpospolitas kujunes välja interregnum, kuna Zygmunt II August oli ainus meessoost järglane ning Zygmunt I Vanal oli peale tema neli tütart, kellest kolm olid abiellunud Ungari kuninga, Preisi hertsogi ja Soome hertsogi Johan IIIga. Viimase vallalise printsessina oli Poola kuningakotta jäänud vallaline Anna Jagiellonka, kes kuulutati pärast Zygmunt II Augusti surma Poola infantaks.
Isiklikku
Zygmunt II August oli Poola kuninga Zygmunt I Vana ja tema teise abikaasa, Milano hertsogi tütre Bona Sforza ainuke poeg. Ta oli abielus kolm korda, kuid tal ei olnud järglasi.
Elu lõpul elas Zygmunt alaliselt mitte Krakówis, vaid Knyszyni lossis, kus ta ka suri.
Zygmunt II Augusti (1520–1572), vanem õde Isabella Jagiellonca (1519–1559) abiellus Zygmunt I Vana esimese naise Barbara vanema venna János I Zápolyaga ja sai Ungari kuningannaks ja tema poeg oli Transilvaavia vürst (1570–1571) János II Sigismund Zápolya, enne Gasnar Bekesyt	(1571–1572) ja Istvan Báthoryt (1572–1575).
Pärast Zygmunt II surma valiti Poola kuningaks Zygmunt I kolmas õde Anna Jagiellonca (1523–1596), kes abiellus Stefan Batoryga, aga temagi ei saanud lapsi.
Neljas õde Katarina Jagiellonca (1526–1583) abiellus Soome hertsogi, hilisema Rootsi kuninga Johan III-ga ja temast põlvnesid nii Poola kui Rootsi kuningad.
Umberto Boccioni
Umberto Boccioni (19. oktoober 1882 Reggio di Calabria – 17. august 1916) oli itaalia maalikunstnik ja skulptor.
Nagu futuristidele kohane, kujutas ta oma kunstis liikumist (dünaamikat), kiirust ja tehnoloogiat.
Boccioni õppis alates 1901 Roomas kunstiakadeemia juures olevas koolis Scuola Libera del Nudo. Ta õppis ka Roomas plakatimaalija juures disaini. Koos oma sõbra Gino Severiniga sai ta divisjonistliku kunstniku Giacomo Balla õpilaseks. 1906 õppis ta Pariisis impressionismi ja postimpressionismi. 1906. aasta lõpul ja 1907. aasta alguses õppis ta joonistamist Veneetsia kunstiakadeemias. Milano kunstiühingut Famiglia Artistica külastas ta esimest korda 1901, aga 1907 kolis ta Milanosse ja tutvus seal futuristidega, sealhulgas luuletaja Filippo Tommaso Marinettiga. Hiljem osalesid nad futuristide manifesti kirjutamises ja Boccioni sai futurismi peamiseks teoreetikuks.
1912 külastas Boccioni Pariisis paljude kunstnike ateljeesid ja otsustas pärast seda skulptoriks saada. Selles olid talle eeskujuks Aleksandr Arhipenko, Georges Braque, Constantin Brâncuși, Raymond Duchamp-Villon ja tõenäoliselt Medardo Rosso. 1912 esines ta Pariisis oma maalidega itaalia futuristide näitusel, aga 1913 tuli ta Pariisi tagasi, et näidata oma skulptuure. Kõik tema skulptuurid käsitlesid seda, mida Boccioni oli Pariisis näinud. Boccioni mõjutas kubistlikke skulptoreid, eriti Duchamp-Villoni.
1914 avaldas Boccioni futuristlike maalikunstnike ja skulptorite manifesti "Pittura e scultura futuriste (dinamismo plastico", milles selgitas oma liikumise esteetikat: "Kui impressionistid panevad laua esitama üht kindlat hetke ja allutavad laua elu selle kujutamisele sellel hetkel, siis meie sünteesime iga momendi (aja, koha, vormi ja värvitooni) ning nende abil konstrueerime laua." 1912 osales ta Londonis rühmanäitusel ja 1914 uuesti. Need kaks näitust jätsid paljudele noortele inglise kunstnikele sügava mulje, eriti Christopher Nevinsonile, kes ühines futuristide liikumisega, teised ühinesid Wyndham Lewise juhitava liikumise vortitsismiga, mis oli briti vaste futurismile.
Pärast Itaalia astumist Esimesse maailmasõtta Boccioni mobiliseeriti. Ta määrati Verona lähedal Sortes olevasse suurtükiväeüksusesse. 16. augustil 1916 kukkus ta ratsaväe õppusel hobuse seljast maha ja trambiti jalge alla. Järgmisel päeval ta suri 33-aastaselt.
Boccioni oli ateist.
Fridriķmuiža
Fridriķmuiža on küla (mazciems) Lätis Talsi piirkonnas Lauciene valla kirdeosas. Küla asub Vārngrāvise oja ääres valla keskusest Laucienest 9,5, piirkonna keskusest Talsist 21 ja Riiast 110 kilomeetri kaugusel.
Küla on tekkinud endise Fridriķi või Pidriķi karjamõisa (Friedrichshof) keskuse juurde.
Ann-Christine Nyström
Ta esindas lauluga "Playboy" Soomet 1966. aasta Eurovisiooni lauluvõistlusel. Laul pälvis 7 punktiga 12. koha.
Henn-Ants Kurg
Henn-Ants Kurg (kuni 1935. aastani Hans Kurg) (17. oktoober 1898 Tallinn – 28. detsember 1943 Tallinna sõjaväehaigla ) oli Eesti sõjaväelane (kolonel) ja diplomaat.
Elulugu
Hans Kurg sündis 1898. aastal Tallinnas, Lehtse vallast pärit kaupmees Tõnu Kure ja Haljalast pärit Cäcilie Marie Aitiani pojana. Ta õppis aastatel 1906–1916 Tallinna Aleksandri Gümnaasiumis.
1916–1917 osales Esimeses maailmasõjas, kus lõpetas 1916. aastal Vladimiri suurtükiväekooli, 1916. aasta detsembris sai lipnikuks ja teenis Eesti rahvusväeosades 1. Eesti jalaväepolgus, Eesti Tagavara Jalaväepataljonis ja 3. Eesti jalaväepolgus. Saksa okupatsiooni eel põgenes Venemaale, kus oli Vene kodusõja ajal Slaavi-Briti leegionis Murmanskis 1918–1919.
Saabus Eestisse tagasi 1919. aastal ja oli Eesti Vabadussõja ajal (1919–1920) oktoobrist 1919 Soomusrongide Divisjoni suurtükiväeinspektori adjutant. Vabadussõja järel oli ta 3. Suurtükiväepolgu adjutant ja 1920–1923 väljapatarei nr 3 ülem. 1921–1922 õppis ta alalisväe ohvitseride kursustel. 1923–1924 oli 1. Suurtükiväepolgu õppekomando ülem ja 1. Suurtükiväegrupi 1. patarei ülem ning õppis ka Tartu ülikoolis õigusteaduskonnas. 1924. aasta augustist kuni 1925. aasta juunini teenis Riigivanema adjutandina, ülendati novembris 1924 kapteniks.
1925–1927 õppis Prantsusmaal suurtükiväekoolis ja oli seejärel sõjakooli patareiülem 1927–1930. 1928. aastal ülendati majoriks.
Oli 1930–1931 Sõjaväe Ühendatud Õppeasutuste vanemsuurtükiväeohvitser, 1. Suurtükiväegrupi ülema abi 1931–1934, 1934–1938 4. Suurtükiväegrupi ülem ning selle kõrvalt õppis ka Kõrgemas Sõjakoolis 1936–1938. 1935. aasta 24. veebruaril ülendati kolonelleitnandiks.
1938. aastast oli Sõjavägede Staabi käsundusohvitser, 1. septembrist 1938 kuni 1939. aastani oli ta Tartu ülikooli riigikaitse instituudi abijuhataja.
1939 ja 1940 oli ta Eesti sõjaväe esindaja Prantsusmaal, ülendati 1940. aasta 24. veebruaril koloneliks.
Hiljem Tallinnas ebaõnnestunud operatsiooni järel suri sõjaväehaiglas 28. detsembril 1943. Ta maeti 4. jaanuaril 1944 Metsakalmistule.
Isiklikku
Hans Kurg oli 1927. aastast alates abielus Marta Baumanniga, kellega olid pojad Peet-Rein (1928) ja Ivo-Mart (1931).
Pille Tomson
Pille Tomson (aastatel 1992–1995 Pille Kama; sündinud 8. märtsil 1960) on eesti looduskaitsja.
Ta oli Karula rahvuspargi kujundaja ja direktor selle rahvuspargi loomisest peale.
Pille Tomson kandideeris Riigikogusse 2007. aastal ja 2011. aastal Erakonna Eestimaa Rohelised nimekirjas.
Bursa Suur mošee
pisi|Vaade Suurele mošeele loodest pisi|[[Miḩrāb ja minbar]] Bursa Suur mošee (türgi keeles Bursa Ulu Camii) on mošee Türgi loodeosas Bursas, mis ehitati aastatel 1396–1399 Osmani sultani Bayezid I korraldusel.
Suur mošee on ristkülikukujulise põhiplaaniga hoone, mida katab 20 kuplit. Mošee põhjaküljel on kaks minaretti. Suur mošee on tuntud oma rikkalike kalligraafiliste kaunistuste poolest.
Mošee on avatud iga päev ja väljaspool kindlaksmääratud palvuste aegu on ka külastajad teretulnud.
Asukoht
Mošee asub Bursa vanalinna turupiirkonnas Atatürki puiestee läänepoolses otsas. Selle geograafilised koordinaadid on.
Mošee kirjeldus
pisi|Purskkaev pisi| Suur mošee on Bursa suurim mošee. See mahutab tuhandeid palvetajaid.
Mošee esindab tüüpilist seldžuki stiili. Selle arhitektiks peetakse Ali Neccârit.
Välimus
Väliselt on mošee lihtsate vormidega. See on ristkülikukujulise põhiplaaniga kivihoone, mis paikneb 3795 ruutmeetril. Hoonet katab 20 kuplit ja selle põhjapoolsetes nurkades on kaks minaretti. Müürid on lubjakivist. Peaportaal on põhjaküljel. Sissepääs on ka ida ja lääne poolt. Eestvaates on hoone laius 69 meetrit ja sügavus 55 meetrit. Kuplid paiknevad neljas reas. Igas reas on viis kuplit, mille suurus väheneb kummagi külje suunas. Kuppel, mis asub uste telgede ristumiskohas, on kaetud klaasiga.
Minarettide ees on rohkete kaunistustega purskkaevud. Minaretid paistavad sarnased, aga need on ehitatud eri aegadel. Läänepoolne minarett ehitati kohe, idapoolse lisas aga 15. sajandil sultan Mehmed I. Minareti baas on valmistatud marmorist, torniosa tellistest. Algselt puidust ja pliist valmistatud tornikiivrid asendas arhitekt Léon Parvillée 19. sajandi taastustööde käigus baroksete kivikiivritega.
Kupleid toetab 30 sümmeetrilise asetusega piilarit. Välimised 18 piilarit on markeeritud ka välisseinas. Nende vahel paiknevate petikkaarte üla- ja alaosas on aknad. Ka iga kupli allservas on kaheksa väikest akent.
Sisemus
pisi| Mošee sisemus on suurejooneline. Keskse saali pindala on umbes 2200 m². Kaksteist sisemist piilarit jagab ruumi privaatsemateks osadeks. Kuigi saal on suur, loob valgustus ja liigendus hämara, rahuliku ja intiimse õhkkonna. Suur mošee erineb oma avarusega hilisematest osmanite mošeedest, kus on tähelepanu pööratud pigem kõrgusse suunatud ruumikusele.
Uste telgede ristumiskohas asub suur purskkaev (şadırvan), kus sooritatakse palve-eelset rituaalset pesemist. Selle kohal paiknev klaaskuppel annab suurema osa siseruumide valgusest. Mošee edelaosas on 1903. aastal rajatud purskkaev, mis eemaldati 1959. aasta renoveerimise käigus, kuid taastati aastatel 1993–1994 algupärasel kujul.
Nii seintel kui ka piilaritel on oma aja kuulsaimate kalligraafide meistriteosed. Suure mošee kalligraafilised kaunistused on maailma rikkalikumate ja hinnatumate seas. Seinu ja piilareid kaunistab kokku 41 meistri 192 kalligraafilist teost. Piilaritel on kirjas Allahi 99 nime diwani ja kufi stiilis. Nende kõrval on 19. sajandist pärinevad barokkdekoratsioonid.
Minbar ' ist paremal olevas klaaskapis säilitatakse 1516. aastast pärinevat Kaaba ust katnud kangast. Väidetavalt toodi see 1517. aastal Mekast kingituseks sultan Selim I-le.
Ajalugu
pisi|Purskkaev mošee õuel Bursa sai 14. sajandil Osmanite riigi pealinnaks. Suurest mošeest sai riigi tähtsaim mošee.
Suur mošee ehitati aastatel 1396–1399 Osmani sultani Bayezid I korraldusel. Legend räägib, et sultan oli lubanud 1396. aastal pärast võitu Nikopoli lahingus ehitada 20 uut mošeed, kuid asendas need ühe 20-kuplilise mošeega. Ehitis on valdavalt seldžuki stiilis, millega seguneb ka üksikuid varajase osmani stiili elemente. Mošee arhitekt oli oletatavalt Ali Neccâr.
Esialgu püstitati ainult läänepoolne minarett, idapoolse laskis 15. sajandil juurde ehitada sultan Mehmed I. Et selle jaoks ruumi saada, lammutati kõrval asuva ajaloolise Emir Hani tallid.
Timur süütas mošee 1402. aastal põlema, hoone kannatas tulekahjudes teadaolevalt ka vähemalt 1493. ja 1889. aastal. Suuri purustusi tekitas 1855. aasta maavärin. Sellele järgnenud ülesehitustööd juhtis arhitekt Léon Parvillée. Taastada tuli muu hulgas 18 kuplit. Parvillée asendas taastustööde käigus algselt puidust ja pliist valmistatud minarettide tornikiivrid kivikiivritega. Viimane ulatuslikum taastamistöö tehti 1959. aastal.
Legendid
Legendi järgi sai Bursa mošeest alguse traditsiooniline türgi varjuteater.
Üks lugu räägib mošee rajamisel osalenud ehitustöölistest Karagözist ja Hacivatist, kellel põhinevad kuulsad varjuteatri tegelased. Legendi järgi oli Karagözil ja Hacivatil olnud komme kaaslaste tööd oma naljade ja veiderdamisega häirida. Lõpuks olevat see hakanud töö edenemist segama ja ärritatud sultan lasknud mehed hukata.
Teine legend räägib, et kohal, kuhu mošee taheti ehitada, seisis maja. Selle omanik oli vana naine, kes ei olnud nõus kodust lahkuma. Siis aga sai ta unes ilmutuse, misjärel müüs oma maa sultanile. Tema auks ehitati mošee purskkaev täpselt sellele kohale, kus tema maja oli seisnud.
Aeg antud elada, aeg antud surra
"Aeg antud elada, aeg antud surra" on Erich Maria Remarque'i romaan.
Sünopsis
Raamat algab sellega, et üheksateistkümneaastane peategelane saksa sõdur Ernst Graeber sõdib Nõukogude Liidu territooriumil. Ta on Wehrmachti ridades sõdinud juba kaks aastat.
Ernsti päevad tsiviilisikuna kutsuvad temas esile kehtiva korra vihkamise (mis tegelikult on juba hoopis varem tekkinud) ja veendumise jätkuva sõja mõttetuses, mis juba on praktiliselt kaotatud.
Ernst ei saagi oma vanematest midagi kindlat teada. 15 päeva möödudes (ühe päeva on ta lisaks võtnud) naaseb ta oma rügemendi juurde Nõukogude Liidu territooriumil. Rindel tuleb Ernstil valvata nelja partisanist vene sõjavangi, kelle vastu Ernst on aga liialt heatahtlik, uskudes nende headusse ja süütusesse. Nende vabadusselaskmisel haarab üks partisanidest relva ja laseb Ernsti maha.
Dongi ringkond (Busan)
Dongi ringkond (Dong-gu, hangulis 동구, hanjas 東區) on Busani haldusüksus (ringkond).
Sarajevo
Sarajevo on Bosnia ja Hertsegoviina pealinn.
Linn asub Miljacka jõe orus, Dinaari mägedes merepinnast 542 m kõrgusel.
Tommyboy
thumb|Tommyboy esinemas Suurel Prõmmil Tallinnas 8. mail 2010 Tommyboy (ka T-Boy, Tommboi, MC Mamasboi, Tilk01, Sõna Sinu Mõlemas Kõrvas, kodanikunimega Toomas Tilk; sündinud 22. aprillil 1976) on eesti räppar.
Sarajevo
Vanaaeg
Sarajevo oli asustatud juba neoliitikumis. Sealsed asukad kuulusid Butmiri kultuuri. Esimesed arheoloogilised leiud sellest tulid päevavalgele 1893 põllumajanduskooli ehitamise käigus Sarajevo eeslinnas Ilidžas. Piirkond oli rikas tulekivi poolest ja see tõmbas ürginimesi ligi. Butmiri kultuur paistis silma omapärase keraamika ja anumate disainiga. Selle kultuuri avastamine oli peapõhjus, miks 1894 korraldati Sarajevos arheoloogide ja antropoloogide kongress.
Hiljem elasid Sarajevo kohal illüürid, kelle asuala hõlmas suurema osa Lääne-Balkanist. Sarajevo kandi illüürid oli sõjakad ja panid roomlastele, keda juhtis Tiberius, vastu seni, kuni kõik ümbruskaudsed hõimud olid juba alistunud.
Pärast Illüüria vallutamist 9. aastal pKr rajasid roomlased nüüdse Sarajevo kohale asula, kuid kuigi palju nad ei ehitanud. Pärast roomlasi asustasid piirkonna goodid, kellele järgnesid 7. sajandil lõunaslaavlased.
Keskaeg
Vrhbosnasse rajasid Kyrillose ja Methodiose järgijad kiriku. Vatikani dokumentide järgi rajati 1238 Vrhbosnasse Püha Pauluse katedraal. Vrhbosna asula juurde rajati 1263 kindlus. Kindlus püsis seni, kuni Osmanite riik selle 1429 vallutas. Kindlasti oli Vrhbosna Sarajevo ümbruse kõige tähtsam asula, kuid pole teada, kas Vrhbosna asus tänapäeva Sarajevo kohal.
Uusaeg
Selle piirkonna vallutas Osmanite riik 1450. aastatel ning Sarajevo linna asutamise aastaks märgitakse 1461. Sel ajal oli linna kohal mitu lähestikku paiknevat küla. Osmanite riigi Bosnia provintsi esimene kuberner Isa-Beg Išaković ühendas külad, lastes nende vahele ehitada hulga olulisi ehitisi: mošee, suletud turuplatsi, avaliku sauna, võõrastemaja ja muidugi kubernerilossi. Loss on türgi keeles sarai ja sellest ongi linna nimi tulnud. Sarai ovasi tähendab türgi keeles 'väli lossi ümber'. Mošee nimi oli Carova Džamija ehk 'sultani mošee' sultan Mehmet III auks.
Ka teine kuberner Gazi Husrev-beg tegi palju Sarajevo ülesehitamiseks. Tema ajal ehitati suurem osa Sarajevo vanalinnast. Sarajevo sai tuntuks suure turu ja arvukate mošeede poolest: neid oli juba 16. sajandi keskel üle saja.
17. ja 18. sajandil oli Sarajevo 80 tuhande elanikuga rahvaarvult Balkani teine linn İstanbuli järel. Võrdluseks Belgradis oli 1838 12 963 elanikku ja Zagrebis oli 1851 14 000 elanikku.
Osmanite riiki kuulus Sarajevo 1878. aastani, mil osmanid said Vene-Türgi sõjas rängalt lüüa ja pidid suuri valdusi loovutama. Bosnia läks Austria-Ungari valitsemise alla, nagu viimaks sätestas Berliini kongress.
Uusim aeg
28. juunil 1914 mõrvati Sarajevos Austria ertshertsog Franz Ferdinand koos abikaasaga, mis sai Esimese maailmasõja puhkemise ajendiks. Pärast sõja lõppu ühendati Sarajevo Jugoslaaviaga.
Jugoslaavia kodusõjas oli Sarajevo 1992. aasta 5. aprillist kuni 1996. aasta 29. veebruarini (1425 päeva) Jugoslaavia Rahvaarmee ja Serblaste Vabariigi armee piiramisrõngas. Linn sai tugevasti kannatada, kuid on tänapäevaks üles ehitatud. Piiramise käigus hukkus 13 952 inimest.
Mošeed
Linnas asub 10 mošeed:
Panevėžysi Ekranas
Panevėžysi Ekranas (ametlikult Futbolo Klubas Ekranas) on 1964. aastal asutatud Leedu jalgpalliklubi, mille kodulinn on Panevėžys ja -väljak Aukštaitija staadion.
Yeonje ringkond
Yeonje ringkond (Yeonje-gu, hangulis 연제구, hanjas 蓮堤區) on Busani haldusüksus Koreas. Jaguneb 13 linnaosaks (dong).
Ameerika Ühendriikide Tolliteenistus
Ameerika Ühendriikide Tolliteenistus oli Ameerika Ühendriikide riigiasutus, mis tegeles tollimaksude kogumise ja tollikorraldusega.
2003. aasta märtsis läks see vastloodud Sisejulgeolekuministeeriumi koosseisu.
Rwanda vapp
thumb|Rwanda vapp Rwanda vapp on Rwanda Vabariigi riigivapp. Vapp on kasutusel alates aastast 2001.
Vapp on lipuvärvides. Sinine, kollane ja roheline värv tähistavad vastavalt rahu, arengut ja heaolu ning kolme rahvusrühma, hutude, tutside ja batvade rahumeelset kooselu.
Kollasel lindil on riigi ruandakeelne nimi ja rahvuslik deviis "Ubumwe, umurimo, gukunda igihugu" ("Ühtsus, töö, patriotism").
Riigi sümboolika vahetuse põhjustas asjaolu, et vana lippu ja vappi hakati seostama Rwanda genotsiidiga. Ka vana vapp oli vana lipu värvides, aga 2001. aastal lipu värve muudeti.
Tõmmukajakas
pisi|250px|Tõmmukajakas Tõmmukajakas (Larus fuscus) on sulestiku järgi merikajakaga sarnane kajakas, aga tema tiivad on tumedamad ja suuruselt ta veidi väiksem. Tema kaal on 560-1200 g. Tõmmukajakas on levinud Islandi, Fääri saarte, Suurbritannia, Bretagne'i poolsaare, Skandinaavia poolsaare, Soome, Eesti ja Karjala Vabariigi mererannikul ja suurtel järvedel, Äänisjärvel ja Laadoga järvel, Valge merel ja Murmanski oblastis.
Tõmmukajakas on rändlind. Ta talvitab Lõuna-Euroopas ja Aafrikas Atlandi ookeani rannikul, Vahemerel ja Mustal merel, Aafrika suurtel järvedel, Punasel merel ja Pärsia lahel.
Pesitseb tavaliselt kolooniates nii tasastel kui ka kaljustel merede, järvede ja suurte jõgede rannikuil. Talvitub merede rannikul.
Tõmmukajakas on peaaegu kõigesööja, mererannikul toitub peamiselt kalast. Samuti sööb närilisi, väikesi linde ja nende mune, usse ja putukaid.
Tõmmukajaka pesitsusaegset arvukust Eestis hinnatakse 50–100 paarile, talvist arvukust 0-5 isendile.
Orgaaniline keemia
pisi|Metaani kolmemõõtmeline mudel. Pilt illustreerib [[süsiniku neljavalentsust ja näitab, kuidas sidemed on suunatud tetraeedri nurkadesse]] pisi|Orgaanilise keemia klassikaline molekuligeomeetria: Kekulé [[bensoolivalem 1964. postmargil]] Orgaaniline keemia on keemia haru, mis uurib orgaaniliste ühendite (st süsinikku sisaldavate ainete, välja arvatud mõned süsinikuühendid ja süsinik lihtainena) struktuuri, sünteesi ja reaktsioone. See hõlmab õpetust orgaaniliste ühendite ehitusest, omadustest, muundumise seaduspärasustest, saamisest, kasutamisest ja palju muud.
Orgaaniliste ühendite rohkuse ja mitmekesisuse määrab süsiniku võime moodustada tohutult pikki ahelaid, mis saavad olla hargnenud, hargnemata või tsüklilised. Orgaanilist keemiat võib nimetada ka süsivesinike ja nende funktsionaalderivaatide keemiaks.
Orgaanilise keemia põhieesmärk on inimkonnale vajalike orgaaniliste ühendite saamine (süntees või eraldamine looduslikust materjalist) ning nende ühendite omaduste ja kasutusvõimaluste kindlakstegemine. Seda põhieesmärki toetavad orgaaniliste ühendite struktuuri määramine, analüüsi ja puhastamismeetodite väljatöötamine, aga ka teoreetilise orgaanilise keemia arendamine.
Orgaanilises analüütilises keemias eraldatakse ainete segust konkreetsed ained ning määratakse nende füüsikalised omadused (näiteks sulamistemperatuur, keemistemperatuur, murdumisnäitaja) ning seejärel määratakse nende elementaarkoostis (elementaaranalüüs) ja funktsionaalsed rühmad), kasutades regente, tuumamagnetresonantsspektroskoopiat, infrapunaspektroskoopiat ja UV/Vis-spektroskoopiat.
Peale selle uuritakse orgaanilises keemias anorgaaniliste ja orgaaniliste reagentide mõju orgaanilistele ainetele, et määrata seaduspärasused, kuidas need mõjuvad kindlatele funktsionaalsetele rühmadele ja ainerühmadele. Neid seaduspärasusi tundes saab kavandada looduslike orgaaniliste ainete (näiteks suhkrute, peptiidide, looduslike värvainete, alkaloidide, vitamiinide) sünteesi või sünteesida looduses mitteleiduvaid kasulikke orgaanilisi ühendeid (plaste, polüetüleenist kilekotte ja pakendeid, erinevaid polümeere, ioonivaheteid, ravimeid, taimekaitsevahendeid, kunstkiude).
pisi|[[Alkaloidid|Alkaloid nikotiin]]
Viimase 150 aasta jooksul on orgaanilise keemia saavutused märgatavalt mõjutanud inimeste tervist, toitumist ja riietust ning loonud palju uusi tarbekaupu.
Piiritlus
Väheste eranditega hõlmab orgaaniline keemia kõik süsiniku ühendid süsinikuga ja teiste elementidega. Nende seas on ka kõik seni tuntud elu ehituskivid, kogu elusloodus on ülesehitatud süsinikuühenditest. Aastal 2012 oli teada umbes 40 miljonit orgaanilist ühendit. Ligemale 95% kõigist tänapäeval tuntud ja valmistatud ainetest on süsinikuühendid. Süsiniku ühendite arv ei ole kindel suurus, vaid erinevaid süsinikku sisaldavaid makromolekule sünteesitakse pidevalt juurde. Süsinikuühendite arv on põhimõtteliselt lõpmatu suur.
Eranditeks on lihtained (grafiit, teemant) ja kõik anorgaanilise keemia alla kuuluvad süsiniku vesinikuvabad halkogeniidid (süsinikmonoksiid, süsinikdioksiid, väävelsüsinik, süsihape ja karbonaadid, karbiidid ja ioonilised tsüaniidid, tsüanaadid ja tiotsüanaadid (vaata süsinikuühendid).
Sinihape kuulub anorgaanilise ja orgaanilise keemia vahelisele piirialale. Kuigi see kuuluks traditsiooniliselt anorgaanilise keemia alla, käsitatakse seda sipelghappe nitriilina (orgaaniline ainerühm). Tsüaniide käsitletakse anorgaanilises keemias, kus nende hulka arvatakse ainult sinihappe soolad, samanimelised estrid aga kuuluvad nitriilidena orgaanilise keemia alla. Ka tsüaanhapnikhapped, tiotsüaanhapped ja nende estrid on piirjuhtumid. Ka metallorgaaniline keemia (metallorganüülid) ei kuulu ühemõtteliselt orgaanilise ega anorgaanilise keemia alla.
Ka mõned täiesti ebalooduslikuna tunduvad ained, näiteks plastid ja nafta, kuuluvad orgaaniliste ainete hulka, sest need koosnevad süsinikeühenditest nagu organismide koostisained. Nafta, maagaas ja süsi, mis on paljude sünteetiliste saaduste lähteained, on orgaanilise päritoluga. Kuigi need miljonite aastate jooksul tekkinud maavarad on algselt elusorganismidest tekkinud ei tähenda see, et need ained ning neist saadud ja sünteesitud orgaanilised ühendid oleksid osa kaasaegses maailmas, biosfääris toimuvast elusaine ringkäigust, elusloodusest. Organismides leiduvad biomolekulid on evolutsiooni jooksul kujunenud väga spetsiifilisteks molekulideks. Ühendid, mis koosnevad küll samadest keemilistest elementidest aga on erineva struktuuriga on keskkonnale võõrad ja ei lagune nagu eluslooduses olevad looduslikud orgaanilised ühendid. Sellepärast on suur hulk orgaanilise keemia saadustest, üksnes nime poolest orgaanilised (Mõiste orgaaniline tuli keemiasse (elus)organismides sisalduvate molekulide iseloomustamiseks, seostudes elavaga. Selle vastandiks oli eluta aine – anorgaaniline). Keskkonda sattununa, mitte lagunedes rikuvad nad maakera biosfääri loomulikku tasakaalu aastasadadeks.
Kõik elusolendid sisaldavad orgaanilisi aineid, nende seas aminohappeid, valke, süsivesikuid ja nukleiinhappeid. Orgaanilise keemia haru, mis tegeleb nende ainetega ja ainevahetusprotsessidega, nimetatakse biokeemiaks (või ka molekulaarbioloogiaks).
Ajalugu
XVIII sajandil ja XIX sajandi alguses koosnesid keemiaõpikud valdavalt ainete loeteludest ja nende kirjeldustest. Aineid avastati üha juurde ja nende hulk kasvas kiiresti. Orgaaniline keemia kui iseseisev keemiaharu tekkis XIX sajandi alguses. 1808. aastal nimetas kuulus rootsi keemik Jakob Berzelius orgaanilisi aineid käsitleva valdkonna orgaaniliseks keemiaks ning avaldas õpiku, milles orgaanilisele keemiale oli pühendatud omaette peatükk. Selles ta väljendas ja propageeris tol ajal valitsenud seisukohta, et anorgaanilisi aineid saab valmistada laboratoorselt, orgaanilisi aga ei saa. Berzelius väitis, et orgaanilised ained tekivad ainult elusorganismides erilise elujõu (vis vitalis) toimel. Viimasest terminist tuleneb ka vitalistliku teooria nimetus. Vitalistid väitsid, et ainult elusorganismides esineb salapärane elujõud, mille mõjul lihtsamatest anorgaanilistest ühenditest tekivad keerulised orgaanilised ühendid.
Esimesena hakkas Berzeliuse teooriat kahtluse alla seadma tema hea sõber ja õpilane, saksa keemik Friedrich Wöhler. Wöhler soojendas ammooniumtsüanaadi (NH4OCN) lahust, mida tol ajal loeti tüüpiliseks anorgaaniliseks ühendiks, ja täheldas, et ammooniumtsüanaat muutus uureaks ehk karbamiidiks (CO(NH2)2). Uurea on elusorganismis tekkiv valkude ainevahetuse lõppsaadus, mis väljub organismist uriini koostises. Nii anti 1828. aastal esimene hoop vitalismile. Seepeale väitsid vitalistid, et uurea süntees on võimalik vaid seetõttu, et uurea ei kujuta endast organismile vajalikku ainet, vaid on heitprodukt. Kuid järgnevatel aastatel sünteesiti ka mitmeid muid orgaanilisi ühendeid. 1842. aastal sünteesis vene teadlane Nikolai Zinin aniliini. Varem saadi seda taimse päritoluga värvainest indigost. 1848. aastal sünteesisid saksa keemik Hermann Kolbe ja inglise keemik Edward Frankland äädikhappe. Edasi tulid juba tehisrasv (1854) ja sajandi lõpul suhkrulaadne aine. Nende orgaaniliste sünteesidega kummutati vitalism lõplikult ning XX sajandi alguseks ei kaheldud enam võimalikkuses sünteesida mistahes orgaanilisi ühendeid. Sellest ajast alates peetaksegi orgaaniliste ühendite eripäraks nende koosnemist peamiselt süsinikust. Seega on nimetus orgaaniline keemia pisut eksitav, ajalooline rudiment. Sest algselt mõeldi ju orgaanilise keemia all üksnes elusorganismides olevate ainete uurimisega seonduvat. (Kaasajal tegeleb kitsamalt selle valdkonnaga biokeemia) Nii ongi nimetus "orgaaniline keemia" nüüdisajal ainult osaliselt õige, sisaldades nii elusorganismide kui ka eluslooduses puuduvate süsinikuühendite uurimist. Keemiateaduse arenedes on mõiste, nimetuse sisu laienenud ja oma esialgse piiri ületanud, nimi ise on jäänud aga samaks.
pisi|Benseen Orgaanilise keemia struktuuriteooria üheks loojaks peetakse F. A. Kekuléd, kes 1866. aastal seda benseeni struktuuri mõistmiseks rakendas. Tema teooria lähtepunktideks olid kolm eeldust:
Molekulaarorbitaal
Molekulaarorbitaal tekib aatomorbitaalide katkemise tulemusena, mille puhul ühised molekulaarorbitaalid vähendavad süsteemi koguenergiat. Igal molekulaarorbitaalil nagu ka aatomorbitaalil saab maksimaalselt olla 2 elektroni. Selle põhjus on elektronide kui fermionide puhul kehtiv Pauli keeluprintsiip. Seega ühele orbitaalile, mis omab samasugust energiat mahub ainult 2 vastassuunaliste spinnidega elektroni.
Orgaaniline keemia
Ajalugu
Orgaanilise keemia üheks iseseisvaks ja järjest arenevaks alaliigiks on bioorgaaniline keemia. Ehkki bioorgaaniline keemia on aastatuhandeid organismide sees toiminud, tekkis nendest protsessidest fundamentaalsem arusaam alles XIX sajandi lõpus ning biokeemia termin võeti kasutusele XX sajandi alguses. Enne seda ei võtnud orgaaniline keemia arvesse bioloogilisi protsesse ning bioloogia tegeles vaid morfoloogia ja organismide käitumisega. Kui bioloogid ja keemikud hakkasid koostööd tegema, oli võimalik bioloogilisi nähtusi kirjeldada molekulide tasandil ning see aitas seletada väga paljusid protsesse, mis elusorganismides toimuvad. Kekulé õpilane Otto Wallach oli esimene, kes hakkas uurima looduslikku päritolu molekulide struktuuri. Wallachi terpeenide uurimine pani alguse ka teiste biomolekulide struktuuriuuringutele ning ka sünteesile. 1952. aastaks oli Ameerika teadlane R. B. Woodward sünteesinud selliseid tuntud isoprenoide nagu testosteroon, progesteroon ja kolesterool. Woodwardi saavutused julgustasid keemikuid sünteesima üha keerukama struktuuriga molekule.
Struktuur
pisi|Elektrofiilse asendusreaktsiooni energiadiagramm. Diagramm näitab, et reaktsiooni toimumiseks on vaja ületada aktivatsioonienergia barjäär. Tekib stabiilsem vaheolek. Selleks, et jõuda kõige stabiilsema (kõige väiksema energiaga) reaktsiooniproduktini, tuleb ületada veel teinegi aktivatsioonienergia barjäär Selleks et mõista orgaaniliste ühendite omadusi ja käitumist, tuleb aru saada nende ehitusest ehk struktuurist. Aatomite elektronstruktuurist selgub, kuidas paiknevad elektronid ja mille abil moodustuvad keemilised sidemed. Tuleb mõista aatomorbitaalide olemust ja molekulaarorbitaalide teooriat, samuti keemiliste elementide perioodilisussüsteemi. Molekulide ühinemisel tuleb arvestada keemilise sideme tüüpide ja omadustega, kindlasti ka tekkivate isomeeride omapäradega. Keemiliste reaktsioonide mõistmisel aitavad kaasa aktivatsioonienergia ja reaktsiooni kineetika.
Liigitamine
Maailmas tuntakse üle 10 miljoni orgaanilise ühendi, kusjuures igaühel neist on ainulaadsed keemilised ja füüsikalised omadused. Orgaanilised ühendid jagunevad paarikümnesse aineklassi, millel on struktuurilised omapärad.
Funktsionaalrühmad
Ühendid jagatakse aineklassidesse nendes sisalduvate funktsionaalrühmade järgi. Funktsionaalrühm on osa suuremast molekulist, mis koosneb aatomist või aatomite grupist ning millel on kindlad keemilised omadused. Igal funktsionaalgrupil on iseloomulik reaktiivsus, mida saab varieerida, kui muuta molekulis funktsionaalgrupi asendit või kõrvalrühmi. Orgaanilises keemias on levinud funktsionaalrühmad hüdroksüülrühm, alküülrühm, karboksüülrühm, ester, eeter, amiin, amiid, nitrorühm, aminorühm.
Alifaatsed ja aromaatsed ühendid
Orgaanilises keemias on väga levinud ka ühendite liigitamine nende omaduste järgi. Näiteks süsivesinikud jagunevad kahte suurde alaklassi: Alifaatseid ja aromaatseid süsivesinikke saab vaadelda kõikide orgaaniliste ühendite lähtealusena.
Polümeerid
Polümeerid on kõrgmolekulaarsed ained, mis koosnevad makromolekulidest. Enamasti koosneb makromolekul väikestest molekulidest ehk monomeeridest. Levinud on polümeeride liigitamine orgaanilisteks ja anorgaanilisteks polümeerideks. Orgaanilised polümeerid omakorda jagunevad kolmeks:
Biomolekulid
Biomolekulid on orgaanilised ühendid, millest kõik elusorganismid koosnevad. Biomolekule saab kirjeldada samade omaduste abil nagu teisi orgaanilisi ühendeid, mida saadakse laboratoorselt ja mida eluslooduses pole. Eriti oluliseks muutub aga stereokeemia, sest see tagab bioloogiliste protsesside spetsiifilisuse. Biomolekulid jagunevad neljaks: valgud, sahhariidid, nukleiinhapped ja lipiidid. Biomolekulidega tegelevat orgaanilise keemia alaklassi nimetatakse bioorgaaniliseks keemiaks. Bioorgaaniline keemia tegeleb kõige elava keemilise koostise, struktuuride, muundumiste ja spetsiifiliste funktsioonidega.
Esitus
Orgaaniliste ühendite hõlpsamaks ja kõigile arusaadavamaks kirjapanekuks on loodud mitmeid lihtsustusi. Enim kasutatavad struktuuride kirjapanemise viisid on esitatud tabelis koos näidetega.
Nimetus
Nomenklatuur on kommunikatsioonivahend, mis aitab struktuuri ja nimetust üks ühele vastavusse viia. Levinumad nimetusviisid on toodud tabelis koos näidetega.
Reaktsioonid
Orgaanilisi reaktsioone saab liigitada mitmeti, ent kõige üldisemalt saab nad jaotada 3 kategooriasse: frameless|Substituce halogenů frameless|Addizione nucleofila frameless|7 Dehydratisierung-1 Tasub teada, et paljud reaktsioonid, mida esmapilgul võib pidada asendusreaktsioonideks, toimivad esmalt liitumis- ja seejärel elimineerimismehhanismide järgi. Samuti võib pidada oksüdeerumis- ja redutseerumisreaktsioone vastavalt elimineerimis- või lisamisreaktsiooni mehhanismi osaks.
Kõik keemilised reaktsioonid toimivad olemasolevate sidemete lõhustamise ja uute sidemete tekkimise teel. Sideme katkemise järgi jagatakse reaktsioonid kaheks:
Lisaks mainitud põhikategooriatele on suur hulk tööstustele olulisi polümerisatsioonireaktsioone.
Black & Decker
pisi|Black & Deckeri elektrisaag Black & Decker on USA ettevõte, mille tegevusala on tööriistade ning aia- ja kodutarvikute tootmine.
Asutamine
Black & Deckeri asutasid 1910 S. Duncan Black ja Alonzo G. Decker olmetehnikakaupluse Baltimore'is. Aastal 1917 leiutati Black & Deckeris elektritrell.
pisi|Black & Deckeri [[akutrell ]]
Rohekilt
thumb|Rohekilt, mille täpsem nimetus on kloriitkilt Rohekilt on roheka värvuse ja kildalise tekstuuriga moondekivim.
Enamasti on tegemist moondunud aluseliste kivimite ehk metabasiitidega, millele annavad rohelise värvi mineraalid kloriit, epidoot või aktinoliit.
Tüüpiliselt on nad tekkinud 8–50 km sügavusel maapõues temperatuuril 400–500 °C. Koostis sõltub nende lähtekivimiste koostisest. Põhiliselt tekivad nad basaldist, gabrost või teistest sarnastest kivimitest, mis sisaldavad naatriumirikkaid plagioklasse päevakivi, kloriiti, epidooti ja kvartsi.
Yeongdo ringkond
Yeongdo ringkond (Yeongdo-gu, hangulis 영도구, hanjas 影島區) on Busani haldusüksus. Jaguneb 14 linnaosaks (dong).
Rohekilt
Rohekildal on sageli mingil määral suunatud tekstuur. Seda põhjustavad tema koostises olevad mineraalid, eriti kloriit ja aktinoliit. Harilikult on nad jämedate teradega.
Basaldid, mis asuvad ookeani põhjas ookeani keskmäestiku lähedal on tavaliselt moondunud pisut rohekilda sarnasteks. Mitmesuguste arhaikumist pärit kraatonite rohekildavööd on moondunud rohekildafaatsiesteks. Need ürgsed kivimid on paljude maagilademete lähtekivimid.
Rohekilt on rohkem väligeoloogiline termin. Kui kivimit on uuritud täpsemalt, saab sellele anda ka täpsema nimetuse, näiteks kloriitkilt.
Vaata ka
צפחה
Aaderduspintsel
Aaderduspintsel on pintsel, mida kasutatakse aaderdamisel või varjustamisel.
Teine aaderduspintsli tüüp (inglise keeles blender) on lühikese kandilise soobli- või veisekarvadest otsaga pintsel, mida kasutatakse värvide segamisel varjustusefektide saamiseks.
TCB Band
TCB Band (TCB – Taking Care Of Business) oli Elvis Presley sõude taustabänd aastatel 1969–1977.
Bändi pani kokku Elvis ise.
1997. aastal tuli bänd uuesti kokku ning on sellest alates andnud Elvis Presley austuskontserte.
Koosseis
Põhikoosseisu kuulusid James Burton, John Wilkinson, Ronnie Tutt, Glen D. Hardin ja Jerry Scheff. Ülejäänud asendasid puuduvaid liikmeid. Vaid James Burton ja John Wilkinson osalesid igal "Elvis Presley Show'l" alates esimesest sõust 31. juulil 1969 kuni viimaseni 26. juunil 1977.
Theridion
Theridion on perekond ämblikke keraämbliklaste seltsist.
Selle perekonna tuntuim esindaja on Theridion grallator (Simon, 1900). Tema näopiirkonna värvide muster meenutab naerunägu. Theridion grallator on vaid üks Havai 11 perekonna Theridion ämblikust.
Siberi föderaalringkond
Siberi föderaalringkond on üks kaheksast föderaalringkonnast Venemaal.
Siberi föderaalringkonda kuuluvad:
2000. aastal oli Siberi föderaalringkonna rahvaarv 20 792 500.
Venemaa presidendi esindajad Siberi föderaalringkonnas:
Ameerika Ühendriikide rannavalve
pisi|Rannavalve laev Bertholf pisi|Rannavalve helikopter demonstratsioonesinemisel Ameerika Ühendriikide rannavalve (inglise keeles United States Coast Guard) on poolsõjaväeline organisatsioon, mis on osa Ameerika Ühendriikide relvajõududest.
See allub rahuajal alates 2002. aastast katusasutusele – Ameerika Ühendriikide Sisejulgeolekuministeeriumile. Sõjaseisukorras võib Ameerika Ühendriikide Kongress ja president ükskõik millal viia rannavalve Ameerika Ühendriikide Mereväeministeeriumi alluvusse. Kongress on seda õigust kasutanud 1917. aastal kui Ühendriigid astusid I maailmasõtta ja 1941. aastal kui astuti II maailmasõtta.
2018. aastal oli rannavalves 40 992 tegevväelast, 7000 reservisti ja 8577 tsiviilisikust töötajat, kokku 56 569 töötajat. Rannavalvel on 243 valvelaeva, puksiiri ja jäälõhkujat ning 1650 väiksemat laeva. Lisaks on kasutusel 201 helikopterit ja lennukit. Ameerika Ühendriikide rannavalve on personalilt USA väikseim väeliik, kuid see on maailmamastaabis suuruselt 12. merevägi.
Ajalugu
Rannavalve eellaseks oli lootsiteenistus, mille asutas 4. augustil 1790 Ameerika Ühendriikide Rahandusministeerium. Ameerika Ühendriikide Kongress asutas rannavalve ametlikult 28. jaanuaril 1915, kui liitis Ameerika Ühendriikide Lootsiteenistuse ja Ameerika Ühendriikide Päästeteenistuse. 1939 liideti rannavalvega Ameerika Ühendriikide Majakateenistus. 1967 viidi rannavalve Ameerika Ühendriikide Transpordiministeeriumi alluvusse ja 1. märtsil 2003 Ameerika Ühendriikide Sisejulgeolekuministeeriumi alluvusse.
Rannavalve ülesanded
Rannavalve ülesanded on järgmised:
Tutkas
Tutkas (Calidris pugnax) on kurvitsaliste seltsi kuuluv linnuliik. Ta on tutka perekonna (Philomachus) ainus liik. Ladinakeelsete sünonüümsete liiginimedena on kasutusel ka Philomachus pugnax ja Tringa pugnax.
Välimus
Tutkas on keskmise suurusega kahlaja, isaslinnud on emastest märgatavalt suuremad: isaste kehapikkus on 29–32 cm ja tiibade siruulatus 54–60 cm, emastel vastavalt 22–26 ja 46–49 cm. Kõige silmatorkavam välistunnus on isaslindude pesitsusaegne sulgkrae.
Levik ja asurkonna seisund
Tutkas pesitseb Euraasia tundravööndis ja parasvöötmes. Liigi üldarvukuseks on hinnatud 2 280 000 pesitsevat emaslindu. Tutka Euroopa haudeasurkond hinnati 1990. aastatel mõõdukalt vähenevaks, sealhulgas vähenes tema arvukus võtmetähtsusega pesitsusaladel Venemaal ja Rootsis. Eesti asurkond vähenes sel perioodil enam kui poole võrra ja see suundumus on jätkunud. Kui veel 1998–2002 pesitses siin hinnanguliselt 100–200 emaslindu, siis aastaks 2010 oli Eestis säilinud tutka asurkonna suurus vähenenud 10–30 emaslinnuni. Eestis kuulub tutkas I kaitsekategooria kaitsealuste loomaliikide hulka
Pesitsemine
Tutkas pesitseb erinevatel avamaastikel – tundras, lammi- ja rannaniitudel ning soodes. Vähese vooderdusega pesa asetseb maapinnal. Täiskurnas on neli rohekasbeeži, tumeda häguse mustriga muna.
Käitumine
Väljaspool pesitsusaega on tutkas parvelise eluviisiga ja võib moodustada väga suuri kogumeid.
Aadressiarvutus
Aadressiarvutus (address calculation) on protseduur, millega masinakäsu aadressivälja sisude põhjal määratakse absoluutaadress.
Tutkas
Käitumine
Tutka emaslinnud valivad sigimispartneri isaste turniirilaadse mängurituaali põhjal. Mäng ja paarumine toimub väljakujunenud mängupaikades.
Toitumine
Tutkas toitub niisketel rohumaadel ja pehmes mudas. Tutka toiduks on peamiselt selgrootud, eriti putukate valmikud ja vastsed, ka väheharjasussid. Väljaspool pesitsusaega on oluline ka taimne toit, peamiselt seemned.
Rahvapärased nimetused
Isaslindude turniirikäitumise järgi on tutkast nimetatud näiteks riiukukeks, rookukeks, sopakukeks, tapakikkaks.
Föderaalringkond (Venemaa)
Föderaalringkond (vene keeles федеральный округ) on Venemaa föderatsiooni subjektide (vabariigid, oblastid, kraid jt) konstitutsiooniga määratlemata rühmitamisüksus. Föderaalringkonnad loodi president Vladimir Putini esimesel ametiajal vastavalt Venemaa Presidendi seadlusele nr. 849 "Venemaa Föderatsiooni Presidendi täievolilisest esindajast föderaalringkonnas" (О полномочном представителе Президента Российской Федерации в федеральном округе) 13. maist 2000.
Igasse föderaalringkonda määrab president oma esindaja.
pisi|Ringkonnad nende loomisest kuni 19. jaanuarini 2010
Föderaalringkondi oli 19. jaanuarini 2010 seitse:
19. jaanuaril 2010 eraldas president Dmitri Medvedev oma dekreediga Lõuna föderaalringkonnast kaheksanda, Põhja-Kaukaasia föderaalringkonna (Северо-Кавказский федеральный округ).
21. märtsil 2014 moodustati Venemaa poolt annekteeritud Krimmis Krimmi Vabariigist ja föderaalse alluvusega Sevastopoli linnast üheksas, Krimmi föderaalringkond. 28. juulil 2016 see kaotati ning selle territoorium liideti Lõuna föderaalringkonnaga.
Kveenid
pisi|Kveenide mitteametlik lipp Kveenid (kveeni/soome keeles kveeni, norra keeles kvener, põhjasaami keeles kveanat) on 18.–19. sajandi jooksul Soome ja Rootsi põhjaosast Põhja-Norrasse emigreerunud Soome talupoegadest ja kaluritest pärinev Norra rahvusvähemus. 1996. aastal said kveenid Norras ametliku vähemuse staatuse ning 2005. aastal tunnistati kveeni keelt Norra vähemuskeelena. Kveenide arvukus on umbes 10 000 – 60 000.
Kveenid elavad Põhja-Norras, Finnmargi ja Tromsi maakonnas. Kveenid on luterlased (sh lestaadiuslased).
Nimetus
Nimetuse "kveen" päritolu ei ole selge ja selle üle vaieldakse jätkuvalt. Ei ole mingeid tõendeid, et tänapäeva kveenid on mõnes muistses Norra või Islandi allikas mainitud kveenide järeltulijad. Kui Norra allkirjastas 1999. aastal vähemusrahvuste kaitse raamkonventsiooni, sai "kveen" ametlikuks nimetuseks.
Mõnede akadeemiliste rühmade teooria järgi sai 19. sajandi lõpul Norra võimude poolse diskrimineerimise ja allasurumise tulemusena sai nimetus "kveen" halvustava tähenduse. Seetõttu eelistasid paljud kveenid, et neid kutsutaks soomlasteks (suomalaiset). Ent kveeni kultuuri taaselustamisega 1970. aastatel hakkasid kveenid ise seda nimetust uuesti kasutama. Veel 1990. aastatelgi arutleti, et kas selle asemel tuleks kasutada norrakeelseid nimetusi finne, finsk või finskætted (vastavalt 'soomlane', 'soome-' või 'Soome päritolu'). Kuid tänapäeval on nimetus "kveen" aktsepteeritud ja kasutusel: näiteks Norra kveenide organisatsiooni Norske Kveners Forbund nimes.
Demograafia
Vahemikus 1845–1930 registreeriti kveenid Norra rahvaloendustel eraldi rühmana. Alates 18. sajandist hakkasid kveenid moodustama märkimisväärset osa Põhja-Norra rahvastikust. Aastal 1845 pidas 13,3% Finnmargi ja 3,2% Tromsi maakonna elanikest end kveenideks. Aastaks 1854 olid need arvud vastavalt 19,9% ja 7,0%. Suhtarvu tipp jäi aastasse 1875, mil kveenide osakaal maakondades oli vastavalt 24,2% ja 7,7%. Hiljem arvud langesid: aastal 1890 olid näitajad 20,2% ja 3,7% ning aastal 1900 13,8% ja 2,0%. 1930. aasta rahvaloenduse andmetel elas Tromsi ja Finnmargi maakondades kokku 8215 registreeritud kveeni. 1950. aastal teatas 1439 inimest, et nad kasutavad soome keelt: Tromsis 58 ja Finnmargis 1381.
2001. aastal Norra parlamendi korraldatud rahvusvähemuste uuringu andmetel oli kveene hinnanguliselt 10 000 – 15 000. Kuna nimetus "kveen" ei ole ametlikult defineeritud, on kveenide koguarvu hindamine keeruline. Seetõttu on teised uuringud hinnanud kveenide arvu vahemikku 50 000 – 60 000, põhinedes kriteeriumil, et isiku vähemalt üks vanavanem rääkis soome keelt. Kuid paljud neist peavad end kas norralaseks, saamiks või nende rahvuste kombinatsiooniks.