cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Raske kombineeritud immuunpuudulikkus
Raske kombineeritud immuunpuudulikkus ehk SCID-sündroom (inglise keeles severe combined immunodeficiency disease, SCID) on osal imetajatest (sh inimlastel) esinev primaarse immuunpuudulikkuse vorm, millele on iseloomulikud lümfopeenia ning korduvad raskekujulised bakteriaalsed ja seeninfektsioonid.
SCID-sündroom on haruldane kaasasündinud immuunsüsteemi talitlushäirete rühm, mida põhjustavad mutatsioonid immuunrakkude arengul olulistes geenides (teatakse 15 geeni). Nende häirete tunnuseks on T-rakkude diferentatsiooni puudumine, mis kas otseselt või kaudselt kahjustab B-rakkude vahendatud humoraalset immuunsust. SCID-sündroomi korral võib esineda häireid ka loomulike tappurrakkude töös. SCID-sündroomi õigeaegne diagnoosimine võib patsiendi elu tunduvalt pikendada, kuna primaarse immuunpuudulikkusega lastel põhjustab elusvaktsiinidega vaktsineerimine haigestumist või koguni surma.
SCID-sündroom liigitatakse kahte rühma:
Lisaks võidakse SCID-sündroomi liigitada ka rakupõhiselt: B-rakkude (B+ või B–) ja NK-rakkude (NK+ või NK–) järgi, T-rakkude staatus on (T–). Päritavuse mustri järgi jagatakse sündroom kaheks: X-liiteline ja autosomaalne retsessiivne vorm.
Raskel kombineeritud immuunpuudulikkusel eristatakse mitmeid alavorme. X-liiteline raske kombineeritud immuunpuudulikkus põhjustab mutatsiooni interleukiinide retseptori γ-ahelas (γc), mis on interleukiin-2 (IL-2), IL-4, IL-7, IL-9, IL-15 ja IL-21 retseptoritel ühine (common γ chain). X-liitelise raske kombineeritud immuunpuudulikkuse korral esineb B-lümfotsüüte tavaliselt normaalses koguses, kuid need ei küpse ega talitle. Mutatsioonid geenides, mis kodeerivad adenosiini deaminaasi (ADA), Janus kinaas 3 (JAK3), IL-7 retseptori α-ahelat, rekombinaas-aktiveeritud geenis (RAG 1 ja RAG 2), CD45-s või Artemise geenis põhjustavad tuntumaid raske kombineeritud immuunpuudulikkuse vorme, mis kanduvad edasi autosomaalse retsessiivse mustriga.
Olenemata erinevast geneetilisest põhjusest on SCID-ga indiviidide sümptomid sarnased ning ilmnevad esimeste elukuude jooksul. Isegi tavalised keskkonnaorganismid, nagu Pneumocystis carinii ja Aspergillus 'e liigid, võivad selle sündroomi puhul tekitada infektsioone, kuigi muidu nad seda ei tee. Rakusisesed organismid, näiteks Listeria ja Legionella ning viirused (nt Epsteini-Barri viirus), võivad põhjustada laastavaid haigusi. Raske kombineeritud immuunpuudulikkuse diagnoosimata jäämisel ja ravi puudumisel on sündroom esimeste eluaastate jooksul surmav.
SCID-d on võimalik ravida genotüübiliselt identse inimese leukotsüütide antigeeniga (HLA) luuüdi või haploidentse T-rakkudeta luuüdi transplantatsiooniga. Aastatel 1968–1973 ootasid SCIDi diagnoosiga patsiendid sobivaid doonoreid steriilses keskkonnas, n-ö mullis, millest tuleneb haiguse rahvapärane nimetus – mullilapse sündroom (Bubbleboy syndrome). Lisaks luuüdi transplantatsioonile on SCID-d võimalik ravida geeniteraapiaga.
Ajalugu
Šveitslased Eduard Glanzmann ja Paul Riniker kirjeldasid 1950. aastal esmakordselt rasket kombineeritud immuunpuudulikkust. Haigetel oli vähe lümfotsüüte ja nad surid esimese või teise eluaasta jooksul. Järgnevatel aastatel märgati seoseid SCID ja geneetika vahel. See avastus andis põhjust arvata, et selle surmava sündroomi taga on rohkemat kui T-rakkude väike hulk ja adaptiivne immuunsus. Mitmetes perekondades kandus haigus edasi X-liitelise retsessiivse mustriga. Sellise SCID variandi molekulaarne alus selgus alles 1993. aastal. Esimene SCID molekulaarne põhjus, adenosiini deaminaasi puudulikkus, tuvastati 1972. aastal. Viimastel kümnenditel on avastatud vähemalt kümme erinevat geenimutatsiooni, mis võivad põhjustada rasket kombineeritud immuunpuudulikkust (Tabel 1).
T- B- SCID
Umbes 20%-l SCID-ga patsientidest esineb küpsete T- ja B-rakkude puudus, samas NK-rakud (natural killer cells ehk loomulikud tappurrakud) on funktsionaalsed. Sel juhul on tüümus (harkelund) hüpoplastiline. Selline vorm pärandub autosomaalse retsessiivse mustriga. Ravina on võimalik rakendada allogeense luuüdi transplantatsiooni.
JAK3 puudulikkus
Mutatsioon JAK3-geenis tekitab samasuguse fenotüübi kui SCID-X1. JAK3 on türosiini kinaas, mis on seotud γ-ahela rakusisese domeeniga. Aktivatsioon toimub, kui tsütokiin seondub mitmeahelalise retseptoriga. Seejärel fosforüleerib JAK3 valku STAT-5, mis fosforülatsiooni tulemusena dimeriseerub ja paigutub tuuma, kus indutseerib erinevate geenide (sh rakujagunemisega seotud geenide) transkriptsiooni.
IL-7Rα puudulikkus
T-B+NK+ fenotüüpi põhjustab mutatsiooni IL-7 retseptori α-alaühikus. IL-7 retseptor koosneb IL-7Rα- ja γ-ahelast. IL-7 on oluline T-rakkude, aga mitte B-rakkude diferentatsiooniks. Sellise fenotüübi täpset tekkemehhanismi ei tunta.
Rekombinaas-aktiveeritavate geenide mutatsioon
RAG1- ja RAG2-geenid on vajalikud T- ja B-rakkude antigeeniretseptori geenide rekombinatsiooniks. Need ensüümid tunnevad ära rekombinatsiooni signaaljärjestusi (RRS-e) ja teevad kaheahelalisse DNA-sse lõikeid, võimaldades VDJ-geene ringi paigutada. Mutatsioonid RAG1- ja RAG2-geenides takistavad antigeeniretseptorite moodustumist geneetilise rekombinatsiooni teel. Sellist mutatsioonide kombinatsiooni nimetatakse Omenni sündroomiks.
Artemise-puudulikkus
Artemis on valk, mis kuulub metallo-β-laktamaasi ülemperekonda ning osaleb V(D)J-rekombinatsioonis ja DNA reparatsioonis. Artemise puudulikkuse korral pole võimalik RAG1 ja RAG2 tehtud lõikeid DNAs parandada. Sarnaselt rekombinaas-aktiveeritavate geenide mutatsiooniga on fenotüübiks T-B-NK+.
Adenosiini deaminaasi puudulikkus
pisi|SCID vormid. ADA puudulikkus peatab kohe pärast esmast diferentseerumist nii T- kui ka B-rakkude küpsemise. IL-2 retseptori mutatsiooni puhul blokeeritakse T-raku areng, mis mõjutab kaudselt B-rakke. Umbes 20%-l juhtudest põhjustab SCID-d ADA puudulikkus. ADA on laialt levinud ensüüm, mis katalüüsib adenosiini muutumist inosiiniks ja 2'desoksüadenosiini (dAdo) muutumist 2'-desoksüinosiiniks. Mehhanism, kuidas ADA puudulikkus põhjustab T-, B- ja NK-rakkude kadu, mõjutamata teisi kudesid, on teadmata. Adenosiini ja dAdo akumulatsioon on lümfotsüütide eellastele tümotsüütidele toksiline, kuna viimased pole võimelised dAdost tekkivaid dATP-molekule lagundama. dATP peatab rakujagunemise, inhibeerides ribonukleotiidi reduktaasi ja teisi olulisi valke (ka nikotiinamiidadeniindinukleotiid, NAD). Enamikul ADA puudulikkuse juhtudest on SCID fenotüübiks väike T- ja B-rakkude hulk. On kirjeldatud ka teisi sümptomeid (luustiku ebanormaalne anatoomia, neuroloogilised häired), mille põhjuseks võivad olla ka nakkushaigused.
Ravi
Kuna SCID on monogeenne haigus, siis on võimalik kasutada raviks geeniteraapiat. Kasutades replikatsioonivõimetuid γ-retroviirusi (γc- või ADA-transgeenseid), on võimalik mutantse genotüübiga haigeid ravida. γ-retroviiruste sisenemisel rakku toimub pöördtranskriptsioon, mille tulemusena moodustunud DNA transporditakse tuuma. γ-retroviiruse genoomi järgi transkribeeritud DNA koos terve geeniga (ADA või γc) võib homoloogse rekombinatsiooni tulemusena vigase geeni asendada.
Aegadest sõltumatu tähis naistele. Seisata iseendas
Skulptuuri tegi 2006. aastal kohaliku valla käsitööline Robert Ollo. Skulptuuri tellis Gunnar Grünthal.
Skulptuur on tunnistatud pärandkultuuri objektiks.
Taskuhäälingu tarkvara
Taskuhäälingu tarkvara all mõistetakse programme, mida kasutatakse taskuhäälingu saadete loomiseks, veebi ülespanemiseks ning kasutaja arvutisse alla laadimiseks.
Taskuhäälingu loomiseks mõeldud tarkvara
Spetsiaalselt taskuhäälingu saadete loomiseks mõeldud audioprogrammidest annab ülevaate järgnev nimekiri. Siin on peamiselt tegu tasulise tarkvaraga, millel on tasuta demo- või testversioon. Kõik nimetatud programmid on võimelised salvestama MP3-vormingut. Äramärgitud programmid on aga oma olemuselt väga erinevad. Näiteks võimaldavad mõned neist salvestada veebikõnesid (PrettyMay, vEmotion) või telefonikõnesid (SnapKast), mõned koguni „helistada oma blogisse“ (Voice2Page, Evoca). Mõnel, nagu Podcast Studiol ja Podcast Wizardil, on sisseehitatud RSS-i redaktor ja FTP-klient, nii et need ei vaja eraldi RSS-kanalite haldusprogramme.
Taskuhäälingu klientrakendused
Kui taskuhäälingu saated on veebi üles laaditud, vajab kasutaja taskuhäälingu klientrakendust, mille abil taskuhäälingu saated automaatselt endale arvutisse alla laadida. Enamik niisugusest tarkvarast on tasuta. Kõige tuntumad taskuhäälingu klientrakendused on ilmselt Apple’i iTunes ning Juice Receiver. Juice Receiverit on soovitanud kasutada ka Peeter Marvet. Nimetatud programmide populaarsus võib johtuda faktist, et mõlemad on mitmeplatvormilised, tasuta ning lihtsad kasutada.
Taskuhäälingu klientrakendusi on väga mitmesuguseid. Mõne puhul on tegu väga lihtsa lahendusega, mis võimaldab vaid taskuhäälingu saateid arvutisse ja meediapleierisse alla laadida (nt Juice), mõni programm aga võimaldab lisaks allalaadimisele taskuhäälinguid ka ise algusest lõpuni valmis teha ja üles panna (nt BlogMatrix Sparks!) ning mõni töötab ka ise audiopleierina (nt PwopCatcher). Osa programme võimaldavad lisaks audiosaadetele alla laadida ka videosaateid ja igasuguseid muid RSS manuseid (nt Nimiq) ning samas on teatud tarkvara mõeldud ainult RSS tekstivoogude käsitlemiseks. Riistvaraliselt on taskuhäälingut võimalik kasutada mitmesuguste seadmetega:
Nimetatud seadmete jaoks on olemas ka vastav tarkvara taskuhäälingu kasutamiseks, samuti on võimalik taskuhäälingu saateid mobiilsetesse seadmetesse laadida arvutis oleva programmi kaudu. Automaatset ülekannet võimaldavad mitmed programmid, nagu iTunes, Juice, Doppler jt.
Taskuhäälingu klientrakenduse kasutajal tuleks tarkvara valikul silmas pidada oma arvuti või mobiilse seadme operatsioonisüsteemi, vajaminevaid funktsioone (nt võimalus saated automaatselt ka kaasaskantavasse meediapleierisse saata) ning kas ja missugust hinda on ta nõus programmi eest maksma.
Viiruslik eukarüogenees
Hüpoteesi pakkusid 2001. aastal teineteisest sõltumatult välja Masaharu Takemura ja Philip Bell.
Saint-Georges
Saint-Georges on mitme koha nimi.
Vilkaviškise piiskopkond
pisi Vilkaviškise piiskopkond (leedu Vilkaviškio vyskupija, ladina Dioecesis Vilkaviskensis) on katoliku kiriku diötsees, mis allub Kaunase peapiiskopkonnale.
Piiskopi residents on Vilkaviškises ja katedraaliks on Vilkaviškise katedraal. Diötsesaanpiiskop on 2002. aastast Rimantas Norvila.
Vilkaviškise piiskopkond asetseb Leedus riigi lõunaosas. Ta piirneb idas Kaišiadoryse piiskopkonnaga ja Vilniuse peapiiskopile otseselt alluvate aladega, põhjas Kaunase peapiiskopile otseselt alluvate aladega ning edelas Poola Ełcki piiskopkonnaga.
Piiskopkonna pindala on 6 280 km². Seisuga 2014 oli piiskopkonnas 331 154 katoliiklast, kes moodustasid piiskopkonna elanikest 97,6%. Piiskopkonna territooriumil on 104 kogudust. Piiskopkonna aladele jääb ka Marijampolės asuv basilica minoris (Marijampolė Püha Peaingel Miikaeli basiilika).
Vilkaviškise piiskopkond asutati 4. mail 1926, mil see eraldati Łomża piiskopkonnast. Aastal 1880 rajati piiskopkonda vaimulik seminar. Teise maailmasõja ajal seminar hävis. Aastail 1949-1989 oli piiskopkond liidetud Kaunase peapiiskopkonnaga.
Piiskopkond jaguneb seitsmeks dekanaadiks. Aleksotase dekanaadile alluvad kogudused Zapyškises, Rokais, Tabariškiais, Šlienavas, Pažėrais, Margininkais, Garliavas, Ežerėlises, Braziūkais, Panemunės ja Aleksotases. Alytuse dekanaadile alluvad kogudused Ūdrijas, Santaikas, Simnases, Rumbonysis, Miroslavases, Krokialaukises ja kolm kihelkonnakirikut Alytuses. Lazdijai dekanaadile alluvad kogudused Būdvietises, Gerdašiais, Kapčiamiestises, Krikštonysis, Krosnas, Kučiūnais, Lazdijais, Leipalingises, Liškiavas, Meteliais, Paveisininkais, Rudaminas, Seirijais, Šeštokais, Šlavantais, Šventežerises ja Veisiejais. Marijampolė dekanaadile alluvad kogudused Akmenynais, Ąžuolų Būdas, Bagotojis, Daukšiais, Gudeliais, Igliaukas, Kalvarijas, Kazlų Rūdas, Liubavases, Liudvinavases, Mindaugase kogudus Kamšais, Patašinės, Patilčiais, Plutiškėses, Riečiais, Sangrūdas, Sasnavas, Skardupiais, Šunskais, Višakio Rūdas ja kolm kihelkonnakirikut Marijampolės. Prienai dekanaadile alluvad kogudused Balbieriškises, Išlaužases, Naujoji Ūtas, Pakuonises, Prienais, Skriaudžiais, Šilavotases ja Veiveriais. Šakiai dekanaadile alluvad kogudused Barzdais, Gelgaudiškises, Griškabūdises, Ilguvas, Kaimelises, Keturnaujienas, Kretkampises, Kudirkos Naumiestises, Lekėčiais, Lukšiais, Nemirais, Paežerėliais, Paluobiais, Plokščiais, Sintautais, Slabadais, Slavikais, Sudargases, Sutkais, Šakiais, Valakbūdises, Žemoji Panemunės ja Žvirgždaičiais. Vilkaviškise dekanaadile alluvad katedraal ja kogudused Alksnėnais, Alksninės, Alvitases, Bartninkais, Didvyžiais, Gižais, Gražiškiais, Keturvalakiais, Kybartais, Lankeliškiais, Paežeriais, Pajevonysis, Pilviškiais, Vilkaviškises, Virbalises, Vištytises ja Žaliojis.
Uudisteagregaator
Uudisteagregaator ehk agregaator on arvutiprogramm, mis koondab uudised (uuendused) mitmelt jälgitavalt veebilehelt.
Vastavalt arvutikasutaja tellimusele koondatakse infovood lühendatud kujul (pealkirjade või esimeste lausetena) ühte kohta. Kasutajal on võimalik kiiresti ära tunda teda huvitav info ning jätkata lugemist algallikast. Agregaator ei too kaasa reklaami ega muud segavat.
Belli maakond (Kentucky)
Belli maakond (Bell County) on maakond USA-s Kentucky osariigis.
Maakonna halduskeskus on Pineville ja suurim linn Middlesboro.
Maakonna pindala on 936 km². Veepindala on 2 km².
Elanike arv oli 2010. aasta rahvaloenduse järgi 28 691. Aastal 2000 oli elanikke 30 060.
Ajalugu
Belli maakond moodustati 1. augustil 1867 Harlani ja Knoxi maakonna osadest. Maakond on nime saanud USA poliitiku Joshua Fry Belli järgi. Maakonna kohtumaja on hävinud kolm korda; 1914 ja 1918. aastal hävis hoone tulekahjus ja 1976. aastal üleujutuses.
Uetze
Valla pindala on 140,56 km². 31. detsembril 2017 elas seal 20 260 inimest.
Vald asub Fuhse jõe ääres, umbes 35 km Hannoverist idas.
Uetze kuulub ostfaali alamsaksa keelealasse, kuid saksa keel on peaaegu täielikult selle asendanud. Eltzes on ikka veel aktiivne kogukond alamsaksa keele kõnelejaid. Küla murde jaoks on saksa keeles sõnastik.
Uetze on idapoolseim vald Hannoveri piirkonnas. See külgneb Celle, Gifhorni ja Peine kreisiga, samuti Lehrte ja Burgdorfi linnaga, mis mõlemad asuvad Hannoveri piirkonnas.
Uetze koosneb üheksast külast, millel on autonoomia. Need külad on Altmerdingsen (sealhulgas Krausenburg ja Krätze), Dedenhausen, Dollbergen, Eltze, Hänigsen, Katensen, Obershagen, Schwüblingsen ja Uetze. Uetze on suurim asula umbes 7200 elanikuga, talle järgneb Hänigsen umbes 6000 elanikuga.
Ajalugu
Uetzet on esmamainitud 1022. aastal kui "Utisson". Nimi tuleb valitsevast dünastiast "von Uttensen".
Aastatel 1552 kuni 1885 oli Uetze foogti protektoraat Meinerseni departemangus. Uetze määratleti alevina 1695. aastal.
21. aprilli pärastlõunal 1863. aastal hävines peaaegu kogu Uetze tulekahjus. Vabatahtlik tuletõrjeüksus asutati 5. juunil 1880.
1885. aastal sai Uetze osaks Burgdorfi kreisist, 1974. aastal Hannoveri kreisist ja 2001. aastal Hannoveri piirkonnast.
Vennad Montgolfier'd
Vennad Joseph-Michel Montgolfier (26. august 1740 – 26. juuni 1810) ja Jacques-Étienne Montgolfier (6. jaanuar 1745 – 2. august 1799) olid leiutajad, kes said tuntuks Montgolfièr' tüüpi kuumaõhupalli (globe aérostatique) väljatöötamisega. Vendadel läks korda lennutada taevasse esimene õhupall inimesega pardal, esimeseks lenduriks oli Étienne. 1783. aasta detsembris tõstis Prantsusmaa kuningas Louis XVI vendade saavutuse tunnustuseks vendade isa Pierre'i aadliseisusse, millega kaasnes päritav tiitel de Montgolfier.
Noorus
pisi|left|Vendade Montgolfier'de Vidaloni kodu seinale kinnitatud mälestustahvel Vennad sündisid Annonays Ardèche'is Prantsusmaal paberivabrikantide 16-lapselises peres, nende vanemad olid Pierre Montgolfier (1700–1793) ja Anne Duret (1701–1760). Pierre määras perekonna äri jätkajaks vanima poja Raymond Montgolfier', hilisema nimega Raymond de Montgolfier (1730–1772).
Josephil, 12. lapsel, oli tüüpiline leiutajaloomus, ta oli isemõtleja ja fantaseerija, äri- ja eraelus ebapraktiline. Étienne oli märksa tasasema ja ärimehelikuma loomuga. 15. lapsena oli ta tülinaks vanematele õdedele-vendadele ning saadeti Pariisi arhitektiks õppima. Pärast vend Raymondi ootamatut surma 1772. aastal kutsuti Étienne siiski tagasi Annonaysse, kandma hoolt pere-ettevõtte käigushoidmise eest. Järgneva 10 aasta jooksul rakendas Étienne oma ande pereäri tehnilisse uuendamisse; paberi valmistamine oli 18. sajandil kõrgtehnoloogiline tegevusala. Étienne'il õnnestus võtta perekonna tehastes kasutusele eesrindlikud Hollandi uuendused. Tema tööd tunnustas riigi valitsus ning ta sai riikliku toetuse, et ta saaks kujundada Montgolfier' tehasest eeskuju teistele Prantsuse paberivalmistajatele.
Varased katsetused
Kirjeldatud mõtisklused viisid selleni, et Joseph hakkas ehitama karbikujulist, 1×1×1,3 m mõõtudega seadeldist. Materjaliks kasutas ta üliõhukest puitu, kaadervärgi küljed ja ülaosa kattis ta kergekaalulise taftriidega. Joseph kortsutas kokku paberinuustaku ja pani selle karbi põhja all põlema. Kaadervärk kerkis kiiresti aluselt ja põrkus kokku laega. Seejärel värbas Joseph õhupalli ehitamisse oma venna, kirjutades tollele prohvetlikud sõnad: "Varu kiiresti tafti ja köisi ning ma näitan sulle maailma üht kõige imetlusväärsemat vaatepilti." Seejärel asusid vennad ehitama samalaadset seadeldist, kolm korda suuremas mõõtkavas (umbes 27 korda suurema mahuga). Üleslükkejõud oli sedavõrd suur, et vennad kaotasid kontrolli sõiduki üle juba selle esimesel proovilennul 14. detsembril 1782. Seadeldis hõljus peaaegu kaks kilomeetrit. Pärast maandumist see purustati, milles sai süüdistada vaid möödakäijate "ebadiskreetsust".
Avalikud esitlused
pisi|left|150px|Esimene avalik esitlus, [[Annonay, 4. juuni 1783]] Leiutisele nõudeõiguse seadmiseks otsustasid vennad esitleda õhupalli avalikkusele. Nad ehitasid kotiriidest kerakujulise õhupalli, mis oli seest vooderdatud kolme õhukese paberikihiga. Ümbris võis sisaldada ligemale 790 m³ õhku ja kaalus 225 kg. See oli meisterdatud neljast eraldi tükist (kuppel ja kolm külgmist riba) ning seda hoidis koos 1800 trukki. Ümbrise välispind oli kaetud tugevdava nööridest võrguga.
Palli esimese avaliku esitluse käigus lennutasid vennad 1783. aasta 4. juunil seda sõidukit Annonays rühma États particuliers aukandjate ees. Pall lendas 2 km kaugusele, lend kestis 10 minutit ning palli umbkaudne kõrgus oli 1600–2000 m. Sõnumid edust jõudsid kiiresti Pariisi. Étienne suundus pealinna, et teha täiendavaid esitlusi ja kindlustada vendade nõudlust lendamise leiutamisele. Korratu välimusega ja häbelikum Joseph jäi perekonna juurde. Étienne oli ''arukate vooruste kehastus... tagasihoidlik rõivastuselt ja käitumisviisilt...'' pisi|right|150px| Montgolfier’ vendade õhupalli mudel [[Londoni Teadusmuuseumis]] Étienne meisterdas, koostöös jõukal järjel tapeedivabrikandi Jean-Baptiste Réveillon’iga, 37 000 kuupjala (1060 m³) mahutavusega taftist kesta, mis oli kaetud maarjaslakiga (millel on tulekindlaks tegevad omadused). Taevasinist värvi õhupall oli ehitud kuldvinjettide, sodiaagimärkide ja päikese kujutistega. Kujundus näitas Réveillon’i interventsiooni. Järgmine katsetus leidis aset 11. septembril la Folie Titon krundilt, Réveillon'i maja läheduses. Mõningast muret valmistas mõju, mida lend kõrgemale õhku võiks elusolenditele avaldada. Kuningas pakkus välja lennutada õhku kaks kurjategijat, leiutajad aga otsustasid lennutada esimestena õhku lamba, pardi ja kikka.
1783. aasta 19. septembril lasti pall Aérostat Réveillon lendu, koos õhulaeva külge kinnitatud korvis olevate esimeste elusolenditega – Montauciel' (prantsuse keeles "tõuse-taevasse") nimeline lammas, part ja kukk. Lambast arvati, et tal on sobivalt lähedane inimese füsioloogiale. Pardi kohta arvati, et kõrgustesse tõstmine ei tee talle viga. Part lülitati meeskonda pigem õhusõiduki kui kõrguse poolt tekitatava mõju kontrollimiseks. Kukk lisati meeskonda täiendava kontrollimise eesmärgil, kuna tegemist on linnuga, kes ei lenda suures kõrguses. Kõnealune demonstratsioon viidi läbi Versailles’ lossi juurde kogunenud rahvamurru silme all. Pealtvaatajate seas olid ka kuningas Louis XVI ja kuninganna Marie Antoinette. Pall oli lennus umbes kaheksa minutit, läbis kaks miili (3 km) ja tõusis umbes 1500 jala (460 m) kõrgusele. Sõiduk maandus lennu lõppedes vigastamatult.
Mehitatud lend
left|pisi|1786. aasta kirjeldus Montgolfier’ vendade ajaloolisest õhupallist koos andmetega konstruktsiooni kohta. Étienne, saanud innustust kordaläinud esitlusest Versailles’s, hakkas taas koostöös Réveillon’iga meisterdama 60 000 kuupjala (1700 m³) suurust õhupalli, eesmärgiga teha õhupallilend võimalikuks ka inimestele. Pall oli umbes 75 jala (22,86 m) kõrgune ning selle läbimõõt oli 5 jalga (1,52 m). Réveillon oli kaunistanud lennuriista rikkalike ehistega, pallil oli kuldsed kujundid sügavasinisel taustal. Suursugust riistapuud kaunistasid võhumõõgad, sodiaagimärgid ja päikese kujutised keskossa põimitud Louis XVI näokujuga. Õhupalli alaosa oli kaunistatud punase ja sinise kanga ning kuldsete kotkastega. Kõigi eelduste kohaselt oli Étienne Montgolfier esimene maapinnalt õhku tõusnud inimene, kes sooritas köiega ankurdatud pallil vähemalt ühe lennu Réveillon’i töökoja õuelt Faubourg Saint-Antoine’s. Kõige tõenäolisemalt leidis see aset 1783. aasta 15. oktoobril. Veidi hiljem, samal päeval, sai Pilâtre de Rozier’st teine õhku tõusnud inimene. Ta tõusis umbes 80 jala (23,4 m) kõrgusele, mis oli palli kinnihoidva köie pikkus. 21. novembril 1783 sooritasid esimeste inimestena vaba lennu Pilâtre ja armee ohvitser markii d'Arlandes. Lend startis Boulogne'i metsa läheduses asuvalt Château de la Muette'i krundilt Pariisi läänepoolses eeslinnas. Pilâtre ja markii d'Arlandes lendasid umbes 3000 jala (914,4 m) kõrgusel Pariisi kohal 9 kilomeetri kaugusele. 25 minuti pärast maandus õhusõiduk tuuleveskite vahele, väljaspool linna kaitsevalli, Butte-aux-Cailles’s. Lennu lõpuks jäi pardale piisavalt kütust, mis võimaldanuks õhupallil lennata viis korda kaugemale. Takistuseks olid tulest tekkinud hõõguvad söed, mis kõrvetasid õhupalli tarindit ning need tuli käsnadega lämmatada, kuna need võinuks palli hävitada. Pilâtre kasutas tule kustutamisel seljast võetud mantlit.
Järgnevad õhkutõusmised
pisi|Montgolfier’ käsikiri, milles ta kirjeldab oma leiutist, 1784 1766. aastal oli Briti teadlane Henry Cavendish avastanud vesiniku – lisades väävelhapet raud-, tina- või tsink laastudele. Gaastäitega õhupalli väljatöötamine toimus peaaegu paralleelselt vendade Montgolfier’de tööga. Eestvedajaiks olid Jacques Charlesi ja vennad Robert’id (Anne-Jean Robert ja Nicolas-Louis Robert). Nende vesinikuga täidetud õhupall lasti lendu Marsi väljalt Pariisis 27. augustil 1783. Istekohad lunastas kuus tuhat pealtvaatajat. 1. detsembril lendasid Jacques Charles ja Nicolas-Louis Robert La Charlière ' il, esimene mehitatud vesinik-õhupall, 2 tundi ja 5 minutit ning läbisid 36 km. Jacques Charles lendas kohe pärast seda üksinda ja tõusis palliga 3000 meetri kõrgusele.
Konkureerivad väited
Peamiselt portugalikeelses kogukonnas esitatavad väited õhupallilennu varasema toimumisaja kohta ei ole leidnud Rahvusvahelises Lennuspordiföderatsioonis tunnustamist.
Montgolfier' ettevõte
Montgolfier' ettevõte töötab tänini Annonays (Ardèche, Prantsusmaa). Étienne de Montgolfier suri 1799. aastal. Ettevõtte juhiks sai tema väimees Barthélémy Barou de la Lombardière de Canson (1774–1859), tänu abielule Alexandrine de Montgolfier'ga. 1801. aastal sai ettevõte nimeks Montgolfier et Canson, 1807. aastal Canson-Montgolfier. Tänapäeval on Cansoni firma endiselt tegev paberitööstuses, ettevõtte toodangut müüakse 120 riigis.
Duchesne
Duchesne on linn USA-s Utah' osariigis, Duchesne'i maakonna halduskeskus.
Duchesne asub Strawberry ja Duchesne'i jõe ristumiskohas.
Rahvastik
2000. aasta rahvaloenduse andmetel oli Duchesne'i linnas 1408 inimest, 463 leibkonda ja 342 perekonda.
Rahvastiku tihedus oli 236,4 in/km².
Elamuühikuid (housing units) oli 550 (keskmine tihedus 92,3/km²).
Rassiline koosseis oli:
pisi|tühi|Vaade peatänavale
Isa ja poeg
pisi|"Isa ja poeg", 2008 "Isa ja poeg" on Eesti skulptori Ülo Õuna skulptuur Tartus Küüni tänaval. Teos sümboliseerib eri põlvkondade suhet, kus lapsed üha vanematest üle kasvavad.
Tartust pärit Õun modelleeris "Isa ja poja" 1977. aastal. Kunstiajaloolase Enriko Talvistu väitel kujutab skulptuur Õuna ennast ja tema imikueas poega Kristianit; sama kinnitas Ülo Õuna lesk Inara Õun. Võrdlus tekitas skulptuuri esmaesitlusel 1977. aastal Tallinna Kunstihoones furoori.
Skulptuur valati pronksi kümme aastat hiljem, 1987. aastal Tallinna kunstiametnike tellimusel. 1990. aastate alguses jäi see seisma Ars Monumentaali hoovi. 2001. aasta sügisel otsustas teose osta Tartu linnavalitsus. Tartus taheti see algul paigaldada Toomemäe nõlvale Inglisilla kõrval. Jõuti valmistada ka graniitaluse detailid, kuid siis selgus, et Toomele võib paigaldada vaid ülikooliga seotud monumente.
Skulptuur avati lastekaitsepäeval, 1. juunil 2004. See seisab Keskpargi veeres pärnaalleel, näoga Raekoja platsi poole.
"See on minu meelest fantastiline töö, nagu kogu Õuna looming," on kinnitanud skulptor Ahti Seppet. Tartu Kunstimuuseumi peavarahoidja Tiiu Talvistu iseloomustas teost järgmiselt: "See on üks õige skulptuur! Enamik, mis seni püsti on pandud, on bullshit. Me oleme ridamisi saanud koledaid skulptuure, mille tipp on Kalevipoeg – anakronism juba 1930. aastail."
A-Rosa Brava
A-Rosa Brava on Saksamaa jõereisilaev, mis on ehitatud Neptun Werfti laevatehases Rostockis 2011. aastal.
Varsti pärast A-Rosa Viva valmistamist tellis A-ROSA Flussschiff GmbH 15. märtsil 2010 Neptun Werftilt veel kolmanda sama tüüpi laeva Reini, Maini ja Moseli jõgedel kasutamiseks. Kiil pandi 28. juunil 2010 ja laev anti üle Mecklenburg-Vorpommerni majandusministri Jürgen Seideli juuresolekul 17. veebruaril 2011. Juba järgmisel nädalal sõitis A-Rosa Brava üle Läänemere, Kieli kanali, Põhjamere, IJsselmere ja Reini Deutzeri sadamasse Kölnis, kus veebruaris varustati laev lõplikult. 1. aprillil 2011 ristiti laev Frankfurdi Untermain-kai ääres, kus toimus pidulik tseremoonia. Ristiemaks sai kaunis frankfurtlanna Mirjam Brockmann (õpetaja). Alates 2. aprillist kasutab laevakompanii A-ROSA Flussschiff GmbH A-Rosa Bravat sõiduplaani järgi. Laev sõidab Saksamaa jõgedel Reini-, Maini- ja Moseli-äärsete linnade vahet.
Vadja muuseum
Vadja muuseum (soome keeles Vatjalaisten kansanmuseo) on eramuuseum Venemaal Leningradi oblastis Kingissepa rajoonis Ust-Luga külaasunduses Lužitsõ külas. Muuseum tutvustab vadjalastega seotut.
Muuseumi asutas 1997. aastal Tatjana Jefimova.
2001. ja 2006. aastal muuseum põles. 2013. aastal ehitati uus muuseumihoone.
Kjersti Toppe
Kjersti Toppe (sündinud 20. oktoobril 1967) on Norra poliitik (Keskpartei).
Kjersti Toppe lõpetas Bergeni Ülikooli arstiteaduse erialal 1992. aastal. Ta töötas jaoskonnaarstina Bremangeris 1996–1997 ja Bergenis 1999–2002. Ta oli Bergeni linnavolikogu liige aastatel 2003–2009. Alates 2009. aastast on ta Stortingi liige.
Alates 14. oktoobrist 2021 on Kjersti Toppe Norra laste ja perekondade minister.
Borghese galerii
Borghese galerii (itaalia keeles Galleria Borghese) on endise Villa Borghese Pinciana ruumides asuv kunstigalerii Roomas Itaalias. Muuseumis on pandud välja Gian Lorenzo Bernini, Agnolo Bronzino, Antonio Canova, Caravaggio, Raffaeli, Peter Paul Rubensi, Tiziani ja teiste kunstnike teosed.
2008. aastal külastas muuseumi 486 885 inimest, 2016. aastal 527 937 inimest.
Peamised teosed
pisi|[[Gian Lorenzo Bernini "Apollon ja Daphne"]] Valikloend galeriis välja pandud teostest ja nende autoritest tähestikulises järjekorras.
pisi|[[Caravaggio "Haige Bacchos"]]
Vukan Vuchic
pisi|Vukan Vuchic (2013) pisi| Professor Vukan Vuchic oma töölaua taga [[Pennsylvania Ülikoolis (2012)]]
Vukan R. Vuchic, serbiapäraselt Vukan Vučić, (serbia kirillitsas Вукан Вучић; sündinud 14. jaanuaril 1935 Belgradis Jugoslaavia Kuningriigis) on serbia päritolu Ameerika Ühendriikide transpordiplaneerimise ekspert ja urbanist.
Ta on 2010. aastast Pennsylvania Ülikooli transpordisüsteemide ning linna- ja regionaalplaneerimise emeriitprofessor. Tema uurimistöö on keskendunud linnatranspordi süsteemidele ja planeerimisele, samuti linnatranspordi poliitikale.
Vuchic on konsulteerinud Ameerika Ühendriikide Transpordiministeeriumi, Belgradi, Pekingi, Lima, Napoli, Philadelphia, Rooma ja Singapuri linnavõime, samuti suuri transiidiagentuure nagu Bay Area Rapid Transit (San Franciscos), Washington Metropolitan Area Transit Authority, New York City Transit Authority, Southeastern Pennsylvania Transportation Authority, Toronto Transit Commission ja Moskovski Metropoliten.
Ta on pidanud loengud enam kui 150 ülikoolis üle maailma. Tema raamatuid on tõlgitud jaapani, serbia, vene, hiina ja türgi keelde
Vuchic on Friedrich Lehneri medali esimene laureaat.
Haridus- ja töökäik
Vuchic sai 1965. aastal California Ülikoolist Berkeleys magistrikraadi (M.Eng.) ja 1966. aastal doktorikraadi (Ph.D.). 1967. aastal sai ta Pennsylvania Ülikooli abiprofessoriks ja organiseeris seal transpordisüsteemide (Transportation Systems Engineering) õppeprogrammi. Aastatel 1970–1975 oli ta kaasprofessor. 1975. aastal sai ta täisprofessoriks ja 1990. aastal tiitli UPS Foundation Professor of Transportation. 2002. aastast oli ta ühtlasi linna- ja regionaalse planeerimise professor.
Ta on töötanud mitmes ülikoolis külalisprofessorina, sealhulgas alma materis Belgradi Ülikoolis (1970) ja Müncheni ülikoolis (1990).
Vuchic emeriteerus 2010. aastal. Ta kuulub Pennsylvania Ülikooli allüksuse School of Engineering elektro- ja süsteemitehnika (Electrical and Systems Engineering) osakonda.
Isiklikku
Vuchic sai USA kodakondsuse 1968. aastal.
Ta on muusikahuviline. Spordihuvilisena on ta harrastanud mägironimist, ujumist ja lauatennist. Ta valdab hästi serbia-horvaadi, inglise ja saksa keelt. Enam-vähem rahuldavalt suhtleb ta vene, prantsuse ja hispaania keeles.
Doktorikraadi on saanud ka Vuchici abikaasa Radmila Vuchic ja üks neljast lapsest (Boris).
Hans Moks
Hans Moks (15. oktoober 1923 Sootaga vald, Tartumaa – 11. oktoober 2011 Toronto) oli Eesti päritolu Kanada kergejõustiklane (odaviskaja).
Ta oli odaviskes 1950. aastatel Kanada parimaid odaviskajaid. Aastatel 1952, 1953, 1955, 1957 ja 1958 tuli ta odaviskes Kanada meistriks. 1958. aasta Briti impeeriumi ja Rahvaste Ühenduse mängudel võitis ta odaviskes tulemusega 70.41 pronksmedali. Tema isiklik rekord odaviskes oli 1955. aastal visatud 72.78.
Flash mob
paremal|raam| Flashmob 'id, nagu see padjavõitluse flashmob [[Toronto kesklinnas (2005), on mõeldud möödujate üllatamiseks]] Flash mob (või flashmob) on hulk inimesi, kes kogunevad avalikus kohas, esinevad lühikest aega ning seejärel hajuvad kiiresti laiali. Sageli meelelahutuse, satiiri või kunstilise väljenduse eesmärkitel.
Robbie Brady
Robbie Brady (õieti Robert Brady; sündinud 14. jaanuaril 1992 Baldoyle'is) on Iirimaa jalgpallur. Ta kuulub Iirimaa koondise ja Inglismaa esiliigaklubi Preston North Endi ridadesse ning mängib äärepoolkaitsja või vasakkaitsja kohal.
Flash mob
Mõiste võeti kasutusele 2003. aastal ning ei kehti üldiselt poliitilistel eesmärkidel korraldatud ürituste ja etenduste (nt meeleavalduste), reklaamide, suhtekorraldus ettevõtete kohta. Eelnimetatud puhkudel, kui tegevusel on ettekavandatud ühiskondlik eesmärk, kasutatakse sageli terminit smart mobs.
Esimene flashmob
paremal|pisi| Flashmob 'e jäljendati kiiresti ka väljaspool Ameerika Ühendriike. See pilt on esimest korda [[Sydneys 2003. aastal toimunud flashmob 'ist, mis kandis nime Sydmob]] Esimesed flashmob 'id korraldati Manhattanil 2003. aastal ajakirja Harper's vanemtoimetaja Bill Wasiku ettevõtmisel. Esimene katse ebaõnnestus, kui väljavalitud kauplus sai kogunemisplaani kohta vihje. Wasik vältis selliseid probleeme esimest edukat flashmob 'i korraldades, mis toimus 17. juunil 2003 Macy kaubamajas, saates osalejad algul nelja Manhattani baari, kus nad said vahetult enne ürituse algust täpsed juhised sündmuse sisu ja asukoha kohta.
Macrovipera
Macrovipera on maoperekond.
Klassifikatsioon
Perekonda Macrovipera klassifitseeritakse roomajate andmebaasis järgmised maoliigid :
Levila
Nad elavad valdavalt Põhja-Aafrikas, Lähis-Idas, Lõuna-Aasias ja Kreekas.
Välislingid
Selles artiklis on kasutatud prantsuskeelset artiklit fr:Macrovipera seisuga 14.12.2013.
Kujawy
pisi|Paiknemine Poola kaardil pisi|Kujawy vapp
Kujawy (poola: Kujawy; saksa: Kujawien; ladina: Cuiavia) on ajalooline piirkond Põhja-Kesk-Poolas, paiknedes Wisła vasakkaldal, samuti Noteći jõest ja Gopło järvest idas. See jaguneb kolmeks traditsiooniliseks osaks: loodeosa (keskus Bydgoszcz, mida etnograafiliselt peetakse sageli Kujawyks), keskosa (keskus Inowrocław või Kruszwica) ja kaguosa (keskus Włocławek või Brześć Kujawski).
Etümoloogia
Nimi Kujawy ilmus kirjalikesse allikatesse esimest korda 1136. aastal paavst Innocentius II väljastatud Gniezno bullas (poola: Bulla Gnieźnieńska, ladina: Ex commisso nobis) ja siis mainiti seda paljudes keskaja dokumentides. Seda on mainitud ka Wincenty Kadłubeki kroonikates.
Geograafia
Põhjas külgneb Kujawy Gdański Pommeri (Pomereelia) ja Kulmerlandi ajalooliste piirkondadega, läänes Suur-Poolaga, lõunas Łęczyca maaga ning idas Masoovia ja Dobrzyńi maaga. Kujawy piirid kulgevad Wisła jõe vasakkaldalt: Skrwa Lewa suudmest kagus peaaegu Wda jõe suudmeni põhjas. Kujawy piirid kulgevad läänes Koronowost ja Nakłost Noteći jõeni, kus pöörduvad edelasse, ületavad Trląg järve ja edasi Strzelneński metsani, jõudes Skulski järve ja Noteći ülemjooksuni. Piirid ümbritsevad Skrwa Lewa kaudu ka Brdówi järve, Przedeczit ja Lubień Kujawskiit, lõppedes Wisła jõel.
Üldine kirjeldus
Kujawy madalik on keskmiselt 100–130 m üle merepinna, see on jääajajärgne maastik, kergelt lainetav, mõnes kohas on moreenkõrgendikud ja liivased kruusavoored. Sügavates kraavides ja lohkudes on umbes 600 järve, mille pindala on suurem kui 1 km², jää tekkel on kivisoola ja kaaliumi kihid, tertsiaarist on pruunsüsi ja keraamiline savi. Kujawys on mustad viljakad mullad, tänu millele nimetatakse Kujawyt "Poola viljaaidaks".
Keskus ja piirkond
thumb|Kujawy rapsipõld. Piirkond on kuulus oma [[rapsiõli poolest, mis on kohaliku köögi oluline koostisosa]]
Kujawy piiskopitool oli tõenäoliselt Kruszwicas ja hiljem Włocławekis (pärast piiskopitooli 12. sajandi alguses). Selle hertsogkonna pealinn ja alates 14. sajandi lõpust vojevood-kuberneride residentsid olid Inowrocław, Brześć Kujawski ja Radziejów kui kahe vojevoodkonna ühise piirkondliku Seimiku nõukogu asukoht. Täna on suurim Kujawy keskus Bydgoszcz, kuigi seda peetakse sageli mitte-Kujawyks. Ka Toruńi lõunaosa (Podgórz) asub ajaloolises piirkonnas.
Ajalugu
Piirkonnas eksisteeris Joonkeraamika kultuur. Varasemad kindlad tõendid juustu valmistamise kohta, mis pärinesid 5500. aastast eKr, leiti Kujawyst.
Varakeskaeg
thumb|12. sajandi Peeter-Pauli kirik [[Kruszwicas]]
Kujawy riigi algus on seotud lääneslaavi goplanite hõimuriigiga. Goplanid olid loonud riigi, mille peamine keskus asus Gopło järve põhjakaldal Kruszwicas. 10. sajandi jooksul vallutas nende territooriumi teine lääneslaavi hõim polaanid, kes asusid kõrvalolevatel Suur-Poola maadel Poznańi ja Gniezno ümber ning pärast Poola hertsogi Mieszko I surma 992. aastal olid Kujawy maad osa tema Civitas Schinesghe, nagu on piiritlenud paavsti regesta Dagome iudex.
Andrzej Bańkowski sõnul kolisid polaanid Suur-Poola piirkonda pärast lahkumist oma endistelt Pannoonia aladelt, mille vallutasid avaarid. Mõne allika järgi toetas sõja ajal goplanitega polaane Suur-Määri riigi armee. Goplanite territooriumi okupeerimise tulemusena olid Kujawy maad tugeva Pannoonia kultuuri mõju all ja nad kaotasid oma esmase Masoovia vaimu.
Kujawy hertsogkond
thumb|left|Hotell Bast [[Inowrocławis]]
Kui nimi Cuiavia 1136. aasta Gniezno bullas esimest korda esile kerkis, viitas see maadele Suur-Poolast idas Kruszwica ja Włocławeki ümbruses, mis külgnesid Wisła jõega. Bulla kinnitas Kujawy piiskopkonna seisundi Włocławekis kui Gniezno peapiiskopkonna abipiiskopkonna.
Poola killustatuse ajal pärast 1138. aasta Bolesław III Krzywousty testamenti kuulus Kujawy kõigepealt Masoovia hertsogkonda, mida valitsesid Bolesław IV Kędzierzawy ja tema poeg Leszek; seda nõudis 1186. aastal Poola ülemhertsog Kazimierz II Sprawiedliwy, mille vaidlustasid tema vanem vend Mieszko III Stary ja selle poeg Bolesław. Kazimierzi poeg hertsog Konrad I asutas 1233. aastal oma teisele pojale Kazimierz I-le Kujawy hertsogkonna. Kui Kazimierzi vanem vend hertsog Bolesław I 1248. aastal suri, kasutas ta juhust ja võttis oma noorema venna Siemowit I pärandist Dobrzyńi maa Wisła jõest idas. Pärast Kazimierzi surma 1267. aastal jaotati Kujawy hertsogkond tema poegade Leszek Czarny (suri 1288), Ziemomysłi (suri 1287) ja Władysław I Łokieteki vahel kaheks eraldi hertsogkonnaks, Inowrocław ja Brześć-Kujawy.
1306. aastal vandus Ziemomysłi poeg Kazimierz II truudust oma onule Władysław I-le, kes hakkas Poola krooni maid oma võimu alla taasühendama. Hertsogkonda laastati Poola–Saksa ordu sõja ajal (1326–32), mis kulmineerus 1331. aasta Płowce lahinguga, kuid taastati Saksa ordu poolt lõplikult 1343. aasta Kaliszi lepinguga. Kazimierzi poja Władysław Biały surmaga 1388. aastal hääbus Piastide dünastia Kujawy liin. Pärast Poola maade ühendamist 14. sajandil kehtestati nende jaotamine provintsideks ja maakondadeks. See jaotamine viidi lõpule 15. sajandil ja püsis kuni Rzeczpospolita lagunemiseni 1795. aastal. Kujawy jaotati kaheks haldusüksuseks: Brześć Kujawski vojevoodkond ja Inowrocławi vojevoodkond. Brześć-Kujawy vojevoodkond jagunes edasi viieks powiatiks: Brześć, Kowal, Kruszwica, Przedecz ja Radziejów, samas Inowrocławi vojevoodkond jagunes Bydgoszczi ja Inowrocławi powiatiks ning Dobrzyńi maaks Wisłast idas.
Annekteerimine
thumb|250px|Kujawy suurima linna [[Bydgoszczi vanalinn ja turuplats. Taustal Bydgoszczi toomkirik.]]
Esimese Poola jagamise tulemusena 1772. aastal võttis Preisi kuningriik märkimisväärse osa Inowrocławist ja Brześć-Kujawy lääneosa Netze ringkonna osaks. Pärast teist jagamist 1793. aastal võttis Preisimaa kogu Kujawy ja liidendas selle Lõuna-Preisimaa provintsi. Pärast 1807. aasta Tilsiti rahu oli see Napoleoni Varssavi hertsogiriigi osa ja halduslikult Bydgoszczi departemangus.
1815. aastal jaotati Kujawy Viini kongressi sätete kohaselt Poola Kuningriigi (Kongressi-Poola jäi personaaluniooni Venemaa Keisririigiga) ja Preisi kuningriigi vahel. Kui Brześć-Kujawy provints (maakonnad: Aleksandrów, Radziejów ja Włocławek) jäi Kongressi-Poola Masoovia kubermangu, liidendati Inowrocław (Hohensalza) Preisimaa Poseni suurhertsogkonda. See jaotus elas üle 1871. aasta Saksamaa ühendamise ja kestis Esimese maailmasõja lõpuni.
Poola vabariik
II Rzeczpospolita ajal kuulus Kujawy lääneosa 1918. aastast Poznańi maakonda ja idaosa kuulus Varssavi provintsi. 1938. aastal läks peaaegu kogu Kujawy Pommeri provintsi. 1934. aastal ehitati Kruszwicasse Muzeum Nadgoplańskie. See avati 1939. aastal ja seal oli väärtuslik kogu etnograafilisi asju, inter alia: mööbel ja rõivad. Teise maailmasõja ajal oli peaaegu kogu Kujawy Warthegau piirides, peale Bydgoszczi ringkonna, mis ühendati Danzig-Westpreußeni gauga.
Aastatel 1945–1975 oli Kujawy Bydgoszczi provintsi piirides. Włocławeki provints loodi 1975. aastal ja Kujawy lääneosa jäi Bydgoszczi provintsi. 1999. aastal ühendati peaaegu kogu Kujawy Kujawy-Pommeri provintsi. Lisaks kuulusid piirkonna väikesed osad Masoovia (piirkonnad provintsi piiri ja Skrwa Lewa jõe vahel) ja Suur-Poola provintsi (Przedecz, Wierzbinek) piiridesse.
Dzvinasa
Dzvinasa (ülemjooksul ka Sytnica) on jõgi Valgevenes Minski oblastis, Vilija vasakpoolne lisajõgi. Valgevene keeles on jõe nimi Дзвінаса, ülemjooksul Сытніца.
Jõe pikkus on 54 km, valgla on 614 km². Jõe langus on 1,2 meetrit kilomeetri kohta, keskmine vooluhulk suudmes on 4,3 m³/s. Jõe laius on 5–15 meetrit.
Dzvinasa algab Łahojski rajoonist Minski kõrgustikult maaparanduskraavide ühinemisel. Ülemjooksul on jõgi 3,3 kilomeetri ulatuses maaparandustööde käigus õgvendatud. Dzvinasa suubub Vilejka rajoonis Vilija jõkke. Suurim asula jõe kaldal on Pleščanicy alev, seal asub jõel ka veehoidla.
Tahkeoksiidne kütuseelement
pisi|300px|TOKE tööpõhimõtte skeem Tahkeoksiidne kütuseelement (TOKE) on seade, mis muundab kütuse oksüdeerimise käigus saadava keemilise energia elektrienergiaks. Kütuseelemente iseloomustab nende elektrolüüdi materjal. TOKE puhul kasutatakse tahkeoksiidset või keraamilist elektrolüüti.
Neis kütuseelementides kasutatakse elektrolüütidena tahkeid oksiide, mis juhivad negatiivselt laetud oksiidioonid katoodilt anoodile. Anoodil toimub oksiidioonide oksüdeerimine vesiniku, süsinikoksiidi või mõne muu kütusega. Viimasel ajal on hakatud arendama prootonjuhtivaid tahkeoksiidseid kütuseelemente, mis juhivad oksiidioonide asemel prootoneid. Prootonjuhtiva tahkeoksiidse kütuseelemendi peamiseks eeliseks on see, et nende töötemperatuur on oluliselt madalam kui traditsioonilisel ehk oksiidjuhtival tahkeoksiidsel kütuseelemendil.
Tahkeoksiidne kütuseelemendi eelisteks on, et saab kasutada väga laia kütuste valikut, genereeritakse palju soojust, keemilised reaktsioonid toimuvad väga kiiresti ning nende efektiivsus on suur, elemendi kasutusiga on pikk, emissioon madal ja käituskulud küllaltki madalad. Suurimaks probleemiks on kõrge töötemperatuur (kuni 1000 °C), mis toob endaga kaasa pika käivitusaja ning mehaanilise ja keemilise vastupidavuse probleemid.
Kuna tahkeoksiidsed kütuseelemendid töötavad väga kõrgel temperatuuril (tavaline temperatuurivahemik on 600–1000 °C), siis ei vaja nad katalüüsiks plaatina, mida aga vajavad paljud madalamatel temperatuuridel töötavad kütuseelemendid, nagu näiteks prootonvahetusmembraaniga kütuseelement ehk polümeerelektrolüüt-kütuseelement. Samuti ei ole tahkeoksiidne kütuseelement kõrgetel temperatuuridel tundlik süsinikoksiidi katalüütilisele toimele. Siiski on tahkeoksiidsed kütuseelemendid tundlikud väävlile. Seepärast tuleb väävel juurdejuhitavast kütusest eemaldada.
Ajalugu
Aastal 1890 avastas Walther Nernst, et stabiliseeritud tsirkoonium on toatemperatuuril isolaator, ioonjuht temperatuurivahemikus 600–1000 °C ning elektron- ja ioonjuht 1500 °C juures. Alles 1930. aastatel loodi esimene kütuseelemendi nimetust vääriv element. Kasutati tsirkooniumist valmistatud silindrjat tiiglit, millele oli elektrolüüdiks lisatud 15 massiprotsenti ütriumi. Anoodina kasutati rauda või süsinikku ja katoodina Fe3O4 ehk magnetiiti. Kütusena oli kasutada tiiglisiseselt kas vesinik või süsinikoksiid. Oksüdeerijana kasutati tiiglivälist õhku. Kaheksa sellist elementi ühendati ühte "riita". See moodustaski päris esimese tahkeoksiidse kütuseelemendi.
Tööpõhimõte
pisi|Tahkeoksiidse kütuseelemendi demonstreerimine metaanipõletiga. Metaan on kütuseks (leegi keskel on põlemata metaani), kuid samas leek kuumutab ka TOKE elementi töötemperatuurini ja tõestuseks hakkab mikromootor tööle Tahkeoksiidsed kütuseelemendid koosnevad neljast kihist, millest kolm on keraamilised. Need kolm kihti moodustavad elemendi, mis on kõigest mõni millimeeter paks. Tavaliselt pannakse sadu elemente ühte "riita", s.t võimsuse suurendamiseks ühendatakse elemendid järjestikku patareiks.
Hapniku redutseerimine oksiidioonideks (hapniku ioonideks O2‒) toimub katoodil. Oksiidioonid difundeeruvad läbi tahkeoksiidse elektrolüüdi anoodile, kus toimub kütuse elektrokeemiline oksüdeerimine. Oksüdeerimise tulemusena eraldub vesi ja kaks elektroni, mis suunatakse välise vooluahela abil tagasi katoodile. Elektronide liikumise tagajärjel anoodilt katoodile tekibki alalisvool.
Katood
Tahkeoksiidse kütuseelemendi katoodil leiab aset hapniku dissotsieerumine ja redutseerumine oksiidioonideks. Katoodil toimuv protsess on kirjeldatav järgmise võrrandiga:
Katood peab olema õhuke ja poorne, hea ioon- ja elektronjuhtivusega, keemiliselt sobima teiste elemendi komponentidega, olema stabiilne oksüdeerivas keskkonnas, soojuspaisumistegur peab olema kooskõlas teiste keraamiliste kihtide soojuspaisumisteguritega. Antud tingimustele vastab väga hästi plaatina, kuid on liiga kallis. Töötemperatuuri alandamisega tekib võimalus kasutada odavamaid ja paremini töödeldavaid metallisulameid. Tänapäeval on kõige sobivamaid omadusi üles näidanud LSM ehk lantaan-strontsium-manganoksiid La1-xSrxMn3-δ, LSC ehk lantaan-strontsium-koobaltoksiid La1-xSrxCoO3-δ ning LSCF ehk lantaan-strontsium-koobalt-raudoksiid La1xSrxCo1-yFeyO3-δ. Eriti LSCF on viimasel ajal teistest eristunud aktiivsema ja vähim aktivatsioonienergiat vajava katoodina.
Anood
Tahkeoksiidse kütuseelemendi anood peab sarnaselt katoodiga olema samuti väga poorne, et kütus saaks hõlpsalt liikuda elektrolüüdi poole. Samuti peab anood juhtima elektrone ja olema teiste kihtidega võrdse soojuspaisumisteguriga. Kõigele lisaks peab anood olema ka hästi töödeldav ja mehaaniliselt tugev. Seepärast on anood teistest kihtidest paksem, moodustades ühtlasi elemendi tugitarindi. Enne olid tugitarindiks elektrolüüt, kuid n-ö kandva elektrolüüdi valmistamine tähendas selle paksuse suurendamist. Paksemal elektrolüüdil on aga suurem takistus. Seetõttu otsustati üle minna anoodkandvatele kütuseelementidele.
Anoodi ülesandeks on kütuse elektrokeemiline oksüdeerimine. Anood peab käituma ka katalüütiliselt aktiivselt, aidates oksüdeerida vesinikku ja muundada kergemaid süsivesinikke. Levinuim anoodikatalüsaator on nikkel. Nikkel on keemiliselt stabiilne ja hea keemilise aktiivsusega, kuid tema soojuspaisumistegur erineb märgatavalt levinumate elektrolüüdimaterjalide omast. On leitud, et kui valmistada anood nikli ja elektrolüüdimaterjali segust, siis tulemuseks on täiesti optimaalne anoodikiht, mille soojuspaisumistegur on lähedane elektrolüüdi omale ning mille elektronjuhtivus on parem. Levinuim anoodimaterjal on Ni-YSZ (nikkel-ütriumoksiidiga stabiliseeritud tsirkooniumoksiid).